stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גלימפיריד
הערות שוליים

↑  Standards of Medical Care in Diabetes 2015(American Diabetes Association) Diabetes Care Volume 38, Supplement 1, January 2015
↑  Basit A et al. Glimepiride: evidence-based facts, trends, and observations. Vasc Health Risk Manag. 2012; 8: 463–472.
↑  Briscoe VJ et al. The role of glimepiride in the treatment of type 2 diabetes mellitus. Expert Opin Drug Metab Toxicol. 2010 Feb;6(2):225-35. doi: 10.1517/17425250903512955
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
גליצראלדהיד

| --- | --- |

D גליצראלדהיד
 
 שם סיסטמטי:  Glyceraldehyde
 כתיב כימי:  C₃H₆O₃ 
 מסה מולרית:  90.078 גרם/מול
 מספר CAS:  56-82-6 (לתערובת רצמית), 453-17-8 ( אננטיומר R), 497-09-6  (אננטיומר S)
 צפיפות:  1.455 גרם/סמ"ק
 טמפרטורת היתוך:  145 °C   418.15 K
 
גליצראלדהיד הוא חד-סוכר, שנוסחתו C3H6O3. החומר מתקבל בחמצון של גליצרול כך שקבוצת כוהל אחת הופכת לאלדהיד ונוצר אלדוז. גליצראלדהיד הוא מוצק גבישי שטעמו מתוק.
המולקולה כיראלית כאשר פחמן 2 בשרשרת הוא המרכז הכיראלי. גליצראלדהיד משמשת כדגם לסיווג אננטיומרים D וL של פחמימות כאשר המופע הטבעי של גליצראלדהיד ( שהוא אננטיומר R) יסומל באות D, ואילו האננטיומר שלה יסומל באות L. לכל מולקולת סוכר קובעים את הקונפורמציה מהשוואת מיקום קבוצת הOH של פחמן 2 בהיטל פישר לזה שבגליצראלדהיד.
|  | גליצראלדהיד D (R)-glyceraldehyde | גליצראלדהיד L (S)-glyceraldehyde |
| --- | --- | --- |
היטל פישר: 
נוסחת שלד: 
מודל תלת־ממדי:
דגל איסלנד

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל אזרחי, דגל הצי האזרחי
 יחס אורך/גובה:  18:25
 הונף לראשונה:  19 ביוני 1913
 קבלת מעמד רשמי:  17 ביוני 1944
 מוטיבים עיצוביים:  צלב נורדי אדום ממוסגר בלבן, על שטח כחול
 גרסאות נוספות

 
  דגל מדיני וצבאי, דגל הצי המדיני והצבאי
 גרסאות היסטוריות
 דגל איסלנד 1918 - 1944
 
  עיצוב שהיה בשימוש בעבר, אך כיום לא בשימוש
דגל איסלנד  (באיסלנדית: íslenski fáninn) הוא דגלה הלאומי של איסלנד. הוא אומץ רשמית בשנת 1915. הדגל האזרחי של איסלנד היה סמל לא רשמי מאז 1913. ב-19 ביוני 1915 אומץ הדגל באופן רשמי כדי לסמל את איסלנד כטריטוריה דנית, והוא נמצא בשימוש גם כדגל ימי מאז 1 בדצמבר 1918. ב-17 ביוני 1944 הוא הפך לדגל הרשמי של רפובליקת איסלנד העצמאית. כמו צלבים סקנדינביים אחרים, הוא מבוסס על הדגל הנורווגי שצבעיו הפוכים (כחול במקום אדום ואדום במקום כחול).
חוק הדגל האיסלנדי מתאר את דגל איסלנד כדלהלן:
הדגל האזרחי הלאומי של האיסלנדים הוא בצבע כחול כצבע השמים ועליו צלב בצבע לבן כשלג, וצלב אדום כלהבה בתוך הצלב הלבן. זרועות הצלב מגיעות לקצוות הדגל, ורוחבן הכולל הוא 2/9 מרוחב הדגל, כאשר רוחב הצלב האדום הוא 1/9 מרוחב הדגל. האזורים הכחולים של הדגל בצד התורן הם ריבועים, והמקבילים להם בצד השני הם מלבנים, ברוחב זהה, אך באורך כפול. יחס הממדים הוא 18:25.
ראו גם

סמל איסלנד
המנון איסלנד
גיבון מצויץ

| גיבון מצויץ |
| --- | --- |
 גיבון לבן לחיים צפוני
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: גיבונים
סוג:: גיבון מצויץ
שם מדעי
 Nomascus ‏מילר, 1933
תחום תפוצה


גיבון מצויץ (שם מדעי: Nomascus) סוג במשפחת הגיבונים שתפוצתו בהינדו-סין בווייטנאם, לאוס, מזרח קמבודיה ודרום מערב סין. נקרא כך בשל כתר השיער המוארך אצל הזכרים המשווה צורה של ציצית נוצות.
מאפיינים

משקלם הממוצע של מיני הגיבון המצויץ הוא 7–8 ק"ג בדומה לגיבון לבן-גבות, יותר מגיבון גיבון (5 ק"ג) ופחות מהסיאמנג. לנקבות צבע המצח שחור, שבולט על רקע שאר הפרווה הבהירה, השערות זקורות אך לא נוצרת ציצית.
הזכרים כמעט שחורים לחלוטין, לעיתים צבע הלחיים בהיר, בהתאם למין. צבע פרוות הנקבות צהוב בהיר, כתום בהיר או בז'. הפעוטים נולדים עם פרווה בהירה, דומה בצבעה לפרוות הנקבה הבוגרת. בסביבות גיל 1–2 מתכהה הפרווה עד לשחור כשל הזכרים. עם הבגרות המינית 5-8 שנים, מתבהרת שוב פרוות הנקבה.
לזכרים גרון מעט אלסטי המשמש כתיבת תהודה, אך הוא לא בולט כשל הסיאמנג.
מיון

בעבר היו שייכים כל הגיבונים לסוג היחיד, גיבון, אולם מחקר גנטי שנעשה ב-2001 מצא הבדלים רבים בתחום הגנטי. לחברי סוג זה 52 דיפלואידים.
גיבון שחור מצויץ (Nomascus concolor)
גיבון לבן-לחיים צפוני (Nomascus leucogenys)
גיבון שחור מזרחי מצויץ (Nomascus nasutus)
גיבון לבן-לחיים דרומי (Nomascus siki)
גיבון צהוב-לחיים (Nomascus gabriellae)
גיבון האינאן (Nomascus hainanus)
גיבון כסוף לחיים (Nomascus annamensis)
דגל אל סלוודור

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני וצבאי, דגל הצי הצבאי
 יחס אורך/גובה:  189:335
 הונף לראשונה:  1822
 קבלת מעמד רשמי:  27 בספטמבר 1972
 מוטיבים עיצוביים:  שלושה פסים אופקיים כחול-לבן-כחול, מושחת בסמל אל סלוודור
 גרסאות נוספות

 
  דגל מדיני ואזרחי
  עיצוב חלופי של דגל

 
  דגל צבאי ומדיני, דגל הצי המדיני והצבאי
  עיצוב חלופי של דגל
 גרסאות היסטוריות

 
   דגל לאומי ודגל ימי לאומי  היסטורי
 דגל אל סלוודור 1875 - 1877

 
   דגל לאומי ודגל ימי לאומי  היסטורי
 דגל אל סלוודור 1839 – 1875
דגל אל סלוודור (בספרדית: Bandera de El Salvador) הוא דגלה הלאומי של אל סלוודור. הוא משמש כדגל המדינה מאז שנת 1972. דגלה הראשון של אל סלוודור אומץ בשנת 1822 בהתבסס על דגל הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה. דגל זה נזנח בשנת 1865, הושב בשנת 1912 ואושרר ב-27 בספטמבר 1972. הפסים הכחולים והפס הלבן נלקחו מארגנטינה כמו רבות מהמדינות החברות בפדרציה של מרכז אמריקה. במרכז הדגל ישנו סמל מורכב: משולש שווה-צלעות המסמל למעשה חירות, שוויון ואחווה; תמונת נוף של חמישה הרים - חמש החברות בפדרציה), שני ימים והתנופפות דגלים; בחלק העליון של הסמל ישנה כיפה אדומה המסמלת חירות; מסביב לסמל מצוין התאריך 15 בספטמבר 1821 - יום שחרור המדינה מעולה של ספרד. מתחת למשולש ישנה כתובת עם שם המדינה.
דגל דומה, בו אין את הסמל במרכז הדגל ובו המוטו: "DIOS UNION LIBERTAD" (בספרדית: אלוהים, אחדות, חירות) באותיות צהובות, משמש כדגל לשימושים אזרחיים ואף שימושים רשמיים.
בין השנים 1865 - 1912 נעשה שימוש בדגל המבוסס על דגל ארצות הברית - דגל כחול - לבן שבקנטון (הרביע העליון הקרוב לניצב) שדה אדום ובו כוכבים לבנים.
דגל זה הוא אחד מחמשת דגלי המדינה בהם כחלק מהעיצוב שלו גם הדגל בעצמו מצויר עליו. זאת לצד הדגל של: אקוודור, הרפובליקה הדומיניקנית, בוליביה והאיטי.
ראו גם

סמל אל סלוודור
המנון אל סלוודור
גיבון מזוקן

| גיבון מזוקן |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: גיבונים
סוג:: גיבון גיבון
מין:: גיבון מזוקן
שם מדעי
 Hylobates albibarbis ‏Jr., 1911
תחום תפוצה


גיבון מזוקן (שם מדעי: Hylobates albibarbis) הוא תת-מין בסוג גיבון גיבון, השייך למשפחת הגיבונים.
מאפיינים

בעבר גיבון זה היה נחשב תת-מין של גיבון גמיש, יותר מאוחר סווג כתת-מין של גיבון אפור-פרווה בשל האזור הגאוגרפי אותו הם חולקים ואף בשל שירתם הדומה. אולם בשנת 2001 עם המחקר הגנטי המקיף על המשפחה בכללותה, נמצאו הבדלים רבים שהכירו בו כמין נפרד.
המין נמצא בחלקו הדרום מערבי של האי בורנאו, באזור בשליטת אינדונזיה המתפרש על יער טרופי של 1600 מטרים לערך. נקרא בשפת הילידים אונגקו ויאהו-יאהו. עד לשנות ה-80, היה בסכנת הכחדה ממשית בשל כריתת היערות המסיבית (1/6 מעצי הגשם לתעשייה באים מאי זה) ואף בשל חוסר המועדות לשימור המין. מאז הוכר כמין מוגן, בעיקר בשל לחצים בינלאומיים, התאוששה האוכלוסייה וכיום הוא בסיכון מועט.
צבע הפרווה חום בהיר עם חלקים כהים באזורים התחתונים בגפיים ובכיפת הראש. הגבות לבנות. שיריו של גיבון זה ארוכים ואיטיים בהשוואה לגיבון גמיש, ואף סייעו בהבחנה בין שני המינים.
המין מעדיף את צמרות העצים ומבלה בהם את חיו, הוא נח וישן בעצים רחבים בעלי ענפים מתפרסים. המין אוכל בעיקר פירות אך לא יבחל גם בפרחים ובחרקים. פירות בעלי תכולת סוכר גבוהה חביבים עליו במיוחד. הגיבון נע על האדמה למרחקים קצרים בלבד, הוא מטפס רק בעת עייפות ואחרי אכילה, רוב תנועתו היא על ידי קפיצות ארוכות מרחק (10 מטרים) בין ענפי העצים. גיבון מזוקן הוא מונוגמי, הקבוצה מורכבת מזוג ומצאצאיהם. המין טריטוריאלי ופריטים מתבגרים ובוגרים מספקים הגנה מפני טורפים וגיבונים אחרים. בתקופת הייחום מתקשרים בני הזוג על ידי קולות וצווחות מרובות, הדבר תורם לחיזוק הקשר ומרחיק טורפים ושכנים לא רצויים מהטריטוריה החדשה שנבנית. הגיבון מוליד צאצא אחד להריון.
הערות שוליים

↑  גיבון מזוקן באתר הרשימה האדומה של IUCN
דאב, מלך סקוטלנד

דאב או דאף (באנגלית: Dubh או Duff, בגאלית סקוטית: דאב מק מל קולום – Dub mac Maíl Coluim באיות עתיק, Dubh mac Mhaoil Chaluim באיות מודרני, כלומר "דאב בנו של מלקולם", פירוש השם דאב בגאלית סקוטית הוא שחור; שנת לידתו לא ידועה. נפטר בשנת 967) היה מלך סקוטלנד משנת 962 לערך ועד מותו.
על פי ה"דואן אלבאנאך" דאב כונה "הנסער" (בגאלית סקוטית: Dén – "דֶן") ועל פי "דברי ימי מלכי אלבה" כונה דאב "השחור".
דאב היה בנו של מלקולם הראשון (מאל קולום מק דמונייל).
ספרים בני זמנו של דאב אינם מציינים פרטים רבים אודותיו, למעט העובדה שעלה לשלטון לאחר מותו של אינדלף בשנת 962.
ג'ון מפרדון (מקור מאוחר יותר) מספר פרטים רבים נוספים אודות מלכותו, הכוללים עלילות של שימוש בכישוף ובגידה. היסטוריונים מודרניים סבורים שאין כל בסיס היסטורי לתיאורים אלה של ג'ון מפרדון.
"דברי ימי מלכי אלבה" מתארים קרב בין דאב לבין קולן, בנו של אינדלף, על פי דברי הימים דאב ניצח בקרב, אולם גורש מהממלכה. ה"אוריגינייל קרוניקל" מאת אנדרו מוייטון מציין כי דאב נרצח בפורס, ביום של ליקוי חמה (ולכן ניתן לתארך את הרצח ל-20 ביולי 966) "דברי ימי מלכי אלבה" מציינים כי דאב נהרג על ידי סקוטים (תיאור שמשמעו שקשרו נגדו), וכי הרצח התרחש בשנת 967. היסטוריונים סבורים כי קולן הוא שהרג את דאב ומלך אחריו.
ישנה סברה לפיה אבן סואנו הסמוכה לפורס היא מצבה שהוקמה לזכרו של דאב על ידי אחיו קנת השני.
בנו היחיד של דאב, קנת השלישי מלך בשנת 997.
צאצאיו של דאב (משפחת מקדאב או מקדאף) נשאו בתואר מורמאר פיף עד שנת 1371.
דגל אינדונזיה

| --- | --- |

 כינוי:  "סנג סקה"  (אינדונזית: Sang Saka, הדו-צבע השגב)
 כינויים נוספים:  "מרה פוטי"  (אינדונזית: Merah Putih, אדום לבן)
 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 יחס אורך/גובה:  2:3
 הונף לראשונה:  17 באוגוסט 1945
 קבלת מעמד רשמי:  17 באוגוסט 1950
 מוטיבים עיצוביים:  ביקולור אופקי אדום-לבן
דגל אינדונזיה הוא דגלה הלאומי של אינדונזיה. עיצובו הוא דגל פשוט המורכב משני פסים אופקיים מאוזנים, אדום (למעלה) ולבן. צבעיו נגזרים מצבעי אימפריית מג'פהיט מהמאה ה-14, וצבעים אלה נחשבו לקדושים. הדגל המכונה "סנג סקה" (Sang Saka, הדו-צבע השגב) ו"מרה פוטי" (Merah Putih, אדום לבן) באינדונזית, היה הדגל הראשון בו השתמשו סטודנטים ולאומנים בתחילת המאה ה-20 תחת השלטון ההולנדי. לאחר מלחמת העולם השנייה, תבעו לאומנים אינדונזים עצמאות ופתחו במאבק ב-17 באוגוסט 1945 ואז הניפו ואימצו את הדגל. העצמאות הושגה בשנת 1949. מהמאה ה-18 נתפשו צבעים אלה כביטוי ללאומיות והרצון לשחרור מהקולוניאליזם ההולנדי: האדום מסמל אומץ וצדק והלבן זכויות לאומיות.
דגל זה דומה מאוד לדגל נסיכות מונקו ושונה ממנו רק בפרופרציות, וכן הוא דומה לדגל פולין השונה ממנו בסדר הצבעים האדום והלבן.
ראו גם

סמל אינדונזיה
המנון אינדונזיה
דגל מונקו: יחס ממדים שונה.
דגל פולין: אותם צבעים, סדר שונה.
ג'רמיין גריר

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1939 (בת 85) מלבורן, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת סידני, קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת מלבורן, אוניברסיטת ווריק 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  פמיניזם 
 יצירות בולטות:  הסריסה, The Beautiful Boy 
 תקופת הפעילות:  מ-1970 
 הושפעה מ:  מרי וולסטונקראפט, סימון דה בובואר 
 בן או בת זוג:  Paul du Feu (מאי 1968–?) 
 פרסים והוקרה:  Victorian Honour Roll of Women  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סידני  אוצר לאומי חי של אוסטרליה  PEN/Ackerley Prize 
 
ג'רמיין גריר (באנגלית: Germaine Greer; נולדה ב-29 בינואר 1939) היא סופרת, שדרנית ואקדמאית אוסטרלית המגדירה עצמה אנרכיסטית. ספרה The Female Eunuch (הסריסה, 1970) היה אחד מהטקסטים המכוננים של המהפכה המינית והפמיניסטית של שלהי המאה העשרים.
תולדות חייה

ג'רמיין גריר נולדה ב-29 בינואר 1939 במלבורן, שבאוסטרליה למשפחה מן המעמד הבינוני והתחנכה בבית-הספר של המנזר המקומי (לימים ייחסה למורותיה הנזירות השפעה רבה על עיצוב אישיותה). אביה, רגינלד, פרסומאי במקצועו היה דמות מרוחקת לגביה, ובבגרותה ערכה תחקיר על עברו וכתבה עליו בספרה האוטוביוגרפי "Daddy, We Hardly Knew You" ("אבא, בקושי הכרנו אותך", 1989). אימה, פגי, הייתה אישה קונבנציונלית וגריר התקשתה להזדהות איתה.
גריר למדה תואר ראשון בספרות אנגלית וצרפתית באוניברסיטת מלבורן והמשיכה לאוניברסיטת סידני, שם קיבלה תואר שני בספרות ב-1963. בסידני נתקלה בקבוצת פוּש השמאלנית והאנרכיסטית, שקידמה חופש מיני. היא אמרה על התקופה הזאת: ”כבר הייתי אנרכיסטית... פשוט לא ידעתי מדוע אני אנרכיסטית”. ב-1964, גריר נסעה לאנגליה במימון מלגת חבר העמים הבריטי ללימודי דוקטורט בניונהאם קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שם היא קיבלה את התואר ב-1968. חוויותיה השפיעו על הגותה ומעשיה. תחילה, בזמן שהותה באנגליה, הניעו אותה לקדם שחרור מיני, אך לאחר מכן גרמו לה להגות בהבטחות השווא של אותה חירות.
גריר הייתה נשואה במשך שלושה שבועות לפול דוּ פה, עיתונאי אוסטרלי, ב-1968. גריר בהחלט לא הסתירה את רצונה לתינוק, אבל היסטוריה ארוכה של בעיות גינקולוגיות, הפלות מוקדמות והתקן תוך רחמי לא מותאם הותירו אותה ללא ילדים.
בשנת 2000, הותקפה בביתה על ידי צעירה שפיתחה אובססיה כלפיה. היא ביטלה את התקרית, שבה נפצעה, במילים: ”מאז שפרסמתי את "הסריסה" היה סיכוי כלשהו שאיזה משוגע ייטפל אליי”.
בשנת 2005, גריר הופיעה בתוכנית "האח הגדול – VIP".
התפתחות מקצועית

ב-1964, בזמן לימודי דוקטורט הצטרפה גריר למועדון התיאטרון הקומי קיימברידג' פוּטלַייטס (Footlights), ודרכו יצרה קשר עם עולם התקשורת והאמנויות הרדיקלי של שנות השישים. היא החלה לכתוב לכמה כתבי עת, כולל טור גננוּת בשם העט "רוז בלייט" (Rose blight שמשמעותו הוא ורד שידפון) בכתב העת הסאטירי Private Eye ומאמרים לכתב העת "אוז" (Oz), כתב עת מחתרתי שניהל עמיתה האוסטרלי ריצ'רד נוויל (Richard Neville). אחרי שקיבלה דוקטורט ב-1968 על תזה שכתבה על הקומדיות המוקדמות של שייקספיר החלה גריר להרצות באוניברסיטת וורוויק (University of Warwick), ועבדה שם עד 1973. בוורוויק כתבה את הספר שעתיד היה לזכות אותה בן לילה בהצלחה ובפרסום בינלאומיים: "הסריסה". אחרי סיור ברחבי העולם לקידום מכירות הספר, עזבה גריר את וורוויק. היא החלה בשלל פעילויות חדשות, ובהן הגשת תוכנית קומית בטלוויזיה וכתיבת טור ב"סאנדיי טיימס". בשנים הבאות ביקרה גריר בנסיעות דרך אפריקה ואסיה, שכלל גם ביקור בבנגלדש כדי לחקור את מצבן של נשים שנאנסו במהלך עימות עם פקיסטן.
בשנת 1979, גריר התמנתה לתפקיד של מנהלת מרכז לחקר ספרות נשים, אוקלהומה שבאוניברסיטת טולסה (University of Tulsa). במהלך השנים 1981–1982 היא גם הייתה מייסדת של כתב עת אקדמי יוקרתי ושל מחקרי ספרות נשים בטולסה. בשנת 1989, גריר התמנתה כמרצה מיוחדת ועמיתה בניונהאם קולג', קיימברידג' שבאנגליה ובשנת 1996 התפטרה. במהלך השנים גריר המשיכה לזהות עצמה כאנרכיסטית או מרקיסטית. בספריה עסקה מעט מאוד בתוויות פוליטיות מסוג זה אך חזרה ואישרה את עמדתה בראיונות.
בתחילת 2005, היא כיכבה שוב בכותרות כאשר השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "האח הגדול – VIP". בעבר היא לעגה למפיקי התוכנית וצופיה. בסופו של דבר, היא עזבה את התוכנית, וזכתה בכך לפרסום רב עוד יותר, כאשר ראתה את חבריה לתוכנית עוברים מה שנראה בעיניה כהתעללות מצד המפיקים. בריאיון אמרה: "רדיפות הן מה שקורה, שואות הן מה שקורה כשאנשים טובים לא עושים כלום".
ב-28 באוקטובר 2013, הודיעה אוניברסיטת מלבורן על פתיחתו של ארכיון חיים שלם לעבודתה של גריר. הארכיון כולל מכתבים מבני משפחתה של גריר, חבריה ושכניה והן של סופרים, אומנים, אנשי אקדמיה, שדרנים, עורכים, מבקרים ופוליטיקאים. בנוסף לכך, הארכיון כולל פריטים רבים אחרים וממלא מעל מאה וחמישים מגירות ארון של תיוק. העברת החומרים לארכיון מביתה של גריר שבבריטניה החלה בחודש יולי 2014.
פרסום ספריה

ג'רמיין גריר כתבה מספר ספרים. ספריה שיקפו את הסוגיות העיקריות שעימן התמודדה בחייה האישיים, כולל רצונה העז בילדים, אף שלא הצליחה ללדת. אבל שום ספר מספריה לא היה חושפני יותר, ויש הטוענים גם קריא יותר, מחיפושיה אחר חייו הנסתרים של אביה.
פרסום ספריה > The Female Eunuch ׁ(הסריסה)

ספרה הראשון של גריר,The Female Eunuch ׁ(הסריסה), אשר יצא לאור באוקטובר 1970, נחל הצלחה אדירה ועורר שיח ער. הסריסה היה טקסט מכונן בתנועה לשחרור האישה. הוא היה רב מכר, נמכר במיליוני עותקים ושינה את חייהן של נשים רבות ברחבי העולם.
על כריכת הספר הופיע דימוי מרשים של פלג גוף עליון נשי התלוי על קולב, ומקור שמו במסר המרכזי שלו, שלפיו הנישואים הם צורה של עבדות בעלת תוקף חוקי והנשים מסורסות מעצמיותן המהותית. כתוצאה מכך, טענה גריר, נשים אינן מבינות עד כמה הגברים שונאים אותן ועד כמה הן שונאות את עצמן. בספר טענה גריר, כי הפאסיביות של מיניות האישה נובעת מכך שהיא סורסה על ידי ההיסטוריה והפטריארכיה שגרמו לנשים להתנתק מהליבידו שלהן. כמו כן, בספרה בחנה את התרבות שיוצרת את הנשיות ואת דיכוי הנשים. בתור דוגמאות הביאה את היחס הקיים בחברה המערבית לווסת, ההיגעלות מאיברי המין הנשיים, הסרת שיער ועמדה על הצורך בשחרור האישה מתלותה הפסיכולוגית בסדר עולם פטריארכלי כתנאי להצלחת המאבק לביטול האפליה.
על אף המחלוקת שעורר, העניק ספרה השראה ומוטיבציה לפמיניסטיות האמריקאיות והבריטיות של שנות ה-70 והיה לאבן דרך במאבק לשחרור. בין השאר, התעוררה התודעה גם בתחום המיניות ולא מעט מהנשים התוודעו לראשונה לאורגזמה. במרס 1971, כבר נמכרה כל המהדורה הראשונה והספר תורגם לשמונה שפות.
פרסום ספריה > The Obstacle Race (מרוץ המכשולים)

ספרה השני של גריר אשר יצא לאור ב-1979, The Obstacle Race (מרוץ המכשולים), בו בחנה את הקשיים שבהם נתקלות נשים בעולם האמנות.
פרסום ספריה > Sex and Destiny: The Politics of Human Fertility (מין וגורל: הפוליטיקה של פוריות המין האנושי)

ספרה השלישי, מין וגורל: הפוליטיקה של פוריות המין האנושי, יצא לאור ב-1984, לאחר שהות של שלושה חודשים בהודו ב-1981. הספר תואר לאחר מכן כ"פמיניזם רוויזיוניסטי", כיוון שחזרה בו לכאורה מרבים מרעיונותיה המוקדמים, והגנה על איפוק מיני ושיפור מעמד האימהות. גריר מתחה ביקורת על ניסיונות העולם המפותח להחיל פיקוח על ילודה בארצות מתפתחות והתנגדה להפקרות מינית, בטענה ששילובה עם אמצעי מניעה מודרניים פוגע בנשים. כמו כן, בספר זה גריר מציגה את המשפחה הגרעינית כתוצר של הקפיטליזם וכדרך לנתב את האישה לספרה הפרטית. בנוסף, מדברת גריר בספרה על הקביעה המקובלת בתורה הפמיניסטית, כי נשים נדונו לאימהות בשל ציפיות הוריהן והורי בעליהן.
פרסום ספריה > Daddy ,We Hardly Knew You (אבא, בקושי הכרנו אותך)

ב-1989, כתבה על אביה בספרה האוטוביוגרפי Daddy ,We Hardly Knew You (אבא, בקושי הכרנו אותך). הספר הוא מעין יומן מסע תיעד את מסעותיה של גריר בחיפוש אחר אבותיה.
פרסום ספריה > The Change: Women ,Ageing and the Menopause (השינוי – נשים, הזדקנות וגיל המעבר)

בספרה The Change: Women ,Ageing and the Menopause (השינוי – נשים, הזדקנות וגיל המעבר,1992), היא תיארה את השקפותיה בו ניסתה לנפץ מיתוסים על גיל המעבר ומחלות הקשורות בו ובהזדקנות.
פרסום ספריה > The Whole Woman (האישה השלמה)

לפי דיווחים גריר קיבלה ב-1998 חצי מיליון ליש"ט לכתיבת ספר המשך – The Whole Woman (האישה השלמה), שבו היא תוקפת מגמות בפמיניזם בן ימינו. זה הספר הראשון מבין ארבעת הקודמים, בו קוראת תיגר על הרעיון של הניצול כלפי נשים הנמשך לאורך העולם בתחומי בריאות, סקס, אופנה, אימהוּת, עבודה ופוליטיקה. הספר מדבר על שחרור האישה ולא על שוויון בין נשים לבין גברים, כמטרה פמיניסטית פוליטית. במובן זה היא נשארת פמיניסטית רדיקלית, מתעניינת באופן שבו חייהן של נשים ניתן לשיפור על ידי ארגון בדלני. גריר מציגה טענות גורפות בשלושים וחמישה פרקים קצרים המרכיבים את ספרה המבוססים על מושגים של רומנטיות וטבע. בעולמה של גריר, דבר לא השתנה לטובה בחייהן של נשים.
פרסום ספריה > The Beautiful Boy (הנער היפה)

ב-2003, גריר ממשיכה לעורר מחלוקת, גם בכוונה תחילה. היא פרסמה את הספר The Beautiful Boy (הנער היפה), המכיל ציורים ותצלומים של נערים בעירום, היו שראו בו פרויקט לגיטימי בהיסטוריה של האמנות, ואילו אחרים האשימו אותו בפדופיליה.
עמדותיה הפמיניסטיות

גריר טוענת שהסטריאוטיפ שנקבע בתרבות שלנו, לפיו נשים נתפסות כאובייקט מיני, אינו מתיישב עם יעודה הביולוגי של האישה כאם, שנקבע על ידי הטבע,
ומציינת את הפמיניסטיות שמותקפות לא אחת על כי הן מפחיתות מערך האימהות. לפי גריר, אין מקום להאשמה זו מאחר שהאימהוּת הגיעה לשפל המדרגה זמן רב קודם שפרץ הגל החדש של הפמיניזם. כמו כן, גריר טוענת שממשלות אינן יכולות לתכנן משפחות. הן אינן יכולות להשפיע אפילו על מבנה המשפחה כי עצם המבנה הביורוקרטי שלהן מונע זאת. ככל שהממשלה מגבירה את מעורבותה בחיי המשפחה, נחלש והולך כוחה. סובסידיות לתמיכה בילדים אינן יכולות להוות תמריץ לילודה.
סוגיה נוספת הבולטת בעמדותיה של גריר היא האיום הגברי ואונס. עבור גריר מדובר בנושא אישי עקב האונס שעברה. גריר טוענת שבחברה המודרנית קיים בקרב הנשים פחד המונע מהן לנוע, להתלבש ולנהוג בחופשיות. לפי גריר, על הנשים להשתחרר מהפחד ולהשיל את ההשפעה המשתקת של המיתוסים הגבריים, בראש ובראשונה המיתוס הפאלי. נוסף לכך, גריר מדברת רבות על שחרורה האמיתי של האישה. לפיה, על הנשים להבין כי ישנו חוסר התאמה בסיסי בין המינים, ואף ממליצה על קהילות נפרדות נשיות ורואה בדורות של משפחות מטריאכליות במצב של גירושין ואיגודים אחרים הטרוסקסואלים מוחים, אב טיפוס מודרני חדש בעולם. כמו כן, במסגרת עמדותיה הפמיניסטיות גריר מעבירה ביקורת על הפמיניסטיות החדשות, המשתייכות לגל השלישי של הפמיניזם, וטוענת כי בשלושים השנים האחרונות הפמיניזם הפך מפמיניזם של השראה לפמיניזם שאפתן.
פעילותה כפמיניסטית

במסגרת פעילותה הפמיניסטית כתבה גריר בכתבי עת מגוונים, החל ב-Spare Rib הפמיניסטי-רדיקלי ועד למגזין הגברים Esquire. גריר פרסמה גם כמה עבודות אקדמיות ואוספי מאמרים וקידמה כותבים לא ידועים, שאותם פרסמה לפעמים בהוצאה לאור משלה. ב-1971, הייתה חלק מצוות פמיניסטיות שהתייצב מול הסופר נורמן מיילר בוויכוח על שחרור נשים, שזכה לפרסום רב.
כתיבת ספריה הייתה גם היא חלק מפעילותה הפמיניסטית, ומאז הפרסום בשנת 1970 של "הסריסה", ג'רמיין גריר הפכה לשם נרדף לפמיניזם.
גריר הייתה פעילה רבות בתקשורת המערבית, ורשת BBC אף רצתה לצלם סרט תיעודי על חייה. היא הייתה ללא ספק כוכבת תקשורתית של הגל השני של הפמיניזם. ב-1971, הוכתרה לאשת השנה בבריטניה, וכונתה הכוהנת הגדולה של שחרור נשים וראתה עצמה כמי שהביאה את הפמיניזם לאמצעי התקשורת ההמונית. עם זאת, הופעותיה של גריר בתקשורת גררו ביקורת פמיניסטית כלפיה. פמיניסטיות מסוימות האמינו שהופעות אלה היו למעשה חיזוק של סטריאוטיפים שליליים של נשים. המחוות הפרובוקטיביות המכוונות שלה, ביניהן המופע עם נורמן מיילר וכתיבתה למגזינים פורנוגרפיים כגון "פלייבוי", הוסיפו לעוינות פמיניסטית כלפיה.
החל משנת 2000, הופיעה גריר בתוכניות טלוויזיה רבות, ביניהן: "יש לי חדשות בשבילך" (בשנים 2000, 2002, 2004, 2005 ו-2009), האח הגדול (2005), התוכנית של השף גורדון רמזי (2008) ותוכניות טלוויזיה נוספות. לרבות מתוכניות טלוויזיה אלה הצליחה גריר להכניס ביקורת פמיניסטית.
עמדותיה על טרנסג'נדריות

בדומה לעמיתותיה מהגל השני של הפמיניזם ג'ניס רדמונד ושילה ג'פריז גריר מעבירה ביקורת מהותנית על טרנסג'נדריות ואינה מכירה בנשים טרנסג'נדריות כנשים. גישות אלה נתפשות לעיתים כטרנספוביות או טרנסמיזוגיניות ואף כונו בפי מתנגדיהן פמיניזם רדיקלי מדיר טרנסג'נדריות (Trans-Exclusionary Radical Feminism או TERF).
בספרה The Whole Woman משנת 1999, היא כתבה:
Governments that consist of very few women have hurried to recognise as women men who believe that they are women and have had themselves castrated to prove it, because they see women not as another sex but as a non-sex. No so-called sex-change has ever begged for a uterus-and-ovaries transplant; if uterus-and-ovaries transplants were made mandatory for wannabe women they would disappear overnight. The insistence that man-made women be accepted as women is the institutional expression of the mistaken conviction that women are defective males.
באירועי קידום המכירות לספר, גריר התבטאה באופנים שנתפשו כטרנספוביים, ומאז חזרה על דבריה פעמים רבות, כשבין אמירותיה "זה שכרתת את הזרג שלך לא הופך אותך לאישה" ו"אם הרופא יאריך את אוזניי... זה לא יהפוך אותי לכלב". כתוצאה, קמו התנגדויות ומחאות נגד השתתפותה באירועים פמיניסטיים, כשאחד המתוקשרים מביניהם אירע באוניברסיטת קרדיף. גריר טענה שהיא חוותה מה שמכונה "No Platform", סוג של חרם שבו אדם או ארגון מנועים מלדבר בפלטפורמה ציבורית. אך למעשה, לאחר מהומה תקשורתית בעד ונגד הרחקתה מן האירוע, ועצומה עליה חתמו כ-3000 סטודנטים שביקשו את ביטול נאומה, גריר עצמה ביטלה את הנאום שלה, בטענה שבגיל 76 אין בכוחה לעמוד מול מחאה, אך הגישה את הנאום המתוכנן חודש לאחר מכן.
מתנגדיה של גריר טענו כי הפריכו חלק מטענותיה, למשל טענתה שאף טרנסקסואלית מעולם לא ביקשה רחם ושחלות. חלק מציינים שאין הטכנולוגיה הרפואית העכשווית מסוגלת להעניק רחם ושחלות, כאשר אחרים מציינים שבפועל בין הניתוחים המוקדמים להתאמה מגדרית אכן ניסו להשתיל רחם ושחלות, כדוגמת האמנית הדנית לילי אלבה, שנפטרה בשל כך.
בניסיון אחד להסביר את עצמה, גריר התייחסה לאנשים אינטרסקס, והצהירה שאין היא מתנגדת לכל ניסיון מצידם לחיות מחוץ לבינריה המגדרית, כל עוד לא יטענו שהם "המגדר ההפוך". היא טוענת שאין זה "הוגן" שגבר אשר חי 40 שנה כגבר ונהנה מעבודתה החינמית של אשתו "פתאום יחליט" שהוא היה אישה לאורך כל הדרך; גם טענות מסוג זה מופרכות לעיתים על ידי פעילות פמיניסטיות וטרנסג'נדריות, המצביעות על כך שהגישה של גריר לנשים היא מהותנית ומחזיקה במשוואה "אישה = רחם", אשר לדעתן מתיישרת דווקא עם גישות סקסיסטיות כלפי נשים ושטענותיה לא עולות בקנה עם החוויות וסיפורי חייהן של טרנסג'נדריות וכן הוסיפו שדעותיה אינן מתואמות לפמיניזם של היום[דרושה הבהרה].
גיבון צהוב-לחיים

| גיבון צהוב-לחיים |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: גיבונים
סוג:: גיבון מצויץ
מין:: גיבון צהוב-לחיים
שם מדעי
 Nomascus gabriellae ‏תומאס, 1909
תחום תפוצה


זוג גיבונים מחובקים
גיבון צהוב-לחיים (שם מדעי: Nomascus gabriellae) הוא מין בסוג גיבון מצויץ, השייך למשפחת הגיבונים.