stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זליג רוסצקי
הערות שוליים

↑  ב"צ רוסצקי ז"ל, דואר היום, 9 בספטמבר 1935
↑  מכבי, הצפירה, 7 בפברואר 1918
↑  זליג רוסצקי, דבר, 16 במרץ 1960
↑  נפטר ז. רוסצקי, הַבֹּקֶר, 16 במרץ 1960
↑  שיחה עם ה' סיני הרמן, הארץ, 19 בינואר 1933
↑  ספורטאי ועסקן מצניע לכת, הַבֹּקֶר, 16 במרץ 1960
↑  הנהלה חדשה למכבי, הארץ, 24 בינואר 1944
↑  הכלל והפרט, הארץ, 30 ביולי 1946
↑  הוקם אגף לנכסים במשרד הבטחון, הארץ, 10 באפריל 1949
↑  נפטר זליג רוסצקי, חרות, 16 במרץ 1960
↑  נשלמות ההכנות לקראת המכבייה, הארץ, 21 באוגוסט 1957
↑  זליג רוסצקי למנוחות, למרחב, 21 במרץ 1960
↑  ישראל שיוו, אמפיתיאטרון לחייל בנופש, דבר, 5 באוגוסט 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007600140705171  VIAF: 73145304380278570046   WorldCat (עם VIAF): 73145304380278570046
הלנה שטרומאייר

| --- | --- |

 לידה:  26 באוגוסט 1834 הנובר, ממלכת הנובר 
 פטירה:  13 במרץ 1924 (בגיל 89) קרלסרוהה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 תקופת הפעילות:  1849–1924 (כ־75 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
הלנה מריה שטרומאייר (בגרמנית: Helene Marie Stromeyer‏; 26 באוגוסט 1834 – 13 במרץ 1924) הייתה ציירת גרמנייה.
ביוגרפיה

שטרומאייר נולדה בהנובר כבת השנייה משלוש בנותיהם של לואי שטרומאייר, רופא אמיד ופרופסור באוניברסיטה, ואשתו לואיז (לבית ברטלס, 1807–1890). בשל ההלם לאחר מות אחותה הצעירה אוטילי בשנת 1851, היא התמסרה לציור. היא עזבה את הנובר ולמדה אצל רודולף יורדן בדיסלדורף. היא הצליחה להתמסר לאמנותה ללא מגבלות כלכליות, כיוון שהייתה עצמאית כלכלית באמצעות ירושה מהוריה. עם זאת, תמיד עמדה לצד אביה, שהיה במצב בריאותי ירוד, משנת 1850 ואילך אף ליוותה אותו במשימותיו כרופא צבאי לשדות הקרב ליד לנגנזלצה במשך ארבעה שבועות בשנת 1866.
בראשית שנות השמונים של המאה ה-19 עברה לקרלסרוהה, שם למדה אצל הרמן באיש, הנס פרדריק גודה וגוסטב שנלבר. עם ציורי טבע דומם וציורי נופים שנראו כמו המאסטרים הוותיקים, יצאו לה במהרה מוניטין. יחד עם אנה פטרס, סופי ליי ואלווינה שרוטר, היא הייתה אחת הציירות המפורסמות ביותר בקרלסרוהה.
משנת 1892 לימדה ציורי פרחים וטבע דומם בבית הספר לציור בקרלסרוהה. בשנת 1893 היא הייתה ממייסדי עמותת האמניות בקרלסרוהה.
יצירה

שטרומאייר הייתה ידועה בעיקר בזכות ציורי פרחים ונופים. את עבודותיה ניתן למצוא באוספים של מוזיאונים שונים בגרמניה. רבות מיצירותיה נסחרות עדיין במכירות פומביות בתחילת המאה ה-21.
בשנת 1867 פורסם בחנות הספרים שמורל אונד פון זייפלד בהנובר האלבום "מלנגנזלצה" (von Langensalza)‏ ובו שישה תצלומים המבוססים על רישומי המקור של האמנית. האלבום נסקר ב- Deutsche Volkszeitung ב-15 בינואר 1867.
הערות שוליים

↑  Deutsche Gesellschaft für Chirurgie (Hrsg.): . 29. Congress, abgehalten zu Berlin, 18.–21. April 1900. Berlin 1900, S. 7 (Textarchiv – Internet Archive).
↑  Stromeyer, Helene Marie. In: Friedrich von Boetticher: Malerwerke des 19. Jahrhunderts. Beitrag zur Kunstgeschichte. Band 2/2, Bogen 33–67: Saal–Zwengauer. Fr. v. Boetticher’s Verlag, Dresden 1901, S. 855
↑  Sophie Pataky: Lexikon deutscher Frauen der Feder. Band 2. Berlin, 1898, S. 347
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1012770079  RKD: 75794  ULAN: 500112311  VIAF: 74627349   WorldCat (עם VIAF): 74627349
יחסי ערב הסעודית – תימן

| יחסי ערב הסעודית – תימן |
| --- | --- |
ערב הסעודית: תימן


ערב הסעודית: תימן
שטח (בקילומטר רבוע)
2,149,690: 527,968
אוכלוסייה
34,164,966: 40,980,578
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,067,583: 21,606
תמ"ג לנפש (בדולרים)
31,248: 527
משטר
מונרכיה אבסולוטית: רפובליקה

יחסי ערב הסעודית–תימן הם יחסי החוץ בין ערב הסעודית ותימן. שתי המדינות נהנו בעת ובעונה אחת מיחסים טובים ושיתפו פעולה באופן הדוק בנושאים צבאיים, כלכליים ותרבותיים. כיום בגלל מלחמת האזרחים התימנית המתמשכת והקצנת הכוחות במזרח התיכון עם הופעת אל-קאעדה והקצנה של פלגים מסוימים באסלאם, סעודיה הובילה התערבות צבאית לתימן, לצד קואליציה של תשע מדינות, מגובים לוגיסטית על ידי ארצות הברית, תוך שימוש בתקיפות אוויריות בתוך תימן והחלה במצור ימי ואווירי החל מ-26 במרץ 2015, במטרה לתמוך בממשלתו הנוכחית של עבד רבו מנסור האדי במלחמה נגד החות'ים.
היסטוריה

היחסים המודרניים של סעודיה–תימן החלו בשנת 1803 עם התקפה של כוחות סעודים על שטחה של אימאמות זיידי בעזרת כמה שבטים תימניים מקומיים. הסעודים ניצחו ושלטו באזור טיחאמה עד 1818, כאשר כוחותיו של הח'דיו העות'מאני של מצרים, מוחמד עלי פשה, השמידו את אמירות דירייה.
הקמת פרוטקטורט על סולטנות אידריסי בעסיר הובילה לעימותים בין אבן סעוד לאימאם יחיא מתימן. אבן סעוד כבש את אסיר וג'יזאן בזמן שהאימאם הצליח לכבוש את נווה המדבר של נג'ראן. המשא ומתן היה חסר תועלת, הסעודים חזרו לשלוט על נג'ראן וכבשו כ-100 קילומטרים במישור החוף בשנת 1948, סעודיה העניקה סיוע לאימאם אחמד מחשש לאופיו "החוקתי" של התקוממות בתימן.
בשנת 1934 פרצה מלחמת סעודיה–תימן עם פלישה תימנית, שהמשיכה בתגובה במתקפה סעודית חזקה. המלחמה הסתיימה בכך שתימן ויתרה על שליטתה על שלושה מחוזות סעודיים מודרניים, עסיר, ג'יזאן ונג'ראן. מאז, שתי המדינות ניהלו מערכת יחסים מורכבת.
מתחים עם ממשלת סאלח

עלי עבדאללה סאלח כיהן כנשיא צפון תימן, ולאחר מכן של תימן המאוחדת בין 1978 ל-2012. בשלושת העשורים העמוסים הללו, מערכת היחסים של תימן עם סעודיה התנודדה בין נקודות שפל כמו צידודו של סאלח בסדאם חוסיין במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, להעמקת החסות הסעודית בעשור הראשון של מלחמת הטרור.
הפסקת גיבויו של סלאח על ידי סעודיה הייתה גורם תורם לנפילתו מהשלטון ב-2012. ניסיונו להחזיר את השלטון על ידי ברית עם החות'ים, בהם לחם חיל האוויר הסעודי, הביא בסופו של דבר לכך שנרצח על ידי כוחות החות'ים בדצמבר 2017.
מתחים עם ממשלת סאלח > גבול

בספטמבר 2003, במאמץ של ממשלת סעודיה לשלוט בפלישות של תימנים לסעודיה ולהאט את פעולות הטרור, החלו הסעודים בבניית קיר בטון, בקוטר 3 מטר לאורך הגבולו עם תימן. בעקבות תלונות של ממשלת תימן לסעודים כי בניית החומה מפרה אמנה משנת 2000 בין שתי המדינות, הסעודים הפסיקו את עבודות החומה בפברואר 2004. אך באותה תקופה הוקמה חומה לאורך 75 ק"מ מתוך 1,800 ק"מ של גבול.
התערבות סעודית בתימן

במלחמת האזרחים בצפון תימן לחמה סעודיה לצד הרויליסטים התימנים (למרות שהשתייכו לשיעים) במאבקם הלא מוצלח, במטרה להפיל את המשטר הרפובליקני הנתמך על ידי מצרים. בנובמבר 1962 פתחו המצרים במתקפה על הסעודים, מטוסים צבאיים מצריים הפציצו את דרום סעודיה, בעיקר את העיר אבהא, שם מתו 36 חולים בבית החולים כתוצאה מההפצצה.
בשנת 2014, תימן התמודדה עם המשבר הגדול ביותר מזה עשרות שנים, ממשלת תימן הופלה על ידי המורדים החות'ים, מה שהוביל לפלישה לתימן של קואליציה בראשות סעודיה. פעולות האיבה גרמו לתוצאות הרסניות ולאסון הומניטרי. אל-קאעידה בחצי האי ערב השתלטה על חלק משטח החוף של תימן. האו"ם תיאר את המצב ההומניטרי בתימן כמורכב יותר מבעיראק, דרום סודאן ובסוריה. הלחימה, כמו גם המצור האווירי והימי של עמדות תימן מסעודיה למניעת אספקת נשק, הציבו את אוכלוסיית תימן על סף רעב.
הלנה, נסיכת בוואריה

הלנה קרולינה תרזה, נסיכת בוואריה (בגרמנית: Helene Caroline Therese von Bayern; 4 באפריל 1834 - 16 במאי 1890) הייתה נסיכה בווארית מבית ויטלסבאך.
ביוגרפיה

הלנה נולדה ב-4 באפריל 1834 בעיר מינכן שבממלכת בוואריה. אביה היה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ואמה הייתה לודוביקה, נסיכת בוואריה. סבה מצד האם היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה. ילדותה עברה עליה בטירת פוסנהופן שליד אגם סטרנברג, אשר אותה רכש אביה. היא כונתה בידי אחיה ואחיותיה "ננה". כאשר הייתה הלנה בת 18, דודתה, הארכידוכסית סופיה, בחרה בה ככלה עבור בנה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה בן ה-23. ההצעה נשלחה בסתר, והלנה יצאה יחד עם אמה ועם אחותה אליזבת, אשר כונתה "סיסי", כדי לפגוש את החתן המיועד בבאד אישל. עם זאת, כאשר נערך המפגש, התאהב פרנץ יוזף בסיסי דווקא, והודיע שהוא מעוניין להינשא לה ולא להלנה. הנישואים אכן נערכו, והלנה הדחויה והמושפלת שקעה בדיכאון. אמה חששה שהיא מתכננת להפוך לנזירה, והחלה לחפש עבורה חתן בקדחתנות.
בגיל 22, הלנה כבר נחשבה ל"רווקה זקנה" וטרם נמצא עבורה חתן. עם זאת, היא לא נטרה כל טינה לאחותה, והן שמרו על קשר עד סוף ימיהן. אמה הציעה להשיא אותה למקסימיליאן אנטון, נסיך טורן וטקסיס. משפחת הנסיך הסכימה מיד, בלי להיוועץ כלל בהלנה או במקסימיליאן. אביה של הלנה הזמין את משפחת הנסיך למסע ציד בפוסנהופן, אשר במהלכו הלנה ומקסימיליאן נפגשו והתאהבו. אולם דודנה של הלנה, מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, סירב לאשר את הנישואים. הסיבה לכך הייתה שלמרות שמשפחת נסיכי טורן וטקסיס הייתה אחת המשפחות העשירות ביותר בארץ, הם לא נחשבו אציליים מספיק עבור נסיכה מבית ויטלסבאך. עם זאת, סיסי, שכעת הייתה קיסרית אוסטריה, הפעילה את השפעתה על המלך, והנישואים נערכו ב-24 באוגוסט 1858. למרבה האירוניה, מבין חמש בנותיהם של מקסימיליאן יוזף ולודוביקה, נישואיה של הלנה היו היחידים שהיו מאושרים באמת.
ב-1867 מת בעלה בגיל 36 בלבד. הלנה ירשה את כל נכסיו, וניהלה אותם בצורה מעולה ואף את שאר נכסי המשפחה שלו. ב-1888 היא העבירה את הרכוש להנהלת בנה אלברט, והשקיעה את שארית חייה בתפילות ופעילות צדקה. ב-1890 חלתה הלנה בסרטן הקיבה, ונפטרה ב-16 במאי של אותה שנה בגיל 56. אחותה סיסי הייתה לצדה ברגעיה האחרונים.
משפחתה

הלנה ילדה למקסימיליאן אנטון, נסיך טורן וטקסיס ארבעה ילדים:
לואיזה, נסיכת טורן וטקסיס (1859–1948), נישאה לפרידריך, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן
אליזבת, נסיכת טורן וטקסיס (1860–1881), נישאה למיגל, דוכס ברגנסה
מקסימיליאן מריה, הנסיך השביעי מטורן וטקסיס (1862–1885)
אלברט, הנסיך השמיני מטורן וטקסיס (1867–1952), נישא למרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה
מרד הדקבריסטים

הדקבריסטים בכיכר הסנאט, ציור מאת קארל קולמן
מרד הדקבריסטים הוא כינוי למרד של הדֶקַבְּרִיסְטִים (ברוסית: Декабристы, משם החודש Декабрь - "דצמבר"), חברי תנועה מהפכנית באימפריה הרוסית, שכינויה ניתן לה על שם ניסיון ההפיכה שביצעה ב-14 בדצמבר 1825.
רקע

חברי התנועה היו יוצאי המעמד הגבוה ברוסיה, רובם אצילים, בעלי אחוזות וקציני צבא, אשר השתייכו לאגודות מחתרת שונות שפעלו ברוסיה באותה תקופה. הקושרים היו כולם אנשים משכילים וצעירים - בזמן המרד לרובם עוד לא מלאו 30 שנה ורק 12 מהם היו בני 34 ומעלה. תנועות מחתרת אלו נוצרו בעקבות גורמים שונים: מלחמות נפוליאון שהביאו את רעיונות המהפכה הצרפתית וזכויות האזרח עד לרוסיה, מרידות של איכרי רוסיה בשנת 1812 וכן השתתפותו של צבא רוסיה במלחמות שונות באירופה בשנים 1813–1814 (רבים מקציני הצבא, שהשתתפו מאוחר יותר בתנועת המרי, לקחו חלק במערכה הזאת). התנגדותם למשטר גברה כשפנה אלכסנדר הראשון אחרי קונגרס וינה לקו ריאקציוני מובהק במדיניות חוץ ופנים כאחד. בייחוד עורר את חמתם המשטר שהטיל אלכסיי ארקצ'ייב אשר שלט למעשה על הצבא הרוסי והיה ידוע בדעותיו השמרניות, הפיקוח החמור שהוטל על האוניברסיטאות ברוסיה ואיסור על קיומם של מועדונים פוליטיים. בין הקצינים שחזרו מאירופה ובחוגים אזרחיים הקרובים להם נוסדו החל מ-1816 אגודות סתרים, שדגלו ברעיונות הקידמה החברתית והמדינית של המערב. הם התגבשו אחרי 1818 בשני ארגוני קושרים פעילים:
"אגודת הצפון", מרכזה היה בסנקט פטרבורג וחבריה היו ברובם קציני חיל המשמר של הצאר.
מנהיגם הרוחני והארגוני של "הדרומיים" היה פבל פסטל לאומני רוסי ויעקוביני צרפתי לפי השקפותיו. הוא הטיף להחלפת המונרכיה ברפובליקה. יותר מזה: הוא קידם בקרב חבריו רעיון להריגת הצאר ובני משפחתו.
הרפובליקה של פסטל תוכננה ברוח הרפובליקה הצרפתית, שכל בניה יהיו אזרחים שווים. מכלל זה הוציא פסטל רק את הפולנים ואת היהודים, שאינם צריכים להתבולל בעם הרוסי, לפיכך הציע להחזיר לפולין את עצמאותה, ואילו את היהודים הציע להגלות מרוסיה לאסיה הקטנה ולסייע להם להקים שם מדינה יהודית. "האגודה הצפונית" הייתה מפולגת לאגף קיצוני, שבראשו עמדו המשורר קונדראטי רילייב והסופר מיכאיל בסטוז'ב, חסידי תוכניתו של פסטל, ולאגף מתון, שמנהיגיו היו הנסיך סרגיי טרובצקוי וניקיטה מוראביוב, הללו צידדו במונארכיה חוקתית ופדרלית, שתיתן ערובה לזכויות האזרח, אך נמנעו מלנקוט עמדה ברורה לגבי הבעיות החברתיות ברוסיה.
המרד

הזדמנות נאותה להתחיל במרד נוצרה בימי המבוכה שנגרמה עקב מותו הפתאומי של אלכסנדר הראשון, הקיסר חשוך הבנים, ב-1 בדצמבר 1825. יורשו החוקי, אחיו קונסטנטין, הצהיר כבר במהלך שנות שלטונו של אלכסנדר על כוונתו לוותר על כיסא הצאר לטובת האח השלישי והפחות אהוד, ניקולאי. אנשי "אגודת הצפון" החליטו לפעול, בלי שהייתה להם אפשרות להתקשר עם אנשי "אגודת הדרום" ולתאם את פעולות שני הפלגים.
ב-14 בדצמבר (על פי לוח השנה היוליאני), כשנקרא חיל המצב של פטרבורג להישבע אמונים לצאר ניקולאי הראשון, סירבו גדודים אחדים, בסך הכול כ-3,000 חיילים, למלא פקודה זו, ועל פי הוראת קציניהם התרכזו בכיכר הסנאט בקריאות: "אנו רוצים בקונסטאנטין ובקונסטיטוציה". בהמשך לכיכר הגיעו ימיים בפיקוד של ניקולאי בסטוז'ב.
לכיכר הגיע המושל הכללי של פטרסבורג גנרל מילורדוביץ' שהיה ידוע כגיבור מלחמת רוסיה–צרפת (1812). הוא היה מוערך על ידי החיילים והתחיל לשכנע אותם להתפזר ולא למרוד. אחד ממארגני המרד, קאחובסקי, ירה בגנרל והרגו.
הנסיך טרובצקוי התגלה כפחדן ונעלם מן המערכה. החיילים המורדים נשארו במקומם במשך שעות ללא הוראות ובאפס מעשה, ובינתיים הצליח ניקולאי לרכז נגדם כוחות עדיפים מבין היחידות שנשמעו לפקודתו ואלו גברו על המורדים עוד באותו היום. המוני העם והאיכרים לא תמכו במרד ולא הצטרפו למורדים, ולא במקרה: אף על פי שהדקבריסטים תכננו רפורמות מרחיקות לכת שייטיבו עם העם - כמו שחרור איכרים ממשטר הצמיתות או קיצור תקופת השירות הצבאי (שעמד על 25 שנה), הם נשארו תנועה אליטיסטית, חוג צר של אריסטוקרטים משכילים, שחששו לשתף במרד את המוני העם. אפילו לחיילים שבהם השתמשו לניסיון ההפיכה לא הסבירו הקושרים את מלוא כוונותיהם בנוגע לשינוי שיטת המשטר, והסתפקו בסיסמה "צאר טוב".
לקושרים בדרום נודעו מאורעות אלה רק כעבור עשרה ימים. אף על פי שפסטל עצמו כבר נאסר לפני כן בעקבות הלשנה של בוגד, ניסו חבריו להניף את נס המרד בשנית. ב-29 בדצמבר הם הוקפו צבא ממשלתי עם ארטילריה ונאלצו להיכנע ב-3 בינואר 1826.
משפט ואחרית דבר

כל הדקבריסטים נאסרו ונלקחו לחקירה, עשרות נידונו למוות, אולם רק חמישה - פסטל, רילייב, קאחובסקי, מוראוויוב-אפוסטול ובסטוז'ב-ריומין נתלו – זאת אף על פי שבניסיון הראשון לתלות אותם נקרעו החבלים. בניגוד למסורת שבה זוכים הנידונים לחנינה, במקרה זה הורה ניקולאי על תלייתם בשנית; הייתה זו התלייה הפומבית האחרונה ברוסיה הצארית. כ-120 איש ובכללם הנסיך טרובצקוי נידונו לעבודת פרך ולגלות לסיביר. הללו שוחררו ב-1839 מעבודות הפרך, אך נגזר עליהם להישאר בגלות, ורק ב-1856, עם הכתרת הצאר אלכסנדר השני, זכו 29 הדקבריסטים שנשארו בחיים לחנינה גמורה ולחזרה לביתם ולמעמדם הקודם.
לאחר המרד, הורה ניקולאי הראשון להקים את המחלקה השלישית בלשכת הוד מעלת הקיסר, שמפקדה הראשון היה הרוזן אלכסנדר בנקנדורף.
כעבור שנים, הושפע מהדקבריסטים הדור החדש של המהפכנים הרוסיים כמו הרצן ואוגריוב.
בספרות ובאמנות

הסרט "כוכב הקסם והאושר" (ברוסית: Звeздa плeнитeльнoгo cчacтья) הוא סרט רוסי עלילתי המתאר את מרד הדקבריסטים ואת השלכותיו. הסרט הופק בשנת 1975 באולפני לנפילם ונחשב לאחת ההפקות הגדולות של הקולנוע הרוסי באותה תקופה. הסרט מחולק לשני חלקים: החלק הראשון מוקדש למרד ולדיכויו, והחלק השני (שעל שמו נקרא הסרט) עוסק במאבקן הקשה הממושך של נשות הדקבריסטים להצטרף אל בני זוגן בסיביר.
בדצמבר 2019 יצא לאקרנים שובר הקופות הרוסי ברית ההצלה המתאר בפירוט ניכר את אירועי המרד. הסרט זכה גם לגרסה טלוויזיונית מורחבת בשם "ברית ההצלה: זמן הזעם" שחמשת פרקיה הראשונים שודרו ברשת KION, אך שאר הפרקים נגנזו בהוראה מהקרמלין.
ראו גם

ברית ההצלה
ברית ההצלה (סרט)
הערות שוליים

↑  .Ключевский В.О, Курс русской истории, Т.5, Москва: Издательство социально-экономической литературы, 1958
↑  Kii︠a︡nskai︠a︡, O. I. (Oksana Ivanovna), Pavel Pestelʹ : ofit︠s︡er, razvedchik, zagovorshchik, Moskva: Paralleli, 2002, עמ' 345
↑  M. Нечкина, Декабристы, Наука, 1982, עמ' 108
↑  אוסף מאמרים בעריכה של פ.ו. איליין, ДЕКАБРИСТЫ. АКТУАЛЬНЫЕ НАПРАВЛЕНИЯ ИССЛЕДОВАНИЙ (עמ' 27), Profilib, ‏2014 (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560860605171  GND: 7594183-1  LCCN: sh85125798  NKC: ph481714 
מרד הדקבריסטים, ציור מאת וסילי פיודורוביץ' טים (Тимм)
טום קאסידי השחור

| --- | --- |

טום קאסידי השחור, כפי שהופיע בחוברת "New Excalibur #7" מיולי 2006, אמנות מאת מייקל ריאן וריק קצ'אם.
 סוג:  נבל-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Uncanny X-Men #101 (אוגוסט 1976)
 יוצרים:  כריס קלרמונט דייב קוקראם
 גילום הדמות:  ג'ק קסי ("דדפול 2")
 מידע
 שם אמיתי:  תומאס סמואל אימון קאסידי
 כינויים:  בארינגטון
 סטטוס:  פעיל
 מקום לידה:  דבלין 
 מקצוע:  טרוריסט, פושע, שכיר חרב
 כוחות:  תימרון אנרגיות צמחים, חסינות לכוחו של באנשי לשעבר: שינוי צורה למפלצת דמוית צמח, יכולת ליצור כפילי צמח של עצמו, יצירת אגרופי עץ והטחתם.
 חבר בקבוצה:  הרץ הלבן של מועדון הלפייר
 חבר לשעבר בקבוצה:  האוויר השחור אחוות המוטאנטים שותף של ג'אגרנוט
 אזרחות:  אירלנד 
 דמויות קשורות
 משפחה:  ליאם קאסידי (אב קדמון, מת) שון קאסידי (בן דוד) תרזה קאסידי (בת דודה מדרגה שנייה)
 אויבים:  אקס-מן, באנשי 
 
טום קאסידי השחור (באנגלית: Black Tom Cassidy) הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה תחת מעטה צללים בחוברת Uncanny X-Men #99 מיוני 1976 ובהופעה מלאה כשני גליונות לאחר מכן, והיא נוצרה על ידי הכותב כריס קלרמונט והמאייר דייב קוקראם.
טום קאסידי השחור הוא האלטר אגו של תומאס סמואל אימון קאסידי, מוטאנט אירי המסוגל לתמרן ולהקרין אנרגיה דרך עולם הצומח. בתחילת שנות ה-2000, קאסידי החל לפתח מוטציה משנית, והפיזיולוגיה והמורפולוגיה שלו השתנו באופן קיצוני. הוא הפך לצמח דמוי אנוש המסוגל להשפיע על גופים וחיי הצומח כחלק ממנו. בן דודו של סוכן האינטרפול וחבר אקס פקטור לשעבר שון קאסידי. טום גידל בחשאי את בתו של שון, תרזה, וצירף אותה לכנופייתו. זאת ועוד, טום קאסידי השחור היה שותפו לפשע של ג'אגרנוט למשך הרבה שנים, עד אשר זה האחרון כיפר על עוונותיו והצטרף לאקס-מן. פרט ללחימתו השוטפת בקבוצת האקס-מן, הוא התעמת מספר פעמים עם דדפול, ספיידרמן ומספר גיבורי על נוספים.
בסדרה המצוירת על האקס מן, הוא וג'אגרנוט מנסים לחטוף את ג'ין גריי, ומובסים בידי באנשי. את דמותו של טום קאסידי השחור בסרט הלייב אקשן "דדפול 2" מגלם השחקן ג'ק קסי.
ביוגרפיה בדיונית

טום קאסידי נולד בדבלין, והוא בן דודו של שון קאסידי, ולשעבר חברו היחיד של ג'אגרנוט. בשלב מה מחייו, פרץ ריב בינו לבין שון לגבי בעלות אחוזת קאסידי, ובעקבות ניצחונו של שון טום נוטר לו טינה רבה. לאחר מכן, הוא מנסה להרוג אותו, וכך נאסר. בשהותו בכלא, הוא מתידד עם האסיר קיין מרקו, והשניים בורחים מהכלא. כעבור כמה ניסיונות כושלים להרוג את שון, שבאותה העת אימץ את השם באנשי, ג'אגרנוט וטום מחליטים לנסות להרוג את האקס-מן, ניסיון שנכשל. בניסיון הברחת ויברניום, טום, ג'אגרנוט ותרזה (שכעת נקראת סיירין) מתעמתים נגד האקס-מן וספיידרוומן, ומפסידים בקרב נגדם. השלושה נלקחים למעצר, אך סיירין משתחררת חרף גילה, ואילו ג'אגרנוט וטום בורחים. הם נראים אחר כך מנסים לחטוף את מאדאם ווב, מוטאנטית בעלת כוחות חזקים, אך אינם מצליחים בעקבות התערבותו של ספיידרמן. טום חוטף לאחר מכן את המוטאנט סאן-ספוט ואת אביו, אך הוא מובס על ידי סאן ספוט. בחיפושו אחר ג'אגרנוט, הוא נתקל בסיירין ובקבוצת אקס פורס, ונאבק נגדם. כשהוא מובס, טום נחטף על ידי דדפול אל יצרן הנשק טוליבר.
לאחר שנורה בידי קייבל, טום עובר ניתוח שבמהלכו משתילים חומר דמוי עץ בגופו, ובשל יכולתו הוא מסוגל להטיח אגרופי עץ באויביו, אך בעקבות וירוס גנטי, חומר העץ מתפשט על גופו והופך אותו למוטציית צמח. הוא פונה אל המנתחים, עובר ניתוח לקבלת יכולת ריפוי דומה לזו של דדפול אך הם אינם מסוגלים להסיר את החומר הצמחי מעליו, וכתוצאה מכך כל גופו מורכב כעת מאותו חומר, ובגלל השינוי כוחותיו יוצאים משליטה, הוא משתגע ומגלה כי ביכולתו ליצור כפילי צמח של עצמו. הוא נהיה חבר באחוות המוטאנטים, ושולח את ג'אגרנוט להסתנן אל האקס-מן ולדלות מהם מידע, אך ג'אגרנוט שוכח מטרה זו ומצטרף אל האקס-מן בכוונתו בלבד. טום, זועם, נלחם בג'אגרנוט ומפסיד, וכתוצאה מכך מסולק מאחוות המוטאנטים.
לאחר אירועי בית אם, טום מאבד את יכולת הריפוי שלו ואת צורת הצמח שלו. הוא מצטרף לארגון האוויר השחור, ונשלח להרוג את קבוצת אקסקליבר. הוא מנצח אותם בקלות, פרט לג'אגרנוט. הוא מפסיד לו שוב, אך מצליח לגרום לו להצטרף אליו שנית. בהופעתו האחרונה, הוא מנסה להתנקש בחייו של דדפול, ונכשל.
פורוורד-סנטר

פטריק יואינג
פורוורד-סנטר (באנגלית: Forward–center) או ביגמן (bigman) היא עמדת כדורסל עבור שחקנים שמשחקים גם בעמדת הפורוורד וגם בעמדת הסנטר. בדרך כלל, המשמעות היא פאוור פורוורד וסנטר, מכיוון שאלו בדרך כלל שתי העמדות לשחקנים הגדולים ביותר בכל קבוצת כדורסל, ולכן לעיתים קרובות יותר חופפות זו לזו.
פורוורד-סנטר נכנס לז'רגון הכדורסל ככל שהמשחק התפתח והתמקצע יותר בשנות ה-60.
בדרך כלל, פורוורד-סנטר הוא פורוורד מוכשר שהגיע גם לשחק כסנטר בקבוצות שזקוקות לעזרה בעמדה זו. השחקן יכול להיות גם סנטר נמוך יחסית, למשל מתחת לגובה של 2.13 מטר ברמת ה-NBA, שהכישורים שלו מתאימים לעמדת פאוור פורוורד, במיוחד אם לקבוצה הזו יש סנטר טוב יותר. שחקן אחד כזה הוא מרקוס קמבי מניו יורק ניקס. גובהו הוא 211 ס"מ והוא בדרך כלל משחק כסנטר, אבל כששיחק בניקס מוקדם יותר בקריירה שלו, הוא שיחק בעיקר פאוור פורוורד כי לקבוצה שלו היה אחד הסנטרים הטהורים הטובים בליגה, פטריק יואינג, שגובהו היה 2.13 מטרים. יואינג עצמו שימש כפורוורד-סנטר בתחילת הקריירה שלו כדי להשלים את סנטר הניקס אז, ביל קרטרייט, שגובהו היה 2.16 מטר. חברו אגדת הניקס ויליס ריד הועבר לעמדת הפורוורד-סנטר כאשר הקבוצה רכשה את הסנטר וולט בלאמי ב-1965; ריד חזר לעמדה מס' 5 ב-1968 לאחר שהניקס העבירו את בלאמי לדטרויט פיסטונס בטרייד עבור דייב דבושר. רלף סמפסון, שגובהו היה 224 ס"מ, היה פורוורד-סנטר בולט נוסף ששיחק כסנטר בשנת הרוקי שלו ב-1983. בשנת 1984, הוא עבר לעמדת הפאוור פורוורד כאשר באותה שנה נבחר בבחירה הראשונה בדראפט האקים אולאג'ואן, אף על פי שגובהו היה "רק" 2.13 מטרים. רוב הפורוורד-סנטרים נעים בין גובה של 2.06 מטרים ל-2.13.
פורוורד-סנטרים בולטים נוספים כוללים את קווין גארנט, טים דאנקן, פאו גאסול, כריס בוש, למרקוס אולדרידג', אנתוני דייוויס, אל הורפורד, באם אדבאיו ויאניס אדטוקומבו.
באירופה שיחקו בעמדה זו ניקולה וויצ'יץ', ויקטור אלכסנדר, יואניס בורוסיס ופאוליוס ינקונאס.
| עמדות בכדורסל |
| --- | --- | --- |
| גארדים | 1. רכז • 1 / 2. קומבו גארד • 2. קלע |  |
| פורוורדים | 2 / 3. סווינגמן • 3. סמול פורוורד • 4. פאוור פורוורד • סטרץ' פור • פוינט פורוורד |  |
| סנטרים | 4 / 5. פורוורד-סנטר • 5. סנטר |  |
‏
פאול ארנפסט

| --- | --- |

תמונה של ארנפסט משנת 1910
 לידה:  18 ביוני 1880 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 התאבד:  25 בספטמבר 1933  (בגיל 53) אמסטרדם, הולנד 
 ענף מדעי:  פיזיקה תאורטית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן (1903)  אוניברסיטת טכנית  אוניברסיטת וינה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מנחה לדוקטורט:  לודוויג בולצמן 
 מוסדות:  אוניברסיטת ליידן (25 בספטמבר 1912–25 בספטמבר 1933) 
 תלמידי דוקטורט:  Jan Burgers, George Uhlenbeck, סמואל חאודסמיט, הנדריק קסימיר, יאן טינברגן, הנס קרמרס, Arend Joan Rutgers, Jan Tresling, Yurii Aleksandrovich Krutkov, Roelof Luppo Krans, אלכסנדר פרידמן, Henri Florin, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  טטיאנה אפאנסייבה (21 בדצמבר 1906–?) 
 צאצאים:  Tatyana Pavlovna Ehrenfest, Galinka Ehrenfest 
 הערות:  חוקר בתחום המכניקה הסטטיסטית ומכניקת הקוונטים
 
פאול ארנפסט (18 ביוני 1880 – 25 בספטמבר 1933) היה פיזיקאי עיוני יהודי ממוצא אוסטרי. מחקריו של ארנפסט עסקו במכניקה סטטיסטית ובתרמודינמיקה ובתוכם במעברי פאזה. חקר את מכניקת הקוונטים, שהייתה בחיתוליה בימיו, וניסח את משפט ארנפסט.
ארנפסט נחשב לידידם הקרוב של פיזיקאים רבים בתקופתו, בהם אלברט איינשטיין, נילס בוהר ואחרים.
קורות חייו > נעוריו

פאול ארנפסט נולד לזיגמונד ויוהנה ארנפסט, משפחה יהודית, בעיר לושטיצה שבמוראביה (היום חלק מצ'כיה), בן זקונים שלו חמישה אחים. משפחתו התפרנסה ממרכול שבבעלותה.
בילדותו סבל ארנפסט מבריאות רופפת ומבריונות אנטישמית. בשנת 1890 נפטרה אימו מסרטן השד ולאחר מותה נישא אביו בשנית לאחותה.
בשנת 1890 החל ארנפסט ללמוד בגימנסיה האקדמית (Akademisches Gymnasium) שבעיר וינה. בשנת 1896 נפטר גם אביו ממחלה במערכת העיכול ואחיו הבכור, ארתור ארנפסט, מונה לאפוטרופוס שלו.
ב-1899 החל ללמוד לתואר ראשון במרכז הטכנולוגי של וינה ובמקביל למד מספר קורסים באוניברסיטת וינה, בהם קורס של לודוויג בולצמן בנושא התאוריה הקינטית של הגזים.
כפי שהיה נהוג בעולם דובר הגרמנית בתקופתו, ב-1901 עבר ארנפסט לאוניברסיטת גטינגן להמשך לימודיו האקדמיים, שם פגש לראשונה את טטיאנה אפנסייבה שלימים הייתה לאשתו.
קורות חייו > ימיו בווינה

שמונה עשר חודשים לאחר הגעתו לגטינגן חזר ארנפסט לווינה והחל לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו בהנחייתו של בולצמן, בנושא תנועה של גוף קשיח בנוזל. ארנפסט סיים את עבודת דוקטורט שלו ב-23 ביוני 1904 אך בחר שלא לפרסמה כמאמר אקדמי.
ב-1904 עברה טטיאנה אפנסיבה לווינה. מכיוון שפאול היה יהודי וטטיאנה נוצריה, ובעקבות החוק באימפריה האוסטרו-הונגרית, הם נאלצו לוותר על דתם כדי להתחתן. השניים התחתנו ב-21 בדצמבר באותה שנה. נולדו להם ארבעה ילדים.
בעקבות מצבם הדתי התקשה ארנפסט למצוא משרה כחוקר בווינה. הוא שב לגטינגן ב-1906 ואף שם לא קיבל משרה אקדמית. ב-1907 עברו פאול וטטיאנה ארנפסט לסנקט פטרבורג שם התפרנסו ממשרות הוראה מזדמנות.
קורות חייו > ימיו בסנקט פטרבורג

ב-6 בספטמבר 1906 לודוויג בולצמן שם קץ לחייו. לפני מותו התחייב בולצמן לכתוב את הערך על מכניקה סטטיסטית באנציקלופדיה של מדעי המתמטיקה (Enzyklopädie der mathematischen Wissenschaften) בפני פליקס קליין, שהיה העורך של האנציקלופדיה. קליין, שהכיר את ארנפסט מימיו בגטיגן, הציע לו לכתוב את הערך במקום בולצמן. פאול וטטיאנה ארנפסט כתבו יחדיו את הערך במשך תקופה ארוכה, וזה לא התפרסם עד שנת 1911.
בינואר 1912 יצא ארנפסט למסע בין מספר אוניברסיטאות במטרה למצוא מקום שבו יוכל לקבל משרת הוראה. במסגרת מסע זה פגש את מקס פלאנק בברלין, את ארנולד זומרפלד במינכן ואת אלברט איינשטיין בפראג. לימים הפכו איינשטיין וארנפסט לחברים קרובים. בתום המסע חזר ארנפסט לסנקט פטרבורג מבלי שהצליח למצוא מקום שיקבל אותו למשרה אקדמית.
ב-1912 סיים הנדריק לורנץ את תפקידו באוניברסיטת ליידן. בעקבות כך המליץ ארנולד זומרפלד על ארנפסט למשרת הוראה באוניברסיטה. ב-29 בספטמבר קיבל ארנפסט את ההודעה על קבלתו ובעקבות כך עבר לליידן, שם לימד למשך שארית ימיו.