הוועד הערבי העליון
הוועד במרד הערבי הגדול 1936–1939 > ניהול המרד

לאחר שלא הצליח להגיע להסכמה לגבי שאלת אי-תשלום מיסים לממשלה, החליט הוועד הערבי העליון להיוועץ בוועדות הלאומיות ונציגיהן זומנו למפגש עם הוועד ב-7 במאי. למפגש בירושלים הגיעו 150 נציגים, שהחליטו להמשיך בשביתה ולקרוא לעם להפסיק לשלם מיסים החל ב-15 במאי, אלא אם תופסק ההגירה היהודית, ולהכריז חרם כלכלי על היהודים. ב-7 ביוני עצרה הממשלה את מזכיר הוועד, עוני עבד אל-האדי וכעבור שבועיים גם את יורשו בתפקיד, עזת דראוזה.
בשל שיתוק המסחר, המלאכה והתחבורה, לקחו על עצמן הוועדות הלאומיות את הטיפול באספקת המזון וקיומם הכלכלי של השכבות הנמוכות בערים, שלא היה ביכולתן להתקיים במשך תקופה ארוכה ללא הכנסה. הן הקימו במרכזים העירוניים ועדות אספקה, שדאגו לספק לנצרכים מזון בסיסי ממחסנים מרכזיים שהוקמו לשם כך.
הוועד הערבי העליון והוועדות הלאומיות אספו תרומות בכל רחבי הארץ. העשירים נקראו לתרום מכספם, ועדות נשים התרימו מדלת אל דלת וכדי לאסוף תרומות גם מהשכבות העניות, הוכרז שחובתו של כל אדם לתרום לפחות גרוש אחד. לחץ ואיומים הופעלו על מי שסירב לשלם, מה שהביא לעזיבת עשירים רבים את הארץ. הוועד שלח להם מכתבי נזיפה אולם הם פחדו מהאיומים שהושמעו נגדם וחששו לחזור.
הוועד העליון דאג לכך שכל ועדה לאומית תמנה ממלאי-מקום להמשך המאבק למקרה שבעלי התפקידים יאסרו, וכך יכלו הוועדות הלאומיות להמשיך את פעולתן גם לאחר שהבריטים הגלו כ-60 מנהיגים למקומות שונים בארץ.
הוועד הערבי העליון והוועדות הלאומיות נשאו בעיקר הנטל הכספי לצורכי מזון, נשק, תחמושת ובגדים לחבורות המורדים הקבועות.
הוועד הערבי העליון לא היה המטה הראשי של המרד. הייתה לו סמכות מועטה על המורדים, אך שני הגורמים נהגו להתייעץ זה בזה. בהיותו גוף חוקי, היה חייב להסתייג מאלימות וכאשר לחץ עליו הנציב העליון, אף פרסם גינויים על מעשי רצח קשים.
ב-14 ביולי 1936, לאחר שהצבא הרס את ביתו של חסן סלאמה בקולה, מחה הוועד על "המעשה התוקפני של הרס ללא הצדקה".
מתחילת המאורעות חתר הוועד הערבי העליון להרחיב את המהומות על פני אזורים רבים בארץ ויצירת משטר דמים ולהטיל את מרותו על כל המחנה הערבי.
כתוצאה מההתנגדות הגוברת באוכלוסייה הערבית ואזהרת השלטונות הבריטיים כי יוכרז מצב צבאי בארץ אם לא תיפסקנה המהומות, חיפשו המנהיגים הפלסטינים דרך נסיגה בכבוד.
גם התרומות שקיבל הוועד הערבי העליון התמעטו ולא היה באפשרותו להמשיך לתמוך בשובתים. הנציב העליון ווקופ נפגש עם שלושת ראשי הוועד, אמין אל-חוסייני, ראע'ב אל-נשאשיבי ועוני עבד אל-האדי, והזהיר אותם לגבי משמעות החלת המשטר הצבאי. אלה השיבו כי יסכימו לקרוא להפסקת השביתה והפרות הסדר, אם יתבקשו כך על ידי המלכים הערבים - ראזי, אבן סעוד, יחיא ועבדאללה. ראשי הוועד אף הציעו שבריטניה היא זו שתבקש מהמלכים לקרוא לוועד לסיים את השביתה, אולם בקשתם נדחתה. הוועד החל במשא ומתן עם מלכי ערב על נוסח טיוטה ל"קול-קורא" שיפורסם על ידם, תוך עדכון ממשלת בריטניה בתוכן הטיוטות. המשא-ומתן ארך כחודש שלם וב-10 באוקטובר פורסם בארץ ישראל ה"קול-קורא" של המלכים הערבים ובאותו יום פרסם הוועד הערבי העליון קריאה לעם להפסיק את השביתה והמהומות. אולם המורדים ככל הנראה לא שוכנעו להניח את נשקם, ולכן שלח אליהם הוועד הערבי העליון פנייה סודית, בה קרא להם להפסיק את כל מעשי האלימות ונימק את קריאתו בהצהרה שקרית, "שממשלת בריטניה החלה להגשים את הבטחותיה ולבצע את ההסכמים שהושגו". רוב החבורות התפזרו.
החל מכינונו הנהיג הוועד את המרד עד שהפסיק לבסוף את השביתה ב-12 באוקטובר 1936 בעקבות הקשחת המדיניות הבריטית והסכמה לשגר לארץ ועדת חקירה, וקשיים כלכליים בהם נתקל הציבור הערבי עקב השביתה. במהלך המרד זכה הוועד לסיוע של ועדים ל"הצלת פלסטין" שקמו במדינות השכנות וכן לסיוע של המדינות עצמן.
לאחר תום השביתה, פרסמו עובדי נמל יפו הערבים הצהרה בה תקפו את ממשלת המנדט על כך שאשרה את הקמת המזח אך גם ביקרו את ההנהגה הערבית ושאלו: "מהן ההכנות שנעשו בידי המנהיגים הנעלים, אשר תבעו מאתנו להתמיד בשביתה עד הסוף כדי להביא עלינו את העונש החמור הזה?". מאז תום השביתה, הפעיל הוועד הערבי העליון לחץ מתמיד על הממשלה לבטל את הרישיון להפעלת המזח בתל אביב (שהפך מאוחר יותר לנמל תל אביב), אולם נכשל בכך ונאלץ להסתפק בקריאה לסוחרים הערבים להשתמש בנמל יפו בלבד ולהחרים את נמל חיפה כדי לפצות את נמל יפו על ההפסדים שנגרמו לו.
הוועד החליט להמשיך בחרם הכלכלי על היהודים גם אחרי תום השביתה.