stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדה גאבלר
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי

1. התיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 15 במאי 1966
יוצרים: מתרגם – דן מירון, במאי - לאונרד שך, מעצבת תפאורה ותלבושות - פמלה לואיס.
שחקנים: יורגן טסמן - אברהם מור, מרת הדה טסמן – חנה מרון, העלמה יוליאנה טסמן – מרים ברנשטיין-כהן, מרת תאה אלבסטד – רחל ויינר, השופט בראק – אורי לוי, איילרט לבבבורג – גדעון שמר, ברטה – לבנת שלם.
2. במה 73 – הצגת בכורה: מרץ 1973
יוצרים: מתרגמת – עדנה שביט, במאי - עדנה שביט, מעצבת תפאורה ותלבושות – לידיה פינקוס-גני, מעצב תאורה – יחיאל אורגל.
שחקנים: ירגן טסמן – גדעון שמר, מרת הדה טסמן – אורנה פורת, העלמה יוליאנה טסמן – מרים ברנשטיין-כהן, מרת תאה אלבסטד – שושנה רביד, השופט בראק – מוסקו אלקלעי, איילרט לבבבורג – אלכס פלג, ברטה – פאני לוביץ'.
3. תיאטרון הבימה - הצגת בכורה: 31 במרץ 1994
יוצרים: מתרגם – גד קינר, במאית – רנה ירושלמי, מעצב תפאורה – ארז יניב, עורכת מוזיקלית – שוש רייזמן, מעצבת תלבושות – רקפת לוי, מעצב תאורה – בן ציון מוניץ.
שחקנים: ירגן טסמן – עופר זוהר, הדה טסמן – אודליה סגל, עלמה יוליאנה טסמן – רות גלר, גברת אלבסטאד – ליליאן ברטו, השופט בראן – דב רייזר, איילרט ליובורג – שרון אלכסנדר, ברטה, משרתת - אורה מאירסון.
4. תיאטרון חיפה - הצגת בכורה: 1994
יוצרים: מתרגמים – דורון תבורי ורבקה משולח, במאי – אהרון אלמוג ועודד קוטלר, מעצבת תפאורה – מרים גורצקי.
שחקנים: הדה - לימור גולדשטיין, תיאה אלפסטד - ענת פדרשניידר, מוחמד בכרי, מכרם ח'ורי.
5. תיאטרון הבימה - הצגת בכורה: 9 באפריל 2013
יוצרים: מתרגמת – רבקה משולח, במאי – כפיר אזולאי, דרמטורגיה – שחר פנקס, מעצבת תפאורה – יהודית ארנון, מעצבת תלבושות – אנה כרושצובה, מעצבת תאורה – עדי שימרוני.
שחקנים: הדה גאבלר – הילה פלדמן, טסמן בעלה – אמנון וולף, לווברג אהובה לשעבר – יוסף סוויד, עו"ד בראק – אלון אופיר, תיאה חברתה – ריקי בליך, דודה יולה - רות לנדאו.
6. תיאטרון בית ליסין: הצגת בכורה: 2023
יוצרים: מתרגמת – מאיה ערד יסעור, במאי - יאיר שרמן, מעצבת תפאורה – רוני תורן, מעצבת תלבושות – פולינה אדמוב, מעצבת תאורה – פליס רוס.
שחקנים: הדה גאבלר – מגי אזרזר, טסמן בעלה – תום חגי, לווברג אהובה לשעבר – אסף יונש, עו"ד בראק – רמי הויברגר, תיאה חברתה – כרמל בין, דודה יולה - דינה בליי.
הערות שוליים

↑  מייקל בילינגטון, הדה גאבלר, אלמאידה, לונדון, באתר הגארדיאן, 17 במרץ 2008
↑  טרייסי סנדרס, הערות מרצה: "הדה גאבלר – חברה או גיבורה", באתר האוניברסיטה הקתולית האוסטרלית, 2006
↑  הדה גאבלר במסד הנתונים IBDB (באנגלית)
↑  נתי אורנן, עכבר העיר ת"א, בגרמניה לא שמעו על שחרור האישה, באתר הארץ, 1 ביוני 2007
↑  מיכאל הנדלזלץ, זעקה לתשומת לב, באתר הארץ, 10 ביוני 2007
↑  ג'ון סמיית', "עיבוד נגיש מאוד ומעורר מחשבה לקלאסיקה של איבסן", ביקורת באתר theatreview.org.nz, 16 באפריל 2009
↑  הדה גאבלר ה"נהנתנית" נאסרה להצגה בתיאטרון בטהראן, באתר סוכנות הידיעות רויטרס, 12 בינואר 2011
↑  על הפקת הדה גאבלר של איבסן, באתר התיאטרון הלאומי בבלגראד
↑  פול טיילור,
הלילה הראשון: הדה גאבלר, אולד ויק, לונדון, באתר אינדפנדנט, 13 בספטמבר 2012
↑  הנרי היצ'ינגס, 
הדה גאבלר, אולד ויק, באתר איבנינג סטנדרד, 13 בספטמבר 2012
↑  הדה גאבלר, באתר IMDb
↑  טובי זינמאן, פרשנות לסבית של הדה גאבלר, בעיתון The Philadelphia Inquirer, 15 בינואר 2009
↑  מיכאל הנדלזלץ, "הדה גבלר": דרמה מינורית, באתר הארץ, 9 ביוני 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11972691k (data)  GND: 4396893-4
יעקב פינטו

| --- | --- |
 לידה:  סביב 1700 סביב ה'ת"ס
 פטירה:  1765 ה'תקכ"ה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי במרקש 
 מדינה:  מרוקו
 תקופת הפעילות:  ?–1765 
 תחומי עיסוק:  רבנות
 רבותיו:  אברהם אזולאי (מרקש)  (נפטר ח' באב ה'תק"א) 
 חיבוריו:  פסקי דין, מקדש מלך, הגהות על כתבי האר"י.
 אב:  הרב יצחק
 צאצאים:  אברהם פינטו 
 מספר צאצאים:  3
 
 תפקידים נוספים:  אב בית דין, ראש ישיבה 
 
הרב יעקב פינטו (מכונה: הרי"ף החדש; סביב ה'ת"ס, 1690 - ה'תקכ"ה, 1765) היה ראש ישיבת מקובלים, אב בית הדין ורבה הראשי של מרקש במאה השמונה עשרה. נודע בספרו 'מקדש מלך' על ספר הזוהר.
קורות חייו

נולד לרבי יצחק פינטו. למד יחד עם רבי דוד בן מאמאן אצל רבי אברהם אזולאי, והיה לתלמידו המובהק. למד יחד עם רבי ישעיה הכהן. בלימודם המשותף, כתבו יחד חידושי תורה, וחיברו פירוש לספר הזוהר הנקרא 'לקט שושנים'. בשנת ה'תפ"ה כתבו את 'הגהות הזוהר למהרח"ו'. תואר ב"מלכי רבנן" כמי שזכה לגילוי אליהו.
קורות חייו > רבנותו

סביב שנת ה'תק"ו התמנה לדיין בבית הדין של מרקש. בראש ההרכב עמד רבי יוסף אוסעדון, ואחריו רבי דוד בן מאמאן. אחר פטירתו של רבי דוד בשנת ה'תקכ"ג, התמנה רבי יעקב לאב בית הדין מרקש ולרבה של העיר. חברי בית דינו היו הדיינים: רבי שמואל הלוי, רבי אברהם קורקוס, ורבי יצחק חרוש. כחלק מפעילותו הרבנית, תיקן תקנות שונות בעיר. כשאר חכמי מרוקו, נהג להתכתב בענייני הלכה עם חכמי מרוקו בערים השונות. בין השאר התכתב עם רבי משה בירדוגו, ולימים עם חתנו רבי מרדכי בירדוגו - רבני מקנס. רבי אליעזר די אבילא רבה של רבאט, ועם 'בית דין של חמש' בראשות רבי אליהו הצרפתי רבה של פאס. היה משיב גם לשאלות בביאורי התלמוד.
קורות חייו > רבנותו > ראש ישיבת המקובלים

עמד בראשות ישיבת מקובלים, ועמד בקשרי התכתבויות שונות עם חכמי מרוקו, בעניינים אלו.
קורות חייו > רבנותו > פטירתו

נפטר סביב שנת ה'תקכ"ה במרקש, שם נקבר. הספידו רבי אהרן אזולאי מחכמי העיר מרקש. לאחר פטירתו נכתבו פיוטים לכבודו.
יצירתו התורנית > החיבור 'מקדש מלך'

סביב שנת ה'תק"א ביקש רבי שלום בוזגלו מרבי ישעיה הכהן ומרבי יעקב פינטו שיחברו פירוש על הזוהר, ובתמורה הוא ידפיס את הספר. הללו נעתרו לבקשתו וכתבו את הספר 'לקט שושנים', שקיבצו וערכו בו את פירושי רבותיהם - רבי אברהם אזולאי ורבי יעקב מאראג'י, ומרבי שלמה עמאר והוסיפו ביאורים מספר אור ישראל, וצירפו את הגהות רבי חיים ויטאל על הזוהר שהיה להם בכתב יד. ושאר הזוהר פירשו לפי דעתם הרחבה.
רבי שלום בוזגלו לקח את הפירוש ונסע לאמסטרדם להדפיסו, ושם מצא את פירוש רבי משה זכות על הזוהר, וצירף אותו לספר. וכן הוסיף ביאורים נוספים מכתבי האר"י שלא היו במרוקו, והדפיס הכל יחד וקרא לחיבור 'מקדש מלך'. ולא הדפיס את 'לקט שושנים' בלשונו, אלא עיבד את תוכנו.
הספר זכה להסכמת רבם רבי אברהם אזולאי.
יצירתו התורנית > יתר חיבוריו

הגהות על ספר הכוונות - נדפסו על ידי הרב יצחק צבע בספר שערי בינה.
הגהות על אוצרות חיים ומבוא שערים - נדפסו בספר מקום בינה.
פסקי דין - ריכוז פסקי הדין יצא לאור בספר 'תורת מראכש' (הכולל תשובות חכמי מראכש ועוד) על ידי מכון פי ישרים.
שושני יעקב - ביאורים על דרך הסוד על פסוקים ומאמרי חז"ל. חיברו עם ידידו רבי ישעיה הכהן. נדפס על ידי מכון פי ישרים ומכון מריח ניחוח בשנת תשפ"ב.
הגהות על פירוש רש"י - ביאורים על רש"י על התורה. נדפס על ידי מכון פי ישרים בשנת תשפ"ד.
חידושים על השולחן ערוך - חלקם נדפסו וחלקם בכתבי יד.
משפחתו

רבי יעקב הוליד שלשה בנים תלמידי חכמים:
רבי יצחק - דיין במרקש.
רבי אברהם - מחבר הספר מר דרור, ורבה של מרקש.
רבי יוסף - מחכמי מרקש, מחבר ספר לקח טוב, וספר ויחי יוסף.
שעבוד האישה

| --- | --- |

שעבוד האישה
 מידע כללי
 מאת:  ג'ון סטיוארט מיל, ייתכן תוך כדי שיתוף עם אשתו הרייט טיילור מיל
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספר עיון פילוסופי
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת לונגמן 
 תאריך הוצאה:  1869
 מספר עמודים:  190
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת רסלינג
 תאריך:  2009
 תרגום:  שונמית ליפשיץ
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002689781
 
ג'ון סטיוארט מיל - 1870
שעבוד האישה (באנגלית: The Subjection of Women; תורגם גם בשם: שעבוד הנשים) הוא ספר עיון פילוסופי, הטוען בעד שוויון בין המינים, שכתב הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל, ייתכן תוך כדי שיתוף עם אשתו הרייט טיילור מיל, בשנת 1869.
שעבוד האישה הניח את היסודות הפילוסופיים למהפכה הפמיניסטית, ולכן נחשב לאחד החיבורים החשובים ביותר בהגות הפמיניסטית. כאשר הספר יצא לאור לראשונה, הוא התקבל בסערה ועורר מחלוקת עזה, משום שהוא נתפס כפוגעני כלפי הנורמות המקובלות שהסדירו את מעמדם של הגברים והנשים בחברה האירופאית.
רקע

ג'ון סטיוארט מיל זקף לזכותה של אשתו, הרייט טיילור מיל, את השתתפותה בכתיבת הספר, ומספר טיעונים המופיעים בו, דומים לטיעונים שהעלתה הרייט טיילור מיל בספרה 'זכות בחירה לנשים' שפורסם בשנת 1851. עם זאת, מספר חוקרים טוענים כי ג'ון סטיוארט מיל היה מחברו היחיד של הספר.
במאה ה-19, הדמות הארכיטיפית של האישה האידיאלית כאמא, כרעיה וכעקרת בית הייתה מושרשת חזק מאוד בחברה המערבית. אישה הייתה כפופה לרצונו של אביה או של בעלה, בהתאם לתפיסות המקובלות לפיהן נשים נחותות מגברים פיזית ומנטלית, ולכן צריך לקחת עליהן אחריות ולדאוג להן כמו שיש לנהוג עם ילדים. תאוריות חברתיות שתרמו לתפיסות אלו הן 'הישרדותם של המתאימים ביותר' ודטרמיניזם ביולוגי. בנוסף, תפיסות דתיות תמכו גם הן במבנה משפחתי היררכי ופטריאכלי.
מיל טען כי אי שוויון לנשים הוא שריד מתפיסות עבר המקבלות את המצוי כראוי, אך אין להן עוד מקום בעולם המודרני.
טיעונים > פנייה אל הטבע

אחד הטיעונים ששימשו להצדקת שעבוד הנשים היה הפנייה אל הטבע: "נשים נחותות מגברים באופן טבעי, לכן שלטון הגברים על הנשים הוא טבעי, ומכאן – הוא ראוי". מיל תקף טיעון זה בטענה כי החברה לא יודעת את המסוגלות הנשית, מהסיבה הפשוטה שהיא מעולם לא אפשרה להן להדגים את כישוריהן. השאלה האם נשים כשירות או לא כשירות לביצוע פעולות מסוימות צריכה להיות מוכרעת על ידי הניסיון. למעשה, טוען מיל, אין אנו יודעים מהו טבען של הנשים משום שהוא עטוף בפרקטיקות הנורמטיביות עליהן גדלו. לא ניתן להכריע בנושא ללא ראיות אמפיריות, ואסור לעצור מבעדן של הנשים לנסות להפגין את כישוריהן, רק משום שאולי הן לא יוכלו להפגין אותם. טיעון המבוסס על פיזיולוגיה ספקולטיבית – הוא ספקולטיבי בעצמו.
הדאגה הגדולה שמפגין המין האנושי בהתערבותו לטובת הטבע היא מיותרת. אם יש דבר מה שנשים אינן מסוגלות לעשות באופן טבעי - די מיותר לאסור עליהן לעשותו
לטענתו, גברים סותרים את עצמם משום שהם טוענים שנשים לא מסוגלות לעשות פעולות מסוימות, ועם זאת הם אוסרים עליהן מלעשותן. מיל מבקש להראות שהגברים למעשה מודים שנשים אכן מסוגלות לבצע פעולות שונות, אך הגברים אינם רוצים שהן יבצעו אותן.
אני דוחה את הטענה שניתן לדעת מהו טבעם של המינים, כל עוד מתבססים על קשריהם הנוכחים האחד בשני. עד שלא יהיה קיים שוויון, לא ניתן לדעת מהם ההבדלים בין גברים ונשים. את טבעם של שני המינים ניתן לדעת רק כאשר מאפשרים להם לפתח את אישיותם באופן חופשי
אם החברה באמת ובתמים רוצה לגלות את טבעם של היחסים בין המינים, עליה לאפשר שוק חופשי בו נשים יוכלו להפגין את כישוריהן, ובמסגרתו תובטח להן תמורה כלכלית הוגנת עבור תרומתן לחברה. רק מצב זה, ישקף את האינטרסים והכישורים האמיתיים שלהן.
מיל טען כי אפילו במדינות לא שיווניות כמו אנגליה וצרפת, בהינתן ההזדמנות, נשים יכולות להצטיין. כדוגמה הוא ציין את המלכה אליזבת הראשונה, המלכה ויקטוריה וז'אן ד'ארק. כאשר ההזדמנות לשוויון ניתנת, נשים מפגינות את כישוריהן, ולכן יש לאפשר להן שוויון הזדמנויות.
טיעונים > הטיעון התועלתני

כתועלתן, מיל היה משוכנע כי התפתחותה המוסרית והאינטלקטואלית של האנושות, תעלה בהכרח את רמת האושר של כלל החברה. העובדה שכמחצית מן האנושות לא תורמת לחברה במרחב הציבורי נתפסה על ידי מיל כמכשול להתפתחות האנושית. פתיחה של שערי מוסדות ההשכלה עבור נשים תוביל להתפתחות אינטלקטואלית של כלל החברה.
השעבוד על פי חוק של מין אחד למין האחר – שגוי מעיקרו, ומהווה עתה את אחד המכשולים העיקריים לשיפור מצבו של האדם, וכי יש להמירו בעקרון של שוויון מוחלט, שאינו מעניק כוח או זכויות לצד אחד, ואף אינו מטיל מגבלות על הצד האחר
נשים מתחנכות להתנהג כחלשות, רגשניות וכנועות, לפי הדעות הקדומות המסורתיות. אם נאפשר חברה שוויונית, טוען מיל, אנו נראה שהנשים ירוויחו מכך כאינדיבידואליות. הן ישתחררו מהדיכוי לפיו הן צריכות לנהוג כפי שהגברים מצווים עליהן, ובכך החברה תרוויח מאוד. שוויון יכפיל את הכישורים המנטליים הזמינים לשירות האנושות. הפוטנציאל של חצי מהאוכלוסייה יבוא לידי ביטוי, ויתרום רבות להתפתחות ולקדמה האנושית.
מיל טען כי שחרור האישה יועיל גם לגברים. על ידי שחרור האישה, נשים יוכלו לתקשר ולהתחבר ברמה האינטלקטואלית טוב יותר עם בעליהן, דבר אשר ישפר את היחסים בין זוגות נשואים.
מוסד הנישואים

מיל תוקף את חוקי הנישואים, אותם הוא מקשר לשעבוד האישה, ותומך ברפורמות שיבטלו את ההגבלות על נשים נשואות. בין הצעותיו: שינוי חוק הירושה שיאפשר לנשים להחזיק ברכושן גם לאחר מות בעליהן, ופתיחת שוק העבודה גם לנשים על מנת שיוכלו להבטיח לעצמן יציבות ועצמאות כלכלית.
זכות הבחירה

מיל טען כי לאנשים צריכה להיות שמורה זכות הבחירה על מנת להגן על זכויותיהם ולהיות עצמאיים, הן מוסרית והן אינטלקטואלית. טיעון זה תקף לגברים ולנשים כאחד. נשים מהוות כמחצית מהאוכלוסייה, ומשום שהכרעות פוליטיות משפיעות גם על נשים, מגיע גם להן לקבל את זכות הבחירה. מיל מניח כי רוב הגברים מצביעים עבור מתמודדים לפרלמנט שתומכים בהמשך שעבוד האישה, ולכן נשים חייבות לקבל את זכות הבחירה כדי להגן על האינטרסים שלהן.
תחת כל התנאים וללא שום מגבלה, גברים מקבלים את זכות הבחירה. אין שום הצדקה לכך שנשים לא יהנו מאותה הזכות
מיל לא עסק בשחרור האישה רק ברמה התאורטית אלא גם ברמה הפרקטית. הוא היה נשיא NSWS - הארגון הסופרג'יסטי הלאומי הראשון בבריטניה שדרש זכות בחירה לנשים, וניצל את מעמדו כחבר בפרלמנט הבריטי כדי לדרוש זכות זו. במותו, הוריש מחצית מהונו לקידום השכלת נשים.
תרגום לעברית

הספר תורגם במלואו לעברית: ג'ון סטיוארט מיל, שעבוד האישה (תרגום: שונמית ליפשיץ, עריכה מדעית והערות: עמוס הופמן, הקדמה: יופי תירוש וזהר כוכבי), הוצאת רסלינג, 2009.
חלקים מהספר תורגמו גם על ידי דפנה רוזנבלוט ופורסמו ב-2006 במסגרת מקראה בנושא פמיניזם.
ראו גם

זכויות האישה
על החירות - ספר העוסק בסוגיית חירויות הפרט מאת ג'ון סטיוארט מיל
הערות שוליים

↑  שעבוד האישה, הוצאת רסלינג, 2009
↑  Tong, Rosemarie (2009). Feminist Thought: A More Comprehensive Introduction. Westview Press (Perseus Books). p. 17
↑  Mill, Mrs. John Stuart (1851). The Enfranchisement of Women (July 1851 ed.). London: Westminster & Foreign Quarterly Review. p. 27. Retrieved 4 June 2014
↑  שעבוד האישה, פרק א'
↑  שעבוד האישה, פרק ב
↑  ג'ון סטיוארט מיל, שעבוד הנשים, 1869, תרגום: דפנה רוזנבלוט, עריכה והקדמה: שרון הלוי. בתוך: ללמוד פמיניזם: מקראה, עמודים 41–47, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
הרייט טיילור מיל
"הפילוסוף הנשי" - קריקטורה של מיל שפורסמה בכתב העת ואניטי פייר - 1873
היסטוריה של גואטמלה

תרבות אנושית הייתה קיימת בגואטמלה לפחות מהאלף העשירי לפני הספירה. המוכרת ביותר היא תרבות המאיה שהתקיימה כמעט אלפיים שנה עד בוא הספרדים במאה ה-16. אף כי ערי המאיה הקלאסיות שבמחוז פטן ננטשו כבר במאה העשירית לספירה, המשיכו ערי המדינה של הרמה המרכזית להתקיים עד שעבודן לספרדים החל מ-1523 בידי פדרו דה אלוואראדו.
במשך כמעט שלוש-מאות שנה הייתה גואטמלה מושבה של ספרד, עד שזכתה בעצמאות ב-1821. היא הייתה אז חלק מהאימפריה המקסיקנית הראשונה עד לעצמאותה המלאה כעבור שני עשורים. מעתה ואילך מתאפיינת ההיסטוריה של גואטמלה בתקופות של דמוקרטיה לצד תקופות של מלחמות אזרחים ושל חונטות צבאיות. מלחמת האזרחים שנמשכה 36 שנה ונסתיימה ב-1996, הותירה חותם כבד על החברה הגואטמלית ועודה מקרינה על התנהלותה בימינו.
התקופה הטרום-קולומבינית

ההוכחות הראשונות להתיישבות אנושית בשטחה של גואטמלה של ימינו מתוארכות לאלף העשירי לפנה"ס, אף כי ממצאים מסוימים, כגון ראשי-חצים מאבן געשית, מתוארכים לאלף ה-18 לפנה"ס. עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שתושביה הראשוניים של גואטמלה היו ציידים-לקטים, אך דגימות אבקנים מצביעות על ביות של תירס כבר ב-3500 לפנה"ס. אתרי עתיקות המתוארכים ל-6500 לפנה"ס נחשפו במחוז קִיצֶ'ה שברמה המרכזית, ובאתר סִיפַּקָאטֶה שבמחוז אֶסְקְווִינְטְלָה לחופי האוקיינוס השקט.
ארכאולוגים מחלקים את ההיסטוריה הטרום-קולומבינית של מסו-אמריקה לשלוש תקופות: התקופה הטרום-קלאסית, מהמאה ה-20 לפנה"ס עד למאה השלישית לספירה; התקופה הקלאסית, מהמאה השלישית ועד למאה העשירית, והתקופה הפוסט-קלאסית, שנסתיימה לאחר בוא הספרדים במאה ה-16
. עד לאחרונה נחשבה התקופה הטרום-קלאסית לתקופת התהוות של חקלאים החיים בבקתות, אך תפישׂה זו מתערערת לנוכח תגליות אחרונות מלתקופה זו. בין תגליות אלה ניתן למנות מזבח בקוטר של כשלושה מטרים בלָה-בְּלָאנְקָה שבמחוז סַן מַרְקוֹס מהמאה העשירית לפנה"ס; אתרים פולחניים במִירָאפְלוֹרֶס ובאֶל-נַרָאנְחוֹ משנת 800 לפנה"ס; מסיכות ענק קדומות ביותר; והערים העתיקות נָאקְבֵּה, שׁוּלְנָאל, טִינְטָאל, ווָאקְנָה ואל-מירָאדוֹר, כולן באגן מיראדור שבמחוז פֶּטֶן.
אל מיראדור הייתה העיר המאוכלסת ביותר באמריקה הטרום-קולומבינית, ונמצאה בה הפירמידה הגדולה בעולם, בנפח של 2,800,000 מטרים מעוקבים (כ-200,000 מ"ק יותר מהפירמידה הגדולה של גיזה). מיראדור הייתה המדינה המאורגנת הראשונה שקמה בכל יבשת אמריקה, והיא מכונה ממלכת קאן בטקסטים עתיקים. היו בה 26 ערים, כולן מחוברות ביניהן בכבישים המכונים סַאקְבֵּאוֹבּ, אורכם מספר קילומטרים, רוחבם עד 40 מטרים והם סלולים בגובה 2 עד 4 מטרים מעל פני האדמה ומכוירים. הסאקבאוב נראים היטב מהאוויר גם מבעד ליערות הגשם הסבוכים של מחוז פטן.
התקופה הקלאסית של מסו-אמריקה תואמת את תקופת השיא של תרבות המאיה, ומיוצגת על ידי אתרים רבים מאוד ברחבי גואטמאלה וסביבתה, אך בראש ובראשונה במחוז פֶּטֵן. תקופה זו מאופיינת בבנייה נרחבת של ערים, בהתפתחותן של ערי-מדינה עצמאיות ובקשרים עם תרבויות אחרות במסו-אמריקה. תרבות המאיה נחשבת לאחת החשובות שבתרבויות הילידיות של אמריקה, והתאפיינה בבנייה מפוארת של מקדשים ומבנים אחרים, בפיתוח כתב הירוגליפים מורכב, בריבוד חברתי נוקשה ובדת ציורית, שכללה קורבנות אדם.
תקופה זו נמשכה עד 900 לספירה לערך, כאשר, מסיבות עלומות, דעכה לפתע תרבות המאיה, וערים רבות ננטשו במרכז השפלה. התקופה הפוסט-קלאסית מיוצגת על ידי ממלכות אזוריות כגון האִיצָה והקוֹא-ווֹח באזור האגמים בפטן ובאזור הרמה על ידי המָאם, הקִיצ'ֶה, הקָאקְצִ'יקֵל ועוד. ערים אלה שימרו רבים ממאפייני תרבות המאיה, אך לא הגיעו לעוצמה ולממדים של הערים הקלאסיות.
התקופה הקולוניאלית

לאחר שגילו האירופאים את העולם החדש, החלו הספרדים לחקור את אגן הים הקריבי בהדרגה ומשלחות ספרדיות הגיעו גם לגואטמלה החל מ-1518. לא חלף זמן רב והמגע עם הספרדים הביא למגפות שהמיטו שואה דמוגרפית על האוכלוסיות הילידיות (כפי הנראה היו אלה אבעבועות שחורות מזן וירואלה). הרנאן קורטס, שהוביל את כיבוש מקסיקו, התיר לגונסאלו דה אלוואראדו ולאחיו פדרו דה אלוואראדו לכבוש את גואטמלה. בתחילה כרת אלבראדו ברית עם בני הקָאקְצִ'יקֵל כדי ללחום נגד אויביהם המסורתיים, הקִיצֶ'ה. לאחר מכן פנה אלבראדו נגד הקאקצ'יקל ובסופו של דבר הביא את האזור כולו תחת שליטה ספרדית.
בתקופה הקולוניאלית הייתה גואטמלה קפיטניה חנרל של ספרד (Capitanía General de Guatemala) וחלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה. היא השתרעה משטחיהן של מדינות טבסקו וצ'יאפס במקסיקו של ימינו ועד לקוסטה ריקה. האזור לא היה עשיר במחצבים (זהב וכסף) כמו מקסיקו ופרו, ולכן לא יוחסה לו חשיבות רבה. עיקרי תוצרתו היו קנה סוכר, קקאו, צבעים שהופקו מן החי והצומח במקום, ועץ יקר ששימש לעבודות אומנות בכנסיות וארמונות בספרד.
הבירה הראשונה, טֶקְפָּאן, נוסדה ב-25 ביולי 1524 תחת השם "ויה דה סנטיאגו דה גואטמאלה", ומוקמה בקרבת אִישִׁימְצֵ'ה, בירתם של הקאקצ'יקל. כשתקפו הקאקצ'יקל את העיר, הועברה הבירה למחוז סַקָאטֶפּקֶס, ב-22 בנובמבר 1527, למקום המכונה כיום "סיודד וייחה". ב-11 בספטמבר 1541 הוצפה העיר, כאשר האגם שבמכתש הר הגעש אגואה הסמוך קרס עקב גשמים עזים ורעידות אדמה. בעקבות זאת הועברה הבירה לעמק פאנצ'וֹי, כיום אנטיגואה גואטמלה, אתר מורשת עולמית של אונסק"ו. סדרה של רעידות אדמה החריבה את העיר בשנים 1773–1774, ומלך ספרד התיר להעביר את הקפיטניה ל"וירחן דה אל קארמן" בעמק אֶרְמִיטָה, ושם נוסדה הבירה במיקומה הנוכחי ב-2 בינואר 1776.
עצמאות והמאה ה-19

ב-15 בספטמבר 1821 הכריזה גואטמלה עצמאות מספרד. ב-3 באוקטובר 1821 הקפיטניה של גואטמלה (שהייתה מורכבת מצ'יאפס, גואטמלה, אל סלוודור, ניקרגואה, קוסטה ריקה והונדורס) הכריזה באופן רשמי עצמאות מספרד ומהכללתה באימפריה המקסיקנית. להלכה אזור זה נחשב חלק מספרד החדשה במשך כל התקופה הקולוניאלית, אולם למעשה הוא נוהל בנפרד. פרט לצ'יאפס, ניתקו עצמן המחוזות ממקסיקו מיד לאחר שאגוסטין הראשון, קיסר מקסיקו אולץ לוותר על כסאו.
המחוזות הקימו את "הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה", שכונתה גם "פדרציית המדינות המרכז-אמריקאיות" (Federación de Estados Centroamericanos). פדרציה זו התפוררה במלחמת אזרחים בשנים 1838 עד 1840. רַפָאֵל קָרֵרָה (José Rafael Carrera Turcios) מגואטמלה היה לדמות מרכזית בהובלת ההפיכה נגד הממשלה הפדרלית ופירוק האיחוד. קררה משל בפוליטיקה של גואטמלה עד 1865, בגיבויים של שמרנים, בעלי אדמות והכנסייה.
"המהפכה הליברלית" של גואטמלה הגיעה ב-1871 בהנהגתו של חוּסְטוֹ רוּפִינוֹ בָּארְיוֹס (Justo Rufino Barrios), שפעל למודרניזציה של המדינה, לשיפור הסחר ולהחדרת יבולים חדשים וייצור. בתקופה זו הפך הקפה לתוצר חקלאי חשוב של גואטמלה. באריוס שאף לאחד את מרכז אמריקה מחדש. מתוך מטרה זו הוביל את המדינה למלחמה שכשלה, ואיבד את חייו בשדה הקרב ב-1885 בקרב באל סלוודור.
ראשית המאה העשרים

"חברת הפירות המאוחדת" (UFC - United Fruit Company), חברה בינלאומית שבסיסה בארצות הברית החלה להוות גורם הולך ומשפיע בגואטמלה החל מ-1901 בתקופת כהונותיהם של הנשיאים מַנוּאֵל חוֹסֶה אֶסְטְרָאדָה (Manuel José Estrada Cabrera) והגנרל חורחה אוּבִּיקוֹ (Jorge Ubico y Castañeda). בתקופת הדיקטטורה של אוביקו נפתחה גואטמלה ביתר שאת להשקעות חוץ, כשאוביקו נותן הטבות מופלגות במיוחד ל-UFC. ה-UFC מצידה הזרימה השקעות למדינה, כשהיא רוכשת את מניות השליטה במסילות הברזל, שירותי החשמל והטלגרף, ובד בבד גם משתלטת על 40% ממיטב האדמות של המדינה, כשהיא מפנה אותן לגידול בננות, ומשיגה שליטה-למעשה בנמל היחיד של המדינה. כתוצאה מכך הייתה הממשלה כפופה פעמים רבות בפני ה-UFC. על אף שה-UFC סייעה בבנייה בתי-ספר, היא גם התנגדה בין היתר לסלילת כבישים, כיוון שאלה התחרו במונופול הרכבות שלה. התנהלות זו של גואטמלה ומדינות נוספות זכו לכינוי "רפובליקת בננות"
"עשר שנות האביב" ומבצע PBSUCCESS

ב-4 ביולי 1944 אולץ הדיקטטור חורחה אוביקו להתפטר בעקבות מחאות ושביתה כללית. מחליפו, הגנרל חואן פדריקו פּוֹנְסֶה וָאיְדֵס הודח גם הוא ב-20 באוקטובר אותה השנה בהפיכה של הקצינים פרנסיסקו חאווייר ארַאנָה וחקובו אָרבֵּנְס (Jacobo Árbenz Guzmán). כמאה איש נהרגו באותה הפיכה ולאחריה נשלטה המדינה בידי חונטה צבאית שמנתה את אראנה, ארבנס, וחורחה טוֹרִיֵיוֹ גָארִידוֹ. החונטה יזמה את הבחירות החופשיות הראשונות בגואטמלה, ובהן זכה הסופר והמורה הבולט חואן חוסה ארֵוָאלוֹ, אשר גלה בארגנטינה במשך 14 שנה. המדיניות ה"סוציאלית נוצרית" שלו הושפעה מהניו-דיל בארצות הברית, וספגה ביקורת מהמעמד העליון ומבעלי-אדמות, שכינתה אותה "קומוניסטית".
תקופה זו הייתה גם תחילתה של המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות, וזו עתידה הייתה להשליך גם על גואטמלה. משנות החמישים ועד שנות התשעים, הממשל האמריקאי חיזק באופן ישיר את צבא גואטמלה באימונים, נשק ותקציב.
חקובו ארבנס, שנבחר בבחירות חופשיות להיות מחליפו של ארוואלו, הודח ב-1954 בידי ה-CIA וקבוצה מצומצמת של גואטמלים (בעלי-אדמות, קבוצת אנשי צבא לשעבר והכנסייה הקתולית), זאת לאחר שהממשלה הוציאה צו שהפקיע שטחי אדמה נרחבים מידי חברת United Fruit Company (ראו לעיל). שם המבצע של ה-CIA היה מבצע PBSUCCESS (היה זה מבצע ההפיכה המוצלח השני שביצע ה-CIA לאחר שביצע הפיכה באיראן ב-1953). הקולונל קרלוס קסטִיוֹ הושם כנשיא וכיהן בתפקיד זה עד שהתנקש בו אחד משומרי ראשו ב-1957.
אחרי הסכמי השלום

גם בתקופת כהונתו של ארסוּ נותרה בעיית זכויות האדם בעייתית. אירוע ראוי לציון מתקופה זו היא הירצחו של ההגמון חואן חוסה חרארדי שלושה ימים לאחר שהציג בפומבי דו"ח בחסות הכנסייה הקתולית שעניינו זכויות אדם. אירוע נוסף היה היעלמותו של אפראין בָּאמָקָה וֶלָאסְקֶס, שנודע בכינוי "קומנדאנטה אֶווֶרָארדוׁ". מאוחר יותר נודע כי הוא עוּנָה ונרצח ללא משפט בידי קציני צבא גואטמלה שקיבלו תשלום מה-CIA.
בבחירות שנערכו בסוף 1999 זכו אלפונסו פורטִיוֹ (Alfonso Antonio Portillo Cabrera) ומפלגתו, ה-FRG, ברוב גדול הן בבחירות לנשיאות והן בבחירות לבית הנבחרים. הפעם זכה פורטיו ברוב גם בעיר הבירה כמו גם ביתר המחוזות. על אף ביקורת שקָבלה על קשריו עם הנשיא לשעבר ריוס מונט, שבתקופת כהונתו התבצעו מן הגרועים שבמקרי הטבח במדינה, הרוב הגדול לו זכה איפשר לו לטעון לזכותו לממש את תוכנית הרפורמות שלו. תוכנית הרפורמות השאפתנית שלו כללה בין היתר את חיזוק הקשרים עם ארצות הברית ומדינות האזור, ייסוד בנק מרכזי עצמאי, רפורמות בצבא, המשך תהליך השלום, קידום נושאי זכויות אדם ועוד. ברם, התקדמות הרפורמות האלה בפועל הייתה מועטה מאוד, וכהונתו התאפיינה דווקא בעלייה ברמת הפשע, בשחיתות מוסדית חמורה, ברדיפה אנונימית של פעילי זכויות אדם, עיתונאים, אנשי משפט ועדים במשפטי זכויות אדם, ועוד.
כהונתו של פורטיו הסתיימה בבחירות של סוף 2003 בהן זכה אוסקר בֶּרְשֵׁה (Óscar José Rafael Berger Perdomo), לשעבר ראש-עיריית גואטמלה, שגבר בשני סיבובים על אלווארו קוֹלוֹם וריוס מונט. זה האחרון, שהיה דיקטטור בעבר, זכה להתמודד שוב לאחר שמהומות שיזמה מפלגתו ביולי אילצו את בית-המשפט החוקתי לשנות פסיקה קודמת שפסלה אותו מלהתמודד. המתמודד הנוסף, אָלְווָארוֹ קוֹלוֹם, חזר להתמודד בבחירות של סוף 2007 וניצח בסיבוב השני את הגנרל בדימוס אוֹטוֹ פֶּרֶס מוֹלִינָה, איש המפלגה הפטריוטית. כהונתו של קולום עמדה בסימן כישלונו במלחמה כנגד קרטלי הסמים שהפכו את המדינה לנתיב הברחה. מומחים העריכו כי הקרטלים וכנופיות שולטים בכ-40% משטחה של גואטמלה. שיעור מקרי הרצח במדינה גבוה פי שמונה מזה שבארצות הברית. בשלהי 2011 התמודד מולינה שנית מול איש העסקים מנואל בלדיסון. במהלך קמפיין הבחירות שלו הבטיח מולינה לבלום את הפשע האלים ולהילחם בקרטלי הסמים, כשבין היתר התחייב לגייס כ-10,000 שוטרים חדשים ולהרחיב את נוכחות הכוחות ברחובות כשבכוונתו לפרוש גם כ-2,500 חיילים, על מנת להגביר את הביטחון. בבחירות שהתקיימו ב-7 בנובמבר ניצח מולינה כשקיבל כ-54% מקולות הבוחרים. יריבו, בלדיסון, הסתפק בכ-46%. מולינה היה איש הצבא הראשון ששלט במדינה מאז הושבה אליה הדמוקרטיה ב-1986.
אחרי הסכמי השלום > חשיפת העובדות ההיסטוריות בדבר רצח העם בבני המאיה בשנות מלחמת האזרחים

בשנת 1999 הגישה "הוועדה לחשיפת העובדות ההיסטוריות" (CEH) בחסות האו"ם, את הדו"ח בדבר פשעי המלחמה ורצח העם שבוצע בתקופת הלחימה, ובעיקר בשנות שליטתו של מונט (1982–1983). הוועדה קבעה כי "האלימות מצד המדינה הייתה מכוונת בראש ובראשונה כנגד המבודדים, העניים, ומעל הכול כנגד בני המאיה". הוועדה קבעה כי בין השנים 1964 – 1994 הצבא ביצע 626 מעשי טבח מתועדים בכפרים. ראיות ספציפיות נמצאו להשמדתם של 42,275 גברים, נשים וילדים מבני המאיה. מתוך אלה 23,671 היו קורבנות של הוצאות שרירותיות להורג, ו-6,159 היו קורבנות של העלמות בכפייה. מבין הקורבנות שניתן היה לזהות בביטחון, 83% הם בני המאיה ו-17% הם לאדינו. הערכת הוועידה היא כי-200,000 בני אדם מצאו את מותם ולמעלה מ-100,000 נשים נאנסו במהלך תקופת הרצח. בשנת 2012 נעצרו הגנרל אפראין ריוס מונט (Efraín Ríos Montt) שהיה נשיא גואטמלה בשנים 1982 – 1983 ואוסקר מֵחִיָה (Oscar Mejia), שליט גואטמלה בשנים 1983 – 1986. מחיה נמצא בלתי כשיר למשפט,ואילו מונט נשפט, הורשע ברצח עם ונידון ל-80 שנות מאסר.