stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוני קידר
ביוגרפיה

רוני קידר נולדה בצהלה וגדלה בארצות הברית. היא למדה בתל אביב, בעירוני א' במגמת תיאטרון. בסיום לימודיה זכתה בציון לשבח על כתיבה ובימוי מחזותיה המקוריים: "מסעדה בסוף העולם" ו"כביסה מלוכלכת". ההצגות הועלו בפסטיבל עכו 2002, מייד אחרי שסיימה את כיתה י"ב.
ב-2005 כתבה קידר את המחזמר "בלונדינית עד כאב" שהוצג וזכה בפרס בפסטיבל עכו ואחר-כך הוצג בתיאטרון תמונע וצוותא. המחזמר הוא קומדיה שחורה שעוסק בגילוי עריות. רונה קינן הלחינה את השירים.
ב-2016 כתבה וביימה את המחזה "זה פוליטי" בכיכובה של מורן רוזנבלט, במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר.
ב-2004 החלה ללמוד קולנוע במדרשה במכללת בית ברל במשך ארבע שנים.
סרטיה הקצרים במסגרת לימודיה, "מרטיר תל אביבי", "קומדיה רומנטית" ו"זנב", הוקרנו בעשרות פסטיבלים בעולם וזיכו אותה בפרס "היוצרת המקורית" בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי בתל אביב 2010 ובמענק תסריט על ידי חברת ZENTROPA (חברת ההפקות של לארס פון טרייר) במסגרת פרס מיוחד בפסטיבל "UP & COMING" לבמאים צעירים בגרמניה.
הסרט "קומדיה רומנטית" שכתבה וביימה, עוסק בסיפור אהבה בין אנס לנאנסת, משחקים ניתאי גבירץ והגר בן-אשר.
ב"זנב", סרט הגמר שלה, אותו ביימה וכתבה ב-2008, השתתפו מאיה מרון, אוהד קנולר וליאת הר לב. הסרט מספר על בחורה אובדנית שנולדה עם זנב של סוס, שנאלצת לבחור בין להתאהב לבין להגשים את פנטזיית ההתאבדות שלה.
קידר שיחקה בסרט הסטודנטים "פיתיון" של מיכל ויניק, שהוקרן בפסטיבל סאנדנס ופסטיבל ירושלים, בסרט הקצר "מעבר לחלון" של חן שומוביץ, שזכה בפרס בפסטיבל הגאה ותרמה את קולה לסרט "החלוצות" של מיכל אביעד.
ב-2011 עלה לסינמטקים סרטה העצמאי הארוך הראשון "ג'ו + בל", אותו הפיקה, כתבה ואף כיכבה בו, לצד סיון לוי ורומי אבולעפיה. הסרט נעשה ללא סיוע או תמיכה של הקרנות או גוף שידור, אך זכה להד גדול למרות היותו סרט עצמאי. הסרט זיכה את קידר בפרסים רבים והתמודד בפרסי אופיר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר בשנת 2012.
ב-2011 זכתה קידר בתחרות הפיצ'ינג בפסטיבל חיפה עבור הפרויקט החדש שלה "5.5 ימים בברלין". בין השופטים שהעניקו את הפרס היו גארת' אונוין (מפיק "נאום המלך") ומייקל קאהן (מפיק "להיות ג'ון מלקוביץ'").
ב-2012 ביימה את הסרט הקצר "באני לאב", על פי תסריט שכתבה דניאל ג'יידלין, בכיכובן של ג'יידלין וענאל יונס. הסרט הוקרן בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, פסטיבל חיפה וזכה בציון לשבח בפסטיבל אייקון בתל אביב.
באוקטובר 2012 זכתה בפרס אמנות הקולנוע מטעם משרד התרבות והספורט.
ביולי 2013 זכתה במקום הראשון בחממת הקולנוע הבינלאומית ירושלים עבור הפרויקט "משפחה".
ב-2016 יצא סרטה הניסיוני "סופעולם", הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל המדע הבדיוני סיטג'ס בספרד ולאחר מכן בפסטיבל דרום. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל אוטופיה 2014.
באותה שנה, קידר יצרה את סדרת הרשת המצליחה "בטיפלול" בכיכובה של איילת רובינסון וזכתה על הסדרה בפרס האקספורט בתחרות "יוצרים ברשת".
קידר כתבה את התסריט לסרט הקצר "תעשי בכאילו" בבימויה של צורית הר ציון. הסרט הוקרן בפסטיבל חיפה וזכה בפרסים בפסטיבל אאוטפסט בלוס אנג'לס ובפסטיבל הסרט הקצר באר שבע 2017.
קידר ביימה את הסרט הקצר "האישה שרצתה להרוג מישהו" על פי סיפור קצר של אורלי קסטל בלום, במסגרת פרויקט גרמניה-ישראל של מכון גתה. הסרט השתתף בפסטיבל הסטודנטים הבינלאומי בתל אביב 2017, במסגרת תחרות הסרטים הקצרים העצמאיים.
סרטה הארוך השלישי "משפחה", קו פרודוקציה עם גרמניה, יצא לאקרנים בשנת 2018. בסרט משתתפים אלי דנקר, יבגניה דודינה, חן יאני, אריה הספרי וקידר עצמה בתפקיד הראשי. הסרט הוגבל המועצה לביקורת סרטים ומחזות לצפייה מגיל 18 בלבד.
לקריאה נוספת

פבלו אוטין, שיעורים בקולנוע - שיחות עם יוצרות ויוצרים ישראלים, הוצאת אסיה, 2017, הפרק "סופעולם / שיחה עם רוני קידר", עמ' 280–303.
הערות שוליים

↑  עכבר העיר, "ג'ו + בל" זכה בפרס הראשון בפסטיבל סרטי הנשים ברחובות, באתר הארץ, 13 בנובמבר 2011
↑  יריב פלג, חמישה זוכים בפרס אמנות הקולנוע, באתר קולנוען, 10 באוקטובר 2012
↑  משפחה שכזאת, באתר taasiya.co.il, ‏7 ביולי 2013
↑  מתן שירם, ‏הבמאית רוני קידר: "אמרתי לשחקנים: זה הלילה האחרון שלכם", באתר גלובס, 11 בספטמבר 2014
↑  ביקורות:
 אורי קליין, מה הסרט "משפחה" רוצה מאתנו?, באתר הארץ, 2 במאי 2018
ליאור אלפנט, על "משפחה" של רוני קידר, באתר פוליטיקלי קוראת, 3 באוגוסט 2017
↑  אורון שמיר, "משפחה" של רוני קידר הוגדר כסרט לא לכל המשפחה, באתר הארץ, 3 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1131712765  ISNI: 0000 0004 4938 7648  LCCN: no2019148270  VIAF: 305439567   WorldCat (עם VIAF): 305439567
צ'ריטי אדמס ארלי

| --- | --- |

 לידה:  5 בדצמבר 1918 Kittrell, ארצות הברית 
 פטירה:  13 בינואר 2002 (בגיל 83) דייטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה של אוהיו  אוניברסיטת וילברפורס 
 השתייכות:  צבא ארצות הברית 
 דרגה:  לוטננט קולונל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 היכל התהילה של נשות אוהיו 
 
צ'ריטי אדמס ארלי (באנגלית: Charity Adams Earley; ‏5 בדצמבר 1918 – 13 בינואר 2002) הייתה קצינה בצבא ארצות הברית. היא הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהייתה קצינה בחיל הנשים של צבא ארצות הברית (לימים WACs) והייתה המפקדת של גדוד הדואר המרכזי 6888, שהורכב מנשים אפרו-אמריקאיות ששירתו מעבר לים במהלך מלחמת העולם השנייה. אדמס הייתה האישה האפרו-אמריקאית בעלת הדרגה הגבוהה ביותר בצבא עם סיום המלחמה.
אנדרטה לכבודה נחנכה בפורט ליונוורת' ב-30 בנובמבר 2018. שמו של בסיס פורט גרג-אדמס שונה לכבודם של ארלי וסגן גנרל ארתור ג'יי גרג בשנת 2023, הבסיס הצבאי האמריקאי הראשון אי פעם הנושא את שמותיהם של אפרו-אמריקאים.
ביוגרפיה

אדמס נולדה ב-5 בדצמבר 1918 בקיטרל, צפון קרוליינה, וגדלה בקולומביה, קרוליינה הדרומית. הוריה האמינו מאוד בחינוך והיו בעלי הישגים גבוהים. אביה, בוגר מכללה, היה כומר. אמה הייתה מורה בבית ספר. אדמס הייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים. היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון "בוקר טי. וושינגטון" ותואר ראשון מאוניברסיטת ווילברפורס באוהיו ב-1938, כשהיא מתמחה במתמטיקה ופיזיקה. לאחר סיום לימודיה היא חזרה לקולומביה, שם לימדה מתמטיקה בבית הספר התיכון המקומי תוך כדי לימודים חלקיים לתואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, וקיבלה את התואר השני שלה ב-1946.
קריירה

אדמס התגייסה לחיל העזר של צבא הנשים של צבא ארצות הברית (WAAC) ביולי 1942. היא הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהייתה קצינה. באותה תקופה, בצבא ארצות הברית עדיין הייתה עדיין הפרדה גזעית, אז היא הושמה בפלוגה עם קצינות אפרו-אמריקאיות אחרות והוצבה בפורט דה מוין. בשנת 1943, היא הוקצתה להיות מפקחת ההדרכה במטה הבסיס.
בתחילת 1944, אדמס הוצבה מחדש כקצין הבקרה של מרכז ההדרכה האחראי על שיפור היעילות והכשרת העבודה. היו לה גם תפקידים נוספים אופייניים, כמו קצינת מדידה (איתור רכוש אבוד) וקצינת בית משפט מקוצר (טיפול בעבירות קלות של נשים).
בדצמבר 1944, אדמס הובילה את הגדוד היחיד של חיל הנשים האפרו האמריקאי ששירת אי פעם מעבר לים. הן הוצבו בברמינגהאם, אנגליה. הנשים החלו להתרועע עם אזרחים מקומיים ופרצו את הדעות הקדומות משני הצדדים. אדמס הופקדה על יחידת שירות הדואר. חלק נוסף בתפקידה כלל העלאת מורל הנשים. אדמס השיגה זאת על ידי יצירת מכוני יופי שבהם הנשים יוכלו להירגע ולהתרועע.
במרץ 1945, היא מונתה למפקדת הגדוד הראשון של נשים אפרו-אמריקאיות, גדוד 6888 של הדואר המרכזי. הם הוצבו תחילה בברמינגהאם. שלושה חודשים לאחר מכן הם הועברו לרואן, צרפת, ולאחר מכן לפריז. הם היו אחראיות למשלוח דואר ליותר משבעה מיליון חיילים במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם תום המלחמה, לוטננט קולונל אדמס הייתה האישה האפרו-אמריקאית בדרגה הגבוהה ביותר בצבא. בסיום המלחמה, כשנשאלה על הישגיה פורצי הדרך, הגיבה אדמס בפשטות: "רק רציתי לעשות את העבודה שלי". היא החליטה לעזוב את השירות בשנת 1946 כאשר נקראה לשרת בפנטגון.
קריירה > המלחמה בהפרדה הגיזעית ובגזענות בצבא

כשגדלה בדרום, אדמס חוותה את קשיי ההפרדה. כשהיא נכנסה לצבא, היא עדיין התמודדה עם אפליה אבל לא פחדה לדבר ולהילחם על ביטול ההפרדה בצבא. אחד הקרבות הראשונים שאדמס נלחמה למען שוויון היה כאשר הצבא הציע להפריד את גדוד האימונים. כשאמרו לה שתעמוד בראש אחד הגדודים שבהם קיימת הפרדה, היא סירבה. הצבא החליט לאחר מכן שלא ליצור גדודים נפרדים.
בהזדמנות אחרת, כאשר גנרל הצהיר, "אני הולך לשלוח לכאן סגן ראשון לבן כדי להראות לך איך לנהל את היחידה הזו", הגיבה רב-סרן אדמס: "על גופתי המתה, אדוני". הגנרל איים להעמיד אותה בבית משפט צבאי בשל אי ציות לפקודות. לאחר מכן היא החלה להגיש נגדו כתב אישום בגין שימוש ב"שפה המדגישה הפרדה גזעית" והתעלמות מהנחיה של מפקדת בעלות הברית. שניהם נטשו את העניין, והגנרל מאוחר יותר בא לכבד את אדמס.
כשהצלב האדום ניסה לתרום ציוד למרכז בילוי מופרד חדש, אדמס סירבה לכך מכיוון שהיחידה שלה חלקה את מרכז הבילוי עם יחידות לבנות.
אדמס עודדה את הגדוד שלה להתרועע עם גברים לבנים שחוזרים מהחזית ואפילו עם התושבים בכל מקום שבו היו מוצבים. היא רצתה ליצור חברות בין מתגייסים לקצינים ולהפיג את המתחים של הגזענות.
קריירה > חינוך

לאחר שירותה בצבא, היא קיבלה תואר שני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת אוהיו סטייט. לאחר מכן היא עבדה בממחלקה לענייני חיילים משוחררים בקליבלנד, אוהיו, אך עד מהרה עזבה כדי ללמד באקדמיית מילר לאמנויות. היא עברה לנאשוויל ועבדה במשרד דקנאט הסטודנטים ב־Tennessee A&amp;I College. לאחר מכן עברה לג'ורג'יה ועבדה במשרד דקנאט הסטודנטים ולעוזרת פרופסור לחינוך במכללת ג'ורג'יה סטייט. מאוחר יותר היא כיהנה במועצת הנאמנים ב־Sinclair Community College בדייטון, אוהיו.  בתי הספר הציבוריים של דייטון קראו לאחד מבתי הספר שלהם בשם "האקדמיה לבנות ע"ש צ'ריטי אדמס ארלי" לכבודה.
קריירה > שירות לקהילה

אדמס הקדישה חלק גדול מחייה שלאחר המלחמה לשירות קהילתי. היא כיהנה במועצת המנהלים של Dayton Power and Light, רשות הדיור במטרו של דייטון, חברת Dayton Opera Company, מועצת הנגידים של הצלב האדום האמריקני, ומועצת הנאמנים של Sinclair Community College . היא התנדבה עבור United Way, United Negro College Fund, הליגה העירונית ו־YWCA . היא גם ניהלה את התוכנית לפיתוח מנהיגות שחורה.
חיים אישיים

בשנת 1949, אדמס התחתנה עם סטנלי א. ארלי, ג'וניור. הם עברו לשווייץ לזמן מה בזמן שסטנלי השלים את לימודיו בבית ספר לרפואה. הם חזרו לארצות הברית ב-1952 והתיישבו בדייטון שם עבד סטנלי כרופא. נולדו להם שני ילדים, סטנלי השלישי וג'ודית ארלי.
אדמס מתה בגיל 83 ב-13 בינואר 2002 בדייטון.
פרסים ואותות הצטיינות

אדמס קיבלה כבוד ופרסים רבים, כולל אשת השנה מהמועצה הלאומית של נשים שחורות ב-1946, עשרת הנשים המובילות בעיתון דיילי ניוז של מיאמי ואלי דייטון ב-1965, ופרס השירות לקהילה מהסנאט של מדינת אוהיו ב-1989. בשנת 1987 היא קיבלה את פרס שעון הזהב לאזרחים ותיקים. היא מופיעה ברשימת 110 הנשים השחורות החשובות ביותר בהיסטוריה של מכון סמיתסוניאן, Black Women Against the Odds, ב-1982. היא הוכנסה להיכל התהילה של נשות אוהיו ב-1979 ולהיכל התהילה של אזרחים הוותיקים באוהיו ב-1993. היא נבחרה לאזרחית השנה על ידי מועצת הנציבים של מחוז מונטגומרי ב-1991.
היא גם קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווילברפורס ומאוניברסיטת דייטון ב-1991.
בתי הספר הציבוריים של דייטון קראו לאחד מבתי הספר היסודיים שלהם לבנות לכבודה ("ה-Charity Adams Earley Girls Academy").
ב-8 באוגוסט 2022, ועדת השמות של משרד ההגנה האמריקני הגישה המלצות לשינויים בשמות מתקנים הנקראים על שם חיילי הקונפדרציה. ביניהם היה שפורט לי, וירג'יניה יסומן מחדש לפורט גרג-אדמס, אחרי לוטננט גנרל ארתור ג'יי גרג וסגן קולונל צ'ריטי אדמס ארלי.  ב-6 באוקטובר 2022, שר ההגנה לויד אוסטין קיבל את ההמלצה והורה ששינוי השם יתרחש לא יאוחר מ-1 בינואר 2024.  שינוי השם התרחש באופן רשמי ב-27 באפריל 2023.
הערות שוליים

1 2 3  Botsch, Carol Sears (10 ביוני 2002). "Charity Edna Adams Earley". University of South Carolina Aiken. ארכיון מ-18 במרץ 2018. נבדק ב-18 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  BHS (10 בספטמבר 2014). "Charity Adams Earley Biography". Black History Now. ארכיון מ-3 בפברואר 2015. נבדק ב-12 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Goldstein, Richard (22 בינואר 2002). "Charity Adams Earley, Black Pioneer in Wacs, Dies at 83". The New York Times. ארכיון מ-6 באוגוסט 2023. נבדק ב-18 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bellafaire, Judith A. (17 בפברואר 2005). "The Women's Army Corps: A Commemoration of World War II Service". U.S. Army Center of Military History. CMH Publication 72-15. אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2021. נבדק ב-18 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Quigley, Samantha L. (27 במרץ 2009). "Veterans Affairs Honors Military Women of Past, Present". U.S. Department of Defense. ארכיון מ-24 בספטמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Biography: Charity Adams Earley". National Women's History Museum. ארכיון מ-12 ביולי 2018. נבדק ב-11 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Historical marker dedicated at Charity Adams Earley Girls Academy". Dayton Public Schools. 14 במרץ 2017. ארכיון מ-28 באפריל 2023. נבדק ב-28 באפריל 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Naming Commission Final Report, Part I: United States Army Bases".
↑  "Implementation of the Naming Commission's Recommendations" (PDF). 6 באוקטובר 2022. ארכיון (PDF) מ-11 בנובמבר 2022. נבדק ב-14 באוקטובר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Neuman, Scott (27 באפריל 2023). "An Army fort named after Robert E. Lee now honors 2 pioneering Black officers". NPR. ארכיון מ-28 באפריל 2023. נבדק ב-28 באפריל 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329892605171  ISNI: 0000 0000 2764 5248  LCCN: n88119899  SNAC: w60c7jhm  VIAF: 70480600   WorldCat (עם VIAF): 70480600 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "צ'ריטי אדמס ארלי".
יגאל שילון

| --- | --- |

שילון ב-1991
 לידה:  23 באפריל 1946 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  6 בנובמבר 2024 (בגיל 78) תל אביב-יפו, ישראל
 שם לידה:  יגאל שולקיס 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  1980–2024 (כ־44 שנים)
 עיסוק:  במאי, מפיק, מנחה טלוויזיה
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 צאצאים:  ירון שילון 
 מספר צאצאים:  4
 פרופיל ב-IMDb
 
יגאל שילון (23 באפריל 1946 – 6 בנובמבר 2024) היה איש טלוויזיה וקולנוע ישראלי. נודע בעיקר בזכות יצירת, בימוי והנחיית תוכנית המתיחות "פספוסים", ששודרה במשך כעשור וחצי, בערוץ 2 בזכיינית רשת.
הסמל המסחרי והאייקוני שלו, עם הסיגר שבפיו, כיכב פעמים רבות בפרומואים לתכנים שונים שעסקו בו.
ביוגרפיה

שילון נולד בשם יגאל שולקיס בתל אביב, בנם השני של שלמה שולקיס ופניה (לבית מוכיח), בני מעמד הפועלים שעלו ממזרח אירופה. למד בתיכון עירוני ד' שבעיר (בין השאר, עם מני פאר, דודו טופז, וטוביה צפיר). סיים תואר ראשון בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון, במסגרת העתודה האקדמית, אך העדיף לעסוק בתחום הבמה.
אחיו הגדול הוא מנחה הטלוויזיה דן שילון, ואחייניתו היא מנחת הרדיו והטלוויזיה עדי שילון.
ביוגרפיה > קריירה קולנועית

בשנות ה-80 ביים מספר סרטי קולנוע ישראליים, רובם סרטי מתיחות בתחום ה"מצלמה הנסתרת". הראשון שבהם היה "חייך אכלת אותה", אותו עשה יחד עם יהודה ברקן בשנת 1980. שילון עשה עוד שני סרטי מתיחות עם ברקן: "המתיחה הגדולה" (1984) ו"ניפגש בסיבוב" (1986). בשנת 1985 היה שותף לסירטו של יהודה ברקן "קומפוט נעליים", כאשר הגדרת תפקידו הייתה יועץ. בין השנים 1986 ל-1990 ביים שילון את סדרת הפרסומות למעדן "מילקי", שם השתתפו חלי גולדנברג, אביבה פז וכן בר רפאלי בילדותה. כמו כן ביים את הסרט "עבודה בעיניים" (1988) בכיכובם של צמד הבטלנים, אותם אף ליווה במסגרת הנסיעה לבריסל כאשר יצגו את ישראל באירוויזיון 1987 עם "שיר הבטלנים". ב-1989 השתתף בסרט המתיחות "אחד באפריל".
ביוגרפיה > קריירה טלוויזיונית

לאחר קריירת הקולנוע עבר שילון בשנת 1989 לטלוויזיה, תחילה לתוכניתו הלילית של גבי גזית "סופ סופ" בערוץ הראשון, בה הציג קטעי פספוסים מתוך צילומים של תוכניות טלוויזיה מהארץ ומן העולם. במקביל הגיש פינה בתוכנית "רואים 6/6" בטלוויזיה החינוכית, שבה הציג קטעי וידאו ביתיים המכילים פספוסים. לאחר מכן הגיש עם אלי יצפאן את התוכנית "פספוסים פלוס" בשנת 1991. בשנת 1993, החל להנחות את תוכנית המתיחות "מועדים בשמחה" בערוץ הראשון אשר התמקדה במתיחות של ידוענים ישראלים שונים. בשנת 1994 עברה מועדים בשמחה לערוץ 2. החל מ-1994 הנחה וביים במשך 14 שנה את תוכנית המתיחות הפופולרית "פספוסים" בשידורי רשת בערוץ 2, אשר הייתה המשך לקריירת בימוי סרטי המתיחות שלו.
בשנת 2003 שילון יצר וביים את תוכנית הטלוויזיה "המופע של סטיב" אשר נוצרה בהשראת הסרט "המופע של טרומן" ומסגרתה אדם לוהק לכאורה לצוות השחקנים של טלנובלה ישראלית חדשה, אך בפועל היא חלק ממתיחה ממושכת שנמשכה חודש שלם.
בשנת 2012 חזר שילון לטלוויזיה בתוכנית "סתאאאם!" של ערוץ הילדים, שהיא תוכנית המשך של "פספוסים", לצד עודד פז, דנה פרידר ואחרים.
בשנת 2013 שילון ביים וערך את תוכנית המתיחות "אמבוש" בהנחייתו של עפר שכטר אשר שודרה בערוץ 10.
בשנת 2015 יצר שילון את השעשועון "תראו מי שואל" בערוץ 10 אשר הונחה על ידי מולי שולמן.
ביוגרפיה > עיסוקים נוספים

לצד הקריירה בטלוויזיה, עסק שילון בחידוני כפל לשון שנקראו "שילונדע", אותם פרסם בתחילה בתוכנית "הלילה" עם גבי גזית, ופרסם בהמשך מדי שבוע בעיתון "ידיעות אחרונות" ולאחר מכן בשבועון "פנאי פלוס". האיורים של שילונדע נוצרו על ידי המאייר שי צ'רקה.
חיים אישיים

בשנת 1972 התחתן עם זהבה, אשר עבדה כדיילת באל על ולאחר מכן שימשה כיו"ר סניף תל אביב-יפו של ארגון ויצו. בני הזוג התגוררו בתל אביב. לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: אייל - שהיה עורך בתוכנית פספוסים, ירון - במאי טלוויזיה וקולנוע, תמר ומיכל - מפיקת פוסט ומפיקה בפועל בתוכניות טלוויזיה.
בינואר 2022 חשף שילון כי בעקבות נפילה בביתו הפך למרותק לכיסא גלגלים. חייו לאחר הפציעה תועדו בסרט "הפספוס של חיי" אשר שודר בקשת 12, אותו שילון ביים יחד עם ארז טל. באותה שנה שילון הנחה את התוכנית "חוזרים לפספוסים" אשר שודרה ברשת 13.
שילון נפטר ב-6 בנובמבר 2024 בבית החולים איכילוב בתל אביב והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
הערות שוליים

↑  אלוף המתיחות אכל אותה..., מעריב, 24 באפריל 1980
↑  החיים לא שחורים, מקסימום כהים, חדשות, 16 במרץ 1984
↑  קולנוע, חדשות, 28 במאי 1986
↑  אם כל כך טוב, למה כל כך רע?, חדשות, 27 באוקטובר 1985
↑  מערכה שלוש, חדשות, 13 ביולי 1993
↑  עבודה עברית, מעריב, 18 במרץ 1988
דני ורט, קולנוע - העבודה היא חיינו - "עבודה בעיניים״ (1988), כל העיר, 25 במרץ 1988
↑  התוכנית "מועדים לשמחה" של יגאל שילון עוברת לערוץ 2, הארץ, 4 באוגוסט 1994
↑  רותה קופפר, הפספוס של סטיב, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2003
אורן פרסיקו, ‏סטיב? מקסימום סילבן, באתר גלובס, 4 בנובמבר 2003
↑  עפר סקר‏, יגאל שילון: "מתיחות זה ז'אנר שתמיד היה ותמיד יהיה", באתר וואלה, 28 בדצמבר 2012
↑  אורי ערן, אמבוש: עפר שכטר עושה יגאל שילון, באתר הארץ, 1 באוקטובר 2013
↑  רן בוקר, יגאל שילון חושף את מצבו הרפואי: "נפלתי. אני משותק", באתר ynet, 23 בינואר 2022
↑   אלון עידן, הסרט על יגאל שילון היה טקס אשכבה לטלוויזיה, באתר הארץ, 26 בינואר 2022
↑  ניר וולף, "סוף-סוף יש בפריים טיים אדם נכה ולא לצורכי פריק שואו", ישראל היום, 20 באפריל 2022
↑  רן בוקר, איש הטלוויזיה יגאל שילון הלך לעולמו בגיל 78, באתר ynet, 6 בנובמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309570005171  GND: 1207802956  ISNI: 0000 0000 6696 4911  LCCN: no00087138  MusicBrainz: 3006fe69-4f5e-419e-b42d-6d9f1f5dd451  VIAF: 48778156   WorldCat (עם VIAF): 48778156 
יגאל שילון (במרכז) מביים את הפרסומת למעדן "מילקי"; יחד עם השחקניות אביבה פז (מימין) וחלי גולדנברג, 1990
יחד עם אלי יצפאן במסגרת צילומי תוכנית המתיחות "פיספוסים", 1993
שילון יחד עם חבריו דודו טופז ומני פאר
ארתור בירם

ארתור יצחק בִּירָם (13 באוגוסט 1878, בישופסוורדה, גרמניה – 5 ביוני 1967, חיפה) היה פילוסוף, מחנך, ומייסד בית הספר הריאלי העברי בחיפה ומנהלו הראשון. חתן פרס ישראל בחינוך לשנת ה'תשי"ד (1954).
תמונתו של ארתור בירם בתצוגה ההיסטורית בסניף התיכון של בית הספר הריאלי (בית בירם)
ספריו

א' בירם (עורך), ספר אורבך: מאמרים בחקר התנ"ך: מוגש לכבוד אליהו אורבך למלאת לו שבעים שנה, ירושלים: קריית ספר (פרסומי החברה לחקר המקרא בישראל, א), תשט"ו 1955
א' בירם, חיים מ"י גבריהו, י' הוכרמן, מ' זר-כבוד וב"צ לוריא (עורכים), ספר נייגר: מאמרים בחקר התנ"ך, לזכר דוד נייגר ז"ל, ירושלים: קריית ספר (פרסומי החברה לחקר המקרא בישראל, ז), תשי"ט 1959.
דברי ימי ישראל בזמן המקרא במסגרת תולדות המזרח הקדום, חיפה: בית הספר הריאלי העברי, תשכ"ב–תשכ"ד
לקריאה נוספת

ספר יובל לכבודו: חיים י"מ גבריהו, ב"צ לוריא וד"ר י' מהלמן (עורכים), ספר בירם: מאמרים בחקר התנ"ך, מוגש לכבוד א' בירם למלאת לו שבעים וחמש שנה, ירושלים: קריית ספר (פרסומי החברה לחקר המקרא בישראל, ב), תשט"ז 1956
ידיעות למורים: חוברת לזכרו של ד"ר א' בירם, חיפה: תשכ"ח
יובל דרור, "מתולדות החינוך לימינו: בירם ו"הראלי"", בתוך: משה צימרמן, יותם חותם (עורכים), בין המולדות: היקים במחוזותיהם, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל; מרכז קבנר להיסטוריה גרמנית, תשס"ו, עמ' 241–250. (גרסה בגרמנית: "Erziehung bis zu unseren Tagen : Arthur Biram und die Reali-Schule", in: Moshe Zimmermann, Yotam Hotam (Hg.), Zweimal Heimat: die Jeckes zwischen Mitteleuropa und Nahost, Frankfurt a.M.: Beerenverlag, 2005, pp. 267–279.)
שרה הלפרין, ד"ר א. בירם ובית הספר הריאלי: דרכים חדשות ומסלול קבוע, ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1970
חיים לסקוב, "ד"ר ארתור בירם", בתוך: יוסף נדבה (עורך), חיפה, אוליפנט והחזון הציוני, חיפה: אוניברסיטת חיפה, 1977, עמ' 183–188
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר ארתור בירם", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4355.
↑  חיים לסקוב, מנהיגות צבאית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985, עמ' 186–187.
↑  "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך : בן דוד, משה עמוד 123
↑  דף הנופל לזכרו של אהרן בירם באתר ההנצחה של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
↑  שני עובדים בכירים של מפעלי ים-המלח וצוער צה"ל נהרגו בעלותם על מוקשים, דבר, 5 במאי 1968.
↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר אסתר-שרה (אלזה) בירם-בודנהיימר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יג (1963), עמ' 4204.
↑  ד"ר בירם – אזרח כבוד של חיפה, חרות, 17 בנובמבר 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007287675205171  BIBSYS: 1102027  BnF: cb16503364n (data)  GND: 102171645  ISNI: 0000 0001 1875 6891  LCCN: nr94022153  NTA: 073518514  SUDOC: 098794353  VcBA: 495/125253  VIAF: 47147341   WorldCat (עם VIAF): 47147341
נסים בנבניסטי

| --- | --- |
 ענף מדעי:  תאי גזע פלוריפוטנטיים, מחלות גנטיות באדם, הנדסת רקמות, פגמים גנטיים ואפיגנטיים וחקר הסרטן
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 בספטמבר 1993)  הפקולטה למדעי הטבע, האוניברסיטה העברית בירושלים (1993) 
 פרסים והוקרה:  פרס קציר, פרס ACTO (יפן), חבר באקדמיה האירופאית, פרס מילקן, פרס קיי, פרס טבע, מלגת Yamagiwa-Yoshida (יפן), פרס רום, פרס הסטרין, פרס נפתלי, פרס סנטה פולקס (לונדון)
 http://benvenisty.huji.ac.il/
 
נסים בנבניסטי הוא מדען ישראלי, חוקר גנטיקה, מחזיק הקתדרה לחקר סרטן ע״ש הרברט כוהן, ומנהל את ״מרכז עזריאלי לתאי גזע ומחקר גנטי״ במכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה

נסים בנבניסטי קיבל את התארים ד״ר לרפואה וד״ר לביולוגיה התפתחותית מהאוניברסיטה העברית בירושלים וביצע השתלמות בתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד. הוא חבר בוועד הפועל של ״היוזמה הבינלאומית לתאי גזע״ ויועץ ל״אגודה הבינלאומית למחקר בתאי גזע״. הוא ממייסדי ״האגודה הישראלית לתאי גזע״, ומייסד ומנהל מדעי של חברת ניוסטם.
מחקר

מחקריו של נסים בנבניסטי עוסקים בתאי גזע פלוריפוטנטיים, במחלות גנטיות באדם, בהנדסת רקמות, בפגמים גנטיים ואפיגנטיים ובחקר הסרטן. למעבדתו מספר תרומות בתחומי מחקר אלה:
התמיינות ומניפולציה גנטית בתאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם: בשנת 2000 הייתה מעבדתו חלוצה בהדגמה של התמיינות עצמונית של תאי גזע עובריים מאדם לגופיפים עובריים והתמיינות מכוונת ליותר מעשרה סוגי תאים. בנוסף, מעבדתו הייתה הראשונה להדגים מניפולציה גנטית בתאי הגזע. מחקרים אל זיכו לסיקור במאמר פורום בכתב העת Science.
מידול מחלות בעזרת תאי גזע פלוריפוטנטיים: מעבדת בנבניסטי הייתה הראשונה להדגים מודל למחלה באדם ע״י שימוש בתאי גזע פלוריפוטנטיים. מאז, הדגימה מעבדתו שש דרכים שונות ליצירת מודלים למחלות גנטיות, וייצרה יותר מתריסר מודלים לחקר מחלות, תוך התמקדות במחלות של מערכת העצבים (כדוגמת תסמונת ה-X השביר) ומחלות הקשורות בהחתמה גנומית (כדוגמת תסמונת פראדר-וילי).
גידוליות ואימונוגניות של תאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם: חקר אימונוגניות וגידוליות של תאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם חשוב ליעילות ולבטיחות של רפואה מחדשת בשימוש בתאים. מעבדת בנבניסטי הייתה הראשונה לאפיין את אימונוגניות התאים, ואת הבסיס לנטייה שלהם ליצור גידולים.
עמידות גנטית ואפיגנטית של תאי גזע פלוריפוטנטיים: חוסר יציבות גנטית ואפיגנטית הוא מאפיין של תאי גזע פלוריפוטנטיים מאדם המשפיע על הגידוליות שלהם ועל האפשרות ליצור מודלים למחלות בעזרתם. מעבדת בנבניסטי הייתה הראשונה לאפיין פגמים כרומוזומליים בתאי גזע פלוריפוטנטיים מושרים מאדם, ולבנות שיטות לזיהוי פגמים גנטיים ואפיגנטיים.
תאי גזע עובריים הפלואידים מאדם וסריקות גנומיות: מעבדת בנבניסטי הייתה הראשונה ליצור תאי גזע עובריים מאדם שהם הפלואידים (בעלי מחצית מהכרומוזומים). מעבדתו השתמשה בתאים אלה לסריקות גנומיות לחקירת התפתחות ומחלות באדם.
מעבדת בנבניסטי משמשת חממה לסטודנטים מצטיינים, ומעל עשרה מהסטודנטים במעבדתו הם חוקרים בכירים באקדמיה בארץ (האוניברסיטה העברית, מכון ויצמן למדע, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, טכניון).
פרסים והוקרה

פרס רפפורט לחוקר בכיר במחקר ביו רפואי (2023).
פרס אפרים קציר להישגים יוצאי דופן במדעי החיים (2020), ניתן פעם בשלוש שנים ע״י FISEB/ILANIT.
פרס ACTO (יפן) לחידוש מצטיין במחקר בתאי גזע (2018).
חבר באקדמיה האירופאית (2018).
פרס מילקן למורה מצטיין האוניברסיטה העברית (2016).
הענקה של ״מרכז עזריאלי לתאי גזע ומחקר גנטי״, קרן עזריאלי (קנדה) (2014).
פרס קיי לחידוש מצטיין (2010).
הענקה של ״מרכז לתאי גזע״, קרן לגסי-הריטג׳ (ארה״ב) (2006).
פרס מייסדי טבע למחקר בתאי גזע (2003).
מלגת Yamagiwa-Yoshida הבינלאומית לחקר הסרטן (יפן) (2000).
קתדרה ע״ש הרברט כוהן לחקר הסרטן (1999).
פרס רום בגנטיקה (1998).
פרס הסטרין בביוכימיה ובביולוגיה מולקולרית (1997).
פרס נפתלי (1996).
פרס האוניברסיטה העברית לחוקר מצטיין (1995).
מלגת אלון (1994).
פרס סנטה פולקס (לונדון).