תנועת החזרה לאפריקה
היסטוריה > ארצות הברית

בארצות הברית שלפני המאה ה-19, הייתה נהוגה עבדות, בעיקר כדי לייצר גידולים כמו סוכר, כותנה וטבק. אולם במאות ה-18 וה-19, השימוש בכוח עבודה משועבד החל להפוך לשנוי במחלוקת. ואכן, במאה ה-19, חלק מאוכלוסיית האמריקאים-אפריקאים שהוגדרו כעבדים בדרום שוחררו, ברחו או הצליחו לרכוש את החופש שלהם ושל משפחותיהם.
אולם, שחרור עבדים היה בעייתי בעיני בעלי עבדים. רבים לא האמינו כי לאפריקאים חופשיים יש מקום באמריקה וחשבו שעצם קיומם של שחורים חופשיים מערער את שיטת העבדות. זאת כיוון שהם היו מודאגים מכך שנוכחותם של שחורים חופשיים תעודד או תעזור לעבדים השחורים שלהם לברוח או למרוד.
מצבם של השחורים בארצות הברית הורע בעקבות חוקים וגלי גזענות שהתפתחו אט-אט כלפיהם; חוקי ג'ים קרואו הם חוקים שנחקקו לאחר מלחמת האזרחים בארצות הברית שמטרתם הייתה להקנות לשחורים מעמד "נפרד אבל שווה". נפרד אבל שווה היוותה דוקטרינה שמטרתה הייתה לקיים את עקרון השוויון גם כאשר ישנה הפרדה בין שחורים ללבנים. בפועל, הפרדה זו גרמה ליחס נחות כלפיהם ומעמדם נפגע כמעט בכל אספקט בחייהם, בין היתר דרך הפרדה בבתי ספר, פארקים, ספריות, אוטובוסים ועוד.
הגזענות ושנאת השונה הובילו למעשי אלימות אכזריים מצד אזרחים לבנים כלפי השחורים בדרום. בשנת 1819 תועדו כ-25 מהומות, בהן נהרגו ונפצעו רבים. ההתפרצויות הגזעניות הופיעו בדרך כלל בערים ובאזורים עירוניים אליהם כפריים היגרו. היותם אפריקאים-אמריקאים הביאה להפלייתם ושלילת זכויותיהם מצד לבנים בעיקר במדינות בהן העבדות הייתה נהוגה. על כן, נראה אפוא, כי גם לאחר ביטול העבדות בעקבות מלחמת האזרחים בארצות הברית, עדיין הייתה התנגדות רבה כלפי שילובם החברתי, תרבותי ופוליטי של העבדים המשוחררים.
בעקבות אירועים אלו, למרות היות אנשי תנועת "החזרה לאפריקה" מונעים על ידי גורמים שונים כגון לאומיות שחורה קלאסית, הסיבה המרכזית בעקבותיה החלו לפעול למען עזיבת אמריקה היא דיכויים על ידי הלבנים. רבים מהעבדים רצו לעזוב בעקבות ההפליה והאמונה כי האוכלוסייה השחורה לא תשיג לעולם שוויון אמיתי, ושיוועו לארץ אשר בה יוכלו לעצב את זהותם הלאומית השחורה. נראה כאילו נוצר פרדוקס- בעוד שאירופאים רבים הגיעו לארצות הברית בשנת 1890 כדי להגשים עצמם כלכלית ופוליטית ולהיות חופשיים, אפרו-אמריקאים רבים (בעיקר מארקנסו) פעלו כדי לצאת מחוץ לגבולות ארצות הברית, לכיוון ליבריה שבאפריקה, שסימלה עבורם הזדמנות לחיים טובים יותר.
תנועת החזרה לאפריקה פעלה בעיקר באזור הדלתא של מיסיסיפי שבדרום ארצות הברית, כיוון שבאזור זה האוכלוסייה השחורה חוותה את האפליה הרבה ביותרהתנועה קיימה את הכנס הראשון שלה בשנת 1877, שם נקבעו חוקת התנועה ותוכניותיה, וכן מונו נציגים שיסעו לליבריה לשם רכישת קרקעות מתאימות וכן לשם הסדרת המעבר של המהגרים לאפריקה. בין הנציגים נבחר גם אנתוני ל. סטנפורד, שהיה אחת מדמויות המפתח בתנועה ואף נחשב בהמשך כמנהיג התנועה. ב-1878 הפליגו שני הנציגים מניו-יורק לליבריה. לאחר הסיור בליבריה שנמשך כחודשיים, הם חזרו לארצות הברית כדי להגיש דיווחים, בין היתר גם לתנועת ה־ACS. תנועת ה-ACS הופעלה על ידי לבנים מאמריקה ומטרתה הייתה להחזיר את השחורים לאפריקה, אולם ממניעים השונים ממניעי תנועת החזרה לאפריקה, שהיו בעיקר מניעים גזעניים, בין היתר בעקבות חשש מאיום העבדים השחורים המשוחררים על תעסוקת הלבנים, וחוסר אמונה כי שחורים יצליחו להשתלב בחברה האמריקאית הלבנה. שני הנציגים תמכו בפרויקט המעבר לליבריה. הם תיארו את המקום כמושבה משגשגת ומצאו שהאזרחים והמהגרים ברפובליקה האפריקאית היו משגשגים ומרוצים מסביבתם, ואף דיווחו כי מצבם הבריאותי במסע היה טוב.
עם זאת, סטנפורד טען כי חייבת להיות התעוררות גדולה יותר בקרב האוכלוסייה השחורה משום שהמהגרים יזדקקו לסיוע. הוא המשיך וטען כי עקב העבדות והשלכותיה הכלכליות על השחורים, השחורים לא יהיו מסוגלים לממן לבדם את הגירתם לאפריקה וכי היה צורך במימון חיצוני נוסף של ה-ACS. לכן, במסגרת פועלו, סטנפורד פנה ל-ACS לבקשת סיוע כספי. מימון נוסף להגירת שחורים לאפריקה הגיע מנוצרים עשירים, אשר חשו מחויבות מוסרית למצבם של השחורים המשוחררים אשר רבים מהם התנצרו.
לבסוף, שתי משלחות של שחורים יצאו לאפריקה. ב-1880, הגיעו המהגרים השחורים מארצות הברית לאפריקה לאחר מסע של שלושים יום. המסע לאפריקה היה ארוך ומסוכן אבל ליבריה, הפכה לביתם החדש. הם הקימו בתים וחוות ובנו בתי ספר וכנסיות. וכך, פליטי ארצות הברית שהגיעו לאפריקה עזרו ליצור את הרפובליקה המודרנית של ליבריה. לאחר זמן קצר פעילות התנועה הפסיקה את פעילותה, אולם חידשה אותה בשנית במאה העשרים.