stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ אדינבורו (1811)

| --- | --- |
אה"מ "בלנהיים" (מימין) ואה"מ "אדינבורו" (משמאל) מלוות את אוניית הודו המזרחית "ורנון". הדפס מאת ג'ון לין, 1839 לערך.
אה"מ "בלנהיים" (מימין) ואה"מ "אדינבורו" (משמאל) מלוות את אוניית הודו המזרחית "ורנון". הדפס מאת ג'ון לין, 1839 לערך.
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית קו מדרגה שלישית, 74 תותחים
 צי:   הצי המלכותי הבריטי
 סדרה:  "ונגור" (Vengeur-class)
 אוניות בסדרה:  40 אוניות
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות ברנט, רות'רהיית
 הוזמנה:  13 ביולי 1807
 תחילת הבנייה:  נובמבר 1807
 הושקה:  26 בנובמבר 1811
 תקופת הפעילות:  1812–1866 (כ־54 שנים)
 אחריתה:  נמכרה ונגרטה ב-1866
 מידות
 הֶדְחֶק:  1772 טון
 תפוסה:  1772 טון לפי מידת התפוסה הבריטית הישנה
 אורך:  אורך סיפון התותחים: 176 רגל (54.0 מ')
 רוחב:  47 רגל (14.7 מ')
 עומק הספנה:  21 רגל (6.4 מ')
 נתונים טכניים
 מספר תרנים:  3
 סוג המעטה:  מעטה רוחבי שלם
 הנעה:  מ-1852 מנוע קיטור ומפרשים
 צורת הנעה:  מ-1852 גם מדחף
 אמצעי לחימה
 חימוש:  74 תותחים: סיפון תותחים ראשי: 28 תותחי 32 ליטראות  סיפון תותחים עליון: 28 תותחי 18 ליטראות  סיפון אחרה:4 תותחי 12 ליטראות, 10 קרונדות של 32 ליטראות  סיפון הקדמה: 2 תותחי 12 ליטראות, 2 קרונדות של 32 ליטראות  סיפון אחרה עילי: 6 קרונדות של 18 ליטראות
אוניית הוד־מלכותו "אדינבורו" (באנגלית: HMS Edinburgh) הייתה אוניית קו מדרגה שלישית בעלת 74 תותחים של הצי המלכותי הבריטי, ונקראה על שם העיר אדינבורו בסקוטלנד.
האונייה הושקה ב-26 בנובמבר 1811 במספנות ברנט, רות'רהיית, לונדון.
היא הייתה חלק מהשייטת הבריטית-אוסטרית-טורקית שפעלה ב-1840 לסילוק מוחמד עלי שליט מצרים מסוריה וארץ ישראל, ולקחה חלק פעיל בהפגזת העיר עכו ב-3 בנובמבר 1840.
בשנת 1846 הוסבה לאוניית קיטור מדחפית. מספר תותחיה הוקטן ל-60 והיא שימשה כאוניית משמר (אנ') בבסיס הצי המלכותי בדבונפורט עד 1854, ואחר כך הועברה לים הבלטי, ונטלה חלק בהרעשת המבצר הרוסי בומרסונד באלאנד ובכיבושו (אנ'). ב-1855 שבה מן הים הבלטי, שימשה כאוניית משמר בבסיסי הצי בשירנס ובליית' וב-1866 נמכרה ונגרטה.
אדריאנו אוליבטי

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1901 איווריאה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  27 בפברואר 1960 (בגיל 58) אגל, שווייץ 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 השכלה:  הפוליטיכניקו של טורינו 
 תפקיד:  חבר בית הנבחרים של הרפובליקה האיטלקית (5 ביוני 1958–5 בנובמבר 1959)  נשיא (1950–1960) 
 מפלגה:  Community Movement 
 פרסים והוקרה:  Compasso d'Oro 
 חתימה:   
 אתר רשמי
 
אדריאנו אוליבטי (1957)
בניין אוליבטי באיווריאה. תוכנן על ידי ג'ינו פוליני ולואיג'י פיגיני (1958-1955)
אדריאנו אוליבטי (באיטלקית: Adriano Olivetti‏; 11 באפריל 1901 - 27 בפברואר 1960) היה תעשיין איטלקי הנחשב כמי שיחד עם אביו, הביא במחצית הראשונה של המאה ה-20 להפיכת חברת אוליבטי מחברה משפחתית קטנה לאחת מחברות התעשייה הבולטות באיטליה. אוליבטי, שנמנה עם החוגים הסוציאליסטים והאנטי-פשיסטים באיטליה, שילב קידום שיטות עבודה וניהול תעשייתי מודרניות שהיו נהוגות בארצות הברית הקפיטליסטית יחד עם עקרונות סוציאליסטים של דאגה לעובדים ושיתופם ברווחי החברה. אוליבטי אף ניסה ליישם במפעל החברה שבאיווריאה ובאזור הסמוך שיטה אוטופית שנקראה "Movimento Comunità" (תנועת הקהילה), דגלה ביחסי גומלין בין החברה התעשייתית ובין הקהילה. ונסמכה בנקודות רבות על הגותם של רוברט אואן ושארל פורייה. התנועה זכתה לתמיכה פוליטית באזור איווריאה אולם ימיה היו קצרים והיא התפוגגה לאחר מותו של אוליבטי ב-1960. תחום נוסף בו נחשב פועלו כבעל חשיבות קידום מחויבות לערכים של אמנות, ארכיטקטורה ועיצוב המוצר בחברה התעשייתית ובקהילה שסביבה.
אדריאנו אוליבטי, 1925
תיאורו ב"לקסיקון משפחתי"

בספרה האוטוביוגרפי, "לקסיקון משפחתי", תיארה נטליה גינצבורג מספר פעמים את אדריאנו אוליבטי ואת פעולותיו. תיאור כניסתו הראשונה לבית המשפחה, בעת ששירת בצבא האיטלקי עם אחיה הבכור, איננו מחמיא במיוחד:
אדריאנו גידל אז את זקנו, זקן לא עשוי ומקורזל, שצבעו צהוב-חום, היה לו שער ארוך בלונדי-חום, שהסתלסל על עורפו והיה בחור שמן וחיוור. המדים לא היו מונחים יפה על כתפיו השמנות והעגולות; ומעודי לא ראיתי איש לבוש מדים אפורים-ירוקים ונושא אקדח בחגורתו, שנראה מסורבל יותר וצבאי פחות ממנו. ארשת פניו הייתה עגומה מאוד, כי מן-הסתם לא אהב כלל וכלל את עבודת הצבא; היה חיישן ושתקן; וכשדיבר, דיבר לאט ובקול שקט-שקט ואמר דברים מבולבלים ומעורפלים, וכל אותו זמן היו עיניו בוהות בחלל, עיניים קטנות ותכולות, שהיו קרות וחולמניות בעת-ובעונה-אחת.
בהמשך מתואר אוליבטי כמי שמסייע לבריחתו של המנהיג הסוציאליסטי, פיליפו טוראטי, מפני המשטרה הפשיסטית וב-1944 לאחר שבעלה של גינצבורג, ליאונה, נכלא (ומת מאוחר יותר בכלאו) הגיע אוליבטי לדירתה כדי להבריח אותה מרומא עם שני ילדיה הפעוטים.
ליאונה נאסר בבית דפוס-חשאי. גרנו בדירה ליד כיכר בולוניה והייתי שם לבדי בבית עם ילדַי; חיכיתי לו והשעות חלפו ... בבוקר בא אלי אדריאנו ואמר לי לצאת משם מיד, כי ליאונה אמנם נאסר וכל רגע יכולה המשטרה להופיע. הוא סייע לי לארוז את המזוודות ולהלביש את הילדים, וברחנו; והוא הוביל אותי לידידים שנאותו לארח אותי בביתם.

תמיד, כל חיי, אזכור את ההקלה העצומה שחשתי אותו בוקר כשראיתי לפני את דמותו, הדמות המוכרת לי משחר ילדותי, ...ועד עולם אזכור את גבו הכפוף לאסוף את חפצינו המפוזרים בחדרים, את נעלי הילדים, בתנועות שכולן טוב-לב עניו, מלא חמלה וסובלנות. וכשברחנו מהבית ההוא, עטו פניו את אותה ארשת שהייתה עליהם כשבא אלינו לקחת את טוראטי - הארשת של מאמץ, פחד ואושר שעטו פניו בשעה שהביא מישהו אל מקום מבטחים.
תיאור בקולנוע

ב-2013 יצא סרט הטלוויזיה האיטלקי, "Adriano Olivetti: La forza di un Sogno" (אדריאנו אוליבטי: כוחו של חלום) (איט'), בבימויו של מיקלה סואבי (אנ'), בכיכובו של לוקה זינגרטי (אנ') בדמות אדריאנו אוליבטי.
הערות שוליים

1 2 3  שולמית קיסרי, אוליבטי, באתר ynet, 5 באוקטובר 2000
↑  חולדה ליברנומה, מי כתב למי את מכתב האהבה הראשון במכונת כתיבה, באתר הארץ, 30 בינואר 2002
↑  נטליה גינצבורג, "לקסיקון משפחתי", הוצאת עם עובד, 1988, עמ' 150
1 2 3  Biografia - Adriano Olivetti, לה רפובליקה
↑  אדריאנו אוליבטי, אתר ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266144505171  PLWABN: 9810576006805606  BnF: cb11941264q (data)  CANTIC: a12345210  GND: 119481456  ICCU: RAVV053735  ISNI: 0000 0001 2102 3007  LCCN: n80130967  NTA: 071445579  RERO: 02-A003655081  RKD: 236446  SNAC: w6jj1k89  SUDOC: 027352102  ULAN: 500271472  VcBA: 495/227059  VIAF: 72205040   WorldCat (עם VIAF): 72205040
Santianna

"Santianna", סנטיאנה, ידוע גם בשמות: "Santiana", "Santy Anna", "Santayana", "Santiano", "Santy Anno" ושמות נוספים, הוא שיר עממי שבמקורו הוא שאנטי (אנ') (שיר עבודה של ימאים). השיר הוא בעל גרסאות רבות ושונות. גרסתו הנפוצה של השיר מתייחסת אל הגנרל המקסיקני אנטוניו לופס דה סנטה אנה המוכר בכינוי "סנטה אנה" ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו. השיר רשום כמספר 207 בקטלוג רוד לשירי עם (אנ'). בשנות ה-60 של המאה ה-20 זכה השיר לגרסה עברית למילים של חיים חפר, "הוא הא היי עם הרוח".
מקור

נושא השיר, שנכתב לכל המאוחר בשנות ה-50 של המאה ה-19, קיבל השראה, ככל הנראה, מאירועים אקטואליים באותה עת שהתייחסו לעימותים בין צבא מקסיקו, שהונהג על ידי סנטה אנה ובין צבא ארצות הברית שהונהג על ידי זאכרי טיילור במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. מבחינה היסטורית, המילים אינן מדויקות: לדוגמה, קרב מונטריי וקרב מולינו דל ריי (גרסאות שונות של השיר מתייחסות לקרב הראשון, ואחרות לקרב השני) הסתיימו בניצחון אמריקני ולא בניצחון מקסיקני (כפי שמצוין בשיר). עם זאת, ניתנו פירושים נוספים למונח סנטה אנה המופיע בשיר. לפי הסבר אחד, Saint Anne הייתה פטרונית הימאים הבריטונים. לפי הסבר אחר מדובר כלל באישה שכינויה הוא "Sandy Anna".
מילים

כפי שרווח בשירי שאנטי רבים, קיימות גרסאות מוקלטות רבות ושונות לאותו שיר: הן בלחן והן במילים. הגרסאות השונות התפתחו ככל הנראה בקווי ספנות שונים ובהתאם לסגנונם של מובילי השירה בספינות השונות שיצרו את גרסאותיהם השונות - שרבות מהן אבדו ולא הוקלטו כלל.
מוביל שירת שאנטי ואספן שלה, סטן יוגיל, כתב כי "סנטיאנה" היה במקורו "שיר משאבה" (שהושר בעת שהספנים עסקו בשאיבת מים - פעולה שנעשתה באופן קבוע בספינות עץ), אך הפך ל"שיר כנן" (העלאת המפרש באמצעות הכנן) פופולרי בעת שספינות עץ הפכו לספינות ברזל. השיר הוא במתכונת הקבועה של "קריאה" ו"תגובה". המילים שלעיל הן הגרסה המובאת אצל יוגיל. ה"קריאה" בכתב רגיל וה"תגובה" בכתב נטוי.
Santianna gained the day!

Away Santianna!

And Santianna gained the day

All across the plains of Mexico!



He gain'd the day at Molly-Del-Rey*.

Away Santianna

An' General Taylor ran away

All across the plains of Mexico



All of his men were brave an' true.

Away Santianna

Ever soldier brave and true

All across the plains of Mexico



Oh Santiana fought for fame

Away Santianna

An' Santiana gained a name

All across the plains of Mexico
חוקר הפולקלור, אלן לומקס, פרסם גרסה בעלת מילים שונות לגמרי, ששמע מספן ששמו ג'יי. אם. האנט ב-1935. מילות הבית הראשון והפזמון בגרסת לומקס הן:
We're sailing down the river from Liverpool

Heave away Santy Anno

Around Cape Horn to Frisco Bay

All on the plains of Mexico
פזמון
So heave her up and away we'll go

Heave away Santy Ano

Heave her up and away we'll go

All on the plains of Mexico'
תחיית השיר במאה העשרים > בארצות הברית

בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 הפכו שירי שאנטי לפופולריים כחלק מתחיית מוזיקת הפולק האמריקנית והבריטית ו"סנטיאנה" הפך לחלק מהרפרטואר של מוזיקאים כגון פול קלייטון והאחים קלאנסי. ביצועים שזכו להקלטות ולפופולריות הם של אודטה (1956) ושלישיית קינגסטון (1958). המילים בביצועים אלו מדברות על הפלגה מליברפול למפרץ סן פרנסיסקו, אך במקום מקסיקו בשיר המקורי - מופיעה קליפורניה. בגרסה של הוויברז (1958) מצוינת הפלגה מבוסטון לקליפורניה. נראה כי גרסאות אלו מבוססות על גרסת לומקס לשיר ומתארות את הבהלה לזהב בקליפורניה שהתרחשה אף היא באמצע המאה ה-19.
תחיית השיר במאה העשרים > בצרפת

ב-1961 יצאה גרסה צרפתית לשיר על ידי הזמר איג אופרה שהפכה לפופולרית בצרפת. גרסה זו מדברת על הפלגה מסן מלו לסן פרנסיסקו המתוארת כמקום עשיר. ב-2005 יצאה גרסה חדשה לשירו של אופרה באלבום שכלל שירים מתוך תוכנית הכישרונות הצרפתית "Star Academy". ביצוע זה הגיע לראש מצעד הלהיטים הצרפתי. ב-2006 יצא ביצוע נוסף לשיר על ידי הזמר לוראן וולזי (צר').
תחיית השיר במאה העשרים > בגרמניה

ב-2008 הוציא קולקטיב הפולק הגרמני, ורקראום, גרסה בגרמנית המתארת מסע מהאי טורי שבצפון אירלנד (במקום מליברפול). ב-2011 קמה להקה גרמנית ששאבה את שמה, סנטיאנו (גר'), משם השיר ואף ביצעה אותו ב-2012 באלבום הבכורה שלהם שכלל שירי שאנטי נוספים וזכה להצלחה רבה.
תחיית השיר במאה העשרים > במדינות נוספות

ל"סנטיאנה" יצאו גרסאות במספר ארצות ושפות, כולל בוויילס, נורווגיה, דנמרק ואיסלנד.
גרסאות עבריות

באמצע שנות ה-60 ביצעה להקת שבעת המינים את השיר למילים של חיים חפר. השיר נקרא "הוא הא היי עם הרוח" והיה מעט ציני במילותיו. שני הבתים הפותחים היו:
אל המסע נצא עוד היום

הו הה היי עם הרוח

מן הצפון עד הדרום

ועכשיו קדימה לאילת



השביל ארוך הזמן קצר

הו הה היי עם הרוח

אך בגוש חלב נאכל בשר

ועכשיו קדימה לאילת
ב-1972 בוצע השיר בתוכנית הטלוויזיה "מועדון הצועני השורק", בהנחיית דן אלמגור, בפרק שנקרא "טוב לשוט" ועסק בשירי ים. הביצוע היה על ידי הרכב שכלל את הדודאים, דני ליטני וחנן יובל. השיר נקרא "שוטי עוד, סנטיאנה" ושני הבתים הפותחים היו:
עוד לא הספקנו קצת לזוז

שוטי עוד, סנטיאנה

הגענו כבר לוורה קרוז

לחוף הים של מקסיקו



בנות יפות שם בהמון

שוטי עוד, סנטיאנה

מתי, מתי כבר נעגון

בחוף הים של מקסיקו
הערות שוליים

↑  Ted Gioia, Work Songs, הוצאת אוניברסיטת דיוק, 2006, עמ' 127
↑  הו הה היי עם הרוח, הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: a4db1547-eda0-35af-8ab6-9b86292dcdec
אוכפית

| אוכפית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דבלולניים
סוג:: אוכפית
מינים
 Philesturnus rufusater  Philesturnus carunculatus
שם מדעי
 Callaeidae ‏סנט-אילר, 1832

אוכפית (שם מדעי: Callaeidae) הוא סוג של ציפורים האנדמיות לניו זילנד. הן קרובות משפחה רחוקות של העורבים ושייכות למשפחת הדבלולניים. בסוג שני מינים.
מאפיינים

אורכן של ציפורים אלה כ-25 ס"מ ומשקלן 75 גרם. הן בעלות גוף וראש שחורים, החלק העליון של הכנף חום-אדום. המקור גדול וארוך, בעל בליטות ורודות (דבלולים) מתחתיו. ציפור זו משמיעה רעשים חזקים בעזרת גרונה.
האוכפית נפוצה בשני האיים של ניו זילנד ביערות פתוחים והיא מצויה בין העצים ומעופפת לעיתים רחוקות. היא ניזונה מחרקים שונים, פירות וצוף פרחים.
אלו עופות טריטוריאליים מאוד התוקפים מסיגי גבול ומשתמשים בקולם החזק כדי להבריח יריבים קטנים. אם לא יצליחו בכך הם יילחמו אחד נגד השני בעזרת הרגליים עד לכניעת אחד הצדדים.
מיון

סוג אוכפית (Philesturnus )
מין אוכפית צפונית (Philesturnus rufusater)
מין אוכפית דרומית (Philesturnus carunculatus)
אוכף של קוף

אוכף של קוף
במתמטיקה, אוכף של קוף היא משטח תלת־ממדי אשר מוגדר על ידי המשוואה
המשטח נקרא כך כיוון שיש לו שלוש "שלוחות", דבר שמתאים להיות כאוכף לקוף כיוון שהקוף צריך אוכף גם לזנבו.
מאפיינים

נקודת האפס (0,0,0) היא הנקודה היחידה בה שיפוע המשטח הוא אפס וגם הנקודה היחידה בה העקמומיות הגאוסיינית של המשטח היא 0. בכל השאר הנקודות העקמומיות היא שלילית. 
ניתן גם להגדיר את המשטח על ידי הפונקציה המרוכבת התלת־ממדית הבאה:
ומכאן ניתן לראות כי:
לכל t ≥ 0. מכאן ניתן לראות כי המשטח תלוי ב-z אשר נמצא על מעגל היחידה. אם נסתכל על כל נקודה במעגל היחידה כ-z=eiφ, עבור φ בין 0 ו-2π, אז ניתן להגדיר את הפונקציה כ- z(φ)=cos 3φ. ניתן להכליל את הרעיון של אוכף של קוף לבעל k שלוחות על ידי הנוסחה z(φ)=cos kφ.
ראו גם

פרבולואיד היפרבולי
נקודת אוכף
אוגוסט פון קוצבו

| --- | --- |

 לידה:  3 במאי 1761 ויימאר, דוכסות סקסוניה-ויימאר 
 פטירה:  23 במרץ 1819 (בגיל 57) מנהיים, הדוכסות הגדולה של באדן 
 שם לידה:  August Friedrich Ferdinand von Kotzebue 
 מדינה:  הדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך 
 מקום קבורה:  Hauptfriedhof Mannheim 
 שם עט:  Friedrich Germanus 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרידריך שילר, Wilhelm-Ernst-Gymnasium 
 שפות היצירה:  גרמנית 
 סוגה:  מחזה 
 יצירות בולטות:  שנאת אדם וחרטה, השנה המוזרה ביותר בחיי, אדלאיד מוולפינגן, ההודים באנגליה, Der Wildfang 
 תקופת הפעילות:  מ-1777 
 בן או בת זוג:  וילהלמינה פון קוצבו  Friederike von Essen  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  אוטו פון קוצבו, אוגוסט פון קוצבו, Karl von Kotzebue, Wilhelmine Friederike von Krusenstern, Friedrich Wilhelm von Kotzebue, אלכסנדר פון קוצבו, פאול דמטריוס קוצבו, וילהלם פון קוצבו, מוריץ פון קוצבו, Wilhelm von Kotzebue 
 
אוגוסט פון קוצבו
אוגוסט פרידריך פרדיננד פון קוֹצֶבּוּ (בגרמנית: August Friedrich Ferdinand von Kotzebue; ‏3 במאי 1761 - 23 במרץ 1819) היה מחזאי גרמני.
אחד מספריו של קוצבו נשרף בפסטיבל ורטבורג(אנ') ב-1817. הוא נרצח ב-1819 על ידי קארל לודוויג זאנד(אנ'), חבר מיליטנטי ב-Burschenschaften (אחוות סטודנטים). הרצח של קוצבו סיפק למטרניך תירוץ להוציא את תקנות קרלסבאד של 1819 שפירקו את ה-Burschenschaften, לנקוט אמצעים חריפים נגד העיתונות הליברלית, ולהגביל באופן קשה את החופש האקדמי במדינות הקונפדרציה הגרמנית.
חייו

קוצבו נולד בוויימאר. אביו שהיה יועץ משפטי לרוזנת אנה אמליה מת כמה חודשים אחרי הולדתו. ולמד שם בבית ספר יסודי ותיכון. בתיכון אחד ממוריו היה דודו, מבקר הספרות יוהאן קרל אוגוסט מוּזֶאוּס. ב- 1776 הוא שיחק יחד עם גתה במחזה Geschwister (אחים). הוא החל ללמוד באוניברסיטת ינה בגיל 16 והמשיך את לימודיו, במשך שנה באוניברסיטת דיסבורג. ב-1780 הוא סיים את לימודי המשפטים ונעשה עורך דין.
בזכות השפעתו של הגראף גֵרץ (Goertz), השגריר הפרוסי לחצר הרוסית, הוא נעשה מזכירו של המושל הכללי של סנקט פטרבורג.
ב-1783 הוא קיבל מינוי של יועץ לבית הדין הגבוה לערעורים ברֶוָל שם הוא נישא לבתו של גנרל רוסי. הוא קיבל תואר אצולה ב-1785 ונעשה נשיא בית משפט השלום של אזור אסטוניה.
ברוול הוא זכה לשם בזכות הרומנים שלו "Die Leiden der Ortenbergischen Familie" (סבלותיה של משפחת אורטנברג) 1785 ו-"Geschichte meines Vaters" (היסטוריה של אבי) 1788 ועוד יותר בזכות המחזות "Adelheid von Wulfingen" (אדלאיד מוולפינגן) משנת 1879, "Menschenhass und Reue" (שנאת אדם וחרטה) משנת 1790 ו-"Die Indianer in England" (ההודים באנגליה) משנת 1790.
הרושם הטוב שנוצר על ידי יצירות אלה כמעט נמחק על ידי הסאטירה הדרמטית "Doktor Bahrdt mit der eisernen Stirn" (דוקטור בארט עם גבת הברזל) שהועלתה ב-1790 עם השם Knigge בדף השער.
המחזה נכתב בתגובה למחלוקת בין י. ג. צימרמן ומנהיגי המפלגה הברלינאית של המשכילים. הוא קשר כל אחד ממתנגדיו של צימרמן לסטייה מינית אחרת.
קוצבו הכחיש שהוא חיבר את המחזה גם כשהעניין נעשה נושא לחקירה משטרתית. התוצאה הייתה שבנוסף להתרחקות צימרמן וקניגה (בעלי בריתו לשעבר) ממנו הוא גם זכה בשם של חוסר יושר וזימה אותו לא הצליח לנער מעצמו עד סוף ימיו.
אחרי מות אשתו הראשונה פרש קוצבו מהשירות ברוסיה וחי, במשך זמן מה, בפריז ובמיינץ. לאחר מכן התיישב ב-1795 באחוזה ליד רוול אותה רכש והקדיש את חייו לכתיבה.
בתוך כמה שנים פרסם קוצבו שישה כרכים של יצירות שונות וסיפורים (Die jüngsten Kinder meiner Laune - הילדים הצעירים ביותר של לָאונה שלי, 1796-1793) ויותר מעשרים מחזות. רובם תורגמו לכמה שפות אחרות.
ב-1798 הוא קיבל משרה של מחזאי החצר בתיאטרון וינה אבל בשל חילוקי דעות עם השחקנים הוא נאלץ להתפטר זמן קצר לאחר מכן.
הוא חזר לעיר הולדתו אבל לא היה ביחסים טובים עם גתה והוא תקף בגלוי את הסגנון הרומנטי שבו התפרסם גתה. כתוצאה מכך היה מצבו בוויימאר לא נוח.
קוצבו תכנון לחזור לסנקט פטרבורג אבל במסעו לשם הוא נעצר, מסיבה שאינה ידועה, בגבול ונשלח לסיביר.
למזלו הוא כתב קומדיה שהחניפה לגאוותו של הצאר  פאבל הראשון. הוא הוחזר במהרה, ניתנה לו אחוזה מאדמות הכתר של ליבוניה ומונה למנהל התיאטרון הגרמני בסנקט פטרבורג.
קוצבו חזר לגרמניה כאשר הצאר פאבל מת הוא שוב התיישב בוויימאר ואחרי כן עבר לברלין שם ערך יחד עם גרליב מרקל (Garlieb Merkel) את כתב העת Der Freimutige (האומץ החופשי) מ-1803 עד 1807 והתחיל לערוך ב-1803 את כתב העת שלו "Almanach dramatischer Spiele" (אלמנך של אמנויות הדרמה) שיצא לאור גם אחרי מותו עד 1820.
לקראת סוף 1806 ביקר פעם נוספת ברוסיה וממקומה הבטוח של אחוזתו באסטוניה הוא כתב מאמרים סאטיריים רבים נגד נפוליאון בונפרטה בכתבי העת שלו "Die Biene" (הדבורה, או הכינה) וב-"Die Grille" (הצרצר).
כיועץ למדינה הוא צורף ב-1816 למחלקה ליחסי חוץ בסנט פטרבורג ומשם הוא דיווח לרוסיה על נושאים גרמניים.
היו כאלה שחשדו בו שהוא מרגל ודעה זו החזיקה מעמד זמן רב, אבל בתקופה המודרנית הוכיחו שטענה זו הייתה לא מבוססת. הוא דיווח רק על עניינים שהיו כבר ברשות הכלל. אף על פי כן יהיה הוגן לומר שהוא היה פרקליט של רוסיה בגרמניה.
הרצח

בשבועון "Literarisches Wochenblatt" (שבועון ספרותי) שפורסם בוויימאר הוא לעג לגרמנים שהיו להם דרישות למוסדות חופשיים ובעקבות זאת הוא הפך מושא לתעוב על ידי ליברלים לאומנים.
אחד מהם היה קרל לודוויג זאנד, סטודנט לתאולוגיה שזמם לרצוח אותו. הוא ביצע את הרצח זמן קצר אחרי שקוצבו עבר עם משפחתו למנהיים.
זאנד תקף את קוצבו בביתו ב-18 במרץ 1819. על פי אלכסנדר דיומא האב נעשה זאנד עצבני מדי כאשר אחד מילדיו של קוצבו התחיל לבכות ואז דקר את עצמו.
זאנד נאסר וטופל עד שהבריא. במשפט שלו הוא טען שקוצבו היה אויב העם הגרמני. אף על פי כן הוא הורשע ברצח קוצבו והוצא להורג מאוחר יותר באותה שנה.
הרצח של קוצבו סיפק לנסיך מטרניך את הטיעונים אתם יכול היה לשכנע את הקונפדרציה להטיל הגבלות קשות יותר על האוניברסיטאות ועל העיתונות, הנקראות תקנות קרלסבד.
יצירתו

אף על פי שהוא קיבל ביקורות גרועות מהמבקרים – רבים ראו את יצירותיו כלא מוסריות – הוא היה אחד הסופרים הפופולריים ביותר בזמנו. במאמר הנקרא "מדוע יש לי כל כך הרבה אויבים?" הביא קוצבו את פרסומו כסיבה. מבחינה פוליטית הוא היה שמרן וקוסמופוליטי בהשקפתו ודיבר בגלוי נגד האנטישמיות של הסטודנטים הלאומנים.
ב-1812 פנה אליו בטהובן והציע לקוצבו לכתוב עבורו ליברטו לאופרה על אטילה (שלא נכתבה מעולם). עם זאת כתב בטהובן מוזיקת רקע לשניים ממחזותיו של קוצבו: "חורבות אתונה" (אופוס 113) (המארש הטורקי של בטהובן מופיע בפרק הרביעי של מוזיקת הליווי) ו"המלך שטפן" (אופוס 117).
מלבד מחזות כתב קוצבו כמה יצירות היסטוריות; "היסטוריה של האימפריות הגרמניות" נשרף על ידי סטודנטים לאומנים בפסטיבל ורטבורג (שבו השתתף זאנד).
יצירותיו האוטוביוגרפיות "Meine Flucht nach Paris im Winter" (בריחתי לפריז החורף, 1790), "Über meinen Aufenthalt in Wien" ("על שהותי בווינה, 1791), "Das merkwürdigste Jahr meines Lebens" (השנה המוזרה ביותר בחיי, 1801), ו-"Erinnerungen von meiner Reise aus Liefland nach Rom und Neapel" (זכרונות ממסעותיי מליבוניה לרומא ולנאפולי, 1805).
כמחזאי הוא היה פורה בצורה יוצאת דופן. מספר מחזותיו עובר את 200. הפופולריות שלו, לא רק בתיאטרון הגרמני כי אם באירופה כולה הייתה חסרת תקדים.
עם זאת, ראו את הצלחתו פחות כתוצאה מיכולת ספרותית בולטת כי אם בשל מיומנות יוצאת דופן בהמצאת סיטואציות. היה לו, מה שלא היה לאף מחזאי גרמני לפניו או אחריו, חוש מובהק לתיאטרון והשפעתו על הטכניקות של הדרמה המודרנית מאז'ן סקריב לוויקטוריאן סארדו ומאדוארד פון באוארנפלד עד הרמן זודרמן היא ברורה.
קוצבו היה טוב במיוחד בקומדיות שלו, כמו "Der Wildfang, Die beiden Klingsberg and Die deutschen Kleinstädter" (הילד הפראי, שני הקלינגסברים והפרברים הגרמנים), שיש בו תמונות מעוררות הערצה של החיים הגרמניים.
מחזות אלה החזיקו מעמד על הבימה בגרמניה זמן רב אחרי שהמחזות שהיו פעם מפורסמים כמו: "Menschenhass und Reue" (שנאת אדם וחרטה) שהיה ידוע באנגליה בשם "The Stranger" (הזר), "Graf Benjowsky" (גראף בניובסקי) או טרגדיות אקזוטיות כמו "Die Sonnen-Jungfrau" (בתולת השמש) ו-"Die Spanier in Peru" (בספרדים בפרו) נשכחו מזמן.
היסטוריונים של התיאטרון מחשיבים את ההצלחה המזהירה של "שנאת אדם וחרטה" גם באנגליה (שם היא הוצגה ב-1798) וגם בארצות הברית כאחד ממבשרי הדרך של המלודרמה שצברה פופולריות וששלטה בבמות באירופה ובארצות הברית במשך 75 השנים הראשונות של המאה ה-19.
בימי חייו פורסמו שני אוספים של המחזות של קוצבו: "Schauspiele" ‏(5 כרכים, 1797), "Neue Schauspiele" ‏(23 כרכים, 1820-1798). כתביו המקובצים "Sämtliche dramatische Werke" (כתבים מקובצים) ב-44 כרכים פורסמו בשנים 1829-1827 ושוב תחת השם "Theater" ב-40 כרכים בשנים 1840–1841. מבחר של מחזותיו ב-10 כרכים הופיע בלייפציג בשנים 1867–1868.
לקוצבו היו 18 ילדים, בהם אוטו פון קוצבו שהיה שייט ומגלה ארצות, פאול דמטריוס פון קוצבו שהיה קצין רוסי ומושל כללי של ורשה, ואלכסנדר קוצבו שהיה צייר.
הערות שוליים

↑  Gerhard Schulz, Die deutsche Literatur zwischen Französischer Revolution und Restauration/ Teil 1 Geschichte der deutschen Literatur von den Anfängen bis zur Gegenwart / begr. von Helmut de Boor .... Bd. 7, Teil 1, Das Zeitalter der Französischen Revolution : 1789 - 1806, 2., neubearb. Aufl., München, Beck, 2000, S. 472
↑  Williamson, G.S. (2000). "What Killed August von Kotzebue? The Temptations of Virtue and the Political Theology German Nationalism, 1789-1819". The Journal of Modern History. 72 (4): 890–943. doi:10.1086/318549.
↑  Dumas père, Alexandre. "Karl Ludwig Sand". Celebrated Crimes. Vol. IV. Wildside Classics. pp. 13–76.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264189105171  PLWABN: 9810631144205606  BIBSYS: 90135698  BNC: 000388111  BNE: XX1331529  BnF: cb11910016f (data)  CANTIC: a10386646  CiNii: DA02527350  GND: 118565796  ICCU: CFIV186407  ISNI: 0000 0000 8076 4115  LCCN: n50000570  LNB: 000080240  MusicBrainz: 014d3c1a-57a4-49cb-bcf9-2c8a61c25c70  NDL: 00684765  NKC: jn20020403005  NLA: 35280877  NLG: 116805  NSK: 000025169  NTA: 068358725  RERO: 02-A003470200  SELIBR: 234711  SNAC: w6m047b9  SUDOC: 026952920  Trove: 895637  VcBA: 495/2769  VIAF: 14771963   WorldCat (עם VIAF): 14771963
אה"מ אורפורד (1698)

| --- | --- |
אוניית קו מדרגה שלישית, 1728 (למעלה)
אוניית קו מדרגה שלישית, 1728 (למעלה)
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית קו מדרגה שלישית, 70 תותחים
 צי:   הצי המלכותי הבריטי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Edward Snelgrove, דפפורד
 הוזמנה:  24 בדצמבר 1695
 הושקה:  27 באפריל 1698
 תקופת הפעילות:  1698–1745 (כ־47 שנים)
 אחריתה:  נטרפה וטבעה, 13 בפברואר 1745
 מיקום:  מצר ווינדוורד, הים הקריבי
 מידות
 תפוסה:  1068 טון
 אורך:  אורך סיפון התותחים: "150-5 רגל (45.8 מ')
 רוחב:  "40-6 רגל (12.3 מ')
 עומק הספנה:  "17-1 רגל (5.2 מ')
 נתונים טכניים
 מספר תרנים:  3
 סוג המעטה:  מעטה רוחבי שלם
 אמצעי לחימה
 חימוש:  70 תותחים: 26 תותחי 24 ליטראות בסיפון התותחים הראשי  26 תותחי 12 ליטראות בסיפון התותחים העליון  14 תותחי 6 ליטראות בסיפון האחרה  4 תותחי 6 ליטראות בסיפון הקדמה
אוניית הוד־מלכותו "אורפורד" (באנגלית: HMS Orford) הייתה אוניית קו מדרגה שלישית נושאת 70 תותחים של הצי המלכותי הבריטי. היא הושקה בדפפורד ב-1698.‏
ב־1704, במהלך מלחמת הירושה הספרדית, שירתה "אורפורד" בים התיכון בציו של אדמירל ג'ורג' רוק. היא נטלה חלק בהרעשה מן הים ובכיבוש גיברלטר. זמן קצר לאחר מכן השתתפה בקרב מלאגה תחת פיקודו של קפטן ג'ון נוריס (אנ'). ב־1707 הייתה "אורפורד" חלק מהצי בפיקודו של אדמירל קלאודסלי שובל (אנ'), שהעניק סיוע מן הים לצבא המטיל מצור על טולון (אנ'). "אורפורד" הייתה עדה לאסון שפקד את ציו של שובל ליד איי סילי בשובו הבייתה, אסון בו טבעו אדמירל שובל עצמו וארבע מאוניותיו וקרוב ל־2000 מלחים קיפחו את חייהם. "אורפורד" עצמה ניזוקה קלות והצליחה להגיע אל פורטסמות'.
היא נבנתה מחדש בליימהאוז על פי תקן האדמירליות של 1706 (אנ') והושקה מחדש ב-17 במרץ 1713. ב-1727 נבנתה מחדש בפעם השנייה. ב-1718 השתתפה בקרב כף פאסארו. ב-1736 החזירה "אורפורד" מליסבון את ג'ון הריסון, בונה הכרונומטר הימי הראשון. בהפלגה זו הצליח הריסון להוכיח בפעם הראשונה כי השעון שבנה שומר על דיוקו גם על סיפונה של אונייה המיטלטלת בים.
"אורפורד" נטרפה ב-13 בפברואר 1745 במצר ווינדוורד בים הקריבי אך כל אנשי צוותה ניצלו.
הערות שוליים

↑  Lavery, p. 163.
↑  סובל, עמ' 79.
↑  Phillips, Orford.