stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הילרי דאף
קריירה

רוב תפקידי המשחק הראשונים של הילרי היו קטנים ולא משמעותיים. בין השאר ניתן למנות הופעת אורח במיני-סדרה של הולמרק, "אשה אמיתית" בשנת 1997 ושנה לאחר מכן, ב-1998 בסדרת דרמה קומית בשם "Playing By Heart", לצד אנג'לינה ג'ולי, דניס קווייד ושון קונרי.
עם הזמן התחילה לקבל תפקידים משמעותיים יותר ולוהקה בתפקיד ראשי בסרט "קספר פוגש את וונדי" (1998) בתפקיד המכשפה הצעירה וונדי. לאחר מכן הופיעה בסרט הטלוויזיה "אספן הנשמות" (1999) לצד ברוס גרינווד ומליסה גילברט ואף זכתה על הופעתה בו בפרס "Young Artist Award" על ההופעה הטובה ביותר בסרט טלוויזיה.
בשנת 2001 השתתפה בקומדיית מצבים בשם "ליזי מקגוויר". הסדרה זיכתה אותה בפרסום רב, ובזכותה יצא הסרט "ליזי מקגוויר ממריאה לרומא". באותה שנה יצא גם הסרט סוכן סמוי קודי באנקס בכיכובה. שנה לאחר מכן הופיעה בסרט טבע האדם לצדה של פטרישה ארקט, ולאחר מכן השתתפה דאף בסרט "בקול גדול" עם השחקן הבריטי אוליבר ג'יימס. בעקבות פרסומה, השתתפה במספר סרטים נוספים כמו "12 במחיר 1", הגבר המושלם, החניכה קלי ו"סיפור סינדרלה".
בשנת 2006 שיחקה בסרט "בנות חומרניות", בו היא משחקת יחד עם אחותה היילי. באותה שנה היא הופיעה בתפקיד עצמה בטלנובלה "Rebelde". בנוסף באותה השנה השיקה דאף בושם בשם "With Love", שכלל גם קליפ ייעודי. ובשנת 2009 ליין בגדים לחברת DKNY בארצות הברית.
בשנת 2008, דאף שיחקה בסרטים .War, Inc (בו היא משחקת זמרת מפונקת) וב- !Foodfight, בו היא דיבבה דמות בשם SunShine Goodness.
ב-2009, היא שיחקה בתפקיד ראשי בסרט החיים על פי גרטה בו היא מגלמת את גרטה, ילדה דיכאונית עם נטיות אובדניות הנשלחת לחופשת קיץ בבית סבה. בהמשך השנה שיחקה בדרמה הקומית "מה שעולה למעלה" בתפקיד ראשי. באותה שנה, היא התארחה בסדרות: "חוק וסדר: מדור מיוחד", "אחת שיודעת" ו"הלוחשת לרוחות".
באוקטובר 2010 יצא לאור ספרה הראשון של דאף "Elixir". באותה שנה היא התארחה בפרק בסדרה "קומיוניטי". בשנת 2012, היא כיכבה בסרט "היא רוצה אותי" לצידו של ג'וש גד, ושימשה כשופטת אורחת בתוכנית "פרויקט מסלול". ב-2013, היא התארחה בסדרה "שני גברים וחצי" ודיבבה את דמותה של ג'סיקה בסדרה "מגלים עם דורה".
החל ממרץ 2015 היא מופיעה באחד התפקידים הראשיים בדרמה הקומית "יאנגר".
ב-2016, היא שיחקה את דמותה של אמנדה בסרט העצמאי "Flock of Dudes".
קריירה > מוזיקה

אחרי הסרט "ליזי מקגוויר ממריאה לרומא" בו שרה את השיר "What Dream Are Made Of" (כאשר פאלו ניסה לרמות אותה) ראו כי לדאף הצעירה יש פוטנציאל בתחום השירה ומשם התחילה דאף לעסוק במוזיקה. השיר הראשון שהקליטה דאף היה "I Can't Wait" שהופיע בפסקול המקורי לסדרה "ליזי מקגוויר". אלבום הבכורה שלה "Santa Claus Lane" היה אוסף של שירי חג המולד. האלבום נכנס לתחתית רשימת 200 האלבומים הנמכרים של בילבורד ולמקום השלישי ברשימת אלבומי הילדים. לאחר מכן הוציאה אלבום נוסף "Metamorphosis" ("שינוי צורה"). Metamorphosis הגיע למקום הראשון במכירות במצעד האמריקאי ובמצעד הקנדי והגיע למספר מכירות גדול ואף זכה בפלטינה כפולה. בעקבות הצלחתה כזמרת הוציאה מספר אלבומים נוספים, ביניהם "Hilary duff" ו-"Most wanted".
באפריל 2007 הוציאה דאף את אלבומה הרביעי Dignity. באפריל 2015, יצא הסינגל הראשון "Sparks" מתוך האלבום החמישי שלה, "Breathe In. Breathe Out." שיצא ב-12 ביוני 2015.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2002: Santa Claus Lane
2003: Metamorphosis
2004: Hilary Duff
2007: Dignity
2015: .Breathe In. Breathe Out
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2005: Disney Artist Karaoke Series: Hilary Duff
2005: Most Wanted
2006: 4Ever Hilary
2008: Best of Hilary Duff
2009: Metamorphosis / Hilary Duff / Dignity
דיסקוגרפיה > אלבומי רמיקס

2003: Metamorphosis Remixes
2007: Dignity Remix
דיסקוגרפיה > אלבומי לייב

2004: The Girl Can Rock
2009: Live at Gibson Amphitheatre: August 15, 2007
הופעות > סיבובי הופעות

2003–2004: Metamorphosis Tour
2004–2005: Most Wanted Tour
2005–2006: Still Most Wanted Tour
2007–2008: Dignity Tour
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1998 | קספר פוגש את וונדי | וונדי |  |
| 2001 | המין האנושי (אנ') | ליילה הצעירה |  |
| 2003 | סוכן סמוי קודי בנקס | נטלי קונורס |  |
| 2003 | ליזי מקגוויר ממריאה לרומא | ליזי מקגוויר |  |
| 2003 | 12 במחיר 1 | לוריין בייקר |  |
| 2004 | סיפור סינדרלה | סמנת'ה "סאם" מונטגומרי |  |
| 2004 | בקול גדול | טרי פלטשר |  |
| 2004 | בחיפוש אחרי סנטה | הנסיכה קריסטל | דיבוב |
| 2005 | הגבר המושלם | הולי המילטון |  |
| 2005 | 12 במחיר אחד 2 | לוריין בייקר |  |
| 2006 | בנות חומריות | טאנזי מרצ'טה | גם מפיקה |
| 2008 | מלחמה בע"מ (אנ') | יוניקה |  |
| 2009 | תישאר קול | שאסטה אונ'יל |  |
| 2009 | מה שעולה למעלה | לוסי דיאמונד |  |
| 2009 | החיים על פי גרטה | גרטה | גם מפיקה בפועל |
| 2011 | מחוזות הלילה | רייבן |  |
| 2012 | היא רוצה אותי | קים פאוורס |  |
| 2012 | מלחמת אוכל! | סאנשיין גודנס | דיבוב |
| 2012 | כנפיים | ווינדי | דיבוב |
| 2014 | Wings: Sky Force Heroes | ווינדי | דיבוב |
| 2016 | Flock of Dudes | אמנדה ל. בנסון |  |
| 2018 | Meet Your Tooth Fairy | טווינקל | דיבוב |
| 2019 | The Haunting of Sharon Tate | שרון טייט | גם מפיקה בפועל |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1999 | אספן הנשמות | אלי | סרט טלוויזיה של CBS |
| 2000 | שיקגו הופ | ג'סי סלדון | פרק: "Cold Hearts" |
| 2004-2001 | ליזי מקגוויר | אליזבת' "ליזי" מקגוויר | תפקיד ראשי (2 עונות); 65 פרקים |
| 2002 | הצוערת קלי | קלי קולינס | סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני |
| 2003, 2005 | ג'ורג' לופז | סטפני / קנזי | 2 פרקים |
| 2003 | חלום אמריקאי | חברת להקה | פרק: "Change a Comin" |
| 2004 | פרייז'ר | בריטני | דיבוב; פרק: "Frasier-Lite" |
| 2005 | ג'ואן מארקדיה | דילן סמואלס | פרק: "The Rise & Fall of Joan Girardi" |
| 2005 | Dear Santa | עצמה | סרט טלוויזיה של ABC Family |
| 2009 | הלוחשת לרוחות | מורגן ג'פריס | פרק: "Thrilled to Death" |
| 2009 | חוק וסדר: מדור מיוחד | אשלי ווקר | פרק: "Selfish" |
| 2009 | אחת שיודעת | אוליביה בורק | 6 פרקים |
| 2009 | The Chase | מורגן | סדרת רשת; 7 פרקים |
| 2010 | היפה והמזוודה | ליין דניאלס | סרט טלוויזיה של ABC Family |
| 2010 | קומיוניטי | מייגן | פרק: "Aerodynamics of Gender" |
| 2013 | לגדל את הופ | רייצ'ל | פרק: "The Old Girl" |
| 2013 | שני גברים וחצי | סטייסי | פרק: "Cows, Prepare to Be Tipped" |
| 2013 | מגלים עם דורה | ג'סיקה | דיבוב; פרק: "Dora's Ice Skating Spectacular" |
| 2021-2015 | יאנגר | קלסי פיטרס | תפקיד ראשי (7 עונות); 84 פרקים |
| 2021-הווה | איך פגשתי את אבא | סופי | תפקיד ראשי; 10 פרקים גם מפיקה |
הערות שוליים

↑  Login • Instagram, www.instagram.com
↑  With Love Hilary Duff for women
↑  נאוה סילוורה‏, הילרי דאף תעצב ל-DKNY, באתר וואלה, 15 בפברואר 2009
| הילרי דאף |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות | דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות |  |
| אלבומי אולפן | Santa Claus Lane • Metamorphosis • Hilary Duff • Dignity • Breathe In. Breathe Out. |  |
| אלבומי אוסף | Disney Artist Karaoke Series: Hilary Duff • Most Wanted • 4Ever Hilary • Best of Hilary Duff • Metamorphosis / Hilary Duff / Dignity |  |
| אלבומי הופעה | The Girl Can Rock • Live at Gibson Amphitheatre: August 15, 2007 |  |
| מיני-אלבומים | Metamorphosis Remixes • Dignity Remix |  |
| אלבומי וידאו | All Access Pass • The Girl Can Rock • Learning to Fly • 4Ever • Here and Now |  |
| סינגלים | "Why Not" • "So Yesterday" • "Come Clean" • "Little Voice" • "Our Lips Are Sealed" • "Fly" • "Someone's Watching Over Me" • "Wake Up" • "Beat of My Heart" • "Supergirl" • "Play with Fire" • "With Love" • "Stranger" • "Reach Out" • "Chasing the Sun" • "All About You" • "Sparks" • "Little Lies" |  |
| סיבובי הופעות | Metamorphosis Tour • Most Wanted Tour • Still Most Wanted Tour • Dignity Tour |  |
| פרס פטל הזהב לשחקנית הגרועה ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1980–1999 | ברוק שילדס (1980) ‏•‏‏ בו דרק / פיי דאנאוויי (1981) ‏•‏‏ פיה זאדורה (1982) ‏•‏‏ פיה זאדורה (1983) ‏•‏‏ בו דרק (1984) ‏•‏‏ לינדה בלייר (1985) ‏•‏‏ מדונה (1986) ‏•‏‏ מדונה (1987) ‏•‏‏ לייזה מינלי (1988) ‏•‏‏ הת'ר לוקליר (1989) ‏•‏‏ בו דרק (1990) ‏•‏‏ שון יאנג (1991) ‏•‏‏ מלאני גריפית' (1992) ‏•‏‏ מדונה (1993) ‏•‏‏ שרון סטון  (1994) ‏•‏‏ אליזבת' ברקלי (1995) ‏•‏‏ דמי מור (1996) ‏•‏‏ דמי מור (1997) ‏•‏‏ ספייס גירלז (1998) ‏•‏‏ הת'ר דונהיו (1999) |  |
| 2000–2019 | מדונה (2000) ‏•‏‏ מריה קארי (2001) ‏•‏‏ מדונה / בריטני ספירס (2002) ‏•‏‏ ג'ניפר לופז (2003) ‏•‏‏ האלי ברי (2004) ‏•‏‏ ג'ני מקארתי (2005) ‏•‏‏ שרון סטון (2006) ‏•‏‏ לינדזי לוהן (2007) ‏•‏‏ פריס הילטון (2008) ‏•‏‏ סנדרה בולוק (2009) ‏•‏‏ קים קטרל, קריסטין דייוויס, סינת'יה ניקסון ושרה ג'סיקה פארקר (2010) ‏•‏‏ אדם סנדלר (2011) ‏•‏‏ קריסטן סטיוארט (2012) ‏•‏‏ טיילר פרי (2013) ‏•‏‏ קמרון דיאז (2014) ‏•‏‏ דקוטה ג'ונסון (2015) ‏•‏‏ רבקה טרנר (2016) ‏•‏‏ טיילר פרי (2017) ‏•‏‏ מליסה מקארתי (2018) ‏•‏‏ הילרי דאף (2019) |  |
| 2020–הווה | קייט הדסון (2020/21) ‏•‏‏ ג'ינה די ואל (2021) ‏•‏‏ פרס פטל הזהב (2022) ‏•‏‏ מייגן פוקס (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009349163605171  PLWABN: 9810681324305606  BIBSYS: 10028191  BNE: XX1666422  BnF: cb14530059v (data)  GND: 130398403  ISNI: 0000 0001 1491 0855  LCCN: n2003036151  MusicBrainz: bfaf9b70-d1fd-4d3e-b730-3e67e6f8f9bb  NKC: xx0041500  NLA: 41698845  NLK: KAC2020L7448  NTA: 258237333  RERO: 02-A011808490  SUDOC: 078051517  Trove: 1455452  VIAF: 45407916   WorldCat (עם VIAF): 45407916 
דאף חותמת על ספרה, אוקטובר 2010
דאף לצד אחותה, היילי דאף(אנ')
רוברט טאפט

רוברט אלפונסו טאפט (באנגלית: Robert Alfonso Taft;‏ 8 בספטמבר 1889 – 31 ביולי 1953) היה ממנהיגיה הבולטים של התנועה השמרנית בארצות הברית, מנהיג הרוב בסנאט ומתמודד על הנשיאות, ששירת כסנאטור מטעם מדינת אוהיו מ-1939 עד למותו ב-1953. כמנהיגה של משפחת טאפט (אנ') הרפובליקנית, הוא היה בנו הבכור של ויליאם הווארד טאפט, נשיאה ה-27 של ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון העשירי במספר.
טאפט היה מתנגד נחוש למדיניות הניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט, והוביל קואליציה שמרנית שהצליחה לחסום חלק מהמדיניות.
טאפט הוביל את הקואליציה השמרנית שלו בחסימת כוחם של האיגודים המקצועיים. הוא תמך במדיניות חוץ בדלנית. הוא לא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנית ב-1940, 1948 ו-1952. במהלך אותה התקופה הוא לחם מול מושל ניו יורק, תומאס דיואי (מנהיג האגף המזרחי והמתון של המפלגה) על השליטה במפלגה. טאפט היה כנה, אמיץ וחכם, אולם היה חסר יכולת לנהל את יחסי הציבור שלו. ב-1957, נבחר על ידי ועדה דו-מפלגתית של סנאטורים בראשות ג'ון פיצג'רלד קנדי, יחד עם דניאל ובסטר, הנרי קליי, ג'ון קלהון ורוברט לה פולט, כאחד מחמישה סנאטורים גדולים שדיוקנותיהם ייתלו באולם קבלות הפנים של הסנאט.
משפחתו ולימודיו

טאפט נולד בסינסינטי, אוהיו, לאחת מהמשפחות הבולטות ביותר בפוליטיקה האמריקנית. הוא היה נכדו של התובע הכללי של ארצות הברית ומזכיר המלחמה, אלפונזו טאפט, ובנם של הנשיא ונשיא בית המשפט העליון, ויליאם הווארד טאפט והלן לואיז "נלי" הרון. אחיו הקטן, צ'ארלס, היה ראש עיריית סינסינטי וניסה להתמודד על תפקיד מושל אוהיו ב-1952. בתור ילד שהה ארבע שנים בפיליפינים, שם שירת אביו כמושל צבאי. הוא היה התלמיד המצטיין בבית הספר שניהל דודו באוניברסיטת ייל (1910) ובבית הספר למשפטים בהרווארד (1913). הוא היה חבר, כמו אביו, באחוות הגולגולת והעצמות וערך את העיתון הבית ספרי. ב-1913, היה התלמיד המצטיין בבחינות לעריכת דין של המדינה. הוא עבד בעריכת דין במשך ארבע שנים בפירמה פרטית בסינסינטי. לאחר שנתיים בוושינגטון בהן עבד במנהל המזון והתרופות האמריקאי, הוא חזר לסינסינטי ופתח משרד לעריכת דין. ב-1924, הוא ואחיו צ'ארלס הקימו משרד לעריכת דין שהמשיך לעסוק בו עד מותו.
ב-17 באוקטובר 1914, נישא למרתה וויטון באוורס (1889–1958). טאפט עצמו היה אינטלקטואל קר ומרוחק, בניגוד למוחצנות של אשתו, שהזכירה יותר את אמו. במאי 1950, סבלה מרתה משבץ ונותרה מרותקת לכיסא גלגלים. הייתה זו המכה הקשה ביותר בחייו האישיים של טאפט. טאפט דאג לאשתו והתקשר אליה בכל לילה. היו להם ארבעה בנים: ויליאם השלישי (1915–1991) שהיה שגריר באירלנד, רוברט טאפט ג'וניור (1917-1993) שנבחר גם הוא לסנאט, לויד באוורס (1923–1985) שעבד כבנקאי בסינסינטי, והוראס דווייט (1925–1983) שהיה לפרופסור בפיזיקה בייל. שניים מנכדיהם הם רוברט אלפונסו "בוב" השלישי (נולד ב-1942), שהיה מושל אוהיו בין 1999 ל-2007, והשני הוא ויליאם הווארד טאפט הרביעי (נולד ב-1945), סגן מזכיר ההגנה האמריקני בין 1984 ל-1989.
ב-1917, קנו טאפט ואשתו חווה בגודל 190,000 מטר רבוע בפרוור בסינסינטי. החווה הייתה ביתו של טאפט לשארית חייו. הם הפכו את החווה הקטנה לאחוזה בת שישה עשר חדרים. טאפט גידל תותים אספרגוס ותפוחי אדמה ומכר אותם. בקיץ נפש עם אשתו וילדיו בבית הקיץ שלו בקוויבק. למרות שהיה חבר בכנסייה האפיסקופלית, הוא לא היה דתי במיוחד ואהב לשחק גולף בימי ראשון.
תחילת הקריירה הציבורית

כשארצות הברית נכנסה אל מלחמת העולם הראשונה באפריל, 1917, ניסה טאפט להצטרף לצבא אולם נדחה בשל קוצר ראייה. במקום, הוא הצטרף אל הצוות המשפטי של מנהל המזון והתרופות האמריקאי, שם פגש את הרברט הובר, שהפך לדמות נערצת עבורו. ב-1918 ו-1919, היה בפריז כיועץ משפטי למנהל הסיוע האמריקני, הסוכנות של הובר לצורך אספקת מזון לאירופה מוכת המלחמה. הוא לא סמך על הביורוקרטיה הממשלתית וטען שהייתה לא יעילה ופוגעת בזכויות היחיד, עיקרון שתמך בו כל הקריירה שלו. הוא חזר לסינסינטי בסוף 1919, ניסה להריץ את הובר לנשיאות ב-1920, ופתח פירמת עריכת דין חדשה עם אחיו צ'ארלס. ב-1920 נבחר לבית הנבחרים של אוהיו, ושירת כיושב ראש הבית ב-1926. ב-1930 נבחר לסנאט של אוהיו, אולם הובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1932. היה זה ההפסד היחיד בבחירות בקריירה שלו. הוא היה מתנגד תקיף אל הקו קלוקס קלאן והתנגד לחוק היובש. ב-1925 התנגד לחוק שקידמו חברי מועצת אוהיו שהיו חברי קלאן, שאסר על ריקודים בימי ראשון, והוביל מאבק נגד חוק שנועד לדרוש מבתי הספר הציבוריים של אוהיו לקרוא לפחות עשרה פסוקים מהתנ"ך בכל יום בשיעורים. בנאומו נגד החוק, טען טאפט שעל הדת להישאר בכנסייה ולא בבתי הספר, ולמרות שהתנ"ך היה ספר נפלא, הדת היה המרכיב הבולט בו. החוק עבר למרות התנגדותו של טאפט, אולם מושל אוהיו הטיל עליו וטו.
במהלך תקופתו במועצה המחוקקת של אוהיו ניסה טאפט לבצע רפורמה בחוקי המס המיושנים של המדינה.
בשנות העשרים והשלושים, היה טאפט דמות חזקה בפוליטיקה המקומית, והיה ידוע כרפובליקני נאמן. הוא לא היה דובר מבריק או כריזמטי, אולם היה פוליטיקאי נמרץ ומלומד שהרשים את תומכיו ויריביו.
נאמנותו לפוליטיקאים השמרנים ששלטו במפלגה באוהיו עזרה לו, בניגוד לאחיו, צ'ארלס, שנחשב לליברל במפלגה. למרות הבדליהם הפוליטיים, צ'ארלס תמך באחיו במהלך ניסיונותיו להיבחר לנשיאות.
סנאטור

טאפט נבחר לכהונה הראשונה שלו מתוך שלוש כסנאטור ב-1938. הוא ניצח את שופט בית המשפט העליון של אוהיו, ארתור דיי, בבחירות הפנים מפלגתיות, ולאחר מכן ניצח את רוברט בולקלי, הסנאטור הדמוקרטי המכהן, בבחירות הכלליות. טאפט התעמת מול בולקלי בכמה עימותים וניצח ברובם. הוא התקשה בעימותים הראשוניים אולם אשתו עזרה לו. טאפט הצליח להפוך את ההובלה של בולקלי והצליח לנצח בהפרש של 171,000 קולות, כשהוא משיג 53.6% מהקולות. במהלך השנתיים הראשונות שלו בתפקיד, שכר טאפט לו ולאשתו בית בוושינגטון, אולם ב-1941 עבר לשכונת ג'ורג'טאון. הבית נותר מעונה של המשפחה בוושינגטון.
בבחירות לסנאט ב-1944, כמעט הובס טאפט בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה. יריבו הדמוקרטי, ויליאם פיקרל, זכה לתמיכה מאיגודים מקצועיים מאוהיו ומתומכי המעורבות הבינלאומית, והפסיד לטאפט בהפרש של 18,000 קולות מתוך שלושה מיליון, הפרש של פחות מאחוז. טאפט הפסיד בקליבלנד, העיר הגדולה במדינה, בהפרש של 96,000 קולות, ופיגר מאחורי פיקרל ברוב הערים של אוהיו, אולם היה חזק באזורים הכפריים ובעיירות, וניצח ב-71 מתוך 88 מחוזות של אוהיו. המירוץ הצמוד פגע בסיכוייו של טאפט להשיג את המועמדות הרפובליקנית ב-1948, מתוך חשש שלא ימשוך קולות רבים. לאחר היבחרו מחדש, הפך ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית בסנאט ב-1944.
סנאטור > מדיניות פנים

יחד עם דמוקרטים שמרנים, הוביל טאפט את הקואליציה השמרנית שהתנגדה לניו דיל. הניצחון הרפובליקני בבחירות של 1938, יחד עם הקואליציה השמרנית, מנעו מהניו דיל להתרחב. אולם טאפט לא רצה רק למנוע מהניו דיל להתרחב אלא גם לבטל את רוב התוכניות הממשלתיות.
במהלך כהונתו הראשונה בסנאט, ביקר טאפט את חוסר היעילות והבזבוז בתוכניות הניו דיל ותמך ביכולתם של עסקים פרטיים לאושש את הכלכלה במקום תוכניות ממשלתיות כנגד השפל הגדול. הוא טען שהניו דיל היה סוציאליסטי ותקף את המימון הגירעוני, הסובסידיות לחקלאים, הביורוקרטיה הממשלתית, ועדת יחסי העבודה הלאומית, ורעיון ליצירת ביטוח בריאות לאומי. הוא לא תמיד תמך באידאולוגיה שמרנית: לאחר שגילה שחסר דיור ראוי במדינה, תמך בתוכניות להגדלת דיור ציבורי. הוא גם תמך במתן מענקים ממשלתיים למדינות לצורך מימון בתי ספר ציבוריים.
טאפט קידם תוכנית שמרנית שכללה הגבלת ההוצאות הממשלתיות, תקציב מאוזן, מיסים נמוכים, מדיניות פרו-עסקית לאישוש הצמיחה הכלכלית, מספר מוגבל של תוכניות רווחה (כמו ביטוח לאומי, שכר מינימום, דיור ציבורי ומימון לחינוך ציבורי), והגדלת תקציב הביטחון בעזרת חיזוק הצי וחיל האוויר. בנושאי חוץ, תמך באי מעורבות במלחמות אירופאיות ובבריתות צבאיות. הוא התנגד לגיוס חובה בטענה שהוא הגביל את חירות הנערים. ההיסטוריונים תיארו את טאפט כליברטריאן. הוא התנגד למעורבות ממשלתית בכלכלה ובחייהם של האזרחים.
כשהרפובליקנים השתלטו על הקונגרס ב-1947, התמקד טאפט ביחסי עובדים-מעבידים כיושב ראש ועדת העבודה של הסנאט. החוק הנוכחי, לטענתו, היה מוטה לטובת איגודי העובדים, ולכן הוא חוקק את חוק טאפט-הארטלי ב-1947, שנותר חוק יחסי העבודה הבסיסי. החוק אוסר על ניסיונות התאגדות "לא הוגנים", אוסר על ארגונים להעסיק אך ורק חברי איגוד, ומתיר לנשיא להוציא צווי מניעה מבית המשפט למשך שמונים ימים אם שביתה מאיימת על אינטרס לאומי. טאפט השתמש בכל כישרונו הפרלמנטרי כדי להעביר את החוק בקונגרס. כשהנשיא הארי טרומן הטיל על החוק וטו, שכנע טאפט את שני בתי הקונגרס לבטל את הוטו.
בין 1947 ל-1949, כשהרפובליקנים שלטו בסנאט, היה טאפט הקול המוביל של מפלגתו בנושא מדיניות פנים. הוא התנגד לתמיכה במימון לחקלאים, מה שפגע במפלגה באזורים הכפריים ובעיקר במערב התיכון בבחירות של 1948. טאפט תמך בחוק הדיור של 1949, שמימן שיפוץ שכונות מצוקה ו-810,000 בתים במהלך שש שנים. הייתה זאת אחת מהצעותיו של הנשיא טרומן שהוא תמך בהן.
סנאטור > מדיניות חוץ

טאפט התבלט בכהונתו הראשונה לא בגלל מאבקו מול הניו דיל אלא בגלל התנגדותו החריפה למעורבות האמריקנית במלחמת העולם השנייה. כתומך בהתבדלות, האמין טאפט שאל לאמריקה להתערב במלחמות באירופה ובאסיה ולפתור את בעיותיה הפנימיות. הוא האמין שצבא חזק, יחד עם ההגנה הטבעית של האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט יגנו על אמריקה מפני אירופה בשליטה גרמנית. בין פרוץ המלחמה בספטמבר 1939 והמתקפה על פרל הארבור בדצמבר 1941, התנגד טאפט לכל ניסיון לסייע למדינות שלחמו מול גרמניה. רפובליקנים ליברליים כונדל וילקי ותומאס דיואי ביקרו אותו על כך, כיוון שהרגישו שאמריקה תוכל להגן על עצמה בצורה הטובה ביותר אם תתמוך בבריטים. למרות שלאחר פרל הארבור תמך טאפט במאמץ המלחמתי, הוא המשיך לחשוד בכל מעורבות אמריקנית בברית צבאית לאחר המלחמה, כולל נאט"ו.
לאחר המלחמה הוא לא ראה את ברית המועצות של סטלין כאיום רציני. הסכנה האמיתית, לטענתו, הייתה ממשלה גדולה ובזבזנות. הוא תמך בדוקטרינת טרומן ואישר בחוסר רצון את תוכנית מרשל אבל התנגד לנאט"ו בטענה שהיה פרובוקטיבי כלפי הסובייטים. הוא הוביל את הרפובליקנים בהתנגדות לניהול מלחמת קוריאה בידי הנשיא ופקפק בחוקתיות המלחמה, שכבר החלה לפני שארצות הברית שלחה חיילים להגן על אומה איתה לא הייתה לה ברית וללא אישור הקונגרס.
טאפט הוביל בתחילת 1944 הצעה של הסנאט לקריאה לעלייה יהודית חופשית לארץ ישראל ותמך במדינת ישראל הצעירה, קרא לסיום האמברגו הצבאי במזרח התיכון, ותמך במשלוח נשק וסיוע צבאי למדינה הצעירה.
סנאטור > זכויות אדם

טאפט התנגד לחלוטין לכליאת היפנים בארצות הברית.
טאפט התנגד למשפטי נירנברג לאחר המלחמה, בטענה שמדובר בחקיקה למפרע בה האנשים שניצחו במלחמה היו התובעים, השופטים והקורבנות. טאפט טען שהמשפטים הפרו את הצדק האמריקני ואת אמות המידה המקובלות לטובת גרסה פוליטית של צדק כתירוץ לנקמה במובסים. טאפט טען שתליית המנהיגים הגרמנים, עם כמה שפעלו בצורה מבישה, לא תמנע מלחמה עתידית ורק תזין את רוח הנקמה. הרפובליקנים והדמוקרטים גינו את טאפט על כך, ורבים טענו שבכך איבד את סיכוייו להיות המועמד הרפובליקני לנשיאות. לעומת זאת, הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי הריע לטאפט על עמדתו העיקשת למרות הביקורת.
ניסיונות להיבחר לנשיאות > התנגדות מצד הימין הישן

רבים חשבו שטאפט היה הנציג הבולט של הרפובליקניזם השמרני, אולם בתוך המפלגה, הקיצוניים התנגדו לתמיכתו בתוכניות מסוימות שהזכירו את הניו דיל, בעיקר בדיור ציבורי. אילי הנדל"ן חששו מדיור ציבורי. רבים האשימו את טאפט בסוציאליזם סמוי. חוסר האמון מצד הימין הישן פגע בניסיונו של טאפט להיבחר ב-1948.
ניסיונות להיבחר לנשיאות > 1940 ו-1944

טאפט ניסה להתמודד על מנהיגות המפלגה הרפובליקנית ועל מועמדותה לנשיאות ב-1940, אולם הפסיד לונדל וילקי. טאפט נחשב לטוען חזק לכתר, אולם תמיכתו במדיניות חוץ בדלנית והתנגדותו לניו דיל מפנים הובילה את הרפובליקנים הליברלים לדחיית מועמדותו. בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1940, וילקי, הדמוקרט לשעבר, איש העסקים שמעולם לא רץ למשרה פוליטית, הצליח לנצח את טאפט ומועמדים אחרים. טאפט התעמת מול תומאס דיואי, אז תובע מחוזי בניו יורק, שהתפרסם בכליאת מאפיונרים בולטים, כולל לאקי לוצ'יאנו. טאפט הרגיש שדיואי לא היה שמרן או בעל עקרונות רפובליקניים. טאפט תיאר את דיואי כשחצן ושתלטן, ודאג שינקוט במדיניות בינלאומית מדי. הוא בא מניו יורק, דבר שרק הוסיף להתנגדותו של טאפט כלפיו.
ב-1944 לא ניסה טאפט להתמודד. הוא תמך במושל ג'ון בריקר מאוהיו, עוד שמרן, כמועמד. בריקר הובס בידי דיואי, שהפך למושל ניו יורק ב-1943. דיואי בחר בבריקר כסגנו, אולם השניים הפסידו לרוזוולט בבחירות.
ניסיונות להיבחר לנשיאות > 1948 ו-1952

בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ב-1948, שוב ניסה טאפט להתמודד על המועמדות ושוב נוצח בידי יריבו, דיואי, שהוביל את האגף המתון והליברלי של המפלגה. במערכת הבחירות הפסיד דיואי לנשיא הדמוקרטי, הארי טרומן.
טאפט ניסה להשיג תמיכה מצד המצביעים הדמוקרטים הדרומיים בבחירות המקדימות של 1952. היה זה ניסיונו האחרון להיבחר להיות מועמד, וניסיונו העיקש ביותר. באספה בארקנסו, הכריז שרפובליקני יוכל לנצח בדרום אם ינהל מסע בחירות נכון, ובנוסף שאין זה נכון מצד המפלגה להתעלם מדעת מדינות הדרום, שמשפיעה על הדעה הלאומית. טאפט טען שהמצביעים הדרומיים יצביעו מתוך עקרונות, ואם הנושאים יוצגו להם בבהירות, הם יתמכו בו.
טאפט זכה לתמיכה מוחלטת מצד האגף השמרני. חבר בית הנבחרים לשעבר, הווארד באפט מנברסקה (אביו של המיליארדר וורן באפט) ניהל את מסע הבחירות שלו. דיואי לא היה מועמד פעיל, ומומחים רבים טענו שטאפט היה המועמד המוביל. אולם המירוץ השתנה כשדיואי והמתונים הצליחו לשכנע את דווייט אייזנהאואר, הגנרל האהוד מתקופת מלחמת העולם השנייה, להתמודד. אייזנהאואר התמודד מתוך חשש שטאפט הבדלן, בעיקר התנגדותו לנאט"ו, יעזרו לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
המאבק בין אייזנהאואר וטאפט על המועמדות היה אחד מהמאבקים הצמודים ביותר בהיסטוריה הפוליטית האמריקנית. עם פתיחת הוועידה הרפובליקנית בשיקגו ביולי, 1952, היו טאפט ואייזנהאואר צמודים מבחינת הצירים. ביומה הראשון של הוועידה, התלוננו מנהליו של אייזנהאואר שתומכי טאפט מנעו מתומכי אייזנהאואר מקומות כצירים במדינות דרומיות, בעיקר בטקסס. תומכי אייזנהאואר הציעו להחליף את צירי טאפט מהמדינות הללו בצירי אייזנהאואר. טאפט הכחיש בכעס את גנבת הצירים, אולם הוועידה תמכה בהצעה ברוב של 658 לעומת 548, והטקסנים תמכו באייזנהאואר בהפרש של 33 תומכים לעומת חמישה. בנוסף לכך, כמה צירים לא מחויבים, כמו אלו ממישיגן ומפנסילבניה, תמכו באייזנהאואר.
תוספת הצירים הלא מחויבים, יחד עם אובדן הצירים הדרומיים, הובילו לניצחון של אייזנהאואר. למרות המרירות מצד התבוסה, והאמונה שתומכי אייזנהאואר (ודיואי בראשם) פגעו בו, הודיע טאפט לאחר הוועידה שהוא תומך באייזנהאואר. הוא הסתגר בשתיקה בבית הקיץ שלו בקוויבק, בטענה שהמועמדים הרפובליקניים מאז תקופת רוזוולט נשלטו בידי הבנקים. כעבור כמה שבועות, רבים חששו שטאפט ותומכיו לא יעזרו לאייזנהאואר במערכת הבחירות ויגרמו להפסדו. בספטמבר 1952, הסכים טאפט להיפגש עם אייזנהאואר בניו יורק סיטי. אייזנהאואר הבטיח לא לפעול כנגד פעילי טאפט, לקצץ בהוצאה הממשלתית ולהילחם מול הסוציאליזם. למעשה, אייזנהאואר הסכים עם טאפט ברוב נושאי הפנים. אי ההסכמה שלהם הייתה בעיקר בנושאי חוץ: אייזנהאואר היה מחויב לנאט"ו ולהתנגדות לקומוניזם במלחמה הקרה.
מנהיג הרוב בסנאט

לאחר היבחרו של אייזנהאואר וההשתלטות הרפובליקנית על שני בתי הקונגרס, שירת טאפט כמנהיג הרוב בסנאט ב-1953, ותמך בהצעותיו של אייזנהאואר בתחום הפנים. הוא עבד קשה למען הפקידים החדשים והלא מנוסים בממשל. הוא גם ניסה, ללא הצלחה, לרסן את פעילותו האנטי-קומוניסטית של הסנאטור ג'וזף מקארתי. באפריל, אייזנהאואר וטאפט היו לחברים ולשותפים לגולף, וטאפט שיבח את יריבו לשעבר. התבוסה ב-1952 ריככה את טאפט. הוא לא רצה להיות הנשיא, הוא היה פחות תוקפני ונחשב לאדם החזק בקונגרס.
ב-26 במאי 1953, נאם טאפט את נאומו האחרון, והזהיר את הסכנות במדיניות החוץ האמריקנית במלחמה הקרה, בעיקר במעורבות הצבאית של המדינה בדרום-מזרח אסיה, שהתפתחה למלחמת וייטנאם. טאפט טען שאסור היה למדינה לשלוח חיילים לאסיה, כיוון שהחיילים לא תוכל להצליח להילחם באזור. טאפט טען שמטרת המדיניות הייתה לחמש את העולם מול רוסיה הקומוניסטית, או לפחות לסייע בבלימת הקומוניזם, אולם שהמדיניות לא תעבוד בטווח הארוך, כיוון שאי אפשר להילחם מול רוסיה באירופה כפי שאי אפשר להילחם מול סין באסיה.