stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הג"א
דרגות הג"א > שינויים בדרגות לפי תקופות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| גונן | גונן ראשון | גונן מוסמך | סמל גונן | סמל גונן ראשון | רב-סמל גונן | רב-סמל בכיר |
| --- | --- |

רב-סמל גונן: רב-סמל בכיר
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | שנות ה-50–60 | שנות ה-50–60 | שנות ה-60–70 | שנות ה-60–70 | שנות ה-80 | שנות ה-80 |
|  | מדי א' | מדי ב' | מדי א' | מדי ב' | מדי א' | מדי ב' |
פקד משנה: 
פקד: 
פקד בכיר: 
רב-פקד: 
| רב-פקד בכיר | - | - |  |  |  |  |
לקריאה נוספת

צה"ל בחילו - אנציקלופדיה לצבא ולביטחון, "כרך 16: המשטרה הצבאית, הרבנות הצבאית, הג"א, הפרקליטות הצבאית" אילן, ארז כפיר
הערות שוליים

↑  חיים צרפתי, הקמת הג"א חיפה ופעילותו בזמן ההפצצות האוויריות על העיר במלחמת העולם השנייה (1942-1940), משטרה והיסטוריה 5, 2023, עמ' 13–47
↑  הג"א משלים ארגונו, דבר, 28 בינואר 1953
↑  אימוני הג"א תואמים תנאי הלחימה החדשים, דבר, 10 בפברואר 1959
↑  הוענקו דרגות לקציני הג"א, על המשמר, 25 בינואר 1954
↑  נקבעו הדרגות בשירות הג"א, הצופה, 21 בינואר 1953
↑  החל מיון מקצועי בהג"א, מעריב, 12 באוגוסט 1974
↑  י. בן אמיר, הג"א מגביר קצב האימונים, דבר, 24 בפברואר 1970
↑  רבין מסכים: שוטרים במקום אנשי הג"א, מעריב, 26 בספטמבר 1985
↑  אלופי פיקוד העורף, באתר פיקוד העורף (דרך ארכיון האינטרנט), ‏2012-04-24
↑  מפקדי הפיקוד לדורותיהם, באתר פיקוד העורף (דרך ארכיון האינטרנט), ‏2013-06-10
↑  נקבעו הדרגות בשרות הג"א, הצופה, 21 בינואר 1953
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310322005171  VIAF: 144782387   WorldCat (עם VIAF): 144782387
ואת אמא שלך גם

| --- | --- |

 בימוי:  אלפונסו קוארון
 הופק בידי:  אלפונסו קוארון וחורחה ורגארה
 תסריט:  קרלוס קוארון ואלפונסו קוארון
 עריכה:  אלפונסו קוארון, אלכס רודריגז 
 שחקנים ראשיים:  גאל גארסיה ברנאל, דייגו לונה, מריבל ורדו
 מוזיקה:  נטלי אימברוליה, פרנק זאפה, Miho Hatori 
 צילום:  עמנואל לובצקי
 מדינה:  מקסיקו 
 חברה מפיצה:  IFC Films  פוקס המאה ה-20 (במקסיקו)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  8 ביוני 2001
 משך הקרנה:  105 דקות
 שפת הסרט:  ספרדית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט להט"בי, סרט קומדיה, סיפור התבגרות, סרט רומנטי 
 מקום התרחשות:  מקסיקו 
 תקציב:  כ-5 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   ytumamatambien
 דף הסרט ב־IMDb
 
ואת אמא שלך גם (בספרדית: Y tu mamá también) הוא סרט התבגרות מקסיקני מ-2001 בבימויו של אלפונסו קוארון. הסרט זכה להצלחה רבה גם מחוץ למקסיקו, אף שגיל הצפייה בו הוגבל בחלק מהמדינות שבהן הוקרן, בשל סצנות סקס ועירום.
הסרט עוסק בשני חברים טובים ממקסיקו סיטי, חוליו וטנוץ', היוצאים לטיול לחוף הים לאחר סיום לימודיהם עם קרובת משפחתו של אחד מהם, המבוגרת מהם בכמה שנים.
חוליו וטנוץ' באים מרקע סוציו-אקונומי שונה; חוליו הוא בן למשפחה שמאלנית ממעמד הביניים וטנוץ' הוא בן למשפחה עשירה ובורגנית, שאביו הוא בכיר ב-PRI, המפלגה ששלטה במקסיקו למעלה משבעים שנה. הפערים החברתיים במקסיקו מלווים את מסעם, והבמאי מותח עליהם ביקורת דקה באמצעות קטעי קריינות.
תקציר העלילה

חוליו (גאל גרסיה ברנאל), בן למשפחה שמאלנית מהמעמד הבינוני, וטנוץ' (דייגו לונה), שאביו הוא אישיות פוליטית בכירה במקסיקו, הם שני חברים טובים, נערים על סף הבגרות, שבנות הזוג שלהם יוצאות יחדיו לטיול לאיטליה. בלי החברות סביבם, הנערים מתחילים להשתעמם.
השניים מוזמנים לחתונה, בה הם פוגשים את לואיסה (מריבל ורדו), אשת בן-דודו של טנוץ', ספרדיה המבוגרת מהם בכ-10 שנים. השניים מנסים להרשים אותה, עם דיבורים על חוף ים בשם "פי גן-עדן", משקרים לה כשאומרים לה שבכוונתם לנסוע לשם, אך מזמינים אותה להצטרף אליהם. בתחילה לואיסה מסרבת, אבל למחרת בעלה מתוודה כי בגד בה, והיא מתקשרת אל הבנים ואומרת להם ששינתה את דעתה.
על אף שלחוליו ולטנוץ' אין מושג קלוש היכן נמצא אותו חוף ים מובטח, או איך להגיע לשם, השלושה יוצאים לדרך, נסיעה דרך כפרי עניים רבים במקסיקו. הם מעבירים את הזמן בשיחות על מערכות יחסים ועל התנסויות מיניות, כאשר הבנים נוטים להגזים בדבר ניסיונם המיני הצנוע, ולואיסה מדברת על בעלה, וכן מספרת בערגה על האהוב הראשון שלה, שמת בתאונת אופנוע כאשר הייתה צעירה.
השלושה עוצרים ללון במוטל דרכים, ולואיסה מתקשרת אל בעלה, ומשאירה לו הודעה על המשיבון, בה היא אומרת שהיא עוזבת אותו. כאשר טנוץ' מגיעה לחדרה, על מנת לשאול ממנה שמפו, הוא רואה אותה בוכה. היא מפתה אותו, והוא, נבוך אך מתלהב, מקיים עימה יחסי מין. חוליו, שצפה בכך במקרה דרך דלת החדר הפתוחה, כועס על טנוץ' ומאוחר יותר אומר לו כי קיים יחסי מין עם חברתו, ובין השניים נוצר מתח רב. השניים מתחרים זה בזה בשחייה בבריכה של המלון, ושוחים בעירום, אולם המתח שביניהם רק מעצים. למחרת, לואיסה מקיימת יחסי מין עם חוליו, כדי שיפסיק לקנא, אולם טנוץ' מגלה לו כי קיים יחסי מין עם חברתו של חוליו, והשניים רבים. לואיסה מאיימת שתעזוב אותם.
בסופו של דבר, ובאופן מקרי, הם מוצאים חוף מבודד, העונה לשם "פי גן-עדן". בהדרגה הם מתחילים להירגע וליהנות מהחוף, וכן מחברתם של בני משפחה מקומית. בכפר הסמוך, לואיסה מתקשרת בפעם האחרונה לבעלה, ונפרדת ממנו באופן סופי.
באותו הערב, השלושה שותים, משתכרים וצוחקים יחד על הכיבושים המיניים שלהם. שני הבנים מגלים כי היו נשים לא מעטות, אשר שניהם קיימו עימן יחסי מין (החברות שלהם, לואיסה). חוליו מוסיף לטנוץ', בצחוק: "ואת אמא שלך גם". השלושה פורשים לחדר, מתחילים לרקוד בחושניות ולהתפשט. שני הנערים ממקדים את תשומת לבם בלואיסה, אך בעודה כורעת על ברכיה, על מנת "לעורר" את שניהם, שני הבנים מוצאים את עצמם עומדים עירומים זה מול זה, והם מתנשקים. בבוקר המחרת, שני הבנים מתעוררים יחד באותה המיטה, עירומים, לאחר שלואיסה הקדימה להתעורר ועזבה את המקום. הם מיד מפנים את גבם זה לזה, ולהוטים לחזור הביתה.
המספר מספר שהשניים חזרו הביתה, נסיעה שקטה ללא אירועים מיוחדים, בעוד לואיסה נשארה מאחור. כאשר בנות-הזוג של הבנים חזרו מטיולן באיטליה, הן עזבו את הבנים. חוליו וטנוץ' התחילו לצאת עם בנות אחרות, והפסיקו להתראות זה עם זה.
כשנה לאחר מכן, בשנת 2000, השניים נפגשים באופן מקרי, ומעדכנים זה את זה על חייהם, על כוס קפה חפוזה בבית קפה. טנוץ' מספר לחוליו כי לואיסה מתה מסרטן חודש לאחר נסיעתם במשותפת, וכי ידעה שהיא חולה במשך כל הזמן שהשלושה היו ביחד. טנוץ' מזדרז לעזוב, תוך שימוש בתירוץ קלוש כלשהו, ונפרד לשלום מחוליו. המספר מוסיף כי השניים לא יתראו שוב לעולם.
צוות השחקנים

דייגו לונה - טנוץ' איטורבידה
גאל גרסיה ברנאל - חוליו ספאטה
מריבל ורדו - לואיסה קורטס
דיאנה בראצ'ו - סילביה דה איטורבידה
אנדראס אלמידה - דייגו מרדו
לכל הדמויות הראשיות בסרט יש שם משפחה ששמו כשם משפחתו של גיבור מההיסטוריה המקסיקנית: הכובש הספרדי הרנאן קורטס, קיסר מקסיקו אגוסטין דה איטורבידה, המהפכן המקסיקני אמיליאנו ספאטה, נשיא מקסיקו פרנסיסקו מדרו, המושל האצטקי טנוץ'.
פרסים

הסרט זכה ב-33 פרסים שונים ברחבי העולם, והיה מועמד ל-27 פרסים נוספים. בין הפרסים העיקריים בהם זכה: פרס התסריט הטוב ביותר ופרס מרצ'לו מסטרויאני בפסטיבל הסרטים של ונציה, וכן פרס מבקרי הקולנוע של ניו יורק בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. כן היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית התסריט הטוב ביותר בשנת 2002 (בו זכה סרט דובר ספרדית אחר, "דבר אליה").
בעקבות הצלחת הסרט הוזמן הבמאי אלפונסו קוארון לביים את הסרט הארי פוטר והאסיר מאזקבאן.
הערות שוליים

↑   אורי קליין, אלפונסו קוארון: המנצח הגדול של האוסקר, באתר הארץ, 7 במרץ 2014
↑  איי.פי, אלפונסו קוארון יביים את הארי פוטר השלישי, באתר הארץ, 22 ביולי 2002
נאו-ריאליזם איטלקי

פריים מתוך "גונבי האופניים"
נאו־ריאליזם איטלקי היה זרם בקולנוע האיטלקי, שהחל בשנות ה־40 של המאה ה־20, בשלהי מלחמת העולם השנייה, ודעך בראשית שנות ה־50. הנאו־ריאליזם האיטלקי דגל בריאליזם קיצוני ובחשיפה בוטה של המציאות החברתית הקשה של אותה תקופה. הוא עסק בעיקר בקשיי היומיום של בני מעמד הפועלים ושאר המעמדות הנמוכים בחברה האיטלקית – כראי למצב הקשה ששרר באיטליה שאחרי המלחמה – והציג מציאות של ייאוש, עוני ותבוסות אישיות. השימוש במבע ני נעשה מתוך הדגשת ההתנגשות שבין האדם לסביבתו; בין הסבל הרגשי של הפרט לבין המציאות הפיזית הקשה. מבחינה סגנונית ניכר הזרם הקולנועי בהשקעה מינימלית בסגנון ובתפאורה, שהתבטאה בעיקר בצילום מחוץ לאולפן, ובשימוש בשחקנים שאין זה מקצועם.
היסטוריה > הקולנוע האיטלקי בזמן מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, איבד הקולנוע האיטלקי את מקומו בחזית היצירה, והתמקד בהפקת סרטי תעמולה למשטר הפשיסטי ובסרטים אסקפיסטים שנקראו "סרטי טלפון לבן"; ז'אנר זה נתמך על ידי בניטו מוסוליני שהאמין בקולנוע ככלי חשוב לעיצוב דעת הקהל. אותם סרטים הושפעו רבות מקומדיות אמריקאיות של אותה תקופה והתעלמו לחלוטין מהבעיות עימן התמודד רוב העם האיטלקי בחיי היומיום. כל ניסיון לחרוג מאותו קו הקולנועי נתקל בצנזורה איטלקית מחמירה, ובפרט לא התאפשר להתמודד עם מצבם האמיתי והבלתי־אפשרי של בני מעמד הפועלים. רק בזמן קריסת המשטר הפשיסטי, התאפשר ליוצרים האיטלקים לבטא את עצמם באופן חופשי, על רקע המצב הקשה שהותירה מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > זרמים קולנועיים מבשרים

ניתן לראות את מקורותיו של הנאו-ריאליזם האיטלקי בשני זרמים עיקריים של הקולנוע האירופאי של שנות ה־30:
זרם הריאליזם הפואטי בקולנוע הצרפתי שצמח על רקע קריסת משטריה החברתיים והפוליטיים של אירופה והניוון של האריסטוקרטיה. אלה היו קרקע פורייה לתסריטאים ובמאים דוגמת ז'אן רנואר לייצר התנגשויות טראגיות בין האדם לסביבתו. הסרט "טוני", משנת 1935, שנכתב ובוים על ידי רנואר, נחשב לאחד ממבשרי הנאו־ריאליזם מזרם זה. עוזר הבמאי היה לוקינו ויסקונטי, מי שלימים הפך לאחד ממייסדי הקולנוע הנאו־ריאליסטי באיטליה. מזרם זה ירש הנאו-ריאליזם את נושאי העיסוק ואת הגישה אליהם בסרט.
סרטיהם של אלסנדרו בלאזטי ושל יוצרים איטלקיים נוספים בשנות ה־30 הורישו לנאו־ריאליזם את הסגנון והעיצוב הפשוטים והריאליסטיים. סרטים אלו צולמו מחוץ לאולפן, באור טבעי, תוך שימוש בשחקנים לא מקצועיים בכוונה תחילה. סרטו של בלאזטי, "1860", בשנת 1934, המתאר את קרב קלטפימי שנערך בסיציליה נחשב לאחד מיסודות הנאו־ריאליזם.
לדעת רבים הסרט הנאו־ריאליסטי הראשון שנוצר, מבלי שהוגדר ככזה ביציאתו לאקרנים, היה סרטו הראשון של לוקינו ויסקונטי – "אובססיה", משנת 1943 – המבוסס על ספרו של ג'יימס קיין "הדוור מצלצל פעמיים". בסרט זה, הריאליזם משמש כתפאורה מחויבת המציאות, ולא כנושא הסרט, אך המציאות הקשה המתוארת בסרט, הצילום מחוץ לאולפנים והשימוש בשחקנים לא מקצועיים הופך אותו לדעת רבים למבשרו האמיתי והקרוב ביותר של הזרם.
היסטוריה > דעיכה

התייצבותה של אירופה בשלהי שנות ה־40 גרמה לנושאי העיסוק של הנאו־ריאליזם להיראות מיושנים ולא רלוונטיים. ההצלחה הקופתית של הסרטים האמריקאים גם היא פגעה במקומם של סרטי הנאו־ריאליזם, שגם כך לא הייתה להם משיכה רבה בקרב הקהל האיטלקי, שביכר דווקא את האסקפיזם הקולנועי כאמצעי להדחקת בעיות היומיום. בתחילת שנות ה־50 החלה הממשלה האיטלקית לתמוך בקולנוע המקומי ומינתה את ג'וליו אנדראוטי לראשות המחלקה שהייתה אחראית על הקצאת כספי התמיכה. דווקא הסרטים הנאו־ריאליסטים, בשל זיהויים עם רעיונות פרו־קומוניסטים, לא זכו לתמיכה הממשלתית שכן הם נחשבו לכאלו הפוגעים באינטרס הלאומי האיטלקי. שגשוגה של תעשיית הסרטים האיטלקית והתמיכה הממשלתית הזרימו משאבים רבים יותר לבמאים האיטלקיים ואלו השקיעו בתפאורות מהוקצעות, בשחקנים מקצועיים ובתסריטים מלאים יותר מאשר בתקופת הנאו־ריאליזם. כל אלו הביאו את מרבית היוצרים האיטלקיים הנאו-ריאליסטיים של אותה התקופה להתרחק לאיטם מהזרם הנאו־ריאליסטי ולהתפתח לכיוונים חדשים. הבמאי הבולט היחיד שהמשיך ליצור סרטים ברוח הנאו־ריאליזם היה ויטוריו דה־סיקה, שלמרות סטיות קלות במהלך יצירתו, נותר נאמן לעקרונות הריאליזם האיטלקי עד סרטו האחרון, "חופשה קצרה" (The Voyage, 1974) המבליט את הניגוד בין העשירים לבת מעמד פועלים חולת שחפת.
מבין היוצרים הידועים של הנאו־ריאליזם האיטלקי, ניתן לראות דוגמאות לפנייה לכיוונים חדשים ביצירתו של פדריקו פליני, שהחל את דרכו כנאו־ריאליסט, אך סרטו "הבטלנים" (1953), נחשב לסרט הנאו־ריאליסטי המובהק האחרון שלו. לאחר מכן, הוא התגלה כרומנטיקן נלהב ונמשך אחרי הגל החדש הצרפתי, תוך השקעה הולכת וגוברת בסגנון ובעיצוב המרחב הקולנועי. סרטו, "לה דולצ'ה ויטה" בשנת 1960, נחשב לאחרון שעוד בלטו בו סממני הנאו־ריאליזם. לוקינו ויסקונטי גם פנה לשילוב הרומנטיות בסרטיו, כדרך לעידון הריאליזם הקיצוני שאפיין אותו, החל מסרטו "סנסו" (1954). רוברטו רוסליני בכלל החל להתמקד בצילומי נוף ואדריכלות וכוחם הפיוטי; סרטו "מסע באיטליה" (1953) נחשב לראשון שאינו ברוח הנאו־ריאליזם, ובשנות ה־60 פנה בכלל לסרטי טלוויזיה. במאי ידוע נוסף, שתחילתו בנאו־ריאליזם – מיכלאנג'לו אנטוניוני – החל לעסוק במעמד הביניים ולא במעמד הפועלים, עוד בסרטו העלילתי הראשון – "סיפורה של אהבה" (1950), והמשיך בהתעמקות לנעשה בתוך נפשן של הדמויות מאשר בחיי היום יום שלהן, כפי שמודגש בסרטו "ההרפתקה" (1960), ובכך התרחק לחלוטין מהזרם.
מאפיינים

הסגנון הנאו־ריאליסטי אינו נושא מסר פוליטי מסוים ואחיד, והמאפיינים הבולטים ביותר המשותפים לכלל היוצרים של הזרם נגזרו מנושאי העיסוק, מהאווירה באותה התקופה, ומהרצון להיצמד למציאות ככל הניתן. על רקע הסביבה הפיזית והחברתית הקשה, הסרט הנאו־ריאליסטי שאף לייצר זווית ראייה קרובה ויסודית על עולמו של היחיד – על עולמו של הפועל הפשוט. הבמאים מדגישים את דלות חייהם של הדמויות ומתמקדים בתכנים ולא בסגנון. המציאות באיטליה השפיעה גם על יוצרי הסרטים עצמם ולא רק על נושאי העיסוק בסרטיהם, מרבית הסרטים הנאו־ריאליסטים צולמו בתקציב דל ביותר, לא רק בשל הדרישות המועטות של הצילום הריאליסטי אלא גם בשל המצב הכלכלי הקשה ששרר באיטליה באותה תקופה. מכורח המציאות, רבים מהסרטים צולמו על עודפי פילם של הצבא האמריקאי, באמצעי תאורה דלים כי לא היו אחרים בנמצא, וצולמו באתרים חיצוניים, ולא באולפנים, מחוסר אמצעים להקמת תפאורות.
צ'זארה זאוואטיני, אחד היוצרים הבולטים בקולנוע הנאו־ריאליזם האיטלקי, הגדיר את עקרונות התנועה הנאו־ריאליסטית כלהלן:
הצגת הדברים כפי שהינם, לא כפי שהם נראים לכאורה ולא כפי שהבורגנים היו רוצים שייראו; כתיבת סיפורים החושפים את הצד האנושי של מצבים חברתיים פוליטיים וכלכליים מייצגים; שימוש רב ככל האפשר בצילומי חוץ; שימוש בשחקנים בלתי מקצועיים במרבית התפקידים; מאמץ לחשוף ולשקף את המציאות ללא כחל וסרק; התמקדות באנשים פשוטים ולא בגיבורים מצועצעים ובסטריאוטיפים דמיוניים; העדפת היום-יומי על פני אירועים יוצאי דופן; וחשיפת זיקתם של הגיבורים לסביבתם החברתית הריאלית ולא לחלומותיהם הרומנטיים.
על אף הצהרת הכוונות הנחרצת של הנאו־ריאליזם האיטלקי, נתקלו הבמאים בצורך האינהנרטי בהכנות מקדימות, גם על מנת להציג ריאליזם מוחלט. אפילו בסרט הנאו־ריאליסטי הקלאסי ביותר, "רומא עיר פרזות", חלק מהסצנות צולמו בעל כרחם באולפנים, וצוות השחקנים, שבמקור לא היו שחקנים בהכשרתם, עברו מספיק חזרות כך שבמובן מסוים הם דווקא כן קיבלו הכשרה, אמנם מזורזת, במשחק.
מאפיינים > אידאולוגיה

המאפיינים האידאולוגיים של הנאו־ריאליזם הם תוצר של הגישה הריאליסטית והאווירה באיטליה שאחרי המלחמה. העוני וההרס הרב הותירו את האיטלקים, ובמיוחד את מעמד הפועלים, בפני מצבים מורכבים שלעיתים הביאו לסטיות מהנורמות המוסריות, אולם קשה היה להאשים אותם על כך. אי לכך, ניתן למנות מספר מאפיינים בגישה האידאולוגית של הסרטים האלו:
רוח דמוקרטית המדגישה את ערכו של הפועל הפשוט.
גישה מלאת חמלה כלפי התנהגות האדם וסירוב לדון אותה לפי אמות מוסר שטחי וחד.
עיסוק בהרס שהותירה המלחמה, לעיתים תוך התעלמות מעברה הפאשיסטי של איטליה.
שילוב של הומניזם מרקסיסטי ונוצרי.
הדגשת הרגשות ולא עיסוק ברעיונות מופשטים.
מאפיינים > סגנון

המאפיינים הסגנוניים של הנאו־ריאליזם נגזרו מהרצון להיצמד למציאות ככל הניתן וכדרך להעביר את האותנטיות לצופה. ביניהם ניתן למנות:
המשכיות העלילה, דהיינו דבקות בעלילה פשוטה ומובנית המתפתחת בטבעיות ובקצב ובזמן האמיתיים, תוך הימנעות ממורכבות עלילתית מלכתחילה.
שמירה על אתיקה ויזואלית תיעודית, כראות האדם את העולם.
צילום מחוץ לאולפנים באור טבעי ושימוש באתרים אמיתיים כתפאורה.
העסקת שחקנים לא־מקצועיים כניצבים ואף כשחקנים ראשיים.
דיבור בשפה פשוטה ויום יומית ולא בשפה מליצית.
יוצרים בולטים > שלושת הבמאים החשובים

ניתן למנות שלושה יוצרים משמעותיים בנאו־ריאליזם האיטלקי:
רוברטו רוסליני – שביים את הסרט שנחשב לסרט הנאו־ריאליסטי הראשון, "רומא עיר פרזות" (Roma città aperta, 1945), עוד לפני שהנאצים פינו את רומא. הסרט הפך לסנסציה בעולם כולו והיה לאבן הפינה של הקולנוע האיטלקי החדש. סרטו זה היה הראשון ב"טרילוגיית המלחמה" שביים וכללה גם את סרטיו "פאיזה" (1946) ו"גרמניה שנת אפס" (1947) – כולם עוסקים בחורבן, ברעב ובאבטלה שהותירה המלחמה (סרטי הריסות). בהמשך עבר לנושאים אחרים, כדוגמת "סטרומבולי" (1950), הבוחן את נבכי ליבה של אישה בודדה. סרטיו התאפיינו ביומרה להבין את המציאות בה חיים האנשים, ולא ליצור אותה, כחוקר המבקש למדוד את הנתונים מבלי להשפיע עליהם, ובכך מעביר לצופה את הזכות לשפוט.
לוקינו ויסקונטי – מכותבי התסריט למבשר הנאו־ריאליזם "אובססיה" (1943), היה קומוניסט במודע, ובניגוד לגישתו הצופה של רוסליני, ביקש להטיף בסרטיו למהפכה חברתית. המציאות החברתית הקשה מתבטאת בסרטיו "האדמה רועדת" (1948), "בליסימה" (1954) ו"רוקו ואחיו" (1960) שנחשב לאחת מההבלחות הבולטות של הנאו־ריאליזם האיטלקי, כעשור לאחר דעיכתו של הזרם.
ויטוריו דה סיקה – הבמאי, וצ'זארה זאוואטיני התסריטאי, יצרו יחד את הסרטים הנאו־ריאליסטיים שהפכו למרכז הזרם הנאו־ריאליסטי, והתחבבו ביותר על הקהל האמריקאי. סרטם הראשון, "מצחצחי הנעליים" (1946) זכה בפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר. סרטם השני, "גונבי האופניים" (1948) צולם כל כולו ברחובות מילאנו והביא את הצמד למה שהיום נחשב אחד משיאי הנאו־ריאליזם. הצמד המשיך והפיק את סרטם "נס במילאנו" (1951), המתאר שכונה ענייה במילאנו המגורשת מאדמתה על ידי בעלי ההון. הסרט, שתסריטו מבוסס על ספר שכתב זאוואטיני בעבר, זכה בפרס דקל הזהב באותה שנה. גם סרטם "אומברטו דה" (1952) מתאר בפשטות את חייו של איש אנונימי באופן ריאליסטי ועצוב. בניגוד לרוסליני, דה סיקה ראה את עצמו חלק בלתי נפרד מהמציאות, אך הוא מגיב אליה מתוך הזדהות עם הדמויות ולא במטרה להטיף למהפכה כמו ויסקונטי.
יוצרים בולטים > במאים נוספים

ניתן להוסיף עוד מספר יוצרים בולטים שצמחו על ברכי הנאו־ריאליזם והשתתפו ביצירתו:
ג'וספה דה סאנטיס – יוצר "האורז המר".
פדריקו פליני – התחיל את הקריירה שלו בקולנוע כעוזר תסריטאי לסרטי הנאו-ריאליזם הגדולים של רוסליני, ובפרט ל"רומא עיר פרזות". בתחילת שנות ה־50 ביים את סרטיו הראשונים תוך היצמדות למסורת הנאו-ריאלסטית, ביניהם: "אורות הוואריטה" (1950) ו"הבטלנים" (1953) כמובהקים; ואת "לה סטרדה" (1954) ו"לילות כביריה" (1956) שכבר התרחקו מעט ממסורת זו.
מיכלאנג'לו אנטוניוני – אחד מיוצרי הסרטים החשובים ביותר של שנות ה־60, צמח גם הוא מתוך התנועה הנאו-ריאליסטית. תחילה עבד עם רוסליני, ובמהלך שנות ה־50 יצר שבעה סרטי תעודה קצרים על מנקי רחובות ואיכרים. סרטו הראשון באורך מלא, "אנשי הפו" (1947) היה סרט תיעודי על חייהם הקשים של אנשי נהר הפו.
פייר פאולו פאזוליני – שהחל לביים בשנות ה־60 יצר בתחילת דרכו סרטים על פי מיטב המסורת הנאו־ריאליסטית, בתקופה שבה כבר כמעט לא נותרו סרטים מובהקים מהזרם; "אקטונה" (1961) ו"מאמא רומא" (1962) הן דוגמאות ליצירותיו מסגנון זה.
השפעות

הנאו־ריאליזם האיטלקי חולל מהפכה בערכי הקולנוע: הוא פרץ את גבולות היצירה הקולנועית והרחיב את עקרונותיה. המוטיבים שהוא הביא עמו חלחלו לסגנונות אחרים והשתרשו כסגנון יצירה לגיטימי בקולנוע העולמי בכלל עד ימינו. אולם, בניגוד לשאירע בקרב תנועות מגובשות כגון הפורמליזם הרוסי או הגל החדש הצרפתי, שהיו מאוגדות סביב הוגים דומיננטיים, גם בשנות פריחתו של הנאו־ריאליזם לא נוצרה קבוצה מגובשת של יוצרים המונעת מבסיס תאורטי ותפישתי מוצק. לפיכך הנאו־ריאליזם יכול להיחשב כמושג כפוי הכופף תחתיו סרטים ובמאים שעסקו בנושאים קרובים והשתמשו במוטיבים דומים ביצירתם, אך שונים מאוד זה מזה בגישתם ובמטרתם.
הגל החדש הצרפתי והסרט האפל הושפעו רבות מהנאו־ריאליזם האיטלקי – בגישה האותנטית שהתבטאה בצילום מחוץ לאולפן ובשימוש בניצבים שאינם שחקנים. הנאו־ריאליזם שעסק בייאוש של הפרט וניכורו מן החברה השפיע על הסרט האפל גם בתחום זה: הסרט האפל נוטה גם הוא לעסוק בפרט בודד ומנוכר מן החברה, אלא שהוא מוסיף על כך גם את העיסוק בהלכי הנפש האפלים של פרט זה. הגל החדש של הקולנוע הבריטי שהחל בשנות ה־60 הושפע מן הנאו־ריאליזם בעיקר במושא התיאור של הסרטים: גיבורים בני מעמד הפועלים וקשיי חייהם. גם הקולנוע הצ'כי של שנות ה־60, שאב הן את נושא העיסוק והן את הצילום מחוץ לאולפן. מילוש פורמן מהווה דוגמה בולטת לכך.
בין הבמאים העכשוויים שנחשבים כמושפעים ישירות מן הנאו־ריאליזם האיטלקי: עבאס קיארוסטמי, חברי קבוצת דוגמה 95 ומרג'אן סטראפי.
לקריאה נוספת

ג'רלד מאסט וברוס קאווין, קיצור תולדות הקולנוע, האוניברסיטה הפתוחה, 2003, עמודים 460–470.
Zavattini, Cesare. Zavattini: Sequences from a Cinematic Life. Translated by William Weaver. Englewood Cliffs, NJ: Prentice-Hall, 1970.
הערות שוליים

1 2 3  ענר פרמינגר, 9: הנאו־ריאליזם האיטלקי: 1945–1951, מסך קסם: כרונולוגיה של קולנוע ותחביר, האוניברסיטה הפתוחה, 1995, עמ' 139–145.
↑  What is Italian Neorealism? A beginner's guide, Movements In Film (באנגלית).
↑  ג'רלד מאסט וברוס קאווין, קיצור תולדות הקולנוע, האוניברסיטה הפתוחה, 2003, עמוד 465
↑  Close Up: Iranian Cinema, Past, Present and Future. Hamid Dabashi. Verso, London, 2001. ISBN 978-1859843321
Neo-Neo Realism, A.O. Scott, New York Times, March 17 2009 
Sharp Focus on Contemporary Iranian Film, Zoë Druick, New Internationalist, July 2001
↑  Great Cry and Little Wool, Niels Weisberg, P.O.V. No. 10, December 2000
↑  ריאיון עם מרג'אן סטראפי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565879105171  BnF: cb119604722 (data)  LCCN: sh85111771  NKC: ph670220  SUDOC: 027599353
שלום קובושווילי

| --- | --- |

 לידה:  1876 אחלציחה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1941 (בגיל 65 בערך) טביליסי, ברה"מ 
 תחום יצירה:  ציור 
 
הובלת הכלה למקווה. שלום קובושווילי, 1939
שלום קוֹבּוֹשווילי (בגאורגית: შალომ კობოშვილი;‏ 1876 – 1941) היה צייר גאורגי יהודי שהתמחה בציור וברישום של חיי היהודים בגאורגיה.
קורות חיים

קובושווילי נולד באחלציחה למשפחה יהודית ענייה. בתחילה ייעדו אותו הוריו ללימודים כרב ונתנו לו הכשרה דתית. העניין שלו באמנות נתגלה על ידי משפחתו והוא נשלח להיות שוליה של צייר. משפחתו שהייתה ענייה לא יכלה לשלוח אותו ללימודים כצייר והוא למד לצייר באופן עצמאי. בגלל עוניו הוא עסק במשך רוב חייו במסחר ובמלאכה. כאשר נוסד המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה, הוא החל לעבוד בו כשומר כאשר היה בגיל 60.
הציורים במוזיאון עוררו בו את הרצון לצייר והוא החל להגשים את שאיפתו לצייר. הוא היה צייר מוכשר בסגנון האמנות הנאיבית. את כל ציוריו הוא הקדיש לנושאים יהודיים. חלק מציוריו צוירו בשמן חלק בצבעי מים על נייר. ציוריו כאמור יוחדו לנושאים יהודיים כמו חתונה יהודית, חגים יהודיים וסצנות מחיי יהודי גאורגיה בכפרים והקולחוזים יהודיים. מבין ציוריו נכללים: ברכת הילדים על ידי השליח, הגעלת כלים, מקווה, הרובע היהודי, כלה יהודייה, שליח סוחר בתשמישי-קדושה, התרת נדרים, חג שמחת-תורה, אשתו של יהודי עשיר הולכת לבית-מרחץ, וזאת כפרתך ועוד.
בתחילת שנות ה-50 נסגר המוזיאון ההיסטורי-אתנוגרפי ליהודי גאורגיה על ידי השלטונות הסובייטים, חלק ממוצגי המוזיאון הושמדו וחלק הועבר לאקדמיה למדעים ופוזר בין המוזיאונים בגאורגיה. על פי רשימות שנערכו על ידי אליהו פאפיסימדוב, מנהל המוזיאון בעת סגירתו, נמצאים ציוריו של קובושווילי במוזיאון סימון ג'נשיה. בשנת 2006 הוצגה בטביליסי תערוכה רטרוספקטיבית של עבודותיו של קובושווילי.
לקריאה נוספת

אליהו פאפיסימדוב, הצייר האוטודידאקטי שלום קובושווילי ויצירתו, בחינות, 6 (תשל"ה)
השלטון הסובייטי והיהודים 1948-1967, עמ' 445, (באנגלית)
הערות שוליים

↑  תערוכת ציוריו של שלום קובושווילי לרגל חגיגות 130 שנה להולדתו, (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007569070305171  VIAF: 67146461447727730261   WorldCat (עם VIAF): 67146461447727730261
אמנות גותית

קתדרלת שארטר - האמנות הגותית החלה כעיטורים של האדריכלות הגותית והתרחבה בהמשך לסגנון אמנות עצמאי שהיה נפוץ בשיא ימי הביניים.
הכניסה המערבית (המלכותית) של קתדרלת שארטר. פסלים אלה, משנת 1145 לערך, הם אחת הדוגמאות הראשונות של הפיסול הגותי.
פסל גותי בקתדרלת שטרסבורג המתאר את הערצת האמגושים.
חלון רוזטה בסגנון גותי קורן, קתדרלת נוטרדאם דה פארי.
אמנות גותית הוא סגנון אמנותי שהיה נפוץ במשך כ-200 שנים בשיא ימי הביניים. מקורו של סגנון זה בצרפת בשלהי התקופה הרומנסקית במאה ה-12. האמנות הגותית החלה בסגנון אדריכלי חדש שהתאפיין בעיקר בבנייה לגובה ובהוספת תומכות דואות (flying buttresses) שהקלו על מסת המבנה ואפשרו שילוב חלונות שעוטרו בדימויים מהברית הישנה והחדשה. הקתדרלות הגותיות הראשונות נבנו ברחבי צרפת ובמהרה התפשט סגנון הבניה החדש ברחבי אירופה והיה נפוץ בה במשך כ-200 שנים. בשלהי המאה ה-14 הפך הסגנון הגותי לסגנון המכונה סגנון גותי בינלאומי. סגנון אמנות זה היה הסגנון האמנותי העיקרי באירופה עד שלהי המאה ה-15 וראשית תקופת הרנסאנס.
הסגנון הגותי התבטא באדריכלות, בפיסול, ואף ניתן היה לראותו בריהוט, בצורפות, בויטראז'ים ובפרסקאות. הסגנון כלל אלמנטים דתיים רבים, ומטרתו הייתה להמחיש את חשיבות הדת והסיפורים הדתיים והשפעתם על כל הפנים של החברה. הנחת היסוד הייתה שתושבי אירופה ברובם אינם יודעים לקרוא, והסגנון ניסה להעביר את סיפורי הקודש באמצעות המחזתם - הן באמצעות תיאורים ישירים והן באמצעות אלגוריות. מסיבה זו סגנון זה היה נפוץ בעיקר בכנסיות ובקתדרלות.
האמנות הגותית נולדה והתפתחה כאמנות דתית, שמטרתה לעטר מוסדות ומבני דת (כגון כנסיות, קתדרלות ומנזרים), ולהעביר את תפישת העולם של הכנסייה. רק בשלהי ימי הביניים, עם התפתחות המסחר והתפתחותו של מעמד ביניים בורגני נוצר סגנון גותי חילוני, ששימש במילון הצורני והטכניקות של האמנות הגותית כדי לעטר גם מוסדות, מבנים וחפצי אמנות חילוניים כגון טירות, ארמונות, בתי עיריות, רהיטים וכדומה. הסגנון הגותי החילוני התפתח באיטליה לכדי סגנון הרנסאנס.
הוגה המונח אמנות גותית הוא האדריכל והצייר האיטלקי ג'ורג'ו וזארי. וזארי טבע מונח זה ככינוי גנאי לתקופה שקדמה לרנסאנס, מאחר שראה בה מנותקת מהיסודות הקלאסיים של האומנות והאדריכלות של יוון ורומא. מקור השם הוא בשבטים הגותיים הגרמאניים.