stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גליאנוס
קורות חייו > שלטון עם הקיסר ולריאנוס > מותו של הקיסר ולריאנוס

הקיסר האב -ולריאנוס שהיה השליט באזור המזרחי של האימפריה נאלץ במקביל להילחם מול אויבים אגרסיביים במיוחד ואיומים מתוך האימפריה. פשיטות של שבטים ברבריים שנקראו באופן קולקטיבי סקיתים פרצו את גבולות האימפריה בחלקים הצפוניים של טורקיה וחדרו עד לקפדוקיה, צבא רומי שיצא מאנטיוכיה תחת פיקודו של ולריאנוס על מנת להדוף את הפושטים סבל ככל הנראה ממחלות שהחלישו את החיילים והפחיתו את היעילות המבצעית של הלגיונות וכתוצאה מכך נכשל בהדיפת הפולשים. במצבו המוחלש נאלץ הצבא הרומאי להתמודד מול פלישה בקנה מידה מלא של צבא האימפריה הסאסאנית תחת פיקודו של המלך שאפור הראשון שבמהלך האביב של 260 נכנס אל תוך מסופוטמיה. הצבאות נפגשו בקרב אדסה ובתום הקרב הובס הצבא הרומאי והקיסר נפל בשבי. הסאססאנים מיהרו לנצל את הצלחתם וחדרו אל תוך אנטליה וקפדוקיה כשהם מותירים אחריהם נתיב של הרס.
את הוואקום האימפריאלי השלטוני במזרח תפס הפקיד הרומאי ששימש כשר האוצר של ולריאנוס פלאביוס מקריאנוס (Fulvius Macrianus), הוא גייס את הלגיונות הזמינים של הצבא הרומי במזרח תוך שהוא ממנה את שני בניו קווינטוס ומקריאנוס לקיסרים. את עיקר העומס של העימות עם הסאססאנים נשא הצבא העצמאי-למחצה של הפרובינציה והעיר
תדמור, תחת פיקודו של ספטימיוס אודינטוס, מי שהיה נציב עליון לפרובינקיה הרומית סוריה-פיניקיה. הוא ניצל את הכאוס על מנת לבסס את מעמדו כשליט עצמאי תחת חסות הקיסר. פרשיו הצליחו להנחיל לצבא הסאססאני מפלות שהביאו לנסיגתו מהשטחים שנכבשו כתוצאה מכך זכה הלה לתואר "מגן כל המזרח", שנשמר לקיסרים עד אז.
קורות חייו > שלטון יחיד > מרד מקריאנוס

משהוברר כי האיום הפרסי מתפוגג הסיטו המורדים הרומאיים את תשומת לבם ומאמציהם אל מרכז השלטון ברומא, מקריאנוס האב ומקריאנוס הבן אספו את כל החיילים תחת פיקודם כ-30000 חיילים בסך הכל וצעדו לכוון החלק המערבי של האימפריה בעוד קציניהם קווינטוס ובאליסטה נותרו מאחור לשמור על האינטרסים ובסיס הכוח במזרח.
במסעם אספו המורדים כוחות נוספים, הלגיונות המוצבים בפאנוניה, שננטשה למעשה על ידי הקיסר גליאנוס ניצלו את ההזדמנות וערקו לשורות המורדים. הקרב המכריע התחולל בקיץ של שנת 261 ככל הנראה על אדמת פאנוניה או איליריקום הלגיונות המזרחיים נכנעו או נמנעו מלחימה אפקטיבית משהוברר להם כי הם מכותרים, הלגיונות הפאנוניים נלחמו עד ששני מנהיגי המרד הבינו כי הקרב הוכרע לטובת צבא הקיסר והתאבדו.
במזרח ניצל ספטימיוס אודינטוס את העלמות יריביו הפרסים מהזירה ופנה לנקות את מוקד ההתנגדות מצד הרומאים, הוא פעל לכאורה תחת הסכמת הקיסר והדף את הכוחות המורדים במזרח אל בין חומות העיר אמסה, במהלך המצור הרגו תושבי העיר את קוינטוס ומסרו את בליסטה לידי אודינטוס שהוציא את השבוי להורג.
קורות חייו > שלטון יחיד > מרד פוסטמוס

מותו של ולריאנוס והתפוררות השלטון במזרח שלח גלי הלם ברחבי האימפריה הרומית ומעבר לגבולות. גליאנוס איבד הלכה למעשה את השליטה על בריטניה, ספרד חלקים גדולים מגרמניה. גאליה שהייתה אחד ממוקדי הכוח של הקיסר הוחזקה על ידי בנו סלונינוס וקצין צבא בשם סילבנוס ממקום מושבם בקלן. אחד ממפקדי הלגיונות על גבול הריין פוסטומוס ניצל את הכאוס באימפריה ופרק את עול השלטון המרכזי תוך שהוא מכריז על עצמו כקיסר בעימות בינו לבין סלונינוס נדחק הקיסר הצעיר אל העיר קלן ומצא את מותו במהלך המצור, ככל הנראה נמסר על ידי תושבי העיר לידי הלגיונות שרצחו אותו.
תיארוך מדויק של אירועים אלו איננו אפשרי, כתובת שנתגלתה בשנת 1992 בעיר הגרמנית אאוגסבורג מראה שפוסטומוס הוכרז כקיסר בספטמבר 260. בניגוד לשאר המורדים נראה שפוסטומוס הסתפק בהכרזה על האימפריה הגאלית כשטח תחת שליטתו ולא ניסה לעלות על רומא או להדיח את גליאנוס.
גליאנוס שנלחם במקביל במספר חזיתות נאלץ להתמודד עם האיום המיידי על שלטונו מצד מקריאנוס והמורדים ממזרח, לא יכול היה לבוא לעזרת בנו סלונינוס והכוחות הנאמנים לו בקלן. עם הניצחון על המורדים במזרח הפנה גליאנוס את תשומת לבו לפוסטומוס ובשנת 265 נשלחו לגיונות ויחידות פרשים בפיקודו של אאורלוס (לטינית: Aureolus), בסדרת עימותים הצליח פוסטמוס למרות מעמדו הצבאי הנחות לשמור על מעמדו ועמדותיו. מקורות רומאיים מאוחרים מצביעים על אירועים אלו כנקודת התחלה בתהליך שבסופו נדחק אאורלוס ממעמדו והפך למורד בקיסרות בשלב מאוחר יותר. מאמץ שני של גליאנוס כנגד הישות הגאלית העצמאית ופוסטמוס הסיימה אף היא ללא תוצאות, לגיונות הקיסר הצליחו ללכוד את פוסטמוס במצור על אחת מהערים הבצורות בגאליה אך במהלך המצור נפצע גליאנוס ונאלץ לסגת. פוסטמוס נותר לטפח את ממלכתו ונותר שליט ללא עוררין בגאליה עד למותו בשנת 268, האימפריה הגאלית נותרה כיישות עצמאית עד לשנת 274.
קורות חייו > שלטון יחיד > מרד אאורלוס ומותו של גליאנוס

חלקים גדולים ממהיסטוריה של האימפריה הרומית בתקופת משבר המאה השלישית נותרו לוטים בערפל. מקורות מאוחרים וכיסוי חלקי מונעים אפשרות של תיעוד היסטורי רציף ומוסכם. תקופת שלטונו של גליאנוס לא יוצאת דופן מבחינה זו, אך השלב האחרון לשלטונו לוטה בערפל כבד. אי הוודאות גדולה במיוחד לגבי הלחימה מול השבטים הגותיים ולגבי קרב נאיסוס (Naissus) שאירע בסמוך למותו של גליאנוס, והניצחון בו מיוחס במקורות היסטוריים אחדים גם לו, אך במקורות היסטוריים אחרים גם ליורשו קלאודיוס השני.
ידוע כי שבטים גותיים ערכו סדרת פשיטות שתיארוכן לא ידוע במדויק, ככל הנראה בין 267 עד 269. המקורות הרומאיים מוסרים מידע סותר על היקף הפלישות, האזורים שנפגעו והשבטים הפולשים, וייתכן ומדובר בפלישה אחת של מספר גדול של ברברים ששטפו את האימפריה, או שתי פלישות בתאריכים נפרדים. הפעימה הראשונה של הפלישה הגותית החלה בשנת 267. לוחמים משבט ההרולי (לטינית: Heruli) יצאו מנמלים בצפון הים השחור על סיפון של צי גדול יחסית - המקורות הרומאיים נוקבים במספר של 500 ספינות, הם פשטו על החופים הדרומיים של הים השחור ומשם ביצעו פשיטות כושלות על העיר ביזנטיון. הפושטים המשיכו אל הים האגאי ופשטו על איים וערים לאורך החוף, בהם אתונה וספרטה. הפושטים הגותים נמנעו מלהיכנס לעימותים עם חילות המצב והמילציות המקומיות ומשנתקלו בהתנגדות פנו צפונה. צבא רומאי, ככל הנראה בהנהגת גליאנוס, הצליח להגיע למגע עם הפושטים. ייתכן והקרב אירע על גדות נהר נסטוס על גבול מקדוניה ותרקיה. בקרבות נהרגו אלפים מספר מקרב הברברים, מנהיג הפושטים משבט ההרולי הגיע להסכם עם הרומאים והפשיטה נעצרה. המחקר ההיסטורי עדיין חלוק בנוגע לשאלה האם הקרב בנסטוס וקרב נאיסוס הם שני קרבות נפרדים או שני שמות לקרב אחד. המחלוקת ממשכה גם לגבי המשקל ההיסטורי של קרבות אלו, שבסופם הוכרעו הגותים ופרובינציות הבלקן זכו בשקט לדורות.
משהוכרע הקרב יצא גליאנוס אל צפון איטליה, שם הכריז הקצין הנאמן לשעבר אאורלוס על מרד כנגד הקיסר, תוך שהוא מביע את תמיכתו בפוסטמוס. הכוחות נפגשו בקרב בסמוך למילאנו ואאורלוס נדחק אל בין חומות העיר. משהוברר לו כי מצבו נואש וכי פוסטמוס לא יבוא לעזרתו, הוא הכריז על עצמו כקיסר.
בשלב זה החליטו הקצינים הבכירים בצבאו של גליאנוס למרוד כנגדו. המקורות ההיסטוריים אינם מסבירים את הסיבה, אך ככל הנראה מדובר במאבקי כוח על כס השלטון שגליאנוס לא הצליח, למרות מאמציו, להבטיח. הם הצליחו בתואנת שווא לפגוש בו ללא ההגנה של שומרי ראשו ורצחו אותו. המקורות חלוקים על זהות הרוצחים ועל חלקו של הקיסר החדש קלאודיוס השני גותיקוס ברצח עצמו, ונראה שהמקורות מנסים להרחיק אותו מההפיכה והרצח. סיבה אפשרית לכך היא העובדה שהקיסר הרומאי קונסטנטינוס, בחר בקלאודיוס השני כדמות האב הקדמון של משפחתו. קלאודיוס היה קצין בכיר בצבאו של גליאנוס, איש אמונו ויד ימינו, אך בבוא הרגע ניצל קלאודיוס את ההזדמנות לסלק את גליאנוס, בין אם במו ידיו או על ידי שליחים, ועם מותו של גליאנוס הוא נבחר על ידי חיילי הלגיונות להיות הקיסר של האימפריה הרומית. על פי ההיסטוריונים הרומאיים, על פי מצוות הסנאט הרומי, הוצאו בני משפחתו של גליאנוס להורג, למרות בקשתו לכאורה של קלאודיוס השני.
מורשתו

גליאנוס מוצג בספרי ההיסטוריה הרומאית באור לא מחמיא ובביקורתיות רבה הסיבה העיקרית לכך היא ככל הנראה בגלל אובדן הפרובינציות במזרח לאימפריה של תדמור ובמערב לאימפריה הגאלית. עם זאת עומדות לזכותו רפורמות חשובות שהשפעתן על המשטר והצבא הרומאי היו מרחיקות לכת.
גליאנוס ערך רפורמות מרחיקות לכת בצבא הרומאי. עיקרו של השינוי נגע לשימוש הטקטי בפרשים. הצבא עצמו חולק לשני חלקים, לגיונות, בעיקר חיילים רגלים, שהוצבו בפרובינציות ובדרך כלל היה מוצב באזורי הספר כמגן כנגד פלישה וכנגד התקוממות של האוכלוסייה המקומית, כוח זה היה תחת פיקודו של הנציב המקומי. החידוש של גליאנוס היה הקמת יחידות צבא השדה הקומיטאטנסס (לטינית:comitatenses) שעיקרן יחידות פרשי עילית ניידים שלא היו מרותקים לפרובינקיה מסוימת אלא היווה כוח צבאי תחת פיקודו של האוגוסטוס או הקיסר יחידות אלו נועדו לשמש כדי להגיב במהירות למקרי חירום ביטחוניים שהתעוררו ברחבי האימפריה.
רפורמה מהותית ומרחיקת לכת נוסף היה העברת שדרת הפיקוד על הלגיונות, שבעבר היה נתון בידי בנים למשפחות סנאטוריות שראו בו חלק מן הקריירה הפוליטית שלהם במסלול המשרות, לידיהם של פרשים שתפקדו כמפקדים מקצועיים במשרה מלאה. שינוי זה חתר וערער תחת בסיס הכוח העיקרי של משפחות האצולה הסנטוריות, עובדה שתרמה לעוינות כלפי גליאנוס בעמדות הכוח המסורתיות ברומא, מהלך שעם הבשלתו סייע לקיסר אאורליאנוס להציל את האימפריה מהמשבר בו הייתה.
רפורמות אלו, ביחד עם הרפורמה השלטונית שגליאנוס היה שותף לה עם אביו ולריאנוס ולפיה האימפריה נשלטת על ידי שני קיסרים במזרח ובמערב שאפיינה את תקופת הדומינט שוכללה על יד קונסטנטינוס ועיצבה את עתיד מערכת השלטון הרומאי.
מורשתו > גליאנוס והדת הנוצרית

גליאנוס היה הקיסר הראשון שגילה סובלנות כלפי הדת הנוצרית והוציא צו קיסרי לפיו הנוצרים יכולים לקיים טקסים דתיים בגלוי, הצו הבטיח לא רק חופש דתי אלא אף הבטיח את זכותם של הנוצרים להקים בתי תפילה ובתי קברות.
מהלך זה החל תקופה הידועה בשם "החופש הקטן של הכנסייה" נחשב בדברי ימי הכנסייה הנוצרית כהקדמה לתקופת קבלת הנצרות כדת מדינה על ידי קונסטנטינוס שזכתה לשם "שלום הכנסייה" וסימנה את הכרזת הנצרות כדת המדינה. תקופת החופש הקטן נמשכה 40 שנה בערך, עם הכרזת גליאנוס ובמהלכה פרחה הנצרות ללא דיכוי ותוך שיתוף עם מוסדות האימפריה הרומית.
מורשתו > קשת גליאנוס

קשת גליאנוס הוא שם שניתן לפורטה אסקווילינה (Porta Esquilina) – שער בחומת סרוויוס על גבעת אסקווילינו שנותר עד ימינו. בתקופה מאוחרת יותר ככל הנראה ימי אוגוסטוס קיסר נבנה השער מחדש בסגנון מונומנטלי ובשנת 262 שולב השער בקשת שעליו נקבעה כתובת הקדשה לגליאנוס ולאשתו. שער זה הוביל לויה לביקנה ולויה פראנסטינה.
לקריאה נוספת

היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים החיילים. תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2014. מבוא: משוא פנים שלילי לגליאנוס, עמ' 7–13, גליאנוס, עמ' 35–43; גליאנוס האב, עמ' 170–196.
משה עמית, תולדות הקיסרות הרומית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002 (הספר בקטלוג ULI)
אדוארד גיבון, שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית, עברית: אריה ענבי, הוצאת "ספרי זהב", תל אביב, 1955.
The Cambridge Ancient History Volume 12: The Crisis of Empire, AD 193-337, 2nd editionEdited by Alan Bowman, University of Cambridge 2005
Lukas de Blois. The policy of the emperor Gallienus, Brill, Leiden, 1976, ISBN 90-04-04508-2
קשת גליאנוס ברומא
יאקובה איזאק זידה

יאקובה איזאק זידה (בצרפתית: Yacouba Isaac Zida, נולד ב-16 בנובמבר 1965 ביאקו) הוא איש צבא בורקינאי, ראש ממשלת המעבר של בורקינה פאסו  בין  19 בנובמבר 2014 ל-17 בספטמבר 2015. זידה הוא קצין בדרגת לטננט קולונל. יחד עם מפקדי צבא אחרים הדיח ב-31 -30 באוקטובר את הנשיא בלז קמפאורה, בעקבות ההתקוממות העממית נגד אותו נשיא שביקש להאריך כהונתו בעוד 5 שנים אחרי ששלט במדינה 27 שנה ברציפות. ב-1 בנובמבר -21 בנובמבר 2014 כיהן זידה כשליט צבאי וראש מדינה, אחרי שראש המטכ"ל הגנרל אונורה נאברה טראורה נאלץ תוך יום לוותר על שאיפתו המוצהרת להנהיג את המדינה.
.,
זידה, שביטל בהתחלה את החוקה משנת 1991, החזיר אותה על כנה ב-16 בנובמבר 2014 עקב מחאות מבפנים ומחוץ. הוא השתתף בהמשך במאמצי הפיוס שהביאו לאימוץ אמנת מעבר של המדינה והעביר את ראשות המדינה לנשיא הזמני, מישל קפאנדו.
.
קפאנדו מינה אותו לראש ממשלה ב-21 בנובמבר 2014.
ב-15 ביולי 2015 נדרש זידה לוותר על תיק הביטחון בממשלת המעבר שהנהיג.
ב-16 בספטמבר 2015, יומיים אחרי שהוועדה לפיוס לאומי ורפורמות המליצה על פירוק המשמר הנשיאותי ("הרגימנט לביטחון נשיאותי" RSP), חברי RSP עצרו את הנשיא הזמני מישל קפאנדו ואת ראש 
הממשלה זידה.
ביוגרפיה

יאקובה איזאק זידה נולד ביאקו, במחוז פאסורה. הוא משתייך לעדה נוצרית פרוטסטנטית והוא מדבר שוטף את השפות מורה, דיולה, צרפתית ואנגלית.
למד לימודי אנגלית באוניברסיטת ואגאדוגו עד שנת 1989 ולאחר מכן נרשם ב-1993 לאקדמיה הצבאית ז'ורז' נמואנו ביישוב פו שבדרום המדינה. הוא סיים תואר שני למנהל בינלאומי ב-IAE באוניברסיטת ליון 3.
זידה בחר בקריירה צבאית ושירת והתאמן במקומות רבים בעולם:מקנס במרוקו, טאיוואן, קנדה, יאונדה (קמרון). בשנת 1996 שובץ במשמר הביטחון הנשיאותי RSP של הנשיא בלז קמפאורה והפך לסגן מפקד היחידה עם דרגת לוטננט קולונל. בימי המשבר בחוף השנהב, בשנים 2011-2001 היה קצין קשור במסגרת מאמצי התיווך של קמפאורה במדינה השכנה. בשנים 2009-2008 שימש כפקח במסגרת "הקסדות הכחולות" של האו"ם ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. בשנת 2012 לקח חלק באימונים ללוחמה אנטי-טרור באוניברסיטת הכוחות המיוחדים בטמפה, פלורידה.
בימי ההתקוממות העממית ב-2014 הגן על ארמון הנשיא בקוסיאם, המבצר האחרון של הנשיא. אחרי שמפקד הצבא הורה לירות במפגינים עבר זידה לצד המרד.
ב-17 בספטמבר 2015 נעצר על ידי יוזמי הפיכה צבאית בראשות הגנרל ז'ילבר דיאנדרה. ב-23 בספטמבר 2015 עקב כישלון ההפיכה השתחרר וחזר לראשות הממשלה.
ב-6 בינואר 2016 הגנרל זידה מסר את השלטון לראש הממשלה החדש, פול קאבה טייבה. בהמשך הוא נסע לקנדה. בספטמבר 2016 ,אחרי נסיעתו של זידה לחו"ל, הורה נשיא בורקינה החדש, רוק מרק כריסטיאן קאבורה לבית המשפט לפתוח נגדו הליכים בגין "עריקות". זידה הואשם גם בשחיתות בעת עמידתו בראש ממשלת מעבר ועל דיכוי המרד מאוקטובר 2014 בתוקף היותו ראש מלחקת המבצעים של RSP. בינואר 2017 סילק אותו הנשיא קאבורה משורות הצבא הלאומי.
זידה הוא אב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  כתבה באתר ABC ב-1 בנובמבר 2014
↑  כתבה ב"אקונומיסט" על הדחת קמפאורה והמאבקים הפנימיים בצמרת הצבא
↑  זידה - השליט החדש - בכתבה באתר הטלוויזיה ההודי Press TV 2
↑  כתבה בעיתון האוגנדי New Vision
↑  כתבה באתר רויטרס על מעבר השלטון לנשיא זמני אזרחי
↑  [ http://www.reuters.com/article/2014/11/18/us-burkina-politics-idUSKCN0J217V20141118 ממשלת המעבר - בכתבה של סוכנות רויטרס]
↑  באתר רדיו RFI - רדיו פראנס אנטרנסיונל
↑  ביוגרפיה באתר RFI
↑  http://www.reuters.com/article/2014/11/18/us-burkina-politics-idUSKCN0J217V20141118 כתבה של סוכנת רויטרס נובמבר 2014]
↑  כתבה של סוכנות רויטרס על סיום ההפיכה
אליעזר יהודה פינקל

ערך זה עוסק בראש הישיבה בעיירה מיר ומייסדה בארץ ישראל. אם התכוונתם ל, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1877 אלול ה'תרל"ז קלם שבליטא
 פטירה:  19 ביולי 1965 (בגיל 88 בערך) י"ט בתמוז ה'תשכ"ה ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  הר המנוחות
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1917–1965 (כ־48 שנים) 
 חיבוריו:  דברי אליעזר
 צאצאים:  בנימין ביינוש פינקל  חיים זאב פינקל 
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
הרב  חזקיהו אליעזר יהודה פינקל (ה'תרל"ט, 1879 - י"ט בתמוז תשכ"ה, 19 ביולי 1965) היה ראש ישיבת מיר בעיירה מיר, ומייסדה מחדש בארץ ישראל. חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
הרב אליעזר יהודה פינקל בפדיון הבן של נינו בנימין פינקל בנו של הרב אריה פינקל. יושבים: מימין הרב יוסף שלום אלישיב, באמצע הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא ראש ישיבת מרכז הרב, משמאל הרב אליעזר יהודה פינקל. ביניהם עומד הרב אריה פינקל והרב שמואל אהרן יודלביץ
ביוגרפיה

אליעזר יהודה פינקל נולד באלול ה'תרל"ט (אוגוסט 1879) בעיירה קלם שבליטא, לגיטל בת רבי מאיר (בשיס) וולפרט ורבי נתן צבי פינקל "הסבא מסלבודקה".
בשנת ה'תרמ"ב (1882), בהיותו בן ארבע, עברה משפחתו לפרבר סלבודקה, שם הקים אביו הישיבה בשם "כנסת ישראל", ממנה המשיכו הישיבות הידועות בשם ישיבת חברון בירושלים וישיבת סלבודקה (בני ברק) בבני ברק.
מסופר על אליעזר יהודה הקטן שבגיל תשע שלט היטב בסדרי נשים ונזיקין שלמדם מאביו.
בשחר נעוריו הספיק לסיים את הש"ס, פעם אחת מני רבות בחייו, ולאחר מכן נסע ללמוד תורה בישיבת טלז והיה לתלמידם של רבי אליעזר גורדון ורבי שמעון שקופ.
בשנת ה'תרנ"ד (1894), לאחר כמה שנים שבהן למד בטלז, נסע ללמוד בבריסק אצל הרב חיים סולובייצ'יק. באדר ה'תרנ"ו (1896) חזר לסלבודקה יחד עם ידידו ר' שלמה פוליצ'ק (העילוי ממייצ'ט), בעת שבסלבודקה היו בעיצומה של הלווייתו של הרב יצחק אלחנן ספקטור. שהה שנה נוספת אצל אביו בסלבודקה. בפרקי זמן קצרים אלה ירש מאביו את דרכו בתורת המוסר.
נדד רבות לקלוט תורות ושיטות שונות. בשנת ה'תרנ"ז (1897) היה אחד מארבעה עשר התלמידים ששלח אביו "הסבא" לישיבה של הרידב"ז שישב על כס הרבנות בסלוצק באותה עת, ובה פתח את ישיבתו. אחר כך נדד לישיבת הלוסק ללמוד בחברותא עם רבי ברוך בער ליבוביץ ראש הישיבה, ולאחר זמן נסע לראדין ללמוד בכולל קדשים ולשהות בסביבתו של החפץ חיים. מראדין המשיך להורדנה ומשם לישיבת מיר בראשות הרב אליהו ברוך קמאי. מיד בהגעתו לישיבה, עמד הרב קמאי על תכונותיו המופלאות ובחרו כחתן לבתו מלכה.
בראשות הישיבה

בט"ו בשבט ה'תרס"ג (1903) נישא למלכה בתם של הרב אליהו ברוך קמאי ורבקה יענטא בת חיים זאב יפה. לאחר נישואיו למד במיר והיה חברותא של רבי יחיאל יעקב וינברג בעל "השרידי אש". את שיעורו הראשון מסר בנר ראשון של חנוכה כ"ה בכסלו ה'תרס"ז (סוף 1906).
במלחמת העולם הראשונה בשנת ה'תרע"ד (1914), גלה עם הישיבה על כל רבניה ותלמידיה לעיירות סטויבץ ופולטבה שבאוקראינה. בסוף מלחמת העולם הראשונה נפטר חותנו והוא התמנה תחתיו לראשות הישיבה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לווילנה. בשנת תש"א (1941) הצליח להימלט מאירופה לארץ ישראל, אולם בני ישיבתו גלו לקובה ומשם לשנחאי. בשנת תש"ו (1946) עלו חלק מבני הישיבה הגולים לארץ ישראל. בירושלים הוא הקים את בנינה המרכזי של הישיבה ועמד בראשה עשרים ואחת שנה עד שנפטר, אז עברה ראשות הישיבה לבנו רבי בנימין ביינוש פינקל, אשר התגורר עד אז בבני ברק.
מסופר שכאות צער וכאב על מות בנו, כלתו ונכדיו בשואה, התנזר ממאכלי בשר, מאז ועד מותו. (25 שנה).
אחרית ימיו

בתשכ"ד (1963) חלה מאוד והוסיפו לו את השם "חזקיהו" (חזקיהו אליעזר יהודה פינקל). הוא החלים, ולאחר שנפטר ממחלתו האחרונה חרתו על מצבתו את שלושת השמות. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
ספריו

דברי אליעזר - שני כרכים
יד אליעזר - אסופת זיכרון ובה חידושים מבני הישיבה. פרסום קבוע היוצא לאור כל שנה ביום פטירתו[דרושה הבהרה]
הערות שוליים

↑  זאב טיקטינסקי, ברכה לחתונה, המליץ, 1 במרץ 1903, עמ' 4
↑  גדולי התורה שנמלטו לווילנה, הצופה, 6 בדצמבר 1939
↑  הרבנים רי"ז סולוביטשיק ורא"י פינקל הגיעו לארץ, הצופה, 16 בפברואר 1941
↑  ראו כאן.
| רבני ישיבת מיר |
| --- | --- | --- |
| ראשי הישיבה בירושלים | רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי יצחק אזרחי • רבי יעקב שמואלביץ |  |
| ראשי ישיבת מיר מודיעין עילית | רבי נועם אלון • רבי צבי פרצוביץ |  |
| ראשי הישיבה בארצות הברית | רבי אברהם יעקב נלקנבאום • רבי צבי יעקב ז'ולטי • רבי אשר דב בירנבוים • רבי אשר אליהו קלמנוביץ' • רבי אליה ברודני |  |
| משגיחים בהווה | רבי בנימין פינקל  • רבי אפרים חדש |  |
| ראשי ישיבה שנפטרו | רבי שמואל טיקטינסקי • רבי אברהם טיקטינסקי  • רבי יוסף דוד אייזנשטט • רבי משה אברהם אייזנשטט • רבי חיים יהודה לייב טיקטינסקי • רבי אברהם (השני) טיקטינסקי • רבי אליהו ברוך קמאי • רבי אברהם צבי קמאי • רבי אליעזר יהודה פינקל • רבי חיים שמואלביץ • רבי בנימין ביינוש פינקל • רבי נחום פרצוביץ • רבי אברהם קלמנוביץ • רבי שמואל ברנבוים • רבי שרגא משה קלמנוביץ • רבי דוד קוויאט • רבי נתן צבי פינקל • רבי אריה פינקל • רבי אברהם יצחק ברזל |  |
| משגיחים שנפטרו | רבי זלמן דולינסקי • רבי ירוחם ליבוביץ • רבי יחזקאל לוינשטיין •  רבי חיים זאב פינקל • רבי אהרן חדש |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297422505171  ISNI: 0000 0000 9480 3779  LCCN: n96079630  VIAF: 53419842   WorldCat (עם VIAF): 53419842
אטיוס טוליוס

טולוס (מימין) משוחח עם קוריולאנוס. איור למחזהו של ויליאם שייקספיר "קוריולנוס"
אטיוס טוליוס אמפידוס (בלטינית: Attius Tullius Aufidius) היה מצביא וולסקי שחי על פי ההשערות באזור המאה ה-6 לפנה"ס. אופידיוס הנהיג את הוולסקים במהלך מלחמת קוריולאנוס, ועל פי פלוטרכוס היה אחראי רציחתו של גאיוס מרקיוס קוריולאנוס.
קיומו ההיסטורי שנוי במחלוקת.
ייצוגיו בתרבות

במחזהו של ויליאם שייקספיר "קוריולנוס", הוא מכונה טולוס אופידיוס, וניתן לו תפקיד גדול מכפי שהיה לו במציאות. הוא מתואר כיוזם המלחמה הראשונה ברומא, הוא מנהל דו-קרב עם מרקיוס במהלך המצור על קוריולי, ובאופן כללי מתואר כמי ששונא את מרקיוס שנאת נפש. בסרט "קוריולאנוס" המבוסס על מחזהו של שייקספיר, הוא מגולם בידי ג'רארד באטלר.
הערות שוליים

↑  אצל טיטוס ליוויוס נקרא אטיוס טוליוס, בעוד אצל פלוטרכוס הוא מכונה טולוס אמפידוס. סביר להניח שאטיוס היה שמו הפרטי, טוליוס שם משפחתו, ואמפידוס היה קוגנומן.
1 2 3  פלוטרכוס, "חיי קוריולאנוס", 22.
↑  פלוטרכוס, "חיי קוריולאנוס", 23.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר שני, 36.
↑  פלוטרכוס, "חיי קוריולאנוס", 26.
↑  פלוטרכוס, "חיי קוריולאנוס", 28.
↑  פלוטרכוס, "חיי קוריולאנוס", 31.
↑  טיטוס ליוויוס, ספר שני, 40.
↑  פלוטרכוס, "חיי קוריולאנוס", 39.
↑  ויליאם שייקספיר, קוֹרְיוֹלָנוּס, תרגום דוד פרישמן.
↑  קוריולאנוס באתר IMDb
אאורוס ארסנל

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מכון המחקר המדעי לרכבים ומנועים
 שנות ייצור:  2017 —
 חברת אם:  מכון המחקר המדעי לרכבים ומנועים
 סיווג:  רכב אבטחה
 מרכב:  R932
 מפרט טכני
 מנוע:  598 כ"ס
 קיבולת מכל דלק:  4400
אאורוס ארסנל הוא ואן מתוצרת מכון המחקר המדעי לרכבים ומנועים במוסקבה, במסגרת פרויקט המכונה "השיירה" לייצור רכבי נסיעות עבור נשיא רוסיה. השם הנבחר הוא שמו של מגדל התחמושת (ארסנל בלע"ז) שבמתחם הקרמלין במוסקבה.
הרכב הוצג בפומבי לראשונה באוגוסט 2018 במסגרת סלון הרכבים הבינלאומי במוסקבה.
ייצור הרכב החל בשנת 2017 ו-14 דגמים ראשונים שלו נמסרו לידי שירות האבטחה הפדרלי של רוסיה, בדצמבר 2017.
מראה ומאפיינים

| --- | --- |
 :  ראו גם – המכונית הנשיאותית (רוסיה)
המיני-ואן אאורוס ארסנל מצויד באותו המנוע כמו הסדאן אאורוס סנאט, אך כולל פנסים משלו. תכונה ייחודית של אאורוס ארסנל הוא מראהו האחורי: הוא רחב מלמטה וצר מלמעלה ומשופע.
ראו גם

אאורוס סנאט — דגם לימוזינה סדאן
הערות שוליים

↑  Автомобили проекта «Кортеж» получили имена кремлевских башен
↑  Рассекречен облик микроавтобуса Aurus Арсенал проекта «Кортеж»
ג'ון טורטורו

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1957 (בן 67) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 מקום לימודים:  בית הספר לדרמה של ייל  אוניברסיטת המדינה ניו יורק בניו פאלץ  אוניברסיטת המדינה של ניו יורק 
 בן או בת זוג:  Katherine Borowitz (1985–?) 
 צאצאים:  Amedeo Turturro, Diego Turturro 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1985)  פרס אמי להופעת אורח בסדרה קומית (2004)  פרס פסטיבל קאן לשחקן הטוב ביותר (1991)  פרס מצלמת הזהב (1992) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון מייקל טוּרְטוּרוֹ (באנגלית: John Michael Turturro; נולד ב-28 בפברואר 1957) הוא שחקן אמריקאי, זוכה פרס אמי. טורטורו ידוע בעיקר בתפקידיו בסרטי האחים כהן משנות ה-90.
ביוגרפיה

נולד בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא איטלקי. למד לתואר ראשון באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בניו פלאץ, ולתואר שני בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל.
את הופעותיו הראשונות עשה בשנות ה-80 בהצגות אוף ברודוויי ובסרטים שזכו להצלחה מקומית בלבד. ב-1988 שיחק בסרט "5 פינות" לצד טים רובינס וג'ודי פוסטר. ספייק לי התרשם מהופעתו בסרט זה וליהק אותו לעשה את הדבר הנכון. ב-1990 עשה את הופעתו הראשונה אצל האחים כהן בסרט צומת מילר ושנה לאחר מכן בתור ברטון פינק בברטון פינק ובעוד שני סרטים נוספים של האחים כהן. דמותו של "חזוס" (ישו) שגילם טורטורו בסרטם של האחים כהן, ביג לובובסקי, הפכה לדמות קאלט על אף שזכתה לדקות מסך ושורות תסריט מועטות.
ב-2005 זכה בפרס אמי עבור משחקו בסדרה מונק בתור אחיו הסובל מבעיות נפשיות של אדריאן מונק.
בשנת 2014 ביים את הסרט "רק ג'יגולו" שבו הוא משחק תפקיד מרכזי, בהשתתפות וודי אלן.
בשנת 2016 שיחק בדרמת האגרוף "ידי האבן" לצידם של רוברט דה נירו, אדגר רמירס, ואשר. באותה שנה גילם את דמותו של עורך הדין הנוירוטי ג'ון סטון, שסובל מאקזמת רגליים חריפה ואלרגיות כלליות בדרמת הטלוויזיה ליל האירוע שזכתה בשבחים רבים.
בנובמבר 2019 לוהק לגלם את קרמיין פלקונה, ראש המאפיה בעיר גות'אם, בסרט באטמן שיצא לאקרנים בשנת 2022.
בשנת 2022 כיכב בסדרת הדרמה ״ניתוק״ מבית אפל TV, בבימויו של בן סטילר.
בשנת 2024 שיחק בסרט החדר הסמוך של פדרו אלמודובר, כידיד של ג'וליאן מור, אחת משתי הגיבורות העיקריות בסרט.
חייו האישיים

טורטורו נשוי לשחקנית היהודיה קתרין בורוביץ', ולזוג שני ילדים, אמנדו ודייגו. איידה טורטורו היא בת דודה שלו.
פילמוגרפיה חלקית

חנה ואחיותיה, 1985
סוזאן סוזאן, 1985
צבע הכסף, 1986
הסיציליאני, 1987
עשה את הדבר הנכון, 1989
צומת מילר, 1990
ברטון פינק, 1991
קדחת הג'ונגל, 1991
החיפוש אחר ג'ימי עין אחת - 1994
חידון האשליות, 1994
קלוקרס, 1995
זמן לסוכר, 1995 - סרט טלוויזיה של HBO
נערה מספר 6, 1996
לשוב הביתה, 1997
נביאים קטנים יותר (1997)
ביג לבובסקי, 1998
או קיי גראז' - 1998
אחי, איפה אתה?, 2000
האיש שבכה, 2000
13 שיחות על דבר אחד (2001)
מר דידס, 2002
סדנה לעצבים, 2003
חלון סודי, 2004
להיות כנה לחלוטין - 2004
רומנטיקה וסיגריות, 2005 (במאי, תסריטאי ומפיק)
רובוטריקים, 2007
אל תתעסקו עם הזוהן, 2008
רובוטריקים 2, 2009
חטיפת הרכבת התחתית 123, 2009
מפצח האגוזים, 2010
רובוטריקים 3, 2011
האלים משתוללים (2013)
רק ג'יגולו, 2014
הג'וב האמריקאי האחרון, 2014
אקסודוס: אלים ומלכים, 2014
השישה המגוחכים (2015)
ידי האבן, 2016
ליל האירוע, 2016 – סדרת טלוויזיה של HBO
רובוטריקים: האביר האחרון, 2017
אנשים קשים, 2017
Landline‏, 2017
The True Adventures of Wolfboy‏, 2019
גלוריה בל, 2019
The Jesus Rolls‏, 2020 - גם במאי ותסריטאי
באטמן, 2022
Forty Winks‏ (2022)
פינוקיו, 2022 (דיבוב)
החדר הסמוך (2024)
פילמוגרפיה חלקית > טלוויזיה

לא רעב ולא אוהב (2019) - דיבוב
הקנוניה נגד אמריקה (2020)
ניתוק (2022-הווה)
מר וגברת סמית' (2024)
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טיים | השחקן האורח הטוב ביותר בסדרת דרמה | מר וגברת סמית' | מועמדות |  |