stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פול סיימון (פוליטיקאי)
ביוגרפיה > קריירה פוליטית מדינתית

עם שחרורו, סיימון נבחר והחל את הקריירה הפוליטית שלו בבית הנבחרים של אילינוי. כנציג המדינה, סיימון תמך בזכויות האזרח, ופעם אירח אירוע בו השתתפה הגברת הראשונה לשעבר אלינור רוזוולט. לאחר ויכוח ראשוני עם שני מועמדים אחרים, כתבה בעיתון על ויכוח קבע כי "האיש עם עניבת הפרפר עשה טוב", והוא אימץ את פפיון הסימן המסחרי ומשקפי הקרן שלו.
בשנת 1963, סיימון נבחר לסנאט של מדינת אילינוי, וכיהן עד 1969. בסנאט המדינתי, סיימון היה חלק מקבוצה של רפורמים ליברליים נגד קבלני קולות שנקראו "הנוסטרה הכשרה" שכללה גם את אנתוני סקאריאנו, אבנר מיקוה ורוברט אי. מאן.
בשנת 1968, סיימון נבחר לסגן מושל אילינוי. בתור דמוקרט, הוא שירת עם המושל הרפובליקני, ריצ'רד ב. אוגילבי. עבודת הצוות הדו-מפלגתית שלהם הפיקה את מס ההכנסה הראשון של המדינה וסללה את הדרך לאספה מכוננת של המדינה משנת 1969, שיצרה את חוקת אילינוי הרביעית והנוכחית. ממשל אוגילבי-סימון היה היחיד בהיסטוריה של אילינוי שבו המושל וסגן המושל הנבחרים היו ממפלגות פוליטיות שונות: חוקת אילינוי משלבת כעת את התפקידים במרוץ בחירות מאוחד.
ב-1972 סיימון התמודד על המועמדות הדמוקרטית למושל. למרות המוניטין הרב שלו כרפורמטור פוליטי, הוא נתמך על ידי קבלני הקולות הדמוקרטים של מחוז קוק, בראשות ראש עיריית שיקגו ריצ'רד ג'. דיילי. עם זאת, סיימון הפסיד לדן ווקר, שהמשיך לנצח בבחירות הכלליות.
ביוגרפיה > מחוץ לתפקיד

בשנים שבין תבוסתו במושל לקאמבק הפוליטי, סיימון לימד באוניברסיטת סנגמון סטייט, שם החל את התוכנית לתואר שני בדיווח לענייני ציבור, ובבית הספר לממשל של קנדי באוניברסיטת הרווארד.
ביוגרפיה > עלייה לגדולה לאומית > בית הנבחרים של ארצות הברית

סיימון חידש את הקריירה הפוליטית שלו ב-1974 כשנבחר לקונגרס ממחוז הקונגרס ה-24 של אילינוי, והביס את ראש עיריית האריסבורג לשעבר, ואל אושל. הוא נבחר מחדש ארבע פעמים. מאוחר יותר הפך המחוז בחלוקה מחדש למחוז הקונגרס ה-22 של אילינוי.
בשנת 1978, סיימון היה המקבל הראשון בפרס הסברה לשפה זרה, שהוענק על ידי ועידת צפון מזרח להוראת שפות זרות כהוקרה על שירותו בוועדת הנשיא ללימודי שפה זרה ובינלאומיים ותמיכתו בלימוד השפה.
לפי הניו יורק טיימס, סיימון מעולם לא היה פופולרי במיוחד בקרב עמיתיו לבית.
ביוגרפיה > עלייה לגדולה לאומית > הסנאט האמריקאי

ב-1984 הוא התמודד על מושב הסנאט של ארצות הברית, ונבחר לסנאט, כשהוא מביס את הסנאטור המכהן כבר לאורך שלוש קדנציות, צ'ארלס ה. פרסי בבחירות נסערות, וזכה ב-50% מהקולות.
הוא זכה בבחירה מחדש לסנאט האמריקני ב-1990 על ידי ניצחון על חברת בית הנבחרים לין מורלי מרטין עם 65%, לעומת 35%. בזמן שכיהן בסנאט, הוא חיבר תיקון תקציב מאוזן לא מוצלח עם הסנאטור הרפובליקני אורין האץ' מטעם יוטה.
סיימון זכה לבולטות לאומית לאחר שביקר את הנשיא ג'ורג' ה. וו. בוש במהלך הקמפיין לנשיאות ב-1992, לאחר שבוש טען לתפקיד מרכזי בגרימת קריסת הגוש המזרחי של ברית המועצות. במהלך נאום ב"טעם פולוניה" של שיקגו, בוש קידם באגרסיביות את הצלחת הנשיאות שלו ואת חשיבותו כסגן נשיא בתפקידו של ממשל רייגן במזרח אירופה. זה היה ניסיון של בוש לסחוף את הקהילה הפולנית של שיקגו כדי לזכות באילינוי במהלך הבחירות. טענותיו של בוש הוקעו בתוקף על ידי סיימון, ובוש הפסיד בסופו של דבר את המדינה בבחירות הכלליות, אולי בשל דבריו של סיימון. סיימון לא ביקש להיבחר מחדש ב-1996.
ביוגרפיה > עלייה לגדולה לאומית > קמפיין נשיאותי

סיימון ביקש את המועמדות הדמוקרטית במרוץ לנשיאות ב-1988. מאחר שלרוב לא היה ידוע מחוץ לאילינוי ובמספרים בודדים נמוכים בסקרים לאומיים לאחר הכרזתו במרץ 1987, סיימון עשה לעצמו שם בתור המועמד המבוגר ביותר, חלקם חשבו הכי מיושן, עם משקפי קרן ועניבת פרפר, וכאחד שבגאווה קשר עצמו לליברליזם הניו דיל הקשור לנשיאים פרנקלין רוזוולט והארי טרומן.
סיימון זינק קדימה באיווה באוקטובר, והיה, עד דצמבר, המועמד המובהק במדינה זו. עם זאת, בפברואר 1988, סיימון הפסיד בקושי את הבחירות של איווה לנציג דיק גפהארדט ממיזורי, וסיים במקום השלישי בפריימריז בניו המפשייר בשבוע שלאחר מכן, עם הופעות חלשות במינסוטה ובדקוטה הדרומית שבוע לאחר מכן. מחוסר כסף ותנופה, סיימון דילג במידה רבה על הפריימריז המרכזיים של יום שלישי הגדול בדרום ב-8 במרץ, והתרכז במדינת הולדתו שבוע לאחר מכן, שם התמודדו דמוקרטים מקומיים מרכזיים כנציגי סיימון בקלפי בחירת הנציגים, ורצה להשתתף בבחירות הוועידה הלאומית הדמוקרטית ללא קשר לסיכוי הקלוש של סיימון לזכות במועמדות. סיימון זכה בפריימריז באילינוי, והחליט לעשות מאמץ אחרון בפריימריז של ויסקונסין בתחילת אפריל, אך נשר לאחר שסיים מאחורי מושל מסצ'וסטס מייקל דוקאקיס, הכומר ג'סי ג'קסון והסנאטור של טנסי אלברט גור. סיימון תמך בדוקאקיס, שזכה במועמדות הדמוקרטית ביולי, עם ג'קסון המתמודד הפעיל האחרון.
כדי להגביר את הקמפיין שלו, סיימון הופיע בסאטרדיי נייט לייב (SNL), בהנחייתו יחד עם המוזיקאי פול סיימון (אליו לא היה קשור).
ביוגרפיה > עמדות פוליטיות > נושאים חברתיים

סיימון היה מתנגד חריף לגסויות ואלימות בתקשורת במהלך שנות ה-90, ומאמציו נגד אלימות תקשורתית עזרו להוביל לאימוץ ה־V-Chip.
במהלך שנות ה-90, סיימון התנגד הן לחוזה של הרפובליקנים עם אמריקה והן לרפורמות הרווחה של הנשיא ביל קלינטון. הוא היה אחד מ-21 סנאטורים שהצביעו נגד חוק האחריות האישית והזדמנויות העבודה. בשנת 1996, סיימון הצטרף לשלושה-עשר סנאטורים נוספים (כולל חברתו מאילינוי להסנאטורית, קרול מוזלי בראון) בהצבעה נגד חוק ההגנה על הנישואין, שאסר על הכרה פדרלית בנישואים חד-מיניים.
ביוגרפיה > עמדות פוליטיות > בעיות פיסקאליות

סיימון נחשב לשמרן פיסקאלי, שתיאר את עצמו כ"דמוקרט לפי שכר. כסנאטור, סיימון עזר לשפץ את תוכנית ההלוואות לסטודנטים במכללה כדי לאפשר לסטודנטים ולמשפחותיהם ללוות ישירות מהממשלה הפדרלית, ובכך לחסוך כסף על ידי אי-שימוש בבנקים פרטיים לחלוקת ההלוואות.
ביוגרפיה > עמדות פוליטיות > ענייני חוץ

סיימון קידם תגובה צבאית לסומליה בתקופת נשיאותו של ג'ורג' ה. וו. בוש. סיימון היה מבקר גלוי של תגובת הנשיא ביל קלינטון לרצח העם ברואנדה ב-1994. סיימון האמין שאמריקה הייתה צריכה לפעול מהר יותר, ולימים אמר קלינטון שתגובתו המאוחרת הייתה הטעות הגדולה ביותר של הנשיאות שלו. יחד עם הסנאטור לשעבר של ורמונט, ג'ים ג'פורדס, סיימון זכה לשבחים רטרואקטיבית על ידי לוטננט-גנרל קנדי רומיאו דאלר, מפקד הכוח לשעבר של משלחת הסיוע של האו"ם לרואנדה, על כך שעבד באופן פעיל בממשל קלינטון כדי להקים משימה הומניטרית לרואנדה במהלך רצח העם. לפי ספרו של דאלר "לחץ ידיים עם השטן", הוא "חייב תודה רבה" לשני הסנאטורים.
ביוגרפיה > עמדות פוליטיות > נשיאות

סיימון האמין שנשיאים מודרניים נוהגים ב"עוקבים", ולא במנהיגות, ואמר, "אנחנו נשענים יותר ויותר על סקרי דעת קהל כדי להחליט מה אנחנו הולכים לעשות, ואתה לא מקבל מנהיגות מסקרים... ולא רק ברמה הנשיאותית זה קורה לפעמים עם סנאטורים, חברי בית הנבחרים ואפילו מחוקקים במדינה, [כשהם] עורכים סקרים כדי לגלות היכן אנשים עומדים במשהו".
סיימון היה תומך של טאיוואן, והתנגד למדיניות ארצות הברית לבודד את האי. הוא עזר לשכנע את הנשיא קלינטון לאפשר לנשיא טאיוואן לי טנג-הוי לבקר בארצות הברית. הוא גם היה מעריץ ותיק של מאדאם צ'יאנג קאי-שק, לאחר שראה את נאומה ההיסטורי במושב משותף של הקונגרס כנער ופגש אותה באופן אישי בשנת 1995 בקבלת פנים בגבעת הקפיטול לציון יום השנה ה-50 להפסקת מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > חיים אישיים > השכלה

סיימון זכה לתשומת לב לאומית בשנות ה-60, בין השאר בשל ספרו הנחקר היטב, Lincoln's Preparation for Greatness: The Illinois Legislative Years. למרות שפורסם 100 שנים לאחר מותו של אברהם לינקולן, זה היה הספר הראשון שציטט באופן ממצה מסמכי מקור מקוריים משמונה שנותיו של לינקולן באספה הכללית. מאוחר יותר הוא המשיך לכתוב יותר מ-20 ספרים במגוון רחב של נושאים, כולל נישואים בין-דתיים (הוא היה לותרני ואשתו, ז'אן, הייתה קתולית), מחסור עולמי במים, מאבקי מועמדות לבית המשפט העליון של ארצות הברית שהתמקדו רבות ב חוויותיו האישיות עם רוברט בורק וקלרנס תומאס, האוטוביוגרפיה שלו ואפילו ספר שהתקבל היטב על המוציא לאור המאושר של הביטול אליהו לאבג'וי. ספרו האחרון, Our Culture of Pandering, ראה אור באוקטובר 2003, חודשיים לפני מותו.
לאחר התבוסה העיקרית שלו לתפקיד המושל ב-1972, סיימון הקים את תוכנית הלימודים לתואר שני ב-Public Affairs Reporting באוניברסיטת סנגמון סטייט בספרינגפילד, אילינוי, שעזרה להשיק את הקריירה של יותר מ-500 עיתונאים. סיימון, שכתב אז ארבעה ספרים, גם לימד קורס שכותרתו "מגזין עיון וכתיבת ספרים" במדינת Sangamon, וכן לימד בבית הספר לממשל ג'ון פ. קנדי ב-1973.
סיימון התגורר שנים רבות בעיירה הקטנה מקנדה, אילינוי, דרומית לקרבונדיל, שם היה פרופסור ומנהל המכון למדיניות ציבורית של SIU. בעודו שם, הוא ניסה לטפח את המכון כדי להפוך לצוות חשיבה שיכול לקדם את חייהם של כל האנשים. הפעילויות כללו יציאה לליבריה וקרואטיה כדי לפקח על הבחירות שלהן, הבאת דוברים מרכזיים לקמפוס, גינוי עונש המוות, ניסיון לסיים את האמברגו של ארצות הברית נגד קובה, טיפוח אומץ פוליטי בקרב תלמידיו, קידום תיקון לחוקת ארצות הברית לסיום חבר האלקטורים, וניסיון להגביל את הנשיא לתקופת כהונה אחת של שש שנים. במהלך הפיאסקו של מכללת הבחירות שאחרי בחירות 2000, אמר סיימון: "אני חושב שאם מישהו יקבל את קולות הרוב, הוא צריך להיות נשיא. אבל, אני לא חושב שהשיטה תשתנה".
ביוגרפיה > חיים אישיים > משפחתו

סיימון היה אחיו של ארתור סיימון, מייסד "לחם לעולם".
ב-21 באפריל 1960, סיימון התחתן עם ג'ין הארלי סיימון, חברה בבית המחוקקים של מדינת אילינוי. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות אילינוי ששני חברים יושבים באספה הכללית של אילינוי התחתנו. היא הייתה חלק בלתי נפרד מעלייתו של בעלה לבולטות הלאומית. מאוחר יותר היא הפכה לעורכת דין מצליחה, סופרת ויו"ר הוועדה הלאומית לספריות ומדעי המידע. היא מתה בפברואר 2000 מסרטן המוח. עם מותה, נשא הסנאטור של אילינוי דיק דרבין נאום מחווה לגברת סיימון בסנאט. בתם, שילה סיימון, הפכה לסגן מושל אילינוי ה-46 בינואר 2011. היא שימשה בעבר כחברת מועצה בקרבונדיל, אילינוי והייתה פרופסור למשפטים באוניברסיטת דרום אילינוי.
סיימון הופיע לזמן קצר בדמותו של עצמו בסרט הקומדיה הפוליטית דייב מ-1993.
ביוגרפיה > חיים אישיים > תרבות

סיימון הופיע בסאטרדיי נייט לייב עם המנחה והזמר פול סיימון (ללא קשר) ב-19 בדצמבר 1987. גם ב-SNL, את סיימון גילם אל פרנקן שלימים יהפוך לסנאטור בעצמו.
ביוגרפיה > מוות ולאחר מכן

סיימון מת בספרינגפילד, אילינוי, ב-9 בדצמבר 2003, בגיל 75 לאחר ניתוח לב. WBBM-TV דיווחה על מותו כ"מחלת קיבה מסיבית". רק ארבעה ימים לפני כן, למרות שאושפז והמתין לניתוח, הוא אישר את הצעתו של הווארד דין לנשיאות ב-2004 באמצעות שיחת ועידה טלפונית שניהל ממיטת בית החולים שלו. הוא גם תמך מוקדם בהצעה של ברק אובמה לשנת 2004 לסנאט. לאחר מותו של סיימון, בתו, שילה, הכינה פרסומת בטלוויזיה שבה הכריזה "ברק אובמה יהיה סנאטור אמריקאי במסורת פול סיימון". המודעה נחשבה לסיבה מרכזית לניצחון המפתיע של אובמה בפריימריז הדמוקרטי. בסנאט שיבח אובמה את סיימון כ"חבר יקר".
ביולי 2005, המוזיאון ההיסטורי של פול סיימון נפתח בטרוי, אילינוי, שם התגורר סיימון במשך 25 שנים. הוא כלל מזכרות מכל חייו, כולל השולחן והמצלמה מימיו כעורך צעיר של הטרוי טריביון, פריטים ממסע הבחירות שלו לנשיאות ולוחיות הרישוי של סגן המושל שלו. המוזיאון נסגר ביוני 2012, עקב חוסר מימון.
הערות שוליים

↑  Simon, Arthur R. (29 באוגוסט 2009). The Rising of Bread for the World: An Outcry of Citizens Against Hunger. Paulist Press. ISBN 9780809146000 – via Google Books. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "P.S." archive.nytimes.com.
↑  "Hr1169 95th General Assembly".
↑  Rosenbaum, David (10 בדצמבר 2003). "Paul Simon, Former Senator From Illinois, Is Dead at 75". New York Times. נבדק ב-5 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The James W. Dodge Foreign Language Advocate Award". Northeast Conference on the Teaching of Foreign Languages. אורכב מ-המקור ב-21 באוגוסט 2014. נבדק ב-28 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Simon, Paul (1 במרץ 1994). "S.J.Res.41 – 103rd Congress (1993–1994): A joint resolution proposing an amendment to the Constitution of the United States to require a balanced budget". www.congress.gov. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Chicago Sun-Times Archive Search Results". nl.newsbank.com.
↑  Former Sen. Paul Simon Dies (אורכב 31.08.2006 בארכיון Wayback Machine) Fox News
↑  "Senator Al Franken looks back on his portrayal of the late Sen. Paul Simon". CNBC. New York, NY. 8 בספטמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "U.S. Senate: U.S. Senate Roll Call Votes 104th Congress – 2nd Session". www.senate.gov.
↑  "H.R. 3396 (104th): Defense of Marriage Act – Senate Vote #280 – Sep 10, 1996". GovTrack.us.
↑  Tribute to Paul Simon (אורכב 01.03.2007 בארכיון Wayback Machine) Christopher Dodd
↑  Somalia: U.S. Intervention and Operation Restore Hope (אורכב 14.07.2019 בארכיון Wayback Machine) Valerie J. Lofland
↑  Simon: Time to reinvent the presidency (אורכב 16.03.2006 בארכיון Wayback Machine) Jason Coker
↑  "The Paul Simon Public Policy Institute". Paul Simon Public Policy Institute.
↑  "What You Can Do With This Degree – Public Affairs Reporting – UIS". www.uis.edu.
↑  "Jeanne Hurley Simon | Paul Simon Public Policy Institute | SIU".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007322346705171  BnF: cb12464191r (data)  GND: 123330831  ISNI: 0000 0001 0897 1651  LCCN: n50023670  LNB: 000004660  NARA: 10581437  NLA: 49288244  NTA: 06959967X  SNAC: w6df6wc0  SUDOC: 033823200  Trove: 1494653  US Congress: S000423  VIAF: 47666422   WorldCat (עם VIAF): 47666422 
חבר בית הנבחרים סיימון התראיין על ידי חבר הקולג' ריצ'רד ג'נסן.
לוגו קמפיין 1988
סיימון בשנת 1992 עם הקומיקאי אל פרנקן במלון מייפלאואר. פרנקן התחזה לסיימון במערכונים של סאטרדיי נייט לייב במהלך הקמפיין לנשיאות ב-1988, וזכה בעצמו במושב בסנאט ב-2008.
אורי בנאי

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1969 (בן 55) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 עיסוק:  מוזיקאי, שחקן
 מקום לימודים:  מכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע 
 פרופיל ב-IMDb
 
אוריה (אורי) בנאי (נולד ב-4 ביולי 1969) הוא שחקן וזמר ישראלי.
ביוגרפיה

אורי בנאי הוא נצר למשפחת בנאי – בנו של גברי בנאי מנישואיו הראשונים לאורנה שק, ואחיו של הזמר בועז בנאי מצד אביו.
החל את דרכו בעולם המשחק בגיל צעיר, כששיחק כילד בסדרת הטלוויזיה לילדים "רגע עם דודלי" בפרק "כאשר אנחנו ביחד" ששודר ב-1978. בין השנים 1986–1987 היה חבר בלהקת צעירי תל אביב. בצה"ל שירת בלהקת פיקוד מרכז. בין השנים 1994–1995 למד משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק.
קריירה > בטלוויזיה ובקולנוע

ב-1992 גילם את בועז בסרט "ללקק ת'תות" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש. הסרט סיפר על מאחורי הקלעים של להקה צבאית בה מתחרים צעיר עשיר וצעיר עני על מקום בלהקה ועל ליבה של הכוכבת. בין השנים 1992–1996 גילם את תומר בן דוד בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" שביימה יעל גרף. ב-1993 הנחה את תוכנית הטלוויזיה "תוססס" בערוץ הראשון. ב-1994 גילם את אברם בסרט "שחור" שכתבה חנה אזולאי-הספרי וביים שמואל הספרי. ב-1994 גילם תפקיד קטן של נהג משטרה בסרט ההוליוודי "מבוך הגיהנום" (hellbound) שביים אהרון נוריס. ב-1996 גילם את משה בסרט "מי האבא?" שביים אלי קנר. באותה שנה החל לשחק בטלנובלה "קפה פריז" שביים אמנון רובינשטיין ושודרה בהוט. בין השנים 1997–2001 גילם את איגי ההומוסקסואל – ואף השתתף בנשיקה ההומוסקסואלית הטלוויזיונית הראשונה – בסדרת הטלוויזיה "פלורנטין" שביים איתן פוקס. ב-1998 גילם את גידי בסרט הטלוויזיה "חתולות הרעם" שכתבה וביימה עירית לינור.
ב-2001 גילם את לאון בוצ'צ'ו בסדרת הטלוויזיה "דקות של תהילה" שכתבו ליאורה קמינצקי וורד שפירא וביימו ליאורה קמינצקי ונתי אדלר. ב-2004 השתתף בקלטת הילדים "איזה כיף בים" לצידם של שרון שחל, ששון גבאי, ורבקה מיכאלי. ב-2005 דיבב לעברית דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "אגדות אנדרסן". ב-2006 גילם את שימי לוי בסדרת הטלוויזיה "ילדות רעות" שביים עדי בנימינוב. ב-2008 גילם את מורדי דהאן בסדרת הטלוויזיה "רביעיית רן" שביים יריב הורוביץ. ב-2009 גילם את עצמו בסדרת הטלוויזיה "רחוב סומסום" ששודרה בערוץ הופ!. ב-2010 הופיע בסרט התיעודי "שרון עמרני: זכרו את השם" של יאיר רוה, שמתחקה אחר דמותו של עמרני ואחר מקורות ההשראה של יצירתו. ב-2012 השתתף בתוכנית "בקרוב אהבה" של זכיינית ערוץ 2 קשת. ב-2017 גילם את ד"ר ענבר בסדרת הטלוויזיה "מתים לרגע".
ב-2021 השתתף בעונה החדשה של פרפר נחמד אשר עלתה לשידור בחודש ספטמבר בכאן חינוכית.
קריירה > בתיאטרון

ב-1991 השתתף בהפקת תיאטרון המבוססת על הסרט 999... עליזה מזרחי, בה כיכבה מרגלית צנעני, ובהפקת אברהם דשא (פשנל).
ב-1994 השתתף בקבוצת "המנגבים בשרוול" לצד יורם חטב, אסף אשתר, מירב גרובר וארז בן הרוש שהעלתה מופעי סטנד-אפ קומדי בבית ציוני אמריקה. בנאי גילם שם מספר רב של דמויות קומיות. ב-1995 שיחק בהצגת הילדים "מסיבת הפתעה" לצידם של עודד מנשה, דנה דבורין, אפרת רייטן, יעל בר זוהר והראפרים בועז וינון בן דוד. ב-1997 גילם את אורי במחזמר "הממלכה הקסומה של הוגו" שכתב אוהד אשכנזי ומבוסס על משחק המחשב "הוגו".
בתיאטרון הבימה: מאז 1998 מגלם את בן ציון ואת מאיר במחזמר "בוסתן ספרדי" מאת יצחק נבון שביים צדי צרפתי. באותה שנה השתתף בהצגה "לא בגלל הזכרונות" - הצגה ליום השואה שכתבה וביימה נויה לנצט, ובהצגה "רצח פוליטי" שכתבו גדעון לוי ושלומי משיח ועיבד וביים יגאל עזרתי. ב-1999 גילם את יקי בהצגה "כריש פטיש" מאת פיליפ רידלי שביימה נויה לנצט. החל מ-2005 מגלם את למך בהצגה "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן שביים אילן רונן. ב-2013 שיחק בהצגה "ליזיסטרטה" שכתבו אלי ביז'אווי ואודי בן-משה (ע"פ אריסטופאנס) וביים אודי בן-משה. ב-2017 החל להשתתף לצד מיי פיינגולד ומקהלת מורן בהצגה המוזיקלית לילדים "גונבי הנשיקות" מאת נאוה סמל ובבימויו של עודד קוטלר בתיאטרון צוותא.
משנת 2015 מעלה אורי בנאי עם אביו גברי ואחיו בועז את המופע "אלה הם בנאי".
קריירה > מוזיקה

בשנת 2000 הוציא בנאי את אלבומו "פרפרים", אותו הפיק ניר פרידמן. את רוב שירי האלבום כתב והלחין בנאי בעצמו. השיר "פרפרים" זכה במקום הרביעי במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג', ובנאי זכה בתואר "תגלית השנה". השיר גם הופיע באוסף "Hitman", עוד לפני צאת האלבום. מתוך האלבום הצליחו גם השירים: "בא אלייך משוגע" ו"הזמנה לחתונה".
בספטמבר 2008 הוציא בנאי את אלבומו השני, "מפליג בדמיון".
באוקטובר 2020 הוציא בנאי את הסינגל "ווילגאמה".
חיים אישיים

בשנת 2000 התחתן עם לני שחף, וב-2009 התגרשו, ולהם בת ובן.
ב-2014 התחתן בשנית עם ענת גופמן, וממנה הוא אב לשני בנים.
מתגורר בשיכון בבלי בתל אביב.
הערות שוליים

↑  גפי אמיר, עוד בנאי יוצא לדרך, כותרת ראשית, 11 במרץ 1987
↑  דור ההמשך, מעריב, 8 במאי 1988
↑  אודי נתן, ‏על גאווה ורייטינג, באתר גלובס, 14 ביולי 2004
↑  סמדר הירש, ‏תהילה ואופנה בטלעד, באתר גלובס, 22 במאי 2001
↑  לי-אור אברבך, ‏הפורמט "בקרוב אהבה" של קשת יופק בהולנד, באתר גלובס, 14 באוקטובר 2012
↑  רן בוקר, "פרפר נחמד" - הגרסה החדשה: משי קלינשטיין ואסתר רדא ינחו, באתר ynet, 5 באפריל 2021
↑  חיים נגיד, מרגלית מזרחי, מעריב, 3 בינואר 1991
↑  עידן רינג, עכבר העיר, יורד על ארבע: סינדי לאופר חיה ובועטת, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2008
↑  רינת גור-נחום, שחף מגביהה עוף, באתר ynet, 2 באוקטובר 2002
↑  יפעת הללי אברהם, ‏הזמנה לחתונה: אורי בנאי התחתן, באתר ‏מאקו‏, 15 ביוני 2014
↑  מיקי לוין, ‏הכוכב הבא נולד? אורי בנאי ואשתו הביאו לעולם ילד ראשון, באתר מעריב אונליין, 22 באוקטובר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306322905171  ISNI: 0000 0001 0793 5675  MusicBrainz: 17a85247-fb5b-4701-80da-86c1c46362e2  VIAF: 160481643   WorldCat (עם VIAF): 160481643
גשר האבן בוורונה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר קשת תחתית, מבנה רומי עתיק, גשר, גשר אבן, גשר רומי 
 מיקום:  ורונה 
 מדינה:  איטליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 100 לפני הספירה
 תאריך פתיחה רשמי:  1959 
 חומרי בנייה:  אבן, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מידות
 אורך:  92.8 מ' 
 רוחב:  7.2 מ' 
 מידע טכני
 מפתחים:  5 
 
 קואורדינטות:  45°26′52″N 11°00′00″E﻿ / ﻿45.447772222222°N 11°E﻿ / 45.447772222222; 11
 he
 
גשר האבן (בוונציאנית Ponte Piéra) הוא הגשר העתיק ביותר בורונה מעל נהר אדיג'ה, היחיד שנותר מהתקופה הרומית. לאחר ששרד מספר שיטפונות, הוא פוצץ במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי חיילים גרמנים נסוגים, ולאחר מכן נבנה מחדש על ידי הרכבה מחדש של האבנים שהוצאו מאפיק הנהר בטכניקות קימום.
היסטוריה > מקורות ובנייה

הגשר ממוקם בנקודה שמאז התקופה הפרהיסטורית הווה נקודת מפגש בעלת חשיבות מכרעת בין נתיבי תעבורה שונים. זו הייתה הסיבה ללידתה של העיר ורונה. גשר עץ ראשון הוקם במהלך בנייתה של ויה פוסטומיה בשנת 148 לפנה"ס. באותה נקודה הוקמה המצודה, שכן במקום זה הנהר מגיע לרוחב מינימלי של 92 מטר והזרם מגיע בהספק מופחת ולכן עוצמו פחותה, בשל הפיתול הגדול שעליו לעשות.
גשר העץ הוחלף בגשר האבן, ששתי הקשתות בגדה השמאלית שרדו בשלמותן, בנויות בשיטת אופוס קוואדרטום, עם כלונסאות מנסרות מסודרות. לאחר שהפכה למושבה לטינית בשנת 89 לפני הספירה, העיר, שעמדה עד אז על גבעות סן פייטרו, נבנתה מחדש בתוך עיקול האדיג'ה על פי התוכניות האורתוגונליות הרומיות המחמירות, ומסיבה זו בדיוק הגשר, שנבנה לפני ביסוסה מחדש של העיר, אינו מכוון נכון ביחס לדקומאני של העיר, שנבנו מאוחר יותר מהגשר המונומנטלי.
בעידן הקיסרי, הגשר עבר כנראה שיקום, כפי שהדגימה נוכחות של אלוהות נהר מהמחצית השנייה של המאה ה-2, על האבן הראשה של הקשת השנייה משמאל.
היסטוריה > שחזורים מימי הביניים

במאות הבאות ספג הגשר נזקים שונים והתמוטטות חלקית עקב הצפה של נהר אדיג'ה או בידי האדם, במיוחד ב-1007, ב-1153, ב-1232 ושוב ב-1239. בשנת 1298 שיקם שליט ורונה אלברטו דלה סקאלה את המגדל הפונה לעיר והקשת הסמוכה נבנתה מחדש, בעוד שבשנת 1368 בנה נינו קנסיניוריו אמת מים על אותו גשר שסיפקה מים זורמים לבתים באזור ההיסטורי, במרכז ואל המזרקה של מדונה ורונה, הממוקמת במרכז פיאצה ארבה. באותה תקופה צויד הגשר, שבו היו בתי עץ רבים של אנשי סירות ופועלי טחינה, וכן חנויות וטברנות, במגדל שני שסגר את הגשר אל מחוץ לעיר.
בשנת 1503 התבצע שיפוץ נוסף שמטרתו להחליף לחלוטין את שתי הקשתות, הממוקמות בין שתי הקשתות הרומיות משמאל והסקאליגר מימין, באבן, מכיוון שהן נותרו מעץ בעקבות ההתמוטטות שעברו במאות הקודמות. אולם במהלך העבודות, החלק שבבנייה קרס חלקית ולאחר מכן שוחזר המבנה בעץ. ב-1508 ביקשה מועצת העיר לבסוף את פרא' ג'וקונדו לפקח על עבודות השחזור של החלקים הפגועים של הגשר הרומי, פרויקט שהחל רק ב-1520 ואשר תוך שנה הוביל לשיקום שתי הקשתות. אשר הנזיר/ האדריכל שילב בהרמוניה עם שתי הקשתות הרומיות ששרדו, הממוקמות לכיוון הכפר. בשנת 1801 נהרס המגדל שניצב לכיוון החוצה מהעיר, ותוך שנים ספורות סולקו מן הגשר הצריפים הרבים שנבנו במהלך פיתוחו, שכן הם נחשבו על ידי הממשל, כבלתי הולמים את ההוד של האנדרטה הרומית.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה ושיקום

עם זאת, פונטה פייטרה סבל פגיעה קשה ביותר ב-24 באפריל 1945, כאשר פוצץ על ידי חיילים גרמנים נסוגים, פיצוץ שהותיר רק את הקשת לכיוון העיר שלמה. פרופסור פיירו גזולה, המפקח על המונומנטים בורונה, שנתמך על ידי כל דעת הקהל, בחר לבנות מחדש את הגשר כפי שהיה והיכן שהיה, הודות לשיתוף הפעולה הטכני של האדריכל הוורוני ליברו צ'צ'יני ותרומתם המקצועית של היסטוריונים, ארכאולוגים, מהנדסים, פרופסורים באוניברסיטה ועוד מומחים וטכנאים שונים.
שלב קריאת הריבודים ההיסטוריים הדגיש את שלושת שלבי הבנייה: הרומי, מימי הביניים והוונציאני, כאשר הרומי היה מורכב מגושי אבן גדולים שעובדו בצורות גדולות חצובות גס, בעוד שהבניה של ימי הביניים והוונציאנית הייתה מבנה מעורב של גושי אבן ולבנים. הוחלט לשחזר את הגשר על ידי שימוש חוזר ככל האפשר בחומר המקורי שחולץ מאפיק הנהר, גם אם התערבות קימום (אנסטילוזה) אמיתית לא הייתה אפשרית עקב אובדן של אלמנטים רבים, שהוחלפו באלמנטים דומים ככל האפשר. במיוחד הורכבו מחדש 529 גושי אבן מקורית, בעוד ש-379 נוספים מוחזרו (מהאחרונים 169 הושגו עם זאת מהחומר המקורי המחודש); חלק גדול מהלבנים ששוחזרו לשיקום החלק מימי הביניים של הגשר מקורו מהריסות של מבנים עתיקים שהופצצו. לאחר מכן נבנה הגשר מחדש על בסיס תיעוד גרפי וצילומי נרחב, תוך שימוש בשיטות הבנייה השונות שננקטו בתקופות השונות: העבודות, שהחלו ב-4 בפברואר 1957, הסתיימו ב-3 במרץ 1959.
תיאור

הגשר בתצלום משנת 1972 מאת פאולו מונטי
הגשר והרובע מימי הביניים בבסיס גבעת סן פייטרו בציור משנת 1825 מאת סמואל פרוט.
שחזור של נאומכיה מאת ג'ובאני קארוטו : משמאל ניתן לראות את גשר האבן, מימין את גשר פוסטומיו ובמרכז את התיאטרון הרומי .
הגשר הנוכחי, אורכו 92.80 מטר ורוחבו 7.20 מטר, כולל מדרכות ומעקות, בנוי מחמש קשתות באורכים שונים. הכתף ושתי הקשתות הפונות לאזור הכפרי מתוארכים לתקופת הרומאים, הכתף הימנית עם המגדל מעל והקשת הסמוכה הם מתקופת סקאליגרה, בעוד שתי הקשתות הנותרות עם העגול המרכזי הגדול הן מהתקופה הוונציאנית.
החלק הרומי בנוי מגושי אבן גדולים מ־Valpolicella והקונסטרוקציה היא בשיטת אופוס קוואדרטום, טכניקת בנייה לפיה הבנייה הורכבה מגושים מקבילים המסודרים ללא טיט בשורות אופקיות, המוחזקות יחדיו על ידי מהדקי מתכת ומכשירים טכניים. אולם הבנייה הסקאליג'רית והוונציאנית מורכבת בעיקר מלבנים עם חיבורי טיט סיד, גם אם הטבעת של הקשתות והעגול מחוזקים על ידי לוחות אבן שהובאו מאותו מקור לאלו הרומיים.
הגשר הרומי המקורי, המאופיין בהרמוניה וקומפקטיות מסוימת, חולק לארבעה מזחים ברוחב 3.50 מטר כל אחד, עם חמש קשתות עם טווחים של 15, 16, 16 ו-15 מטר בהתאמה, ובסך הכל 92 מטר, שזה בדיוק מרחק המפריד בין שתי גדות הנהר באותה נקודה. "חלון" נפתח על "רגלי" הגשר על מנת להבטיח אפשרות זרימת המים במקרה של שיטפון ובמקביל לנקד באופן קצבי את רצף הקשתות, כמו עיטור.
הערות שוליים

↑  "I Ponti" (באיטלקית).
↑  Ponte Pietra - The Roman bridge of Verona, www.veronissima.com
↑  Ponte Pietra, poi, https://www.visitverona.it/ (באנגלית)
↑  גשר פייטרה - Ponte Pietra, באתר פשוט איטליה
↑  Monumenti storici di Verona: Ponte Pietra, le origini e i suoi molti restauri, VeronaSera (באיטלקית)
↑  Verona.com, verona.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7715430-7  VIAF: 246352592   WorldCat (עם VIAF): 246352592
פרדריקה הרצל

אין תמונה חופשית
פרדריקה הרצל (5 ביוני 1933 - 26 בספטמבר 2009) הייתה קרובת משפחה של בנימין זאב הרצל. היא שימשה נושא לדיון משפטי מתוקשר בראשית מלחמת העצמאות ובשנות המדינה הראשונות.