הבחירות לכנסת השלישית
מערכת הבחירות

נדמה היה כי, כבמערכת הבחירות הקודמת יריבתה העיקרית של מפא"י תהיה הציונים הכלליים. ואכן, עיקר הסערה במערכת הבחירות נסבה סביב היריבות בין מפלגה זו ובין מפא"י, והמשבר שחוללו הציונים הכלליים בעניין קסטנר.
פצצות שהוטלו באסיפות הציונים הכלליים, וליד דירתו של ראש עיריית תל אביב ישראל רוקח גרמו לסערה, אך לא פגעו באיש. הציונים הכלליים האשימו את שירות הביטחון הכללי (אשר נקרא בפיהם "שירות הבילוש המאורגן"), שנשלט בידי איסר הראל איש מפא"י. במאי 1955 הוטמנה פצצה בדפוס "ישראל" בתל אביב, שבו הודפס השבועון "העולם הזה".
מערכת הבחירות של מפא"י נוהלה כאשר בראשה עומד, כביכול, משה שרת, אך ברור היה כי לאחר הבחירות מי שירכיב את הממשלה יהיה דוד בן-גוריון. סיסמתו של בן-גוריון במהלך הבחירות הייתה "המשימה - דרומה", ונאומיו, שלשמיעתם התקבץ לעיתים קהל של עשרים אלף איש, נגעו לפיתוח הנגב. שבוע לפני הבחירות התקיים טקס חנוכה חגיגי של מפעל ירקון-נגב, שבפועל הופעל רק קרוב לשנה לאחר הבחירות, בה השתתפו כל ראשי המדינה, והוצג מערכת טכנית מרהיבה שבאה להדגיש את הישגי הפיתוח של המדינה.
דרישתו של בן-גוריון מהבוחר הייתה כי ייתן למפא"י רוב מוחלט, אשר יסייע לה בהפיכת שיטת הבחירות לשיטה אזורית, דבר שיתקן את המערכת הפוליטית (מטרה שבה תמך בן-גוריון כל ימיו). בן-גוריון סבר, ככל הנראה, כי שיטת בחירות אזורית, המעניקה עדיפות למפלגות הפרושות היטב על–פני כל המדינה, תשרת את מפא"י טוב יותר.
אל מול מפלגות אלו עמדו מפלגות נוספות. תנועת החרות של מנחם בגין עמדה עתה לאחר מבחנים קשים בפרשת הסכם השילומים ובעניין קסטנר. בגין עצמו הצליח להיחלץ מן המשברים שבהם היה נתון לאחר כישלונו בבחירות לכנסת השנייה, ולאחר סערות השילומים, ולעמוד בראש אסיפות שבהן נכחו לעיתים אף 5,000 אנשים. באסיפות אלו היה נואם בחריפות כנגד השחיתות הממסדית של מפא"י. בנוסף ביקר את הציונים הכלליים (אחת מהסיסמאות שלו הייתה "צא!"- איחוד של אותיות הפתקים של הציונים הכלליים ומפא"י) ואמר שהם ויתרו על האלטרנטיבה לטובת חיבור לשלטון ותיקים בכירים. לעיתים היה מוציא מכיסו שטר של דולר וטוען כי על אף שמפא"י קיבלה מארצות הברית אלף דולר עבור כל תושב בישראל, הרי שכסף זה לא הגיע אל האזרחים. בתעמולה זו הצליח בגין להציג עצמו ואת חרות כחלופה לשלטון מפא"י ולרכוש את לבם של רבים מבני השכבות החלשות, עולים חדשים ובני עדות המזרח, ציבור אשר נותר נאמן לבגין ולתנועתו במשך שנים רבות.
מפ"ם התפצלה, כאשר משה סנה, אשר ייצג את הפלג השמאלי במפלגה, הצטרף למק"י, והפלג הימני הקים מפלגה בשם אחדות העבודה - פועלי ציון אשר רצה בבחירות אלו בצורה עצמאית. אחדות העבודה הצליחה אף היא לסחוף קהל במסריה האקטיביסטים. כשנה לפני הבחירות, הסכים יגאל אלון לבקשת עמיתיו בתנועת 'הקבוץ המאוחד', להפסיק את לימודיו באוקספורד לטובת פירוק מפ"ם (נוסדה בינואר 1948 מאיחוד של 'השומר הצעיר' ו'הקיבוץ המאוחד'), זאת על רקע הירידה בכוחה של המפלגה בבחירות הקודמות (15 מנדטים לעומת 19 מנדטים ב-1949). הישיבה באופוזיציה לא נראתה לאלון ולשותפיו הדרך הנכונה לתרום לבניין האומה, ולקראת בחירות 1955 התמודדו שתי המפלגות בנפרד. אלון לקח חלק פעיל באסיפות בחירות בהן נכחו אלפי אנשים, ודרש "מדיניות אקטיבית של שלום וטקטיקה אקטיבית של הצבא". בנוסף טענו מועמדי 'אחדות העבודה' כנגד מפא"י, שבחיבורה עם 'הציונים הכלליים', היא ויתרה על ההגמוניה הפועלית, יעד שיתאפשר אם 'אחדות העבודה' תצטרף לקואוליציה עם מפא"י. כמו כן תקפו אנשי 'אחדות העבודה' את הגישה המדינית הפשרנית של שרת, וקראו לאקטיביזם בתחום ההגנה על המדינה כנגד הפרובוקציות הערביות. תוצאות הבחירות לימדו שצעד הפילוג היה נכון משתי הבחינות הרלוונטיות למפלגה פוליטית שאיננה רואה באופוזיציה את עיקר המעשה הפוליטי, כי אם להפך (אלון ניסח זאת במילים: "כה צודקים וכה חסרי ישע"): א. שתי המפלגות קיבלו במשותף 19 מנדטים (כמו ב-1949). ב. שתי המפלגות הצטרפו לקואליציה.
המפלגות הדתיות, אשר בבחירות הקודמות רצו בארבע מפלגות, רצו עתה בשתי מסגרות - "חזית דתית לאומית" שאיחדה את "המזרחי" ואת "הפועל המזרחי" ו"חזית דתית תורתית" אליה הצטרפו "אגודת ישראל" ו"פועלי אגודת ישראל".
לבחירות אלו קדמו הבחירות להסתדרות שהתקיימו בחודש מאי. בבחירות אלו שמרה מפא"י על רוב סולידי של כ-58%, ומתחרותיה במחנה הפועלי, אחדות העבודה - פועלי ציון ומפ"ם, ירדו במעט.
הבחירות התקיימו בצמוד אל הבחירות המוניציפליות, מסורת שעתידה הייתה להישמר במשך מספר מערכות בחירות. מבוכה רבתי נגרמה במפא"י כשהתברר שמועמדת המפלגה לראשות עירית תל אביב, גולדה מאיר, היא תושבת ירושלים ומנועה מלהצביע בבחירות בתל אביב. מאיר לא נבחרה לתפקיד.