stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחמוד אל-כאשע'רי
חייו של אל-כאשע'רי > פועלו העיוני של אל-כאשע'רי

כמעט אין שום ספק שאת השכלתו הדתית והעיונית קיבל אל-כאשע'רי בעיר קאשגאר, ומשמה אף נגזרה הנסבה שלו וזאת למרות שנולד בברסע'אן. אל-כאשע'רי רכש השכלה איסלאמית קלאסית ומלבד טורקית, שפת האם שלו, למד גם את השפה הערבית ורכש בקיאות גם בתרבות האיסלאמית של אותה תקופה. מההקדמה, שחיבר למילונו, אנו למדים שאל-כאשע'רי אף נהג לערוך מסעות על מנת ללמוד ניבים שונים של טורקית. מצויד בכל הידע שרכש בקאשגאר ושהפיק ממסעותיו בארצות התרכים, היגר אל-כאשע'רי מהממלכה הקרא-ח'אנית לבגדאד, עיר הבירה של הח'ליפות העבאסית.
מפת העולם הלקוחה מספרו של אל-כאשע'ארי
מוחמד עלאן

אין תמונה חופשית
מוחמד נצר אלדין עלאן (בערבית: محمد نصر الدين علان, נולד ב-1984) הוא עורך דין וטרוריסט פלסטיני, פעיל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני. לאחר שהושם במעצר מנהלי פתח בשביתת רעב ממושכת.
ביוגרפיה

עלאן, תושב הכפר עינאבוס שמדרום לשכם, ריצה בין השנים 2006 ל-2009 עונש מאסר לאחר שגייס מחבל לביצוע פיגוע התאבדות, כמו כן נעצר בחשד למעורבות בפעילות המזוהה עם הג'יהאד העולמי.
ב-6 בנובמבר 2014 נעצר עלאן בצו מעצר מנהלי לשישה חודשים, שהוארך עד 4 בנובמבר 2015. ב-18 ביוני 2015 פתח עלאן בשביתת רעב בבית סוהר אשל, במחאה על מעצרו בלא משפט. לפי הודעת המדינה הצו המנהלי ניתן נוכח המידע המודיעיני שהצטבר בעניינו, ומשנמצא כי אין אפשרות להעמידו לדין נוכח חסיונו של המידע.
עלאן אושפז בבית החולים סורוקה בטיפול נמרץ. בתחילת חודש אוגוסט 2015, 50 ימים אחרי שהחל עלאן את שביתת הרעב, פרסם הצלב האדום הודעה לעיתונות לפיה עלאן נתון בסכנת חיים, וקרא לאפשר ביקורים של משפחתו של עלאן אצלו. באותו זמן עלאן היה אזוק 16 ימים למיטתו. ב-10 באוגוסט הועבר עלאן לבית החולים ברזילי באשקלון. דרישה להאכילו בכפייה נדחתה על ידי ההסתדרות הרפואית, שטענה שפעולה כזו היא בגדר עינויים. בעת אשפוזו באשקלון התקיימו בעיר עימותים אלימים בין מפגינים יהודים, בהם פעילי להב"ה, שבאו למחות על אשפוזו, ומפגינים, רובם ערבים, שתבעו לשחררו.
עלאן עתר לבית המשפט הצבאי ולבית המשפט הצבאי לערעורים נגד צו המעצר, ולאחר שבתי משפט אלה אישרו את הצו, הגיש עתירה לבג"ץ, שקבע כי אין מקום להתערב בהחלטותיהן של הערכאות הצבאיות ודחה את עתירתו.
עלאן הגיש עתירה לבג"ץ שיורה על שחרורו עקב מצבו הרפואי. המדינה ביקשה לדחות את העתירה, והדגישה כי אם בג"ץ יורה על שחרורו של עלאן לנוכח מצבו הרפואי, הדבר "עלול לתמרץ אסירים ועצורים לפתוח בשביתות רעב, כדי לחייב את הרשויות לשחרורם, וזאת בניגוד מוחלט לאינטרס הציבורי". המדינה הדגישה בתגובתה לעתירה כי "להערכת גורמי הביטחון, שחרורו של עלאן יש בו גם בעת הנוכחית כדי לסכן את ביטחון האזור והציבור". עם זאת, לפנים משורת הדין, המדינה הודיעה כי היא מוכנה "לשקול את שחרורו אם יסכים לצאת לחו"ל לתקופה בת 4 שנים ויתחייב שלא לחזור לאזור". עלאן דחה הצעה זו.
לאחר שעלאן איבד את הכרתו והיה חשש לחייו ננקטו בבית החולים פעולות לשיפור מצבו הבריאותי, ועלה חשש שנגרם נזק למוחו כתוצאה משביתת הרעב. בג"ץ קבע שהמעצר המנהלי מוצדק, אך הורה להקפיא את צו המעצר המנהלי, משום שהעותר אינו מהווה סיכון עקב מצבו הרפואי, ובעקבות זאת הסכים עלאן, ששב להכרה, לחזור לאכול.
ארגון הג'יהאד האסלאמי ברצועת עזה איים בנקמה אם עלאן ייפגע או ימות. בעקבות איום זה ומידע מודיעיני פרס צה"ל סוללות של "כיפת ברזל" באשדוד ובבאר שבע. לאחר שהחל להתאושש פרסם עלאן סרטון שבו הודה לאלה שתמכו בו, ובפרט לתומכים מקרב ערביי ישראל, להם אמר: "זה מוכיח שאנחנו עם אחד, ושום מרחק או גבול לא יפריד בינינו".
ב-16 בספטמבר, עם שחרורו מבית החולים, נעצר מחדש בצו מנהלי. הוא החל שוב בשביתת רעב אך הפסיק אותה כעבור יומיים בשל מגעים לשחרורו. ב-4 בנובמבר שוחרר מכלא עופר.
הערות שוליים

↑  עמירה הס, עידו אפרתי, ג'קי חורי, הצלב האדום: חייו של עציר מינהלי בישראל נמצאים בסכנה מיידית, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2015
↑  נעמה אנגל משאלי ואסף גבור, בי"ח ברזילי: "הזנה בכפייה לעציר – רק אם ידרדר מצבו", באתר nrg‏, 10 באוגוסט 2015
↑  סערת שובת הרעב: עימותים אלימים בין ערבים ליהודים באשקלון, באתר גלי צה"ל, 17 באוגוסט 2015
↑  בג"ץ 4972/15 מחמד נצר אלדין מפדי עלאן נ' המפקד הצבאי לאזור יהודה ושומרון, ניתן ב־4 באוגוסט 2015
↑  אסף גבור, מוחמד עלאן דחה את הצעת המדינה: "ימשיך במאבק", באתר nrg‏, 18 באוגוסט 2015
↑  בג"ץ 5580/15 מוחמד נצר אלדין עלאן נ' שירות הביטחון הכללי והמפקד הצבאי לאזור יהודה ושומרון, ניתן ב־19 באוגוסט 2015
 ג'קי חורי, רויטל חובל, עידו אפרתי, בג"ץ הקפיא את צו המעצר המינהלי של מוחמד עלאן בשל מצבו הרפואי, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2015
↑  חלק מהטיפול הרפואי: מוחמד עלאן הסכים לשבור את שביתת הרעב, באתר מעריב אונליין, 20 באוגוסט 2015
↑  מתן צורי, יואב זיתון ואילנה קוריאל, דריכות בגלל שובת הרעב: כיפת ברזל נפרסה באשדוד ובבאר שבע, באתר ynet, 20 באוגוסט 2015
↑  ג'קי חורי, עלאן בסרטון מבית החולים: מודה לאלו שעמדו לצדי, אנחנו עם אחד, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2015
↑  משה נוסבאום, ‏אחרי יומיים: העציר המנהלי מוחמד עלאן שבר את שביתת הרעב המחודשת, באתר ‏מאקו‏, 18 בספטמבר 2015.
מבצע סדן

מבצע סדן (באנגלית: Operation Anvil) היה מבצע צבאי בריטי במהלך מרד המאו מאו בקניה ומטרתו הייתה להעביר חשודים מקרב תנועת המאו מאו מניירובי למחנות מעצר ולשמורות. המבצע החל ב-24 באפריל 1954 וארך כחודש, בסופו נשלחו 20 אלף איש למחנות מעצר ו-30 אלף גורשו לשמורות.
רקע

בתחילת שנות ה-50 החלה תסיסה לאומית בקניה שהייתה עד אז מושבה בריטית. ב-1952 החלו פעולות גרילה נגד לבנים ומקומיים מטעם מחתרת המאו מאו. ב-20 באוקטובר הוכרז במושבה מצב חירום והצבא הבריטי החל בפעולות לדיכוי המרד, אולם בחודשים הראשונים, עקב בעיות משמעת, מודיעין ואסטרטגיה לקויה לא הושגה הצלחה משמעותית. תקיפת תחנות משטרה וטבח בכפר לארי שהתרחשו במרץ 1953 הביאו להסלמה חריפה. פעולות של המורדים החלו להתרחש גם בניירובי, בה הייתה אוכלוסייה גדולה של הקיקויו שהיוו חלק גדול מהמאו מאו.
ביוני הגיע לאפריקה ג'ורג' ארסקין במטרה לפקד על הכוחות הבריטיים. הוא החל לבצע רפורמות בצבא והוציא מתקפות נגד המאו מאו. בינואר 1954 נעצר ורוחיו איטוטה, מנהיג מקרב המורדים, שמסר בחקירתו מידע מודיעיני יקר.
תכנון המבצע

ארסקין רצה להעביר ממקומם את כל אנשי הקיקויו, האמבו והמרו מניירובי, אך הממשלה הבריטית דחתה כוונה זו בשל הפגיעה בתושבים ובכלכלה. במקום זאת, תוכנן מבצע שהתבסס על פעולות בריטיות בארץ ישראל בימי המנדט. כהקדמה למבצע, הועברו תקנות שהתירו גירוש ומעצר של אנשים מהעיר לצורך בדיקת הקשר שלהם למאו מאו. לצורך הפעולה הזו הקצו הבריטים ארבעה גדודים. בשבועות שקדמו למבצע נפוצו שמועות בדבר סגר אפשרי בניירובי, וחלק מהמורדים הצליחו לעבור לפאתי העיר, שם לא נלכדו.
המבצע

ב-24 באפריל 1954 בשעה 4:30 בבוקר פתחו הכוחות הבריטיים במבצע סדן וחסמו את כל הכניסות והיציאות מניירובי. במהלך הסריקות, מודיעים עם ברדסים זיהו חשודים והסגירו אותם לבריטים. בתוך 48 שעות נעצרו 206 חשודים. בשבועות אחר כך נעצרו ותושאלו 50 אלף תושבים. למרות המאמצים הבריטיים, מספר רב של מורדים הצליחו להימלט. המבצע הסתיים ב-26 במאי.
אחרית דבר

המבצע היווה נקודת מפנה ביחס הבריטי למאו מאו, ולאחריה נותרו המורדים מבודדים בהרי ניאודרווה וקיריניאגה, ללא גישה לאספקה ולסיוע. בשבועות אחר כך נותרה פעילות המאו מאו בניירובי מינורית, אם כי חלק מהמורדים הצליחו שוב להתבסס בפאתיה, והבריטים החזיקו כוח גדול בעיר. הם ערכו סריקות במחוזות השונים ועקבו אחר התנועה לניירובי וממנה עד אוקטובר.
במהלך המבצע גורשה מניירובי רוב האוכלוסייה המובטלת והנודדת. בחודשים שלאחר המבצע טיפל ביהמ"ש לנוער ב-2,700 אסירים, לעומת 558 בתשעת החודשים שקדמו לכך.
בנוסף, הבריטים פיתחו מערכת לסיווג אסירים. בעלי ציון "לבן" הורשו לשוב לניירובי או לשמורות, וקיבלו אותו מי ששירתו בצבא הבריטי או בממשל הקולוניאלי, ובהדרגה אחרים קיבלו אותו. ציון "אפור" ניתן למי שנחשדו כתומכים פסיביים אשר אין ראיות מספיקות להרשיעם. ציון "שחור" ניתן למי שזוהו על ידי המודיעים או מי שהוגדרו כטרוריסטים שעלולים להיות אלימים. מיעוטם הועמדו לדין, ורובם עברו דרך מחנות עבודה עד שהורשו לגור בשמורות.
הערות שוליים

↑  "1954: British crackdown on Kenya rebels" On this Day BBC: 24 April
↑  ""OPERATION ANVIL" IN KENYA". The Canberra Times. 5 במאי 1954. p. 1. נבדק ב-9 בנובמבר 2013 – via National Library of Australia. {{cite news}}:  (עזרה)
ג'ורג' ארסקין (במרכז) משקיף על פעולות בריטיות נגד מאו מאו. ארסקין היה בעל תפקיד מפתח בהוצאה לפועל של מבצע סדן.
מבצע אורנוס

מבצע אורנוס (ברוסית: Опера́ция Ура́н) היה מבצע אסטרטגי סובייטי בין ה-19 ל-23 בנובמבר 1942 בחזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה שהוביל לכיתור כוחות הציר בסביבת סטלינגרד: הארמייה הגרמנית השישית, הארמיות הרומניות השלישית והרביעית וחלקים מארמיית הפאנצר הרביעית הגרמנית. הצבא האדום ביצע את הפעולה בערך באמצע הקרב על סטלינגרד שנמשך חמישה חודשים, במטרה להשמיד את הכוחות הגרמניים בסטלינגרד וסביבתה. תכנון מבצע אורנוס החל בספטמבר 1942, והתפתח במקביל לתוכניות לכתר ולהשמיד את קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית (מבצע מאדים) ואת הכוחות הגרמניים בקווקז.
בשל אורך קווי החזית שנוצרו במתקפת הקיץ הגרמנית של 1942, שמטרתה הייתה לכבוש את שדות הנפט של הקווקז ואת העיר סטלינגרד, נמתחו יתר על המידה כוחות הציר הגרמניים ואחרים. ההחלטה הגרמנית להעביר מספר דיוויזיות ממוכנות מברית המועצות למערב אירופה החמירה את מצבן. יתר על כן, יחידות הציר באזור התדלדלו מחודשים של לחימה, במיוחד אלו שהשתתפו במאבק על סטלינגרד. הגרמנים יכלו לסמוך רק על קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה בעל כוח של דיוויזיית פאנצר בודדת, ועל דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 כעתודה כדי לחזק את בעלי בריתם הרומניים שהגנו על אגפי הארמייה השישית הגרמנית. לארמיות הרומניות היה חסר הציוד הכבד להתמודדות עם השריון הסובייטי. לעומת זאת, הצבא האדום פרס למעלה ממיליון איש למתקפה. תנועות החיילים הסובייטיים לא היו נטולות בעיות: הסתרת צבירת הכוחות התבררה כקשה, ויחידות סובייטיות הגיעו בדרך כלל באיחור עקב בעיות לוגיסטיות. מבצע אורנוס נדחה לראשונה על ידי הפיקוד העליון הסובייטי (סטבקה) מ-8 ל-17 בנובמבר, ולאחר מכן ל-19 בנובמבר.
בשעה 07:20 שעון מוסקבה ב-19 בנובמבר תקפו כוחות סובייטים את האגף הצפוני של כוחות הציר בסטלינגרד; התקפות בדרום החלו למחרת. למרות שהיחידות הרומניות הצליחו להדוף את ההתקפות הסובייטיות הראשונות, עד סוף ה-20 בנובמבר הארמיות הרומניות השלישית והרביעית היו בנסיגה, שכן הצבא האדום עקף כמה דיוויזיות חי"ר גרמניות. עתודות ניידות גרמניות התבררו כחלשות מכדי לבלום את ראשי החנית הממוכנים הסובייטיים, בעוד הארמייה השישית לא הגיבה במהירות או בנחישות דיה כדי לנתק את כוחות השריון הגרמניים בסטלינגרד ולכוון אותם מחדש להתמודדות עם האיום הממשמש ובא. בסוף ה-22 בנובמבר, הכוחות הצפוניים והדרומיים של ברית המועצות חברו בעיירה קאלאץ', וכיתרו כ-290,000 לוחמי הציר מזרחית לנהר הדון. במקום לנסות לצאת מהכיתור, החליט מנהיג גרמניה אדולף היטלר להשאיר את כוחות הציר בסטלינגרד ולתספק אותם מחדש מהאוויר.
רקע

ב-28 ביוני 1942 החל הוורמאכט במתקפה שלו נגד הכוחות הסובייטיים מול קבוצת ארמיות דרום, בשם הקוד מבצע מקרה כחול. לאחר פריצת כוחות הצבא האדום עד 13 ביולי, כוחות גרמנים כיתרו את העיר רוסטוב וכבשו אותה. לאחר נפילת רוסטוב, היטלר פיצל את הכוחות הגרמניים שפעלו בקצה הדרומי של דרום רוסיה הסובייטית במאמץ לכבוש בו-זמנית את העיר סטלינגרד ואת שדות הנפט של הקווקז. האחריות לכבוש את סטלינגרד הוטלה על הארמייה השישית, שפנתה מיד לכיוון נהר הוולגה והחלה את התקדמותה בסיוע אווירי כבד מצי האוויר הרביעי של הלופטוואפה. ב-7 באוגוסט הצליחו שני קורפוסי פאנצר גרמניים לאגף ולכתר כוח סובייטי של 50,000 איש וכ-1,000 טנקים, וב-22 באוגוסט החלו כוחות גרמנים לחצות את נהר הדון כדי להשלים את ההתקדמות לעבר הוולגה. למחרת, החל קרב סטלינגרד כאשר כוחות החלוץ של הארמייה השישית חדרו לפרברי העיר.
עד נובמבר הארמייה השישית כבשה את רוב סטלינגרד, והדפה את הצבא האדום המגן לגדות נהר הוולגה. בשלב זה, היו אינדיקציות למתקפה סובייטית צפויה שתכוון לכוחות הוורמאכט ברחבי העיר, כולל פעילות סובייטית מוגברת מול אגפי הארמייה השישית, ומידע שנרכש באמצעות חקירת שבויים סובייטים. הפיקוד הגרמני נשאר ממוקד בהשלמת כיבוש סטלינגרד ולא היה בטוח היכן ומתי תתבצע התקפת הנגד. ננקטו פעולות לספק עתודות מאחורי הארמיות האיטלקיות והרומניות, עם דיוויזיית הפאנצר ה-6 ושתי דיוויזיות חי"ר נוספות שנשלחו לרוסיה מצרפת. עם זאת, המהלך הזה יושלם רק עד דצמבר. ראש המטה הכללי של הצבא, גנרל פרנץ האלדר, הודח בספטמבר לאחר מאמציו להתריע על הסכנה שהתפתחה לאורך האגפים המתוחים מדי של הארמייה השישית וארמיית הפאנצר הרביעית. כבר בספטמבר החלה הסטאבקה הסובייטית (פיקוד עליון) לתכנן סדרה של מתקפות נגד כדי להביא להשמדת הכוחות הגרמניים בדרום, הלוחמים בסטלינגרד ובקווקז, ונגד קבוצת ארמיות מרכז. בסופו של דבר, הפיקוד על המאמצים הסובייטיים להקל על סטלינגרד הועבר תחת הנהגתו של הגנרל אלכסנדר ואסילבסקי.
הסטאבקה פיתחה שני מבצעים מרכזיים שיתבצעו נגד כוחות הציר ליד סטלינגרד, אורנוס וסטורן, וכן תכננה את מבצע מאדים, שנועד להעסיק את קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית במאמץ להסיח את דעתם מתגבורות ולהסב נזק רב ככל האפשר. מבצע אורנוס כלל שימוש בכוחות ממוכנים וחי"ר סובייטיים גדולים כדי לכתר כוחות ציר גרמניים ואחרים ישירות סביב סטלינגרד. עם תחילת ההכנות למתקפה, נקודות ההתחלה של המתקפה הוצבו בקטעים של החזית לחלק העורפי של הארמייה הגרמנית השישית, מה שמנע במידה רבה מהגרמנים לתגבר במהירות את הגזרות שבהן יחידות הציר היו מתוחות מדי מכדי לכבוש אותן ביעילות. המתקפה הייתה תנועת מלקחיים; כוחות ממוכנים סובייטיים יחדרו לעומק העורף הגרמני, בעוד מתקפה נוספת תתבצע קרוב יותר לארמייה הגרמנית השישית במאמץ לתקוף יחידות גרמניות שם ישירות בעורף. בזמן שהצבא האדום התכונן, המפקדים העליונים הגרמנים - בהשפעת אמונתם שהצבא האדום, שנבנה מול קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית מצפון, אינו מסוגל לצאת למתקפה בו-זמנית בדרום - המשיכו להכחיש את האפשרות של מתקפה סובייטית קרובה.
השוואת הכוחות > הציר

במבצע מקרה כחול היו מעורבים כוחות ציר גרמניים ואחרים שהשתרעו על פני חזית ברוחב של יותר מ-480 קילומטרים (300 מיל) רחב ועומק של כמה מאות קילומטרים, בעוד שההחלטה לכבוש את סטלינגרד מתחה את כוחות הציר עוד יותר על ידי משיכת כוח אדם מזרחה. לדוגמה, בתחילת יולי, הארמייה השישית הגנה על קו לאורך 160 קילומטרים (100 מיל), תוך ביצוע גם למתקפה שכללה מרחק של כ-400 קילומטרים (250 מיל). קבוצת ארמיות B, שפוצלה מקבוצת ארמיות דרום (הכוחות שפעלו סביב הקווקז נקראו קבוצת ארמיות A), נראתה חזקה על הנייר: היא כללה את הארמיות הגרמניות השנייה והשישית וארמיית הפאנצר הרביעית, הארמיות הרומניות הרביעית והשלישית, הארמייה האיטלקית השמינית והארמייה ההונגרית השנייה. לקבוצת ארמיות B היה את קורפוס הפאנצר ה-48, שהיה בעוצמה של דיוויזיית פאנצר מוחלשת, ודיוויזיית חי"ר יחידה כעתודה. על פי רוב האגפים הגרמניים הוחזקו על ידי צבאות ציר לא גרמניים שהגיעו, בעוד שהכוחות הגרמניים שימשו כדי להוביל את המשך הפעולות בסטלינגרד ובקווקז.
בעוד אדולף היטלר הביע אמון ביכולתן של יחידות הציר הלא-גרמניות להגן על האגפים הגרמניים, במציאות יחידות אלו הסתמכו על ציוד מיושן ברובו ועל ארטילריה רתומה לסוסים, בעוד שבמקרים רבים היחס הקשוח של קצינים כלפי המתגייסים גרם למורל ירוד. בכל הקשור למיכון, דיוויזיית השריון הרומנית הראשונה הייתה מצוידת בכ-100 טנקי R-2 צ'כים, חמושים בתותח 37 מילימטרים (1.5 אינץ') לא יעיל נגד שריון טנקי T-34 סובייטיים. באופן דומה, תותחי נ"ט 37 מ"מ (1.5 אינץ') היו גם מיושנים והם היו חסרים במידה רבה תחמושת. רק לאחר בקשות חוזרות ונשנות שלחו הגרמנים ליחידות הרומניות תותחי 7.5 ס"מ PaK 40; שישה לכל דיוויזיה. יחידות אלו נמתחו על פני חלקים גדולים מאוד של החזית; לדוגמה, הארמייה הרומנית השלישית החזיקה קו באורך 140 קילומטרים (87 מיל) והארמייה הרומנית הרביעית הגנה על קו של לא פחות מאורך 270 קילומטרים (170 מיל). האיטלקים וההונגרים הוצבו בדון ממערב לארמייה הרומנית השלישית, אך המפקדים הגרמנים לא התייחסו ליכולתן של אותן יחידות להילחם.
באופן כללי, הכוחות הגרמניים לא היו במצב טוב יותר; הם נחלשו עקב חודשים של לחימה בצבא האדום, ובעוד שהסטאבקה הקימה ארמיות חדשות, הפיקוד העליון הגרמני ניסה לשמור על יחידותיו הממוכנות הקיימות. יתרה מזאת, במהלך המתקפה הגרמנית בין מאי לנובמבר 1942, שתי דיוויזיות ממונעות, דיוויזיות העילית לייבסשנדארטה וגרוסדויטשלנד, נפרסו מחדש מקבוצת ארמיות A למערב, כדי לספק עתודה ממוכנת במקרה של נחיתת בעלות הברית בצרפת. הארמייה השישית גם ספגה אבדות רבות במהלך הלחימה בעיר סטלינגרד עצמה. במקרים מסוימים, כמו זה של דיוויזיית הפאנצר ה-22, הציוד שלהם לא היה טוב יותר מזה של דיוויזיית השריון הרומנית ה-1. גם יחידות גרמניות היו פרוסות מדי לאורך קטעי חזית גדולים; הקורפוס ה-11, למשל, נאלץ להגן על חזית באורך 100 קילומטרים (62 מיל).
השוואת הכוחות > הכוחות הסובייטים

הצבא האדום הקצה כ-1,100,000 איש, 804 טנקים, 13,400 כלי ארטילריה ומעל 1,000 מטוסים למתקפה הקרובה. כנגד הארמייה הרומנית השלישית, העמידו הסובייטים את ארמיית הטנקים החמישית שהוקמה מחדש, וכן את הארמיות ה-21 וה-65, על מנת לחדור ולהכריע את האגפים הגרמניים. האגף הדרומי הגרמני היה יעד של הארמיות ה-51 וה-57 של חזית סטלינגרד, שהובלו על ידי הקורפוסים הממוכנים ה-13 וה-4; אלה ילחצו את הארמייה הרומנית הרביעית, כדי לחבור אל ארמיית הטנקים החמישית ליד העיירה קאלאץ'. בסך הכל צברו הסובייטים 11 ארמיות וחטיבות וקורפוסי טנקים עצמאיים שונים.
אולם ההכנות למתקפה היו רחוקות מלהיות מושלמות; ב-8 בנובמבר הוציאה הסטאבקה פקודות לדחות את מועד ההשקה של המבצע, משום שעיכובי תחבורה מנעו מיחידות רבות לעבור לעמדתם. בינתיים, יחידות בחזית עברו מספר משחקי מלחמה כדי לתרגל בלימת מתקפת נגד של האויב וניצול פריצת דרך בכוחות ממוכנים. תנועות אלו היו מוסוות באמצעות מסע הונאה של הסובייטים, כולל הפחתת תעבורת הרדיו, הסוואה, אבטחה מבצעית, שימוש בבלדרים לתקשורת במקום רדיו והונאה אקטיבית, כגון הגדלת תנועות החיילים ברחבי אזור מוסקבה. החיילים קיבלו פקודה לבנות ביצורים הגנתיים, להציג לגרמנים מצג שווא, בעוד שגשרים מזויפים הוצבו כדי להסיט את תשומת הלב מהגשרים האמיתיים שנבנים מעבר לנהר הדון. הצבא האדום גם הגביר את ההתקפות נגד קבוצת ארמיות מרכז והקים יחידות דמה כדי לשמור על הרעיון של מתקפה עיקרית נגד הכוחות הגרמניים במרכז.
כוחות חזית סטלינגרד הסובייטית היו נתונים להפצצות כבדות, מה שהקשה על הגיוס. 38 גדודי ההנדסה שהוקצו לחזית היו אחראים על הובלת תחמושת, כוח אדם וטנקים על פני נהר הוולגה תוך ביצוע סיור קל לאורך קטעי החזית שהיו אמורים להיות נקודות הפריצה של המתקפה הממשמשת ובאה. תוך שלושה שבועות העביר הצבא האדום כ-111,000 חיילים, 420 טנקים ו-556 כלי ארטילריה על פני הוולגה.
ב-17 בנובמבר הוחזר ואסילבסקי למוסקבה, שם הוצג לו מכתב שנכתב לסטלין על ידי הגנרל וולסקי, מפקד הקורפוס הממוכן ה-4, שדרש להפסיק את המתקפה. וולסקי סבר שהמתקפה כמתוכננת נדונה לכישלון עקב מצב הכוחות המיועדים למבצע; הוא הציע לדחות את המתקפה ולעצב אותה מחדש לחלוטין. חיילים סובייטים רבים לא קיבלו בגדי חורף, ורבים מתו מכוויות קור, "בשל יחס חסר אחריות של מפקדים". למרות שהמודיעין הסובייטי עשה מאמצים כנים לאסוף מידע רב ככל האפשר על נטייתם של כוחות הציר המוצבים מולם, לא היה מידע רב על מצב הארמייה הגרמנית השישית. ואסילבסקי רצה לבטל את המתקפה. המפקדים הסובייטים, שהכריעו נגד ואסילבסקי, הסכימו שהמתקפה לא תבוטל, וסטלין צלצל אישית לוולסקי, שחזר על כוונתו לבצע את הפעולה אם יקבל פקודה לעשות זאת.
המתקפה הסובייטית

מבצע אורנוס, שנדחה ל-17 בנובמבר, נדחה שוב ביומיים כאשר נאמר לגנרל הסובייטי גאורגי ז'וקוב שהיחידות האוויריות שהוקצו למבצע אינן מוכנות; המבצע הושק לבסוף ב-19 בנובמבר. מעט אחרי 5 בבוקר, לויטננט גרהרד שטק, הוצב עם הקורפוס הרומני הרביעי בגזרת קלצקאיה התקשר למפקדת הארמייה השישית השוכנת בגולובינסקי, והציג מידע מודיעיני על מתקפה ממתינה שתתרחש אחרי 05:00 באותו בוקר; אולם, מכיוון שהשיחה שלו הגיעה אחרי חמש ואזעקות שווא היו נפוצות במהלך תקופה זו, הקצין התורן בצד השני של הקו לא היה להוט להעיר את ראש המטה של הארמייה, גנרל ארתור שמידט. למרות שהמפקדים הסובייטים הציעו לדחות את ההפגזה בגלל ראות לקויה מערפל סמיך, המפקדה הקדמית החליטה להמשיך. בשעה 07:20 שעון מוסקבה (05:20 שעון גרמניה) קיבלו מפקדי ארטילריה סובייטים את מילת הקוד "סירנה", מה שגרם להפגזה ארטילרית של 80 דקות שכמעט כולה נגד יחידות הציר הלא-גרמניות המגנות על האגפים הגרמניים. בשעה 07:30 ירו משגרי רקטות הקטיושות את המטחים הראשונים ועד מהרה הצטרפו אליהם 3,500 התותחים והמרגמות שנמתחו לאורך הגזרות הפורצות הבודדות מול הארמייה הרומנית השלישית והכתף הצפונית של האגף של הארמייה השישית הגרמנית. למרות שערפל סמיך מנע מהארטילריה הסובייטית לתקן את מטרתם, שבועות ההכנה והטיווחים שלהם אפשרו להם להנחית אש מדויקת על עמדות האויב לאורך החזית. ההשפעה הייתה הרסנית, שכן קווי תקשורת נותקו, מערומי תחמושת הושמדו ונקודות תצפית קדמיות התנפצו. חיילים רומנים רבים ששרדו את ההפגזה החלו להימלט לעורף. ארטילריה כבדה סובייטית שכוונה לעמדות ארטילריה רומנית ויחידות דרג שני תפסה גם את החיילים הרומנים הנסוגים.
המתקפה הסובייטית > נגד הארמייה הרומנית השלישית והאגף הצפוני: 19 בנובמבר

המתקפה נגד הארמייה הרומנית השלישית החלה בשעה 08:50, בהובלת הארמיות הסובייטיות ה-21 וה-65 וארמיית הטנקים החמישית. שתי ההתקפות הראשונות נהדפו על ידי המגינים הרומנים, והשפעות ההפגזה הארטילרית הכבדה הקשו למעשה על השריון הסובייטי לנווט בשדות המוקשים ופני השטח. אולם היעדר ארטילריה נגד טנקים כבדה גרם לקריסת ההגנה הרומנית; פריצת דרך של קורפוס הטנקים הרביעי וקורפוס הפרשים של המשמר השלישי הושגה עד הצהריים. זמן קצר לאחר מכן, ארמיית הטנקים החמישית הצליחה להשיג פריצת דרך מול הקורפוס הרומני השני, ואחריו קורפוס הפרשים השמיני. כשהשריון הסובייטי ניווט דרך הערפל הסמיך באמצעות מצפן, ועבר את עמדות הארטילריה הרומנית והגרמנית, החלו שלוש דיוויזיות חיל רגלים רומניות לסגת לאחור בחוסר סדר; הארמייה הרומנית השלישית כותרה ממערב וממזרח. לאחר קבלת החדשות על המתקפה הסובייטית, מפקדת הארמייה השישית לא הצליחה להורות על דיוויזיות הפאנצר ה-16 וה-24, שהיו מעורבות בלחימה עד כה בסטלינגרד, לכוון את עצמן מחדש כדי לחזק את ההגנות הרומניות; במקום זאת, המשימה ניתנה לקורפוס הפאנצר ה-48, שהיה חסר עוצמה ועם ציוד גרוע.
לקורפוס הפאנצר ה-48 היו פחות מ-100 טנקים מודרניים שניתן להשתמש בהם. יתר על כן, חסר להם דלק, והמחסור בטנקים אילץ את המפקדים לארגן צוותי טנקים לפלוגות חי"ר; דיוויזיית הפאנצר ה-22, שהייתה חלק מהקורפוס, הושמדה כמעט לחלוטין בלחימה שהתפתחה. דיוויזיית הפאנצר ה-22 נכנסה ללחימה עם פחות משלושים טנקים כשירים, ויצאה עם פלוגת טנקים. דיוויזיית השריון הרומנית ה-1, שצורפה לקורפוס הפאנצר ה-48, התמודדה עם קורפוס הטנקים הסובייטי ה-26 לאחר שאיבדה את הקשר עם מפקדי הקורפוס הגרמני, והובסה עד ה-20 בנובמבר. כשהסובייטים המשיכו להתקדם דרומה, צוותי טנקים סובייטים רבים החלו לסבול מסופת השלגים שהולכת ומחריפה, שהשפיעה על אנשים וציוד וחסמה את כוונות הנשק. זה לא היה נדיר שטנקים איבדו אחיזה ואנשי צוות שברו את זרועם מהתהפכות בתוך גוף הטנק. אולם סופת השלגים נטרלה גם את התיאום של הקורפוס הגרמני.
כיתור הארמייה הרומנית השלישית החל בסוף ה-19 בנובמבר. הארמייה ה-21 הסובייטית וארמיית הטנקים החמישית לכדו 27,000 רומנים - מרבית הכוח של שלוש דיוויזיות - ולאחר מכן המשיכו בהתקדמותם דרומה. הפרשים הסובייטיים שימשו כדי לנצל את פריצת הדרך, לנתק את התקשורת בין הרומנים לארמייה האיטלקית השמינית, ולבלום כל מתקפת נגד נגד האגף הסובייטי. בעוד שחיל האוויר האדום ירה בחיילים רומנים נסוגים, הלופטוואפה גילה התנגדות זניחה בלבד. הנסיגה של דיוויזיית הפרשים הרומנית ה-1, שהוצבה במקור באגף של דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-376, אפשרה לארמייה ה-65 לעקוף את ההגנות הגרמניות. כשהכוחות הגרמניים החלו להגיב מאוחר ב-19 בנובמבר, נפתחה מתקפה נוספת על האגף הדרומי של הארמייה השישית.
המתקפה הסובייטית > מול האגף הדרומי הגרמני: 20 בנובמבר

בשעות הבוקר המוקדמות של ה-20 בנובמבר טלפנה הסטאבקה למפקד חזית סטלינגרד, אנדריי ירמנקו, ושאלה אם יתחיל את חלקו במתקפה על פי לוח הזמנים, בשעה 08:00. הוא השיב שיעשה זאת רק אם הערפל יתפוגג; למרות שהארמייה ה-51 פתחה את מטח הארטילריה שלה בזמן מכיוון שהמפקדה הקדמית לא יכלה ליצור קשר עם הדיוויזיה, שאר הכוחות שהוכנו למבצע קיבלו פקודות לדחות את המתקפה לשעה 10:00. הארמייה ה-51 לחמה בקורפוס ה-6 הרומני ולקחה שבויים רבים. כשהארמייה ה-57 הצטרפה להתקפה בשעה 10:00, המצב התפתח כך שחזית סטלינגרד יכלה להטיל את כוחות השריון שלה לקרב. דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-297 צפתה ביחידות התמיכה הרומניות שלה כושלת בהתנגדות לצבא האדום. עם זאת, בלבול וחוסר שליטה גרמו לקורפוסים הממוכנים הסובייטיים ה-4 וה-13 למעוד כשהחלו לנצל את פריצות הדרך שהושגו במתקפת הפתיחה.
הגרמנים הגיבו במהירות על ידי פריסה מחדש של העתודות היחידות שלהם באזור, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29. למרות ניצחונות ראשוניים נגד כוחות שריון סובייטים, ההתמוטטות הרומנית אילצה את הדיוויזיה להתפרס מחדש בניסיון לחזק את ההגנות מדרום. מתקפת הנגד של דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 עלתה לצבא האדום בסביבות חמישים טנקים, וגרמה למפקדים הסובייטים לדאוג לבטיחות האגף השמאלי שלהם. עם זאת, הפריסה מחדש של הדיוויזיה הגרמנית גרמה לכך שבסופו של יום רק רגימנט הפרשים הרומני ה-6 עמד בין הכוחות הסובייטיים המתקדמים לבין נהר הדון.
מיתראאום

מיתראאום שהתגלה באוסטיה אנטיקה שבאיטליה.
מיתראאום (בלטינית: Mithraeum) הוא מקדש לאל מיתרס שפולחנו היה נפוץ ברחבי האימפריה הרומית.
המיתראאום נבנה לרוב מתחת לאדמה או בתוך מערה, ולרוב צורתו הייתה צורת מערה שכן על פי המיתראיזם מיתרס הקריב את השור הקדוש בתוך מערה.
בין המקדשים הידועים שנתגלו ניתן למנות את האקווינקום מיתראאום שבהונגריה, את מקדש מיתרס בלונדון ואת מתיראאום קארנארפון שבוויילס.
מבצע תשובה מהירה

מבצע תשובה מהירה הוא מבצע צבאי בלבנון, שביצעה סיירת גבעתי. ב-19 באפריל 1990 ביצע כוח מסיירת גבעתי, בפיקודו של רס"ן אייל שליין, פשיטה על בסיס חזבאללה, שמוקם במרחב שבין הכפרים עין א-תינה (ער') ומיידון והעיירה משע'רה (אנ').
מהלך המבצע

במסגרת הקו ההתקפי שהוביל אלוף פיקוד הצפון, יוסי פלד, כנגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון, יזם מפקד חטיבת גבעתי, אל"ם יום טוב סמיה, פשיטה על בסיס חזבאללה, שמוקם במרחב שבין הכפרים מיידון, עין אל-תינה והעיירה משע'רה, ששימש את פעילי הארגון בדרום לבנון. השטח ההררי התלול והקשה שהיה רווי בסלעים גדולים וצמחייה סבוכה היווה כר נוח לפעילי הארגון לשהות בו, בעמדות מוסוות, לירות ממנו אש מקלעים, מרגמות וטילי נ"ט לעבר מוצבי צה"ל, וכן לצאת ממנו לפעילות חודרת מעבר לרצועת הביטחון.
כוח מסיירת גבעתי, שאליו צורף גם כוח קטן מגדוד שקד, ביצע נוהל קרב ארוך, אולם מפקד הסיירת לא יכול היה לפקד על הפעולה מסיבות אישיות. מפקד החטיבה, סמיה, מינה תחתיו את מפקד גדוד שקד, רס"ן אייל שליין, שפיקד קודם לכן על הסיירת כמפקד הכוח הפושט.
הכוח ביצע תנועה לילית בציר הררי קשה לתנועה, התגנב למרחב הפעולה, שנשלט בידי חזבאללה וארב לפעילי חזבאללה. בבוקר למחרת הכוח זיהה והרג שני פעילי חזבאללה ובהמשך היום פגע בחוליית פעילים נוספת והרג את ארבעת חבריה. לאחר מכן נסוג הכוח בהצלחה לקו המוצבים של צה"ל.
לאחר המבצע אמר אלוף פיקוד הצפון, יוסי פלד, לכוח ולמפקדיו כי הפגינו "רמה מקצועית ויכולת מבצעית גבוהה, שתוצאותיה מדברות בעד עצמן. אני מצדיע ל'חטיבת גבעתי' על רמת הביצוע".