stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס ג'ויס
יצירתו > דבלינאים

קובץ הסיפורים הקצרים של ג'ויס, "דבלינאים", יצא לאור ב-1914. ספר זה היה אבן בוחן ליחס הקוראים והמבקרים ליצירתו של ג'ויס, ואף על פי שהיה מוכן כבר ב-1907, עוכב פרסומו מאוד עקב החשש של בתי הדפוס מתביעות משפטיות. הקובץ הוא ניתוח חודרני של הקיפאון והשיתוק בחברה הדבלינאית. האוסף כולל חמישה-עשר סיפורים, שהאחרון שבהם הוא גם המפורסם ביותר – "המתים". סיפור זה עובד גם לסרט קולנוע על ידי ג'ון יוסטון בשנת 1987.
הסיפורים הם אפיפאניים, כפי שהגדירם ג'ויס. אפיפאניה, מונח נוצרי שבמקור פירושו התגלות, מציינת אצל ג'ויס "גילוי רוחני פתאומי, בין בדיבור המוני בין בתנועה בין ברובד הזכירה של המוח עצמו". ג'ויס האמין שמתפקידו של הסופר להעלות על הכתב אפיפניות אלה בקפידה רבה, שכן מדובר ברגעים עדינים ויקרי-ערך החולפים מהר.
בספטמבר 1905 שלח ג'ויס מכתב לאחיו סטניסלאוס שבו פירט את סדר הסיפורים בקובץ. במכתב מפורטים רק שנים עשר סיפורים, היות ששלושת הסיפורים הנוספים נכתבו רק בשנים 1906–1907.
הסדר של הסיפורים הוא כדלקמן:
"האחיות", "פגישה" ועוד סיפור שהם סיפורים מתקופת ילדותי; "האכסניה", "לאחר המרוץ" ו"אוולין", שהם סיפורים מתקופת גיל ההתבגרות; "טיט", "מקבילות", ו"מקרה מצער", שהם סיפורים מחיי הבוגרים; "בחדר הוועד ביום הקיסוס", "אם" והסיפור האחרון בספר שהם סיפורים על החיים הציבוריים בדבלין.
יצירתו > דיוקן האמן כאיש צעיר

"דיוקן האמן כאיש צעיר", שיצא לאור ב-1916, הוא רומן חניכה שיסודותיו אוטוביוגרפיים. הוא מציג את תהליך ההתבגרות ורכישת המודעות העצמית של איש צעיר ומוכשר. הדמות הראשית היא סטיבן דדאלוס, שהוא למעשה האלטר אגו של ג'ויס. ביצירה זו יש רמזים לסגנון הכתיבה המאוחר יותר של ג'ויס, בשימוש במונולוג פנימי ובהתעסקות בנפש יותר מאשר במציאות החיצונית.
בשולי "דיוקן האמן" נכתב: "דבלין 1904 – טריאסטה 1914". למעשה החל ג'ויס את כתיבת הספר ב-1907, לאחר שסיים את כתיבת "סטיבן הירו", אותו אכן החל לכתוב ב-1904. הוא קיצץ מאוד את החלק ב"סטיבן הירו" שעסק בילדותו ועבר להתרכז בנפש הגיבור. "סטיבן הירו" יצא כרומן נפרד רק לאחר מותו.
ג'ויס נתקל בקשיים בהוצאתו לאור של "דיוקן האמן", ולמזלו הופגש עם הארייט שו ויבר, אישה רבת אמצעים, והמממנת של כתב עת ושמו "האגואיסט". עורכת כתב העת, דורה מרסדן, חיוותה דעה חיובית על הספר, והוא פורסם בו בהמשכים בשנים 1914–1915. וויבר, שהפכה בהדרגה לפטרוניתו של ג'ויס, חייבה אותו לעמוד בלוח הזמנים לפרסום פרקי הספר. על הפרסום הקשו מגוריו של ג'ויס באותה עת בטריאסטה, שהייתה באותה עת חלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית, ובפרט לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914.
ב-1915 הציעה וויבר לג'ויס להוציא לאור את "דיוקן האמן" בעצמה, לאחר שהוא נתקל בקשיים בהוצאתו לאור. הספר יצא לבסוף ב-1916.
יצירתו > יוליסס

בספרו "יוליסס" השתמש ג'ויס בזרם התודעה, פארודיה, הומור ולמעשה בכל טכניקה ספרותית בהצגת דמויותיו. העלילה של הרומן, המתרחש במשך יום בודד, ה-16 ביוני 1904, מציבה את המיתוס העתיק של אודיסאוס, פנלופה וטלמאכוס בדבלין המודרנית, ומציגה אותם באופן פרודי באמצעות דמויותיהם של לאופולד בלום, אשתו מולי בלום וסטיבן דדאלוס. הרומן חוקר את חיי העיר דבלין, ומדגיש את עליבותה ואת חדגוניותה.
"יוליסס" יצא לאור ב-1922, לאחר עבודה שנמשכה קרוב לשבע שנים. ג'ויס ראה בספר את פסגת יצירתו. היצירה כוללת 841 עמודים (במהדורה העברית), והיא כבדה וקשה לעיכול עבור רוב הקוראים. סגנון 'זרם התודעה' – החדירה העמוקה לתודעת הדמויות, ללא שימוש באמצעים לשוניים שיקלו את ביצוע המעברים אל תוך התודעה וממנה, הגודש בהרמזים מאוצר התרבות העולמית, ההשתעשעות בשפה (שהיא למעשה חלק עיקרי ביצירה), משחקי המילים הווירטואוזיים, שבירות והחלפות פתאומיות של סגנון הכתיבה, המעברים התוכניים החדים, המחלישים אף הם את היסוד הנרטיבי, אמירות נשגבות וחובקות עולם מול פטפטנות אווילית לשמה – כל אלה מרחיקים את הקורא הרגיל, המבקש למצוא בספרות הנאות וסיפוקים קלים יותר.
ב-21 בספטמבר 1920 שלח ג'ויס לחברו קרלו לינאטי מכתב ובו כתב בין היתר:
...הנפח העצום והסיבוכיות הגדולה אף יותר של הרומן המפלצתי המקולל שלי... זהו אפוס על שני גזעים (ישראל-אירלנד), ובו בזמן על מחזור הגוף האנושי כמו גם על חיי היום-יום. דמותו של אודיסאוס הקסימה אותי מאז ילדותי... עבדתי על הספר הזה במשך שבע שנים.. זהו גם סוג של אנציקלופדיה.
את החומרים לכתיבת הספר אסף ג'ויס במשך שנים. ביקורו בדבלין ב-1909 נוצל גם לצורך איסוף חומרי גלם נוספים לכתיבת הרומן. לדוגמה, ביקור אצל חברו ג'.פ. ביירן, שהתגורר ברחוב אקלס מספר 7, במהלכו איבד ביירן את המפתח לביתו ונאלץ לטפס על גדר הבית, התגלגל לסצנה ב"יוליסס", בה לאופולד בלום, המתגורר ברחוב אקלס מספר 7, שוכח את מפתחות ביתו ונאלץ לטפס על קיר כדי להיכנס. במקרה זה הגיעה האובססיה של ג'ויס לדיוק בפרטים לשיאה. במכתב ששלח לדבלין ביקש לברר "האם יכול אדם רגיל לטפס על גדר הבית שברחוב אקלס מספר 7..., לטפס ולרדת מחלקה התחתון של הגדר... ואז לצנוח משם בלי פגע.".
במסגרת אותו ביקור מולדת ניצל את תפקידו כעיתונאי (ג'ויס כתב בעיתון המקומי של טריאסטה, פיקולו דלה סרה) כדי לסייר בבניין ה"איבנינג טלגרף", ואת רשמיו הנציח בפרק אחר ביוליסס, "אאולוס".
ג'ויס צפה שיצירתו תעסיק את החוקרים שנים רבות. הוא צוטט באומרו:"הנחתי (בספר) אניגמות ותצרפים כה רבים, עד כי הוא יעסיק פרופסורים במשך מאות שנים בדיונים על כוונתי, וזוהי הדרך היחידה להבטיח נצחיות."
מלאכת הכתיבה של הספר התארכה מאוד. לידידו פרנק באדג'ן, שתיעד את כתיבת יוליסס בספר משלו, אמר ג'ויס, בתשובה לשאלה כמה זמן הוא כותב את "יוליסס": "חמש שנים בערך, אבל במובן מה כל ימי חיי."
הספר מבטא את רצונו של ג'ויס ליצור תמונה מקיפה על דבלין, עיר הולדתו. שאיפתו הייתה, כפי שהתבטא פעם, לתארה תיאור כה מדויק, עד כי אם תימחה יום אחד מעל פני האדמה, ניתן יהיה לשחזרה מחדש על פי ספרו. יש הסוברים כי ג'ויס התבסס על נורה בארנקל כמקור השראה לדמותה של מולי בלום. הפגישה הראשונה בין השניים אירעה ב-16 ביוני 1904, וג'ויס בחר להנציח תאריך זה כיום בו מתרחשת העלילה כולה.
יצירתו > יוליסס > יוליסס והיחס ליהודים

לג'ויס היה יחס מיוחד כלפי העם היהודי. הוא העריך יהודים מאוד, ככל הנראה, כאומה וכיחידים. את יוליסס הגדיר בין היתר כ"אפוס על שני גזעים (ישראל-אירלנד)". הוא היה עד לאירועי פרשת דרייפוס בתקופת לימודיו בפריז. בדבלין ג'ויס כמעט ולא הכיר יהודים.
אוליבר סנט ג'ון גוגארטי, חברו של ג'ויס עד לתקרית שהפרידה ביניהם, שהיה מקור ההשראה לדמותו של באק מאליגן בפרק הראשון בספר, כתב ב-1906 שני מאמרים אנטישמיים חריפים שהתפרסמו בביטאון ה"שין פיין", עיתון אירי לאומני בעריכתו של ארתור גריפית'. בין היתר כתב גוגארטי על היהודים:
”אין לו כסף, משום שהוא חי בארץ ענייה, אך הוא יודע למצוץ את המיטב שבה. דמו רווי בתולעים, והוא משמין מרקבון. כבן אמיתי לאביו, הוא סוחט באלף אחוזים... אני יכול להריח יהודי, ומשהו רקוב באירלנד”
לאחר שקרא את המאמרים הביע את זעמו. משנשאל לימים מדוע בחר ביהודי לדמות הראשית ביוליסס ענה:
”בלום יהודי? כן, כי רק זר היה מתאים. יהודים היו זרים בדבלין בעת ההיא. לא הייתה עוינות כלפיהם, אבל בוז היה גם היה, אותו הבוז שאנשים תמיד מראים כלפי הבלתי-ידוע”
לאחר הגיעו לטריאסטה ב-1905 החל ג'ויס להכיר יהודים לעומק. אחד מהם היה אטורה שמיץ (ראו לעיל) שנודע יותר כסופר איטלו זבבו, אליו התוודע ג'ויס ב-1907, אך היו גם אחרים ובהם תיאודורו מאייר, שהיה הבעלים של העיתון "Il Piccolo della Sera", שבו כתב ג'ויס מאמרים, ולאופולדו פופר, איש עסקים יהודי, שהיה אביה של אמליה פופר, שהונצחה בספרו "ג'אקומו ג'ויס".
ב"יוליסס" ג'ויס מרבה להשתמש במוצאו היהודי של לאופולד בלום, אך גם אשתו של בלום, מולי, היא יהודיה כשרה - אמה הייתה יהודיה. בלום, אף על פי שאמו הייתה נוצרייה, קיבל לפחות בתחילת חייו חינוך יהודי, והשתתף בליל הסדר. בפרק "אוכלי הלוטוס", במהלך מיסה, בלום משווה את הלחם שמסמל את גופו של ישו למצות. גם מוטיב עלילת הדם מופיע ב"יוליסס". בפרק "האדס", בו בלום מהרהר במוות ובמתים "זה הדם ששוקע באדמה נותן חיים חדשים. אותו הרעיון כמו היהודים שאמרו עליהם שהם הרגו ילד נוצרי.", ובהמשך ב"איתקה", כאשר סטיבן מדקלם את "הבלדה על הארי יוז", העוסקת בנערה יהודייה שעורפת את ראשו של ילד נוצרי.
בקיץ 1940, לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים, הגישו ג'ויס ורעייתו, בעלי הדרכונים הבריטיים, בקשת כניסה לשווייץ הנייטרלית. קבלת האישור התעכבה. שלטונות ההגירה הפדרליים של שווייץ חשבו שג'יימס ג'ויס הוא יהודי. בסופו של דבר קיבל הסופר אשרה לאחר התערבות ידידים בעלי השפעה בשווייץ והפקדת ערבות בסך 50,000 פרנקים. בתגובה לקביעה שהוא יהודי אמר ג'ויס כי:
"Je ne suis pas juif de Judee mais aryen d'Erin" ("איני יהודי מיהודה כי אם ארי מארין (אירלנד)")
יצירתו > פיניגנז וייק

סגנונו הייחודי של ג'ויס המבוסס על זרם התודעה, רמיזות מילוליות ואסוציאציה דמיונית חופשית מגיע לשיאו ב-פיניגנז וייק, שנוטש כל מבנה מקובל של עלילה ודמויות, וכתוב בשפה מוזרה ומעורפלת, המבוססת בעיקר על משחקי מילים מורכבים.
היצירה, שג'ויס עמל עליה במשך כ-16 שנים, מאופיינת בכתיבה אקספרימנטלית, ייחודית לגמרי, בסגנון זרם התודעה, והיא כמעט בלתי קריאה. השפה האנגלית מפורקת ומרוסקת; מילים רבות הן תחדישים, הלחמים והרמזים, ומשולבים בטקסט משחקי-מילים בין-לשוניים ומילים משישים שפות אחרות. נזנחו כליל מוסכמות ספרותיות מקובלות, כגון בניית עלילה ודמויות. הביטויים הם רב-משמעיים, ומשמעויותיהם השונות סותרות לעיתים זו את זו. השפה כאן היא העניין המרכזי, הדמות הראשית בעלילה, ואילו העולם החיצוני הוא משני. "יוליסס" נחשב ליצירה קשה לקריאה, ואילו "פיניגנז וייק" כמעט בלתי קריא. בשל כל אלה לא נקראה היצירה על ידי הקהל הרחב, אך היא ממשיכה להעסיק חוקרי ספרות עד היום.
הספר נפתח במשפט קטוע שהוא, לפי עדותו של ג'ויס עצמו, המשכו של המשפט הקטוע החותם את היצירה, וכך נוצרת תנועה מעגלית, ללא התחלה או סוף.
כל התחבולות הלשוניות נועדו להמחיש מצב של שינה וחלום. ב-1926, במהלך הכתיבה, התייחס ג'ויס לאופן הכתיבה המיוחד של היצירה במילים אלה: "חלק גדול מאוד מהקיום של כל בן אנוש עובר עליו במצב שאין לתפסו באמצעות שימוש בשפה צלולה, בדקדוק מקובל ובעלילה שהולכת למישרין". ובמילים מפורשות יותר הסביר ג'ויס כי היצירה נועדה "לשחזר את חיי הלילה" ולנסות לפרש את "הלילה האפל של הנפש". ג'ויס אף טען שהיצירה אינה שרירותית וחסרת פשר, וצוטט כאומר: "אני יכול להצדיק כל שורה ושורה ביצירה הזאת". כמו כן עמד ג'ויס על כך שהאפיזודות מקיימות בתוכן רצף וקשרים הדדיים, אף שקשה לאתר זאת. התחזקות היסוד הצלילי ביצירה זו התרחשה במקביל לאובדן הראייה של ג'ויס.
היצירה עוררה מיד ביקורת שלילית ברובה, בעיקר בשל העיבוד הקיצוני של השפה האנגלית ובשל הפרת המוסכמות הספרותיות של הרומן. ג'ויס התייחס לכך במכתב לסיסלי הדלסטון:
"מבקרים שהעריכו עד מאוד את 'יוליסס' מתלוננים על יצירתי החדשה. הם אינם מבינים אותה, ולכן הם טוענים שהיא חסרת משמעות. לו אכן הייתה כזו, היא הייתה נכתבת במהירות, ללא מחשבה, ללא כאב וללא בקיאות; אבל אני מבטיח לכם ש-20 העמודים המונחים לפנינו (הפרק השמיני בספר הראשון) גזלו ממני 1,200 שעות והשקעה רוחנית עצומה".
יצירתו > עבודות אחרות

גולים – מחזה המתאר את חזרתו של סופר השב לדבלין מגלות של תשע שנים ברומא. יצא לאור ב-1918.
מוזיקה קאמרית – קובץ שירים שיצא לאור ב-1907.
Pomes Penyeach (פומז פניאיץ') – קובץ שירה שנכתב בין השנים 1904–1924 ויצא לאור ב-1927. משחק מילים המערב שירים (poems) ותפוחים (pommes) בצרפתית, מעין "שירים בגרוש" (penny each).
Stephen Hero (סטיבן הירו) – רומן אוטוביוגרפי שהוא הבסיס ל"דיוקן האמן כאיש צעיר". יצא לאור ב-1944.
ג'אקומו ג'ויס – יצירה שנכתבה בטריאסטה ב-1907 ופורסמה שנים לאחר מותו.
החתול והשטן - ספר ילדים שכתב כמה שנים לפני מותו.
מורשתו והנצחתו

עבודתו של ג'ויס הייתה נושא לניתוח אינטנסיבי על ידי מומחים מכל הסוגים, והוא נחשב לאחד הכותבים המוזכרים והמנותחים ביותר במאה העשרים. הפילוסוף הצרפתי ז'אק דרידה כתב ספר על השימוש בשפה ב"יוליסס", ופיתח את תאוריית הדקונסטרוקציה בהשפעת "פיניגנז וייק". הפילוסוף האמריקאי דונלד דוידסון כתב השוואה בין "פיניגנז וייק" ליצירתו של לואיס קרול. בכתיבתו השפיע על כותבים אחרים כמו חורחה לואיס בורחס, סמואל בקט, ואחרים. כתביו של ג'ויס זכו לביקורות רבות מספור.
ולדימיר נבוקוב התבטא כי "יוליסס" הוא ספר מבריק, ואילו "פיניגנז וייק" – נורא ואיום. בורחס אמר עליו כי "ללא ספק, ג'ויס הוא אחד הסופרים החשובים של זמננו." ובדברו על יוליסס: "יש משפטים, יש פסקאות שאינם נופלים מהקטעים המזהירים ביותר של שייקספיר או של סר תומאס בראון (יוצר אנגלי מהמאה ה-17)".
ארנסט המינגוויי אמר על ג'ויס כי "אני אוהב אותו מאוד כחבר, וחושב שאף אחד לא יכול לכתוב טוב ממנו. למדתי ממנו רבות."
"פיניגנז וייק" הוא המקור לשם שהעניק הפיזיקאי מארי גל-מאן לאחד החלקיקים האלמנטריים העיקריים, ה"קווארק". מקורו של השם במשפט Three quarks for Muster Mark.
הספריות הראשיות של שני מוסדות בהם למד ג'ויס, יוניברסיטי קולג' דבלין וקלונגוז ווד קולג' נקראות על שמו של ג'ויס. במרכז הארי ראנסום באוניברסיטת טקסס מוחזקים אלפי כתבי יד, קטעי מכתבים, טיוטות, הגהות, שירים וחמשירים שכתב.
באוניברסיטת באפלו מוחזק אוסף גדול הכולל מעל 10,000 דפים של כתבי יד, מחברות, קטעי מכתבים, וחפצים פרטיים כגון דרכונים, כוסות, ומקלות הליכה.
שירו של ג'ויס, "Golden Hair" מתוך "מוזיקה קאמרית" הולחן על ידי סיד בארט באלבומו The Madcap Laughs.
נכדו של ג'ויס, סטיבן ג'ויס (בנו של ג'ורג'ו) הוא מנהל העזבון. ביוני 2006 נתבע העזבון על ידי פרופסור לאנגלית באוניברסיטת סטנפורד, קרול שלוס, שכתבה ספר על הבת לוצ'יה, Lucia Joyce: To Dance in the Wake, ובו טענה כי לוצ'יה הייתה מקור השראתו של ג'ויס בכתיבת פיניגנז וייק,
על סירובו לאשר שימוש בחומרים מיצירתו של ג'ויס באתר שבבעלותה. בשנת 2004, במלאת 100 שנה לאירועי "יוליסס", תבע הנכד בשם העזבון לבטל קריאת קטעים מ"יוליסס" בדבלין בבלומסדיי.
מורשתו והנצחתו > בלומסדיי

בלומסדיי, החל ב-16 ביוני, היום בו מתרחש "יוליסס", נחגג מדי שנה בדבלין, ובמספר גדל והולך של ערים בעולם, לזכרו של ג'ויס. עוד ביולי 1929 יזמה סילביה ביץ', המוציאה לאור של "יוליסס" בצרפת, את "ארוחת יוליסס", במלון "לאופולד" בפריז, לכבוד הספר ומחברו.
ב-1954, במלאת 50 שנה לאותו יום, החליטה חבורה של אמנים ויוצרים בדבלין לכבד את זכרו של ג'ויס בטקס ובמסע בעקבות לאופולד בלום, והאירוע נקרא בלומסדיי, על שמו של בלום. החגיגה הפכה למסורת. בצירוף מקרים מת אחיו של ג'ויס, סטניסלאוס, ביום זה ב-1955.
בבלומסדיי נוהגים מעריצי ג'ויס לצאת לרחובות דבלין בלבוש מהתקופה האדוארדיאנית, לאכול ארוחת בוקר בסגנון לאופולד בלום, ולערוך סיורים באתרים הנזכרים ב"יוליסס" ולאורך מסלולי הליכתו של בלום.
ספרי ג'ויס שראו אור בעברית

יוליסס (תרגמה מאנגלית: יעל רנן), זמורה ביתן, 1985
דבלינאים, סיפורים (תרגם מאנגלית: אברהם יבין), הקיבוץ המאוחד, 1971. הדפסה מחודשת ומעובדת לאותה גרסת תרגום ראתה אור בשנת 2009 בהוצאת עם עובד.
דיוקן האמן כאיש צעיר (תורגם מאנגלית בידי אברהם יבין ודניאל דורון), עם עובד, 1977
האחיות; המתים, סיפורי ג'יימס ג'ויס (תרגום: אברהם יבין), תל אביב: משרד הביטחון, 1982
החתול והשטן, לילדים (ציורים: רוג’ר בלאשון, תרגם: אברהם יבין), עם עובד, 1981
החתול והשטן (ספר ילדים) (איורים: זאב אנגלמאיר, תרגם: יהודה ויזן), "דחק" - כתב עת לספרות טובה, כרך ב', 2012
החתולים של קופנהגן (ספר ילדים) (מאנגלית: יהודה ויזן), "דחק" - כתב עת לספרות טובה, כרך ג', 2013.
מוזיקה קאמרית, שירים (תרגם: משה הנעמי, ציירה: פנינה ג.), מחברות לספרות, 1972
ג'אקומו ג'ויס, (תרגם מאנגלית: יורם ברונובסקי), זמורה-ביתן, 1993
לקריאה נוספת

סטן גבלר דייוויס, ג'יימס ג'ויס, דיוקן האמן, תרגום: סמדר ויוסי מילוא, הוצאת דביר, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
עדנה או'בריאן, ג'יימס ג'ויס, תרגום: יורם ברונובסקי, ספריית מעריב, 2002. (הספר בקטלוג ULI)
ריאיון עם ג'יימס ג'ויס, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך א', 2011. עברית: ענת שפירא.
ג'יימס ג'ויס – 'אסתטיקה' (מאנגלית: עודד וולקשטיין), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ד', 2014.
ג'יימס ג'ויס – מכתב להנריק איבסן (מאנגלית: שמעון לוי) דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016.
ג'יימס ג'ויס – אפיפניות (תרגם מאנגלית והעיר: יהודה ויזן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ט', 2018.
Frank Budgen, James Joyce and the Making of 'Ulysses', and other writings, Oxford University Press, 1972. (הספר בקטלוג ULI)
Richard Ellmann, James Joyce, Oxford University Press, 1959 (revised edition 1983). (הספר בקטלוג ULI)
Maud Ellmann, The Nets of Modernism: Henry James, Virginia Woolf, James Joyce, and Sigmund Freud, Cambridge University Press, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
Neil Randall Davison, James Joyce, Ulysses, and the Construction of Jewish Identity: Culture, Biography, and "the Jew" in Modernist Europe, Cambridge University Press, 1996. (הספר בקטלוג ULI)
Gordon Bowker, James Joyce: a New Biography, Farrar Strauss Giroux, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
Kathleen Ferris, James Joyce & the Burden of Disease, University of Kentucky Press, 1995. (הספר בקטלוג ULI)
מבצע אירון

הכח שפוצץ את גשר הרכבת
מבצע אירון הייתה פשיטה לילית של צה"ל אל שטח ירדן שבוצעה ב-1 בדצמבר 1968, ובמהלכה פוצצו שני גשרים שעליהם עבר הכביש העיקרי ומסילת הברזל בין עמאן לבין עקבה. הפשיטה בוצעה כחצי שנה לאחר פעולת כראמה ונועדה להבהיר לחוסיין מלך ירדן כי ישראל רואה בירדן אחראית לפיגועים של ארגוני הטרור היוצאים משטחה.
רקע

לאחר מלחמת ששת הימים ביצעו ארגוני הטרור שהתבססו בירדן סדרה של פיגועים ותקיפות בשטח ישראל. הפיגועים בוצעו באמצעות חוליות מחבלים שהסתננו דרך הגבול הירדני ואף בירי רקטות קטיושה מתוך שטח ירדן. פעילות ארגוני המחבלים לא נפסקה גם לאחר פעולת כראמה שהייתה פשיטה של צה"ל על בסיסי מחבלים בשטח ירדן שמהם יוצאות חוליות טרור. ב-30 בנובמבר 1968 בוצע פיגוע במפעל האשלג בסדום. הפעם הוחלט בישראל ליזום מבצע שבו היעדים יהיו תשתיות כלכליות של ירדן שימחישו למלך ירדן כי ישראל רואה בישות הירדנית אחראית לפיגועים היוצאים משטחה ותתמרץ את ירדן לנקוט פעילות נגד ארגוני הטרור. למחרת היום, בבוקר 1 בדצמבר נתבקשו מפקדי כוחות הצנחנים להיערך לפשיטה שבמהלכה יפוצצו שני גשרים שעליהם הכביש העיקרי בין עמאן בירת ירדן לעקבה באמצעות במטעני חבלה מיוחדים שיונחתו מהאוויר באמצעות מסוקי בל 205 שנקלטו בחיל האוויר חודשים אחדים קודם לכן. המפקדים נתבקשו להכין את כוחותיהם ליציאה כבר באותו הלילה.
הפשיטה

ב-1 בדצמבר 1968 בשעה 16:00 המריאו 12 מסוקי בל 205 החדשים מטייסת החרב המתהפכת ונחתו לצד כביש דימונה-סדום. הלוחמים נאספו לתדריך אחרון וביצעו בדיקות אחרונות על הקרקע. בשעה 19:00 לערך יצא מבנה ראשון של שלושה מסוקים ובו כוח צנחנים אל היעד. לאחר כשלשת רבעי שעה הונחתו הצנחנים סמוך לגשרים. הכוחות נפרשו לצידי הגשר וסימנו לנהגים הירדנים לעצור. אולם התנועה על הכביש הייתה סואנת והנהגים הירדנים המשיכו בנסיעתם על פני הגשר. לנוכח הקושי בעצירת התנועה נקרא לסייע זוג מסוקים נוסף שבהם מפקד סיירת הצנחנים רב-סרן גד נגבי. שני המסוקים ריחפו מעל לכביש וירו לעבר גלגלי המכוניות באמצעות מקלע 0.5 ומא"ג. כתוצאה מהירי נעצרה התנועה ונוצר פקק תנועה משני צידי הגשר שאיפשר את המשך המבצע והבטיח שכוח צבאי ירדני שעלול להישלח יתקשה לנוע אל הגשרים.
פיצוץ גשר הכביש בוצע על ידי כח מגדוד 890 שמנה 22 לוחמים בפיקוד המג"ד דן שומרון, מתוכם 6 לוחמים מפלחה"ן 35 בפיקוד הסמ"פ ויקי לוי. המטענים לפיצוץ גשר הכביש היו 2 מטעני " מזלף" במשקל 500 ק"ג חומר נפץ כל אחד.
פיצוץ גשר הרכבת בוצע בפיקודו של מג"ד 50 אריה צידון (צימל) הכח מנה 8 לוחמים מתוכם 3 לוחמים מפלחה"ן 35 בפיקוד משה לשם (אדלשטיין) שהיו אחראים על ביצוע החבלה. המטענים לפיצוץ גשר הרכבת היו מטעני "מזלף " במשקל 250 ק"ג חומר נפץ כל אחד .
לאור לקחי מבצע "הלם" בו השתמשו במטעני מזלף שהונחו והופעלו ישירות מההליקופטרים והרצון ליעל את תוצאות החבלה. הוחלט להנחית כוחות ולהפעיל את המטענים מהקרקע לאחר שהונחתו על סימון מדויק שבוצע על ידי כוחות החבלה. מטען "מזלף " - הוא מטען חומר נפץ בצורת חבית שבצידו התחתון בנוי בצורת מטען חלול כיפתי.
בשלב זה הוזנקו שלושת המסוקים שעליהם פצצות מיוחדות שיוצרו בישראל שנקראו "פצצות מזלף" שנועדו לפיצוץ הגשרים. המסוקים שעלהם ניתלו הפצצות ריחפו מעל הגשרים והניחו שתי פצצות במשקל 250 ק"ג כל אחת על גשר הרכבת ושתי פצצות במשקל 500 ק"ג על גשר הכביש במקומות שסימנו להם לוחמי פלחה"ן 35 ,שהונחתו במבנה המסוקים הראשון. מרעומי הפצצות הופעלו בהשהייה של שלוש דקות. הפיצוץ מוטט את גשר מסילת הברזל ופגע בגשר שעליו הכביש. לאחר פיצוץ הגשרים הכוחות הועלו למסוקים וחזרו לנקודת הכינוס לצד כביש דימונה-סדום.
ארבעה מסוקים שנועדו לפינוי נפגעים ו"פצצות מזלף" רזרביות נותרו בשטח ההערכות ולא הוזנקו אל היעד.
תוצאות הפשיטה

שני גשרים חשובים שעליהם עובר כביש ומסילת ברזל מבירת ירדן לעקבה פוצצו. תיקונם ארך יותר משנה .
לצה"ל לא היו נפגעים. נהרגו שני אזרחים סעודיים וארבעה אזרחים נפצעו כתוצאה מהירי לעבר המכוניות שנעו על הגשר.
העיתונות העולמית סקרה את המבצע הישראלי ופרסמה תמונות של הגשרים ההרוסים ובכך הגבירה את הלחץ על מלך ירדן לנקוט פעולה כנגד ארגוני הטרור.
הרמטכ"ל, חיים בר-לב, העניק לטייסת החרב המתהפכת ציון לשבח על הביצוע, הרמה הטכנית ועל "הדמיון הפורה".
לקריאה נוספת

אליעזר (צ'יטה) כהן וצבי לביא, השמים אינם הגבול: סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, ספריית מעריב, 1990 עמ' 352–354
טיסה 1420 של אמריקן איירליינס

| --- | --- |

מטוס דומה למטוס שהיה מעורב בתאונה
 תאריך:  1 ביולי 1999
 מיקום:  נמל התעופה הלאומי קלינטון 
 גורם:  טעות אנוש
 קואורדינטות:  34°44′11″N 92°11′58″W﻿ / ﻿34.736388888889°N 92.199444444444°W﻿ / 34.736388888889; -92.199444444444
 הרוגים:  11
 פצועים:  110
 ניצולים:  134
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  מקדונל דאגלס MD-82
 מספר זנב:  N215AA
 מוצא:  שדה התעופה הבינלאומי דאלאס
 אנשי צוות:  6
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מיקום ההתרסקות(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מיקום ההתרסקות(למפת ארקנסו רגילה) ליטל רוק פורט סמית' פאייטוויל ספרינגדייל ג'ונסבורו קונוויי רוג'רס פיין בלאף טקסארקנה טקסס א ו ק ל ה ו מ ה  מיזורי טנסי מיסיסיפי לואיזיאנהמיקום ההתרסקות(למפת ארקנסו מוגדלת) ליטל רוק פורט סמית' פאייטוויל ספרינגדייל ג'ונסבורו קונוויי רוג'רס פיין בלאף טקסארקנה טקסס א ו ק ל ה ו מ ה  מיזורי טנסי מיסיסיפי לואיזיאנהמיקום ההתרסקות
 
טיסת 1420 של אמריקן איירליינס הייתה טיסה מסחרית וסדירה של חברת אמריקן איירליינס. ב-1 ביולי 1999, במהלך ניסיון נחיתה מדאלאס לליטל רוק, החליק מטוס המקדונל דאגלס MD-82 שהפעיל את הטיסה על המסלול, התפרק ונעצר מעט לפני נהר ארקנסו.
בתקרית זו נהרגו 11 מתוך 145 הנוסעים ואנשי שהיו על המטוס, בהם הקברניט.
המטוס

המטוס המעורב בתקרית היה מקדונל דאגלס MD-82 (תחת רישום N215AA), שדרוג של דאגלס DC-9 עם חלקים מ"מקדונל דאגלס MD-80, בשילוב שני מנועי סילון Pratt & Whitney JT8D-217C. מטוס זה סופק לידי החברה ב-1983, וצבר עד התקרית 49,136 שעות טיסה.
המטוס כלל מערכת מכ"ם מזג האוויר "X band", אשר הייתה רגישה לגשמים חזקים שגרמו לניחות, בלי התראה לצוות על כך. מערכת זו הוצבה בחזית המטוס והייתה נותנת מידע לטווח קצר מוגבל.
צוות הטיסה

טיסה 1420 אוישה בידי הקברניט - ריצ'רד בושמן, בן 48. הקברניט בושמן היה טייס מנוסה באמריקן איירליינס עם ותק של 40,234 שעות טיסה, אשר את חלקן טס על MD-80 וגרסאותיו.
בושמן סיים את האקדמיה של חיל האוויר האמריקאי ב-1972, ומשם שירת בחיל האוויר עד 1979, עם דרגה "לוטננט קולונל" ב-AFRC. באותה שנה נרכש על ידי אמריקן איירליינס והתמחה על בואינג 727. ב-1991 הוא הוכשר להטיס את גרסאותיו של מקדונלד דאגלס MD-80.
תפקיד הקצין הראשון בטיסה זו אויש בידי מיכאל אוריגל, בן 35. אוריגל עבד בחברה רק שנה וצבר רק 182 שעות טיסה, עם אמריקן איירליינס על מקדונלד דאגלס MD-80. למרות זאת לזכותו שרותו כטייס בחיל הים האמריקאי עם 4,292 שעות טיסה עד לתקרית.
בנוסף על טיסה 1420, פיקדו גם ארבע דיילות אוויר שהוכשרו למטוס מקדונלד דאגלס MD-80 וקרוב לתקרית קיבלו רענון על תפקוד במצבי חירום.
מהלך הטיסה ומזג האוויר

בתוכנית טיסה 1420 נקבע לעזוב את שדה התעופה הבינלאומי של דגלאס (DFW) בשעה 20:28 (שעון מקומי) ולהגיע לליטל רוק ב-21:14, על אף קביעה זו, צוות הטיסה קיבל התראות על מזג האוויר שצפוי להיות עם סופות רעמים חמורות, ובכך נאלץ לדחות את זמן ההמראה מהשדה. בנוסף ישנו תקנון של חברות התעופה, שמגביל את זמן הטיסה המותר עד ל-14 שעות והצוות היה צפוי כבר לעבור מכסה זו, בעקבות כך דאג הקצין הראשון, לעדכן את החברה שאם הם לא ימריאו עד 23:16 הם לא יוכלו לטוס עקב תקנון זה. החברה דאגה להחליף את תוכנית ההמראה עם מטוס אחר MD-80 (עם מספר זנב N215AA) ובכך להמריא במקומו בשעה 22:40, כלומר רק בשעתיים עיכוב.
בשעה 23:04 עדכן פקח אוויר את צוות הטיסה, שבאזור שדה התעופה ליטל רוק שוררות סופות רעמים מסוכנות ולכן עליהם לנחות בשדה התעופה הבינלאומי נאשויל שבנמצא בליטל רוק. לצוות ניתנה האפשרות גם לחזור לשדה בדאלס בחזרה במקום.
בהגיעם לליטל רוק, הורה פקח האוויר לצוות הטיסה, להתכונן לנחיתה על מסלול 22L, אך בשעה 23:39 עדכן הפקח כי הרוח שינתה כיוון, ובעקבות כך שינה קפטן בושמן את הנחיתה למסלול 4R, כדי לנחות בכיוון הרוח בגישת ראיה חריגה, שלרוב לא נהוגה בתנאי מזג אוויר כאלו, אך התקבלה מאחר שהצוות כבר היה קרוב לשדה ובמרחק המתאים לכך. במהלך הגישה לנחיתה איבד הצוות מספר פעמים את ראיית מיקום המסלול, מאחר שמכ"ם מזג האוויר מוגבל בטווחו בראית ענני סופה מתקרבים בעת פניה. בשעה 23:44 עדכן הקצין הראשון את הפקח, כי הם שוב איבדו את הראייה עם המסלול ולכן נתן להם אישור לנחות באמצעות נחיתת מכשירים (ILS).
בעקבות הרצון של הטייסים לנחות כמה שיותר מהר לפני שמזג האוויר יחמיר, הם דילגו על ההליך של הבדיקות החיוניות (checklist) לפני הנחיתה ובכך שכחו להגדיר את מַחְבֵּלי הזרימה ובולמי המהירות (ברקסים) האוטומטים במצב "היכון", וכמו כן שכחו גם להגדיר את המדפים לזווית הנכונה, אך גילו זאת רק בגובה 1000 רגל (300 מטרים) והספיקו להורידם בזמן הקריטי.
בשעה 23:49:32 נתן הפקח את הקריאה האחרונה בקשר לפני נחיתת טיסה 1420, שם נאמר "רוחות בכיוון 330 במהירות 25 קשרים", נתון זה מעיד על חריגה אל מעבר לגבול שמותר למטוס MD-82 להתמודד עם רוח צד, שעומדת על 20 קשרים בלבד, בתנאי ראות כאלו.
למרות חריגה זו קפטן בושמן החליט להמשיך בביצוע הנחיתה במקום לבטלה.