stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסכסוך הכורדי-עיראקי (1918–2003)
מהלך הסכסוך > השלבים המאוחרים של הסכסוך > הפלישה הבינלאומית לעיראק ב-2003

כשביקרו ביולי 2002 לכורדיסטן העיראקית, סוכני ה-CIA עבדו רק לעיתים רחוקות עם הפשמרגה, למרות טענתם שהם משתפים פעולה נגד טרור של ארגון אנסאר אל-אסלאם. לאכזבתן של הפשמרגה והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן שהתכוונו להרוס את אנסאר אל-אסלאם, המשימה האמיתית של ה-CIA הייתה להשיג מידע מודיעיני על הממשלה והצבא העיראקי. אולם, פעולות CIA-פשמרגה חרגו בסופו של דבר מעבר להיקף של איסוף מודיעין, שכן פשמרגה והאיחד הפטריוטי של כורדיסטן הרסו קווי רכבת מרכזיים ומבנים ממשלתיים לפני המתקפה האמריקנית במרץ 2003. בעקבות החלטתה של טורקיה לשלול כל השתתפות רשמית בה, נאלצה הקואליציה לשנות את המתקפה המתוכננת בו זמנית מצפון ומדרום. כוחות מבצעים מיוחדים של ה-CIA וצבא ארצות הברית הצליחו לבנות ולהוביל את הפשמרגה הכורדית לכוח ותקיפה יעילים על הצפון.
ב-20 במרץ 2003, בערך בשעה 02:30 UTC או כ-90 דקות לאחר חלוף המועד האחרון של 48 שעות, בשעה 05:33 שעון מקומי, נשמעו פיצוצים בבגדד, המציינים את תחילת הפלישה בהובלת ארצות הברית. החל מ-21 במרץ 2003, שיגרו כוחות ארצות הברית טילי טומהוק לעבר עמדות נבחרות של אנסאר אל-אסלאם ברחבי עמק סרגאט. כהכנה להתקפה הקרקעית, שזכה לכינוי "מבצע ויקינג האמר", חילק סא"ל אמריקאי טובו את כוחותיו לשש יחידות מעורבות של הפשמרגה ובכוחות המיוחדים האמריקנים. הפשמרגה בשניים מהצוותים הללו סירבו לתרום לתקיפה מסיבות שונות, כולל איבוד כוח אדם רב מדי בקרבות קודמים. הפשמרגה שאכן נלחמה היו שוב חמושים במטוסי AK-47, רימונים מונעים; רקטות וכלי נשק שונים.
למרות יריביהם החמושים היטב, במהלך המבצע נהרגו בלחימה רק 24 מלוחמי פשמרגה. לעומת זאת, הפשמרגה הרג כ-300 חיילים עיראקים.
ראו גם

הסכסוך הכורדי-עיראקי (2017)
בדלנות כורדית באיראן
מלחמת האזרחים השנייה בעיראק
מודיע נפגעים

מודיע נפגעים הוא מי שתפקידו להודיע לבני משפחתו של הרוג או פצוע קשה על שאירע ליקירם. התפקיד, הנחשב לקשה ורגיש, קיים באופן רשמי בצה"ל, במשטרת ישראל, במחלקות לשירותים חברתיים ברשויות המקומיות, ובמספר צבאות בעולם. אזכורים לפעילות זו קיימים לכל אורך ההיסטוריה, כולל בתנ"ך.
רקע

הודעות על מוות היו קיימות משחר האנושות בכל הקהילות. בהיעדר אמצעי תקשורת אחרים ההודעות הועברו מפה לאוזן, ממשפחה קרובה לחברים, למכרים, לקרובי משפחה רחוקים והלאה. בקהילות קטנות ומרוחקות אחת מהשנייה כאשר כל החברים היו גרים בקרבה, היה ניתן פשוט ללכת מבית לבית ולספר את ההודעה. עם התפתחות החברה והתרבות האנושית, פותחו אמצעים מתוחכמים יותר להפצת הבשורה הקשה, ולעיתים הפך התפקיד למקצוע.
בספרות היהודית > בתנ"ך

בתנ"ך מופיעים מספר מקרים של הודעות על מות אדם קרוב:
בראשית, ל"ז - ההודעה (השקרית) ליעקב על מציאת כתונת הפסים של יוסף מגואלת בדם, המעידה שמת לכאורה.
שמואל א', ד' - הודעת המבשר לעלי על מות בניו במלחמת אבן העזר והילקח ארון האלוהים בשבי הפלשתים.
שמואל ב', א' - הודעת המבשר לדוד על מות שאול ויהונתן.
שמואל ב', י"ב - ההודעה לדוד שמת בנו מבת שבע
שמואל ב', י"ח - ההודעה לדוד על מות אבשלום.
איוב, ט"ז - הודעת המבשרים לאיוב.
בספרות היהודית > בספרות חז"ל

תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ד', עמוד א' - הודעת רב לרבי חייא על פטירת אחיו ואחותו.
מדרש משלי לא, י - ברוריה מגלה לבעלה רבי מאיר על מות שני בניהם.
בספרות היהודית > בהלכה

לפי ההלכה היהודית, במסירת בשורה קשה יש לדאוג שהמסר ברור ולא משתמע לשתי פנים ושהוא נקלט היטב. אסור בשום פנים ואופן לשקר ("מדבר שקר תרחק" שמות כ"ג, ז'). בסולם הערכים היהודי אין דבר נעלה יותר מן האמת (רמב"ם, מורה נבוכים, חלק ראשון, פרק ג').
לא חייבים למסור הודעה לאדם אם קיים חשש לשלומו ובריאותו.
צריך לבשר בנחת ובהכנה ולא בפתאומיות. בניסוח הדברים הקשים יש להקדים עניינים עקיפים וכלליים, ורק אז להוביל לחלק הקשה יותר, בהדרגתיות שתואמת כל מקרה לגופו. יש להתחיל בפרטים הפחות קשים לעיכול, ואז להוביל לחלק המר ביותר.
מותר להודיע בשבת כדי למנוע הגעה של מידע למשפחה באופן בלתי מבוקר, אך יש להסיע את חוליית המודיעים לבית המשפחה על ידי נהג נכרי בלבד.
עם קבלת בשורה רעה על מות אדם קרוב יש להגיד את הברכה "ברוך דיין האמת".
בשריעה המוסלמית

מותר להודיע על מוות רק לבני משפחה של הנפטר. אסור להכריז על מוות אם זה עלול לגרום להתאספות כמות גדולה של אנשים.
יש איסור (חראם) להודיע על מוות מהמסגדים או באמצעות מגביר קול.
בימי הביניים

בתרבויות מסוימות התפקיד של מסירת הודעה על מוות הוטל על אנשים נבחרים שקיבלו כינוי שליחי המוות. הם לבשו שחור ועברו מדלת לדלת עם הודעה קבועה שרק אותה הורשו להגיד. באירופה וגם באמריקה היה נהוג לצלצל בפעמונים כדי לבשר על מוות. הביטוי "למי צלצלו/מצלצלים פעמונים" (For Whom the Bell Tolls) שנלקח ביצירותיו של המשורר האנגלי מהמאה ה-17 ג'ון דאן, מבטא אחדות האנושות אל מול המוות.
בקהילת ביתא ישראל משנודע על פטירתו של אחד מבני העדה, נשלחו שליחים להביא את הבשורה המרה לקרוביו בכל כפרי האזור. לפעמים היו השליחים עוברים ברגל מרחקים של עשרות קילומטרים.
שינויים בעת החדשה

כלי תקשורת שונים שימשו מאז המצאתם להעברת הודעות. בין היתר אלה היו גם הודעות על מוות. מתחילת המאה ה-20 הרבה תחנות רדיו מתחילות שידורי הבוקר שלהן בהודעות על מוות וזמני הלוויות. בצורה דומה מפרסמים מודעות אבל בעיתונים.
בארצות הברית ובאירופה לא היה נהוג להגיע ללוויה ללא הזמנה. הזמנה הייתה מגיעה במכתב עם מעטפה בעלת מסגרת שחורה. מטרת מכתב זה היה להודיע על מוות וגם להודיע על זמן ומקום הלוויה.
מכתבים דומים היו נשלחים על ידי צבא בעתות מלחמה כאשר לא היה ניתן להודיע על מות החיילים באופן פרטני.
בגופים ביטחוניים > בצה"ל

צה"ל מפעיל צוותים של מודיעי נפגעים למשפחות חללי צה"ל, הפועלים במסגרת מנהל הנפגעים וקציני הערים של אגף כוח האדם. הודעות למשפחות של פצועים קשה ולמשפחות של שבויים וחטופים נמסרות לרוב בשיטה דומה.
רוב המודיעים הם אנשי מילואים מיומנים, המתנדבים לתפקיד. בזמן הכוננות הם נושאים עימם מדים, ומוכנים לקריאה. צוות מודיעים מתארגן במהירות בנקודת מפגש הסמוכה למקום מגורי משפחת ההרוג. לרוב מצטרף אליהם רופא או צוות מד"א, ולעיתים רחוקות, אם מתאפשר - מצטרף לצוות נציג היחידה הצבאית. הצוות מגיע במהירות אל המשפחה, מתוך מטרה להיות ראשונים לבשר את הבשורה באופן מוסמך וישיר, לפני שהמשפחה תהיה חשופה לשמועות או לדיווחים או פניות של אמצעי תקשורת (עיתונאים, צלמים). מסיבה זו ההודעה נמסרת גם בלילה, בשבת ובחג.
במקרים מיוחדים נמסרת ההודעה למשפחה על ידי בכירי צה"ל, ובהם ראש אכ"א והרב הצבאי הראשי.
צה"ל פונה לעיתים לעיתונות, לדחות ידיעות על נפילת חיילים, כדי לאפשר מתן הודעה מוסמכת למשפחה לפני שתשמע על כך בחדשות. מקרה ידוע יוצא דופן, הוא ההודעה שנמסרה על נפילת הטייס אסף רמון, בנו של אילן רמון. מפקד חיל האוויר עידו נחושתן הגיע להיות המודיע הראשון, אך קדמו לו צלמי עיתונות רבים שהתגודדו בפתח הבית. בעקבות המקרה רונה רמון כתבה מכתב לחברי הכנסת שמפציר בהם לתמוך בחוק שיאסור על כלי התקשורת להטריד אנשים בשעתם הקשה ביותר.
בעקבות מבצע צוק איתן, שבו לחללים אחדים היו חברות (שלא במעמד של ידועות בציבור) ואף ארוסות, עדכן צה"ל את הנהלים, כך שגם חברות יקבלו הודעה על מות חברן, וחברות חיילות תהיינה זכאיות לחופשה של שבוע למשך ימי השבעה.
בגופים ביטחוניים > בצה"ל > סוגי הודעות

מודיעי נפגעים נקראים למשימה במקרים של חלל, פצוע קשה, שבוי ונעדר.
במקרה של חלל ההודעה נמסרת ללא קשר לסיבת המוות. זאת יכולה להיות פגיעה בזמן לחימה, תאונת אימונים, תאונת דרכים, מוות ממחלה, התאבדות ואפילו אירוע פלילי - צה"ל מחויב להודיע בכל מקרה. כמו כן אין חשיבות למקום האירוע או האם זה קרה בזמן חופשה (אפילו חופשת שחרור) או במהלך שהות ביחידה. נוסח ההודעה משתנה בהתאם לנסיבות. בנוסף להבאת הבשורה הקשה לכל בני משפחה מקרבה ראשונה, בתפקידו של המודיע לתאם לוויה, לסייע בביצועה וללוות את המשפחה עד תום השבעה.
כאשר נפטר אזרח עובד צה"ל ביחידה צבאית, במתקן צבאי או בעת מילוי תפקידו מחוץ ליחידה, מי שצריך להודיע על כך למשפחת הנפטר הוא מפקד היחידה (לבד או בליווי מודיע נפגעים).
במקרה של פצוע קשה ההודעה מתבצעת במהירות המרבית כדי להביא את קרובי המשפחה של החייל הפצוע לבית חולים בזמן הקצר ביותר. אם מדובר בפציעה קשה, אף שהחייל הפצוע לעיתים נמצא בהכרה ומסוגל להתקשר הביתה, צה"ל מעדיף לבצע הודעה למשפחה. בין היתר על מנת למנוע נהיגה לא זהירה של בני משפחה ותאונות דרכים אפשריות.
במקרים של שבוי ונעדר, מיד אחרי מתן ההודעה הטיפול במשפחה עובר לידי יחידת אית"ן (איתור נעדרים בצה"ל). אם סטטוס השבוי ישתנה (שחרור או מוות), אותו צוות מודיעים יודיע על כך למשפחה.
בגופים ביטחוניים > בצה"ל > היסטוריה

מערך טיפול בנפגעים הוקם לראשונה ב-1948 באגף כוח אדם של ההגנה. עם הקמת צה"ל האחריות עברה לענף נפגעים באכ"א ולקציני ערים.
מאז מלחמת העצמאות משפחות של כל החללים של צה"ל קיבלו הודעה על כך על ידי נציג קצין העיר. היו מקרים שההודעה האישית הגיעה למשפחה באיחור, אחרי ששם החלל כבר פורסם במשרד הביטחון. יש עדויות שמודיע נפגעים היה מלווה על ידי רופא שנתן זריקת הרגעה לבני משפחה.
במלחמת יום הכיפורים מודיעי הנפגעים היו לרוב חסרי ניסיון, רבים מהם גויסו למשימה לראשונה לאחר פרוץ הקרבות. כבר אחרי מספר ימי מלחמה המודיעים הגיעו לבתי משפחות של הרוגים, פצועים קשה ונעדרים. באותה תקופה למודיעים לא הייתה הכשרה מתאימה למשימה ולא היה ליווי מקצועי. הם למדו תוך כדי ביצוע איך מוסרים את הבשורה הקשה, איך מארגנים לוויות ואיך מלווים משפחות בשבעה. כחלק מלקחי המלחמה, ב-1975 הוקם בצה"ל מנהל הנפגעים וקציני הערים.
במרכזה של מחלקת הנפגעים של המנהל נמצא חמ"ל המאויש 24 שעות ביממה ואחראי על קבלת הודעות על נפגעים ותפעולן. החמ"ל מעביר הודעות לגורמים הרלוונטיים ומנחה כיצד לפעול. בין היתר החמ"ל אחראי על תיאום והפעלה של מודיעי נפגעים באמצעות קציני ערים.
ב-2016 פורקו כל יחידות קציני הערים. האחריות להפעלת המודיעים עברה לראשי זירות שכפופים למנהל הנפגעים.
בגופים ביטחוניים > בצה"ל > הכשרה

כל מודיעי הנפגעים בצה"ל הם אנשי מילואים מתנדבים. בדרך כלל מגיעים לתפקיד זה בהמלצת מודיע ותיק או איש מערך הנפגעים בשיטת חבר מביא חבר. משנת 2010 אנשי החוליה הפסיכולוגית עושים מבחני מיון למועמדים על מנת לבצע סינון ראשוני.
רוב המודיעים הם גברים נשואים אחרי גיל שלושים (זה הרף התחתון של הגיל). מתחילת המאה ה-21 יותר ויותר נשים מתנדבות לתפקיד. נכון לשנת 2013, נשים מהוות כ-10% מכל המודיעים הפעילים בצה"ל. ניתן לפגוש בין המודיעים אנשים מכל העדות, בני מיעוטים, צעירים ומבוגרים (אין רף עליון). אחרי תחילת ההתנדבות כל המודיעים חייבים לעבור קורס מודיעים שיכין אותם לביצוע התפקיד בפועל. בקורס נלמדים נושאים עיוניים רגישים כגון הודעה לילדים וגם מבוצעות סימולציות של הודעות. קורס מודיעי נפגעים הראשון התקיים ב-1994.
מעבר לקורס הראשוני, במהלך השנים המודיעים משתתפים בימי עיון ופגישות למידה. המודיעים הוותיקים עוברים קורס מפקדי צוותים אשר מעמיק את הידע ונותן כלים נוספים.
ב-2008 הוקם בצה"ל בית ספר להכשרת קציני נפגעים. עד אז, קציני נפגעים שתפקידם ללוות את משפחות החיילים ההרוגים, לא קיבלו הכשרה מסודרת למקצוע.
בגופים ביטחוניים > בגופי ביטחון ישראליים אחרים

לפי פקודות משטרת ישראל החובה למסור הודעה על פטירת שוטר לקרובי משפחתו נופלת על מפקד היחידה.
כללים דומים קיימים בשירות בתי הסוהר וברשות הארצית לכבאות והצלה.
באחריות השב"ס גם להודיע למשפחת אסיר שהיה במאסר על פטירתו. לפי פקודות השב"ס מפקדת בית הסוהר תמסור הודעה למשפחה באמצעות הזמנת המשפחה לבית הסוהר או על ידי ביקור בבית משפחת הנפטר.
מבין כל כוחות הביטחון של ישראל רק לצה"ל יש מערך מסודר של מודיעי הנפגעים. באסון הכרמל, כאשר אוטובוס שלם של שירות בתי הסוהר עלה באש, לשב"ס לא היה מערך מודיעי נפגעים, והצבא לקח על עצמו את ההודעה לכל משפחות הנספים. מאותה הסיבה, הודעות למשפחות חללים בשב"כ ובמוסד נמסרות על ידי המודיעים של צה"ל.
במרבית המדינות האחרות קיימים נהלים דומים של הודעה למשפחות שוטרים. למשל, במשטרת אוסטרליה מפקד היחידה צריך למסור את ההודעה באופן אישי או בליווי קצין משאבי אנוש וכומר משטרתי.
בגופים ביטחוניים > בצפון אמריקה

בצבא ארצות הברית קיים תפקיד הדומה למודיע נפגעים שנקרא "קצין הודעות נפגעים" (Casualty Notification Officer או CNO). בשונה מצה"ל אלה קצינים בקבע ולא במילואים שתפקידם למסור הודעה לקרוב המשפחה של החייל ההרוג. לפי הנוהלים יש לעשות זאת תוך 4 שעות מאז שנודע על המקרה, משעה 6 בבוקר עד 10 בלילה. במקרים שזה אפשרי, לקצין CNO מתלווה איש דת שנותן תמיכה רוחנית למשפחה ולקצין עצמו.
במלחמת העולם השנייה הודעות על מות חיילים נשלחו במברק, באופן שנתפס כקר ומנוכר. אחרי המלחמה זרועות שונים של צבא ארצות הברית עשו ניסיונות של מסירת הודעות נפגעים בצורה אנושית, פנים מול פנים, אך התפקיד "קצין הודעות הנפגעים" נוצר באופן רשמי רק בשנות ה-80.
בסרטו של אורן מוברמן "השליח" מוצגת עבודתם של קציני הודעות הנפגעים בארצות הברית והקשיים הפסיכולוגיים הקשורים בה.
בצבא קנדה לפי הנהלים מפקד יחידת האם של החייל בליווי כומר צבאי צריך להודיע תוך 24 שעות לקרוב משפחת החייל. ההודעה מתבצעת באופן אישי לפי הכתובת למקרה אסון שהשאיר החייל. אם אין יחידה צבאית קרובה, משימת ההודעה מועברת למשטרה מקומית או לאנשי כנסייה.
בגופים ביטחוניים > במערב אירופה

תפקיד דומה ל-CNO קיים בצבא הממלכה המאוחדת. הקצין מופקד להיות מודיע על סמך קריטריונים של קרבה גאוגרפית לקרובי המשפחה, מיחידה או מחיל של ההרוג, בדרגת קפטן לכל הפחות ובעדיפות לבעלי ניסיון קודם בהודעות. לקצין המודיע מתלווה עוזר, כומר או עובד סוציאלי. לפעמים לצורך הודעה משתמשים בקציני משטרה.
בצבא בלגיה הודעת נפגעים ועזרה למשפחות מתבצעת על ידי עובדים סוציאליים מ"שירות החברתי המרכזי" (De Centrale Dienst voor Sociale en Culturele Actie - CDSCA). השירות שייך למשרד הביטחון הבלגי אך העובדים הם אזרחים, עובדי מדינה ללא מדים.
בכוחות המזוינים של הולנד הודעת נפגעים מתבצעת בצורה דומה על ידי עובד סוציאלי ממשרד הביטחון.
בצבא גרמניה אין תפקיד מיוחד של מודיע נפגעים. לפי הפקודות, ביצוע של המשימה מוטלת על מפקד יחידת האם של החייל. המפקד בצוות עם פסיכולוג או כומר צריך להודיע לשני אנשים "שאר הבשר" שהחייל עצמו הגדיר ככאלה.
בצבא של שווייץ גם כן מפקד היחידה הוא זה שמודיע אך בלי להיעזר באנשים נוספים.
גם בצבא פורטוגל מפקד היחידה הוא זה שמבצע הודעה לבני משפחה של החייל ההרוג.
בצבאות אירופיים אחרים מי שממונה על הודעות הוא כומר צבאי.
בגופים ביטחוניים > ברוסיה ומזרח אירופה

בצבא האדום כמו בצבאות אחרים בעבר ובעתות מלחמה היו מודיעים באמצעות מכתב או מברק. לעיתים מי שכתב את המכתב לקרובי ההרוג היה קצין המפקד הישיר, אולם, הרבה פעמים נשלחה הודעה פורמלית בלבד. כך גם בצבא רוסיה: הנוהל הרשמי הוא הודעה לקרובי משפחה באמצעות מברק או בטלפון.
בצבא אוקראינה, נציגי המחוז צבאי בו התגורר החייל ההרוג, מודיעים אישית למשפחה, בהרכב של 2 עד 3 חיילים שנשלחים לבית המשפחה[דרוש מקור].
בצבא יוגוסלביה גם הודיעו למשפחות באמצעות מכתב או מברק. בסרביה עדיין ממשיכים להודיע בצורה כזאת.
בצבא מקדוניה לעומת זאת, הגורם האחראי להודיע למשפחות הוא קצין יחסי ציבור של יחידת האם (במקדונית - офицер за односи со јавноста).
הודעות למשפחות הרוגי תאונות דרכים > בישראל

צורך דומה, לשלוח מודיעי נפגעים, אשר יבשרו ראשונים למשפחות הרוגים, קיים גם במקרה של הרוגי תאונות דרכים. בשנת 2002 התקבל בכנסת חוק נפגעי תאונות דרכים (סיוע לבני משפחה), התשס"ב-2002. במסגרת חוק זה נקבע בין היתר:
”נפטר אדם כתוצאה מתאונת דרכים, תימסר על כך הודעה לבן משפחתו; ההודעה תימסר על ידי שוטר, שילווה על ידי מי שמונה לכך על ידי הרשות המקומית וכן על ידי נציגי גורמים אחרים, ככל שנדרש בנסיבות הענין”.
בעקבות חוק זה הוקם במשטרת ישראל מדור נפגעי תאונות דרכים, המפעיל שישה קציני נפגעים בכל הארץ, ואלו נעזרים בצוותי מתנדבים של זק"א ובעובדים סוציאליים. על פי החוק הוקמו מרכזי הסיוע למשפחות נפגעי תאונות דרכים. בפקודות של המפקח הכללי של משטרת ישראל כתוב: ”המודיע ימסור את ההודעה במלואה, תוך הקפדה על תיאור אובייקטיבי של העובדות, שמסר לו מפקדו, וללא הבעת השערות באשר לאשמת הנפגע או אשמתם של אחרים, או באשר למצבו הרפואי של הנפגע.”
במקרה של מוות באתר התאונה, אמור נציג הרשות המקומית להתלוות לקצין המשטרה המודיע על כך למשפחה. במרבית הרשויות נלווה אל קצין המשטרה עובד סוציאלי מטעם המחלקה לשירותים חברתיים. מרכז הסיוע מפעיל קורסים והכשרות לתפקיד המודיע באמצעות בית הספר המרכזי לעובדים בשירותי הרווחה.
הודעות למשפחות הרוגי תאונות דרכים > במדינות אחרות

ברוב מדינות העולם המערבי אחד מתפקידי משטרה הוא להודיע למשפחות נפגעי תאונות דרכים ואירועי מוות שבחקירה.
השוטרים ברוב המקרים לא מקבלים הכשרה מיוחדת לתפקיד זה ואין להם מיומנויות להתמודד עם מגוון התגובות של בני המשפחה.
במקומות מסוימים קיימים פרויקטים ותוכניות שנועדו לפתור את הבעיה.
במדינות מסוימות אנשי משטרה לא מבצעים את ההודעה בעצמם אלא מעבירים אותה לידי כומר מקומי.
מקרים אחרים של הודעות

הצורך שנפגעים (לא רק בתאונות דרכים) ומשפחותיהם יזכו ליחס דומה ליחס שמקבלות משפחות נפגעי וחללי צה"ל הביא ליוזמות פרטיות. ישנן חברות שמטרתן לסייע להתמודד עם מקרי אסון בהם יש נפגעים, לרבות העברת הודעות על מקרי אסון למשפחות הנפגעים.
באחריות משטרת ישראל להודיע לבני משפחה של אדם שנהרג או נפצע, כאשר האירוע שבו נפגע, נמצא בבירור המשטרה או בטיפולה.
במקרה של פציעה קשה או מוות של תלמיד בעת פעילות במסגרת בית הספר, הצוות המודיע מורכב מנציג המשטרה, מנהל בית הספר ואיש מקצוע ממחלקת הרווחה ברשות המקומית.
בעקבות החלטת הממשלה הוקם ב-2010 במשרד הרווחה מערך של תמיכה טיפולית וסיוע למשפחות נפגעי עבירות רצח והריגה. חלק מהמערך הם צוותי "ההודעה המרה" ברשויות המקומיות, המורכבים משוטר, נציג הרשות המקומית ונציגי גורמים אחרים, לפי הנדרש בנסיבות העניין. צוותי מודיעים של הרשויות המקומיות מופעלים גם במקרים של פיגוע טרור לפי נוהל חבצלת פיגועים.
לעיתים נאלצים רופאים בבתי חולים להודיע לחולים או לבני המשפחה שלהם בשורות קשות. לפי הקוד האתי של רופאים ובפרט בישראל לפי חוק זכויות החולה, התשנ"ו-1996, הרופא מחויב למסור את מלוא המידע לחולה ולמשפחתו. ישנם קורסים וסדנאות שנועדו ללמד רופאים כיצד למסור בשורה מרה כאשר החשיבות העיקרית היא בכך שהבשורה תימסר במתכונת המתאימה, בפרטיות, עם מלווה קרוב ולפי רצון המטופל. במקרה של מות חולה במוסד רפואי, מנהל המוסד הרפואי או מנהל מחלקה חייבים להודיע על כך לבן משפחה תוך 24 שעות מרגע הפטירה.
תמיכה פסיכולוגית במודיעי נפגעים

תפקיד מודיע נפגעים כרוך בהתמודדות עם לחץ נפשי רב. מודיעים שבאים במגע עם המשפחות השכולות יכולים לעבור תהליך המקביל לאבל שחווה המשפחה עצמה. המודיעים עלולים לחוש את כאב המשפחה, להזדהות עם האובדן. לפי עדות של אחת המודיעות, במקרה אחד היא התחילה לבכות יותר מהמשפחה ובני המשפחה היו צריכים לנחם אותה. לדברי רס"ן (מיל') ד"ר אתי אבלין: "כבר פגשתי מודיעים שחיו בתחושה של פחד, של בהלה, שלא היו מסוגלים לחיות את החיים שלהם. התפקיד של הצבא, כמי ששלח אותם למשימה הזאת, הוא לשמור עליהם."
למנהל נפגעים מצורפים מספר פסיכולוגים ועובדים סוציאליים שנקראים "חוליית חוסן". החוליה מורכבת ממילואימניקים שתפקידם בין היתר הוא לתמוך במודיעים. ב-2010 אנשי החוליה סיימו קורס ראשון מסוגו שנועד לאפשר להם לספק תמיכה למודיעי הנפגעים. אנשי החוליה עושים שיחות תקופתיות עם המודיעים, כולל שיחות אישיות. הם מנסים לאתר אנשים במצוקה ולהפנותם לטיפול המתאים. תפקידם הוא לתחזק את המודיעים, לתרום לבריאותם הנפשית. בדרך עקיפה העבודה שלהם תורמת גם למשפחות שזקוקות למודיעים חזקים שמסוגלים לבצע את תפקידם ולעזור להם. יחד עם כל המאמצים להקל על עבודת המודיעים, במערך הנפגעים מדגישים כי "אסור לשכוח שהקושי והכאב האמיתיים מצויים בצדה האחר של הדלת, אצל ההורים המקבלים את הבשורה המרה מכל."
יחס למודיעי נפגעים

היחס למודיעי נפגעים מצד משפחות שכולות נע בין אלימות לידידות. יש משפחות שנוצר איתן קשר חם, והוא נשמר גם בהמשך. קשרי ידידות בין מודיעים למשפחות השכולות כוללים לפעמים הזמנות לאירועים משפחתיים והבעת תודה על היחס החם והאמפתיה. יחד עם זה, יש מודיעים שמשתדלים להתנתק ולא לשמור על קשר. דורון רובין, מודיע ותיק, מסביר: "כאשר אנחנו באים לשם, אנחנו מתחברים חיבור אינטימי, ממקום של שבר עמוק, ולהפוך את זה אחר כך לחברות זה לא נכון, כי החברות תצמח ממקום לא נכון".
במקרים אחדים ההורים תקפו את המודיעים באלימות פיזית. לפעמים מודיעים נאלצים לספוג האשמות, גידופים וקללות: "כשבאתי להודיע לאחת האמהות, היא פנתה אליי ואמרה: 'חבל שבאת להודיע עליו ולא הוא עליך'." יחס מסוג זה כלפי מביאי בשורות רעות היה קיים לכל אורך ההיסטוריה האנושית. לעיתים סופגים מודיעים כינויים פוגעניים כגון "מלאכי המוות" או "סיירת איוב". יש אנשים שמנסים לא לתת למודיעים להיכנס לבית כאילו דחיית קבלת הבשורה הקשה יכולה לשנות את המציאות. אפשר לראות בזה מנגנון הגנה פסיכולוגי של הדחקה או הכחשה.
אזכורים בתרבות

השיר "הודעה נמסרה למשפחה", מילים יואב גינאי, לחן יהודה פוליקר, ביצוע ירדנה ארזי. השיר נכתב על בנו של דויד גרוסמן, אורי, שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
השיר "ברית דמים", מילים עמנואל צבר, לחן יאיר רוזנבלום, הושר במקור על ידי מירי אלוני. המשפט ”עוֹד זֶה מְדַבֵּר, וְזֶה בָּא”, המופיע בשיר, מתאר במקור את הבשורות שנפלו על איוב בזו אחר זו – ובשיר, את הבשורות שהתבשרו הורי החייל יובל הראל: תחילה כי בנם נהרג, לאחר מכן הודיעו להם כי נפלה טעות, ושעות מעטות לאחר מכן נאמר להם כי בנם אכן נהרג.
"אשה בורחת מבשורה", ספרו של דויד גרוסמן על אישה שיוצאת לטיול ברחבי ישראל כדי "לברוח" מהבשורה על מות בנה, החייל המשתתף במבצע צבאי. תוך כדי כתיבת הספר שכל הסופר את בנו, אורי, במלחמה והאסון האישי שלו מתבטא בספר.
"האסונות של נינה", סרטו של שבי גביזון. באחת הסצנות המרכזיות בסרט מגיע צוות מודיעים לדווח על מות בעלה של נינה, אך בעוד האמא מתייפחת על בנה, מתבררת טעות קשה, ומסתבר שהמנוח גר בכניסה ב', כלומר בדירה הסמוכה.
"השליח", סרטו של אורן מוברמן על צוות מודיעי נפגעים בצבא ארצות הברית.
המערכה הראשונה של הסרט "פוקסטרוט" של שמוליק מעוז, מתארת בהרחבה ובצורה אינטימית את ההתמודדות של משפחה עם קבלת בשורת השכול, כולל דגש על האינטראקציה בין צוות מודיעי הנפגעים למשפחה.
"Final Salute", ספרו של ג'ים שילר (Jim Sheeler), זוכה פרס פוליצר לשנת 2006. הספר מתאר את עבודתו של מייג'ור סטיב בק, מודיע נפגעים בצבא ארצות הברית, שמחזיק בתא המטען של המכונית שלו מדי א' מצוחצחים ומוכן לקבל קריאה ולצאת להודיע למשפחה אמריקאית שהנורא מכל קרה.
השיר "נקישה בדלת", מילים ולחן דני רובס. השיר עוסק במותו של אחיו של דני רובס, יואב, ברגע שהמודיעים מגיעים לבית הוריו כדי לבשר את ההודעה.
הסרט "דפיקה בדלת" (כאן, 2022) שיצרו אוהד מילשטיין ואיה אליה, אחותו של רב-סמל איתמר אליה שנפל באסון השייטת, עוסק בסיפור המשפחה במקביל לסיפורם של המודיעים ושל קצינות הנפגעים.
ראו גם

קצין העיר
קצין נפגעים
לקריאה נוספת

רונית שלו, אתי אבלין, עמירם רביב (עורכים), לא איש בשורה - מסירת בשורה מרה במגזר האזרחי, פרדס הוצאה לאור, 2023.
הכתבה

הכתבה בבית ספר יסודי
הכתבה היא אמצעי להעברת מידע, כאשר אדם מקריא טקסט בקול בתיאום עם אדם אחר (או קבוצה) שמעביר את דבריו לכתב.
לשימוש בהכתבה יכולות להיות מספר סיבות:
ייעול זמן - לדוגמה, כאשר מנהל מכתיב מסמך לפקיד המיומן בהקלדה.
סיוע בכתיבה לאדם בעל ליקוי המקשה עליו או מונע ממנו לכתוב - לדוגמה, סופר עיוור המעוניין להכתיב טיוטה לספרו.
כאשר אמצעי הכתיבה אינו ברשות המקריא - לדוגמה, לקוח מקריא הודעה לשליחה במברק או כאשר אדם מתקשר ומבקש להשאיר למישהו הודעה כתובה.
לצורך העברת מידע (כחלק מהדרכה) - כאשר מורה מכתיב בכיתה מידע שהתלמידים צריכים לרשום במחברתם.
בתחילת המאה ה-21 השימוש בהכתבה פוחת מסיבות שונות, ובהן הפיכת ההקלדה למיומנות נפוצה ושיפור בטכנולוגיית זיהוי דיבור..
מבחן הכתבה

מבחן הכתבה הוא בדיקת כתיב נכון בצורת מבחן. במסגרת ההכתבה ניתנות מספר מילים, לעיתים כאלו שנלמדו מראש, ומטרתו של הנבחן היא לאיית אותן בצורה תקנית. שגיאות כתיב גורמות להורדה של נקודות בהכתבה. לרוב נבחרות מילים שבהן יש פוטנציאל לשגיאות כתיב כך שההכתבה תהיה מאתגרת, במיוחד בגילאים מבוגרים יותר.
שיטות הניקוד בהכתבות מגוונות מאוד. לעיתים הציון ההתחלתי בחישוב הוא הניקוד המרבי (לרוב 100), ועל כל טעות מורד סכום קבוע מראש של נקודות. במקרים אחרים לכל מילה מוקצה ניקוד משלה, שבתוכו מחולקות הנקודות על כתיבת המילה: לעיתים בשיטת "הכל או כלום" שבה אם יש במילה שגיאת כתיב אין מקבלים אף נקודה על המילה ולעיתים בשיטה יחסית שבה ניתן לטעות רק חלק מהטעויות האפשריות ולקבל חלק מהנקודות. הדבר תלוי לרוב בהחלטה של המורה.
חוקרי לשון משתמשים לעיתים קרובות בהכתבות ככלי לבדיקת ההצלחה בכתיב של קבוצות שונות מבחינת כישרון ויכולת, מעמד סוציו-אקונומי, אתניות ו/או גיל בכתיבתן של מילים שונות. ממחקרים אלו מוסקות מסקנות לגבי הגורמים להצלחה או כישלון ברכישת הכתיב התקני והדרכים החינוכיות להקנות אותו. לעיתים החוקרים מעדיפים להשתמש במילות תפל כדי לבודד את הגורמים הלשוניים.
מנהג הפופולרי בעיקר בארצות הברית הוא תחרות איות, שבה אנשים מתחרים זה נגד זה בכתיבת מילים. בארצות הברית קיימת אף תחרות איות ארצית שמתקיימת מדי שנה.
ראו גם

סימני כתיב
פרוטוקול
קצרנות
בני מנשה

ערך זה עוסק בקהילת הודים המזהים עצמם כיהודים. אם התכוונתם לבני שבט מנשה המקראי, ראו .
מיכאל פרוינד עם צעיר מבני מנשה במיזורם שבהודו
בני מנשה הם חלק מבני השבטים קוקי-צ'ין-מיזו ממדינות מיזוראם, אסאם ומניפור שבצפון מזרח הודו על גבול מיאנמר, שמיוחסים לשבט מנשה. שפתם היא שפת הקוּקִי ממשפחת השפות הסינו-טיבטיות וחלקם שולטים בעברית.
תולדות העדה

רובם המוחלט של בני שבטים אלה הם צאצאי שבטים טיבטו-בורמזיים (ממוצא מזרח אסייתי) שנדדו מאזור סין למיאנמר. למיקום הנוכחי, בצפון מזרח הודו ובבנגלדש  סמוך לגבול מיאנמר, הם הגיעו מגבעות צ'ין במיאנמר. על פי המסורת שלהם מוצאם ממקום המכונה צ'ינלונג (בשפת המיזו Chinlung). על פי האגדה צ'ינלונג הוא סלע שכיסה על מערה שבה נשמרו בני האדם ובעלי החיים והם יצאו משם כאשר האל פתח את פתח המערה לזמן מסוים. מסורת חלופית שאומצה על ידי מיעוט מבני השבטים היא שכל בני השבטים, הן אלה ששבו ליהדות והן האחרים, הם צאצאי שבט מנשה, מעשרת השבטים שגלו מארץ ישראל בסוף תקופת בית ראשון במאה ה-8 לפנה"ס.
מתוך כ-700,000 בני מיזו וכ-300 אלף ששייכים לאחד מכ-50 שבטי קוקי-צ'ין, מספרם של אלה החולקים אמונה זאת ומקיימים זיקה ליהדות ולעם ישראל נאמד ב-7,000 נפש בלבד. כמו כן, אין תמיכה מדעית למסורת זו, וידוע כי שבטים רבים בדרום מזרח אסיה החלו לגלות עניין ביהדות לאחר שהמירו את דתם לנצרות (למשל, שבט קארן במיאנמר).
הפרטים הידועים על מוצאם הם בעל-פה. אין עדויות כתובות. בני העדה יודעים לספר על אירועים שקרו להם בעבר רק הודות לסיפורים שעברו מדור לדור. שכניהם כינו אותם בשם "lushai" שמשמעו, "עשרת השבטים". גם לתושבים נוספים באזור יש מסורת דומה.