stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לוסמילה קרפיו
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  de España destaca la trayectoria de Luzmila Carpio, El Pais, ‏2018
1 2 3 4 5 6 7  Timothy Monger, Luzmila Carpio Biography by Timothy Monger, ALLMUSIC (באנגלית)
↑  Sebastián Zubieta, How Luzmila Carpio Became Quechua’s Global Music Ambassador, Americas Quarterly, 2016
1 2  Luzmila Carpio BIOGRAFIA
↑  Almira Farid, Album Review: Luzmila Carpio – Luzmila Carpio Meets ZZK, Rhythm Passport, 2015
↑  La cantante Luzmila Carpio es embajadora, La Razon
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14052816t (data)  GND: 1057056006  ISNI: 0000 0000 4066 4515  LCCN: no98054867  MusicBrainz: 085945c0-6acd-4272-bbfa-b94f40250d14  SUDOC: 114478694  VIAF: 29735340   WorldCat (עם VIAF): 29735340 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לוסמילה קרפיו".
פיטר גילמור

| --- | --- |

פיטר גילמור בתפקידו כג'יימס אונידין
 לידה:  25 באוגוסט 1931 לייפציג, רפובליקת ויימאר 
 פטירה:  3 בפברואר 2013 (בגיל 81) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  John Peter Gilmore 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  Great Ayton Friends' School 
 בן או בת זוג:  ג'אן ווטרס (1970–1976)  אן סטליבראס (1987–2013)  אונה סטאבס (1958–1969) 
 http://www.gilmore-stallybrass.eu/
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון פיטר גילמור (באנגלית: John Peter Gilmore; ‏ 25 באוגוסט 1931 - 3 בפברואר 2013) הידוע בשם פיטר גילמור היה שחקן אנגלי. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד קפטן ג'יימס אונידין בסדרת הדרמה התקופתית של ה-BBC "קו אונידין" (1971–1980) שיצר סיריל אברהם (אנ').
ביוגרפיה

גילמור נולד בלייפציג שבגרמניה וגדל בנאנתורפ שבנורת' ריידינג ביורקשייר.
אחרי שעזב את בית הספר בגיל 14 רצה לממש את חלומו ולהיות שחקן. הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) זמן קצר עד שסולק. כשהתגייס לצבא גילה שיש לו כישרון לשירה ולאחר שחרורו מהצבא הצטרף ללהקת זמרים בשם "זמרי ג'ורג' מיטשל". הם הופיעו במחזות אחדים, אך לא זכו להצלחה לה קיוו. עד מהרה ויתר גילמור על הרצון לשיר והמשיך בקריירת משחק.
הוא שיחק באחד עשר סרטים מסדרת סרטי "Carry On". והופיע בסרטי קולנוע בריטיים רבים נוספים כמו "The Great St Trinian's Train Robbery" (מ-1966), "הו, איזו מלחמה נחמדה" (1969), "ד"ר פייבס" (1971) ו-"Warlords of Atlantis" (מ-1978).
בתחילת הקריירה שלו הופיע על הבמה במחזות זמר כמו בהן המחזמר "Lock Up Your Daughters". בשנת 1960 הוציא סינגל בשם "Follow That Girl". אחרי שזכה להצלחה בתפקיד ג'יימס אונידין, חש גילמור כי הוא הופך להיות מזוהה עם הדמות של קפטן קשוח באונייה.
ב-1984 הופיע גילמור בסדרה "דוקטור הו" במיני-סדרה "Frontios" בדמות ברייזן. עוד השתתף בסדרה "Heartbeat" בפרק "The Frighteners" בתקופתו של ניק ברי (אנ'). אשתו השלישית אן סטליבראס שיחקה בתפקיד קבוע בסדרה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

גילמור התחתן שלוש פעמים: לשחקנית אונה סטאבס היה נשוי מ-1958 ועד 1969. השניים אימצו ילד. לג'אן ווטרס היה נשוי מ-1970 ועד 1976, ולאן סטליבראס, ששיחקה לצדו בסדרה "קו אונידין" היה נשוי מ-1987 ועד למותו ב-2013.
פיטר גילמור נפטר בלונדון ב-3 בפברואר 2013 בגיל 81. הוא הותיר אחריו את אשתו השלישית (סטליבראס) ובן בשם ג'ייסון, שאימץ במהלך נישואיו הראשונים.
פילמוגרפיה

(1961) Bomb in the High Street
(1963) Carry On Cabby
(1963) Carry On Jack
(1964) Master Spy
(1964) Carry On Cleo
(1965) Every Day's a Holiday
(1965) I've Gotta Horse
(1965) Carry On Cowboy
(1966) Doctor in Clover
(1966) Don't Lose Your Head
(1966) The Great St. Trinian's Train Robbery
(1967) The Jokers
(1967) Follow That Camel
(1967) Carry On Doctor
(1968) Carry On... Up the Khyber
הו, איזו מלחמה נחמדה (1969) Oh! What a Lovely War
(1969) Carry On Again Doctor
(1970) My Lover My Son
ד"ר פייבס (1971) The Abominable Dr. Phibes
(1971) Carry On Henry
(1971) Freelance
קו אונידין (1971–1980) The Onedin Line
(1978) Warlords of Atlantis
איש ללא חת (1979) A Man Called Intrepid
(1987) The Lonely Passion of Judith Hearne
סמוך על קולומבוס (1992) Carry On Columbus
הערות שוליים

1 2  Stuart Jeffries (6 February 2013) Peter Gilmore obituary, The Guardian
↑   Onedin Line star Peter Gilmore dies aged 81, The Telegraph, 7 February 2013
↑  Obituary in The Times, 8 February 2013; accessed 9 February 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX1662760  BnF: cb17063626f (data)  GND: 141900555  ISNI: 0000 0001 1460 3169  LCCN: no2003064584  MusicBrainz: a897a7dd-1762-4de6-a713-35e8935c0335  NTA: 237132974  VIAF: 24291585   WorldCat (עם VIAF): 24291585
אנטישמיות ביפן

אנטישמיות ביפן מתייחס להיסטוריה סטראוטיפית וגזענית כנגד היהודים ביפן ומחוצה לה.
עם אוכלוסייה יהודית קטנה ואלמונית יחסית, ביפן לא הייתה אנטישמיות מסורתית. זו חדרה ליפן עם התרחבות האידאולוגיה והתעמולה הלאומנית, אם כי היא השפיעה על מספר מועט של יפנים בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה, בעלת בריתה של יפן, גרמניה הנאצית, עודדה את יפן לאמץ מדיניות אנטישמית. מכשנסתיימה המלחמה, קבוצות קיצוניות ואידאולוגיות קידמו תאוריות קונספירציה אנטישמיות, אך האנטישמיות לא הפכה לתופעה נפוצה.
פעמים רבות האנטישמיות ביפן נובעת דווקא מהערצה ליהודים. היהודים נתפסים אנשים שמאוד מצליחים בכלכלה ובמדעים, ומושכים את החוטים מאחורי הקלעים בפוליטיקה העולמית. בשל כך הפרוטוקלים של זקני ציון זכו לפרסום ליפן, כ"עדות" להשפעה העולמית של היהודים. דימויים סטראוטיפים כאלה, על אף שנגועים בגזענות, מלווים בהערצה ולא בסלידה. כמו כן התנהגות פילושמית התאפיינה מצד חוגים נוצריים ביפן, שם היה ניסיון להמציא נצרות קדומה והקשר ליהדות התבטא בהיותה מקור הנצרות.
היסטוריה

עד העת המודרנית לא התקיימה קהילה יהודית ביפן. רק עם סיום מדיניות הסאקוקו ופתיחתה למערב בסוף המאה ה-19, החלו להגיע ליפן עשרות ואחר כך מאות יהודים מאירופה, שחלק ניכר מהם עסק במסחר. עם חדירת המערב ליפן, חדרה גם האנטישמיות. המחזה בעל התיוג האנטישמי 'הסוחר מוונציה' מאת ויליאם שייקספיר הופק כהצגה ביפן בשנת 1885 וזכה להצלחה מרשימה. בפרשנות למחזה נכתב שהיהודים הם כמו מעמד הטמאים ביפן (אנ').
ב־7 באוקטובר 1904, ימי מלחמת רוסיה–יפן, דיווח העיתון ג'ואיש וורלד כי משלחת יהודית נפגשה ביקשה מהשגריר היפני בוושינגטון שיפן תתייחס יפה לשבויים היהודים שבידיה. השגריר השיב כי "יפן תתייחס לשבויים היהודים שבידיה בידידות הרבה ביותר". בסוף המלחמה היו כ־1,800 שבויים יהודים ביפן, כשני אחוזים מכלל 75 אלף השבויים הרוסים.
בשנת 1918, הצבא היפני הקיסרי שלח כוחות לסיביר כדי לשתף פעולה עם התנועה הלבנה. חיילי הצבא הלבן הנפיקו עותקים של הפרוטוקולים של זקני ציון, והחיילים היפניים למדו לראשונה על האנטישמיות. הפרוטוקולים המשיכו לשמש כראיה למזימות יהודיות למרות שנודע כבר באופן נרחב כי מדובר בזיוף.
לדברי ההיסטוריון המתמחה בחסידי אומות העולם, ד"ר דייוויד קרנצלר:
אחרי מלחמת העולם הראשונה

בשנת 1925 קפטן נוריהירו יאסואה פרסם את התרגום הראשון לפרוטוקולים של זקני ציון ביפנית. כמומחה לשפה הרוסית, הוטל עליו להצטרף לצוות של לוטננט גנרל גריגורי סמיונוב, אנטישמי חריף אשר הפיץ עותקים של הפרוטוקולים לכל חייליו. יחד עם כמה עשרות חיילים יפניים אחרים, יאסואה קיבל את הנחות היסוד של הפרוטוקולים, והקדיש זמן לפרסומים אנטישמים שונים, כמו "מחקרים במזימה הבינלאומית" (ביפנית: 国際秘密力の研究) תחת שם העט הו קושי. מאוחר יותר הוא שינה את דעותיו ותמך בתוכנית דג הפוגו לפיה יפן תקלוט פליטים יהודים לשטחה אך כשיפן חתמה על ההסכם התלת-צדדי אשר חייב אותה באופן רשמי כבעלת ברית של גרמניה הנאצית העמדה הפילושמית החדשה שלו הובילה לפיטוריו מהצבא היפני.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 כתב הסופר יאמאנאקה על יהודיאקה - "הסכנה היהודית". כעיתונאי ראשי בעיתון החדשות אסהי טוקיו, יאמאנאקה היה מחבר פורה של ספרות ילדים, וכתב בהמשכים את הרומן דייטו נו טטסוג'ין (סופרמן של המזרח הרחוק) מאוגוסט 1933 ועד סוף שנת 1934 במועדון הנוער התקופתי שונן קיורבו, הוא נקרא בעיקר על ידי ילדים יפנים בין הגילאים 8 ו-12. גיבור הסיפור הוא הבלש הונגו יושיאקי שנלחם בסקימה, נבל-על וראש ברית הצללים ציון, ארגון יהודי חשאי המבקש לערער את האימפריה היפנית. ציטוט אופייני מדייטו נו טטסוג'ין:
יאמאנאקה הפסיק לכתוב עם כניעת האימפריה היפנית באוגוסט 1945, אך קודנשה בע"מ, ההוצאה לאור הגדולה ביפן, המשיכה להדפיס סדרה זו עד שנות ה-70.
חוקר הבודהיזם בריאן ויקטוריה קובע כי התעמולן הלאומני טנאקה צ'יגקו, קידם את האנטישמיות ביפן החל משנת 1937 עם פרסום שישיאו זנשו דיסאן-שו (כל כתביו של מלך האריות), באומרו:
לפי ויקטוריה, "טנאקה טען כי יהודים חרחרו תסיסה חברתית כדי לשלוט בעולם. הוא ... [ציין] כי יהודים תמכו בליברליזם, במיוחד בחוגים אקדמיים, כחלק מתוכניתם להשמיד את החוש המוסרי בעם... בהיעזר באנשים כמו טנאקה, האנטישמיות התפשטה במהירות בכל רחבי החברה היפנית למרות היעדר כמעט מוחלט של יהודים".
מלחמת העולם השנייה

בימי מלחמת העולם השנייה הגיעה האנטישמיות היפנית לשיאה. ההתקרבות לגרמניה עוררה ביפן גל של ספרות אנטישמית, שבה הואשמו היהודים בשאיפה להשתלט על העולם. בין פרסומים אלה נכללו גם כתבי הכומר סאקאי שוגון שהיו תערובת של הערצה ליהודים מזה וביטויים אנטישמיים מזה. מייג'ור יאסואה אף תרגם ליפנית את הפרוטוקולים של זקני ציון. עם זאת, אנטישמיות לא הייתה מעולם אידאולוגיה רשמית ביפן. למרות הברית עם היטלר לא פגעה יפן ביהודים שחיו בשטחים שתחת שלטונה, ובפועל אף סייעה לאלפים רבים של פליטים יהודים מאירופה הנאצית למצוא מקלט.
בשנת 1941 קולונל האס אס יוזף מייזינגר ניסה להשפיע על היפנים שישמידו בין 18,000 ל-20,000 יהודים לערך, אשר ברחו מאוסטריה וגרמניה וחיו בשאנגחאי שהייתה תחת כיבוש יפן. ההצעות שלו כללו יצירת מחנה ריכוז באי צ'ונגמינג בדלתא של נהר היאנגצה, או הרעבה המונית בספינות משא מול חופי סין. האדמירל היפני האחראי על שאנגחאי לא נכנע ללחץ מצד מייזינגר; עם זאת, היפנים בנו גטו בשכונת הונגקיו אשר תוכנן על ידי ההנהגה בטוקיו בשנת 1939: שכונת עוני עם צפיפות אוכלוסייה כפולה מזו של אוכלוסיית מנהטן. הגטו היה מבודד בקפדנות על ידי חיילים יפניים בפיקודו של עובד המדינה היפני, קאנו גויה, והיהודים יכלו לעזוב אותו רק עם אישור מיוחד. כ-2,000 מהיהודים מתו בגטו שאנגחאי במהלך תקופת המלחמה.
עם זאת, יפן סירבה לאמץ את המדיניות הרשמית נגד היהודים. ב-31 בדצמבר 1940, שר החוץ היפני דאז, יוסוקה מצואוקה, אמר לקבוצת אנשי עסקים יהודים: "בשום מקום לא הבטחתי שנבצע את המדיניות האנטישמית של היטלר ביפן. זאת לא דעתי האישית הכנה, זאת דעתה של יפן". עם זאת, עד 1945 השואה הוסתרה באופן שיטתי על ידי ההנהגה בטוקיו.
באינדונזיה, אשר נכבשה על ידי יפן בשנת 1942, אכן ננקטו צעדים כלפי היהודים. אמנם היפנים לא האמינו בתורת הגזע הגרמנית וחששו לפגוע קשה מדי ביהודים, מחשש לתגובה קשה של יהודי העולם, שתשפיע בעיקר בצד הכלכלי. אך לא חששו שיהודי אינדונזיה המעטים יעניינו את יהדות העולם. תחילה, יהודים אזרחי המדינות בעלות הברית הוכנסו עם שאר האזרחים האירופאים למחנות עצורים, בעוד יהודים אזרחי מדינות נייטרליות (בעיקר יהודי עיראק) או אזרחי בעלות ברית של יפן, נותרו חופשיים. בשנת 1943 רבים מהמקומיים נשלחו לעבודות כפייה בעקבות הידרדרות המצב הכלכלי. מתוך רצון היפנים להפיס את דעתם, גברה התעמולה האנטישמית הממסדית, ששימשה כעילה לאפליה. כמו כן, חלק מהנציגים היפנים הגיעו לאינדונזיה עם מטען אנטישמי מתקופת שירותם במנצ'וריה. בהשפעת יחסי המסחר בין השלטונות הגרמנים והיפנים, כל היהודים קיבלו יחס קשה יותר, ונשלחו למחנות ריכוז ולמחנות עבודה בעלי תנאים קשים ביותר, כשסיכון הבריחה היה תלוי בהתמודדות עם פורעים אינדונזים מבחוץ, שטבחו בכל אירופאי, משרצו להיאבק בקולוניאליזם ולהשיג את העצמאות שהיפנים הבטיחו להם. בנוסף ליהודים באינדונזיה, הובאו למחנות יהודים ממדינות נוספות.
בריאן ויקטוריה קבע גם שהקון יאסטאני, מייסד תנועת הזן הבודהיסטית סנבו-קיודן, "היה אחד ממורי הזן הבודדים אשר שילבו בתנועתם אנטישמיות ארסית עם עמדה פרו-מלחמתית". הוא ציטט את כתביו של יאסטאני משנת 1943:
אף על פי שיאסטאני היה ידוע היטב כמנטור וחבר של התעמולן הנאצי קארלפריד גראף דורקהיים, לתחושתו של בריאן ויקטוריה האנטישמיות היפנית התפתחה באופן עצמאי מ"ליבו של התפקיד החברתי הריאקציונרי מ'תוצרת עצמית' ששיחק הבודהיזם הממוסד בחברה היפנית בעקבות תקופת מייג'י".
לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-70

ב-30 במאי 1972 בוצע הטבח בנמל התעופה לוד בידי שלושה מחבלים יפניים (קוזו אוקמוטו, טאקשי אוקודיירה ויאסודה יאסוקו), חברי ארגון הצבא האדום היפני, באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד (כיום נתב"ג), ובו נרצחו 24 אנשים (מתוכם 8 ישראלים, היתר צליינים מפוארטו ריקו) ו-71 נפצעו. הם הגיעו בטיסת אייר פראנס מרומא ופעלו בשם החזית העממית לשחרור פלסטין.
בסוף המאה ה-20, ספרים רבים על תאוריית אב קדמון משותף ליפנים וליהודים נמכרו. בנוסף, הופצו תאוריות והסברים רבים לכך שלכאורה היהודים שולטים בעולם. הספרים האלו, שנקראו טונדמו-בון (ספרים שערורייתיים או מגוחכים), הכילו אלמנטים של מסתורין וספקולציות בסגנון הצהובונים.
בשנת 1979, פורסם הספר "הייתי רוצה להתנצל בפני היפנים: וידוי של זקן יהודי" (ביפנית: 日本人に謝りたい あるユダヤ人の懺悔). המחבר של הספר הזה, מרדכי משה (ביפנית: モルデカイ・モーゼ), קרא לעצמו רב, אך למעשה זה היה שם עט של המתרגם של הספר הזה, מסאו קובוטה (ביפנית: 久保田政男). קובוטה גם הפיץ את השמועה שפירוש השם "אנולה גיי" הוא "להרוג את הקיסר" ביידיש. שמועה זו שגויה לחלוטין, אבל אנטישמים ביפן עדיין מאמינים בה.
לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-80

בשנת 1984 פורסם הספר סודותיו של הכוח היהודי השולט בעולם (ביפנית: 世界を動かすユダヤ・パワーの秘密) המבוסס על תאוריית קשר יהודית. המחבר, אייזאבורו סאיטו (ביפנית: 斉藤栄三郎) היה חבר מוביל במפלגה הדמוקרטית הליברלית ביפן.
ב-1986 פורסם הספר "לצפות ביהודים זה לראות את העולם בבהירות" (ביפנית: ユダヤが解ると世界が見えてくる) והפך לאחד מרבי המכר ביפן. הספר הזה מבוסס גם הוא על הפרוטוקולים של זקני ציון והמחבר, מאסאמי אונו (ביפנית: 宇野正美), טוען שמקור היהודים האשכנזים הוא למעשה בכוזרים, ומכאן שהם "יהודים מזויפים", והיהודים הספרדים הם היהודים המיוחסים האמיתיים. לדבריו, חלק מהיפנים הם צאצאים של עשרת השבטים האבודים וה"ספרדים היפנים" יביסו את האשכנזים.
באותה שנה ספר "הדרך הנכונה לקרוא את הפרוטוקולים היהודיים" (ביפנית: これからの１０年間　ユダヤ・プロトコール超裏読み術―あなたに起こるショッキングな現実) שהפך לאחד מרבי המכר ביפן. המחבר, קינג'י יאג'ימה (ביפנית: 矢島鈞次), כלכלן ופרופסור באוניברסיטת אאויאמה גאוקין, ציין שאף על פי שהפרוטוקולים הם ככל הנראה זיוף, "הם הורכבו מהתוצאות של כל המחקרים שאי פעם נעשו על היהודים... אין ספק שהתוכן מורכב מהחוכמה של היהודים".
בשנת 1987, מגזין היסטוריה, פרסם סדרת מאמרים בשם "העולם של היהודים המסתוריים" (ביפנית: 世界、謎のユダヤ) שעמד על כך שפרשת ווטרגייט ופרשיות שוחד לוקהיד מטוסים היו תאוריות קונספירציה יהודיות. כמו כן, דווח כי ראש ממשלת יפן לשעבר, קקואיי טנאקה אמר "נתפסתי על ידי יהודים, נלסון רוקפלר, תיזהר מיהודים" כשהוא שוחרר בערבות בשנת 1976.
לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-90

בין השנים 1992 עד 1995 אום שינריקיו, כת דתית בודהיסטית שנויה במחלוקת, הפיצה גם כן תאוריות קונספירציה כדי למשוך קוראים יפניים כחלק ממאמצי הגיוס שלהם. המייסד, שוקו אסהארה, הושפע מספרו של גוטו בן ノストラダムスの大予言 - הנבואות של נוסטרדמוס, אשר נכתב בשנת 1973. הספר היה תרגום חופשי של נבואות נוסטרדמוס והפך לרב-מכר ביפן. דווח כי הידאו מוראי, אחד ממנהיגי האום שינריקיו אמר "היהודים תפסו אותי", כאשר הוא נדקר למוות. מאוחר יותר הכת נטשה את כתבי התעמולה האלה ושינו את שמם לאלף - האות הראשונה באלפבית העברי.
בפברואר 1995 מגזין בשם מרקו פולו (ביפנית: マルコポーロ), המפיק כ-250,000 עותקים במחזור חודשי ומיועד לקהל הגברי ביפן, פרסם מאמר העוסק בהכחשת השואה שנכתב על ידי הרופא מסאנורי נישיוקה (ביפנית: 西岡昌紀) אשר מתחיל כך:
מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס יזם חרם מפרסמים על בונגיי שונג'ו, כולל פולקסווגן, מיצובישי, וקרטייה. בתוך ימים, בונגיי שונג'ו סגרו את מרקו פולו והעורך שלו, קאזויושי האנאדה, התפטר, כפי שעשה הנשיא של בונגיי שונג'ו, קנגו טנאקה.
באוקטובר 1999 ההוצאה היפנית, The Weekly Post, פרסמה סיפור על הצעת הרכישה לבנק האשראי ארוך טווח של יפן, על ידי ריפלווד אחזקות, אשר תוארה כ"יהודית":
תלונות תקיפות באו מיד אחר כך על ידי קבוצות יהודיות, במיוחד מחוץ ליפן. העיתון חזר בו במהרה מהמאמר ונשא התנצלות בדף הבית שלו. ההוצאה הסבירה את השגיאה שלה על ידי ציון כי "הבעיה נבעה מהתדמית הסטריאוטיפית שיש להרבה אנשים יפנים על העם היהודי".
המאה ה-21

מאז תחילת המאה, ריו אוטה, טרוצקיסט לשעבר, היה אחד מהתועמלנים המובילים לתאוריית הקונספירציה היהודית. הוא תרגם ליפנית את הספרים של חובב תאוריות הקשר האנטישמי יוסטס מולינס.
ב-8 במרץ 2009 הכתב הפוליטי סויצ'ירו טהארה (ביפנית: 田原総一朗) טען שקקואיי טנאקה, ראש ממשלת יפן לשעבר, ואוזאווה, מנהיג המפלגה הדמוקרטית של יפן, חוסלו פוליטית על ידי אמריקה והיהודים. טהארה טען זאת בשידור חי של תוכנית הטלוויזיה של אסהי פרויקט יום ראשון, בפני מאקיקו טנאקה, בתו של קקואיי טנאקה. מרכז שמעון ויזנטל, מתח ביקורת חריפה על טהארה בעקבות ההאשמות האנטישמיות והאנטי-אמריקאיות שלו.
בשנת 2014, 31 ספריות עירוניות ביפן דיווחו על הימצאות 265 עותקים של יומנה של אנה פרנק וספרים אחרים לאחר שהושחתו, בדרך כלל על ידי קריעת דפים או תלישתם. ראש מזכירות הממשלה, יושיהידה סוגה, אמר כי המשטרה חוקרת. הפוליטיקאי היפני נריאקי נאקאיאמה אמר כי ייתכן שהמעשה לא בוצע על ידי יפנים. גבר בן 36 נעצר בקשר לוונדליזם ב-14 במרץ של אותה שנה, עם זאת, ביוני הודיעו התובעים שהם לא יגישו כתב אישום לאחר שהערכה פסיכיאטרית גילתה כי האיש לא כשיר לעמוד לדין מתוקף הגנת אי שפיות.
בדצמבר 2014 התנצלה מערכת העיתון "סנקיי שימבון" על כך שפרסמה מודעת פרסומת לספריו של הסופר ריצ'רד קושימיזו, הטוען כי היהודים הם העומדים מאחורי רעש האדמה האדיר והצונאמי שחוללו את אחד האסונות הגדולים שידעה יפן בעת המודרנית. זאת ועוד, קושימיזו מאשים את ישראל גם באחריות למתקפת הטרור של 11 בספטמבר 2001 בארצות הברית. בספר נוסף שהופיע בפרסומת טוען קושימיזו כי השואה היא פיקציה שנועדה לאפשר את הקמת מדינת ישראל.
ראו גם

הטבח בנמל התעופה לוד
אנטישמיות
תוכנית דג הפוגו
נוריהירו יאסואה
הפרוטוקולים של זקני ציון
יחסי יפן-ישראל
גטו שאנגחאי
יהדות יפן
הערות שוליים

↑  לא תאמינו מה היחס כלפי יהודים במדינות אסיה, באתר גלובס, 3 באוקטובר 2014
↑  רותם קובנר, המערכה הנשכחת: מלחמת רוסיה–יפן ומורשתה (עמ' 409), הוצאת מערכות, ‏2005
↑  Esther Webman, The Global Impact of the Protocols of the Elders of Zion: A Century-Old Myth (באנגלית)
↑  יפנים, נאצים ויהודים: קהילת הפליטים היהודיים בשנחאי, 1938-1945 מאת דייוויד קרנצלר. עמוד 207
↑  טוקאייר, מרווין (1979). תוכנית דג הפוגו. ניו יורק: בע"מ הוצאת פדינגטון עמ' 47.
↑  Peter Lang, The Russian Protocols of Zion in Japan (באנגלית)
↑  משה יגר, המסע הארוך לאסיה: פרק בתולדות הדיפלומטיה של ישראל (עמ' 17), אוניברסיטת חיפה, ‏2004
↑  Jane Shlensky North Carolina School of Science and Mathematics Durham, NC, USA, CONSIDERING OTHER CHOICES: CHIUNE SUGIHARA’S RESCUE OF POLISH JEWS (באנגלית) (ארכיון)
↑  PATRICK E. TYLER, Jews Revisit Shanghai, Grateful Still That It Sheltered Them, ‏6 ביוני 1994 (באנגלית)
↑  Ernest G. Heppner, Shanghai Refuge: A Memoir of the World War II Jewish Ghetto, ‏1993 (באנגלית)
↑  Daniel Ari Kapner and Stephen Levine, THE JEWS OF JAPAN, ‏1 במרץ 2000 (באנגלית)
1 2 3 4  צופיה הירשפלד, שואה שלהם, באתר ynet, 28 בדצמבר 2010
1 2  מה אתם יודעים על יהדות אינדונזיה, באתר מערך תהוד"ה אוניברסיטת חיפה, ‏28 באפריל 2010 (ארכיון)
↑  ד"ר אילה קלמפרר-מרקמן, הקהילה היהודית באינדונזיה, באתר בית התפוצות
↑  אוניברסיטת חיפה, מציגה: גילויים חדשים על האנטישמיות יפנית באינדונזיה, באתר כאן ישראל, ‏28 באפריל 2010
↑  עלה ברשת: עדות חדשה על מחנות ריכוז יפניים ליהודים, באתר מידה, ‏5 באוגוסט 2013
↑  מה אתם יודעים על יהדות אינדונזיה, באתר מערך תהוד"ה אוניברסיטת חיפה, ‏28 באפריל 2010 (ארכיון)
↑  Michael L. Beeman, Public Policy and Economic Competition in Japan: Change and Continuity in Antimonopoly Policy, 1973-1995, ‏29 באוגוסט 2003 (באנגלית)
↑  Abraham H. Foxman, Jews and Money: The Story of a Stereotype, ‏9 בנובמבר 2010 (באנגלית)
↑  Masanori Nishioka, Holocaust pressure groups shut down Japan's Marco Polo magazine (באנגלית)
↑  The IHR Denounces Campaign Against Japanese Publishing Company (באנגלית)
↑  WIESENTHAL CENTER DENOUNCES JAPANESE TV NEWS PERSONALITY FOR BLAMING POLITICAL SCANDALS ON AMERICA AND THE JEWS (באנגלית) (ארכיון)
↑  MARTIN FACKLER, Hundreds of Anne Frank Books Vandalized in Japan (באנגלית)
↑  Hundreds of copies of Anne Frank diaries vandalized around Tokyo / Western journalists imply connection to Shinzo Abe (באנגלית) (ארכיון)
↑  No charges for Japanese in Anne Frank diary vandalism case: Report (באנגלית)
↑  אנטישמיות ביפן: "היהודים גרמו לצונאמי", באתר ynet, 6 בדצמבר 2014
ילדה יהודיה וחברותיה הסיניות בגטו שאנגחאי, מתוך אוסף מוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי
הכוחות הצבאיים של רפובליקת פיג'י

| --- | --- |

 מדינה:  פיג'י
 תקופת הפעילות:  סובה–הווה
 הגוף הקודם:  כוחות ההגנה מלכותי של פיג'י
 סוגי נשקים:  לרוב נשק קל לצד מעט נשק כבד
 שם קצר:  RFMF
 מנהיגות
 המפקד העליון:  ויליאמה קטוניוורה
 ראש הצבא:  ג'ון קאלוניוואי
 כוח אדם
 סוג שירות:  התנדבותי
 כוחות פעילים:  6,500
 כוחות מילואים:  6,200
 תעשייה
 ספקים זרים:  ארצות הברית בריטניה מדינות האימפריה הבריטית לשעבר
 https://www.rfmf.mil.fj/
 
עץ ארגוני של הכוחות הצבאיים של פיג'י
הכוחות הצבאיים של הרפובליקה של פיג'י (באנגלית: Republic of Fiji Military Forces) הוא שמם הרשמי של הכוחות המזוינים של רפובליקת פיג'י. על פי החוקה (מ-2013) תפקידו המרכזי הוא לשמור על ריבונות של המדינה לצד משימות נוספות כמו סיוע אזרחי ומשימות לאומיות ובין לאומיות.
צבא זה הוא מבין הקטנים בעולם, ולצד זאת הוא גם מבין הצבאות הבודדים במדינות האי של האוקיינוס השקט המחזיקות כוח צבאי.
מבנה

הכוחות הצבאיים של הרפובליקה של פיג'י כוללים כ-6,500 חיילים בשירות ומספר דומה במילואים, המשתמשים בציוד קל ברובו פרט לרכיבים משוריינים כלי שיט ומעט ארטילריה, רוב הציוד מקורו בארצות הברית ומדינות האימפריה הבריטית לשעבר.
בראש הכוחות עומד הרמטכ"ל הכפוף לנשיא המשמש כמפקד העליון.
תחת המטכ"ל כפופים שני פיקודים, פיקוד חילות השדה ופיקוד התיכון והאסטרטגיה:
פיקוד התיכון והאסטרטגיה - משמש אגף לצורך סיוע ארגוני ותכנון עתידי עבור הזרוע הלוחמת וגוף מיעץ לגורמי הביטחון השונים.
מחלקת כספים ומשאבים
מחלקת משאבי אנוש
מחלקת שיתוף פעולה בינלאומי
המחלקה המשפטית
מחלקת תכנון ובניין הכוח
מחלקה לתיאום משימות שמירת השלום
פיקוד חילות השדה – משמש הזרוע הלוחמת וכולל:
רגימנט חי"ר – רגימנט חיל הרגלים של פיג'י (היחידה הלוחמת העיקרית)
שלושה גדודים סדירים ששניים באורך קבע מעורבים במשימות שמירת שלום ואחד שוכן בבירת המדינה להבטיח את ביטחונה (כוללים את הגדודים ה-1, ה-2 וה-3).
שלושה גדודי מילואים המשמשים גם ככוח שימרה טריטורילים המפוזרים במחוזות המדינה השונים. אלו בשגרה מורכבים מפלגות סדירות המספקות "שלד" לגיוס שאר הכוח במקרה חירום (כוללים את הגדודים ה-4, ה-5 וה-8/7).
גדוד הנדסה
גדוד אימון והכשרה
יחידת תמיכה לוגיסטית
יחידה ימית
יחידת המטה פיקוד חילות השדה
לצד יחידות אלה ישנם מספר יחידות קטנות. נוספות דוגמת להקה צבאית ומשמר נשיאותי.
היסטוריה

שורשיו ההיסטוריים של הצבא המודרני בפיג'י קשורים קשר ישר להיסטוריה של יחידות הגנה המלכותיים של פיג'י שהוצבו באיים בידי הבריטים. אלה עוצבו במקום עוד מימים בהם האיים היו למושבה בריטית, ולאחר קבלת עצמאות איי פיג'י אותם כוחות היו לבסיס הצבא של המדינה החדשה, ובפרט רגימנט החי"ר שמהווה גם היום חלק מרכזי מהצבא.
לאורך ההיסטוריה של גופי צבא אלה לצורותיהם השונות הם היו מעורבים במעט סכסוכים צבאים לצד משימות שמירת רבות ברחבי העולם, דוגמת משימות האו"ם השונות הפרוסות באורח קבע שלאורך גבולות ישראל. בנוסף הצבא היה מעורב בארבע הפיכות שהתרחשו בפיג'י, לצד מספר פרשיות פוליטיות ולא מעט ביקורת אזרחים על דרך תפקודו והאמון בו.
ראו גם

פיג'י
רגימנט חיל הרגלים של פיג'י
הערות שוליים

↑  The Republic of Fiji Military Forces (באנגלית אמריקאית)
↑  Mirage News, Australian Defence Force supports Fijian missions in Middle East, Mirage News (ב־Australian English)
↑  About Us – The Republic of Fiji Military Forces (באנגלית אמריקאית)
↑  RFMF HQ Composition – The Republic of Fiji Military Forces (באנגלית אמריקאית)
↑  History – The Republic of Fiji Military Forces (באנגלית אמריקאית)
↑  Fiji: the conflict in focus | Conciliation Resources, www.c-r.org
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא ובנושא אוקיאניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וסילי לבדב-קומאץ'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 ביולי 1898 (יוליאני) מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  20 בפברואר 1949 (בגיל 50) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם עט:  Лебедев-Кумач 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  שיר, טור שירי 
 זרם ספרותי:  ריאליזם סוציאליסטי 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  מדליית ההגנה על מוסקבה  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  עיטור הכוכב האדום  עיטור אות הכבוד  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליית הניצחון על יפן  עובד רכבת של כבוד 
 
וסילי איבנוביץ' לבדב-קומאץ' (ברוסית: Василий Иванович Лебедев-Кумач;‏ 5 באוגוסט 1898 – 20 בפברואר 1949) היה משורר רוסי סובייטי, שנודע בעיקר כמחבר המילים לשירים פטריוטיים ואידאולוגיים של תקופת סטלין.