stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מכון שכטר למדעי היהדות
ראו גם

בית מדרש אלול
מחשבת ישראל
פילוסופיה יהודית
בית מדרש
ישיבה
הערות שוליים

↑  על מכון שכטר, באתר מכון שכטר למדעי היהדות
↑  תכנית אקדמית מקצועית - מרפא, באתר www.marpeh.org.il
↑  פרופ' ארי אקרמן מונה לתפקיד נשיא המוסד ללימודי תואר שני במדעי היהדות מכון שכטר בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265231205171  GND: 3054889-5  ISNI: 0000 0001 2113 4786  LCCN: n98091593  VIAF: 158063124   WorldCat (עם VIAF): 158063124
מכשפות הלילה

"מכשפות הלילה" (בגרמנית: Nachthexen) הוא הכינוי שהעניקו חיילי הוורמאכט במלחמת העולם השנייה לטייסות הצבא האדום שביצעו משימות הפצצה ליליות קטלניות כנגדם.
הקמת יחידות הנשים

ב-8 באוקטובר 1941, הוקמו בפקודה מס' 0099 של ועדת ההגנה העממית, בעקבות שתדלנות נמרצת של  מרינה רסקובה (אנ') (טייסת מפורסמת בברית המועצות), שלושה רגימנטים של נשים טייסות. כל הצוותים, צוותי הקרקע, המכונאות והחימוש הורכבו מנשים בלבד, אך במהלך המלחמה הצטרפו אליהם גם גברים. הרגימנטים הם:
ה-586 (מטוסי קרב מדגם יאק-1 ולאחר מכן יאק-7B): בפיקודם של תמרה קזרינובה ואלכסנדר גרידנב.
ה-587 (מפציצי צלילה דו מנועיים מדגם פטליאקוב Pe-2): בפיקודה של מרינה רסקובה, ולאחר נפילתה בקרב – ולנטין מרקוב.
ה-588 (מפציצי לילה): בפיקודה של יבדוקיה ברשנסקיה. זהו הרגימנט היחיד שנותר על טהרת הנשים עד לסוף המלחמה.
רגימנט 588 – "מכשפות הלילה"

רגימנט 588 צויד במטוסי פוליקרפוב Po-2 דו-כנפיים מיושנים (כונו "קוקורוזניק" – קוטף תירס), ששימשו עד אז כמטוסי אימון בלבד. אף על פי שנשאו צמד פצצות בלבד, הצליחו ההפצצות הליליות היעילות לזרוע בהלה וייאוש בקרב הנאצים, שכינו את הטייסות בשם "מכשפות הלילה".
הטייסות אומנו בחופזה בעיירה אנגלס, בקרבת סטלינגרד, והמריאו למשימתן הראשונה ב 8 ביוני 1942.
משימותיהן של מכשפות הלילה היו בדרך כלל הפצצות ליליות של אזורי כינוס, מחנות עורפיים ובסיסי אספקה. להפצצות אלו לא הייתה חשיבות אסטרטגית גדולה, אך השפעתן המוראלית הייתה לא מבוטלת.
משימות ההפצצה היו קשות לביצוע בשל ביצועיו הגרועים של מטוס ה-Po-2 העשוי עץ. עם זאת, מהירותו הנמוכה (עד 150 קמ"ש) של המטוס היוותה במובנים מסוימים יתרון, שכן היא הקנתה לו כושר תמרון גבוה ויכולת חמיקה ממטוסי אויב – מהירות ההזדקרות של מטוסי המסרשמיט Me-109 הנאציים הייתה כ-192 קמ"ש, גבוהה בהרבה מהמהירות המרבית של ה Po-2, האחרון גם היה מסוגל לטוס בגובה מטרים בודדים מעל הקרקע בשל איטיותו, ואף "להסתתר" מאחורי צמחייה.
הטייסות לא צוידו במצנחים בשל גובה הטיסה הנמוך, מה שלא איפשר פתיחת מצנח בגובה הנחוץ. משום שהמטוס יכול היה לשאת רק צמד פצצות בכל גיחה, נאלצו הטייסות לבצע מספר רב של גיחות בלילה אחד. בין יוני 1942 לאוקטובר 1945 ביצעה טייסת זו 23672 גיחות והטילו מעל 3000 טון פצצות.
טקטיקות הפעולה

מכשפות הלילה היו בדרך כלל מכבות את מנוע המטוס ודואות אל מטרתן בשקט מוחלט, כאשר נשמעה שריקת האוויר על הקרקע היה זה כבר מאוחר מדי, שכן הפצצות כבר היו בדרך ליעדן.
מבנה המטוס העשוי בד ועץ היה קשה לגילוי במכ"ם של מטוסי קרב הלילה של הלופטוואפה, ואף חיישני אינפרה-אדום התקשו להתביית על החום המועט שהפיק המנוע הקטן בן 110 כוחות הסוס של הפוליקרפוב.
לעומת זאת, זרקורים היוו בעיה משמעותית. הגרמנים פיתחו בסטלינגרד שיטה שנקראה "מעגל תותחים", ובה הוצבו במעגלים קונצנטריים תותחי נ"מ סביב מטרות חשובות, יחד עם זרקורים. מכשפות הלילה טסו בדרך כלל בטור זו אחר זו, שכן לא אומנו באופן מסודר, והוכו קשות בתותחי ה-37 מ"מ.
כנגד הזרקורים הן פיתחו טקטיקה של לוחמה בשלישיות מטוסים, כאשר צמד מטוסים נכנס אל המעגל ופונה בכיוונים מנוגדים במטרה להסיט את אלומות האור זו מזו, כך המפציץ השלישי יכול לעבור בחלק החשוך ולהטיל את מטענו. לאחר מכן התחלפו הטייסות בתפקיד ההסחה עד אשר כל השלישייה סיימה להטיל את הפצצות. שיטה זו דרשה אומץ לב רב אך פעלה היטב.
עיטורים

מכשפות הלילה זכו בסך הכול ב 23 עיטורי "גיבור ברית המועצות" ובתריסרי אותות הצטיינות אחרים. שתיים מהן, קטיה רייבובה ונדיה פופובה, יצאו ל-18 גיחות הפצצה בלילה אחד מעל פולין. בסך הכול הן יצאו ללמעלה מ-24,000 גיחות והטילו 23,000 טונות של פצצות. רוב הטייסות שרדו את המלחמה בחיים ואף השתתפו בקרב האחרון על ברלין.
הטייסת שביצעה את מספר הגיחות הגבוה ביותר הייתה אירינה סבורובה (אנ'), שביצעה במהלך המלחמה 1008 גיחות.
מפקדת טייסת מכשפות הלילה הייתה יבדוקיה ברשנסקיה (אנ')
ראו גם

לידיה ליטבק
יקטרינה בודנובה
פנינה אורטרגר
לקריאה נוספת

Noggle, Anne. A dance with death: Soviet airwomen in World War II. Texas A&M University Press, 1994.(הספר בקטלוג ULI)
קווין, קייט. הציידת. הוצאת מודן, 2020. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  The Soviet Night Witches, The Wright Museum of WW2, ‏1 באוקטובר 2020
↑  "Nadia Popova". The Economist. 2013-07-20.
מטוס פוליקרפוב Po-2 "קוקורוזניק"
יבגניה רודנבה, גיבורת ברית המועצות ואחת ממכשפות הלילה
מלכה חפץ-טוזמאן

| --- | --- |

מלכה חפץ-טוזמאן בצעירותה
 לידה:  1893 
 פטירה:  1987 (בגיל 94 בערך) ברקלי
 מדינה:  ארצות הברית
 שפות היצירה:  יידיש
 תחום כתיבה:  שירה
 תקופת הפעילות:  1949–1987 (כ־38 שנים)
 בן זוג:  שלמה טוזמאן
 פרסים והוקרה:  פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (1981)
 
מלכה חפץ-טוזמאן (סביבות 1896 – 1987) הייתה משוררת אמריקאית, ילידת רוסיה, שכתבה ברוסית.
ביוגרפיה

חפץ-טוזמאן נולדה למשפחה חסידית בכפר בושאיה חיצ'ה בפלך ווהלין באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). היא הייתה בת שנייה למשפחה בת שמונה ילדים. היא למדה בתחילה אצל מורים פרטיים שאביה לקח לשמונת ילדיו ובהמשך למדה בבתי ספר רוסיים. ב-1912 היגרה לארצות הברית, שם לימדה במילווקי בבית ספר יהודי. במקביל למדה באוניברסיטת ויסקונסין. לאחר לימודיה היא עברה ללוס אנג'לס ולימדה בבתי ספר יהודיים.
ב-1949 החלה ללמד יידיש וספרות יידיש באוניברסיטה ליהדות בלוס אנג'לס (שהיה סניף של בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק).
לאחר מות בן זוגה התגוררה בישראל בין השנים 1971–1972. לבקשת ילדיה שבה להתגורר בארצות הברית.
ב-1981 זכתה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
נפטרה בברקלי בקליפורניה, ארצות הברית ב-1987.
ספריה

מגיל צעיר פרסמה שירה בשפה הרוסית. פרסמה שירים בכתבי עת שונים ביידיש. משיריה תורגמו לעברית, אנגלית וגרמנית. ספרה הראשון פורסם לאחר שעברה כבר את גיל החמישים.
לידער, לוס אנג'לס, 1949
שאטנס פון געדענקען: לידער, תל אביב, תשכ"ה (1965)
מילד מיין ווילד, לוס אנג'לס, 1958
בלעטער פאלן ניט (עלים אינם נושרים), תל אביב, 1972
אונטער דיין צייכן (מתחת לסימן שלך), תל אביב 1974
היינט איז איביק (היום הוא הנצח), תל אביב, 1977
תרגומים לעברית

גוהרת על עצמי: מבחר שירים, תרגמה מיידיש והוסיפה אחרית דבר חמוטל בר-יוסף, קשב לשירה, תל אביב, 2008
לקריאה נוספת

זיינוול דיאמטנט, (בתוך) לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, ניו יורק, כרך 3, עמ' 745-744
אביבה ברלינסקי-טל, שירתה של מלכה חפץ-טוזמאן: מונוגרפיה (דיסרטציה), אוניברסיטת בר-אילן, 2000
הערות שוליים

↑  כך על פי ערכה ב"לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור" (לקסיקון ספרות היידיש החדשה) נולדה במאי 1896, במקורות אחרים יש הערכות אחרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268993005171  PLWABN: 9810558858405606  BnF: cb14525419q (data)  GND: 124366902  ISNI: 0000 0000 8373 1431  LCCN: n86015692  NTA: 330830279  SUDOC: 176991468  VIAF: 37151197   WorldCat (עם VIAF): 37151197
ממלכת סאסקס

ממלכת סָאסֶקְס (באנגלית עתיקה: Sūþseaxna rīce; בלטינית: Regnum Sussaxonum, "ממלכת הסקסונים הדרומיים" – "Sūþ" פירושו "דרום" באנגלית עתיקה) הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. סאסקס שכנה בדרום מזרחה של אנגליה, לחופי תעלת למאנש. היא גבלה בצפון מערב בממלכת וסקס הסקסונית ובצפון מזרח עם ממלכת קנט היוטית.
סאסקס הוקמה בשנת 477 על ידי הסקסונים, אשר פלשו לאזור מצפון גרמניה במהלך המאה ה-5. במקור הייתה האוכלוסייה פגנית בעיקרה, אך תחת מלכותו של אאתלוויל, סביב שנת 680, ממלכת סאסקס התנצרה. בדרך כלל הייתה סאסקס בצילן של ממלכות גדולות יותר באנגליה, בעיקר וסקס ומרסיה. לאחר שבמהלך מאתיים השנים הראשונות לקיומה הצליחה לשמור על מעמדה כממלכה ריבונית, לקראת סוף המאה ה-7, אל מול מעמדן העולה של ממלכות אחרות, הידרדר מעמדה המדיני של סאסקס. בשנת 686 היא הפכה למדינת חסות של וסקס. כעבור ארבעים שנה, הצליחה סאסקס להשתחרר מעולה של וסקס ולחדש את ריבונותה לפרק זמן של כחמישים שנה, עד לשנת 771. באותה השנה היא שוב הפכה למדינת חסות, הפעם של מרסיה. בשנת 827, אל מול עוצמתה העולה של וסקס, הפכה סאסקס שוב למדינת חסות של וסקס. מצב עניינים זה נמשך עד לשנת 860, אז סאסקס פורקה, ושטחה שולב בווסקס.
היסטוריה > ייסוד הממלכה

על פי "דברי הימים האנגלו סקסים" נוסדה ממלכת סאסקס על ידי אלה אשר פלש לשטח בו ממוקמת הממלכה, וכבש אותה מתושביה. דברי הימים מציינים כי במהלך השנים גדל השטח שנכבש ובעקבות קרב מירקרדס ברן בשנת 485 כבשו אלה ובנו קיסה, מלך סאסקס את אנדרטיום (היא טירת פוונסי) והרגו את כל תושביה.
יש להתייחס לתיאור זה בעירבון מוגבל בשל העובדה שדברי הימים האנגלו סקסים נכתבו כחמש מאות שנים לאחר האירועים המתוארים בהם.
היסטוריה > המאה השביעית

התיעוד הבא של אירועי ממלכת סאסקס מתאר כי בשנת 607 לחם קאולוולף, מלך וסקס, בסאסקס.
בשנת 681 גורש וילפריד מיורק מנורת'מבריה על ידי אקגפירת' ועבר לסאסקס, בה התגורר עד שנת 686 כשהוא ממיר לנצרות את תושביה הפאגאניים.
על פי בדה ונרביליס, הוטבל אתלוואלה, מלך סאסקס, לנצרות בממלכת מרסיה ביוזמת וולפהיר, מלך מרסיה, ובתמורה קיבל לחזקתו את האי וייט.
אתלוואלה האמין כי וילפריד סייע בסיום הבצורת שפקדה את הממלכה ולכן נתן לו אדמות בסילסי עליהם ייסד את מנזר סילסי, לימים ועד שנת 1075, היה המנזר למקום מושבו של הבישוף של צ'יצ'סטר.
זמן קצר לאחר התנצרותו נרצח אתלוואלה, וממלכתו נכבשה על ידי הנסיך קאדוואלה מממלכת וסקס. קאדוואלה גורש לבסוף מסאסקס על ידי האצילים ברתאן ואנדהאן, אשר שלטו יחדיו בממלכה לאחר מכן.
בשנת 686 תקפה סאסקס את הלותהיר, מלך ממלכת קנט, במטרה לסייע לאחיינו, אילדריק לעלות לשלטון. זמן קצר לאחר מכן נכבשה סאסקס בשנית על ידי קאדוואלה, מלך וסקס, וברתאן נהרג בקרב.
פרטים מועטים ידועים על שלהי המאה השביעית. ידוע כי בשנת 692 שלט בממלה נותלם אשר העניק לאחותו מתנה, וכי זמן קצר לאחר מכן שלט ואט על הממלכה.
היסטוריה > המאה השמינית

צו משנת 775 (ככל הנראה מדובר בשנת 725) מזכיר הענקת שטחי אדמה מנותלם, מלך סאסקס לאידברט מסלסי (הבישוף של סלסי). אחד העדים על חתימת צו זה היה ואט, לימים מלך סאסקס.
צו משנת 705 מזכיר את שמו של אוסריק, ככל הנראה מלך סאסקס.
צו משנת 714 (ככל הנראה מדובר בשנת 717) מזכיר את שמו של אתלסטאן, מלך סאסקס.
על פי דברי הימים האנגלו סקסים, בשנת 722 שלט בממלכה אתלברט, וצו משנת 733 מעיד כי נכון לשנה זו עדיין שלט בממלכה.
צו משנת 765 מזכיר את אילדוולף, מלך סאסקס וכן שני עדים לצו הם אלפוולד, מלך סאסקס ואוסלאק, מלך סאסקס.
מכתב משנת 765 ומשנת 770 מזכיר את אוסמונד, מלך סאסקס.
צו מלכותי משנת 772 מזכיר את אתלברט, מלך סאסקס. בצו זה מוזכר גם אוסוולד, מלך סאסקס, לימים מלך סאסקס. ככל הנראה בתקופה זו סיפח אופה את ממלכת סאסקס לממלכתו.
היסטוריה > המאה התשיעית

בשנת 825 השתלט על הממלכה אגברט, מלך וסקס, ושילב אותה בתוך ממלכתו.
ראו גם

מלכי סאסקס
ממלכת קנט
ממלכת וסקס
ממלכת מרסיה
הפטרכיה
הערות שוליים

↑  צו משנת 692
↑  צו משנת 775
↑  צו משנת 705
↑  צו משנת 714
↑  צו משנת 733
↑  צו משנת 765
↑  מכתב משנת 765
↑  מכתב משנת 770
↑  צו משנת 772
| אנגליה האנגלו-סקסונית |
| --- | --- | --- |
ארכאולוגיה אנגלו-סקסונית • הפטרכיה • היסטוריה אנגלו-סקסונית
| אירועים בולטים | ההתיישבות בבריטניה • ההתנצרות • הפלישה הוויקינגית • השלטון הוויקינגי • הכיבוש הנורמני |  |
| פוליטיקה | פוליטיקה |  |
| הממלכות | מרסיה • וסקס • נורת'מבריה • דיירה • ברניקיה • מזרח אנגליה • אסקס • קנט • סאסקס |  |
| רשימות המלכים | מרסיה • וסקס • נורת'מבריה • דיירה • ברניקיה • מזרח אנגליה • אסקס • קנט • סאסקס |  |
| בתי המלוכה | איקלינגאס • סרדיקינגאס • דיירה • ברניקיה • ואפינגאס • אסקס • קנט • סאסקס |  |
| חברה | חברה |  |
| תרבות, לשון ודת | פגניות ומיתולוגיה • נצרות מקומית • אומנות • אדריכלות • ספרות ושירה • שפה • כתב |  |
| קבוצות אתניות | אנגלו-סקסונים • יוטים • קלטים בריטונים • פיקטים • ויקינגים |  |
מננדרוס פרוטקטור

| --- | --- |
 לידה:  קונסטנטינופול
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 שפות היצירה:  יוונית עתיקה 
 יצירות בולטות:  היסטוריות 
 
מננדרוס פרוטקטור (ביוונית: Μένανδρος Προτήκτωρ או Προτέκτωρ, "המגן", "השומר"; נולד באמצע המאה ה-6 לספירה) היה היסטוריון ביזנטי.
מננדרוס נולד בקונסטנטינופוליס. המעט הידוע על חייו כלול בתיאורו את עצמו המצוטט בלקסיקון הביזנטי סודא (המאה ה-10). מננדרוס מזכיר את אביו אופראטס, שהגיע מביזנטיון, ואת אחיו הרודוטוס. בהתחלה למד משפטים, אבל נטש את לימודיו לטובת חיי הנאה. כאשר הונו היה נמוך, החסות שהוענקה לספרות על ידי הקיסר הביזנטי מאוריקיוס, שבחצרו הוא שירת כקצין צבא (ומכאן הכינוי "פרוטקטור", המציין את תפקידו הצבאי), עודדה אותו לנסות לכתוב היסטוריה.
חיבורו

בכתיבת חיבורו לקח מננדרוס כמודל את אגתיאס (אנ'), וההיסטוריה שכתב מתחילה בנקודה שבה אגתיאס סיים. חיבורו כולל את התקופה מהגעתם של הקוטריגורים (אנ') לתראקיה בתקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 558, ועד למותו של הקיסר טיבריוס השני בשנת 582. קטעים (פרגמנטים) ניכרים מהיצירה השתמרו בקטעי היסטוריה של הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס ובסודא. למרות שהסגנון לפעמים בומבסטי, הוא נחשב לאמין ולאחת הסמכויות בעלות הערך הרב ביותר להיסטוריה של המאה ה-6, במיוחד בנושאים גאוגרפיים ואתנוגרפיים. מננדרוס היה עד ראייה לכמה מהאירועים שהוא מתאר. כמו אגתיאס, הוא כתב אפיגרמות, שאחת מהן, על מאגוס (אנ') פרסי שהתנצר ומת כקדוש מעונה, נשמרה באנתולוגיה היוונית (i.101).
קטעים מחיבורו ניתן למצוא במהדורות הבאות:
CW Müller, Fragmenta historicrum Graecorum, 4, 200
JP Migne, Patrologia Graeca, 113
L. Dindorf, Historici Graeci minores, 2
Roger Blockley, The History of Menander the Guardsman, Liverpool 1985
הערות שוליים

1 2 3 4  Menander Protector, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה
↑  סודא, מננדרוס – Suidas, s.v. Μένανδρος
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265378605171  PLWABN: 9810537769205606  BIBSYS: 95003456  BNE: XX1465757  BnF: cb120079207 (data)  GND: 100953743  ICCU: SBLV279176  ISNI: 0000 0000 7980 292X  LCCN: n86082820  NTA: 071543244  RERO: 02-A000112939  SELIBR: 76489  SUDOC: 028194594  Trove: 1034009  VcBA: 495/20127  VIAF: 100901163   WorldCat (עם VIAF): 100901163
מילוש אוביליץ'

| --- | --- |

 לידה:  1350? 
 פטירה:  28 ביוני 1389 (בגיל 39 בערך) Kosovo Field, District of Branković 
 מדינה:  סרביה 
 השקפה דתית:  הכנסייה האורתודוקסית הסרבית 
 
ציור המדמיין את מילוש אוביליץ'
מילוש אוביליץ' (בסרבית: Милош Обилић או Miloš Obilić), המכונה גם קוביליץ' (Kobilić), שמת ב-1389, היה אביר בשירותו של הנסיך לאזאר של סרביה. מילוש נחשב לגיבור לאומי סרבי, מיוחסת לו הריגתו של הסולטאן מוראט הראשון לאחר קרב קוסובו והוא קדוש של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית.
לאחר ההתנקשות של אוביליץ' במוראט הראשון, הבן של מוראט והיורש שלו, באיזיט הראשון, הוציא להורג את השבויים הסרבים.
המקורות ההיסטוריים אינם מזכירים את מילוש אוביליץ' עד סוף המאה ה-14. את הריגת הסולטאן העות'מאני מייחסים המקורות ללזר חרבליאנוביץ' (נסיך סרביה דאז) ותריסר חבריו האמיצים. הקבוצה ניסתה לפרוץ לאוהלו של הסולטאן ושבעה מהם נפלו בדרך ורק אחד הצליח לחדור ולפצוע את הסולטאן בכידונו. האיש שפצע את הסולטאן מזוהה על ידי מקור טורקי בשם דימיטריה קוביליץ', שמאוחר יותר מוזכר כ"מילוש קובילה". בזיכרון הלאומי הסרבי התקבע השם מילוש קוביליץ', שעבר בהמשך שינוי ל"מילוש אוביליץ'".
האגדות ומקור השם

על מילוש אוביליץ' חיברו שירים עממיים ואגדות. על פי אחת האגדות הוא ינק בילדותו מאתון, לכן נעשה חזק כמו אתון ומכאן השם "קוביליץ" (בסרבית אתון היא kobila). על פי אגדה אחרת כשהיה כבר ילד אימו, שהיה לה שפע חלב, עדיין הניקה אותו ומכאן השם "אוביליץ'" (בסרבית שפע זה obilje).
לקריאה נוספת

דינה קטן בן-ציון, "המיתולוגיה הסרבית", מפה הוצאה לאור.
מנשיית נאצר

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  קהיר
 שטח:  5.54 קמ"ר
 אוכלוסייה:  278,970 (2024)
 קואורדינטות:  30°01′56″N 31°16′31″E﻿ / ﻿30.0322°N 31.2753°E﻿ / 30.0322; 31.2753
  (למפת קהיר מוגדלת) מנשיית נאצר(למפת קהיר רגילה) מנשיית נאצר
 
מבט-על על עיר הזבל
מָנְשִיָית נאצר (בערבית: منشية ناصر) הידועה גם כעיר הזבל, היא שכונת מצוקה בפרברי קהיר בירת מצרים, המבוססת על איסוף ומיחזור האשפה של העיר. שכונת הפחונים ממוקמת במורדות גבעת אלמקטם (جبل المقطم). למרות שבאזור רחובות, חנויות ובתי מגורים (כמו בכל אזור אחר בקהיר), אין בה תשתיות עירוניות כמו מים זורמים, מערכת ביוב או חשמל. חלק ניכר מן הבניינים בעיר נבנו ללא קבלת היתרים מסודרים של הרשויות. רק לכ-10% מתושבי השכונה יש גישה למים זורמים; וכ-80% מן הבתים אינם מחוברים למערכת הביוב.
בין תושבי השכונה יש המכונים זבאלין (زبالين) - אספני אשפה - שתפקידם להביא את האשפה לשכונה מרחבי קהיר וממיינים אותה על מנת למצות ממנה את התועלת. משפחות מסוימות "מתמחות" במיון סוג מסוים של אשפה שהם ממיינות ומוכרות. מוצרי נייר או זכוכית שנמצאים נמכרים, ואספני המתכת מתיכים אותה לשימוש נוסף. קבוצת הזבאלין מונה כ-60-70 אלף נפשות, המשתייכות ברובן לעדה הקופטית הנוצרית. בשל דתם, הם מגדלים גם חזירים, אשר ניזונים מאשפה אורגנית. בשר חזירים אלה נמכר באיטליזים של קופטים ברחבי העיר. בשנים האחרונות, בשל החרדה הציבורית משפעת החזירים, הגביר המשטר המצרי את הפיקוח על עדרי החזירים של מנשיית נאצר. כלכלת השכונה לא-פורמלית ומשפחות רבות מתקיימות מאיסוף האשפה למרות קיומם של שירותי איסוף אשפה ציבוריים בקהיר.
הכנסייה המונוליטית "שמעון הקדוש" שברובע יכולה להכיל עד 20000 מתפללים והיא הכנסייה הגדולה ביותר במזרח התיכון.
ב-6 בספטמבר 2008 התחולל אסון בעיר, לאחר שסלעים מגבעת אלמקטם התדרדרו אל תוך השכונה וקברו תחתיהם כמה עשרות אנשים. כ-100 אנשים נהרגו באסון, וכמה עשרות נוספים נפצעו.[דרוש מקור]
אוכלוסייה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מעשה בשני גורו

| --- | --- |

עטיפת הספר מ-2012
 מידע כללי
 מאת:  אברהם שלונסקי
 איורים:  דני קרמן, אביאל בסיל
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  שירי ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  ספרית פועלים
 תאריך הוצאה:  1974
"למה כן ולמה לא או מַעשֶׂה בִּשנֵי גורו" הוא שיר מאת אברהם שלונסקי.
השיר נכלל בספר השירים אני וטלי בארץ הלמה, בהוצאת ספרית פועלים, 1974 (שיצא במהדורה מחודשת ומקוצרת ב-2003 עם איוריו של דני קרמן), ואחר כך, ב-2012, בספר כן-גוּרוּ ולא-גוּרוּ, מלווה באיוריו של אביאל בסיל.
השיר הוא סיפור משעשע, קצבי ומחורז בווירטואוזיות. מורכב משורות קצרות בחריזה. הצליל של המילה "לא" מופיע הרבה בשיר גם במילים אחרות: הבדלו, לסבלו, כהרגלו.
השיר מספר על כן-גורו, הגור הנחמד והצייתן, שאומר תמיד "כן", ועל לא-גורו, הגור השני, המרדן, שמתנהג באופן בלתי נסבל ואומר תמיד "לא". בני המשפחה מסבירים ללא-גורו שהעולם מחבב את אומרי ה"כן", ולא-גורו משתכנע ומסכים.
קטעים מהשיר

מַעשֶׂה בִּשנֵי גורו: 

כֵּן גוּרוּ 

וְלֹא גוּרוּ, 

זוּג נֶחְמָד וְהֶבדֵלו 

כַּהֶבְדֵל בֵין כֵּן לְלֹא. 



הָאֶחָד הוּא גוּר חָביב, 

והַכֵּן לא מָש מפּיו 

ואָחִיהוּ עַקשָני הוּא 

וְהַלֹא לא מָש מִפּיהוּ.
הערות שוליים

↑  כן-גוּרוּ ולא-גוּרוּ	 / אברהם שלונסקי, באתר ספריית הפועלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: b20f6ee8-a9c4-47ac-8816-9a30237d92a7 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מעברות הירדן

מעבורת על פני הירדן במפת מידבא
מַעְבְּרוֹת הַיַּרְדֵּן הם אזורי מים רדודים בנהר הירדן שבהן ניתן לחצות ברגל את הנהר. בימים עברו, לאורך רוב ימות השנה, היו מי הירדן עמוקים ואי אפשר לעוברם מצד לצד, אלא רק במקומות שבהן הנהר רדוד ושטפו חלש ביותר.
במקרא ובתלמוד

מעברות הירדן נזכרים בסיפור המרגלים ששלח יהושע ליריחו בספר יהושע, פרק ב', פסוק ז'. ליד יריחו נמצאים חמישה מקומות בהם אפשר לחצות את הירדן ובחמישה מקומות אלו רדפו אחרי המרגלים ששלח יהושע. לעומת זאת, כאשר בני ישראל עברו את הירדן ממזרח למערב, כדי להיכנס לארץ כנען, פסקה זרימת המים בירדן בדרך נס ולא נזקקו למעברות הירדן.
למעברות נודע ערך רב מבחינה צבאית. במקרא נזכרת כמה פעמים תפיסת המעברות כדי למנוע מהאויב לנוס כמו בסיפור גדעון בו נזכרת חסימת המעברים על ידי בני אפרים, כדי למנוע מצבא מדין לברוח:
וּמַלְאָכִים שָׁלַח גִּדְעוֹן בְּכָל הַר אֶפְרַיִם לֵאמֹר: רְדוּ לִקְרַאת מִדְיָן וְלִכְדוּ לָהֶם אֶת הַמַּיִם עַד בֵּית בָּרָה וְאֶת הַיַּרְדֵּן, וַיִּצָּעֵק כָּל אִישׁ אֶפְרַיִם וַיִּלְכְּדוּ אֶת הַמַּיִם עַד בֵּית בָּרָה וְאֶת הַיַּרְדֵּן.
מצודת דוד בפירוש לפסוק זה כותב:
"ולִכדוּ" – רצה לומר, קחו המעברות מן הנחל אשר היה סמוך להם ועד בית ברה קחו ואף מעברות הירדן קחו, לבל יוכל לעבור המים.
פשיטות המדיינים על ארץ כנען נעשו דרך מעברות הירדן. הם חדרו פנימה לתוך צפון הארץ בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס.
כמו כן נזכרות המעברות בסיפור אהוד בן גרא כאשר נחסמה דרכו של צבא מואב לאחר שאהוד בן גרא הרג את עגלון מלך מואב בספר שופטים, פרק ג', פסוק כ"ח, לכידת מעברות הירדן מנעה מצבא מואב להימלט חזרה לארצו ולשקם את הצבא. ובסיפורו של יפתח הגלעדי בספר שופטים, פרק י"ב, פסוק ה', נחסמה דרכם של האפרתים.
אליהו הנביא הכה את מי הירדן באדרתו לפני שעלה בסערה השמיימה, והמים נסוגו, והוא ביחד עם אלישע עברו את הירדן בחרבה (מלכים ב', ב', ח').
על פי חז"ל נדרש המאמין, הרואה את מעברות הירדן לברך "שעשה ניסים לאבותינו במקום הזה".
בתקופת המשנה היו ספינות ששמשו לחציית הנהר. הספינה שמוזכרת בתלמוד כ"ספינת הירדן" (מסכת שבת, דף פ"ג, עמוד ב') היא כנראה אחת מספינות אלו. על ספינה זו נאמר:
ממלאין אותה פירות ומולכין אותה מן הים אל היבשה ומן היבשה אל הים.
האתר בית עברה מזוהה עם המקום בו הטביל יוחנן המטביל את ישו הנוצרי (יוחנן א', כ"ח), אך מקום הטבילה המקובל על הנוצרים נמצא ליד יריחו.
במקרא ובתלמוד > מהתקופה הרומית עד המאה ה-20

עד לתקופה הרומית לא היו גשרים בארץ ישראל והמילה גשר אינה מוזכרת בתנ"ך, חציית הירדן התבצעה רגלית בקיץ בעיקר ובמקומות שבהם אין הירדן עמוק והזרימה בו חלשה. בתקופת השלטון הרומי יחידת הצבא שהופקדה על המעברים הייתה הקוהורטה הכרתית השנייה.
השימוש במעבורות לחציית הירדן נמשך גם בתקופה הרומית כאשר בתקופה הביזנטית בארץ ישראל מופיע סוג חדש של מעבורת, ספינה הקשורה לחבל שמתוח משני צִדי הירדן, הנוסעים היו נכנסים לספינה והספינה הייתה ככל הנראה נגררת מצד אחד של הנחל לצד שני, במפת מידבא מופיעות שתי מעבורות כאלו על גבי הירדן, סוג כזה של מעבורות נעלם במהלך ימי הביניים והופיע שוב בעת החדשה.
בנוסף נבנו ככל הנראה לראשונה בתקופה זו גשרים על גבי נהר הירדן. בשנת 1183 פלש סלאח א-דין בראש צבאות ערב דרך מעברות הירדן ונלחם עם הצלבנים.
המעבורות המשיכו לשמש כאמצעי העיקרי לחציית הירדן במהלך התקופה הערבית והטורקית, למעשה עד לסוף המאה התשע עשרה לא היו גשרים תקינים על גבי הירדן דרומית לכנרת וכל התעבורה בין שתי גדות הירדן התקיימה במעבורות, גם כאשר נבנו גשרים על פני הירדן, בתקופה של שלטון מרכזי חזק וכחלק ממערכת דרכים אימפריאלית המשיכו המעבורות לשמש לתעבורה מקומית.
במקרא ובתלמוד > במאה ה-20

המעבורות המשיכו לשמש במהלך המאה העשרים. במלחמת העולם הראשונה חצה הצבא הבריטי שכלל את הגדודים העבריים את הירדן במעבר אדם (דמיא), אותו מעבר ששימש את פרעה שישק שלושת אלפים שנה קודם לכן, ובמלחמת העצמאות ניסה צבא עיראק לחצות את הירדן במעברה לאחר שנכשל בניסיונו לחצות את הירדן בגשר שליד קיבוץ גשר.
אחרי מלחמת ששת הימים ופיצוץ הגשרים שעל הירדן התחילה מדיניות "הגשרים הפתוחים" למעשה ב"מעבורות פתוחות" בין שתי גדות הירדן עד להקמת גשר ביילי על ידי צבא ירדן בתמיכת ישראל. בנוסף לגשרים שהיו קיימים, שימשו גם מעברות אחרות למעבר בני אדם, סחורות ואמצעי לחימה. בין הבולטים שבהם: אום צוץ – ממזרח למחולה ואום שורט – ממזרח לנערן שנזכרים בשיר של להקת השריון "שריונים 69":
בגאון הירדן, באום שורט ואום צוץ, במטע הדקלים, בחצר הקיבוץ, במקום בו הקיץ אדום ובוער, אך הגבול בו אדום ולוהט עוד יותר.
מאותה תקופה ועד היום שימשו המעבורות כמרכיב מרכזי בתכנונים צבאיים ותפקידם הופיע גם בשירו של חיים חפר, "יש לי אהוב בסיירת חרוב":
ביום הראשון כשקבענו פגישה,
הלך הוא לבדוק את דרכי הגישה,
של איזשהו מעבר בירדן,
בבוקר חזר מנומנם וישן.
השימוש במעברות לחציית סער של הירדן למשימות צבאיות המשיך לתוך המאה ה-21 ואפילו בתאריך מאוחר כמו בשנת 2012 המשיך צה"ל לתרגלו.
בשנת 2017 הגיעה למקום לראשונה קבוצת מתנדבים בראשותו של עוזי דיין לקאסר אל יהוד אשר בפאתי יריחו. עוזי דיין הציע לחזור לקרוא למקום בשמו העברי – מעברות הירדן.
בשנת 2018 הגיעו למקום בתאריך י' בניסן יותר מ-1,000 איש וערכו טקס לזכר מעבר בני ישראל את הירדן לארץ ישראל.
הערות שוליים

↑  יחזקאל קויפמן, ספר יהושע, ירושלים, קריית ספר, 1963, עמ' 95.
↑  ראו:ספר יהושע, פרק ג', פסוקים י"ג–י"ז וספר תהלים, פרק קי"ד, פסוקים ג'–ה'
↑  אברהם מלמט, ישראל בתקופת המקרא, ירושלים: מוסד ביאליק, 1983, עמ' 102-98.
↑  אריאל בולשטיין, לשנה הבאה במעברות הירדן, באתר ישראל היום, 25 במאי 2018
| תקופת השופטים |
| --- | --- | --- |
| שופטי ישראל | עתניאל בן קנז • אהוד בן גרא • שמגר בן ענת • דבורה הנביאה • גדעון בן יואש •  תולע בן פואה • יאיר הגלעדי • יפתח הגלעדי • אבצן מבית לחם • אילון הזבולוני • עבדון בן הלל • שמשון  • עלי הכהן • שמואל הנביא • יואל ואביה בני שמואל |  |
| דמויות בולטות נוספות | בני קיני • ברק בן אבינעם • יעל אשת חבר הקיני • אבימלך בן גדעון • יותם בן גדעון • פינחס בן אלעזר הכהן • אלקנה • חנה • פנינה • חפני ופינחס • אשת פינחס • מנוח • אשת מנוח • בת יפתח • משפחת אביעזר • יהונתן בן גרשום |  |
| דמויות במגילת רות | אלימלך • בעז • נעמי • רות • ערפה • מחלון וכליון |  |
| דמויות נוכריות בולטות | עגלון מלך מואב • יבין מלך חצור • סיסרא • דלילה • אם סיסרא • כושן רשעתים • זבח וצלמונע |  |
| אירועים | מלחמת סיסרא • שירת דבורה • פסל מיכה • פילגש בגבעה • מגילת רות |  |
| מקומות | גלגל • משכן שילה • נחלות שבטי ישראל • המצפה • מעברות הירדן • חרושת הגויים •  קריית יערים • אלון מעוננים • אלון מוצב • תומר דבורה • בית אל • מרוז |  |
| עמים | שבעת העממים • כנען • פריזי • יבוסי • אמורי • חיווים • חתים • גרגשי • ארמים • מואב • עמון • עמלק • פלשתים • מדין • בני קדם • הקיני |  |
חציית הירדן במעבר דמיא על ידי הכוחות האוסטרלים-ניו זילנדיים, מלחמת העולם הראשונה
תרגול חציית סער בירדן