stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לודוויג פון פלקנהאוזן
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון פלקנהאוזן ב-18 באוגוסט 1914 למפקד קורפוס התחלופה שהיה חלק מהארמייה השישית ולחם בחזית המערבית. ב-18 בספטמבר 1914 הפך הקורפוס שבפיקודו לפלגת הארמייה A - פלקנהאוזן, שהגנה באזור לורן, במקום הארמייה השישית שהועברה צפונה. על הצלחתו בקרבות קיבל פון פלקנהאוזן ב-23 באוגוסט 1915 את העיטור פור לה מריט, וב-15 באפריל 1916 קיבל פון פלקנהאוזן תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט. ב-17 באפריל 1916 עבר פון פלקנהאוזן לפקד על מפקדת הגנת החופים, ופיקד עליה עד ה-28 באוגוסט 1916.
ב-28 באוגוסט 1916 מונה פון פלקנהאוזן למפקד הארמייה השישית במקום רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה שעבר לפקד על קבוצת הארמיות רופרכט. ב-9 באפריל 1917 הותקפה הארמייה השישית בידי כח בריטי-קנדי משולב בקרב רכס וימי, במהלך קרב אראס. הארמייה בפיקודו של פון פלקנהאוזן ספגה יותר מ-20,000 אבדות ונהדפה מן הרכס, אותו החזיקו הגרמנים קרוב לשלוש שנים, לאחור.
בעקבות הכישלון בקרב רכס וימי, הודח גנרל פון פלקנהאוזן מתפקידו כמפקד הארמייה, ובתחילת מאי 1917 מונה למושל הכללי של בלגיה במקום גנרל מוריץ פון ביסינג, ושימש בתפקיד זה עד לסיום המלחמה.
בנובמבר 1918 לאחר שביתת הנשק, פרש פון פלקנהאוזן משירות צבאי. פון פלקנהאוזן נפטר בגרליץ ב-4 במאי 1936 והוא בן 92 שנים.
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
לסקו

| --- | --- |
סמל לסקוסמל לסקו

 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  פודקרפצקיה פודקרפצקיה
 מחוז:  לסקו
 ראש העיר:  ברברה ינקייביץ'
 תאריך ייסוד:  המאה ה-14
 שטח:  15.09 קמ"ר
 גובה:  390 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  5,254 (31 במרץ 2021)
  ‑ צפיפות:  388.6 נפש לקמ"ר (2006)
 קואורדינטות:  49°28′N 22°20′E﻿ / ﻿49.467°N 22.333°E﻿ / 49.467; 22.333
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.lesko.pl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטילסקו(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטילסקו(למפת פרובינציית פודקרפצקיה רגילה) ז'שוב פשמישל סטאלובה וולה מיילץ שוויינטו. לובלין פולין קטן  סלובקיה אוקראינהלסקו(למפת פרובינציית פודקרפצקיה מוגדלת) ז'שוב פשמישל סטאלובה וולה מיילץ שוויינטוקז'יסקיה לובלין פולין קטן  סלובקיה אוקראינהלסקו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית הכנסת של לסקו (נבנה במאה ה-17), המשמש כיום כמוזיאון ליהדות גליציה
בית העלמין היהודי בלסקו
לסקו (Lesko עד 1926 ליסקו (Lisko); בפי היהודים: לִינְסְק) היא עיירה בדרום מזרח פולין ובה כ-5,800 תושבים. גובהה הממוצע של העיירה, הנמצאת בהרי בְּיֶישְׁצַ'אדִי, המהווים חלק מהרי הקרפטים, הוא 390 מטר מעל פני הים. העיירה, הנמצאת בגליציה המזרחית, סמוכה לגבולות אוקראינה וסלובקיה, משמשת כבירת מחוז לסקו שבפודקרפצקיה. עד לחורבנה בשואה הייתה בעיירה קהילה יהודית, שהיוותה כ-60% מהאוכלוסייה.
היסטוריה

נראה שלסקו נוסדה במאה ה-14. הרשומות הראשונות שבהן היא מוזכרת הן משנת 1436, והכרזתה כעיר הייתה ב-1469, בעת שהייתה בבעלות משפחת קמיטה (Kmita). במאה ה-17 הייתה העיירה מרכז מסחר ומלאכה, ומנתה כ-1,500 תושבים. תקופת השגשוג הסתיימה ב-1704, בעת שנבזזה על ידי כוחות הצבא השוודי בעת מסע הכיבוש שלו במלחמה הצפונית הגדולה.
ב-1772, בעקבות החלוקה הראשונה של פולין, שויכה העיירה לקיסרות האוסטרית (ומ-1867 לקיסרות האוסטרו-הונגרית), עד שנת 1918, אז קיבלה פולין את עצמאותה. ב-1872 נסללה מסילת ברזל אשר עברה כשלושה קילומטרים מצפון לעיירה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שבו חולקה פולין בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, עבר קו הגבול החדש על נהר הסן. מאחר שהעיירה נמצאת על גדתו המזרחית של הנהר, היא שויכה לברית המועצות. בשנים 1940–1941 נבנו באזור העיירה ביצורים ובונקרים, כחלק מקו ההגנה הסובייטי. ביוני 1941, בימיו הראשונים של מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את הקו הסובייטי והרסו אותו. שרידי הבונקרים מצויים בעיירה עד היום. בספטמבר 1944 שוחררה העיירה על ידי הצבא האדום.
יהודי העיירה, שמנו כ-60% מהאוכלוסייה בטרם המלחמה, נספו ברובם בשואה, והקהילה המקומית חרבה ולא חודשה.
היסטוריה > לאחר המלחמה

בשנת 1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוזז הגבול בין ברית המועצות ופולין מעט מזרחה. ב-1947 נערך באזור מבצע ויסלה, אשר כלל גירוש האוכלוסייה האוקראינית שהייתה באזור, וזאת, לאחר התנגשויות אלימות בין צבא פולין ובין צבא המרד האוקראיני שהתרחשו בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. כתוצאה ממבצע זה התבצעו חילופי שטחים בין ברית המועצות ופולין, והגבול באזור העיירה הוזז ב-1951 עוד מזרחה.
העיירה וכלכלתה החלו להתאושש רק בשנות ה-50, לאחר תוכנית של ממשלת פולין, שעודדה מעבר מאזורים אחרים והתיישבות באזור העיירה.
כיום נסמך חלק מכלכלתה של לסקו על תיירות, בשל הימצאותה בהרי בְּיֶישְׁצַ'אדִי (Bieszczady) הפופולריים לטיולים ובשל קרבתה לשביל ההליכה האירופי E8 (European walking route E8).
הקהילה היהודית בלסקו

באמצע המאה ה-16 הגיעו ראשוני היהודים ללסקו, ועסקו במסחר ביינות. ידוע כי בסוף המאה ה-16 כבר הייתה הקהילה יהודית בגודל של כ-20 משפחות, וכללה בית כנסת, בית ספר ובית חולים לעניים. ב-1617 כבר מוזכר בית הכנסת הגדול של העיירה. בפנקס ועד ארבע ארצות מופיעה לינסק לראשונה ב-1713.
משנת 1782 ישב הרב מנחם מנדל הורוביץ (מחבר "ליקוטי מהר"ם") על כס הרבנות, והחל שושלת רבנים שנמשכה עד מלחמת העולם השנייה. בנו, רבי נפתלי צבי הורוביץ המפורסם על שם רבנותו ברופשיץ כיהן גם הוא לתקופה ברבנות לינסק. בנו של רבי נפתלי צבי, רבי אברהם חיים כיהן ברבנות לינסק וכן צאצאיו מילאו תפקיד זה עד השואה (ראו חסידות לינסק). רוב היהודים בלסקו היו חסידים, והתקיימו בה חצרות של חסידות צאנז, בעלז, דינוב, רוז'ין וסדיגורה.
ב-1886 פרצה בעיירה שרפה שכילתה את רוב בתי היהודים.
ב-1910 נמנו בעיירה כ-2,800 יהודים ו-2,000 פולנים ואוקראינים. פרנסתם של רוב היהודים הייתה על מסחר. מלחמת העולם הראשונה ומאבקי העצמאות האוקראיניים והפולניים שבסופה הביאו לירידה באוכלוסייה היהודית בעיירה, וב-1921 נמנו בה 2,338 יהודים.
הקהילה היהודית בלסקו > פעילות ציונית

אף על פי שכבר בסוף המאה ה-19 החלו לפעול ארגונים ציוניים בלסקו, הייתה זו פעילות בהיקף מצומצם ולא משכה רבים. רק לאחר מלחמת העולם הראשונה נוסדו מוסדות וסניפים של ארגונים ציוניים כמו: "הציונים הכלליים", "פועלי ציון", "המזרחי", "השומר הצעיר" ו"דרור-פרייהייט". בקיץ נהגו תנועות הנוער לקיים פעילויות בהרים המיוערים שבסביבת העיירה. במיוחד בלטה בפעילותה התרבותית תנועת השומר הצעיר. שנות השיא של התנועה הציונית בעיירה היו בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. במחצית שנות ה-30 החלה בקרב חלק מהצעירים תופעה של רצון להשתלבות בעולם הלא יהודי ואף להתבוללות ופעילות התנועות הציוניות דעכה במידה מסוימת.
הקהילה היהודית בלסקו > השואה

ב-9 בספטמבר 1939 השתלטו כוחות הוורמאכט על העיירה ושהו בה כשבועיים תוך שהם בוזזים חלק גדול מהחנויות שהיו רובן ככולן בבעלות יהודית. לאחר כשבועיים נכנסו כוחות הצבא האדום לעיירה מתוקף הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. חלק מיהודי העיירות הסמוכות, שהיו בשליטת הנאצים שכבשו את האזור שממערב ללסקו, נשלחו על ידי הגרמנים ללסקו. הסובייטים מינו יהודי כמושל העיירה, והיגלו 100 יהודים שהוגדרו כ"בורגנים" למקומות שונים במזרח, כולל למחוז היהודי האוטונומי (בירוביג'ן). בתקופת השלטון הסובייטי נסגרו כמעט כל החנויות ורוב היהודים מצאו את עצמם חסרי פרנסה ורעבו ללחם. השלטון הסובייטי איפשר ליהודים לעבוד לפרנסתם בעבודות יזומות שחייבו חילול שבת.
ב-24 ביוני 1941, כחלק ממבצע ברברוסה, כבש הצבא הגרמני את לסקו. בעיר הוקם גטו וכראש היודנראט מונה עורך דין בשם לאון טייך, שהגיע מהעיירה דרוהוביץ' בתחילת 1940. היהודים נלקחו לעבודות כפייה, בין היתר, בבניית גשר על נהר אוסלאו. לגטו הובאו גם זקנים וחולים מהכפרים שבסביבה ושררו בו תנאי רעב וצפיפות קשים. חיסול הגטו התרחש ב-14 באוגוסט 1942. לאחר שנערכה סלקציה, נלקחו כ-100 זקנים ונכים לבית העלמין היהודי ושם נורו למוות. יתר היהודים הועברו למחנה הריכוז זאסלב. בספטמבר באותה שנה נורו למוות בזאסלב כ-500 מיהודי לסקו. ב-9 בספטמבר הועברו 2,000 מיהודי לסקו ממחנה הריכוז זאסלב אל מחנה ההשמדה בלז'ץ ושם נרצחו כולם. כ-70 יהודים, שהסתתרו בעיירה ונתפסו, נורו עד קיץ 1943 בבית העלמין היהודי של לסקו. על פי עדות אחרת, 1,000 מיהודי העיר נשלחו ישירות אל מותם בבלז'ץ, עוד בטרם הגירוש למחנה הריכוז זאסלב.
אתרים בעלי עניין

כנסיית הקהילה של ביקור מרים הבתולה המבורכת (Kościół parafialny pw. Nawiedzenia Najświętszej Maryi Panny) – כנסייה שנבנתה ב-1539 על ידי פיוטר קמיטה סוביינסקי, ממשפחת האצולה קמיטה ששלטה באזור. הכנסייה נבנתה מאבן ומלבנים בסגנון גותי מאוחר. ב-1889 היא נבנתה מחדש, תוך הכללת אלמנטים מהכנסייה המקורית. בסמוך לכנסייה נבנה בשנים 1725–1764 מגדל פעמונים.
בית הכנסת של לסקו  – נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-17, והחליף בית כנסת שנבנה מעץ. פנים בית הכנסת נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה. באין קהילה יהודית במקום, רק בשנות ה-60 הוחל באופן הדרגתי בשיפוץ בית הכנסת. כיום נמצאת במקום גלריה לאמנות. כמו כן, מוצגים במרפסת בניין בית הכנסת נתונים על כל הקהילות היהודיות באזור.
קירקוט (בפולנית: בית עלמין יהודי) – בית העלמין היהודי של העיירה, ובו מעל ל-2,000 מצבות. חלק מהמצבות מתוארכות למאה ה-16. זהו אחד מבתי העלמין היהודים העתיקים ביותר בפולין.
בית העירייה – נבנה ב-1896.
ראו גם

חסידות לינסק
הערות שוליים

↑  ראו ויקיפדיה האנגלית (אנ')
↑  ראו ויקיפדיה האנגלית (אנ')
↑  על פי רשימה באתר holocaust-info.
↑  עדות ד"ר וולאך שהוחבא על ידי חסיד אומות העולם בלסקו וניצל מהשואה, ספר יזכור של הקהילה, עמ' 300
↑  מתוך מדריך לונלי פלנט,Lesko Sights
↑  על בית העלמין כולל תצלומי מצבות רבות (בפולנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559882305171  GND: 4324284-4  LCCN: n82036177  MusicBrainz: 49a583a4-1f38-44f6-a397-0c77dd379938  NKC: ge905426  VIAF: 141912178   WorldCat (עם VIAF): 141912178
לוק ניליס

לוק ניליס (נולד ב-25 במאי 1967 בהאסלט, בלגיה) הוא כדורגלן עבר בלגי. הוא סיים את הקריירה שלו מוקדם במדי קבוצת אסטון וילה האנגלית בעונת 2000–2001, אחרי שהוא שבר את רגלו במהלך משחק, כתוצאה מהתנגשות בשוער ריצ'רד רייט.
מועדוניו הקודמים היו קיי אף סי וינטרסלג, אנדרלכט ופ.ס.וו. איינדהובן. במהלך תקופתו במדי פ.ס.וו. ההולנדית, ניליס היה חלק מאחד מזוגות החלוצים הפוריים ביותר באירופה יחד עם רוד ון ניסטלרוי. בעונת 1998–1999, ניליס וון ניסטלרוי כבשו יחדיו 55 שערי ליגה, לבדם. ון-ניסטלרוי סיים כמלך השערים, וניליס במקום השני. בעונה שלאחר מכן, האחרונה של ניליס במועדון, צמד החלוצים האימתני כבש 48 שערי ליגה.
ניליס שיחק 56 פעמים במדי הנבחרת הבלגית, וכבש במדיה 10 שערים. אף על פי שבמדי המועדונים בהם שיחק כבש בצרורות, שערו הראשון במדי הנבחרת נפל רק במהלך הופעתו ה-24 בנבחרת (ניצחון 0–9 על זמביה). ניליס שיחק במהלך טורנירי מונדיאל 1998 ויורו 2000, שאותו אירחה במשותף בלגיה יחד עם הולנד.
תארים > קבוצתיים

אליפות בלגיה: 4 פעמים - 1987, 1991, 1993 ו-1994.
הגביע הבלגי: 3 פעמים - 1988, 1989 ו-1994.
אליפות הולנד: פעמיים - 1997, 2000.
הגביע ההולנדי: פעם אחת - 1996.
תארים > אישיים

כדורגלן השנה בהולנד: פעם אחת - 1995.
כדורגלן השנה בבלגיה: 1996
מלך השערים בהולנד: פעמיים - 1996 ו-1997.
מבצע פליקס

מבצע פליקס (בגרמנית: Unternehmen Felix) הוא שם תוכנית צבאית להשתלטות משותפת של גרמניה הנאצית והמדינה הספרדית על גיברלטר. חשיבותו הייתה בהשתלטות על מצר גיברלטר מתוך כוונה לחסום את הים התיכון בפני הצי המלכותי הבריטי. לבסוף מבצע זה לא יצא אל הפועל בשל חוסר הסכמות בין אדולף היטלר ופרנסיסקו פרנקו.
רקע

בסוף אוקטובר 1940 נערכה "פגישת אנדיי" בין קנצלר גרמניה אדולף היטלר ושליט ספרד פרנסיסקו פרנקו. בפגישה, שנערכה בקרון הרכבת של היטלר באנדיי, על הגבול בין צרפת הכבושה לספרד, דנו השניים על הצטרפות ספרד למדינות הציר. זאת לאחר שעד אז, שמרה המדינה הספרדית, שזה עתה יצא ממלחמת אזרחים עקובה מדם, על מדיניות נייטרלית. במהלך הפגישה, שארכה כ־7 שעות, הציב פרנקו מספר דרישות כתנאי להצטרפות ספרד אל מדינות הציר. הוא דרש מגרמניה את מרוקו הצרפתית, את עיר הנמל אוראן באלג'יריה, שטחים נוספים על אדמת אפריקה וכן דרישות נוספות. למשל, אספקה גרמנית לצבא הספרדי המשתקם:
400–700 אלף טונות תבואה.
כל הדלק שהצבא הספרדי יזדקק לו.
כל הציוד החסר לצבא הספרדי.
ארטילריה, מטוסים וכוחות מיוחדים לכיבוש גיברלטר.
כמה ימים לאחר מכן, אמר היטלר לבן בריתו מנהיג איטליה הפשיסטית, בניטו מוסוליני, כי היה מעדיף שיעקרו שלוש או ארבע משיניו, מאשר להיפגש שוב עם פרנקו. ההיסטוריונים חלוקים בדעתם בשאלה האם פרנקו דרש דרישות מוגזמות כתנאי לכניסתה של ספרד למלחמה, או נקב מלכתחילה במחיר לא מציאותי כדי לסכל את תוכניותיו של היטלר.
תוכנית

בנובמבר 1940, הוציא היטלר הנחיה המפרטת את פרטי מבצע פליקס, החל במשימות סיור של סוכנים גרמנים כדי לחקור את ההגנות ואת שדה התעופה של גיברלטר. יחידות מיוחדות של מחלקת המודיעין החוץ הגרמני, "בשיתוף פעולה מוסווה עם הספרדים", יגנו על האזור מפני ניסיונות בריטיים לגלות הכנות למתקפה. הכיבוש תוכנן ליום ה־39 מפלישת הכוחות הגרמניים לספרד. אסטרטגיית הקרב של היטלר הייתה בניית כוח התקפה משני קורפוסים, דיוויזיית SS וגיס אווירי. על הקורפוס ההררי ה-49 של הוורמאכט תוטל המשימה להתמודד עם חיל המצב של גיברלטר, המונה כ־11,600 חיילים. אגפי הקורפוס ה-39, יוגנו על ידי דיוויזיית ה-SS, שהייתה אמורה לעמוד מוכנה לכיבוש פורטוגל, במקרה של איום בעלות הברית ממערב. הלופטוואפה יכבוש שישה שדות תעופה בקו החוף האטלנטי וסביבתו, כדי לשגר מטח אווירי על הצי המלכותי. הפיקוד העליון של הוורמאכט מיפה את מבצע פליקס בדייקנות קפדנית: ארבעה תותחים להגנה על האגף המזרחי, עוד ארבעה מדרום, והסתערות במבנה של שלוש שדרות על העיירה. לבסוף יבצעו הסתערות על הסוללה המלכותית של הצי הבריטי. הגרמנים הקציבו משלוח של 13,000 טון של תחמושת, 7,500 טון דלק ו-136 טון מזון מדי יום כדי להאכיל את החיילים.
סיכול המבצע

המגבלה היחידה שמנעה מהיטלר את להוציא לפועל את מבצע פליקס ולכבוש את גיברלטר היה חוסר ההסכמה הספרדי. על פי התוכנית, פרנקו יאשר בחשאי להנהגה הנאצית מעבר חופשי של חיילים גרמנים דרך ספרד, אך באופן רשמי יציג מחאה דיפלומטית. בכך יסווה את שיתוף הפעולה שלו, מול האשמות הבריטיות על הפרת המחויבות הספרדית לנייטרליות. עם זאת, ממילא פרנקו לא יכל לשכנע את בריטניה שהמהלך נעשה בניגוד לרצונו, שכן המודיעין הבריטי כבר ידע לפרטים על תוכניתו של היטלר לכיבוש גיברלטר. להערכת המודיעין הבריטי לבמצע היו סיכויי הצלחה גבוהים, מה שהדאיג מאוד את ממשלת בריטניה מפני האיום הגרמני על גיברלטר. וינסטון צ'רצ'יל הודה ששני חששותיו הגדולים באותו שלב של המלחמה היו אובדן גיברלטר והתקפות על שיירות הספינות באוקיינוס האטלנטי. צ'רצ'יל חשש שאחרי אפריל 1941 עלולים הנאצים לאבד את סבלנותם, ולשלוח את הוורמאכט לכבוש את גיברלטר גם ללא הסכמת פרנקו, שממילא לא יכל להציג התנגדות צבאית אפקטיבית. צ'רצ'יל הבין שגיברלטר לא תוכל לעמוד מצור גרמני, ולכן דבק באסטרטגיה של מניעת ההתקפה הגרמנית.
על פי הצעתו של נספח הצי בשגרירות בריטניה במדריד, אלן הילגרת', פתח צ'רצ'יל באחד ההימורים הפוליטיים הנועזים ביותר של המלחמה: חלוקת שוחד של 13 מיליון דולר לראשי צבא ספרד. אלה בתמורה יבטיחו שפרנקו יעמוד במחויבותו לנייטרליות, אם יהיה צורך בכך, על ידי הפיכה צבאית. הכסף החל לזרום כבר בקיץ 1940, לפני הפגישה של היטלר עם פרנקו.
באמצע 1941 פנה הצבא הגרמני מזרחה בעת הפלישה לברית המועצות. למקרה כיבוש גרמני של טריטוריית גיברלטר הכינו בעלות הברית תוכנית שכונתה "מבצע פילגרים" (אנ'), במסגרתה תכננו לכבוש את האיים הקנריים כדי להשיג אחיזה ימית כלשהי באזור.
הערות שוליים

↑  נדב איל, כתב מעריב באירופה, השוחד ששינה את מלחמת העולם ה-2, באתר nrg‏, 16 באוקטובר 2008
| זירות ומערכות במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| הזירה האירופית | המערכה בפולין • מתקפת הסאר • המלחמה המדומה • המערכה בנורווגיה • המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה • הקרב על בריטניה • המערכה בבלקן • מבצע ברברוסה • החזית המזרחית • הזירה האיטלקית • החזית המערבית |  |
| המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט | מלחמת סין–יפן השנייה • המערכה באוקיינוס השקט • המערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט • הזירה הדרום-מזרח אסייתית • מבצע סערת אוגוסט |  |
| הים התיכון, המזרח התיכון וצפון אפריקה | הקרב על הים התיכון • המערכה בצפון אפריקה • המערכה במזרח התיכון • המערכה במזרח אפריקה • המלחמה האנגלו–עיראקית • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן |  |
| זירות ומערכות אחרות | המערכה באוקיינוס האטלנטי |  |
| מערכות שלא יצאו אל הפועל | מבצע טננבאום: כוונות לכיבוש שווייץ וליכטנשטיין • מבצע ארי-הים: כוונות לכיבוש בריטניה • מבצע איקרוס: כוונות לכיבוש איסלנד • כוונות לכיבוש היישוב היהודי בארץ ישראל (התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש • תוכנית המבצר האחרון) • מבצע גרין: כוונות לכיבוש אירלנד • מבצע הרקולס: כוונות לכיבוש מלטה • מבצע פליקס: כוונות לכיבוש ספרד וגיברלטר • מבצע נפילה: כוונות לכיבוש יפן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590877805171  LCCN: sh2012003190
מוטי בריל

מרדכי (מוטי) בריל (נולד ב-1953) הוא מהנדס גרעין ישראלי, כיהן כראש עיריית ערד בין השנים 2003–2007.
ביוגרפיה

נולד ב-1953 בערך. למד הנדסה גרעינית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וקיבל תואר דוקטור.
בשנת 1976 החל לעבוד בקרייה למחקר גרעיני על יד דימונה, ומילא בה מספר תפקידים. במקביל, עמד בראש "הקרן לפיתוח ערד" - ארגון עזרה לנזקקים בעיר.
בשנת 2003 התמודד בבחירות לעיריית ערד בראש רשימה עצמאית בשם "כיוון אחר". הוא זכה בכ-29% מקולות הבוחרים, שני למועמד הליכוד משה אדרי, אך גבר על אדרי בסיבוב השני ונבחר לראשות העירייה, הראשון בערד שלא נבחר מטעם מפלגת העבודה.
בשנת 2004 פרסם העיתנאי דניאל בן סימון ריאיון עם בריל, במהלכו השמיע בריל אמירות קשות כנגד העולים מארצות ערב בעיירות הפיתוח והעולים דוברי הרוסית בערד. בעקבות כך, עלו קריאות להדחתו. בריל הגיש תביעת דיבה נגד בן סימון בטענה כי דבריו סולפו והוצגו באופן שנשמע גזעני ושהכותרת שניתנה להם מעוררת קונוטציות גזעניות. תביעתו נדחתה.
בשנת 2007 לא הצליח להעביר תקציב במליאת העירייה, והודח עקב כך מתפקידו על ידי שר הפנים מאיר שטרית ולעיר מונתה ועדה קרואה בראשות גדעון בר לב. עתירה שהגיש בריל לבג"ץ כנגד ההדחה - נדחתה.
שנים אחר כך טען בריל כי חברת מפלגתו טלי פלוסקוב הייתה זו שבהתנגדותה לתקציב הביאה להדחתו לאחר שסירב להצעתה לתקצב באופן לא הגון לכאורה מיזמים הקשורים בקהילת דוברי הרוסית בערד. פלוסקוב הכחישה את הטענות.
כיום בריל מתנדב ב"פורום אקדמאים למודעות גרעינית" הפועל "להגביר את מודעות הציבור, לייעץ, ולסייע לגורמים המקצועיים לטפל בנושא בצורה הטובה ביותר".
מתגורר בגן יבנה.
הערות שוליים

↑  ילקוט הפרסומים 5246, עמ' 866 - 868
↑  ארצי חלפון, ערד: עובד הכור האטומי זכה בראשות העיר, באתר ynet, 12 בנובמבר 2003
↑  דניאל בן סימון, אוי לא, ממש כמו דימונה, באתר הארץ, 28 ביולי 2004
↑  דניאל בן סימון, ממש כמו אורי אור, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2004
↑  אורן פרסיקו, זכרון גורלי, באתר העין השביעית, 23 בנובמבר 2010
↑  ענת ברשקובסקי, משרד הפנים הדיח את ראש עיריית ערד, באתר ynet, 6 באוגוסט 2007
↑  בג"ץ 6827-07 אתר "פסק דין".
↑  יניר יגנה‏, ראש עיריית ערד לשעבר: "לא עצוב על מות דוד רותם, היה בריון", באתר וואלה, 10 ביוני 2015
↑  ראש עיריית ערד לשעבר: "אני לא עצוב על מותו של דוד רותם", באתר מעריב אונליין, 10 במאי 2015
↑  עלינו, אתר הפורום.
מוזיאון השואה של אילינוי

| --- | --- |

חזית הכניסה והיציאה של מוזיאון השואה של אילינוי. הכניסה מחלקו השחור של הבניין והיציאה מחלקו הלבן.
חזית הכניסה והיציאה של מוזיאון השואה של אילינוי. הכניסה מחלקו השחור של הבניין והיציאה מחלקו הלבן.
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון שואה
 כתובת:   9603 Woods Drive  Skokie, Illinois
 מיקום:  אילינוי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  הקרן לזיכרון השואה של אילינוי
 מייסדים:  הקרן לזיכרון השואה של אילינוי
 מבקרים בשנה:  300,000
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2009
 תאריך פתיחה רשמי:  1981 
 אדריכל:  סטנלי טייגרמן
 קואורדינטות:  42°03′23″N 87°45′39″W﻿ / ﻿42.0565°N 87.760777777778°W﻿ / 42.0565; -87.760777777778
 ilholocaustmuseum.org
  (למפת שיקגו מוגדלת) מוזיאון השואה של אילינוי(למפת שיקגו רגילה) מוזיאון השואה של אילינוי אזור המוזיאון
 אזור המוזיאון
 
החזית הראשית (מזרחית) של המוזיאון (הרכבת תמונות)
חדר אנדרטת הזיכרון שבמוזיאון
החזית האחורית (מערבית) של מוזיאון השואה של אילינוי
מוזיאון ומרכז החינוך בנושא השואה של אילינוי (באנגלית: Illinois Holocaust Museum and Education Center) הוא מוזיאון, מבנה הנצחה ומרכז הפצת מידע בנושא השואה, הממוקם בסקוקי שבאילינוי, ארצות הברית. המוזיאון נפתח באפריל 2009 ועלות הקמתו הייתה 45 מיליון דולר. זהו המוסד הגדול ביותר להסברת השואה במערב התיכון.
מיקום

המוזיאון הוקם בסקוקי – פרוור של שיקגו שיש בו קהילה יהודית מפותחת המונה כמחצית מאוכלוסייתו, ובכללה מספר גדול של  ניצולי שואה. בשנים 1977 ו-1978 ניהלה המפלגה הנאצית האמריקנית מאבק על זכותה לקיים מצעד בפרוור. ההתנגדות המתוקשרת של תושבי הפרוור למצעד זה נחשבת לציון דרך במאבק בגזענות בארצות הברית. סיפור המאבק מתואר בסרט התעודרמה סקוקי.
מוצגים

המוצגים במוזיאון כוללים חפצים אותנטיים הקשורים לשואה, כגון קרון משא שנשא קורבנות שואה אל מחנה ההשמדה אושוויץ, עותקים של מוצגים מפורסמים ממוזיאוני שואה אחרים, עדויות מצולמות מתקופת השואה וראיונות מצולמים עם ניצולי שואה. מוצגי ההמחשה כוללים הדפסי תמונות מוגדלות על קירות המוזיאון, הנותנים למבקר תחושה שהוא מצוי במקום ובזמן שבהם צולמו התמונות. מחוץ לשטח התצוגה ישנם מבני אנדרטאות, גלריית ציורים בהשראת השואה, הסברים על אודות העמותה שהקימה את המוזיאון ועל אודות דרך הקמת המוזיאון, אולם כינוסים וחנות מזכרות. שטח תצוגה נפרד מוקדש לילדים הבאים לבקר במוזיאון.
לבד מהשואה עצמה, המוזיאון מציג גם את אופן עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, את ההתרחשות הכללית במלחמת העולם השנייה, את תלאותיהם של הניצולים אחרי המלחמה, מספר רציחות עמים שהתרחשו לפני מלחמת העולם השנייה ואחריה ואת תולדות המאבק בגזענות. אחד המוצגים עוסק במאבק המפלגה הנאצית האמריקנית, בסוף שנות השבעים לנהל מצעד באותו פרוור בו ממוקם כיום המוזיאון עצמו. חלק מהראיונות נערכו עם ניצולי רצח העם ברואנדה, שהתקיים כעשר שנים לפני פתיחת המוזיאון.
לצד רצח העם היהודי בשואה, המוזיאון מנציח גם רציחות עמים וקבוצות אחרות בידי הנאצים בזמן השואה ולפניה. מקומם של הצוענים, ההומוסקסואלים, הקומיסרים והנכים לא נפקד. יתרה מזאת, המוצגים מוצגים ברובם על פי סדר היסטורי ולכן המבקר העוקב אחרי מסלול התצוגה המתוכנן נחשף לתוכנית T4 - אותנסיה לפני היחשפותו לשואת היהודים. המוזיאון מציג גם את פרשת חטיפתם לאימוץ של אלפי תינוקות פולנים בעלי מראה ארי.
אדריכלות

מבנה המוזיאון תוכנן בידי האדריכל סטנלי טייגרמן (Stanley Tigerman). שטח המבנה הוא כ-20 אלף מטרים רבועים. בתכנון התצוגה הצטרף אל טייגרמן יצחק מיינץ, מנהל יד ושם לשעבר. מוצגי השואה תופסים את קומתו הראשונה של המוזיאון יחד עם האודיטוריום, אולם הכניסה, המלתחות, דוכני המודיעין ומועדון החברים, הקופות, הספרייה, אולם היציאה וחנות המזכרות. מבני האנדרטאות והגלריה תופסים את הקומה העליונה ומרכז הכינוסים, ההסברים על אודות דרך הקמת המוזיאון, הקפיטריה, כיתות הלימוד ואגף הילדים מצויים במרתף. המשרדים מצויים באגף המערבי של הביניין.
לבניין יש שלושה אגפים. האגף המערבי הוא האגף האחורי. צבע קירותיו החיצוניים הוא אפור. האגף הצפוני לבן והאגף הדרומי היא שחור. חזית הכניסה לבניין, החזית המזרחית, מחולקת לשניים בין האגף הדרומי השחור והאגף הצפוני הלבן. חציה הדרומי השחור של החזית המזרחית מכיל את דלתות הכניסה והוא בעל פרטים עם פינות חדות. חציה הצפוני הלבן של החזית המזרחית מכיל את דלתות היציאה הוא לבן והוא בעל פריטים עם פינות מעוגלות. בין שני חצאי החזית חוצצים מבנים דמויי לפידים. אולם חזית הכניסה אינה ניתנת לצפייה במלואה, משום שהיא פונה אל סמטה צרה שהמדרכה היחידה שלה היא זו הצמודה למוזיאון ומעברה השני של הסמטה מצוי קיר ההגבהה של הכביש המהיר I-94.
החמצה נוספת בתכנון המוזיאון היא אי השימוש בשמורת הטבע המיוערת שלצידו לשם המחשת היערות הסמוכים למחנות ההשמדה בפולין, בניגוד לאנדרטת הקרון שביד ושם בירושלים. שטח המוזיאון הצמוד ליער מכיל את מגרש החניה.
ניהול

המוזיאון מנוהל בידי הקרן לזיכרון השואה של אילינוי (באנגלית: Holocaust Memorial Foundation of Illinois). הקרן ניהלה קודם מוסד קטן להנצחת השואה במבנה של חנות ברחוב מיין בסקוקי. הקרן נוסדה בעקבות ניסיונות הנאצים לצעוד במקום ובמשך השנים היא גייסה הון מספק להקמת המוזיאון. מנהלו הראשון של המוזיאון מטעם הקרן הוא ריצ'רד הירשהאוט (Richard S. Hirschhaut). האוצרת היא בתני פלמינג (Bethany Fleming).
בטקס פתיחת המוזיאון, ב-19 באפריל 2009 נכחו חתן פרס נובל לשלום, אלי ויזל, העוסק בפעילויות חינוכיות להנצחת השואה ונשיא ארצות הברית בדימוס ביל קלינטון. נשיאי ארצות הברית ומדינת ישראל, ברק אובמה ושמעון פרס ברכו את המשתתפים בטקס בשידור ישיר מלישכותיהם.
הערות שוליים

↑  Attempted Nazi March of 1977 and 1978 in Skokie, Digitized Document Collection of Skokie Public Library
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576617605171  GND: 1163483206  ISNI: 0000 0004 0397 7976  LCCN: no2008063011  VIAF: 158661339   WorldCat (עם VIAF): 158661339