stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סיגל ריחני
מורפולוגיה

צמח עשבוני רב-שנתי, קירח, גובהו 10 עד 15 ס"מ, מחוסר גבעול תפרחת ועוקצי הפרחים צומחים ישר מבין עלי השושנת והוא בעל קנה-שורש ובעל שלוחות כלומר גבעולים רובצים ופושטים שמכים שורשים ולאחריו ניצן ממנו יתפתח צמח חדש.
הפטוטרות ארוכות כפליים או יותר מהטרף.
העלים ערוכים בשושנת, קוטרם 2 עד 4 ס״מ או יותר, פשוטים (אינם מחולקים), דמויי ביצה עד מעוגל, בסיסם דמויי לב או דמויי כליה, קודקודם קהה ובעלי שפה משוננת.
הלוואים דמויי ביצה או דמויי אזמל מחודדים בראשם ושפתם תמימה ומצוייצת, משתיירים עם הבשלת הפרי.
עוקצי הפרחים ארוכים כאורך העלים ובאמצעם או סמוך לאמצעם יושבים 2 חפיות.
הפרחים ריחניים, סגולים (בנוי לעיתים ורודים או לבנים), דו-מיניים, חיקיים, בודדים, בלתי נכונים, צומחים ישר מבין עלי השושנת.
הגביע בן 5 עלים שווים פחות או יותר זה לזה, מאורכים, קודקודם קהה אורכם כמחצית מאורך עלי הכותרת, מפורדים או מאחים במקצת משתיירים לאחר ההפריה ובעלי יותרות מפושטות בבסיס.
הכותרת בלתי נכונה (בעל סימטריה דו-צדדית), בעלת 5 עלים זקופים או פרושות. רוחבה 2 ס"מ. הכותרת בעלת עלה תחתון (הקדמי) אחד גדול, בעל דורבן ושני זוגות העלים צדדיים. הדורבן של הכותרת ישר כמעט, קצר ובלתי מחודד (קהה).
אבקנים 5, ניצבים לסירוגין עם עלי כותרת, מול עלי הגביע, סביב השחלה. מהם 2 האבקנים התחתונים (הקדמיים) בעלי זיז ארוך הנתון בתוך דורבנה של הכותרת. שני האבקנים התחתונים (הקדמיים) מפרישים צוף, הנאגר בדורבן העלה התחתון. צופנים אלו הקשורים לאבקנים מכונים צופני אבקנים ((staminal nectaries) והם מצויים על היותרת של הקונקטיב; הזירים חסרים או קצרים מאוד לא יותר מ"מ אחד, מפורדים, ורחבים. המאבקים מקיפים את השחלה. המאבקים בני 2 לשכות, זקופים, נפתחים בסדק לכיוון עמוד השחלה.
השחלה עילית, בעלת 3 (לעיתים רחוקות 2 או 5) עלי שחלה, מגורה אחת. השליות דופניות. עמוד שחלה אחד פשוט וזקוף או כפוף. עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה כל אחד לחוד.
הפרי הלקט חלק ופלומתי, נפתח באמצעות 3 קשוות, בעל מגורה אחת עם הרבה זרעים.
הזרעים דמויי ביצה או כדור, הזרעים עתירי אנדוספרם. העובר זקוף ולו 2 פסיגים פרושים. עוקץ הביצית - רקמה בקצה הביצית המחברת את הביצית לשליה – מכילים שמן.
תמונות

עלים ופרחים זעירים
סיגל ריחני פליט תרבות גדל על חומת אבן
הערות שוליים

↑  Viola odorata L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  למשל, בעמק אאוסטה, צפון-מערב איטליה
↑  סיגל ריחני באתר "גאמנון צמחים"
↑  Zohary, M., Flora Palaestina – Part Two, Jerusalem: The Israel Academy of Sciences and Humanities, 1972, עמ' 333-335
↑  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 270-271
↑  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 438-439
↑  מיכאל זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה מתוקנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1989, עמ' 306
↑  א. פאהן, אנטומיה של הצמח, מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987, עמ' 531
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4168487-4 
עלה גדול דמוי לעומת  הפרח בירושלים
סלמון הדנובה

| סלמון הדנובה |
| --- | --- |
 סלמון הדנובה
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: סלמונאים
משפחה:: סלמוניים
סוג:: Hucho
מין:: סלמון הדנובה
שם מדעי
 Hucho hucho ‏לינאוס, 1758

סַלְמוֹן הַדָּנוּבָּה (שם מדעי: Hucho hucho) הוא מין של דג גרם ממשפחת הסלמוניים, החי בעיקר בנהר הדנובה שבמרכז אירופה. הוא קרובו של המין סלמון סיבירי, הגדול שבדגי הסלמון והוא מצוי בסכנת הכחדה.
מאפיינים

מין סלמון זה מגיע לאורך ממוצע של 60 עד 120 סנטימטרים, אך יכול גם להגיע לאורך 1.2 מטר ולמשקל של מעל 50 קילוגרם. הוא בעל גוף זרים ארוך ובעל ראש ארוך וגדול ביחס לגודל הגוף עם לסתות מעוקלות מעט ובהן שיניים דקות אך חדות. הסנפירים משולשים עם זנב חזק העוזר לדג לנוע במהירות במים. צבעו חום-אפרפר עם גב אדום ועליו כתמים כהים והבטן בהירה. הצעירים ניזונים בעיקר מחרקי מים ודגים אחרים והפרטים הבוגרים הם טורפים הניזונים מדגים ושאר יצורים קטנים מימיים.
סלמון זה הוא שוכן מים מתוקים בלבד המצוי בעיקר בחבל הדנובה, לרוב סביב האגן הדרומי שלו אך הוא נודד במעלה נהרות קטנים יותר כדי להתרבות בנהרות ייחודיים, כשהנקבות מטילות ביצים על החצץ של הקרקעית. הוא מצוי בין השאר באוסטריה, גרמניה והבלקן בסלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה ומונטנגרו.
הסלמון מצוי בסכנה בטבע עקב בניית סכרים בנתיבי מחייתו ועקב דיג יתר.
הערות שוליים

↑  סלמון הדנובה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  לפי החלטת האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531298705171  GND: 4220953-5  NKC: ph503010
סנאי (סוג)

| סנאי |
| --- | --- |
 סנאי אפור
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי סנאי
משפחה:: סנאיים
תת־משפחה:: סנאים
סוג:: סנאי
שם מדעי
 Sciurus ‏לינאוס, 1758

סנאי אייברט
סנאי (שם מדעי: Sciurus) הוא בעל חיים הנמנה עם משפחת הסנאיים שבסדרת המכרסמים. מין הסנאי היחידי בישראל הוא הסנאי זהוב הנמצא בחרמון. הסנאי חי בעיקר על עצים.
מינים שונים של סנאי חיים באמריקה הצפונית ונפוצים ברחובות כמו שהחתולים בישראל.
מינים

Sciurus alleni
Sciurus arizonensis
Sciurus aureogaster
סנאי אפור (Sciurus carolinensis)
Sciurus colliaei
Sciurus deppei
Sciurus lis
Sciurus nayaritensis
סנאי ניגר (Sciurus niger)
Sciurus oculatus
Sciurus variegatoides
סנאי אדום (Sciurus vulgaris)
Sciurus yucatanensis
סנאי אייברט (Sciurus aberti)
Sciurus aestuans
Sciurus gilvigularis
Sciurus granatensis
Sciurus ignitus
Sciurus ingrami
Sciurus pucheranii
Sciurus richmondi
Sciurus sanborni
Sciurus stramineus
סנאי זהוב (Sciurus anomalus)
Sciurus flammifer
Sciurus pyrrhinus
סנאי אפור מערבי (Sciurus griseus)
Sciurus igniventris
Sciurus spadiceus
סלמנדרה כתומה

| סלמנדרה כתומה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: בעלי זנב
משפחה:: סלמנדריים
סוג:: סלמנדרה
מין:: סלמנדרה כתומה
שם מדעי
 Salamandra salamandra ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


סלמנדרה כתומה או סלמנדרת האש (שם מדעי: Salamandra salamandra) היא מין של דו-חיים ממשפחת הסלמנדריים, המצויה בעיקר במרכז אירופה.
מאפיינים

אורכה של סלמנדרה זו 15-25 ס"מ ומשקלה 40 גרם בבגרותה. היא בעלת מבנה גוף גמיש המזדקר מעט מעל לראשה. לסלמנדרה עיניים גדולות בעלות "גבות" צהובות ולסתות מעוגלות. הרגליים שלה קטנות והזנב ארוך. גופה צבוע בצבעי צהוב ושחור - דבר המזהיר טורפים עקב רעילותו של עורה
הסלמנדרה היא יצור איטי המעדיף להיות על היבשה מאשר במים, אך היא מתרבית במים והראשנים הבוקעים בעלי זימים העוזרים להם לנשום. הסלמנדרה משריצה מאות ולדות מגופה, אך הצעירים טורפים זה את זה ולבסוף נותרים רק ראשנים גדולים. הן הראשנים והן הבוגרים הם טורפים הניזונים מפרוקי-רגליים שונים וגם מתולעים, רכיכות, דגיגים ודו-חיים צעירים אחרים. הם תופסים את טרפם בלשונם הארוכה והדביקה ועם שיניהם הקטנות.
סלמנדרה זו קרובה לסלמנדרה המצויה שחיה בישראל ובעבר האחרונה הייתה תת-מין שלה, אך כיום היא מסווגת כמין נפרד.
לסלמנדרה שתי בלוטות ארס בעורף המשמשות לה כהגנה, בנוסף לצבעה המרתיע טורפים.
הערות שוליים

↑  סלמנדרה כתומה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  https://www.lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=1092
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553586805171  GND: 4154277-0  LCCN: sh85116690  NKC: ph820606
סרטן סלעים אדום

| סרטן סלעים אדום |
| --- | --- |
 סרטן סלעים אדום
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
תת־מערכה:: סרטנאים
על־מחלקה:: Multicrustacea
מחלקה:: סרטנים עילאיים
סדרה:: מעשירי רגל
תת־סדרה:: Reptantia
משפחה:: שישניים
סוג:: סרטן סלעים
מין:: סרטן סלעים אדום
שם מדעי
 Grapsus grapsus ‏לינאוס, 1758

סרטן סלעים אדום (שם מדעי: Grapsus grapsus) הוא אחד ממיני הסרטנים הנפוצים ביותר בחופה המערבי של יבשת אמריקה ממקסיקו בצפון ועד לצפון פרו בדרום. סרטן הסלעים האדום נפוץ גם באיי גלאפגוס.
לסרטן הסלעים האדום מבנה אופייני לסרטן - חמישה זוגות רגליים, שהקדמי שבהם נושא זוג צבתות סימטריות.
אורכו של שריון הגוף של סרטן הסלעים האדום כשמונה סנטימטרים. הפרטים הצעירים בצבע שחור או חום כהה המאפשר להם הסוואה טובה באיים געשיים. הפרטים הבוגרים מתאפיינים בצבעים שונים. חלקם חומים-אדומים, חלקם מנוקדים, אך המראה המוכר שלהם הוא שריון גוף בצבע אדום או כתום בוהק מנוקד או מפוספס בחלקו העליון, גחון בצבע כחול-ירוק, רגליים אדומות שקצותיהן צהובים, צבתות אדומות בוהקות ועיניים כחולות או וורודות.
סרטן הסלעים האדום חי על קו החוף, וניזון בעיקר מאצות, אך מעשיר את תפריטו בצמחים ובנבלות בעלי חיים.
סאיגה

| סאיגה |
| --- | --- |
 סאיגה זכר
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: צבאיים
שבט:: סאיגות
סוג:: סאיגה
מין:: סאיגה
שם מדעי
 Saiga tatarica ‏לינאוס, 1766
תחום תפוצה
   תפוצה כללית בעבר   תפוצת תת-המין סאיגה מצויה בימינו   תפוצת תת-המין סאיגה מונגולית בימינו 

סאיגה (שם מדעי: Saiga tatarica) היא מין של אנטילופה מתת-משפחת הצבאיים החיה במרכז אסיה.
אנטילופה זו היוותה בעיה לטקסונומים וסיווגה האמיתי עדיין נתון בוויכוח. כאשר תוארה לראשונה בשנת 1758, היא סווגה כסוג בתת-משפחת היעלים תחת השם המדעי "Capra tatarica", לאחר מכן הועברה לתת-משפחת הצבאיים לשבט "Antilopini", ולאחר מכן לשבט Saigini. כיום הסאיגה נחשבת על ידי החוקרים כצורת ביניים בין כבשים לאנטילופות. "Saiga" הוא השם הרוסי לאנטילופה זאת; "tatarica" בלטינית הוא כינוי לאזור טטרסטן בחלק של רוסיה האירופית.
במקור אנטילופות הסאיגה אכלסו שטחים עצומים במרכז אסיה החל ממזרח מונגוליה וכלה בהרי הקרפטים. בסביבות 1920 התרחשה ירידה מהירה בתפוצתן והן כמעט הושמדו לחלוטין אך למרבה המזל הצליחו להתאושש. עד שנת 1950 היו מצויים בערבות ברית המועצות כשני מיליון פרטים, אולם מאז האוכלוסייה הצטמצמה שוב בצורה דרסטית בעקבות קריסת ברית המועצות והתחלת ציד פרוע לבשר, וכן כתוצאה מביקוש לקרני הזכרים ברפואה הסינית. למרבה האירוניה, חלק מארגוני השימור כגון הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) עודדו בהתחלה ציד של אנטילופה זאת משום שחוטמה היה נחשב (ברפואה הסינית) כתחליף לקרן הקרנף השחור שמצבו אז היה קריטי; משום כך הסאיגה היא כיום בעל חיים נדיר המצוי בדרגת השימור החמורה (CR), ומספר הפרטים העולמי עומד כיום על 50,000 בלבד לעומת מיליונים בעבר. הסאיגה נמצאת כיום במקום הראשון בין בעלי החיים שאוכלוסייתם הצטמצמה באופן המהיר ביותר (95% ב-15 שנים בלבד). הסאיגה מצויה בימינו בגן חיות אחד בלבד: גן החיות של מוסקבה, ובעבר הייתה מצויה גם בגן החיות של סן דייגו וגן החיות של קלן (גרמניה).
תיאור

התכונה הבולטת ביותר של הסאיגה היא חוטמה הגדול הדומה לחדק הטפיר או הדיק דיק ונראה כתלוי על הפה; החוטם משמש ככל הנראה לסינון האבק מהאוויר בקיץ, ולחימום האוויר הקר בחורף לפני שהוא מגיע לריאות. חוטם בשרני זה הוא גמיש מאוד ובעל מבנה ייחודי של עצמות מפותלות. פרוות הסאיגה דלילה בקיץ וצבעה חום-אדמדם בחלק העליון של הגוף וצהבהב בחלק התחתון, ואילו בחורף הפרווה עבה וארוכה כמעט פי 70 וצבעה חום-אפרפר בלחי וברגליים, ואפור בהיר-לבן בשאר הגוף. בטנה והחלק האחורי של זנבה לבנים, גופה עבה ונתמך על ידי רגליים דקות, ויש לה רעמה קטנה בתחתית הצוואר. אוזניה קטנות, זנבה קצר, ולצד עיניה הבינוניות יש בלוטות ריח גדולות ושחורות. לזכרים זוג קרניים אנכיות ושקופות למחצה, ובהן טבעות רק בחלק התחתון. הנקבות קטנות יותר מהזכרים.

מידות גופה של הסאיגה הן:

אורך ראשו וגופו של הזכר: 146-123 ס"מ.

אורך ראשה וגופה של הנקבה: 125-108 ס"מ.

אורך הזנב (לשני המינים): 13-6 ס"מ.

אורך הקרן (של הזכר): 25-20 ס"מ.

גובה כתף הזכר: 80-69 ס"מ.

גובה כתף הנקבה: 73-57 ס"מ.

משקל הזכר: 32-51 ק"ג.

משקל הנקבה: 21-41 ק"ג.
המין סאיגה מחולק לשני תת-מין:
סאיגה מצויה (Saiga tatarica tatarica), תת-המין שהיה נפוץ ביותר בעבר ומצוי כיום ברוסיה, קזחסטן, אוזבקיסטן, וטורקמניסטן. תת-מין זה סבל ירידה דרסטית במספרו ועד לפני כשנתיים הוגדר ב"סכנת הכחדה חמורה" (CR) אך עבר התאוששות משמעותית וכיום מוגדר ב"קרוב לסיכון" (NT).
סאיגה מונגולית (Saiga tatarica mongolica), תת-מין אנדמי למונגוליה. אין לגבי מין זה מידע על הסיכון להכחדה.
תפוצה ובית גידול

הסאיגה נפוצה כיום ברוסיה, מונגוליה, טורקמניסטן, אוזבקיסטן וקזחסטן, ובעבר הייתה נפוצה גם בסין העממית אך ניצודה שם עד הכחדה מוחלטת ב-1960; במהלך המאה ה-18 נכחדה הסאיגה גם מאוקראינה, מולדובה ופולין. במהלך הנדודים בחורף חלק מאוכלוסיות הסאיגות של קזחסטן נכנסות לשטחים של טורקמניסטן ואוזבקיסטן. תפוצת הסאיגה בימינו מחולקת לחמישה אזורים עיקריים: 1) מזרח מונגוליה; 2) מרכז קזחסטן; 3) דרום קזחסטן וצפון אוזבקיסטן; 4) מזרח קזחסטן (עם גלישה קטנה לכיוון רוסיה); 5) דרום-מזרח רוסיה.
הסאיגה חיה באזורים צחיחים למחצה, הכוללים שטחי ערבות יבשים, ושטחי מרעה מדבריים למחצה של מרכז אסיה ואזור הים הכספי. הסאיגה מעדיפה מקומות פתוחים המאפשרים לה הימלטות מהירה מזאבים ובני אדם.
אקולוגיה

למעלה: זכרים מתנגחים. למטה: פוחלצים של סאיגות.
הסאיגה פעילה בעיקר בשעות היום, ועשויה לנוח בשעות הצהריים. אנטילופה זו היא אצנית מהירה, שמסוגלת להגיע למהירות של עד 80 קמ"ש. הסאיגות ביישניות, וכאשר הן מופתעות הן פותחות בריצה מהירה, גם אם הן מקובצות בעדרי ענק. בעוד שחוש השמיעה של הסאיגה אינו מפותח, חוש הראייה שלה טוב מאוד והיא יכולה לראות עד למרחק של ק"מ כשהיא חשה בסכנה. תזונתה מבוססת על עשבים, עשבי תיבול, חזזיות, צמחים המכילים מלח, ושיחים שונים; בתנאים נוחים, הסאיגה מבקרת בבורות מים פעמיים ביום.
הסאיגה היא חיה נודדת ללא טריטוריה קבועה, והיא נודדת כל שנה ממרעה הקיץ בערבה עשבונית למרעה החורף באזורים מדבריים. קבוצות גדולות של סאיגה נודדות דרומה בבוא החורף, ועוברות כל יום מרחק של 72–120 קילומטרים בראש שפוף; חוטמן המיוחד עוזר להן לסנן את האבק הרב שעולה מרגליהן.

עונת הרבייה מתחילה בסוף נובמבר והזכרים אוספים "הרמון" של 15–30 נקבות ומגינים עליהן ועל הטריטוריה שלהם באגרסיביות. במהלך העונה הזכרים מנפחים את אפם, וקווצות השיער שמתחת לעיניהם מכוסות בהפרשה דביקה. זכרים אוכלים מעט מאוד בעונת הייחום, ומבלים את מרבית זמנם בקרבות שלעיתים קרובות מסתיימים במוות. שיעור התמותה של הזכרים בתקופה זו הוא גבוה מאוד, ויכול להגיע לכ-90 אחוזים בשל תשישות מפגעי מזג האוויר והקרבות, וכן שטפי דם וטריפה.

הזכרים ששרדו מתחילים לנדוד צפונה בסוף אפריל. בשלב זה מתחילה תקופת ההמלטה, כאשר כל הנקבות ממליטות תוך שבועיים טלה אחד ולעיתים קרובות שניים לאחר תקופת הריון של 140 ימים; הטלאים מוסתרים בימים הראשונים לחייהם בצמחייה הדלילה שבאזור ואימם מגיעה מדי פעם להניקם; כ-8–10 ימים בלבד לאחר הלידה, הנקבות והטלאים החדשים יוצאים לדרך בעקבות הזכרים, בעדרים המוניים של עד 200,000 פרטים. כאשר הם מגיעים למרעה הקיץ הם מתפלגים לקבוצות קטנות של 30–40 פרטים וכך מבלים את תקופה זאת; לקראת הסתיו הקבוצות הקטנות מתאחדות והופכות לעדר ענקי, המתחיל שוב בנדידה המונית בחורף וחוזר חלילה.
הטלאים נגמלים לאחר שלושה עד ארבעה חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר שמונה חודשים לנקבות ו-20 חודשים לזכרים. תוחלת החיים של הסאיגה היא שש עד עשר שנים, אולם בדרך כלל הן אינן שורדות יותר מארבע שנים כך שהאוכלוסייה תמיד מתחדשת.
איומים ושימור

האויב העיקרי של הסאיגות הבוגרות בטבע הם זאבים מונגולים, המסוגלים להתחרות במהירות ריצתן. בנוסף, שועלים ועופות דורסים מהווים איום על הטלאים.
כל אוכלוסיות הסאיגה סבלו בצורה חמורה מאובדן בית-הגידול, ציד בלתי חוקי והפרעה אנושית עד שמצבן כיום מוגדר כ"סכנת הכחדה חמורה" (CR). בצורת או חורפים קשים, וכן מחלות ולחץ טריפה מצד זאבים עלולים גם הם להאיץ את ירידת האוכלוסייה.
בברית המועצות לשעבר הסאיגה הייתה נתונה תחת פיקוח חמור, עד כדי כך שהאוכלוסייה הגיעה לכמעט מיליון פרטים. הפיקוח הנוכחי על הסאיגה בפדרציה הרוסית התפרק בשל ציד נרחב מאוד לבשר (בדרך כלל באזורים בלתי נגישים שעליהם אין פיקוח). קרני הסאיגה הזכר מבוקשות מאוד ברפואה הסינית המסורתית ומאמינים כי יש להן סגולה נגד מחלות שונות כגון שבץ. הציד הבלתי-חוקי המתמקד בזכרים יוצר מצב שבאוכלוסייה יש הרבה יותר נקבות מאשר זכרים. תוחלת החיים הממוצעת של הסאיגה נמוכה מאוד, והמחסור בזכרים מקשה על הנקבות להתרבות. גורם עיקרי נוסף לירידה במספרי הסאיגה הוא רעיית יתר בשדות המרעה שלה, אובדן בית הגידול שלה על ידי שריפות, ובניית כבישים ותעלות.
פעולות השימור של מין זה כוללות אזורי המלטה וייחום מוגנים. ברוסיה וקזחסטן הוטל איסור על ציד סאיגות (אם כי מתבצע ציד בלתי חוקי); מבין כל המדינות, המצב במונגוליה הוא הטוב ביותר, והסאיגה מוגנת במדינה כבר מ-1930. מלבד זאת הסאיגה מופיעה באמנת וושינגטון וכן באמנת בון. בהתחשב בכך שהציד הבלתי-חוקי לצריכה ביתית הוא האיום המרכזי כיום, חיזוק אכיפת החוק נגדו הוא הפעולה הכי קריטית כיום.
במאי 2015, בשיא עונת הרבייה, מתו בקזחסטן כ-200,000 פרטים בפרק זמן קצר של שלושה שבועות, בעקבות חשיפה לחיידק Pasteurella multocida, חיידק שקיים בדרך כלל באנטילופות בצורה לא מזיקה, אך הפך לקטלני, ככל הנראה כתוצאה משינויים אקלימיים; אביב 2015 בקזחסטן היה חם מאוד ונמדדו בו אחוזי לחות גבוהים, מה שתרם להתרבות מהירה של החיידק ולהתפרצות אלימה. הנקבות והוולדות נפגעו ראשונים, ככל הנראה בשל מצב פגיע לאחר ההמלטה ומערכת חיסון חלשה, בהתאמה. הזכרים נפגעו בשלב מאוחר יותר, בעוצמה פחותה.
הערות שוליים

↑  סאיגה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  ורד שפירא, הסאגה של קטל הסאיגה, במדור "חדשות מדע" באתר של מכון דוידסון לחינוך מדעי, 26 בפברואר 2018
| צבאיים |
| --- | --- | --- |
| אנטילופות ערבה | אנטילופות ערבה |  |
| צבי | צבי הנגב • צבי מצוי • צבי הודי • צבי קווייר • צבי רים • צבי ספיקי • צבי הזפק • צבי החול • צבי ארלנג'ר • צבי ערבי |    |
| צבי אמיתי | צבי תומסון • צבי מונגאלה • צבי אדום חזית • צבי הוגלין • צבי אדום |    |
| צבי דק-צוואר | צבי יחמורי • צבי גראנט • צבי סומרינג |    |
| צבי קלארק | צבי קלארק |    |
| צבי ג'ירפי | צבי ג'ירפי |    |
| אנטילופה הודית | אנטילופה הודית |    |
| דלגן | דלגן |    |
| צבי יעלי | צבי יעלי פרז'וואלסקי • צבי יעלי מונגולי • צבי יעלי טיבטי |    |
| סאיגות | סאיגות |    |
| סאיגה | סאיגה |    |
| אנטילופות סבך | אנטילופות סבך |    |
| אוריבי | אוריבי |    |
| צבי הסלעים | צבי הסלעים |    |
| אנטילופה ננסית | דלקרן המושק • אנטילופה מלכותית • אנטילופת בייטס |  |
| דיקדיק | דיקדיק גינתר • דיקדיק קירקי • דיקדיק כסוף • דיקדיק סולט |  |
| דוקרן | דוקרן הסטינבוק • דוקרן הכף • דוקרן שארפי |  |
| אנטילופת ביירה | אנטילופת ביירה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007551060305171  LCCN: sh85116513  NDL: 00569987 
תקריב ראש של זכר הסאיגה.
עדר סאיגות מעורב של זכרים ונקבות.
טלה סאיגה מסתתר בעשב
נקבת הסאיגה (מניקה תאומים) על מטבע קזחי.
סלמו

| סלמו |
| --- | --- |
 זוג אלתית אטלנטית שגדלים בשביה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: סלמונאים
משפחה:: סלמוניים
סוג:: סלמו
שם מדעי
 Salmo ‏לינאוס, 1758

Salmo obtusirostris
סלמו (שם מדעי: Salmo) היא סוג של דגים ממשפחת הסלמוניים, הכולל את מרבית מיני המשפחה החיים באירופה והיחידים החיים באוקיינוס האטלנטי שלחופי אמריקה הצפונית. הוא הוגדר ב-1758 בידי קארולוס לינאוס.
חלק ממיני הסוג מכונים אלתית כמו שהשם מרמז, אך חלקם נחשבים לדגי טרוטה כמו טרוטה חומה. דגים אלה מהווים דגי מאכל חשובים לאדם והם נידוגים מהים או מהנהרות בכמויות גדולות. חלקם אף גדלים בשבי.
מינים

בסוג זה 49 מינים:
Salmo abanticus
Salmo aestivalis
Salmo akairos
Salmo aphelios
Salmo balcanicus
Salmo carpio
Salmo caspius
Salmo cettii
Salmo ciscaucasicus
Salmo coruhensis
Salmo danilewskii
Salmo dentex
Salmo euphrataeus
Salmo ezenami
Salmo farioides
Salmo ferox
Salmo fibreni
Salmo gegarkuni
Salmo ischchan
Salmo kottelati
Salmo labecula
Salmo labrax
Salmo letnica
Salmo lourosensis
Salmo lumi
Salmo macedonicus
Salmo macrostigma
אלתית מרמורטוס (Salmo marmoratus)
Salmo montenigrinus
Salmo multipunctata
Salmo nigripinnis
Salmo obtusirostris
Salmo ohridanus
Salmo okumusi
Salmo opimus
Salmo pallaryi - נכחד
Salmo pelagonicus
Salmo pellegrini
Salmo peristericus
Salmo platycephalus
Salmo rhodanensis
Salmo rizeensis
אלתית אטלנטית (Salmo salar)
Salmo schiefermuelleri
Salmo stomachicus
Salmo taleri
Salmo tigridis
טרוטה חומה (Salmo trutta)
Salmo viridis
הערות שוליים

↑  סַלְמוֹן במילון מטבח [כלכלת הבית] (תרצ"ח), באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553422905171  NKC: ph138109
נקר שחור

| נקר שחור |
| --- | --- |
 נְקֵבָה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: נקראים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נקריים
סוג:: Dryocopus
מין:: נקר שחור
שם מדעי
 Dryocopus martius ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


נקר שחור (שם מדעי: Dryocopus martius) הוא מין של נקר גדול מהסוג Dryocopus, שמצוי ביערות באזור הפלארקטי, ואינו נודד. תחום תפוצתו מתפרש מצרפת וספרד על פני כל אירופה (מלבד פורטוגל והממלכה המאוחדת), ועד לחלקים מהמזרח התיכון ואסיה, שכוללים את קוריאה, יפן וסין.
מאפיינים

אורכו כ-45 עד 55 ס"מ, אורך הזנב כ-15.9 עד 17.3 ס"מ, אורך המקור 5-6.7 ס"מ, ומוטת הכנפיים היא 64–84 ס"מ. הנקר ניזון מחרקים ומהפגיות שלהם, בעיקר מנמלים מהסוג קמפונית ומזחלים; הוא משיג את מזונו על ידי הוצאתם מהחור שניקר בעץ. שריר גדול בצווארו מאפשר לו לנקר בעזרת מקורו בעץ שוב ושוב. הנקר מכין גם את מקום הקינון שלו, חור בעץ, על ידי שימוש במקורו; הכנת הקן נמשכת כארבעה שבועות, והנקר מעדיף לקנן בעץ רקוב או חולה, שניתן יהיה לחפור בו בקלות. גודל התטולה נע בין 2 ל-8 ביצים. הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין. כ-18 עד 35 ימים לאחר הבקיעה, הגוזלים פורחים מהקן. מיני עופות רבים אחרים מקננים בחורים שיצרו הנקרים.
כמשתמע משמו, גופו של הנקר הבוגר שחור, מלבד ציצת הנוצות האדומה, שאצל הזכרים מכסה את כל החלק העליון של הראש, בעוד אצל הנקבות, היא מכסה רק את צדו האחורי.
אזור מחיה

אזור המחיה של הנקר השחור מתפרש מצרפת מזרחה לכל אירופה, מלבד בריטניה וצפון סקנדינביה. הוא אף ממשיך לטריטוריות ומדינות באסיה, בהן קוריאה, יפן, סין, המזרח התיכון, איראן וקזחסטן. הגבולות הדרומיים של אזור המחיה שלו הם ספרד ואיטליה, ויש אף מספר פרטים שנצפו בפורטוגל. הנקר השחור מצוי יותר באירופה מאשר באסיה, וכן באסיה הפרטים יותר פזורים ופחות צפופים לעומת אירופה.
תיאור

אורכו של הנקר השחור נע מ-45 ל-55 סנטימטרים והוא בעל מוטת כנף שנעה בין 64 ל-84 סנטימטרים. בממוצע, הוא שוקל בין 250 ל-400 גרם. אורך כנפיו נע בין 22.7 ל-26 סנטימטרים, אורך הזנב הוא בין 15.9 ל-17.3 סנטימטרים, המקור נע בין 5 ל-6.7 סנטימטרים ואורך כפות רגליו נע בין 3.6 ל-4 סנטימטרים. הוא הנקר הגדול ביותר באזור המחיה שלו, ומשקלו דומה לזה של הנקר המגלני שמצוי בדרום אמריקה. הנקר המנוקד והנקר לבן הבטן דומים בגודלם לזה של הנקר השחור, אך הם שוקלים פחות ממנו. נוצותיו של הנקר השחור כולן שחורות, מלבד נוצות ראשו האדומות. אצל הזכרים הנוצות האדומות עוברות לכל אורך ראשם, ואילו אצל הנקבות רק "המצח" אדום. נקר שחור בהתבגרותו דומה לנקר בוגר, אלא שצבעו פחות מבריק, הגוון האדום על ראשו דהוי יותר, ומקורו וגרונו בעלי גוון אפור. הנקר השחור מופיע במספר אגדות בתור נבל עקב עיניו הצהובות החודרניות וציוציו הגבוהים. לנקר השחור יש שני ציוצים שונים. אחד מהם הוא ציוץ בעל צליל גבוה וחזק אותו הוא מפיק רק פעמיים ברצף. הציוץ השני הרם יותר יוצא מגרונו רק בעת מעוף ומזכיר צווחה. גם מעופו של הנקר השחור שונה מאלה של שאר הנקריים, הוא עף באוויר כאשר ראשו מורם.
בית גידול

הנקר השחור מצוי בעיקר בשטחי יערות, בעיקר באזורים בהם ישנם צמחים מחטניים, יערות טרופיים וסבטרופיים ובאזור הטייגה של אסיה. הוא אף מצוי ביערות הרריים וביערות שפלה. פרטים של הנקר השחור נצפו בגבהים של 100 מטרים עד 2,4000 מעל גובה פני הים.
התנהגות

הנקר השחור ניזון מקמפוניות ומזחלים החיים בגזעי עצים. תזונתו אינה משתנה ונשארת קבועה לאורך כל עונות השנה. כמו אצל שאר הנקריים, צווארו חזק ומאפשר לו להלום בעצים ללא הרף. הודות למקורו הגדול, כוחו הרב ומידותיו הגדולות הוא מסוגל לצוד מזון הנמצא עמוק בתוך קליפת העץ. לנקר השחור רגליים קצרות, דמויי גדם, טפרים חדים וזנב נוקשה המאפשרים לו להיאחז היטב בעץ. לרוב, הנקר יחפש עץ שבגזעו ישנם סימנים לריקבון, אולם מספר פרטים ינקרו דווקא עץ חזק ובריא. ברגע שנוצר חור בעץ, הנקר השחור יגדיל אותו על ידי ניקור מטה כלפי שורש העץ וכך יצור לעצמו קן. את הקן ירפדו שבבי העץ שנוצרו במהלך ניקור הקן. גילופים ופתחים שהנקר השחור מותיר על גזעי עצים, מהווים בית גידול לציפורים ויונקים אחרים, ולכן הוא בעל חשיבות אקולוגית גבוהה באזור מחייתו. לא רק שהוא מספק בית גידול למינים אחרים, אלא שגם הימצאותו ביערות מפחיתה את כמות החרקים הפוגעים וניזונים מעצים.
כאשר הקן מוכן, הנקבה מטילה בין שתיים לשמונה ביצים, כאשר הממוצע נע בין ארבע לשש. לרוב הקן יוקם בתוך עץ אורן או צפצפה. זוג הנקרים דוגרים על הביצים בתורות, ואף מתחלקים ביניהם במטלת האכלת הגוזלים. הגוזלים עשויים להילחם ביניהם על מנת לקבל ראשונים את המזון. לאחר 18 עד 35 ימים, גוזל הנקר השחור יוצא מהקן, ונשאר עם הוריו במשך כשבוע.
מצב שימור

כפי שהוזכר לעיל, אזור המחיה של הנקר השחור גדול מאוד ומשתרע כמעט על פני שתי יבשות שלמות. מין זה מתרבה בכל השטחים המיוערים היטב באזור מחייתו. בנקודה מסוימת, כאשר היו כריתות עצים באירופה ובאסיה, חלה ירידה באוכלוסיית הנקר השחר שעודה ניכרת במספר אזורים, דוגמת הרי הפירנאים. לנקר השחור דרושים עצים בוגרים ושטח ניכר של עצים מתים על מנת שיוכל להתרבות. בחלקים מאירופה, בהם ניטעו עצים חדשים או שיערות טופחו, חלה עליה במספר פרטי הנקר השחור. לעיתים, הנקר נחשב למטרד, כי הוא פוגע בעמודים של קווי חשמל וטלפון. בחלק מהמקרים, הנקר נהרג כתוצאה מהתחשמלות או מפגיעה מאנשים המבקשים להבריחו. לנקר השחור יש אויב טבעי, דלק אירופי, שניזון מגוזליו, מביציו, או מנקבתו אותה הוא מצליח לצוד בעת שהיא דוגרת על הביצים. לרוב, הדלק האירופי משתלט על הקן של הנקר השחור והופך אותו לביתו. מלבד הדלק, לנקר השחור כמעט ואין טורפים טבעיים. הקאק לרוב מגרש את הנקר השחור מקיניו, ואף צד את ביציו וגוזליו. מספר דורסי לילה הגדולים יותר מהנקר השחור עשויים לצוד אותו. ביניהם ניתו למנות את לילית אורל, האוח המצוי, הנץ הגדול ואת עקב החורף.
הערות שוליים

↑  נקר שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283258405171  GND: 4180368-1  NDL: 00976776 
Dryocopus martius pinetorum
עץ שנוקר על ידי נקר שחור