stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארגון ירושלים
תחנה שנייה - הגליל > התערבות הקיבוצים השכנים

זמן העלייה של הארגון על הקרקע תוכנן למועד כינוס הנהלת הסוכנות היהודית בירושלים. נציג הפועל המזרחי במחלקת ההתיישבות של הסוכנות מר מיכאל חזני היה מודע לעובדה כי היישובים בסביבה התנגדו להקמת יישוב נוסף בסביבה. הוא סבר כי בעיתוי של כינוס הנציגים מרחבי העולם בירושלים יהיה נח יותר מאשר בעיתוי אחר להוציא לפועל את ההתיישבות החדשה. לקיבוצים הייתה טענה כי המשבצת הקרקעית שהם קבלו אינה מספקת ולכן אין מקום להקמת יישוב נוסף, ולאור כך שיש לפעול בהתאם לצוואה של מנחם אוסישקין, שלכל אחד מהזרמים ההתיישבותיים יהיה יישוב. בהתאם לכך הודיעה מחלקת ההתיישבות כי היא תרכוש אדמות נוספות עבור היישובים הקיימים ולכל יישוב תהיה משבצת מלאה. היו שסברו [דרוש מקור] שהתנגדות חברי הקיבוצים לחברי ארגון ירושלים לא הייתה בגלל המשבצת שהם נטלו, אלא הייתה זו מגמה התיישוביתית שלא רצו בקרבתם יישוב דתי.
בזמן חניכת היישוב הגיע למקום אברהם הרצפלד שכיהן כראש המחלקה להתיישבות של הסוכנות, שאליו נלוו אישים מהסוכנות היהודית במטרה לקבוע תמידית את הקמת היישוב החדש. אליהם נוספו עוד חברים מיישובי הפועל המזרחי כדוגמת שדה יעקב וטירת צבי אשר התגייסו לעזרה. הם הביאו עימם שני צריפים, וכך וההתיישבות הדתית בגליל העליון הייתה לעובדה מוגמרת. כעבור זמן מה, הגיעה לנחלים משלחת מכפר גלעדי שדרשה כי הארגון ירד מהקרקע. התגובה לאמור נעשתה על ידי גיוס מחודש של מתנדבים מרחבי הארץ, אשר חלק מהם נשארו בסופו של דבר בנחלים. ברם, היחסים עם הקיבוצים השכנים נשארו מתוחים וחוסר שיתוף הפעולה הדהד. כך למשל, על מנת לחרוש את השדות היה צריך להרחיק עד דגניה על מנת להשיג מחרשה.
אחרי שנתיים לערך נבנה מספר מצומצם של בתים זמניים מבלוקים פשוטים. כל משפחה קיבלה חדר קטן ומטבח מפח. חיים כהנא מוכתר נחלים סיפר:
הקיום של חברי המושב לא היה קל. מצב החיים היה קשה, הסבל שעברנו, הצורה שחיינו, מטבח ללא רצפה, צריף זמני. לחם השגנו – פעם נסענו להביאו מראש פינה, או שהובילו את הלחם בשקים מטבריה. האוטו היה מוריד את שקי הלחם ליד הכביש בחנות של הערבי מכפר "חאזז". והלחם היה נרטב מהגשם או ממי הנחלים.
אמנם חקלאות הייתה לנו אך לא הכניסה מספיק. פַרות היו אבל הייתה בעיה של הובלת החלב. לא פעם התקלקל החלב בדרך לטבריה. הרפתות היו קטנות וממה שלא נשלח בכדים לתנובה היו עושים גבינה צפתית ונוסעים לטבריה למוכרה. לא היה לנו אמצעים להשקיע. היבולים היו נמוכים כי האדמה הייתה מנוצלת, לא מזובלת. נכנסנו לחובות גדולים. הסוכנות הלוותה. קבלנו כסף מבנקים, בריבית, אבל גם הם לא רצו להלוות.
הילדים למדו במסגרת חינוכית אחת: מורה אחת לימדה שתי כתות של בני הגילים הנמוכים, אחת - לבנים והשנייה - לבנות. זאת בנוסף לגן ילדים שהוקם במקום.
בתחום אחד לא חל שיפור, וזאת בעניין היחס המתנכר של בני הקיבוצים השכנים לבני הארגון. דבר זה בא לידי ביטוי במיוחד בפתחה של מלחמת העצמאות, בה בעת שהחלו היישובים להתבצר והורגש פחד אזורי שבהתאם לכך החליט יו"ר הסוכנות, דוד בן-גוריון, לבצע סיור בכל אזור נחלים, בו בזמן שהיה בכל היישובים, אך ביישוב נחלים לא דרך. היה בכל היישובים מלבד נחלים. ניכר היה שקיימת מגמה סביבתית להתעלם מקיומו של המושב. כמו כן, המאפייה בקיבוץ דפנה עדיין לא הסכימה למכור להם לחם. עם זאת ביום 28 במאי 1947 עוזר המושל המחוזי, בנפת צפת זיכה את היישוב להכרה רשמית.
תחנה שנייה - הגליל > מלחמת העצמאות

על מצב היישוב בזמן מלחמת העצמאות סיפר מר שלום נוי נוטר היישוב, כי בערב המלחמה מנה הגרעין 22 משפחות בחמישה בתים. על ההחלטה להקמת מדינה יהודית ב-29 בנובמבר 1947 נודע לחברי הגרעין רק במוצאי שבת כאשר טלפנו לדפנה. לדבריו הוא מספר: "יצאתי החוצה, סיפרתי לשומרים, הערנו את האנשים, כולם שמחו, רקדו עד הבוקר. למחרת בבוקר התברר שכך היה בכל היישובים".
ימים אחדים לאחר מכן, הערבים החליטו על שלושה ימי שביתה כללית. וכך, לאחר תום השביתה החלו אירועי אלימות. הערבים החלו להתקהל ולנוע לכיוון המושב. פעמון האזעקה הופעל והאנשים שהיו בשדות חזרו. הנשק הוצא מהסליק, והיישוב היה מוכן להגנה. הוחל נוהל ביצור המחנה של היישוב על ידי סולל בונה. לנחלים הגיע מכשיר קשר עם סוללות, אבל כדי לטעון אותן היה צריך ללכת לקיבוץ דפנה. שיירה של משאיות הביאה ליישוב חומרי בנין, תיל ופחים. נבנתה סוללת עפר מסביב ליישוב, חומת עפר בלתי חדירה לכדורים. היו עמדות בחוץ, מחוברות ביניהם בתעלות קשר. היו גם שני בונקרים. הם היו מוכנים כבר לפני 15 במאי 1948 – המועד הצפוי להכרזת המדינה.
ביום 14 במאי 1948 הודיעו ב"קול ישראל" כי "היום בשעה 16.00 תהיה הודעה חשובה". ואכן המדינה הוכרזה. בנחלים הוחלט להניף את הדגל ועשו זאת בעזרת סדין לבן ובד כחול. בלילה ישנו המתיישבים בנעליים, ציפו לפלישת צבאות ערב. שכן, ארצות ערב איימו להתחיל במלחמה למחרת היום והיישוב היה קרוב לגבול עם סוריה.
תחנה שנייה - הגליל > נסיגת הערבים

לאחר ימים אחדים, ראו תושבי נחלים כי שיירות של ערבים נעות ליד היישוב, עם חמורים וגמלים. הערבים מהכפרים קטייה ולזזה החליטו לנטוש את מקומם. יהודה, איש הביטחון, שהיה איש הקשר עם השכנים הערביים, פנה אליהם ושאל לסיבת המנוסה הפתאומית. תחילה השיבו לו הערבים "לתת לבהמות לרעות". לשאלה, מה פתאום היום. הם פחדו לומר את האמת שבה הם הלכו כדי להתקיף את היהודים מאוחר יותר. אך ליהודה הם אמרו זאת מפורש: "הולכת להיות מלחמה, כדאי עכשיו לעזוב. כשנכבוש נחזור". יהודה מסכם: "אף אחד לא גרש אותם. ברחו עד האחרון שבהם". לעומת כל יישוב יהודי היו חמישה כפרים ערבים נטושים: קטייה, לזזה, מנסורה חסאס ועוד. "כולם ברחו, האזור היה ריק, נשארו בתים ריקים עם בוסתנים. כל האזור היה ללא נפש חיה".
חקלאי שקצר בשדה באותם הימים מתאר:
עברו אנשים. אפילו את עצי ההסקה לקחו על הגב. את התרנגולות קשרו אחת לשנייה ולקחו על הגב. ביניהם ערבי בשם פרג', הספק שלנו, שהיה מביא עצים למושב ועוד. הוא ניגש אלי בשקט ובקש סיגריה. הייתי עם חגורה מלאה רימונים וסטן. ככה קצרתי את היבולים. שאלתי : "פרג' למה אתם בורחים ? " והוא עונה לי ברמיזה – שמה בבית, בגבעה של חסאס (שם הכפר הערבי), יש חיילים עיראקיים ואם הם יראו שהוא מדבר איתי, יהרגו אותי. הערבים לא יכולים להפציץ מהיבשה ומהאוויר את היישובים היהודיים, כי חששו שהפצצות תיפולנה גם על הכפרים הערבים. מכאן ההצעה הייתה לברוח. לאחר מכן יוכלו להפציץ את היהודים באופן חופשי. ספרתי את זה לחברים ואכן לפחות חלק מהם היה מודאג.
הנוטר שלום נוי ציטט פסוק לתיאור המצב: "ויהיה חיתת אלוהים על הערים אשר סביבותיהם". פחד אלוהים נפל עליהם. היה מקרה דיר יאסין וזה השאיר רושם בכל הארץ.
תחנה שלישית - בית ספר בחיפה

תוך כדי המלחמה פינו את הנשים ואת הילדים של תושבי הגליל העליון. בני הקיבוצים עברו לקיבוצים אחרים במקומות בטוחים ובני המושבים הועברו לבתי ספר בחיפה. וכך בני נחלים הגיעו לבית ספר נצח ישראל בחיפה. שם השתכנו המשפחות באולמי הכיתות של בית הספר.
ביישובים נשארו רק הגברים. בתום המלחמה היה ניסיון לחזק את ההתיישבות בנחלים אשר בגליל. סוכם כי ינסו לגייס קבוצת חלוצים חדשה. הייתה קבוצה כזאת שחיכתה להתיישבות. היא הייתה בביריה. אבל הפועל המזרחי החליט כי אין ברירה ומוכרחים הם לעזוב את הגליל העליון, כך נוצר מצב שבו אלה שנשארו ביישוב לא הייתה פרנסה, למשפחות בחיפה היה קשה וחברי הארגון הגיעו למצב שלא היה כסף לקנות מצרכים לחג הפסח הקרב. אחד החברים הוותיקים נסע לכפר הרוא"ה ומשם להנהלת מגבית כופר היישוב, אשר ממנה קבלו היישובים תקציבים למימון ההגנה שלהם: לבניית מקלטים, עמדות ותקציב הגנה. וכך הושג מימון לקיום היישוב נחלים אך רק לזמן קצר.
אחרי המלחמה הנשים לא הסכימו לחזור לאצבע הגליל. אי לכך סיכם מיכאל חזני עם המרכז החקלאי על החלפת מקום ההתיישבות. בתחילה תכננו לעבור למושבה הגרמנית הנטושה בגליל התחתון ולדהיים (כיום אלוני אבא), אך בינתיים אוכלס המקום על ידי אחרים, ומשום כך סוכם על העברה לאזור שפלת יהודה לכפר הטמפלרי וילהלמה שליד יהוד.
תחנה רביעית - וילהלמה

הכפר הטמפלרי וילהלמה, ליד יהוד נכבשה על ידי כח צה"ל. המרכז החקלאי שהוא המוסד המרכזי של מחלקת ההתיישבות, הודיע לאנשי הארגון כי יעברו לכפר אשר בו היו בתי מגורים ומבני משק נטושים. התושבים שהיו בחיפה הגיעו למקום החדש עם משאיות יחד עם הציוד החקלאי שנותר. לאחר פירוק הציוד הסתבר כי תושבים שפונו מעטרות, נווה יעקב ובארות יצחק כבר נמצאים במקום. בסופו של דבר התחלקו במבנים: כל בית אכלס בין שתיים לארבע משפחות. אך בינתיים גברו חילוקי הדעות בין התושבים. תושבי עטרות נשארו והשאר עזבו את המקום, ביניהם חברי הארגון ירושלים.
היעד הסופי - מושב נחלים

בשנת 1952 חברי ארגון ירושלים יחד עם אחרים הקימו את מושב נחלים, ליד פתח תקווה. למושב הוקצבו תשעים נחלות של 25 דונם כל אחת. כנהוג באותו זמן, המושב אורגן בצורת האות חית כאשר החלקה החקלאית של כל מתיישב הייתה מאחורי ביתו. במרכז ה"חית" היו שטחים משותפים, שכללו פרדס הדרים. באמצע הקו העליון של ה"ח", נבנו מבני הציבור, ביניהם בית כנסת, מחסן אספקה, צרכניה, מחלבה לאחסון החלב, מזכירות ושאר מבני הציבור.
לקריאה נוספת

בר-אוריון הוא א. עמינדב, עד אור הבקר , הוצאה פרטית - אזל.
הערות שוליים

↑  "אבינדב אריה, ארגון ירושלים, מנחמיה"רשימות המועמדים לוועידה השמינית של הפועל המזרחי בארץ ישראל, הצופה, 14 בספטמבר 1941
↑  זאב גלילי - הפינוי הראשון של יישוב בידי יהודים
↑  השטח היה ליד הכפר הערבי "עובדיה" ואיש מאנשי מנחמיה לא רצה לעבדו.
↑  מפה משנת 1944 בהוצאת המחלקה להתיישבות חקלאית בסוכנות היהודית, עם סימון היישוב 'ארגון ירושלים' בסמוך ליישוב 'בית הלל', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  שהיו אז אדמות "תחת משפט" (נתונות בסכסוך) ואסור היה לאף אחד לבנות עליהם
↑  את כל השטח הזה מעבד היום קיבוץ הגושרים ומכל הבניינים לא נותר שריד. רק על מגדל המים של הקיבוץ יש כתובת גדולה: נחלים
↑  המכתב המקורי נמצא בארכיון הציוני ובמוזיאון "בית החלוץ הדתי"
↑  על החוויות כתב הסופר, חבר נחלים, ר' אריה אבינדב בספרו "עד עלות השחר"
חלק מילדי הארגון בצילום קבוצתי של גן מנחמיה בטבריה שנת 1944
מהבתים הראשונים בנחלים
הרברט הובר

הרברט קלרק הובר (באנגלית: Herbert Clark Hoover;‏ 10 באוגוסט 1874 – 20 באוקטובר 1964) היה נשיא ארצות הברית ה-31 בין 1929 ל-1933.
במקור הובר היה איש עסקים ומהנדס מכרות במקצועו, ולקח חלק בעבודה הומניטרית במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא נכנס לפוליטיקה בכהונתו כמזכיר המסחר בקבינט של ממשל וורן הרדינג (1921–1928). במהלך הבחירות לנשיאות ב-1928 רץ כמועמד המפלגה הרפובליקנית וניצח ברוב מוחץ על יריבו הדמוקרטי אל סמית'.
בכניסתו של הובר לנשיאות ידעה אמריקה את שיא פריחתה הכלכלית במקביל לשנות העשרים הסוערות והובר הבטיח למגר את העוני ואת הפשע המאורגן. חודשים ספורים לאחר כניסתו לתפקיד, קריסת וול סטריט, שהחלה ביום חמישי השחור, בלמה את הצמיחה הכלכלית. הובר, מתוך הערכה שגויה של כוחות השוק, פעל נגד עצת מזכיר האוצר שלו, אנדרו ויליאם מלון, והתערב במשבר, בין לבין מתוך אי-אמון בהתנהלות העצמאית של השוק החופשי. בנוסף להתערבות בהתנהלות של השווקים ועירוב הפדרל ריזרב, הובר גם קידם הטלת מס כבד על ייבוא חוץ במטרה להביא לרגולציה שנועדה לאושש את התעשייה האמריקאית. כל המהלכים האלה לא תרמו לפתרון המשבר, במהלך כהונתו עלה אחוז האבטלה מ-3.2% ל-23.6% מכלל האוכלוסייה ובממוצע שנתי שוק המניות צנח ב-30.8%, הנתון הנמוך ביותר מכל נשיאי ארצות הברית.
הובר ניסה לפתור את משבר התעסוקה דרך קידום תשתיות מטעם המדינה, הגדולה שבהם, שהושלמה רק לאחר כהונתו ולבסוף גם נקראה על שמו, היא תשתית סכר הובר. בנוסף למשבר הכלכלי עצמו, היה על הובר וממשלו להתמודד גם מול סדרת אסונות טבע שפגעו בעיקר במגזר החקלאי באמריקה. כמו כן, ארצות הברית איבדה מאחיזתה הגאופוליטית בתקופת כהונתו, דבר שבה לידי ביטוי עם הפלישה היפנית למנצ'וריה. הובר פעל לקדם, במסגרת מדיניות חוץ, "שכנות טובה" בין ארצות הברית ומדינות אמריקה הלטינית. עוד במהלך כהונתו נפתח האמפייר סטייט. כאשר המשבר הכלכלי ברקע, ולנוכח תמיכתו בחוק היובש הלא-אהוד, הובר הפסיד בבחירות לנשיאות ב-1932 ליריבו, המועמד הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט, שניצח ניצחון מוחץ.
ביוצאו מהבית הלבן, המוניטין של הובר היה בשפל, ותדמיתו החלה להשתפר רק בערוב ימיו ולאחר מותו בשנות השישים. הובר התנגד נחרצות לניו דיל של ממשל רוזוולט (שבוסס במקור על מדיניות ההתאוששות הכלכלית של הובר עצמו) ולכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. לאחר סיום המלחמה, ממשל טרומן גייס את הובר למען סקירת מצבה של גרמניה ההרוסה, והדוח"ות שהציג בפני הממשל הובילו לשינוי מדיניות כלפי גרמניה הכבושה. בהמשך התמנה לראשות ועדה לייעול הבירוקרטיה הממשלתית. בין הפסדו בבחירות ב-1932 לבין בחירת אייזנהאואר לנשיא ב-1952, היו הרפובליקנים מחוץ לשלטון ברצף של עשרים שנה.
עם בחירתו לנשיא היה הובר נשיא ארצות הברית הראשון שהיה מקהילת הקווייקרים.
רקע משפחתי ונעוריו

הרברט הובר נולד ב-10 באוגוסט 1874, באיווה. הוא הנשיא הראשון שנולד ממערב לנהר המיסיסיפי. אביו, ג'סי, היה נפח ממוצא גרמני, שווייצרי ואנגלי. הוא עבר לאוהיו עשרים שנה קודם לכן. אמו, הלדה מינטורן, נולדה בקנדה, והייתה ממוצא אנגלי ואירי. הוריו היו קווייקרים. בגיל שנתיים סבל מדלקת גרון, קנה נשימה וסימפונות. הוא היה כל כך חולה עד שכמעט מת. משפחתו הייתה מעורבת רבות בחיים הדתיים של העיירה. אביו מת ב-1880 מאוטם שריר הלב, כאשר היה הובר בן שש. לאחר שעבדה והחזירה את החובות של בעלה, מתה אמו ב-1884, לאחר שלקתה בדלקת ריאות, וכך נותר הובר בן התשע יחד עם אחיו הגדול תיאודור ואחותו הקטנה מריה כיתום. הקהילה הקווייקרית המקומית שמרה על הילדים וגידלה אותם.
לאחר שנשאר לזמן מה עם סבתו באייווה, חי הובר את השנה וחצי הבאות עם דודו, אלן, בווסט ברנץ'. בנובמבר 1885, עבר לאורגון כדי לגור עם דודו, דוקטור ג'ון מינטורן, שהיה רופא ואיש עסקים. במשך שנתיים וחצי, עבד הובר כעוזר במשרד הנדל"ן של דודו. אף על פי שלא למד בתיכון, הוא למד לימודי ערב, הנהלת חשבונות, קצרנות וחשבונאות. הובר הצעיר היה ביישן, רגיש, מופנם ומעט חשדן, מאפיינים שהתפתחו, לפחות בחלקם, בתגובה לאובדן הוריו בגיל כה צעיר. הוא למד באקדמיית 'חברי האוקיינוס השקט' בניוברג, אורגון, וסיים את לימודיו עם ציונים ממוצעים ומטה בכל המקצועות מלבד מתמטיקה. למרות זאת, נחוש להתקדם ללימודי השכלה גבוהה באוניברסיטת סטנפורד שהוקמה זמן קצר קודם לכן בפאלו אלטו, קליפורניה, הובר למד קשה ובקושי רב עבר את מבחן הקבלה של האוניברסיטה. הוא המשיך להתמחות בגאולוגיה והשתתף בשורה של פעילויות מחוץ לבית הספר, שימש כגזבר כיתות של גופי התלמידים הצעירים והבוגרים. כדי לשלם את שכר הלימוד שלו, הובר עבד כפקיד במשרד הרישום והראה מיומנות יזומית רבה על ידי פתיחת שירותי כביסה לסטודנטים.
הייתה זאת שנתה הראשונה של האוניברסיטה והתלמידים הראשונים שילמו פחות מהנדרש מהכיתות בשנים הבאות. הובר טען שהיה התלמיד הראשון באוניברסיטה, כיוון שהיה הראשון לישון במעונות עם פתיחת האוניברסיטה. הוא ניהל את נבחרות הפוטבול והבייסבול של האוניברסיטה, והיה חלק מהמשחק הראשון שלה מול אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1892 הזמין את המלחין הפולני, איגנצי יאן פדרבסקי, לנגן קונצרט לצדקה. פדרבסקי הסכים לבצע זאת ללא תשלום, כדי שיוכלו לשלם את שכירות האולם. ב-1919 פדרבסקי היה ראש ממשלת פולין, ונסע לארצות הברית כדי להודות להובר על העזרה החומרית שהגיש לפולין במהלך המלחמה. ב-1895 סיים את לימודיו עם תואר בגאולוגיה. במהלך שנות לימודיו עבד בעבודות שונות. הוא התנגד לאחוות השונות באוניברסיטה.
מהנדס מכרות > אוסטרליה

לאחר סיום לימודיו, עבד הובר בהפקת זהב בקליפורניה לפני שהשיג עבודה בחברה להנדסת מכרות. ב-1897 נסע למערב אוסטרליה בחסות חברת הפקת זהב בריטית. הוא עבד במכרות זהב שונים באזור. הבית שלו במערב אוסטרליה הוא אטרקציה תיירותית. הובר נחשב לחלוץ בנושא הנדסת המכרות. הוא עבד בתנאים קשים, במשכורת של 5,000 דולרים (שווי ערך ל-100,000 דולר היום). הוא עסק בגאולוגיה ובהנדסת מכרות, וחיפש שדות זהב להשקעה. לאחר מינויו לתפקיד מנהל המכרה בגיל 23, פעל להרחבת המכרה, והעסיק מהגרים איטלקים כדי להוריד עלויות ולפגוע באיגוד העובדים של הכורים. הוא האמין שהכורים האיטלקים היו עדיפים, ושהיריבות בינם לבין הכורים המקומיים תרמה לכרייה.
לאחר מכן קודם הובר לניהול מכרה בסין, ונפרד מחברתו מימי האוניברסיטה, לו הנרי.
מהנדס מכרות > סין ומיזמים גלובליים אחרים

הובר החליט להתחתן עם לו הנרי ב-1899, והיא הפכה לקווייקרית. היו להם שני בנים- הרברט צ'ארלס הובר, ואלן הנרי הובר. הזוג הנשוי עבר לסין, שם שימש הובר כמהנדס ראשי עבור משרד המכרות הסיני. לאחר מכן עבד כמהנדס בכיר, ואשתו למדה מנדרינית. גם הובר למד קצת מהשפה, ונאמר שהזוג השתמש בשפה בבית הלבן כדי להימנע מהאזנות. הובר שיפר את תנאי העסקת הפועלים, והוביל רפורמות. ביוני 1900, פרץ מרד הבוקסרים בסין, והובר עצמו הנהיג את הנחתים האמריקנים באזור. אשתו טיפלה בפצועים.
הובר הפך לשותף בחברת מכרות ב-18 בדצמבר 1901, והיה אחראי על הפעילויות העסקיות. שכרו היה 12,500 דולר לשנה, בנוסף ל-20% מהרווחים. התאגיד שלט ב-50% מהפקת הזהב באוסטרליה. ב-1901, הוא כבר לא חי באוסטרליה, אולם ביקר בה ב-1902, 1903, 1905 ו-1907. בנוסף היה דירקטור בתאגיד המכרות הסיני וסיפק מהגרי עבודה למכרות בדרום אפריקה. לאחר שנודעו תנאי העסקת העובדים, נאלץ הובר להפסיק זאת.
בין אוגוסט לספטמבר 1905, הקים תאגיד להפקת כסף. הכנסת שיטות חדשות אפשרה לתאגיד להפוך למפיק כסף גדול.
מהנדס מכרות > בעלים יחיד

ב-1908, הפך הובר ליועץ מכרות עצמאי, וטייל ברחבי העולם עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. הוא השקיע בכל יבשת, והיו לו משרדים בסן פרנסיסקו, לונדון, ניו יורק סיטי, פלורידה, פריז, ובורמה. הוא הפיק כמויות מינרלים גדולות, אולם חלה במלריה ב-1907. בנוסף העלה את הפקת הנחושת ברוסיה, וניהל מכרה בפקודת הצאר. הוא הפך את המכרה למחצב העשיר ביותר בעולם לפני המהפכה הקומוניסטית.
בזמנו הפנוי, כתב הובר. הרצאותיו באוניברסיטת קולומביה ובסטנפורד פורסמו ב-1909. הובר ואשתו תרגמו ב-1912 ספר על כריית מתכות.
ב-1914, היה הובר איש עשיר, עם הון של ארבעה מיליון דולר. בתקופה זאת אמר, שאם אדם לא הפך למיליונר עד גיל ארבעים, הוא לא שווה הרבה. הוא היה בעלים במכרה בבורמה עד סגירתו ב-1963, שנה לפני מותו. המכרה הביא לו הון רב. בשנותיו המאוחרות תיאר את עצמו כרופא למכרות חולים.
עבודה הומניטרית > פעולות הצלה באירופה ובבלגיה

כשמלחמת העולם הראשונה פרצה באוגוסט 1914, ארגן הובר את החזרת 120,000 אמריקנים מאירופה. הוא הוביל 500 מתנדבים באספקת מזון, ביגוד, פחם ומזומן. הייתה זאת תחילת הקריירה הציבורית שלו. הוא טען שההבדל בין דיקטטורה ודמוקרטיה הוא פשוט: הדיקטטורים מארגנים מלמעלה למטה, ואילו הדמוקרטיות "מלמטה למעלה".
במהלך משבר המזון בבלגיה, לאחר שזאת חוותה פלישה גרמנית, הוביל הובר מאמצי הצלה חסרי תקדים. הוא סיפק מזון לכל בלגיה במהלך המלחמה. מיליוני טונות מזון הובאו לבלגיה, בתקציב של 11 מיליון דולרים לחודש, שמומנו מתורמים פרטיים.
במהלך השנתיים הבאות, עבד הובר 14 שעות ביום מלונדון, וסיפק שני מיליון טונות של מזון לתשעה מיליון קורבנות מלחמה. הוא חצה את הים הצפוני ארבעים פעמים כדי לשכנע את הרשויות הגרמניות לאשר את משלוחי המזון, והיה לגיבור בינלאומי. בשיאו, האכיל מנהל הסיוע האמריקני 10.5 מיליון איש בכל יום. בריטניה התנגדה לתמיכה במיזם של הובר, והעדיפה שהגרמנים ידאגו לאוכלוסייה כבושה. וינסטון צ'רצ'יל, שאותו הובר לא חיבב, טען שהמאמץ לשיקום בלגיה היה אסון צבאי.
במהלך אותה התקופה, הותיר הובר רושם על השגריר האמריקני בבריטניה, וולטר פייג'. במזכר מ-30 בדצמבר 1916, כתב פייג' שהובר יצליח במחלקת המדינה, בגלל הצלחתו במשא ומתן עם הממשלות הזרות. הממשלה הבריטית, לטענת פייג', הציעה להובר אזרחות בריטית ותפקיד בכיר בממשלה, אולם הוא סירב לוותר על אזרחותו האמריקנית.
עבודה הומניטרית > מנהל המזון האמריקני

לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה באפריל 1917, מינה הנשיא וודרו וילסון את הובר להוביל את מנהל המזון האמריקני. הובר היה משוכנע שריכוז סמכויות היה הדרך הטובה לשמור על המצב. הוא השיג כוח רב, ובחר באנשים מיומנים לנהל את התפקידים (ביניהם היה רוברט טאפט בצד הפוליטי).
הובר ביסס ימים בהם אנשים לא יכלו לאכול מוצרים מסוימים כדי לשמור אותם למנות קרב: הוא יזם את פרויקט יום שני ללא בשר ויום רביעי ללא חיטה. המנהל הוביל לשליטה במחירים והנפיק רישיונות ליצרני מזון כדי למקסם את התפוקה. כמה תאגידים הרוויחו מכך.
עבודה הומניטרית > פעולות הצלה לאחר המלחמה

לאחר המלחמה, כחבר במועצה הכלכלית העליונה וראש מנהל הסיוע האמריקני, ארגן הובר משלוחי מזון למיליוני גוועים ברעב במרכז אירופה.
הובר סיפק עזרה לגרמניה לאחר המלחמה, וגם לאזורים מוכי הרעב בשליטת הבולשביקים ברוסיה ב-1921, למרות התנגדות הרפובליקנים. כשנשאל האם במעשיו לא עזר לבולשביזם, טען "עשרים מיליון איש גוועים ברעב. לא משנה מה הפוליטיקה שלהם, צריך להאכיל אותם!". בנוסף, הבין הובר ששליטתו באספקת המזון נתנה לו יתרון על הממשל הבולשביקי.
עם סוף המלחמה, קבע הניו יורק טיימס שהובר הוא אחד מעשרת האמריקנים החיים החשובים ביותר. כשחזר לארצות הברית ב-1919, שקל להיכנס לפוליטיקה. המפלגה הדמוקרטית ראתה אותו כמועמד נשיאותי, והנשיא וילסון ראה אותו כיורש עתידי. פרנקלין דלאנו רוזוולט, אז כוכב עולה במפלגה בניו יורק, טען שהובר הוא בחירה מצוינת. מאחר שהובר האמין שהרפובליקנים ינצחו ב-1920, החליט לתמוך ברפובליקנים. בנוסף, טען שלא יוכל להיות חבר במפלגה שהחבר היחיד בה בבית ילדותו היה השיכור של העיירה.
הובר אסף מידע על המלחמה, ותרם לשם כך את כל המסמכים מתקופת פעילותו במלחמה. עלונים, פרסומים, מסמכים ממשלתיים, עיתונים, כרזות וחומרים אחרים נאספו, וכיום הם נמצאים באמתחתו של "מכון הובר".
יעילות

לאחר שעבד עם מנהל המזון, הפך הובר לנשיא איגוד המהנדסים של ארצות הברית. הוא התמקד בהקטנת הבזבוז והעלאת היעילות. הוא ניסח תוכנית לבדיקת הבזבזנות בסקטור התעשייתי, והתמקד בפועלים. הדו"ח שהפיץ התפרסם מאוד.
כשמונה למזכיר המסחר, התפטר מאיגוד המהנדסים, אולם במהלך שנותיו במשרד פעל לאור הדו"ח.
מזכיר המסחר > ועידות רדיו

ועידות הרדיו של הובר היו מרכזיות בארגון, פיתוח ופיקוח על שידורי הרדיו הראשוניים. לפני חוק הרדיו של 1927, מזכיר המסחר לא יכול היה להתערב בשידורי הרדיו או למנוע מתן רישיונות לשידור. לבסוף הביא הובר את הנושא אל הסנאט. הוא דרש יותר כוח כדי לשלוט ברגולציה של תחנות הרדיו (היו 732 תחנות ב-1927). לבסוף, חוק הרדיו עבר. החוק אישר לממשלה להתערב ולבטל תחנות רדיו שלא היו שימושיות לציבור. לא כל חברי הקונגרס תמכו בהובר, והוא זכה להתנגדות חריפה בסנאט ומבעלי תחנות רדיו. אולם תרומותיו השפיעו על מערכת הרדיו המודרנית.
הובר תרם לפרויקטים מרכזיים לבקרה על שיטפונות והפקת חשמל. כשהתעשייה האווירית התפתחה, ארגן הובר ועידה כדי לקדם כללים בטיסה. הוא ארגן תרומות כדי לקדם חינוך בריא בבתי ספר.
אף על פי שהמשיך לחשוב שהרדינג לא מתאים לנשיאות, הם הפכו לחברים. הובר ליווה את הרדינג בטיולו האחרון למערב ב-1923. הוא התקשר לרופא שיבוא לבדוק את הנשיא החולה, והוא התקשר לבית הלבן כדי לדווח על מותו של הנשיא. הוא הוביל את שיירת המקוננים שליוו את גופתו של הרדינג בחזרה אל הבירה.
עם סוף כהונתו של הובר כמזכיר המסחר, הוא העלה את מעמד התפקיד. עם ממשל רוזוולט, נבנו למחלקת המסחר משרדים מודרניים.
מזכיר המסחר > ועידות תחבורה

כמזכיר המסחר, ארגן הובר שתי ועידות לאומיות בנושא תחבורה ציבורית, ב-1924 וב-1926 (אחת שלישית התכנסה ב-1930, במהלך תקופתו כנשיא). מטרתו הראשית הייתה לדון בנושא קורבנות תאונות הדרכים, אולם מהר מאוד הוועדה אימצה תקנים לכלי תחבורה, כללי נסיעה וכללים לשליטה בתחבורה עירונית. הוא הותיר לקבוצות השונות לדון בינן ובין עצמן ולהסכים על הכללים, שהוגשו לרשויות. איגודי סחר המכוניות, שהיו מאורגנים, הצליחו לשמור על האינטרסים שלהם בהמלצות הוועידות. הוועידות המליצו על מודל לוחיות רישוי אחיד ועל תקנות תעבורה אחידות.
מזכיר המסחר > השיטפון במיסיסיפי

השיטפון הגדול במיסיסיפי ב-1927 הוביל לקריסת הסכרים בנהר המיסיסיפי ולהריסת בתיהם של מיליון וחצי אנשים. האסון לא היה בסמכות מחלקת המסחר, אולם מושלי שש המדינות שנפגעו ביקשו את עזרתו של הובר באופן אישי. הנשיא קולידג' שלח את הובר לארגן את הרשויות, הצבא, המהנדסים, משמר החופים ואת הצלב האדום.
עם עזרה מצד תאגיד רוקפלר, ארגן הובר יחידות רפואיות שיעבדו באזורים המוצפים במשך שנה. העובדים חיסלו מחלות שונות באזורים רבים. עבודתו בנושא הביאה לו כותרות. לטענתו, ההצלחה הגדולה בעבודת הצדקה לא הייתה אספקת עזרה ממשלתית, אלא עזרה לאזרחים פרטיים לארגן את מרב העזרה האפשרית.
נושא השחורים סיכן את מעמדו של הובר. הקצינים המקומיים פגעו בחקלאים שחורים ומנעו מהם לעזוב את מחנות ההצלה. העזרה שיועדה לחקלאים ניתנה לבעלי הקרקע הלבנים, והשחורים הועסקו בעבודות כפייה באיומים. הובר ידע ששאיפותיו להיות נשיא יפגעו מכך, והחליט לחתום על עסקה עם רוברט רוסה מוטון, יורשו של בוקר טי. וושינגטון במכון טסקיגי. בתמורה להשתקת סבל השחורים, הבטיח הובר השפעה חסרת תקדים לאוכלוסייה השחורה כשיבחר לנשיאות. מוטון הסכים, והסתיר את המידע מהתקשורת.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1928 > הבחירות במפלגה הרפובליקנית

בעקבות הודעת של קולידג' שלא יתמודד על תקופת כהונה נוספת בבחירות הנשיאותיות של 1928, הודיע הובר על התמודדותו על המועמדות הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, ומיד היה למועמד המוביל, למרות העובדה שקולידג' לא חיבב אותו במיוחד. קולידג' לא רצה להתנגד למזכיר המסחר האהוד ולפלג את המפלגה.
המתמודד העיקרי נגדו היה פרנק לואדן, מושל אילינוי לשעבר, אך הובר הפופולרי גבר עליו בקלות. העיתונות תמכה בו, והניסיון, האהדה והמוניטין שלו אפשרו לו להיבחר כבר בסיבוב הראשון.
הצירים שקלו למנות את סגן הנשיא צ'ארלס דוז לסגנו של הובר. קולידג' (ששנא את דוז) הכריז שזה ייחשב בעיניו לעלבון. הוועידה בחרה בסנאטור צ'ארלס קרטיס מקנזס.
אף על פי שרץ לנשיאות, הובר לא התפטר מתפקידו כמזכיר המסחר עד 21 באוגוסט, חודשיים לאחר מינויו לתפקיד המועמד.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1928 > הבחירות הכלליות

בבחירות לנשיאות התמודד הובר נגד אל סמית' הדמוקרטי, ותמך ביעילות ובשגשוג הרפובליקני. גם סמית' היה מוכר כתומך ביעילות מתקופתו כמושל ניו יורק. שני המתמודדים תמכו באנשי העסקים והבטיחו לסייע לחקלאים, לשנות את חוקי ההגירה ולשמר את הבדלנות של ארצות הברית ביחסי החוץ. הם נבדלו ביחס לחוק היובש. סמית' קרא לביטול חוקי היובש בעוד הובר קבע שחוק היובש הוא ניסוי עם כוונות נאצלות. השימוש במילה "ניסוי" קבעה שהחוק אינו קבוע. היותו של סמית' קתולי הביאה לו קולות קתוליים בערים, אך הביא להובר קולות של מתנגדי הקתוליות, ללא שהובר התייחס לנושא.
היסטוריונים טוענים[דרוש מקור] שלאור הפופולריות שלו ברפורמת הכלכלה שיזם, וריבוי השסעים במפלגה הדמוקרטית בנוגע לחוק היובש שסמית' התנגד לו, הבטיחו את ניצחונו של הובר בבחירות עם 58% מהקולות, תוך זכייה בכמה ממדינות הדרום, פלורידה, צפון קרוליינה, וירג'יניה, טקסס וטנסי, שהיו מאחזים של המפלגה הדמוקרטית. הדרום העמוק המשיך לתמוך בסמית' כמועמד הדמוקרטי. הייתה זאת הפעם הראשונה בה מועמד רפובליקני ניצח בטקסס. הובר תמך באסטרטגיית בחירות לבנה יחסית, שהצליחה לשקם את מעמד המפלגה בדרום, תוך שהוא מונע משחורים להוביל את המפלגה בדרום. המנהיגים השחורים זעמו, נטשו את המפלגה הרפובליקנית והחלו לתמוך במנהיגים שתמכו בזכויות האזרח במפלגה הדמוקרטית. ב-1956, ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, מייסד ה-NAACP, טען שהשחורים היו חלוקים ב-1928, כיוון שלא סמית' ולא הובר תמכו בשחורים והעליבו אותם.