stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עמק אוונס
גאולוגיה

לפני כ-3 מיליון שנים הפכו מערכות ההעתקים: העתק סיירה נבדה (Sierra Nevada Fault) והעתק וייט מאונטיינס (White Mountains Fault) לפעילות תוך אפיזודות חוזרות ונשנות של רעידות אדמה של החלקה אופקית תוך יצירה הדרגתית של התבליט המרשים של המתלולים של מזרח הסיירה נבדה וההרים הלבנים הגובלים בצפון עמק אוונס ובאזור אגן מונו.
עמק אוונס הוא גראבן, מונח בגאולוגיה מבנית המתאר גוש סלע שקוע בין שני העתקים מקבילים. העמק הוא הגראבן המערבי ביותר בפרובינציית אגן ורכס. העמק הוא גם חלק משקע המשתרע מאורגון ועד עמק המוות המכונה נתיב ווקר (Walker Lane).
השוליים המערביים של מרבית העמק כוללים מורנות שמקורם בסיירה נבדה. ערימות בלתי ממוינות אלו של סלעים, גושי סלע ואבק נדחפו למקומם הנוכחי באמצעות קרחונים שזרמו מהרכס בעידן הקרח האחרון. דוגמה מצוינת למורנה היא בכביש 168 של קליפורניה כשהוא מטפס באזור גושי הסלע המכונה "ארץ החובצה" (Buttermilk Country).
גראבן זה נוצר כתוצאה מסדרה ארוכה של רעידות אדמה שהשקיעו את הגראבן והרימו את הסיירה נבדה. לדוגמה, רעידת האדמה של 26 במרץ 1872, שהחריבה כמעט לחלוטין את היישוב לון פיין, והייתה בדרגה 7.1 בסולם ריכטר, השלישית בעוצמתה בהיסטוריה של רעידות האדמה בקליפורניה. הגראבן גדול בהרבה ממה שהעומק הנוכחי של העמק מרמז. מחקר כבידה הראה שאת מרבית הגראבן ממלאת שכבה בעובי של כ-3,000 מטרים של סלעי משקע, ושמתלול תלול מאוד קבור מתחת לחלקו המערבי של העמק. חלקו העליון של מתלול זה נחשף בהרי אלבמה (Alabama Hills). על אף השכבה העבה של המשקעים הממלאה את העמק, הוא העמק העמוק ביותר באמריקה הצפונית, כשיש פער גובה של 3,282 מטרים בין פסגת הר ויטני, ההר הגבוה ביותר בארצות הברית מחוץ לאלסקה, בגובה 4,418 מטרים, וקרקעית העמק בלון פיין בגובה 1,136 מטרים. המרחק האופקי בין שני האתרים הוא 20 קילומטרים.
יש בעמק אוונס הרי געש קטנים רבים, כדוגמת הר קרטר (Crater Mountain). אתרים של עמודים משושים של בזלת מצויים למשל באתר ליטל לייק (Little Lake).
אקלוגיה

הצמחים בעמק מותאמים לבית גידול של אגם יבש. אחד מהם: Sidalcea covillei (באנגלית Owens Valley checkerbloom), אנדמי לעמק אוונס.
היסטוריה

העמק היה מיושב בשלהי הפרהיסטוריה המאוחרים על ידי הילידים בני שבט הטימבישה (Timbisha, קרויים גם פנאמינט (Panamint) או קוסו (Koso)) בקצה הקיצוני הדרומי סביב אגם אוונס, ועל ידי בני שבט מונו (המכונים גם פאיוט של עמק אוונס) בחלקים המרכזיים והצפוניים של העמק. ילידים אלו היו בעיקר ציידים-לקטים, אם כי הם גם עסק מעט בחקלאות מבוססת השקיה. הטימבישה מדברים בשפת טימבישה, שפה נומית, ענף במשפחת השפות היוטו-אצטקיות. השפות הקרובות ביותר הן שפת שושוני ושפת קומנצ'י. בני שבט מונו המזרחי מדברים ניב של שפת מונו שגם היא שפה נומית, אבל קרובה יותר לשפתם של הפאיוט הצפוניים. בני הטימבישה מתגוררים כיום בעמק המוות ביישוב פרנס קריק, אף שלמרבית המשפחות יש בתי קיץ ביישוב לון פיין. בני שבט מונו המזרחי מתגוררים בכמה יישובים בעמק מלון פיין ועד בישופ. קשרי מסחר בין הילידים של עמק אוונס ושבטי החוף כדוגמת צ'ומאש הוכחו באמצעות עדויות ארכאולוגיות.
ב-1 במאי 1834 נכנס ג'וזף רדפורד ווקר (Joseph Reddeford Walker), איש הרים וסייר מנוסה לעמק אוונס דרך מעבר ווקר (Walker Pass). ווקר והקבוצה בת 52 איש שהוביל סיירו במעלה העמק בדרכם בחזרה לאגן המבולדט (Humboldt Sink), וממנו במעלה הנהר המבולדט אל הרי הרוקי.
העמק קיבל את שמו הנוכחי ב-1845 כאשר ג'ון פרימונט קרא לעמק, לנהר ולאגם על שם ריצ'רד אוונס (Richard Owens), אחד ממורי הדרך שלו. בעקבות הבהלה לזהב של קליפורניה הגיעו מתיישבים לעמק בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-19 והקימו חוות לחיות משק וכרו מכרות. הם חיפשו זהב, אבל מצאו רק מעט כסף, עופרת ואבץ. עימותים עם הילידים החלו עקב פלישת הלבנים לשטחם שהשתלטו על חלק ממקורות המים. ב-4 ביולי 1862 הוקם פורט אינדיפנדס (Fort Independence) באוק קריק (Oak Creek), סמוך ליישוב אינדפנדנס של ימינו, בתקופת מלחמת האינדיאנים של עמק אוונס (Owens Valley Indian War). ב-1863 הועברו בכפייה כ-1,000 מבני הפאיוט לשמורת אינדיאנים בפורט טג'ון (Fort Tejon), כ-200 קילומטרים דרומית משם. כמעט כולם שבו בשנים אחר-כך, כשהם מועסקים חלקית בחוות והמשיכו באורח החיים המסורתי שלהם. ב-1900 הפעילה הלשכה לענייני אינדיאנים שלושה בתי ספר בעמק.
המכרות הידלדלו סביב 1880, וכלכלת העמק התבססה על חקלאות בלבד, אם כי הריחוק של העמק ממרכזי אוכלוסייה הקשתה על מכירת התוצרת. המצב השתפר לאחר שהגיעה מסילת הברזל של קרסון וקולורדו (Carson & Colorado Railroad) לעמק באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19. החקלאים בנו תעלות השקיה על מנת לנצל בצורה המיטבית את המים בעמק. בין 1905 ל-1910 הציעה "חברת שיפור עמק אוונס" (Owens Valley Improvement Company) להקים מטעי פירות בעמק. ביישוב חדש בשם מאנזנר (Manzanar – מספרדית – "מטע תפוחים") התיישבו כמה משפחות וגידלו פירות שונים, בעיקר תפוחים.
לאחר המתקפה על פרל הארבור בסוף 1941 הקימה רשות העקירה המלחמתית (War Relocation Authority), גוף פדרלי שהוקם לטפל בכליאת היפנים בארצות הברית, את מרכז מאנזנר לעקירה מלחמתית (Manzanar War Relocation Center) במאנזנר. המחנה פעל מ-1942 עד סוף מלחמת העולם השנייה ב-1945, ונכלאו בו 10,046 עקורים. רק ב-1988 קיבלו הקורבנות שעדיין היו בחיים פיצויים על הכליאה. המחנה הוא כיום "אתר לאומי היסטורי מאנזנר" (Manzanar National Historic Site). במקום פועל מרכז מבקרים שבו יש מידע על ההיסטוריה ופעם בשנה מתאספים כלואים לשעבר ובני משפחתם לחגיגה במקום.
היסטוריה > מלחמות המים של קליפורניה

בתחילת המאה ה -20, הפך העמק לאתר של מאבק בין התושבים המקומיים לבין העיר לוס אנג'לס על זכויות מים. ויליאם מולהולנד (William Mulholland), מנהל מחלקת המים והחשמל בעיריית לוס אנג'לס (Los Angeles Department of Water and Power, בראשי תיבות LADWP), תכנן את מוביל המים של לוס אנג'לס (Los Angeles Aqueduct) באורך 360 קילומטרים שהושלם בשנת 1913, והסיט מים מנהר אוונס. זכויות המים נרכשו במרמה, תוך כדי פיצול חברות מים מקומיות ויצירת יריבויות בין שכנים. בשנת 1924 נמאס לחקלאים המקומיים מהרכישות והחלה אלימות, שכללה חבלה בחלקי מערכת המים.
בסופו של דבר רכשה לוס אנג'לס חלק גדול מזכויות המים ליותר מ-1,200 קילומטרים רבועים של אדמה בעמק, וכמעט הסיטה לחלוטין את כל המים שזרמו אל אגם אוונס. רכישה זו נעשתה לאחר משא ומתן שבו לוס אנג'לס וחקלאי עמק אוונס עסקו במונופול דו-צדדי. לפי הערכות מודרניות, לוס אנג'לס הייתה מוכנה לשלם עד 7.05 דולר לאלף מטרים מעוקבים של מים. בסופו של דבר המחיר הממוצע בפועל של העסקה סביב 3.25 דולר לאלף מטרים מעוקבים. האפשרות החליפית שעמדה לבעלי הקרקע הייתה להמשיך להשתמש בה לשימושים חקלאיים, שההכנסה מהם הייתה נמוכה בהרבה. אף על פי שמחיר זה היה נמוך מהנכונות של לוס אנג'לס לשלם, קיבלו חקלאי עמק אוונס פרמיה על אדמתם בהשוואה לערכי הקרקע במחוזות השכנים. יתר על כן, החקלאים של עמק אוונס שהתנגדו למכירת אדמתם במשך התקופה הארוכה ביותר הצליחו למכור את אדמתם במחירים גבוהים אף יותר מאשר החקלאי הממוצע קיבל בשל נכונותה של לוס אנג'לס להתפשר. כתוצאה מרכישות אלו האגם התייבש לחלוטין, כשהוא מותיר מאחוריו אגם יבש הגורם לסופות חול אלקליות בחלק הדרומי של העמק.
ב-1970 השלימה ה-LADWP (מחלקת המים של לוס אנג'לס) מוביל מים שני מעמק אונס. מים מפלגים נוספים הוסטו למוביל ומי תהום נשאבו על מנת להזין את המוביל. המעיינות בעמק אוונס התייבשו ונעלמו וצמחייה התלויה במי תהום החלה לגווע.
כתוצאה מכך החלו שנים של דיונים משפטיים. ב-1997 חתמו מחוז איניו, לוס אנג'לס, ועדת עמק אוונס, מועדון סיירה וגופים נוספים על מזכר הבנות שפירט את התנאים לפיהם ישובו לזרום מים בחלקו התחתון של הנהר אוונס עד יוני 2003. ה-LADWP החמיצה מועד אחרון זה ונתבעה שוב. בהסדר אחר, שכלל הפעם גם את מדינת קליפורניה, הבטיחה לוס אנג'לס להשיב את זרימת המים לחלק התחתון של הנהר אוונס עד ספטמבר 2005. היא לא עמדה גם בהתחייבות זו. לבסוף, ב-2008 קיימה לוס אנג'לס את ההבטחה ומים שבו לזרום בחלק התחתון של הנהר אוונס.
ביולי 2004 הציע ג'יימס האהן (James Hahn), ראש עיריית לוס אנג'לס לאסור כל פיתוח עתידי בנכסים שבבעלות העירייה בעמק אוונס, בכך שהציע זיקת הנאה לשימור (conservation easement) לכל הקרקעות שבבעלות ה-LADWP. לוס אנג'לס החלה להשתמש בשיטה אורגנית חדשה לדכא את האבק הנישא באוויר מהקרקעית היבשה של אגם אוונס ב-2014 בעקבות הסכם בין העיר לבין ארגוני איכות הסביבה, וסיימה בכך מחלוקת ארוכת שנים מרה בנושאים המים והאבק.
לקריאה נוספת

Cadillac Desert, Marc Reisner, revised edition, Penguin USA, (1993), ISBN 0-14-017824-4
Geology Underfoot in Death Valley and Owens Valley, Sharp, Glazner (Mountain Press Publishing Company, Missoula; 1997) ISBN 0-87842-362-1
Spirit in the Desert: Pilgrimages to Sacred Sites in the Owens Valley, Brad Karelius, BookSurge Publishing, (2009). ISBN 1-4392-1721-1, 0-520-07245-6
Western Times and Water Wars, John Walton, University of California Press, (1992). ISBN 978-1-4392-1721-4
The Water Seekers, Remi Nadeau, Crest Publishers, (4th edition: 1997), ISBN 0-9627104-5-8
Farewell to Manzanar – A True Story of Japanese American Experience During and after the World War II Internment, Jeanne Wakatsuki
הערות שוליים

↑  Smith, Genny; Jeff Putnam (1976). Deepest Valley: a Guide to Owens Valley, its roadsides and mountain trails (2nd ed.). Genny Smith books. Sierra Club. ISBN 0-931378-14-1.
↑  Austin, Mary Hunter (1903). Land of Little Rain. Houghton, Mifflin and Company. ISBN 0-8263-0358-7.
↑  "Los Angeles Aqueduct LADWP".
↑  Alison B. Till, Exhumation Associated with Continental Strike-slip Fault Systems
↑  Hogan, C. Michael (2008).  Andy Burnham (ed.). "Los Osos Back Bay". Megalithic Portal.
↑  Bil Gilbert, Westering Man: The Life of Joseph Walker
↑  Hart, Herbert M. "Camp Independence (Inyo County)". Digital Desert.
↑  Libecap, Gary D. (2008-04-05). "Chinatown Revisited: Owens Valley and Los Angeles—Bargaining Costs and Fairness Perceptions of the First Major Water Rights Exchange" (PDF). Journal of Law, Economics, and Organization. 24 (2). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2017-05-25. נבדק ב-2018-03-02.
↑  "The 1997 MOU". Inyo County Water Department
↑  "L.A. Returns Water to the Owens Valley". NPR
↑  Broder, John M. (2004-08-08). "Los Angeles Mayor Seeks To Freeze Valley Growth". The New York Times. New York Times
↑  Sahagun, Louis (14 בנובמבר 2014). "New dust-busting method ends L.A.'s longtime feud with Owens Valley". Los Angeles Times. {{cite news}}:  (עזרה)
| דגל קליפורניה מדינת קליפורניה |
| --- | --- | --- |
| בירת המדינה | סקרמנטו |  |
| אזורים גאוגרפיים | עמק אנטלופ • העמק המרכזי של קליפורניה • החוף המרכזי של קליפורניה • דרום קליפורניה • איי התעלה של קליפורניה • רכסי החוף של קליפורניה • עמק אימפריאל • עמק קואצ'לה • עמק קונחו • עמק המוות • מדבר מוהאבי • עמק אוונס • עמק פומונה • עמק סקרמנטו • חצי האי סן פרנסיסקו • עמק סן פרננדו • עמק סן גבריאל • עמק סנטה קלרה • עמק סנטה קלריטה • עמק סן חואקין • סיירה נבדה • עמק הסיליקון • ערי המעבר • אזור מפרץ סן פרנסיסקו • לוס אנג'לס רבתי • מטרופולין ריברסייד-סן ברנרדינו-אונטריו • רצועת החוף המרכזית של קליפורניה • מדבריות קליפורניה |  |
| היישובים הגדולים ביותר | לוס אנג'לס • סן דייגו • סן חוזה • סן פרנסיסקו • פרזנו • סקרמנטו • לונג ביץ' • אוקלנד • בייקרספילד • אנהיים • סנטה אנה • ריברסייד • סטוקטון • צ'ולה ויסטה • אירוויין • פרימונט • סן ברנרדינו • מודסטו • אוקסנארד • פונטנה |  |
| נושאים נוספים | מחוזות • סמלים • היסטוריה • דמוגרפיה • יהדות קליפורניה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537110905171  LCCN: sh95010995  NARA: 10043630  VIAF: 315528020   WorldCat (עם VIAF): 315528020 
עמק אוונס, הרי אלבמה ואגם אוונס כפי שהם נראים מכביש ויטני פורטל, מערבית ללון פיין
אנדרטה לזכר הקורבנות של הכלואים היפנים במלחמת העולם השנייה במאנזנר
עמק אוונס, צולם על יד אנסל אדמס ממעבר סואומיל (Sawmill Pass) סביב 1936.
איילים קנדיים רועים בעמק אוונס
פיקניק

ערך זה עוסק בארוחה בחיק הטבע. אם התכוונתם לאי בשם זה, ראו .
פיקניק
ארוחת בוקר על הדשא - ציורו של אדואר מאנה משנת 1862
שולחנות פיקניק בהר הרוח
פיקניק היא ארוחה הנאכלת בחיק הטבע או במקום פתוח (פארק ציבורי) בקרב בני המשפחה או חברים. ארוחה זו מוכנת מראש (בניגוד לברביקיו המוכן בסמוך למועד האכילה) ומובאת למקום עריכת הפיקניק בצידנית או ב"סל פיקניק". הארוחה נאכלת לרוב בישיבה על הקרקע על גבי מחצלת או שמיכה.
היסטוריה

מקורה של המילה "פיקניק" במילה הצרפתית pique-nique, שהופיעה בשנת 1692 בספר Origines de la Langue Françoise מאת ז'יל מנאז' (Ménage). מצרפתית עברה המילה לשפה האנגלית לצורה "picnic" (יש הסבורים שהמילה הגיעה לשפה האנגלית דרך הגרמנית - Picknick). בראשית המאה ה-20 חדרה המילה גם ללשון העברית. בעבר הוצעה המילה "טוּזִיג" (מארמית) כתחליף העברי ל"פיקניק", אולם לא השתרשה.
לאחר המהפכה הצרפתית נפתחו לציבור הצרפתי הפארקים המלכותיים להם הכניסה הייתה אסורה לפשוטי העם. הבילוי של הצרפתים בפארקים כלל ארוחות שהתפתחו לאירוע הפיקניק המוכר בימינו.
בראשית המאה ה-19 הוקם בלונדון מועדון הפיקניק (Picnic Society) שהביא לאנגליה את הנוהג הצרפתי לאכול בפארקים בליווי משחקי בידור או נגינה.
הפיקניק בתרבות

הפיקניק הפך למנהג מקובל בתרבות המערבית ומופיע רבות הן באמנות והן בקולנוע. ציור הפיקניק הידוע ביותר הוא יצירתו של האמן הצרפתי אדואר מאנה משנת 1862 - ארוחת בוקר על הדשא.
הסרט "פיקניק" משנת 1955 שעלילתו מתרחשת בעת ארוחת פיקניק, זכה בשני פרסי אוסקר.
ראו גם

קומזיץ
הערות שוליים

↑  מרדכי מישור, טוּזיג או לא טוּזיג – זו השאלה, לשוננו לעם, מו, ב (תשנ"ה), עמ' 71–74, באתר האקדמיה ללשון העברית.
| ארוחות |
| --- | --- | --- |
| בוקר | ארוחת בוקר (ישראלית • אנגלית • קונטיננטלית) • ארוחת עשר |  |
| צהריים | בוהריים • ארוחת צהריים • שעת התה |  |
| ערב | ארוחת ערב • ארוחת לילה |  |
| ראו גם | ארוחת ביניים • ארוחת טלוויזיה • ארוחת טיסה • גורמה • מזנון • פיקניק |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4046027-7 
ציור של פיקניק בחיק הטבע משנת 1876
פסרולפיס

| פסרולפיס |
| --- | --- |

תקופה
סוף סילור - תחילת דבון 418–397 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי סנפירים בשרניים
סוג:: פסרולפיס
מין:: Psarolepis romeri
שם מדעי
 Psarolepis ‏Yu, 1998

פסרולפיס (שם מדעי: Psarolepis; מיוונית: "ψαρός" - מנומר ו-"λεπίς" - קשקש) הוא סוג נכחד של דג קדום שחי בין סוף הסילור לתחילת הדבון שבפלאוזואיקון לפני 418 עד 397 מיליון שנה מזמננו.
תיאור

הסוג תואר למדע בידי החוקר הסיני שיאבו יו ב-1998 ונכלל בו מין יחיד - Psarolepis romeri. כיום החוקרים רואים בו מאובן מעבר שמהווה קשר בין מקריני הסנפיר לבין בעלי סנפירים בשרניים, אף שלא ברור איפה לשייך אותו ביניהם, אם כי כמה חוקרים הציעו שהיה קרוב לסדרה Onychodontiformes.
דג זה התגלה בממצאים מאובנים בדרום סין ליד העיר Qujing שביונאן שנאספו בשנים 1981 ו-1984, כשממצאים מווייטנאם נחשבים ללא תקפים. הוא היה דג בעל מתאר קשקשים בולט, מבנה ראש מחוזק שאולי הזכיר את המחלקה בעלי שריון ומבנה סנפירים רכים שאולי דמו לאלה של כריש. הלסתות היו ייחודיות עם לסת תחתונה עבה ורדודה, חוטם מוזר שהטה מעלה את הלסת העליונה ונחיריים מובלטות. העיניים היו קטנות וקרובות מאוד לפתח הלסת. מבנה השיניים דמה לניבים בולטים עם מספר שיניים קטנות יותר שחלקם בלטו מצידי הפה. ככל הנראה דג זה היה טורף של דגים אחרים וכמה חסרי חוליות מתקופתו.
פעוטים היינו

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  אלן אלכסנדר מילן
 איורים:  ארנסט שפארד 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספרות ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  מת'ואן 
 תאריך הוצאה:  1924
 הוצאה בעברית
 תרגום:  יעקב אורלנד (1947) אורה מורג (1989)
 סדרה
 הספר הבא:  אנחנו שנינו 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001788329, 001788328, 001788330, 001093641
 
פְּעוּטִים הָיִינוּ (אנגלית: When We Were Very Young) הוא ספר ילדים מאת אלן אלכסנדר מילן הנושא ארבעים-וארבע פואמות. הספר יצא לאור לראשונה ב-1924 ואויר בידי ארנסט שפארד. חלק מן השירים הולחנו בידי הארולד פרייזר-סימסון. הספר נפתח בהקדמה, בה הסופר מתאר לקורא מיהו המספר ומי הילד הקרוי כריסטופר רובין.
הפואמה השלושים-ושמונה בספר, "דב-דובון", הופיעה לראשונה במגזין פאנץ' ב-1923 ובו הופיעה לראשונה דמותו של פו הדב. באחד מאיורי השיר "דב-דובון", פו מופיע כשהוא לבוש בחולצה, אשר מאוחר יותר נצבעה באדום במהדורה הצבעונית בעריכתו של סטפן סלסינגר. הופעתו זו של פו הדב הפכה להופעתו התמידית בסרטי חברת וולט דיסני על הדמות.
השיר Vespers הנועל את הספר, היה השיר הראשון שמילן כתב לילדים. השיר תורגם בידי יעקב אורלנד תחת השם "תפילת-ערבית" והולחן ובוצע בידי שלמה ארצי באלבומו הראשון שיצא ב-1970.
תרגומים לעברית

פעוטים היינו, תרגום יעקב אורלנד, מחברות לספרות, 1947
כשהיינו קטנטנים, תרגום אורה מורג, מחברות לספרות, 1989
כשהיינו קטנים, תרגום אסף ברקת, אוקיינוס ומודן, 2021
פליסתנס

פּלֵיִסתֶנס (ביוונית: Πλεισθένης), הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית שקיימות מספר גרסאות אודות זהותה.
גרסה אחת טוענת כי פליסתנס היה בן של תיאסטס, שאביו שלח אותו להתנקש באטראוס, אך האחרון הצליח להרוג אותו.
לפי גרסה שנייה, פליסתנס היה מבני פלופס, אח של אטראוס ותיאסטס, הבעל הראשון של איירופה ואבי אגממנון ומנלאוס. הוא היה חולה ומת ולאחר מותו אטראוס נשא את איירופה ואימץ את ילדיה.
גרסה שלישית טוענת כי פליסתוס היה בנם של איירופה ואטראוס.
לפי גרסה נוספת, פליסתנס הוא בנם של מנלאוס והלנה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מיתולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עכבר זעיר אפריקני

| עכבר זעיר אפריקני |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
משפחה:: עכבריים
סוג:: עכבר
מין:: עכבר זעיר אפריקני
שם מדעי
 Mus minutoides ‏סמית, 1834

עכבר זעיר אפריקני (שם מדעי: Mus minutoides) הוא מין של עכבר החי ביבשת אפריקה והוא אחד המכרסמים הקטנים ביותר בעולם. משתייך למשפחת העכבריים הכוללת יותר מ-100 מינים, שנפוצים בכל רחבי העולם.
למבוגרים יש אורך ממוצע של 50 מ"מ ומשקל שללאחר מכן הם מגיעים ל-5 גרם בבגרות. משקלו בלידה הוא 0.9 גרם.[./Http://www.zwergmaus.ag.vu/Zucht.html 5] גרם.
בן זוג. הם מטפסים מעולים והם נמצאים במאורות באזורים שקרובים למים. באזורים יבשים העכברים משאירים אבנים בכניסה לפתח, בלילה האבן מתמלאת בטל ובבוקר העכבר שותה אותו ומשיג נוזלים. מאפיין ייחודי של מין זה הוא קביעת המין הכרומוזומלית, כאשר נמצא כי עכברים בעלי כרומוזומי xy הם לעיתים קרובות נקבות, ולא זכרים.
כמו רוב העכברים הוא אוכל כל שניזון מצמחים וזרעים, חלקי צמחים, חרקים קטנים ואף מבשר.
העכבר הזעיר האפריקני הוא חיית מחמד פופולרית שאינה צריכה דברים מיוחדים יותר מאוכל. עדיף גם לא לטפל בו בשל הסיכוי להזיק לו בטעות. תוחלת החיים שלהם בטבע עומדת על שנתיים, אך ידוע על פרטים שחיו ארבע שנים בשבי.
הערות שוליים

↑  עכבר זעיר אפריקני באתר הרשימה האדומה של IUCN
עכבר אוגר

| עכבר אוגר |
| --- | --- |
 עכבר אוגר אורר (Calomyscus urartensis)
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: דמויי עכבר
על־משפחה:: עכברים
משפחה:: עכברים אוגריים
סוג:: עכבר אוגר
שם מדעי
 Calomyscus ‏תומאס, 1905

עכבר אוגר (Calomyscus) הוא סוג של מכרסמים דמויי עכבר יחידים במשפחתם - משפחת עכברים אוגריים (Calomyscidae). הם נפוצים בטבע במרכז אסיה והמזרח התיכון לרבות בסוריה, איראן, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, אפגניסטן ופקיסטן והם חיים באזורי סלעים ואזורים הרריים.
עכברי האוגר אינם אוגרים אמיתיים, והם חסרי הלחיים המפותחות והזנבות הקצרים של האוגרים האמיתיים, אך בעלי שיניים חותכות בצורתם של האוגרים האמיתיים. מינים אלה התפתחו בזמן מאוחר מקבוצת העכברים וקרוביהם הם בני המשפחה הנכחדת Cricetodontidae. כפי ששמם אומר הם מיני ביניים בין עכבר לאוגר ובני הסוג הקיים הם היחידים הקיימים במשפחה ונחשבים למאובנים חיים.
מינים

סוג עכבר אוגר (Calomyscus )
מין עכבר-אוגר זגרוס (C. bailwardi)
מין עכבר אוגר באלוצ'י (C. baluchi)
מין עכבר אוגר גודמן (C. elburzensis )
תת-מין עכבר אוגר זייקוב (C. e. zykovi)
מין עכבר אוגר נובל (C. grandis)
מין עכבר אוגר הוטסון (C. hotsoni)
מין עכבר אוגר בלקני גדול (C. mystax)
מין עכבר אוגר טסולוב (C. tsolovi)
מין עכבר אוגר אורר (C. urartensis)
פולינה ז'מצ'וז'ינה

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1897 (יוליאני) פולוהי, אוקראינה 
 פטירה:  1 במאי 1970 (בגיל 73) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, הרפובליקה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 השכלה:  האוניברסיטה הרוסית לכלכלה ע"ש פלחנוב 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 בן או בת זוג:  ויאצ'סלב מולוטוב 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  עיטור אות הכבוד  עיטור הכוכב האדום  עיטור לנין  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה 
 
פולינה ז'מצ'וז'ינה (ברוסית:  Поли́на Жемчу́жина;‏ 11 במרץ 1897, פולוהי - 1 באפריל 1970, מוסקבה) הייתה אשתו היהודיה של ויאצ'סלב מולוטוב – שר החוץ של ברית המועצות בזמן מלחמת העולם השנייה. השרה (אישה) הראשונה בממשלת ברית המועצות.
קורות חיים

פולינה ז'מצ'וז'ינה נולדה בשנת 1897 בשם פרל קרפובסקאיה, בת לחייט יהודי מעיירה פולוהי במזרח אוקראינה, שהייתה אז בתחומי רוסיה הצארית. אביה היה קרוב משפחה של הרב קוק ואמה הייתה מצאצאיו של הבעל שם טוב. אחיה הוא דוד יזרעאלי.
חרף ייחוסה המשפחתי בחרה בצעירותה להצטרף לתנועה המהפכנית הרוסית והצטרפה לבולשביקים. בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917, שירתה כקומיסרית לתעמולה בצבא האדום. כקומוניסטית נאמנה בחרה לכנות עצמה בשם ז'מצ'וז'ינה, ברוסית – פנינה, שהוא תרגומו של שמה פרל שמובנו פנינה. באופן דומה נהגו רבים ממנהיגי התנועה המהפכנית בשנות המהפכה ומלחמת האזרחים כסטלין (מקודם ג'וגאשווילי), טרוצקי (מקודם ברונשטיין), מולוטוב (מקודם סקריאבין) ואחרים.
בשנת 1919 פגשה בכנס מפלגתי את ויאצ'סלב מולוטוב, שהחל אז להתבלט כאחד ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית וחבר הוועד המרכזי שלה. הם נישאו בשנת 1921. כששמעו הוריה שנישאה לגוי ישבו עליה שבעה. במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20 היא למדה כלכלה. לאחר סיום הלימודים היא עבדה במערכת המפלגתית ומונתה למנהלת בית החרושת לייצור בושם. ככל הנראה הייתה מעורבת בתחילת ייצור של בושם סובייטי פופולרי שנקרא מוסקבה אדומה.
היא התקדמה במערכת השלטון הסובייטי ומילאה תפקיד בכיר בהנהלת תעשיית המזון. ז'מצ'וזינה ומולוטוב התגוררו בקרמלין בשכנות לסטלין ואשתו השנייה נדיז'דה אללויבה, ושתי הנשים הפכו לידידות. ערב אחד בנובמבר 1932 השתתפו שתיהן בסעודה רבת משתתפים שנערכה בקרמלין לרגל יום השנה החמישה עשר למהפכת אוקטובר. במהלך הסעודה נזף סטלין בנוכחות אורחים באשתו והיא יצאה מחדר הסעודה כשפולינה מלווה ומנחמת אותה. למחרת בבוקר נמצאה אשתו של סטלין מתה בחדרה, וההערכה הרווחת הייתה שהתאבדה. מאז ואילך גילה סטלין יחס עוין לז'מצ'וז'ינה.
בשנת 1936 מונתה לאחראית על תעשיית מוצרי הקוסמטיקה. התקדמותה הגיעה לשיאה בשנת 1939 כאשר נתמנתה למשרת השרה האחראית על תחום הדיג בסובנארקום, מועצת השרים של ברית המועצות, והייתה לאשה הראשונה שכיהנה בתפקיד שר בברית המועצות.
במהלך הטיהורים הגדולים נחקרה גם ז'מצ'וז'ינה, כרבים מאישי השלטון, על ידי הנ.ק.ו.ד., בחשד לריגול וחבלה. שלא כאחרים באותה תקופה היא יצאה מן החקירה ללא פגע ולא הועמדה לדין, אך היחס לגביה המשיך להיות חשדני ובשנת 1941 היא הוצאה מרשימת המועמדים לפוליטביורו.
בימי מלחמת העולם השנייה תמכה בוועד היהודי האנטי-פשיסטי, קשרה קשרי ידידות עם שלמה מיכאלס אחד מראשי הוועד ונכחה בהצגות התיאטרון היהודי הממלכתי שמיכאלס היה מנהלו האמנותי (מיכאלס נרצח בשנת 1948 בתאונת דרכים מבוימת).
לאחר הקמת מדינת ישראל נתמנתה גולדה מאירסון לצירת ישראל בברית המועצות. כאשר הגיעה למוסקבה השתתפה ב-7 בנובמבר 1948 בקבלת פנים שערך שר החוץ מולוטוב לכבוד יום המהפכה. שם נפגשו שתי הנשים וז'מצ'וז'ינה לא יכלה להסתיר את התרגשותה ואמרה לגולדה ביידיש: "איך בין א יידישע טאכטער" (אני בת ישראל) והוסיפה: "שיהיה לכם טוב. כאשר לכם יהיה טוב – טוב יהיה לכל היהודים בעולם".
לאחר שנודע לסטלין על פגישתה של ז'מצ'וז'ינה עם גולדה מאירסון ועל השיחה שהתקיימה ביניהן, הוא הורה לעצרה ולהעמידה לדין באשמת בגידה והכריח את מולוטוב להתגרש ממנה. בסוף שנת 1948 נדונה ז'מצ'וז'ינה לחמש שנות מאסר במחנה עבודה. לאחר מות סטלין במרץ 1953 שוחררה פולינה מהמחנה. שאלתה הראשונה בצאתה לחופשי הייתה "מה שלום סטלין?". כשנאמר לה שסטלין מת, היא התעלפה. לאחר השחרור חזרה לחיות עם מולוטוב, ומאז ועד למותה בשנת 1970 בני הזוג לא נפרדו. מולוטוב האריך ימים אחריה ונפטר בשנת 1986, והוא בן 96 שנים במותו.
לקריאה נוספת

סיימון סבאג מונטיפיורי, סטלין – חצר הצאר האדום, הוצאת זמורה ביתן 2006 (בספר היא נקראת פולינה מולוטובה).
סבטלנה אלילויבה סטלין, 20 מכתבים לידיד, הוצאת עדי 1967.
הערות שוליים

↑  http://www.womenclub.ru/perfumery/2463.htm
↑  כאן דוקו, תעלומת הספר השחור, באתר www.kan.org.il, דקה 43:34, ‏4 בינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007514791505171  BIBSYS: 13033732  CiNii: DA07477941  GND: 1070595195  ISNI: 0000 0000 8313 2981  LCCN: n92117355  NTA: 133995941  SUDOC: 235487155  VIAF: 113203823   WorldCat (עם VIAF): 113203823
פיקנטי

ערך זה עוסק בחברה ישראלית. אם התכוונתם לתחושת טעם, ראו .
פיקנטי הייתה חברה ומפעל עיבוד בשר ישראלי, בבעלות אריה שרגר ומשה בדש. החברה התמחתה בטכניקות פרסום אגרסיביות, ועשתה שימוש בין היתר בזמרירים חוזרים ונשנים ברדיו. החברה זכתה לפרסום גם בעקבות התמודדות של בדש בבחירות לכנסת.
מוצרים וחנויות

בבעלות החברה היו מפעלים שייצרו נקניקים, סוגי סלטים שונים ומוצרי מזון נוספים. החברה אף ייצרה ומכרה את החטיף "מקרנה", כתחליף ל"במבה" של חברת אׂסם.
בשיאה הפעילה החברה 12 חנויות בישראל, וחנויות נוספות הופעלו על ידי זכיינים. בשל העובדה שלחנויות ולמפעלים היו אותם בעלים, יכלה חברת פיקנטי להימנע מפערי תיווך ולכן מכרה את מוצריה במחירים זולים מהמקובל.
באמצע שנות התשעים פתחה רשת פיקנטי את רשתות ההסעדה "פיקנסין" למאכלים סיניים ו"פיקנסטייק" למאכלי בשר.