stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארדאן די פיק
הערות שוליים

↑  וואלך, תורות צבאיות, עמ' 137.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425337405171  PLWABN: 9810582024705606  BIBSYS: 90982762  BNE: XX835590  BnF: cb12524568p (data)  GND: 1132099161  ISNI: 0000 0001 0865 0372  LCCN: n85137936  NTA: 131789546  RERO: 02-A002936791  SUDOC: 034494847  VIAF: 5040485   WorldCat (עם VIAF): 5040485
אתנולקט

אתנולקט (Ethnolect; מיוונית "אתנוס" – "עם" ו"לגין" – "לדבר") הוא מונח בלשני המתייחס לווריאציה נבדלת של השפה, שהשימוש בה מעיד על שייכות לקבוצה אתנית או תרבותית, שבמקור דיברה בשפה אחרת או בווריאציה אופיינית אחרת. האתנולקט שונה מניב (דיאלקט) בכך שהוא מיוחד לבני אותה קבוצה, ולא לאזור גאוגרפי גרידא, אם כי המרחב הגאוגרפי עשוי להשפיע על היווצרותו או על תיחומו.
אתנולקט מושפע ממגוון נתונים חברתיים, תרבותיים ולשוניים המאפיינים את הקבוצה הדוברת אותו, שבמקרים רבים היא מיעוט בקרב קבוצה אתנית אחרת. לדוגמה, אתנולקט יכול לכלול שרידים והשפעות של שפה אחרת שבני אותו מיעוט דיברו בעבר (וראו לשון תשתית). לעיתים, אתנולקט נוצר כתוצאה ממוסכמות חברתיות חדשות, הנובעות מרצונה של הקבוצה האתנית להיבדל מן החברה הסובבת, ולהזדהות כקבוצה ייחודית בעלת מאפייני תרבות ותקשורת משלה. מבטא זר עשוי להיחשב כסוג של אתנולקט, כי הוא מושפע לעיתים משייכות אתנית.
ראו גם

מבטא
הערות שוליים

↑  EStudy האוניברסיטה הפתוחה
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלעלה

האזור בשליטת מואב בעבר הירדן המזרחי
נחלות שבטי ישראל
דמויות של רועים אמורים בציור קיר בעיר מארי, בסוריה (צילום: מוזאון הלובר)
אֶלְעָלֵה או אֶלְעָלֵא הייתה עיר באזור מואב בעבר הירדן המזרחי. בתקופת התנחלות שבטי ישראל היא נמסרה לשבט ראובן.
תולדותיה

אלעלה, אשר הייתה בשלטון תושבים מקומיים נכבשה על ידי שבטי ישראל בראשית תקופת ההתנחלות. על פי המסופר בתנ"ך בספר במדבר, היא הייתה אחד האתרים הראשונים בנחלת שניים וחצי השבטים שבאזור ממזרח לירדן, בו העדיפו וביקשו בני שבט ראובן ושבט גד להישאר ולהתנחל.
” וּמִקְנֶה רַב הָיָה לִבְנֵי רְאוּבֵן וְלִבְנֵי גָד עָצוּם מְאֹד וַיִּרְאוּ אֶת אֶרֶץ יַעְזֵר וְאֶת אֶרֶץ גִּלְעָד וְהִנֵּה הַמָּקוֹם מְקוֹם מִקְנֶה: וַיָּבֹאוּ בְנֵי גָד וּבְנֵי רְאוּבֵן וַיֹּאמְרוּ אֶל מֹשֶׁה וְאֶל אֶלְעָזָר הַכֹּהֵן וְאֶל נְשִׂיאֵי הָעֵדָה לֵאמֹר: עֲטָרוֹת וְדִיבֹן וְיַעְזֵר וְנִמְרָה וְחֶשְׁבּוֹן וְאֶלְעָלֵה וּשְׂבָם וּנְבוֹ וּבְעֹן: הָאָרֶץ אֲשֶׁר הִכָּה ה' לִפְנֵי עֲדַת יִשְׂרָאֵל אֶרֶץ מִקְנֶה הִוא וְלַעֲבָדֶיךָ מִקְנֶה: וַיֹּאמְרוּ אִם מָצָאנוּ חֵן בְּעֵינֶיךָ יֻתַּן אֶת הָאָרֶץ הַזֹּאת לַעֲבָדֶיךָ לַאֲחֻזָּה אַל תַּעֲבִרֵנוּ אֶת הַיַּרְדֵּן:”
עמדתם זו נחשדה כהשתמטות מעזרה לשבטי ישראל בכיבוש כל הארץ. על כן, מנהיגי העם, ובראשם משה, הוכיחו אותם על כך. אולם כאשר נשבעו שיעברו חלוצים במלחמה לפני מחנה בני ישראל עד אשר יסיימו לכבוש את הארץ, בטרם ישובו לביתם שבעבר הירדן המזרחי אושר להם לבנות ולהתיישב בערים אלה. שבטי ראובן וגד, אכן קיימו שבועתם במלואה כמצוין בספר יהושע.
”וַיִּגְּשׁוּ אֵלָיו וַיֹּאמְרוּ גִּדְרֹת צֹאן נִבְנֶה לְמִקְנֵנוּ פֹּה וְעָרִים לְטַפֵּנוּ: וַאֲנַחְנוּ נֵחָלֵץ חֻשִׁים לִפְנֵי בְּנֵי יִשְׂרָאֵל עַד אֲשֶׁר אִם-הֲבִיאֹנֻם אֶל-מְקוֹמָם וְיָשַׁב טַפֵּנוּ בְּעָרֵי הַמִּבְצָר מִפְּנֵי יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ: לֹא נָשׁוּב אֶל-בָּתֵּינוּ עַד הִתְנַחֵל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל אִישׁ נַחֲלָתוֹ: כִּי לֹא נִנְחַל אִתָּם מֵעֵבֶר לַיַּרְדֵּן וָהָלְאָה כִּי בָאָה נַחֲלָתֵנוּ אֵלֵינוּ מֵעֵבֶר הַיַּרְדֵּן מִזְרָחָה:”
לאחר שנלקחה במערכה צבאית מן האמורים בראשות מלכם סיחון, נבנתה העיר מחדש על ידי שבט ראובן, כמסופר בספר במדבר:
”וּבְנֵי רְאוּבֵן בָּנוּ אֶת חֶשְׁבּוֹן וְאֶת אֶלְעָלֵא וְאֵת קִרְיָתָיִם: וְאֶת נְבוֹ וְאֶת בַּעַל מְעוֹן מוּסַבֹּת שֵׁם וְאֶת שִׂבְמָה וַיִּקְרְאוּ בְשֵׁמֹת אֶת שְׁמוֹת הֶעָרִים אֲשֶׁר בָּנוּ:”
מספר אזכורים בתנ"ך מקשרים בין אלעלה לבין העיר חשבון כנראה הסמוכה. בספר ישעיהו מתנבא הנביא ישעיהו את אבלם הכבד של המואבים, כנראה על הרס וחורבן שנגרמו במלחמה:
” מַשָּׂא מוֹאָב כִּי בְּלֵיל שֻׁדַּד עָר מוֹאָב נִדְמָה כִּי בְּלֵיל שֻׁדַּד קִיר מוֹאָב נִדְמָה: ... בְּחוּצֹתָיו חָגְרוּ שָׂק עַל גַּגּוֹתֶיהָ וּבִרְחֹבֹתֶיהָ כֻּלֹּה יְיֵלִיל יֹרֵד בַּבֶּכִי: וַתִּזְעַק חֶשְׁבּוֹן וְאֶלְעָלֵה עַד יַהַץ נִשְׁמַע קוֹלָם עַל כֵּן חֲלֻצֵי מוֹאָב יָרִיעוּ נַפְשׁוֹ יָרְעָה לּוֹ:”
מפשט הכתובים עולה כי ישעיהו התנבא כי ישתתף באבלם ובקינתם של המואבים על חורבנם:
”עַל כֵּן אֶבְכֶּה בִּבְכִי יַעְזֵר גֶּפֶן שִׂבְמָה אֲרַיָּוֶךְ דִּמְעָתִי חֶשְׁבּוֹן וְאֶלְעָלֵה כִּי עַל קֵיצֵךְ וְעַל קְצִירֵךְ הֵידָד נָפָל:”
בספר ירמיהו מאוזכר שם העיר בקינה ותוכחה כלפי המואבים, אשר ינחלו מפלה לאחר מערכה צבאית.
”שָׁמַעְנוּ גְאוֹן מוֹאָב גֵּאֶה מְאֹד גָּבְהוֹ וּגְאוֹנוֹ וְגַאֲוָתוֹ וְרֻם לִבּוֹ: ... עַל כֵּן עַל מוֹאָב אֲיֵלִיל וּלְמוֹאָב כֻּלֹּה אֶזְעָק אֶל אַנְשֵׁי קִיר חֶרֶשׂ יֶהְגֶּה: ... וְנֶאֶסְפָה שִׂמְחָה וָגִיל מִכַּרְמֶל וּמֵאֶרֶץ מוֹאָב וְיַיִן מִיקָבִים הִשְׁבַּתִּי לֹא יִדְרֹךְ הֵידָד הֵידָד לֹא הֵידָד: מִזַּעֲקַת חֶשְׁבּוֹן עַד אֶלְעָלֵה עַד יַהַץ נָתְנוּ קוֹלָם מִצֹּעַר עַד חֹרֹנַיִם עֶגְלַת שְׁלִשִׁיָּה כִּי גַּם מֵי נִמְרִים לִמְשַׁמּוֹת יִהְיוּ:”
זיהוי

בעקבות אזכורה בספרי הנביאים, ביקש אוסביוס מקיסריה אשר פעל במאה ה-3, לזהות את אלעלה בכפר גדול בתקופתו, שנמצא בסמוך לחשבון המקראית.
במאה ה-20 הוצע לזהותה באתר בשם: תל אל-עאל (ערבית: تل العال الاثري) מצפון מזרח לחסבאן, (שהוצע לזהותה כחשבון המקראית). באתר זה נערכו חפירות ארכאולוגיות, ונמצאו פריטים המעידים על יישוב קדום מתקופת הברזל, והתקופות ההלניסטית, הרומית והערבית.
לקריאה נוספת

אברהם נגב, הערך: אלעלא, אלעלה, לכסיקון מקראי, (עורכים: מנחם סוליאלי, משה ברכוז), א-ב, תל אביב: הוצאת דביר, תשכ"ה-1965, עמ' 56.
יוחנן אהרוני, אטלס כרטא לתקופת המקרא, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974, עמ' 155.
הערות שוליים

↑  ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוקים א'–ה'.
↑  ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוקים ט"ז–י"ט.
↑  ספר יהושע, פרק כ"ב, פסוקים א'–ל"ד.
↑  ספר במדבר, פרק ל"ב, פסוקים ל"ז–ל"ח.
↑  ראו:ספר ישעיהו, פרק ט"ו, פסוקים א'–ד'.
↑  ספר ישעיהו, פרק ט"ז, פסוק ט'.
↑  ספר ירמיהו, פרק מ"ח, פסוקים כ"ט–ל"ד.
אלף (גופן)

אלפבית עברי ולטיני בגופן "אלף"
אָלֶף הוא גופן פתוח בעברית ובאנגלית שנועד לשמש חלופה לגופן אריאל. הגופן עוצב על ידי מושון זר-אביב, דני מירב, מיכל סהר וניר ייני, והושק ב-2012. הגופן נתמך על ידי איגוד האינטרנט הישראלי.
הרקע לעיצוב הגופן

משנות השמונים המאוחרות שלט הגופן אריאל באינטרנט בישראל, והיה ברירת המחדל בכל הדפדפנים.
רבים, ובהם טיפוגרפים מובילים, ביקרו את גופן אריאל על שאינו הולם את אותיות השפה העברית ועל היותו סתמי וחסר ייחוד, כמו גם על כך שהוא ברירת המחדל היחידה.
נקודת תורפה נוספת של הגופן היא הרזולוציה הנמוכה שלו.
הרקע לעיצוב הגופן > מטרות המעצבים

מעצבי הגופן ויוזמיו הציבו לעצמם מטרות:
הבטחת המשכיות ההבעה והקריאות בעברית על גבי מסך מחשב בכלל וברשת האינטרנט בפרט.
יצירת גופן עברי חופשי חדש אשר יכפיל פי שניים את ההיצע לעיצוב טיפוגרפי עברי למסך.
יצירת תשתית רחבה להמשך פיתוח גופני מסך פתוחים בעברית.
לאחר ההשקה

הגופן הושק ב-28 בדצמבר 2012, והפך לפופולרי בקרב טיפוגרפים. מעצבי הגופן אף יצרו קשר עם מפתחות גדולות וביניהם גוגל ומיקרוסופט, אולם לא הגיעו להסכמה. בשנת 2016 הגופן נוסף לאתר "גוגל פונטס" בו משתמשים מיליוני משתמשים ברחבי העולם.
ב-2021 השיקה מיכל שומר גרסת עברית רב־מגדרית של גופן אלף – גרסה זו היא הגופן הרב־מגדרי הראשון הזמין באופן חופשי.
ראו גם

אריאל (גופן)
הערות שוליים

↑  פונט אלף — מהפיכה פתוחה — אות־אות־אות, באתר אאא — בית לטיפוגרפיה עברית, ‏2013-01-05
↑  עודד בן יהודה, "אלף", לא רק "אריאל": פונט עברי חדש במחשב, באתר Xnet‏, 14 ביוני 2005
↑  ראו, למשל: חנוך מרמרי, הגמיש, הפטיש ובת הים הקטנה, באתר העין השביעית, 1 בינואר 2007
↑  12 פונטים חינמיים בעברית — אות־אות־אות, באתר אאא — בית לטיפוגרפיה עברית, ‏2016-06-14
↑  השקת גרסת עברית רב־מגדרית, בעמוד הפייסבוק של הגילדה, 7 במרץ 2021
| כתב עברי |
| --- | --- | --- |
| מערכות אלפבית | אלפבית פרוטו-כנעני • אלפבית פיניקי • אלפבית עברי עתיק  • אלפבית ארמי • אלפבית עברי |  |
| וריאציות של אלפבית עברי | כתב רש"י • כתב סת"ם • כתב רהוט • סוליטריאו |  |
| שונות | כתיב עברי • ליטון של עברית • טעמי המקרא • אותיות מנצפ"ך • גרש • אם קריאה • הגיית העברית • גימטריה |  |
| ניקוד | ניקוד טברני • ניקוד בבלי • ניקוד ארץ־ישראלי • ניקוד ארצישראלי-טברני • ניקוד שומרוני • ניקוד העברית בת ימינו • כתיב מלא |  |
| גופנים עבריים | דוד • אריאל • פרנק-ריהל • קורן • מרים • נרקיס • חיים • דרוגולין • הדסה • הצבי • כתב רש"י • סת"ם • שלום • ירושלמי • וילנא • אלף |  |
| אלפבית עברי | א • ב • ג • ד • ה • ו • ז • ח • ט • י • כ • ל • מ • נ • ס • ע • פ • צ • ק • ר • ש • ת |  |
| שפות הנכתבות בכתב עברי | עברית • ארמית • יידיש • ערבית יהודית • לאדינו |  |
איפיגניה באאוליס

| --- | --- |

הציור כעסו של אכילס, ז'אק-לואי דויד, 1819
 כתיבה:  אוריפידס 
 סוגה:  טרגדיה יוונית 
 הצגת בכורה:  405 לפנה״ס? 
 שפה:  יוונית עתיקה 
 
איפיגניה, בבימויו של גדי רול - תיאטרון באר שבע, 2012
איפגניה - באר שבע
איפיגניה בְּאָוּלִיס הוא מחזה יווני שנכתב בשנת 410 לפנה"ס על ידי המחזאי היווני אוריפידס. מחזה זה הוא האחרון במחזות שכתב, והוצג לראשונה ארבע שנים לאחר מותו במסגרת פסטיבל הדיוניסיה באתונה. המחזה זכה בפרס הראשון בתחרות שנערכה בפסטיבל.
רקע

עלילת המחזה מתרחשת בתקופת מלחמת טרויה. הצי היווני ממתין באוליס, אולם בהיעדר רוח הם אינם יכולים להפליג. מנהיג הצבא היווני אגממנון מתייעץ עם הנביא קלחס, המודיע לו שהיעדר הרוח נגרם בשל רצונה של האלה ארטמיס, הכועסת על אגממנון.
קלחאס מציע כי אגממנון יקריב את בתו הבכורה איפיגניה על מנת לפייס את האלה. אגממנון חושש שחייליו ימרדו בו, ועל כן שולח הודעה לאשתו, קליטמנסטרה המורה לה לשלוח את בתו למחנה הצבא בטענה שאכילס רוצה להינשא לה.
תקציר העלילה

בתחילת המחזה אגממנון מתלבט בשאלת הקרבת בתו, משנה את דעתו ושולח הודעה נוספת לאשתו המורה לה להתעלם מהודעתו הראשונה, אולם מנלאוס, אחיו של אגממנון מוצא את ההודעה ומונע ממנה להגיע לקליטמנסטרה.
מנלאוס נעלב מכך שאגממנון שינה את דעתו הן במישור האישי (הלנה היא אשתו של מנלאוס; חזרתו של אגממנון מהודעותו הראשונה, מעידה על העדפתו את טובת בתו על-פני טובת אחיו), והן מחשש שכוחות הצבא יתמרדו אם יגלו את הנבואה ואת סירובו של אגממנון להקריב את בתו.
אגממנון ומנלאוס מתווכחים, ובסוף הוויכוח משנים שני האחים את דעתם - אגממנון מוכן להקריב את איפיגניה, ומנלאוס מעדיף לפזר את הצבא במקום להוציא להורג את אחייניתו. עם תום הוויכוח מגיעים למחנה איפיגניה ואחיה התינוק אורסטס. איפיגניה מגיעה למחנה כשהיא שמחה לשאת לבעל את אכילס, אולם במהרה מגלה את האמת. אכילס זועם על אגממנון שהוא נוצל על מנת להביא את איפיגניה למקום מותה, ונשבע להגן עליה.
קליטמנסטרה ואיפיגניה מנסות לשכנע את אגממנון לשנות את דעתו בלא הצלחה, ואכילס מתחייב להגן עליה גם במחיר של קרב עם אביה, אבל אז איפיגניה משנה את דעתה ומחליטה כי עליה להקריב את עצמה לטובת יוון, ויוצאת למקום ההקרבה.
המחזה מסתיים כאשר שליח מספר כי כאשר אגממנון עמד להקריב את בתו, הגיעה האלה ארטמיס והחליפה את איפיגניה באייל שהוקרב במקום הנערה.
איפיגניה נלקחת למקדש ארטמיס כמסופר במחזה איפיגניה בטאוריס.
ניתוח > חוסר הבהירות של המחזה

המחזה "איפיגניה" בנוי באופן כזה שקשה לחלץ ממנו משמעות. הוא לא ברור באופן שבו הוא בנוי, איך הוא מסתיים, מי הן הדמויות. יש חילופי דעות בין הדמויות (אגממנון בוחר לרצוח ומתחרט), בסוף המחזה לקהל לא ברור אם איפיגניה מתה או לא. חוסר המשמעות של המחזה מנסה לרמוז על חוסר המשמעות של החיים בעולם.
ניתוח > פרולוגוס

הפרולוגוס, משמש כאקספוזיציה למחזה. מפרט על נישואי מנלאוס והלנה וכן על בואו של פאריס. קיימת גם רמיזה למשפט פאריס. הנקודות הללו תהיינה המוקד של העימות בין האחים בהמשך.
בפרולוגס מתקיימת שיחה בין אגממנון למשרת הזקן. הקונפליקט המרכזי במחזה, האם לרצוח את איפיגניה, מוצג כבר בהתחלה כקונפליקט בין אגממנון לאחיו מנלאוס. ברקע המיתי של הסיפור זהו קונפליקט בין האדם לאלים. כל בחירה בידי אגממנון תוביל לקטסטרופה, לאכזבה את האלים (זאוס וארתמיס) או רציחת בתו. הבחירה הזו היא גורל רע שנפל על אגממנון ובכלל לא קשורה לו, מנלאוס הוא שהחליט לצאת עם המשלחת לטרויה. אגממנון מציג את עצמו כמי שחזר בו מההחלטה הראשונה להקריב את הבת שלו לכן הוא שולח איגרת שנייה לאשתו, שתבטל את האיגרת הראשונה. התנגדות זו של אגממנון שונה מכפי שמצוירת במחזה אגממנון. הוא טוען שלא רצה לעשות זאת אך מנלאוס שכנע אותו. חוסר העקביות בדמות של אגממנון ניכרת.
ניתוח > פרולוגוס > מוטיב הטירוף (ate)

המקהלה מספרת שאגממנון ברגע שהחליט, היה יכול לעשות את מעשיו, אבל המחזה מתמקד דווקא בחוסר היכולת להחליט. כאשר הזקן אומר לאגממנון שהוא העז לבצע מעשים מחרידים, אגממנון מעיד על עצמו כמי שיצא מדעתו ונפל אל טירוף (ate) שלאדם אין שליטה בו. הטירוף אצל אייסכילוס הוא טירוף ממנו לא ניתן לצאת, אצל אורפידס המצב הפוך, האדם יכול לצאת ממצב זה.
ניתוח > שיר המקהלה

המקהלה מתמקדת בתיאור של מה שרואות עיניה, אפיסודה שאינה קשורה לקטע הקודם של העלילה. שוב זו דוגמה לחוסר העקביות של המחזה. ההנחה היא שאוריפדס במכוון עשה זאת מאחר שתיאורים שכאלה אופייניים לקומדיה. המקהלה מעלה את הערך היווני העמוק של אחריות האדם בעולם, ללא עניין רב בכוונות שלו. המקהלה מתייחסת בדבריה לחטיפת הלנה ולמשפט פאריס. הלנה הובטחה לפאריס בידי אפרודיטה, אך הוא נענש מאחר שהלנה הייתה אישה נשואה. כלומר אפרודיטה היא זו שהניעה את פאריס לבצע היבריס אבל בסופו של דבר פאריס הוא זה שהחליט לממש את המתנה. פאריס היה קורבן לא פחות מהלנה. כל אלה שבה היה בוחר, הייתה מובילה לכך ששתים אחרות, היו כועסות אליו. במילים אחרות בני האדם הם קרבנות האלים אבל הם נשפטים על פי הקריטריונים האנושיים. בנוסף, המקהלה חושפת את הניגוד בין ציר האנכי למאזן, מצד אחד המקהלה מתפעלת מהצי היווני, שעומד לצאת ולנקום את נקמת הבעל הנבגד, אך מצד שני מתארת אותו כנמצא במצב של בטלה (מאחר שהצי תקוע כיוון שאין רוח). הפיצול (בין אלים לאדם, בין בטלה למשימה למלחמה) תחזור לאורך כל המחזה. המחזה הוא דיס-הרמוני השואף לפירוק וחוסר התאמה.
ניתוח > הוויכוח בין אגממנון לבין מנלאוס

הוויכוח בשאלה הגדולה הזאת ("אלים מול בני אדם", "עולו של הכורח") מוריד את הדיון לרמות אישיות, מריבה בין אחים על רקע אישי. הוויכוח מדרדר לעקיצות הדדיות לגבי החולשות של כל אחד מהאחים. מנלאוס מאשים את אגממנון במחשבות עקומות או בוגדניות שמונעות מתאוות לשלטון, ומרגע המימוש שלהם הן הפכו להתנשאות. מנלאוס מדגיש שאגממנון רצה (לא היה חייב כפי שמופיע באייכלוס) לשחוט את בתו מרצונו כדי להחזיר לעצמו את מנהיגות האבודה.
אגממנון מצידו מאשים את מנלאוס בלשון ערמומית, בעל כושל, שמעוניין רק באשתו היפה. אגממנון גם מציין שהוא היחיד שיכול להנהיג את המשלחת, ואילו למנלאוס אין התכונות הדרושות לכך. הוא מוסיף שהוא לא מוכן לשחוט את בתו בשביל אישה כהלנה, מגדיר את ההחלטה לשחוט את איפיגניה כטעות, ואת ההחלטה המחודשת שלו כהתפכחות.
הדיון רווי במוטיב השיגעון שעולה שוב ושוב בוויכוח. בסוף הדיון טוען אגממנון שהאל הפך את מנלאוס לחולה שכן רק בעולם דתי נראה אב שמוכן להקריב את בתו בפעולה שפויה. לכן אגממנון מדגיש שהוא היה בטירוף אבל הוא כבר אינו. 
בסוף הוויכוח, נראה שאגממנון ניצח מבחינה רטורית, ואין הצדקה לשחוט את הבת לטובת אשתו של האח. אבל אז מופיע השליח שמבשר את הגעת הבת והאם.
אגממנון בוכה, מרגיש שעולמו חרב עליו ושהוא לכוד בין המקרה (Τύχη) לכורח (ατυχία). הדימוי שהוא מתאר על הרצח העתידי של בתו מזעזע והוא מאשים את פאריס בכל הסיפור. אבל, בשלב הבא, יש הפכפכות והיפוך מוחלט בתפקידים. אגממנון מתכנן לרצוח את בתו, ולא ברור מדוע הוא שינה את דעתו. עוד פחות מזה ברור מדוע מנלאוס מחליט לאמץ את העמדה נגד שחיטת הבת. כבר בשלב זה נראה, את מה שראה אריסטו כמאפיינים הגרועים ביותר במחזה לדמויות, חוסר עקביות.
מנלאוס מצהיר שהוא עבר ממש מהפך, וטוען שהוא שינה את דעתו בשל הקרבה המשפחתית בין השניים, אבל הטיעון אינו משכנע, לפתע הבין שמדובר על בני משפחה? אגממנון מתחיל להביא נימוקים רציונליים מדוע אין ברירה אלא לשחוט את איפיגניה. שיח רציונלי יכול לשכנע כאשר אנו מרגישים שהדמות היא דמות רציונלית, אבל במקרה הזה המעבר לשיח שכזה בא מיד לאחר השיח מעורר הרגשות של אגממנון ואין כל הסבר משכנע לשינוי זה.
ניתוח > שיר מקהלה

השיר נחלק לשניים חלקים. חלקו הראשון דן באפרודיטה ובארוס. חלקו השני מתייחס לאירועים המתרחשים לעיני המקהלה הופעת קליטיימסטרה, איפיגניה ואורסטס.
החלק הראשון שדן באפרודיטה ובארוס נראה כלא קשור למה שקדם לו. המקהלה מדגישה שתי תכונות חשובות, חוש המידה (metria), וחכמה חיים (sophrosune). המקהלה מבקשת שבני האדם יקבלו את ארוס ואפרודיטה במידה ובשליטה. מצד שני, כולם יודעים כי ארוס ואפרודיטה הם חסרי מידה או שליטה.
גם כאן מופיע מוטיב הטירוף והכמיהה להשתחרר ממנו. חלק זה מסתיים בקשר של פאריס לארוס. המילה "מריבה" (eros) חוזרת פעמים בשיר ואחריה מופיעה המילה אריס, אלת המלחמה (eris). כך נוצר קשר בין ארוס לפאריס, לא רק באמצעות צליל אלא גם באמצעות התפקיד שמגלם פאריס כמי שחטא לארוס (הלנה) והוביל למלחמה (אריס).
החלק השני של השיר שוב נראה כלא קשור לחלקו הראשון. הוא מתחיל בתיאור "האושר הגדול של האלים", מה שמאוד אירוני לנוכח מצבם של העגום של האחים. האירוניה ממשיכה כי בעוד בני האדם דנים על האושר העכשווי של איפיגניה (נישואים לאכילס), היא תובל לרצח שלה.
ניתוח > פגישת אגממנון עם קליטיימנסטרה ואיפגניה

האירוניה נמשכת בקטע שבו קליטיימסטרה ואיפיגניה פוגשות באגממנון ומתנהל דו-שיח סביב "אושרה הצפוי" של איפיגניה העומדת לשאת את אכילס. סיום החלק הזה של המחזה הוא בוויכוח בין אגממנון וקליטיימנסטרה בנוגע לנישואי איפיגניה. אגממנון, המנסה להיפטר מקליטיימנסטרה, נכשל בכך ומבין שהרצח של ביתו לא יהא כה קל. מילותיו האחרונות שוב אינן קשורות כלל למה שנאמר קודם לכן: ”על האדם החכם לטפח בביתו אישה מצוינת וטובה, או לא לטפח”. קליטיימנסטרה לא הוצגה עד עתה כאישה לא טובה, ומוקד הדיון הוא ממילא באיפיגניה. יש תחושה שמדובר באירועים מכריעים בעלי משמעות עמוקה הן מבחינת העולם (יוון וטרויה) והן מבחינת הנפשות הפועלות אך שוב אנו מוצאים דוגמאות של חוסר משמעות או אינפנטיליות או הפקר בדיון כה גורלי.
ניתוח > שיר המקהלה הבא

שיר נבואה, המנבא את גורלה של טרויה לכן הוא פותח באזכור של קסנדרה הנביאה. קסנדרה מנבא אמיתות אך לצערה איש אינו מאמין לה. לכן זה בעיתי שהמקהלה מצטטת משהי שהיא לא אמינה שמעלה את בעיית האמון והספק במחזה. המקהלה מסיימת בסיפור הולדת הלנה מאונס לדה בידי זאוס המחופש לברבור. גם מיתוס זה מוצג כדבר שניתן להטיל בו ספק. בתוך העולם של המחזה, המיתוס הוא בעצם היסטוריה קרובה, ולפיכך, במרבית המקרים נתפסת כאמת. אבל המקהלה, דמות בתוך המיתוס, מטילה ספק לגבי אמיתות האירועים ומתייחסת אליהם כאל סיפורים, כאל מיתוס (כלומר הטלת ספק בעולם הדתי). מצד שני, "בהבאקכות", הטלת ספק מסוג כזה הובילה לגורל מר של כל הנפשות הפועלות. כאן, הטלת הספק היא נושאו של המחזה ותשוב שתופיע בו, בשאלה האם איפיגניה נרצחה או לא נרצחה.
ניתוח > סוף המחזה

לאורך כל המחזה, עולה שאלת אמינות דבריהם של אנשים. לכן, כשהשליח מופיע, לא ברור אם הוא מדבר אמת, וקליטיימנסטרה עצמה לא בטוחה בכך. יש לפנינו עוד סיפור, כמו המיתוס על הברבור, שאי אפשר להכריע האם הוא אמת או לא. היחיד שראה היה החוזה, וכשהקהל הרים את ראשו, הם ראו משהו ש”כמעט ולא היה אפשר להאמין לו”. השאלה האם איפיגניה ניצלה נשארת פתוחה.
מההתחלה ועד הסוף המחזה נבנה עולם של אי ודאות, חוסר יכולת להכריע והיעדר מורגש של "מוקד אמינות" שניתן להישען עליו. עולם שבו אין אלים (ויש רק סיפורים), הוא עולם חסר משמעות. בניגוד למחזות רבים אחרים, אין נוכחות של אלים במחזה, ואנו נשארים עם חוסר הוודאות ועם חוסר המשמעות בסיומו. המחזה עצמו מסתיים בחוסר הוודאות, האם יש אלים או לא?
השפעות תרבותיות

מחזה זה היווה השראה לאמנים רבים אשר ציירו סצנות מתוכו. הבמאי היווני מיכאל קאקויאניס ביסס על המחזה את סרטו איפיגניה.
המחזה שימש בסיס לרומן שיר המלכים מאת בארי אנסוורת'.
המלחין כריסטוף ויליבלד גלוק כתב על פי המחזה אופרה בשם "איפיגניה באוליס", שהצגת הבכורה שלה התקיימה בפריז ב-19 באפריל 1774.
הבמאי היווני יורגוס לאטימוס ביסס על טרגדיה זו את סרטו האחרון להרוג אייל קדוש (2017).
השוואה לסיפורי התנ"ך

את עלילת המחזה ניתן להשוות לשני סיפורים מהתנ"ך - סיפור עקדת יצחק וסיפור בת יפתח.
בעוד שסיפור העלילה דומה מאוד לסיפור עקדת יצחק - בכך שהאבות (במחזה - אגממנון, בספר בראשית - אברהם) נדרשים להקריב את בכורם - הרי שבמחזה, אגממנון מתלבט ולבסוף מחליט משיקולים של טובת המדינה, ואילו אברהם מציית לצו האלוהי בלא היסוס. סיום שתי העלילות דומה בכך שהקורבן הוחלף באייל במחזה, ובאיל בספר בראשית. נקודת שוני נוספת בין המחזה לסיפור התנכי: בתנ"ך האל מצווה ישירות על אברהם, ואילו במחזה הנביא מבשר את הדבר לאגממנון רק אחרי שנועצו בו (ולא מיוזמתו). נקודת דמיון היא בסיום הסיפור - הן בתנ"ך (על פי חז"ל) והן במחזה, שליח מספר לאם מה אירע (חז"ל מציינים כי השטן סיפר לשרה את האירועים והביא בכך למותה).
ההשוואה לסיפור בת יפתח מראה נקודות דמיון - בשני המקרים מדובר בבתו של גיבור צבא. במחזה הבת מגיעה אל האב, ואילו בסיפור יפתח הגלעדי הוא מגיע אל בתו. הבדל נוסף בין הסיפורים הוא שבמחזה הבת ניצלת על ידי האלה, ואילו בסיפור בת יפתח אין הצלה (אף שעל פי חז"ל הבת לא הוקרבה, אלא הוקדשה ונאלצה לעבוד במקדש לשארית חייה - עלילה הדומה לסיפור ההמשך המסופר באיפיגניה בטאוריס). דמיון נוסף הוא ההסכמה של הבת להיות מוקרבת על מנת להציל את כבודו של אביה.
תרגומים לעברית

המחזה תורגם בידי אהרן שבתאי תרגום שיצא לאור בהוצאת שוקן, ובידי יגאל עזרתי, תרגום שיצא לאור בהוצאת חמו"ל בשנת 1985.
המחזה תורגם מיוונית בידי שמעון בוזגלו, בהוצאת אבן חושן, 2009.
הפקות בישראל

באוקטובר 1958 העלה תיאטרון אהל עיבוד של המחזה מאת אנדרה אוביי, בשם "נערה לרוח".
בדצמבר 1989 העלה תיאטרון חיפה בבימויו של דוד לוין. מחזה זה, כאשר בהיעדר מקום על הבמה נעשה שימוש ייחודי ב-15 מסכי טלוויזיה בהם קריין חדשות מילא את תפקיד המקהלה.
באוקטובר 1990 העלה תיאטרון הקיבוץ עיבוד של המחזה שביימה וערכה שוש רייזמן
בשנת 2009 העלה תיאטרון אנסמבל הרצליה את המחזה בבימויו של יוסי יזרעאלי בהשתתפות גדליה בסר, סלווה נקארה ואחרים.
בשנת 2013 העלה תיאטרון באר שבע את המחזה, בבימוי של גדי רול ובהשתתפות אמיר קריאף, שירי גולן, מיכל ויינברג, יואב הייט, גלוריה בס, אלדד פריבס, ניצן רוטשילד ואחרים.
הערות שוליים

↑   נתנאל שלומוביץ, "להרוג אייל קדוש": אימה לאניני טעם, באתר הארץ, 9 בינואר 2018
↑  אריאנה מלמד, קלסיקה - אזריפידס / איפיגניה באוליס / מיונית: אהרן שבתאי / הוצאת שזקן, חדשות, 10 באוקטובר 1989
↑  יצחק לאור, "אבא, אתה שוחט אותי", באתר הארץ, 8 באוגוסט 2007
↑  יצחק לאור, "אבא, היכולת היחידה שלי - רק בדמעות", באתר הארץ, 6 במרץ 2009
↑  חיים גמזו, אמש בתיאטרון - "נערה לרוח" -ב"אהל", הארץ, 3 באוקטובר 1958
↑  אמיר פלג, הלנה או איפיגניה איזו דילמה, חדשות, 8 בדצמבר 1989
צפי רום, הצגה -קאמבק גם בתיה בכתה, חדשות, 10 בדצמבר 1989
↑  שוש אביגל, בכורה /  מיוחד - "איפיגניה באוליס: נושא עם וריאציות־, בימוי ועריכה שוש רייזמן, חדשות, 29 באוקטובר 1990
↑  ביקורות:
איתן בר-יוסף, איפיגניה באוליס: מתעלה לגבהים נדירים, באתר הארץ, 30 במאי 2009
מיכאל הנדלזלץ, באיפיגניה בתך הקטנה, באתר הארץ, 17 במאי 2009
קובי ניב, ‏פרשנות בימתית בעייתית, באתר גלובס, 14 ביוני 2009
תמרה שרייבר, ‏באיפיגניה בתך הקטנה, באתר גלובס, 12 במרץ 2009
↑  ביקורות:
מיכאל הנדלזלץ, איפיגניה: כשהעוול משתלט, באתר הארץ, 4 בפברואר 2013
יאשה קריגר, עכבר העיר, "איפיגניה": טרגדיה יוונית נוסח מטריקס, באתר הארץ, 5 בפברואר 2013
מרב יודילוביץ', "איפיגניה": הישג תיאטרוני ותמרור אזהרה, באתר ynet, 26 באוגוסט 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007587897205171  PLWABN: 9810590087905606  BNE: XX2809251  BnF: cb122048228 (data)  GND: 4280495-4  LCCN: n86005785  NSK: 000285224  SUDOC: 086091824  VcBA: 492/10211  VIAF: 317253805   WorldCat (עם VIAF): 317253805
בוטונד שטורץ

בוטונד נורברט שטורץ (בהונגרית: Storcz Botond Norbert; נולד ב-30 בינואר 1975, בודפשט) הוא אלוף אולימפי (סידני 2000 ואתונה 2004) בקיאק, זוכה 3 מדליות זהב אולימפיות, אלוף עולם זוכה 11 מדליות עולמיות מהן, 4 זהב ומאמן נבחרת הונגריה בקיאק (2009–2016).
ביוגרפיה

שטורץ החל את שייט הקיאקים בצבעי Újpest TE ואחר כך במועדון Multi SE. מאוחר יותר הוא התחרה ב-KSI. ב-1993 זכה במדליית זהב ובמדליית כסף באליפות העולם לנוער. הוא נכלל כבר באותה השנה בנבחרת הונגריה. ב-1994 הפך לספורטאי של MTK. ב-1995 צורף לנבחרת אליפות העולם לבוגרים. באליפות העולם הודח יחד עם זולטאן אנטל בזוגות בחצי הגמר ב-500 מטר. ביוני 1996 חלה בזיהום סלמונלה, אושפז בבית חולים ואיבד כמה קילוגרמים. לאחר החלמתו לא הצליח להבטיח את סיכויו להופיע בנבחרת האולימפית.
ב-1997 הפך לאלוף אירופה שלוש פעמים. באליפות העולם היה אלוף עולם ב-500 ו-1000 מטר ביחידים וברביעיות ב-500 מטר (עם אקוש ורצקאי, רוברט הגדוש, זולטאן קאמרר). בסוף השנה הוא נבחר לספורטאי ההונגרי הטוב ביותר. בשנת 1998 הפך לחבר בנשיאות איגוד הקיאק ההונגרי. הוא זכה במדליית הכסף השביעית באליפות העולם ב-1000 מטר ובמדליית הכסף ברביעיות ב-1000 וב-500 מטר (קריסטיאן בארטפאי, ז'ולט שדובסקי, באואר). במהלך השנה הוא קיבל הרחקה על תנאי למשך חצי שנה בגין תיק משמעתי. הוא התפטר מנשיאות איגוד הקיאק-קאנו. בשנת 2000, היה מדליסט הכסף ברביעיות ב-1000 מטר (קאמרר, ורצקאי, הורבאט). שטורץ היה אחד הספורטאים המצליחים ביותר בהיסטוריה של שייט הקיאקים ההונגרי.[דרוש מקור]
לאחר פרישתו

הוא השיג תואר ראשון בהכשרה מקצועית מ"המכללה לחינוך גופני"[דרוש מקור] והסמכה של מומחה לניהול וארגון מאוניברסיטת בודפשט לכלכלה (אוניברסיטת קורבינוס). בבחירות המוניציפליות של 2006 היה החבר הראשון במועצת העירייה של Üröm שנבחר כמועמד עצמאי. בדצמבר 2008 מונה לקפטן הפדרלי של נבחרת הקיאק ההונגרית כיורשו של זולטאן אנדייל. הוא נבחר כחבר בוועדת הספורטאים של הוועד האולימפי ההונגרי (משנת 2012). ב-2013 בוטל תפקיד הקפטן הפדרלי בהונגריה.
שטורץ המשיך לשמש כמאמן ראשי של הנבחרת הבוגרת. בדצמבר 2016, הוא הודיע כי לא יגיש מועמדות לתפקיד המחודש של הקפטן הפדרלי לאחר סיום חוזהו. בנובמבר 2021 הוא התמנה לחבר בוועדת הספרינט של הפדרציה הבינלאומית לקיאק-קאנו.
שטורץ נשוי ואב לשלוש בנות.
פרסים והוקרה

קיאקיסט השנה של הונגריה (1997, 2000)
ספורטאי השנה של הונגריה (1997)
צלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2000)
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (2004)
מאמן השנה בהונגריה (2011, 2014)
הצלב האמצעי של מסדר ההצטיינות ההונגרי עם הכוכב (2012)
לקריאה נוספת

MTI Ki Kicsoda 2009, Magyar Távirati Iroda Zrt., Budapest, 2008, p. 1008, ISSN 1787-288X (מיהו מי. 2008. סוכנות הידיעות ההונגרית)
ריטה טמאש: בוטונד שטורץ על הכריכה Buda-Piért. Bp., 2000