stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוגמע א-תחריר
תפקוד

המוגמע הוא בניין ממשלתי אדמיניסטרטיבי, שבו כל העבודות המשרדיות נעשות על ידי סוכנויות ממשלתיות. למשל, אפשר להגיע לשם כדי לטפל במסמכים, להוציא רישיון נהיגה או לקבל ויזה. הגורמים הממשלתיים הממוקמים בבניין כוללים את משרדי חקירות העלמת מס, ארגון כיבוי האש ומשרדי הדרכונים. הבניין בן 14 הקומות הוא מקום העבודה של 18,000–30,000 עובדי ציבור מצרים.
מבנה וארכיטקטורה

הבניין תוכנן על ידי האדריכל המצרי מוחמד כמאל איסמעיל, שתכנן גם את בניין בית המשפט העליון במצרים, ותכנן את הרחבת המסגד הגדול של מכה ואת מסגד הנביא בסעודיה. הבניין נבנה בסגנון אדריכלי מודרני, עם מעט תשומת לב לעיטור של החזית, והתמקדות רבה יותר בפרקטיות שלו, שכן הבניין תוכנן להכיל - בזמנו - כארבעת אלפים עובדים.
מוגמע א-תחריר בקולנוע

המוגמע הופיע במספר סרטים מצריים, המפורסם שבהם הוא הטרור והקבב, קומדיה שבה הבירוקרטיה של הבניין מתסכלת אזרח מצרי עד כדי כך שהוא תופס בטעות אקדח של שומר, ממשיך לקחת הבניין כבן ערובה, והוא מתויג כמחבל. הסרט משתמש במוגמע ובביורוקרטיה הבלתי נסבלת כמטאפורה לכל מה שלא בסדר בחברה המצרית.
מוגמע א-תחריר היום

בשנת 2005, הממשלה ציינה שיש לה תוכניות להעביר את מבני המינהל והמחלקות הממשלתיות מהמיקומים הנוכחיים שלהם באזור מרכז העיר וסביבתה למקום אחר. ב-2016 הכריזה הממשלה על תוכניתה לצמצם את העומס באזור דאונטאון קהיר, תוכנית המתמקדת בעיקר במוגמע, שלפי ההערכות יצר ותרם לכמות העצומה של העומס בכיכר תחריר. משרדי המנהלה בתוך הבניין אמורים להתרוקן ולעבור למקום אחר מחוץ למרכז העיר, אך בעוד שהממשלה קבעה את מועד פינוי הבניין באמצע שנת 2017, המועד האחרון חלף ועבר.
צעדים לקראת המעבר בסופו של דבר מהבניין נעשו לבסוף באמצע 2019, כאשר מינהל הדרכונים, ההגירה והלאום, שתפס 215 משרדים בקומה הראשונה והשנייה, ונהג למשוך יותר מ-%75 מהאזרחים שהולכים למוגמע, הועבר למתחם החדש שלו באל-עבאסיה. כמו כן, פונו 140 משרדים המזוהים עם המשרד לסולידריות חברתית ששימשו בעבר את הקומה החמישית בבניין.
במהלך המהפכה המצרית של 2011

במהלך המהפכה ב-2011, המוגמע נסגר בגלל ה"ישיבה" בכיכר תחריר. ישיבה שנייה כזו בכיכר תחריר, שהחלה ב-8 ביולי 2011, כללה גם היא חסימה של המוגמע.
הערות שוליים

1 2  "Egyptian bureaucracy: A movable beast". The Economist. 16 ביולי 2016. נבדק ב-16 ביולי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Williams, Sasha. "The Mogamma: Architectural Gem or Bureaucratic Oddity?" Daily News Egypt. 10 July 2009.
↑  El-Noshokaty, Amira. "A Resilient Complex." Al-Ahram Weekly. <http://weekly.ahram.org.eg/2007/844/fe1.htm>.
1 2  حوارات صحفية | "منطقتي” يحاور مدير مجمع التحرير: لا توجد خطة واضحة لاستغلال المجمع بعد إخلائه.. وتفريغ 356 مكتبا حتى الآن, منطقتي, ‏2019-07-08 (בערבית)
↑  Sardar, Ziauddin. "What Egyptian Cinema Can Teach Us." New Statesman. 2 April 2007. <http://www.newstatesman.com/religion/2007/04/film-arab-egyptian-building>.
↑  Gordon, Joel. Hero of the Arab Nation. Oxford: One World, 2006.
↑  (9 October 2005). Red tape Mecca on its way out, Reading Eagle (from The Washington Post), Retrieved December 13, 2010
מוגמע א-תחריר בלילה
מאיר יזרעאלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1929 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  21 באוקטובר 2014 (בגיל 85 בערך) אלעזר, ישראל 
 תחום יצירה:  ספרות, בימוי 
 
מאיר יזרעאלי (תרפ"ט, 1929 - כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014) היה אמן ואיש תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה

יזרעאלי נולד בירושלים, דור רביעי לילידי הארץ. בשנים 1932–1942 התגורר עם משפחתו בכפר חסידים. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד הוראה בסמינר "מזרחי". היה חבר בארגון "ההגנה" והשתתף במלחמות ישראל.
יזרעאלי עבד במשך שנים רבות בהסתדרות הציונית בתחום הארגון ואחר כך בעלייה. למד משחק אצל המורה פניה לוביץ'. השתלם בבימוי אצל משה הלוי וצבי פרידלנד (תיאטרון הבימה).
יחד עם חבריו הקים את תיאטרון "אורות", שהעלה כ-40 הצגות. עקב היותו שומר מצוות לא הצליח להסתדר עם החזרות וההופעות בשבת, והחל לעסוק בהוראת משחק. יזרעאלי פרסם מספר סיפורים במוספי הספרות של העיתונים היומיים. במשך כשנתיים כתב את סיפורו החשוב ביותר, "סטולרק הזקן ואני", שפורסם על ידי אברהם שלונסקי בינואר 1955 בספר "אורלוגין 11".
ב-1975 נסע יזרעאלי לאיטליה ללימודי בנייה ועיצוב בובות תיאטרון ולימוד גילוף עץ. חזר לארץ והקים את ה"סדנא הירושלמית לגילוף ויציקה". באותה שנה הצטרף לסגל עובדי מוזיאון ישראל - בית טיכו.
ב-1985 הקים את "גלריה בית דוד" בירושלים בהנהלת אשתו, תקווה יזרעאלי.
פרסם שלושה ספרים, "אגרת תק"ח" (1977), "משפחתנו" (1981), ו"החסידים הראשונים ביישוב ארץ ישראל" (1995).
יזרעאלי היה בין ראשוני משתתפי "המרכז ליודאיקה" שהוקם בגוש עציון בשנת 1995.
ב-1996 הקים את הסטודיו שלו ביישוב אלעזר שבגוש עציון, ובנה שם גם את ביתו.
ערך 15 תערוכות (יחיד וקבוצתי).
יזרעאלי הרבה להופיע כמרצה בנושא "אמנות יהודית".
מאיר יזרעאלי נפטר בכ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014 באלעזר שבגוש עציון.
הותיר אחריו ארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  האלמונים באתר "חנות הספרים של איתמר"
↑  קובי פינקלר, טיולים בעריכת קובי פינקלר, באתר ערוץ 7
↑  הוצאת תקוה
↑  הוצאת תקוה
↑  הוצאת ראובן מס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298862205171  LCCN: n85281819  VIAF: 3924442   WorldCat (עם VIAF): 3924442
מגדל השחרור

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל תקשורת
 מיקום:  כווית
 מדינה:  כווית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  אפריל 1987 – 1993 (כ־5 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1993 
 עלות:  50 מיליון דינר כוויתי (165 מיליון דולר ארצות הברית
 מידות
 גובה:  372 מטר
 קומות:  7 
 קואורדינטות:  29°22′06″N 47°58′30″E﻿ / ﻿29.368277777778°N 47.974952777778°E﻿ / 29.368277777778; 47.974952777778
 www.ejemplo.com
  (למפת כווית מוגדלת) מגדל השחרור(למפת כווית רגילה) מגדל השחרור
 
מגדל השחרור (בערבית: برج التحرير) הוא מגדל תקשורת המתנשא לגובה 372 מטרים בעיר כווית, המבנה השני בגובהו בכווית, ומגדל התקשורת החמישי בגובהו בעולם.
היסטוריה

בניית המגדל החלה בשנת 1987 לפני הפלישה העיראקית לכווית במלחמת המפרץ, והוא היה אמור להיקרא "מגדל התקשורת הכוויתי". כשהכוחות העיראקיים פלשו לכווית הבנייה (שהייתה כמעט בחצי הדרך) הופסקה זמנית. עם זאת, הבניין לא נפגע במהלך המלחמה, ובנייתו הושלמה בשנת 1993, ושמו שונה ל"מגדל השחרור" כסמל לחירות מהכיבוש העיראקי. המגדל נחנך באופן רשמי על ידי אמיר כווית ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח ב-10 במרץ 1996.
המגדל

המגדל בנוי מבטון ופלדה ומחופה באריחי קרמיקה. יש בו 3 חלקים ייעודיים: מסעדה מסתובבת ומרפסת תצפית המשקיפה אל נוף העיר כווית סיטי בגובה 150 מטרים, 6 קומות של משרדים בגובה 210 מטרים לשימוש משרד התחבורה ומשרד התקשורת, וקומפלקס ציוד התקשורת הטכני. במגדל 18 מעליות, והן בין המהירות בעולם.


ממשלת כווית פתחה באחרונה סניפים הנגישים לציבור של הרבה ממשרדי הממשלה, ביניהם:
משרד המשפטים
משרד הפנים
משרד החוץ
משרד המסחר
משרד העבודה והרווחה
מכבי אש
המגדל היה המבנה הגבוה ביותר במדינה עד שנת 2011. אז נטל ממנו מגדל אל-חמרא את התואר.
מאיר יעקבסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 באוקטובר 1968 (בן 55) חשוון ה'תשכ"ט תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 מקום מגורים:  גבעת שמואל
 ידוע בשל:  מייסד ומנכ"ל חברת מדיסון פארמה, יוזם ועורך אחראי של "תלמוד ישראלי"
 
מאיר יעקבסון (נולד בחשוון ה'תשכ"ט, 25 באוקטובר 1968) הוא מייסד ומנכ"ל חברת מדיסון פארמה. יוזם ועורך אחראי של פרויקט "תלמוד ישראלי".
ביוגרפיה

מאיר נולד ב-1968 בתל אביב, לאריה ודורה יעקבסון. הוא דור שלישי למשפחת יעקבסון, הפעילה בענף הפרמצבטיקה בישראל מאז 1937.
בוגר ישיבת הסדר "הר עציון", שירת בחיל המודיעין. בעל תואר ראשון בכלכלה ובמנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ברדפורד (University of Bradford) שבאנגליה.
בשנים 1991–1995 שימש כסמנכ"ל בחברת מ. יעקבסון. בשנת 1996 הקים את חברת מדיסון פארמה. מכהן כדירקטור בעוד עשרים חברות.
יעקבסון הוא בעל מניות משני עם כ-7.27% מהמניות ודירקטור בחברת הפרמצבטיקה הציבורית Knight Therapeutics (אנ'), הנסחרת בבורסה הקנדית, לפי שווי של כ-588 מיליון דולר קנדי (בינואר 2023).
יעקבסון, בשיתוף עם הסופר אבי רט, יזם וערך את מיזם "תלמוד ישראלי" להנגשת התלמוד לילדים ללימוד יומי ושבועי. המיזם פועל בלמעלה מ-200 בתי ספר בישראל ובחו"ל.
חיים אישיים

בשנת 1994 נישא לצילית, עורכת דין ויושבת ראש "עמותת בת מלך". גרים בגבעת שמואל ולהם שמונה ילדים.
הערות שוליים

↑  יונתן אוריך, כתבה על לימוד הגמרא בקרב הנוער ומפעל התלמוד הישראלי, באתר nrg‏, 3 ביוני 2014
↑  מאיר יעקבסון באתר הדירקטורים של חברת דן אנד ברדסטריט
↑  KNIGHT THERAPEUTICS INC. (GUD)
↑  ברנז'ה: הרכש החדש של ה"תלמוד הישראלי", באתר "סרוגים", 13 בנובמבר 2017
↑  מצב הרוח - העיתון לציבור הדתי-לאומי, גיליון 462 (כ' בכסלו ה'תשע"ח, 8.12.17, פרשת "וישב"), עמ' 52, "הברנז'ה", פסקה מס' 2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010997768005171  VIAF: 297503696   WorldCat (עם VIAF): 297503696
לובן

ערך זה עוסק בעיירה בפולין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בניין העירייה וכיכר השוק
אבן דרך מ-1725
לובן (בפולנית: Lubań, בגרמנית: Lauban) היא עיירה בצפון-מזרח פרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
היסטוריה

לובן סופחה לממלכת פרוסיה ב-1815 לאחר מלחמות נפוליאון והחלטת קונגרס וינה והיא נכללה בפרובינציית שלזיה. הצבא האדום כבש את לובן וסביבתה ב-16 בפברואר 1945.
לאחר 1850 הייתה קהילה יהודית קטנה של 50 חברים בלבד.  בשנות ה-30 הקהילה הפכה לקטנה כדי לתפקד בעצמה ובכך נפתרה.  מכאן ואילך, כל המשפחות היהודיות שנותרו מהעיירה היו כפופות לקהילה בגורליצה (גורליץ).
ב-8 במרץ 1945 נכבשה לובן במתקפה המוצלחת האחרונה של הוורמאכט במלחמת העולם השנייה על ידי כוחותיו של פרדיננד שרנר.
כשנודע הדבר ליוזף גבלס הוא הגיע ללובן (אז – לאובן) ב-9 במרץ 1945 מלווה בעיתונאים וצלמי תקשורת ובמעמד חגיגי בכיכר העיר ביחד עם שרנר הוא נשא נאום עידוד בפני הלוחמים בעיר שהיו נערים וקשישים. תמונה מפורסמת מאותו אירוע מראה אותו לוחץ ידו של נער כשלוחם קשיש מביט בהם. במקום תעמולה, הבליטה תמונה זו את מצבם העגום של הגרמנים באותו הזמן.
תוך זמן קצר נכבשה העיר בחזרה על ידי הצבא האדום. חלק מהתושבים ברחו ואלה שנשארו, גורשו לגרמניה לאחר מלחמה והעיר סופחה לפולין.
גאוגרפיה

לובן שוכנת באזור לוזטיה עילית (אנ'), מצפון להרי איזרה בחוף המערבי של נהר קוויסה. היא ממוקמת בפרובינציית שלזיה תחתית ובמחוז לובן כ-25 קילומטר ממזרח לזגוז'לץ וגורליץ וכ-45 קילומטר צפונית-מערבית לילניה גורה. בשנים 1975–1998 הייתה העיירה חלק ממחוז ילניה גורה. לובן היא תחנה בדרך סנטיאגו, בדרך לקברו של השליח הנוצרי יעקב בן זבדי.
נכון לשנת 2011. שטח העיירה הוא 16.12 קמ"ר, 3.76% מכלל המחוז. נכון לשנת 2002, 3% משטח העיירה מיוער וב-48% יש קרקע חקלאית.
דמוגרפיה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | גברים | נשים | סך הכול |
| אוכלוסייה | 10,246 (47.2%) | 11,451 (52.8%) | 21,697 (100%) |
| צפיפות | 635.6 | 710.4 | 1,346 |
ערים תאומות

דנמרק שרן, דנמרק
צ'כיה קולין, צ'כיה
ליטא פרינאי, ליטא
הערות שוליים

↑  Baza Demografia: Stan ludności 2014, Ludność stan w dniu 30 VI, Ludność według płci i miast, Dolnośląskie
↑  Community in Lubań on Virtual Shtetl
↑  ורשה – המשרד הסטטיסטי המרכזי
↑  נכון ל-31 בדצמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533262005171  GND: 4099081-3  LCCN: n93124807  MusicBrainz: 86e6163a-27d6-4ad8-9e55-919cc29bca23  NKC: ge924210  VIAF: 133845395   WorldCat (עם VIAF): 133845395 
יוזף גבלס בלובן
לובנגו

| --- | --- |

מראה פנורמי של לובנגו
 מדינה:  אנגולה אנגולה
 מחוז:  חוילה
 שפה רשמית:  פורטוגזית
 תאריך ייסוד:  1885
 שטח:  3,147 קמ"ר
 גובה:  1,760 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  990,165 (2022)
  ‑ צפיפות:  314.6 נפש לקמ"ר (2022)
 קואורדינטות:  14°55′0″S 13°30′0″E﻿ / ﻿14.91667°S 13.50000°E﻿ / -14.91667; 13.50000
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אנגולה מוגדלת) לואנדה הואמבו מלאנז'ה לוביטו לואנה סאורימו מנונגה קבינדה קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו זמביה נמיביה האוק. האטלנטי לובנגו(למפת אנגולה רגילה) לואנדה הואמבו מלאנז'ה לוביטו לואנה סאורימו מנונגה קבינדה קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו זמביה נמיביה האוק. האטלנטי לובנגו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
לובנגו (בפורטוגזית: Lubango; עד שנת 1975 נקראה סא דה בנדרה (Sá da Bandeira)) היא עיר בדרום-מערב אנגולה ובירת מחוז חוילה. העיר שוכנת בגובה 1,760 מטרים מעל פני הים כ-680 ק"מ מדרום לבירה לואנדה ולפי תחזית רשמית לשנת 2022 אוכלוסייתה מנתה 990,165 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה באנגולה, אחרי לואנדה.
היסטוריה > התקופה הקולוניאלית

בשנת 1882 הגיעו לאזור שבו נמצאת היום לובנגו כאלף מתיישבים פורטוגזים מהאי מדיירה. חקלאים אלה פיתחו בהצלחה את האזור והקימו את היישוב. העיר, שנוסדה בשנת 1885 כדי להיות מרכז אזורי למתיישבים אלה, שוכנת בגובה של 1760 מטרים מעל פני הים בתוך עמק ברמת חוילה ומוקפת בנוף הררי מכל עבריה.
בשנת 1910 חיו כבר מעל 1700 פורטוגזים בלובנגו. ב-1923 חובר היישוב למסילת הברזל שבין מוסמדס (Moçâmedes, כיום נמיב)  שעל חוף הים לבין מנונגה. ממשלת פורטוגל העניקה ליישוב מעמד של עיר וקראה לה סא דה בנדרה, על שמו של המרקיז דה בנדרה שהיה ראש ממשלת פורטוגל בשנים 1836-1837. עקב סירובם של השבטים המקומיים הנוודים-למחצה להתיישב בעיר, היא הייתה העיר היחידה במושבה עם רוב לבן. בהיותה המרכז הראשי של העורף החקלאי של דרום אנגולה, היא נבנתה בסגנון בניה פורטוגזי, עם קתדרלה, מרכז מסחרי, מרכז תעשייתי, בית ספר תיכון, בניין עירייה, בית חולים, בניין דואר, בנקים, חברות ביטוח ושירותים אחרים. העיר התפתחה כמרכז חקלאי ותחבורתי, עם תחנת רכבת ושדה תעופה משלה, שאליהם צמודים סדנאות תיקונים למטוסים ולרכבות.
היסטוריה > לאחר העצמאות

לאחר קבלת עצמאותה של אנגולה מפורטוגל בשנת 1975 שונה בחזרה שמה של העיר ללובנגו. במהלך מלחמת האזרחים באנגולה בשנים 1975-2002, שימשה העיר כבסיס מרכזי לכוחות הקובנים, לכוחות הממשלה ולארגון SWAPO. הכלכלה המשגשגת שלה מתקופת השלטון הפורטוגזי צנחה.
לאחר סיום המלחמה בשנת 2002, כמו בכל אנגולה, חזרה העיר לתהליך של התפתחות וגידול בכלכלתה והשקט והיציבות חזרו אליה.
כלכלה

כלכלת לובנגו מבוססת על חקלאות, במיוחד על תעשיית בשר, דגנים, אגבה, טבק, פירות וירקות. המגזר התעשייתי מבוסס על ייצור מזון, עיבוד עורות ומוצרי צריכה שונים. כמה בנקים ארציים מפעילים סניפים בעיר. מרכז קניות חדיש מציע מגוון של חנויות בתחומים שונים.
תחבורה

שדה התעופה של העיר פעיל לטיסות אזרחיות ליעדים שונים כמו לואנדה הבירה ולוינדהוק בירת נמיביה. כמו כן משמש השדה בסיס לחיל האוויר האנגולי. מסילת הברזל מעיר הנמל נמיב משרתת את לובנגו והיא מהווה צומת רכבות לשלוחה שמובילה לעיר צ'יאנגה (Chiange). בתוך העיר קיים שירות מוניות. ושירות אוטובוסים מקשר את לובנגו עם העיר לוביטו.
אקלים

לובנגו היא אחת הערים הגבוהות באנגולה עם גובה של 1,760 מטרים מעל פני הים. האקלים בעיר הוא אקלים ממוזג יבשתי. במהלך היום מזג האוויר הוא חם ולח וקריר או קר במהלך הלילה. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 18 מעלות צלזיוס והטמפרטורות הקיצוניות מגיעות למעלה אחת עד 34 מעלות. יוני הוא החודש הקר ביותר. שיא עונת הגשמים הוא בחודשים ינואר-מרץ והחודשים החמים ביותר הם ספטמבר-אוקטובר.
הערות שוליים

↑  Angola: Administrative Division (Provinces and Municipalities) - Population Statistics, Charts and Map
↑  "Weatherbase: Historical weather for Sa da Bandeira, Angola".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533584805171  LCCN: no95052274  VIAF: 158572505   WorldCat (עם VIAF): 158572505
לזמן את הרוע 2

| --- | --- |

 בימוי:  ג'יימס ואן
 הופק בידי:  פיטר ספרן רוב קוואן ג'יימס ואן
 תסריט:  צ'אד הייז קארי וו. הייז ג'יימס ואן דייוויד לסלי ג'ונסון-מקגולדריק
 עריכה:  קירק מורי
 שחקנים ראשיים:  ורה פרמיגה פטריק וילסון פרנסס או'קונור מדיסון וולף פרנקה פוטנטה
 מוזיקה:  ג'וסף בישארה
 צילום:  דון בורגס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  ניו ליין סינמה אטומיק מונסטר ספרן קומפני
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 ביוני 2016
 משך הקרנה:  134 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  אימה • על-טבעי • מותחן
 תקציב:  40 מיליון דולר
 הכנסות:  320.4 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   conjuring2
 סרט קודם:  "אנאבל" (2014)
 סרט הבא:  "אנאבל: הבריאה" (2017)
 סרטים בסדרה:  היקום הקולנועי של לזמן את הרוע
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
"לזמן את הרוע 2" (באנגלית: The Conjuring 2) הוא סרט אימה על-טבעי אשר בוים על ידי ג'יימס ואן. התסריט שלו נכתב על ידי צ'אד הייז, קארי וו. הייז ואן ודייוויד לסלי ג'ונסון-מקגולדריק. סרט זה מהווה כסרט המשך ל"לזמן את הרוע", משנת 2013, והוא הסרט השלישי מתוך היקום הקולנועי של לזמן את הרוע. פטריק וילסון וורה פרמיגה שיחקו כאד ולוריין וורן מהסרט הראשון. הסרט עוקב אחר הוורנים כשהם נוסעים לאנגליה לסייע למשפחת הודג'סון, אשר חווה פעילות רוחות רפאים בביתם, ב-1977.
לזמן את הרוע 2 הופץ באמריקה הצפונית ב-10 ביוני 2016. כלפי הסרט הופנו ביקורות חיוביות, והכנסותיו מסתכמות כ-320 מיליון דולר.
תקציר העלילה

בשנת 1976, החוקרים העל-טבעיים אד ולוריין וורן תיעדו את הרצח באמיטוויל, כדי לקבוע האם נוכחות שטנית היא האחראית על כך שרונלד ג'וניור רצח את משפחתו ב-13 בנובמבר 1974. במהלך סיאנס, מגלה לוריין כי היא נמצאת במקום הרצח בעת קיומו, ומגלה דמות של נזירה שטנית. בנוסף, חזתה את מותו של אד בפעם השנייה בחייה.
שנה לאחר מכן, משפחת הודג'סון מתחילה לגלות התרחשויות מוזרות בתוך ביתם בלונדון, בריטניה. ג'נט, האחות השנייה במשפחה מבין ארבעת אחיה ואחיותיה, נתפסת כסהרורית ומנהלת שיחות בחלומותיה עם ישות שמתעקשת על כך שהבית בו משפחתה חיה, שייך לה. בסופו של דבר, כל האחיות השוכנות בבית ואמם פגי, עדות לאירועים על טבעיים המתרחשים לנגד עיניהן, ומיד בורחות לחפש מקלט אצל שכניהם.
כאשר התקשורת מנסה לראיין את משפחת הודג'סון, על ג'נט משתלטת רוחו של ביל וילקינס, גבר מבוגר שחי בעבר ומת בבית, וחזר כדי לחפש את משפחתו ולקבוע את הטריטוריה שלו. ג'נט מתחילה להראות סימנים נוספים של דיבוק, והסיפור מגיע בסופו של דבר לאד ולוריין וורן, אשר מתבקשים לסייע בשמה של הכנסייה המקומית בחקירה. לוריין, אשר מפחדת שחזיונה על מותו של אד יתגשם, לא מעוניינת להסתבך יותר מדי במקרה, ובחוסר רצון מסכימה לנסוע ללונדון. בעת השהייה בבית משפחת הודג'סון, אד ולוריין מתייעצים עם חוקרים על טבעיים אחרים לגבי המקרה, אם הוא אמיתי או תרמית. הם גם מנסים לתקשר עם הרוח - ביל וילקינס, בתקווה לשכנע אותו לוותר על הטרדת המשפחה. לילה אחד, אניטה (חוקרת) מציגה עדות וידאו של ג'נט הורסת בכוונה את המטבח כאילו עושה מעשה קונדס. מכאן, אניטה הסיקה שכל הסיפור הזה הוא לא יותר מאשר תרמית. אד ולוריין משתכנעים ועוזבים את בית המשפחה, אך עד מהרה הם מגלים כי ביל וילקינס הוא רק כלי משחק, בעוד המוח האמיתי הוא ישות שטנית, דמוית נזירה אפלה, אשר רודפת אחרי לוריין בחזיונותיה.
אד ולוריין חזרו לבית משפחת הודג'סון, וגילו שג'נט נשלטה שוב על ידי הרוח ושאר משפחתה נעולה מחוץ לבית. לפתע ברק פוגע בעץ ליד חלון הבית, אשר מחדד אותו ויוצר אובייקט משופד שהרג את אד בחזון של לוריין. אד נכנס לתוך הבית לבד, ומוצא את ג'נט עומדת מול החלון, מוכנה לזנק על חוד העץ ולהתאבד. הוא מצליח לתפוס את ג'נט בזמן, אך מוצא את עצמו מחזיק וילון הנקרע ממשקלו. לוריין נזכרה שהיא כתבה את שמו של השד (ואלאק), בברית החדשה שלה תוך כדי שחוותה חיזיון נוסף. כאשר היא מוצאת את הברית החדשה, היא נכנסת אל הבית, ופונה אל ואלאק בשמו תוך כדי שהיא מטילה עליו מעין קללת נגד שתעצור בעדו להרוג את ג'נט, ושולחת אותו בחזרה לגיהנום. לאחר סיום הסצנה, ניצלים ג'נט ואד, ולוריין מושכת אותם בחזרה אל תוך החדר.
בסוף הסרט, הכתוביות מראות כי פגי חיה את שארית חייה בבית הזה ומתה בשנת 2003, על אותו הכיסא שבו ביל וילקינס נפטר לפני 40 שנה.
בשובו הביתה, אד מוסיף פריט דמוי זואיטרופ המכיל בתוכו תמונות של "האיש העקום" לאוסף שלו ושל לוריין. צעצוע זה הוא צעצוע מקולל בבעלות הילד הצעיר של פגי. את הצעצוע הציב אד ליד תיבת הנגינה המקוללת של אפריל מלזמן את הרוע. לאחר מכן, אד ולוריין רוקדים ביחד לצלילי שיריו של אלביס פרסלי.
צוות השחקנים והדמויות

פטריק וילסון – אד וורן
ורה פרמיגה – לוריין וורן
מדיסון וולף – ג'נט הודג'סון
פרנסס או'קונור – פגי הודג'סון
לורן אספוסיטו – מרגרט הודג'סון
בנג'מין הייגי – בילי הודג'סון
פטריק מקאולי – ג'וני הודג'סון
סיימון מקברני – מוריס גרוס
מריה דויל קנדי – פגי נוטינגהאם
סיימון דלייני – ויק נוטינגהאם
פרנקה פוטנטה – אניטה גרגורי
בוב אדריאן – ביל וילקינס
רובין אטקין דאונס – קולו של השֵׁד
בוני ארונס – נזירה-שֵׁדה / ואלאק
חאבייר בוטט – האיש העקום
סטיב קולטר – האב גורדון
אביחי סינחא – הארי וויטמרק
כריס רוידס – גרהם מוריס
סטרלינג ג'רינס – ג'ודי וורן
אלן קנט – דניאל וולף
אנני יאנג – השוטרת היפס
אליוט ג'וסף – השוטר ג'וסף
קורי אינגליש – אחות
ג'וסף בישארה – שֵׁד
שאנון קוק – דרו תומאס
פסקול

ב-3 ביוני 2016, יצא לאור הפסקול הרשמי של הסרט, The Conjuring 2, בדומה לשני הפסקולים Annabelle ו-The Conjuring, גם פסקול זה הולחן על ידי ג'וסף בישארה.
הערות שוליים

↑  The Conjuring 2 (2016), IMDb (באנגלית אמריקאית)
↑  Brent Lang, Brent Lang, Box Office: ‘Conjuring 2’ to Ward Off ‘Warcraft,’ ‘Now You See Me 2’, Variety, ‏2016-06-07 (באנגלית)
↑  The Conjuring 2, Box Office Mojo
↑  The Conjuring (2013), נבדק ב-2018-07-22
↑  The Conjuring (film series), IMDb
↑  The Conjuring 2, 2016-06-10, נבדק ב-2018-07-22
↑  The Conjuring, 2013-07-19, נבדק ב-2018-07-22
↑  The Conjuring 2 (2016), נבדק ב-2018-07-22
↑  The Conjuring 2 (2016) - Box Office Mojo, www.boxofficemojo.com (באנגלית)
↑  The Conjuring 2 (Original Motion Picture Soundtrack) by Joseph Bishara (באנגלית אמריקאית), 2016-06-03, נבדק ב-2018-09-24
| ג'יימס ואן |
| --- | --- | --- |
| סרטים שביים | "המסור 0.5" • "המסור" • "דממת המוות" • "הרוע שבפנים" • "לזמן את הרוע" • "הרוע שבפנים 2" • "מהיר ועצבני 7" • "לזמן את הרוע 2" • "אקוומן" • "ממאיר" • "אקוומן 2: הממלכה האבודה" |  |
| סרטים שהפיק | "אנאבל" • "השד" • "הרוע שבפנים 3" • "כיבוי אורות" • "אנאבל: הבריאה" • "הרוע שבפנים: המפתח האחרון" • "הנזירה" • "קללת לה יורונה" • "אנאבל חוזרת הביתה" • "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" |  |
| סרטים שהסריט | "המסור 3" • "הנזירה" • "אנאבל חוזרת הביתה" • "לזמן את הרוע 3: בשליחות השטן" |  |
| קומיקסים שכתב | "הגבר הממאיר" |  |
| ערכים קשורים | אטומיק מונסטר |  |
ליונל רואייה

| --- | --- |

 לידה:  25 בדצמבר 1852 שאטו-די-לואר, צרפת 
 פטירה:  30 ביוני 1926 (בגיל 73) ניי-סיר-סן, צרפת 
 מקום קבורה:  פונטנה-או-רוז 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  אלכסנדר קבנל, ויליאם אדולף בוגרו 
 יצירות ידועות:  Vercingetorix Throwing down His Weapons at the feet of Julius Caesar 
 פרסים והוקרה:  פרס רומא (1882) 
 חתימה:   
 
חתימתו בשנת 1890
לואי-פרדינאן-ליונל-נואל רואייה (בצרפתית: Louis Ferdinand Lionel-Noël Royer; ‏25 בדצמבר 1852 – 30 ביוני 1926) היה צייר צרפתי של ציורים היסטוריים, מיתולוגיים ודתיים, חלקם מונומנטליים, נציג של "האסכולה האקדמית". נודע, בין השאר, בציורי הקיר מחיי ז'אן ד'ארק בבזיליקה די בואה שני בדומרמי-לה-פוסל.
ילדותו וצעירותו

ליונל רואייה נולד בשאטו-די-לואר במחוז סארט לאביו, נואל, ואמו, ויקטוריה רואיה. זמן קצר אחרי לידתו המשפחה עברה לעיר טור. ליונל התייתם מאביו, ואמו עברה עם ילדיה למאן. רואייה עבד מגיל צעיר כחניך במפעל לקישוטים.
בשנת 1870 השתתף ביחידה של "מתנדבי המערב" במלחמת צרפת–פרוסיה, ובקרב לואני ב-2 בדצמבר. מפקדו, אתאנאז דה שארט דה לה קונטרי, שהתרשם מכישרונו לציור, והעניק לו מלגת לימודים בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ("בוזאר") בפריז. שם היה רואייה תלמידם של אלכסנדר קאבאנל ושל ויליאם בוגרו, נציגים של הזרם האקדמיסטי שהתנגדו לאימפרסיוניזם, ודגלו בסגנונות הנאו-קלאסיציסטי ורומנטיציסטי.
פעילותו האמנותית

רואייה הציג החל משנת 1874 בסלון לציור ופיסול וזכה בשנת 1884 במדליה בדרגה 3, וב-1896 במדליה בדרגה 2. ב-1882 הוא זכה בפרס השני של רומא ובשנת 1900 במדליית ברונזה בתערוכה העולמית של פריז.
התחיל את הקריירה עם ציורים בנושאי דת, ("ישו על הצלב" 1879) והתמחה בהמשך בציור דיוקנאות ובראש ובראשונה של סצנות היסטוריות. 
עם יצירותיו המפורסמות נמנות "ורקינגטוריקס נכנע לקיסר" (1899) והציורים המקשטים את בזיליקת דומרמי המוקדשת לז'אן ד'ארק.
רואייה תרם מכישרונו גם לאיורי אקטואליה במוספים מאוירים של עיתוני התקופה, כמו ב"דרייפוס בבית הכלא" או "אוגיסט קונט ושלוש המוזות שלו".
לזכר קרב לאוני, שבו השתתף, הוא תרם שתי תמונות לכנסייה שנבנתה מחדש באותו כפר, אחת המתארת את "מתנדבי המערב" נוכחים במיסה לפני יציאתם לקרב, והשנייה המתארת את שעות הלילה הקשות שעברו על הגנרל דה סוני שאיבד רגלו בשדה הקרב.
בשנת 1897 תרם רואייה לחברה ההיסטורית והארכאולוגית של מן, שהוא נמנה עם חבריה, עשרה דגמים בצבע מים המציגים את חיי ז'אן ד'ארק שהוצגו ב-1893 בתחרות של אמני ויטראז'ים בקתדרלת אורליאן, ושהוא לא הספיק להשלימם. 
בוויטראז' "מלאך מפקיד את החרב בפיירבואה" Dépôt de l'épée de Fierbois par un ange, בדיוקנו של ז'אן פוטון דה קסנטראי (מלוחמיה הנאמנים של ז'אן ד'ארק) ניתן לראות את תווי פניו של האדריכל פול סדי, שתכנן את הבזיליקה.
לרואייה נולדו שתי בנות ובן. האחרון, כומר בהכשרתו, מת במלחמת העולם הראשונה, בעקבות הרעלה באמצעות גז לחימה. 
רואייה נפטר ביוני 1926 בנאי-סיר סן והובא לקבורה בפונטנה-או-רוז.
עם תלמידיו נמנה האמן א.ו.ד. גיונה