כריסטופר לנגן
רעיונות, קשרים ופרסומים

בשנת 1999 יצרו לנגן ואשתו, ג'ינה לוסאסו, מוסד ללא כוונת רווח בשם "קרן מגה" כדי "ליצור תוכניות המסייעות בהתפתחות אנשים מוכשרים מאוד ורעיונותיהם וליישמם". בנוסף לכתביו בקרן מגה, החשיפה התקשורתית של לנגן בסוף שנות ה-90 כללה תמיד דיון ב"דגם תאורטי-קוגניטיבי של היקום" שלו, ובשנת 2001 דיווח המגזין מדע פופולרי שהוא כותב ספר על עבודתו לו הוא קורא "תכנון עבור היקום". הוא צוטט כאומר ש"אינך יכול לתאר את היקום בשלמות בכל דרגה של דיוק שהיא, אלא אם כן אתה מוכן להודות שהוא גם גשמי וגם רוחני (mental) בטבעו", ושה-CTMU שלו "מסבירה את הקשר בין הדעת (mind) למציאות, ולכן את הנוכחות של הכרה ויקום באותו הביטוי". הוא מכנה את ההצעה שלו "'תאוריה של הכול' אמיתית, שילוב של היקום ההשתתפותי של ג'ון וילר והתאוריה הקוסמולוגית זמן מדומה של סטיבן הוקינג". בצירוף עם רעיונותיו שלו, טען לנגן כי "אתה יכול להוכיח את קיומו של אלוהים, הנפש והחיים שלאחר המוות, באמצעות המתמטיקה".
לנגן הוא חבר ב"International Society for Complexity, Information, and Design", אגודה מקצועית המקדמת תכנון תבוני, ופרסם מאמר על ה-CTMU בכתב העת המקוון של האגודה "Progress in Complexity, Information, and Design" בשנת 2002. מאוחר יותר באותה שנה נשא הרצאה על ה-CTMU בכנס "Research and Progress in Intelligent Design" של האגודה. בשנת 2004, תרם לנגן פרק לספר "Uncommon Dissent", אוסף מאמרים הקוראים תיגר על אבולוציה ללא כוח מנחה (אקראית) ומקדמים את גישת התכנון התבוני, בעריכת אחד ממייסדי ISCID ותומך התכנון התבוני ויליאם דמבסקי.
כשנשאל על הבריאתנות, אמר לנגן:
אני מאמין בתורת האבולוציה, אבל אני מאמין גם באמת האלגורית של תורת הבריאה. במילים אחרות, אני מאמין שהאבולוציה, כולל עקרון הברירה הטבעית, היא אחד הכלים שאלוהים השתמש בהם כדי ליצור את האנושות. האנושות היא לפיכך שותפה ביצירה של היקום עצמו, כך שיש לנו לולאה סגורה. אני מאמין שקיימת רמה בה המדע והמטפורה הדתית תואמים זה לזה.
לנגן מסביר באתר האינטרנט שלו שהוא מאמין כי "כיוון שתיאורים מקראיים של היווצרות עולמנו והמינים הם אמיתיים אבל מטפוריים, המשימה שלנו היא לפענח נכונה את המטפורה לאור ראיות מדעיות, שגם הן ניתנו לנו על ידי אלוהים". עוד הוא כותב:
בהסבירה את הקשר הזה [שבין הדעת והמציאות], ה-CTMU מראה כי המציאות היא בעלת תכונה מורכבת הדומה במהותה למודעות עצמית. כלומר, כשם שהדעת (mind) היא אמיתית, המציאות היא במובנים מסוימים כמו דעת. אבל כאשר אנו מנסים לענות על השאלה המתבקשת "דעתו של מי?", התשובה הופכת להגדרה מתמטית ומדעית של אלוהים. יוצא מזה שכולנו קיימים במה שניתן לקרוא לו "דעתו של אלוהים", ושהדעות הפרטיות שלנו הן חלקים של דעתו של אלוהים. הן לא חזקות כמו דעתו של אלוהים, כי הן רק חלקים ממנה; עם זאת, הן מחוברות ישירות אל המקור הגדול ביותר של הידע והכוח הקיים. חיבור זה של דעתנו לדעת של אלוהים, שהוא כמו חיבור של חלקים אל השלם, הוא מה שאנחנו מכנים לעיתים הנפש או הרוח, והוא החלק המכריע והחיוני ביותר של היות האדם.
לנגן קורא לעצמו "מכבד של כל הדתות של העמים בכל המקומות". באחד המקומות טען כי הוא לא שייך לאף זרם דתי כלשהו, והסביר כי הוא "לא יכול להרשות שהגישה ההגיונית [שלו] לתאולוגיה תיפגע על ידי דוֹגְמָה דתית". (על אף זאת, כתב בספרו "The Art of Knowing" הערה המתייחסת כך לאמונה הנוצרית: "(לעת עתה, נתעלם מהוויכוח המתמשך זמן רב לגבי האם אלוהים יכול 'להזריק' [inject] את עצמו לתוך סימולציית הרמה התחתונה כ"משיח", פשוט נענה "כן" ונשאיר זאת בכך)" [הסוגריים במקור].)
דיוקנו הופיע לאחרונה בספרו של מלקולם גלדוול "מצוינים: ממה עשויה הצלחה", שם גלדוול מתייחס לסיבות מדוע לנגן לא היה מסוגל לפרוח בסביבת האוניברסיטה. גלדוול כותב כי אף על פי שלנגן "קרא לעומק פילוסופיה, מתמטיקה, ופיזיקה" כשעבד על ה-CTMU, "ללא אישורים אקדמיים, אין לו סיכוי להתקבל לפרסום אי פעם בכתב עת אקדמי". דיוקנו של גלדוול על לנגן מצייר אותו בעיקר כדוגמה לאדם שנכשל במימוש הפוטנציאל שלו בין השאר בשל כישורים חברתיים דלים, שהם תוצאה, לפי השערת גלדוול, של גדילתו בעוני. לעומת זאת, לנגן מצידו מתייחס בבוז לאקדמיה (ובייחוד לממסדים האקדמיים), אותה הוא מכנה "Acadummy" (דֶּמֶה), ולטענתו "מגה מצליחה היכן שהאקדֶמֶה-יות נכשלות".