stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ירחי צדק
ירחים רגילים > הירחים הפנימיים – קבוצת אמלת'אה

קבוצת הירחים הקרובים לצדק (עד 250,000 ק"מ מצדק), מקיפים את צדק במישור המקביל כמעט למישור קו המשווה של צדק, ומסלוליהם כמעט מעגליים. צבע פני שטחם אדום, הרכבם לא ידוע וצפיפות המכתשים בהם גבוהה בשל פגיעת מטאורואידים. הקבוצה נחלקת לשני חלקים: יוצרי הטבעת המרכזית – מטיס ואדרסטאה ויוצרי הטבעת הדקה – אמלת'אה ותבה.
ירחים רגילים > הקבוצה העיקרית – הירחים הגליליאניים

ארבעת הירחים הגדולים איו, אירופה, גנימד וקליסטו נקראים הירחים הגליליאניים (משום שהראשון שגילה אותם היה גלילאו גליליי, בעת שצפה בשנת 1610 בטלסקופ לעבר צדק). הם מקיפים את צדק במישור הכמעט מקביל למישור קו המשווה של צדק, ומסלוליהם כמעט מעגליים. הם הירחים הכי גדולים שיש לצדק.
ירחים לא רגילים > ירחים הנעים בכיוון התנועה של צדק

ירחי הקבוצה מקיפים את צדק בכיוון השעון – בניגוד לכיוון שבו מקיפים אותו יתר ירחיו, במסלולים אקסנטריים שונים הנטויים בזווית של 153 מעלות בממוצע, יחסית למישור המשווה של צדק:
תמיסטו – הירח הפנימי ביותר מהירחים שבכיוון התנועה של צדק ולא לוקח חלק ממשפחה ידועה.
קבוצת הימליה – התגלו בקבוצה 5 ירחים: לדה, הימליה, ליסיתאה, אלרה, דיה.
ולטודו  – נע עם כיוון התנועה של צדק באזור בו יש ירחים הנעים נגד כיוון התנועה של צדק.
קארפו – הירח החיצוני ביותר מהירחים שבכיוון התנועה של צדק ואינו חלק ממשפחה ידועה כלשהי.
ירחים לא רגילים > ירחים הנעים נגד כיוון התנועה של צדק

הקבוצה המרוחקת ביותר מצדק כוללת ירחים המקיפים את צדק במישור הנטוי בזווית של 28 מעלות, בממוצע, יחסית לקו המשווה של צדק. קבוצת פסיפאה לבדה מונה על פי ההערכות כ-100 ירחים.
S/2003 J 12 ו-S/2011 J 1  – שני ירחים שאינם משתייכים למשפחה ידועה.
קבוצת אננקה – כוללת בין היתר את: אננקה, פרקסידייק, הרפלייקה, יוקסטה. התגלו בקבוצה 23 ירחים.
קבוצת קארמה – כוללת בין היתר את: קארמה, פסיתאי, קלדינה, ארקה. התגלו בקבוצה 30 ירחים.
קבוצת פסיפאה – כוללת בין היתר את: פסיפאה, ספונדה, סילנה, מגאקליטה. התגלו בקבוצה 19 ירחים.
S/2003 J 2 – הוא הירח החיצוני ביותר של צדק, ואינו חלק ממשפחה ידועה כלשהי.
מבחר תמונות

מטיס
ארדסטאה
אמלת'אה
תבה
איו
אירופה
גנימד
קליסטו
תמיסטו
הימליה
אלרה
קארפו
הרפלייקה
הרמיפה
פסיתאי
הערות שוליים

↑  Jupiter Moons, אתר נאס"א, ללא תאריך. בגוף הדף נכתב שנתגלו אלפי גופים המקיפים את צדק, אך רובם זעירים ולא נחשבים לירחים; ספירות שונות מונות בין 80 ל-95 ירחים רשמיים. בקישורים שבתחתית הדף, שם מופיעה כמות הירחים ליד שמו של כל כוכב לכת, ניתן לראות שנאס"א אימצה את המספר 95.
↑  ירחים, סקוט שפרד ממכון קרנגי למדע, מאי 2023.
1 2 3  נדרש עוד תצפיות כדי לקבוע את המסלול המלא,ירחי צדק האתר של סקוט שפרד, מכון קרנגי למדע, נכון ליולי 2018
| 95 ירחי צדק |
| --- | --- | --- |
| הירחים הפנימיים | מטיס • אדרסטאה • אמלתאה • תבה |  |
| הירחים הגליליאניים | איו • אירופה • גנימד • קליסטו |  |
| קבוצת תמיסטו | תמיסטו |  |
| קבוצת הימליה | לדה • הימליה • ארסה  • פאנדיה  • ליסיתאה • אלרה • דיה • S/2018 J 2 • S/2011 J 3 |  |
| קבוצת קארפו | קארפו • S/2018 J 4 |  |
| ולטודו | ולטודו |  |
| קבוצת אננקה (עיקריים) | יואנתה • יוקסטה • פרקסידייק • הרפלייקה • תיאונה • אננקה |  |
| קבוצת אננקה (שוליים) | יופורי • יופמה‏ • Jupiter LII • Jupiter LV • תלקסינואי • הליקה • אורתוסאי • S/2003 J 16 • נימה • הרמיפה •  Jupiter LIV‏ • Jupiter LXVIII‏ • Jupiter LXIV • Jupiter LXX • S/2021 J 3 • S/2021 J 2 • S/2022 J 3 S/2021 J 3 • |  |
| קבוצת קארמה | הרס • אייטנה • קאלה  • טייגטה • Jupiter LXI • קלדינה • S/2003 J 10 • ארינומה • קליקורה • קליקה • קארמה • פסיתאי • יוקלדה  • ארקה • איסונואי • ‏S/2003 J 9‏ • אירנה •‏ Jupiter LXVI • Jupiter LXIX •‏ Jupiter LXIII • ‏Jupiter LI‏ • Jupiter LXXII‏ • Jupiter LI‏ • Jupiter LXXII‏ • S/2003 J 24‏ • S/2016 J 3 • S/2018 J 3 • S/2021 J 4 • S/2021 J 5 • S/2021 J 6 • S/2022 J 1 • S/2022 J 2 |  |
| קבוצת פסיפאה | S/2003 J 23 • אאוידה • קלירואי • יורידמה • Jupiter LVI‏ • קורה • סילנה • S/2003 J 4 • ‏Jupiter LIX • פסיפאה • הגמונה • סינופה • ספונדה • אוטונואה • מגאקליטה ‏• Jupiter LXVII • פילופרוסינה • ‏Jupiter LIX • S/2016 J 4 |  |
| מסלול חיצוני | S/2003 J 2 |  |
ארבעת הירחים הגליליאניים של צדק בתמונה המראה את גודלם ביחס לצדק
יעקב בן יזרי

בן יזרי (מימין) לוחץ את ידיו של שובת-רעב בעת הפגנה ב-2006 למען הוספת תרופה לסל הבריאות
יעקב בן יזרי (1 באוקטובר 1927 – 17 בפברואר 2018) היה שר הבריאות וחבר הכנסת מטעם מפלגת גיל.
ביוגרפיה

בן יזרי נולד בפאס שבמרוקו, למשפחה בת 13 אחים ואחיות. ב-1940 סיים את לימודיו עם תעודת בגרות מלאה. עלה לישראל יחד עם רעייתו ב-30 בנובמבר 1949. תחילה התגורר במחנות עולים בחיפה, משם עבר למעברה ואחר כך לשיכון בפרדס חנה. התגורר בכמה יישובים לאורך השנים בשל תפקידיו בקופת חולים כללית.
שירת בצה"ל בשירות קבע והשתחרר בדרגת רב-סמל. לאחר מכן עבד ברשות הדואר, בסוכנות היהודית ובאיגוד מגדלי הבקר בישראל.
בין השנים 1955–1963 היה חבר המועצה המקומית פרדס חנה מטעם מפא"י. בין השנים 1958–1993 עבד בקופת חולים כללית, תחילה כמזכיר מרפאה, ובין השנים 1974–1993 כיהן כמנהל מספר מחוזות. במהלך השנים שימש גם כראש ארגון עובדי קופת החולים בחיפה והצפון. בשנים 1971–1973 היה המזכיר בפועל של המזכירות הארצית של עובדי קופת חולים והוביל מאבקי שכר של העובדים נגד ההסתדרות.
בשנת 1972 צורף להנהלת קרן הגמלאות המרכזית כנציג העובדים. כיהן משנת 2001 כיו"ר ארגון גמלאי קרן הגמלאות המרכזית (קג"מ) של עובדי ההסתדרות וחבר פורום יושבי ראש גמלאי קרנות הפנסיה ההסתדרותיות.
בן יזרי היה חבר ופעיל רוב חייו במפלגת העבודה, להוציא תקופה קצרה בה היה חבר ב"עם אחד" בשלהי שנות התשעים, עד שסולק מהמפלגה בשנת 2002 בשל חשד לקיום קשרים עם מפלגה אחרת.
ב-2004 הקים את "עמותת גמלאי ישראל למענך" מתוך כוונה לרוץ לכנסת, לקראת הבחירות לכנסת ה-17 השתלב ברשימת מפלגת גיל בראשות רפי איתן ומשה שרוני.
בן יזרי הוצב במקום השני ברשימת מפלגת גיל ונבחר לכנסת ה-17. הוא נתמנה לשר הבריאות בממשלה ה-31, לאחר שגבר על משה שרוני בבחירות פנימיות שנערכו על התפקיד בקרב חברי הסיעה.
בשלהי שנת 2008 התעלף בכנס של משרד הבריאות בחיפה, ואושפז לתקופה ממושכת בבתי החולים רמב"ם ומאיר. הוא סבל מאנמיה וממחלת כליות ועיניים.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה שנערכו ב-2009 הוצב במקום הרביעי של מפלגת גיל, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה, ובכך הסתיימה הקריירה הפוליטית של בן יזרי.
בן יזרי התאלמן מרעייתו חווה באוקטובר 2008. נולדו להם שני בנים: אריה, שנהרג ב-1971 בתאונת דרכים בעת שירותו הצבאי, ואבשלום, שהיה בעל קונדיטוריה ואיש שב"כ, ונפטר ביוני 2017 לאחר מאבק במחלה קשה. מאבשלום נולדו לבן-יזרי שלושה נכדים.
התגורר בכפר סבא.
בן יזרי נפטר ב-17 בפברואר 2018, בגיל 90. הובא למנוחות בבית העלמין בפרדס חנה.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 437, באתר נבו, ‏28 באוגוסט 1955
↑  מועצת עובדי קופ"ח החליטה להחריף סנקציות עובדי המשק, דבר, 22 ביולי 1971; המשך
↑  שמעון פינס, 16,000 עובדי קופ"ח מאיימים, בשביתת אזהרה ביום א', דבר, 2 באוגוסט 1971
שמעון פינס, רופאים ועובדים בקופת חולים, דבר, 6 בדצמבר 1972
↑  אישים ומוסדות, מעריב, 31 בינואר 1972
↑  ראו למשל שבשנת 1973 היה מועמד מספר 72 ברשימת המערך בבחירות לוועידת ההסתדרות ה-12: רשימת מועמדי המערך, דבר, 10 בספטמבר 1973
נורמן עיסא

| --- | --- |

עיסא, 2012
 לידה:  17 ביוני 1967 (בן 57) חיפה, ישראל 
 שם לידה:  نورمان عيسى 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 בת זוג:  גדעונה רז
 צאצאים:  ליר עיסא, שון עיסא
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית לשנת 2012 ("עבודה ערבית")  פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2015 ("מלחמת 90 הדקות")
 פרופיל ב-IMDb
 
נורמן עיסא (בערבית: نورمان عيسى, תעתיק מדויק: נורמאן עסא; נולד ב-17 ביוני 1967), הוא שחקן ובמאי ערבי-ישראלי-מרוני. בעל קריירה ענפה בתיאטרון, בטלוויזיה ובקולנוע. זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2012 על תפקידו בסדרה הקומית "עבודה ערבית", ובפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2015 על תפקידו בסרט הכדורגל-המוקומנטרי "מלחמת 90 הדקות".
ביוגרפיה

עיסא, בן למשפחה נוצרית-ערבית-מרונית, נולד, גדל והתחנך בחיפה. אביו יליד הכפר בירעם, ואמו ילידת הכפר ג'ש.
עיסא למד וקיבל תעודת סוכן ביטוח, אך לא עבד בתחום.
למד משחק בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" שברמת גן.
קריירה > בתיאטרון

לעיסא קריירת משחק ובימוי ענפה במיטב התיאטראות הישראליים, ובהם תיאטרון הבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון הקאמרי, תיאטרון באר שבע ותיאטרון בית הגפן. הוא שיחק בין היתר בהצגות "משפחת ישראלי" ו"השיבה לחיפה" - שתיהן מאת בעז גאון, וכן במחזות "רומיאו ויוליה", "חלום ליל קיץ", "מותו של אנרכיסט", "רצח", "אותלו", "המלט" ו"אימפרו".
בתיאטרון הערבי-עברי ביפו ביים מספר הצגות, ובהן הצגות הילדים "אח אח בום טראח", שזכתה לפרס הבימוי, המחזה, התפאורה והתאורה (זיו וולושין) הטובים ביותר בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, ו"האוצר - הצגה שטה". הצגת היחיד שהעלה, "ערבים רוקדים", המבוססת על ספרו של סייד קשוע, זכתה לציון לשבח ב"פסטיבל תיאטרונטו".
בציפי מייזלר הפקות ביים את הצגת הילדים "טולי בלבולי בארץ פטפטת" המבוססת על קלטת הילדים בעלת אותו שם.
בשנת 2009 זכתה ההצגה שביים, "גלגולי גלגמש", בפרה הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים. ההצגה הייתה עיבוד של גדעונה רז, בת זוגו של עיסא, לאפוס המסופוטמי עלילות גילגמש. באותה שנה ביים את "סיפורי אלף לילה ולילה" בתיאטרון היהודי-ערבי ביפו בשיתוף תיאטרון הבימה.
עיסא ביים את הצגת היחיד נושאת הפרסים "פשוטה", שכתבה ובה שיחקה מיקי פלג רוטשטיין, ואשר הוצגה בשנים 2007–2012 ב"הבימה". ההצגה זכתה בפרס הראשון בפסטיבל "תיאטרונטו",.
ב-2012 ייסד עם אשתו, המחזאית גדעונה רז, את התיאטרון הרב-תרבותי לילדים ולנוער "אלמינא" ביפו, אותו הם מנהלים עד היום.
בשנת 2012 זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בהצגה המבוססת על המחזה "אמנות", בתיאטרון חיפה. בסוף אותה שנה ביים את ההצגה "עיניים", מופע תיאטרלי בעקבות שיריו של המשורר מחמוד דרוויש.
בספטמבר 2013 מונה למנהל האמנותי של פסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים.
בתחילת 2015 ביים את ההצגה של המחזאי האיטלקי דאריו פו "זוג פתוח" בתיאטרון חיפה.
בהמשך עזב את תיאטרון חיפה והצטרף לתיאטרון הבימה. שם השתתף ב-2015 בהצגה "משפחה עליזה" שביים נתן דטנר. בשנת 2016 שיחק במחזה "לבד בברלין" בתפקיד הראשי את דמותו של אוטו קוונגל. בשנת 2017 ביים את המחזה "עיתונאי על תנאי", שכתב גיא מרוז.
בשנת 2018 גם שיחק בהפקה משותפת של תיאטרון הבימה והתיאטרון הקאמרי במחזה "הילד חולם" מאת חנוך לוין בתפקיד רב החובל.
בשנים 2019–2020 העלה את המופע המוזיקלי "לא נורמאני", העוסק בחייו מנקודת מבט הומוריסטית.
בשנת 2021 שיחק בארבע הצגות שעלו ב"הבימה", וביניהן ההצגות הקומיות "ראש המועצה", שכתב גיא מרוז, ו"אני לא רפפורט" (אנ'), שכתב הרב גרדנר (אנ').
במרץ 2023 הופיע בהצגה לאופולד-שטאט בתיאטרון הבימה.
בנובמבר 2024 הופיע בתפקיד לורד ברלי בהצגת "מרי סטיוארט" בתיאטרון הבימה.
קריירה > בקולנוע

את הופעת הבכורה שלו בקולנוע עשה בסרטו של רוני ניניו "שחקנים" ב-1995. ב-2004 הופיע בסרט "הכלה הסורית" בתפקיד קצין סורי. בשנת 2011 שיחק בסרטו של מרקו כרמל "אחותי היפה" בתפקיד עלי, ועל תפקידו בסרט זה היה מועמד לפרס אופיר בקטגוריית שחקן המשנה. בשנת 2014 שיחק בסרטו של עמוס גיתאי "אנא ערביה". בשנה זו שיחק גם בסרטו של ערן ריקליס ערבים רוקדים - זהות שאולה".
בשנת 2015 זכה בפרס אופיר על משחקו בסרט הספורט-המוקומנטרי "מלחמת 90 הדקות", בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר. בשנת 2019 שיחק בסרט הדרמה הקומי "מבצע שלאגר".
קריירה > בטלוויזיה

בשנת 2006 ביים והשתתף בקלטת הילדים "טולי בלבולי בממלכת המוזיקה".
בשנת 2011 שיחק בסדרה "החולמים" ששודרה בערוץ הילדים, שם גילם את ראובן, סגן המנהל אשר הפך למנהל המעון לנערים ונערות נזקקי הלנה.
בשנים 2007–2013 שיחק בתפקידו הזכור ביותר בטלוויזיה, בתור אמג'ד, בסדרה הדרמה-הקומית "עבודה ערבית", ששודרה בערוץ 2 של קשת. על משחקו בסדרה זו זכה בפרס "השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית" לשנת 2012 מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2015 התמודד בתוכנית המציאות "מאסטר שף VIP" בערוץ 2 של הזכיינית קשת, אך היה למודח השביעי.
בין השנים 2015 ל-2020 שיחק בסדרה הקומית "לה פמיליה" בתור ד"ר מיכאל.
ב-2018 החל עיסא להגיש תוכניות אירוח בערבית בערוץ מַכַּאן 33.
חיים אישיים

עיסא נשוי למחזאית היהודייה-ישראלית גדעונה רז, ולהם שלושה בנים, ביניהם השחקנים ליר עיסא ושון עיסא. מתגוררים ביפו.
ביוני 2015 סירב עיסא להופיע בבקעת הירדן (נטען כי הם חלק מהשטחים הכבושים בידי מדינת ישראל) עם ההצגה "בומרנג" של תיאטרון חיפה. שרת התרבות מירי רגב מתחה ביקורת על סירובו, והודיעה שתבחן מחדש את תמיכת ותקצוב משרד התרבות בתיאטרון הדו-לאומי "אלמינא" שייסד עיסא ביפו ביחד עם אשתו, וכיום עדיין עומד בניהולו של עיסא. באותה העת, השרה רגב נאלצה לחזור בה מהאיום, לאחר שנפגשה עם השחקנים עודד קוטלר ונורמן עיסא לשיחת פיוס בבית הנשיא.
אדמונד מאסקי

אדמונד סיקסטוס "אד" מאסקי (באנגלית: Edmund Sixtus "Ed" Muskie;‏ 28 במרץ 1914 - 26 במרץ 1996) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל מיין ה-64 בין 1955 ל-1959, סנאטור מטעם המדינה בין 1959 ל-1980, ומזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא ג'ימי קרטר. היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בשנת 1968.
מאסקי ייסד את התנועה האמריקנית לאיכות הסביבה בשנות השישים והיה האחראי להעברת חוק המים הנקיים של 1972- אחד החוקים החשובים בנושא מדיניות סביבתית. הוא תמך בתנועה לזכויות האזרח, היה מבקר של ה-FBI תחת הנהגת ג'ון אדגר הובר, והיה ממובילי המאמץ לחקיקת חוק זכויות האזרח, לקביעת יום מרטין לותר קינג כחג לאומי, ופיתח את מערכת השתדלנות באמריקה. הישגיו ואישיותו הפכו אותו לאחד מהאנשים המשפיעים ביותר בתולדות מדינת מיין. הוא כיהן מטעמה עשרים ואחת שנים בסנאט תוך שהוא מעביר חוקים סביבתיים רבים ונחשב לפוליטיקאי החשוב ביותר בתולדות מיין, לצד האניבל המלין.
הוא נולד ברומפורד שבמיין, סיים את לימודיו במכללת בייטס המקומית ב-1936 ובאוניברסיטת קורנל ב-1939 לפני שהחל לעבוד כעורך דין. הוא שירת בצי האמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה בדרגת לוטננט. עם חזרתו מהמלחמה חזר לעריכת דין פרטית ופעל למען הגדלת השפעת המפלגה הדמוקרטית במיין, שהייתה מדינה רפובליקנית בעיקרה. הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו בבית הנבחרים של מיין, לפני שנבחר לתפקיד מושל מיין בין 1955 ל-1959, המושל הקתולי הראשון. כעבור כמה חודשים מהתפטרותו, רץ לסנאט ונבחר. בכהונתו בת עשרים ואחת השנים - בעודו נבחר מחדש בקלות ב-1964, 1970 ו-1976 - העביר מספר חוקים בנושאי איכות הסביבה, מימון מסעות בחירות, שתדלנות, זכויות האזרח ונושאי המדינה. מאסקי היה המועמד הדמוקרטי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית ב-1968, לצד יוברט האמפרי, והפסיד בהפרש קטן לריצ'רד ניקסון. הוא חזר לסנאט וכיהן כיושב הראש הראשון של ועדת התקציב בין 1975 ו-1980. מאסקי ניסה לזכות במועמדות מפלגתו לנשיאות ב-1972, והשיג 1.84 מיליון קולות בבחירות המקדימות, והגיע למקום הרביעי. הוא השיג יותר קולות מכל שאר המועמדים אולם הפסיד לג'ורג' מקגוורן.
ב-1980, מונה בידי הנשיא ג'ימי קרטר לכהן כמזכיר המדינה ה-58, במהלך משבר בני הערובה באיראן, שביתות הפועלים בלובלין ופרוץ מלחמת איראן–עיראק. הצלחתו הגדולה הייתה כשהצליח להוביל לשחרורם של חמישים ושניים בני הערובה מאיראן. במהלך כהונתו היה מעורב, ללא הצלחה, בניסיון להסגת כוחות ברית המועצות באפגניסטן במהלך פלישת ברית המועצות לאפגניסטן. בשבוע האחרון לכהונתו בתפקיד הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא קרטר ב-16 בינואר 1981. לאחר שפרש משירות ציבורי, מונה בשנת 1987 על ידי הנשיא רונלד רייגן לוועדה לבחינת התנהלות הממשל בפרשת איראן-קונטראס. מאסקי היה האמריקני היחיד ממוצא פולני שהועמד לבחירה לתפקיד סגן הנשיא בידי מפלגה מרכזית.
ראשית חייו ולימודיו

אביו של מאסקי, סטפן מארצ'ישבסקי, היגר לארצות הברית ב-1903 מפולין ושינה את שמו למאסקי. הוא עבד כשוליה לתופר כדי לקיים את משפחתו. הוא גר באנגליה לזמן קצר לפני שהיגר לארצות הברית ועבר כתופר. הוא פתח חנות ברומפורד, מיין, והעסיק את בנו בנעוריו. מאסקי טען שאביו היה דמוקרטי כל חייו והתעמת לעיתים קרובות עם לקוחות רפובליקניים. אמו, ג'וזפין (צארנקה) מאסקי, נולדה למשפחה פולנית בבאפלו, ניו יורק. הוריו נישאו ב-1911, וג'וזפין עברה לרומפורד. אדמונד סיקסטוס מאסקי נולד ברומפורד ב-28 במרץ 1914. כילד בילה את רוב זמנו בחוץ או בקריאת ספרים. במהלך כהונתו כחבר בית הנבחרים של מיין, נהג לנסוע ולראות את הנהר אנדרוסקוגין, בו גדל. הייתה לו אחות גדולה והוא היה ילד ביישן אבל חברותי. אביו מת שנה לאחר שנבחר לתפקיד מושל מיין, ב-25 בינואר 1956.
מאסקי למד בבית הספר סטפנס, שיחק בייסבול, היה במועצת התלמידים ומצטיין בדיבייט. את לימודיו סיים ב-1932. מאסקי למד המון, ורצה להגיע למכללה.
לאחר היבחרו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לתפקיד הנשיא, החל מאסקי ללמוד במכללת בייטס במיין. הוא היה חבר חוג הדיבייט וחבר אגודת הסטודנטים, ובנוסף השתתף בכמה נבחרות ספורט. במהלך לימודיו עבד כמלצר ושוטף כלים במלון מקומי כדי לממן את לימודיו. הוא נאם נאומים רבים מול האוניברסיטה. גם לאחר סיום לימודיו, המשיך להשתמש בקשריו במכללה. המורה שלו לדיבייט היה אחד מהאסטרטגים הפוליטיים הבכירים שלו.
את לימודיו בבייטס סיים ב-1936, כמצטיין הכיתה וחבר באחוות פי בטא קפא. היו לו תארים בהיסטוריה ובממשל. לאחר מכן החל ללמוד משפטים באוניברסיטת קורנל והשיג תואר ראשון במשפטים ב-1939.
ראשית הקריירה ושירותו בצי

לאחר סיום לימודי המשפטים שלו, הוסמך מאסקי לעריכת דין במסצ'וסטס ב-1939 ובמיין ב-1940, והחל לנהל משרד לעריכת דין.
במלחמת העולם השנייה, שירת מאסקי בצי האמריקני, כמהנדס מנועים. הוא שירת בין אפריל 1944 לנובמבר 1945, ושוחרר בדצמבר. במהלך שירותו הגיע לדרגת לוטננט. לאחר המלחמה, חזר לעריכת דין פרטית וסייע להגברת ההשפעה של המפלגה הדמוקרטית במיין. מיין הייתה אז מדינה רפובליקנית, ויחד עם ורמונט הייתה אחת משתי מדינות בהן ניצח אלף לנדון את פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1936. מאסקי התמודד לתפקיד ראש עיריית ווטרוויל ב-1947 אולם נכשל.
ראשית הקריירה הפוליטית > המועצה המחוקקת של מיין

מאסקי נבחר לבית הנבחרים של מיין מטעם מחוז ווטרוויל ב-1946 ברוב קטן. הוא התמודד כדמוקרט, וניצחונו היה חריג באותה תקופה. בכהונתו השנייה היה מנהיג המיעוט וזכה להתנגדות רפובליקנית. ב-1954, החל בבנייה פוליטית של המפלגה במיין.
ראשית הקריירה הפוליטית > מושל מיין

לאחר שצבר מוניטין במועצה המחוקקת של מיין, התמודד לתפקיד המושל ונבחר ב-1954. הוא היה המושל הקתולי הראשון במיין. הוא עצמו לא היה סבור שינצח. במהלך התמודדותו הוצע לו להיות שותף מלא בפירמה לעריכת דין שהייתה מביאה לו הכנסה נאה. עם שני ילדים בביתו ומשכנתה הוא היה צריך להחליט לאן עליו לפנות, ובחר לבסוף להיות מושל.
לאחר כניסתו לתפקיד, היה חייב כחמשת אלפים דולר לבית החולים, כשהוא מרוויח רק עשרת אלפים דולרים בשנה. הרפובליקנים שלטו בארבע חמישיות מבית הנבחרים, אולם מאסקי היה מושל יעיל והצליח למלא את רוב הבטחותיו לציבור. ב-1956 נבחר לכהונה שנייה וכיהן עוד שנתיים לפני שפנה אל הסנאט של ארצות הברית.
הסנאט

בבחירות לסנאט ב-1958, ניצח מאסקי ברוב של 60% ונבחר לסנאט. הוא נבחר שוב ב-1964, ב-1970 וב-1976, וכל פעם השיג מעל 60% מהקולות. מאסקי התעמת רבות עם מנהיג הרוב העוצמתי בסנאט, לינדון ג'ונסון, שהקפיד לבודד אותו פוליטית. מאסקי הצליח לצבור עוצמה והיה אחד מהמחוקקים המשפיעים ביותר בסנאט. בסנאט, פעל למען מיין. רבים טענו שהפר את נאמנותו למדינה כשאמר במסיבות עיתונאים בסנאט את הבעיות במדינה.
הסנאט > חקיקה סביבתית

מאסקי היה מפעילי איכות הסביבה הראשונים שהיה בסנאט, והוביל מאמצים לעצירת הזיהום ולניקיון הסביבה. עמדותיו על הסביבה הובילו לכך שכונה "מר ניקיון".
מאסקי הוביל מאמצים לתיקון חוק זיהום המים הממשלתיים, שנודע כחוק המים הנקיים, ב-28 באוקטובר 1971 כדי למזער את ההשפעה הבריאותית המזיקה של זיהום המים. החוק זכה לתמיכה בין מפלגתית בקונגרס ועבר בבית הנבחרים ב-29 בנובמבר 1971 ובסנאט ב-29 במרץ 1972. הנשיא ריצ'רד ניקסון הטיל וטו על החוק כדי לעצור אותו. לאחר לחץ של מאסקי, העביר בית הנבחרים את החוק שוב ברוב של 247 מול 23 כדי לבטל את הווטו. החוק קבע לראשונה תקנות פיקוח לזיהום ותקנים למים נקיים, והרחיב את סמכויות הסוכנות להגנת הסביבה.
בעודו בסנאט, העביר חקיקה שדרשה מתעשיית המכוניות לייצר מנועים נקיים, תמך בג'נרל מוטורס, העביר חוק חלוקת הכנסה שסייע לנזקקים והעביר את חוק הערים לדוגמה.
הסנאט > נושאי חוץ

בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1968, הוביל מאסקי את הדיון בנוגע לתמיכה במדיניות הממשל במלחמת וייטנאם, מה שהוביל למהומות. ב-15 באוקטובר 1969, היה אמור לנאום באוניברסיטת ייל בנושא המלחמה אולם החליט לנאום במכללת בייטס בה למד. מפלגתו ביקרה אותו על כך.
בתחילה תמך מאסקי במצע פרו-מלחמתי. לאחר שההתנגדות למלחמה גברה ולאחר שמאסקי עצמו ביקר בווייטנאם ב-1968, עמדותיו השתנו עד כדי כך שהיה ממובילי המאמצים ליציאה מווייטנאם. בנאום שנשא על כך בוועידה הוביל לעשרות אלפי מוחים שנלחמו עם השוטרים במהומות. לאחר מכן כתב ללינדון ג'ונסון וטען שיש לסגת מווייטנאם במהירות האפשרית. הוא רצה להפסיק את ההפצצות בצפון וייטנאם. ב-15 באוקטובר 1969 תמך במפגינים אולם הזהיר אותם מפני התנגשות עם מערכת החוק.
הסנאט > זכויות האזרח

מאסקי תרם להעברת חוק זכויות האזרח ותמך יותר ממאה פעמים בחוקים ליברטריאניים וליברליים.
מאסקי ביקר את השפעת ה-FBI והציע הצעות חוק להגבלת השפעתה.
התמודדויות לנשיאות ולסגנות > נאום לפני הבחירות

ב-1968, התמודד מאסקי על תפקיד סגן הנשיא לצד סגן הנשיא המכהן, יוברט האמפרי, מטעם המפלגה הדמוקרטית. ב-1970 נאם נאום אותו שמעו שלושים מיליון איש במדינה, בו נאם על האמריקניזם, וטען שרוב האמריקנים הם אנשים הגונים, אולם נוהגים לחשוב שיש סכנה במתן אמון באמריקנים שונים מהם.
התמודדויות לנשיאות ולסגנות > מסע בחירות

האמפרי ומאסקי הפסידו בבחירות לריצ'רד ניקסון ולספירו אגניו בהפרש זעום. האמפרי ומאסקי השיגו 42.72% מהקולות וניצחו ב-13 מדינות, מה שהקנה להם 191 אלקטורים. ניקסון ואגניו השיגו 43.42% מהקולות וניצחו ב-32 מדינות, מה שהקנה להם 301 אלקטורים, ואילו ג'ורג' וולאס וקרטיס לה מיי, שהיו מועמדי המפלגה העצמאית האמריקאית השיגו 13.53% מהקולות וחמש מדינות בדרום ארצות הברית, מה שהקנה להם 46 אלקטורים. אגניו נחשב למועמד חלש יחסית למאסקי, והאמפרי טען שאנשים שלא היו בטוחים בנוגע לבחירה בנשיאם היו צריכים להחליט לפי יחסם לסגנים. מאסקי המשיך בעבודתו בסנאט, וכיהן כיושב ראש ועדת התקציב בסנאט בין 1973 ל-1980.
בנאום במהלך מסע הבחירות, טען שהאמריקנים נולדים עם המוניות אולם נכנעים לדעות קדומות. לטענתו אנשים התקשו בביצוע מה שנכון עבור החברה. באותו הזמן נורו שני תלמידים שחורים בידי משטרת מיסיסיפי, מה שהוביל את מאסקי לטוס במטוס סילון שכור עם מאה אנשים כדי להיות בלוויה. אנשי מיין טענו שמאסקי ניסה להשיג כותרות, אולם מאסקי טען שהיה גאה במעשיו. בלוס אנג'לס הביע את תמיכתו בתנועות לחיזוק השחורים, הצהרה שמשכה תשומת לב תקשורתית. ב-1970 נבחר לנאום מטעם המפלגה הדמוקרטית לפני בחירות אמצע הכהונה. מעמדו הלאומי התחזק לקראת הבחירות ב-1972. ב-1973 הגיב לנאום מצב האומה של הנשיא ניקסון מטעם הדמוקרטים.
התמודדויות לנשיאות ולסגנות > בחירות 1972

לפני הבחירות ב-1972, נחשב מאסקי למועמד המוביל מטעם המפלגה הדמוקרטית. למרות שהצליח בסקרים, הוא המשיך לנאום נאומים יומיים בחלקים שונים במדינה. ב-17 באוגוסט 1969, אמר בתוכנית פגוש את העיתונות שכניסתו למירוץ תהיה תלויה בכך שיוכל לעמוד באתגרים הדרושים, והבטיח להכריז על כוונותיו כעבור שנה או שנתיים. ב-8 בנובמבר 1970, טען מאסקי שיתמודד רק אם יהיה משוכנע שיוכל לאחד את המדינה במהלך כהונתו כנשיא.
באוגוסט 1971, במהלך משבר כלכלי, חשף סקר שמאסקי יכול היה לנצח את ניקסון בבחירות. בסוף 1971, נשא נאום נגד המלחמה בפרובידנס, רוד איילנד. מדיניות החוץ של הנשיא ניקסון עמדה להיות נושא מרכזי במסע הבחירות.
אסיפות הבחירה באיווה ב-1972 שינו את המצב. הסנאטור ג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית, שנחשב למועמד לא סביר, הצליח באסיפות והשיג תשומת לב מצד התקשורת. מאסקי הצליח לנצח באסיפות הבחירה, אולם מקגוורן היה זה שזכה למומנטום. מאסקי לא השתתף במסע הבחירות המקדימות, וכך נחלש מעמדו. הוא כן ניצח בבחירות בניו המפשייר, אולם בהפרש קטן.
התמודדויות לנשיאות ולסגנות > מכתב הקאנאקים

נפילתו של מאסקי ב-1972 מיוחסת לתגובתו להתקפות. העיתונאי האנטר ס. תומפסון החל שמועה שמאסקי מכור לאיבוגאין, והדבר פגע בו. לפני הבחירות בניו המפשייר, התפרסם בעיתון "מכתב הקאנאקים". המכתב טען שמאסקי לעג לקנדים צרפתים - זאת כדי לפגוע בתמיכה בו בקרב האמריקנים ממוצא צרפתי באזור ניו אינגלנד. העיתון גם תקף את אשתו של מאסקי, ג'יין, בטענה ששתתה לשוכרה ונהגה לספר בדיחות גסות במהלך מסע הבחירות. מאסקי נאם בסופת שלג מחוץ למשרדי העיתון בהגנה על אשתו. במהלך הנאום נמסו פתיתי שלג על פניו, והעיתונות טענה שהיה מדובר בדמעות, מה שפגע במוניטין שלו.
התמודדויות לנשיאות ולסגנות > מכתב הקאנאקים > מעורבות ניקסון

במהלך פרשת ווטרגייט והחקירות בעקבותיה, נחשף שהעמותה לבחירתו המחודשת של הנשיא ניקסון העסיקה יחידה שנועדה לפגוע ביריביו של ניקסון. חקירה של ה-FBI חשפה שמכתב הקאנאקים זויף בידי אנשי ניקסון כחלק מניסיון לפגוע בדמוקרטים מובילים.
מזכיר המדינה

ב-1980, מונה מאסקי בידי הנשיא ג'ימי קרטר לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית לאחר שהמזכיר הקודם, סיירוס ואנס, התפטר בעקבות הפעולה הכושלת לשחרור בני הערובה האמריקנים באיראן, אליה התנגד. מאסקי נבחר בשל הישגיו בסנאט בנושאי מדיניות חוץ. הסנאט אישר את מועמדותו ב-8 במאי 1980.
מזכיר המדינה > "גייסו את מאסקי"

בקיץ 1980, במהלך ההתמודדות הדמוקרטית לנשיאות, קמה תנועה לגיוס מאסקי למועמדות, וסיכוייו של מאסקי במקרה של ועדה דמוקרטית מפוצלת נחשבו לטובים. סקר חשף שמאסקי היה חלופה אהודה יותר לקרטר מאשר טד קנדי וטען שהתמיכה בה זכה קנדי נבעה בעיקר בגלל ההתנגדות לקרטר. מאסקי הגיע לשוויון בסקרים עם רונלד רייגן הרפובליקני, בניגוד לקרטר שפיגר בשבעה אחוזים. התנועה לגיוס מאסקי נכשלה.
מזכיר המדינה > משבר בני הערובה באיראן

לאחר התפטרותו של סיירוס ואנס, נוצר פער במשא ומתן לשחרור בני הערובה. מאסקי פנה אל האומות המאוחדות ואל ממשלת איראן וניסה לשחרר את בני הערובה, ללא הצלחה. משבר בני הערובה באיראן - במהלכו משטרו של האייתוללה חומייני חטף חמישים וארבעה מעובדי השגרירות האמריקנית - נמשך חצי שנה, ועל מאסקי הופעל לחץ להגיע לפתרון דיפלומטי. לפני כניסתו לתפקיד, ניסיון חילוץ בני הערובה בידי כוח דלתא הוביל למותם של כמה חיילים והוביל להתנגדות אמריקנית לפעולה צבאית. מאסקי הצליח לבסס קשרי דיפלומטיה עם ממשלת איראן וניסה להוביל לשחרור בני הערובה, מטרה שלא הצליח להשיג בתחילה. שבוע לפני תום המשבר, התקשר אליו הנשיא קרטר. מאסקי נשלח לדון בנושא שחרור בני הערובה עם הדיפלומטים והמנהיגים האיראניים. כעבור שישה ימים, ביום כניסתו של רונלד רייגן לתפקיד, שוחררו בני הערובה.
ב-16 בינואר 1981, הוענקה למאסקי מדליית החירות הנשיאותית על ידי הנשיא קרטר בשל פעולתו לשחרור בני הערובה.