stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית נועם

בית נועם, העמותה למניעת אלימות במשפחה היא עמותה שנוסדה ב-1986, המטפלת בגברים שאינם עבריינים ואינם חולים פסיכיאטרים, המפעילים אלימות נגד נשים. העמותה מפעילה תוכנית ניסיונית שאושרה על ידי המוסד לביטוח לאומי, במימון משותף של המוסד לביטוח לאומי ושל משרד העבודה והרווחה.
זוהי מסגרת אליה מופנים גברים על ידי שירות המבחן ומוסדות הרווחה, והיא מקיימת שלושה מסלולים:
מסלול משולב – אורך המסלול חודשיים. המסלול המשולב אינו עומד בפני עצמו. מטופל שסיים את הטיפול במסלול משתלב באופן מידי ורציף במסלול ההוסטל או מסלול מרכז היום בהתאם למצבו, צרכיו ולהחלטת גורמי הטיפול.
זמן הטיפול במסלול הנוסף, יתווסף לחודשיים שבהם היה במסלול המשולב.
מסלול הוסטל – אורך המסלול 4 חודשים. המסלול פועל כל ימות השנה, למעט יום כיפור.
הטיפול בתנאי פנימייה המטופלים מחויבים לצאת למסגרות תעסוקה. הטיפול מתקיים בשעות אחר הצהריים והערב.
מסלול מרכז יום – משך המסלול עד 6 חודשים והוא מתבצע בשעות הבוקר והצהריים המוקדמים.
הגברים במסגרת עוברים טיפולים קבוצתיים ופרטניים, ותוכניות העשרה שונות. בתום הטיפול הם מקבלים סיוע אל מול הגורמים הקולטים בקהילה. המודל הטיפולי מבוסס על מחקרים ומודלים טיפוליים דומים שנוסו במקומות אחרים.
הערות שוליים

↑  ,Pressman & Sheps, 1994; Saunders 1995 ,1996; Walker.
אריך ליינסדורף

| --- | --- |

 לידה:  4 בפברואר 1912 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 בספטמבר 1993 (בגיל 81) ציריך, שווייץ 
 מוקד פעילות:  ניו יורק 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוצרטיאום, האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 פרופיל ב-IMDb
 
ליינסדורף מנצח על התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, 1988
אריך ליינסדורף (גרמנית: Erich Leinsdorf‏; 4 בפברואר 1912 – 11 בספטמבר 1993) היה מנצח יהודי-אוסטרי.
ביוגרפיה

ליינסדורף נולד בווינה למשפחה יהודית. למד מוזיקה ומשנת 1934 עד 1937 עבד כעוזר לברונו ולטר ולארטורו טוסקניני בפסטיבל זלצבורג. ניצח במטרופוליטן אופרה בניו יורק משנת 1938, ונודע בעיקר בפרשנותו לוגנר.
ליינסדורף כיהן תקופה קצרה של שלוש שנים כמנהל מוזיקלי של תזמורת קליבלנד. גילו הצעיר יחסית והעובדה שהתאזרח זמן לא רב קודם לכן באמריקה הביאו לגיוסו לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. הוא הצליח אמנם להשתחרר מתפקידו כמנצח תזמורת צועדת לפני תום המלחמה, אך הנזק לשמו בקליבלנד היה תמידי והחוזה שלו לא חודש.
הוא היה מנצח הפילהרמונית של רוצ'סטר משנת 1947 עד 1955 ומנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוסטון משנת 1962 עד 1969. לאחר מכן הופיע כמנצח אורח במספר תזמורות.
כמנצח התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 1967, נמלט מישראל בפתאומיות באמצע סדרת קונצרטים למנויים, בתקופת המתיחות שלפני מלחמת ששת הימים. הוא עזב בחיפזון כזה, ששכח אפילו את הטוקסידו שלו.
ב-22 בנובמבר 1963, בשעת קונצרט של תזמורת בוסטון, קטע את התוכנית בחדשות מעציבות והודיע, "גבירותי ורבותי, הודיעו עכשיו בשידור ברדיו... אנו מקווים שאין לכך אישור, אבל עלינו להטיל ספק בכך... שנשיא ארצות הברית היה קורבן להתנקשות." הוא דיבר על רצח הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי בדאלאס, טקסס.
ספר זיכרונות שלו בשם: Cadenza: a Musical Career פורסם בשנת 1976.
בית נהיאן

| --- | --- |

 מדינה:  איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
 תארים:  נשיא איחוד האמירויות הערביות   אמיר אבו דאבי
 מייסד:  דאהב בן עיסא אאל נהיאן
 ראש הבית הנוכחי:  ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן
 תקופת השושלת:  המאה ה-18 – הווה
 אתניות:  מאיחוד האמירויות הערביות
בית נהיאן (בערבית: آل نهيان, תעתיק: אאל נהיאן) היא המשפחה השלטת באיחוד האמירויות הערביות, ובאבו דאבי. המשפחה היא אחת משתי המשפחות הדומיננטיות יותר יחד עם משפחת בית מכתום השולטת בדובאי. לבית מלוכה זה יש קרבה משפחתית לבתי מלוכה רבים מהעולם הערבי דוגמת בית פאלאסי ובית יאסי וזאת משום שמנהיגי הבית, לא כמו בקטר או בבחריין לא מתחתנים לרוב עם מישהו שהוא ממשפחתם. בית המלוכה הוקם במחצית השנייה של המאה ה-18, השליט הנוכחי בבית הוא מוחמד בן זאיד אאל נהיאן. בני משפחת המלוכה משתייכים לאסלאם הסוני.
הערות שוליים

↑  Motohiro, Ono (במרץ 2011). "Reconsideration of the Meanings of the Tribal Ties in the United Arab Emirates: Abu Dhabi Emirate in Early ʼ90s" (PDF). Kyoto Bulletin of Islamic Area Studies. 4–1 (2): 25–34. נבדק ב-17 באפריל 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה ובנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ביטיס

| ביטיס |
| --- | --- |
 ביטיס מתנפח
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: צפעיים
סוג:: ביטיס
שם מדעי
 Bitis ‏גריי, 1842
תחום תפוצה


ביטיס קרנפי
ביטיס פרינגיי
ביטיס (שם מדעי: Bitis) הוא סוג של נחש ארסי בתת-משפחת הצפעונים המצוי באפריקה וחצי האי ערב. הביטיס כולל בתוכו חלק ממיני הצפעיים הגדולים ביותר והקטנים ביותר בעולם. המינים בו ידועים בתצוגה מראה המאיים שלהם הכוללת את ניפוח הגוף ונשיפות קולניות. ישנם 14 מינים מוכרים תחת הסוג ביטיס.
תיאור

מגוון הגדלים של המינים השונים קיצוני, החל מהמין הקטן ביותר B. schneideri, שגדל לאורך מקסימלי של 28 ס"מ וייתכן שהוא הצפע הקטן בעולם, ועד לביטיס גבוני, שיכול להגיע לאורך של מעל 2 מטר והוא הצפע הכבד בעולם.
לכולם ראש משולש, רחב בעל חוטם מעוגל, הנבדל מהצוואר, ומכוסה בקשקשים קטנים. למספר מינים קשקשים מוגדלים הנראים כמו קרניים. העיניים קטנות יחסית והם בעלי נחיריים גדולים המופנים כלפי חוץ ולמעלה.
הנחשים האלה משתנים ממוצעים למאוד רחבים ובעלי זנב קצר.
התנהגות

מיני הביטיס ידועים בשל נטייתם לנפח את גופם ולהשמיע קולות נשיפה חזקים לצורך הרתעה ואיום. הם שוכני קרקע וצדים מן המארב. הם בעלי מראה איטי ומגושם, אך הם מסוגלים להכיש במהירות מדהימה. בניגוד לצפעוני גומה, הביטיס חסר את איבר קולט החום, ולא הראה כל שינוי התנהגות בבדיקות מעבדה כלפי חפצים קרים או חמים שדימו טרף.
כל מיני הביטיס משריצים מספר גדול של צאצאים.
הארס שלהם נחשב למסוכן, ובמינים מסוימים מסוכן מאוד. קיימים לפחות שישה סוגים של נוגדני ארס שונים למינים השונים בסוג זה.
מינים

קיימים 14 מינים שונים:
ביטיס מתנפח (B. arietans ) - מצוי כמעט ברחבי כל אפריקה ובחצי האי ערב. קיימים 2 תת-מינים:
B. a arietans - שכיח בכל אפריקה
B. a. somalica - מצוי בסומליה וקניה
ביטיס גבוני (B. gabonica ) - בעל 2 תת-מינים:
B. g. gabonica - תת-המין המזרחי
B. g. rhinoceros תת-המין המערבי
ביטיס קרנפי - (B. nasicornis)
ביטיס הרים אתיופי - (B. parviocula)
ביטיס פרינגיי - (B. peringueyi)
B. atropos
B. caudalis
B. cornuta
B. heraldica
B. inornata
B. rubida
B. schneideri
B. worthingtoni
B. xeropaga
ארבעים ושבעה הרונין

קטורת בוערת באתר קבורתם של 47 הרונין בסנג'קו-ג'י
סיפורם של 47 הרוֹנין (四十七士), מוכר גם בשמות 47 הסמוראים, נקמת הדם באקו, הסמוראים הנודדים מאקו (赤穂浪士 Akō rōshi) ותקרית גנרוקו אקו (元禄赤穂 事件 Genroku akō jiken) הוא אבטיפוס לסיפור יפני. הסיפור תואר על ידי מלומד יפני כ"אגדה לאומית" המתארת את המקרה המפורסם ביותר הכרוך בקוד הכבוד של הסמוראי, הבושידו.
הסיפור מתאר קבוצת סמוראים המבקשים לנקום את מות המאסטר שלהם. הסמוראים ירדו ממעמדם, והופחתו לדרגת רונין, לאחר שהמאסטר שלהם אולץ לבצע התאבדות טקסית, ובכך השאיר אותם ללא פטרון. המאסטר אולץ להתאבד עקב התקפה כושלת שערך נגד בעל תפקיד בחצר השלטון בשם קִירָה יוֹשִינָאקָה. לאחר המתנה סבלנית של שנה ותכנון ממושך, נקמו הרונין ביוֹשִינָאקָה בשם כבודו של הדאימיו לשעבר שלהם. בהתאם לחוקים, שהיו ידועים לרונין מבעוד מועד, היו מחויבים הרונין להתאבד עקב הרצח שביצעו. הסיפור זכה לפופולריות בתרבות היפנית כסמל לנאמנות, הקרבה, התמדה וכבוד שעל אנשים הגונים לשמר ולקיים בחיי היום יום. בתקופת המודרניזציה המהירה של תקופת מייג'י, שיוועו בני יפן לשורשים תרבותיים והפופולריות של הסיפור הכמעט מיתולוגי התעצמה.
בין המקורות המתארים את הסיפור קיים חוסר אחידות לגבי פרטים מסוימים. הגרסה המתוארת להלן נבנתה ממקורות היסטוריים שנאספו בקפידה לידי סיפור אחד. חלקם של המקורות הם עדויות ראיה ששרדו עד היום. ב־1871 הוצגה עלילת הסיפור בפני קהל רחב של קוראים מהמערב עם יציאתו לאור של ספרו של הדיפלומט והסופר א.ב. מיטפורד, "סיפורי יפן הישנה". בנוסף לספרו של מיטפורד, מבוסס התיאור שלהלן על ספרו של טימון סקריצ' (Timon Screech) "זכרונות סודיים של השוגונות".
מחזות רבים הנציחו את הסיפור, בהם מופעי קבוקי ובונרקו. השם הכולל לגרסאות הבדיוניות של הסיפור הוא צ'וּשִינגוּרָה. חוקי הצנזורה של השוגונות מתקופת גנרוקו אסרו על תיאור אירועים עכשוויים ולכן שונו שמות גיבורי הסיפור. קשה להתייחס לצ'ושינגורה כאל תיעוד היסטורי של מאורעות אותו זמן שכן הם נכתבו כחמישים שנה לאחר מכן ומכיוון שעדויות רבות וקדומות לצושינגורה שרדו. כשבעים וחמש שנים לאחר אירועי הסיפור, הוקלו חוקי הצנזורה ביפן והיפנולוג ההולנדי Isaac Titsingh תיעד את סיפור 47 הרונין ותיארו כאחד האירועים המשמעותיים של תקופת גנרוקו.
רקע

ב־1701 נערכה באדו (טוקיו של אותם ימים) קבלת פנים לנציגו הבכיר של הקיסר הִיגַשִיָאמַה. שני דאימיו בשם קָאמֵיי סָמָה ואָסָאנוֹ טָאקוּמִי-נוֹ-קָאמִי נָאגַנוֹרִי (הדאימיו של הפיף אָקוֹ שבהונשו) קיבלו את פניו במסגרת שהותם שם שנבעה מחובת הסנקין קוטאי.
היה זה היום הארבע עשרה של החודש השלישי לשנה הארבע עשרה לגנרוקו, כאשר קִירָה קוֹזוּקֵה-נוֹ-סוּקה יוֹשִינָאקָה, פקיד רב עוצמה בהיררכיה של השוגונות, הינחה את שני הדאימיו לגבי הכללים הנהוגים בחצר. קירה לא שבע רצון מהדאימיו, בשל המתנות הקטנות שהוצעו לו או בשל השוחד שלא הוצע לו. על פי חלק מהמקורות קירה היה גס ויהיר מטבעו או מושחת ולכן פגע באָסָנוֹ, קונפוציאני נוקשה. בכל מקרה, בין אם קירה התנהג שלא כשורה, בין אם פגע בהם ובין אם לא הכין אותם כראוי למילוי חובות מסוימות הקשורות לשוגונות, חולקו שם עלבונות.
אסאנו נשא בשלווה את העלבונות, אך רוגזו של קאמיי גבר עליו והוא ביקש להרוג את קירה. יועצו של קמאיי מיהר להציע לקירה שוחד גדול ומנע את החורבן שהיה נופל על קמאיי וביתו, במידה וקירה היה נפגע. לאחר קבלת השוחד, שינה קירה את יחסו לקמאיי והחל נוהג בו כראוי, כך שזעמו של האחרון שכך.
אלא שעתה הופנה יחסו הנוקשה של קירה לאסאנו ביתר שאת, שכן קירה ציפה לקבל שוחד דומה גם ממנו. קירה לגלג על אסאנו והשפיל אותו וכאשר כינה אותו ברברי־כפרי־חסר־כל־נימוס לא עמד עוד לאסאנו איפוקו והוא תקף את קירה עם פגיון. המהלומה הראשונה רק פצעה את פניו של קירה והשנייה נבלמה על עמוד. לפני שאסאנו יכל להמשיך, הפרידו שומרים בינו לבין קירה.
קירה לא נפצע אנושות אך עצם ההתקפה על פקיד בכיר במתחם השוגון נחשבה לעבירה חמורה. במצודת אדו אסורה הייתה כל אלימות, אפילו שליפת חרב נחשבה לעבירה. על פי חלק מהמקורות, פשעו של אסאנו היה השלכת ואקיזאשי על קירה שפגעה בדלת הזזה מוזהבת מפורסמת. בכל מקרה, עקב מעשיו, הצטווה אסאנו לבצע ספוקו. לאחר מותו יוחרמו כל נכסיו ואדמותיו, משפחתו תיהרס ופקודיו יהפכו לרונין.
החדשות על מאורעות אסאנו הגיעו לאוזניו של אוֹיִשִי קוּרָה-נוֹ-סוּקֵה יוֹשִיוֹ, יועצו הבכיר של אסאנו. אוישי הסגיר את מצודת אדונו לסוכני השלטון כפי שהורו לו הוראות בקופו, אך מבעוד מועד הוא פינה את בני משפחתו של אסאנו מביתם.
ההכנות להתקפה

מתוך 300 אנשיו של אסאנו, ארבעים ושבעה (מעל לחמישים לפי מקורות מסוימים) ואוישי בראשם חברו לנקום את מות אדונם. הידיעה שבמקרה זה אסורה נקמה בקירה לא הסיטה אותם מהחלטתם. הם נשבעו בסוד להרוג את קירה למרות העונש החמור שללא ספק יוטל עליהם.
קירה, שנשמר מאפשרות כזו, הקיף עצמו בשומרים וביצר את ביתו. לכן תכננו הרונין להרדים את קירה על משמרתו לפני הוצאת תכנונם לפועל. כדי להפיג חשדות אפשריים מצידם של קירה ושל השלטונות, התפזרו הרונין והפכו לסוחרים ולנזירים.
אוישי עבר לקיוטו והחל פוקד בתכיפות בתי בושת ומסבאות כאילו אין לו דבר עם נקמה. קירה שחשש מתחבולה שלח שירגלו אחרי פקודיו לשעבר של אסנו. באחד הימים, בדרכו של אוישי לביתו והוא שיכור, נפל זה ברחוב ונרדם. עוברי אורח לעגו לשיכור הישן ואחד מהם, איש סצומה שחלף במקום ושהכיר את קורותיהם של אסאנו ואוישי, זעם על התנהגותו של הסמוראי: על פחדנותו של אוישי שלא נקם את מות אדונו ומהתהוללויותיו. האיש גידף והעליב את אוישי ואף בעט בפניו (כל מגע בפני סמוראי נחשב לעלבון ועל אחת כמה וכמה הכאת הפנים) וירק עליו.
זמן קצר לאחר מכן, אשתו הנאמנה של אוישי מזה עשרים שנה, התלוננה בפניו על פעולותיו הנראות מוגזמות למרות מטרתן. בו במקום גירש אותה אוישי ושלח אותה מעל פניו עם שני ילדיו הצעירים. בנו בכורו, צִ'יקָרָה, נשאר עם אביו. במקום אשתו, לקח לעצמו אוישי פילגש צעירה ויפה.
כל האירועים הללו דווחו לקירה על ידי מרגליו. זה הגיע למסקנה כי לא נשקפת לו כל סכנה מסמוראים שמידותיהם כה פחותות ושחסרים הם כל אומץ. דריכותו ומוכנותו לפעולה מצידם פחתה.
יתר הרונין החלו להיאסף באדו ובעזרת תפקידי הכיסוי שלהם כסוחרים ופועלים, ביקרו בביתו של קירה והתוודעו למבנה הבית ולנפשות הנמצאות בו. אחד מהם (בשם קִינֵמוֹן קָנֵהִידֵה אוֹ-קָאנוֹ) אף נשא לאישה את בתו של בונה הבית כדי להשיג את תוכניות הבית. כל המידע שהושג הועבר לאוישי. רונין נוספים עסקו בהשגת כלי נשק והעברתם בחשאי (וכנגד החוק) לתוך אדו.
ההתקפה

ב־1702 הגיעה השעה בה אוישי השתכנע שקירה כבר אינו מצפה להתקפה. אוישי חמק מקיוטו ומהמרגלים שהשגיחו עליו ונפגש עם החבורה כולה במקום מסתור באדו. שם חידשו הרונין את שבועת הנקם שלהם.
השכם בבוקר ה-14 בדצמבר, בתנאים של רוח עזה ושלג כבד, תקפו הרונין עם אוישי בראשם את ביתו של קירה באדו. הרונין, חמושים בחרבות וקשתות, התחלקו לשתי קבוצות. על פי התוכנית תתקוף הקבוצה הראשונה, מובלת על ידי אוישי, את השער הראשי והקבוצה השנייה, בראשות בנו של אוישי, אוישי צ'יקרה, תתקוף את הבית דרך השער האחורי. נקבע שקול תוף יסמן את תחילת ההתקפה המתואמת של שתי הקבוצות, ושריקה תודיע על מותו של קירה.
לאחר הריגתו של קירה, תכננו הרונין לערוף את ראשו ולהציבו כמנחה על קבר אדונם המת. אז יוכלו להסגיר עצמם לשלטונות ולצפות לעונש מיתה. במהלך ארוחת הערב האחרונה, וידא אוישי שפרטי התוכנית ידועים ומקובלים על חברי הקבוצה וכן הפציר בהם להימנע מפגיעה בנשים, ילדים וחסרי ישע אחרים.
עם תחילת ההתקפה על הבית, שלח אוישי ארבעה אנשים שיטפסו מעל לגדר הבית ויחדרו לביתן השומר. הארבעה לכדו וכבלו את אנשי המשמר שנמצאו שם. לאחר מכן שלח אוישי אנשים לבתי השכנים, כדי שיסבירו כי התוקפים אינם שודדים, אלא שמטרתם היא לנקום את מות אדונם וכי אין על השכנים לחשוש מפני שלא יאורע להם כל רע. השכנים, ששנאו את קירה, בחרו לא לעשות דבר.
אוישי הציב קשתים על גג ביתו של קירה כדי למנוע מיושבי הבית (שעדיין נמו) לקרוא לעזרה והחל מכה בתוף כאות לתחילת ההתקפה על הבית. עשרה מאנשיו של קירה הצליחו לבלום את ההתקפה על חזית הבית, אולם קבוצתו של צ'יקרה הצליחה לפרוץ לבית דרך עורפו.
קירה המבועת מצא מסתור, יחד עם אשתו ומספר משרתות, בתוך ארון במרפסת הבית. יתר משרתיו, שישנו בקסרקטין מחוץ למבנה הראשי, ניסו לפרוץ לבית כדי לבוא לעזרתו. קבוצתו של אוישי הצליחה להתגבר על המגנים בחזית הבית והתאחדה עם קבוצת בנו שכבר נכנס למבנה. בכוחות משותפים נלחמו הרונין באנשי קירה שנכנסו לבית. חייליו של קירה חשו בהפסדם המתקרב וניסו לשלוח בקשת עזרה, אולם חיציהם של הקשתים שהוצבו על הגג מצאו את השליחים והרגום.
הקרב העז נגמר לאחר שאחרון אנשיו של קירה הוכנע. שישה עשר מאנשי קירה הומתו ועשרים ושניים נפצעו, בהם נמנה נכדו של קירה. אלא שלא נמצא כל זכר לקירה עצמו. הרונין חיפשו אחריו בבית ומצאו רק נשים בוכיות וילדים. היאוש החל אוחז בהם אלא שאז השכיל אוישי לבדוק את מיטתו של קירה ומצא שהיא נותרה חמימה. הלוחמים הבינו שקירה לא יכל להתרחק.
מות קירה

החיפוש אחרי קירה התחדש ובמהלכו התגלה פתח מוסתר לחצר סודית. בחצר היה מבנה קטן שהכיל פחם ועצים לבעירה, שני חיילים חמושים שהסתתרו במבנה הוכנעו ונהרגו. במבנה התגלה מסתתר אדם נוסף שניסה לתקוף את מגלהו עם פגיון אך פורק מנשקו בנקל.
האדם סירב להזדהות ולמרות זאת סברו מגליו כי מדובר בקירה והשמיעו שריקה. הרונין התאספו במקום ואוישי בחן את פניו של האדם בעזרת אור עששית. הוא זיהה אותו כקירה, כהוכחה ודאית לזהותו נמצאה הצלקת על פניו שהותירה התקפתו של אסנו.
אוישי כרע על ברכיו והסביר לפקיד רב המעלה כי הם ממלאים את חובתם כסמוראים ונוקמים את מות אדונם. הוא ביקש מקירה לנהוג כסמוראי גם הוא ולהרוג את עצמו. אוישי הציע עצמו כמשנה לספוקו והגיש לקירה את אותו הפגיון ששימש את אסנו בטקס הספוקו שלו. למרות כל בקשותיהם מקירה, כרע האחרון כשהוא רועד ואילם ולא עשה דבר. לבסוף, בראותו שקירה לא יצלח לדבר, הורה אוישי לאנשיו לאחוז בקירה וערף את ראשו עם הפגיון. קירה מצא את מותו בליל היום הארבע עשרה של החודש השנים עשר לשנה החמש עשרה לגנרוקו.
הרונין כיבו את עששיות הבית ובעירות בתוכו כדי למנוע שרפה שתתפשט לבתי השכנים ויצאו אותו, נושאים עימם את ראשו של קירה.
אחד הרונין, טֵרַסָקַה קִיצִ'יאֵמוֹן, הצטווה לעשות דרכו לאקו ולהודיע כי ננקם מותו של האדון. גרסאות נוספות לסיפור טוענות שטרסקה נמלט מהמקום לפני או לאחר הקרב או שהצטווה לעזוב לפני שהרונין הסגירו עצמם לשלטונות
לאחר הקרב

עם תחילתו של היום נשאו הרונין את ראשו של קירה לקברו של אדונם במקדש סֵנגַקוּ-גִ'י. מסעם עורר מהומה לא קטנה שכן סיפור מאורעותיהם הקדים אותם ותושבים שניקרו על דרכם היללו אותם והזמינו אותם לנוח ולהתכבד במזון ושתייה.
בהגיעם למקדש, ארבעים ושישה הרונין הנותרים רחצו וניקו את ראשו של קירה והניחו אותו יחד עם הפגיון שהרג אותו ואת אסאנו לפני קיברו של אדונם. הם התפללו שם ומסרו לאב המנזר את כל כספם, תוך שהם מבקשים ממנו לדאוג לקבורתם המכובדת ולהתפלל עבורם. לאחר מכן הסגירו עצמם הרונין לשלטונות. הללו הפרידו אותם לארבע קבוצות ומסרו כל קבוצה למשמר בדאימיו אחר, כך שארבעה דאימיו שמרו עליהם.
בזמן זה הגיעו שניים מחבריו של קירה כדי לקבל את ראשו לידיהם ולקוברו. במקדש עדיין שמור המסמך המקורי שנוגע לראש. חתימותיהם של החברים ושל כל הנזירים שעסקו בעניין מתנוססות על המסמך.
בבואם להחליט על גורלם של הרונין מצאו עצמם נציגי השוגונות בבעיה. מחד, הרונין פעלו על פי קוד הבושידו ונקמו את מות אדונם. מאידך, פעולתם מתריסה כנגד סמכות השוגונות שכן הם עברו על החוקים שקבע השלטון. השוגון עצמו קיבל לידיו מספר עצומות חתומות על ידי נתיניו שקראו לו לפעול לטובת הרונין. כצפוי, נידונו הרונין למוות אך השוגון מצא את הפתרון לבעיה בכך שנתן לרונין את הזכות ליטול את חייהם בספוקו מכובד ולא הוציאם להורג כפושעים. ידוע כי כל אחד מהתוקפים אכן הרג עצמו בטקסיות המקובלת.
ב-4 בפברואר 1703 ביצעו ספוקו ארבעים ושישה הרונין (מספרם באותו הזמן עורר בלבול מסוים בשם הסיפור שתואר לפעמים כ־46 הרונין. בכל מקרה, בהתקפה נטלו חלק 47 רונין). על פי בקשתם, הם נקברו בסנגקו-ג'י אל מול קבר אדונם. כאשר חזר משליחותו הרונין הארבעים ושבעה, טרסקה, חנן אותו השוגון (ייתכן שעקב גילו הצעיר). טרסקה המשיך את חייו עד לגיל המופלג של שמונים ושבע ולאחר מותו נקבר עם אחיו לסאגה בסנקגו-ג'י.
עד היום שמורים במקדש בגדיהם וכלי נשקם של הרונין, יחד עם התוף והמשרוקית ששימשו בהתקפה. את השריון שעטו לגופם הכינו הרונין בעצמם כדי לא לעורר חשד בעת רכישתם.
קבריהם של הרונין קודשו בידי עולי רגל שהגיעו להתפלל עליהם. רבים ביקרו במקום מאז תקופת גנרוקו. אחד מהם היה עובר האורח מסצומה שפגע באוישי והעליב אותו. האיש פנה לקברו של אוישי והתחנן שיסולח לו על מעשיו ועל כי חשב שאוישי אינו סמוראי של ממש. לאחר מכן התאבד האיש וקברו נקבע בסמוך לקברם של הרונין.
הסיפור בתרבות יפן

אחד מהוגי בושידו החשובים של התקופה, מִיאַמוֹטוֹ צונטומו, טען, כי מעשיהם של 47 רונין לא היו נכונים מבחינת בושידו: לדעתו, הרונין התמקדו יתר על המידה בהצלחת הנקמה, ולכן חיכו שנה שלמה לעיתוי מושלם של המתקפה. והרי לפי בושידו, אין משמעות לתוצאות המעשה, אלא רק לאומץ והחלטיות שמפגין הסמוראי כאשר הוא עושה את הדבר הנכון. לכן, לפי צונטומו, היו הרונין אמורים לתקוף את ביתו של קירה מיד אחרי מות אדונם. עם זאת הפך הסיפור לדורות לדוגמה של נאמנות לאדון, והוא הונצח במחזות, סיפורים ציורים וסרטים רבים לאורך כל ההיסטוריה היפנית.
המחזה הראשון אודות המאורע עלה על הבמה כשבועיים לאחר המתקפה. הרשויות אסרו על המחזה והוא ירד מהבמה, אך רבים אחרים הופיעו אחריו. הפופולרי מבין המחזות היה מחזה בונרקו בשם צ'וּשִינגוּרָה: מטעמי צנזורה, המחזה העביר את העלילה למאה ה-14 ושינה את שמות הדמויות. במאה ה-20, צולמו לפחות שישה סרטים המבוססים על סיפורם של 47 רונין. הסיפור היה גם לנושא פופולרי בקרב אמני אוקיו-אה: מרבית אמני הז'אנר, בהם הציירים המפורסמים כמו הוקוסאי, הירושיגה וקוניסדה, הציגו בציוריהם את מאורעות הסיפור, את הדמויות ואת שחקני קבוקי אשר הופיעו במחזות על 47 הרונין. אוטגאווה קוניושי הקדיש ל-47 רונין לא פחות מ-11 סדרות ציורים ו-20 טריפטיכונים.
בתרבות

במהלך השנים, יצאו מספר סרטים על הסיפור.
לקריאה נוספת

Mitford, A.B. (Algernon Bertram Freeman-Mitford, Lord Redesdale) (1871). Tales of Old Japan. London.
גרסה מקוונת של הספר מתוך האוסף של אוניברסיטת מישיגן
Screech, Timon. (2006). Secret Memoirs of the Shoguns, Isaac Titsingh and Japan 1779-1922 London. ISBN 070071720X
Smith, Henry D. II: The Trouble with Terasaka: The Forty-Seventh Ronin and the Chushingura Imagination, Japan Review, 2004, 16:3-65
הערות שוליים

↑  intra-navbar.gif
↑  לפרטי ההוצאה ראו פרק "לקריאה נוספת". מיטפורד תיאר את ספרו כתיאור היסטורי מדויק של מאורעות 47 הרונין אלא שהיום מוטלים בספק חלק מהפרטים בספר. עדיין, מדובר בתיאור שחולשותיו מתקבלות על הדעת ושנחשב לנקודת מוצא טובה לאלו המבקשים ללמוד את סיפורם של הרונין.
↑  Smith, 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00560140 
Matsu no Ōrōka שדרת האורנים במצודת אדו, שם אסנו תקף את קירה.
הוריב יאהי ובנו המאומץ הוריב יאסובי, שניים מהנועזים ביותר מארבעים ושבעה הרונין. יאסובי אוחז בפטיש להבקעת ביצורים.
הרונין תוקפים את הכניסה הראשית לביתו של קירה.
הרונין בדרכם לסנג'קו-ג'י, תושבים עוצרים אותם ומזמינים אותם לנוח ולהתכבד.
ביטיס גבוני

| ביטיס גבוני |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: צפעיים
תת־משפחה:: צפעונים
סוג:: ביטיס
מין:: ביטיס גבוני
שם מדעי
 Bitis gabonica ‏דומריל וביברון ודומריל, 1854
תחום תפוצה


בלוטת הארס של ביטיס גבוני, השריר הדוחף את הארס החוצה מתוכה, וצינורית העברת הארס אל השן. מנגנון זה מאפיין את משפחת הצפעיים.
בִּיטִיס גַּבּוּנִי (שם מדעי: Bitis gabonica) הוא מין של נחש ארסי מסוג ביטיס ממשפחת הצפעיים, המצוי ביערות הגשם והסוואנות של אפריקה שמדרום לסהרה. זהו לא רק המין הגדול ביותר בסוג ביטיס, אלא הוא גם הצפע הכבד ביותר, בעל שיני הארס הארוכות ביותר ובעל כמות הארס הרבה ביותר בין כל הנחשים הארסיים. הוא קרוי על שם מדינת גבון שבה תואר לראשונה (בקרבת העיר ליברוויל).
קיימים שני תת-מינים:
ביטיס גבוני מזרחי (B. g. gabonica)
ביטיס גבוני מערבי או ביטיס גבוני קרנפי (B. g. rhinoceros)
תיאור המין

נחשים בוגרים מגיעים לאורך של 122–152 ס"מ. האורך המקסימלי שנמדד היה 205 ס"מ. ניתן להבחין בין זכרים לנקבות לפי יחס אורך הזנב לשאר הגוף: בזכרים הזנב מהווה בממוצע 12% מאורך הגוף ובנקבות רק 6%. פרטים בוגרים, ובמיוחד נקבות, כבדים מאוד. תת-המין המזרחי לרוב קטן יותר.
הראש גדול ובצורת משולש והצוואר צר, בערך שליש מרוחב הראש. צמד קרניים מזדקף באזור הנחיריים. הקרניים מזעריות בתת-המין המזרחי, אך גדולות בתת-המין המערבי. (מאפיין זה מצוי גם אצל קרובו הביטיס הקרנפי, אולם הביטיס הקרנפי הוא בעל צבעים בהירים יותר וראש צר יותר).
הניבים ארוכים יותר משל כל נחש ארסי אחר ועשויים להגיע לאורך של 55 מ"מ.
ארסם אינו נחשב לארסי מאוד, אך הכמות הרבה של הארס העולה על זו של כל נחש אחר גורמת לו להיות קטלני, ובשל ניביו הגדולים הארס יכול להתפשט לכלי דם עמוקים אליהם מגיעים הניבים. על אף שהם אינם ששים להכיש, גם הכשה על ידי נחש ממוצע באורכו יכולה להיות קטלנית ומחייבת טיפול בנסיוב במהירות האפשרית.
תפוצה

הנחש נפוץ בגינאה, גאנה, טוגו, ניגריה, קמרון, קונגו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, דרום סודאן, אוגנדה, קניה, טנזניה, זמביה, מלאווי, זימבבואה, מוזמביק, דרום אפריקה, גבון, סיירה לאון, חוף השנהב וליבריה.
התנהגות

מצוי בדרך כלל ביערות גשם ואזורי יער נמוכים, אך עשוי להימצא גם בגבהים של עד 1,500 מטר.
הביטיס הגבוני הוא חיית לילה הידועה כבעלת תנועות איטיות. הביטיס צד את טרפו מן המארב, ובדרך כלל מחכה פרקי זמן ארוכים ללא תנועה עד להופעת טרף מתאים. הוא נחשב נחש סבלני מאוד, גם כאשר מטפלים בו, ולעיתים נדירות מכיש או משמיע קולות אזהרה.
נחשי הביטיס ניזונים ממגוון סוגי בעלי חיים כמו יונים, מכרסמים למיניהם, שפנים ונמיות. ישנם גם דיווחים על סוגי טרף פחות מצויים כמו קופים, דרבניים קטנים ואף על אנטילופה מלכותית, הקטנה שבאנטילופות.
בית נמרה

נחלות שבטי ישראל
בֵּית נִמְרָה (גם: נִמְרָה) הייתה עיר מקראית בעבר הירדן, בנחלת שבט גד.
העיר נזכרת לראשונה בספר במדבר, בתיאור ערי המבצר שבנו בני שבט גד: ”וַיִּבְנוּ בְנֵי גָד אֶת דִּיבֹן וְאֶת עֲטָרֹת וְאֵת עֲרֹעֵר וְאֶת עַטְרֹת שׁוֹפָן וְאֶת יַעְזֵר וְיָגְבְּהָה וְאֶת בֵּית נִמְרָה וְאֶת בֵּית הָרָן עָרֵי מִבְצָר וְגִדְרֹת צֹאן”.
העיר נזכרת בספר יהושע, בתיאור ערי שבט גד בבקעת הירדן: ”וּבָעֵמֶק בֵּית הָרָם וּבֵית נִמְרָה וְסֻכּוֹת וְצָפוֹן”.
העיר נזכרת גם במקורות חז"ל, כעיר שהתקיימה בתקופת בית שני, אשר שמה השתנה ל"בית נמרון".
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי בתקופתו עוד היה המקום מיושב, ושכן חמישה מילים מצפון לבית הרם.
לפי הסברה, שמה של העיר הקדומה השתמר בשם התל "תל נמרין", כשמונה ק"מ מזרחית לנהר הירדן, ובשם הנחל העובר לצדו "ואדי נמרין". מהממצא הארכאולוגי עולה כי בתל נמרין התקיים יישוב בתקופה הרומית בעיקר, כאשר בית נמרה המקראית שכנה כנראה ב"תל בליבל" הסמוך אליו, לאור השרידים שנמצאו בתל זה מהתקופה הישראלית.
הערות שוליים

↑  ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוקים ל"ד–ל"ו; וכן ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוק ג'.
↑  ספר יהושע, פרק י"ג, פסוק כ"ז.
↑  תוספתא, מסכת שביעית, ז, ט; תוספתא, מסכת בכורות, רפ"ז; תלמוד ירושלמי, מסכת יומא,  פרק ח', הלכה ב'.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת שביעית,  פרק ט', הלכה ב'.
↑  אונומסטיקון 44 שורה 16, 48 שורה 16.
↑  אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו, הוצאת מוסד ביאליק, כרך ב', 91.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.