stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאופולד איימרי
חייו > חלקו בהצהרת בלפור

ב-2 בנובמבר 1917 ראה אור המסמך הידוע כ"הצהרת בלפור". ההצהרה הייתה מכתב בחתימתו של שר החוץ הבריטי, ארתור בלפור, ועיקרה הכרזה כי בריטניה תתמוך בהקמת "בית לאומי" ליהודים בארץ ישראל. ההצהרה הוענקה במענה לבקשתו של נשיא ההסתדרות הציונית, ד"ר חיים ויצמן, לימים נשיאהּ הראשון של מדינת ישראל, וניתנה, בין היתר, גם כאות הוקרה לתרומתו הגדולה של ויצמן למאמץ המלחמה של בריטניה. ההצהרה הייתה מסויגת ומצומצמת יחסית לבקשתו של ויצמן, אך התקבלה בהתרגשות רבה בתנועה הציונית ובקרב יהדות העולם. הייתה זו הכרה מדינית ראשונה בזכותו של עם ישראל לישות מדינית בארץ ישראל.
בפומבי נודע הלורד בלפור, שר החוץ בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג', כמי שחיבר את ההצהרה, אך למעשה הטיל בלפור בחשאי על ליאופולד איימרי לנסח אותה. הנוסח עבר מספר גלגולים ונוספו לו סייגים ותיקוני ניסוח שנבעו מהאינטרסים הבריטיים בעולם הערבי ואפילו מדרישות מתנגדי הציונות בקרב יהודי בריטניה. הנוסח הסופי של ההצהרה היה פרי ניסוחם של ליאופולד איימרי והלורד אלפרד מילנר, חבר קבינט המלחמה הבריטי.
חייו > תת-שר ושר בממשלות בריטניה

לאחר תום המלחמה כיהן איימרי, בשנים 1919–1921, כתת-שר המושבות בממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג'. בשנת 1922 התמנה איימרי לתפקיד המיניסטריאלי הבכיר של שר הצי – הלורד הראשון של האדמירליות במינוח הבריטי. באותה שנה התמנה אף כחבר במועצה המלכותית. בשנת 1924 התמנה לשר המושבות, תפקיד רב חשיבות בתקופה שהאימפריה הבריטית, שכללה מושבות, שטחי מנדט ודומיניונים, הייתה בשיא גודלה והקיפה שטחים רבים על פני כדור הארץ.
חייו > שנותיו במדבר הפוליטי

בשנת 1929, עם כינונה של ממשלת הלייבור השנייה בראשותו של רמזי מקדונלד, חדל איימרי לכהן כשר, ובמשך כל שנות השלושים  נשאר איימרי חבר פרלמנט, אך לא נשא בכל משרה ממשלתית - גם כאשר המפלגה השמרנית  חזרה לממשלות שקמו החל מ-1931 ואף הובילה אותן החל מ-1935.
מאז ומתמיד היה ממצדדי אחדות האימפריה הבריטית. הוא תמך בהתפתחות הדומיניונים לדרגת מדינות עצמאיות הקשורות בקשרי תרבות, מסחר והגנה עם בריטניה. הוא צידד גם בהתפתחות הדרגתית של המושבות, ובעיקר הודו, עד להגיען לעצמאות. במהלך שנות השלושים השתתף במיזמים ובאירועים שנועדו לרומם ולחזק את האימפריה. נאמר עליו שהפטריוטיות שלו הייתה יותר כלפי האימפריה הבריטית, לעומת זו של צ'רצ'יל שהייתה בראש ובראשונה פטריוטיות בריטית.
איימרי הצטרף למועצות מנהלים של תאגידים שונים, ושימש אף כדירקטור במספר חברות מתכת גרמניות שבהן הושקע הון בריטי. בתוקף תפקידיו אלה ביקר פעמים רבות בגרמניה ועמד על הפוטנציאל הצבאי הגרמני. מאחר שלא ניתן לו להוציא את השתכרותו בחברות הגרמניות אל מחוץ לתחומי גרמניה, לקח איימרי את בני משפחתו לבילוי באלפים הבוואריים. הוא נפגש לשיחות ארוכות עם אדולף היטלר, וכן נפגש עם נשיא צ'כוסלובקיה אדווארד בנש, עם המנהיגים האוסטריים אנגלברט דולפוס וקורט פון שושניג, ועם הרודן האיטלקי בניטו מוסוליני.
במהלך שנות השלושים, ככל שהלכה והתבררה הסכנה לשלום הנובעת מגרמניה הנאצית, היה איימרי פעיל בקבוצת מדינאים בראשותו של צ'רצ'יל שהפעילה השפעתה למען חימושה וחיזוק כוחה הצבאי של בריטניה.
במהלך שנים אלו היה איימרי, לצדו של צ'רצ'יל, מן המבקרים החריפים של מדיניות הפייסנות שנקט ראש הממשלה נוויל צ'מברלין כלפי גרמניה הנאצית. כשר המושבות לשעבר הוא הכיר היטב את הלך הרוחות בדומיניונים והתנגד חריפות להשיב לגרמניה את מושבותיה במערב אפריקה, הצעה שנשקלה ברצינות על ידי צ'מברלין. בשנת 1938 התנגד איימרי ליציאתו של צ'מברלין לוועידת מינכן.
בשאלה אחת נבדל איימרי מצ'רצ'יל, והיא שאלת היחס לאיטליה הפשיסטית. איימרי סבר כי יש ליצור ברית בין בריטניה, צרפת ואיטליה, כדי להרחיק את איטליה מגרמניה הנאצית. הוא סבר כי יש לתמוך בדרישותיה הקולוניאליות של איטליה לגבי אתיופיה, וסבר כי הטלת הסנקציות על איטליה לאחר פלישתה לאתיופיה בשנת 1936 דחפה את איטליה לזרועות גרמניה.
גם בשאלת ארץ ישראל הייתה לאיימרי דעה עצמאית. בשנת 1930, בעקבות פרסום הספר הלבן של פאספילד, כתב איימרי, ביחד עם עוד שני אישים בכירים במפלגה השמרנית, מכתב מחאה נגד ספר לבן זה ל"טיימס של לונדון".[דרוש מקור] שני כותבי המכתב הנוספים היו סטנלי בלדווין, ראש הממשלה לשעבר, ואוסטן צ'מברלין, שר החוץ לשעבר. בלחץ הציונים והאופוזיציה השמרנית, נאלצה ממשלת בריטניה לסגת מספר לבן זה. הנציב העליון ג'ון צ'נסלור ייחס למכתבם של השלושה השפעה רבה על החלטת הממשלה. לדבריו הכול היה מסתדר לולא פורסם מכתב זה.
בדיון שנערך בפרלמנט לאחר פרסום הספר הלבן ב-1939, תקף אותו איימרי בחריפות. הוא אמר בנאומו כי פירושו של הספר הלבן הוא: "כי נתקבלה, ללא הסתייגות, טענתם של הערבים כי ארץ ישראל היא ארץ ערבית. ...על היהודים נגזר להישאר מיעוט לצמיתות. כעבור תקופה מסוימת תהיה כניסתם לארץ ישראל בחסד ולא עוד בזכות".[דרוש מקור] הוא הזכיר לראש הממשלה כי לפני כמה שבועות הוא הבטיח בפומבי כי היהודים לא יועמדו במצב של מיעוט לצמיתות תחת שלטון ערבי.
חייו > חזרה לממשלה

מלחמת העולם השנייה, שפרצה עם פלישתה של גרמניה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, החזירה את איימרי לקדמת הזירה הפוליטית הבריטית. ב-2 בספטמבר, 39 שעות לאחר תחילת הפלישה, התכנס בית הנבחרים כדי לשמוע את הכרזתו של ראש הממשלה צ'מברלין בדבר האולטימטום שבריטניה שיגרה לגרמניה. כאשר סגן מנהיג הלייבור ארתור גרינווד התרומם מכיסאו והודיע כי הוא מדבר בשם מפלגתו, קרא איימרי לעברו "דבר בשם אנגליה, ארתור!",[דרוש מקור] קריאה שהתפרשה כי צ'מברלין אינו מדבר בשם העם האנגלי.
לאחר כיבוש פולין החלה תקופה בת שבעה חודשים שבה התבצרו צבאות בריטניה וצרפת מול גבול גרמניה, מבלי לבצע כל מהלך התקפי, תקופה הנקראת המלחמה המדומה. הקיפאון נשבר ב-9 באפריל 1940, כאשר כוחות גרמניה הנאצית פלשו לנורווגיה ולדנמרק, מהלך שלאחר מכן התברר כמהלך מקדים לפלישתם לצרפת ולארצות השפלה שהחלה ב-10 במאי 1940. בקרב על נורווגיה השתתפו כוחות משלוח בריטים והצי המלכותי הבריטי. הקרבות היו עזים ומרובי קורבנות, והקרב על נורווגיה טרם הוכרע בראשית מאי, לאחר חודש של קרבות.
המערכה המתמשכת ורבת האסונות בנורווגיה, הסעירה את הרוחות בפרלמנט הבריטי. האופוזיציה דרשה דיון על מצב המלחמה, והדיון  נקבע ל-7 במאי 1940. רבים מחברי הפרלמנט היו שרויים בהלך רוח של דאגה ותרעומת. דברי הפתיחה של צ'מברלין לא הדפו את הנחשול העוין. חברי הבית שסעו אותו בלעג והזכירו לו את נאומו מ-4 באפריל שבו אמר כי "היטלר החמיץ את האוטובוס". צירי הפרלמנט משני צדי הבית, התקיפו בזעם את הממשלה ואת ראשה. מספסלי מפלגת השלטון קם איימרי והטיח בראש הממשלה, כמובאה מדברי אוליבר קרומוול, את המלים הקשות:
ישבת כאן זמן רב מדי בהתחשב בתועלת שהבאת. הסתלק אני אומר, והנח לנו לסיים עמך. בשם אלוהים, לך!
המקור באנגלית
You have sat too long here for any good you have been doing. Depart, I say, and let us have done with you. In the name of God, go
דברי איימרי נתקבלו בתשואות, מאחר שבאו מפי ידידו של צ'מברלין, חבר פרלמנט ממפלגתו ואיש נשוא פנים ורב ניסיון החבר במועצת המלך. הדיון בפרלמנט הוביל להצבעה שבה הצביעו 42 מנציגי המפלגה השמרנית, מפלגתו של ראש הממשלה, נגד הממשלה. ראש הממשלה הבין כי בדיון כה גורלי לעתידה של בריטניה הוא איבד את אמון חברי מפלגתו. איימרי כתב ביומנו כי הוא מאמין שדבריו היו בין הגורמים לתוצאות ההצבעה.
בעקבות מרידתם הפוליטית של השמרנים גברו הקריאות להקמת ממשלת אחדות לאומית בהשתתפות אנשי מפלגת הלייבור. אנשי הלייבור הסכימו להצטרף לממשלה אך לא תחת צ'מברלין. ב-10 במאי 1940 פלשו הנאצים לצרפת ולמדינות השפלה. עוד באותו יום הגיש צ'מברלין את התפטרותו למלך ג'ורג' השישי, ופינה את מקומו לצ'רצ'יל, שהרכיב ממשלת אחדות לאומית. איימרי מונה לשר לענייני הודו ובורמה. הוא היה מאוכזב מכך שצ'רצ'יל לא מינה אותו כחבר בקבינט המלחמה, אך עשה את המרב כדי להצליח בתפקיד שהוטל עליו. התפקיד קיבל משנה חשיבות לאחר 7 בדצמבר 1941, כאשר יפן תקפה מן האוויר את הצי האמריקאי בפרל הארבור, וארצות הברית הצטרפה למלחמה. המלחמה הורחבה ליבשת אסיה, ובמהלכה פלשו היפנים לבורמה, כך שנשקפה סכנת פלישה להודו.
חייו > ילדיו

לליאופולד איימרי נולדו שני בנים, ג'ון (1912) וג'וליאן (1919). בנו ג'וליאן היה בימי מלחמת העולם השנייה איש מודיעין בשירות מנהלת המבצעים המיוחדים, ה-SOE הבריטית, שהייתה אחראית לחבלה ולפעולות מיוחדות מעבר לקווי האויב. הוא היה קשור, בין היתר, לצירוף לוחמי הפלמ"ח למבצע כיבוש סוריה ולבנון מידי כוחות וישי הצרפתים בשנת 1941, ולאחר המלחמה היה חבר הפרלמנט הבריטי וידיד מדינת ישראל.
בנו הבכור ג'ון היה פשיסט ואנטישמי מוצהר, שלחם במלחמת האזרחים הספרדית בשירות כוחותיו של הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, הגיע בשנת 1942 לברלין והחל לשדר שידורי תעמולה נאציים באנגלית. בשנת 1942 הקים, בחסות הנאצים, יחידה צבאית שאליה גויסו שבויי מלחמה בריטים, שמטרתה המוצהרת הייתה להילחם בברית המועצות, אך הסיבה הממשית להקמתה הייתה כי תשמש כלי תעמולה. היחידה, שהייתה מורכבת מבוגדים בריטים, שולבה בהמשך בוואפן אס אס תחת השם החיל הבריטי החופשי. בחודשי המלחמה האחרונים עבר ג'ון איימרי לאיטליה, ושידר ממנה שידורי תעמולה ברדיו. בימי המלחמה האחרונים הוא נלכד בידי פרטיזנים איטלקים והוסגר לידי הבריטים. בנובמבר 1945 הועמד ג'ון איימרי לדין בבריטניה באשמת בגידה, נדון למוות, ובסוף שנת 1945 הוצא להורג בתלייה.
חייו > סוף דרכו

בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה בשנת 1945, לקראת סיום המלחמה, שבהן עלתה לשלטון מפלגת הלייבור, כאשר צ'רצ'יל חדל מלכהן כראש הממשלה, איבד אף איימרי את מושבו בפרלמנט ופרש מן החיים הפוליטיים. הוצע לו תואר אצולה, אך הוא סירב לקבלו כדי שלא לפגוע בקריירה של בנו ג'וליאן כחבר הפרלמנט, שהייתה עשויה להתקצר במות האב לו היה יורש את תואר האצולה שלו. עם זאת, הוא קיבל עיטור מסדר עמיתי הכבוד.
ב-30 בינואר 1946 נזדמן לליאופולד איימרי להביע שוב את תמיכתו בציונות בהופיעו בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית ובהצהירו בפניה: "אם תפנו את ארץ ישראל לחלוטין ותניחו אותה ליהודים, הרי בהיותם מזוינים ותקיפי החלטה יוכלו לכבוש את כל הארץ ולהיעשות לאדוניה, אף כי העם השני יהווה עדיין את הרוב. ...אינני בטוח אם היהודים יוכלו להחזיק את כל הארץ בידיהם, על כל פנים סבורני שהם יכולים בהחלט להגן על האזור שלהם מפני כל ניסיון לספח חלק ממנו לאיזו שהיא מדינה ערבית."
במענה לשאלות חברי הוועדה אישר איימרי כי הוא זה שנתן להצהרת בלפור את נוסחה הסופי. לדבריו עמד לעיני ההנהגה הבריטית באותה עת חזון של ארץ ישראל בשלמותה, הכוללת אף את עבר הירדן, והסעיף בכתב המנדט המבטיח את זכויות העם האחר בארץ ישראל, צופה גידול הדרגתי של האוכלוסייה היהודית בארץ עד להיותה רוב בארץ כולה, משני עברי נהר הירדן. לדבריו, הגיע עתה, למורת רוחו, להכרה כי חלוקת הארץ היא הפתרון היחיד האפשרי. לדעתו שתי המדינות, היהודית והערבית, צריכות להיות עצמאיות לחלוטין ולא תחת פיקוח או נאמנות של כל גורם זר. רק המקומות הקדושים צריכים לדעתו להיות בהשגחה בינלאומית. כשאחד מחברי הוועדה אמר כי אין אפשרות לחלוקת הארץ מבלי להשאיר 700,000 ערבים בתחומי המדינה היהודית, השיב לו איימרי כי רק 300 עד 350 אלף ערבים צריכים להיות במדינה היהודית, וכי לדעתו עם הקידמה וההתפתחות התעשייתית הצפויות למדינה היהודית היא יכולה לקלוט עוד שני מיליון יהודים. איימרי שלל כל דרך אחרת המוצעת על ידי הממשלה הבריטית כיעד הגירה ליהודים, זולת ארץ ישראל. לשאלת חבר אחר של הוועדה האם הוא שולל הגירה ערבית לתחומי המדינה היהודית, השיב איימרי כי כל אחת משתי המדינות רשאית תהיה לקבוע את מדיניות ההגירה שלה. הוא הודה כי בעוד השטח המיועד למדינה הערבית אמנם גדול מזה המיועד למדינה היהודית אך הוא פחות מפותח ממנו, הרי שניתן לפתחו ולקדמו. במענה לשאלה אחרת השיב איימרי כי למדינה היהודית צריכות להיות זכויות לניצול המינרלים של ים המלח ולניצול מימי נהר הירדן. ריצ'רד קרוסמן שאל את איימרי אם במדינה הערבית, ללא הקידמה היהודית וללא הסיוע הכספי הבריטי, תרד רמת החיים של תושביה. על כך השיב איימרי: "הם מעדיפים עצמאות על קידמה חברתית".
בשנת 1950 הגיע ליאופולד איימרי ביחד עם בנו ג'וליאן למדינת ישראל ונפגש עם ידידו משכבר הימים, נשיא המדינה חיים ויצמן.
ליאופולד איימרי הלך לעולמו בלונדון בשנת 1955, בגיל 82.
ספריו

Union and Strength. A series of papers on imperial questions, 1912.
The Empire in the new era ("האימפריה בעידן החדש"), 1928.
The Stranger of the Ulysses, 1934.
The Forward View, 1935.
India and Freedom ("הודו והחירות"), 1942.
In the rain and the sun ("בגשם ובשמש"), 1946.
Thoughts on the Constitution ("מחשבות על החוקה"), 1947.
The Awakening: our present crisis and the way out, 1948.
A Balanced Economy ("כלכלה מאוזנת"), 1954.
My Political Life ("חיי הפוליטיים") ספר זכרונותיו, בשלושה כרכים, יצא לאור בשנים 1953 - 1955.
בשנת 1980 יצא לאור החלק הראשון של The Leo Amery diaries, ובשנת 1988 יצא לאור החלק השני.
לקריאה נוספת

ויליאם שיירר, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי, שוקן, 1961
וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שני: שעתם הנאה, עם הספר, 1959
בן-ציון דינור, ספר תולדות ההגנה, כרך שלישי: ממאבק למלחמה, עם עובד, 1972
הערות שוליים

↑  הלונדון גאזט, מספר 32759, עמוד 7528, 25 באוקטובר 1922
↑  הלונדון גאזט, מספר 37227, עמוד 4184, 17 באוגוסט 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280519305171  PLWABN: 9810649973105606  BnF: cb121057133 (data)  GND: 118846671  ISNI: 0000 0001 1020 5876  LCCN: n80159802  NKC: jn19990000157  NTA: 068857810  SNAC: w6765tnd  SUDOC: 067035809  Trove: 1263576  VcBA: 495/5590  VIAF: 7420312   WorldCat (עם VIAF): 7420312 
ליאופולד איימרי בעת ביקור באוסטרליה בשנים 1927–1928
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
בלה לנארד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בינואר 1892 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  27 בדצמבר 1959 (בגיל 67) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 בן או בת זוג:  ארנקה פודור (1922–1931) 
 
בלה לנארד (במקור האואר, בהונגרית: Lénárd Béla; וינה, 1 בינואר 1892 – בודפשט, 27 בדצמבר 1959) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון.
קורות חיים

בלה האואר נולד במשפחה יהודית, בנם של מישקה האואר ושל פפי פליישר. הוא למד בתיכון בבודפשט, ולאחר מכן סיים את לימודיו בבית הספר למשחק של השחקנית סידי ראקושי ב-1913. הוא הופיעה באזורי הספר והכפר במשך שנה, לאחר מכן כזמר מקהלה בבודפשט ומחוצה לה. בשנות ה-20 היה מזכיר "הקומדיה הקטנה" ובשנת 1922 הקים את קברט פאון. הוא שיחק בחו"ל משנת 1923 ובשנת 1929 מונה למנהל תיאטרון רביו בגראץ, אוסטריה. כיהודי בין השנים 1940–1944 נאסר עליו לשחק על במות התיאטרון פרט לתיאטרון גולדמארק, שנועד לקהל יהודי, במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך. פעילות זו נסגרה ב-1944 לאחר כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה) הוא עבד גם מנחה. לאחר מלחמת העולם השנייה בין 1945 לבין 1949 עבד כבמאי בתיאטרון מדיאסאי. בסתיו 1948 הוא הקים את הקברט בשם "אופטימיסטים" עם הסולנית פּאני פראגו, הסופר אימרה בנדי והמלחין מרצל אוטווש. תחילה הופיעו במסעדה בכיכר יוז'ף נאדור ותוך חודש כבר בשדרת אנדראשי היוקרתית בבית הקפה היפני הלהקה פוזרה במאי 1950, ולאחר מכן התקשר עם בלה לנארד "תיאטרון הכפר הלאומי". היורש המשפטי של התיאטרון הממלכתי דרינה.
הוא סיפר אז:
"טיילתי בחצי מאירופה, אבל לא הכרתי את ארצי. שרתי ושיחקתי בשבע שפות, אבל עכשיו אני באמת מרגיש מה זה אומר לשחק בהונגרית. כל ערב הוא בכורה, אנחנו תמיד צריכים להופיע מול קהל חדש, וזה כוח מניע שתמיד מניע את השחקן. כל כך הרבה חוויות מאוחסנות באדם! מה שלא הייתי מאמין בעצמי, אני כותב יומן כבר שמונה שנים, רושם זיכרונות. כי כל לילה הוא חוויה, כי כל הופעה היא כיבוש חדש, ניצחון חדש."
הוא היה ידוע כשחקן אופי וקומיקאי רב תכליתי. אשתו הייתה זמרת האופרה הידועה מאוד שנפטרה בגיל 48 ,ארנקה וייסמן, לה נישא ב-11 ביוני 1922 בבודפשט. קברו של בלה לנארד נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה [1C–6–31]
תפקידיו חשובים יותר

אורגון (מולייר : טרטיף)
סרטוריוס (ג'ורג' ברנרד שו : נישואי אהבה)
גראנדה (אונורה דה בלזק : Mademoiselle Grandet)
אתנאז ברזוביץ' (מור יוקאי - שאנדור הבשי : האיש מזהב)
המלך הצרפתי (פונגראץ קאצ'ו : יאנוש ויטז)
פאפא טשל (ברטה הנריק : שלוש נערות)
הדוד לוניה (איסאק אוסיפוביץ' דונייבסקי : כוכב סרטים)
ראש הממשלה (רנטו מורדו: יכולים להתחיל מחדש)
זיבוטה ציוביץ' (ברניסלב נושיץ' : ד"ר פפיקה)
בובי דרנק (לאסלו נאדאשי : אני נושא את זה על כף ידי)
ויקטור סילאדי (יאנוש בוקאי : תיפרד במקומי)
פטר, הרופא (איב מירנדה: רבותי, רק זה אחר זה)
שינו (מיהאי אייזמן : פטר פקטה)
שאנדור קרם (ארנה אורבאן : טבילת האש)
יוצק הנחושת (אימרה גומבוש : בציר פאטאקי - או שלושת המבחנים של להיות מאורס)
קולנוע

ללא שקרים (1946)
ראו גם

תצלום קברו (מהצד הכיתוב ההונגרי)
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4 (לקסיקון אמנות הבמה ההונגרי)
Magyar színművészeti lexikon (לקסיקון התיאטרון ההונגרי)
Színházi adattár. Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet (מאגר התיאטרון)
הערות שוליים

↑  Halálesete bejegyezve a Bp. VI. ker. állami halotti akv. 1086/1959. folyószáma alatt.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 417/1922. folyószáma alatt".
קברו של בלה לנארד בבודפשט. בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה: 1C-6-31.
גלריית דגלי רוסיה
דגל לאומי

| דגל | תאריך | שימוש | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  | 11 בדצמבר 1993  - עד היום |   דגל רוסיה | שלושה פסים אופקיים, צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית: טריקולור לבן-כחול-אדום. |
דגלים צבאיים

| דגל | שימוש | תאריך | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  | דגל המפקד העליון של הכוחות המזוינים | מאז 14.09.1995 | מבוסס על הנס הנשיאותי, אך גודלו 2:3. |
|  | דגל הצי הרוסי | מאז 29.12.2000 | עיצוב המבוסס על צלב אנדראס הקדוש, צלב אלכסוני כחול על רקע לבן. |
|  | דגל החרטום של הצי הרוסי | מאז 2000 | דגל אדום המבוסס על דגל הצי וצלב אנדראס הקדוש. |
|  | דגל חיל מסילות הברזל | 7.08.2000 - 9.03.2004 | דגל ירוק ובו סמל החיל. דגל רוסיה בקנטון |
|  | דגל משרד ההגנה | 21.07.2003 | דגל בצבעי כחול אדום ולבן, במרכזו סמל הכוחות המזוינים |
|  | דגל חיל האוויר הרוסי | 26.05.2004 | דגל בצבעי תכלת וצהוב, במרכזו סמל חיל האוויר הרוסי. במרכז הדגל פרופלר ותותח מכונף. |
|  | דגל כוחות היבשה הרוסיים | 27.05.2004 | דגל אדום, במרכזו סמל צבא היבשה הרוסי |
|  | דגל חיל החלל הרוסי | 30.05.2004 | דגל תכלת ובמרכזו סמל החיל |
|  | דגל חיל הטילים האסטרטגיים | 14.06.2004 | דגל בצבע כחול כהה עם קו אדום תחתי. במרכז מגן וחרב על רקע חצים מוצלבים. |
|  | דגל חיל הצנחנים הרוסי | 14.06.2004 | דגל תכול עם קו ירוק תחתי. במרכזו מצנח פרוש ושני מטוסים מרחפים משני צידיו. |
|  | דגל חילות ההנדסה | 30.04.2005 |  |
|  | דגל חיל הרכבות | 14.08.2007 |  |
|  | דגל סוכנות הביון | 31.10.2009 | צלב בעל קצוות כחולים, עם פינות אדומות ולבנות בקצוות הצלב. במרכז סמל הסוכנות |
דגלי הסובייקטים הפדרליים > דגלי ערים פדרליות

| דגל | שימוש | תאריך |
| --- | --- | --- |
|  | דגל מוסקבה (ראו סמל מוסקבה) | 29.09.1994 |
|  | דגל סנקט פטרבורג | 08.06.1992 |
|  | דגל סבסטופול | 21.04.2000 |
דגלי הסובייקטים הפדרליים > דגל המחוז האוטונומי

| דגל | שימוש | תאריך |
| --- | --- | --- |
|  | דגל המחוז היהודי האוטונומי | 27.11.1996 |
דגלים היסטוריים > דגלי האימפריה והרפובליקה הרוסית

| דגל | תאריך | שימוש | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  | 1709 - 1918 |   דגל האימפריה הרוסית והרפובליקה הרוסית | צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית. |
|  | 1858 - 1896 |   דגל בית רומנוב | טריקולור צהוב-שחור-לבן. |
דגלים היסטוריים > דגל ברית המועצות

| דגל | תאריך | שימוש | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  | 18 באפריל 1924 - 25 בדצמבר 1991 |   דגל ברית המועצות | דגל אדום ובקצהו כוכב וסמל ברית המועצות: הפטיש והמגל. |
דגלים היסטוריים > דגלי רוסיה

| דגל | תאריך | שימוש | תיאור |
| --- | --- | --- | --- |
|  | 1 בנובמבר 1991 - 11 בדצמבר 1993 |   דגל רוסיה | שלושה פסים אופקיים, צבעי הלאומיות הכלל-סלאבית: טריקולור לבן-תכלת-אדום. |
|  | 1992 - 2000 |   דגל הצי הרוסי | צלב אלכסוני תכלת על רקע לבן. |
הערות שוליים

↑  מעוגן בחוק פדרלי מדצמבר 2000 (№ 162)
↑  מעוגן בצו נשיאותי № 821 מיולי 2003
↑  צו שר ההגנה אודות דגל חיל האוויר, הנחיה פנימית מס' 160
↑  דגל כוחות האוויר והחלל
↑  "צו נשיאותי מ-31 באוקטובר 2009 מס' 1233". אורכב מ-המקור (doc) ב-2012-03-13. נבדק ב-2016-06-18.
בלה טאוסיג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 באפריל 1883 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  26 בפברואר 1973 (בגיל 89) המחוז השישי של בודפשט, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1908) 
 
בלה טאוסיג (בהונגרית: Tauszig Béla) בודפשט, 3 באפריל 1883 – בודפשט, 26 בפברואר 1973) היה אדריכל יהודי-הונגרי, מתכנן ומעצב בנייני מגורים ובניני ציבור רבים בבודפשט במחצית הראשונה של המאה ה-20 כמו כן מתכנן רהיטים. הוא זכה במקומות 1–3 במספר תחרויות אדריכלות. עבודות ביו משמעותיות בסגנון אר דקו.
קורות חיים

בלה טאוסיג נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש טאוסיג (1852–1937), סוחר עצים ושל יוזפה אקשטיין. הוא היה בן שנה כשאיבד את אמו בגלל מחלת שחפת. הוא סיים את לימודיו ואת בחינות הבגרות בבית הספר התיכון הראשי הריאלי הממלכתי של רובע 5 (1893–1902) ולאחר מכן השיג תואר בהנדסה ובאדריכלות מאוניברסיטת יוזף בבודפשט (1908) (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה). מוריו הבולטים היו פרידייש שולק ואלאיוש האוסמן. הוא בילה שנה בחברת הבנייה של "בטון מזוין ליפטאק" ולאחר מכן במשרדם של רווס וקולאר. בין 1910 לבין 1914 ניהל משרד אדריכלות ביחד עם ז'יגמונד רוט (הו'). במלחמת העולם הראשונה השתתף כמהנדס בעבודות הבנייה הגדולות ביותר של הפיקוד הצבאי בדרגת סגן. לאחר תום המלחמה עבד כמהנדס, ראש מחלקה, במועצת הרכבת הממלכתית של הונגריה וניהל את התכנון והבנייה של בנייני רכבות הונגריה עבור עובדי הרכבת. ב-1926 הוא פתח מחדש את משרדו המשותף עם ז'יגמונד רוט. יחסי העבודה ביניהם נמשכו עד 1945 ולאחר מכן עבד כאדריכל עצמאי עד להלאמה. בשנת 1959 הוזמן לשקם את בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאן. הוא היה חבר פעיל בחיים הציבוריים היהודיים, נבחר לחבר כבוד של הנהלת הקהילה היהודית של בודפשט.
טאוסיג ורוט עסקו גם בעיצוב רהיטים. בלה טאוסיג ערך מחקר משמעותי על תולדות העבר של חיי התרבות של בודפשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה .
גזה זייפרט, נשיא הנציגות הלאומית של היהודים ההונגרים (MIOK-Magyar Izraeliták Országos Képviselete)
וגם ד"ר לאסלו הרשאני סגן הנשיא השתתפו בלווייתו.
החזן שאנדור קובאץ' ניהל מהלך הלוויה
הרב הראשי של בודה ד"ר ארתור גייר הספיד אותו.
האדריכל אנדור גרה נפרד ממנו בשם החברה האדריכלית ההונגרית וחוג חבריו.
אשתו הייתה אילונה רוטשילד (1893–1982), בתם של הרופא ד"ר ארנולד רוטשילד ושל לִילה לנגפלדר, אותה נשא לאישה ב-1913 בבודפשט.
בנייניו המפורסמים (מבחר)

1910: חווילה, בודפשט, Sólyom László u. 20.
1911: מאפיית שנלר ובניין מגורים, בודפשט, Váci út 123.
1911: מלון מראן, בודפשט, Berlini tér 7. (היום: כיכר ניוגטי 6 ., נהרס)
1912–1913: חווילה טאוסיג, בודפשט, Hűvösvölgyi út 94.
1912: חווילה האזלבוק, בודפשט, Németvölgyi út 7.
1912: בניין מגורים, בודפשט, Naphegy u. 21. (נהרס)
1923: בניין מגורים, בודפשט, Riadó utca 2/ab
1913–1914: בית הקפה Westend, Budapest, Teréz körút 39. (מאוחר יותר: שדרות לנין 93, נהרס)
1927–1928: מטה איגוד עובדי הברזל, בודפשט, מגדולנה אוצה 5–7. (יחד עם ז'יגמונד רוט)
1928: בניין מגורים, בודפשט, Baross utca 90. (יחד עם זזיגמונד רוט)
1929: בניין מגורים, בודפשט, 6 באוקטובר. רחוב 21 (יחד עם ז'יגמונד רוט)
1930: בניין מגורים, בודפשט, Sodrás utca 3. (יחד עם ז'יגמונד רוט)
1930–1931: מרכז התרבות היהודי עם תיאטרון גולדמארק ברחוב ושלני u. 7. (יחד עם ז'יגמונד רוט)
1933:חווילה סגה, בודפשט, Lorántffy Zsuzsanna út 14. (יחד עם ז'יגמונד רוט)
1942: בניין מגורים, בודפשט, Közraktár utca 22/a (יחד עם ז'יגמונד רוט)
הוא תכנן את המבנים וניהל את העבודות:
1918–1922: "Hatház" ברחוב פודמניצקי
רכבות הונגריה (מ.א.ב), בודפשט, רחוב פודמניצקי 83-93.
בנייניו המפורסמים (מבחר) > בנייניו בתוכניות

1911: מרכז ספורט של מועדון מפתחי הגוף ההונגרי, בודפשט (פרס השלישי)
1913: בית העירייה, ברזנובאניה (פרס השני)
לקריאה נוספת

Szentmiklóssy Géza, ed. (1930). A magyar felszabadulás lexikona. Budapest. (לקסיקון השחרור ההונגרי)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
Nádor Jenő (1968-10-15). "Építész, régész a 85 éves Tauszig Béla". Új Élet. 23 (20). (אדריכל וארכאולוג. בלה טאוסיג בן 85. כתב העת של הקהילה היהודית של הונגריה: אוי אלט)
Gerle János – Kovács Attila – Makovecz Imre: A századforduló magyar építészete. Szépirodalmi Könyvkiadó, Budapest, 1990, ISBN 963-15-4278-5 (האדריכלות ההונגרית בתחילת המאה ה-20)
ספרות

A magyar társadalom lexikonja. Budapest, A Magyar Társadalom Lexikona Kiadóvállalat, 1930. (הלקסיקון החברתי ההונגרי)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 533/1883. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-07-01.
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest XI. kerületi polgári halotti akv. 356/1973. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-07-01.
↑  "Tauszig Vilmos gyászjelentése". Esti Kurir. 1937-04-09. p. 10.
↑  Rendeleti Közlöny a Magyar Királyi Honvédség számára - Személyes Ügyek, 1917. november 7. (44. évfolyam, 147. szám)
↑  Uj Kelet, 1958. október 17. (39. évfolyam, 3105. szám)
↑  "Tauszig Béla halálára". Új Élet. 28 (6). 1973-03-15. נבדק ב-2022-07-01.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 307/1913. folyószáma alatt". נבדק ב-2022-07-01.
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Gerle, i. m., 190. o.
↑  Hotel Merán, mandadb.hu (בהונגרית)
↑  http://www.szecessziosmagazin.com/budapestterkephely.php?kerulet=02&cim=huvosvolgyi-u-94&cimtxt=%20CIM%20&scrwidth=1280
↑  http://www.szecessziosmagazin.com/budapestterkephely.php?kerulet=12&cim=nemetvolgyi-u-7&cimtxt=%20CIM%20&scrwidth=1280
↑  Riadó utca 2/a-b, Budapest100 (באנגלית אמריקאית)
↑  Magdolna utca 5-7. [Vasas Szakszervezeti Szövetség], Budapest100 (ב־)
↑  Baross utca 90., Budapest100 (ב־)
↑  Október 6. utca 21., Budapest100 (ב־)
↑  Sodrás utca 3., Budapest100 (ב־)
↑  Wesselényi utca 7., Budapest100 (ב־)
↑  A Szegő-villa lakói, www.budaipolgar.hu, ‏2021-08-14
↑  Közraktár utca 22/a, Budapest100 (ב־)
↑  Énbudapestem, enbudapestem.hu (בהונגרית)
↑  Podmaniczky utca 83-93., Budapest100 (ב־)
↑  Bolla Zoltán, Hogyan hatott a madridi építészet a pestire?, index.hu, ‏2016-11-22 (בהונגרית)
}}