stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדריך מישלן האדום
ביקורת על מישלן > פסקל רמי

בפברואר 2004, פוטר מפקח של מדריך מישלן בשם פסקל רמי כי איים לפרסם כתבה במגזין שיתאר את שש עשרה שנות עבודתו במישלן. למרות שאוים בתביעת דיבה הוא פרסם ספר בשנת 2004. הוא תיאר כיצד אכל מאתיים ארוחות ערב לבדו מדי שנה ברחבי צרפת, עוד סיפר כי התמלא געגועים לאשתו ולילדיו עקב הניתוק מביתו לזמנים ארוכים וכי הרוויח משכורת נמוכה. רמי שיבח את היושרה וההגינות של המדריך ומנהליו וחוסר הפניות שלו, אך הוסיף כי ההחלטה הסופית על דירוג המסעדות נתונה בידי מנהל המדריך ולא בידי הפקחים.
גילויו הראוי לציון היה שבשנת 1988 בה נשכר לעבוד היו אחד עשר מפקחי מישלן בכל צרפת, וכי בשנת 2003, שנת עבודתו האחרונה במדריך, מספר הפקחים ירד לחמישה, ונכתב כי מספר זה אינו ראוי לכללים המחמירים של המדריך. דרק בראון, מנהל המישלן בצרפת בזמן תקופת רמי, נקב במספר של שבעים פקחים המכסים את אירופה כולה. המנהל הנוכחי של מדריך מישלן בצרפת, ז'אן לוק נארט (Jean-Luc Naret), שנכנס לתפקידו מיד לאחר פרשת רמי, אומר כי מספר הפקחים בצרפת עלה לחמישה עשר.
ביקורת על מישלן > מדריך בנלוקס 2005

במדריך בנלוקס (בלגיה, הולנד ולוקסמבורג) לשנת 2005 הוזכרה מסעדת הדגים הבלגית "אוסטאנד קווין" (Ostend Queen) אשר טרם נפתחה דאז. המדריך לא העניק למסעדה כוכב, אלא את הציון Bib Gourmand Designation המציין אוכל טוב במחירים סבירים, וזאת למרות שהמסעדה נפתחה רק שבועות ספורים לאחר יציאת המדריך ממכבש הדפוס.
לאחר שעיתון בלגי גילה את הטעות, אמר בעל המסעדה לה סואר, כי קיבל זאת בשל היותו ב"יחסים טובים" עם מדריך המישלן (השף המייעץ של המסעדה הוא בעל שלושה כוכבים פייר וינאנט). הבעלים והיועץ הכחישו כל עסקה עם המישלן, אך המוציא לאור של העיתון הודה בטעות ומשך בחזרה את עשרות אלפי העותקים של המדריך מן החנויות. לעומת זאת, מנהל מדריך בלגיה השיב כי אינו יודע מה פסול בכך, שהם ביקרו במטבח המסעדה לפני שנפתחה, וכי על כישרונו של השף המייעץ ניתן לסמוך.
לקריאה נוספת

ספרים בעברית
אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, אריה ניר, 1997
אביטל ענבר, התענוגות של פרובאנס, אביטל ענבר, 2000
אביטל ענבר, תענוגות פאריס, תל אביב, בבל, 2003
שגיא כהן, מדריך מפה למסעדות הטובות בעולם. תל אביב, הוצאת מפה, תשס"ג 2003
אביטל ענבר, התענוגות של דרום-מערב צרפת, ירושלים, כתר ספרים, 2005
אביטל ענבר, התענוגות של יינות בורדו, ירושלים, כתר, 2005
אביטל ענבר, אווז בנוסח אשכנז - זכרונות מאלזאס, אביטל ענבר, 2011
אביטל ענבר, אלזאס – מדריך טיולים ליין, אוכל, תרבות ומורשת יהודית, אביטל ענבר, אוגוסט 2015
עמיקם נוריאל, מסעותיי המפרכים במסעדות מישלן, הוצאת מדיה 10, 2015
ספרים בלועזית
Michael Steinberger, Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine, Bloomsbury Publishing PLC, 2010
Rudolph Chelminski, 2005. The Perfectionist : Life and Death in Haute Cuisine (Gotham/Penguin)
Pascal Remy, L'Inspecteur de Met a Table, Paris, Edition Equateurs, 2004
Michel Roux,  Life is a Menu: reminiscences and Recipes from Master Chef. London, Constable & Robinson, 2000
מאמרים מהעיתונות
Thomas Mathews and James Suckling, Rating the Michelin Three Star Restaurants. Wine Spectator Magazine, November 30, 1996
Steiman Harvey. Three Star Dining, Wine Spectator Magazine, February 29, 1996
Creme de la Creme, Wine Spectator Magazine, October 15, 1998
John Mariani, Seeing Red, Wine Spectator, August 31, 2000
הערות שוליים

↑  Rudolph Chelminski, The Perfectionist: Life and Death in Haute Cuisine, Gotham Books, 2005, pp. 2, 47-48, 53-54, 64.
↑  אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר 1997, עמ' 22, 27-24.
↑  ,Michael Steinberger, Au Revoir to All That: The Rise and Fall of French Cuisine, Bloomsbury Publishing PLC, 2010
pp. 72-74
↑  אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר 1997, עמ' 24–25.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, p. 51.
1 2 3  Chelminsky, The Perfectionist, p. 56.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, p. 57.
1 2  Chelminsky, The Perfectionist, p. 53.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, p. 57
↑  Michael Steinberger, Au Revoir to All That. pp. 85-86.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, הערה p. 53.
1 2  אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר 1997, עמ' 25.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, p. 45
1 2  Chelminsky, The Perfectionist, p. 68.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, p. 68.
↑  Richard Vines,
Joel Robuchon Overtakes Ducasse, Ramsay as Michelin's Star Chef,
November 19, 2007
↑  Chelminsky, The Perfectionist, הערה p. 134.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, p. 57-58, 63-64.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, pp. 59-62.
↑  ז'אן-קלוד ריבו, לה מונד, החיים הסודיים ונטולי הזוהר של מבקרי מישלן, עכבר העיר, 16 באפריל 2010
1 2 3  Chelminsky, The Perfectionist, p. 64.
1 2  אביטל ענבר, התענוגות של פרובאנס, אביטל ענבר, 2000, עמ' 352.
↑  אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר 1997, עמ' 25, 28.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, pp. 63-64.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, p. 63.
1 2  אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר 1997, עמ' 26.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, pp. 61.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, pp. 54-55, 68.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, p. 64-66.
↑  אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר 1997, עמ' 26–27.
1 2  אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר 1997, עמ' 27.
↑  אביטל ענבר, התענוגות של פרובאנס, 2000, עמ' 423–425.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, p. 69.
↑  Michael Steinberger, Au Revoir to All That.p. 74
↑  אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר 1997, עמ' 26, 213.
↑  Michael Steinberger, Au Revoir to All That; pp. 75, 78.
↑  אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר 1997, עמ' 29–30, 213.
↑  אביטל ענבר, התענוגות של דרום-מערב צרפת, ירושלים, כתר ספרים, 2005, עמ' 256–257.
↑  Michael Steinberger, Au Revoir to All That; pp. 69-70.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, p. 333.
↑  Chelminsky, The Perfectionist, pp. 59, 65-66, 241, 334.
↑  Per-Henrik Mansson,
Michelin's Turbulent Time: Inspector Spills Secrets Just Before Guide Changes Directors,
Wine Spectator, June 18, 2004
↑  Michael Steinberger, Au Revoir to All That; pp. 80-81
↑  Unfiltered,
Wine Spectator, February 2, 2005
↑  Bob Krummert,
FAMOUS BEFORE ITS TIME,
Restaurant Hospitality,
Feb 15, 2005
↑  Michael Steinberger, Au Revoir to All That; pp. 77-78.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4779751-4  LCCN: n84747180  VIAF: 178242754   WorldCat (עם VIAF): 178242754
פיטר מדאוור

| --- | --- |

פיטר מדאוור
 לידה:  28 בפברואר 1915 פטרופוליס, ברזיל 
 פטירה:  2 באוקטובר 1987 (בגיל 72) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  זואולוגיה 
 מקום קבורה:  St. Andrew's Churchyard, Alfriston 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוקספורד  מרלבורו קולג'  מודלין קולג' 
 מוסדות:  יוניברסיטי קולג' לונדון  מודלין קולג'  אוניברסיטת ברמינגהאם 
 תלמידי דוקטורט:  Avrion Mitchison 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  פרס מייקל פאראדיי (1987)  חבר ארגון הביולוגיה המולקולרית האירופאי  פרס קלינגה (1985)  מסדר ההצטיינות (1981)  מדליית קופלי (1969)  honorary Fellow of the Royal College of Surgeons (1967)  Knight Bachelor (1965)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1960)  המדליה המלכותית (1959)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  הרצאת קרוניאן (1958) 
 בן או בת זוג:  Jean Medawar (1937–?) 
 צאצאים:  Caroline Medawar Garland 
 
פיטר מדאוור (אנגלית: Peter Medawar‏, 28 בפברואר 1915–2 באוקטובר 1987) היה ביולוג בריטי, שעבד על נושא דחיית איבר וגילה תגליות על הכרה חיסונית נרכשת, שהיו חשובות בתחום השתלת האיברים. על עבודתו זכה ב-1960 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה במשותף עם סר פרנק מקפרלן ברנט.
מדאוור ניהל את המכון הלאומי הבריטי למחקר ברפואה (National Institute for Medical Research, NIMR) שבבארנט, עד שלקה באוטם חלקי של הצרבלום.
קורות חיים

מדאוור נולד בשנת 1915 בפטרופוליס שבברזיל לאמא בריטית ולאבא לבנוני נוצרי מרוני, ומעמדו כאזרח בריטי הוכר כבר בלידתו. ב-1918 עזבה משפחתו את ברזיל והיגרה לאנגליה, שם בילה את שארית חייו. הוא למד בקולג' מרלבורו ובמודלין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. במהלך חייו התעניין לא רק במדע וברפואה, אלא גם בתחומים שונים, בהם אופרה ופילוסופיה.
ב-1959 הוזמן על ידי ה-BBC להגיש הרצאות שישודרו ברשת במשך שנה. במשך שש תוכניות, בחן את הסוגיה כיצד המין האנושי עשוי להמשיך להתפתח. בעת שנכח בפגישה במסגרת זו וקרא את אחת ההרצאות, לקה מדאוור בשבץ. לפני ההתקף, היה לאחד המדענים המשפיעים ביותר בבריטניה, בעיקר בתחום הביולוגיה הרפואית, ולכן למצב בריאותו הייתה תהודה רבה. בעקבות השבץ, נפגעו יכולות הדיבור והתנועה שלו. בעזרת אשתו הוא ארגן מחדש את חייו, והמשיך לכתוב ולחקור באופן מואץ הרבה יותר. אולם ב-1987 היה לו דימום נוסף, והוא נפטר.
מדאוור היה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטה של ברמינגהאם (1947–1951) ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון (1951–1962).
ב-1962 קודם מדאוור לראש המכון הלאומי הבריטי למחקר ברפואה (National Institute for Medical Research, NIMR) שבבארנט.
מ-1977 עד 1983 כיהן כפרופסור לרפואה ניסיונית ומ-1981 עד 1987 כיהן כנשיא המכון המלכותי של בריטניה הגדולה.
ב-1965 קיבל תואר אביר וב-1981 היה לחלק ממסדר ההצטיינות.
ב-1960 קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה במשותף עם סר פרנק מקפרלן ברנט.
מחקר

התעניינותו במחקר בתחום השתלת האיברים החלה במהלך מלחמת העולם השנייה, באותה עת חקר התפתחויות בנושא השתלת עור. הדיון על הסוגיה בה עסק גבר ב-1949, כאשר פרנק מקפרלן ברנט הציע את ההיפותזה שבעת התפתחות עובר האדם, וכן מיד לאחר הלידה, תאים מזהים את תאי הגוף מצד אחד, ואת החומרים הזרים, מהצד השני. כמו כן, יחד עם רופרט בילינגהם פרסם מדאוור מאמר שזכה להדים רבים.
בשנת 1960 זכה מדאוור בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם סר פרנק מקפרלן ברנט, על עבודתם בנושא השתלת תאים, שהוא נושא ליבה בתחום השתלת איברים ועל תגליותיהם בנושא הכרה חיסונית נרכשת. תגליות אלה משמשות את הטיפול בהשתלת עור בכלל ובכוויות בפרט. בעקבות עבודותיו השתנה הדגש שהושם בעבר באימונולוגיה בניסיון להבין את המנגנונים העומדים מאחורי התפתחות מערכת החיסון לדגש על שינוי המנגנון במטרה להקטין את דחיית איברים של הגוף.
בשנת 1951, הרצה מדאוור על השאלה למה מבחינה אבולוציונית גופם של בעלי החיים מזדקן ונהיה פגיע הרבה יותר ממחלות, על אף שההזדקנות גורמת לבעל החיים להסתגלות טובה פחות לסביבה ושאין צורך מובהק בה. במהלך ההרצאה, התובנה החשובה ביותר שלו הייתה שההשפעה של הברירה הטבעית קטנה מאוחר יותר בחיים, משום שהפוריות משפיעה יותר על צעירים, וכך מועברים לדורות הבאים הגנים שמשפיעים גם על גילאים מבוגרים יותר. מדאוור אף הצביע כי טבלת חיים היא מדד לא ישיר למדידת כשירות. טבלת חיים בבני אדם, למשל, מצביעה כי הגיל בו יש את הסבירות הנמוכה ביותר לנשים למות הוא גיל 14, גיל בו בחברות פרימיטיביות יש את שיעור הילודה הגבוה ביותר. מסקנותיו אלה עומדות בבסיס שלוש התאוריות המודרניות בנושא האבולוציה של הגיל.
כתיבה

מדאוור הוכר ככותב מחונן; ריצ'רד דוקינס אמר עליו שהוא "השנון בכותבים המדעיים". הוא אף זכה בפרס על שם מייקל פאראדיי.
בין ספריו ניתן למנות את:
ייחודיות האדם (The Uniqueness of Man), שכולל חיבורים על מערכת החיסון, על דחיית שתלים ועל הכרה חיסונית נרכשת
מבוא ואינטואיציה בחשיבה מדעית, האומנות של מציאת הפתרונות (Induction and Intuition in Scientific Thought; The Art of the Soluble), שכולל מאמרים שונים
הרפובליקה של פלוטו, עצות למדענים צעירים (Pluto's Republic; Advice to a Young Scientist)
Memoirs of a Thinking Radish, אוטוביוגרפיה שכתב
אחד ממאמריו המפורסמים ביותר הוא מאמר ביקורת על הספר התופעה האנושית, מאמר שפורסם ב-1961
RoboCup

RoboCup Federation (בעברית: רובוקאפ) הוא ארגון בינלאומי, רשום בשווייץ (1997), שמטרתו המוצהרת היא לקדם טכנולוגיות של רובוטיקה ובינה מלאכותית על ידי הצבת מטרת-על: לפתח, עד שנת 2050, קבוצת כדורגל של רובוטים הומנואידים אוטונומיים שיכולה לנצח את אלופת העולם בכדורגל. הנחת העבודה היא כי בניית קבוצה כזו תגרום ליצירת טכנולוגיות כלליות, שיזלגו לתחומים אחרים. ההשראה להצבת מטרת העל באה ממרוץ החלל ותוכנית אפולו (להביא אדם לירח ולהחזירו בחזרה, מתוך כוונה בין השאר ליצור התפתחות משמעותית בטכנולוגיות תקשורת, מחשבים, ואלקטרוניקה).
על מנת לדחוף לקראת מטרה זו, מארגן הארגון תחרויות בינלאומיות שנתיות במגוון גדול קטגוריות (כולל, כדורגל). התחרויות כוללות אלפי משתתפים, מאות נבחרות ומאות רובוטים, והן אירוע הרובוטיקה הגדול בעולם. הדגש בכל הקטגוריות הוא על עבודה עצמאית של הרובוטים, ללא התערבות אנושית. בקטגוריות לבוגרים, המשתתפים הם לרוב מתארים ראשון, שני, ושלישי. הקטגוריות לצעירים מיועדות לתלמידי חטיבת ביניים ותיכונים.
תמונות של הרובוטים של הפקולטה להנדסה מאוניברסיטת בר-אילן מתחרים בתחרות רובוקאפ 2012 שהתקיימה במקסיקו סיטי.
בישראל, מייוצג הארגון על ידי הוועדה הלאומית הישראלית, בראשות ד"ר אלי קולברג ופרופ' גל קמינקא מאוניברסיטת בר-אילן. פרופ' קמינקא היה הישראלי הראשון שהשתתף בתחרות החל משנת 1997, כחלק מקבוצות אמריקאיות בליגת הכדורגל לבוגרים, ואף היה אחד מראשי הכנס ב־2002. ד"ר קולברג היה הראשון לעמוד בראש קבוצה ישראלית, ב־1999, כחלק מהליגה לצעירים. החל משנה זו, יוצגה ישראל על ידי קבוצות לצעירים. בין הפעילים בליגה לצעירים, המרצה יוסי חזן מהמרכז האוניברסיטאי אריאל.
ב־2009 השתתפה ישראל לראשונה בליגת הכדורגל לבוגרים, על ידי נבחרת מהמחלקה למדעי המחשב ב אוניברסיטת בר-אילן בראשות פרופ' גל קמינקא וד"ר קולברג, ודורגה בין ה-16 הטובות בעולם בליגת הרובוטים דמויי-אדם (Humanoids) הסטנדרטיים (Standard Platform League). הנבחרת (BURST: Bar ilan University Robot Soccer Team) העפילה לאליפויות העולם גם בתחרויות ב־2010, ו- 2011. ב־2011 נמנעה הופעת הנבחרת, כמו גם הנבחרות לצעירים, בתחרויות בטורקיה עקב חשש מבעיות אבטחה. מאז, השעתה הקבוצה את פעילותה בליגה זו.
ב-2012 השתתפה נבחרת RoBIU מהפקולטה להנדסה מבר-אילן, בליגת הרובוטים דמויי אדם בגודל קטן (Humanoid Kid-Size League) שהתקיימה במקסיקו. היא הגיעה עד לשלב רבע הגמר, ודורגה בין ה-8 הטובות בעולם. הנבחרת הוזמנה לבית הנשיא להציג את הרובוטים שלה בכנס הצגת פרויקטים לחדשנות בתחום המדע והטכנולוגיה.
קטגוריות בתחרות

התחרות כוללת ארבע קטגוריות עיקריות:
רובוקאפ כדורגל (בוגרים)
רובוקאפ הצלה (בוגרים)
רובוקאפ בבית - אינטראקציה עם סביבה אנושית (בוגרים)
רובוקאפ צעירים - תחרויות לתלמידי תיכון. בקטגוריה זו מספר תתי קטגוריות, כולל כדורגל, ריקוד, ועוד.
היסטוריית התחרויות

התחרויות נערכות מדי שנה במדינה אחרת. התחרויות נערכו עד כה במיקומים הבאים:
1996 - אוסקה, יפן (תחרויות אלו קדמו להקמת הארגון, ונקראו "תחרויות קדם").
1997 - נאגויה, יפן (תחרויות אלו היו התחרויות הרשמיות הראשונות. ישראלי ראשון ברובוקאפ כחלק מקבוצה אמריקאית לבוגרים).
1998 - פריז, צרפת
1999 - סטוקהולם, שוודיה (תחרויות אלו היו הראשונות בהן הוצגו רובוטים מליגות לצעירים. נציגות ישראלית רשמית ראשונה בליגות לצעירים).
2000 - מלבורן, אוסטרליה
2001 - סיאטל, ארצות הברית
2002 - פוקוקה, יפן (תחרויות ראשונות בהן הוצגו רובוטים הומנואידים).
2003 - פדובה, איטליה
2004 - ליסבון, פורטוגל
2005 - אוסקה, יפן
2006 - ברמן, גרמניה
2007 - אטלנטה, ארצות הברית
2008 - סוג'ו, סין
2009 - גראץ, אוסטריה (נציגות ישראלית ראשונה בליגה לבוגרים).
2010 - סינגפור
2011 - איסטנבול, טורקיה (כחודש וחצי לפני התחרות, כל הנבחרות הישראליות הונחו על ידי קב"ט משרד החינוך לבטל השתתפותם בתחרויות, עקב חשש לבעיות אבטחה).
2012 - מקסיקו סיטי, מקסיקו
2013 - איינדהובן, הולנד
ראו גם

FIRST
לואיג'י בוקריני

| --- | --- |

דיוקן מ-67–1764, צייר: פומפאו באטוני
 לידה:  19 בפברואר 1743 לוקה, איטליה
 פטירה:  28 במאי 1805 (בגיל 62) מדריד, ספרד
 מוקד פעילות:  הרפובליקה של לוקה 
 תקופת הפעילות:  מ-1756 
 זרם:  קלאסית
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  איטלקית, ספרדית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 מספר יצירות ידוע:  589.(מסודרות G.1-580 )
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
לואיג'י בוקריני (באיטלקית: Luigi Boccherini;‏
19 בפברואר 1743 – 28 במאי 1805) היה מלחין וצ'לן איטלקי מהתקופה הקלאסית.
חייו

בוקריני נולד בשנת 1743 בלוקה, למשפחה של אמנים ומוזיקאים מוכשרים. בוקריני גילה כישרון בנגינה בצ'לו כבר מגיל צעיר, וכשהיה בן שלוש עשרה, אביו שלח אותו ללמוד אצל המאסטרו די קפלה של סאן פייטרו, ומאוחר יותר אף הגיע לחצר המלכות בווינה בליווי אביו. בשנת 1764 נסע בוקריני למילאנו וביקר שם אצל המלחין ג'ובאני בטיסטה סמרטיני, וחזר מאוחר יותר לעיר הולדתו בשביל לנגן בתזמורת התיאטרון. הוא הרבה להלחין ואף הקים רביעיית מיתרים. בשנת 1766 נסע בוקריני למסע הופעות ברחבי אירופה עם הרביעייה שהקים. כשהגיע לפריז, בשנת 1767, זכה לקבלת פנים חמימה במוסד הקונסר ספיריטואל, שאפשרה לו להוציא לאור רביעיות, סונאטות ושלישיות.
בשנת 1769 קיבל בוקריני משגריר ספרד בפריז הזמנה לבקר בספרד. בוקריני נעשה למלחין בחצר הספרדית, והמשיך לכתוב שם יצירות רבות. מאוחר יותר עבד בוקריני תחת חסותו של נסיך פרוסיה, וילהלם. אחרי מותו של הנסיך, חזר בוקריני לספרד. בשנת 1800 ארגן בוקריני קונצרטים רבים וכתב יצירות בשביל אחיו של נפוליאון בונפרטה, לוסיאן. למרות פופולריותו הרבה של בוקריני, שאף התבטאה בכך שהמו"ל שלו הוציא לאור רביעיות של מלחינים אחרים תחת שם בוקריני, הוא מת חסר כל במדריד בשנת 1805 ממחלת השחפת.
יצירתו

כשהתחיל בוקריני להלחין, הוא היה מלחין טיפוסי לתקופתו וגם צ'לן וירטואוז, דבר שניכר בקונצ'רטי שכתב לצ'לו. הוא כתב גם יצירות רבות לגיטרה הספרדית (שלעיתים אף חיקה את צליליה בכלי הקשת האחרים), שהנודעת שבהן היא ה"נסיגה ממדריד", חמישיית גיטרות בדו מז'ור. בחמישיות שכתב הוא נהג לצרף שני צ'לי במקום צ'לו אחד וגם קונטרבס. הוא גם כתב יצירות קאמריות אחרות, כמו שמינייה בסול מז'ור, רביעיית מיתרים בסול מז'ור וכו'. כמו כן הוא גם כתב שמונה עשרה סימפוניות, כמו הסימפוניות ברה מינור ("ביתו של השטן") ובלה מז'ור.
בוקריני הושפע מהאלגנטיות האיטלקית, והושפע גם בצעירותו מרוח "הסער והפרץ" כשביקר בווינה. אך בוקריני הושפע בעיקר מימי שהותו באנדלוסיה (ספרד), שם הושפע מהריקודים הספרדיים ומוזיקת הגיטרה המורכבת. כל השפעותיו אלה הפכו את סגנונו האישי של בוקריני למקורי ומרתק, שהשפיעו על הדורות הבאים. לבוקריני היה מינואט.
הנצחה

מפרצון בוקריני באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של לואיג'י בוקריני.
הערות שוליים

↑  לואיג'י בוקריני באתר www.luigi-boccherini.org
↑  מדור שמו של מפרצון בוקריני באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258864905171  PLWABN: 9810639982005606  BIBSYS: 1460961539848  BNC: 000102221  BNE: XX1112664  BnF: cb13891612q (data)  CANTIC: a11818086  CiNii: DA07230461  GND: 118659170  ICCU: CFIV025539  ISNI: 0000 0001 2142 9437  LCCN: n79107744  LNB: 000037596  MusicBrainz: 5c1a3f8f-d5e5-4dcd-9e44-9443f06bb77d  NDL: 00762891  NKC: jn19990000868  NLA: 36054719  NLK: KAC199602833  NSK: 000045894  NTA: 070321620  RERO: 02-A000021018  SELIBR: 41697  SNAC: w65m64st  SUDOC: 080715575  Trove: 1203236  VcBA: 495/92076  VIAF: 89067361   WorldCat (עם VIAF): 89067361
אוטאקו

אוטאקו יפנים קונים מאנגה בכנס
רובע אקיהברה בטוקיו הוא אתר התכנסות אוטאקו פופולרי.
אוטאקו (באנגלית: Otaku, ביפנית: おたく או オタク) היא מילת סלנג יפנית שמשמעותה "אדם המכור לאנימה ומאנגה".
לעיתים מתייחס המונח גם למי שמכור למשחקי וידאו או לגאדג'טים, ולפעמים יכול המונח להתייחס גם למי שסובל מהפרעה טורדנית־כפייתית כלפי מושאים אחרים כמו:
Pasokon Otaku (אדם שרוב חייו מרוכזים סביב המחשב האישי שברשותו).
Tetsudo Otaku (אדם שמגלה חיבה ועניין בכל דבר הקשור ברכבות).
Gunji Otaku (אדם שרוב חייו מרוכזים סביב דברים צבאיים, "מורעל צבא").
תחומים נוספים שאליהם מתייחס המונח עשויים להיות אמנויות לחימה, מוזיקה ועוד.
ביפן

המונח אוטאקו היה בעבר דרך מנומסת להגיד "ביתך" או "משפחתך" (ביפנית: お宅 או 御宅), או דרך מנומסת ומרומזת להתייחס לדבר של האדם עימו מדברים. בתחילת שנות ה־80 החלו חובבי האנימה לכנות את עצמם ואת חבריהם בעלי העניין המשותף בכינוי "אוטאקו", כבדיחה על עצמם. המונח הגיע לציבור הרחב, כולל מעריצי המסאית והקומיקאית אקיו נאקאמורי.
בסדרת הספרים "Otaku no Kenkyuu" (בעברית: "מחקר על אוטאקו") בחנה נאקאמורי את השימוש במונח על ידי גיקים. המונח הפך יותר ויותר פופולרי, בעיקר אחרי תפיסתו של האנס ורוצח סדרתי בשם טסוטומו מיאזאקי. בדירתו של מיאזאקי נמצאו אלפי קלטות של הנטאי ולוליקון. מקרה זה הביא לשנאה ולפחד כלפי אוטאקו בכל רחבי יפן. למרות שהשנאה והפחד כבר לא כל כך מצויים, המונח נתפס עדיין כעלבון, בדומה למונח "חנון" בעברית.
ביפן > סוגים

האוטאקו היפני הטיפוסי, הוא בעיקר מי שנמשך מאוד לאנימה או למאנגה, מחולק לשני סוגים מרכזיים המבטאים את עוצמת האובססיה:
היקיקומורי – תופעה חברתית שנפוצה ביפן, של אנשים המבודדים עצמם ככל הניתן מהחברה, בדרך כלל גרים בחדרם ולא מקיימים קשר עם הסביבה.
אוטאקו – צעיר שמנסה לתקשר עם אנשים (בעיקר אוטאקו אחרים), אך מתקשרה לנהל קשרים חברתיים אחרים.
ההבדלים המרכזיים בין שני סוגי האוטאקו מתאפיינים ביחסם של האוטאקו אל סביבתם. בעוד שהיקיקומורי מסתגר בד' אמותיו, ואחת מדרכי התקשורת היחידות שהוא מנהל היא שליחת הודעות בפורום 2channel (פורום יפני שידוע בכמות ההיקיקומורי הרושמים בו), האוטאקו הולך לכנסים, מבקר בתכיפות בשכונת אקיהברה, הולך להופעות של Seiyuu (שחקנים מדובבים), וצופה באנימה עם אוטאקו אחרים.
סוגים נוספים:
Otome – למרות שמרבית האוטאקו הם בחורים בשנות העשרים לחייהם, ישנן גם בחורות שהן אוטאקו, המכונות "Otome" ("נערה").
Akiba-chan/Akiba-kei – אוטאקו שמבלים את רוב זמנם בסיור ובקניות ברחבי אקיהברה, שם הם משקיעים את מיטב כספם על דוג'ינשי (מנגה בהוצאה עצמית), Eroge (משחקי מחשב אירוטיים, קיצור של Erotic Game), מאנגה ו־DVD.
ביפן > מערכות יחסים

קיימת תופעה של יפנים המקיימים מערכות יחסים אינטימיות דמיוניות עם דמויות מאנגה, עם דמויות אנימה וירטואליות או עם בובות שלהן, ואף כאלו הרואים בעצמם כנשואים לדמויות אלה.[דרוש מקור]
בעולם המערבי

בזכות התפתחות הפאנסאב בעידן הדיגיטלי, ובזכות הפצת DVD של אנימה בארצות הברית, האוטאקו בארצות הברית החלו לחקות את היפנים ולערוך כנסים משלהם. אט אט התפתחה בארצות הברית תרבות אוטאקו שונה לגמרי מזו היפנית.
פירושו של המונח אוטאקו באנגלית השתנה. במקום שהמונח יתאר אובססיה לדבר או לנושא מסוים שמעסיק בדרך כלל את האוטאקו, המונח הפך להיות כמעט בלעדי לחובבי האנימה והמאנגה כיוון שהם אלה ייבאו אותו. ראוי להזכיר שהאוטאקו המערבי הוא רק חובב של הז'אנר וברוב המקרים איננו אובססיבי כמו האוטאקו היפני. כתוצאה מכך, יכולים להיות לאוטאקו המערבי חיי חברה מפותחים למרות תחביביו המוזרים לכאורה. ברוב המקרים האוטאקו המערבי לא צופה באופן מוגזם בסרטי אצ'י והנטאי כמו האוטאקו היפני ולכן הוא אינו נתפס באופן שלילי בעיני הציבור. בשל הבדלים אלה בארצות הברית אחוז הגברים והנשים שצופים באנימה אוזן יותר והתופעה אינה מוגבלת או מאפיינת מגדר מסוים. האוטאקו המערבי ישאף לחלוק את תחביביו עם חבריו ואילו האוטאקו היפני יחשוש לרוב לדבר על אנימה בפרהסיה. האוטאקו המערביים סולדים מדיבוב לאנגלית (או לכל שפה אחרת שאינה יפנית) ומאמינים שיש לצפות באנימה בשפה היפנית בלבד. במקרים רבים האוטאקו המערביים מתעניינים בתרבות היפנית וחלקם אף מנסים את כוחם בלימוד השפה או מתאמנים באמנויות לחימה יפניות.
בעולם המערבי > בישראל

קהילת האוטאקו בישראל שואבת את רוב מאפיינה מקהילות האוטאקו שנוצרו במדינות אחרות בעולם, ובעיקר מארצות הברית. רוב האוטאקו הישראלים דומים בתכונותיהם לאוטאקו מערביים אחרים. הקהילה התפתחה בעיקר בזכות רשת האינטרנט. קהילת האוטאקו הישראלית עודה מבוססת ברובה על תקשורת אינטרנטית באמצעות דיונים בפורומים, בצ'אטים, במסרים מיידיים ובקבוצות פייסבוק (שאף מהווה פלטפורמה נוחה לפרסום כנסים ועדכונים מטעם אמא"י וארגונים אחרים שקשורים לקהילה). הקהילה לוקחת חלק בפסטיבל אייקון המתקיים מדי שנה בסוכות, בכנסים ובפסטיבלים שונים של מדע בדיוני ושל פנטזיה.
בעולם המערבי > מילים ביפנית שיובאו על ידי אוטאקו מערביים

תרבות האוטאקו המערבית עושה שימוש נרחב בשפה היפנית, וישנם אוטאקו מערביים בעלי שליטה נרחבת שפה היפנית או באוצר מילים יפניות. משום כך ישנן מילים ומונחים השגורים בפיו של כל אוטאקו מערבי והוא משלב אותם לפעמים בשפתו. הדבר יוצר שילוב של אנגלית ויפנית בארצות הברית (שילוב שאותו הם מכנים "Otakuese"), או שילוב של עברית ויפנית בישראל. דוגמאות למילים ומונחים שכאלה הם:
אנימה (Anime, アニメ) – סגנון האנימציה היפנית.
מאנגה (Manga, 漫画) – "קומיקס" ביפנית, במערב מתייחס המונחלקומיקס יפני בלבד.
האי (Hai) – "כן".
אִִיֶֶה (ie, いいえ) – "לא".
בָָָּּקָָה (baka, 馬鹿) – "טיפש/טמבל".
קאוואיי (kawaii, 可愛い) – "חמוד/ה" ביפנית. האוטאקו היפנים משתמשים במילה moe.
אריגטו (arigato, ありがと) – "תודה".
סוברשי/סוגוי (Sugoi, すごい) – "מדהים" או "נפלא".
בישונן/בישוג'ו – "נער צעיר ויפה" (בדרך כלל נער שהוא יפה בצורה נשית לדוגמה בעל שיער ארוך) ו"נערה צעירה ויפה". מונח זה מקוצר במקרים רבים ל"ביש" או "בישי" (בעיקר בלשון זכר).
קונו (kono) – סוג, מין. מתייחס בדרך כלל אל יצורים וסוגי חפצים מוזרים.
יארו (yaru) – ממזר, תחמן. בדרך כלל משתלב עם המושג "קונו".
קונויארו (konoyaru) – חתיכת ממזר, שילוב המילים קונו ויארו.
יארודומו (yarudomo) – חבר'ה, חברים, משפחת מילים המייצגת "אנחנו" "אותנו" או כל דבר הקשור במספר חברים.
באסא/באסאן – פירוש המילה הוא סבא, סבתא, זקנה או זקן, אלה אינן מילים מכבדות ואף פוגעות.
צ'יבי (Chibi) – "קטן". מתאר את סגנון הציור 'סופר דפורמד', או מישהו נמוך ביותר.
נאני (Nani, 何) – "מה?" או "כן?".
מאנגקה – כותב קומיקס יפני, בא מהמילה "מאנגה". לייתר דיוק – כותב מאנגות.
וואי־וואי (wai-wai) – אונומטופיאה של מישהו מאושר, דומה ל"יש" בעברית.
הנטאי (Hentai, へんたい) – "סוטה".
בעולם המערבי > תוספות לשם הלקוחות מהשפה היפנית

סאן (san): תואר המייצג פנייה לאדם השווה לך, אדם בגילך, חבר, או אדם שאינך יודע מה מעמדו או גילו.
סאמה (sama): תואר המשמש כשמתייחסים לאדם מכובד או מבוגר יותר.
סנפאי (senpai): תואר המשמש כאשר פונים למישהו שוותיק ממך במקום מסוים. למשל מי שלומד בשכבה גבוהה יותר בבית הספר, או עובד ותיק יותר. אין חובה להשתמש בתואר זה ופעמים רבות משתמשים בפשטות בתואר "סאן".
סנסיי (sensei): תואר לאדם שמאמן אותך או מלמד אותך או לאדם בעל תארים רבים. אוטאקו מוסיפים את התואר סנסיי לשמות מוערכים של יוצרי מאנגה.
צ'אן (chan), קוּן (Kun): תארים שמוסיפים לשמותיהם של ילדים קטנים או של חברים קרובים, בתור כינוי חיבה ולשם הבעת קרבה. צ'אן משמש בעיקר כתואר בלשון נקבה וקוּן – בלשון זכר.
סינפו (senpoo): תואר הניתן לאדם הנמצא ברמה שווה או גבוהה יותר אשר מעריצים ומכבדים. תואר זה נחשב מכובד יותר מסנפאי אך אינו זוכה לשימוש רחב.