stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השביעייה הבהאית
חברי השביעייה > עפיף נעימי (Afif Naeimi)

עפיף נעימי (נולד ב-06/09/1961) יליד יזד, הוא חי חלק מנעוריו עם קרובי משפחה בירדן לאחר מותו של אביו. הוא היה פעיל זמן רב במתנדבים, שירות בהאי, כיתות לימוד לילדים ומבוגרים כאחד, וכיהן כחבר בוועד עזר, תפקיד ממונה עם תפקיד השראה, עידוד וקידום הלמידה בקרב בהאים. לעפיף ולאשתו סורה יש שני בנים בוגרים.
עפיף התפתח כתעשיין. למרות שחלם להתקבל ללימודי רפואה נאסר עליו לדבוק בחלומו ולהפוך לרופא, כיוון שכבן לדת הבהאית לא הורשה להיכנס למסגרת האוניברסיטה הציבורית באיראן. עפיף הפנה את תשומת לבו לעסקים, אחד השדרות המעטים של העבודה הפתוחה לבהאים, בסופו של דבר הפך לבעליו של מפעל השמיכה והטקסטיל של חותנו.
בתאריך 14 במאי 2008 נעצר נעימי על ידי הרשויות האיראניות.
חברי השביעייה > סעיד רזאי (Saeid Rezaie)

סעיד רזאי (נולד ב-27/09/1957) הוא מהנדס חקלאי במקצועו, בעבר ניהל עסק ציוד חקלאי מוצלח במשך למעלה מ-20 שנים, ובנוסף חיבר מספר ספרים. סעיד נולד בעבדאן ובילה את ילדותו בשיראז, שם קיבל תואר מאוניברסיטת פהלווי. בתחילת שנות ה-80, כשהרדיפה של הבהאים הייתה אינטנסיבית, סעיד עבר לצפון איראן ועבד שם כמנהל חקלאי, ולאחר מכן בגלל קשיים שהוטלו על הבהאים הסב את מקצועו ועבר לעבוד כנגר. בשנת 1985, יחד עם שותף החליט על פתיחת חברה למכירת ציוד חקלאי במחוז בשם פארס ומנקודה זו עסקיו שגשגו. מר רזאי שימש באופן פעיל את הקהילה הבהאית מאז שהיה צעיר, הוא הרבה ללמד כיתות ילדים במשך שנים רבות וקידם מאמצים חינוכיים אחרים במסגרת הקהילה.
לו ולאשתו, שאהין רוחאניאן, נולדו שלושה ילדים. שתי בנותיהם היו חלק מקבוצה של 54 צעירים בהאים שנעצרו בשיראז ב -2006 כאשק עסקו בפרויקט שמטרתו לסייע לנזקקים מהעדה הבהאית.
מר רזי נעצר לתקופה שכללה 40 יום בבידוד לפני מעצרו האחרון ב-14 במאי 2008.
חברי השביעייה > מחוואש סבת (Mahvash Sabet)

מחוואש סבת (נולדה ב-04/02/1953) היא מורה ומנהלת בית ספר שפוטרה מחינוך ציבורי על שום היותה בהאית. לפני מעצרה שרתה במשך 15 שנים כחברה במועצת המנהלים של המכון ללימודים מתקדמים בהאיים, וגם הייתה שותפה של המכון הבהאי להשכלה גבוהה, המספקת השכלה גבוהה אלטרנטיבית לבני הנוער הבהאים שמנועים מלהתקבל למוסדות הציבוריים באיראן.
מחוואש נולדה ב -1953 בארדסטאן ועברה לטהראן כשהייתה בכיתה ה. היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה. מחוואש החלה את הקריירה המקצועית שלה כמורה ובהמשך התקדמה ועבדה כמנהלת במספר בתי ספר. בתפקידה המקצועי שיתפה מחוואש פעולה עם הוועדה הלאומית לאומנות קרוא וכתוב של איראן. לאחר המהפכה האסלאמית ב-1979, כמו אלפי מחנכים באיים איראנים אחרים, גם מחוואש פוטרה מעבודתה ונחסמה לעבודה בחינוך הציבורי באיראן.
למחוואש ולבעלה, סילווש סבת, שני ילדים.
מחוואש נעצרה ב -5 במרץ 2008.
חברי השביעייה > בהרוז טבאקולי (Behrouz Tavakkoli)

בהרוז טבאקולי (נולד ב-01/06/1951) היה עובד סוציאלי שבשל אמונתו הבהאית איבד את משרתו הממשלתית בתחילת שנות השמונים. לפני מאסרו האחרון הוא חווה מעצרים והטרדות לסירוגין. בשנת 2015 נכלא בהרוז למשך ארבעה חודשים בהן בניגוד לחוק לא קיבל תשלום אסיר. את רוב הזמן העביר בבידוד, שם התפתחה אצלו מחלת כליות ונמנע ממנו לקבל טיפול רפואי.
בהרוז למד פסיכולוגיה באוניברסיטה ולאחר מכן סיים שנתיים של שירות בצבא איראן והשתחרר בדרגת סגן. עם שחרורו הוכשר והתמחה בטיפול של נכים פיזית ונפשית, בהרוז עבד במשרה ממשלתית עד שפוטר בשל דתו.
לבהרוז ולאשתו, טהרה פאח'רי טוסקי, יש שני בנים.
מבחינה קהילתית מר טבאקולי נבחר למועצה המקומית במשהד, הוא החל כסטודנט באוניברסיטה המקומית, ואחר כך כיהן במועצה דומה בסארי לפני שמוסדות כאלה נאסרו בתחילת שנות השמונים. בהרוז שירת גם בוועדות הנוער הבהאיות השונות, ובמשך שנות השמונים מונה כבר במועצת העזר.
עם הקושי הכלכלי ולאחר הסנקציות שחלו על הבהאים שבעקבותיהן איבד בהרוז את מעמדו בממשלה, הוא הקים נגרייה קטנה בעיר גונבאד, ובנוסף יזם והוביל סדרת שיעורים בלימודים בהאים למבוגרים ולצעירים.
נעצר ב-14 במאי 2008.
חברי השביעייה > וחיד טספחם (Vahid Tizfahm)

וחיד טספחם (נולד ב-16/05/1973) בעיר בשם אורומיה. לטיבריז הגיע כאשר מלאו לו 18 לצורך לימודי אופטיקה, ובנה בה את חייו עד שנת 2008 עת עבר לטהראן. וחיד במקצועו הוא אופטיקאי בעל חנות אופטיקה בטבריז. לאחר שהתבסס במקצועו הוא המשיך את לימודיו וסיים תואר שני בסוציולוגיה במכון הבהאי ללימודים מתקדמים, כך גם הפך לשותף של המכון הבהאי להשכלה גבוהה.
מאז ימי נעוריו, מר תספחם שירת את הקהילה הבהאית במגוון תחומים - במשך זמן מה כחבר בוועד הנוער הבהאי הלאומי ולאחר מכן כחלק מועדת עזר, קבוצה מייעצת המשמשת לעורר קהילות בהאיות. בנוסף הוא לימד שיעורים לילדים.
למר טספחם ולאשתו, פורוזאנדה ניקומאנש, יש בן אחד. נעצר ב-14 במאי 2008.
ראו גם

Persecution of Bahá'ís.
הערות שוליים

1 2  Profiles of the seven Baha’i “leaders” - Bahá’í World News Service, news.bahai.org (באנגלית)
1 2 3  The story of the seven imprisoned Iranian Baha’i leaders, www.bic.org (באנגלית)
↑  "Increasing violence against Iranian Baha'is engineered by government | Bahá'í World News Service (BWNS)". Bahá’í World News Service (באנגלית). 2013-03-06. נבדק ב-2018-06-10.
1 2  "Iran: Free Baha'i Leaders". Human Rights Watch (באנגלית). 2010-08-10. נבדק ב-2018-06-10.
1 2  "Interview with human rights lawyer Soltani - Iran Press Watch". Iran Press Watch (באנגלית אמריקאית). 2009-10-22. נבדק ב-2018-06-10.
↑  Fariba Kamalabadi - Bahaikipedia, an encyclopedia about the Bahá’í Faith, bahaikipedia.org (באנגלית)
1 2 3 4 5  Profiles of the seven Baha’i “leaders” - Bahá’í World News Service, news.bahai.org (באנגלית)
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
ישראל רייכרט

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  5 באוגוסט 1891 אוזורקוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  22 במאי 1975 (בגיל 83) גדרה, ישראל 
 ענף מדעי:  בוטניקה
 מקום מגורים:  פולין, ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תלמידי דוקטורט:  מרגלית גלון, יצחק ואהל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל בשנת תשט"ו
 בן או בת זוג:  נדיה אטינגון-רייכרט 
 תרומות עיקריות
 חקר גידולים חקלאיים
 
ישראל רייכֶרט (Reichert;‏ 5 באוגוסט 1891 – 22 במאי 1975) היה ממניחי היסודות למחקר הפיטופתולוגי ולחקר החקלאות בישראל. הוא היה מראשוני מכון וולקני, פרופסור בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל למדעי החיים (תשט"ו).
ביוגרפיה

רייכרט נולד ב-1891 בעיירה אוזורקוב (Ozorków) שבפולין הרוסית, בן למשפחה דתייה ואמידה. בילדותו למד בישיבה בראשותו של הרב ריינס. בשנת 1908 עלה לארץ ישראל. בארץ ישראל עבד כפועל חקלאי ולמד בסמינר למורים העברי בירושלים. לאחר סיום לימודיו, בשנת 1911, עבד כמורה בבית הספר של "עזרה" בחיפה. כעבור שנתיים נסע ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת ברלין והשתלם בביולוגיה. בתחום זה המשיך להורות ולחקור, ובשנת 1921 השלים דוקטורט, במסגרתו חקר את גידולי הפטריות במצרים (Die Pilzflora Aegyptens). בכל תקופה זו שהה באירופה והיה פעיל בארגונים ציוניים.
לאחר שסיים את עבודת הדוקטור, הוזמן רייכרט על ידי אוטו ורבורג ויצחק וילקנסקי לנהל את המחלקה לחקר מחלות צמחים בתחנת הניסיונות החקלאית שהקימו בארץ ישראל. הוא נמנה עם חוקריה הראשונים של התחנה וייסד בה את המחלקה לפתולוגיה של צמחים (נקראה גם פיטופתולוגיה). בראש מחלקה זו עמד במשך 37 שנים, בין 1922–1959, עד לפרישתו. החל מאמצע שנות החמישים, עם מעבר התחנה למכון וולקני בבית דגן, עמד גם בראש המכון להגנת הצומח.
פעילותו המחקרית זכתה גם להכרה אקדמאית. בשנת 1943 התמנה רייכרט למרצה במכון להוראת החקלאות (לימים שלוחת האוניברסיטה העברית ברחובות) ובשנת 1949 קודם לדרג פרופסור מן המניין. תרומתו לחקר מחלות הצמחים הייתה רבת חשיבות בתקופת עבודתו. מחלקתו הייתה בין הגדולות והפעילות ביותר במכון וולקני. עובדיו הביאו לזיהוי המאפיינים המסייעים להתפתחות מחלות צמחים. במחלקתו התפתחו לראשונה תחומי הוירולוגיה והפתוגאוגרפיה. מחקריהם של רייכרט ועובדיו הביאו לחיזוי של התפתחות מחלות בצמחים והביאו לשכלול שיטות ההדברה הרצויות. בין היתר, היה הראשון בעולם אשר חקר את השפעת הטל על התפתחות מחלות עלים.
בשנת תשט"ו היה רייכרט חתן פרס ישראל למדעי החיים, על מחקריו בתחום מחלות הצמחים.
בשנת 1959 פרש מראשות מחלקתו, בה המשיך לעבוד עד שנת 1968.
רייכרט נפטר בבית החולים הרצפלד לאחר מחלה בשנת 1975. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הניח את אשתו, הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט, שלה היה נשוי מיוני 1928, ואת אחיו, ד"ר יעקב רייכרט.

אלמנתו נפטרה ב-1994 ונקברה לצדו. אחיו וגיסתו נקברו לצדם.
לקריאה נוספת

יוסף פלטי, "ישראל רייכרט: הציוני שהיה לחלוץ הפיטופאתולוגיה בישראל", מדע, כ (1975), עמ' 86–88
הערות שוליים

↑  יעקב קטן, התפתחות הפיטופתולוגיה בישראל: תשעה עשורים של עשייה, באתר ארגון מגדלי ירקות. התפרסם ב"שדה וירק", גיליון מס' 10, מאי-יוני 2009, עמ' 11-8
↑  ישראל רייכרט באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  פרופ' ישראל רייכרט, דבר, מודעת אבל, 23 במאי 1975.
↑  נדיה ריכרט (אטינגון) באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266939305171  Botanist: Reichert  GND: 1259356531  ISNI: 0000 0004 0288 1964  VIAF: 97559164   WorldCat (עם VIAF): 97559164
אליקים וגה

| --- | --- |

 לידה:  1913 דורדרכט, הולנד 
 פטירה:  2004 (בגיל 91 בערך) 
 ענף מדעי:  אגרונומיה 
 מקום לימודים:  מרכז המחקר והאוניברסיטה של ואחנינגן 
 מוסדות:  מרכז וולקני 
 
אליקים (אליה) וגה (אלורס-וגה) (1913–2004) היה דוקטור לאגרונומיה, כיהן כראש מחלקת פרחים במכון וולקני, ונחשב ליוזם הקמת ענף הפרחים בישראל. היה גם פעיל ציוני ויוזם פעילות הסברה לטובת מדיניותה של ישראל.
קורות חיים

אלוורס-וגה נולד בדורדרכט שבהולנד למשפחה משכילה ובעלת ערכים ציוניים, ממוצא ספרדי.
עוד כנער שימש כמנהיג מקומי בתנועת "בני עמנו" הציונית שבדורדרכט.
את הכשרתו המקצועית לקראת עלייה לארץ ישראל בחר לעשות משנת 1938 בבית הספר הגבוה לחקלאות של אוניברסיטת וגנינגן.
בשנת 1940 פגש את מרתה ויילר מרוטרדם, לה נישא באוגוסט 1942.
במהלך מלחמת העולם השנייה לקח חלק בתנועת המחתרת ההולנדית שפעלה נגד השלטון הנאצי.
לאחר המלחמה ניהלו בני הזוג וגה את רשת החלוצים של ארגון "הכשרה ועלייה".
בשנת 1947 עלה ד"ר וגה לארץ-ישראל במסגרת ההעפלה והתגורר תחילה בעפולה ובהמשך בירושלים.
תרומה לענף הפרחים

בשנת 1955 נקרא וגה לנהל את יחידת המחקר לפרחים בבית דגן, והוא החל לנהל תחנות ניסויים בכמה מוקדים בארץ.
הוא פיתח זן חדש של סייפן (גלדיולה) לו קרא על שם אחותו "חנה", ובהמשך פנה להרכבת זנים חזקים יותר של ורדים, ציפורנים וגרברות.
בשנת 1960 השלים וגה את תואר הדוקטור שלו באוניברסיטת וגנינגן בהולנד בנושא "סיכונים וסיכויים בגידול בצלי פרחים בישראל".
בד בבד המשיך ד"ר וגה להשקיע בתחום המחקר הגנטי שנחשב לחדש, יחסית, בזמנו.
לאחר מלחמת ששת הימים ניהל ד"ר וגה ניסויים בגידול צבעונים בגולן. ניסויים אלו הוכתרו בהצלחה והיו בסיס לשיתוף פעולה כלכלי עם חברה הולנדית.
בשנת 1978 יצא ד"ר וגה לגמלאות והתנדב בסיוע להתיישבות החדשה בהרי יהודה, בה תמך רעיונית.
תרומה להסברה הישראלית

במהלך מלחמת שלום הגליל, מעמדה של המדיניות הישראלית במדינות המערב הגיע לשפל. ד"ר וגה, כמי שניהל קשר שוטף עם אישים רבים בהולנד, פעל להקים את ארגון "מידע" MEDA, שישמש כגוף הסברתי למדיניות ישראל בתקשורת ההולנדית. על ועדת ההיגוי של הארגון, אותו ניהל בעצמו, נמנו חברי פרלמנט הולנדיים ושגרירים לשעבר. ד"ר וגה ניהל קשרים שוטפים עם גופי התקשורת ההולנדים בהם התראיין, ואף שלח חומר המצדד במדיניות הישראלית. בהמשך אף הוציא הארגון לאור עיתון הסברתי שנשלח למעצבי המדיניות ההולנדיים.
פרסים

בשנת 1999 הוענק לד"ר וגה פרס ממועצת הפרחים כהוקרה על תרומתו לענף הפרחים בישראל.
לקריאה נוספת

אליקים וגה, חלום שהתגשם-שיבה לארץ ישראל אחרי 1900 שנות גלות, יומן זיכרונותיו האישיים והמקצועיים.
כושי

בתרגום הראשון לעברית של מחזהו של ויליאם שייקספיר, "אותלו", נקרא גיבור המחזה "איתיאל הכושי"
כושי היא מילה שמקורה בתנ"ך, שמתייחסת לאדם (לרוב האדם השחור ממוצא אפריקאי) בעל צבע עור כהה ביותר (קרוב לשחור). החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-20 נוטה מילה זו להיחשב, בהתאם להקשר בו היא נאמרת, למילת גנאי גזענית, או לפחות לבלתי תקינה פוליטית. ההטעמה התקנית של המילה היא במלרע, אך דוברי עברית ישראלית הוגים אותה, בדרך כלל, במלעיל.
מקור המונח

המילה העברית "כושי" מתייחסת בתורה למי שבא מארץ כוש, שהיא, כנראה, סודאן של היום, ולמעשה, האזור המיושב מדרום למצרים. כוש בן חם היה בכורו של חם בן נח.
במהלך העת העתיקה כוש זוהתה כאתיופיה, עקב טעות שנוצרה בתרגום השבעים, בו "כוש" מתורגמת ל"אתיופיה". למעשה ממלכת כוש אכן הייתה קיימת אך באזור סודאן ולא באתיופיה. הבלבול נוצר כיוון שהאזור מדרום למצרים נקרא בפי המצרים בשם "כוש", על שם הממלכה הדומיננטית בו, ואילו היוונים קראו לאזור זה בשם "אתיופיה". מאוחר יותר, כאשר קיסרות אקסום החבשית התנצרה, היא אמצה לעצמה את השם "אתיופיה". כך נוצרה הטעות, הקיימת עד היום.
בתורה בספר בראשית מסופר על כנען, בנו האחר של חם שקולל על ידי נח: ”וַיֹּאמֶר אָרוּר כְּנָעַן; עֶבֶד עֲבָדִים יִהְיֶה לְאֶחָיו” (בראשית, ט', כ"ה). אירופאים ניצלו מאוחר יותר פסוק זה כדי להסביר את שעבוד האפריקאים כהי העור לעבדות (אף על פי שהוא קילל את כנען ולא את כוש).
בספר במדבר (י"ב, א') מסופר על מרים ואהרן, אחיו של משה רבנו, המרכלים ”עַל-אֹדוֹת הָאִשָּׁה הַכֻּשִׁית אֲשֶׁר לָקָח”, דבר שאינו מקובל בקרב בני ישראל. רש"י נותן כאן פרשנות החורגת מן הפשט, באומרו: "אשה כושית – מגיד שהכל מודים ביופיה, כשם שהכל מודים בשחוריתו של כושי", ומחזק את דבריו באומרו: "כושית – בגימטריה יפת מראה". בפירושו לדברי אברהם לשרי אשתו: ”הִנֵּה־נָא יָדַעְתִּי כִּי אִשָּׁה יְפַת־מַרְאֶה אָתְּ” (בראשית, י"ב, י"א) כותב רש"י: "עכשיו אנו באים בין אנשים שחורים ומכוערים, אחיהם של כושים, ולא הורגלו באישה יפה". בספר עמוס משווה הנביא את יחסו של ה' לעם ישראל ליחסו לעמים אחרים, ובין היתר לכושים: ”הֲלוֹא כִבְנֵי כֻשִׁיִּים אַתֶּם לִי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל”. וכן בתהילים ”שִׁגָּיוֹן לְדָוִד אֲשֶׁר שָׁר לה' עַל דִּבְרֵי כוּשׁ בֶּן יְמִינִי” (תהילים, ז', א') שלפי מדרש שוחר טוב, דוד המלך משתמש בכינוי גנאי לשאול המלך בן שבט בנימין.
שני מטבעות לשון מפורסמים עושים שימוש במילה כושי: ירמיהו הנביא מציג את השאלה "היהפוך כושי עורו?", שהפכה כביטוי למציאות שאינה יכולה להשתנות. את האמרה "הכושי עשה את שלו, הכושי יכול ללכת" טבע המחזאי פרידריך שילר בדרמה "קשר פיאסקו", שפורסמה בשנת 1783. בנוסף, תרגומו הראשון לעברית של המחזה השייקספירי "אותלו: המורי מוונציה" נעשה בידי יצחק סלקינסון בשנת 1874, והוא נקרא בשם "איתיאל הכושי".
"כושי" ככינוי גזעני

בעברית הישראלית לא שימש המונח "כושי" בתחילה ככינוי פוגעני. להפך, בשנים קודמות אף שימש לעיתים כשם חיבה לאדם כהה עור או ג'ינג'י (לדוגמה כושי רימון). מילים אחרות עשו שימוש בצבע העור ככינוי גנאי, דוגמת המונח "שוואַרצע" (יידיש: שחור).
דוגמאות נוספות  לשימוש חיובי שנעשה בעברית של אמצע המאה ה-20 ניתן למצוא בספר הילדים הידוע  דירה להשכיר של לאה גולדברג בו מתגוררת "חתולה כושית", בספר עצרת  החיות של אריך קסטנר המתרגמת מרים ילן-שטקליס המתייחסת ל"ילד כושי" ועוד.
בחצי השני של המאה ה-20 קיבלה המילה "כושי" קונוטציה פוגענית, ולדעתו של רוביק רוזנטל היא "נחשבת למילה הגזענית הבוטה והמקוממת ביותר באוצר ביטויי הגזענות בשפה.". הדבר נבע בין השאר מהשוואה שגויה בינה לבין המונח באנגלית "ניגר" (שהוא כינוי גנאי) ו-"Negro" (שהייתה פעם מילה תקינה, אולם בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הצלחת מאבק השחורים בהובלת התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בארצות הברית לשוויון זכויות, הפך לכינוי לא מקובל).
שינוי משמעותו של הכינוי "כושי" בא לידי ביטוי גם בתחום התרבות ובתחום הצרכנות: שיר הילדים "כושי כלב קט" נאסר זמנית לשידור בקול ישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20, מחשש לפגיעה ביחסי ישראל עם מדינות אפריקה. שמה של הגבינה שיוצרה בישראל ונקראה "כושי" שונה ל"אושי", וגם שמו של קרמבו, שנקרא "כושי" בראשית הפצתו בארץ ישראל, שונה.
"כושי" ככינוי גזעני > בישראל: כינוי גנאי ליהודי אתיופיה

במהלך העלייה מאתיופיה ישראלים אשר הורגלו בביטוי זה החלו לקרוא לישראלים יוצאי אתיופיה בשם זה. התרבות האתיופית מבחינה במושגים השונים של כהי העור. העמים החבשים יושבי אתיופיה אינם רואים עצמם כשחורים, מכיוון שמוצא עמים אלו הוא שמי ולא אפריקאי, באתיופיה עצמה נעשתה הפרדה כמעט מוחלטת בין אפריקאים שחורים לחבשים, גם החבשים עצמם השתמשו במונח "טוקר" (שחור) כלפי אפריקאים כהי עור, עמים אלו ניצלו זאת כמו האירופאים לעבדות (אמהרית: "ברייה" - "עבד") של העמים האפריקאים הלא חבשים באתיופיה, האימפריאליזם החבשי בייחוד זה של המרוץ לאפריקה שבו אתיופיה השתתפה באופן בלתי רשמי גרם למוות של כ-5 מיליון אפריקאים שחורי עור על ידי הקיסר מנליק השני, דבר זה יותר מאוחר העלה לשלטון את הרודן מנגיסטו היילה מריאם שלא היה חבשי. מרחיב על כך החוקר דני בודובסקי:
באתיופיה היו קיימות אבחנות ברורות בין הסוגים השונים של צבע העור ומרביתם המכריע של האתיופים (ובם גם היהודים) לא הגדירו עצמם כשחורים ("טוקור" באמהרית) אלא כחומים ("טעים" באמהרית), או כאדומים ("קאי", "קאי דמה") - אם היה להם גוון עור בהיר יותר. מבחינת עולם התוכן השתייכו ה"שחורים" לעולם התוכן של העבדים, דבר שיש בו להסביר את התגובות הקשות כל כך והעלבון לכך שבארץ הם נתקלים במקרים בהם קוראים להם כושי, מילה הנתפסת כקללה ופגיעתה של זו קשה אף ממכה וכדברי פתגם אתיופי ידוע - "נקע של הפה - אי אפשר לרפא אפילו במסאג' של חמאה".
בפסק דין מינואר 2007, הדן במקרה בו קרא נהג למאבטח "כושי", כתב השופט יצחק מילנוב את הדברים הבאים:
הכינוי "כושי" נחשב בעיני החברה בכללותה ככינוי גנאי וכעלבון, שנועד להטיל דופי באדם בשל צבע עורו הכהה, ולסמנו כ"חריג", וכנחות ביחס לאדם בעל צבע עור בהיר. המדובר, למעשה, בביטוי גזעני, שנועד להשפיל ולבזות את התובע, אך ורק בשל השתייכותו לעדה האתיופית  ובשל היותו בעל צבע עור כהה, ומשכך הוא נופל בגדר החלופה  הרביעית של הגדרת "לשון הרע" שבסעיף 1 לחוק (ביטוי שנועד "לבזות אדם בשל גזעו, מוצאו, דתו, מקום מגוריו, מינו או נטייתו המינית").
בדיון בעתירה לבג"ץ התייחסה נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש לקצין בחיל האוויר שכינה חייל בכינוי "כושי" וקבעה כי זו
התבטאות חמורה, שמקומה לא יכירנה בחברה בישראל בכלל, ובצה"ל בפרט. התבטאות זו חמורה בשל אופייה הפוגע והגזעני; היא חמורה במיוחד כשהיא מושמעת מצד קצין בכיר כלפי פקודו. היא מפיצה רוח רעה בשורות הצבא, ופוגעת הן בחייל היחיד הן בעדה שלמה, שהפליאה להיקלט בארץ ונושאת בעול השירות בצבא, וראויה להערכה ותחושת אחווה מצד חיילים ורעים לנשק.
ראו גם

Nigger
האדם השחור
שנקלה
"כושים" ככינוי לקהילת ביתא ישראל
עשרה כושים קטנים
"ליל הכושים" - ראו התקפת לח"י בחולון, 1946.
Woman Is the Nigger of the World
לקריאה נוספת

אברהם מלמד, "היהפוך כושי עורו: האדם השחור כאחר בתולדות התרבות היהודית", הוצאת זמורה ביתן והוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2002.
פרנץ פאנון, "ניסיונו הקיומי של השחור", בתוך: יהודה שנהב (עורך), קולוניאליות והמצב הפוסטקולניאלי, 2004, עמ' 25–46.
הערות שוליים

↑  רפאל ניר, "תקינות פוליטית לשון נקייה והזניית השפה", פנים 7, סתיו
1 2 3  רוביק רוזנטל (טור דעה), הזירה הלשונית: אל תקרא לי שחור, באתר nrg‏, 22 בספטמבר 2005
↑  ההיפוך שנעשה בין כנען לכוש נדון בהרחבה בספרו של אברהם מלמד, "היהפוך כושי עורו: האדם השחור כאחר בתולדות התרבות היהודית", הוצאת זמורה ביתן והוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2002; וראו גם מאמרו של מנחם קליין "וזכרת כי עבד היית"
↑   מיכאל דק, האם מותר עדיין לכתוב "כושי" בספר לילדים?, באתר הארץ, 17 באפריל 2019
↑  לדוגמה הארגון "United Negro College Fund" (אנ')
↑  אין זהות בין המושגים מאחר שלכינויים היסטוריה שונה, ראו רוביק רוזנטל, שם.
↑  גיא טנא, כושי כלב קט- צנזורה מוזיקלית בישראל  באתר "מאמרים".
↑  בנאום שנאם מנגיסטו לפני המהפכה האתיופית הצהיר כך "בארץ הזו, ישנם משפחות אריסטוקרטיות המסווגות באופן אוטומטי בני אדם עם עור כהה, שפתיים עבות, ושיער מקורזל כ"ברייה" ... שיהיה ברור לכלום שאני אעצור את הכינויים הגזעניים הללו." מתוךPaul B. Henze, Layers of Time, page 290
↑  עוד טעות נפוצה ההשוואה בין אתיופים לחבשים.
↑  דני בודובסקי, מאוצר הפתגמים של יהודי אתיופיה
↑  א (י-ם) 7878/05 אבי צגאי נגד איגנה אבי אבשלום, ניתן ב-11 בינואר 2007
↑  בג"ץ 6466/10 טוראי אברהם (אבי) ימר נ' הרמטכ"ל ואחרים, ניתן ב-30 ביוני 2011
גאוגרפיה של אוגנדה

| --- | --- |
 (למפת אוגנדה מוגדלת) קמפלה גולו לירה מבאלה ג'ינג'ה אנטבה קבאלה מורוטו ארוא מבארארה פורט פורטל דרום סודאן קניה רפ. דמ. קונגו  רואנדה טנזניה אגם ויקטוריה  אגם אלברט +(למפת אוגנדה רגילה) קמפלה גולו לירה מבאלה ג'ינג'ה אנטבה קבאלה מורוטו ארוא מבארארה פורט פורטל דרום סודאן קניה רפ. דמ. קונגו  רואנדה טנזניה אגם ויקטוריה  אגם אלברט +
 יבשת:  אפריקה 
 קואורדינטות:  1°17′N 32°23′E﻿ / ﻿1.28°N 32.39°E﻿ / 1.28; 32.39
 שטח
 דירוג שטח:  82
 שטח:  241,038 קמ"ר
   אדמה:  197,100 קמ"ר (81.77%)
   מים:  43,938 קמ"ר (18.23%)
 גובה
 הנקודה הנמוכה:  621 מטר  (אגם אלברט)
 הנקודה הגבוהה:  5,110 מטר (הר סטנלי)
 מידע נוסף
 אורך קו החוף:  0 ק"מ
 אורך הגבולות:  2,729 ק"מ
 מדינות גובלות:  קניה, טנזניה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, רואנדה, דרום סודאן, סודאן, אגם ויקטוריה 
 
אוגנדה היא מדינה במזרח אפריקה השוכנת לחופו של אגם ויקטוריה על קו המשווה. היא גובלת בדרום סודאן מצפון, בקניה ממזרח, בטנזניה וברואנדה מדרום וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ממערב. שטחה משתרע ברובו על רמה הררית, כאשר בגבולות המדינה נישאים הרים שמהווים את הפסגות הגבוהות במדינה. לאוגנדה אין מוצא לים, אולם בגבולותיה אגמים רבים, חלקם נמנים עם האגמים הגדולים של אפריקה או עם אגמי הבקע הסורי-אפריקני. הגדול שבהם, אגם ויקטוריה, הוא מקורו של הנילוס הלבן. האקלים באוגנדה הוא ברובו אקלים טרופי, כאשר הטמפרטורות אינן גבוהות במיוחד ונשארות קבועות לאורך השנה. עיר הבירה קמפלה היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במדינה.
גבולות

בצפונה גובלת אוגנדה בדרום סודאן לאורך 435 ק"מ. במזרחה היא גובלת בקניה לאורך 933 ק"מ, כאשר חלק מגבול זה עובר באגם ויקטוריה. בדרומה היא גובלת בטנזניה לאורך 396 ק"מ, כאשר גם כאן חלק מגבול זה עובר באגם ויקטוריה. בדרום-מערב היא גובלת ברואנדה לאורך 169 ק"מ ובמערב היא גובלת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו לאורך 765 ק"מ, כאשר חלק מהגבול עובר באגם אלברט ובאגם אדוארד.
שטחה של אוגנדה נע בין מעט צפונית לקו רוחב 4° צפון לקו רוחב 2° דרום ובין קו אורך 29° מזרח לקו אורך 35° מזרח. נקודות הקצה מבחינה גאוגרפית הן:
הצפונית ביותר – משולש הגבולות עם דרום סודאן וקניה במחוז קוטידו
המזרחית ביותר – אתר לא מוגדר על הגבול עם קניה במחוז נקפיריפיריט
הדרומית ביותר – אתר לא מוגדר על הגבול עם רואנדה במחוז קבאלה
המערבית ביותר – אתר לא מוגדר על הגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במחוז קיסורו.
פני השטח

אוגנדה משתרעת על פני 241,038 קמ"ר, מתוכם 197,100 קמ"ר (81.7%) הם שטחי יבשה ו-43,938 קמ"ר (18.3%) הם שטחי מקורות מים. רוב שטחה של אוגנדה נמצא על הרמה המזרח-אפריקנית, רמה הררית בגובה ממוצע של כ-1,100 מ' מעל פני הים, אשר בצפונה משתפלת אל מישור, המכיל את הסוואנה הסודאנית המזרחית. גבולה המערבי של המדינה, הכולל את אגם אדוארד ואגם אלברט, עובר בחלקו המערבי של בקע מזרח-אפריקה, והוא נמוך במספר מאות מטרים מן הרמה.
פני השטח > הרים

במערבה של המדינה, בגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מתנשא רכס רוונזורי, שמורכב משישה גושי הרים המופרדים על ידי גאיות עמוקים. הר סטנלי, ההר המערבי ביותר ברכס רוונזורי, הוא ההר הגבוה ביותר באוגנדה, והשלישי בגובהו באפריקה, אחרי הקילימנג'רו והר קניה, עם פסגת מרגריטה המגיעה לגובה 5,109 מ'. במזרח המדינה, בגבול עם קניה, מתנשא הר אלגון לגובה 4,321 מ'. הר געש רדום זה, הנמצא לאורכו של הבקע הסורי-אפריקני, הוא הר הגעש הגדול ביותר והקדום ביותר באפריקה. הקלדרה של הר אלגון היא הקלדרה השלמה הגדולה ביותר בעולם.