הרקע לשפל הגדול
התפתחות הצעדים בדרך למשבר

בשנים 1921-1922 הייתה בארצות הברית אינפלציה. הבנק הפדרלי יזם את האינפלציה כדי להקל על השפל של אחרי המלחמה, לעודד את הייצור ואת הפעילות העסקית, לסייע לאיכרים, ובדגש מיוחד - לאושש את השווקים הזרים באמצעות הלוואות זולות.
בשנים 1923 ו-1924 היה שוב שפל מסוים בכלכלה, הן עקב צמצום בכמות האשראי של הבנק הפדרלי, והן בגלל הפעולות הסותרות של הממשל, שלצד מתן הלוואות למדינות זרות כדי לעודד קניית מוצרים אמריקאיים, חוקק בספטמבר 1922 את חוק המכסים פורדני-מקמבר, שהיווה המשך לחוק מכסי החירום של 1921, ואף החריפו. התוצאה הייתה הפוכה מזו שאליה התכוון המחוקק: במקום ההגנה המקווה על מוצרים המיוצרים בארצות הברית, הביא החוק לסגירת השווקים האמריקאיים בפני מדינות אירופה, הפחית את יכולתן לקנות מוצרים אמריקאיים, הקשה עליהן ליהנות מהכנסות מייצוא לארצות הברית, וגרר מכסי-נגד אירופיים, שפגעו בסחר העולמי.
הצעד ההגיוני להתמודד עם הבעיה היה לבטל את החוק הכושל, אך גישה כזו הייתה מנוגדת למדיניות המסורתית של המפלגה הרפובליקנית. לכן, כדי להתמודד עם התוצאות השליליות, פנה הממשל לערוץ של הפצת כסף "זול" בארצות הברית, כשאחת ממטרות המשנה היא עידוד הלוואות חוץ. הגאות בהלוואות חוץ נמשכה מספר שנים והגיעה לשיאה באמצע שנת 1928.
לממשל האמריקני לא היה מעמד רשמי כלשהו בנוגע לשאלה למי תינתנה ההלוואות, שכן כל ההלוואות היו פרטיות, אך התערבויות שונות בניסיון לזכות במעמד לא רשמי, ובמיוחד מצידו של הובר, יצרו אצל רבים את הרושם כי ההלוואות למדינות אחרות מותרות באישור ממשלתי, מה שאפשר הלוואות לא מבוססות רבות על בסיס ההנחה שהן אושרו על ידי הממשל. בעקיפין, הייתה כאן גם הנחה סמויה כי הממשל ערב להלוואות אלו.
יעד נוסף של מדיניות הכסף הקל, הסמוי מעין הציבור, היה לסייע לבריטניה לשוב לתקן הזהב. הנפילה בערך השטרלינג, הביאה לזרימה של זהב מבריטניה לארצות הברית (ארבעים אחוז מהזהב שזרם לארצות הברית היה ממקור בריטי). כדי לשוב לתקן הזהב נדרשה בריטניה לדפלציה מסוימת, שתזרים זהב חזרה אליה, כך שתוכל לעמוד ביחס הנדרש לתקן הזהב. בריטניה לא הייתה מוכנה לעשות צעדים כאלו, בין השאר בגלל איגודי העובדים שמנעו הורדת שכר. הזרמת הכספים לשוק חוללה את האינפלציה הדרושה בארצות הברית כדי לפחת את ערכו של הזהב בה, מה שאפשר לבריטניה לשוב לתקן הזהב בשנת 1925. בהקשר זה הייתה חשיבות רבה לקשרים שנוצרו בין מונטגיו נורמן, ראש הבנק של בריטניה, ובנג'מין סטרונג, האיש החזק בבנק הפדרלי.
החזרה לתקן הזהב הייתה אשליה מסוכנת. למרות שמדינות אירופה שבו, כביכול, להתבסס על התקן שמלפני המלחמה, בפועל התבסס עתה התקן לא על זהב אלא על "בוליון זהב" ו"חליפין זהב". זו הייתה תחילתו של עידן שבו כמות הכסף ושערי המטבע נשלטים על ידי הבנק המרכזי ומתוקף הסכמות בין הבנקים המרכזיים. הפיתוי להשתמש בכלי רב עוצמה זה כדי להפיץ "כסף קל" ולפתור, לכאורה, בעיות זמניות בכלכלה, התברר בתוך זמן קצר כמשימה קשה מכדי שמדינה כלשהי תוכל לעמוד בה.
מטרה אחרונה, ולא הזניחה שבהן, להפצת הכסף הקל הייתה לסייע לנשיא קולידג' בניסיונו להיבחר שנית בסוף שנת 1924, במיוחד לאור הבטחתו לריבית נמוכה על הלוואות.
אחרי הבחירות, החלה השפעת הכסף הקל שזרם לכלכלה לדעוך שוב, ובסתיו 1926 שוב נגררה ארצות הברית לשפל קל שנמשך אל תוך שנת 1927. ביולי אותה שנה, התכנסו נורמן, סטרונג, נציגו של אמיל מורו ראש הבנק של צרפת, שארל ריסט והיילמאר שאכט, יו"ר הרייכסבאנק, להיוועדות בה ניסו נורמן וסטרונג לגייס את צרפת וגרמניה לפעולת הפצת "כסף קל" משותפת. ריסט ושאכט סרבו, כששאכט אף מביע הסתייגות קשה מעצם הרעיון של אינפלציה וכסף קל.
נורמן וסטרונג המשיכו בדרכם, על־פי הסכם שאליו כבר הגיעו מראש וכך, במחצית השנייה של 1927 ניתן להבחין בקפיצה הגדולה ביותר בכל התקופה באשראי של הבנק הפדרלי, תוצאה של רכישה רחבת היקף של שטרות ביטחון והסכמות. גם כאן, נחלו הצעדים הצלחה ראשונית: הזהב הפסיק לזרום לארצות הברית, מחירי הייצוא של מוצריה ירדו, והשטרלינג התחזק. הבנק הפדרלי המשיך 'לשפוך שמן למדורה' בהגבירו במידה ניכרת את הזרמת הכספים שלו דרך מתן תנאים נוחים להלוואות בורסאיות.
אך השפעת הצעדים, כקודמיהם, הייתה קצרת טווח. לקראת אמצע שנת 1928 הלכה הכלכלה האמריקנית והתכווצה בהדרגה לקראת מיתון קל נוסף, שהיה נחוץ לאור הזרמות הכספים הרבות. אלא שעתה פנו המשקיעים לשטרות ההסכמה שהיו ערוץ מפתה למתן הלוואות קצרות־טווח בריבית נמוכה, עם התחייבות של הבנק הפדרלי לרוכשן. היצע הכסף הגיע בסוף 1928 לשיא של 73 מיליארד. שוק המניות, שירד בחמישה אחוז בין מאי ליולי, זינק מיולי עד דצמבר ב-20 אחוזים, שמומנו כמעט בלעדית בכסף קל זה.
הבנק הפדרלי לא עשה דבר כדי לחסום את הזרקת הכסף הזו, גם בגלל לחצים מאירופה וגם בגלל לחצים פנימיים, אשר נבעו מן העובדה כי שנת 1928 הייתה שוב שנת בחירות. הבנק, עם זאת, נמנע מכאן ואילך מצעדים יזומים להזרקת כסף למערכת. היצע הכסף נותר בעינו, בשינויים זניחים, החל מתחילת שנת 1929. בהיעדר המשך הזרמת כספים, החלה הספירה לאחור לקראת השפל כשנה לפני שהוכרז על תחילתו.
למרות הסימנים הברורים לשפל מתקרב, המשיכה המערכת הפוליטית לשגות באשליות ולדחוף את הבנק הפדרלי לדבוק בהן עמה. הנשיא הפורש קולידג' הכריז ערב עזיבתו במרץ 1929 כי הכלכלה "יציבה לחלוטין" וכי המניות "זולות במחיריהן הנוכחיים". יורשו, הובר, דבק אף הוא ברעיון כי ניתן לפעול בשוק "פעולה מוסרית", כלומר כי ניתן להבחין ולהפריד בין השקעות "טובות" (בעסקים) ו"רעות" (בבורסה), למרות שלא הייתה כל יכולת לערוך הפרדה כזו.
גורמים אחרים במערכת הפוליטית, כמו הסנטור גלאס, הציעו להטיל מס על מכירת מניות פרק זמן קצר אחרי קנייתן. המס כוון כדי למנוע ספקולציות וקנייה ומכירה, אך התוצאה ההכרחית שלו הייתה דווקא שימור המניות בגובהן הלא טבעי, משום שכל הקונים ימתינו עד תום זמן המינימום כדי להימנע מתשלום מס. מנקודת מבטה של המערכת הפוליטית, הייתה הבורסה שעיר לעזאזל נוח וזאת מכיוון שהספקולנטים בבורסה, הם שהואשמו בשימוש פסול בכסף הזול. הציבור, וכמוהו גם רוב הפוליטיקאים, לא היו מודעים לעובדה שהכסף הזול מקורו בהזרמה הפדרלית.
אי הידיעה או האשליה העצמית חדרו עמוקות, והפוליטיקאים והציבור דבקו בתפישה שהבעיה הכלכלית היא אירוע מקומי שנגרם בגלל חמדנותם של סוחרי בורסה. אפילו אחרי פרוץ המשבר, בנאום לאומה בדצמבר 1929, עדיין דבק הובר ברעיון ה"פעולה המוסרית" כדרך להיחלץ מהמשבר, אף שהיה ברי לו ולכל גורם אחר במערכת הכלכלית והפוליטית כי אפילו העמדת הפנים של יכולת להבחין בין השקעות בורסאיות לאחרות מתה לפני חצי שנה.