stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם בוצר
מפקד חיל הים > בניית הכוח הימי > ספינות סיור לביטחון שוטף

תוך כדי שירות התברר כי יש צורך באבטחה דינמית בכל שעות היממה על הגבולות הימיים. ספינות הטילים לא עמדו בעומס, ונחתמה עסקה לבניית ספינות הדבור הראשונות בארצות הברית, ככלי השיט שישמש את חיל הים במשימות ביטחון שוטף. ספינות הדבור הראשונות הגיעו לישראל בנובמבר 1970.
אלוף אברהם בוצר בשיחה עם סא"ל יצחק שושן בעת מסיבת השחרור קצינים בכירים מצה"ל 1970.
מפקד חיל הים אברהם בוצר עם בוגרי קורס חובלים, 1970.
מפקד חיל הים בוצר מוביל את שר החוץ אבא אבן המבקר בחיל הים 20 באפריל 1970.
אלוף אברהם בוצר ותא"ל בנימין תלם 1971.
מפקד חיל הים אברהם בוצר מצדיע למשט כבוד של ספינות הדבור הראשונות 1971.
שר הביטחון משה דיין מבקר בבה"ד חיל הים מארחיו אברהם בוצר ויעקב ניצן 7 ביוני 1972.
מפקד חיל הים > גיבוש תורת לחימה לסטי"לים

הטבעת אח"י אילת באמצעות טילי "סטיקס" שנורו מספינה מצרית (אוקטובר 1967), חייב את חיל הים להפיק לקחים ולמצוא פתרון שיאפשר לספינות הטילים של חיל הים להתגבר על איום ה"סטיקס", שהטווח וכמות חומר הנפץ שלו גדולים לאין שיעור מאלה של ה"גבריאל". התשובה הייתה פיתוח מערכת לוחמה אלקטרונית (ל"א) שתנטרל את יתרונות ה"סטיקס".
עם קליטת ספינות הטילים, טילי ה"גבריאל" ומערכות הל"א, גובשה ותורגלה בתקופתו של בוצר תורת הלחימה של שייטת הסטי"לים. את הפירות קצר חיל הים במלחמת יום הכיפורים, ותחת פיקודו של האלוף בנימין תלם נחל חיל הים ניצחונות בכל קרבות הטילים והשיג שליטה בזירה הימית.
לאחר השירות הצבאי

בוצר סיים את תפקידו ב-1 בספטמבר 1972. לאחר שחרורו התמנה למנכ"ל חברת קו צינור אילת אשקלון (קצא"א), שם עבד יותר מעשרים שנה. במקביל למד משפטים ועבד כעורך דין בתחום המשפט הימי.
במהלך במלחמת יום הכיפורים, ב-8 באוקטובר, הגיע בוצר לזירת ים סוף, עליה פיקד אל"ם זאב אלמוג, כנציג מפקד חיל הים. ב-12 באוקטובר הגיעה פקודה מאת מפקד חיל הים אל מפקד זירת ים סוף: ”אל"מ אלמוג זאב מתמנה כמפקד כוח אור ירוק. האלוף בוצר מתמנה כמז"ר ים סוף.”. עם ביטולו של "מבצע אור ירוק" חזר אלמוג לפקד על הזירה. ב-16 באוקטובר יצא בוצר עם אח"י חץ לסיור אלים במבואות פורט סעיד. בהמשך המלחמה שימש כעוזר למפקד חיל הים בנושא פעילות צי הסוחר. לימים כאשר נשאל בוצר בראיון על פעילותו במלחמת יום הכיפורים הצניע את תפקידו - ”רק נתתי עצות.”
לאחר פרישתו בילה ימים רבים בספינת המפרש שלו וערך הפלגות רבות בים התיכון. להפלגות אלה זומנו חברים מחיל הים ואחרים שחלקו עם בוצר חוויות ים.
בחודש אוקטובר 2011 נבחר בוצר ליקיר תנועת הצופים, כאיש צופי ים שעשה רבות למען העם והמדינה.
אברהם בוצר נפטר ב-3 ביוני 2012 ונקבר בבית העלמין הצבאי קריית שאול.
לקריאה נוספת

הירש גודמן ושלמה מן,  צה"ל בחילו אנציקלופדיה לצבא ולביטחון, חיל הים, הוצאת רביבים, 1982, עמ' 134
מייק אלדר, שייטת 13 סיפורו של הקומנדו הימי, ספרית מעריב, 1993, עמ' 22, 23, 32-31, 34, 40, 116, 288-285, 368-364, 376, 381, 401, 410, 413, 439, 450, 461, 463, 489-488, 641
מייק אלדר, שייטת 11 הקרב על הצל"ש, ספרית מעריב, 1996, עמ'56, 59, 67, 78, 86, 87, 194, 297, 340
שמואל ינאי ויוסף אלמוג, השערים פתוחים אסופת זכרונות ההעפלה, הוצאת קרן הפלי"ם, 2001, עמ' 103–104
מערכת "בין גלים", "אברהם בוצר - צ'יטה - על חייו ופועלו", מגזין עמותת חיל הים, ספטמבר 2013, עמ' 30
הערות שוליים

↑  שלמה אראל, לפניך הים, עמ' 170
↑  יוסי מלמן, הסוד האחרון של אח"י אילת, באתר הארץ, 8 במרץ 2005
↑  יוסי מלמן‏, המפקד העקשן שהצליח להפוך גיגיות לצוללות, באתר וואלה, 9 ביוני 2012
↑  12 באוקטובר 09:44, מלחמת יום הכיפורים - יומן גשר מצפ"י עמ' 40
↑  בני אהרון, קצין המודיעין בזירת ים סוף באתר משמר המורשת הימית, דצמבר 2013;
זאב אלמוג, מפקד שייטת 13 - הפלגות חיי, כנרת, זמורה ביתן, 2014, עמ' 857–863
↑  מערכת אתר צה"ל, נפטר אלוף (מיל') אברהם בוצר, מפקד חיל הים השמיני, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 3 ביוני 2012;

האלוף רם רוטברג, מפקד חיל הים: נמשיך לצעוד בגאווה בדרך אותה סלל האלוף (במיל') בוצר, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 3 ביוני 2012;

שמעון כהן, נמשיך בדרך שהתווה אלוף בוצר דברי מפקד חיל הים רם רוטברג באתר ערוץ 7, 4 ביוני 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415785605171  VIAF: 3280153239461829450009   WorldCat (עם VIAF): 3280153239461829450009 
אל"ם אברהם בוצר קיבל את הפיקוד על זירת ים סוף מפקח על הכנת האניה 'עמליה' בנמל אילת, יוני 1967.
החלפת הפיקוד על שייטת הצוללות. במרכז מפקד חיל הים אלוף אברהם בוצר, מימין המפקד המוסר סא"ל אברהם דרור, משמאל המפקד המקבל רס"ן גדעון רז, 1971.
האלוף אברהם בוצר בזירת ים סוף, אוקטובר 1973.
אוסטרליה במלחמת הבורים

| --- | --- |
דגל אוסטרליה

רובאים רכובים מאוסטרליה הדרומית באימון באדלייד
 צד בעימות:  חלק מהאימפריה הבריטית
 תאריך כניסה לעימות:  10 באוקטובר 1899
 העילה למלחמה:  הכרזת המלחמה של בריטניה על הבורים
 תאריך סיום העימות:  31 במאי 1902
 אירועי הסיום:  חתימת הסכם ווריניגינג
 ראש המדינה:  ויקטוריה (עד 1901)   אדוארד השביעי (מ-1901)
 ראש המדינה בפועל:  אדמונד ברטון (מ-1901, לפני כן מושלי המושבות השונים)
 נתוני המדינה
 אוכלוסייה:  3,788,123 (1901)
 נתוני הצבא
 כוחות מטעם המושבות (עד 1901)   צבא אוסטרליה (מ-1901):  כ-16,000 איש (בכל המלחמה)
 תוצאות המלחמה
 אבדות בנפש:  251 הרוגים   267 מתים ממחלות   735 פצועים   43 נעדרים
השתתפותה של אוסטרליה במלחמת הבורים הייתה מורכבת וכללה תקופה בה השתתפו בלחימה שש מושבות עצמאיות, ששלחו כוחות צבאיים עצמאיים מטעם כל אחת מהן, ולאחר איחוד אוסטרליה, שהתרחש במהלך המלחמה, לחם מטעם אוסטרליה צבאה המאוחד, צבא אוסטרליה.
לקראת סוף המאה ה-19, הוביל עימות מתמשך והדרגתי בין האימפריה הבריטית לבין הרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה, לפריצתה של מלחמת הבורים, שהתנהלה החל מ-11 באוקטובר 1899 ועד 31 במאי 1902. בהבעת תמיכה כלפי האימפריה, הציעו הממשלות של המושבות העצמאיות של קנדה, ניו זילנד, נטאל, מושבת הכף ושש המושבות האוסטרליות, את שליחתם של כוחות צבאיים שישתתפו בעימות. חילות המשלוח של המושבות האוסטרליות, שמנו מעל 16,000 איש, היו התרומה הגדולה ביותר למאמצי הלחימה, בהשוואה לאלה מכל רחבי האימפריה הבריטית ו-7,000 אוסטרלים נוספים שירתו בצבאות של מדינות אחרות או ביחידות בלתי סדירות. לפחות 60 נשים אוסטרליות שירתו גם הן במלחמה כאחיות.
רקע

בריטניה הגדולה השיגה שליטה על חלקה הדרומי של יבשת אפריקה במהלך המלחמות הנפוליאוניות. ב-1652 בנתה חברת הודו המזרחית ההולנדית את ההתיישבות הראשונה באזור כף התקווה הטובה וסיפחה את דרום אפריקה לשטחי האימפריה ההולנדית. ב-1795 פלשה צרפת המהפכנית אל הרפובליקה ההולנדית, כבשה אותה והקימה בה מדינת בובות שהייתה ידועה בשם הרפובליקה הבטאווית. כל המושבות לשעבר של הרפובליקה ההולנדית עברו לשליטתה של הרפובליקה הבטאווית, שהייתה בעלת ברית של צרפת, אויבתה של בריטניה במלחמות המהפכה הצרפתית.
בהבינה את חשיבותו האסטרטגית של אזור הכף לשליטה בימים ולגישה להודו ולמזרח הרחוק, תקפה בריטניה את מעוזה של הרפובליקה הבטאווית בכף התקווה הטובה. הניצחון הבריטי בקרב זה הוביל להקמתה של מושבת הכף. אף על פי שלזמן קצר הוחזרה המושבה לרפובליקה הבאטווית ב-1803, על פי חוזה אמיין, חידוש מעשי האיבה גרם לבריטניה לקבל מחדש את השליטה על המושבה ב-1806. בעקבות זאת מוסד באופן קבוע השלטון הבריטי במושבת הכף.
עקב חוסר שביעות רצונם מהשלטון הבריטי, ייסדו המתיישבים ההולנדים בדרום אפריקה, שנודעו בשם בורים והיגרו לאזורים הצפוניים יותר, את הרפובליקה הדרום-אפריקאית (רפובליקת טרנסוואל), את נאטל ואת מדינת אורנג' החופשית. האינטרסים האימפריאליים והמסחריים של בריטניה פגעו בהדרגה ברפובליקות הבוריות, שדחו את ההשפעה הבריטית על ענייניהן. רוב שטחה של נאטל סופח על ידי הבריטים ב-1843 ואף על פי שבאופן רשמי הכירה ממשלת בריטניה בשנות החמישים של המאה ה-19 בשתי הרפובליקות הבוריות שנותרו, היא סיפחה את טרנסוואל ב-1877. לאחר שהם מאסו בתוקפנות הבריטית כלפיהם, החליטו הבורים להכות בחזרה, וגרמו לפרוץ מלחמת הבורים הראשונה. מלחמה זו התנהלה החל מה-16 בדצמבר 1880 ועד ה-23 במרץ 1881 והיא הייתה חוויה משפילה עבור הבריטים שספגו תבוסה קשה בקרב גבעת מג'ובה ב-27 בפברואר 1881 ונאלצו לחתום על אמנת פרטוריה, שהעניקה הכרה לממשל העצמי של הרפובליקה הדרום-אפריקאית תחת הסוזרניות להלכה של בריטניה.
שש שנים בלבד לאחר מכן, ב-1886, התגלו מרבצי זהב ברפובליקה, ושטף גדול של מחפשי זהב בריטים (שהבורים כינו אותם בשם Uitlander – זרים), גרם בהדרגה לעימות עם הבורים. מה שהחל כבעיה פנימית של הרפובליקה הדרום-אפריקאית, הפך במהרה לבעיה בינלאומית, שכן בריטניה שאפה להגן על הזכויות של אזרחיה בתחומי הרפובליקה הדרום-אפריקאית ואף להרחיב אותן. בריטניה יצאה בלתי מרוצה מתוצאות מלחמת הבורים הראשונה ושאפה לשקם את השפעתה על טרנסוואל.
תחת התירוץ של משא ומתן על זכויותיהם של "הזרים", שאפה בריטניה להשיג שליטה על תעשיית הזהב והיהלומים ודרשה זיכיון, דרישה שהיא ידעה מראש שלא תתקבל על דעתם של הבורים. כאשר המשא ומתן הגיע למבוי סתום, הוציא שר המושבות הבריטי, ג'וזף צ'מברלין, אולטימטום לרפובליקה הדרום-אפריקאית. בהבינו שמלחמה היא בלתי נמנעת, נתן נשיא הרפובליקה, פול קרוגר, לבריטניה 48 שעות להסיג את כוחותיה מגבולות מדינתו. לאחר שהבריטים לא נענו לדרישה זו, הכריזה הרפובליקה הדרום-אפריקאית, יחד עם בעלות בריתה, מדינת אורנג' החופשית וטרנסוואל, מלחמה על בריטניה והחלה בשיגור מתקפות מנע אל השטחים בשליטת הבריטים.
פרוץ המלחמה

כוח בורי, שרובו הורכב מחוואים מתנדבים, הוקם כחיל רגלים רכוב, שחומש בעיקר ברובים תוצרת גרמניה מסוג מאוזר. יעילותו ועליונותו של נשק זה כנגד הלי-מטפורד והלי אנפילד הבריטים, הובילה לפיתוחו של מודל 1913 של האנפילד ולשדרוגו של הלי אנפילד לסימן 3, שיהפוך להיות הנשק הקבוע של רוב צבאות האימפריה הבריטית במלחמת העולם הראשונה. כוחות רגלים אלו שהייתה להם יכולת ניידות גבוהה היוו את הבסיס לקומנדו הבורי, שהייתה היחידה הצבאית העיקרית שלהם.
עם פרוץ מעשי האיבה, לא היה כלי הנשק העדיף של הבורים היתרון היחידי שלהם. הכוחות הבריטים בדרום אפריקה כללו עדיין בעיקר רק כוחות רגלים, בעוד שרוב הבורים היו רוכבי סוס מיומנים, שעשו שימוש טוב ביתרון הניידות שלהם. בהבינם שהעסקה ממושכת של הבריטים בקרבות שקיומם יוסכם בין הצדדים מראש, בהם הכוחות הבריטים יוכלו להפיק תועלת מהעליונות המספרית שלהם, תגרום עד מהרה לתבוסה והם אימצו טקטיקת גרילה של התקפות "פגע וברח", חטיפת אנשים ושיבוש דרכי האספקה.
בתחילה תקפו הבורים בקרב קרייפן ב-12 באוקטובר 1899. מאוחר בלילה, רכבו 800 לוחמי קומנדו דרומה למושבת הכף, תקפו את חיל המצב הבריטי בקרייפן, חיבלו בקו הרכבת וניתקו את קווי הטלגרף. אף על פי שהבריטים בלמו את התקדמותם של הבורים בשני קרבות שהתנהלו שבוע לאחר מכן, המשיכו הבורים להתקדם דרומה, הטילו מצור על ליידיסמית' והתקדמו לכוון מפקינג וקימברלי.
כאשר הציבו הבורים תותחי מצור סבי לליידיסמית', ניסה המפקד הבריטי של חיל המצב שם, סר ג'ורג' סטיוארט וייט, לצאת בראש כוח פרשים כנגד עמדות התותחים הבוריות, אך ההתקפה הייתה הרת אסון והמצור נמשך כששני הצדדים מנסים לחזק את עמדותיהם.
הגששים האבוריג'ינים

במהלך מלחמת הבורים, עקב בקשה אישית של הלורד קיצ'נר, נשלחו כ-50 גששים אבוריג'ינים לדרום אפריקה לשרת עם הכוחות הבריטים כנגד הבורים. החלק שהם לקחו במלחמה פורט בספר "הגששים השחורים של בלומפונטיין" (The Black Trackers of Bloemfontein), שנכתב על ידי ההיסטוריון האבוריג'יני, דייוויד הגונסון.
עם זאת, על פי אתרי אינטרנט היסטוריים אבוריג'ינים, המספר המדויק של הגששים ששירתו במלחמה לא ידוע וקיימים מעט מאוד פרטים אודותם, אף על פי שקיימים קטעי מידע קצרים עליהם. בחודשים שלפני הגעת חיל המשלוח הפדרלי ב-18 בפברואר 1902, פורסם מאמר קצר בעיתון The Queenslander, ב-25 בינואר, שבו צוין ש"מספר האנשים שהתגייסו לחיל המשלוח הפדרלי הוא 212. שני גששים שחורים, דייוויס ופ. קינג, נכללו בכוח זה". חיל המשלוח הפליג ב-18 בפברואר וחודש לאחר מכן, הופיעה תמונה בעיתון Town and Country Journal שבה הופיעו שני הגששים הללו.
על פי דייל קרווין, עמית מחקר ממוצא אבוריג'יני באוניברסיטת גריפית' שבקווינסלנד, המחסור במידע על גששים אלה מעיד גם על חוסר ודאות אם הם בכלל שבו לאוסטרליה לאחר המלחמה. הוא טען שעם תום המלחמה ב-1902, כאשר שבו חילות המשלוח האוסטרליים הבייתה, לא הותר לגששים לשוב לאוסטרליה על פי מדיניות אוסטרליה הלבנה.
לוחמת הגרילה

אובדן ערי הבירה שלהם לא הרתיע את הבורים. תחת זאת הם העבירו את המערכה שלהם לשלב של לוחמת גרילה, שבה פעלו יחידות הקומנדו הבוריות בקבוצות קטנות, שעסקו בצליפה, בהפרעה לתנועת הכוחות ובפגיעה בקווי האספקה. כמו כן, הם שיגרו מארבים שתקפו יחידים או יחידות צבאיות מבודדות או שיגרו פשיטות רחבות היקף כנגד מטרות נבחרות.
בהבינם שהמלחמה הגיעה לנקודת זמן מיטבית עבור הבריטים, נפגשו המפקדים הבורים בקרונסטד והכינו תוכנית למלחמת הגרילה שלהם כנגד קווי האספקה והתקשורת הבריטיים. המתקפה העיקרית הראשונה מבין אלה הייתה ההתקפה על סאנס פוסט, ב-31 במרץ 1900, בה הוביל המפקד הבורי, כריסטיאן דה ווט, כוח של 2,000 אנשי קומנדו ממדינת אורנג' החופשית לשעבר שפגעו במפעל המים של בלומפונטיין, 37 ק"מ מזרח לעיר. באותה התקפה הם גם ארבו לשיירה בריטית והרגו 155 חיילים, לקחו שלל של שבעה רובים ו-117 עגלות ושבו 428 איש.
כדי לתמוך במלחמת הגרילה שהם ניהלו, נזקקו הבורים לאספקת מזון, תחמושת וציוד באופן סדיר. במאמץ להשיג זאת, הוביל קוס דה לה ריי, ב-4 באוגוסט, כוח חזק של 3,000 איש שתקף את העמדה הבריטית בברקפונטיין שעל נהר אלנדס במערב טרנסוואל. באותה עת, הייתה עמדה זו מוגנת בדלילות על ידי 300 אוסטרלים ו-200 מתנדבים מרודזיה. הכוח של דה לה ריי הכניע את הכוח שהגן על העמדה, אך הציע ברוחב לב להעביר את האוסטרלים לעמדה הבריטית הקרובה, ללא נשקם, בתנאי שהם ימסרו לידיו את האספקה שעליה הם שמרו. מפקד הכוח האוסטרלי, קולונל צ'ארלס הור, השיב לדה לה ריי: "גם אם הייתי מוכן להיכנע לך, ואני לא, אני מפקד על לוחמים אוסטרלים שישספו את גרוני אם אקבל את תנאיך".
הבורים המשיכו להפגיז את העמדה האוסטרלית באש ארטילרית. בתוך יומיים הם ירו מעל 2,500 פגזים אל העמדה. 32 מבין המגינים נהרגו, אך הם המשיכו להדוף כל ניסיון לכבוש את העמדה. הבורים הניסו כוח תגבור שנשלח לסייע לאוסטרלים, אך לא עלה בידם לכבוש את העמדה. לאחר 11 ימים ללא הצלחה, ובצפייה לכוחות תגבור נוספים שיגיעו, הסירו הבורים את המצור על העמדה ונסוגו. האוסטרלים והרודזים הגנו בהצלחה על העמדה ובסופו של דבר הוסר המצור ב-16 באוגוסט. מפקד הכוח הבורי, קוס דה לה ריי, צוטט באומרו: "... בפעם הראשונה במלחמה לחמנו כנגד אנשים שהשתמשו בטקטיקות שלנו כנגדנו. הם היו מתנדבים אוסטרלים ואף על פי שמספרם היה קטן, לא עלה בידינו לכבוש את העמדה שלהם. היה זה הכוח היחידי שהצליח לצפות על הקווים שלנו בלילות ולהרוג את הזקיפים שלנו. אנשינו הודו שהאוסטרלים היו יריבים קשים יותר ומסוכנים הרבה יותר בהשוואה לכל הכוחות הבריטים".
בתגובה לצורך הנואש של הבורים באספקה, שינה הפיקוד הבריטי את הטקטיקה שלו ואימץ את גישת דיכוי המרד. הם בנו מצדיות מוגנות היטב לאורך קווי האספקה ונקטו במדיניות האדמה החרוכה, כשהם שורפים בתים ותבואות וכולאים את הבורים במחנות מעצר. צעדים אלה גרמו לעליה משמעותית בהוצאה הכספית על המלחמה ובקרב הציבור האוסטרלי החלו להישמע קולות נגדה. חלק מהאוסטרלים אף חשו אהדה כלפי הבורים.
איחוד אוסטרליה

הקהילה של אוסטרליה הוקמה ב-1 בינואר 1901 כתוצאה מאיחוד של המושבות האוסטרליות ונושא הביטחון הפך להיות תחום האחריות של הממשלה המרכזית הפדרלית החדשה. בעקבות זאת הוקם משרד ההגנה של אוסטרליה וחודשיים לאחר מכן, ב-1 במרץ, הוקם צבא אוסטרליה.
כל היחידות הצבאיות הקיימות של כל אחת משש המושבות הועברו לפיקודו של הצבא, שבעת הקמתו כלל 28,923 חיילים קולוניאליים, כולל 1,457 חיילים מקצועיים, 18,603 אנשי מיליציה שקיבלו תשלום ו-8,863 מתנדבים, כולל אלה שהיו כבר בפעילות בדרום אפריקה. מסיבות מעשיות, וכדי לא לשבש את מהלך המלחמה שהתנהלה בדרום אפריקה, המשיכו היחידות להיות מנוהלות על פי החוקים השונים של המושבות שמהן הן הגיעו, עד לחקיקתו של חוק ההגנה ב-1903, שהכפיף את כל היחידות לחקיקה אחידה.
בשטח, הסימן היחידי לנאמנותם החדשה של האוסטרלים, היה השינוי בתגי הכובע שהוחלפו בטקסים שהתקיימו בשדות הקרב. הסמלים המקוריים של המושבות מהן הגיעו הלוחמים, הוחלפו בתג "השמש העולה", סמלו של צבא אוסטרליה שאך הוקם. היה זה גם לא מעשי ולא כדאי מבחינה כלכלית לספק לאנשים מדים אחידים, או ציוד אחיד, וכך כל יחידה המשיכה להשתמש בסוג הציוד המקורי שלה וללבוש את המדים המקוריים שלה.
לאחר איחוד אוסטרליה, נשלחו לדרום אפריקה שמונה גדודי רוכבים של הצבא החדש, אף על פי שהם השתתפו בחלק קטן של הקרבות עד לתום המלחמה. כמה מהאוסטרלים הצטרפו מאוחר יתר ליחידות דרום אפריקאיות מקומיות בלתי סדירות, במקום לשוב למולדתם לאחר שחרורם. חיילים אלה היו חלק מהצבא הבריטי ונתונים למרותו.
שלבי הסיום

עם פרוש שנת 1901, היו הכוחות הבריטים בשליטה כמעט מוחלטת בכל השטחים הבורים, למעט כמה אזורים בצפון טרנסוואל. בעוד שהבורים המשיכו לקיים פשיטות כנגד התשתיות וקווי האספקה של הבריטים, יכולתם לשבש את הפעולות של הבריטים, או לשגר התקפות רציניות, ירדה באופן משמעותי. הבורים שבו למחוזותיהם בתקווה שהמקומיים שהכירו אותם יעניקו להם אמצעי מחייה ותמיכה. אף על פי שהם המשיכו להכות בבריטים כאשר עלה בידם, מרגע שהצבאות פוזרו, פחתה יעילותם באופן משמעותי. באמצע 1901, הסתיים החלק העיקרי של הלחימה ויחידות הפרשים הבריטיות יכלו לרכב בלילות כדי לתקוף את בתי החווה ואת המאהלים של הבורים ולהמם אותם בכוחם העדיף. במהלך חודשי הלחימה האחרונים של 1901, עברו הרובאים הרכובים של ניו סאות' ויילס 2,919 ק"מ, היו מעורבים ב-13 התנגשויות, הרגו 27 בורים, פצעו 15, שבו 196 ואבדותיהם הסתכמו ב-5 הרוגים וב-19 פצועים.
ב-1902 התמקדו הכוחות הבריטים והקולוניאליים בהגבלת תנועתם של הבורים. כשהם עושים שימוש במצדיות, ברכבות משוריינות, במחנות מעצר ובמניעת אספקה מהבורים, החלו הבריטים בסופו של דבר להרעיב את הבורים במטרה להכניע אותם. הבריטים החלו להפעיל כוחות טיהור על בסיס כוחות הרגלים הרכובים שנעו ברחבי כל המחוזות, לכדו והטרידו כל אדם חמוש שהם הצליחו למצוא. מדיניות הבריטים לבלימה ופיזור הייתה אפקטיבית ובמרץ 1902, כל ההתנגדות העיקרית של הבורים באה לקיצה. באותו חודש הציעו הבריטים את תנאי השלום, אך אלה נדחו על ידי לואי בותה. כשהם סובלים ממחלות ומרעב, נכנעו אחרוני הבורים וב-31 במאי 1902, נפגשו שלושים נציגים מהרפובליקה הדרום-אפריקאית לשעבר וממדינת אורנג' החופשית לשעבר עם פקידים בריטים בווריניגינג, כדי לדון בתנאי השלום. במסגרת הדיונים הגיעו יאן סמאטס והלורד קיצ'נר לחתימה על הסכם ווריניגינג, שעל פיו הסכימו הרפובליקות הבוריות לשים קץ למעשי האיבה, לוותר על עצמאותן ולהישבע אמונים לכתר הבריטי. בתמורה, הוענקה חנינה כללית, לא הוטלו עונשי מוות והותר השימוש בהולנדית ובאפריקאנס בבתי הספר ובבתי המשפט.
לאחר תקופה קצרה של ממשל עצמו כדומיניונים בריטים, נטמעו מושבת הכף, מושבת נטאל, מושבת נהר אורנג' וטרנסוואל בדומיניון של דרום אפריקה שנוצר על פי חוק דרום אפריקה של 1909 ונודע בשם איחוד דרום אפריקה (Union of South Africa).
סיכום

הכוחות הקולוניאליים האוסטרלים נחשבו כיעילים ביותר מכל אלה שלחמו לצד הבריטים וברמה הגבוהה שלהם של מיומנות הישרדות בשטח, רכיבה על סוסים, ושימוש בנשק, הם הצליחו להתאים את עצמם לרמה הגבוהה של הטקטיקה הבורית של לוחמה בתנועה.
יחד עם זאת, לא נחלו האוסטרלים הצלחות במשך כל המלחמה ולקראת סופה ספגו אבדות כבדות. ב-12 ביוני 1901, ספג רגימנט הרובאים הרכובים החמישי של ויקטוריה 19 הרוגים ו-42 פצועים בוילמנסטרוסט, ליד מידלבורג, לאחר שאבטחה גרועה אפשרה לכוח של 150 בורים להפתיע אותם. שלושה מהאוסטרלים הועמדו בהמשך למשפט צבאי בעוון הסתה למרד. ב-30 באוקטובר 1901 ספג כוח מוויקטוריה אבדות כבדות בגן היל, אף על פי ש-60 בורים נהרגו גם הם בתקרית. בינתיים, באונורווכט, ספגו אנשי הערבות של קווינסלנד ב-4 בינואר 1902, 13 הרוגים ו-17 פצועים.
בסך הכל שירתו 16,175 אוסטרלים במלחמת הבורים וככל הנראה שירתו כ-10,000 נוספים כיחידים בצבאות אחרים. אבדות האוסטרלים הסתכמו ב-251 הרוגים בקרבות, 267 מתים ממחלות, 43 נעדרים ו-735 פצועים. בסבירות גבוהה מאוד, המספר הכללי של האוסטרלים ששירתו במלחמת הבורים עומד ככל הנראה על 20,000-25,000 איש, חיל המשלוח השני בגודלו במלחמה לאחר זה הבריטי. חמישה מהלוחמים האוסטרלים עוטרו בצלב ויקטוריה.
כוח אוסטרלי בהגנה על יוהנסבורג
חיילים חיל הרגלים הרכוב של קווינסלנד במצעד בבריזביין לפני הפלגתם לדרום אפריקה, מרץ 1900
חיילים אוסטרלים במלחמת הבורים
אנדרטה לזכר מלחמת הבורים בבריזביין
אולף החמישי, מלך נורווגיה

אולף החמישי ואשתו מרתה
משפחת המלוכה הנורווגית, 1913. הוקון השביעי, מלך נורווגיה, המלכה מוד וביניהם הנסיך אולף בחליפת מלחים
אולף החמישי, מלך נורווגיה (נורווגית: Olav V;‏ 2 ביולי 1903 – 17 בינואר 1991) היה מלך נורווגיה מ-1957 עד למותו ב-1991.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אולף נולד בשנת 1903 בבריטניה לנסיך קרל, בן למשפחת המלוכה של דנמרק (מלך נורווגיה העתידי) ולנסיכה מוד מוויילס (בתו של אדוארד השביעי מלך הממלכה המאוחדת). כאשר נולד הוא קיבל את השם אלכסנדר אדווארד כריסטיאן פרדריק, נסיך דנמרק. הוא קיבל את השם אולף, על שם אולף השני, מלך דנמרק, כאשר אביו הומלך כמלך נורווגיה בשנת 1905.
אחרי פירוק האיחוד השוודי-נורווגי בשנת 1905 הוקמה על ידי הממשלה הנורווגית ועדה, שתפקידה היה לחפש מועמד מתאים לשמש כמלך נורווגיה העצמאית הראשון בעידן המודרני. אביו של אלכסנדר, הנסיך קרל סומן כמועמד המוביל בזכות קשרי הדם שלו למלכי נורווגיה בעבר, העובדה שהיה לו בן שיוכל לשמש כיורש, וקשרי המשפחה שלו עם בית המלוכה הבריטי, שיכולים היו להיות לתועלת למדינה הצעירה.
הנסיך התנה את הסכמתו לשמש כמלך נורווגיה בעריכת משאל עם שבו יאושר המשך קיומה של מונרכיה בנורווגיה העצמאית, ויידחה הרעיון להפוך את המדינה לרפובליקה. לאחר שמוסד המונרכיה זכה לתמיכה של 79% מהבוחרים, הוכתר קרל רשמית כמלך נורווגיה ב-22 ביוני 1906. הוא בחר את השם הוקון, שמם של שישה ממלכי נורווגיה העצמאית בימי הביניים. אלכסנדר בן השנתיים הפך ליורש העצר וקיבל את השם אולף.
אולף היה בן המלוכה הראשון אשר גדל בנורווגיה מאז ימי הביניים. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הנורווגית ב-1924. והמשיך את לימודי תורת המשפט וכלכלה באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה.
אולף היה ספורטאי מצטיין, הוא היה קופץ סקי ושייט. באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה עם הצוות הנורווגי במדליית זהב בשיט יאכטה 6 מטר.
אולף נישא בשנת 1929 לבת דודתו, הנסיכה מרתה, בת למשפחת המלוכה של שוודיה. לזוג נולדו בן האראלד (מלך נורווגיה מאז 1991), ושתי בנות: רגנהילד ואסטריד. במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררו רעייתו מרתה והילדים כפליטים בוושינגטון הבירה, שם התיידדה מרתה עם פרנקלין דלאנו רוזוולט. מרתה מתה בשנת 1954 ולא זכתה לחזות בהמלכתו של בעלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התייצב אולף לצד אביו בהתנגדות לכיבוש הנאצי של נורווגיה. על אף ההתנגדות הרבה לכיבוש הנאצי, בעקבות החלשות הכוחות הנורווגים נאלצו לבסוף המלך והממשלה להתפנות לבריטניה, שם הקימו ממשלה גולה בלונדון. כאשר הממשלה והמלך החליטו על המעבר לבריטניה הציע אולף להישאר בנורווגיה עם העם הנורווגי אך הצעתו לא התקבלה. בתור יורש-העצר הוא קיבל הכשרה צבאית נרחבת וזכה לכבוד רב משאר מנהיגי נורווגיה על הידע ומיומנויות ההנהגה שלו. הוא מונה כשר ההגנה הנורווגי ב-1944 והוביל את פרוק הנשק של הנאצים בתום מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > מלך נורווגיה

אולף הומלך בשנת 1957 (לאחר מות אביו, הוקון השביעי). הוא נחשב כ"מלך העם" וזכה לפופולריות רבה בקרב העם הנורווגי. בשנת 1974, בעת משבר האנרגיה, ויתר על השימוש ברכבו ונסע באוטובוס.
במהלך קיץ 1990, אולף סבל מבעיות לב, אך התאושש מעט לקראת חג המולד. בראיון אשר נערך עם בנו האראלד החמישי הועלתה האפשרות כי ייתכן והוא עבר טראומה גדולה עם היוודע על פרוץ מלחמת המפרץ ב-17 בינואר 1991. הוא התמוטט ביום זה ומת בערב. בנו טען כי אולף חווה מחדש את אירועי מלחמת העולם השנייה, והאמין כנראה כי מלחמת המפרץ תביא עימה מלחמת עולם שלישית.
בנו של אולף, האראלד החמישי הומלך במקומו בשנת 1991.
מורשתו

על שמו נקרא חוף הנסיך אולף בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
גם תיאטרון רמת גן נקרא על שמו.
בתרבות

בשנת 2020 הוקרנה הסדרה מרתה ופרנקלין. הסדרה מתארת את התמודדות נורווגיה עם הפלישה הגרמנית לנורווגיה והתמודדתו של האקון השביעי מלך נורווגיה (סרן פילמרק), אולף יורש העצר (טוביאס סנטלמן) ורעייתו, הנסיכה מרתה (סופיה הלין). הסדרה מתמקדת בנסיכה מרתה, שנאלצת להימלט עם שלושת ילדיה לשוודיה שם מולך דודה גוסטב החמישי. היחסים עם משפחתה בשוודיה מורכבים והיא נאלצת לעזוב לארצות הברית שם מארחים אותה נשיא ארצות הברית פרנקלין דלנו רוזוולט (קייל מקלכלן) ורעייתו אלינור (הארייט סנסום האריס).
משפחתו

ב-21 במרץ 1929 התחתן אולף עם מרתה, נסיכת שוודיה, בתם של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד ואינגבורג, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
רגנהילד, נסיכת נורווגיה (1930–2012), התחתנה עם ארלינג לורנצן
אסטריד, נסיכת נורווגיה (נולדה ב-1932), התחתנה עם יוהאן מרטין פרנר
האראלד החמישי, מלך נורווגיה (נולד ב-1937)
הערות שוליים

↑  חרדה בנורווגיה לשלומו של המלך - מצבו אנוש, מעריב, 5 ביוני 1990
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: הוקון השביעי | מלך נורווגיה  1957-1991 | הבא: האראלד החמישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266289405171  PLWABN: 9810604186005606  BnF: cb11557714h (data)  GND: 119035790  ICCU: DDSV207922  ISNI: 0000 0003 8311 7732  KulturNav: 9e882f2e-a533-4016-9f97-8cde63b04674  LCCN: n83120850  NARA: 10570197  SELIBR: 221114  SNAC: w6s4877d  SUDOC: 070198373  VIAF: 267331259   WorldCat (עם VIAF): 267331259
אטול הא דאלו

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס ההודי, ים לקדיב 
 קואורדינטות:  6°37′00″N 72°52′00″E﻿ / ﻿6.6166666666667°N 72.866666666667°E﻿ / 6.6166666666667; 72.866666666667
 נתונים מדיניים
 מדינה:  האיים המלדיביים 
 אזור זמן:  UTC+5
  (למפת האיים המלדיביים מוגדלת) מאלה אדו סיטי פואמולקו קולחודופושי טינדו נאיפרו גאן דוואפארו דידהו האוקיינוס ההודיאטול הא דאלו(למפת האיים המלדיביים רגילה) מאלה אדו סיטי פואמולקו קולחודופושי טינדו נאיפרו גאן דוואפארו דידהו האוקיינוס ההודיאטול הא דאלו
 
הא דאלו (בדיבהי: ތިލަދުންމަތީ ދެކުނުބުރި) הוא אטול במחוז צפון-עליון של האיים המלדיביים. מצפון לו נמצא האטול הא אליף ומדרום לו נמצאים האטול שאביאני והאטול ראה (השייך למחוז צפון). בירתו היא האי קולחודופושי, ושדה התעופה לטיסות פנים נמצא באי האנימאדהו. האטול מונה 35 איים, מתוכם 16 מיושבים.  האטול מונה 23,875 תושבים.
ב-8 בדצמבר 1821 התחוללה באזור סופת ציקלון עזה שפגעה קשות ברוב האיים באטול. בתקופה זו שלט במדינה הסולטאן מוחמד מויינודיין ה-1.
איים מיושבים > קולחודופושי

האי קולחודופושי הוא בירת אטול הא דאלו מאז 6 במאי 1992, עת החליף את האי נולהיואראנפארו. אורכו 2.6 ק"מ, רוחבו 800 מטר והוא מונה (נכון ל-2006) 8,219 תושבים.
איים מיושבים > האנימאדהו

באי האנימאדהו נמצא אחד מארבעת שדות התעופה לטיסות פנים הפזורים באיים המלדיביים. מרוחק 15 ק"מ מקולחודופושי. בשנת 2008 היגרו אל האי תושבים מהאי פיני ומהאי האטיפושי שבאטול הא אליף, והוא מיועד להיות אחד המרכזים המתפתחים במחוז בשנים הקרובות. אורך האי 6.5 ק"מ ורוחבו 730 מטר. אוכלוסיית האי מונה 1,330 תושבים.