stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הספרים הגדולים של העולם המערבי
כרכים > המהדורה השנייה

במהדורה השנייה שיצאה בשנת 1990, עלה מספר הכרכים מ-54 ל-60. ששת הכרכים הנוספים מכילים יצירות מהמאה ה-20, שלמעט יצירותיו של פרויד לא נכללו במהדורה הראשונה.
בנוסף חלק מהתרגומים עודכנו, אורגנו בצורה אחרת וארבעה הוסרו: "חתכים קוניים" של אפולוניוס, "טריסטרם שנדי" של לורנס סטרן, "קורות טום ג'ונס" מאת הנרי פילדינג, ו"התאוריה האנליטית של חום" מאת ז'וזף פורייה. בהמשך אדלר התחרט על הסרת "חתכים קוניים" ו"קורות טום ג'ונס", כמו גם על ההכללה של "קנדיד" מאת וולטר. מבין היצירות שנוספו היו במהדורה זו גם כמה של ארבע נשים: וירג'יניה וולף, ג'ורג' אליוט, ג'יין אוסטן ווילה קאתר.
ביקורות ותגובות > מחברים

הבחירה במחברים זכתה למתקפה, כאשר חלק דחו את הפרויקט כחגיגה של גברים אירופאים, תוך התעלמות מתרומת נשים וסופרים לא-אירופיים. הביקורת גברה במקביל לצמיחת התנועות הפמיניסטיות ולזכויות האזרח בעשורים שלאחר מכן. באופן דומה, בספרו "אירופה: היסטוריה", נורמן דייוויס (אנ') מבקר את האוסף על ייצוג יתר של חלקים מסוימים בעולם המערבי, במיוחד בריטניה וארצות הברית, תוך התעלמות מהאחרים, במיוחד במרכז ובמזרח אירופה. לפי החישוב שלו, מבין 151 מחברים שנכללו בשתי המהדורות, ישנם 49 מחברים אנגלים או אמריקאים, 27 צרפתים, 20 גרמנים, 15 יוונים עתיקים, 9 רומאים עתיקים, 4 רוסים, 4 סקנדינבים, 3 ספרדים, 3 איטלקים, 3 אירים, 3 סקוטים, ו-3 מזרח אירופאים. דעות קדומות ועדיפויות, הוא מסכם, בולטות לאין שיעור.
בתגובה, ביקורות כאלה זכו ללעג כאד הומינם, מוטות בפני עצמן. הטענה הנגדית טוענת שביקורת כזו מבטלת את חשיבותם של הספרים רק בגלל מאפיינים גנריים, לא מדויקים ואולי גם לא רלוונטיים של מחברי הספרים, ולא בגלל תוכן הספרים עצמם.
ביקורות ותגובות > יצירות

אחרים חשבו שאמנם המחברים שנבחרו היו ראויים, אך הושם דגש רב מדי על יצירותיו השלמות של מחבר יחיד ולא על מבחר רחב יותר של מחברים ויצירות מייצגות (למשל, כל מחזותיו של שייקספיר כלולים בשני כרכים). המהדורה השנייה של הסט כבר הכילה 130 מחברים ו-517 יצירות בודדות. העורכים מציינים כי ישנם לכל נושא מדריכים לקריאה נוספת בסינטופיקון המפנים את הקורא המתעניין למחברים רבים נוספים.
ביקורות ותגובות > קושי

הבחירות המדעיות והמתמטיות ספגו ביקורת על היותם בלתי מובנים לקורא הממוצע, במיוחד בהיעדר כל סוג של מנגנון ביקורתי. המהדורה השנייה אכן הוציאה שני חיבורים מדעיים, מאת אפולוניוס ופורייה, בין השאר בגלל הקושי הנתפס עבור הקורא הממוצע. אף על פי כן, העורכים טוענים בתוקף שקוראים מן השורה מסוגלים להבין הרבה יותר ממה שהמבקרים חושבים שאפשרי. רוברט האצ'ינס הצהיר על דעה זו במבוא למהדורה הראשונה:
ביקורות ותגובות > היגיון

מאחר שרוב העבודות עדיין היו מודפסות, מבקר אחד ציין שהחברה יכלה לחסוך שני מיליון דולר ופשוט לכתוב רשימה. גם העיצוב המוקטן והצפוף לא סייע לקריאה. אף על פי כן, הקידום האגרסיבי של אנציקלופדיה בריטניקה הניב מכירות איתניות.
המהדורה השנייה בחרה תרגומים שנחשבו בדרך כלל למשופרים יותר, אם כי הטיפוגרפיה הדחוסה נשארה. באמצעות תוכניות קריאה והסינטופיקון, ניסו העורכים להדריך את הקוראים דרך הסט.
ביקורות ותגובות > תגובה לביקורות

העורכים השיבו כי הערכה מכילה ויכוחים רחבי היקף המייצגים נקודות מבט רבות בנושאים משמעותיים, ולא אסכולה מונוליטית. מורטימר אדלר טען במבוא למהדורה השנייה:
יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מאוריצי גוטליב
 תאריך יצירה:  1878
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  191.8 ס״מ 
 גובה:  245.1 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
 
אולם לאמנות מזרח-אירופית במוזיאון תל אביב (1939), תצלום מאת אברהם סוסקין
"יום כיפור" או "יהודים מתפללים" הוא ציור מאת הצייר היהודי-פולני מאוריצי גוטליב. הציור התפרסם בעיתונות בפולין ובגרמניה, ובמאה ה-20 הפך לאחד מן הייצוגים הבולטים של האמנות היהודית. גוטליב, שנפטר בדמי ימיו בגיל 23, צייר יצירה זו בשנת חייו האחרונה.
נושא הציור

הציור מתאר קבוצת מתפללים יהודים בעת תפילה בבית הכנסת. לכאורה, המתואר בציור מתאים למתרחש בבית כנסת בכל שבת וחג. הזיהוי שלו עם יום הכיפורים טמון בראש ובראשונה בציור עצמו באמצעות כתובת זעירה – "מחזור של יום כפור" – הרשומה בספר שהיהודי סמוך למרכז התמונה רכון עליו (הכתובת מופיעה בתחתית הדף הפתוח ולא בכריכה המוסתרת).
עד מותו של גוטליב בשנת 1879, נודע הציור בעיתונות הפולנית בשמות שונים כגון "Żydzi modłący się" ("יהודים מתפללים") או "W dzień Sabbatu" ("ביום השבת"). בעיתונות היהודית בפולין נקשר הציור עם יום הכיפורים בתקופה שלאחר מותו של גוטליב. באחד ההספדים שנכתבו לזכרו מצוין כי הציור מתאר את תפילת יום הכיפורים, "קודם במקצת לתפילת נעילה" (בסוף תפילת נעילה תוקעים בשופר, ואכן בציור מופיע שופר – על השולחן הנמוך, בצד שמאל למטה). בכתב העת "כנסת ישראל" כונה הציור "גוי קדוש ביום קדוש". מרטין בובר, בהרצאה שנשא בנושא האמנות היהודית בקונגרס הציוני העולמי החמישי בשנת 1901, התייחס אל היצירה בשם "Betende Juden" ("יהודים מתפללים"), שם אשר היה ידוע בעיתונות הגרמנית של אותה עת.
רקע היסטורי

בריאיון שנתן לסופר נתן סאמועלי (Nathan Samuely) בשנת 1878, תיאר גוטליב את המניע לציורו "יהודים מתפללים" כהתעוררות דתית-לאומית:
החומר הזה אשר לקחתי לי לציורי הראשון ואשר בו הצבתי לי יד ושם, הוא בא לי מאת אחד מבני-אומנותי, אחד מתלמידי האקאדעמיא, כי הוא העלה על לבי את עמי ואת צור מחצבתי. והדבר כן היה: בהיותי בבית הציורים היה ליבי מלא על כל גדותיו ממלאכת מחשבתי ונפשי הייתה שכורה מכל הגדולות והנשגבות אשר סביב שתו עלי, עד כי האמנתי בחפזי כי כבר נפלה החומה המבדלת אותי מכל בני העמים, כי הרחיבו גבולות-עולם לפני עד אי קץ, ואהיא בעיני אח ורע לכל בני האדם, אין גדר ואין מסך מבדיל, כולנו אחים ורעים, כלנו בני אב אחד, אל אחד בראנו – אך עודני חוזה את החלום הנעים הזה והנה נגעה בי יד ואיקץ מחלומי. אחד מתלמידי האקאדעמיא, אשר בא בריב עמדי הוציא עלי רוחו בדברים מרים כלענה באמרו: 'אל נא תשכח מי ומה אתה, רק יהודי נקלה, בזוי עם, תולעת ולא איש, מרמס היית מאז ומעולם לכל רגל, וגם עתה יוכל כל איש להשכין לעפר כבודך, ולך אין הצדקה לתבוע את עלבונך...' בשמעי את הלעג הנורא הזה, אשר כבר נשכח כמת מלבבי, החל דמי לרתוח בקרבי כסיר נפוח, לבבי חש מכאוב איום ונורא, כל פצעי בת עמי התעוררו בקרבו, קראו ולא דמו – אז נשבעתי להקדיש כל כחי ואוני לבת עמי הנהלאה.
על אף הצהרתו המאוחרת של גוטליב, לא היה זה ציורו הראשון והוא אף הוסיף ליצור גם ציורים בנושאים לא יהודיים ואף ציורים בעלי קונטקסט נוצרי. יחד עם זאת היווה הציור בעיניו עדות על לאומיותו היהודית. עדות לכך ניתן למצוא בביקורו בפגישה של תנועת "שומר ישראל" בגליציה, תנועה אשר דגלה בשילוב היהדות בחברה, אליה הביא רפרודוקציה מצולמת של יצירתו. החל משנות השישים של המאה ה-20, הפך הציור לסממן ללאומיות היהודית. דמותו המצוירת של גוטליב, הנמצא ביחס דיאלקטי עם התיאור הליטורגי היהודי שבציור, נתפשה כשלב בתהליך של שלילת הגלות היהודית.
תיאור

הציור מתאר תפילה בתוך חלל של בית כנסת. במישור הקדמי של הציור מתואר דוכן לקריאת התורה. לפניו עומדים שלושה אנשים. מצד ימין מתוארות דמויותיהם של נער צעיר ואדם מבוגר הקוראים באותו הסידור. על קיר מאחוריהם מופיעים פסוקים מתוך התורה. זהו דיוקן עצמי של גוטליב כנער. משמאלם נצבת דמות שגם היא מהווה פורטרט עצמי של גוטליב, הפעם כמבוגר בשנות העשרים לחייו. הוא מתואר כנשען על הדוכן, לבוש בבגד פסים ולמותניו אבנט רחב. על צווארו שרשרת עם תליון עליו חקוק מגן דוד, וכן ראשי התיבות של שמו בעברית – "מ. ג.". לצידו יושב יהודי מבוגר, עטוף טלית ואוחז בספר תורה שעל כיסויו מצוינת הקדשה – "כ"ת / נדבה / לזיכרון נשמת / המנוח כמהר"ר משה / גאטיליעב זצ"ל / תרל"ח/ לפ"ק". משמאלו עומד נער צעיר, הלובש מעיל חגיגי וארוך ואוחז בשולחן נמוך ועליו סידורי תפילה ושופר. הילד עונד את אותו תליון המופיע גם על צווארו של גוטליב הבוגר. מסיבה זו רבים פירשו דמות זו כדיוקן עצמי נוסף שלו, הפעם כילד. בנוסף, מאחורי דוכן התפילה נמצאות עוד ארבע דמויות של מתפללים עטופים בטליתות.
עזרת הנשים של בית הכנסת מתוארת כמעין מרפסת נמוכה המשקיפה על החלל המרכזי. היא בנויה בעזרת עמודי אבן פשוטים הנושאים קמרונות. במישור האחורי של הציור מתואר וילון כחול שמעליו נחשפים שני חלונות זכוכית עגולים המעוצבים בטכניקה של ויטראז'. דרך החלונות, הנדמים כזוג עיניים, משתקף אור בוהק. מקור אור נוסף מתואר בצידה השמאלי של הקומפוזיציה בדמות שני נרות גדולים ודולקים, שייתכן שהם ה"געזונטא ליכט" המפורסמים – אותם נרות שדולקים מערב יום כיפור ועד מוצאי יום כיפור. בחלל עזרת הנשים מתוארות שתים-עשרה נשים, כשמתוכן לאורה (ארוסתו של גוטליב) מתוארת פעמיים. בצד השמאלי של הציור היא מופיעה כאישה צעירה המחזיקה את סידור התפילה הקטן על חזה, ובחלקו הימני של הציור היא מתוארת יושבת ומתלחשת עם אימה.
מבחינה טכנית מציג הציור את ניסיונו של גוטליב בציור אקדמי המשלב טכניקות שונות, כגון חריטה בצבע ושימוש באימפסטו במקומות שונים בציור, בעיקר בתיאור כיסוי דוכן התפילה וכיסוי ספר התורה.
תיאור > היבטים ביוגרפיים

רבות מן הדמויות המתארות הן פורטרט של בני משפחתו של גוטליב – החיים והמתים. בנוסף, מכיל הציור דיוקן עצמי משולש שלו – כמבוגר בשנות העשרים במרכז הציור, כנער מתבגר הקורא ביחד עם אביו בצידו הימני של הציור, וכנער צעיר. במרכז הציור, על גבי ספר התורה, חרט גוטליב כתובת זיכרון לעצמו. גוטליב הסביר מעשה זה ברצון שלו ליצור מחדש את קרובי משפחתו על הבד, ולשלב את עצמו ביניהם. ממד ביוגרפי נוסף הקיים ביצירה הוא הכללת דיוקנה הכפול של לאורה הנשל-רוזנפלד, ארוסתו של גוטליב, אשר ביטלה את האירוסין עמו ונישאה לאחר.
בתרבות

הציור נמכר לאספן מוורשה במחיר של 10,000 רובל. החל משנת 1939 מוצג הציור במוזיאון תל אביב לאמנות, לאחר שנקנה בידי סידני למון[דרוש מקור], אספן אמנות אמריקאי, אשר השאיל אותו[דרוש מקור] למוזיאון.
בשנת 1975 הוציא השירות הבולאי הישראלי בול ועליו הופיע ציורו של גוטליב, כחלק מסדרת בולים בנושא חגי ישראל.
בשנת 1975 הוצג במוזיאון "בית התפוצות", שהוקם באותה עת באוניברסיטת תל אביב, העתק של הציור שבו הוסרו דמויות הנשים, ולאחר מחאה כוסה כליל.
בשנת 1978 כתב וביים דוד גרינברג את הסרט התיעודי "מאוריציו גוטליב" על חייו ויצירתו של גוטליב. הסרט עוקב אחרי דמויות אוטוביוגרפיות המופיעות בציורו "יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים".
הציור מופיע בסרט "הגוטליב האחרון", לזכרו של יואל גוטליב, נכד-אחיו של הצייר מאוריצי גוטליב, אשר נהרג במלחמת יום הכיפורים.
הערות שוליים

↑  מנדלסון, עזרא, מאוריצי גוטליב, אמנות, היסטוריה, זיכרון, מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2006, עמ' 149.
↑  מצוטט בתוך: מנדלסון, עזרא, מאוריצי גוטליב, אמנות, היסטוריה, זיכרון, מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2006, עמ' 38.
↑  מנדלסון, עזרא, מאוריצי גוטליב, אמנות, היסטוריה, זיכרון, מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2006, עמ' 41.
↑  השנה הנוכחית של יצירת הציור, 1878.
↑  פנינה להב, קישטה, בתמונות וטקסט, תרבות דמוקרטית, 10, 2006, באתר JSTOR
↑   הגוטליב האחרון | סיפור מסע בעקבות יואל גוטליב שנהרג במלחמת יום הכיפורים, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 50:32)
↑  דן לביא, הפתק שהוביל למסע מרתק לחייו של יואל, באתר ישראל היום, 17 באפריל 2018
| סדר תפילות יום הכיפורים על פי ההלכה הנוהגת כיום |
| --- | --- | --- |
| טרם החג | כפרות • תפילת מנחה • סעודה מפסקת |  |
| ערבית | לך אלי תשוקתי/תפילה זכה • כל נדרי • תפילת שבע עם וידוי • סליחות • וידוי |  |
| שחרית | תפילת שבע עם וידוי • וידוי • אבינו מלכנו • קריאת התורה והפטרה • תפילה לשלום המדינה או תפילה לשלום המלכות • ונתנה תוקף |  |
| מוסף | תפילת שבע עם וידוי • עלינו לשבח • סדר העבודה • ברכת כהנים • סליחות • וידוי |  |
| מנחה | אשרי יושבי ביתך • קריאת התורה • ספר יונה • תפילת שבע עם וידוי • סליחות |  |
| תפילת נעילה | אשרי יושבי ביתך • תפילת שבע עם וידוי • חזרת הש"ץ • וידוי וברכת כהנים • סליחות • תקיעת שופר • לשנה הבאה בירושלים • תפילת ערבית • ברכת הלבנה |  |
| שונות | יום הכיפורים בבית המקדש • שעיר לעזאזל • עבודת כהן גדול • חמשת העינויים • יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים • פיוטי יום הכיפורים |  |
חזקת שליח עושה שליחותו

| --- | --- |
 משנה:  משנה, מסכת ערובין, פרק ג', משנה ב'
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף ל"א, עמוד ב' ובעמוד הבא
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר זרעים, הלכות תרומות, פרק ד', הלכה ו'
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן של"א, סעיף ל"ד
 מקורות נוספים:  תוספות בפסקה התקבל על תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ס"ה, עמוד א'
 
בהלכה, חזקת שליח עושה שליחותו (או: חזקה שליח עושה שליחותו) הוא אחד מכללי החזקות, לפיו יש להניח ששליח שהתבקש לבצע פעולה מסוימת - אכן ביצע אותה, גם אם השליח לא שב והודיע למשלחו על ביצוע השליחות. הנחה זו תלויה באישיותו של השליח, טיב השליחות ועוד, אולם ההלכה קובעת שבאופן עקרוני ניתן לסמוך על שליח ולא מניחים באופן פשוט כי הוא התעצל, שכח וכדומה. תוקפו של כלל זה שנוי במחלוקת, ובתחומים מסוימים בהלכה אין סומכים על הנחה זו.
מקור הכלל והמחלוקת בעניינו

במשנה נאמר שניתן לשלוח עירוב תחומין בידי שליח שיניחנו בסוף תחום שבת, ומשתמע ממנה שאפילו אם השולח לא שמע מן השליח שהדבר נעשה - ניתן להניח שהשליחות התבצעה, ובעל העירוב רשאי לצאת מתחום השבת על סמך העירוב. האמורא רב יחיאל הסביר זאת בכך ש"חזקה שליח עושה שליחותו".
לדעת רב נחמן כלל זה כוחו יפה לגבי דינים מדרבנן, אבל בדינים מדאורייתא אין לסמוך על חזקה זו. לעומתו, רב ששת סבר שגם בדינים מדאורייתא ניתן להקל ולהסתמך על כך.
רב ששת הוכיח את טענתו מהלכות שנהגו בבית המקדש: בחצות היום של ט"ז בניסן, יום הבאת קורבן העומר המתיר את התבואה החדשה, מותר לאנשים הרחוקים מירושלים להתחיל לאכול מן התבואה החדשה, בהנחה שהכהנים אכן הקריבו את קורבן העומר. כמו כן מצאנו שמי שזקוק לקורבן כדי להשלים את טהרתו, ואסור לו לאכול קורבנות עד שיביא את קורבנו המיוחד, רשאי לשים כסף בקופה המיועדת לכך ולהניח שהכהנים העובדים בבית המקדש הוציאו את הכסף מן הקופה, קנו בו קורבן עבורו ואף הקריבו אותו. על ראיות אלו השיב רב נחמן, שבנושאים המסורים להשגחתו ופיקוחו של בית הדין של הכהנים היושב בבית המקדש, ניתן לסמוך שהדברים נעשו כהלכה, מה שאין כן במקרה של אדם פרטי המתפקד כשליח.
המפרשים מסבירים את טעמו של רב נחמן, בשתי דרכים: יש אומרים שלדעתו הדבר הוא ספק, האם השליח עשה את שליחותו או לא, ולכן פועל כאן הכלל: ספק דאורייתא - לחומרא. ויש אומרים שלדעתו אין זה ספק ממש, כי לרוב השליח אכן עושה את שליחותו, אבל כיוון שהדבר תלוי בפעולה מסוימת ("רוב התלוי במעשה") - אין סומכים עליו בדיני דאורייתא. על פי הנימוק השני, מן התורה היה מקום לסמוך על השליח, ורק חכמים הם שהחמירו שלא לסמוך עליו בדיני התורה.
מקור הכלל והמחלוקת בעניינו > דעת רבי יוחנן

בסוגיה אחרת מופיעה דעת רבי יוחנן, שמי שמוסר גט לידי שליח אינו יכול להניח בוודאות שהגט הגיע ליעדו. הגמרא מקשה על כך מן הכלל: "חזקת שליח עושה שליחותו", ומשיבה שכלל זה נאמר לחומרא ולא לקולא.
בהסבר דבריו של רבי יוחנן נחלקו שניים מבעלי התוספות. רבנו תם פירש זאת כדעת רב נחמן, שבדינים מדאורייתא אין לסמוך על חזקה זו לקולא. לעומתו, ר"י הזקן סבר שאין קשר בין הסוגיות: הכלל שחזקה שליח עושה שליחותו נאמר רק במקרה שבו השליח יודע שאם לא יבצע את שליחותו כראוי - השולח שיסמוך עליו יעבור עבירה, כמו במקרה של עירוב תחומין. במקרה שבו השליח אינו חושב כך, כמו בשליחת גט, לכל הדעות אי אפשר לסמוך על חזקה זו.
פסק ההלכה

הגאונים קבעו כלל לגבי מחלוקות בין רב נחמן לרב ששת שאין בהן הכרעה ברורה בתלמוד, שבדיני ממונות, שבהם הצטיין רב נחמן כדיין מומחה, הלכה כמותו, ואילו בשאר תחומי ההלכה - הלכה כרב ששת ("הלכה כרב נחמן בדיני וכרב ששת באיסורי"). בנושא הנדון כאן אין הכרעה מפורשת בתלמוד, ולפיכך יש מהראשונים שהכריעו כרב ששת, בהתאם לכלל זה. לעומתם, ראשונים אחרים הכריעו כרב נחמן, על פי דעת רבי יוחנן הסובר כמותו לדעתם.
בפוסקים האחרונים פסקו בדרך כלל כרב נחמן, שבאיסור מן התורה אין לסמוך על חזקה זו.
יש שכתבו שגם לפי רב ששת חזקה עושה שליחתו קיימת רק במקום שאם לא תעשה השליחות יעבור המשלח על עבירה.
דינים נוספים

כאשר השליח אינו בר דעת, כגון שוטה וקטן - הכל מודים שאין לסמוך עליו. מאידך, כאשר השליח בר דעת וגם מקבל שכר על שליחותו - ייתכן שהכל מודים שניתן לסמוך עליו אף בדינים מדאורייתא.
לכל הדעות, אין להניח שהשליח עשה את מלאכתו במהירות האפשרית, אלא יש להמתין עד סוף היום.
הערות שוליים

↑  במקרה כזה ניתן לסמוך על דבריו כעד אחד.
↑  משנה, מסכת ערובין, פרק ג', משנה ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף ל"א, עמוד ב'.
↑  שיטה מקובצת על מסכת נזיר יב, א.
↑  שושנת העמקים כלל יב.
↑  שו"ת אחיעזר חלק ג, סימן עג.
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף ס"ד, עמוד ב'.
↑  מובא בתוספות בעירובין לב, א ד"ה רב ששת.
↑  רי"ף, מסכת שבת דף מז, עמוד ב. רא"ש מסכת ערובין, פרק ג, סימן ג.
↑  רבי שמשון הזקן מפלייזא, מובא (בשיבוש שמו) בתלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף ל"ב, עמוד א', תוספות ד"ה רב ששת.
↑  רבנו תם בתוספות שם, ראו לעיל. לרשימה מפורטת של החולקים ראו שער הציון סימן תט סעיף קטן מד-מה.
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן של"א, סעיף ל"ד; הרמ"א הביא את הדעה השנייה, אך לא פסק כמותה. ראו גם פתחי תשובה יורה דעה סימן שכ סעיף ב, משנה ברורה סימן תט, סעיף קטן נ, ושער הציון סימן תלד סעיף קטן כו.
↑  תוספות בעירובין לב א בשם ר"י.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף ל"א, עמוד ב'.
↑  שו"ת אחיעזר חלק ג סימן עג; שו"ת שבט הלוי חלק ט סימן רלו אות ג; ראו שם גם אודות מהימנות של משגיח כשרות בלי לשאול אותו האם הפריש תרומות ומעשרות.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ערובין, דף ל"ב, עמוד א', ובעקבותיו בחידושי רבי עקיבא איגר לשולחן ערוך יורה דעה, סימן שלא סעיף לד.
סטיבן קוהלר

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1964 (בן 60) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 כינוי:  ווב
 השכלה:  מכללת המלחמה של הצי  אוניברסיטת קולורדו בולדר  הקולג' לכוחות משולבים  Mt. Carmel High School 
 השתייכות:  צי ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1989
 דרגה:   אדמירל
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת 143  מפקד בטאן (LHD-5)  מפקד נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69)  מפקד קבוצת התקיפה התשיעית  סגן מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית  מפקד הצי השלישי של ארצות הברית  ראש אגף מבצעים במטות המשולבים  מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית
 עיטורים
   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה (2)  לגיון ההצטיינות (5)   מדליית האוויר (2)
 
סטיבן "ווב" קוהלר (באנגלית: Stephen T. "Web" Koehler; נולד ב-15 באפריל 1964) הוא קצין בדרגת אדמירל המכהן כמפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
ביוגרפיה

קוהלר סיים ב-1989 תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת קולורדו בולדר והתגייס לצי ארצות הברית בו עבר קורס טיס. שירת כטייס F-14 טומקט ו-F/A-18 סופר הורנט ופיקד על טייסת 143. שימש סגן מפקד נושאת המטוסים קרל וינסון (CVN-70), פיקד על אוניית הסער האמפיבית בטאן (LHD-5) (2010-2011), פיקד על נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69) (2013-2015) ועל קבוצת התקיפה התשיעית (2017–2018). כמו כן שירת כמפקד תחום האימונים של פיקוד כוחות הצי, קצין האג"ם של פיקוד האינדו-פסיפי (2018-2020), סגן מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית (2020-2021). ביוני 2021 מונה למפקד הצי השלישי של ארצות הברית וביולי 2022 מונה לראש אגף המבצעים במטות המשולבים. באפריל 2024 מונה למפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
במהלך שירותו השתתף במלחמת המפרץ, במבצע אכיפת האזורים האסורים לטיסה בעיראק, במלחמת עיראק, מבצע נחישות טבועה, במבצע כוח מכוון בבוסניה והרצגובינה, במאמצי הסיוע ההומניטריים בעקבות רעידת האדמה בהאיטי (2010), בכוח לוחמה משולב בקרן אפריקה ותקיפה הצבאית הבין-לאומית בלוב (2011).
הוא צבר מעל 3,900 שעות טיסה כולל 600 נחיתות על נושאות מטוסים.
קוהלר בעל תואר שני בביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי והוא בוגר הקולג' לכוחות משולבים של האוניברסיטה לביטחון לאומי.
היסטוריה של העיתון

"העיתון הקטן", ציור של קונסטנטין סטויצנר (1934-1863)
"גזטה די אמסטרדם" בספרדית, העיתון היהודי הראשון בהיסטוריה. אמסטרדם, 1672.
ההיסטוריה של העיתון צמחה בהתאם להתפתחויות וחידושים בעולמות הטכנולוגיה, המסחר והעיתונות. העיתון בהגדרתו הוא כתב עת היוצא לאור בתדירות קבועה, לרוב בדפוס, אך גם באופן אלקטרוני.
ככל הידוע, כתבי עת הדומים לעיתונים נמצאו לראשונה ברומא, במחצית המאה הראשונה לפני הספירה. העיתון הראשון למעשה היה ה"אקטה דיאורנה" (בעברית: "מעשי היום"). הוא נכתב על גבי פפירוס, אבן או מתכת על ידי עבדים משכילים ונתלה בחוצות הפורום של רומא, בכיכר המרכזית, וסיקר נושאים שונים. כיום אין ולו עותק אחד שלו, משום שהברברים שכבשו את רומא שרפו את הכנסיות שבהן נשמרו העותקים.
העיתון המודרני הראשון בעולם הוא ה"אביסה" (בגרמנית: "איגרת"). הוא יצא לאור בשנת 1809 בעיר שטרסבורג שבצרפת. העיר הייתה מצמתי המסחר החשובים באירופה, דבר שהאיץ את התפתחותו של העיתון במקום.
ישנם היסטוריונים הטוענים שהעיתונות הומצאה כאשר הופיעו העיתונים הראשונים באירופה במאה ה-17 כאמצעי להעברת מידע, ויש שטוענים שהעיתונות היא המצאה של המאה ה-19 כאשר התפתח המקצוע עיתונאי והשיח העיתונאי, שהופך להיות סוג של טקסט שנבדל מסוגי טקסט אחרים. הופעת העיתון היא שילוב של שניהם: סימון היסטורי ושינוי תרבותי.
הסיבות לכך שהמצאת העיתונות נחשבת אנגלו-אמריקאית הן שבארצות הברית ובמידה פחותה יותר גם באנגליה התפתחו המאפיינים של העיתונאות (מאפייניה של שיחה עיתונאית) ובארצות אלה המצאת הדפוס תפסה תאוצה בצורה המהירה ביותר משאר המקומות בעולם. ככלל, ההתפתחויות בטכנולוגיית הדפוס היו מההשפעות העיקריות ביותר על התפתחות העיתונים במהלך ההיסטוריה.
היסטוריית העיתונות באירופה

על-פי חוקר תקשורת ההמונים הבריטי אנתוני סמית' (אנ'), נהוג להבדיל בין חמישה גלגולים מוקדמים של התפתחות העיתונות באירופה, החל מהמאה ה-17:
רלציו (Relatio): אלה היו סוג של עלונים, שיצאו לרוב רק לקראת אירועים מיוחדים כמו שווקים, ירידים, הופעות מיוחדות וכדומה. בדרך כלל היו בני עמוד אחד או שניים. הם הכילו מידע בנושאי כלכלה, חברה, רכילות ופוליטיקה מקומית. הרלציו התפרסם ללא שם או שיוך כלשהו ולא כלל סממנים עצמאיים.
קוראנט (Coranto): הקוראנטים היו דומים לרלציו, והם הכילו ריכוזי חדשות ממדינות שונות (חדשות חוץ), בנושא מסוים שהיה מיועד לקהל מצומצם. הופעתו גם לא הייתה רציפה והייתה נקבעת על פי אופי ההתרחשויות.
דיורנאל (Diurnall): פרסומים עיתונאיים שיצאו לאור בתדירות שבועית וסיכמו את אירועי השבוע שחלף. הדיורנאלים היו הראשונים לסקר אירועים בסדר כרונולוגי. חלקם החלו להתקבע ויצאו במשך זמן רב, אך עדיין ללא שם או שיוך.
מרקורי (Mercurius): המרקורי הופיע בצורת ספר והיה נפוץ בעיקר בריכוזי המסחר על פני יבשת אירופה. המרקורים הופיעו באופן דחוס ומהיר ובנוסף והציגו מגוון רחב של כתבים, לרוב אחד שונה בכל יום. למרקורים השונים היה סגנון שונה בהתאם לכותב שניסה להתחקות אחרי רצון הקהל על מנת להגדיל את רווחיו. המרקורי כלל מספר סממני עיתון מודרני: מספור העמודים ופרסום זהות הכותב והם היוו את תחילתו של העיתון המודרני.
אינטליגנסר (intelligencer): הופיע לצד המרקורי, והיה יותר פורמלי ומנהלתי. עם הופעתו החלו כתבי העת לדווח על מגוון רחב יותר של תחומים, והוסיפו רבדים נוספים של מידע בהתאם למקומות בהם היו מבוקשים.
היסטוריית העיתונות באירופה > עיתונות הדואר ומשרדי איסוף מידע

בתחילת המאה ה-17 התפתחה במקביל רשת של שירותי הדואר ודרכי הפצה וחלוקה של מידע בחלקים רבים של אירופה. מידע זרם באופן יום יומי לאורך היבשת והיה קשר תמידי בין הקורא והכותב. בנוסף החלו דרכי המסחר לשמש גם כדרכי העברת מידע מערים שבהן היה ריכוז גבוה של פעילויות. עדכונים שוטפים של מידע הקלו על האזרחים בנקיטת עמדה במגוון תחומים והיבשת הפכה מעין חממת מידע וגברה ההתעניינות בין חלקיה השונים.
המטרה של העיתונות באותה תקופה הייתה לאחד את כל האירועים יחדיו במטרה לספק את סקרנותו של הקורא. החלו להופיע עסקים פרטיים בערים הגדולות שדאגו לשנע באופן פרטי את המידע. באופן הדרגתי התפצל מוסד העיתונות והחדשות ממוסד הדואר והפך לפרטי, הן בשל הרווחיות והן בשל המיסוד הממשלתי של בתי הדואר שנעשה בהדרגה באירופה.
בלונדון התפתחו משרדים שהתמחו בהם באיסוף מידע; מעתיקים העתיקו את המידע ומכרו אותו לאצולה ולסוחרים שהיו מעוניינים בו. בגרמניה, היה קיים בית מסחר גדול בשם "קוגר", שמימן הלוואות לרוב בתי המלוכה הקתוליים באירופה. הוא פרש נציגים ברחבי אירופה והם דיווחו על אירועים מיוחדים. המידע היה בעיקר מידע כלכלי, פוליטי ומסחרי. תעשייה ענפה של מכתבי חדשות התפתחה בוונציה; לשם זרם הרבה מאוד מידע מימאים וסוחרים, שהגיעו גם מהמערב וגם מהמזרח הרחוק. אוספי המידע היו קולטים את המידע מהמקומות המרכזיים: מהנמל, בתי זונות ומהבורסה לניירות ערך. מכתבי החדשות בוונציה נמכרו במחיר של "גזטה" אחת. המטבע עצמו כבר לא קיים, אך המונח "גזט" משמש בשפות רבות כדי להגדיר עיתון או כתב עת.
היסטוריית העיתונות במזרח

בתקופת שושלת האן בסין, רצו מושלים ומפקדי צבא לדעת מה קורה במרכז השלטון ובעיר הבירה. הם החלו לשלוח נציגים מטעמם לעיר הבירה על מנת לאסוף מידע ואלה היו חוזרים חזרה לערי המקור. בהמשך, נציגים אלה החלו לשלוח "טיפו" (Tipao) – אגרות אשר הכילו דיווחים חדשותיים. התהליך של איסוף חדשות הוא הניצנים הראשונים של העבודה העיתונאית במזרח, והטיפו היו הגלגול הראשון של העיתון. השלטון המרכזי הבין בהמשך שישנה דרישה הולכת וגוברת לחדשות והקים גוף מרכזי שאוסף את הידיעות ומפיץ אותן בצורת עיתונים אשר היו מיועדים בעיקר לאצולה.
במאה ה-12 החלה להתפתח גם תעשייה פרטית של חדשות, וגופים פרטיים החלו למכור את האגרות שלהם לעם, אשר לא קיבלו את העיתון של הממשל. עיתונים אלה נקראו "הסטיפאו" (Hsipao). הממשל התחיל לנסות ולצנזר אותם, ובסופו של דבר השלים את אחיזתו בחופש המידע והפצת המידע היחידה היא זו של השלטון, מגמה שנמשכת עד היום.
סין הייתה חלוצה גם בהמצאת הנייר והדפוס, אך ההכרה בהמצאות אלה ניתנת לעולם המערבי. ההסבר לכך טמון ככל הנראה באתנוצנטריות המאפיינת את הספרות ההיסטוריוגרפית של אירופה, ובה אירופה במרכז וגילויים במקומות אחרים בעולם נעדרים ממנה.
היסטוריית העיתונות בארצות הברית

את ההיסטוריה של העיתונות האמריקנית כולה נהוג לחלק לארבע תקופות זמן: