stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריאן אנדרסון
חייה

מריאן אנדרסון נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה. היא הצטרפה למקהלת הילדים של הכנסייה בגיל שש והגישה בקשה להתקבל לבית ספר למוזיקה ללבנים בלבד אחרי סיום לימודיה, בשנת 1921, אבל נדחתה משום שהייתה שחורה. הממונה על טופסי ההרשמה ענתה, "איננו מקבלים צבעונים". כתוצאה מכך, מריאן אנדרסון המשיכה בלימודי השירה באופן פרטי.
הופעת הבכורה שלה התקיימה בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק ב-26 באוגוסט 1925 ונחלה הצלחה מיידית, גם בקרב המבקרים. בשנת 1928 שרה בפעם הראשונה בקרנגי הול. המוניטין שלה זכו לקידום נוסף בזכות ממסע קונצרטים שערכה באירופה בראשית שנות ה-30'. המלחין הפיני ז'אן סיבליוס הקדיש לה את שירו "בדידות". בשנת 1935 קיבל עליו האמרגן סול יורוק את ניהול עסקיה וייצג אותה למשך שאר הקריירה שלה.
ב-9 באפריל 1939 יום א' של פסחא, הופיעה בקונצרט פתוח על מדרגות על מדרגות אנדרטת לינקולן בוושינגטון הבירה. את הקונצרט, אותו ארגנו הגברת הראשונה אלינור רוזוולט ושר הפנים הרולד איקס אחרי שארגון "בנות המהפכה האמריקאית" סיכלו את הזמנתה של מריאן לשיר ב"אולם החוקה" שלהן בשל גזעה. להופעה באו למעלה מ-75,000 איש, והיא הועברה בשידור רדיו ישיר ברחבי ארצות הברית. כתוצאה מן הסערה שחולל סירובן של בנות המהפכה להתיר לאנדרסון לשיר שם, פרשו אלפי חברות, ובכללן אלינור רוזוולט, מן הארגון וכעבור ארבע שנים בסך הכול הזמינו בנות המהפכה את אנדרסון לשיר באירוע צדקה לטובת הצלב האדום האמריקאי.
ב-7 בינואר 1955 ניפצה אנדרסון את מחסום הצבע כשהייתה לאפריקאית-אמריקאית הראשונה שהופיעה עם המטרופוליטן אופרה בניו יורק. בהזדמנות זו שרה בתפקיד אולריקה ב"נשף המסכות" של ג'וזפה ורדי. במתיקות האירוע הזה נסכה מרירות הואיל ואנדרסון, בגיל 58, כבר לא הייתה במיטבה מבחינה ווקאלית.
בשנת 1958 הוכרזה רשמית כנציגה באומות המאוחדות, גושפנקא רשמית לתפקיד של "שגרירת רצון טוב" מטעם ארצות הברית שמילאה כבר בעבר, ובשנת 1972 הוענק לה פרס השלום של האו"ם.
אחרי מסע פרידה מקיף, בכללו הופיעה במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, פרשה מן השירה בשנת 1965. עם זאת, המשיכה להופיע בציבור, בקריינות ל"דיוקן לינקולן" של קופלנד, כולל הופעה עם תזמורת פילדלפיה בסרטוגה ספרינגס בשנת 1976, בניצוח המלחין. מאמציה קיבלו הכרה והוקרה בפרסים רבים, ביניהם פרס מרכז קנדי ופרס גראמי למפעל חיים בשנת 1991.
בשנת 1993 מתה אנדרסון בגיל 96 בפורטלנד, אורגון, בבית אחיינה, המנצח ג'יימס דהפריסט. היא קבורה בבית הקברות עדן בפילדלפיה.
הסרט התיעודי משנת 1939, "מריאן אנדרסון: קונצרט יד לינקולן", נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
ב-1963 העניק לה הנשיא ג'ון קנדי את מדליית החירות הנשיאותית, וב-1977 הוענקה לה מדליית הזהב של הקונגרס, שני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
ב-27 בינואר 2005 הוצא בול זיכרון של ארצות הברית לכבוד מריאן אנדרסון ועליו תמונתה. הבול הוא בערך של 37 סנט והוא חלק מסדרת "המורשת השחורה".
מריאן אנדרסון קיבלה את אות הבאפאלו הכסוף, אות הכבוד הגבוה ביותר למבוגרים שמעניקה תנועת הצופים של אמריקה.
מרטין ולדזמילר

| --- | --- |
מרטין ולדזמילר (ציור מהמאה ה-19)
מרטין ולדזמילר (ציור מהמאה ה-19)
 לידה:  1470 Schallstadt, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  16 במרץ 1520 (בגיל 50 בערך) סן-דייה-דה-ווז', צרפת 
 ענף מדעי:  קרטוגרפיה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרייבורג 
 תרומות עיקריות
 פרסם מפת עולם עם שם אמריקה
 
מרטין ולדזֵמילר (בגרמנית: Martin Waldseemüller;‏ 1470 בגרמניה – 16 במרץ 1520 בדייה-דה-ווז' שבצרפת). היה קרטוגרף גרמני.
ולדזמילר, המוכר גם בשמו הלטיני מרטינוס אילקומילוס (Martinus Ilacomilus או Hylacomylus), נולד בפרייבורג. בשנת 1507, יחד עם עוד ארבעה מלומדים, ביניהם המשורר מתיאס רינגמן, פרסם את ספרו "מבוא לקוסמוגרפיה" בדבר ארבעת מסעותיו של אמריגו וספוצ'י אל העולם החדש. בספר זה כינו הוא או חברו רינגמן את שם היבשת "אמריקה" על שמו של אמריגו: "החלקים הללו של העולם, אסיה, אפריקה ואירופה נחקרו בצורה מקיפה, ועתה החלק הרביעי נתגלה על ידי אמריגו וספוצ'י. הואיל והן אירופה והן אסיה קיבלו את שמם מאישה, אינני רואה כל סיבה להתנגד לכך שנקרא לחלק זה אמריגה, משמע, הארץ של אמריגו".
ייתכן שהשם "אמריקה" נבע מכך שרינגמן התבסס על שמו של אמריגו בלטינית - אמריקוס (Americus).
בהתבסס על מפות אחרות (בעיקר על מפת קאוורי) שרטט את מפת העולם באותה השנה ובה מופיעות ארבע יבשות, כולל העולם החדש.
ראו גם

גלובוס יגלוניקוס
מערת הגדי

סח'ול 5, אחת הגולגולות של אדם מודרני אנטומית ממערת הגדי.
מערת הגדי בעת החפירה, 1932. שפך החפירה מופיע במרכז התמונה.
צילום הנוף של נחל המערות והר הכרמל כפי שנשקף מתוך המערה החוצה
חפירות מחודשות של אוניברסיטת חיפה, בטרסת המערה
מערת הגדי (תרגום השם הערבי, המקובל במחקר, מע'רת א-סח'ול) היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי מן התרבות המוסטרית של התקופה הפלאוליתית התיכונה במערב הכרמל. האתר, הכולל מערה קטנה וטרסה טבעית בפתחה, הוא חלק מהאתר הפרהיסטורי נחל מערות, יחד עם שלוש המערות שנחקרו בקרבתו: מערת תנור, מערת גמל ומערת הנחל. מערת הגדי מפורסמת בזכות ממצא שלדי האדם שנתגלה בה: מספר קבורות של אדם מודרני (הומו ספיינס) המתוארכים לכמאה אלף שנים לפני זמננו. אלה העדויות הקדומות בעולם לנוכחות האדם המודרני מחוץ לאפריקה ובין הקבורות המכוונות הקדומות ביותר בהיסטוריה (ביחד עם הממצא המקביל ממערת קפזה ליד נצרת). בנוסף לקבורות עצמן, המחקר הארכאולוגי באתר גילה עדויות לחשיבה סמלית, כגון קיומה של מנחת קבורה ושימוש באוכרה (פיגמנט צבעוני) ובקונכיות ימיות לקישוט. התיעוד הזה לחשיבה סמלית ולמודרניות התנהגותית הוא אחד הקדומים בעולם.
ב-29 ביוני 2012 הוכרזה המערה יחד עם נחל המערות, כאתר מורשת עולמית.
האתר

המערה שוכנת כ-50 מטרים מזרחית למפגש נחל מערות עם מישור חוף הכרמל, כעשרה מטרים מעל תחתית הנחל. נראה שתקרתה קרסה בתקופה קדומה, והשאירה טרסה מכוסה בברקציה (אדמת מערות שהתאבנה). האתר נחפר בשנים 1929 - 1932 בידי ת"ד מק'קאון מבית הספר האמריקאי לחקר הפרהיסטוריה, במסגרת פרויקט החפירות הגדול של דורותי גארוד בנחל מערות.
בשכבות הברקציה שלפני המערה השתמרו כמויות קטנות של כלי צור מוסטריים ועצמות בעלי חיים, בעיקר בקר הבר. הכלים דומים לכלים משכבות C ו-B במערת תנור הסמוכה. בראשית המחקר, האנטומיה המודרנית במפתיע של השלדים במערה הוביל את החוקרים לשייך את מערת הגדי לסוף התקופה הפלאוליתית התיכונה או לשלב מעבר בינה לבין התקופה הפלאוליתית העליונה, כ-50,000 שנים לפני זמננו. החל מסוף שנות השמונים נחקרו הממצאים בעיקר על ידי דור חדש של ארכאולוגים ופלאואנתרופולוגים בריטים, כמו כריס סטרינגר. בדיקות רבות של תיארוך רדיומטרי על פריטי צור שרופים, שיני אדם ובקר בשיטות התרמולומינסנציה, ה-ESR וסדרות אורניום, קבעו את גילן האמיתי של השכבות כמצוי בין 135,000 ל-100,000 שנה לפני זמננו. כך, הקבורות של אדם מודרני במערת הגדי קדומות בעשרות אלפי שנים לקבורות הניאנדרטלים במזרח התיכון
באתר התגלו מספר קבורות של אדם מודרני (לפחות עשרה פרטים) ברמת שימור משתנה. עצמות השלדים נמצאו במנח אנטומי, ומכאן שהיו מוגנות מתהליכי הרס ובלייה על ידי קבורה מכוונת בקרקע. בתוך אחת הקבורות, סח'ול 5, נמצאה לסת שלמה של חזיר בר המפורשת כמנחת קבורה. הלסת, שרמת שלמותה יוצאת דופן יחסית לממצא עצמות בעלי החיים במערה ומרמזת גם על קבורתה המכוונת, הייתה מונחת ישירות על בית החזה של הנקבר.
תושבי האתר השתמשו במינרל צבעוני - אוכרה - לתכלית בלתי ידועה, אולי לשם קישוט הגוף או הקברים. עשרות גושי אוכרה נמצאו בשכבות הארכאולוגיות. ניתוח כימי של הגושים העלה שחלקם נאספו בשיטתיות מאתרים מרוחקים, וכי תושבי המערה נהגו ללקט גושי אוכרה צהובה וחיממו אותם ליצירת אוכרה אדומה.
באתר נמצאו כמה קונכיות של החלזון הימי אקון גבנוני (Nassarius gibbosulus). הקונכיות נלקטו באופן מכוון ונקדחו בהן חורים, ככל הנראה על מנת לשמש כחרוזים. זוהי אחת הדוגמאות הקדומות בעולם לשימוש בקונכיות לקישוט. שימוש בחרוזים, בנוסף לניצול האוכרה וקבורת המתים, הם מהעדויות הקדומות בעולם להתנהגות אנושית "מודרנית", ומתאימים לזיהוי שרידי האדם שנקברו כהומו ספיינס.
בשנת 2017 חודשה החפירה באתר על ידי רון שימלמיץ ומינה עברון מטעם המכון לארכיאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
ראו גם

נחל מערות
אבולוציה של האדם
לקריאה נוספת

תמר נוי. 1992. (ה)גדי, מערת, בתוך:אפרים שטרן (עורך ראשי). האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ-ישראל. כרך שלישי, עמ' 272–273. החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ומשרד הביטחון-ההוצאה לאור, ירושלים.
מריאן אמה צ'ייס

| --- | --- |

 לידה:  18 באפריל 1844 Fitzroy Square, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  15 במרץ 1905 (בגיל 60) Brondesbury, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  St Pancras and Islington Cemetery 
 הושפעה על ידי:  מרגרט גיליס, John Chase 
 
מריאן אמה צ'ייס (באנגלית: Marian Emma Chase;‏ 18 באפריל 1844 – 15 במרץ 1905) הייתה ציירת בריטית, אמנית צבעי מים ושרטטת. היא ידועה בעיקר בזכות ציורי הפרחים, הפירות והטבע הדומם שלה בצבעי מים. מוזיאון ויקטוריה ואלברט מחזיק באחת מיצירותיה.
ביוגרפיה

צ'ייס נולדה ב-18 באפריל 1844 בכיכר פיצרוי בלונדון לג'ון ולאשתו השנייה, ג'ורג'ינה אן צ'ייס. אשתו הראשונה, מרי אן ריקס, הייתה אמנית צבעי מים, נפטרה בשנת 1840. אביה של צ'ייס, ג'ון צ'ייס, היה אמן מבוסס שהוכשר בחלקו על ידי ג'ון קונסטבל.
צ'ייס למדה בבית הספר בריצ'מונד וכן על ידי אביה ועל ידי מרגרט גיליס. היא עבדה בעיקר באנגליה ואף שהציגה בגלריות אחרות היא שלחה את הרוב המכריע של ציורי צבעי המים שלה למכון המלכותי לציירים בצבעי מים.
בתחילת חייה הקדישה זמן רב למשמעות האור בציור, אך כציירת בצבעי מים של פרחים, פירות וטבע דומם היא הטביעה את חותמה, בזכות צביעה אמיתית וגישה עדינה. היא ציירה באותם חללי פנים בינוניים, וכן כמה נופים, ולקראת סוף חייה, גם בגני פרחים. בציורי הדיוקן שלה היא הצליחה פחות. היא גם עבדה מדי פעם בצבעי שמן.
היא הציגה בין השנים 1866 ל-1905 באקדמיה המלכותית, בחברה המלכותית לאמנים בריטים, במכון המלכותי, בגלריה דאדלי, בגלריה גרוסוונור, בתערוכה הבינלאומית של 1871 ובתערוכות שונות פרובינציאליות, קולוניאליות וזרות. ב-22 במרץ 1875, היא נבחרה ל"מקורבת" של המכון לציירים בצבעי מים ובשנת 1879 היא הפכה ל"חברה מן המניין". ב-1878 תרמה רישומים וצבעי מים לכתב העת "הגן". בשנת 1888 החברה המלכותית לגננות העניקה לה מדליית כסף.
מריאן צ'ייס מתה בשנת 1905 לאחר ניתוח לב. היא קבורה בבית הקברות סנט פנקראס.
עבודתה נמצאת במוזיאון ויקטוריה ואלברט, בגלריה לאמנות אברדין ובגלריית לסטר.
הערות שוליים

↑  Long, Basil Somerset (1912). "Chase, Marian Emma". In Lee, Sidney (ed.). Dictionary of National Biography (2nd supplement). London: Smith, Elder & Co.
↑  Marian Emma Chase, www.leicestergalleries.com
↑  ^Grant M. Waters (1975). Dictionary of British Artists Working 1900–1950. Eastbourne Fine Art.
↑  Josephine Walpole (2006). A History and Dictionary of British Flower Paintings 1650-1950. Antique Collectors' Club
↑  The Garden: an illustrated weekly journal of gardening in all its branches, כרך 14, London, 1878
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 16486  ULAN: 500003414  VIAF: 95701359   WorldCat (עם VIAF): 95701359
מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות

| --- | --- |

מבט מכיוון צפון-מערב לעת שקיעה
 מידע כללי
 סוג:  אולם ספורט 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°05′50″N 34°46′42″E﻿ / ﻿32.09722222°N 34.77833333°E﻿ / 32.09722222; 34.77833333
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות (למפת תל אביב רגילה) מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות (למפת גוש דן רגילה) מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות (למפת גוש דן מוגדלת) מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות   he מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאותhe מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאותמפת  צפון __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת השרון (in English: Ramat HaSharon), __ הרצליה (in English: Herzliya) ממזרח: __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva), __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מבט מכיוון מערב. "חרטום הסירה ההפוכה" נראה בצידו הימני של המבנה
המזחים בבריכת המרכז
מחסני הסירות
מרכז דניאל עמיחי ללימודי חתירה וימאות שוכן על גדות נחל הירקון, סמוך ל"גן הבנים" בחלקו המערבי של פארק הירקון. המקום משמש כמרכז לחתירה אקדמית ולחתירה בקיאק ימי, לחינוך ולפעילויות ספורטיביות אחרות. במקום פועלים בית הספר לחינוך ימי תל אביב-יפו ומועדון הפועל תל אביב לקיאק אולימפי. עוד פועלים במקום סימולטור חתירה, חדר כושר וסאונה.
המבנה

המבנה עוצב בדמות סירה הפוכה על הגדה הצפונית של הנחל, וחרטומה פונה אל עבר מימיו. שטחו של הבניין הוא  1,600 מ"ר ולו שני מפלסים. הוא בנוי כהאנגר גדול המקיף בריכה מלבנית המחוברת אל הירקון. מספר מזחים נשלחים מהמבנה אל תוך הבריכה, ומעל לחיבורה אל הנחל הוקם גשר להולכי רגל ולרוכבי אופניים.
היסטוריה

הקמת המרכז החלה בשנת 2001, בתכנונם של האדריכלים אולריק פלסנר ורותי פקר, והוא נחנך בשנת 2003. 
המרכז קרוי על שמו של דניאל עמיחי מרכוס שנהרג ב-1993 עם שלושה מחבריו בתאונת דרכים בכביש הערבה. דניאל הצטיין בחתירה כאשר למד בפנימייה היהודית כרמל קולג' באנגליה, והיה בעל פוטנציאל להשתתף באולימפיאדה עיריית תל אביב-יפו הקצתה את השטח להקמת המרכז ומשפחתו של דניאל מרכוס תרמה את הכספים הדרושים לשם כך.
הערות שוליים

↑  אסתר זנדברג, לפני שמחסלים גינות, באתר הארץ, 22 ביולי 2001
↑  נעמה ריבה, האדריכל אולריק פלסנר מת בגיל 85, באתר הארץ, 2 ביוני 2016
1 2  דינה חלוץ, איבדה את בנה בתאונה שזעזעה את המדינה, והקימה לזכרו מרכז שיט, באתר Xnet‏, 1 בנובמבר 2018
מראמה ואהירואה

מראמה קווין ואהירואה (בצרפתית: Marama Kevin Vahirua; נולד ב-12 במאי 1980) הוא כדורגלן עבר מטהיטי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

ואהירואה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת פיראה המקומית ובגיל 17 הצטרף לאקדמיה לכדורל של נאנט. בשנת 1998 הצטרף לקבוצת המילואים ושנה לאחר מכן הצטרף לקבוצה הבוגרת. בעונת 2001/2002 כבש את שער הבכורה שלו במסגרות אירופיות במשחק נגד פ.ס.וו. איינדהובן.
באוגוסט 2004, ואהירואה חתם בניס. בשנת 2005 זכה לתואר כדורגלן השנה באוקיאניה. בהמשך הקריירה שיחק בעוד מועדונים בצרפת ובאירופה, כגון: לוריאן, נאנסי, מונקו ופנאתינאיקוס.
ב-12 באוקטובר 2013, חזר לפיראה, קבוצת נעוריו. בהמשך שיחק גם בטמנאווה ודרגון.
בספטמבר 2018 פרש מכדורגל ומונה לנשיאה של דרגון.
קריירה בינלאומית

בצהירותו, שיחק ואהירואה בנבחרת הצעירה של צרפת, אך מעולם לא זומן לנבחרת הבוגרת.
בספטמבר 2012, זומן לראשונה לסגל נבחרת טהיטי לקראת המשחקים נגד קלדוניה החדשה ואיי שלמה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ואהירואה, אף זומן לסגל הנבחרת לקראת ההופעה ההיסטורית של הנבחרת לקראת גביע הקונפדרציות 2013, והיה השחקן היחיד בסגל ששיחק מחוץ לטהיטי.
ואהירואה, צבר חמש הופעות בנבחרת ללא שער.
תארים

ליגת העל הצרפתית: 2000/2001
הגביע הצרפתי: 1998/1999, 1999/2000
ליגת העל הטהיטית: 2013/2014
כדורגלן השנה באוקיאניה: 2005
חיים אישיים

ואהירואה, הוא בן דודו של כדורגלן העבר פסקל ואהירואה, אשר בניגוד לבן דודו שיחק בנבחרת צרפת. ואהירואה נוהג לחגוג את שעריו, תוך כדי תנועה של חתירה בקאיאק, כמחווה לטהיטי מולדתו.
בשנת 2013, עת עזב את פאנטראקיקוס, החל לסבול מתחושת דיכאון אשר ליוותה אותו במשך שנתיים.
מחלף בר-אילן

.
| --- | --- |

תצלום אוויר של המחלף וסביבתו
 תאריך הקמה:  1994
 מיקום:  גבעת שמואל, קריית אונו
 כבישים במחלף:    כביש 4   כביש 471
 אתרים סמוכים:  אוניברסיטת בר-אילן
 קואורדינטות:  32°03′52″N 34°50′17″E﻿ / ﻿32.06458333°N 34.838°E﻿ / 32.06458333; 34.838
 
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) מחלף בר-אילן(למפת גוש דן רגילה) מחלף בר-אילן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף בר-אילן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף בר-אילן  he מחלף בר-אילןhe מחלף בר-אילןמפת  __ רמת גן (in English: Ramat Gan)  __ גבעתיים (in English: Givatayim) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון ומערב: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base) מדרום: __ אור יהודה (in English: Or Yehuda), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחלף בר-אילן הוא מחלף הנמצא על כביש 4, ומהווה את קצהו המערבי של כביש 471. המחלף נמצא סמוך לאוניברסיטת בר-אילן, ומכאן שמו. הכניסות והיציאות ממחלף זה משותפות גם למחלף אלוף שדה.
היסטוריה

המחלף נפתח לתנועה בשנת 1994‏, במסגרת מחלוף חלקו המרכזי של כביש 4, המכונה "כביש גהה". עד אז היה במקום צומת, שבו שררו באופן קבוע עומסי תנועה רבים[דרוש מקור]. בתחילה חיבר המחלף לכיוון מזרח את כביש 4 עם "דרך בר-אילן", דרך מקומית העוברת בין גבעת שמואל וקריית אונו. ב-10 באוקטובר 2002 אירע פיגוע סמוך למחלף. באוקטובר 2007 התווסף למחלף קישור לכביש 471 עם פתיחת חלקו המערבי של הכביש[דרוש מקור]. לשם כך שופץ המחלף והורחב, על מנת להגדיל את קיבולת כלי התחבורה העוברים בו[דרוש מקור].
מבנה המחלף

המחלף מורכב משני גשרים גדולים המאפשרים פניות שמאלה. האחד, מכביש 4 בכיוון דרום לעבר כביש 471 בכיוון מזרח, והשני מכביש 471 בכיוון מערב לעבר כביש 4 בכיוון דרום.
בניגוד למקובל ברוב המחלפים, הנוסעים בכביש 471 לכיוון מערב והרוצים להגיע צפונה צריכים לנסוע בשני הנתיבים השמאליים, בעוד הנוסעים דרומה צריכים לנסוע בשני הנתיבים הימניים.
הערות שוליים

↑  אתר החברה הלאומית לדרכים בישראל, סעיף בדרכים / מחלפים
↑  אטילה שומפלבי, הרוגה בפיגוע בבר-אילן, באתר ynet, 10 באוקטובר 2002
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מחלף אלוף שדה | מחלפים בכביש 4 | הבא: מחלף גבעת שמואל |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אין | מחלפים בכביש 471 | הבא: מחלף אונו |
מערת מלח"ם

| --- | --- |
הכניסה למערת מלח"ם
הכניסה למערת מלח"ם
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  ישראל
 קואורדינטות:  31°04′47″N 35°23′39″E﻿ / ﻿31.079722222222°N 35.394166666667°E﻿ / 31.079722222222; 35.394166666667
 אורך המערכת:  10,000 מטר
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) מערת מלח"ם(למפת צפון הנגב רגילה) מערת מלח"ם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת מלח"ם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מערת מלח"ם
 
מערת מלח"ם היא מערת מלח בהר סדום, הקרויה על שם המרכז לחקר מערות בישראל (מלח"ם).
זוהי המערה הארוכה ביותר בישראל, ומערת המלח הארוכה ביותר בעולם: אורכה מגיע ל-10,000 מטר.
במערה מצויים קירות, נטיפים וזקיפים רבים עשויים מלח.
היסטוריה

המערה נתגלתה על ידי עמוס פרומקין, מנהל המרכז לחקר מערות בישראל, בחנוכה 1982, והיא נחשבת לאחת מן התגליות החשובות ביותר של המרכז. במדידות שנערכו בעבר על ידי אמצעי מדידה מיושנים נמצא שאורכה 5.5 ק"מ, ועד ל-2006 נחשבה למערת המלח הארוכה בעולם. ב-2006 נמצא שאורך מערת נמקדאן (בפרסית - نمکدان, ומכונה גם מערת 3N) באי קשם שבאיראן הוא 6.5 ק"מ והיא דורגה במקום הראשון. במרץ 2019, לאחר מיפוי מחודש של מערת מלח"ם באמצעים חדישים, התברר שאורכה מגיע ל-10 ק"מ, ובכך חזרה להיחשב למערת המלח הארוכה בעולם.
מבנה המערה

המערה מהווה נחל תת-קרקעי המורכב מחמישה יובלים עיקריים, ששמותיהם: סיס, דרומי, מרכזי, צפוני וסנדביץ'. לתוך כל אחד מתנקז ערוץ עילי שנשפך לתוך פיר המוליך למחילה. כל המחילות מתחברות זו לזו ויוצאות אל פני השטח כערוץ אחד בקרבת כביש 90. למערה 24 פתחים, רובם אנכיים. ברוב חלקי המערה שתי קומות עיקריות: קומה תחתונה, שבה זורמים כיום מי השיטפונות, וקומה עליונה. הקומה העליונה רחבה יותר מן התחתונה. הקומה העליונה נוצרה לפני כ-5,000 שנה בתקופה לחה שבה זרמו מים רבים במערה, ומפלס בסיס הניקוז, הוא ים המלח, היה גבוה יותר. התיארוך בוצע בעזרת פחמן 14. עם התרוממות הר סדום הולכת המערה ומתחתרת ונוצרות קומות נמוכות יותר.
המים מגיעים מגשמים שפוקדים את אזור צפון הנגב המזרחי וים המלח, לפיכך זוהי מערה פעילה, אשר ערוציה ומסדרונותיה עדיין משתנים. הכניסה למערה אסורה, והסיורים בתוכה מורכבים, ומחייבים הדרכה מוסמכת.
ראו גם

מערת האומה
מערת הקמח - הנמצאת בנחל פרצים, מערבית להר סדום
הערות שוליים

↑  נאוה מרקו, ‏מערת המלח הארוכה בעולם התגלתה בישראל, באתר ‏מאקו‏, 27 במרץ 2019
↑  עמוס פרומקין, מערכת הקרסט במחדר המלח של הר סדום, ירושלים: מלח"ם, האוניברסיטה העברית, 1992 – עבודת דוקטורט.
↑  Frumkin, A, 2013. Salt Karst. in: Frumkin, A., volume ed., Shroder, J., ed. in chief,, Treatise in Geomorphology, Karst Geomorphology vol. 6, San Diego, Academic Press., עמ' 208–424
↑  רעות הדר, מערת המלח הארוכה בעולם אותרה בישראל, באתר ערוץ 7, 28 במרץ 2019
↑  עמוס פרומקין, מפלס ים המלח, בתוך: נגה סטמבלר (עורכת). הוד הים: יציבות ושינוי במערכות הימיות של ישראל, העמותה הישראלית למדעי הים, 2014 (מהדורה שנייה), עמ' 477–494
↑  Frumkin, A., Magaritz, M., Carmi, I. and Zak, I.,, The Holocene climatic record of the salt caves of Mount Sedom, Israel, Holocene, v. 1, 3, p. 191-200., 1991
↑  Weinberger, R., Begin, Z.B., Waldmann, N., Gardosh, M., Quaternary rise of the Sedom diapir, Dead Sea basin, Special Paper 401: New Frontiers in Dead Sea Paleoenvironmental Research
מערת המלח"ם בפנים
מערת המלח"ם בפנים
מרכז הדלק

תג מרכז הדלק
מרכז הדלק היה הגוף הצה"לי האחראי על משק הדלק בצבא הגנה לישראל. בין תחומי אחריותו היו הדלק, גז הבעירה, ומכשירי גז בצה"ל, לרבות רכש, אחסנה, ואספקה ליחידות השונות. המרכז גם הפעיל את מערך בסיסי הדלק (כולל מערך הובלת הדלק).
המרכז הוכפף פיקודית לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (אט"ל) במטה הכללי, ומקצועית לחיל הלוגיסטיקה שבאגף.
ב-30 ביוני 2020 נערך טקס סגירת מרכז הציוד והדלק, ומוזג למרכז הספקה אחוד (מרה"ס).
היסטוריה

בתחילת דרכו של צה"ל השליטה על הלוגיסטיקה והאפסנאות הייתה ריכוזית מאוד ונשלטה כמעט לגמרי על ידי המטכ"ל, שהעמיד את המשאבים לרשות הגדודים והחטיבות כגון אמצעי תחבורה, דלק, חומרי בנייה, ומזון בקיצוב קפדני ביותר. במהלך מלחמת העצמאות, עם התארגנות המערך הלוחם, התפתחה הלוגיסטיקה בהם, כדי לפתור את הבעיות הלוגיסטיות השונות שהתעוררו בהם. עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, נקטעה הזרמת הדלק בצינור מעיראק לישראל ובית זיקוק הדלק בחיפה חדל לפעול. הדבר גרם למחסור חמור בדלק. למחרת היום פלשו צבאות ערב למדינה הצעירה ונפתחה מלחמת העצמאות. מלבד המחסור בדלק, התמודדו שירותי אספקת הדלק עם הקשיים המיוחדים שנוצרו במלחמה, בניהם הקושי לספק דלק לאזורים הנצורים - ירושלים והנגב.
עד לשנת 1956 התפתחו בתי הזיקוק בחיפה וסיפקו דלק לצפון הארץ, אולם בדרום הארץ ובמרכזה נוצר מחסור שהורגש לקראת "מבצע קדש". אולם בהדרגה גבר צה"ל על המשבר, והיחסים ההדוקים עם איראן וחברות הנפט האמריקאיות הבטיחו זרימה סדירה של דלק. בשנת 1966 הוקם "בסיס אב" לדלק בתל השומר. מאוחר יותר, בנובמבר 1966, החלה לפעול מפקדת המרכז באשדוד. עם פרוץ מלחמת ששת הימים היה בסיס המרכז עדיין בתהליכי התארגנות ולא היה בנוי להכיל משאיות שנדרשו כדי להעביר דלק לשלוש החזיתות השונות. עקב המחסור, הועבר הדלק לחזית בתוך דלקנים (ג'ריקנים), חביות ואפילו פחים מרובעים שבמקור שימשו לאריזות מזון. לאחר המלחמה כבשה ישראל את סיני והגדה המערבית. שטחים אלו העבירו לישראל מצבורי דלק גדולים שעתידים לשמש את ישראל במהלך מלחמת ההתשה מתקני דלק גדולים הוקמו בסיני.
בשנת 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים. אז כבר היה מרכז הדלק מפותח דיו, ועוד באותו היום נשלחו משאיות עמוסות דלק לכל החזיתות. משאיות אלו נתקלו ביידוי אבנים מצד אזרחים שלא הבינו עדיין מדוע מחללים את היום הקדוש. עם חתימת הסכם השלום עם מצרים ופינוי הכוחות מסיני, פונו גם מתקני הדלק שהוקמו בסיני.
אחרי פינוי סיני בעקבות הסכם השלום עם מצרים נותרו בארץ שלושה בסיסי דלק מרחביים: בסיס נשר ששירת את פיקוד הצפון, בסיס אשדוד ששירת את פיקוד המרכז, ובסיס באר שבע ששירת את פיקוד הדרום.
בשנת 2006, בעקבות המלצת המשרד לאיכות הסביבה, נסגר בסיס הדלק באשדוד, ומפקדת מרכז הדלק עברה למחנה תל השומר. הבסיס פונה בשנת 2017 והאדמה הוחזרה לשימוש המדינה.
בשנת 2017 הוחלט על ידי ראש אט"ל למזג את מרכז דלק תחת מרכז הציוד. המהלך בוצע ב-1 בינואר 2018.
מפקדי מרכז הדלק לדורותיהם

| שם | תקופת כהונה כמפקד/ת המרכז |
| --- | --- |
סא"ל מיכה עופר: 1966–1969
אל"ם מקס בן חיים: 1969–1976
אל"ם שמואל פלדברג: 1976–1979
אל"ם שלום גרנות: 1979–1982
אל"ם אברהם קלר: 1982–1985
אל"ם יעקב גזית: 1985–1988
אל"ם קלמן אליסון: 1988–1991
אל"ם יגאל טביב: 1991–1993
אל"ם שלמה סילבר: 1993–1996
סא"ל חנן קריצמן: 1996–1998
אל"ם יהודה קושניר: 1998–2001
סא"ל אשר הינדי: 2001–2005
אל"ם אבי הראל: 2005–2010
תא"ל מירב בריקמן: 2010–2012
סא"ל ירון ברזילי: 2012–2014
אל"ם אלי עזר: 2014–2016
סא"ל מאיה ויצמן: 2016–2019
סא"ל יואב סויסה: 2019–2021
הערות שוליים

↑  טקס סגירת מרכז ציוד, באתר דף הפייסבוק הרשמי של אט"ל, ‏1 ביולי 2020
↑  חנן גרינברג, המלצה: לפנות בסיס דלק באשדוד בגלל חומר מסרטן, באתר ynet, 6 במאי 2004
↑  דור גפני, החל פינוי בסיס הדלק באשדוד, באתר כאן דרום - אשדוד, ‏9 במאי 2017
מרכז האמנויות ברביקן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מרכז אמנויות במה, אולם תיאטרון, גלריה, אולם קונצרטים 
 כתובת:  לונדון 
 מיקום:  הסיטי של לונדון 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  האיגוד של לונדון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1982
 תאריך פתיחה רשמי:  1982 
 אדריכל:  צ'מברלין, פאוול ובון 
 סגנון אדריכלי:  ברוטליזם 
 קואורדינטות:  51°31′13″N 0°05′42″W﻿ / ﻿51.5202°N 0.095°W﻿ / 51.5202; -0.095
 www.barbican.org.uk
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסמרכז האמנויות ברביקן(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסמרכז האמנויות ברביקן(למפת הסיטי של לונדון רגילה) מרכז האמנויות ברביקן(למפת הסיטי של לונדון מוגדלת) מרכז האמנויות ברביקן
 
מרכז האמנויות ברביקן (באנגלית: Barbican Arts Centre) הוא מרכז אמנויות המצוי בקומפלקס הברביקן בצפון הסיטי של לונדון בירת בריטניה, ובסמוך למוזיאון לונדון.