stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל-ח'אלסה
היסטוריה

הכפר אל-ח'אלסה היה קיים כבר בשנת 1596, אך במהלך השנים היו תקופות בהן לא היה מיושב. במאה ה-19 התיישב במקום השבט הבדואי ערב אל-ע'וארנה. תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, ועסקו בחקלאות ובמסחר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר בשטח המנדט הצרפתי; תושבי אל-ח'אלסה, בהנהגת כאמיל אפנדי, התנגדו לשלטון הצרפתי ונלחמו בו, מתוך נאמנות למלך פייצל בדמשק. ב-1 במרץ 1920 התקיפו לוחמים מהכפר את אנשי היישוב היהודי תל חי והרגו שמונה מהמתיישבים, ובהם יוסף טרומפלדור. הקרב על תל חי היה למיתוס ציוני של הקרבה בקרב אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל שהנחילו אותו הלאה לדורות הבאים של מדינת ישראל.
בשנת 1924 סופח האזור למנדט הבריטי. עקב כך נותקו תושבי עמק החולה מעיירת השוק המרכזית, מרג' עיון, ואל-ח'אלסה הפכה למרכז החדש ומספר תושביה גדל באופן משמעותי. הבריטים בנו מצפון-מערב לכפר תחנת משטרה. בתקופת המרד הערבי 1939-1936 שיתפו תושבי הכפר פעולה עם הבריטים ואף עם היישוב. מנהיג הכפר סייע לקרן הקיימת לישראל ברכישת קרקעות באזור. סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל העריך את אוכלוסיית הכפר ב-1,840 תושבים, על שטח של 11,280 דונם, מתוכם 20 דונם שטח בנוי.
עם תום המנדט הבריטי, ב-15 באפריל 1948, התפנו הבריטים מהאזור ומסרו את בניין המשטרה לידי הערבים. בתקופה זו היו בכפר בין 35 ל-80 לוחמים. במאי 1948, אחרי כיבוש צפת בידי כוחות ההגנה במסגרת מבצע יפתח, נמלטו תושבי אל-ח'אלסה לכפר הסמוך הונין. הלוחמים שנשארו להגן על הכפר הובסו בהמשך אותו החודש על ידי כוחות ההגנה. בספטמבר 1948 נמלטו פליטי הכפר מהונין ללבנון, בעקבות פשיטה של חטיבת כרמלי על הכפר.
בדצמבר 1949 הוקמה במקום מעברה לעולים מתימן ועיראק, שנקראה חלסה. בהמשך הפכה המעברה ליישוב "קריית יוסף" (על שם יוסף טרומפלדור), ששמו שונה ל"קריית שמונה", לזכר שמונת נופלי מאורעות תל חי.
כיום משמש מסגד הכפר כמוזיאון לתולדות קריית שמונה, וביתו של מנהיג הכפר משמש כמרכז קהילתי. המסגד נמצא בשטח פארק הזהב, הפארק העירוני המרכזי של העיר.
ראו גם

הונין
הערות שוליים

1 2  נתונים מסקר הכפרים (1,945) שהוצגו מחדש בספר Hadawi Village statistics 1,945 Classification of Land and Area Ownership in Palestine Beirut 1,970 ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  מפה עם סימון אדמות הכפר, 1945-1950 (בשוליים התחתונים של הגליון), באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
↑  סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל, טבלה 10, מאתר הספרייה הלאומית, ‏אפריל 1945 (באנגלית)
↑  יואב גלבר, חסימת השיבה, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, אור יהודה: דביר, 2004, עמ' 288
אל-מנופיה

אל-מנופיה (בערבית: المنوفية) הוא אחד מ-27 מחוזות מצרים הממוקם בצפון מצרים, על גדות הנילוס, מדרום למחוז אל-ע'רביה ומצפון לקהיר. נכון לשנת 2015, מתגוררים במחוז כ-3.9 מיליון תושבים ושטחו הוא כ-2,543.03 קמ"ר.
בירת המחוז היא שיבין אל קום. האוכלוסייה באל-מנופיה היא כפרית מאוד, כאשר רק כ-20.6% מתושבי המחוז מתגוררים בערים. מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-8 נפות. בנפה הגודלה ביותר "אשמון" מתגוררים כ-800 אלף תושבים ומרכזה בעיר אשמון.
אל-מנופיה ידוע בייצור גידולים חקלאיים כמו כותנה, תירס וחיטה, כמו כן גידולי ירקות כגון תפוחי אדמה ושעועית ירוקה אשר חלק גדול מגידולים אלו מיוצא.
שניים מנשיאי מצרים נולדו בשטח המחוז- אנואר סאדאת וחוסני מובארכ.
אל-חיד

| --- | --- |

אל-חיד ממעוף הציפור
 מדינה / טריטוריה:  בחריין בחריין
 מחוז:  מוחארק (מחוז) מוחארק
 גובה:  3 מטרים
 דת:  אסלאם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  15,064 (2010)
 קואורדינטות:  26°15′N 50°39′E﻿ / ﻿26.25°N 50.65°E﻿ / 26.25; 50.65 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בחריין מוגדלת) מנאמה מוחארק עוואלי רפאע עיסא ג'בל א-דוחן איי חוואר  דורת אל-בחריין קטר ערב הסעודית  ערב הסעודית  מפרץ בחרייןאל-חיד(למפת בחריין רגילה) מנאמה מוחארק עוואלי רפאע עיסא ג'בל א-דוחן איי חוואר  דורת אל-בחריין קטר ע ר ב  ה ס ע ו ד י ת  מפרץ בחרייןאל-חיד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אל-חיד (בערבית: الحد; תעתיק מדויק: אלחד) היא עיירה בבחריין, הממוקמת על לשון יבשה בדרום־מזרחו של האי מוחארק. בעיירה אוכלוסייה גדולה של מוסלמים סונים, של בדואים משבט הואלה ושל ערבים ממוצא אפריקאי גובהה של אל-חיד הוא 3 מטרים.
לפני שגילו את מרבצי הנפט הקיימים בבחריין, תושבי אל-חיד עסקו בעיקר בדיג ובתעשיית שליית הפנינים. להקות רבות בבחריין שסוגתן העיקרית היא מוזיקת פיג'ירי הוקמו באל-חיד.
אל-חיד התנהלה בעבר כרשות מקומית בפני עצמה, אך לאחר שינויים מנהליים במדינה ב-2002 היא הפכה לחלק ממחוז מוחארק המתפקד כרשות המקומית של כל האי. מדרום לעיירה קיים אזור תעשייה שנקרא "אזור תעשייה אל-חיד", שנוצר באמצעות אחזור קרקע. בנוסף למספר מפעלים, אזור התעשייה כולל בתוכו, תחנת כוח, מפעל להתפלת מים להשקיה ולשתייה (המספק 75% מדרישות המים של בחריין) ומבדוק (מתקן לטיפול בכלי שיט וסירות).
אל-חיד נמצאת דרומית לנמל התעופה הבינלאומי בחריין ולעיר עראד. הגשר (causeway) על שם השייח' ח'ליפה מחבר את אל-חיד לג'ופאיר שנמצאת על האי הגדול של בחריין.
משרדים ממשלתיים

מטהו של הארגון לנמלים, ספנות ועניינים ימיים של משרד התחבורה הבחרייני נמצא בבניין 702 באל-חיד.
חינוך

משרד החינוך הבחרייני מפעיל בעיירה כמה בתי ספר ממשלתיים. בתי ספר לבנים הקיימים בעיירה הם: חטיבת הביניים לבנים באל-חיד ובית הספר היסודי לבנים דרום אל-חיד. בתי ספר הממשלתיים לבנות בעיירה הם: חטיבת הביניים לבנות על שם אסמה ד'את אל-נקווין ובית הספר היסודי אל-חיד לבנות.
הערות שוליים

↑  R. B. Serjeant, Fisher-Folk and Fish-Traps in Al-Baḥrain, Bulletin of the School of Oriental and African Studies, University of London, Vol. 31, No. 3 (1968), pp. 486-514
↑  "Tip Top Globe". נבדק ב-3 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Contact Us" Ministry of Transportation.
↑  "Directory."
אל-חפה (נפה)

| --- | --- |
 מדינה:  סוריה סוריה
 מחוז:  מחוז לטקיה
 נפות בנפה:  5
 בירת הנפה:  אל-חפה
 שטח:  569.81 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בנפה:  81,213 (2004)
 קואורדינטות:  35°35′00″N 36°02′00″E﻿ / ﻿35.583333333333°N 36.033333333333°E﻿ / 35.583333333333; 36.033333333333 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מפת נפת אל-חפה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
נפת אל-חפה (בערבית: منطقة الحفة) היא נפה במזרח מחוז לטקיה שבסוריה. העיר המרכזית בנפה היא העיר אל-חפה. על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2004 התגוררו בנפה 81,213 איש.
גאוגרפיה

נפת אל חפה ממוקמת באזור של הרי אנסריה מזרחית לעיר לטקיה. זהו מקום מרכזי אילו מגיעים חקלאים מקומיים ומוכרים את יבולם. כמו כן, למקום יש חשיבות היסטורית כיוון שבזמן מסעי הצלב היא שימשה כנקודה אסטרטגית חשובה לפלישת הצלבנים. כמו כן, גם מצודת צלאח א-דין, שהוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, שוכנת כאן.
יערות האשוח הקיליקי והטמפרטורה הנמוכה בחודשי הקיץ גרמו לכך שאל חפה היא יעד תיירותי מועדף בסוריה. מקומות נופש הררים רבים נמצאים במחוז, בעיקר בעיירה סלינפה.
חלוקה לנאחיות

הנפה מחולקת ל-5 תת-נפות (נאחיות; נתוני האוכלוסייה לשנת 2004):
נאחיית אל-חפה (ناحية الحفة) - 23,347 איש.
נאחיית סלנפה (ناحية صلنفة) - 19,518 איש.
נאחיית עין אל-טינה (ناحية عين التينة) - 6,825 איש.
נאחיית קינסבה (ناحية كنسبّا) - 17,615 איש.
נאחיית מוסאיירה (ناحية مزيرعة) - 13,908 איש.
הערות שוליים

↑  Syria | HumanitarianResponse, www.humanitarianresponse.info
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של סוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אל-מוכלא

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  תימן תימן - דה יורה  אנצאר א-שריעה - דה פקטו
 מחוז:  חצרמוות
 שטח:  1,963.05 קמ"ר
 גובה:  10 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  222,024 (2012)
 קואורדינטות:  14°32′00″N 49°08′00″E﻿ / ﻿14.533333333333°N 49.133333333333°E﻿ / 14.533333333333; 49.133333333333 
 אזור זמן:  UTC+3
 https://web.archive.org/web/20111205125456/http://www.almukalla-hadhramaut.info/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת תימן מוגדלת) צנעא עדן איב סעדה סיאון תעז אל-חודיידה אל-ע'יט'ה סוקוטרה ערב הסעודית עומאן סומליה ג'יבוטי אר. א. מפרץ עדן ים סוף אל-מוכלא(למפת תימן רגילה) צנעא עדן איב סעדה סיאון תעז אל-חודיידה אל-ע'יט'ה סוקוטרה ערב הסעודית עומאן סומליה ג'יבוטי אר. א. מפרץ עדן ים סוף אל-מוכלא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אל-מוּכַּ֫לַּא (בערבית: ٱلْمُكَلَّا; תעתיק מדויק: אלמֻכַּ֫לַּא) היא עיר נמל בדרום תימן, בירתו של מחוז חצרמוות. העיר שוכנת בדרום חצי האי ערב, לחוף מפרץ עדן, כ-300 ק"מ מזרחית לעדן. העיר נוסדה כהתיישבות דיג בשנת 1035. בשנת 1934 עברה החוקרת הבריטית פרייה סטארק בעיר ותיעדה אותה בכתביה.
אל-מוכלא היא העיר הגדולה במזרח תימן. על פי מספר תושביה, היא מדורגת במקום השישי במדינה. נמל התעופה המשרת את העיר הוא נמל התעופה של ריאן.
בימים 2–16 באפריל 2015, במהלך מלחמת האזרחים בתימן, התחולל בעיר קרב אל-מוכלא, שבסופו כבשו כוחות אל-קאעידה בחצי האי ערב את העיר. לאחר הכיבוש הפכה העיר למפקדת הארגון באזור.
בנובמבר 2015 פגעה בעיר הסופה הטרופית צ'פלה, שגרמה לנזקים כבדים. שלטון אל-קאעידה הקשה על תיעוד ברור של האסון.
הערות שוליים

↑  YEMEN באתר citypopulation
↑  תיעוד: הציקלון העוצמתי "צ'פלה" שוטף את תימן, באתר וואלה, 3 בנובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533487905171  LCCN: no93028994  VIAF: 135159374   WorldCat (עם VIAF): 135159374 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בתימן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אל-ג'ורה (נפת עזה)

| --- | --- |

חלק מהאזור שבו שכן הכפר אל-ג'ורה (התמונה צולמה ב-2015). האזור נראה בלתי בנוי, יש בו צמחייה עשירה והוא משקיף על הים התיכון.
 מדינה / טריטוריה:  פלשתינה (א"י) פלשתינה
 קואורדינטות:  31°39′54″N 34°33′15″E﻿ / ﻿31.66503889°N 34.55420833°E﻿ / 31.66503889; 34.55420833 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת השפלה מוגדלת) אל-ג'ורה(למפת השפלה רגילה) אל-ג'ורה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-ג'ורה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-ג'ורה  he אל-ג'ורהhe אל-ג'ורהמפת  __ אשקלון [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון, ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית חוף אשקלון ממערב: הים התיכון tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הכפר ג'ורה מערבית למג'דל במפת הקרן לחקר ארץ ישראל לאזור אשקלון, משנת 1880
אל-ג'ורה (בערבית: الجورة) היה אחד משלושת הכפרים (יחד עם נעליא וחמאמה) שהקיפו את העיירה אל-מג'דל (כיום נמצאת במקום שכונת מגדל באשקלון). הכפר נכבש בידי צה"ל במלחמת העצמאות במהלך נובמבר 1948. בתי הכפר נהרסו מאוחר יותר.
גבולות שרידי הכפר כיום גובלים ברחוב חיל הים במזרח, שדרות בן-גוריון בצפון ורחוב בן עמר במערב (כולם רחובות באשקלון). מדרום גובל הכפר בתל אשקלון.
היסטוריה

בתחום האתר נתגלו מבנים קדומים ובהם גם בית קברות פלישתי. הכפר נוסד כנראה במאה ה-16 ונבנה על גבי מדרון המשתפל מערבה. פירוש השם הוא בור. עם השנים התפתח לכפר חקלאי שבשטחו גידולי שדה, פרדס ומטעים. במאה ה-19 שימשו החלקות בתל אשקלון העתיק כגינות ירק של הכפר. בתחומו התגלו שרידי מבנים, בארות ודרכי סולינג שנבנו בתקופת המנדט הבריטי וכנראה היוו חלק מדרך הים העתיקה. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת עזה. בשנת 1919 נפתח בכפר בית ספר יסודי, ובשנות ה-40 של המאה ה-20 למדו בו למעלה מ-200 תלמידים. על פי סקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 השתרעו אדמות הכפר על פני 12,224 דונמים.
ב-30 בנובמבר נכנסו כוחות צה"ל לכפר ריק מתושבים. ב-1992 נותר רק בית אחד עומד על תילו.
היסטוריה > אוכלוסייה

בסוף המאה ה-19, מנתה האוכלוסייה בכפר כ-300 נפשות.
יחד עם התפתחות ענפי החקלאות והדיג ומציאתם של בארות נוספות באזור, גדלה האוכלוסייה. במפקד האוכלוסין המנדטורי שנערך בשנת 1922 נספרו בכפר 1,326 נפשות. במפקד האוכלוסין משנת 1931 מנה הכפר 1,754 תושבים ב-396 בתים. על פי סקר הכפרים של 1945 מנה הכפר 2,420 תושבים.
היסטוריה > כלכלה

כלכלת כפר ג'ורה התבססה על שני ענפים עיקריים:
דיג – ג'ורה היה אחד משמונת אתרי הדיג בנפת עזה בתקופת המנדט הבריטי. בשנת 1942, נמנו בג'ורה 285 דייגים ו-60 סירות דיג. תושבי הכפר הקימו ארגון כלכלי שבראשו עמד ראש הדייגים, שהיה אחראי לקובלנות הדייגים ולביטחונם. הדייגים נהגו לנדוד עד חוף סוכריר (שפך נחל לכיש, מרחק של כ-15 ק"מ מהכפר) ואף צפונה יותר, אל חוף ואדי רובין (שפך נחל שורק, מרחק של כ-35 ק"מ מהכפר), כדי לדוג דגים ולמכור אותם בשוקי מג'דל והאזור. רוב הדיג נעשה בשפכי נחלים, מה שכנראה מעיד על כך שתושבי הכפר התפרנסו מדיג של זני דגים החיים בערוצי הנחל המתוקים.
חקלאות – הכפר ג'ורה התאפיין בחלקות אדמה רבות ופוריות. גנים עשירים ביבול, בהם ירקות, עצי מאכל: לימון, חבוש, רימון, תפוז, תאנה, שקד ודקלים.
לקריאה נוספת

ששון, א., תשס"ב, "התפתחות נוף אשקלון וסביבתה בשלהי התקופה העות'מאנית", אשקלון-כלת הדרום, המכללה האקדמית אשקלון, עמוד 111–116
וילנאי, ז., 1963, אשקלון החדשה העתיקה, עיריית אשקלון
ששון, א., 2008, סקר אתרי מורשת, עיריית אשקלון, עמוד 146 – 148
הערות שוליים

↑  ששון, אבי, אשקלון-כלת הדרום: התפתחות נוף אשקלון וסביבתה בשלהי התקופה העות'מאנית, המכללה האקדמית אשקלון, 2010, עמ' 116-111
↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  ששון, אבי, סקר אתרי מורשת, עיריית אשקלון, 2008, עמ' 146 – 148
↑  וילנאי, זאב, אשקלון החדשה העתיקה, עיריית אשקלון, 1963
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403729205171  VIAF: 3217153532506148820009   WorldCat (עם VIAF): 3217153532506148820009
אל-ח'ירייה

| --- | --- |
בית באל-ח'ירייה לשעבר, כיום המוסך העירוני של רמת גן
בית באל-ח'ירייה לשעבר, כיום המוסך העירוני של רמת גן
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  לוד
 נפה:  יפו
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  לפני 1596
 שטח:  13,672 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מבצע חמץ
 תאריך נטישה:  4 בספטמבר 1948
 יישובים יורשים:  רמת גן, בני ברק, כפר אז"ר
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,420 (1945)
 קואורדינטות:  32°02′14″N 34°49′41″E﻿ / ﻿32.03709444°N 34.82795556°E﻿ / 32.03709444; 34.82795556 
 אזור זמן:  UTC +2
 תבנית:לשוניות2
בית בודד מאל-ח'ירייה ליד מחלף מסובים (מאוכלס)
אל-ח'ירייה (בערבית: الخيريّة, עד 1924 נקרא אבן איברק) היה כפר ערבי ששכן במישור החוף הדרומי כשבעה קילומטרים ממזרח ליפו, לצידי הכביש המוביל מיפו ללוד דרך הכפר יהודייה (עבאסייה) באזור מחלף מסובים של ימינו. בתקופת המנדט השתייך הכפר לנפת יפו מחוז לוד (1945). על פי סקר הכפרים 1945 שנערך בידי רשויות המנדט היו שטחי אדמותיו 13,672 דונם ובשנת 1945 מנה 1,420 נפשות. במלחמת העצמאות עזבו התושבים את הכפר בעקבות התקפת "ההגנה", ולא הורשו לחזור לאדמותיהם מאוחר יותר.
היסטוריה

במנסרת סנחריב, המתארת את מסע סנחריב לדיכוי מרידה אנטי אשורית בארץ ישראל, נזכרת במקום העיר בני-ברק שבשליטת אשקלון הפלישתית. העיר נכבשה ונבזזה ב-701 לפנה"ס על ידי צבא אשור.
במקרא יועד היישוב להיכלל בנחלת שבט דן.
בתקופה הרומית התקיים במקום יישוב יהודי, ששרד עד המאה ה-4 לספירה.
בתקופה הצלבנית צוין היישוב בשם "בומברק".
בתקופה העות'מאנית נקרא הכפר "אבן איברק", והוזכר על ידי יהוסף שוורץ בספרו "תבואות הארץ" בשם "בני באראק".[דרוש מקור] תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, וכלכלתם התבססה על חקלאות ועל גידול משק חי.
ב-1924 הוקמה המושבה היהודית בני ברק על אדמות שנקנו מתושבי הכפר, ובעקבות כך שינו תושבי הכפר את שמו מ"אבן איברק" ל"אל-חירייה", כדי להבדילו משם המושבה. עוד הוקמו על אדמות שהיו שייכות בעבר לכפר המושב כפר אז"ר, הקיבוץ אפעל (כיום רמת אפעל) ושכונת מפדה אזרחי (כיום שכונת נווה יהושע ברמת גן).
מלחמת העצמאות

בבוקר 4 בדצמבר 1947 תקפו כ-150 ערבים חמושים מהכפרים אל-ח'ירייה וסקיה את קיבוץ אפעל. המגינים השיבו אש ועצרו את ההתקפה על גדרות הקיבוץ. באותו זמן הוזעק פטרול לוחם (פל"ם) מכפר אז"ר הסמוך ופתח באש על הערבים המופתעים. ההתקפה נשברה והערבים נסוגו עם 3 הרוגים ופצועים. בחודש אפריל 1948 עלתה המתיחות באזור לקראת פינוי מחנה הצבא הבריטי הסמוך, תל ליטוינסקי (כיום תל השומר). בסביבות הכפר החלו להתרכז הן כוחות ערביים והן כוחות ההגנה, וביום הפינוי התחולל קרב בין הכוחות - בין השאר גם בשטחי פרדסים השייכים לאל-ח'ירייה.
ב-28 באפריל 1948, במסגרת מבצע חמץ שמטרתו המקורית הייתה כיתור העיר יפו, "טיהור" השטח סביב לה וקידום כניעתה, תקף את אל-חירייה גדוד 32 מחטיבת אלכסנדרוני של "ההגנה". לפי ההיסטוריון בני מוריס, הכפרים נכבשו ללא קרב, ותושביהם "החלו לנוס בבהלה ברגע שטורי ההגנה קרבו או שמטחי האש שלה פגעו בכפרים". עוד כותב מוריס כי בהתקפה נהרגו ארבעה גברים ושלוש נשים מתושבי אל-חירייה, וכי שני גברים נוספים הוצאו להורג מיד לאחר הכיבוש באשמת הריגת איש "הגנה". אנשי הכפר נלקחו כולם כשבויים, ובהמשך שוחררו הנשים והילדים מתחת לגיל 11. לפי מוריס פנו תושבי הכפר לכוחות ההגנה בבקשה לחזור לביתם תוך נכונות "לקבל על עצמם את מרות השלטון היהודי", אך כפי הנראה בקשתם נדחתה.
לאחר העזיבה

לאחר הקמת מדינת ישראל הוקמה במקום מעברת חיריה (נקראה גם "כפר המסובים") שפורקה רשמית ב-1972 כאשר חלקה סופח לרמת גן וחלקה לרמת אפעל. כמחצית משטחי הכפר צורפו לרמת גן ושימשו לבניית השכונות שיכון הצנחנים, שכונת גן ערמונים, רמת עמידר, מרום נווה, וכן להקמת "הספארי" העירוני, כפר המכביה, הפארק הלאומי ואוניברסיטת בר-אילן.
המחצית השנייה של שטחי הכפר סופחה למועצה האזורית אפעל.
שטח קטן סופח לבני ברק ועליו הוקמו השכונות נוה אחיעזר, קריית ויז'ניץ, קריית נדבורנא, רמת אלחנן ומרכז בעלי מלאכה (בני ברק).
לחלק המרכזי של הכפר לא נותר זכר וכיום עובר מעליו מחלף מסובים. כמה ממבני הכפר משמשים את עיריית רמת גן עד היום כמחסנים, מוסך ומבנה המחלקה הווטרינרית וכמה בתים נוספים עומדים נטושים סמוך לתחנת הדלק שעל כביש "דרך לוד"; בית יחיד, שהיה בחלקו הצפון-מזרחי של הכפר, כיום ליד מחלף מסובים, נותר על תלו והוא מאוכלס עד היום.
שם הכפר מזוהה כיום בקרב רוב הציבור בישראל עם אתר הפסולת הגדול "חירייה", שהוקם ב-1952 מדרום לאדמות הכפר. כיום, אתר הפסולת לשעבר וחלק מאדמות אל-ח'ירייה שבסביבתו מהווים את פארק אריאל שרון.
הערות שוליים

↑  נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008, עמ' 148
↑  ”בהמשך מסעי, צרתי על בית דגון, יפו, בני ברק (Banaibarqa), אזור, ערי צדקא, שלא מיהר לכרוע לרגלי, כבשתיהם ונשאתי את שללן.” ("מנסרת שיקגו", טור ב', שורות 68ב - 72)
↑  ”לְמַטֵּה בְנֵי-דָן לְמִשְׁפְּחֹתָם, יָצָא הַגּוֹרָל הַשְׁבִיעִי. וַיְהִי גְּבוּל נַחֲלָתָם צָרְעָה וְאֶשְׁתָּאוֹל, וְעִיר שָׁמֶשׁ.  וְשַׁעֲלַבִּין וְאַיָּלוֹן וְיִתְלָה.  וְאֵילוֹן וְתִמְנָתָה וְעֶקְרוֹן. וְאֶלְתְּקֵה וְגִבְּתוֹן וּבַעֲלָת. וִיהֻד וּבְנֵי-בְרַק וְגַת-רִמּוֹן. וּמֵי הַיַּרְקוֹן, וְהָרַקּוֹן, עִם-הַגְּבוּל, מוּל יָפוֹ"” (ספר יהושע, יט מ)
↑  "כפר המסובים", דבר, 10 ביולי 1952.
↑  מפה עליה מסומן בתחתית הגליון (בעברית) "כפר המסובים"  בסמוך לכפר אל-ח'יריה (המצוין בכיתוב באנגלית), וממזרח כיתוב 'מעברה'.  1952, באתר אוסף המפות ע"ש ערן לאור, הספרייה הלאומית
אל-מוע'ראקה

| --- | --- |
 מדינה / טריטוריה:  חמאס (דה פקטו, מאז יוני 2007), הרשות הפלסטינית
 נפה:  עזה
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  5,075
 קואורדינטות:  31°28′03″N 34°24′35″E﻿ / ﻿31.4675°N 34.409722222222°E﻿ / 31.4675; 34.409722222222 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עזה מוגדלת) אל-מוע'ראקה(למפת עזה רגילה) אל-מוע'ראקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אל-מוּעְ'רַ֫אקַה (בערבית: المغراقة) הייתה עיירה בנפת עזה, כ-6 ק"מ דרום-מערבית לעזה. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה העיירה מנתה כ-5,075 תושבים בשנת 2006[דרוש מקור].
העיירה מכונה גם "בַּיְכֶּת אַבּוּ מִדֵּין" בגלל שרוב תושביה הם בדואים מחמולת אבו מדין, שהיא חלק משבט החנאג'רה.
רוב תושבי השבט אינם צאצאי פליטים פלסטינים, מאחר שהם או אבותיהם התגוררו ברצועת עזה עוד לפני 1948.
ביוני 2003, לוחם "שייטת 13" נהרג במהלך פעולה בשכונת אל-מוע'ראקה, מפיצוץ מטען. לוחם שייטת נוסף נפצע קל.
מטרת הפעולה הייתה לעצור חוליית מחבלים אשר לטענת גורמי צבא תכננו לבצע פיגוע גדול בציר קרני–נצרים. הכוחות הרגו ארבעה פלסטינים, בהם שניים מבני משפחתו של בכיר מהנדסי המטענים ברצועה עדנאן אל-ע'ול. חלקים מגופתו של החייל נשארו בשטח.
במלחמת חרבות ברזל וכחלק מיצירת מסדרון נצרים העיירה הושמדה לחלוטין, וכל המבנים שהיו בה הוחרבו.
הערות שוליים

↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, באתר כותר, ‏2010
↑  יצחק ביילי, רשימות על האוכלוסיה הבדואית ברצועת עזה, באתר סנונית, ‏ינואר 1981
↑  לוחם שייטת נהרג בפשיטה על בית מחבלים בעזה, באתר וואלה, 27 ביוני 2003
↑  פליקס פריש ועלי ואקד, לוחם שייטת נהרג במהלך פעולה ברצועה, באתר ynet, 27 ביוני 2003
↑  חלקי גופת לוחם השייטת - בידי החמאס; ישראל אינה דורשת זאת בעסקה עם החיזבאללה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 16 באוקטובר 2003
↑  https://x.com/AricToler/status/1863592917744427137
↑  יובל שדה, ציר נצרים החדש: מאות מיליונים הושקעו בעבודות תשתית, והקבלנים עושים קופה, באתר כלכליסט, 11 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 162146461663827732449   WorldCat (עם VIAF): 162146461663827732449
אל-אזרק

| --- | --- |
רחוב ושרידי המבצר באל-אזרק
רחוב ושרידי המבצר באל-אזרק
 מדינה:  ירדן ירדן
 מחוז:  מחוז זרקא
 שפה רשמית:  ערבית
 גובה:  525 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  14,800 85% בעלי נתינות ירדנית היתר זרים (2014)
 קואורדינטות:  31°50′00″N 36°49′00″E﻿ / ﻿31.833333333333°N 36.816666666667°E﻿ / 31.833333333333; 36.816666666667 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת  he   (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלאל-אזרק(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלאל-אזרק tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אל-אזרק (בערבית: אלאזרק, الأزرق, שפירושו "הכחול") היא עיירה קטנה במחוז זרקא במזרח ירדן, 100 קילומטרים (62 מיל) ממזרח לעמאן. אוכלוסיית אל-אזרק מנתה 14,800 בשנת 2014. בסיס חיל האוויר הירדני (אנ') על שם מואפק סלטי (באנגלית: Muwaffaq Salti בערבית: قاعدة الشهيد موفق السلطي الجوية קאעדת אלשהיד מופק אלסלטי אלג'ויה) ממוקם באל-אזרק. בבסיס נמצאות שלוש טייסות של מטוסי קרב מסוג F-16. (טייסות מספר 1, 2, ו-6).
היסטוריה

אל-אזרק היא עיירה חשובה כבר שנים רבות באזור המדברי המרוחק והצחיח של ירדן. הערך האסטרטגי של העיירה והמבצר שבה קסר אל-אזרק (אנ'), הוא בכך שהיא שוכנת באמצע נווה המדבר אל-אזרק, המקור הקבוע והיחיד למים מתוקים במרחב המדברי של כ-12,000 קילומטרים רבועים.
העיירה ממוקמת בנתיב סחר מדברי מרכזי. לנווה המדבר אזרק היסטוריה ארוכה שהחלה בתקופה הפלאוליתית התחתונה. באזורים הלחים של שמורת הטבע אל-אזרק תועדו אתרים פלאיאוליטים רבים. בתקופה האפיפלאוליתית נווה המדבר היה גם מוקד חשוב להתיישבות.
באזור תועדה גם פעילות התיישבות מהתקופה הנבטית. קסר אזרק נבנה על ידי הרומאים במאה ה-3 לספירה, והשתנה מאוד בימי הביניים על ידי הממלוכים. בתקופת בית אומיה הוקם מאגר מים בדרום אל-אזרק.
במהלך המרד הערבי בראשית המאה ה-20, במבצר קסר אל-אזרק הייתה ממוקמת מפקדה חשובה של תומאס אדוארד לורנס (המכונה לורנס איש ערב). בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה והמרד הערבי לורנס איש ערב השתמש במצודה ההיסטורית באל-אזרק ובמישורים שמסביבה כבסיס ושדה תעופה לכלי הטיס הקרביים של חיל האוויר המלכותי הבריטי, שהשתתפו יחד עם הצבא הבריטי בקרבות שהתקיימו בסוריה. האיכויות העיקריות של האזור היו הראות הטובה שלו ומזג האוויר המעולה לטיסה.
מחנה הפליטים אל-אזרק, המגן על פליטי מלחמת האזרחים בסוריה, הורחב בשנת 2014. המחנה נמצא במרחק 20 קילומטרים (12 מיל) מערבית לאל-אזרק. האתר שימש בעבר במהלך מלחמת המפרץ בין השנים 1990–1991 כמחנה מעבר של עיראקים עקורים וכוויתים.
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין הירדני בשנת 2004, אוכלוסיית אל-אזרק הייתה 9,021, מתוכם 7,625 (84.5%) אזרחי ירדן. 4,988 (55.3%) היו גברים ו-4,033 (44.7%) נשים.
שמורות טבע

שמורת אל-אזרק היא אחת משבעה אתרי שמורות הטבע המוגנים של ירדן (שהוקמה על ידי החברה המלכותית לשימור הטבע): בדרום אל-אזרק נמצאת שמורת ביצות אל-אזרק שנקראת אל-ג'נובי.
שמורת שאומרי (באנגלית: Shaumari Wildlife Reserve) הנפרדת והגדולה יותר מיתר השמורות שמסביב לאל-אזרק, נמצאת במרחק של 10 קילומטרים (6.2 מיל) דרומית לעיירה.
זו שמורה חשובה באזור שהוקמה בשנת 1975 על ידי החברה המלכותית לשימור הטבע כמרכז רבייה לחיות בר בסכנת הכחדה או שנכחדו כבר מקומית. השמורה שטח 22 קמ"ר (8.5 מ"ר) היא סביבה מוגנת משגשגת עבור כמה ממיני בעלי החיים המאוימים ביותר במזרח התיכון. חלק מהמינים כוללים ראם לבן, יענים סומליים, זנים של פראים פרסיים (אנ') (זן של פראים החיים בבר שהובאו מאיראן) ומיני צבאים.
אקלים

| אקלים באל-אזרק - الأزرق> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים באל-אזרק - الأزرق> ינואר.14.3.11 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> פברואר.16.4.25 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> מרץ.20.8.20 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> אפריל.26.12.4 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> מאי.31.16.5 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> יוני.35.19.15 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> יולי.38.22.4 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> אוגוסט.38.21.0 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> ספטמבר.35.19.0 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> אוקטובר.29.15.3 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> נובמבר.22.9.14 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> דצמבר.16.4.8 | אקלים באל-אזרק - الأزرق> ... |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: https://www.xplorer.co.il/map/middle_east/jordan/azraq_jordan?i=info
גלריית תמונות

הכניסה למחנה הפליטים באל-אזרק
שמורת אל-אזרק
רחוב באל-אזרק
מצודת כסר אל-אזרק
מטוס F-16 בנחיתה בבסיס מואפק סאלטי שבאל-אזרק
ראו גם

פליטי מלחמת האזרחים בסוריה
הערות שוליים

↑  Lawrence, T.E. (1935). Seven Pillars of Wisdom. Garden Doubleday, Doran & Company, Inc.. pp. 414, 434
↑  Faulkner, Neil (2016). Lawrence of Arabia's War: The Arabs, the British and the Remaking of the Middle East in WWI. New Haven: Yale University Press. p. 273,367-368,426. ISBN 9780300226393.
↑  Hadid, Diaa; Akour, Omar (30 באפריל 2014). "Azraq Refugee Camp Opens For 130,000 Syrians Fleeing War". The Huffington Post. Associated Press. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Oddone, Elisa (30 באפריל 2014). "Azraq Refugee Camp officially opened". The Jordan Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Shaumari Natural Reserve, web.archive.org, ‏3 במרץ 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb122643673 (data)  SUDOC: 123061776  VIAF: 315130993   WorldCat (עם VIAF): 315130993