stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאגלס ויילדר
מושל וירג'יניה > בחירתו

במערכת הבחירות למשרת מושל וירג'יניה של 1989, מצא עצמו ויילדר במקום נוח בסקרי דעת הקהל שנערכו לפני מערכת הבחירות. את הנתון של התוצאה הצמודה ניתן לייחס למאמצים החזקים של קמפיין ההמרצה של הרפובליקנים. ויילדר היה גלוי לב בסוגיית זכות הבחירה החופשית להפלות מלאכותיות. כמה פרשנים האמינו שהבחירות הצמודות התקיימו בזכות אפקט בראדלי, והעלו את הסברה שמצביעים לבנים סירבו לומר לעורכי הסקרים שהם לא התכוונו להצביע עבור ויילדר. עקב כך, היו פרשנים שלעיתים קרובות כינו את אפקט בראדלי בשם "אפקט ויילדר". בבחירות שהתקיימו ב-8 בנובמבר 1989 נבחר ויילדר כמושל לאחר שהביס את מועמד הרפובליקנים מרשל קולמן בהפרש קולות של פחות מחצי אחוז. הניצחון הדחוק הוביל לספירה חוזרת של הקולות, שבה אושרה סופית בחירתו של ויילדר.
מושל וירג'יניה > כהונתו

ב-13 בינואר 1990 הושבע ויילדר כמושל וירג'יניה על ידי שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לשעבר, לואיס פאוול. כהכרה בהישג חסר התקדים שלו כמושל האפרו-אמריקאי הראשון שנבחר בבחירות, העניק לו ה-NAACP ב-1990 את מדליית ספינגרן (Spingarn Medal).
במהלך תקופת כהונתו כמושל, פעל ויילדר לקידום יוזמות בתחומי הפשיעה והפיקוח על כלי נשק. הוא גם דאג למימון יוזמות בתחום התחבורה בווירג'יניה, וקידם בקונגרס יוזמות להקצאה מחדש של תקציבים לכבישים לטובת המדינות שהיו בעלות הצרכים הרחבים ביותר. רוב פעילות הפיתוח בבניית בתי מגורים ועסקים התקיימו בצפון וירג'יניה ללא קבלת מימון פדרלי מספיק לשיפורים בתשתיות. הוא גם הצליח להעביר את נושא איגרות החוב המדינתיות לסיוע לעבודות השיפורים בתחבורה. במאי 1990 הורה ויילדר לסוכנויות הממשלתיות ולאוניברסיטאות בווירג'יניה להימנע מהשקעות בדרום אפריקה בשל מדיניות האפרטהייד שלה.
ויילדר כשל בניסיונו להיכנס להסכם עם הוושינגטון רדסקינס לבניית האצטדיון שלהם בפוטומק יארד באלכסנדריה. הוא הסכים עם בעלי הקבוצה, ג'ק קנט קוק, על צורך בסובסידיה של 130 מיליון דולר מהמדינה. עם זאת, בית המחוקקים שינה את ההסכם והפחית את העלות למשלמי המיסים ל-40 מיליון דולר, החלטה שהובילה את קוק לבטל את ההסכם.
מושל וירג'יניה > כהונתו > מדיניות עונש המוות

במהלך תקופת כהונתו כמושל, פעל ויילדר על פי החוק לעונש המוות בווירג'יניה, זאת על אף התנגדותו לעונש זה כאשר כיהן בסנאט המדינתי. 14 הוצאות להורג בכיסא חשמלי התקיימו במהלך תקופות כהונתו של ויילדר, כולל ההוצאה להורג השנויה במחלוקת של רוג'ר קית' קולמן (אנ'). בינואר 1994 המתיק ויילדר את עונש המוות של ארל וושינגטון הבן (אנ'), אדם בעל מוגבלות שכלית התפתחותית, למאסר עולם, זאת בהתבסס על ממצאי DNA שהעלו ספק בנוגע לאשמתו. בחוקי וירג'יניה קיימת מגבלת זמן קשיחה בנוגע לעיתוי שבו עדויות חדשות יכולות להיות מוגשות לאחר ההרשעה, אך ב-2000, בתקופת ממשלו של מושל אחר, בדיקת DNA נוספת הובילה לשלילת היותו של וושינגטון מבצע הרצח שעליו הוא הורשע. הוא זוכה סופית על ידי המושל ג'ים גילמור ושוחרר ממאסרו.
לאחר כהונתו כמושל

בשל הגבלת הכהונה בחוקת וירג'יניה, לא היה ויילדר יכול להתמודד על תקופות כהונה שנייה כמושל, ובמקומו נבחר ג'ורג' אלן.
ב-1991 הכריז ויילדר על מועמדותו לנשיאות ארצות הברית, אך פרש מהמרוץ לפני תום הבחירות המקדימות של 1992. לזמן קצר הוא התמודד ב-1994 כמועמד עצמאי לסנאט של ארצות הברית. באותה תקופה הוא תקף את עמיתו למפלגה, הסנאטור והמושל לשעבר צ'אק רוב ותמך ברפובליקני מארק ארלי בהתמודותו על המושב בסנאט.
ראש עיריית ריצ'מונד

ב-30 במאי 2004 הודיע ויילדר על כוונתו להתמודד על משרת ראש עיריית ריצ'מונד. עד אותה שנה, הייתה מועצת העיר בוחרת את ראש העיר מבין תשעת חבריה. המהלך לשינוי שיטת הבחירות נחל הצלחה בנובמבר 2003, כאשר ציבור הבוחרים בעיר אישרו במשאל עם את בחירת ראש העיר בבחירות ישירות, כאשר כ-80 אחוזים מהקולות היו בעד השינוי. ויילדר היה תומך בולט במהלך זה.
ב-2 בנובמבר נבחר ויילדר לאחר שזכה ב-79 אחוזים מהקולות, והיה לראש העיר הראשון שנבחר בבחירה ישירה מזה 60 שנה. עם ניצחונו בבחירות, הוא הודיע על כוונותיו לטפל בשחיתות בממשל העירוני, והוציא מספר התראות למועצת העיר המכהנת עוד לפני כניסתו לתפקיד. ב-2 בינואר 2005 הוא הושבע לתפקידו.
ויילדר היה חבר בקואליציית ראשי הערים נגד כלי נשק בלתי חוקיים, קבוצה על-מפלגתית עם מטרה מוצהרת ל"הפיכת המרחב הציבורי לבטוח יותר באמצעות הוצאת כלי הנשק הבלתי חוקיים מהרחובות". בראש הקואליציה עמדו אז ראש עיריית בוסטון לשעבר תומאס מנינו, וראש עיריית ניו יורק לשעבר מייקל בלומברג.
ב-16 במאי 2008 הודיע ויילדר על כוונתו שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספות כראש העיר.
לאחר הקריירה הפוליטית

לאחר תום הקריירה הפוליטית שלו, היה ויילדר לפרופסור מחקר (Distinguished professor) בבית הספר לממשל ויחסי ציבור על שם ל. דאגלס ויילדר באוניברסיטת הקהילה של וירג'יניה (אנ'). הוא נוהג לכתוב מאמרים לעיתוני וירג'יניה.
ויילדר היה המייסד של מוזיאון העבדות הלאומי של ארצות הברית, ארגון ללא כוונת רווח שמושבו בפרדריקסבורג, וירג'יניה. הארגון גייס כספים וניהל מערכה מאז 2001 להקמתו של מוזיאון לאומי לעבדות באמריקה. ביוני 2008 ביקש ויילדר שלמוזיאון יוענק פטור ממס, בקשה שנדחתה. מאותה עת, המיסים על הקרקע שיועדה למוזיאון לא שולמו, והנכס היה בסכנה של מכירה פומבית על ידי עיריית פרדריקסבורג. בשל הבעיות הפיננסיות, הוערכו המיסים שלא שולמו עבור השנים 2009–2011 ביותר מ-215,000 דולר.ב-20 בספטמבר 2011 הגיש הארגון בקשה לפשיטת רגל. בראשית אותה שנה, סירב ויילדר להשיב על שאלות שהופנו מעיתונאים או מתורמי פריטים למוזיאון.
ב-2012 סירב ויילדר לתמוך בברק אובמה, הנשיא השחור הראשון של ארצות הברית, בהתמודדותו על תקופת נשיאות שנייה. הוא ציין שבבחירות לנשיאות של 2008 הוא תמך באובמה, אך אמר שתקופת כהונתו של הנשיא בחדר הסגלגל הייתה מאכזבת. ויילדר לא תמך ביריבו של אובמה במערכת בחירות זו, מיט רומני, ומאוחר יותר הוא אמר שהוא קיווה שאובמה ינצח.
ב-2015 פרסם ויילדר את האוטוביוגרפיה שלו, "בן וירג'יניה: החיים בזירה הפוליטית של אמריקה".
במרץ 2018 הגיש ויילדר תביעה נגד ג'ון אקורדינו, ששימש כדקאן של הקולג' הקרוי על שמו של ויילדר, בשל הטרדתה של העוזרת האישית של ויילדר. תביעה זו הובילה את אקורדינו להתפטר מתפקידו, הוא הוחלף באופן זמני על ידי סוזאן גודן, וויילדר ביטל את התביעה ארבעה חודשים לאחר הגשתה.
במרץ 2019 הגישה סידני בלאק, סטודנטית שעבדה עם ויילדר, תלונה נגדו על הטרדה מינית בטענה שהוא אמר לה לאחר מעשה ההטרדה שאין עוד אפשרות לממן את משרתה באוניברסיטה. ביולי אותה שנה, הגיע החוקר העצמאי מטעם האוניברסיטה שויילדר לא נישק את הסטודנטית ללא הסכמתה. בתגובה, סיפק ויילדר הכחשה מפורטת, שבה הוא הכחיש את קיומו של "מגע מיני ללא הסכמה" בינו לבין בלאק. בנוסף הוא הכחיש את מעשה הנקמה כלפיה כשאמר שמשרתה בוטלה. ויילדר גם טען שהחוקר התעלם מעדות סותרת, כולל טענתו שבלאק התקשרה אליו שמונה פעמים לאחר הלילה שבמהלכו הוא נישק אותה לכאורה, דבר שסביר שהיא לא הייתה עושה אם היא חשה מוטרדת או מאוימת. האוניברסיטה תכננה להחשיב את ממצאי החוקר ואת ההכחשה של ויילדר לפני החלטה על צעד כלשהו, אם יהיה. ב-24 באוקטובר אותה שנה הודיע ויילדר שצוות הביקורת הפנימית של האוניברסיטה ניקה אותו מכל עוולה.
ב-2021, לאחר בחירתו של הרפובליקני גלן יאנגקין כמושל, הצטרף ויילדר לצוות המעבר שלו, לצד המושלים הרפובליקנים לשעבר, ג'ורג' אלן, ג'ים גילמור ובוב מקדונל.
לקריאה נוספת

Dwayne Yancey, When Hell Froze Over (1988, updated 1990)
Don Baker, Wilder: Hold Fast to Dreams (1989)
Margaret Edds, Claiming the Dream (1990)
Linwood Norman, When Mayor Doug Wilder Ruled Richmond: Strong-Arm Politics in Virginia's Capital City (2024)
ביאורים

↑  האפרו-אמריקאי הראשון שכיהן כמושל מדינה בארצות הברית היה פינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק, שהיה למושל לואיזיאנה מתוקף היותו סגן מושל המדינה לאחר הדחתו של המושל שתחתיו כיהן, אך לא נבחר לתפקיד בבחירות.
קו בר-לב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  קו ביצורים 
 על שם:  חיים בר-לב 
 כתובת:  סיני 
 מיקום:  תעלת סואץ, חצי האי סיני
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום ההתחלה:  מעוז בודפשט, הים התיכון
 מיקום הסוף:  מוצב חלבון, ראס סודר
 מפעיל:   צבא ההגנה לישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  דצמבר 1968 – 1969
 תאריך פתיחה רשמי:  1968 
 תאריך פירוק:  1973
 חומרי בנייה:  בטון מזוין 
 מידות
 אורך:  160 ק"מ 
 
 קואורדינטות:  30°31′30″N 32°19′45″E﻿ / ﻿30.525°N 32.329166666667°E﻿ / 30.525; 32.329166666667
 
 קו בר-לב בשבוע הראשון של מלחמת יום הכיפורים
 
"קו בר-לב" (נקרא גם קו המעוזים) היה מערך מבוצר, שבנתה ישראל לאורך תעלת סואץ החל מדצמבר 1968, לשם הגנה על חיילי צה"ל המשקיפים על הגבול שבין ישראל למצרים לאורך התעלה.
הקו נקרא בפי התקשורת על שמו של הרמטכ"ל באותה עת, חיים בר-לב, ומאז התקבע שמו בפי הציבור. המוצבים שלאורכו נקראו "מעוזים", והמוצבים העורפיים שנמצאו כ-10 ק"מ מזרחה נקראו "תעוזים". במלחמת יום הכיפורים התמוטט הקו הראשון של המערך - כאשר כל המוצבים הסמוכים לתעלה, למעט מוצב בודפשט, נכבשו.
תצלום לוויין של תעלת סואץ, שלאורכה (בצדה המזרחי) נבנו המעוזים
מעוז בודפשט שהיה ממוקם בצפון קו בר לב
תצלום תעלה במעוז
ביצורים בקו בר-לב, 26 באוקטובר 1970
רקע

מיד אחרי כיבוש סיני במלחמת ששת הימים, הציב צה"ל חטיבת שריון מתוגברת לאורך תעלת סואץ. ממשלת ישראל ניסתה לקדם תהליך שלום עם מצרים, אך הצהרתו של נאצר בוועידת חרטום שמה קץ לגישושים אלה. המצרים שאפו להחזיר את הכבוד האבוד במלחמה וכבר ב-1 ביולי 1967 (כשלושה שבועות בלבד אחרי סיום מלחמת ששת הימים) החלו בהתקפות על מוצבי וחיילי צה"ל (התקפות שהתפתחו למלחמת ההתשה), כולל הפעלת צלפים, פשיטות חיילי קומנדו וירי ארטילרי (מטנקים, מתותחים וממרגמות). בהמשך גדל כוח זה וערב מלחמת יום הכיפורים הוצבו בסיני דרך קבע 18,000 חיילים ישראלים.
כאמצעי התגוננות הקימו יחידות שונות ביצורים מאולתרים ללא תכנון מרכזי (שקי חול, גדרות תיל, סוללות עפר, תעלות, בונקרים, קירות מגן וכדומה).
משהתברר שהיוזמות המקומיות אינן מספיקות, בדצמבר 1968 החלה הקמת קו הגנה אחיד לאורך כל התעלה.
תפיסת ההגנה

כשהתברר שההתקפות אינן פוסקות הוחלט על הקמת קו ביצורים לאורך כל 160 הק"מ של התעלה, קו שמטרתו מיגון לכוחות צה"ל המקיימים נוכחות קבע על קו המים.
במטה הכללי היו שתי גישות הגנתיות - הגישה המשולבת שמייצגיה העיקריים היו בר לב, ישעיהו גביש ואברהם אדן והגישה הניידת שמייצגיה היו ישראל טל ואריאל שרון.
תומכי הגישה המשולבת טענו שיש להחזיק נוכחות קבועה בקו המים וכדי להחזיק נוכחות זו יש להקים מוצבים מבוצרים היטב שיעמדו בכל הפגזה מצרית. ה-'מעוזים' הללו יכללו בונקרים עמידים ותעלות לחימה ותעלות הקשר. בנוסף למיגון, המעוזים יספקו תנאי מחיה נוחים. המעוזים יוקפו בסוללות עפר גבוהות, המשמשות כמגן מפני צלפים וירי נק"ל וכן חוסמות את קו הראייה, כך שאי אפשר לראות את הנעשה בתוכם מהצד המצרי. בין המעוזים, שייבנו במרווחים גדולים זה מזה, ינועו סיורים שיוודאו שהמצרים לא צלחו את התעלה ומקימים מאחז בצד הישראלי. במידת הצורך יוזעקו כוחות שריון שיחנו בעומק לסייע בהדיפת הכוח המצרי.
תומכי הגישה הניידת דגלו בהחזקת הכוחות כולם במרחק מהתעלה כדי שלא יהיו חשופים לאש ארטילרית מצרית. בכל יום ייצאו סיורים משוריינים מהמחנות העורפיים הללו וינוע לאורך התעלה או יתפסו עמדות שולטות כדי לאתר ולהדוף חזרה ניסיונות מצריים לצלוח ולהקים מאחז בצד הישראלי.
בר לב הכריע בעד קו קבוע על גדות התעלה, קו שהוקם בשנת 1968 משום שהעריך שבשיטה הניידת יתקשה צה"ל לאתר ולהדוף כוחות מצריים בזמן.
תפיסת ההגנה של מערך ההגנה הזה נועדה לשמש הן בלחימה השוטפת לאורך התעלה במלחמת ההתשה והן אל מול פלישה מצרית כוללת. המעוזים יהוו בעיקר עמדות תצפית ממוגנות היטב המסוגלות גם להגן על עצמן מפני ניסיונות מצריים לכבוש אותן, ועל-פי הדיווחים מתצפיות אלה יופעלו הכוחות המשוריינים.
מבנה הקו > שמות המעוזים והתעוזים

בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים חולקו המעוזים למעוזים מאוישים ומעוזים מדוללים:
מעוז מאויש - מעוז שאויש באופן קבוע בכ-15 לוחמים ובכ-10 אנשי שירותים.
מעוז מדולל - מעוז שאויש רק בשעות היום על ידי ארבעה לוחמים לצורך תצפית וקיום נוכחות ובערב שבו למעוז המאויש שממנו יצאו.
להלן שמות המעוזים והתעוזים כפי שכונו במפת סיריוס בתקופת מלחמת יום הכיפורים:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
מעוזים (מוצבים)
| גזרה צפונית | גזרה מרכזית | גזרה דרומית |
|  מעוז בודפשט (לחוף הים התיכון)  אורקל (מתחם שכלל שלושה מעוזים: א'- מאויש, ב' - מדולל, ג' - מאויש).  לחצנית  דרורה  כתובה  מילנו (מתחם שכלל ארבעה מעוזים: א', ב', ג', ו-ד'. מהם ב' מאויש והאחרים מדוללים)  מפרקת |  חיזיון (מתחם שכלל שני מעוזים: א'- מדולל, ב' - מאויש)  פורקן (מתחם שכלל שני מעוזים: א'- מאויש, ב' - מדולל)  נוח (מדולל) (כונה מוצב "הלשון" - ליד אגם תמסח)  מצמד (מתחם שכלל שני מעוזים: א'- מאויש, ב' - מדולל)  לקקן (מאויש חלקית) |  בוצר  ליטוף (מתחם שכלל שני מעוזים: א'- מאויש, ב' - מדולל)  מפצח (מתחם שכלל שלושה מעוזים: א'- מדולל, ב' - מדולל, ג' - מאויש)  ניסן (הכפר)  מסרק (מוצב המזח)  אגרופית (לחופי מפרץ סואץ)  חלבון (בראס סודר) |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
תעוזים (מוצבים עורפיים)
| גזרה צפונית | גזרה מרכזית | גזרה דרומית |
|  טרקלין (סמוך לרומני)  יורם  מרתף  מרור |  הברגה  נוזל  טלוויזיה |  מצווה  נוצה  צידר |
כישלון הקו במלחמת יום הכיפורים

בדעת הקהל הישראלית לפני מלחמת יום הכיפורים נחשב קו המעוזים לקו לא חדיר, שאפשר היה לבטוח שיעמוד בהתקפות המצרים. ביטוי לכך ניתן למצוא בשירה של נעמי שמר "שבחי מעוז" שבו נכתב בין היתר, "מעוז צור ישועתי, לך נאה לשבח...מבצר עיקש וקישח... בקרב אין קץ ינצח".
במלחמת יום הכיפורים לא היווה "קו בר-לב", שרק שישה עשר ממוצביו היו מאוישים, מכשול בפני החיילים המצרים שצלחו את התעלה. המצרים בחרו לצלוח בשטחים שבין המעוזים בחסות הרעשה ארטילרית והבטיחו לעצמם חצייה שלא הופרעה מצד הכוחות הישראליים שבקו. מיד עם הצליחה הציבו המצרים מארבי נ"ט של כוחות חי"ר בעורף המוצבים הישראלים וכיתרו אותם. המוצבים הפכו לנטל על צה"ל, שנאלץ להטיל מול מערכי הנ"ט והנ"מ כוחות קרקע ואוויר לחילוץ החיילים המכותרים והגנה עליהם במוצבים. אבדות רבות נגרמו לצה"ל בניסיונות חילוץ אלה. בסופו של דבר נכנעו חמישה מהמעוזים לכוחות התוקפים ולוחמיהם נפלו בשבי, ובאחד-עשר מן המעוזים הצליחו הלוחמים לנטוש את המעוז ולהיחלץ לאחור. רק מעוז בודפשט שעל שפת הים התיכון נותר בשליטה ישראלית לכל אורך המלחמה ולא ננטש. אחת הסיבות לכך היא שמוצב זה היה בנוי על לשון חוף מוקפת ביצות, מה שהקשה על המצרים את ההגעה אליו, לעומת הגישה מהצד הישראלי שהייתה מוסדרת. בשל כך יכלו טנקים ישראלים להגיע למעוז ולסייע לו, בניגוד לכל שאר המעוזים שכותרו מכל צידיהם.
ערב המלחמה שרתו בקו המעוזים 505 חיילים. מתוכם 126 נהרגו במלחמה (או נעדרים), 162 נפלו בשבי, 135 נחלצו, ו-65 החזיקו מעמד במעוז 'בודפשט'.
לאחר המלחמה ניטש ויכוח האם כישלונו של "קו בר-לב" נבע מחוסר התאמה בסיסית שלו למשימת ההגנה מפני פלישה מצרית, או שהכישלון נבע מן ההפתעה בפרוץ המלחמה, אשר גרמה להיערכות לקויה של צה"ל בתעלה ולאי-יישום תורת הלחימה שגובשה. בזיכרון הציבורי נותר "קו בר-לב" כאחד מסמלי המחדל של מלחמת יום הכיפורים. לטענת חלק מהמומחים תפיסה זו שגויה, מאחר שהקו לא היה אמור לעצור את פריצת המצרים; מעוזי קו בר לב, לטענתם, היו למעשה רק עמדות תצפית
מנגד, האלוף טל כותב בספרו שהמעוזים הוקמו לשם הגנה ממש על הגבול:
הוויכוח על שיטת ההגנה בסיני היה כפול: ערכו של מערך המעוזים לאורך תעלת סואץ כקו הגנה סטאטי על התעלה במסגרת מלחמת התשה, וערכו ההגנתי במקרה של מתקפה מצרית כוללת לכיבוש סיני. אחרי מלחמת יום הכיפורים נשמעה הטענה שקו המעוזים לא נועד מלכתחילה להגן על התעלה במסגרת מלחמה בקנה מידה מלא, אלא רק במסגרת מלחמת התשה, ולא היא.
בספרו של אלוף (מיל') אמנון רשף "לא נחדל! - חטיבה 14 במלחמת יום הכיפורים", ייוחד פרק שלם, בן כ-60 עמודים, למחקר בנושא 'הגנת סיני'. בסיום הפרק מדגיש רשף את טענתו, כי
... לצה"ל לא היתה תוכנית הגנה מבצעית ראויה ומתאימה להגנת מערב סיני. ... פקודות המבצע 'סלע' ו'שובך יונים' היו ריקניות, נבובות וחסרות תוכן משמעותי".
מתעשרי קו בר לב

עלות הקמת קו בר לב מוערכת בכשני מיליארד לירות בערכי 1968.
בגלל הדחיפות בהקמת הקו נמסרו עבודות ללא מכרזים וללא בקרה כספית וביצועית מספקת. היו מבין הקבלנים כאלו שכנראה ניצלו עובדה זו ל"ניפוח חשבונות" ורמאויות, וגם מבין הקבלנים שביצעו עבודתם נאמנה היו כאלו שמראש, בגלל הסיכון והדחיפות, תמחרו את העבודה בסכומים גבוהים. אותם קבלנים, ובייחוד אלו שהתהדרו בעושרם, זכו לכינוי "מתעשרי קו בר לב". אחד מהקבלנים הללו היה יצחק תשובה, שצבר את הונו הראשוני בפרויקט זה, ולאחר ביסוסו הכלכלי החל בבניית מאות יחידות דיור בנתניה.
קו בר לב לאחר פינוי חצי האי סיני

לאחר חתימת הסכם השלום ופינוי חצי האי סיני מנוכחות ישראלית, שאפה מצרים לשמר את האתרים שבהם נתחוללו קרבות ההבקעה המצרית לסיני אולם בשל הצורך להרחיב את תעלת סואץ נהרסו המוצבים הישראלים ועמם מכשול סוללת העפר. המעוז היחיד ששימרו המצרים הוא מעוז לקקן שנמצא בסמוך לאגם המר הגדול ולאזור הצליחה הישראלית. המעוז שנקרא על ידי המצרים "תל אל סאלאם" שופץ, תעלותיו שוחזרו ובחצרו הוצבו טנקים שהופעלו על ידי צה"ל. בשנת 1982 נוסדה עיר בסמוך לקהיר בשם אל-עובור (הצליחה) על שם צליחת תעלת סואץ בקו בר לב.
לקריאה נוספת

אברהם אדן, על שתי גדות הסואץ, הוצאת עידנים, 1979
זאב איתן, "שובך יונים" תכנון וביצוע במבחן האש, מערכות 276-7, (אוקטובר-נובמבר 1980), עמ' 38–46.
עופר רגב והדס רגב ירקוני, מעוז צור גדוד 68 וקרב המעוזים הוצאת פורת 2010
Simon Dunstan, Israeli fortifications of the October war, ‏Osprey Publishing, 2008
עמנואל סקל, "הסדיר יבלום? החמצת ההכרעה בקרב המגננה במערב סיני במלחמת יום הכיפורים", "הוצאת מעריב", 2011, עמודים 21–86.
אמנון רשף, לא נחדל! - חטיבה 14 במלחמת יום הכיפורים (מהדורה מורחבת), הוצאת דביר, 2013.
הערות שוליים

↑  כך היה, הקמת קו בר-לב וההפגזות לאורך תעלת סואץ, באתר YouTube, ‏27 בספטמבר 2017
↑  משה גבעתי (היסטוריון), בפרק: "מש"א 7100 במלחמת יום הכיפורים", "בידיהם חושלה הפלדה - סיפורו של מרכז השיקום ואחזקה 7100 1948 - 1996, הוצאת משרד הביטחון, 1997
↑  משה גבעתי, דבקות במשימה - עד היכן?, "מערכות", עמ' 43
1 2 3 4 5 6 7 8 9  רקע אג"מי למהלכי מלחמת יום-הכיפורים בחזית הדרום, פרוט שלביה השונים, עמ' 22-19, באתר חיל החימוש
↑  יהודה ואלך, אריה יצחקי, אטלס כרטא, עשור שלישי, הוצאת כרטא ומשרד הביטחון,1983
↑  מעוז "אורקל" מלחמת יום כיפור, באתר "גלעד לזכרם" של עיריית פתח תקווה
↑  מעוז "לחצנית" מלחמת יום כיפור, באתר "גלעד לזכרם" של עיריית פתח תקווה
↑  מעוז "מפרקת" מלחמת יום כיפור, באתר "גלעד לזכרם" של עיריית פתח תקווה
↑  דו"ח מה"ד היסטוריה צה"ל: מעוז "לקקן", באתר חטיבה 14
↑  מעוז "בוצר" מלחמת יום כיפור, באתר "גלעד לזכרם" של עיריית פתח תקווה
↑  מעוז "ליטוף" מלחמת יום כיפור, באתר "גלעד לזכרם" של עיריית פתח תקווה
↑  דו"ח מה"ד היסטוריה צה"ל: מעוז "מפצח", באתר חטיבה 14
↑  ראו אל שאט
↑  סקל עמנואל, הסדיר יבלום? 2011, 174
↑  Simon Dunstan, Israeli fortifications of the October war, Osprey, 2008 p 16
1 2  שרה ליבוביץ-דר, מסע בעקבות אצולת הממון: שנות ה-70. מתעשרים מבר לב, באתר nrg‏, 29 באפריל 2009
↑  אורן ברק וגבריאל שפר, "'הרשת הביטחונית' בישראל והשפעתה" בתוך: גבריאל שפר, אורן ברק, עמירם אורן (עורכים), צבא שיש לו מדינה, הוצאת כרמל, עמ' 16-44
↑  דני אשר, ‏מורשת "חרב אוקטובר": רשמי ביקור במצרים 2005 - בעקבות אתרי מלחמת יום הכיפורים , מבט מל"מ 43, 2005, עמ' 34
חיילים מצריים פורצים את מכשול סוללת העפר בעזרת זרנוקי מים
כניעת מוצב המזח במלחמת יום הכיפורים
תחנת הרכבת יקנעם – כפר יהושע

תחנת הרכבת יקנעם – כפר יהושע היא תחנת רכבת המשרתת את כפר יהושע, יקנעם עילית, קריית טבעון, רמת ישי וסביבתן. שירות הרכבת בה החל ב-16 באוקטובר 2016. היא ממוקמת בשטח חקלאי לשעבר של כפר יהושע, בין יקנעם לכפר יהושע, ממזרח לכביש 6 ומדרום לכביש 722.
מבנה ומיקום

תחנת יקנעם – כפר יהושע נבנתה כחלק מחידוש רכבת העמק והיא סמוכה לצומת התשבי. עלות הקמת התחנה הגיעה לכ-92 מיליון שקלים, והיא תוכננה על ידי אדריכל אברהם קוריאל ממשרד קוריאל-אמר. ההשראה לעיצוב מבנה התחנה באה מתחנות רכבת העמק ההיסטוריות וכן ממבני לולים, רפות ומחסני תבואה הנפוצים בעמק ולכולם צורה דומה: מבנה מלבני עם גג דו-שיפועי. מבנה התחנה מורכב בעיקרו מגוש אחד בולט בנוף השדות המישורי, ומחופה כולו באבן נסורה הבוהקת בלובנה ומסנוורת, ההפך הגמור מאבן הבזלת הכהה המאפיינת את התחנה השוכנת בקצה השני של המסילה בבית שאן. נוסף על גוף הבניין המרכזי ניצב מגדל מים, שגם הוא בולט בנוף ומעוצב בהשראת מגדלי המים שהופיעו בתחנות רכבת העמק המקוריות לפני מאה שנה. במקור תפקיד אותם מגדלים היה לספק מים ליצירת הקיטור שהניע את קטר הרכבת, אך כיום תפקיד המגדל לדאוג ללחץ מים בתחנה עצמה. המסילות מצויות במפלס הקרקע, אך הגישה אליהן דורשת מעבר תת-קרקעי. התוכנית להקמתה אושרה ב-2005, אך הקמתה בפועל החלה בשנת 2011. לאחר חנוכת הקו תושבי עמק יזרעאל ובית שאן זכו לנסוע בחינם למשך חצי שנה ולסבסוד הכרטיסים ב-50% למשך שנתיים נוספות.
התחנה ממוקמת כ־3 ק"מ צפון-מזרחית מיוקנעם, כ־2.5 ק"מ מערבית לכפר יהושע, וכ־2 ק"מ מזרחית לקריית חרושת.
התחנה אינה נמצאת במרחק הליכה מיקנעם עילית או מיישוב אחר והנוסעים נדרשים להגיע באמצעות תחבורה ולא ברגל. בשל כך מספר הנוסעים העוברים בתחנה דליל, מדו"ח נוסעים שפרסמה חברת רכבת ישראל לשנת 2017 עולה כי בתחנה נרשמו 383,789 נוסעים לעומת 563,418 נוסעים בתחנת בית שאן ו-850,517 נוסעים בתחנת עפולה.
שירות רכבות בתחנה

מהתחנה יוצאת רכבת אחת בשעה לכיוון עתלית דרך תחנות חיפה ואחת לכיוון בית שאן דרך עפולה, ובשעות שיא 2 רכבות בשעה. (2 רכבות בבוקר לחיפה, ו־2 רכבות בערב לעפולה ובית שאן).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  | קו הרכבת בית שאן — עתלית (קו העמק) עתלית • חיפה – חוף הכרמל • חיפה – בת גלים • חיפה מרכז – השמונה • מרכזית המפרץ • יקנעם – כפר יהושע • מגדל העמק – כפר ברוך • עפולה • בית שאן |  |
קווי אוטובוס לתחנה

בצמוד לכניסה לתחנה ישנו מסוף אוטובוסים ממנו יש שירות אוטובוסים ליקנעם, קריית טבעון, רמת ישי וישובי המועצות האזוריות מגידו ועמק יזראעל. כל הקווים העוברים במסוף מופעלים על ידי חברת סופרבוס.
| קו | מפעילה | מסלול | הערות נוספות |
| --- | --- | --- | --- |
| 9 | סופרבוס | ת. רכבת יקנעם-כ. יהושע - קריית טבעון - נופית | ♿ |
| 13/13א | סופרבוס | ת. רכבת יקנעם-כ. יהושע - קריית טבעון - שדה יעקב (קו 13א) - קריית טבעון | ♿ |
| 22 | סופרבוס | ת. רכבת יקנעם-כ. יהושע - כפר יהושע - רמת ישי | ♿ |
| 117 | סופרבוס | ת. רכבת יקנעם-כ. יהושע - צומת התשבי - שכונה ותיקה - רמת יקנעם - גבעת אלונים - גבעת יערה, שכונה מערבית | ♿ 🚆 |
| 118 | סופרבוס | ת. רכבת יקנעם-כ. יהושע - צומת התשבי - אזור תעשייה יקנעם - מסוף יקנעם עילית | ♿ |
| 184 | סופרבוס | ת. רכבת יקנעם-כ. יהושע - צומת התשבי - מסוף יקנעם עילית - רמת השופט - עין השופט - דליה - גלעד |  |
| 185 | סופרבוס | ת. רכבת יקנעם-כ. יהושע - צומת התשבי - מסוף יקנעם עילית - בא"פ אליקים - אליקים - עין העמק - רמות מנשה - בי"ס מגידו |  |
| 407 | סופרבוס | מסוף יקנעם עילית - צומת התשבי - ת. רכבת יקנעם-כ. יהושע - קריית טבעון - מכללת אורנים - בסמת טבעון - נופית |  |
מקרא סימנים:
♿ – אוטובוס עירוני נגיש
🚆 – קו הזנה המותאם לזמני הרכבת
גלריה

סככת חנייה לאופניים וקטנועים
מראה כללי של אגף אולם הנוסעים עם מגדל המים הצמוד לו
רציף 2
רציף 1
חזית התחנה
הערות שוליים

↑  וואלה! חדשות, ‏64 שנים אחרי שנסגרה: רכבת העמק שוב נוסעת על המסילה, באתר גלובס, 16 באוקטובר 2016
↑  שרון קדמי, הוועדה לתשתיות לאומיות אישרה את תוכנית רכבת העמק, באתר TheMarker‏, 5 בדצמבר 2005
↑  אבי בר-אלי, המכרז לרכבת העמק עוכב בשל חריגה של 700 מיליון שקל בתקציב, באתר TheMarker‏, 7 במרץ 2011
↑   אבי בר-אלי, המדינה תסבסד את הנסיעה ברכבת העמק במשך שנתיים וחצי, באתר TheMarker‏, 13 באוקטובר 2016
↑  2.1 מיליון נוסעים בשנה ברכבת העמק, באתר כלבו – חיפה והצפון, 20 בדצמבר 2017
תרשים התחנה
ניקולס וינדינג רפן

| --- | --- |

וינדינג רפן בספטמבר 2011
 לידה:  29 בספטמבר 1970 (בן 54) דנמרק קופנהגן, דנמרק
 מדינה:  ממלכת דנמרק 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 מקום לימודים:  האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה  City and Country School 
 בן או בת זוג:  Liv Corfixen 
 צאצאים:  Lola Winding Refn 
 פרסים והוקרה:  פרס פסטיבל הקולנוע בקאן לבמאי הטוב ביותר (2011)  פרס מכונת הזמן (2015) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניקולס וינדינג רפן (באנגלית: Nicolas Winding Refn; נולד ב-29 בספטמבר 1970) הוא במאי, תסריטאי ומפיק דני.
ביוגרפיה

וינדינג רופין נולד בקופנהגן שבדנמרק, ובשנת 1981 עבר לארצות הברית שם גדל באופן חלקי בניו יורק. אביו הוא במאי ועורך דני, ואימו צלמת. הוא סיים את לימודיו בשנת 1993 באקדמיה האמריקאית לאומנויות הדרמה. סרטו "דרייב" שיצא לקולנוע בשנת 2011, השתתף בפסטיבל הקולנוע בקאן שהתקיים באותה השנה, וזיכה אותו בפרס הבמאי הטוב ביותר.
חיים אישיים

וינדינג רפן נשוי לשחקנית ליב קורפיסן, ואב לשני ילדים.
פילמוגרפיה

Pusher ‏(1996) – גם תסריטאי, מותחן פשע, דנית.
Bleeder‏ (1999) – גם תסריטאי ומפיק, דנית.
Fear X‏ (2003) – גם תסריטאי, מותחן פסיכולוגי, אנגלית.
Pusher II‏ (2004) – גם תסריטאי, דנית.
Pusher 3‏ (2005) – גם תסריטאי, דנית.
ברונסון (2008) – גם כותב, אנגלית.
תקומת ולהאלה (2009) – גם תסריטאי, אנגלית.
דרייב (2011) – אנגלית.
רק אלוהים סולח ‏(2013) – גם תסריטאי
דוגמניות ושדים‏ (2016) – במאי, מפיק ותסריטאי
פילמוגרפיה > טלוויזיה

זקנים מכדי לגווע ולמות צעירים (2019) – יוצר, במאי, מפיק ותסריטאי
הנצחת זכר השואה

הנצחת זכר השואה הוא שם כולל ליוזמות של גופים שונים במדינות שונות, אשר לקחו על עצמם את הערך החינוכי וההיסטורי של הנצחת זכרה של שואת יהודי אירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
טלאי צהוב, שכדוגמתו חויבו היהודים ברוב המדינות תחת השלטון הנאצי, לשאת
כללי

פרויקטים של הנצחת השואה קיימים במקומות רבים. חלק גדול אינו קיים ברשת אלא במוזאונים מקומיים ואף בבתים פרטיים של משפחות ניצולי שואה.
ראש המכון לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן, יהודית באומל מפרטת מספר פונקציות שממלאת ההנצחה, וביניהן השימוש בה כמקור לליכוד והמשכיות וכן לטיפוח אתוסים והעברתם מדור לדור. כמו כן, היא מתארת את ההבדלים בין הנצחה בתרבות הרשמית לבין זו העממית והאידיבידואלית.
בעולם, הסיבות להנצחה שונות: חינוך, הצו היהודי לזכור, הצורך של מדינות אירופה להסביר ולהתגונן, כפרה מאשמה, והתקווה למשוך תיירות.
בשלהי המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21 התפתחה תופעה של תביעות משפטיות בהקשר השואה. אחד התחומים הפופולריים לתביעות נוצר מתוך התפתחות הקשר בין תאגידים וארגונים שונים לפשעי המלחמה, שמזוהים כפשעים המוניים בתחום הפלילי. במאמר על תביעות שואה טרנס-לאומיות, כתבה פרופ' ליאורה בילסקי על תביעות רכוש בגרמניה, שווייץ וארצות הברית.