stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
הארץ בשליטה סלאוקית (142-198 לפנה"ס) > אנטיוכוס השלישי ומגילת הזכויות ליהודים > הירידה במעמדם של בית טוביה

חיזוק הכהנים היה בבחינת "טריק" סלאוקי, שמטרתו הייתה לגמד כוחות מתחרים "חילוניים". במשפחת בית טוביה רבו המתחים הפנימיים. הורקנוס, בנו של יוסף בן טוביה, נהנה מחסדם של התלמיים, לאחר שתלמי הרביעי, "פילופטור", הביס את אנטיוכוס השלישי, הסלאוקי, בקרב רפיח, בשנת 217 לפנה"ס וקנה לו מעמד נכבד. אירועים אלה החריפו את המתחים בינו לבין אחיו. בעקבות מפלת הצבא התלמי בקרב על בניאס בשנת 200 לפנה"ס וכיבוש יהודה נאלץ הורקנוס להימלט מיהודה ולהתבצר בנחלת אבותיו, בנחלת טוביה שבעבר הירדן. בריחתו חיזקה את מעמדה של הכהונה הירושלמית הפרו-סלאוקית שעמה נמנו אישים כמו שמעון השני וחוניו השלישי.
הארץ בשליטה סלאוקית (142-198 לפנה"ס) > הפערים הכלכליים ותופעת ההתיוונות

הבעיה הסוציו-אקונומית ביהודה הייתה קשה וללא סימני פתרון. נוצר פער עמוק בין המעמדות: האצילים, בעלי הנכסים והרכוש, ובין האיכרים ביהודה. פער זה והשלכותיו החברתיות והמוסריות מוצא את ביטויו הקשה בחיבורו של המשורר והסופר שמעון בן סירא. פערים אלה החריפו על רקע תופעת ההתיוונות. המתיוונים, בדרך כלל עשירים, עירוניים, ממשפחות מיוחסות, גרמו לביקורת קשה שנמתחה עליהם מצד העניים, הכפריים, אשר ההתיוונות הייתה זרה להם.
הארץ בשליטה סלאוקית (142-198 לפנה"ס) > מות אנטיוכוס השלישי והחלפתו בסלאוקוס הרביעי

אנטיוכוס השלישי הסתבך במלחמה עם הרומאים, שהחלו ללטוש עין אל ממלכת הסלאוקים. המלחמה הסתיימה בכישלונו המוחץ בקרב מגנסיה (190 לפנה"ס). אנטיוכוס נאלץ לשלם לרומאים, בעקבות שלום אפאמיאה שנכפה עליו (188 לפנה"ס), פיצויי מלחמה כבדים, לצמצם את שטחי ההשפעה שלו בצפון, ואף למסור לידיהם את בנו, אנטיוכוס הרביעי, כבן ערובה. כדי לעמוד בהתחייבויותיו הכספיות לרומאים, הטיל אנטיוכוס מיסים כבדים על העמים המשועבדים לו, ואף נאלץ לשלוח ידו באוצרות מקדשיהם. כאשר ביקש לחמוס את אוצר המקדש בעילם, התנפלו עליו המקומיים והרגוהו. יורשו, סלאוקוס הרביעי, קיבל ב"ירושה" גם את ההתחייבויות הכספיות ואף הוא, כקודמו, ביקש למצוא דרכים למלא את קופת המדינה.
הארץ בשליטה סלאוקית (142-198 לפנה"ס) > חוניו השלישי הכהן הגדול

באותו זמן נסערה יהודה מיריבויות בין שני כוחות. חוניו השלישי, שירש את הכהונה הגדולה לאחר מות אביו, שמעון השני (להבדיל משמעון הצדיק, כינויו של שמעון הראשון), הרחיב את סמכויותיו, והיה גם מקובל על רוב העם. התחזקותו עוררה את קנאתם של חוגי אצולה ביהודה, ובראשם משפחת בית טוביה. עימות זה היה מורכב משלוש זוויות: זווית עקרונית - עימות בין חוגי אריסטוקרטיה (מעין "חילונית") לבין הנהגה דתית (תאוקרטית), זווית כלכלית - רצון לחתור תחת מנהיגותו של הכהן הגדול השולט על אוצרות המקדש, ניהול השוק בירושלים וגביית המיסים וזווית פוליטית - רצון לחתור תחת סמכותו של הכהן הגדול, כמי שמייצג את העם לפני השלטון הזר, ובמקרה זה - בית המלוכה הסלאוקי.
עימותים אלה התנהלו גם בין הכהן הגדול חוניו השלישי, שעל אף מעמדו ועמדתו היה בעל נטייה פרו-תלמית, לבין אחיו הכהנים, שהמשיכו את מסורת בית אבא ותמכו בסלאוקים. באותה שעה פרץ סכסוך בין שמעון, "נגיד המקדש" (הממונה על משק המקדש) על ניהול שוק העיר והפיקוח עליו (תפקיד שנקרא "אגורנומוס" ביוונית) לבין חוניו השלישי שדחה את בקשתו. שמעון נמנה עם משפחת כהנים בשם בית בילגה, שהייתה מפורסמת כמשפחה מתייוונת.
שמעון המתייוון לא בחל באמצעים, והחליט להשיג את מבוקשו על ידי התערבות סלאוקית. שהם כמו התלמאים שקדמו להם, מיעטו עד כמה שאפשר, להתערב בעניינים פנימיים של הנשלטים. שמעון פנה לאפולוניוס, אחד המצביאים הסלאוקיים, ודיווח לו כי אוצרות רבים נאגרים בבית המקדש (עובדה שהסלאוקים היו מודעים לה זה מכבר) ובכללם (וזה אכן חידוש) כספיו של הורקנוס יוסף בן טוביה, שהיה מאוהדיו ומתומכיו של בית תלמי. אפולוניוס העביר את המידע להליודורוס, ראש מינהל השרים הסלאוקי, והלה מיהר לבית המקדש בירושלים, במצוות המלך סלאוקוס הרביעי ובברכתו, על מנת להחרים את האוצרות. הקופה הסלאוקית הריקה והחובות לרומאים "השכיחו" איפוא מהמלך הסורי את נוהלי אי-ההתערבות. כמו כן מהלך זה היה בבחינת פגיעה בסעיפי כתב הזכויות, שהעניק בזמנו אנטיוכוס השלישי ליהודים.
על-פי המסופר בספרות החיצונית היהודית, בספר מקבים ב', אך דרכו רגליו של הליודורוס על מפתן בית המקדש, הופיע פתאום פרש מסתורי רוכב על סוסו ושני מלאכים תפסו את הליודורוס, הפילוהו ארצה והכו אותו נמרצות. הליודורוס שנפל, מן-הסתם, למארב מתוכנן, ביריוני, הוצא מן המקדש מחוסר הכרה.
הידיעות על תככיו ומעשי בגידתו של שמעון עוררו את חמת המוני העם בירושלים, ובעיר פרצו מהומות (כמהלך מוסת, כך דומה, על ידי מתנגדי שמעון). חוניו השלישי, הכהן הגדול, ביקש להיפגש עם אנטיוכוס הרביעי הסלאוקי (מי שעלה למלוכה ב־175 לפנה"ס לאחר מות סלאוקוס הרביעי, אחיו, ובהסכמת הרומאים, כמהלך טקטי מתוחכם), שכינויו "אפיפנס" ("המתגלה" ביוונית) כדי לפרט בפניו את הסיבות למהומות בעיר ולבקשו להרחיק את שמעון, הגורם למריבות אחים. בשלב זה ציווה המלך אנטיוכוס לעכב את חוניו השלישי במעצר.
הארץ בשליטה סלאוקית (142-198 לפנה"ס) > יאסון הכהן הגדול

את היעדרותו של חוניו ניצל אחיו, יהושע-ישוע, מתייוון שקרא לעצמו יאסון (על שם גיבור מיתולוגי יווני מפורסם) והציע למלך הסלאוקי, אנטיוכוס הרביעי, סכום כסף נכבד, תמורת שלוש בקשות "צנועות": להתמנות לכהן גדול תחת אחיו, להקים בירושלים גימנסיון ואפביון ולרשום את אנשי ירושלים כאנטיוכיים. שאיפתו של יאסון הייתה כפולה: להתמנות לכהונה הגדולה, ומתוך כך להפוך לשליטה בפועל של יהודה, תחת מרות סלאוקית, כשהוא חולש על אוצרות המקדש. וכן להפוך את ירושלים, כולה או חלקה, לעיר פוליס הלניסטית, עם כל היתרונות ששדרוג קטגורי זה ממטיר. אם תהפוך ירושלים לעיר פוליס, כך גרס, היא תשלוט על כל סביבתה, כשהוא, יאסון, יעמוד בראשה.
אנטיוכוס נעתר לבקשותיו של יאסון, על שום ההצעות הכספיות הקוסמות שהציע יאסון, בעוד, כאמור, האימפריה מחויבת עדיין כספית לרומאים. כמו כן, העדיף אנטיוכוס גורם נאמן כמו יאסון על פני חוניו השלישי, הפרו-תלמי, ולבסוף - מטרתו של אנטיוכוס להפיץ את ההלניזם ברחבי ממלכתו, ולפתח את ערי הפוליס בכללה, התאימה להפליא לשאיפתו של יאסון. שרצה לחולל רפורמה הלניסטית ביהודה, כלומר לבנות חברה מוצקה, הלניסטית בתרבותה ובתפישת עולמה, אשר נשלטת על ידי האריסטוקרטיה האצולתית והכוהנית. גם מנקודת ראותו של יאסון וגם מזו של אנטיוכוס, התמנותו של יאסון לכהן גדול, הפכה אותו לאחראי לאוצר המקדש, שהיה בעל היקף אדיר, וזאת גם משום שכל יהודי ביהודה ובתפוצות, העלה לבית המקדש שבירושלים, מחצית השקל מדי שנה בשנה. אוצר כזה שימש ללא ספק פיתוי אדיר עבור יאסון ואף קרץ לאנטיוכוס, כמי שקופתו התרוקנה וחובותיו לרומאים תפחו והלכו.
בקשותיו של יאסון היו חסרות תקדים בתולדות בית שני, ובעלות משמעות מיוחדת. ראשית, מעולם לא ירש כהן את משרת הכהונה הגדולה בעוד הכהן הגדול המכהן (חוניו השלישי) עדיין בחיים. שנית, מעולם לא הייתה משרת הכהונה הגדולה פתוחה למשא ומתן, למיקח ולממכר כספי. שלישית, מעולם לא התערבה המלכות הזרה במינוי הנהגת העם. נוצרו פה איפוא שלושה תקדימים מסוכנים העלולים לפגוע ביהודה בהמשך דרכה, ובעיקר משרת הכהונה הגדולה שעלולה להפוך, כפי שהיה מקובל בערי הפוליס, למשרה פקידותית, בה מתערב המלך, ולפחות כזו הטעונה אישור מלכותי, ואף מקור לסחיטה כלכלית ופוליטית.
אמנם אף בלא אחת מן התעודות מספרי המקבים או אצל יוסף בן מתתיהו, נזכרה המילה "פוליס" בזיקה לירושלים, אם כי כל הרמזים מוליכים להשערה שיאסון ביקש להפוך את ירושלים, או את חלקה, לעיר פוליס. ראשית - הזכרתם של שני המוסדות - גימנסיון (מוסד יווני חינוכי, ספורטיבי ומוזיקלי) ואפביון (מוסד יווני, על-גימנסיוני, בעל משמעות ספורטיבית וצבאית) משמעותית מאוד. ידוע כי אפילו עיר אחת לא קבלה מעמד של פוליס, אם לא הוקמו בה מוסדות חינוך אלה, ואף פעלו בה הלכה למעשה. שנית - "לרשום את אנשי ירושלים כאנטיוכיים", פירושו להכין רשימת חבר האזרחים אשר ישתייך לעיר הפוליס. יאסון שאף להקים מין ברית של "ערים תאומות" בין ירושלים לעיר הממלכה הסלאוקית אנטיוכיה, וכך לזכות ביוקרה ובמוניטין. כמו כן, הפיכת ירושלים לפוליס עשויה הייתה להעניק לה יתרונות כלכליים חשובים, בשעה שהיא תקיים קשרי מסחר עם ערי פוליס אחרות.
שלוש שנים שלט יאסון בירושלים (172-175 לפנה"ס) ובסוף כהונתו הספיק לשגר משלחת של ספורטאי הגימנסיון בירושלים להשתתף בתחרויות מרכזיות שנערכו בעיר צור ובנוכחותו של המלך אנטיוכוס הרביעי.
הארץ בשליטה סלאוקית (142-198 לפנה"ס) > מנלאוס הכהן הגדול

בשעה שיאסון שלח את מנלאוס, אחי שמעון ("נגיד המקדש" שהוזכר למעלה), לאנטיוכוס ועמו סכומי כסף להשלמת חובו הכספי של יאסון לאנטיוכוס, הציע מנלאוס למלך, בשמו, סכום כפול מזה של יאסון ובתמורה ביקש להתמנות לכהונה הגדולה במקום יאסון. אנטיוכוס נעתר לכך מיד בשל גובה הסכום שהציע מנלאוס, גישתו הקיצונית של מנלאוס תומך ההתייוונות שתאמה את מדיניותו של אנטיוכוס, ביריבות שהשתררה באותו זמן בין הסורים למצרים, מנלאוס התגלה כנאמן מאוד למלך, ואולי אף חשש אנטיוכוס מגידול כוחו ומהתעצמותו של יאסון.
מינויו של מנלאוס והדחת יאסון (שנת 170 לפנה"ס) קוממו את העם כנגד מנלאוס, הן משום שמנלאוס לא השתייך למשפחת הכהונה הגדולה (אלא למשפחת בילגה המתייוונת), הן משום אופיו ההרפתקני, הן משום קיצוניותו ואכזריותו והן משום שהעם התרגל במידה מסוימת ליאסון. ירושלים נחלקה לשני מחנות: מחנה הרוב שתמך ביאסון, ובכללו מתייוונים מתונים, ואילו המיעוט תמך במנלאוס והוא כלל מתייוונים קיצונים.
בשעה ששב מנלאוס לירושלים ובידו כתב המינוי המלכותי המסמיך אותו לכהן ככוהן גדול, וכנראה גם הבטחה לעזרה צבאית של המלך, הצליח מנלאוס להשתלט על המהומות בעיר, ולהביא למנוסתו של יאסון מתוכה. מנלאוס שלט בירושלים ביד קשה ורמה (כונה "עריץ אכזרי" ו"פריץ חיות" בידי הסופרים המקבים). בהיותו קיצוני בדעותיו ובגישותיו ההלניסטיות, ונשען על תמיכתם של בני טוביה העשירים והחזקים, עשק מנלאוס את העם וגבה ממנו מיסים כבדים, כדי לעמוד בהתחייבויותיו הכספיות למלך אנטיוכוס. מנלאוס נקרא לסוריה כדי לדווח לאנטיוכוס על הנעשה באזור שליטתו. הוא ניצל את העדרו של המלך, שהיה עסוק באותה שעה בדיכוי מרידות באסיה הקטנה, ושיחד את ממלא מקומו של המלך, אנדרוניקוס, בחפצי זהב אשר גזל מנלאוס מבית המקדש. פעולה זו נועדה להגן על האינטרסים של מנלאוס ולחזק את מעמדו. זאת ועוד, דבר פרסום שוד המקדש ביוזמת חוניו השלישי (הכהן הגדול המודח שהיה עצור בדפנה שבסוריה) עורר את זעמו של מנלאוס, מה עוד שבעקבות פרסום מידע זה פרצו התלקחויות זעם בירושלים נגד מנלאוס. מנלאוס ראה בדאגה את האיום שנשקף למעמדו ולחייו ועל כן הסית את אנדרוניקוס לשלוח יד בחוניו.
בשעה שמנלאוס התעכב באנטיוכיה שבסוריה, מילא ביהודה את מקומו כשליט אחיו ליסימכוס. ליסימכוס נטל מאוצרות המקדש ועורר בכך את זעם העם כלפיו. הוא ביקש להסתייע בכוח צבאי מאולתר בן 3,000 איש, אולם נכשל בעמידה מול גורמים רגוזים בקרב האוכלוסייה. באחת ההתנגשויות נפגע ליסימכוס עצמו ונהרג. נציגי מועצת הזקנים (ה"גרוסיה") בירושלים עלו לעיר צור כדי להיפגש עם המלך אנטיוכוס, ולהתלונן קשות על מנלאוס וסיעתו, אולם מנלאוס הצליח בשוחד ובערמומיות לגולל את ההאשמה על זקני ירושלים, ולגרום לכך שהמלך יצווה להמיתם בשל זאת.
משנה זו, 169 לפנה"ס, ואילך, התגלגלו המאורעות ביהודה בקצב מהיר ורווי טרגדיות, שסופן הטלת גזירות השמד על ידי אנטיוכוס (167 לפנה"ס).
הארץ בשליטה סלאוקית (142-198 לפנה"ס) > גזרות השמד של אנטיוכוס הרביעי

בשנת 168 לפנה"ס הפכה ירושלים למוקד סוער של מאבקי דמים כתוצאה ממסעו השני של אנטיוכוס הרביעי במצרים. בעוד המלחמה מתנהלת במצרים נפוצו ביהודה שמועות כי אנטיוכוס נהרג בקרבות. כתוצאה מכך הגיח יאסון ממקום מושבו-מפלטו בעבר הירדן, ובראש צבא בן אלף לוחמים חדר לירושלים, הדיח את מנלאוס וערך טבח בתומכיו, אולם בסופו של דבר נאלץ לשוב כלעומת שבא, משום שקומם עליו את התנגדות התושבים.
בינתיים במצרים, בשל מסעו המוצלח של אנטיוכוס, הוא נעצר והושפל על ידי משלחת סנטורית מרומא. אנטיוכוס נאלץ לחזור לסוריה ללא הישגים, אלא שבדרך הגיעו לאזניו שמועות אודות מהומות בירושלים (ניסיון המרידה של יאסון), אותן הוא פירש כמעשה בוגדנות וחתרנות כנגדו. כמו כן, נודע לו כי היהודים שמחו לשמע השמועות שנפוצו, בדבר מותו במלחמה. אנטיוכוס ערך טבח בירושלים, שדד את אוצרות המקדש, ולכד שבויים רבים לעבדות. הוא השיב את מנלאוס לכס ההנהגה בירושלים והפקיד בה נציג מטעמו, את פיליפוס מפריגיה, ששמע אכזריותו יצא למרחוק. מהלכים אלה והתגובות הנזעמות שפרצו כנגד פעולות המלך בירושלים, עוררו תגובות נוספות קשות, וששיאן - הטלת גזירות השמד של אנטיוכוס, ואשר בעקבות הטלתן פרץ מרד החשמונאים.
התקופה החשמונאית (63-167 לפנה"ס)

הביזה של המקדש וגזרות אנטיוכוס שנחשבות לרדיפה הדתית הראשונה בהיסטוריה האנושית, עוררו תסיסה בקרב היהודים. בשנת 167 לפנה"ס התלקח המרד במודיעין בידי משפחת כהנים ממשמרת יהויריב. מתתיהו החשמונאי, אבי המשפחה הרג את נציגי השלטון שביקשו ממנו לזבוח לאליל, והוא ובניו שהצטיינו ביכולת צבאית, ברחו ליהודה לאזור הרי גופנה, אזור הררי קשה לתנועה ונוח להסתתרות של מורדים. לאחר מותו ירש אותו יהודה המכבי, שהוביל את המרד, ועבר מלוחמת גרילה להתנגש בסלאוקים בעימותים גלויים בשטחים פתוחים.
המרד שהתחולל בין השנים 167 ל-160 לפנה"ס, היה גם מאבק לעצמאות מדינית ודתית, וגם מאבק על דמותה של החברה היהודית בארץ ישראל. מצד אחד מרבית העם, נאמני המסורת, ומהצד השני אליטה מתייוונת, שמטרתה הייתה להנהיג שינויים מרחיקי לכת באופייה של החברה היהודית, בחסות השלטון ההלניסטי. הגורמים למרידות היו שילוב של מניעים סוציו-כלכליים, דמוגרפיים ודתיים-תרבותיים-לאומיים. המאבק על הפקעת קרקעות, הפיכת אכרים לאריסים ומיסוי כבד, ועליהם נוספו מניעים דמוגרפיים נגד הקולוניזציה שפגעה במעבר עודפי אוכלוסין מיהודה לחלקים אחרים של הארץ. הצטרפות החשמונאים למרד נבעה מגזרות דת, אבל החשמונאים היו שותפים לשאר המניעים. המרד היה רצוף בהצלחות וכישלונות בשדה הקרב ובזירה המדינית הבינלאומית, ונעזר בחולשתה של האימפריה הסלאוקית, סכסוכי שלטון פנימיים בתוכה, מרידות שנעשו בחלקה המזרחי, ואף ברית עם רומא. האימפריה הסלאוקית, אף שהצליחה לזמן קצר לשוב ולהשתלט צבאית על יהודה עד תבוסתו של בקכידס בידי יונתן (157 לפנה"ס), נחלשה מאוד בעקבות כל האירועים שהתרחשו במקביל, וכתוצאה מהם לא הצליחה לממש את ריבונותה המלאה על יהודה. המרד שינה את האתוס היהודי שהיה עד תקופה זו דפנסיבי בחסות של מעצמה תורנית, לאתוס אופנסיבי-לוחמני, שנמשך עד ימי מרד בר כוכבא.
לאחר המרד החל תהליך איטי של ניתוק יהודה מהאימפריה הסלאוקית. בתחילה בתקופתו של יונתן הוופסי זכו היהודים באוטונומיה ובסוג של מדינת חסות, ולאחר מכן החל מתקופתו של שמעון התרסי ביססו ממלכה עצמאית בארץ ישראל, עם צבא חזק, שהתקיימה משנת 140 לפנה"ס ועד לשנת 63 לפנה"ס (כ-77 שנים), עד השתלטותה של האימפריה הרומית על ארץ ישראל. בממלכה זו שלט שליט חשמונאי, כנשיא/מלך וככהן גדול, לרוב לצד חבר היהודים, שהורכב בידי נציגים מהעם. ממלכת החשמונאים שהיוותה מקור השראה חשוב לציונות ולמדינת ישראל, הייתה הממלכה היהודית הריבונית היחידה בארץ ישראל, שלא היוותה חלק מאימפריה כלשהי, במשך תקופה של כ-2,500 שנים, מאז חורבן בית ראשון ועד קום מדינת ישראל, למעט תקופות קצרות בימי המרד הגדול ומרד בר כוכבא. לזכר הצלחת המרד, טיהור המקדש וחידוש הפולחן הדתי נקבע במסורת היהודית חג החנוכה.
התרבות ההלניסטית בארץ ישראל > התרבות ההלניסטית

התרבות ההלניסטית הייתה תרבות קוסמופוליטית עשירה בחיי ממשל ורוח. הממשל של הפוליס שהשתנה מעיר לעיר, בדרך כלל הורכב מאספת העם, מועצה, משרות ממלכתיות, שופטים וסטרטגוי. צורת החיים בה, שהייתה כל כך מאורגנת, והקנתה זכויות וחובות שונים, הייתה מאוד מושכת. כך היו הפוליס ומוסדותיה, ובכללם הגימנסיון, האפביון, התיאטרון ואף המוזיאון - מרכז של מדע ואומנות, למאפייני התרבות היוונית ולמפיציה העיקריים במזרח. רק חניכי הגימנסיון זכו לזכויות אזרח מלאות, שכן זה היה המקום שנרכשו בו הלשון, הערכים והתרבות היוונית, ובו למעשה הפך האדם ל"בן תרבות".
הדת ההלניסטית הייתה דת ממוזגת, ששילבה בין הדת היוונית לדתות המזרח, כמו באמצעות מציאת קווי דמיון בין משפחות האלים והתכונות של מרכיביהם. הפילוסופיה ההלניסטית התפתחה מהפילוסופיה היוונית והפן המרכזי שלה היה הפילוסופיה של המוסר ואתיקה. הזרם המרכזי בפילוסופיה ההלניסטית היה האסכולה הסטואית לצד זרמים אחרים כמו הזרם האפיקוראי של אפיקורוס. המדע ההלניסטי נהנה מפרות ההצלחה המדעית של מדעני המזרח הקדום אך בניגוד לחקר המדע של המזרח הקדום, מאמץ רב הוקדש לחקר אמפירי טהור, ולא רק לתיאור תופעות טבע וחקירתן. השמות הבולטים בין המשוררים ההלניסטיים היו קאלימאכוס ותאוקריטוס. גם בשירה, כמו בספרות, נשחקו נושאים פוליטיים וחברתיים, ובמקומם צצים נושאים הדנים בחיי הפרט. בתקופה ההלניסטית ירדה הטרגדיה היוונית הקלאסית מחשיבותה, ותחתיה התחברו מונולוגים ארוכים, ואף האפוס והקומדיה עברו שינויים. האפוס איבד את הילת הגיבורים שבו והקומדיה החלה לעסוק פחות בפוליטיקה ובבעיות חברתיות ויותר בנושאי אהבה וידידות, תמונות מחיי היומיום, יחסים בתוך המשפחה ועוד.
התרבות ההלניסטית בארץ ישראל > ההלניזציה של ארץ ישראל

מדיניות השלטון ההלניסטי הייתה להפוך את יהודה לארץ יוונית-מוקדונית באוכלוסייתה והלניסטית בתרבותה. אחד הביטויים להלניזציה של ארץ ישראל היה שילובם של ייסוד ערים במסורת הדתית ובמיתולוגיה היוונית. כבר במיתולוגיה היוונית הקלאסית הייתה תודעה של קשר עתיק בין פיניקיה ויוון (ייסוד העיר תבאי על ידי קדמוס). בין הערים שעל פי המיתולוגיה נגזרו שמותיהם משמות ואירועים הקשורים לדמויות בתרבות ההלנית: עכו - "אקה" משמעותו "מרפא" ביוונית, הרקלס התרפא בנהר הבלוס, הוא נחל נעמן; דאר - ייסד אותה "דורוס" בן האל פוסידון; יפו - שמה נגזר מהשם "יופֶּה", אשת המלך קֶפֶוּס שייסד את העיר. במאה ה-4 לפנה"ס, עוד לפני התקופה ההלניסטית, נקשרה יפו עם האגדה על פרסאוס ואנדרומדה, בתו של קפוס; אשקלון - נוסדה על ידי "אשקלוס"; עזה - נקראה על שם עַזוֹן בן הרקלס.
כבר בשלב קדום חל תהליך של מיזוג בין אלים מזרחיים ויוונים. הנטייה המסורתית של היוונים הייתה לזהות את האלים המזרחיים עם האלים שלהם, על ידי הצבעה על תכונות מסוימות של האלים. השכבות הגבוהות של האוכלוסייה המקומית רצו מצדן לשבר את האוזן היוונית ומהיר במיוחד היה תהליך ההסתגלות של האלים הכנענים/פיניקיים, אך עם זאת, המשיכו להתקיים פולחנים קדומים מהתקופה הכנענית והפלשתית, בלי שאליהם יקבלו שמות יווניים.
ביצירה התרבותית היוונית השתתפו משוררים, פילוסופים, אנשי מדע, מדקדקים והיסטוריונים בני הערים היווניות בארץ ישראל והשפעתם פרצה את גבולות הארץ: מניפוס (אנ') (המחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס), מלאגרוס, פילודמוס, תאודורוס (אנ') (ארבעתם מגדרה) ואנטיוכוס מאשקלון.
התרבות ההלניסטית בארץ ישראל > ההתייוונות בקרב היהודים

ההתייוונות באה לידי ביטוי ברצון להידמות ליוונים באורח חיים, פיתוח החוש האסתטי, תרבות הגוף והספורט, והעדפת הפילוסופיה היוונית על פני חכמת היהדות וסולם הערכים שלה, ועל פני מצוות התורה שבין אדם לחברו ושבין אדם למקום. גם בתחום התרבות החומרית חל שינוי בעקבות תופעת ההתייוונות ואות לכך נמצא בבתי הכנסת ובפסלים מאותה תקופה. ההתייוונות היא תוצר של מפגש בין תרבויות: תרבות יוון ותרבות ישראל, כשהמפגש יצר באותה תקופה נהירה של יהודים אל הדת והתרבות היוונית ברבדים השונים. סממני תהליך התייוונות והתבוללות באו לידי ביטוי בהחלפת השמות הפרטיים, לימוד יוונית וכתיבה בה, מנהגים יוונים אומצו, וחלה היטמעות תרבותית כוללת על יהודי התפוצות. סימן מהותי אצל המתייוונים היה בברית המילה, באותה תקופה היו יהודים שכונו "מושכים בעורלתם" שניסו לבטל את ברית המילה באמצעות ניתוח, והיו סמל להתייוונות והתבוללות.
המתייוונים היו שייכים בדרך כלל למעמד הגבוה. בקרב האצולה הדתית לכהנים גדולים הייתה נטייה להתייוונות, בשל הקשרים עם השלטונות היווניים. רבים מאלו היו שייכים לכת הצדוקים. גם למיקום הגאוגרפי היה השפעה על תהליך ההתייוונות, באזורים עם אוכלוסייה עיקרית הלניסטית כגון בית שאן וערי החוף, עכו, יפו ואשקלון היה אחוז התייוונות גבוה במיוחד. גם בערים - ששמשו מקום מפגש לבני עמים ואמונות שונות - הייתה להלניזם השפעה רבה יותר מאשר בכפרים. ההנהגה הרוחנית-דתית של היהודים (הפרושים) וכן גם פשוטי העם בכפרים, היו אלה שהתנגדו לחדירתה של התרבות היוונית לחברה היהודית ומהם יצאו קבוצות "החסידים", שהתנגדו לשלטון והחלו לנהל נגדו מלחמת גרילה, שכוונה בשלב הראשון שלה נגד משתפי הפעולה היהודים.
דמוגרפיה > ההרכב האתני של הארץ לפני כיבושה בידי אלכסנדר הגדול

ההיסטוריון היווני הרודוטוס מונה במאה ה-5 לפנה"ס (התקופה הפרסית) שלושה עמים לאורך רצועת החוף של ארץ ישראל: בצפון משתרעת פיניקיה, מפיניקיה ועד העיר עזה "הארץ היא לסורים הנקראים פלשתינאים", מעזה ועד "יניסוס" (אולי אל עריש) ערי המסחר על החוף היו שייכות "למלך הערבים". בתקופה זו ידועות פחוות שומרון, יהודה, אשדוד ואדום (בדרום הר יהודה) בארץ ישראל המערבית, וכן עמון ומואב בעבר הירדן המזרחי, כאשר החלוקה לפחוות נעשתה במקומות שנמצאו בהם ריכוזים לאומיים ברורים. כלי החרס וממצאים אחרים מהתקופה הפרסית שנתגלו בגליל זהים ברובם לאלה שנמצאו במישור החוף ושונים מאלה שנמצאו בהרי יהודה ושומרון. ייתכן וניתן להסיק מכך שאוכלוסיית הגליל הייתה מורכבת בתקופה הפרסית ברובה מפיניקים, או לפחות תחת השפעתם התרבותית.
נראה כי בתקופת נחמיה קהילות פיניקיות כבר התבססו גם בפחוות יהודה.
בתקופה הפרסית היטשטש הגיוון האתני-תרבותי בארץ ישראל, כתוצאה מהמבנה המנהלי האחיד של הארץ, מהשפה הארמית המשותפת (ששימשה כשפת המנהל וגם כשפת הדיבור), מהתרבות החומרית המשותפת ומאי-השפעתה של התרבות הפרסית. השפעותיה של התרבות ההלניסטית סייעו גם הן לתהליך המיזוג האתני והתרבותי והן ניכרו עוד לפני הכיבוש היווני, בתיווכם של סוחרים, מתיישבים ואנשי צבא שכירים.
כך למשל, ישנן עדויות שבערים הפיניקיות בחוף ארץ ישראל התגוררו גם סוחרים יוונים.
הפיניקים היו מתחריהם של היוונים בסחר הימים, אך באותה תקופה כבר היו תחת השפעתם הרבה באורח-חייהם ואומנותם. במאה ה-5 לפנה"ס גבר היבוא של כלים אטיים מקושטים לארץ ישראל. במקומות שונים בארץ נמצאו חפצי-חן שהובאו מיוון וגם חפצי-חן מקומיים שניכרת בהם השפעה יוונית ברורה.
כמו כן, שני המטבעות הקדומים ביותר שנמצאו בארץ ישראל (בשכם ובירושלים) הם מטבעות יווניים מסוף המאה ה-6 לפנה"ס ואחד מ-3 הסוגים העיקריים של המטבעות הנהוגים בארץ ישראל בתקופה הפרסית היו יווניים, בעיקר אתונאיים.
גם שפע המטבעות שהוטבעו במקומות שונים בארץ ישראל הם מטיפוס אטי, כלומר חיקוי לדרכמה האתונאית. העיר עזה הייתה הראשונה שהחלה לטבוע מטבעות מטיפוס זה וכאלה היו בדרך כלל גם מטבעות "יהד".
דמוגרפיה > תהליך ההתייוונות של ארץ ישראל

בתקופה ההלניסטית הייתה התיישבות יוונית-מוקדונית ניכרת בארץ ישראל ודפוסי משטר של הפוליס ההלניסטית הוכנסו לערי החוף, לעבר הירדן המזרחי ולכמה מקומות בפנים הארץ, שהמשיכו להתקיים עד לתוך התקופה הרומית. המעמדות הגבוהים של ערי הארץ נטמעו בתוך שכבת המתיישבים היוונים המוקדונים וכתוצאה מכך נתגבשה שכבת עלית מייוונת, שנבדלה מהתושבים המקומיים שכונו ביוונית "לַאוֹי". הפיניקים היו גורם חשוב בתהליך ההלניזציה של ארץ ישראל ולא רק בערי החוף, אלא גם במקומות מסוימים בפנים הארץ, כמו באידומאה, כאשר בקרב האוכלוסייה האדומית, השמית דוברת הארמית, קמו שתי ערים הלניסטיות: אדורים ומרשה. כמו האדומים, גם השומרונים המשיכו לשמור על ייחודם האתני והתרבותי ולאחר שעירם שומרון הפכה בראשית התקופה למושבה צבאית מוקדונית, התרכזו עתה סביב מקדשם בהר גריזים. השליטה המוצקה של חוקי התורה על אדמת יהודה בתקופה הפרסית נתאשרה על ידי השליטים ההלניסטיים, אולם גם ביהודה החלה נטייה מצד המעמדות הגבוהים ובתי הכהונה, להפוך לחלק מן השדרה ההלנית הכללית (הפיניקית-סורית) של הארץ ולהינתק מהשכבות הנמוכות שכתוצאה מכך נשארו ללא הנהגתן המסורתית.
תהליך היווּן של ארץ ישראל כלל הגירה של יוונים מחלקים שונים של העולם היווני וליסודן של ערים יווניות. המתיישבים היו בחלקם מוקדונים ובראשם ותיקי הצבא המוקדוני שהתיישבו בראשית התקופה ההלניסטית בסמריה (שומרון) ובעבר הירדן. לשם חיזוק שלטונם, יסדו התלמיים בארץ ערים חדשות או שינו את שמותיהן של הישנות לשמות יווניים, ולשם הגנת הארץ יסדו בה גם קאטויקיות (מושבות של חיילים), ששימשו כחיל מצב מיושב וקבוע, כאשר לחיילים ניתנו חלקות אדמה לעיבוד, שלא יכלו למכור ואף לא להחכיר.
בתקופה התלמיית נמסרו אחוזות קרקע גדולות למקורבים לשלטון ומתוך אחד הפפירוסים של זנון מתברר שארץ ישראל הייתה מלאה אז פקידים יווניים.
הרשת הצפופה של הערים היווניות שהקיפו את ארץ ישראל הפכה את האזור לאחד האזורים העירוניים ביותר במזרח. בדרך כלל, יסוד ערים הלניסטיות בארץ ישראל משמעותו הייתה תוספת אוכלוסייה למקום היישוב והקצאת קרקעות למתיישבים. על ידי העיור ההלניסטי הצעידה השושלת התלמית את ארץ ישראל אל ההלניזציה.
על אדמת יהודה לעומת זאת, לא הייתה התיישבות יוונית או מייוונת עד לזמנו של אנטיוכוס אפיפנס, ואם התגוררו בה נוכרים, היו אלה רק אנשי חיל המצב של מצודת החקרא, פקידי מנהל, או סוחרים עוברי אורח.
דמוגרפיה > לשונות

שלוש שפות היו מדוברות בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית ובכלל זה במדינה החשמונאית: עברית, ארמית ויוונית קוינה.
העברית הייתה הלשון "הרשמית" של המדינה החשמונאית וראיה לכך היא היותה הלשון העיקרית במטבעות החשמונאים, כמו גם הלשון המקורית של ספר מקבים א, שנכתב בהשראת השלטון. העברית הייתה גם לשון דיבור של רבדים נכבדים באוכלוסייה, על כך יכולה להעיד המשכיותה של העברית בפי העם בהיקף נרחב גם לאחר שלטון החשמונאים.
הארמית הייתה הלשון הרווחת ביותר (הלינגואה פרנקה) בקרב האוכלוסייה השמית בארצות הסהר הפורה כבר בתקופה הפרס והחלה להתפשט בהן אף מוקדם יותר. הארמית הייתה לשון דיבור רווחת ביותר ולשון בינלאומית באימפריה הפרסית, וכך חדרה אל בין היהודים בבבל, במצרים ובארץ ישראל, שבה הייתה רווחת גם בקרב הלא-יהודים.
יוונית קוינה שהייתה גם לינגואה פרנקה, לשון השלטון ההלניסטי והערים ההלניסטיות, הלשון הבינלאומית, ולשונם של החוגים הגבוהים שנשאו את עיניהם אל העולם הרחב. היא הייתה לשונה של שכבת העלית המיוונת, ובניגוד ללשונות של שלטון הפרסים בתקופה הקודמת ושל שלטון הרומאים בתקופה שבאה לאחר מכן, היא קנתה אחיזה מוצקה בארץ ישראל ובערי הארץ נוצרה גם ספרות ביוונית ומשוררים, פילוסופים ואנשי מדע יוונים התפרסמו ברחבי העולם הים תיכוני. למרות זאת, נשארה היוונית שפת המנהל והמעמדות הגבוהים ולא הפכה ללשון הדיבור של האוכלוסייה הכפרית והמוני העם.