ילדי רב החובל גרנט
עלילה > חלק ב': באוסטרליה

חברי המשלחת בוחנים שוב את תוכן המגילה שמצאו במעי הכריש. הגאוגרף הצרפתי נותן פרוש חדש לשתי מילים – "austral" – הכוונה לאוסטרליה ו-"indu" – הכוונה לילידים – "indige'nes" – לא לאינדיאנים. מילה נוספת תומכת בהשערה כי מדובר באוסטרליה היא ה-"contin" – הכוונה ל"יבשת" אוסטרליה, ולא לאיי ניו זילנד שגם הם נמצאים על אותו קו רוחב. אשר למילה – "gunia", הם מגיעים למסקנה כי מדובר בסיומת של שם לא מוכר. 
 הם מפליגים מאמריקה לאוסטרליה, בדרך הישרה, בהתאם לנתיב לאורך קו-הרוחב 37°. האורך המשוער של הנתיב הוא 15,257 ק"מ. הם עוצרים באחד האיים בדרך וז'ול ורן מתאר את ילדיהם של הזוגות המעורבים, הגרים באי, זוגות של גברים אנגלים ואמריקאים ונשים הוטונטוטיות, כ"תערובת לא נעימה של אופי סקסוני נוקשה וצבע עור אפריקאי שחור". בכף התקוה הטובה הם מעמיסים פחם. עוד עצירה אחת ב"איי אמסטרדם" – מקום מקלט לימאים שספינתם נטרפה. בכל מקום המשלחת מסיירת ומנסה למצוא את עקבות ספינתו של רב החובל גראנט, ללא הצלחה. 
 בינתיים הסופר הצרפתי מפתח עלילה רומנטית בין רב החובל, המסביר את פלאי הנסיעה בים, לעלמה גראנט. הצופים בעלילה מסכמים: "קפיטן גראנט יהיה מרוצה".
 כעבור ארבעים יום הם מגיעים לחופי דרום-מערב אוסטרליה, סוקרים את החוף במטרה למצוא שרידים לספינה שנטרפה ועולים ליבשה. ההנחה של פאגאנל היא שגראנט שבוי בידי ילידים אוסטרליים. הוא מוסיף כי ילידי אוסטרליה אינם צמאי דם ולניצולים לא נשקפת סכנה. הם מחליטים לחצות את היבשה, שוב לאורך קו הרוחב 37°: 350 ק"מ בחודש ימים. הם מגיעים לחווה חקלאית ומוצאים שם את איירטון, המציג את עצמו כרב מלחים לשעבר של האונייה "בריטניה", ספינתו של רב החובל גראנט. איירטון מספר להם כיצד ניצל מהאונייה "בריטניה" של רב החובל גראנט ומציע להם לקחת אותם למקום התרסקותה של "בריטניה", בחוף המזרחי של אוסטרליה. גם התאריך שבו הוא נוקב כמועד לטביעת האונייה מתאים לכתוב במגילה. רב-סרן מק נאבס חושד בזהותו אבל כאשר הוא מציג את חוזה ההעסקה שלו עם קפטן גראנט החששות נמוגים, מה עוד שהוא מספר להם חויות מימי שהותו עם רב החובל בסקוטלנד. הם מתיעצים על סכנות הדרך והחשש היחידי הוא מפושעים שהוגלו מבריטניה לאוסטרליה ומסתובבים חופשי באזור. איירטון מקבל על עצמו להיות מורה דרך ולהוביל אותם למקום המשוער של טביעת הספינה. המשלחת יוצאת לדרך עם מרכבה, סוסים ושוורים. הם חולפים באזור שומם, הדומה לפמפס הארגנטיני. עוצרים בחוות חקלאיות המצויות בדרך. נפגשים עם החי והצומח האופייניים ליבשת: עץ האקליפטוס, הקנגורו וצופים בהפעלת הבומרנג. במסלול יש גם כמה עיירות של כורי זהב.
 בשלב מסוים מתחילים להתרחש בדרך שורה של אירועים מוזרים:
הכרכרה של הנוסעים שוקעת בקרקעית הנהר, הציר הקדמי שלה נשבר וסוס אחד מאבד את פרסותיו. פרזל מקצועי מובא למקום מעיר שכנה על ידי איירטון ומצייד את הסוס בפרסות חדשות עם סימן כך שניתן יהיה לעקוב אחרי המשך מסעם.
הם מגיעים לגשר רכבות שנהרס. מסתבר כי שודדים פגעו בגשר, ניתקו את הקרון האחרון, שבו היה מטען יקר ערך, שדדו את תוכנו ונעלמו. הקטר ושאר קרונות הרכבת, עם הנוסעים, ירדו למצולות הנהר.
ידיעה בעיתון מוסרת כי פושעים שנמלטו הם האחראים לתאונה.
והנה מודעה מתפרסת בראש חוצות: בראש הפושעים נמלט מהכלא בשם "בן ג'ויס" ופרס גדול מוצע למסגירו.
המשלחת מגלה כי בלילה יש מי שעוקב אחרי המתרחש במחנה.
הם מגיעים להרי האלפים של אוסטרליה ושם הסוסים והשוורים מתים מסיבה לא ידועה והעגלה שוקעת בבוץ ללא אפשרות לנוע.
 איירטון מציע כי יימסרו לו ייפוי כח לרב המלחים שנותר על סיפונה של האונייה "דנקן" והוא ידאג כי האונייה תגיע מהר ככל האפשר לחוף הקרוב אליהם. הם מסרבים לו ומבקשים להמשיך לפי התוכנית. 
 בינתיים, רב הסרן מגלה לנוכחים כי, לדעתו, איירטון אינו אלא "בן ג'ויס" והוא אחראי לכל האסונות שפקדו אותם. איירטון שומע את דבריו, יורה בלורד ופוצע אותו קל ונמלט. ואז, המשלחת מחליטה כי אחד מאנשי הצוות יוצא עם המכתב לרב המלחים ויורה לו להפליג עם האונייה דנקן לקראתם. האיש נפצע והמכתב נחטף ממנו על ידי הכנופיה הנוטלת, לכאורה, את השליטה על האונייה. המשלחת נשארת ללא כלי רכב ובהמות רחוק מהחוף האוסטרלי. אחרי שבוע הם מגיעים לחוף ומקבלים מברק כי דנקן הפליגה, לפני עשרה ימים, לכיון בלתי ידוע. עכשיו לא נותר להם אלא לשוב לסקוטלנד, את קפטן גראנט הם כבר לא יימצאו.