stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חצי דפוק
הערות שוליים

↑   חצי דפוק, סרטון  באתר יוטיוב
| עומר אדם |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | נמס ממך • ילד טוב ילד רע • מוזיקה ושקט • מודה אני  • אחרי כל השנים • Omer • סוף העולם |  |
| מיני אלבומים | 5 בום! • The 8 • ‏3 • לכאורה • חמישה לילות |  |
| אלבומי הופעה | מהפכה! (Live) • אחרי כל השנים (Live) |  |
| ערכים קשורים | NMC • אסף אטדגי • כוכב נולד |  |
| עומר אדם - שירים |
| --- | --- | --- |
| נמס ממך | "להאבד ברוח" • "אל תבכי" • "את בליבי" • "נמס ממך" • "הופה" |  |
| ילד טוב ילד רע | "מאושרת" • "קסם" • "מיליון נשיקות" • "בואי עכשיו" • "ילד טוב בגוף של ילד רע" • "בניתי עלייך" |  |
| מוזיקה ושקט | "מאמי זה נגמר" • "וואי לי" • "מתקרבת מתרחקת" • "נסיכה" • "כמו בימים" • "כובשת" • "תל אביב" • "תרחמי עליי" • "שקט" • "לבדי" |  |
| מודה אני | "נועצת מבט" • "מהפכה של שמחה" • "אחי" • "אז הלכתי" • "בוקרשט" • "היא רק רוצה לרקוד" • "עצוב לי שזה ככה" |  |
| אחרי כל השנים | "אחרי כל השנים" • "שדות של תירוצים" • "סיפור ישן" • "פוליטיקה וסקס" • "מביט מהצד" • "בסוף הכל חולף" |  |
| 5 בום! | "טמפרטורה" • "תיתן לה פרחים" • "שיר הרווק" • "תגידו לה / אהבה מטורפת" • "יום השישי" |  |
| Omer | "פעם בחיים" • "שני משוגעים" • "חברות שלך" • "אוהבת אותי אמיתי" • "בחורים טובים" • "רחוק מכולם" • "מאושרת בלעדיי" • "תגידי לי שטוב לך" • "חברות שלך 2" • "יעשו לנו כבוד" • "ניפגש בשמחות" • "כתבתי עלייך שיר" • "Beg" • "מים שקופים" • "שגרה מפוארת" |  |
| The 8 | "פסקול חיי" • "מה שנפל מהידיים" |  |
| סוף העולם | "אני" • "התעוררתי עם נמר" • "DXB to TLV" |  |
| חמישה לילות | "מבת ים ועד הנצח" ‏•‏‏ "אקדח" ‏•‏‏ "כסף או דמעות" ‏•‏‏ "לילות וקללות" ‏•‏‏ "רק שלך" |  |
| סינגלים אחרים | "Paradise" • "מזל" • "ככה זה מרגיש להתאהב" • "לא הפסקתי לחפש אותך" • "לרקוד ולזוז" • "לעולם בעקבות השמש" • "הלב שלי" • "יש לנו את הכוח" • "יש דברים שלא עושים" • "שירו של שפשף" • "קוקוריקו" • "תמחל לי" • "הנשיקות שלי" • "על מה בנות חושבות בלילה" • "פרצופים" • "Dale Mami" • "קאקדילה" • "יהיה טוב & מים שקופים" • "תרקוד לנצח" • "ואיך שלא" • "צמוד צמוד" • "ראיתי עולם" • "עברנו הכל" |  |
| השתתפות בסינגלים | "השתגע העולם" |  |
| שירים אחרים | "אהבתי לך" |  |
חצי האי אוסטנס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  39 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  66°42′00″S 57°17′00″E﻿ / ﻿66.7°S 57.2833°E﻿ / -66.7; 57.2833
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי אוסטנס(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחצי האי אוסטנס
 
חצי האי אוסטנס (באנגלית: Austnes Peninsula)  הוא חצי אי קצר ורחב, המכוסה קרח, המהווה את הקצה דרום-מזרחי של מישור אדוארד השמיני בארץ קמפ שבאנטארקטיקה.
חצי האי מסמן את הקצה הצפוני של הכניסה למפרץ אדוארד השמיני.
בקצהו של חצי האי מצויה כף גוטלי.
שיא גובהו של חצי האי - 39 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי לשון היבשה

לשון היבשה מופתה על ידי קרטוגרפים נורווגים, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת לארס כריסטנסן בינואר-פברואר 1937.
היסטוריה > מקור השם

הקרטוגרפים הנורווגים קראו לחצי האי בשם "Austnes" שמשמעו בנורווגית "המזרחי ביותר", בשל מיקומו ביחס למישור אדוארד השמיני, ממנו הוא בולט.
לקריאה נוספת

• Defense Mapping Agency  1992, , P 421
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
טרספול

| --- | --- |
סמל טרספולסמל טרספול

בית השלטון המקומי בעיירה
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  לובלין (פרובינציה) לובלין
 מחוז:  ביאלא פודולסק
 שטח:  10.11 קמ"ר
 גובה:  140 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  5,309 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  52°5′N 23°34′E﻿ / ﻿52.083°N 23.567°E﻿ / 52.083; 23.567
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.terespol-m.netbip.pl/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיטרספול(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיטרספול(למפת פרובינציית לובלין רגילה) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שווי. פ. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהטרספול(למפת פרובינציית לובלין מוגדלת) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שוויינטו. פוד. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהטרספול  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טרספול (בפולנית: Terespol) היא עיירה במחוז ביאלא פודולסק שבפרובינציית לובלין בפולין, בסמוך לגבול בלארוס ועל גדת הבוג המערבי, מול ברסט, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

טרספול נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-17, ובשל מיקומה על הדרך לבריסק, הואצה התפתחותה הכלכלית, ונקבעו בה ימי שוק וירידים שנתיים.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1865 חוברה העיירה לקו מסילת הברזל לוורשה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי טרספול

יהודים ישבו בעיירה מראשית המאה ה-18, ואלו נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. בתחילה היו יהודי היישוב כפופים לקהילת בריסק, אך עד מהרה הקימו קהילה עצמאית, עם בית כנסת ובית עלמין. בשנת 1897 נמנו בעיירה 2,573  יהודים, אך בשנים אלה, וביתר שאת לאחר מלחמת העולם הראשונה, עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציוניות ופעילות של אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות מצד שכניהם הפולנים, שכללו חרם על עסקיהם. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו יהודים רבים מהיישוב מזרחה, לעבר שטח הכיבוש הסובייטי.
בתחילת תקופת הכיבוש הגרמני, סבלו יהודי העיירה מגזירות ורדיפות, והם גויסו לעבודות כפייה יומיות. 284 היהודים האחרונים שנותרו בעיירה גורשו ממנה בידי שוטרים גרמנים ופולנים למיינדזיז'ץ פודלסקי, ומשם שולחו לטרבלינקה.
יהודה בכר (קצין)

ערך זה עוסק בקצין בצה"ל. אם התכוונתם לאדם אחר, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 במאי 1940 (בן 84) ט"ו באייר ה'ת"ש קרנובט, בולגריה 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צה"ל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 53  סגן מפקד חטיבה 600  מפקד חטיבה 292
 פעולות ומבצעים
 המלחמה על המים    מלחמת ששת הימים  מבצע קלחת 2  מבצע קיתון 10    מלחמת יום הכיפורים
 
יהודה בכר (נולד ב-23 במאי 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, אשר שימש כמפקד חטיבה 292 וכמפקד גדוד 53.
ביוגרפיה

בכר נולד ב-23 במאי 1940 בקרנובט שבממלכת בולגריה לניסים ואסתר. משפחתו עלתה לארץ במרץ 1949 והתיישבה בשכונת התקווה, ולאחר מכן עברה לירושלים וב-1954 שבה ליפו. בכר למד תיכון עירוני ז שביפו.
ב-1958 התגייס בכר לחיל השריון, ולאחר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון שירת כמפקד מחלקה בגדוד 82 וכמדריך בקורס מפקדי טנקים ובקורס קציני שריון. בשנת 1966 השתתף במלחמה על המים.
במלחמת ששת הימים שימש כמפקד פלוגה צ' של חטיבה 7, שלחמה תחת חטיבה 37 בחזית הירדנית ולאחר מכן בחזית הסורית. בגמר המלחמה שובץ כסגן מפקד גדוד 53. ב-1969 מונה למפקד גדוד 53. במסגרת תפקידו כמפקד הגדוד לקח חלק במבצע קלחת 2 ובמבצע קיתון 10. בשנת 1971 מונה לסגן מפקד חטיבה 7, וב-1973 מונה לסגן מפקד חטיבה 600, תפקיד בו שימש במהלך מלחמת יום הכיפורים. בכר נפצע פעמיים במהלך המלחמה.
בתום מלחמת יום הכיפורים מונה למפקד חטיבה 292, תפקיד בו שימש עד שנת 1975. לאחר מכן שימש ראש מטה גיס. בשנת 1980 "הושאל" על ידי צה"ל לקק"ל ושימש שליח בארצות הברית. בשנת 1985 סיים את שירותו הצבאי.
לאחר שירותו הצבאי עסק בכר בתעשייה, תחילה בחברת "הגרעין" ולאחר מכן במפעלי סולתם.
חורוסטקוב

חורוסטקוב (באוקראינית: Хоростків, נהגה גם חרסקוב וחורוסטקיב; בפולנית: Chorostków) היא עיירה במחוז טרנופול שבאוקראינה, במזרח חבל גליציה ההיסטורי. בשנת 2021 היו בה כ־6,700 תושבים.
תולדות העיר

עד אמצע המאה ה־18 הייתה חורוסטקוב ידועה ככפר. בשנות ה־50 לאותה מאה העניק בעלי הכפר, הגרף סיאמיאנסקי, זכויות של עיר לחורוסטקוב וקבע בה ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים. הוא הזמין מתיישבים ואף עזר בבניין בתיהם. העיר שוכנת במרכז אזור חקלאי פורה וימי השוק והירידים משכו אליהם המונים מאיכרי הסביבה ובזכותם שגשגה העיר. היישוב העירוני הלך והתפתח והגיע לממדים ניכרים יחסית באמצע המאה ה־19 אם כי בשנות ה־60 של המאה ה־19 פגעו בו שתי שריפות גדולות. תושבי העיר היו אוקראינים (רותנים), פולנים ויהודים. עד מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר בתחומי האימפריה האוסטרו הונגרית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה חורוסטקוב בלב אזור קרבות. כבר בימים הראשונים של המלחמה נכבשה העיר בידי הרוסים. ב־1916 התחוללו קרבות עזים בסביבת העיר, וזו עברה פעמים מספר מיד ליד. הרוסים נסוגו ממנה סופית בתחילת 1917 ובמשך כמה חודשים נכבשה העיר על ידי צבא גרמני. מנובמבר 1918 ועד מארס 1919 הייתה חורוסטקוב תחת שלטון הרפובליקה האוקראינית המערבית. לאחר שהוחזר בה השלטון הפולני, נכבשה ב־1920 על ידי הבולשביקים למספר חודשים. עם סיום מלחמת העולם הראשונה והתפרקותה של הקיסרות האוסטרו־הונגרית, לאחר ועידת השלום בפריז (1919) עברה גליציה המזרחית וחורוסטקוב בתוכה לשליטת פולין.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכבשה חורוסטקוב על ידי ברית המועצות וב-1941, במבצע ברברוסה, נכבשה על ידי כוחות גרמניה הנאצית. לאחר סיום המלחמה העיר סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שהפכה לאוקראינה עם פירוקה של ברית המועצות.
היהודים בחורוסטקוב > עד מלחמת העולם הראשונה

הגרף סיאמיאנסקי, שהקים את העיירה חורוסטקוב על אדמותיו כדי שתשמש מרכז מסחרי לכפרים שלו, הזמין יהודים סוחרים ובעלי מלאכה להתיישב בה. לראשונים שבהם בנה בתים והעניק את הזיכיון לייצור יי"ש. ליהודים הנוספים שהגיעו הוענקו זכויות למגורים, לעיסוק במסחר ובמלאכה ולניהול חייהם הפנימיים לפי דתם ומנהגיהם.
בית הכנסת ובית המדרש נבנו לפני 1785, ככל הנראה בעזרתו של הגרף סיאמיאנסקי כפי שמעיד השלט על שער הכניסה לבית הכנסת. באותו זמן קודש בית העלמין ונוסדה החברה קדישא. בשריפות שפקדו את העיר בשנים 1862 ו־1869 נפגעו הרבה בתים וחנויות של יהודי המקום. שיקום העיירה התאפשר הודות לעזרתן של הקהילות השכנות ובסיוע הגרף, בעלי העיר, שתרם כסף וחומרי בניין.
בשנים 1765–1880 גדל מספר היהודים בעיר מ־42 ל־2130. בשנת 1900 מנו היהודים 2075 נפש, שהיו 33% מכלל 6,261 התושבים בעיר, וב־1910 נמנו 1871 יהודים, שהיו 28% מכלל התושבים.
ראשוני היהודים בחורוסטקוב עסקו בחכירה ובפונדקאות. עם הזמן גדל מספר הסוחרים והרוכלים בכפרי הסביבה וכן גדל מספרם של בעלי המלאכה (מהם חייטים, שהקימו אף בית כנסת משלהם). ענף חשוב היה הסחר בעצים שנמכרו אף לדנציג. עיקר עיסוקם של יהודי חורוסטקוב, הן במסחר הן במלאכה, היה קשור בתוצרת חקלאית או בשירותים הניתנים לאיכרי הסביבה, כמו 16 בעלי בתי מרזח ובעלי אכסניות. לפי נתונים של שנות ה־80 למאה ה־19 היו בקרב היהודים חמישה בעלי הון, 176 התקיימו ממסחר, 12 התפרנסו מחקלאות, ו־83 התקיימו ממלאכה על כל מקצועותיה בעיר. עד 1914 התפרנסו רוב יהודי חורוסטקוב בכבוד, חלק ניכר מהם אף נמנו עם האמידים. לעזרת בעלי המלאכה באה אגודת "יד חרוצים", שנוסדה במקום ב־1875. ב־1908 הקימה חברת עזרה של יהודי גרמניה בחורוסטקוב קורסים לעיבוד רשתות שיער והעסיקה 16 פועלות. התוצרת שווקה אף לגרמניה ואוסטריה.
תנועת החסידות קנתה אחיזה איתנה בחורוסטקוב, כמו בעיירות גליציה האחרות. החסידים בעיר נחלקו בין חסידי הרבי מהוסיאטין וחסידי הרבי מצ'ורטקוב. עם זאת, היו גם מי שאימצו את תנועת ההשכלה היהודית ואת התנועה הציונית עוד מימיה הראשונים. החוגים הציונים החלו בפעולתם בחורוסטקוב בסוף המאה ה־19. הוקמו האגודות "שפה ברורה", "דורשי ציון" ו"אגודת ציוני הרצל", פועלי ציון וחוג של נשים ציוניות. ביוזמת הציונים הוקם בית ספר עברי משלים, אולם נוכח הקשיים התקציביים הייתה פעולתו מצומצמת למדי.
היהודים בחורוסטקוב > בשואה

בעקבות הסכם ריבטרופ–מולוטוב נכנסו יחידות הצבא האדום לחורוסטקוב ב־17.9.1939 תחת השלטון הסובייטי הופסקה תוך זמן קצר כל פעילות יהודית ציבורית, אך לא היו בעיר מאסרים של יהודים. מספר יהודים מאוהדי המשטר החדש מילאו תפקידים בכירים במִנהל העירוני. המסחר היהודי הפרטי חוסל באופן הדרגתי ורוב בעלי המלאכה אורגנו בקואופרטיבים. בחורוסטקוב מצאו מקלט מאות פליטים יהודים ממערב פולין; רבים מהם הוגלו בסוף יוני 1940 לפנים ברית המועצות. עם פרוץ המלחמה בין גרמניה לברית המועצות גויסו קבוצות יהודים לצבא האדום, וביניהם רוב הרופאים היהודים בעיר. כמאה צעירים יהודים נמלטו לברית המועצות עם הסובייטים הנסוגים.
חורוסטקוב נכבשה בידי הגרמנים ב־7 ביולי 1941, ובו ביום רצחו בה כעשרים יהודים, והחלו בביצוע מעשי התעללות פומביים ביהודים בסיוע אוקראינים מקומיים. בהמשך החודש הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. באמצע יולי תכננו האוקראינים לפרוע פרעות ביהודי העיר, אך הדבר נמנע הודות להתערבותו של ראש העיר האוקראיני – ואסילנקו. להתנהגותו של ואסילנקו הייתה השפעה ממתנת על יחסם של האוקראינים אל יהודי חורוסטקוב, אך בסופו של דבר ידם של החוגים הקיצוניים הייתה על העליונה והם השתתפו באופן פעיל בהשמדת קהילת חורוסטקוב.
באותם הימים הוקם היודנראט שנדרש באוגוסט לספק 160 צעירים למחנה סטופקי. תחילה אמרו הגרמנים שהצעירים הללו יילקחו ל־14 ימים, אך למעשה לא חזרו עוד לחורוסטקוב. בתחנת הרכבת, קודם שהוסעו למחנה הצליחו המשפחות לפדות 13 איש מן הקבוצה הנ"ל וכך יצאו למחנה 147 איש בלבד. בחורף 1941–1942 יצאו כ־300 איש לעבודת כפייה לניקוי שלגים בדרכים המובילות לעיר. משם לא חזרו יותר לביתם, אלא נלקחו אף הם למחנה העבודה בסטופקי. באביב 1942 נחטפו קבוצות נוספות של יהודים למחנות העבודה בבורקי ויילקיה, קאמיונקה והלובוצק ויילקי. גם באותו זמן נמשכו הניסיונות לפדות את כלואי המחנות תמורת כסף או להחליפם, אך לקראת קיץ 1942 נותק כל קשר עם המחנות. כדי להקל על מצוקת הרעב של יהודי חורוסטקוב פתח היודנראט מטבח ציבורי. בחודשי הקיץ 1942 גורשו לחורוסטקוב יהודים מיישובי הסביבה: סוחוסטאב, אורשקוב ועוד.
ב־19 באוקטובר 1942 הייתה אקציה המונית. כאשר נודע למשטרה היהודית על האקציה המתקרבת. עברו אנשיה מבית לבית והודיעו לבני הקהילה שכל מי שיש לו מחבוא יסתתר בו. הגרמנים והמשטרה האוקראינית אספו כמה מאות קרבנות (המספר המדויק אינו ידוע), והם הובלו להשמדה בבלז'ץ. בנובמבר 1942 נרצחו כ־300 איש באחוזת סיימיאנסקי שליד חורוסטקוב. הם נקברו בקבר אחים שחפרו בעצמם לפני הירצחם. לאחר מכן גורשו חלק משרידי הקהילה לגיטו בקופיצ'ינצה. בחורוסטקוב נשארו עדיין כ־250 יהודים שהועסקו בסידור הרכוש היהודי ועבדו במקומות עבודה חיוניים לגרמנים. שרידי הקהילה ניסו להסתתר במחבואים בעיר ובעיקר ביערות בסביבה, ואולם רובם נתגלו ונרצחו. במצוד אחר היהודים המסתתרים השתתפה האוכלוסייה המקומית. עם זאת היו מקרים שבהן משפחות אוקראיניות ופולניות נתנו מסתור ליהודים. אחרי שחרור העיר ב־22 במרץ 1944 התקבצו בחורוסטקוב כעשרים ניצולים, אך הם היו נתונים בפחד מתמיד בגלל פעילותן של כנופיות הלאומנים האוקראינים "באנדרה" שפעלו באזור. ב־1945 עזבו כמעט כל הניצולים את המקום ועברו לפולין, ומשם לארץ ישראל ולמדינות אחרות. באמצע שנות ה־50 נחרש בית הקברות היהודי במקום ולא נותר זכר לקיומה של הקהילה היהודית.
ראו גם

יהדות גליציה
הערות שוליים

↑  הגרף סיאמיאנסקי שהיה כנראה נצר לבית האצולה פוטוצקי. בספר חורוסטקוב עמ' 140 הוא נקרא הגרף סימינקי-לויצקי-פוטוצקי
↑  על פי רשימות אהרון וידרמן ב ספר חורוסטקוב 1968, עמ' 207, סמיליאנסקי שמכר את המגרש דרש שבשער בית הכנסת ייחרט באותיות גדולות כי הוא האציל סימינסקי, חוטר מגזע פוטוצקי, הקים את בית הכנסת לקהילת חורוסטקוב. אך על פי זכרונותיו של חיים ישראל וייסבורד, באותו הספר, עמ' 113 השם החרות על שער הכניסה הוא שמו של הגרף לויצקי על כל תאריו וסמליו...
↑  תקנות החברה קדישא משנת 1795 נשתמרו והן מופיעות בספר חורוסטקוב, תל אביב 1968 עמ' 20 - 26
1 2 3 4 5 6 7  חורוסטקוב, באתר מרכז מורשת יהדות פולין
↑  ד"ר נ.מ. גלבר, ספר חורוסטקוב, תל אביב: ועד ארגון יוצאי חורוסטקוב בישראל, 1968, עמ' 19
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007484884705171  LCCN: n2001096585  VIAF: 153797889   WorldCat (עם VIAF): 153797889 
מראה הרחוב הראשי בחורוסטקוב עם בית הכנסת הגדול, 1917
בית הכנסת הגדול בחורוסטקוב
ה"ראטהויז" – בית העם – שעמד במרכז העיירה במגרש שלידו התקיים יום השוק השבועי. ב־1930 רכש ועד הקהילה אגף בבניין ששימש לפעילות ציבורית של יהודי העיירה
טיבדאר שוגאר

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1897 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  16 ביוני 1938 (בגיל 41) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  הונגריה 
 בן או בת זוג:  אילונה דוצנסקה 
 
טיבדאר שוגאר (במקור גליק עד 1914, בהונגרית: Sugár Tivadar; בודפשט, 19 בפברואר 1897 – מוסקבה, מרכז ההוצאה להורג מחנה בוטובו, 16 ביוני 1938) היה סטודנט לרפואה, חבר חוג גלילאו, סגן נשיא המועצה הצבאית של בודפשט. נעצר, נידון למוות והוצא להורג במשפטי הראווה של סטלין.
ביוגרפיה

טיבדאר שוגאר נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט לאיוש שוגאר ושל פאני ונטוך. בשנים 1912–1917 היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). הוא הצטרף לעבודת חוג גלילאו בשנת 1917, שם היה חלק מהאגף האנטי-מיליטריסטי של הקבוצה בראשות אילונה דוצ'ינסקה, מה שנקרא "הסוציאליסטים המהפכניים". הוא נעצר בתחילת השנה שלאחר מכן ונידון ל-3 שנות מאסר במה שכונה "משפט גלילאו" שהתקיים בין 19 לבין 25 בספטמבר 1918. כמו יאנוש ליקאי, גם הוא שוחרר במהלך מהפכת החרציות, וזמן קצר לאחר מכן נבחר לסגן נשיא המועצה הצבאית של בודפשט (המועצה הצבאית של בודפשט הייתה גוף מהפכני שהוקם בשנת 1918 לאחר התמוטטות החזית האיטלקית על ידי קצינים של הצבא המשותף (האוסטרו-הונגרי) וקצינים שחזרו הביתה מרוסיה. נשיאה היה אימרה צ'רניאק).
ב-17 בנובמבר 1918, בבודפשט נשא לאישה את אילונה דוצ'ינסקה שממנה התגרש ב-1922. שוגאר היה חבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) כמעט מההתחלה, ובפברואר 1919, יחד עם המנהיגים הקומוניסטיים האחרים נעצר גם הוא, אך שוחרר ב-3 במרץ בשל בעיות הריאות שלו. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שירת בחו"ל והיה מזכירו של הנציב הממשלתי של הבנק האוסטרו-הונגרי.
לאחר נפילת הרפובליקה (מ-1921) הוא חי בגרמניה ולאחר מכן בברית המועצות ועבד במנגנון של הקומינטרן. ב-15 במרץ 1938, נעצר באשמת שווא של ריגול לטובת גרמניה. נעצר ונכלא על ידי הנ.ק.ו.ד., ונידון למוות ב-1 ביוני 1938. הוצא להורג ב-16 ביוני. שמו טוהר והוא זוכה מכל אשמה ב-28 בנובמבר 1956.
ספרות

יולאן קלן: "משפט גלילאו במאה ה-20". בודפשט, 1957, הוצאת קושוט.
לקריאה נוספת

Munkásmozgalom-történeti lexikon. Szerkesztette Vass Henrik – Bassa Endre – Kabos Ernő. Budapest: Kossuth Könyvkiadó.(לקסיקון תנועת הפועלים ההונגרית) 1976. 587. o. ISBN 963 09 0412 8
Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967.(לקסיקון ביוגרפי הונגרי, עורכת ראשית אגנש קניירש)
Csunderlik Péter: "Titkos társulat zsoldján kitartott bárgyú eszmezavarosok"? - 105 éve alakult a Galilei Kör. Múlt-kor, (2013. nov. 21.) (לפני 105 שנים נוסד חוג גלילאו)
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1914. évi 6750. sz. rendelete. MNL-OL 30805. mikrofilm 210. kép 1. karton.
↑  Bp. VI. ker. polgári házassági akv. 1321/1918. folyószám
↑  A budapesti kir. törvényszék 37P.48981/2/1922. sz. ítélete.
↑  Korvin Ottó 1,800.000 korona értékű külföldi pénzt rejtett el. 8 Órai Újság 5. (1919: 92.) 5.
חורחה אוביקו

גואטמלה זהו שם ספרדי, שם המשפחה מצד האב הוא אוביקו ושם המשפחה מצד האם הוא קסטנדה
חורחה אוביקו קסטנדה (בספרדית: Jorge Ubico Castañeda; נולד ב-10 בנובמבר 1878 - 14 ביוני 1946), שנודע גם בכינוי נפוליאון של מרכז אמריקה, היה גנרל בצבא גואטמלה והדיקטטור של המדינה בין 1931 ל-1944. הוא נבחר לנשיאות בשנת 1931, בבחירות בהן היה המועמד היחיד שהתקיימו בתמיכת ארצות הברית. כחלק משרשרת ארוכה של דיקטטורים בגואטמלה, גם הוא המשיך במדיניות קודמיו ודיכא את עמו במשך שנים. בנוסף, הוא תמך רבות בחברת הפירות המאוחדת והעביר לה קרקעות על חשבון האזרחים הכפריים, ובנוסף גם תמך בדרכי התעסוקה הנתונים למחלוקת שלה. אוביקו תואר כ"אחד העריצים המדכאים ביותר שידע גואטמלה", ואף השווה את עצמו לאדולף היטלר. הוא התפטר מתפקידו רק לאחר 14 שנים בשנת 1944, לאחר מחאות פרו-דמוקרטיות נרחבות שהובילו לבסוף למהפכה הגואטמלית ולמלחמת האזרחים בגואטמלה.
ביוגרפיה

אוביקו נולד בשנת 1878 בגואטמלה סיטי, בן לפוליטיקאי במפלגה הליברלית. דעותיו הימניות של אוביקו עזרו לו לטפס בסולם הדרגות של הצבא, ובנוסף ניחן ביכולות ניהול מרשימות. גואטמלה נשלטה כמעט מאז הקמתה על ידי דיקטטורים ועריצים שנמנו עם האליטה האירופאית ורמסו את המעמדות הנמוכים, ובעיקר את צאצאי המאיה שסבלו מדיכוי וגזענות. אוביקו נמנה עם אותה אליטה לבנה ולכן, יחד עם דעותיו הפשיסטיות והגזעניות, הכסף שלו והקשרים שהיו לאביו, הוא מצא חן בעיני המפלגה הליברלית. בנוסף, גם האמריקאים מצאו אותו פוליטיקאי נוח ובעל אינטרסים דומים, מה שעזר לו בעתיד להפוך למנהיג המדינה.
ביוגרפיה > חוסר היציבות השלטונית בגואטמלה

בדצמבר 1930 נאלץ הנשיא לזארו צ'אקון להתפטר מתפקידו לאחר שלקה בשבץ מוחי. באותה תקופה גואטמלה הייתה בעיצומו של השפל הגדול וקופת המדינה נמצאה בגירעון הגדול בכל הזמנים; יורשו של צ'אקון, בודיליו פלמה, הודח בהפיכה מדינית בתוך ארבעה ימים מרגע כניסתו לתפקיד, ובמקומו נבחר הסוציאליסט מנואל מריה אורייאנה קונטררס. עם זאת, ארצות הברית שהייתה בעלת השפעה עצומה על מרכז אמריקה באותה עת, התנגדה לממשלה החדשה ודרשה מאורייאנה להתפטר; הוא נאלץ לעזוב את הנשיאות לטובת חוסה מריה ריינה אנדרדה.
כדי להשיב את היציבות השלטונית, המפלגה הליברלית החליטה לחבור אל המפלגה הפרוגרסיבית ובכך ליצור למעשה מפלגה אחת בלבד, שבראשה יעמוד אוביקו - שאמור יהיה להפוך ליורש של אנדרדה. בפברואר 1931 הוא נבחר עם 305,841 קולות בעדו[דרוש מקור], כאשר הוא המתמודד היחיד. לאחר כניסתו לתפקיד חולל שלל רפורמות שנועדו להבטיח את הישארותו בתפקיד, ובכך הפך את גואטמלה רשמית לדיקטטורה.
ביוגרפיה > שנותיו כנשיא גואטמלה

שלטונו של אוביקו אופיין כטוטליטרי, מיליטריסטי וקפיטליסטי, ובעל תמיכה רבה מארצות הברית. הסופר האמריקאי ג'ון גונתר, שביקר במדינה במהלך שנת 1941, תיאר אותה כ"מדינה שבמאה אחוז נשלטת על ידי אדם אחד". הוא אף היטיב לתאר והוסיף כי
"יש [לאוביקו] מרגלים וסוכנים בכל מקום, והוא מכיר את העניינים הפרטיים של כולם במידה מדהימה. אף סיכה לא נופלת בגואטמלה מבלי שהוא ידע על כך מיד".
בשליטתו של אוביקו גואטמלה הושוותה לא פעם ל"כלא מודרני". הוא העביר כמעט כל גוף מדיני לרשות הצבא, החל מבתי הספר, כלה בסניפי דואר ועד לתזמורות סימפוניות; אנשי צבא וגנרלים עבדו בכל עמדות המפתח הפוליטיות במדינה, ורבים מבני המעמדות הנמוכים גויסו בכפייה לצבא, בהם בעיקר צאצאי ילידים שנחשבו בעיני אוביקו לחיות שיש לחנך, והשווה זאת ל"ביות חמורים".
אוביקו ראה בגואטמלה את בת הברית הקרובה ביותר של ארצות הברית במרכז אמריקה. לכן, הוא קידם כניסה של חברות אמריקאיות לגואטמלה, ונתן להן שטחים, עובדים (בכפייה) והקלות מס. החברה הבולטת היותר הייתה חברת הפירות המאוחדת, שזכתה ליחס מיוחד מאוביקו והייתה פטורה לחלוטין ממס, כמו גם החזיקה במספר הרב ביותר של קרקעות בגואטמלה - יותר מכל גוף או אדם אחר, כולל ממשלת גואטמלה עצמה. גם מסילת הברזל היחידה במדינה הייתה בבעלותה, וכמוה גם כל מפעלי החשמל במדינה.
ב-18 בספטמבר 1934, הוצאו להורג חמישה בכירים בצבא על ידי אוביקו, לאחר שהואשמו בקשירת קשר וניסיון הפיכה כנגדו. בספרו, "גן הפרדוקס" (בספרדית: El Jardín de las Paradojas), שנכתב בשנת 1935, האשים הסופר הגואטמאלי אפריין דה לוס ריוס את מפקד המשטרה, הגנרל רודריקו אנזואטו ולנסיה, בכך שבדה את החשדות לקשירת קשר וקידם את הוצאתם להורג של הקצינים גם כשלא הייתה לו אף לא ראיה אחת. כך או כך, היה זה הגל הראשון בדרך ל'צונאמי' של הוצאות להורג שביצע אוביקו, כשבוסופו של דבר אף השווה עצמו לאדולף היטלר ואמר כי "אני כמו היטלר. קודם מוציא להורג, אחר כך שואל שאלות".
המדיניות המדכאת של אוביקו והתנהגותה השחצנית הובילו להתקוממות עממית רחבה שהובילה על ידי אינטלקטואלים, אנשי מקצוע וקציני צבא זוטרים ממעמד הביניים. לכן, ב-1 ביולי 1944 נאלץ אוביקו להתפטר. אולם הוא הותיר אחריו יורש - פדריקו פונסה, שהיה שליט בובה של אוביקו. גם לאחר לכתו המשיך פונסה להשליט את משטר הטרור והעריצות שהתווה אוביקו, וימשיך ללוות את גואטמלה עוד שנים ארוכות.
ביוגרפיה > מותו

לאחר שאובחן כסובל מסרטן הריאה ניצל את יחסו הטוב עם ארצות הברית ועבר להתגורר בגלות בניו אורלינס, שם זכה לטיפול רפואי הולם שלא היה קיים בגואטמלה. עם זאת, לאחר שנתיים מפרישתו מתפקיד נשיא גואטמלה, נפטר מהמחלה ב-14 ביוני 1946.
הארמון

אוביקו נודע גם בזכות ארמונו הענק שבפאתי גואטמלה סיטי. הארמון נבנה בהוראתו על ידי מספר רב של עובדים בכפייה, והיה "מנקר את עיניהם" של העוברים והשבים, בהם הרבה פועלים ובני ילידים שלחלק גדול מהם לא היה כסף לחשמל. השכר ששולם לפועלים עבור הבנייה היה זעום - 0.25 סנט ליום עבודה. לאחר 4 שנים של בנייה, הושלם הארמון. גג הארמון מעוטר בנחושת ירוקה, משום שירוק היה הצבע האהוב על אשתו.
ראו גם

היסטוריה של גואטמלה