stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת סין–צרפת
הסוף

לפני עזיבתו את טויאן קואנג, הורה ברייר דה איסל לנג'רייה ללחוץ על המערכה באזור לאנג סון לכיוון הגבול הסיני ולגרש את שרידי צבא גואנגשי מאדמות טונקין. לאחר חימושה מחדש של חטיבה 2 עם מזון ותחמושת, גנרל דה ניג'רייה הביס את צבא גואנגשי ב-23 בפברואר 1885 והדף אותו מטונקין. לשם כך חצו הצרפתים את פרובינציית גואנגשי ופוצצו את בניין המכס הסיני על גבול טונקין-גואנג-שי.
בתחילת מרץ, בעקבות הניצחונות הצרפתים בהו מוק ובדונג דאנג, הגיע המצב הצבאי בטונקין למבוי סתום זמני. החטיבה הראשונה של ג'ובאנינלי התמודדה עם צבא יונאן של טאנג צ'ינג סונג סביב הונג הואה וטויאן קואנג, בעוד חטיבתו השנייה של דה נג'רייה בלאנג סון עמדה מול צבא גואנג-שי של פאן דינג-שיין. לא היה לצבא הסיני שום סיכוי ממשי לפתוח במתקפה במשך כמה שבועות, ואילו שתי החטיבות הצרפתיות שלכדו את לאנג סון בפברואר לא היו חזקות מספיק כדי לגרום לתבוסה מכרעת על הצבא הסיני. בינתיים, ממשלת צרפת לחצה על גנרל ברייר דה איסל לשלוח את חטיבה 2 מעבר לגבול לתוך פרובינציית גואנגשי, בתקווה כי איום על שטח סיני יאלץ את סין לבקש הפסקת אש. ברייר דה לאיסל ודה נג'רייה בחנו את האפשרות של מבצע לתפוס את המתחם הצבאי הסיני הגדול בלונגז'ו (60 ק"מ מעבר לגבול). אך ב־17 במרץ הודיע ברייר דה לאיסל לפריז כי מבצע כזה היה מעבר לכוחו. תגבורות צרפתיות משמעותיות הגיעו לטונקין באמצע מרץ, דבר שהעניק לברייר דה איסל הזדמנות קצרה לשבור את הקיפאון. הוא העביר את מרבית התגבורת להונג הואה כדי לחזק את חטיבת 1, בכוונתו הייתה לתקוף את צבא יונאן ולהניס אותו בחזרה אל מעבר למפרץ ין. בעוד הוא וג'ובאנינלי הכינו תוכניות למתקפה מערבית, הוא הורה לדה נג'ריירה להחזיק את עמדותיו בלאנג סון.
ב-23 וב-24 במרץ החטיבה השנייה, שנותרה רק עם 1,500 לוחמים, נלחמה בפעולה קשה מול יותר מ-25,000 חיילים של צבא גואנג-שי, ליד ז'נאן-גואן בגבול הסיני. הצרפתים כבשו מספר עמדות מחוץ לעיר ב-23 במרץ, אך לא את העמדות הסיניות העיקריות. אף על פי שהצרפתים ביצעו נסיגה טקטית של לחימה ומנעו מהסינים לחדור את קוויהם, מספר הנפגעים בחטיבה השנייה היו כבדים יחסית (70 הרוגים ו-188 פצועים) מאחר שהמורל של החטיבה היה נמוך, התחמושת התמעטה החליט דה נגרייה לחזור אל לאנג סון.
הקולים נטשו את הצרפתים ויצרו בכך בעיות אספקה. הסינים החלו לתקוף חזרה את הצרפתים. הצרפתים החזיקו בהצלחה את עמדותיהם וגרמו לנפגעים רבים בצבא גואנג-שי.
לקראת סוף הקרב נפצע נג'ריירה קשה בחזהו בעת שסייר בעמדות הסיניות. הוא נאלץ למסור את הפיקוד על החטיבה לסגן-משנה פול-גוסטב הרבינגר. הרבינגר היה תאורטיקאי צבאי ידוע שזכה למוניטין בשדה הקרב במלחמת צרפת–פרוסיה, אך הוא היה חלש כמפקד שדה בטונקין. כמה קצינים צרפתיים כבר הגיבו בחריפות על הופעתו במבצע בלנאג-סון ובבנג בו, שם תקף את העמדות הסיניות.
לאחר שקבל את הפיקוד על הבריגדה, נבהל הרבינגר. על אף הראיות שהסינים הובסו באופן חד-משמעי ונסוגו בחזרה באי-סדר לעבר הגבול הסיני, הוא שכנע את עצמו שהם מתכוננים לצור על לאנג-סון ולחתוך את קווי האספקה שלו. הוא התעלם מדבריהם של קציניו, והורה לחטיבה השנייה לנטוש את לאנג סון בערב 28 במרץ ולסגת לצ'ו. הנסיגה מלאנג-סון נערכה ללא הפסד ובהפרעות קלות מצד הסינים. הרבינגר ביצע החלטה שגויה, נטש כמויות ניכרות של מזון, תחמושת וציוד. בינתיים, הגנרל הסיני פאן דינגקין, ראה כי הצרפתים ביצעו נסיגה מלאה, ליכד את הצבא הפצוע שלו וכבש מחדש את לאנג סון ב-30 במרץ. הסינים לא היו במצב שאיפשר להם לרדוף אחרי הצרפתים לצ'ו, והסתפקו בהתקדמות מוגבלת לדונג סונג. הנסיגה נתפסה כניצחון סיני.
הסוף > קריסת ממשלת פארי

לאור הדיווחים המבהילים של הרבינגר, ברייר דה איסל האמין שהמצב יהיה הרבה יותר גרוע ממה שהוא, ושלח מברק פסימי מאוד חזרה לפריז בערב 28 במרץ. השפעתו הפוליטית של המברק הייתה עצומה. תגובתו המיידית של פארי הייתה לחזק את הצבא בטונקין, ואכן ברייר דה איסל שינה במהירות את הערכתו על המצב וייעץ לממשלה כי החזית תוכל להתייצב בקרוב. עם זאת, המחשבות הנוספות שלו הגיעו מאוחר מדי. כאשר המברק הראשון שלו פורסם בפריז הייתה מהומה בבית הנבחרים. הוגשה הצעת אי-אמון, וממשלת פארי נפלה ב-30 במרץ. "פרשת טונקין", נתפסה כמכה משפילה למדיניות הצרפתית, סיימה למעשה את הקריירה המכובדת של פארי בפוליטיקה הצרפתית. הוא לעולם לא יהיה יותר ראש ממשלה, והשפעתו הפוליטית במהלך שארית הקריירה שלו תהיה מוגבלת ביותר. יורשו, אנרי בריסון, סיכם מיד עם סין. ממשלת סין הסכימה ליישם את הסכם טינטסין (תוך הכרה מרומזת בחסות הצרפתית על טונקין), וממשלת צרפת ויתרה על דרישתה לשיפוי. הסכם השלום שסיים את פעולות האיבה נחתם ב-4 באפריל, ואושר סופית ב-9 ביוני בטיאנג'ין על ידי לי הונג-ג'אנג והשר הצרפתי ז'ול פאנוטר.
הסוף > התנגשויות אחרונות

למרבה האירוניה, בזמן שהמלחמה נקבעה בשדות הקרב של טונקין ובפריז, זכה חיל המשלוח הצרפתי בפורמוזה בשני ניצחונות מרהיבים במרץ 1885. בסדרה של פעולות בין 4 ל-7 במרץ שבר הקולונל דוכסן את הכיתור הסיני של קילונג ואילץ את הסינים לסגת אל מאחורי הנהר קילונג. ניצחונו של דוכסנה עורר פאניקה קצרה בטייפה, אבל הצרפתים לא היו חזקים דיים להתקדם מעבר לראש הגשר שלהם. המצב בקילונג הגיע לנקודת שיווי משקל. הצרפתים החזיקו מערך הגנה כמעט בלתי חדיר סביב קילונג, אך לא יכלו לנצל את הצלחתם, בעוד שהצבא של ליו מינג-צ'ואן נשאר בנוכחותו רק מעבר לעמדותיהם המתקדמות.
עם זאת, לצרפתים נשאר קלף אחד לשחק. ניצחונו של דוכסה איפשר לאדמירל קורבה להוציא גדוד חי"ר ימי מחיל המשלוח בקילונג כדי לתפוס את איי פסקדורס בסוף מרץ. מבחינה אסטרטגית, המבצע בפסקדורס היה ניצחון חשוב, שהיה מונע מהסינים לחזק את צבאם בפורמוזה, אך הגיע מאוחר מכדי להשפיע על תוצאות המלחמה. פעולות צרפת לעתיד בוטלו עקב הידיעה על נסיגתו של סגן אלוף הרבינגר מלנג סון ב־28 במרץ, וקורבה החליט על פינוי קילונג כדי לחזק את חיל המשלוח בטונקין, ולהשאיר רק חיל-מצב מינימלי במאקונג בפסקדורס.
הידיעה על הסכם השלום של 4 באפריל לא הגיעה לכוחות הצרפתים והסינים בטונקין במשך כמה ימים, והאירוע הסופי של מלחמת סין-צרפת התקיים ב-14 באפריל 1885 בקפ. בינתיים, ברייר דה איסל חיזק את העמדות הצרפתיות העיקריות בהונג הואה ובצ'ה, וכאשר הסתיימו מעשי האיבה באפריל, עמדו הצרפתים איתנים כנגד צבאות גואנגשי ויונאן. אף כי ברייר דה לאיסל תכנן לתקוף את צבא יונאן בפו לאם טאו כדי לנקום את התבוסה ב־23 במרץ, פקידים צרפתים הטילו ספק אם מתקפה זו תצליח. עם זאת, לצבאות הסינים לא היה שום סיכוי להוציא את הצרפתים מהונג אוה או מצ'ו. מבחינה צבאית, המלחמה בטונקין הסתיימה במבוי סתום.
הסכם השלום של 4 באפריל דרש מהסינים לסלק את צבאותיהם מטונקין, והצרפתים המשיכו לכבוש את קילונג ואת הפסקדורס במשך כמה חודשים לאחר תום הלחימה, כערבות לקיום ההסכם מהצד הסיני. אדמירל קורבה נפגע קשה בזמן הכיבוש הזה, וב־11 ביוני מת על סיפון ספינת הדגל שלו בנמל מקונג. בינתיים, הסינים קיבלו את תנאי הסדר השלום, ובסוף יוני 1885 פינו את טונקין גם צבאות יונאן וגואנגשי.
כוחות הדגל השחור של ליו יונגפו המשיכו להטריד ולהילחם בצרפתים בטונקין לאחר תום מלחמת סין-צרפת. בתמיכה סינית, ווייטנאמית הוא נלחם נגד הצרפתים בלאנג סון בשנות ה-90. הם נקראו על ידי הצרפתים "שודדי ים". הדגלים השחורים וליו יונגפו בסין קיבלו בקשות לסיוע מכוחות אנטי-צרפתיים וייטנאמיים. נשים מטונקין נמכרו על ידי הפיראטים האלה, שעסקו גם באופיום. שודדי הים ממוצא וייטנאמי וסיני בטונקין המשיכו במלחמתם נגד לגיון הזרים הצרפתי.
לאחר המלחמה

הסכם השלום ביוני 1885 נתן לצרפתים את רוב הדברים שרצו. הם נאלצו לפנות את פורמוזה ואת הפסקאדורס (קורבה רצה לשמור עליהם כמשקל נגד המושבה הבריטית של הונג קונג), אך הנסיגה הסינית מטונקין השאירה את הדרך ברורה עבורם לכבוש מחדש את לאנג סון. בשנים שלאחר מכן מחקו הצרפתים את תנועת ההתנגדות הווייטנאמית הנמרצת וחיזקו את אחיזתם באנאם ובטונקין (דרום וצפון וייטנאם בהתאמה). בשנת 1887 השטחים המהווים את מדינת וייטנאם המודרנית וקמבודיה שולבו בהודו-סין הצרפתית. כעבור שנים אחדות הצטרפו אליהם לאוס, שנמסרה לצרפת על ידי סיאם בסיום המלחמה הצרפתית-סיאמית של 1893. צרפת הפילה את דרישות השיפוי מסין.
באופן מקומי, המסקנה ממלחמת סין-צרפת הפחיתה את ההתלהבות לכיבוש הקולוניאלי. המלחמה כבר הרסה את הקריירה של פארי, ויורשו, אנרי בריסון, התפטר גם הוא בעקבות "דיבת טונקין" של דצמבר 1885, שבה קלמנסו ושאר מתנגדי ההתפשטות הקולוניאלית כמעט הצליחו להשיג נסיגה צרפתית מטונקין. בסופו של דבר, הקונגרס הצביע 1886 לתמוך בחיילים בטונקין. ההדים של פרשת טונקין פגמו במוניטין של תומכי ההתפשטות הצרפתית הקולוניאלית בדרך כלל, ועיכבו את מימושם של פרויקטים קולוניאליים צרפתיים אחרים, כולל כיבוש מדגסקר. רק בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 התחדשה בצרפת התמיכה הפוליטית המקומית בהרחבה הקולוניאלית.
מבחינת סין, המלחמה האיצה את הופעתה של תנועה לאומית חזקה, והייתה צעד משמעותי בהידרדרות האימפריה של צ'ינג. ההפסד של צי פוג'יאן ב־23 באוגוסט 1884 נחשב למשפיל במיוחד. האסטרטגיה הסינית גם הוכיחה את הפגמים במערכת ההגנה הלאומית של צבאות אזוריים עצמאיים. מפקדי הצבא ומפקדי הים בדרום לא קיבלו כל סיוע מצי הים הצפוני של לי הונג-ג'אנג, שבסיסה היה במפרץ ז'ילי, ורק בסיוע של צי הים הדרומי משאנגחאי. התירוץ שניתן, כי כוחות אלה היו נחוצים כדי להרתיע חדירה יפנית לא היה משכנע. האמת הייתה כי הקיסרית ויועציה הגיב באוקטובר 1885 על ידי הקמת ימיה במודל של האדמירליות של המעצמות האירופיות, כדי ליצור איחוד של יחידות הצי הסיני כולו. היתרונות של רפורמה זו בוטלו במידה רבה על ידי השחיתות, ואף על פי שסין רכשה מספר ספינות מודרניות בעשור שלאחר מלחמת סין-צרפת, הציים הסיניים נותרו מוגבלים על ידי מנהיגות לא יעילה. חלק הארי של ספינת הקיטור של סין הושמד או נתפס במלחמת סין-יפן (1894 - 1895), וכעבור עשרות שנים לאחר מכן חדלה סין מלהיות כוח ימי בעל חשיבות כלשהי.
צ'אנגן רואיקסינג M80

| --- | --- |

Changan Ruixing M80, שנת 2013
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Changan Automobile (אנ') (שם רשמי: Chang'an Automobile (Group) Co., Ltd)
 שנות ייצור:  2013–הווה
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 סיווג:  מיניוואן
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה קדמית (מנוע בנזין)  מנוע אחורי, הנעה קדמית (רכב חשמלי מונע מצבר)
 אורך:  4,805 מ"מ
 רוחב:  1,715 מ"מ
 גובה:  1,990 מ"מ
 משקל:  1,460 ק"ג (דגם מנוע בנזין)
 בסיס גלגלים:  3,050 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,468 סמ"ק המפיק 109 כ"ס, מנוע בנזין  מנוע חשמלי
 הילוכים:  תמסורת ידנית – 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  130 קמ"ש (גרסת מנוע בנזין)
צ'אנגן רואיקסינג M80 (באנגלית: Changan Ruixing M80) הם דגמי מיניוואן ומכונית מסחרית שיוצרו במספר תצורות מתוצרת יצרנית הרכב הסינית (חברה ממשלתית) Changan Automobile (אנ') (שם רשמי: Chang'an Automobile (Group) Co., Ltd, שם בסינית: 重庆长安汽车股份有限公司) אשר מיוצרים משנת 2013 בסין.
מטה ומפעל היצרן ממוקם במחוז צ'ונגצ'ינג בדרום-מערב סין.
דגמים > דגמי מנוע בנזין

גרסאות: מיניוואן, מסחרית.
גרסאות מיניוואן: מספר דלתות: 5 דלתות (דלתות אחוריות - דלתות הזזה), תצורות: 7 מושבים, 9 מושבים, 10 מושבים.
גרסאות מסחרית: 5 דלתות-2 מושבים, 4 דלתות-2 מושבים, 4 דלתות-4 מושבים, 3 דלתות-2 מושבים, 3 דלתות-5 מושבים (3 מושבים אחוריים מתקפלים).
מנוע בוקסר, מנוע בנזין 4 צילינדרים, 1.5 ליטר, מנוע מתוצרת מיצובישי מוטורס מסדרה "Mitsubishi Orion engine" (אנ') מסוג "4G15S".
סוג הנעה: הנעה קדמית.
מחיר היחידה נע בין 53,800–72,000 רנמינבי (בשנת 2018, בסין, דגם מנוע בנזין).
דגמים > דגם מנוע חשמלי

דגם רכב חשמלי הקרוי "Ruixing EM80".
מנוע חשמלי בהספק 60 קילוואט־שעה, מומנט של 200 ניוטון מטר הממוקם מאחור.
סוג הנעה: הנעה קדמית.
סוללת ליתיום-יון בהספק 48.4 קילוואט־שעה.
מחיר היחידה נע בין 96,800–98,800 רנמינבי (בסין, דגם מנוע חשמלי).
גלריה

דגם "צ'אנגן רואיקסינג M80", בתצורה 3 דלתות
דגם "צ'אנגן רואיקסינג M80", בתצורה 3 דלתות
דגם "צ'אנגן רואיקסינג M80", בתצורה 3 דלתות
דגם "צ'אנגן רואיקסינג M80", בתצורה 5 דלתות
דגם "צ'אנגן רואיקסינג M80", שנת 2013 בתצורה 5 דלתות
ראו גם

מיניוואן
צ'אנה סטאר 9
צ'אנגן ג'ויס
הערות שוליים

↑  היצרנית Changan globalchangan.com/about_us
↑  "צ'אנגן רואיקסינג M80"(בשפות סיניות) car.autohome.com.cn/config/series/4011
↑  "צ'אנגן רואיקסינג M80" - מפרט chinamobil.ru/eng/changan/chana/m80
↑  "צ'אנגן רואיקסינג M80" - תמונה פנים הרכב pinterest.dk/pin/358317714104417688
↑  דגמי צ'אנגן רואיקסינג m60-m70-m80-m90 / ראו דגם m80 - תמונות chinacarforums.com/threads/changan-ruixing-m60-m70-m80-m90
↑  דגם RuixingEM80 line.17qq.com/article
↑  דגם RuixingEM80 autohome.com.cn/4892
↑  דגם RuixingEM80 car.autohome.com.cn/config/series
קרייזלר סאנבים

| --- | --- |

Chrysler Sunbeam
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  "Talbot Sunbeam" (1979-1981)  "Talbot-Simca Sunbeam"  "Talbot Sunbeam Lotus" (דגם הספורט עם מנוע "לוטוס")
 יצרן:  "Chrysler Europe"  "Rootes Group" (אנ')) באמצעות "הילמן" ("Hillman" (אנ'))
 שנות ייצור:  1977–1981
 הרכבה:  סקוטלנד סקוטלנד בעיר "Linwood, Renfrewshire" (אנ') (הממלכה המאוחדת)
 מודל קודם:  Hillman Avenger (אנ')
 מודל אחריו:  Talbot Samba (אנ')
 חברת אם:  קרייזלר
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  3,829 מ"מ
 רוחב:  1,603 מ"מ
 גובה:  1,395 מ"מ
 משקל:  818-960 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,413 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 928 סמ"ק המפיק 42 כ"ס ב-5,000 סל"ד (מנוע בנזין)  4 צילינדרים, 1,295 סמ"ק (מנוע בנזין)  4 צילינדרים, 1,598 סמ"ק (מנוע בנזין)  4 צילינדרים, 16 שסתומים,  2,172 סמ"ק המפיק 155 כ"ס, יחס דחיסה 9.44:1 (מנוע בנזין מתוצרת "לוטוס")
 הילוכים:  תמסורת ידנית  - 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  128 קמ"ש (מנוע בנזין 928 סמ"ק)  200 קמ"ש (מנוע בנזין 2,172 סמ"ק)
קרייזלר סאנבים (באנגלית וצרפתית: Chrysler Sunbeam, קרוי גם: Talbot Sunbeam (בין השנים 1979-1981), Talbot-Simca Sunbeam) היא מכונית סופרמיני, 3 דלתות הצ'בק, מתוצרת יצרנית הרכב קרייזלר אירופה (אנ') (חברת בת של קרייזלר) באמצעות יצרנית הרכב הסקוטית "קבוצת רוטס" ("Rootes Group" (אנ')), אשר יוצרה בין השנים 1977–1981.
קרייזלר סאנבים

3 דלתות האצ'בק
מנוע בנזין
מנוע הנעה אחורית
מערכת חשמל - 12 וולט
מכל דלק: 45.5 ליטר
תאוצה בין 0 - 100 קמ"ש היא 7.4 שניות (מנוע 2,172 סמ"ק
דגם ה"קרייזלר סאנבים" התבסס על דגם ה-"Hillman Avenger" (אנ')
קרייזלר סאנבים > מכוניות ביצועים (Performance car) מדגמי "קרייזלר סאנבים"

בשנת 1978 פותחו 2 דגמי ספורט של "קרייזלר סאנבים" מסוג "Hot hatch" (אנ') :"Sunbeam Ti" ו-"Sunbeam Lotus".
בדגם "Sunbeam Ti" הורכב מנוע 1,598 סמ"ק המפיק 101 כ"ס, בדגם "Sunbeam Lotus" הורכב מנוע 2,172 סמ"ק המפיק 152 כ"ס.
תמונות

"קרייזלר סאנבים" בדגם הספורט "Talbot sunbeam lotus"
"קרייזלר סאנבים"
"קרייזלר סאנבים"
"קרייזלר סאנבים"
"קרייזלר סאנבים", דגם "GL", שנת 1978
"קרייזלר סאנבים" בגרסת ספורט, במרוץ ראלי מונטה קרלו בשנת 2014
טלבוט סאנבים לוטוס, שנת 1980
ראו גם

קרייזלר
טלבו
לקריאה נוספת

"קרייזלר סאנבים" - תמונות
הערות שוליים

↑  "קבוצת רוטס" הייתה בבעלות קרייזלר בין השנים 1967-1978, ומשנת 1967 בבעלות פיג'ו הצרפתית (קבוצת PSA)
↑  התפתחות רוטס-קרייזלר / קרייזלר סאנבים rootes-chrysler.co.uk/car-development/dev-sunbeam
↑  "קרייזלר סאנבים" classics.honestjohn.co.uk/reviews/chrysler/sunbeam
↑  "קרייזלר סאנבים" talbot-sunbeam.de/scans_sunbeam
↑  "קרייזלר סאנבים" carsurvey.org/reviews/chrysler/sunbeam
↑  סאנבים לוטוס  motorsportmagazine.com/archive/article/october-1979/46/talbot-sunbeam-lotus
צ'אנגן CX20

| --- | --- |

Changan CX20 - מיניוואן
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Changan CX20 Cross  Youngman Lotus CX20  Changan CS1 (בצ'ילה)
 יצרן:  Changan Automobile (אנ')
 שנות ייצור:  2010–2016
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 סיווג:  מיניוואן  קרוסאובר
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  3,970 מ"מ
 רוחב:  1,730 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,450 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 1.3 ליטר המפיק 86 כ"ס ב-6,000 סל"ד (מנוע מסוג "JL474QL")  4 צילינדרים, בטור, 1.4 ליטר המפיק 101 כ"ס (משנת 2013, מנוע מסוג "EA14")
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות (משנת 2010)  תמסורת אוטומטית - 5 מהירויות (משנת 2013)
צ'אנגן CX20 הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Changan Automobile (אנ'), אשר יוצר בין השנים 2010–2016.
תצורות

מיניוואן הקרוי "Changan CX20".
קרוסאובר הקרוי "Changan CX20 Cross".
צ'אנגן CX20

5 דלתות האצ'בק.
5 נוסעים.
מנוע בנזין.
מנוע הנעה קדמית.
מחיר היחידה מדגם "Changan CX20" (מיניוואן) נע בין 49,900 - 70,900 רנמינבי (נכון לשנת 2010, בסין).
מחיר היחידה מדגם "Changan CX20" (מיניוואן), המונע על ידי מנוע 1.4 ליטר נע בין 55,900 - 64,900 רנמינבי (נכון לשנת 2013, בסין).
תמונות

דגם "Changan CX20" - מיניוואן
דגם "Changan CX20" - מיניוואן
דגם "Changan CX20" - מיניוואן
דגם "Changan CX20" - קרוסאובר
ראו גם

צ'אנגן CM8
צ'אנגן CS15
צ'אנג'ה Q7
הערות שוליים

↑  דגם מיניוואן "Changan CX20" carnewschina.com/2017/10/16/youngman-lotus-back-small-mpv
↑  דגם suv קטן "Changan CX20" carnewschina.com/2015/10/05/spy-shots-changan-cs15-suv-seen-testing-in-china
↑  דגמי "Changan CX20" wautom.com/2012/04/changan-model-changan-cx20-supermini
↑  דגם "Changan CX20" carnewschina.com/2013/04/18/facelifted-changan-cx20-arrives-at-the-shangh
↑  דגם "Changan CX20"  carnewschina.com/2013/10/17/facelifted-changan-cx20-mini-mpv-launched-on-the-china-car-market
דה סוטו פיירפליט

| --- | --- |

DeSoto Fireflite, שנת 1960
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  דה סוטו (DeSoto) (אנ')
 שנות ייצור:  1960–1955
 יחידות שיוצרו:  114,765
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  דה סוטו קסטום
 חברת אם:  קרייזלר, (Chrysler Corporation)
 סיווג:  מכונית סלון
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית 4x2
 אורך:  5,611 מ"מ (שנת 1956)  5,537 מ"מ (שנת 1957)  5,641 מ"מ (שנת 1959)  5,471 מ"מ (שנת 1960)
 רוחב:  1,956 מ"מ (שנת 1955)  1,957 מ"מ (שנת 1957)  2,017 מ"מ (שנת 1960)
 גובה:  1,537 מ"מ (דור ראשון)  1,458 מ"מ (דור שני)  1,397 מ"מ (דור שלישי)
 משקל:  1,855-1,762 ק"ג (דור ראשון)  1,946-1,814 ק"ג (דור שני)  1,772-1,753 ק"ג (דור שלישי)
 בסיס גלגלים:  3,200 מ"מ (דור ראשון, דור שני)  3,100 מ"מ (דור שלישי)
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 4.8 ליטר המפיק 200 כ"ס (דור ראשון)  V8 צילינדרים, 5.4 ליטר המפיק 255 כ"ס (דור ראשון)  V8 צילינדרים, 5.6 ליטר המפיק 295 כ"ס (דור שני)  V8 צילינדרים, 5.9 ליטר המפיק 305 כ"ס (דור שני)  V8 צילינדרים, 6.3 ליטר המפיק 325 כ"ס, 350 כ"ס (דור שני)  V8 צילינדרים, 5.9 ליטר המפיק 295 כ"ס (דור שלישי)  V8 צילינדרים, 6.3 ליטר המפיק 305 כ"ס, 325 כ"ס (דור שלישי)
דה סוטו פיירפליט (באנגלית : DeSoto Fireflite) היא מכונית סלון שיוצרה על ידי חטיבת "דה סוטו" (אנ') בבעלות יצרנית הרכב האמריקאית קרייזלר אשר יוצרה בין השנים 1960–1955 בארצות הברית
חטיבת דה סוטו

חטיבת דה סוטו של חברת קרייזלר עסקה בייצור ובשיווק רכב אמריקאי משנת 1928–1968. חטיבת דה סוטו בנתה יותר מ-2 מיליון כלי רכב מאז שנת 1928.
חטיבת המכוניות דה סוטו קרויה על שם ארננדו דה סוטו - החוקר הספרדי שהוביל את המסע האירופי הראשון לשטח עליו משתרעת כיום ארצות הברית, היה האירופי הראשון שגילה את נהר המיסיסיפי.
תצורות "דה סוטו פיירפליט"

4 דלתות - סדאן (דור ראשון, דור שני, דור שלישי)
4 דלתות - הרדטופ (דור ראשון, דור שני, דור שלישי)
2 דלתות - הרדטופ קופה (דור ראשון, דור שני, דור שלישי)
2 דלתות - קבריולה (דור ראשון, דור שני)
4 דלתות - סטיישן 6-9 מושבים (דור שני, מדצמבר 1956 - 1959)
"דה סוטו פיירפליט"

יוצרו 114,765 יחידות
מספר נוסעים : 6
מנוע קדמי
סוג הנעה : הנעה אחורית
מנוע בנזין
קיבולת מכל דלק - 75 ליטר (דור ראשון), 87 ליטר (דור שני, דור שלישי)
"דה סוטו פיירפליט" > דורות "דה סוטו פיירפליט"

דור ראשון - יוצר בין השנים 1956-1955
דור שני - יוצר מדצמבר 1956 - 1959
דור שלישי - יוצר מדצמבר 1959 - 1960
תמונות

"דה סוטו פיירפליט", שנת 1955
"דה סוטו פיירפליט", שנת 1955
"דה סוטו פיירפליט" דגם "S 21" - קבריולה
"דה סוטו פיירפליט", שנת 1956
"דה סוטו פיירפליט", שנת 1956
"דה סוטו פיירפליט", שנת 1959 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"דה סוטו פיירפליט", שנת 1959
"דה סוטו פיירפליט", שנת 1960
"דה סוטו פיירפליט", שנת 1960
ראו גם

קרייזלר
דה סוטו איירסטרים
דה סוטו פאוורמסטר
דה סוטו דיפלומט
דה סוטו איירפלו
דה סוטו סוב-אורבן
הערות שוליים

↑  Gunnell, John (Herausgeber), The Standard Catalog of American Cars 1946-1975, Kraus Publications (1987) ISBN 0-87341-096-3
↑  "דה סוטו פיירפליט" הרדטופ, שנת 1957 heacockclassic.com/articles/1957-desoto-fireflite-sportsman-2-door-hardtop
↑  סדרה "דה סוטו פיירפליט", שנת 1958 conceptcarz.com/z22209/desoto-fireflite-series
↑  „Kelly” Flory: American Cars, 1946–1959: Every Model, Year by Year. McFarland & Company, 2008. ISBN 978-0-7864-3229-5
↑  דה סוטו שנת 1955 - ברושור oldcarbrochures.com/static/NA/DeSoto/1955_DeSoto
↑  דה סוטו שנת 1959 - ברושור oldcarbrochures.com/static/NA/DeSoto/1959
↑  "דה סוטו פיירפליט" 1956-1955 auto.howstuffworks.com/1955-1956-desoto-fireflite
אנני בזנט

| --- | --- |

 לידה:  1 באוקטובר 1847 קלפהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  20 בספטמבר 1933 (בגיל 85) Adyar, הודו 
 שם לידה:  Annie Wood 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  בירקבק, אוניברסיטת לונדון 
 מפלגה:  הקונגרס הלאומי ההודי 
 השקפה דתית:  הינדואיזם, Blavatskian theosophy 
 פרסים והוקרה:  Subba Row Medal (1895)  פרס זאב הכסף (1933) 
 
אנני בזנט (באנגלית: Annie Besant; לבית ווד; 1 באוקטובר 1847 – 20 בספטמבר 1933) הייתה סוציאליסטית, תאוסופית, פעילת זכויות נשים, סופרת, נואמת, אשת חינוך ופילנתרופית בריטית.
לאחר שש עשרה שנות נישואין לכומר פרוטסטנטי (פרנק, אחיו של וולטר בזנט) נפרדה ממנו וחברה לאגודה החילונית הלאומית (NSS) (אנ') ולצ'ארלס ברדלו (אנ') לקידום רעיונות של אתאיזם ומחשבה חופשית. שערוריית העמדתם לדין על פרסום ספר שהטיף לתכנון ולצמצום ילודה פרסמה אותם מאוד והביאה לבחירתו של ברדלו כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם נורת'האמפטון.
ב-1890 פגשה את הלנה בלוואצקי, ובמהלך השנים הבאות גדל העניין שלה בתאוסופיה, ובמקביל דעך העניין שלה בקידום סדר יום חילוני. היא הפכה לחברה באגודה התאוסופית ולמרצה בולטת בנושא. במסגרת פעילותה הקשורה לתאוסופיה, נסעה בזנט להודו ופעלה במדינה בתחום החינוך במפנה המאה העשרים ובעשרות השנים הראשונות של המאה. היא נעשתה מעורבת בפוליטיקה ההודית והצטרפה לקונגרס הלאומי ההודי. בשיא פעילותה נבחרה בסוף 1917 לנשיאת הקונגרס הלאומי ההודי. היא המשיכה לפעול למען עצמאות הודו ולמען עקרונות התאוסופיה, עד מותה ב-1933.
רודולף ווייר

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1847 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  30 באוקטובר 1914 (בגיל 67) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות דבלינג 
 יצירות ידועות:  אנדרטת גרילפרצר, Macht zur See, Johannes Brahms Denkmal, Vienna 
 בן או בת זוג:  Marie Weyr 
 
רודולף ווייר (בגרמנית: Rudolf Ritter von Weyr;‏ 1847, ווינה – 1914, ווינה) היה פסל אוסטרי, שפיסל בסגנון ניאו בארוק.
רודולף וויר בבית המלאכה שלו עם חלקים ממזרקת "עוצמתו של הים"
ווייר למד אצל הפסל פרנץ באואר ואצל יוסף סזאר אצלו הוא גם עבד שנים רבות.
וויר סייע לאדריכלים גוטפריד זמפר וקרל פון הסנאואר בהקמת המוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
גלריה

מזרקת "עוצמתו של הים" בכניסה להופבורג
אנדרטת יוהנס ברהמס בכיכר קרל בווינה
תבליט בכחנליה בחזית הבורגתיאטר
גלריית תבליטים באנדרטת פרנץ גרילפרצר בווינה

"החלום כחיים"
"האב הקדמון"
"גלי הים ואהבה"
"ספפו"
"מדיאה"
"המזל והסוף של המלך אוטוקאר"
פימה (קבוצה אתנית)

| --- | --- |

קולאז' של בני שבט הפימה
 אוכלוסייה
 19,921 +/- 4,574 (2010)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ארצות הברית ארצות הברית (אריזונהאריזונה)
 שפות
 אודהאם, אנגלית וספרדית
 דת
 ילידית, נצרות קתולית
 קבוצות אתניות קשורות
 טוהונו אודהאם
פימה (באנגלית: Pima) או בשמם הרשמי אקימל אודהאם (Akimel O'odham, "אנשי הנהר") הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית שתחום מחייתם ההיסטורי היה במרכז ובדרום מדינת אריזונה בארצות הברית. מרבית האוכלוסייה של שתי הקבוצות של אקימל אודהאם ששרדו עד ימינו שוכנות בשתי שמורות: "קלי אקימל אותהאם" (Keli Akimel O'otham) בקהיליית האינדיאנים של הנהר חילה (Gila River Indian Community) ו"אונק אקימל אודהאם" (On'k Akimel O'odham) בקהיליית האינדיאנים פימה-מריקופה של הנהר סולט (Salt River Pima-Maricopa Indian Community).
הם קשורים באופן הדוק לאנשי נהר אחרים, האק-צ'ין אודהאם (Ak-Chin O'odham), שכיום מהווים את קהיליית האינדיאנים אק-צ'ין (Ak-Chin Indian Community). הם גם קשורים לקבוצה האתנית של הסובאיפורי (Sobaipuri), שצאצאיה שוכנים בשמורת האינדיאנים סן קסוויאר (San Xavier Indian Reservation) או וא:ק (Wa:k, יחד עם הטוהנו אודהאם). ה"אקימל אודהאם" וקרוביהם, ה"טוהונו אודהאם" ("אנשי המדבר" שהיו מכונים בעבר "פאפאגו" – Papago) במזרח השטח באריזונה המכונה פאפאגריה (Papagueria), וההיא סד אודהאם (Hia C-eḍ O'odham, "אנשי דיונת החול", היו מוכרים פעם כ"פאפגו של החול" - Sand Dune People) של מערב פאפאגריה, מסווגים על ידי החוקרים כ"אינדיאנים של דרום-המערב" (South-West Indians).
האקימל אודהאם דוברי שפת אודהאם שהיא משותפת לכל הקבוצות האתניות של האודהאם. יש שינויים דיאלקטיים מסוימים, אבל הם מובנים הדדית, וכל בני קבוצות האודהאם יכולים להבין האחד את השני. הבדלים לקסיגרפיים התעוררו בין הקבוצות השונות במיוחד בהתייחס לטכנולוגיות חדשות יותר וחידושים.
מקובל להאמין שמקור השם הקצר "פימה" הוא מהביטוי "פי אניי מק" (pi 'añi mac) או "פי מאק" (pi mac), שפירושו בשפתם "אני לא יודע", שבו הם השתמשו פעמים רבות במפגשיהם עם המתיישבים הספרדים. האחרונים התייחסו אליהם כ"פימה". הכינוי אומץ מאוחר יותר על ידי דוברי האנגלית: סוחרים, חוקרי ארצות ומתיישבים.