stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה
הערות שוליים

↑  Political Systems Of The World. Allied Publishers. pp. 115–. ISBN 978-81-7023-307-7.
↑  Frank B. Tipton (1 בינואר 2003). East Germany: The structure and functioning of a one-party state. A History of Modern Germany Since 1815. A&C Black. pp. 545–548. ISBN 978-0-8264-4909-2. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Grix, Jonathan; Cooke, Paul (2003). East German Distinctiveness in a Unified Germany. p. 17. ISBN 1902459172.
↑  On the discussion about Social Democrats joining the SED see Steffen Kachel, Entscheidung für die SED 1946 – ein Verrat an sozialdemokratischen Idealen?, in: Jahrbuch für Forschungen zur Geschichte der Arbeiterbewegung, No. I/2004.
↑  Sabine Pannen. ""Wo ein Genosse ist, da ist die Partei!"? - Stabilität und Erosion an der SED-Parteibasis" (PDF). Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur, Berlin. נבדק ב-23 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268463305171  BnF: cb11869029t (data)  GND: 2022204-X  ISNI: 0000 0001 2175 3149  LCCN: n79081417  NKC: ko2004238820  SUDOC: 026443678  Trove: 980833  VIAF: 140268441   WorldCat (עם VIAF): 140268441 
21 באפריל 1946: אוטו גרוטווהל (מימין) ווילהלם פיק (משמאל) חותמים על איחוד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם המפלגה הקומוניסטית הגרמנית בלחיצת יד סימבולית. ולטר אולבריכט ישוב מצד ימין לגרוטווהל.
כינוס המפלגה האחד-עשר בארמון הרפובליקה, מזרח ברלין.
כרטיס חבר במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
הארי הודיני

| --- | --- |

הודיני בפעולה
 לידה:  24 במרץ 1874 האימפריה האוסטרו-הונגרית בודפשט, הונגריה 
 פטירה:  31 באוקטובר 1926 (בגיל 52) ארצות הברית דטרויט, מישיגן 
 שם לידה:  Erik Weisz 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מכפלה 
 מקום מגורים:  הארלם, מנהטן, ניו יורק
 תקופת הפעילות:  1896–1926 (כ־30 שנה) 
 מקצוע:  אמן במה, קוסם ופעלולן
 השקפה דתית:  יהדות 
 בן או בת זוג:  בס הודיני (1894–1926) 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 חתימה:   
 
הארי הודיני
הארי הודיני (במקור אריק וייס, בהונגרית: Erik Weisz; באנגלית: Harry Houdini;‏ בודפשט, 24 במרץ 1874 – ניו יורק, 31 באוקטובר 1926) היה יהודי-הונגרי-אמריקאי שהיה מגדולי הקוסמים, הפעלולנים ואמני ההיחלצות בכל הזמנים.
ביוגרפיה > ילדותו

אריך וייס נולד בבודפשט בירת הונגריה. ב-1878 היגרה משפחת וייס לארצות הברית. בתחילה חיו בוויסקונסין, שם עבד אב המשפחה כרב הקהילה הרפורמית. ב-1887 עברו אריך ואביו לניו יורק, ובהמשך חייו חי הודיני בהארלם. אריך שינה את שמו ל"הארי", שהיה בעל צליל אמריקאי ודומה לשמו ההונגרי.
ביוגרפיה > קריירה

ב-1891 הפך לקוסם מקצועי, והחל לכנות את עצמו "הארי הודיני", כמחווה לקוסם הצרפתי ז'אן רובר-אודן (Robert-Houdin). ב-1913 שינה הודיני את שמו באופן חוקי. ב-1893 הוא פגש את אשתו לעתיד וילהלמינה ביאטריס ("בס") רהנר (Rahner), שהייתה גם שותפתו למקצוע.
בתחילת הקריירה שלו התמקד הודיני בלהטוטי קלפים ובקסמים מסורתיים אחרים, ובשלב מסוים הוא אף כינה את עצמו "אשף הקלפים", אך במהרה החל הודיני להתנסות בפעלולי היחלצות. ב-1899 נפגש הודיני עם אמן הבמה מרטין בק (Beck), שהמליץ לו להתמקד בקסמי היחלצות, והפך אותו לאחד המופעים המצליחים בארצות הברית בתוך כמה חודשים. ב-1900 יצא הודיני למסע הופעות באירופה, ועד שובו ב-1904 כבר היה לסנסציה.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 הופיע הודיני ברחבי המדינה, כשהוא נחלץ מאזיקים, שרשראות, חבלים וחליפות משוגעים, במקרים רבים תוך שהוא תלוי הפוך או נתון בתוך מכל מים. ב-1913 הוא הופיע לראשונה במופעו הידוע "עינוי המים הסיני", בו הוא קשור והפוך במכל המלא מים עד גדותיו.
באחת מהביוגרפיות על הודיני מסופר מקרה הממחיש את אופיו: בשנת 1902, בהופעה בבלקבורן, אנגליה, סירב הודיני להיכנע אף על פי שקראו עליו תיגר תוך שימוש בבריח חסום שהפך את משימת הבריחה לכמעט בלתי אפשרית. הודיני הצליח לצאת לאחר שעתיים לקול תשואות הקהל, אך למחרת ידיו היו פצועות ונפוחות. מסתבר כי בשל הדרך בה השרשראות ננעלו עליו, הברירה היחידה שנותרה לו הייתה לחתוך בבשרו החי כדי להימלט.
ביוגרפיה > קריירה > אתגר "הדיילי מירור"

בשנת 1904 הציע העיתון הבריטי "דיילי מירור" אתגר להודיני: לברוח מאזיקים מיוחדים שיצר המנעולן נתניאל הארט מברמינגהאם. הודיני קיבל את ההצעה, והמופע נקבע ל-17 במרץ בתיאטרון ההיפודרום שבלונדון. צפו במופע כ-4,000 בני אדם ולמעלה מ-100 עיתונאים. ניסיון הבריחה נמשך למעלה משעה, ובמשך הזמן הזה עמד הודיני מאחורי מסך קטן (שנועד להסתיר את שיטת הבריחה שלו) והגיח ממנו כמה פעמים. באחת ההזדמנויות הוא נשאל האם ניתן להסיר את חפתיו, כך שיוכל להסיר את מעילו. הודיני לקח אולר והחזיק אותו בין שיניו, הוא השתמש באולר על מנת שיוכל לחתוך את המעיל לבקשת הקהל. כעבור 56 דקות, אשתו של הודיני הופיעה על הבמה ונתנה לו נשיקה. רוב הקהל חשב שבאמצעות הנשיקה אשתו העבירה לו מפתח על מנת שיוכל להשתחרר מהאזיקים. אולם, בהמשך גילו שהתאוריה הזו אינה נכונה. כעבור 70 דקות מתחילת הקסם, הודיני הגיח מהווילון כאשר הוא משוחרר מהאזיקים. הודיני הודה שזו הייתה אחת הבריחות הקשות ביותר שלו.[דרוש מקור]
בביוגרפיה שפורסמה כשמונים שנה לאחר מותו נטען כי בנוסף לכישוריו האחרים, אף סייע בריגול לטובת הסקוטלנד יארד במסגרת סיוריו באירופה.
לאחר מותה של אימו פנה הודיני למאבק במדיומים ומתקשרים למיניהם, והפריך לטענתו את מופעיהם בזכות ניסיונו במופעי קסמים. פעולות אלו גרמו לסכסוך בינו לבין הסופר ארתור קונאן דויל, שהאמין בתקשור עם רוחות.
ביוגרפיה > מותו

הודיני נפטר כתוצאה מזיהום בתוספתן. כשבועיים לפני-כן קיבל כמה אגרופים לבטנו מסטודנט מתאגרף בשם ג'יי גורדון וייטהד (Whitehead). הודיני רגיל היה לקבל אגרופים בבטנו מהקהל כחלק מהמופעים שלו, אולם מקרה זה התרחש בזמן שנח בכורסה ולא הספיק להכין את עצמו לאגרופים. עם זאת, בניגוד למקובל לחשוב, לא האגרופים הם שהובילו למותו אלא הזיהום בתוספתן. מניחים כי הכאבים מהאגרופים הסתירו את הכאבים מהזיהום, ולכן הודיני לא פנה בזמן לעזרה רפואית. הלווייתו נערכה ב-4 בנובמבר בניו-יורק, ונכחו בה למעלה מ-2,000 איש.
ספרייתו הגדולה בנושאי הכישוף והלהטים הועברה לרשות ספריית הקונגרס בוושינגטון.
מורשתו

הודיני הותיר מורשת של גישה ספקנית לטענות באשר לעל-טבעי. הוא השאיר אחריו "עוקץ" אחרון ליריביו הספיריטואליסטים: זמן קצר לפני מותו סיכם עם אשתו, בס הודיני, כי אם ישנם חיים אחרי המוות, ינסה לתקשר אתה. כדי שתוכל להבחין בין מדיומים אמיתיים לשרלטנים, הם סיכמו מראש על הודעה שיעביר לה. בכל ליל כל הקדושים במהלך עשר השנים שלאחר מותו קיימה בס את ההסכם ביניהם, וניסתה לתקשר עם בעלה המנוח בעזרת סיאנסים שערכו מדיומים שונים. כל הניסיונות נכשלו, ולאחר הסיאנס הכושל האחרון כיבתה בס את הנר שהשאירה דולק כל השנים על-יד תמונתו. מאוחר יותר, ב-1943, אמרה כי "עשר שנים הן זמן ארוך דיו לחכות לכל אדם".
בשנת 1953 יצא לקולנוע סרט בדיוני ברובו על חייו, בכיכובו של טוני קרטיס.
בשנת 2000 נבחר על ידי קוראי המגזין "Skeptical Inquirer" (מגזין למדע ולחשיבה ביקורתית) לאחד מעשרת הספקנים הגדולים בכל הזמנים, יחד עם אלברט איינשטיין, ואחרים.
ב-3 ביולי 2002 הנפיקה רשות הדואר האמריקאית בול הנושא את תמונתו.
בשנת 2014 הוציאה רשת פוקס מיני סדרה בת שני פרקים על חייו של הודיני.
לקריאה נוספת

אלי זהבי, הודיני הגדול - אמן הבריחות, הוצאת אסטרולוג, 2000
הערות שוליים

↑  Kalush, William and Larry Sloman. The Secret Life of Houdini: The Making of America's First Superhero, 2006
↑  הודיני היה מרגל בשרות הסקוטלנד יארד - וואלה חדשות, באתר וואלה, 29 באוקטובר 2006
↑  לא ידוע, הודיני, הרי, האנציקלופדיה העברית מילואים א'-ט"ז, תשכ"ז, עמ' 858
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262896305171  PLWABN: 9810546165705606  BIBSYS: 90944853  BNC: 000511140  BNE: XX1393841  BnF: cb11967595p (data)  CiNii: DA0920273X  GND: 119243830  ICCU: TSAV432404  ISNI: 0000 0001 0886 2279  LCCN: n79096862  LNB: 000309189  MusicBrainz: 1ddc1a1a-9626-44cd-9b91-72b727cde978  NARA: 10581719  NDL: 00620839  NKC: mzk2004250855  NLA: 35207663  NTA: 073615560  RERO: 02-A014140000  SELIBR: 61782  SNAC: w60c4t2z  SUDOC: 084104465  Trove: 865429  VIAF: 34465218   WorldCat (עם VIAF): 34465218 
קברו של הודיני
קרון הרכבת של קומפיין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קרון מסעדה, קרון טרקלין 
 כתובת:  מוזיאון הצבא 
 מדינה:  הרפובליקה הצרפתית השלישית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1914
 תאריך פתיחה רשמי:  1914 
 תאריך פירוק:  1945 
 
צילום של נציגי מדינות ההסכמה לצד קרון הרכבת ביער קומפיין בו נחתם הסכם שביתת הנשק שסיים את מלחמת העולם הראשונה. המרשל פרדיננד פוש עומד שני מימין.
קרון הרכבת של קוֹמְפְיין שימש כמקום החתימה ב-11 בנובמבר 1918 על הסכם שביתת הנשק בין נציגי הקיסרות הגרמנית המובסת לנציגי מדינות ההסכמה המנצחות מצרפת ואנגליה, שסיימה בפועל את מלחמת העולם הראשונה. הקרון הוצג לציבור בפריז במשך כמה שנים עד שהוחזר למוזיאון באתר החתימה ביער קומפיין, הסמוך לעיר קומפיין בצפון-מזרח צרפת. לאחר הניצחון הנאצי על צרפת ב-1940 החתים אדולף היטלר את נציגי צרפת ב-22 ביוני על כתב הכניעה באותו קרון כנקמה על ההשפלה של 1918. הקרון הוצג לציבור הפעם בברלין, ונהרס בנסיבות לא ברורות במהלך תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה. קרון זהה מאותו פס יצור הועבר לאתר החתימה ב-1950 כחלק מחנוכה מחודשת של האתר.
הקרון

קרון הרכבת נבנה בשנת 1913 על ידי חברת הרכבות הבלגית "החברה הבין-לאומית לקרונות שינה" (Compagnie Internationale des Wagons-Lits(אנ')) הידועה גם בקרונות הפאר שלה כמו ברכבת האוריינט אקספרס. הקרון, מספר 2419D (זיהוי הנראה גם באיור 1, כמו גם זיהוי החברה), שימש כקרון מסעדה עד 1918 אז הוסב, כקרון השלישי ברכבת בעלת 9 קרונות, למשרדו של המרשל פרדיננד פוש, ראש צבאות בעלות הברית במלחמת העולם הראשונה.
שביתת הנשק הראשונה - 11 בנובמבר 1918 > הצד הגרמני

אחרי כ-4 שנים של לוחמה קטלנית הותשו מעצמות המרכז. אחרי כישלון מבצעי ההתקפה הגדולים של הגרמנים בחזית המערבית הודיע לודנדורף ראש הצבא הגרמני לוילהלם השני קיסר גרמניה באוגוסט 1918 שגרמניה לא תוכל לנצח במלחמה והמליץ על משא ומתן על בסיס ארבע עשרה הנקודות של הנשיא האמריקאי וודרו וילסון. הצמרת הגרמנית המשיכה עוד להתלבט בעניין אבל אחרי כניעת בעלות בריתם, מרידות בצי הגרמני, חוסר יציבות בממשלה ותחושת מהפכה מתקרבת ביקשו הגרמנים לקיים משא ומתן על שביתת נשק.
המשלחת הגרמנית יצאה ב-6 בנובמבר מספא שבבלגיה למסע רכבת בן 10 שעות לאורך שדות הקטל וההרס של המלחמה. לראש המשלחת נבחר הפוליטיקאי מתיאס ארצברגר, כיוון שנחשב כמקובל יותר על בעלות הברית בשל היותו קתולי ותומך זה זמן רב בהפסקת המלחמה (ארצברגר נרצח ב-1921 על ידי קיצונים ימנים בשל חלקו באירועי סוף המלחמה). אליו הצטרפו עוד שלושה - ארנסט ונסלו - אדמירל גרמני כמייצג הצי, אלפרד פון אוברנדורף - מייצג משרד החוץ, והגנרל דטלוף פון ווינטרפלט מייצג הצבא. בהגיעם לצרפת הועברה המשלחת לקרון צרפתי שהיה שייך בשעתו לנפוליאון השלישי (תזכורת לתבוסת צרפת לפרוסיה במלחמת 1870 שעכשיו זכתה להביס את גרמניה בתורה) וקושט בסמלים המזכירים את תפארת האימפריה הצרפתית.
שביתת הנשק הראשונה - 11 בנובמבר 1918 > מהלך השיחות

בבוקר של ה-8 בנובמבר הובאה המשלחת הגרמנית לדיונים בקרון של פוש שחנה בלב יער קומפיין במטרה לשמור על חשאיות השיחות ולהסתירן מעיני העיתונאים וכן על מנת למנוע הפגנות של אזרחים מקומיים נגד המשלחת הגרמנית. נציגי בעלות הברית שישנו את הלילה בקרונות השינה של הרכבת נקראו לקרון המסעדה שנבחר לשמש את הדיונים וצויד במפות וטלפונים. נציגי בעלות הברית הצרפתים והבריטים באו לדיונים ללא כוונה לקבל מהותית את ארבע עשרה הנקודות של וילסון. כיוון שהם שנשאו ברוב העול של המלחמה הם ראו חובה למנוע מגרמניה התעצמות צבאית עתידית ואף להענישה על תוקפנותה. פוש שעמד רשמית בראש המשלחת של בעלות הברית כמעט ולא נכח בשיחות שנוהלו על ידי מקסים וייגאן, שלישו של פוש, ומצד אנגליה ראש הימיה(אנ') הברון רוזלין ומיס, וסגנו ג'ורג' הופ, ועוזרו הקפטן ג'ק מריוט.
פוש פתח בשאלה לגרמנים - "ובכן מה אתם רוצים רבותי?". תנאי בעלות הברית הוקראו במשך כשעתיים ולא ניתנה לגרמנים היכולת לערער על הסעיפים. לגרמנים ניתן אולטימטום של 72 שעות לקבל את תנאי שביתת הנשק. באותו ערב הלכו פוש ווייגאן להתפלל בכנסייה קטנה בכפר הסמוך רטונד (Rethondes). למחרת (ב-9 בנובמבר) מונה פרידריך אברט כקנצלר גרמניה ולמחרת (ב-10) ברח הקייזר הגרמני וילהלם השני להולנד (שסרבה להסגירו אחר כך לבריטים שביקשו לשפוט אותו) ובכך הפכה גרמניה לרפובליקה.
בשעה 5:20 בבוקר של ה-11 בנובמבר פוש חתם על ההסכם ואחריו שאר החותמים (ארבעת חברי המשלחת הגרמנית, ומצד בעלות הברית - פוש והברון רוזלין). פעולות האיבה הפסיקו ב-11 בנובמבר בשעה 11:00 בבוקר (השעה ה-11 ביום ה-11 בחודש ה-11).
בין המלחמות

אחרי כשנה חזר קרון הרכבת של קומפיין לשימוש רגיל, ואחר כך כקרון ברכבת הנשיאותית הצרפתית. בשנת 1921 הועבר הקרון לחצר האינווליד בפריז והוצג שם לציבור עד שנת 1927 אז הוחזר לאתר החתימה ביער קומפיין. הקרון הושם במבנה המוזיאון ולידו משטח עגול עם לוח זיכרון שעליו נכתבו המילים: ”כאן ב-11 בנובמבר 1918 הוכנעה הגאווה הפושעת של האימפריה הגרמנית על ידי העמים החופשיים אותם רצתה לשעבד.”
על מילים אלה השקיף פסל של פוש, ובקצה שביל הגישה נבנה "פסל אלזס" - פסל של הנשר הגרמני המופל על ידי חרב צרפת.
שביתת הנשק השנייה - 22 ביוני 1940 > טקסי החתימה

אחרי 8 חודשים של מלחמת העולם השנייה בהם שרר שקט יחסי בין גרמניה לצרפת (המלחמה המדומה) פלשו הצבאות הנאצים לצרפת ב-10 במאי 1940. אחרי 4 שבועות של בְּלִיצְקְרִיג של פלישת שריון הובסה צרפת וביקשה הפסקת אש. הצבא הגרמני צעד בפריז והניף את דגל צלב הקרס מעל ארמון ורסאי בו הוכרזה האימפריה הגרמנית ב-1870 לאחר תבוסת צרפת ובו גם נחתם הסכם השלום הסופי של מלחמת העולם הראשונה שהגרמנים ראו כמשפיל ולא צודק. רודן גרמניה אדולף היטלר ציווה לקיים את טקס הכניעה של צרפת בקרון קומפיין כנקמה על אירועי 1918. לשם כך הוצא הקרון מהמוזיאון (לאחר הריסת אחד הקירות) והועמד בדיוק במקום בו עמד בימי שביתת הנשק של 1918.
ב-22 ביוני, 21 שנים ו-8 חודשים לאחר שביתת הנשק של 1918, הגיע היטלר עם הנציגים הגרמנים לאתר ביער קומפיין ואחרי כמה מילים נכנסו כולם לקרון ב 3:15 אחה"צ. נציגי צרפת הצטרפו ב-3:30 לאחר שהגיעו בטיסה מבורדו. הנציגים הגרמנים כללו מלבד את היטלר, את קייטל, ריבנטרופ, יודל, גרינג, רודולף הס, בראוכיטש, ו-אריך רדר. קייטל, ריבנטרופ, גרינג ויודל אחר כך נידונו למוות במשפטי נירנברג (גרינג הצליח להתאבד לפני התלייה). הס מת בבית כלא שפנדאו ב-1987, בראוכיטש מת ב-1948, ורדר ב-1960 בגרמניה. נציגי צרפת היו שארל הונציגר (אחר כך מפקד בצבא צרפת של וישי, מת בהתרסקות מטוס שנה אחר כך), מר ליאון נואל (שגריר צרפת בפולין לשעבר - היחידי שלא לבש מדים באירוע), ז'אן ברג'רה, ומוריס לה-לוק (שלושת האחרונים חיו עוד שנים רבות לאחר סיום המלחמה).
קייטל היה היחידי שדיבר ושנותר לנהל את השיחות לאחר עזיבת היטלר את המקום. לצרפתים לא ניתנה כל זכות לשנות את תנאי הכניעה (מלבד כמה תיקוני עובדות - כמו הדרישה להסגיר לגרמנים יותר צוללות מאשר היו להם). עם עזיבתו את המקום, צעד היטלר לאורך שורת חיילים גרמנים מצדיעים כשכעת פסל אלזס כבר כוסה בדגל צלב הקרב. ב 18:50 באותו ערב חזרו נציגי צרפת לטקס החתימה.
שביתת הנשק השנייה - 22 ביוני 1940 > תולדות הקרון בהמשך המלחמה

כמה שבועות לאחר הטקסים בקומפיין הועבר הקרון לברלין והועמד בגני הלוסטגארטן (אחד מאתרי המצעדים ההמוניים של המפלגה הנאצית) לתצוגה בפני הציבור. שרידי האתר בקומפיין, כולל המוזיאון, הכתובת ופסל אלזס נהרסו ורק פסלו של פוש הושאר כדי "לחזות" בכל אלה (פוש מת ב-1929 בפריז). גורלו הסופי של קרון קומפיין לא ברור. תושבים שווייצרים ושוודים בברלין העידו שראו אותו נהרס בהתקפת חיל האוויר הבריטי את ברלין ב23-22 בנובמבר 1943. עדויות אחרות טוענות שהועבר לקרווינקל בתורינגיה ושם נהרס על ידי חיילי ה-SS עם התקרבות צבא ארצות הברית.
אחרי המלחמות

אתר החתימה ביער קומפיין שוחרר על ידי בעלות הברית ב-1 בספטמבר 1944. 8 חודשים אחר כך נכנעה גרמניה. הפעם לא היו שיחות הפסקת אש, רק כניעה ללא תנאי. 5 שנים אחר כך, ב-1950, שוקם האתר לקראת חנוכה מחדש. למרבה המזל ל"חברה הבין-לאומית לקרונות שינה" היה קרון נוסף זהה לקרון קומפיין שיוצר יחד איתו ב-1913. קרון זה, מספר 2439D, הוסב למספר 2419D (מספרו של קרון קומפיין המקורי) והוצב באתר החתימה לרגל טקס החנוכה של המוזיאון החדש ב-11 בנובמבר 1950.
הערות שוליים

1 2 3 4 5   הקרון שעשה הסטוריה (אנגלית), סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 27:24)
↑  1914-1918 The History of the First World War, David Stevenson, הוצאת Penguin, 2005, פרק 17 "שביתת הנשק"
1 2 3  Best, Nicholas (2009). "Chapter 5: Friday, 8 November 1918". The Greatest Day in History. New York: Public Affairs. ISBN 1-58648-772-8. נבדק ב-2010-12-30.
1 2  The Rise and Fall of the Third Reich, William L. Shirer, Fawcett Crest, NY, 1983, עמוד 981-975
↑  אתר הזיכרון לשביתת הנשק (צרפתית)
המשתתפים בשיחות בקרון: משמאל לימין: עומדים הגרמנים אדמירל ונסלו, אובנדורף ממשרד החוץ, הגנרל פון ווינטרפלט (מאחוריו עומד קצין ים בריטי) וראש המשלחת מתיאס ארצברגר. בשולחן ג'ורג' הופ סגנו של הברון רוזלין ומיס היושב לידו, פוש עומד ולבסוף יושב שלישו וייגאן.
טקס החתימה ב-22 ביוני 1940. קייטל (משמאל) מוסר מסמך לשארל הונציגר. לשמאלו של קייטל יושב ריבנטרופ.
הקרון מובל להצגה בפני הציבור בברלין
אתר החתימות ביער קומפיין היום. המצבה עם הכתובת חזית ומאחור המוזיאון בו מוצב הקרון החדש.
רודולף לובינסקי

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1873 זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  27 במרץ 1935 (בגיל 61) זאגרב ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה
 מדינה:  ממלכת הונגריה, ממלכת יוגוסלביה 
 מקום קבורה:  בית העלמין מירוגוי בזאגרב
 ידוע בשל:  תכנון בית הכנסת הספרדי הגדול בסרייבו (לאדינו: Kal Grande)
 השכלה:  אוניברסיטת קרלסרוהה 
 מקצוע:  אדריכל
 
רודולף לובינסקי (בגרמנית: Rudolf Lubinski;‏ 31 באוקטובר 1873, זאגרב, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 27 במרץ 1935, זאגרב, ממלכת יוגוסלביה) היה אדריכל קרואטי ממוצא יהודי, מבולטי האדריכלים מזרם האר נובו באזור קרואטיה.
קורות חיים

רודולף לובינסקי נולד בזאגרב. בהמשך, יצא ללימודי אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בקרלסרוהה. לאחר לימודיו התמחה במשרדו של האדריכל יוזף דורם(גר') בקרלסרוהה, ותחת ניהולו של דורם השתתף בפרויקטים בפרייבורג, קלן, ואופנבורג. כן נטל חלק בפרויקט תכנון בניין הספרייה של אוניברסיטת היידלברג.
ב-1907 שב לזאגרב, פתח משרד תכנון עצמאי ועסק בתכנון עירוני מטעם הרשות המקומית ובכלל זה תכנון מספר שכונות מגורים. בהמשך, תכנן מספר מבני ציבור ובכללם הספרייה הלאומית וספריית האוניברסיטה בעיר. בין 1926 ל-1930 עסק בתכנון והקמת בית הכנסת הספרדי "קהל הגדול" (לאדינו: Kal Grande) בסרייבו. בית הכנסת נבנה בסגנון נאו-מורי, הכיל 1,000 מקומות ישיבה ובתוכו שולבו גם ארכיון, ספרייה ומוזיאון. לובינסקי העסיק במשרדו אדריכלים אשר לימים פתחו משרדים עצמאיים ונמנו עם בולטי האדריכלים באזור קרואטיה.
רודולף לובינסקי נפטר בזאגרב ב-1935 ונקבר בבית העלמין מירוגוי שבעיר.
ולטר קריביצקי

ולטר קריביצקי
ולטר קריביצקי (Walter Krivitsky) ‏(28 ביוני 1899 – 10 בפברואר 1941) הוא הראשון ומבכירי הביון הסובייטי (גנרל), שערק למערב, בשיא תקופת הטיהורים הגדולים. ולטר קריביצקי היה יהודי שנולד בעיירה פודבולוצ'יסק בגליציה בשנת 1899 בשם שמואל גינצברג. השם ולטר קריביצקי היה השם שבחר לעצמו כאשר הצטרף למודיעין הצבאי הסובייטי עוד בתקופת מלחמת האזרחים.
קורות חיים

בשנת 1923 הגיע קריביצקי כסוכן, ובהמשך כמפעיל סוכנים, לגרמניה. משם עבר לפעול באוסטריה. בשנת 1933 עבר להולנד ממנה הפעיל סוכנים במדינות נוספות באירופה ובהן איטליה והונגריה. לזכותו נזקפו השגת תוכניות של מטוסים וצוללות וכן יירוט של התכתבות נאצית-יפנית. לדבריו הגיע במילוי תפקידו להיות לראש המודיעין הצבאי הסובייטי במערב אירופה.
במחצית השנייה של שנות השלושים, כשהחלה בברית המועצות תקופת הטיהורים הגדולים. שלא פסחו על צמרת הצבא האדום ועל ראשי המודיעין הצבאי הסובייטי, החל קריביצקי לחשוש לחייו. חששו גבר לאחר שסוכן שעבד יחד איתו נרצח על ידי הק.ג.ב. ב-1937. קריביצקי החליט להימלט והגיע לקנדה. ב-1938 התקשר קריביצקי ל-FBI ומסר פרטים על פעילות הריגול הסובייטי במדינות המערב ובהם פרטים על 61 סוכנים סובייטיים שפעלו בבריטניה. בינואר 1940 הועבר קריביצקי לבריטניה לשם תחקור על ידי ה-MI5, שירות הריגול הנגדי הבריטי. בין היתר מסר תיאור של שתי "חפרפרות" (אנשי שירותי הביון המוסרים מידע לשירותים זרים ועוינים), שאת שמותיהם לא ידע אך היטיב לתאר את דמותם והרקע שלהם. התיאורים תאמו את דמותם של שני אנשי ביון בריטיים דונלד מקלין וקים פילבי, אך המודיעין הבריטי לא היה משוכנע בוודאות הזיהוי ולא המשיך בחקירה. רק כעבור שנים רבות כשערקו לברית המועצות (הראשון ב-1951 והשני ב-1963), נתגלה דבר בגידתם וחברותם ברשת קיימברידג'.
קריביצקי חזר לארצות הברית שם כתב את זכרונותיו, שהופיעו לראשונה בשנת 1939, במגזין הנפוץ באותם זמנים The Saturday Evening Post, ולאחר מכן בספר בשם "הייתי סוכנו של סטלין" (I was Stalin`s agent). הספר הופיע בארץ ישראל בתרגום לעברית בשנת 1941 בהוצאת צ' לינמן, ההוצאה בה הופיע באותה עת התרגום לעברית של הביוגרפיה הראשונה של היטלר פרי עטו של קונרד היידן.
בזכרונותיו חשף לראשונה קריביצקי לא רק את הפעילות המודיעינית הסובייטית, אלא גם את פשעי משטרו של סטלין, על מחנות עבודת הכפיה והרציחות ההמוניות. היה זה 15 שנה ומעלה לפני שפשעי סטלין נחשפו בנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב. ולטר קריביצקי שנחשב עתה למתנגד חריף של הקומוניזם מסר עדות על הפעילות המודיעינית הסובייטית במערב לוועדה לחקירת הפעולות האנטי אמריקאיות, שהפכה לימים לוועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית, בה פעל הסנטור ג'וזף מקארתי. מאידך נתקלו גילוייו של קריביצקי בחוסר אמון מצד חוגי השמאל אוהדי ברית המועצות ובעיקר מן המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
עם רצח טרוצקי ב-1940 גבר חששו של קריביצקי לחייו. ב-10 בפברואר 1941 נמצא קריביצקי מת בבית מלון בוושינגטון הבירה כשלידו אקדח. לכאורה נראה היה כי התאבד, אך הועלתה גם הסברה שמקום מחבואו נתגלה לביון הסובייטי, על ידי "חפרפרת" שפעלה בשורות ה-MI5 והוא נרצח על ידי סוכנים סובייטיים.
בעת בדיקת מסמכים סובייטיים שנחשפו לאחר פירוק ברית המועצות נמצא אימות לרבים מגילוייו של ולטר קריביצקי. על פי חוק חופש המידע האמריקאי מסוף המאה העשרים, פרסם ה-FBI את תיקו של קריביצקי ובו 570 עמודי מסמכים. על פי ה-FBI היה קריביצקי בעל דרגת גנרל בשרות המודיעין הסובייטי. בשנת 2003 הופיע בארצות הברית ספר פרי עטו של סופר בשם גארי קרן ושמו "מוות בוושינגטון – ולטר ג. קריביצקי והטרור של סטלין" ובו סיפור חייו ומותו של ולטר קריביצקי.
ספרו בעברית

ולטר קריביצקי, הייתי סוכנו של סטלין, הוצאת צ' לינמן, 1941.
לקריאה נוספת

Gary Kern: Death in Washington-Walter G. Krivitsky and the Stalin Teror. Enigma books, 2003
פיטר לורה

| --- | --- |

 לידה:  26 ביוני 1904 רוזומברוק, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 במרץ 1964 (בגיל 59) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 שם לידה:  László Löwenstein 
 סוגה מועדפת:  סרט אימה, מותחן פסיכולוגי, סרט אימה מדע בדיוני, סרט בלשי, סרט פעולה, סרט קומדיית אימה, סרט אימה גותי, סרט קומדיה, סרט מדע בדיוני, סרט דרמה, פילם נואר, סרט פשע, סרט מתח, gothic horror film 
 מדינה:  ארצות הברית, אוסטריה, רפובליקת ויימאר 
 תקופת הפעילות:  1922–1964 (כ־42 שנים) 
 בן או בת זוג:  סליה לובסקי (1934–1945)  Annemarie Brenning (1953–1964)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס הקולנוע הגרמני  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
פיטר לורה (במקור לאסלו לוונשטיין, באנגלית: Peter Lorre;‏ 26 ביוני 1904 – 23 במרץ 1964) היה שחקן אופי יהודי-הונגרי, שהרבה לגלם בהוליווד תפקידי נבלים בסרטי פשע.
ביוגרפיה

נולד בשם לאדיסלב (לאסלו) לוונשטיין (Löwenstein László) כבן הבכור במשפחה יהודית בת ארבעה ילדים בעיר רוזנברג באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום רוזומברוק, סלובקיה). אביו היה מנהל חשבונות במפעל טקסטיל וקצין צבא במילואים.
אמו מתה כשהיה בן ארבע. אביו נישא במהרה לחברה טובה של אמו, אולם לאסלו לא הסתדר עם אמו החורגת. לאביו נולדו עוד שני ילדים מאשתו השנייה. 
בעקבות מלחמת הבלקן השנייה ב-1913 החליט האב להעביר את משפחתו לווינה.
לאסלו עזב את הבית בגיל 17 ועבד בשורת עבודות, ובהן משחק על במת התיאטרון בווינה ברסלאו (כיום ורוצלב בפולין), ובציריך. בסוף שנות ה-20 עבר לברלין, שם עבד עם המחזאי הנודע ברטולט ברכט. אז התגלה על ידי הבמאי פריץ לאנג, אשר ליהק אותו לתפקיד הראשי בסרטו "M"‏ (1931). הסרט היה להצלחה גדולה, אך הצלחתו המסחררת של לורה בתפקיד רוצח הילדות הביאה לליהוקו כרוצח, פושע ונבל, למשך כל הקריירה הקולנועית שלו.
כאשר עלו הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, נאלץ לורה להימלט בשל מוצאו היהודי. הנאצים ראו בלורה אבטיפוס של היהודי, ולא הבחינו בין דמות הרוצח הקולנועי שגילם ובין האדם שמחוץ למסך. יוזף גבלס השתמש בקטעים מסרטיו של לורה לתעמולה אנטישמית בסרט התעמולה "היהודי הנצחי".
בתחילה השתקע לורה בפריז, ולאחר מכן בלונדון שם שיחק בגרסתו הראשונה של אלפרד היצ'קוק לסרט "האיש שידע יותר מדי" (1934). לבסוף הגיע להוליווד שם התמחה בגילומם של זרים מרושעים. הוא שיחק בסדרת סרטים בשם "מר מוטו", בהם שיחק בלש יפני. כן שיחק בקומדיה "רעל ותחרה" של הבמאי פרנק קפרה בשנת 1944. לפופולריות רבה זכה בסדרת סרטי פשע של אולפני האחים וורנר, בחלקם היה שותפו בתפקיד נבל, השחקן הבריטי גדול הממדים סידני גרינסטריט. "האיש הטוב" שעמד מולם היה המפרי בוגרט. סרטים אלו כללו סרטים כ"הנץ ממלטה" (1941), ו"קזבלנקה" (1942). לורה וגרינסטריט שיתפו פעולה בשמונה סרטים, עד לפרישתו של גרינסטריט בסוף שנות הארבעים, כתוצאה ממחלה. בשנת 1942 היה לורה לאזרח ארצות הברית.
לאחר מלחמת העולם השנייה דעכה קריירת המשחק של לורה, והוא התרכז במשחק על הבמה ובתשדירי רדיו. הוא שב לגרמניה שם ביים והופיע בסרט אמנותי בשם "האבוד" ("Der Verlorene") בשנת 1951. לאחר מכן שב לארצות הברית והמשיך להופיע בטלוויזיה ובקולנוע. ב- 1953 השתתף בסרט "הכה את השטן". ב-1957 שיחק בסרט המוזיקלי "גרבי משי" של קול פורטר.
הוא היה הנבל הראשון בסרטים שנעשו על פי ספרי ג'יימס בונד, כאשר שיחק את הנבל "שיפר" בעיבוד טלוויזיוני ל"קזינו רויאל" משנת 1954 שהקדים במעט את סדרת סרטי הקולנוע. בתחילת שנות השישים עבד עם הבמאי רוג'ר קורמן בסרטי אימה דלי תקציב שזכו לפופולריות רבה. הוא מת בשנת 1964 מהתקף לב בגיל 59. עשרות שנים לאחר מותו מוסיפה נעימת קולו הייחודית, ואישיותו הקולנועית, להופיע בחיקויים ובמחוות בסרטים רבים.
לורה היה נשוי שלוש פעמים - עם סלי לובסקי (Celia Lovsky, בשנים 1943 -1945) ; עם קארן  ורן (Kaaren Verne, בשנים 1945 -1950) ועם אן מארי ברנינג (Anne Marie Brenning, מ-1953 ועד מותו. מברנינג נולדה לו בת אחת, קת'רין, שמתה ב-1985, בגיל 32, ממחלת הסוכרת.