stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוכסות ברג
היסטוריה > הקמה

הרוזנים של ברג הופיעו בשנת 1101 כענף זוטר של השושלת האצונית, אשר עקבה אחר שורשיה לממלכת לותרינגיה של המאה ה-9, ובמאה ה-11 הפכה לשושלת החזקה ביותר באזור הריין התחתון.
בשנת 1160 התפצל השטח לשני חלקים, אחד מהם הפך מאוחר יותר לרוזנות מארק, שחזר לרשות השושלת המשפחתית במאה ה-16. החזק ביותר מבין השליטים הראשונים של ברג, אנגלברט השני מברג מת בהתנקשות ב-7 בנובמבר 1225. בשנת 1280 העבירו הרוזנים את חצרם משלוס בורג שעל נהר וופר לעיר דיסלדורף. אדולף השמיני, רוזן ברג לחם בצד המנצח בקרב וורינגן נגד חלרה ב-1288.
כוחה של ברג גדל עוד יותר במאה ה-14. רוזנות ייליך התאחדה עם רוזנות ברג ב-1348, ובשנת 1380 העלה הקיסר ואצלב את רוזני ברג לדרגת דוכסים, ובכך נוצרה דוכסות יוליך-ברג.
היסטוריה > בעיות ירושה

בשנת 1509, יוהאן השלישי, דוכס קלווה, ערך נישואים אסטרטגיים למריה פון גלדרן, בתו של וילהלם הרביעי, דוכס ייליך-ברג, שהפכה ליורשת לאחוזות אביה: יחליך, ברג ורוזנות ראוונסברג, אשר תחת החוק הסאלי של האימפריה הרומית הקדושה גרמו לנכסים לעבור לבעלה של היורשת האישה (נשים לא יכלו להחזיק ברכוש אלא באמצעות בעל או אפוטרופוס). עם מות אביה בשנת 1521 נכחדה שושלת הדוכסים מייליך-ברג, והנחלות עברו לפיכך לשלטונו של יוהאן השלישי, דוכס קלווה - יחד עם הטריטוריות האישיות שלו, רוזנות מארק ודוכסות קלווה באיחוד אישי. כתוצאה מאיחוד זה הדוכסים של הדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג שלטו בחלק גדול ננורדריין-וסטפאליה של ימינו, למעט המדינות הכנסייתיות של הארכיבישוף של קלן ושל הבישוף של מינסטר.
עם זאת, השושלת הדוכסית החדשה נכחדה גם ב-1609, כאשר הדוכס האחרון מת. זה הוביל למחלוקת ממושכת על הירושה לשטחים השונים לפני החלוקה של 1614: רוזן פפאלץ-נויבורג, שהמיר את דתו לקתוליות, סיפח את ייליך ואת ברג; ואילו קלווה ומארק נפלו בידי יוהאן זיגיסמונד, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, שהפך לאחר מכן גם לדוכס פרוסיה. עם הכחדת השושלת הבכירה ששלטה בנסיכות הבוחר מפפאלץ ב-1685, קו נויבורג ירש את נסיכות הבוחר ובדרך כלל הפך את דיסלדורף לבירתה עד שהנסיך הבוחר מפפאלץ ירש גם את נסיכות הבוחר מבוואריה ב-1777.
היסטוריה > המהפכה הצרפתית, הדוכסות הגדולה של ברג

הכיבוש הצרפתי (1794–1801) וסיפוח (1801) ייליך (בצרפתית: Juliers) במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית הפרידו בין שתי הדוכסות ייוליך וברג, ובשנת 1803 נפרדה ברג משאר השטחים הבוואריים ונמסרה תחת שלטון של ענף זוטר של בית ויטלסבאך. בשנת 1806, בארגון מחדש של ארצות גרמניה בעקבות פירוק האימפריה הרומית הקדושה, הפכה ברג לדוכסות הגדולה של ברג, תחת שלטונו של גיסו של נפוליאון, ז'ואקים מירא. סמל האצולה של מירא שילב את האריה האדום של ברג עם המגן של דוכסות קלווה. העוגן והאלות הופיעו בסמל בשל מעמדו של מוראט כאדמירל הגדול וכמרשל האימפריה. כבעלה של אחותו של נפוליאון, קרולין בונפרטה, הייתה למירא גם הזכות להשתמש בנשר הקיסרי.
בשנת 1809, שנה לאחר קידומו של מירא מהדוכס הגדול מברג למלך נאפולי, אחיינו הצעיר של נפוליאון, הנסיך נפוליאון לואי בונפרטה (1804–1831, בנו הבכור של אחיו של נפוליאון לואי בונפרטה, מלך הולנד) הפך לדוכס הגדול של ברג; פקידים צרפתים ניהלו את השטח בשם הילד. קיומה הקצר של הדוכסות הגדולה הגיע לסיומו עם תבוסתו של נפוליאון ב-1813 והסדרי השלום שבאו לאחר מכן.
היסטוריה > פרובינציית ייליך-קלווה-ברג

בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, הפכה ברג לחלק ממחוז של ממלכת פרוסיה: פרובינציית ייליך-קלווה-ברג. בשנת 1822 התאחד מחוז זה עם הדוכסות הגדולה של הריין התחתון ויצר את פרובינציית הריין.
שליטי ברג > בית אצונן

הרמן הראשון "פוסילוס", רוזן פלטין של לותרינגיה
אדולף הראשון מלותרינגיה
אדולף השני מלותרינגיה
שליטי ברג > בית ברג

1077–1082 אדולף הראשון מברג, הרוזן הראשון של ברג
1082–1093 אדולף השני מברג-הוול, רוזן ברג
1093–1132 אדולף השלישי, רוזן ברג
1132–1160 אדולף הרביעי, רוזן ברג
1140–1148 אדולף החמישי, רוזן ברג
1160–1189 אנגלברט הראשון, רוזן ברג
1189–1218 אדולף השישי, רוזן ברג
1218–1225 אנגלברט השני מברג, ארכיבישוף קלן, העוצר של ברג
1218–1248 אירמגארד, יורשתו של ברג, התחתנה ב-1217 עם היינריך הרביעי, דוכס לימבורג
שליטי ברג > בית לימבורג

1218–1247 היינריך הרביעי דוכס לימבורג, רוזן ברג
1247–1259 אדולף השביעי רוזן לימבורג, רוזן ברג
1259–1296 אדולף השמיני
1296–1308 וילהלם הראשון
1308–1348 אדולף התשיעי
שליטי ברג > בית ייליך (-היימבאך), רוזנים

- באיחוד עם ראוונסברג -
1348–1360 גרהרד
1360–1380 וילהלם השני; הפך לדוכס בשנת 1380
שליטי ברג > בית ייליך (-היימבאך), דוכסים

– באיחוד עם ראוונסברג (למעט 1404–1437) ולאחר 1423 באיחוד עם דוכסות ייליך –
1380–1408 וילהלם הראשון
1408–1437 אדולף
1437–1475 גרהרד
1475–1511 וילהלם השני
שליטי ברג > בית לה מארק, דוכסים

– משנת 1521 חלק מהדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג –
1511–1539 יוהאן
1539–1592 וילהלם השלישי
1592–1609 יוהאן וילהלם הראשון
שליטי ברג > בית ויטלסבאך, דוכסים

– באיחוד עם ייליך ורוזנות פפאלץ-נויבורג, משנת 1690 גם עם נסיכות הבוחר מפפאלץ, משנת 1777 גם עם נסיכות הבוחר מבוואריה –
1614–1653 וולפגנג וילהלם
1653–1679 פיליפ וילהלם
1679–1716 יוהאן וילהלם השני
1716–1742 קרל פיליפ
1742–1799 קרל תאודור
1799–1806 מקסימיליאן יוזף
1803–1806 וילהלם מפפאלץ-זווייבריקן-בירקנפלד-גלנהאוזן, דוכס בבוואריה (מנהל)
שליטי ברג > הדוכס הגדול הצרפתי

1806–1808 ז'ואקים מירא
1808–1809 נפוליאון בונפרטה
1809–1813 נפוליאון לואי בונפרטה (תחת העוצרות של נפוליאון בונפרטה)
סמל

הסמל ההיסטורי של ברג מראה אריה אדום עם זנב כפול וכתר כחול, לשון וטפרים. אריה זה מקורו בשלטו של הדוכס מלימבורג שכן התואר ברג במאה ה-13 עבר לשושלת לימבורג.
מגן נשק הרלדי
הערות שוליים

↑  Pixton, Paul B. (1995). The German episcopacy and the implementation of the decrees of the Fourth Lateran Council : 1216–1245 : watchmen on the tower. Leiden u.a.: Brill. p. 210. ISBN 978-9004102620.
↑  Butler, Alban; Burns, Paul (2000). Butler's Lives of the Saints (New full ed.). Collegeville (Minn.): Liturgical Press. p. 56. ISBN 978-0814623879.
↑  Knight, Charles (2012). The English Cyclopaedia: Geography. Lightning Source UK Ltd. p. 1030. ISBN 978-1277123517.
↑  Encyclopædia Britannica: or, A dictionary of arts, sciences, and miscellaneous literature, enlarged and improved, Volume 3. Google e-books. p. 570.
↑  Napoleon's decree in his quality of Grand Duke of Berg in Intelligenz-Nachrichten, June 24, 1809 (Stück XXV), pp. 341–342. Göttinger Digitalisierungszentrum.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4137215-3 
מפת הדוכסויות המאוחדות של ייליך-קלווה-ברג בסביבות 1540
הארמון הדוכסי דיסלדורף, 1798 תחריט נחושת מאת לורנץ יאנשה. הארמון נשרף בשנת 1872.
הדוכסות הגדולה של ברג בשנת 1812.
סמל של ז'ואקים מירא בתור הדוכס הגדול של ברג וקלווה
גרנד פרי אבו דאבי עונת 2021

הגרנד פרי של אבו דאבי עונת 2021 (בשמו הרשמי גרנד פרי אבו דאבי איתיחאד איירווייז 2021) היה מרוץ מכוניות שנערך ב-12 בדצמבר 2021 במסלול יאס מרינה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות. המירוץ היה הסבב העשרים ושניים והאחרון בעונת 2021 של אליפות הפורמולה 1. מקס ורסטאפן ולואיס המילטון הגיעו אל המרוץ בשוויון נקודות: 369.5 נקודות. המילטון הוביל לאורך מרבית המרוץ, לאחר שעקף את ורסטאפן במהלך ההקפה הראשונה, והיה בדרכו לזכייה שמינית בתואר אליפות הנהגים. דגל צהוב הונף בהקפות האחרונות עקב תאונה, אך בוטל שתי הקפות לסיום המרוץ, באופן שנוי במחלוקת. לאחר ההזנקה המחודשת הצליח ורסטאפן לעקוף את המילטון בהקפה הראשונה ולנצח את המרוץ. הפדרציה הבין-לאומית לרכב פתחה בחקירה בעקבות המרוץ ובעקבותיה הוכנסו תיקונים והבהרות לכלי המרוצים לקראת העונה הבאה. מייקל מאסי, שהיה מנהל המרוצים, הוחלף, אך תוצאת המרוץ לא שונתה.
זכייתו של ורסטפן הבטיחה את תואר אליפות הנהגים הראשון שלו בקריירה. קבוצת מרצדס זכתה באליפות היצרנים בפעם השמינית ברציפות, וקבעה שיא חדש. המרוץ היה המרוץ האחרון של קימי רייקונן שפרש בגיל 42 לאחר קריירה שהתפרסה על פני שני עשורים, בהם התחרה ב-349 מרוצים.
שידור המרוץ נצפה על ידי יותר מ-108 מיליון איש ברחבי העולם.
רקע

המירוץ היה אמור להתקיים במקור ב-5 בדצמבר, אך הוא נקבע מחדש לאחר דחיית גרנד פרי אוסטרליה עקב מגפת הקורונה. בתאריך המקורי נקבע גרנד פרי ערב הסעודית והמירוץ באוסטרליה בוטל בסופו של דבר והוחלף בגרנד פרי קטר.
רקע > מסלול

מסלול יאס מרינה עבר שיפוץ שקיצר את אורך המסלול ואת זמן ההקפה הצפוי במטרה אפשר מהירות גבוהה והזדמנויות העקיפה. פניית השיקיין לאחר סיבוב 4 הוסרה, ופנייה מספר 5 (שהייתה מספר 7 לפני הפיתוח מחדש) הורחבה. רצף הפניות של ארבע הפניות שהיו פניות 11–14 הפך לישורת ופנייה אחת, פנייה מספר 9. רדיוס הפניות 12–15 (בעבר 17–20) הוגדל כדי לאפשר למכוניות להיכנס לפנייה במהירות גבוהה יותר.
נהגים וקבוצות

ג'ק איטקן נהג עבור קבוצת ויליאמס באימון הראשון, במקום ג'ורג' ראסל. ניקיטה מזפין נמצא חיובי לקורונה לאחר מקצה הדירוג, מה שאילץ את פרישתו מהמירוץ, הוא לא הוחלף.
הגרנד פרי היה מרוץ הפורמולה 1 האחרון עבור הזוכה באליפות בעונת 2007, קימי רייקונן, שהודיע על כוונתו לפרוש בתום העונה. המרוץ היה גם האחרון עבור אנטוניו ג'יובינאצי, שעבר להתחרות באליפות הפורמולה אי, וניקיטה מזפין, שחוזהו בוטל בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022. ג'ורג' ראסל וולטרי בוטאס התחרו בפעם האחרונה עבור קבוצות ויליאמס ומרצדס, בהתאמה. ראסל החליף את בוטאס במרצדס, בעוד הפיני עבר להתחרות עבור אלפא רומיאו.
הונדה התחרתה בפעם האחרונה כספקית המנועים של קבוצות רד בול ואלפאטאורי, שעברו לייצר את המנועים לקראת העונה הבאה תחת השם "רד בול מנועים".
מקצה הדירוג

מקצה הדירוג התחיל בשעה 17:00 לפי השעון המקומי. החלק הראשון של מקצה הדיורג (Q1) הופסק לזמן קצר בעקבות תאונה של נהג האס. לואיס המילטון וולטרי בוטאס קבעו את הזמנים המהירים ביותר. בתחילת החלק השני (Q2) המילטון השיג יתרון של 4 שניות על פני מקס ורסטאפן, שעשה שימוש בצמיגים בתרכובת מדיום. לאחר שתי הקפות נחליף ורסטאפן לצמיגים בתרכובת רכה והצליח לקבוע את הזמן המהיר ביותר. בחלק האחרון של המקצה (Q3) נעזר ורסטאפן בסליפסטרים שנוצר אחרי המכונית של סרחיו פרס, חברו לקבוצה, והשיג את הפול פוזישן.
מקצה הדירוג > תוצאות הדירוג

| מיקום | מספר | נהג | קבוצה | זמני דירוג> Q1 | זמני דירוג> Q2 | זמני דירוג> Q3 | מיקום בזינוק |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 33 | הולנד מקס ורסטאפן | רד בול-הונדה | 1:23.322 | 1:22.800 | 1:22.109 | 1 |
| 2 | 44 | בריטניה לואיס המילטון | מרצדס | 1:22.845 | 1:23.145 | 1:22.480 | 2 |
| 3 | 4 | בריטניה לנדו נוריס | מקלארן-מרצדס | 1:23.553 | 1:23.256 | 1:22.931 | 3 |
| 4 | 11 | מקסיקו סרחיו פרס | רד בול-הונדה | 1:23.350 | 1:23.135 | 1:22.947 | 4 |
| 5 | 55 | ספרד קרלוס סאינס | פרארי | 1:23.624 | 1:23.174 | 1:22.992 | 5 |
| 6 | 77 | פינלנד ולטרי בוטאס | מרצדס | 1:23.117 | 1:23.246 | 1:23.036 | 6 |
| 7 | 16 | מונקו שארל לקלר | פרארי | 1:23.467 | 1:23.202 | 1:23.122 | 7 |
| 8 | 22 | יפן יוקי צונודה | אלפאטאורי-הונדה | 1:23.428 | 1:23.404 | 1:23.220 | 8 |
| 9 | 31 | צרפת אסטבן אוקון | אלפין-רנו | 1:23.764 | 1:23.420 | 1:23.389 | 9 |
| 10 | 3 | אוסטרליה דניאל ריקארדו | מקלארן-מרצדס | 1:23.829 | 1:23.448 | 1:23.409 | 10 |
| 11 | 14 | ספרד פרננדו אלונסו | אלפין-רנו | 1:23.846 | 1:23.460 | — | 11 |
| 12 | 10 | צרפת פייר גאסלי | אלפאטאורי-הונדה | 1:23.489 | 1:24.043 | — | 12 |
| 13 | 18 | קנדה לאנס סטרול | אסטון מרטין-מרצדס | 1:24.061 | 1:24.066 | — | 13 |
| 14 | 99 | איטליה אנטוניו ג'יובינאצי | אלפא רומיאו-פרארי | 1:24.118 | 1:24.251 | — | 14 |
| 15 | 5 | גרמניה סבסטיאן פטל | אסטון מרטין-מרצדס | 1:24.225 | 1:24.305 | — | 15 |
| 16 | 6 | קנדה ניקולאס לטיפי | ויליאמס-מרצדס | 1:24.338 | — | — | 16 |
| 17 | 63 | בריטניה ג'ורג' ראסל | ויליאמס-מרצדס | 1:24.423 | — | — | 17 |
| 18 | 7 | פינלנד קימי רייקונן | אלפא רומיאו-פרארי | 1:24.779 | — | — | 18 |
| 19 | 47 | גרמניה מיק שומאכר | האס-פרארי | 1:24.906 |  | — | 19 |
| 20 | 9 |  ניקיטה מזפין | האס-פרארי | 1:25.685 | — | — | — |
מקור:
המרוץ > הקפות ראשונות

המרוץ הוזנק בשעה 17:00 לפי השעון המקומי. לואיס המילטון עם זינוק טוב יותר ממקס ורסטאפן לקח את ההובלה בתחילת המרוץ. ורסטאפן ניסה להחזיר לעצמו את המקום בפנייה מספר 6, במאבק על המיקום הוא אילץ את המילטון לצאת מגבולות המסלול. הבריטי חזר למסלול כשהוא שומר על המקום הראשון. רד בול הגישה מחאה בטענה שהיתרון הושג בצורה לא חוקית וביקשה שיאלצו את המילטון להחזיר למקס את המקום, אך הטענה נדחתה. תלונה שהוגשה לדיילי המרוץ נבדקה והוחלט שאין צורך בבדיקה נוספת. המילטון, שהתחרה עם צמיגים בתרכובת מדיום, הצליח להגדיל את הפער מורסטאפן, שהתחרה עם צמיגים בתרכובת רכה, דבר שהוביל לשחיקה מהירה של הצמיג.
המרוץ > עצירות בפיט ומכונית הבטיחות הווירטואלית

ורסטפן נכנס להחלפת צמיגים בהקפה ה-13, בעוד המילטון נכנס הקפה מאוחר יותר, שניהם החליפו לצמיגים בתרכובת הקשה. בשלב זה סרחיו פרס עבר להוביל את המרוץ. הקבוצה ביקשה ממנו לעכב ככל הניתן את המילטון על מנת לאפשר לורסטאפן לצמצם את הפער. ניסיונות ההגנה של פרס איפשרו לצמצם את הפער מ-11 שניות ל-1.3 שניות, אך בהקפה ה-20 הצליח המילטון לעקוף ולשוב למקום הראשון. עד לנקודת אמצע המרוץ הצליח המילטון להגדיל את הפער עד ל-4 שניות
בהקפה ה-26 התנגש קימי רייקונן בגדר הבטיחות בפנייה מס' 6 ונאלץ לפרוש מהמרוץ האחרון שלו בקריירה. באותה הקפה פרש גם ג'ורג' ראסל עקב בעיות בתיבת ההילוכים. בהקפה ה-35 נעצר אנטוניו ג'יובינאצי על המסלול עקב בעיה בתיבת ההילוכים. העצירה הובילה להזנקת מכונית בטיחות וירטואלית. רד בול ניצלה את ההזמנות והכניסה את ורסטאפן להחלפה של סט חדש של צמיגים קשים, ללא איבוד של מיקום על המסלול. קבוצת מרצדס הנחתה את המילטון שלא להיכנס להחלפת צמיגים. עם סט הצמיגים החדש ורסטאפן הצליח לצמצם את הפער מ-17 שניות עד ל-11 שניות, אך לא בקצב מספיק בשביל לעקוף את המילטון לפני תום המרוץ.
המרוץ > הקפות הסיום

ניקולאס לטיפי נאבק על מיקום עם מיק שומאכר במהלך ההקפה ה-53 של המרוץ. בפנייה 14 התרסק בפנייה וגרם ליציאה של מכונית בטיחות. המילטון שוב לא נכנס להחלפת צמיגים מתוך חשש שמכונית הבטיחות תסתיים והוא יאבד את ההובלה. ורסטפן, לעומת זאת, ניצל את ההזדמנות והחליף לסט חדש של צמיגים בתרכובת רכה. פרס נאלץ לפרוש עקב בעיה בלחץ השמן במכונית. לאחר החלפת הצמיגים ורסטאפן נשאר במקום השני בדירוג הכולל, אך חמש מכוניות שהיו בפער של הקפה נכנסו בינו לבין המילטון (המכוניות של לנדו נוריס, פרננדו אלונסו, אסטבן אוקון, שארל לקלר וסבסטיאן פטל). במהלך פינוי המסלול משברי המכונית של לטיפי קיבלו הנהגים הוראה כי הם לא יורשו לעקוף את המילטון, אך בהקפה ה-57 של המרוץ נתן מייקל מאסי, מנהל המרוץ, הוראה שרק חמשת הרכבים יכולים לעקוף את המילטון.
מיד לאחר שמכוניתו של פטל סיימה את העקיפה הודיע מנהל המרוץ כי מכונית הבטיחות תיכנס לרחבת הטיפולים בסיום ההקפה כדי לאפשר הקפה אחרונה של מרוץ ללא מגבלות. טוטו וולף כעס על ההחלטה. בהקפה האחרונה ורסטאפן הסתייע בצמיגים החדשים שלו כדי לצמצם את הפער מהמילטון, עד הצליח לעקוף אותו בפנייה מס' 5. המילטון ניסה לעקוף בחזרה, אך ורסטאפן הצליח להדוף את הניסיונות, לסיים את המרוץ כמנצח ולזכות בתואר האליפות הראשון. המילטון סיים שני, קרלוס סאינס סיים שלישי ויוקי צונודה רביעי, ההישג הכי טוב שלו בקריירה עד אותה נקודה. מרצדס צברה מספיק נקודות בשביל להבטיח זכייתה שמינית ברציפות באליפות היצרנים וקבעה שיא חדש.
המרוץ > דירוג המרוץ

| מקום | מכונית | נהג | יצרן | הקפות | זמן/פרש | מיקום בזינוק | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | 33 | הולנד מקס ורסטאפן | רד בול-הונדה | 58 | 1:30:17.345 | 1 | 26 |
| 2 | 44 | בריטניה לואיס המילטון | מרצדס | 58 | +2.256 | 2 | 18 |
| 3 | 55 | ספרד קרלוס סאינס | פרארי | 58 | +5.173 | 5 | 15 |
| 4 | 22 | יפן יוקי צונודה | אלפאטאורי-הונדה | 58 | +5.692 | 8 | 12 |
| 5 | 10 | צרפת פייר גאסלי | אלפאטאורי-הונדה | 58 | +6.531 | 12 | 10 |
| 6 | 77 | פינלנד ולטרי בוטאס | מרצדס | 58 | +7.463 | 6 | 8 |
| 7 | 4 | בריטניה לנדו נוריס | מקלארן-מרצדס | 58 | +59.200 | 3 | 6 |
| 8 | 14 | ספרד פרננדו אלונסו | רנו-אלפין | 58 | +1:01.708 | 11 | 4 |
| 9 | 31 | צרפת אסטבן אוקון | רנו-אלפין | 58 | +1:04.026 | 9 | 2 |
| 10 | 16 | מונקו שארל לקלר | פרארי | 58 | +1:06.057 | 7 | 1 |
| 11 | 5 | גרמניה סבסטיאן פטל | אסטון מרטין-מרצדס | 58 | +1:07.527 | 15 |  |
| 12 | 3 | אוסטרליה דניאל ריקארדו | מקלארן-מרצדס | 57 | +1 הקפה | 10 |  |
| 13 | 18 | קנדה לאנס סטרול | אסטון מרטין-מרצדס | 57 | +1 הקפה | 13 |  |
| 14 | 47 | גרמניה מיק שומאכר | האס-פרארי | 57 | +1 הקפה | 19 |  |
| 15 | 11 | מקסיקו סרחיו פרס | רד בול-הונדה | 55 | לחץ שמן | 4 |  |
| פרש | 6 | קנדה ניקולאס לטיפי | ויליאמס-מרצדס | 50 | תאונה | 16 |  |
| פרש | 99 | איטליה אנטוניו ג'יובינאצי | אלפא רומיאו-פרארי | 33 | הידראוליקה | 14 |  |
| פרש | 63 | בריטניה ג'ורג' ראסל | ויליאמס-מרצדס | 26 | הילוכים | 17 |  |
| פרש | 7 | פינלנד קימי רייקונן | אלפא רומיאו-פרארי | 25 | בלמים | 18 |  |
| WD | 9 |  ניקיטה מזפין | האס-פרארי | 0 | לא זינק | — |  |

הקפה מהירה: הולנד מקס ורסטאפן (רד בול-הונדה) – 1:26.103 (הקפה 39)
מקור:
↑  כלל נקודת בונוס על הקפה מהירה
↑  פרס דורג למרות שלא סיים את המרוץ מאחר שהשלים יותר מ-90% מהמרחק הכולל
בעקבות המרוץ > הערעור של מרצדס

קבוצת מרצדס הגישה ערעור על תוצאות המרוץ. הקבוצה טענה כי ורסטאפן עקף את המילטון תחת מגבלות מכונית הבטיחות וכי מייקל מאסי הפר את הנהלים בכך שאיפשר רק למכוניות שהיו לפני ורסטאפן לעקוף את המילטון ולא לכל הנהגים שהיו בפיגור של הקפה. לדבריהם על פי התקנות היה צריך להזניק את המרוץ מחדש רק הקפה לאחר מכן, דבר שהיה מעניק להמילטון את הניצחון והאליפות. הטענה הראשונה נדחתה ונקבע שורסטאפן לא עקף את המילטון תחת מגבלות מכונית הבטיחות. הטענה השנייה הייתה יותר שנויה במחלוקת ומרצדס נעזרה בייעוץ משפטי בנושא. מרצדס טענה שלפי סעיף 48.12 שאם ניתנת הוראה המאפשרת למכוניות הנמצאות בפיגור של הקפה, יש לאפשר לכל המכוניות לבצע עקיפה ולא רק לחלק. בנוסף טענו שמכונית הבטיחות צריכה להיכנס לאזור הטיפולים רק בסוף ההקפה אחרי שכל המכוניות ביצעו את העקיפה. בהתאם לכך ביקשה הקבוצה לקבוע כי המילטון הוא המנצח במרוץ והזוכה באליפות. רד בול טענה שבתקנה כתוב "Any car" ולא "All cars". בנוסף, טענה הקבוצה שהוראות סעיף 48.13 גוברות על הוראה 48.12. טענה שלישית הייתה שסעיף 15.3 נותן למנהל המרוץ סמכות להחליט על פי שיקול דעת על השימוש במכונית בטיחות. לבסוף טענה הקבוצה כי התוצאה לא הייתה משתנה גם אם כל שמונת המכוניות הנוספות היו עוקפות את ורסטאפן והמילטון. מאסי טען שהעיקרון המנחה של סעיף 48.12 הוא לפנות מהדרך את המכוניות שמפריעות למאבק על הניצחון וכי כל הקבוצות הסכימו עקרונית שהמרוץ יסתיים תחת תנאי מרוץ.
דיילי המרוץ דחו את הערעור של מרצדס וקיבלו את הטענה של רד בול שסעיפים 48.13 ו-15.3 בתקנות הספורטיביות של האליפות מעניקים למנהל המרוץ סמכות לקבל החלטות כרצונו בנוגע למכונית הבטיחות. לדבריהם באותה מידה הוא היה יכול להודיע על סיום המרוץ בהקפה ה-57 וולהכריז על המילטון כמנצח. עם דחיית הערעור ורסטאפן הוכרז כאלוף העולם באופן זמני, כאשר למרצדס ניתנו 96 שעות לאחר סיום המרוץ להחליט האם לפנות לבית הדין הבינלאומי של FIA.
מרצדס הכריזה על כוונתה לערער על פסק הדין. FIA הודיעה שתבחן את המקרה בפירוט ותסיק מסקנות מהאירוע והודתה שהאירוע "מכתים את תדמית הספורט". בעקבות ההודעה החליטה מרצדס, שעות ספורות לפני המועד האחרון להגשה, שלא לערער ולסיים את הטיפול בנושא. וולף אמר שלא הוא ולא המילטון רוצים לזכות באליפות בבית משפט, במקום זאת ימקדו את מאמציהם כדי להבטיח שתוצאות החקירה של FIA יהיו הוגנות. וולף המשיך לבקר את התנהלותו של מאסי במהלך המרוץ. לדבריו, בגרנד פרי אייפל בעונת 2020, עמד מאסי על הצורך לתת לכל המכוניות האיטיות לסיים את העקיפה. המילטון וולף החרימו את טקס הענקת הפרסים של הפדרציה שהתקיים באותו ערב. המילטון נקנס על ההיעדרות מהטקס. בתגובה הוא ביקש שכספי הקנס יתרמו לפעילות שהפדרציה מבצעת למען ילדים מאוכלוסייה מוחלשת. ההצהרה עוררה ספקולציות כי המילטון יכול להכריז על פרישה מהירה בעקבות האירועים. וולף הודיע שגם הוא וגם המילטון מתכוונים להמשיך כרגיל.
בעקבות המרוץ > החקירה של FIA ושינויי תקנות

שלושה ימים לאחר המרוץ הודיעה הפדרציה הבין-לאומית לרכב על פתיחת חקירה של האירועים במטרה לבחון מה אירע והאם יש צורך בשינוי תקנות הנוגעות למכונית הבטיחות. באותה הצהרה, נאמר גם שאי הבנות מצד קבוצות, נהגים ואוהדים "הכתימו את התדמית" של אליפות העולם לנהגים. בחינת האירועים החלה בינואר 2022.
רשת BBC פרסמה באמצע חודש ינואר שקבוצת מרצדס הגיה להסכם "תן וקח" עם ה-FIA: הקבוצה הסכימה למשוך את הערעור תמורת הבטחה שמייקל מאסי, מנהל המרוץ, וניקולאס טומבאזיס, המנהל הטכני של האליפות, לא יישארו בתפקידם בעונת 2022. עוד פורסם כי טוטו וולף, מנהל הקבוצה, נפגש עם מוחמד בן סוליים, נשיא FIA במטרה לדון בצעדים עתידיים שינקטו. לקראת סוף החודש פרסמה הרשת כי מאסי יוחלף בתפקיד מנהל המרוץ, כחלק מתהליך ארגון מחדש של הרכב צוות השיפוט במרוצים. עוד פורסם כי על צוותי הקבוצות יאסר לפנות למנהל המרוץ בתלונה על החלטות השופטים.
ב-17 בפברואר הציגה הפדרציה שינויים במבנה הניהולי של המרוצים. מאסי הועבר מתפקיד מנהל המרוץ ובמקומו מונו אדוארדו פרייטס ונילס וויטיץ' כצמד שיחלוק את התפקיד באירועים השונים. הרבי בלאש, שלעבר סגן מנהל המרוץ, מונה כיועץ קבוע שילווה את השניים לאורך כל העונה. בנוסף לשינויים המבניים הוצגו גם שינויים בדרכי ההתנהלות במהלך המרוץ. הקשר בין הקבוצות לבין מנהל המרוץ נאסר במטרה למנוע הפעלת לחצים במהלך המרוץ. תקשרות הרדיו בין הקבוצות ובין FIA לא ישודר בטלוויזיה על מנת להוריד את הלחץ מהשופטים. שינוי בתקנות מכונית הבטיחות קבע שמכוניות שנמצאות בפיגור של הקפה יורשו לעקוף את המובילים. מגבלות מכונית הבטיחות יסתיימו הקפה אחת לאחר שתינתן ההוראה לבצע את העקיפה.
יומיים לאחר מכן פורסם הדו"ח המלא של האירוע. בדו"ח נכתב כי מכונית הבטיחות לא השלימה הקפה מלאה כפי שנדרש בסעיף 48.12 לתקנות. עוד נקבע כי פרשנות שניתנה לסעיף 48.12 ולסעיף 48.13 "יצרה, ככל הנראה, בלבול לגבי הפרוצדורה של עקיפת מכוניות איטיות תחת מכונית בטיחות". בהתייחס לטענה של דניאל ריקארדו, שהיה בפיגור של הקפה, אך מכיוון שמוקם מאחורי ורסטאפן לא התאפשר לו לעקוף אותו לפני תום מכונית הבטיחות, קבע הדו"ח כי הדבר נבע מטעות אנוש בשל העובדה שזיהוי המכוניות מתבצע באופן ידני. בעקבות כך הוחלט על הכנסת מערכת זיהוי אוטומטית. הדו"ח גם ציין כי תקנות הספורט של פורמולה 1 לשנת 2022 עודכנו כדי להבהיר כי יש לאפשר ל"כל" (ALL) המכוניות שבפיגור ולא רק ל"חלק" (ANY) לעקוף. פעולותיו של מאסי הוגדרו כפעולות שבוצעו בתום לב וכי יכולות להיות פרשנויות שונות לכללים. הממצאים גם קבעו שהתקשורת בין מנהלי הצוותים של מרצדס ורד בול עם מאסי במהלך ההקפות האחרונות הייתה בלתי הולמת. בסיכום נקבע כי תוצאות אליפות העולם בפורמולה 1 לשנת 2021 נותרו בתוקף.
טבלת האליפות הסופית

אליפות הנהגים
|  | מיקום | נהג | נקודות |
| --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | הולנד מקס ורסטאפן | 395.5 |
|  | 2 | בריטניה לואיס המילטון | 387.5 |
|  | 3 | פינלנד ולטרי בוטאס | 226 |
|  | 4 | מקסיקו סרחיו פרס | 190 |
|  2 | 5 | ספרד קרלוס סאינס | 164.5 |
מקור:
אליפות היצרנים
|  | מיקום | יצרן | נקודות |
| --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | גרמניה מרצדס | 613.5 |
|  | 2 | אוסטריה רד בול-הונדה | 585.5 |
|  | 3 | איטליה פרארי | 323.5 |
|  | 4 | בריטניה מקלארן-מרצדס | 275 |
|  | 5 | צרפת אלפין-רנו | 155 |
מקור:
הערה: בטבלאות מצוינים רק חמשת המקומות הראשונים.
דיאב עובייד

דיאב עובייד (בערבית: دياب عبيد;‏ 1911 – 18 בפברואר 1984) היה חבר הכנסת ויועץ שר החקלאות למגזר הערבי.
ביוגרפיה

עובייד הוא נצר למשפחה מוסלמית סונית מעיראק. בתחילת המאה ה-20 השתקעו ענפי המשפחה בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי. הענף הארץ ישראלי של המשפחה התמקם בטייבה, התפרנס מגידול הדרים באזור יפו והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב.
דיאב עובייד נולד ב-1911 בטייבה, וגדל בטולכרם. מאמצע שנות השלושים דיאב יחד עם אחיו הגדול, כאמל, עסקו במסחר, התיידדו עם יהודים ועמדו בקשר עם גורמי מודיעין ביישוב היהודי. ב-1936 הצטרף יחד עם אחיו הגדול, כאמל, למרד הערבי הגדול. ב-1937, במהלך המרד, העביר כאמל את דיאב אל משפחתם בג'בשית. דיאב גר אז בבית דודו - אביו של המחבל השייח' עבד אל-כרים עובייד לימים פעיל מרכזי בחזבאללה. ב-1944 שב דיאב עובייד לארץ ישראל, ובמשך השנים המשיך לשמור על קשר עם משפחתו בלבנון, דרך צד שלישי. באמצע שנות הארבעים, עם שובם לארץ ישראל, הם התגוררו ביפו וקיבלו הנחיות מיהושע פלמון ופעלו נגד החרם הכלכלי על היישוב היהודי שהוכרז על ידי הוועד הערבי העליון ונגד אנשי המופתי. דיאב עסק במסחר בתוצרת חקלאית, כיהן כחבר מועצת הסוחרים באזור יפו והסביבה, קשר קשרים עם יהודים ולמד עברית. ב-1948 עבר לטול כרם (אז בשליטת ירדן) לבקשת גורמי מודיעין ישראלים, והעביר משם מידע מודיעיני. אחד ממפעיליו היה שלמה בן אלקנה. ב-1949 הוא נעצר על ידי משטרת טול כרם, נחשד בריגול, אך משפחתו הצליחה לשחררו בערבות. בנובמבר 1949 עבר לישראל. כשהגיע לטייבה התקבל בחמימות על ידי הממשל הצבאי הישראלי וב-1951 התמנה לחבר במועצת הכפר, בה כיהן עד 1958. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית איים עובייד לרוץ לכנסת בראש רשימה נפרדת מזאת של פארס חמדאן, אולם נתרצה לוותר על כוונתו זאת תמורת הבטחה שהוא יהיה המועמד לקראת הכנסת החמישית. עובייד נחשב לתקיף יותר ממחמוד א-נאשף ועל כן נתמך בידי מפא"י בתקווה שיביא יותר קולות.
ב-1961 נבחר עובייד לכנסת מטעמה של "שיתוף ואחווה", רשימת מיעוטים שפעלה תחת חסותה של מפא"י. הוא כיהן כחבר בכנסות החמישית, השישית והשביעית (1961 - 1973). בפברואר 1962 ו-1963, בעת שהכנסת החליטה על חודו של קול על המשך הממשל הצבאי על ערביי ישראל, נמנה דיאב עובייד עם המצדדים בהמשך הממשל הצבאי.
נכדו הוא המחבל קייס עובייד, חוטפו של אלחנן טננבוים.
לקריאה נוספת

רונן ברגמן, מדינת ישראל תעשה הכל: הקרב החשאי על השבויים והנעדרים, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2011, מסת"ב 9655521753
הערות שוליים

1 2 3  #ברגמן (2011), עמוד 471
↑  עלי ואקד, פרשת טננבוים: מדוע לא נחקר הקשר בין "העוביידים"?, באתר ynet, 7 במרץ 2004
1 2  ג. שרוני, רשימה חדשה של ערביי המשולש, מעריב, 9 ביולי 1959
↑  שמואל שגב, ההדחות בקרב הח"כים הערביים ללא כאב, מעריב, 26 ביוני 1961
↑  ג. שרוני, זו דמוקראטיה או קראקוז?, מעריב, 16 ביולי 1961
↑  ג. שרוני, המשולש נסער מההצבעה על הממשל, מעריב, 25 בפברואר 1962
חברי כנסת ערביים מבקשים שיפורים בריכוזי מיעוטים, מעריב, 9 בינואר 1963
צפוייה דחיית ההצעות, דבר, 20 בפברואר 1963