stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאיל יעקובלביץ' ואליאנסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במאי 1915 האימפריה הרוסית כותאיסי, האימפריה הרוסית
 פטירה:  23 ביוני 1987 (בגיל 72) ברית המועצות סבסטופול, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, ברית המועצות
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1937–1945 (כ־8 שנים)
 דרגה:   לייטננט (סגן משנה)
 תפקידים בשירות
 מפקד כיתת מקלעים של גדוד סיור מס' 932 באוגדת סיור מס' 252 של הארמייה ה-46
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה החזית הדרום-מערבית (מיוני עד דצמבר 1941)  החזית האוקראינית השנייה  החזית האוקראינית השלישית
 עיטורים
 עיטור לנין  גיבור ברית המועצות (15.05.1946; מס' 9019)  עיטור כוכב הזהב  2 עיטורי מלחמת המולדת מדרגה שנייה ומדרגה ראשונה (7 במאי 1945; 6 באפריל 1985)  עיטור הכוכב האדום (10 במרץ 1945)
 הנצחה
 קבור בשדרת הכבוד של העיר סבסטופול (הקילומטר החמישי בכביש באלאקלאווה)
 
מיכאיל יעקובלביץ' ואליאנסקי (25 במאי 1915 – 23 ביוני 1987), היה איש צבא סובייטי שהשתתף במלחמת העולם השנייה, מפקד כיתת מקלעים של גדוד סיור מס' 932 באוגדת סיור מס' 252 של הארמייה ה-46 בחזית האוקראינית השנייה שקיבל עיטור גיבור ברית המועצות, סגן זוטר.
ביוגרפיה

נולד למשפחת פועלים יהודים. בשנת 1936 סיים את לימודיו בבית הספר הטכני לאווירופוטוגאודזיה (צילום אוויר), עבד כטכנאי גיאודזיסט. בצבא האדום מאז 1937. בוגר בית הספר לחיל הרגלים הצבאי בשנת 1939.
השתתף במלחמה העולם השנייה מיוני 1941 עד שנפצע בדצמבר אותה השנה. בהמשך שולב בחזית הערבה. לאחר שנפצע בפעם השנייה והחלים צורף לארמייה ה-52 ואחר כך לארמייה הרביעית המעוטרת.
בליל 30 במרץ 1945, כיתת מקלעים בפיקודו הייתה אחת הראשונות שצלחו דנובה ליד העיירה קומרנו שבסלובקיה. לאחר שתפסו מובלעת בצד הימני של הנהר, מקלעי המכונה השתלטו על העיר בקרבות. על כך הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות ב-15 במאי 1946. נפצע פעמיים במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה שוחרר מן הצבא הפעיל. בהמשך חי ועבד בסבסטופול.
הערות שוליים

↑  דף על שמו באתר "גיבורי המדינה" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
מייקל אלפיק

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  19 בספטמבר 1946 צ'יצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  7 בספטמבר 2002 (בגיל 55) וילסדן, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1969–2002 (כ־33 שנים)
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון 
 פרופיל ב-IMDb
 
מייקל ג'ון אלפיק (באנגלית: Michael John Elphick; 19 בספטמבר 1946 - 7 בספטמבר 2002) היה שחקן אנגלי. הוא היה ידוע בבריטניה מהופעותיו בטלוויזיה הבריטית, בעיקר מתפקידו כבלש פרטי בסדרה "בון" של ITV, ומתפקידו בדמות הארי סלייטר באופרת הסבון "איסטאנדרס" של ה-BBC. אלפיק היה מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "גורקי פארק".
בצעירותו נראה אלפיק מבוגר מכפי גילו, ועם המבטא הקוקני הצרוד והבעת הפנים הלעגנית שלו הוא גילם לעיתים קרובות גברים קשוחים ומאיימים.
אלפיק נאבק בהתמכרותו הקשה לאלכוהול. הוא הודה שבשיא ההתמכרות היה שותה שני ליטרים של משקה ליום, מה שתרם למותו מהתקף לב ב-2002.
ביוגרפיה

אלפיק נולד וגדל בעיר צ'יצ'סטר שבמחוז סאסקס, שם היה למשפחתו אטליז. הוא למד בבית ספר לבנים בצ'יצ'סטר והשתתף בכמה הצגות בבית הספר בהן "נוח" ו"חלום ליל קיץ". בתחילה חשב להצטרף לצי הסוחר ובזמן החופשות מבית הספר עבד במספנה המקומית.
למשחק הגיע אלפיק במקרה כשבגיל 15 עבד כעוזר חשמלאי בבניית תיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר. הוא התחיל להתעניין במשחק כשצפה בכוכבים כגון לורנס אוליבייה, מייקל רדגרייב וסיביל תורנדייק. אוליבייה יעץ לאלפיק ללכת לבית ספר למשחק, והציע לו מונולוגים כדי שיציג אותם באודישנים. מתוך מספר הצעות בחר אלפיק ללמוד בבית הספר "Central School of Speech and Drama" מכיוון שאוליבייה למד שם.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-1963 פגש אלפיק את ג'וליה אלכסנדר, מורה בבית ספר, והיא הייתה בת זוגו עד ליום מותה מסרטן ב-1996. לבני הזוג נולדה בת בשם קייט.
במשך שנים רבות נאבק אלפיק באלכוהוליזם. ב-1988 ניסה לראשונה להפסיק לשתות, אחרי שהרופאים הזהירו אותו שהוא ימות תוך שנה אם ימשיך לשתות. בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים ביקש עזרה אצל אלכוהוליסטים אנונימיים, אבל ב-1996 הודה שהוא חזר לשתות כמקודם.
ב-7 בספטמבר 2002 נפטר אלפיק מהתקף לב שהוחמר בגלל בעיית השתייה שלו. הוא התמוטט בביתו בווילסדן גרין שבלונדון, הובהל לבית חולים שם נפטר, 12 ימים לפני יום הולדתו ה-56. הוא נקבר בקרמטוריום צ'יצ'סטר.
הערות שוליים

1 2 3  "The life of Michael Elphick". BBC News. 2002-09-10. נבדק ב-2007-03-20.
↑   Michael Elphick (Obituary), The Telegraph, 11 September 2002
↑  "Sad Elphick told stop drinking or quit Eastenders". Sunday Mirror.
↑  Philip Purser (2002-09-11). "Michael Elphick". The Guardian. London. נבדק ב-2007-03-20.
↑  Honour Thy Father and Thy Mother: Part 1
↑  Lampert, Nicole. "Boon star Elphick dead at 56". Daily Mail. London.
1 2    David Sapsted, ‏Drinker Elphick leaves £50,000, The Telegraph, 23 November 2002
↑  "The life of Michael Elphick". BBC News. 10 בספטמבר 2002. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Actor Michael Elphick dies". BBC News. 2002-09-10. נבדק ב-2007-03-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810683304005606  BNE: XX1500197  BnF: cb13945717t (data)  GND: 173676529  ISNI: 0000 0000 6301 622X  LCCN: nr00031851  NKC: xx0158060  NTA: 073120847  SUDOC: 079922511  VIAF: 19519749   WorldCat (עם VIAF): 19519749
מנזר סטפנוס הקדוש

מנזר סטפנוס הקדוש (פרסית کلیسای سن استپانوس; ארמנית Սուրբ Ստեփանոս) הקרוי על שמו של סטפנוס הקדוש, ממוקם בעמק הנהר אראס הזורם לאורך גבולן של איראן ואזרבייג'ן. המתחם ממוקם כ-15 ק"מ מערבית לג'ולפה במחוז מזרח אזרבייג'ן באיראן. כדי להבדילו ממנזרים בעלי שם זהה הוא מכונה גם "מגהרט" על שם הגבעה עליה הוא נבנה או "דרשם" על שם קבר ששכן בעבר בקרבת מקום. בשנת 2008 הוכרז המנזר כאתר מורשת עולמית, יחד עם הריסות הכפר דרשם השוכן במורד הנהר ובו כנסייה ובית קברות, וכן עם קפלת צ'ופאן שבמעלה הזרם. השטח המוכרז על שלושת חלקיו משתרע על פני כ-84 הקטאר בסך הכל.
היסטוריה

המנזר נזכר לראשונה בשנת 649. הוא נפגע במהלך המאה ה-12 והמאה ה-13 כתוצאה ממאבקיהם של הסלג'וקים בביזנטים, אך לאחר מכן, במחצית השנייה של המאה ה-13, הפגינו הולגו חאן ויורשיו סבלנות כלפי הנוצרים המקומיים. למנזר נודעה השפעה רבה במאה ה-14, עת נחשב למרכז חשוב של אומנות ולימודים, ונכתבו בו יצירות בנושאי דת, היסטוריה ופילוסופיה. חלק מיצירות אלה השתמר והן מוחזקות בירוואן ובוונציה.
בתחילת המאה ה-15 בא המנזר תחת השפעת הספווים אשר המשיכו והעניקו חסות לארמנים המקומיים, אולם ב-1604 הגלה השאה עבאס הגדול כרבע מיליון ארמנים מהאזור מסיבות אסטרטגיות. תושבים אלה הועברו למרכז איראן והרחק מהאזור ששכן סמוך לגבול עם האימפריה העות'מאנית. אך במחצית השנייה של המאה ה-17, כאשר ביססו הספווים את שלטונם באזור מחדש, שב המרכז לפעול. המנזר שוקם ונבנה מחדש בין 1819 ל-1825, ובאותה עת נרכש כפר דרשם הסמוך על ידי הכנסייה הארמנית.
האתר

מנזר סטפנוס הקדוש - המנזר שוכן על מדרון תלול, וצורתו כשל מלבן באורך של 72 מטרים וברוחב של 48 מטרים. למבנה צמודים שני אגפים - באחד שוכנת כנסייה ובאחר מגורים לנזירים. בפינותיו של המבנה מתנשאים מגדלים עגולים המשווים לו מראה מבוצר. אורכה של הכנסייה הוא 27 מטר והיא מתנשאת לגובה של 25 מטר.
בכנסייה ארבעה עמודים רבועים, הנושאים מגדל פעמונים בן שתי קומות - הראשונה מלבנית, והשנייה בצורת כיפה הנחה על שישה עמודים. צורתה של הכנסייה היא כשל צלב יווני שבמרכזו כיפה גדולה. הקירות עשויים אבנים כפי שמקובל באדריכלות הארמנית הדתית. פנים הכנסייה מעוטר בציורים רבים, בעיקר בצידה הפנימי של הכיפה, ואלה הושפעו מעיטוריה של קתדרלת אצ'מיאדזין בשילוב עם מוטיבים איראנים.
דרשם - הכפר דרשם השוכן כשני קילומטרים במורד הנהר, היה נושב עד רצח העם הארמני ב-1915 וכיום הוא הרוס. המבנה היחיד ששרד ממנו הוא הכנסייה שנבנתה בצורת בזיליקה, וכיפתה המרכזית נתמכת על ידי ארבעה עמודים. סמוך לכנסייה שוכן בית קברות שבו קברים המתוארכים למאה ה-16.
צ'ופאן - קפלת צ'ופאן ("הרועה") שוכנת בסמוך לג'ולפה, כעשרה קילומטרים ממנזר סטפנוס הקדוש. צורתה כשל מלבן באורך של 6.5 מטר וברוחב של 5.5 מטר והיא השתמרה בצורה טובה למדי.
ראו גם

מנזר תדאוס הקדוש
שער הכניסה למנזר
מבט כללי על המנזר וההרים המקיפים אותו
מיכאיל יפרמוב (שחקן)

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1963 (בן 60) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Михаил Олегович Ефремов 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1976 
 מקום לימודים:  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה (1987) 
 בן או בת זוג:  יבגניה דוברובולסקאיה (1989–1997)  Kseniya Kachalina 
 צאצאים:  ניקיטה יפרמוב, Anna Maria Efremova 
 פרסים והוקרה:  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית (1995)  פרס הפדרציה הרוסית (2001)  פרס נשר הזהב  פרס ניקה  פרס TEFI 
 http://www.m-efremov.ru/
 פרופיל ב-IMDb
 
מיכאיל יפרמוב (ברוסית: Михаил Ефремов; ‏ נולד ב-10 בנובמבר 1963, מוסקבה) הוא שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע רוסי. הוא זכה בפרס הפדרציה הרוסית. בשנת 1995 הוענק לו תואר "אמן כבוד" של הפדרציה רוסית.
ביוגרפיה

מיכאיל יפרמוב נולד במוסקבה למשפחת שחקני תיאטרון אולג יפרמוב ואלה פוקרובסקאיה. כבר בהיותו ילד הוא שיחק בהצגה של התיאטרון האמנותי של מוסקבה ובשנת 1976 לראשונה הצטלם בסרט. לאחר שרות בצבא האדום הוא התחיל ללמוד משחק בשנת 1987 סיים את לימודיו. בשנים 1987–1990 מיכאיל יפרמוב היה בין ראשי תיאטרון-סטודיו "סוברמניק-2".
בשנת 1991 הוא התקבל לתיאטרון על שם צ'כוב במוסקבה. בהמשך הוא עבר לתיאטרון סוברמניק וגילם את פיוטר השלישי, קיסר רוסיה בסרט צוערי הצי 3. כמו כן גילם דמות משנית בסדרה "ק.ג.ב. בסמוקינג".
בשנת 2007 מיכאיל יפרמוב זכה בפרס נשר הזהב על משחקו בסרט 12 והופיע בתפקיד קצר בסרט לפריז, כמו גם בסרט המוערך "צרפתי". במהלך הקריירה הוא הצטלם לעשרות סרטים. בשנת 2020 הוקרן הסרט שוער הגלקסיה בהשתתפותו וב-2021 ייצא סרט הפנטזיה סוסון גבנונון.
משנת 2009 ועד ל-2014 הוא היה מנחה של תוכנית טלוויזיה "חכה לי" בערוץ הראשון.
ביוני 2020 היה מעורב בתאונת דרכים במרכז מוסקבה במהלכה נהרג אדם אחד. שוטרי משטרת מוסקבה עיכבו אותו לאחר שהתברר כי נהג תחת השפעת אלכוהול. הוא נשלח לחודשיים מעצר בית. בספטמבר אותה שנה נשלח לשמונה שנות מאסר לתשלום פיצויים בסך 800 אלף רובל למשפחת ההרוג.
חיים אישיים

מיכאיל יפרמוב היה נשוי חמש פעמים ויש לו שישה ילדים.
מיסטר בין (סדרת אנימציה)

| --- | --- |
משמאל לימין: גברת ג'וליה ויקט, סקראפר (ניתן לראות רק את הזנב), מיסטר בין, טדי ואירמה גוב
משמאל לימין: גברת ג'וליה ויקט, סקראפר (ניתן לראות רק את הזנב), מיסטר בין, טדי ואירמה גוב
 מבוסס על:  מיסטר בין 
 סוגה:  אנימציה קומדיה סלפסטיק
 יוצרים:  רואן אטקינסון ריצ'רד קרטיס
 מדבבים:  רואן אטקינסון כמיסטר בין
 ארץ מקור:  בריטניה הונגריה
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  5
 מספר פרקים:  130
 תוכנית מקור:  מיסטר בין
 הפקה
 חברת הפקה:  Tiger Aspect Varga Studio
 הפצה:  פרימנטל 
 מוזיקה:  הווארד גודל 
 אורך פרק:  20 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ITV
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2 רשת (בשפת המקור), ערוץ הילדים (מדובב)
 תקופת שידור מקורית:  5 בינואר 2002 – 8 באוקטובר 2019 
 קישורים חיצוניים
 www.mrbean.com
 דף התוכנית ב-IMDb
 
מיסטר בין (באנגלית: Mr. Bean: The Animated Series) היא תוכנית טלוויזיה מונפשת מסוגת קומדיית סלפסטיק, משנת 2002 שנוצרה באולפני Varga לפי תוכנית הטלוויזיה הפופולרית "מיסטר בין". התוכנית כוללת דמויות מהתוכנית המקורית, לרבות מיסטר בין, אירמה גוב (חברתו של בין), טדי והנהג המסתורי של הרליאנט סופר-ואן, בתוספת דמויות חדשות: גברת ויקט - בעלת הדירה של בין - וחתולה האכזרי סקראפר, וכן גם לוטי, דובת הצעצוע של אירמה.
כמו בתוכנית המקורית, כללה התוכנית מעט מאוד דיאלוג, ובדרך כלל כללה לכל היותר רחשי קול ומלמולים, לצד אלמנטים של סלפסטיק. רואן אטקינסון דיבב את דמותו של מיסטר בין; כמו כן, תנועות הגוף של הדמות מבוססות על תנועותיו של אטקינסון עצמו. שאר המדבבים הם ג'ון גלובר, רופרט דגאס, גארי מרטין, סאלי גרייס ולורלי קינג.
אף על פי שהשם הרשמי של התוכנית הוא "מיסטר בין", משדרים רבים בחרו להוסיף לשם סיומת שנועדה להבדילה מהתוכנית המקורית, כגון "סדרת האנימציה" (The Animated Series).
תקציר העלילה

עלילת הסדרה דומה מאוד לעלילת הסדרה המקורית, עם זאת, קיימים מספר שינויים. הסדרה עוקבת אחרי מיסטר בין, כאשר הוא מפשל שוב ושוב בכל מקום שאליו הוא הולך, הוא חי בדירה שכורה ובעלת הבית הזקנה גרה בקומה אחת מתחתיו עם חתול, לבין יש חברה עם דובי זהה לשלו, ומדי פעם הם יוצאים, וכמובן שהוא מפשל במשהו שם.
ראו גם

החופשה של בין
בין (סרט)
מיסטר בין
דמויות הסדרה
מנזר סטודניצה

מנזר סטודניצה (סרבית: Манастир Студеница) הוא אחד המנזרים הגדולים והעשירים של כנסייה האורתודוקסית הסרבית. הוא שוכן במרחק 39 ק"מ דרומית-מזרחית לעיר קראלייבו, במרכז סרביה.
סטפן נמאניה, מייסד המדינה הסרבית בימי הביניים, הקים את המנזר ב-1190. המתחם בין הקירות המבוצרים של המנזר כולל בתוכו שתי כנסיות: כנסיית הבתולה וכנסיית המלך, ששתיהן נבנו באמצעות שיש לבן. המנזר התפרסם בעיקר בשל אוסף ציורי הפרסקו הביזנטיים שלו, המתוארכים לתקופת המאה ה-13 והמאה ה-14.
בשנת 1986 העניק אונסק"ו למנזר מעמד של אתר מורשת עולמית.
היסטוריה

המנזר, המוקדש לבתולה הקדושה, הוא כנסיית האם של כל המקדשים הסרביים. עבודות הבנייה הראשוניות הושלמו באביב 1196, כאשר סטפן נמאניה נטש את כסאו והתיישב באתר שבו שוכן המנזר. לאחר שסטפן עבר למנזר כילַנְדָרִיוּ הסרבי בהר אתוס, החל בנו ויורשו, סטפן נמאניץ', בטיפול במנזר. נמאניה מת בכילַנְדָרִיוּ ב-1199. סאבה, בנו השלישי נמאניה, העביר את שרידיו של נמאניה לסטודניצה לאחר התייעצות עם סטפן ווקאן נמאניץ'. תחת השגחתו של סאבה סטודניצה הפך למרכז הפוליטי, תרבותי ורוחני של סרביה הימי-ביניימית. סאבה נחשב למחבר של "הטיפיקון של סטודניצה" שהוא ספר שבו מתוארים חייו של נמאניה, דבר המהווה תיעוד גם של חיי הנזירים באותה תקופה.
סטודניצה זכה לטיפולם הצמוד של חברי שושלת נמאניץ'. המלך סטפן ראדוסלב בנה ב-1235 נרתקס בצמוד לכנסייה. המלך מילוטין בנה כנסייה קטנה אך יפה המוקדשת לקדושים יואכים ואנה (אמה של מריה).
לאחר נפילתן של המדינות הסרביות האחרונות ב-1459, תקפו העות'מאנים את המנזר בתדירות גבוהה. עבודות השיקום המשמעותיות הראשונות נערכו ב-1569, כאשר הפרסקאות בכנסיית הבתולה נצבעו מחדש. בתחילת המאה ה-17 סבל המנזר משרפה ומרעידת אדמה, וחלק מהמסמכים ההיסטוריים והמורשת התרבותית נהרסו לצמיתות.
אדריכלות

כנסיית הבתולה היא בזיליקה כיפתית בעלת ספינה יחידה. בקצה המזרחי של הכנסייה נמצא אפסיס בעל שלושה קירות, בעוד שבמערב נמצא הנרתקס המורחב; כמו כן, בכנסייה יש מבואות בצפון ובדרום. בשנות ה-30 של המאה ה-13 הוסף לכנסייה אקסונרתקס גדול. בחזיתות הכנסייה נבנו שיפועי אבן משיש לבן; בפנים, הכנסייה מקושטת בגושי טוף. החלק החיצוני של הכנסייה בנוי בסגנון רומנסקי וביזנטי, ושילוב זה יוצר סגנון אדריכלות מיוחד הידוע בשם אסכולת ראשקה (Raška School).
בכיוון צפון-מערב ביחס לכנסיית הבתולה שוכנת כנסיית הקדושים יואכים ואנה, הידועה ככנסיית המלך בזכות המלך מילוטין שהקים אותה. כנסייה זו נבנתה ב-1314 בצורת צלב דחוס, כאשר הגג בנוי בצורת כיפה מתומנת. כנסייה זו נבנתה מאבן ומטוף, כאשר החזיתות שלה מטויחות.
במתחם המנזר נמצאת גם כנסיית ניקולאס הקדוש, שהיא כנסייה קטנה בעלת ספינה בודדת המקושטת בפרסקאות המתוארכים למאה ה-12 וככל הנראה תחילת המאה ה-13. בין כנסיית ניקולאס הקדוש לכנסיית המלך נמצאים היסודות של כנסיית יוחנן המטביל. בכיוון מערב לכנסיית הבתולה שוכן רפקטוריום עתיק שנבנה מחצץ בתקופת הארכיבישוף סאבה. לבסוף, בחלק המערבי של מתחם המנזר נמצא מגדל פעמון שנבנה במאה ה-13. בעבר הייתה במתחם גם קפלה, אך היא נהרסה ונותרו ממנה רק שבריהם של מספר פרסקאות. קטעי פרסקאות נמצאו גם בחלק החיצוני של הנרתקס, והם מייצגים בצורה טובה את הגנאלוגיה של שושלת נמאניץ'. הדעה הרווחת היא כי הם קשורים באופן הדוק לפרסקאות מכנסיית הבתולה המתוארכים לשנת 1208 או 1209.
בכיוון צפון מהרפקטוריום שוכנים מגורי הנזירים שנבנו במהלך המאה ה-18, וכיום שוכן בהם מוזיאון קטן שבו ניתן לצפות בחלק מהאוצרות של סטודניצה. אולם, המלחמות התכופות והביזות גרמו לירידה משמעותית בכמות האוצרות של סטודניצה.
אמנות

ההישגים האמנותיים של עבודות הגילוף בסטודניצה מתבטאים בעיקר בארבעת השערים של כנסיית הבתולה, ובעיקר השער המערבי, הנמצאים בין הנרתקס והאקסונרתקס. בקיר הצפוני הנמצא מתחת לפינה נמצא חלון העשוי משמשות ריבועיות קטנות עם מדליונים החרוטים על משטח עופרת, המייצגים את שמונה החיות המסמלות את מעלותיה של הבתולה. ישנם שני קישוטים בצורת ורד המעטרים את העין האלוהית. ככל הנראה, הבונים החופשיים הגיעו לסטודניצה מאזור הים האדריאטי, ייתכן כי אף מהעיר קוטור, היכן שנמאניה החזיק בבעלותו ארמון. הבונים החופשיים הותירו אחריהם כתובת באותיות סרביות על הגמלון של השער המערבי.
כנסיית הבתולה נצבעה בעשור הראשון של המאה ה-13. הפרסקאות המקוריים ששרדו באופן חלקי הם אלו שנמצאים באזור המזבח, מתחת לכיפה, על הקיר המערבי ובחלקים הנמוכים של הספינה הראשית. הפרסקו המצוי במצב הטוב ביותר הוא זה שמתאר את צליבת ישו, והוא נוצר ב-1209 על רקע כחול ונחשב לאחד מההישגים הגדולים ביותר של האמנות הסרבית. על הקיר הדרומי נמצא פרסקו "קומפוזיציית המייסדים" שבו מתואר כיצד הבתולה לוקחת את נמאניה (סימון), ביחד עם דגם של הכנסייה, אל ישו המשמש כשופט עליון. הנרתקס נצבע ב-1569, והפרסקאות הנמצאים בו מתארים בצורה מרשימה את יום הדין בעולמות העליונים, ודיוקן של הנזירה אנסטסיה המיוצגת על ידי אנה, אשתו של נמאניה.
ציור הפרסקו הקדום ביותר בכנסיית המלך מסמל את ההישג הגדול ביותר של האמנות הביזנטית באזור. הפרסקאות בנרתקס ראדוסלב ובקפלת הלוויות, המתוארכים לשנות ה-30 של המאה ה-13, דומים מבחינה סגנונית לאלו של הכנסייה הראשית. בקפלה הצפונית, המוקדש לניקולאס הקדוש, נמצא צירוף של הטימאסיה עם מעגל המתאר את חייו של ניקולאס הקדוש. בקפלה הדרומית ניתן למצוא דיוקנאות של נמאניה, סטפן המוכתר הראשון והמלך ראדוסלב עם אשתו אנה. על הקיר הצפוני של הנרתקס מצוירים שלושה אישים מכובדים הקשורים לכנסייה הסרבית - הארכיבישוף סאבה, ארסניה וסאבה השני (אחיו של ראדוסלב).
הערות שוליים

↑  מושג בתאולוגיה המתייחס לעין של אלוהים המשקיפה על בני האדם וקשור גם לעין של רע
↑  כסאו של אלוהים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317002705171  LCCN: n80145146  NKC: kn20121207004  SUDOC: 029060869  VIAF: 166645931   WorldCat (עם VIAF): 166645931 
הקלויסטר
פרסקו שבו מתוארת צליבתו של ישו
מיקרוהילאים

| מיקרוהילאים> מיון מדעי |
| --- | --- |
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: חסרי זנב
תת־סדרה:: ניאובטרכיה
על־משפחה:: מיקרוהילאים
שם מדעי
 Microhyloidea ‏גינטר, 1858

מיקרוהילאים (שם מדעי: Microhyloidea) היא על-משפחה מתת-סדרת ניאובטרכיה (Neobatrachia) שבסדרת חסרי הזנב.
אלו צפרדעים הנמצאות בשלב הראשוני של הצפרדעים המפותחות (Neobatrachia) והן בעלות גוף עגלגל ולסת שקועה מעט. לחלקם פיות צרים וקצרים ואחרים בעלי לסת מתרחבת. הם מטילים ביצים שמחלקם בוקעות צפרדעים בוגרות ולא ראשנים. הם חיים ביערות טרופיים או אזורי ביצות ברחבי האזורים הטרופיים בעולם.
משפחות

בעל-משפחה זו מצויות המשפחות:
ארטרולפתיים (Arthroleptidae)
מיקרוהיליים (Microhylidae)
ברוויסיפיטיים או צפרדעי גשם (Brevicipitidae)
לעיתים מוסיפים גם את תת-משפחת האסטילוסטרניים (Astylosterninae) שבמשפחת הארטרולפתיים למשפחה עצמאית.
| דו-חיים |
| --- | --- | --- |
| חסרי רגליים | תולעניים • תולעני זנב אסייתיים • תולעני זנב ניאוטרופיים • תולענים אפריקניים • תולעני מים • תולענים הודיים • דרמופידיים • הרפליים • אינדוטיפליים • סיפונופידיים |    |
| בעלי זנב | בעלי זנב |    |
| סלמנדרות ענק | סלמנדרות ענקיות • הינוביים |    |
| סלמנדרות | סלמנדרות חפרפרת • אמפיומיים • דיכמפטודוניים • פלתודוניים • פרוטיאוסיים • סלמנדרות אולימפיות • סלמנדריים |    |
| סירנים | סירניים |    |
| חסרי זנב | חסרי זנב |    |
| ארכאובטרכיה | אסקפיים • בומביניים • עגולשוניים • ליופלמיים |    |
| מזובטרכיה | חפריתאים (מגופריים • חפריתיים • חפריתיים אמריקאים • שקעניתיים) •חסרי לשון (חסרי לשוניים • רינופריניים) |    |
| ניאובטרכיה | אילניתאים (סוגלוסיים • רינודרמטיים • מיובטרכיים • לפטודקטיליים • אלסודיים • בטרצ'יליים • קרפדות מקרינות • קליפוטוספליליים • אילניתיים • המיפרקטיים • אמפיגנטודונטים • הלאופריניים • דנדרובטיים • הילודיים • ארומובטיים • צנטרולניים • קרפדיים • ברכיספליים • אלופריניים • קראוגסטוריים • סטרבומנטליים • קיקלורמפידיים • אלאוטרודקטיים • לימנודינסטיים • אודונטופריניים • תלמטוביים) • מיקרוהילאים (ארטרולפתיים • מיקרוהיליים • ברוויסיפיטיים) • צפרדעים (המיסוטיים • היפרוליים • מנטליים • פטרופדיים • צפרדעיים • רקופוריים • פיקסיספלידיים • צרטובטרצ'ידיים • צפרדעי גוליית • דיקרוגלוסיים • צפרדעים מרקדות • ניקטיבטריכיים • אודונטובטרכיים • פרינוברצ'יים • פטיצ'דניים • רניקסיאלידיים) |    |
קרפדת Breviceps gibbosus ממשפחת הברוויסיפיטיים.
מיסטר ברוקס

| --- | --- |

 בימוי:  ברוס א. איוונס
 הופק בידי:  סם נצרין אדם רוסנפלט מארק שאברק תומאס אאוגסברגר ג'ים וילסון קווין קוסטנר ריינולד גדעון
 תסריט:  ברוס א. איוונס ריינולד גדעון
 עריכה:  מיקלוס רייט
 שחקנים ראשיים:  קווין קוסטנר דמי מור ויליאם הרט דיין קוק
 מוזיקה:  ראמין דג'וואדי
 צילום:  ג'ון לינדי
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  רלטיביטי מדיה 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 ביוני 2007
 משך הקרנה:  120 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  $20 מיליון
 הכנסות:  $37,436,201
 הכנסות באתר מוג'ו:   mrbrooks
 דף הסרט ב־IMDb
 
מיסטר ברוקס (באנגלית: Mr. Brooks) הוא סרט קולנוע שבוים על ידי ברוס א. איוונס. בסרט משתתפים השחקנים קווין קוסטנר וויליאם הרט. הסרט יצא לאקרנים ב-1 ביוני 2007.
הסרט עוקב אחר ארל ברוקס (קווין קוסטנר), אשר מנהל חיים כפולים. במהלך היום הוא איש עסקים מצליח עם משפחה אוהבת, אך בלילה הוא רוצח המבוקש על ידי המשטרה שמבצע מעשי רצח על מנת לספק את הצד האפל שבו.
הסרט צולם בשרבפונט, לואיזיאנה.
צוות השחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
קווין קוסטנר: ארל ברוקס
ויליאם הרט: מארשל
דמי מור: הבלשית טרייסי אטווד
דיין קוק: מיסטר סמית'/מיסטר באפורד
מארג הלגנברגר: אמה ברוקס
דניאל פאנאבייקר: ג'יין ברוקס
טרייסי דינווידי: שרה ליבס
מאט שולץ: מיקס
רייקו איילסוורת': שילה
מנזר ניקולאס הקדוש

| --- | --- |

חזית המנזר ברציף העלייה השנייה
 מידע כללי
 סוג:  מנזר 
 על שם:  ניקולאוס הקדוש 
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  הפטריארכיה הארמנית של ירושלים 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות ארמנית 
 קואורדינטות:  32°03′19″N 34°45′08″E﻿ / ﻿32.0553°N 34.7523°E﻿ / 32.0553; 34.7523
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת יפו מוגדלת) מנזר ניקולאס הקדוש(למפת יפו רגילה) מנזר ניקולאס הקדוש(למפת גוש דן רגילה) מנזר ניקולאס הקדוש(למפת גוש דן מוגדלת) מנזר ניקולאס הקדוש  he מנזר ניקולאס הקדושhe מנזר ניקולאס הקדושמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נפוליאון מבקר את חולי הדבר במנזר, אנטואן-ז'אן גרו, 1804
מנזר ניקולאס הקדוש הוא מנזר ארמני ביפו העתיקה, השוכן ברציף העלייה השנייה, הטיילת המובילה אל נמל יפו, בסמוך מצפון לכנסיית פטרוס הקדוש. במנזר כנסייה קטנה המשמשת את הקהילה הארמנית המקומית, ובה מזבח מצופה בקרמיקה כחולה, מעשה ידי האומן הארמני דוד אוהנסיאן בשנת 1937.
המנזר הוסב לדירות מגורים והוא בבעלות הפטריארכיה הארמנית בירושלים.
היסטוריה

המנזר הוקם בקצהו הצפוני של התל של יפו העתיקה, ובמהלך חפירות ארכאולוגיות, שנערכו בשנים 2002–2004, נתגלו באתר שרידים וממצאים מתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל ותקופת הברזל בארץ ישראל.
המנזר הוקם בסוף המאה ה-17, על בסיס קירות תמך וביצורים שנבנו בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, על ידי הפטריארכיה הארמנית, כדי שישמש מלון דרכים לעולי הרגל הארמנים המגיעים לארץ ישראל בדרכם לירושלים. לאחר שנפוליאון כבש את יפו ב-1799 פרצה בעיר מגפת דבר, והחולים מקרב חיילי הצבא הצרפתי רוכזו בבנין המנזר. השמועות על פרוץ המגפה התפשטו עד מהרה בקרב החיילים, וכדי לשמור על המשמעת בקרב גיסותיו ביקר נפוליאון במנזר. הוא ביקש להוכיח כי המצב נמצא תחת שליטה וכי אל לחיילים לחשוש מהדבר. נפוליאון נגע בחולים ולפי אחת הגרסאות אף סייע בפינוי גופתו של אחד מקורבנות המגפה, מעשים שבאותה עת היו כרוכים בסכנת מוות. ביקורו של נפוליאון במנזר הכה גלים לא רק בקרב החיילים אלא גם ברחבי אירופה.
מספר שבועות לאחר מכן, כששב נפוליאון ליפו לאחר שהובס בעכו, הורה לרופאו להוציא להורג את החיילים החולים במנזר בהמתת חסד. הרופא סירב והשיבו "תפקידי לרפא, לא להמית", ולבסוף הוצאו החולים להורג בידי רוקח הצבא ורופא עות'מאני שבוי[דרוש מקור].
לפי המסורת, העניק נפוליאון את חרבו ואת אוהלו לראש המנזר כסמל להכרת התודה שלו. ומהאוהל הוכנו בגדים, הנשמרים בקתדרלת יעקב הקדוש בירושלים.
אמינותם של האירועים בתקופת כיבוש נפוליאון נתונה במחלוקת.
המבנה המשיך לשמש כמנזר ואכסניה. במהלך המאה ה-20 חלקו הוסב לדירות מגורים עבור חברי הקהילה הארמנית. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החליטה הפטריארכיה הארמנית לשפץ ולהרחיב את המתחם. כדי לממן את השיפוץ חתמה על הסכם עם יזמים שבנו במקום 22 יחידות דיור: שש מהן נתרו בשימוש הפטריארכיה והיתר נמכרו בחוזי חכירה ל-99 שנים. לשני אגפי הבניין נוסף אגף חדש, מאחורי המבנה הקיים. הכנסייה במתחם גם עברה שיפוץ מקיף באותה עת.
ציורו של גרו

לבקשת נפוליאון הונצח הביקור במנזר בציור משנת 1804 מעשה ידיו של הצייר אנטואן-ז'אן גרו, ששמו "בונפרטה מבקר את חולי הדבר ביפו" (אנ') (Bonaparte visitant les pestiférés de Jaffa). בציור נראה נפוליאון כשהוא ניצב גאה בין חייליו ונוגע בידו השמאלית בחזהו של אחד החולים. גרו לא ביקר מעולם מיפו ולכן צייר אותה ואת המנזר כפי שתיארם בדמיונו. ברקע הרחוק מתוארת יפו כעיר מזרחית שבתיה מטפסים במעלה גבעה, וברקע הקרוב נראות קשתות המנזר אותן עיצב גרו בסגנון מזרחי ומורי. הקשתות הן חלק מארקדה הסוגרת על חצר פנימית של המנזר. התמונה מוצגת במוזיאון הלובר בפריז.
גלריה

מראה המנזר
שער המנזר
הכנסייה במנזר הארמני
חזית המנזר הפונה לים