stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חלוקת תפקידים במשפחה
המודל הקלאסי

"המודל הקלאסי" לחלוקת תפקידים אותו הציע הסוציולוג טלקוט פרסונס מגדיר חלוקת תפקידים במשפחה לפי מאפייני מגדר וגיל. מודל זה מתייחס לתא משפחתי פשוט, המוגדר בעיקר על ידי אב אחד, אם אחת וילדים המתרחקים מהתא המשפחתי עם הגיעם לבגרות מלאה. המודל תקף בעיקר עבור התא המשפחתי בחברה המודרנית.
עיקר חלוקת התפקידים, על-פי מודל זה, בין גברים ונשים היא, שגברים אחראים על ביצוע המשימות האינסטרומנטליות, כשהחשובה בהן היא התמיכה הכלכלית במשפחה ובניית היוקרה שלה, בעוד הנשים אחראיות על ביצוע המשימות האקספרסיביות, ביניהן טיפול בילדים ואחזקת הבית. המבוגרים אחראים על אספקת המשאבים, הסחורות והשירותים הנחוצים למשפחה בעוד הילדים משמשים כצרכנים של שירותים וסחורות אלו.
מודל זה היה מקובל בחברה המערבית במשך מאות שנים. יש המתנגדים למודל הקלאסי, וטוענים שהוא מפלה נשים על ידי שעבוד האישה כך שתהיה חלשה יותר ותגרום לגבר להרגיש גברי יותר. בעשורים האחרונים של המאה ה-20 קיימת שבירה הדרגתית של המודל, בעיקר בתחום היחס בין הגבר לאישה.
מודלים אחרים

משפחות אשר מבנן אינו תואם את המודל של אב-אם-ילדים לא בוגרים, יוצרות חלוקת תפקידים שונה.
ברוב התרבויות נהוג כי נערים ונערות מסייעים גם הם לתחזוקת התא המשפחתי, בהתאם למינם. תהליך זה, שאינו נפוץ בעולם המודרני, נחשב לחלק בלתי-נפרד הן מחינוך הילדים והן מצורכי המשפחה. קיומן של משפחות גדולות מעודד לרוב תהליך זה, בעוד שגיל עזיבה מוקדם של הילדים מצמצם אותו.
מודלים אחרים > היפוך תפקידים במשפחה

התנהגות טיפולית שמפגין ילד שטרם הגיע לגיל 18 שנים, כלפי סביבתו, כתוצאה מתנאים סוציו-אקונומיים בביתו, נקראת "ילד הורי". מונח נוסף המוכר בספרות המקצועית הוא "היפוך תפקידים" (role reversal), המתאר התנהגות של ילד שבמסגרתה הוא מתפקד כבן הזוג של ההורה או כהורה בעצמו על יתר בני המשפחה. ניתן לסווג את מאפייני הילד ההורי למספר קטגוריות, בהן ביטוי יישומי ורגשי של הילד, מאפייני המבנה והתפקוד המשפחתי שבו חי הילד ההורי וסגנון ההורות בהם ניחנו הורי הילד ההורי. התנהגות הורית יכולה להתבטא בשתי דרכים עיקריות: האחת היא הורות אינסטרומנטלית, הכוללת תפקידי משק בית כמו עזרה בשטיפת כלים, השכבת האח הקטן לישון, הלבשת ההורה או האחים, בישול, ניקיון הבית וכדומה; השנייה היא הורות אמוציונאלית, שכוללת היבטים רגשיים של הילד כלפי בני משפחתו, כגון ניחום, עידוד, הרגעה וכדומה. הביטוי האמוציונאלי לרוב קשה יותר עבור הילד ההורי מאשר הביטוי האינסטרומנטלי.
בתרבויות מסוימות קיים משק בית פעיל סביב המשפחה הגרעינית, הכולל קשרים לא משפחתיים (עבדים, משרתים וכו') או משפחתיים מסוג שונה (כגון פילגש). קשרים אלו מותירים לרוב את ניהול משק הבית בידי הגבר והאשה (או הנשים) שהם בעלי הבית, בהתאם לחלוקת התפקידים הבסיסית, בעוד שהנספחים למשפחה הם המבצעים בפועל את דרישות בעלי הבית.
ילדים יכולים להפגין התנהגות הורית לא רק כתוצאה ממצב סוציו-אקונומי, תרבותי או מבנה המשפחה, אלא גם כתוצאה מחוויית מצבי עקה כגון מחלת הורה, התעללות מינית, גירושי הורים, סגנון התקשרות לא בטוח, התמכרויות של ההורה לחומרים, אבטלת הורה או הזנחתו את הילד. עם זאת, קיימים מספר יתרונות להתנהגות הורית בקרב קטינים, שהם בין היתר רגישות יתר, יכולת הכלה גבוהה של יחסים בין אישיים ושל אינטימיות.
לפי תאוריית ההתקשרות, סגנונות התקשרות לא בטוחים (כגון, התקשרות לא מאורגנת, התקשרות אמביוולנטית או התקשרות חרדתית-נמנעת) מהווים לגורם עיקרי בהתפתחות מאפיינים הוריים בילדים. התקשרות לא בטוחה מערערת את ביטחונו של הילד בדמות ההתקשרות, עד כדי שהילד כבר לא סומך על זמינותו של ההורה ומפתח התנהגויות טיפוליות ועצמאיות בעצמו, ככל הנראה על מנת לפצות על חוסר הזמינות. הילד לומד שכדי להשיג את זמינות ההורה אליו, עליו להיות חיוני עבור ההורה.
להשלכות היפוך תפקידים, לפיו הילד מקבל על עצמו את תפקידי ההורות, שתי פנים עיקריות; מצד אחד, יש בהורות של ילדים אמפתיה ואחראיות, הילד יכול להרגיש את האחר ומגיע ליכולת זו בשלב מוקדם. מצד שני, כשהאחריות והסמכות שניתנות לו הופכות להיות תלותיות, הן פוגעות בהתפתחותו האישית, גוזלות ממנו כוחות או מביאות אותו למקום שאין הוא אמור להיות בו, שכן ילדות אמורה להיות נטולת אחריות.
ראו גם

סוציולוגיה
תפקידי מגדר
כלכלת המשפחה
תאוריית ההתקשרות
הערות שוליים

Byng-hall, J. (2002). Relieving Parentified Children Burdens in Families with Insecure Attachment Patterns. Family Process, Vol. 41, No. 3
Earley, L., & Cushway, D. (2002). The parentified child. Clinical child psychology and psychiatry, 7(2), 163-178
היפוך תפקידים – דור, קורן – הורים וילדים, 221: 70-74, 2006
1 2 3  Louise Earley, Delia Cushway, The Parentified Child, Clinical Child Psychology and Psychiatry 7, 2002-04-01, עמ' 163–178 doi: 10.1177/1359104502007002005
1 2 3  John Byng-Hall, Relieving Parentified Children's Burdens in Families with Insecure Attachment Patterns, Family Process 41, 2002-09-01, עמ' 375–388 doi: 10.1111/j.1545-5300.2002.41307.x
1 2  היפוך תפקידים – סכנה "ילד הורי ", באתר web.macam.ac.il
אידה דאלסר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 באוגוסט 1880 ממלכת איטליה 
 פטירה:  3 בדצמבר 1937 (בגיל 57) ונציה, איטליה 
 שם לידה:  Ida Irene Dalser 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 בן או בת זוג:  בניטו מוסוליני   בניטו מוסוליני (1914–1915) 
 
אידה דאלסר (באיטלקית: Ida Dalser;‏ 20 באוגוסט 1880 - 3 בדצמבר 1937) הייתה אשתו הראשונה של הרודן הפשיסטי האיטלקי, בניטו מוסוליני. היה לו ממנה בן, בניטו אלבינו מוסוליני, בו סירב להכיר. כאשר עלה לשלטון, רדף את אידה דאלסר ואת בנם המשותף, והביא לאשפוזם בכפייה במוסדות פסיכיאטריים, ואף למותה של אידה ב-1937 ורציחתו של בניטו אלבינו בשנת 1942.
ביוגרפיה

אידה דאלסר נולדה בכפר ליד טרנטו שהיה אז בתחום חבל טירול של האימפריה האוסטרו-הונגרית. בתו של ראש הכפר. היא נשלחה לפריז ללמוד קוסמטיקה רפואית, וכשחזרה עברה למילאנו, שם פתחה מכון יופי בסגנון צרפתי.
לא ברור אם אידה דאלסר פגשה לראשונה את בניטו מוסוליני הצעיר בטרנטו, שם מצא את עבודתו הראשונה כעיתונאי בשנת 1909, או במילאנו, לשם עבר זמן קצר לאחר מכן. השניים התחילו מערכת יחסים, וכשמוסוליני סירב לעבוד על סמך השקפתו הפוליטית דאז, שהייתה סוציאליסטית וגרסה כי עבודה שכירה היא בגדר שעבודו של העובד, מימנה דאלסר את מוסוליני מהכנסות עבודתה כקוסמטיקאית. הם התחתנו בשנת 1914 ובשנת 1915 היא ילדה את ילדם הראשון, בניטו אלבינו מוסוליני.
הסיבות לקרע שהלך שהתגלע בין בני הזוג אינן ברורות, אך ייתכן כי הסיבה היא הרומן שלו עם אישה אחרת, רקלה לבית גאודי.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה החליט מוסוליני להתגייס. ב-17 בדצמבר 1917, במהלך שהותו בבית החולים לאחר שנפצע בשעת אימון, התחתן מוסוליני עם רקלה גוידי. כאשר נודע הדבר לאידה דאלסר, החלה בהליכים משפטיים נגד הזוג החדש. בזמן שירותו שילמה ממלכת איטליה לדאסלר קצבת מלחמה, וכשנפצע, ביקרו אותה אנשי הקרביניירי, כוח המשטרה הצבאית של איטליה, שהודיען לה שבעלה נפצע בפעולה.
בשנת 1917 חזר מוסוליני מהמלחמה. הקריירה הפוליטית שלו התקדמה ובשנת 1919, והוא גם נבחר לבית הנבחרים. הוא פרש מן המפלגה הסוציאליסטית והצטרף לקבוצה שהקימה במילאנו את המפלגה הפשיסטית הלאומית. בשנת 1922 תפס מוסוליני את השלטון והפך לדיקטטור שהוכר רשמית על ידי בית המלוכה.
מרגע שמוסוליני היה בשלטון, הועמדו אידה דלסר ובנה תחת השגחת המשטרה. היא המשיכה לתבוע את תפקידה כאשת הרודן ואף הוקיעה בפומבי את מוסוליני כבוגד ואמרה כי במהלך שנותיו במילאנו, הוא קיבל שוחד מהממשל הצרפתי, בתמורה לקמפיין פוליטי לתמיכה במעורבותה של איטליה במלחמה לצד צרפת.
בסופו של דבר, היא נכלאה בבית חולים פסיכיאטרי ולאחר מכן הועברה לאי ליד ונציה בו נפטרה בשנת 1937. סיבת המוות נרשמה כדימום מוחי.
גורלו של בניטו אלבינו

בניטו אלבינו נחטף על ידי סוכני הממשלה ונאמר לו שאמו מתה. והוא אומץ כיתום בגיל 15 על ידי קצין משטרה. בתחילה התחנך במכללה ולאחר מכן התגייס לצי המלכותי האיטלקי ונשאר תמיד תחת פיקוח צמוד של הממשלה הפשיסטית. הוא התמיד בקביעתו שבניטו מוסוליני הוא אביו ובסופו של דבר נכלא ונרצח ב-26 באוגוסט 1942.
הסרט על חייה

בשנת 2009 החלה הקרנתו של הסרט האיטלקי "לנצח" ("Vincere"), בבימוי של מרקו בלוקיו, שגם כתב את התסריט, ומספר את סיפורה של אידה דאלסר.
לקריאה נוספת

דניס מק-סמית, מוסוליני, הוצאת ספרית אופקים עם עובד, 2004.
דן לחמן, מוסוליני - הרהורים על דיקטטור, חלק א', אימגו 2005.
הערות שוליים

↑  סביונה מאנה, אהובת הרודן האיטלקי, באתר הארץ, 17 במאי 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296425105171  BnF: cb15101825t (data)  GND: 130620734  ISNI: 0000 0001 2099 0900  LCCN: no2006015536  SUDOC: 144259206  VIAF: 10958148   WorldCat (עם VIAF): 10958148
אלכסנדרו השני מירצ'ה

אלכסנדרו השני מירצ'ה, המכונה "כבשה עקרה" ("Oaie Seacă") (ברומנית: Alexandru al II-lea (al Doilea) Mircea, ‏3 במרץ? 1529 טרנסילבניה ? – אחרי 11 בספטמבר 1577 בוקרשט) היה שליט (ווייבוד) של נסיכות ולאכיה בין השנים 1568–1577, עם הפסקה של כ-4 ימים מ-30 במרץ עד 4 באפריל 1574, כשהוחלף בטוען לכתר וינטילה, שהוכתר בזמן מתקפת הנגד של שליט מולדובה, יואן וודה האיום. אלכסנדרו מי'רצה השתייך לבית דרקולשט, ענף של השושלת בסראב.  כווייבוד של ולאכיה, אלכסנדר השני היה "מינוי" ישיר של השער הנשגב העות'מאני. בעת מלכותו הוקם בית הדפוס הראשון בבוקרשט.
רקע משפחתי וחייו לפני עלייתו לשלטון

אלכסנדרו מירצ'ה היה בנם של מירצ'ה השלישי מילוש ושל מריה דספינה, ככל הנראה בת לאצילים סרבים.
הוא נולד ככל הנראה בטרנסילבניה לשם גלה אביו אחרי הדחתו. בהמשך חי כ-40 שנה ב אימפריה העות'מאנית, ייתכן ברודוס, בחלב ואף באלכסנדריה שבמצרים.
לפי דבריו כפי שנמצאו בכרוניקה המצוירת שבמנזר בוקובץ (Bucovăţ), שהה תקופה במאסר והגיע למולדת אבותיו כדי לעלות על כס המלכות רק בגיל 40. בגרסה אחרת של דבריו הנמצאת בכתובת ההקדשה שעל באר ביישוב אוקנלה מאר (Ocnele Mari), שהה 20 שנה ב"ארץ הערבים" (או של ה"שחורים", Ţara Arăpească) ו-14 שנה בחלב "כמו במאסר".
בערך בשנת 1564 הכיר אלכסנדרו מירצ'ה באיסטנבול איטלקייה בשם קטרינה סלווארסו (Salvaresso) ונשא אותה לאישה ברובע פרה. האשה המירה את דתה לדת בעלה, יוונית-אורתוסדוקסית.
השנים הראשונות למלכותו 1568-1574

באביב 1568 החליט הסולטאן סלים השני להחליף את שליטי ולאכיה, פטרו הצעיר ואמו, קיאז'נה מושאט ולהמליך במקומם את אלכסנדרו מירצ'ה. החלטה זאת נתמכה על ידי הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה ועל ידי מיכאליס קנטקוזינו הקרוי "שייטנולו" (בן השטן), ששנא את הנסיכה קיאז'נה. 
כשנבחר להיות שליט ולאכיה ידע אלכסנדר מירצ'ה מעט על ארץ אבותיו שאותה נועד להנהיג.
הוא הגיע לבוקרשט ב-3 ביולי 1574 בליווי אשתו, קתרינה סלווארסו.
שלטונו הוכתם מההתחלה בכמה מרחצי דמים שהזכירו קצת את תקופת השלטון של סבא-רבא שלו, ולאד המשפד. 
בין החודשים יולי - ספטמבר 1568 הוא הוציא להורג הרבה מהבויארים שחזרו מגלות טרנסילבניה, שחלקם דווקא שמחו מהדחתם של הנסיכה קיאז'נה ושל בנה, פטרו הצעיר. עד עכשיו סיבות העונשים האלה אינן ברורות .
ייתכן כי בין נטבחים היו גם בויארים יריבים מהמחנה של השליט המודח, פטרו הצעיר, וגם כאלה שהתנגדו למדיניות העות'מאנית.
מעשים אלה מתוארים בכרוניקות של קונסטנטין קנטקוזינו ושל ראדו פופסקו.
באוקטובר 1570 פקד אלכסנדרו מירצ'ה על טבח נוסף ב-17 בויארים, שראשיהם הערופים נשלחו כמנחה לסולטאן בקושטא. אשמתם הייתה כנראה קשירת קשר נגד השליט.
העימות עם שליט מולדובה, יואן האיום - 1574

בשנת 1572 לבקשת בטורקים שלח אלכסנדרו השני יחידה ולאכית למולדובה, לצידו של כוח טורקי, על מנת להדיח את השליט בוגדאן לפושניאנו ולהעלות לשלטון את יואן, שיוודע כיואן "האיום" או האמיץ.

אולם באביב 1574 התגייס שוב אלכסנדרו מירצ'ה למאמץ הטורקי במולדובה, הפעם כדי להמליך שם את אחיו, פטרו הפיסח במקום אותו יואן שסר חנו בעיני הסולטאן. אלכסנדרו פלש לתחום מולדובה. קרוב לגבול, ביישוב ספצן (Săpăţeni), על יד פוקשאן השתבש מפגש חגיגי של שני האחים בגלל מעבר של כמה אצילים מולדבים בהנהגת הוורניק דובמראווה, לצד השליט יואן. בהמשך, ביישוב אחר באזור, ז'ילישטה (Jilişte), על יד רמניקו סראט, התקיים קרב בין המחנות היריבים שבו ידו של יואן האיום הייתה על העליונה. אלכסנדרו השני ניצל הודות לאומץ הלב של האחים גולסקו, אצילים נאמנים לו, שהגנו עליו בחניתות. אחד מהם -הקלוצ'ר אלבו גולסקו, בן ה-23 - נהרג בלחימה.

יואן "האיום" המשיך במתקפת- נגד בתוך וולאכיה והעלה לשלטון בטרגובישטה את בן חסותו, וינטילה, בן של השליט פטראשקו הטוב. אולם כעבור 4 ימים בלבד בסיוע הבויארים וחזר השליט לארצו ,החזיר לעצמו את השלטון והוציא להורג את וינטילה. הראש הכרות של וינטילה המובס הועלה על שער הארמון של השליט  יד ראשו הערוף של יואן האיום. ההיסטוריון והנוסע מאצ'יי סטריקובסקי מתאר זאת ברשמי המסע שלו.
ביוני 1574 הצליח לבסוף פטרו הפיסח לעלות על כס המלכות במולדובה, לאחר שהטורקים ניצחו, לקחו בשבי ורצחו את יואן וודה האיום על יד האגם קאהול.
שנותיו האחרונות 1574-1577

בחזרתו מהמלחמה, הטיל אלכסנדרו השני מירצ'ה מס חדש על הכבשות העקרות, משם כינויו "כבשה עקרה" או "יבשה" (Oaie Seacă).
לפי תעודה משנת 1587 נתיניו ידעו באותם זמנים "רעב גדול" ומגפת דבר.

השליט המשיך להיתקל בהתנגדות פנימית.
ביולי 1576 קבוצה של כמה עשרות בויארים, שמאסו בשלטונו, ארגנו משלחת אל הסולטאן מוראט השלישי באיסטנבול על מנת לקבול נגדו ולבקש הדחתו. התלונות נדחו והמתלוננים נענשו במכות עם אלות.
בספטמבר אותה שנה משלחת שנייה נתקלת ביחס עוד יותר חמור: רוב חבריה נעצרו בפקודת הסולטאן ונידונו לחתור בספינות משוטים. עשרה מהם נשלחו קשורים בחזרה לבוקרשט כמחוות ידידות, לידי השליט הרומני. 

אלכסנדרו שדאג לשלוח מתנות רבות לבכירים בחצר הסולטאן, נהנה מתמיכתם, ובמיוחד מזאת של קוג'ה סינאן פאשה.
טוען לכתר בשם אופריה גאינה מן הכפר בוטן (מחוז מוסצ'ל), שנמצא באיסטנבול, הצליח להשיג מינוי כשליט ולאכיה אך אלכסנדרו שקיבל את הבשורה בזמן, הצליח לסכל את המהלך, להשיג את ביטול המינוי והפקיע את כל רכושו של אותו אופריה. 
הסיפור על "אופריה גאינה ווייבוד" מוזכר בתעודה מימי אחד מצאצאיו של אלכסנדרו מירצ'ה, השליט אלכסנדרו קוקונול.
בשנת 1577 קם עוד טוען לכתר, איטלקי לומברדי בשם "דוקטור רוסו" (Rosso), 

שהצהיר על עצמו כצאצא לשושלת בסראב הרומנית. גם הפעם הסתייע השליט בעזרתו של הווזיר סינאן פאשה ששלח לו את רשימת שבעת הבויארים הקושרים שתמכו באותו מועמד למלוכה והוציא אותם להורג.
בחודש ספטמבר 1577 נפטר אלכסנדרו מירצ'ה ממחלה ונקבר במנזר השילוש הקדוש (Sfânta Troiţă), הידוע מאוחר יותר כמנזר ראדו וודה (Radu Vodă) בבוקרשט. היו שמועות כי הורעל. באותה שנה בפברואר נפטר באיסטנבול גם אחיו, מילוש. קטע ממצבתו התגלה בשנות ה-1920 כחלק מבסיס באר בחצר המנזר.
מורשתו

בשנת 1573 בימי אלכסנדרו השני הוקם בית הדפוס הראשון בבוקרשט במנזר "פלומבואיטה" שעל הרחוב "פודול
קולנטינה". 
השליט תמך מאוד בכנסייה ובימי מלוכתו נוסדו מספר מנזרים וכנסיות, ביניהם המנזר "השילוש הקדוש" (ספנטה טרואיצה) ששופץ מאוחר יותר על ידי נכדו, השליט ראדו מיכניה ולכן נקרא מנזר ראדו וודה.
בגרסתו הראשונה של אלכסנדרו השני נבנה המנזר על תל בגדה הימנית של נחל דמבוביצה, "למטה מבוקרשט", אך עם התפשטות העיר מיקומו של התל (התל ראדו וודה) היה כבר בתוך תחומה. למנזר הזה העביר אלכסנדרו השני את מושב ה"מיטרופוליה" של בוקרשט.

בסמוך למנזר הקים אלכסנדרו את חצרו המלכותית, ארמון עשוי עץ וטיט.
הוא סייע למנזרים יווניים בהר אתוס - סימונפטרס, קסרופוטאמוס, דוכיאריו, קסנופון - ולמנזרים בהר סיני. את המנזר פלומבואיטה שיעבד למנזר קסרופתאמוס באתוס ועל ידי כך התחיל את שעבוד חלק מהנכסים הטריטוריאליים הכנסייתיים הרומנים לכמורה היוונית בחו"ל.

כמו כן בזמנו בויארים בני חצרו הקימו מנזרים כמו בוקובץ, ויירוש (משפחת גולסקו), אלוניש וכו'.
צאצאיו

לאלכסנדרו השני מירצ'ה ולאשתו אקטרינה לבית סלווארסו, היו 3 ילדים:
בן - מיכניה, שהועלה לכס המלכות אחריו, ונודע בכינוי "הטורקי" או ה"מתאסלם" (Mihnea Turcitul), מפני שבשנותיו האחרונות המיר את דתו לאסלאם וקיבל משרה של מושל בשרות הסולטאן הטורקי.
שתי בנות: אלנה ודספינה.
לקריאה נוספת

Tiberiu Ciobanu - Domnii scurte dar însemnate în istoria românilor, Editura Zamolsara, Timişoara, 2007
Tiberiu Ciobanu - Domnitori români mai puţin cunoscuţi, Editura Excelsior Art, Timişoara, 2005
Mărculeţ, Vasile, Ştefănescu, Alexandru, Marcu, George ş.a. - Dicţionarul domnilor Ţării Româneşti şi ai Moldovei, Editura Meronia, Bucureşti, 2009
Rezachevici, Constantin - Enciclopedia Domnilor Români. Cronologia domnilor din Ţara Românească şi Moldova, vol. 1, sec. XIV-XVI, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 2001
Tudoran, Pompiliu - Domnii trecătoare-Domnitori uitaţi, Editura Facla, Timişoara, 1983
הערות שוליים

↑  אתר גיניאלוגי על בית בסאראב ברשת - גישה ב 17 בנובמבר 2011
↑  ק.ק.ג'ורסקו "היסטוריה של בוקרשט" ע' 136
↑  A.Horescu  ע' 78
↑  ק.ק. ג'ורסקו "תולדות הרומנים" ע' 298
↑  תיעוד לכך נמצא במצבתו של אלבו גולסקו במנזר שהוקם על ידי המשפחה בויירוש. ק.ק. ג'ורסקו ע' 250
1 2  ק.ק.ג'ורסקו - היסטוריה של בוקרשט ע' 134
↑  ק.ק.ג'ורסקו ע' 251
1 2  Alina Horescu שם
↑  ק.ק.ג'ורסקו - היסטוריה של בוקרשט ע' 166
↑  ק.ק.ג'ורסקו - היסטוריה של בוקרשט ע' 137
כנסיית המנזר ספנטה טרויצה, לימים "ראדו וודה" בבוקרשט, שהוקם במקור על ידי אלכסנדרו השני מירצ'ה ונבנה מחדש בעת שלטונו של ראדו מיכניה. צילום מהתחלת המאה ה-20
אהרן ששון (רב)

| --- | --- |
 לידה:  1555 ה'שט"ו סלוניקי, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1626 (בגיל 71 בערך) ה'שפ"ו איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ?–1626 
 רבותיו:  שלמה הכהן (מהרש"ך), שמואל די מדינה 
 תלמידיו:  יוסף איסקפה, חיים שבתי, חיים אלפאנדרי הזקן 
 
רבי אהרן ששון (ה'שט"ו, 1555 בערך - ה'שפ"ו, 1626) היה רב בסלוניקי ובקושטא ומחבר "שו"ת תורת אמת". מכונה מהר"א ששון.
ביוגרפיה

נולד, כנראה בסלוניקי, לרבי יוסף, מצאצאי מגורשי ספרד. למד אצל אביו, ומשהוכר בצעירותו כבעל כישרונות, עבר ללמוד בישיבתו של רבי מרדכי מטלון, שהיה רבו המובהק, וכן מפי רבי שלמה לבית הלוי, רבי שלמה הכהן (מהרש"ך), רבי שמואל די מודינה (מהרשד"ם) ואולי גם מפי רבי יוסף בן לב. כמו כן, היה בקשרים עם רבי יום טוב צהלון. בגיל 18 נשא את בתו של רבו, רבי שלמה לבית הלוי. עמד בראשות ישיבה גדולה בסלוניקי, ובה למדו תלמידים רבים. כמו כן, הופנו אליו שאלות הלכתיות רבות. דבריו מובאים פעמים רבות במפרשי השולחן ערוך (כגון הט"ז והש"ך).
בשנת ה'ש"פ עזב את סלוניקי, ויצא במסע נדודים באזור יוון וטורקיה. מכמה מקומות בתשובותיו עולה, כי נדודיו היו מלווים בתלאות וייסורים רבים ושבחלק מן המקרים עקירתו ממקומו הייתה כפויה. בשנותיו האחרונות התיישב בקושטא (איסטנבול). נפטר בקושטא בשנת ה'שפ"ו.
משפחתו

נולדו לו שני בנים ובת:
רבי יוסף - מחכמי הישיבה הכללית בוונציה. לדעת מאיר בניהו, היה חתנו של רבי אברהם די בוטון.
רבי יצחק
לדעת שלמה אברהם רוזאניס, בתו נישאה לרבי מאיר די בוטון (מהר"ם די בוטון), בנו של רבי אברהם די בוטון.
מתלמידיו

רבי חיים שבתי - בעל "תורת חיים".
רבי חיים אלפנדרי - בעל שו"ת "מגיד מראשית".
רבי ברוך קלעי - בעל "מקור ברוך".
רבי שבתי יונה - בעל "שי למורא".
רבי שמואל חיון - בעל "בני שמואל".
בנו רבי יוסף ששון - מחכמי הישיבה בוונציה.
רבי יוסף איסקפה - בעל "ראש יוסף".
חיבוריו

שו"ת תורת אמת. נדפס על ידי בנו ור' יוסף ונכדו חיים אהרון, מיד לאחר פטירתו בשנת שפ"ו.
חידושים על הש"ס - כתב היד נשרף, ונותרו שרידים מעטים ממנו.
פירוש על משנה תורה לרמב"ם - לא נדפס.
פירוש על ארבעה טורים - לא נדפס.
קונטרסים בדיני עגונה, צוואות, בר מצרא, חזקה, הלוואה, שעבוד נכסים ועוד - לא נדפסו.
תשובות נוספות לא נדפסו.
לקריאה נוספת

מכון זיכרון אהרן, מבוא לשו"ת תורת אמת ירושלים תשס"ו.
יעקב כהן והרב שמחה הרשקוביץ, מבואות לשו"ת תורת אמת, ירושלים ה'תשס"ו.
הערות שוליים

↑  תורת אמת סימן קפד
↑  סימן ו; ז; פג; פט ועוד.
↑  סימן סא; ו ועוד
↑  סימן קמד; נח ועוד
↑  סימן קעט ועוד
↑  סימן עח
↑  כך עולה מדבריו בסימן לז; צג; קכו ועוד.
↑  ראו ט"ז לשולחן ערוך, אבן העזר, סימן י"ז ס"ק ד' י"א י"ד ול"ד.
↑  ראו תורת אמת סימן כד; סימן יח; סימן צא; סימן קנט ועוד
↑  כך עולה מדבריו בסימן יט; מד; נג ועוד.
↑  שם הגדולים לחיד"א בערכו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304048305171  ISNI: 0000 0003 7117 9178  LCCN: nr93041906  NTA: 255306946  SUDOC: 244209936  VIAF: 63884211   WorldCat (עם VIAF): 63884211
טקיטוס

.
| --- | --- |

 לידה:  56 גאליה נארבוננסיס, רומא העתיקה 
 פטירה:  120 (בגיל 64 בערך) האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 שפות היצירה:  לטינית 
 סוגה:  היסטוריה 
 יצירות בולטות:  אנאלים, חיי אגריקולה, גרמאניה, היסטוריות, שיחה על הנואמים 
 בן או בת זוג:  יוליה אגריקולה (77 לספירה, 78 לספירה–?) 
 
פוּבּליוּס (או גאיוּס) קוֹרנליוּס טקיטוּס (Publius (Gaius או) Cornelius Tacitus; סביב 56–117 לספירה) היה סנאטור רומאי והיסטוריון של האימפריה הרומית. נחשב לאחד מגדולי ההיסטוריונים של העת העתיקה. חיבוריו המרכזיים, ה"אנלים" וה"היסטוריות", עוסקים בהיסטוריה של המאה הראשונה לספירה באימפריה הרומית, מעלייתו של הקיסר טיבריוס ועד מותו של דומיטיאנוס.
ביוגרפיה

חיבוריו של טקיטוס כוללים מידע רב על תקופתו, אך אין בהם פרטים רבים על חייו-הוא. אפילו שמו הפרטי אינו ודאי. המעט שאנו יודעים מגיע מרמזים הפזורים בכתביו, ממכתביו של חברו ומעריצו פליניוס הצעיר, מכתובת שנמצאה במילסה שבקאריה ומניחושים מלומדים.
טקיטוס נולד בשנת 56 או 57 למשפחה רומאית ממעמד הפרשים; כמו סופרים לטיניים אחרים בתקופות הכסף והזהב של הספרות הלטינית, הוא היה מהפרובינציות, כנראה מצפון איטליה, גאליה נרבוננסיס או היספניה. המיקום המדויק של הולדתו ותאריך לידתו אינם ידועים. גם שמו הפרטי אינו ידוע בוודאות: בכמה ממכתביו של סידוניוס אפולינאריס ובכמה כתבים ישנים ולא חשובים שמו הוא "גאיוס", אך בכתב היד הראשי של חיבורו, שמו ניתן כ"פובליוס".
ביוגרפיה > ייחוס ומקום לידתו

ייתכן ואביו היה קורנליוס טקיטוס, שהיה הפרוקורטור של בלגיקה וגרמאניה. בן של קורנליוס טקיטוס זה מצוין על ידי פליניוס הזקן כדוגמה להתבגרות מהירה, דבר שמרמז על מוות מוקדם. מכאן ניתן להסיק כי בן זה אינו ההיסטוריון, אלא אחיו או בן-דודו. מהקשר הזה, ומהחברות הידועה בין פליניוס הצעיר לבין טקיטוס בצעירותו, חוקרים הגיעו למסקנה כי שתי המשפחות היו ממעמד ורקע זהה: אקוויסטרים, בעלי ממון רב, ממשפחות פרובינציאליות.
המחוז המדויק שממנו הגיע אינו ידוע. נישואיו לבתו של הסנאטור הנרבונסי גנאיוס יוליוס אגריקולה מרמז אולי על כך כי גם הוא הגיע מגאליה נרבוננסיס. חברותו עם פליניוס מצביעה על צפון איטליה כמקום הולדתו. על כל פנים, אין ראיות ממשיות לכאן או לכאן.
ייחוסו, כישרונו באורטוריה, והאהדה שלו מדי פעם לברברים שהתנגדו לשלטון הרומאי, הביאו כמה להציע כי הוא היה ממקור קלטי.
ביוגרפיה > חיים ציבוריים, נישואין, וקריירה ספרותית

כאיש צעיר, טקיטוס למד רטוריקה ברומא כהכנה לקריירה במשפטים ובפוליטיקה; ייתכן ולמד אצל קווינטיליאנוס, כמו פליניוס. בשנת 77 או 78 הוא נישא ליוליה אגריקולה, בתו של הגנרל המפורסם גנאיוס יוליוס אגריקולה, אולם אנו לא יודעים דבר על נישואיהם. מתוך מכתבי פליניוס ניתן ללמוד שטקיטוס, כפי הנראה, היה חובב ציד וטבע. במכתביו אל טקיטוס, מציין פליניוס שהם ידידים נאמנים, קרובים, דומים ומסייעים זה לזה ואף נחשבים בעיני הבריות כשניים שאין להפריד ביניהם.
קידומו החברתי בא לו מידי הקיסרים הפלאביים. תחת טיטוס הוא נכנס לחיים הציבוריים כקוואסטור, בשנת 81 או 82. הוא התקדם בתפקידים הפוליטיים בהתמדה, כשבשנת 88 נעשה פראטור במקביל להיותו אחד מ-15 חברים בחבר הכוהנים ששמרו את ספרי הסיבּילות, פיקחו על הפולחנים הזרים והיו אחראים על משחקי המאה. הוא התפרסם בכישרונו כמשפטן וכאורטור; כישרונו בנאומים ציבוריים אירוני לנוכח שמו – טקיטוס ("השקט").
בקיץ 89 עזב את רומא ועד שנת 93 ייתכן ושירת בפרובינקיות, כמפקד לגיון או במשרה אזרחית. הוא שרד (עם נכסיו) בשלטון הפחד של דומיטיאנוס, אך תקופה זו הותירה אותו עייף, מריר ואולי אף מתבייש בשותפות שלו לפשע, מה שהביא אותו לשנאת הרודנות שכה בולטת בכתביו. ממקום מושבו בסנאט הרומי הוא נעשה לקונסול בשנת 97 בזמן קיסרותו של נרווה, כשהוא הראשון במשפחתו להגיע למעמד זה. בתקופה זו הגיע לשיא פרסומו כאורטור, בעת שנאם בהלווייתו של החייל הוותיק, הקונסול וורגיניוס רופוס.
בשנה שלאחר מכן, כתב ופרסם את ה"חיי אגריקולה" ו"גרמאניה", המסמנים את תחילתה של הקריירה הספרותית שלו שהעסיקה אותו עד למותו. לאחר מכן נעלם מהסצנה הציבורית, אבל שב אליה בתקופת קיסרותו של טראיאנוס. בשנת 100, הוא וחברו פליניוס הצעיר תבעו את מאריוס פריסקוס (פרוקונסול של אפריקה) על שחיתות. פריסקוס נמצא אשם והוגלה; פליניוס כתב כמה ימים לאחר מכן, כי טקיטוס דיבר "עם כל ההוד שמאפיינים את סגנון האורטוריה שלו". מתוך אחד ממכתבי פליניוס, בין השנים 103–105, מתברר כי לטקיטוס גם היו תלמידים.
לאחר מכן באה היעדרות ארוכה מהפוליטיקה והמשפטים, ובזמן זה הוא כתב את שני החיבורים המרכזיים שלו: ראשית את "ההיסטוריות" ולאחר מכן את "האנלים". בשנת 112 או 113 החזיק במשרת המושל האזרחי הגבוהה ביותר – מושל (פרוקונסול) הפרובינקיה "אסיה" (אחת משתי הפרובינקיות הקונסולאריות - השנייה הייתה "אפריקה") שבאנטוליה המערבית, כפי שמוכח מהכתובת במיליסה. פסקה ב"אנלים" קובעת את שנת 116 כשנה המוקדמת ביותר האפשרית למותו, אך ייתכן כי הוא מת מאוחר הרבה יותר, בשנת 125. לא ידוע אם היו לו ילדים, אם כי "היסטוריה אוגוסטה" מדווחת כי הקיסר מרכוס קלאודיוס טקיטוס טען כי הוא צאצא שלו, ושבגללו כתביו שרדו. אך כמו חלק נכבד מה"היסטוריה אוגוסטה", ייתכן כי גם סיפור זה הוא שקרי.
כתביו

חמש יצירות המיוחסות לטקיטוס שרדו, אף על פי שחסרים בהן קטעים. החשובים ביותר הם שני החיבורים האחרונים (התאריכים בקירוב):
98 – "חיי אגריקולה" (DE VITA AGRICOLAE)
98 – "גרמאניה" (DE ORIGINE ET SITU GERMANORUM)
102 – "שיחה על הנואמים" (DIALOGUS DE ORATORIBUS)
105 – "היסטוריות" (Historiae) או "ספרי ההיסטוריה" (HISTORIARUM LIBRI) (גם: "דברי הימים")
117 – "אנלים" (Annales‏ או ANNALIUM AB EXCESSU DIVI AUGUSTI LIBRI) (גם: "ספרי השנים")
כתביו > כתבים מרכזיים

שני הכתבים הגדולים שלו, שבמקור פורסמו בנפרד, היו אמורים להוות מהדורה אחת בת שלושים כרכים. אף על פי שטקיטוס כתב את ההיסטוריות לפני האנלים, האירועים באנלים מקדימים את האירועים בהיסטוריות. ביחד הם מקיפים פרק זמן של 82 שנה רצופות, החל ממותו של אוגוסטוס בשנת 14 לספירה ועד למותו של דומיטיאנוס בשנת 96. אם כי חלקים מהספרים אבדו, מה שנותר הוא עדות רבת ערך לתקופה זו. ההיסטוריה שכתב בחיבורים אלה היא בחלקה של זמנו ובחלקה של שני הדורות האחרונים קודם זמנו.
כתביו > כתבים מרכזיים > ההיסטוריות

באחד הפרקים הראשונים של ה"אגריקולה", טקיטוס אומר כי הוא רוצה לדבר על השנים של דומיטיאנוס, נרווה וטראיאנוס. ב"היסטוריות" התחום שונה: טקיטוס אומר כי הוא יעסוק בתקופתם של נרווה וטראיאנוס בזמן מאוחר יותר. במקום זה, הוא יכסה את התקופה שהחלה עם מלחמות האזרחים של שנת ארבעת הקיסרים ויסיים בעריצות של השושלת הפלאבית. רק ארבעת הספרים הראשונים ו-26 פרקים של הספר החמישי שרדו, והם מכסים את שנת 69 ואת החלק הראשון של שנת 70. החיבור המשיך כנראה עד למותו של דומיטיאנוס ב-18 בספטמבר 96.