stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורי רום
ביוגרפיה

רום, בנם של אהרן ומלכה רוזנבלום, נולד בכפר גלעדי. בגיל 4 עבר עם משפחתו לבאר טוביה. כנער היה פעיל כקשר בארגון ההגנה, בוגר קורס מכ"ים וקורס מפקדי מחלקות (י"ט) של הארגון. במלחמת העצמאות לחם בקרבות במע'אר, משטרת עיראק סווידאן והמערכה על נגבה. שימש קצין מבצעים במחוז הנגב ומפקד פלוגה בחטיבת גבעתי. ב-1950 השתחרר מהצבא אך חזר כעבור זמן מה לשירות. שירת כמ"פ וסמג"ד בגדוד 9, מראשוני יחידות חיל השריון. בוגר המחזור הראשון של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ב-1954 ולאחריו מונה למפקד גדוד 9. במסגרת ההכנות לקראת מבצע קדש השתתף הגדוד בפיקודו במבצע יונה, מבצע חשאי לפריקת תחמושת שהובאה מצרפת. פלוגה ג' מהגדוד זכתה על חלקה במבצע בצל"ש יחידתי.
באוקטובר 1956 מונה למפקד גדוד 52, גדוד חרמ"ש שעבר מחטיבת גבעתי לחטיבה 7 ועל רום הוטל להסב את לוחמיו לחיילי חרמ"ש. הגדוד בפיקודו לחם בקרב על מתחם אום כתף-אום שיחאן, במהלכו נסוג לאחר שנתקל בהתנגדות חזקה ובאש מדויקת של תותחים נגד-טנקים. הגדוד המשיך בלחימה, כבש את ביר גפגפה והתקדם בציר המרכזי של סיני עד קרבת תעלת סואץ.
רום יצא לקורס שריון מתקדם של צבא ארצות הברית, והוא בוגר המחזור הראשון של המכללה לביטחון לאומי. ב-1964 מונה למפקד בית הספר לשריון ובמינוי חירום שימש מפקד חטיבה 37. בפרוץ מלחמת ששת הימים פקד לארגן מקורסי בית הספר שני גדודים לוחמים שהצטרפו לכוחות בחזית המצרית. רום עצמו פיקד על חטיבה 37, חטיבת מילואים שהורכבה מגדוד טנקי סופר שרמן, גדוד טנקים AMX-13, גדוד חרמ"ש, פלוגת סיור ויחידות חטיבתיות. החטיבה התייצבה בחזית הסורית כחלק מאוגדה 36. היא הצטוותה לתקוף את צפון השומרון באיגוף מכיוון צפון מזרח וכבשה את העיר שכם. בהמשך המלחמה צורף אליה גדוד 13 מחטיבת גולני והחטיבה השתתפה במערכה לכיבוש רמת הגולן.
לאחר המלחמה נשלח לסינגפור כראש המשלחת הצבאית הישראלית שסייעה בהקמה והסדרת הצבא המקומי. בשובו התמנה לעוזרו של ישראל טל בפרויקט פיתוח טנק המרכבה. ביוני 1972 קודם לדרגת תא"ל ומונה לראש הג"א, תפקיד בו כיהן במהלך מלחמת יום הכיפורים ועד מאי 1974.
לאחר שחרורו ניהל חברה בתחום הבנייה. אורי רום נפטר במרץ 2009.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013029597  VIAF: 298182612   WorldCat (עם VIAF): 298182612
תומאס מילי דאו

| --- | --- |

 לידה:  28 באוקטובר 1848 פיף, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  3 ביולי 1919 (בגיל 70) St Ives, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אדינבורו 
 הושפע על ידי:  ז'אן-לאון ז'רום 
 בן או בת זוג:  Florence Ellen Cox 
 צאצאים:  Mary Rosamond Dow 
 
תומאס מילי דאו (באנגלית: Thomas Millie Dow‏; 28 באוקטובר 1848 – 3 ביולי 1919) היה אמן סקוטי וחבר באסכולת גלאזגו. הוא היה חבר באגודה הסקוטית המלכותית של ציירים בצבעי מים ובמועדון האמנות האנגלית החדשה.
ביוגרפיה

דאו נולד ב-28 באוקטובר 1848 בדיסארט, פייף. הוא למד משפטים וצפוי היה ללכת בעקבות אביו ואחיו במשרד עורכי הדין המשפחתי בקירקלדי. לאחר שהחליט לזנוח את המקצוע, נסע לפריז ב-1877 ונרשם לשיעורים בבית ספר לאמניות יפות, ולמד אצל ז'אן-לאון ז'רום. מאוחר יותר, בשנת 1879 הוא עבר ללמוד בסדנא של רודולף ז'וליאן וקארולוס דוראן.
שנים מבין הסטודנטים הצעירים הבריטיים והאמריקאים הרבים שנרשמו לשיעורים בפריז בסוף שנות ה-70 הפכו לחבריו. הם היו האנגלי ויליאם סטוט מאולדהם ואבוט הנדרסון תאייר האמריקאי. שניהם נשארו דמויות חשובות בחייו האישיים והמקצועיים של דאו, והשפיעו באופן ניכר על הבחירות האמנותיות שעשה. בין שאר החברים שלמדו בפריז באותה תקופה היו האמנים מגלאזגו ג'ון לאברי, אלכסנדר רוש, ג'יימס פטרסון ואלכסנדר מאן.
יצירה

דאו צייר בצבעי שמן, צבעי מים ופסטלים. נושאיו כוללים פרחים, נופים, פורטרטים ויצירות אלגוריות דקורטיביות. הטווח הגאוגרפי של נופיו משתרע בסקוטלנד, צפון מזרח ארצות הברית, מרוקו, צפון איטליה וקורנוול. באמצעות פלטה מעודנת בעדינות הוא בחר לתאר את מצבי הרוח השקטים של הטבע. נושאיו נעים בין השקט האינטנסיבי של החורש לשקט שלפני סערה בים; ומהדמדומים בחוף הצפוני ועד לאובך המתרומם של בוקר אביבי ים תיכוני.
מ-1877 עד 1879 בילה דאו את החורפים בפריז וערך מדי פעם טיולי רישום עם סטודנטים עמיתים לכפרים ברביזון וליער פונטנבלו. את הקיץ בילה בציור בעיירות ובכפרים לאורך החוף המזרחי של סקוטלנד, בנסיעה מדיסארט דרך סנט אנדרוס עד לסטונהייבן, קאלן, קאווי, קוליסטון ופורווי נס.
ב-6 בספטמבר 1883 הפליג דאו על ה"דבוניה" מגלאזגו לניו יורק. משם הוא נסע במעלה נהר ההדסון לביתם של אבוט תאיר ואשתו קייט בלייד בקורנוול-און-הדסון. דאו שהה בארצות הברית עד תחילת הקיץ של 1884. במהלך מספר החודשים הללו הוא הפיק את מה שעשוי להיות הנוף הידוע ביותר שלו, נהר ההדסון .
הביקור בארצות הברית חיזק מחדש את דאו. הוא התחיל בסדרה של הזמנות, הראשונה הייתה דיוקן של ג'ון נירן, ודמות בפסטלים של אחותו מרי ליידי בשחור. דאו חלק את הסטודיו בגלאזגו של ויליאם יורק מקגרגור וחי עם מרי ובעלה אלן מקלין, עורך הדין, הצייר החובב ואספן האמנות.
בעשור עד 1895 דאו קשור באופן הדוק ביותר לקבוצת אמנים שלימים נודעה בשם "נערי גלאזגו". דאו היה בין האמנים מגלאזגו שעבודתם מוערכת בתיאור של דייוויד מרטין בשם "אסכולת גלאזגו". במאמרו על דאו כתב מרטין כדלקמן. "תפיסת הצבע שלו דומה לשימוש שלו בצבע - חריף ומעודן; והתבוננותו בטבע מעניקה תחושה אמיתית של צורה, ללא חיקוי משועבד". ברור שהנושא והטכניקה של דאו משכו את מרטין. והוא מפנה את תשומת הלב למה שאחרים העריכו בעבודתו של דאו, כלומר, "היכולת שלו להציב על הבד את תמצית האיכויות המופשטות של הנושא שלו, עם סידור דקורטיבי משובח של מסות קו וצבע, ואיפשרו להבליט את הנושא. הנושא היה יכול להיות נוף אידילי או דמיוני. דאו יצר תוצאה משביעת רצון של שילוב האידיאלי עם הממשי".
אף על פי שקבוצת אסכולת גלאזגו הייתה "גאוגרפית במהותה ולא סגנונית", כפי שמבהיר פול האריס בהקדמה שלו למהדורת 1976 לספר של מרטין, היא נועדה להשיג להם קהל רחב יותר. תערוכות בגלריה גרוסוונור ובגלריות גרפטון בלונדון הובילו להזמנות מגלריות בווינה, מינכן, ברלין בשנות ה-90, ומאוחר יותר לתערוכות בערים בארצות הברית. דאו גם הצטרף למועדון האמנות האנגלית החדשה (NEAC) בשנת 1887 והציג איתם עד 1891. דאו בילה את קיץ 1888 בנסיעות בשווייץ ובגרמניה בציור בהרים, חלק מהזמן בחברת ויליאם סטוט.
חיים אישיים

דאו התחתן עם פלנצ'ר פילצ'ר (לבית קוקס) בשנת 1891. היא הייתה אלמנה מפירנצה, שהיו לה ילד וילדה מנישואיה הראשונים. בתו של דאו עצמו, מרי רוזמונד, נולדה ב-1892. שנתיים לאחר מכן, ב-1894, עברה המשפחה מגלאזגו לסנט אייבס, קורנוול, שם דאו הצטרף לחבריו ועמיתיו הציירים לואיס גריר ולואל דייר כחברים במועדון האמנות של סנט אייבס.
במשך מספר שנים משנת 1896 בילו בני הזוג דאו את חודשי החורף באיטליה. ציוריו האיטלקיים כוללים מספר צבעי מים ופסטלים של עמקים וכפרים בהרי האפנינים וכמה מקומות ידועים בוונציה. ביצירותיו הגדולות הוא המשיך לצייר נושאים אלגוריים: "חזון אביב" 1901, הטריפטיך "ערב" 1904, ו"סירנות הצפון" (1911). הוא הירבה לצייר את הנמל בסנט איבס, במצבי מזג אויר מנוגדים, ובשעות היום השונות..
דאו מת ב-3 ביולי 1919 בסנט אייבס, קורנוול, אנגליה ונקבר בזנור.
גלריה

סתו בברביזון
נמל סנט אייבס
באביב
הערות שוליים

↑  "Conservation – Thomas Millie Dow". University of Dundee. Archived from the original
↑  Martin, David The Glasgow School of Painting (1897) pp. 13–14.
↑  Anderson, R.; Abbott Handerson Thayer Everson Museum, Syracuse New York 1982.
↑  Stevenson, R.A.M.; "William Stott of Oldham" in The Studio Vol IV (1894)
↑  Grier, Louis The Studio Vol V (1895). See photograph "Some members" p. 111.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 113550444X  RKD: 24066  SNAC: w6qp97cg  ULAN: 500006381  VIAF: 95719732   WorldCat (עם VIAF): 95719732 
תומאס דאו, אביב, 1886
תומאס דאו, דמות אלגורית, 1896
אליעזר לובראני

| --- | --- |

 לידה:  10 בפברואר 1898 ולוצלאווק, פולין
 פטירה:  29 במאי 1965 (בגיל 67) כ"ז באייר ה'תשכ"ה חיפה 
 שם לידה:  אליעזר לובראניצקי
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות חוף הכרמל, חיפה
 תאריך עלייה:  1904
 מקום מגורים:  ירושלים, חיפה
 פעילות בולטת:  מנהל השעה העברית בקול ירושלים
 תקופת הפעילות:  מרץ 1936 – יולי 1943
 מקצוע:  עיתונאי, איש רדיו, סופר ומחנך
 תואר:  דוקטור לפילוסופיה, ספרות ותיאטרון, מטעם אוניברסיטת ברלין
 בת זוג:  עליזה
 מספר צאצאים:  2
 
אליעזר לובראני (10 בפברואר 1898 - 29 במאי 1965) היה איש רדיו, פעיל ושליח של התנועה הציונית, עיתונאי, סופר, מחנך ואיש הנחלת הלשון. המנהל הראשון של השעה העברית בקול ירושלים.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

אליעזר לובראני נולד בוולוצלאווק שבפולין, על גדות הנהר ויסלה. הוא גדל בבית דתי. אביו, דוד לובראניצקי, היה בעל מפעל לשמרים ואמו, ברכה לבית ורטהיים, הייתה משכילה, הוגת-דעות, ציונית וסוציאליסטית.
בשנת 1904, כשאליעזר הגיע לגיל 6, החליטו ההורים לשלוח אותו ואת אחיו הבכור אהרון לארץ ישראל. הם עלו עם אמם בדרך שארכה שלושה חודשים, מפולין דרך יפו. האם שהתה בארץ ישראל לתקופה קצרה וחזרה לפולין והאחים נשארו ללמוד בגימנסיה "הרצליה".
שני האחים התגוררו בפנסיון הוז (פנסיון לילדים שהיה שייך להוריו של דב הוז) בתל אביב תמורה 120 פרנקים שהאם שלחה. בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסק המימון עבור המגורים בפנסיון הוז, ואליעזר הצטרף לקבוצת "העבודה" שהתארגנה במקווה ישראל וסייע בבניית בתיה הראשונים של תל אביב.
בשנת 1915, כאשר יוסף לישנסקי הקים את ארגון המגן, הוא הציע ללובראני להצטרף לארגון, והוא נענה לקריאתו של יוסף והצטרף לשמירה במושבות עקרון, גדרה ובאר טוביה ובקיבוץ רוחמה. בשנת 1917, לאחר שיוסף לישנסקי נאסר על פעילותו בניל"י, התפרק ארגון המגן ולובראני יצא צפונה והגיע לקואופרציה במרחביה. ז'נדרמים טורקים לכדו אותו שם. הוא נחשד בפעילות ריגול כנגד הטורקים במסגרת ניל"י, נאסר על ידי אנשיו של חסן בק במשך שישה שבועות, בכלא נצרת. למזלו של לובראני אביו שלח לו דרכון גרמני והוא שוחרר מהכלא ומיד גויס לצבא הגרמני ליחידה בפיקודו של ד"ר ארתור בירם, שחנתה בצמוד לתחנת הרכבת בעפולה, לעזרת הטורקים. במהלך שירותו כחייל גרמני סייע לובראני לקואופרציה במרחביה במוצרים חיוניים כגון: דלק, סוכר, סיגריות ואחרים.
בשנת 1918, בתום מלחמת העולם הראשונה, יצא לובראני ללימודים באוניברסיטת וינה ומשם עבר לאוניברסיטת הומבולדט של ברלין לפקולטה לפילוסופיה. בשנת 1924 קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, בספרות ובמדעי התיאטרון. עבודת הדוקטורט שלו, בהנחיית פרופסור מכס הרמן, עסקה ב"מוטיבים תנכיים בתיאטרון הגרמני".
בין השנים 1925–1927 לובראני, שידע תשע שפות ברמה גבוהה, הוזמן יחד עם מנחם אוסישקין ואריה לייב יפה בשליחויות של התנועה הציונית, במסגרת הסוכנות היהודית, קרן היסוד והקרן הקיימת לקהילות היהודיות בארצות הבלטיות, פולין, גרמניה, קולומביה, ונצואלה ופנמה .
ביוגרפיה > כעיתונאי וכמנהל קול ירושלים

בשנת 1927 התגורר בחיפה, התחיל לפרסם כתבות בעיתונים "הארץ" ו"דבר" בנושאי ביקורות תיאטרון וספרות
. במקביל כתב גם בעיתונות הזרה כגון "ברלינר טאגבלאט", "פוסישא צאיטונג", "וואלט ביהנא" ועוד.
בסוף שנת 1929 הוזמן על ידי הוועד המרכזי של קרן היסוד בפולין למשך שלושה חודשים ובמקביל יצא בשליחות העיתון "דבר" לגרמניה. בתקופה זו התפתח בגרמניה הרדיו הציבורי. בסתיו 1930, הכריז הרדיו הגרמני על תחרות לבחירת שני עובדים לשורותיו. לובראני נגש לתחרות וזכה במשרה ברדיו הגרמני.
בשנת 1933 גורש מגרמניה בגלל מכתביו לעיתון "דבר" וחזר להיות חבר במערכת העיתון בארץ, וכתב את מדור התיאטרון.
חיים נחמן ביאליק הציע לשנות את השם לובראניצקי ללובראני, וכך עשה אליעזר.
בסוף שנת 1935, לאחר שמספר מועמדים לשירות הרדיו המנדטורי נפסלו על ידי ממשלת המנדט, הציע ד"ר אברהם קצנלסון (ניסן) את לובראני כמועמד. ב־1 בינואר 1936 חתם הנציב העליון הבריטי סר ארתור ווקופ על מספר מינויים ברדיו המנדטורי ולובראני קבל את המינוי להיות המנהל הראשון העברי בקול ירושלים. התוכניות בעברית נקראו השעה העברית בקול ירושלים וכך היה לובראני למנהל השעה העברית בקול ירושלים. ביולי 1943 עזב את קול ישראל עקב חילוקי דעות אידאולוגיים.
בשנת 1945, לאחר סיום עבודתו, משפחת לובראני עזבה את ירושלים וחזרה לחיפה. בחיפה האחים אליעזר ואהרון לובראני הקימו וערכו את העיתון "צהרים", שבין היתר הגיש לציבור את ההוראות והצווים של ממשלת המנדט בעברית, בנוסף, הוא התפרנס ממתן הרצאות באירועי תרבות שבועיים ועסק בהוראה. בעשר השנים שלפני מותו היה מורה בבית הספר החקלאי "כפר גלים" שליד חיפה ועסק בהוראה של תנ"ך, ספרות וחינוך באמצעי לימוד ייחודיים.
כמאה מכתבים ששלח לובראני במהלך חייו הועלו לאתר אוצרות – אוסף המכתבים הלאומי.
ביוגרפיה > כעיתונאי וכמנהל קול ירושלים > קול ירושלים

שמו הרשמי של שירות השידור המנדטורי בארץ ישראל היה שירות ההפצה באלחוט, פלשתינה, א"י. הוא הופעל ב-30 במרץ 1936. מיומו הראשון פעל בשלוש שפות: עברית, אנגלית וערבית. בערבית ובאנגלית שידורי התחנה שודרו במשך שש שעות ביממה בכל שפה, ובעברית השידורים נמשכו במשך שעתיים בלבד. אחרי משא ומתן ממושך, הסכימו השלטונות שהשידור בעברית יזהה עצמו בשם "קול ירושלים".
האולפנים היו רועשים והציוד היה ברמה נמוכה והצוות העברי מנה שני גברים ואישה. לא הייתה מסורת שידור ולא היו מונחים בעברית בתחום השידור. לא אחת לובראני היה צריך לחדש מילים בשיתוף עם ועד הלשון ולהחדיר לאנשי הצוות דפוסי שידור מניסיונו בשידור הציבורי הגרמני. בין המילים שלובראני חידש היו תסכית, אולפן, משדר, קריין, מונחים לענייני ספורט ועוד.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1933 התחתן אליעזר לובראני בגרמניה עם עליזה (ליצי) לבית כהן, שלאחר עלייתם לארץ ישראל עבדה במשך שנים רבות במכון הרנטגן בבית החולים אלישע בחיפה. נולדו להם שני ילדים.
לאליעזר לובראני היה אח בכור בשם אהרון ואחות צעירה בשם פרניה. בנו של אהרון הוא אורי לוברני.
אליעזר לובראני נפטר ב-29 במאי 1965 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
ספרים, מאמרים ותסכיתים

ב-17 במאי 1928 יצא לאור הספר "שלהבות".
ספר מרחביה: הקואופרציה - מרכז ויץ לחקר ההתיישבות 334.62E, ‏1961,
הספר "דרכו של אדם: קובץ לזכרו של יעקב פת" אודות איש הרכש של "השומר" ו"ההגנה" יעקב פת.
תסכית בפינת הנוער בקול ירושלים "נצח ישראל".
השבוי מזנדה" 1925 (תרגום),
"קלידוסקופ" 1943,
"טרור בימינו" 1943, תרגום מאנגלית
"ניצחון על ידי חיל האוויר" 1944,
"בוא יבוא היום" 1945,
"הקוף לבן" 1946.
נוסח עברי לאגדת הילידים "ננסי הפלא".
נאום החי אל המתים, הצפון, 7 במאי 1926
בועידת הסוציאל־דימוקרטים בלייפציג, דבר, 16 ביוני 1931.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר אליעזר לוברני", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך טו (1966), עמ' 4804
1 2 3 4  ט. סבי, "קול ירושלים" בן עשר, משמר, 31 במרץ 1946
1 2  אליעזר לוברני, דבר, 30 במאי 1965
1 2 3  מת אליעזר ליברני, למרחב, 30 במאי 1965
↑  אליעזר לוברני ז"ל, הצופה, 30 במאי 1965
↑  חלוץ הרדיו העברי, מעריב, 12 ביולי 1965
1 2  1 בינואר 1936, המנויים בשרות הראדיו, הארץ, 1 בינואר 1936
1 2 3 4 5 6 7 8  אורי קיסרי, קורות קול אחד, הארץ, 14 באפריל 1961
↑  ש. שריה, אתמול בכותלי הגמנסיה, הַבֹּקֶר, 26 ביוני 1941
↑  הוא ידע על בוריין עברית, יידיש, פולנית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית, ספרדית וערבית.
↑  מוסדות ואישים, הצופה, 10 ביוני 1947
1 2  יוסף לפיד, קול ירושלים העברית חוגג את יום הולדתו, מעריב, 28 במרץ 1961
↑  אליעזר לוברני, "במעלה", 27 ביולי 1934
↑  בירושלים, מסיבות ספרותיות, הארץ, 4 בדצמבר 1939
↑  לפני 50 שנה - לגירוש כתב "דבר" מברלין, דבר, 29 באוגוסט 1983
↑  המינויים בשירות הראדיו, הארץ, 1 בינואר 1936
↑  הרמן סוויט, יום הולדת הגל 449 גל ירושלים!, הארץ, 30 במרץ 1936
↑  מרדכי ילין, השידור העברי הראשון, דבר, 30 במרץ 1976
↑  הקול שנדם, מעריב, 31 במאי 1965
↑  גרשון סוואט, ראדיו ירושליים - על חמש שנות קיומה של תחנת הראדיו הא"י, הארץ, 30 במרץ 1941
↑  ב. רון, עשר שנים לקול ירושלים, דבר, 30 באוגוסט 1946
↑  עתון יומי בחיפה, המשקיף, 18 באוקטובר 1945
↑  עיתון יומי בחיפה, הצופה, 18 באוקטובר 1945
1 2  מת אליעזר לוברני, למרחב, 30 במאי 1965
↑  חיפה, דבר, 4 בנובמבר 1946
↑  כמאה מכתבים ששלח לובראני באתר אוצרות – אוסף המכתבים הלאומי (לעיתים, נדרש לרשום אליעזר לובראני בתיבת החיפוש)
↑  תמר ליבס וזוהר קמפף, ‏'הלא! ירושלים מדברת!' - החייאת הדיבור העברי ברדיו המנדטורי, קתדרה 133, תשרי תש"ע
↑  אליעזר לוברני למנוחות, חרות, 31 במאי 1965;
אליעזר לובראני באתר חברה קדישא חיפה
↑  ידיעות ספרותיות, דואר היום, 14 במאי 1928;
יצא לאור ונמצא למכירה הספר שלהבות, אליעזר לוברני, דבר, 27 במאי 1928;
שלהבות, באתר הספרייה הלאומית
↑  הספר מרחביה בארכיון הציוני המרכזי
↑  איש הרכש של השומר" וה"הגנה" במלאת עשר שנים ללכתו-של יעקב פת, דבר, 28 באוגוסט 1966;
הספר "דרכו של אדם : קובץ לזכרו של יעקב פת", באתר "סימניה"
↑  בראדיו , יום ראשון, 7 באבגוסט 1938, הצופה, 7 באוגוסט 1938
↑  מידד שיף, השבוי והשוואים, מעריב, 12 ביולי 1985
↑  טרור בימינו : (פרקים מפעולת השרות החשאי)  מאת ריצ'רד וילמר רואן, מאנגלית - א' לובראני
↑  בוא יבוא היום
↑  ספר חדש - הקוף הלבן, משמר, 17 בדצמבר 1945
↑  מליצי, ננסי הפלא אגדת ילדים, חדשות, 6 באוגוסט 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307364105171  ISNI: 0000 0000 6947 2728  VIAF: 97593187   WorldCat (עם VIAF): 97593187 
אליעזר לובראני
אליעזר לובראני בשער עיתון "רדיו ירושלים", 13 בפברואר 1942
פרדריק סנגר

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1918 Rendcomb, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  19 בנובמבר 2013 (בגיל 95) קיימברידג', אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  אנגליה
 מקום לימודים:  בית הספר בריאנסטון (1936)  קולג' סנט ג'ון (1939)  מכללת מלאברן  אוניברסיטת קיימברידג'  The Downs, Malvern College Prep School 
 מנחה לדוקטורט:  Albert Neuberger 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיימברידג' 
 תלמידי דוקטורט:  ג'רלד אדלמן, Tom Maniatis, George Brownlee, אליזבת בלקברן 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית  Association of Biomolecular Resource Facilities (1994)  מסדר ההצטיינות (1986)  Corresponding Member of the Australian Academy of Science (1982)  עמית כבוד (1981)  פרס נובל לכימיה (1980)  פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (1979)  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1979)  פרס לואיזה גרוס הורביץ (1979)  מדליית קופלי (1977)  פרס ויליאם בייט הארדי (1976)  הרצאת קרוניאן (1975)  המדליה המלכותית (1969)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (1963)  פרס נובל לכימיה (1958)  פרס קורדיי-מורגן (1951)  מסדר עמיתי הכבוד 
 בן או בת זוג:  Margaret Joan Howe 
 מספר צאצאים:  3 
 תרומות עיקריות
 עבודתו על מבנה החלבונים, ובפרט אינסולין ותרומתו לקביעת רצפי הבסיסים בחומצות גרעין
 
פרדריק סנגר (באנגלית: Frederick Sanger‏; 13 באוגוסט 1918 - 19 בנובמבר 2013) היה ביוכימאי אנגלי. זכה פעמיים בפרס נובל לכימיה: ב-1958 עבודתו על מבנה החלבונים, ובפרט אינסולין, וב-1980, יחד עם וולטר גילברט (ולצד פול ברג) על תרומתם לקביעת רצפי הבסיסים בחומצות גרעין.
ילדותו והשכלתו

סנגר נולד ב-13 באוגוסט 1918 בכפר קטן בשם רנדקומב אשר בגלוסטרשייר, מחוז בדרום מערב אנגליה, ובגיל 5 עברה משפחתו לווריקשייר. הוא החל את לימודיו בבית הספר בריסטון ב-1932, והמשיך לאחר מכן ללמוד במכללת סנט ג'ון שבאוניברסיטת קיימברידג'. בשנה הראשונה של לימודיו במכללת סנט ג'ון למד סנגר פיזיקה, ביוכימיה, כימיה ומתמטיקה, אולם התקשה בלימודי הפיזיקה והמתמטיקה בגלל רקע דל בלימודיו הקודמים בתחומי המתמטיקה. בשנתו השנייה ויתר על לימודי הפיזיקה לטובת פיזיולוגיה. בהמשך התואר למד ביוכימיה, מחלקה חדשה במכללה שנוסדה באותה עת על ידי פרדריק גואולנד הופקינס. את לימודיו במכללת סנט ג'ון סיים בשנת 1939. את לימודי הדוקטורט שלו בביוכימיה בנושא מטאבוליזם של חנקן בתפוחי אדמה סיים בשנת 1943.
מחקריו > על האינסולין

לאחר סיום עבודת הדוקטורט שלו, הצטרף סנגר למעבדה של צ'ארלס צ'יבנאל (Charles Chibnall) בקיימברידג', מעבדה שחקרה את חומצות האמינו המרכיבות את האינסולין של יונקים, ובה סנגר המשיך במחקר זה. חלבון האינסולין היה אחד החלבונים היחידים שהיה ניתן לקבלם כחלבון טהור, ותחילה היה על סנגר לגלות מהן חומצות האמינו שמרכיבות את החלבון. את מחקריו אלה מימנו מועצת המחקר הרפואי והאגודה למחקר רפואי.
ב-1945 התחיל סנגר את המחקר שלו על חלבון האינסולין, תוך שימוש ב"ריאגנט סנגר", 1-פלואורו-2,4-דיניטרובנזן (1‎-Fluoro-2,4-dinitrobenzene), לצורך תגובה עם חומצות אמינו להן קצה אמיני שחשוף לתמיסה. כמו כן, השתמש בשיטות נוספות על מנת להפריד את שרשראות החלבון השונות. התוצאות הראו שיש לפחות שתי שרשראות חלבוניות שונות, אחת שבקצהָ פנילאלנין והשנייה - שבקצהָ גליצין. כיוון שחלבון האינסולין עשיר יחסית בציסטאינים, השלב הבא במציאת רצף החלבון היה פירוק הקשרים הדיסולפידיים. מיפוי של החלבון מהקצה האמיני הוכיח שהאינסולין מורכב ממספר זוגי של שרשראות. תוצאות הניסויים הללו סיפקו מידע על המיקום של חומצות האמינו בשרשרת הפפטידית.
לאחר מכן, המשיך לעבוד על האינסולין, הפעם יחד עם האנס טופי (Hans Tuppy). השניים החלו לפרק את השרשרת לקטעי חומצות אמינו קצרות יותר. תחילה, חשפו את האינסולין לאנזימים פפסין, טריפסין וכימוטריפסין, אשר חתכו אותו לפפטידים קצרים, כלומר למקטעים בחלקים שונים של השרשרת. הפפטידים הופרדו בעזרת אלקטרופורזה, כלומר לפי מטען המקטע, ולאחר מכן בעזרת שיטות שונות של כרומטוגרפיה שהפרידו את המקטעים על פי מסיסותם. מקטעי האינסולין נעו לכיוונים שונים על פי תכונותיהם כאשר הופעל עליהם שדה חשמלי. הפרדה זאת יצרה דפוס קבוע וייחודי לאותו חלבון, אותו הוא כינה "טביעות האצבע" של החלבון, כיוון שבדומה לטביעות אצבע של בני אדם, כל חלבון מניב בשיטה זו דפוס ייחודי. סנגר קבע את הרצף של המקטעים השונים, וחזר על התהליך עם מגיבים שונים ושיטות שונות, שחתכו את החלבון אחרי חומצות אמינו ספציפיות. בשנת 1955, באמצעות חיבור המקטעים השונים שרוצפו, סנגר הצליח לקבוע את הרצף המלא של חומצות האמינו בחלבון האינסולין. היה זה החלבון הראשון שרוצף במלואו, וכך הוכחה הטענה שלאינסולין רצף קבוע, ובהרחבה — שלכל החלבונים יש רצף קבוע. תגלית זאת זיכתה אותו בפרס נובל הראשון שלו בתחום הכימיה בשנת 1958.
מחקריו > על RNA

החל מ-1951, היה סנגר חבר חיצוני של מועצת המחקר הרפואי, וב-1962, כאשר נפתחו המעבדות לביולוגיה מולקולרית (LMB), עבר מהמעבדות בהן עבד באוניברסיטה למעבדות החדשות, שם מונה לראש המעבדות לחקר כימיה של חלבונים. זמן קצר לאחר שעבר, החל לפתח שיטות שיאפשרו לבודד ריבונוקלאוטידים שנוצרו על ידי מקטע ספציפי של נוקלאוטידים של DNA. במסגרת מאמצים אלה גילה ב-1964 את הפורמילמתיונין (formylmethionine)‏ RNA אשר התחיל את תהליך תרגום החלבון של ה-E.coli. סנגר גם ניסה לרצף מבנים של tRNA, אולם רוברט הולי הקדימו כאשר ב-1965 פרסם את הרצף של ה-tRNA של אלאנין משמר האפייה. ב-1967 הצליחה המעבדה של סנגר בפיצוח הרצף של ה-RNA הריבוזומלי 5S ‏(5S rRNA) מ-E.coli.
מחקריו > על DNA

לאחר מחקריו על ה-RNA, פנה סנגר למחקר על DNA שדרש גישה שונה. הוא בחן תחילה בדרכים שונים שימוש ב-DNA פולימראז 1 מ-E.coli לשכפול גדיל יחיד של DNA. במחקר זה השתמש בדה-אוקסי-ריבונוקלאוטידים שסומנו בצורה רדיואקטיבית, ובחן את הפעילות "in vitro". המחקר היה ההתחלה של פיתוח שיטת ריצוף ל-DNA אותה כינה "Plus and Minus", שפרסם בשנת 1975.
בניסוייו שילב שתי שיטות דומות שנמצאו בניסויים קודמים, שאפשרו להגדיר את קצה ה-3'. בניסויים קודמים שערכו וו (Wu) וקייזר (Kaiser) ב-1968, ובהם הראו שכאשר לא שמים בתמיסה מספיק נוקלאוטידים עם 3 פוספטים (dATP, dTTP, dGTP או dCTP), תהליך השכפול ממשיך עד הגעה לנוקלאוטיד החסר. הוא השתמש בשיטות דומות, לאלה על מנת למצוא את הנוקלאוטיד הקודם לנוקלאוטיד החסר (מצד ה-3'). את השימוש בשיטה זו כינה "שיטת המינוס". כמו כן, השתמש בניסויים שערך אנגלונד (Englund) ב-1971–1972, ובהם הראה שאם שמים נוקלאוטיד בודד, השרשרת תתארך מקצה 3', וכך היה ניתן לזהות את הנוקלאוטיד בצד ה-3'. באמצעות שילוב שימוש בשתי השיטות, ואחרי הרצה בג'ל אלקטרופורזה ריצף מולקולות DNA קצרות (עד 80 נוקלאוטידים). על אף הסרבול שהיה בשיטה, ב-1977 הצליחו במעבדה של סנגר לרצף את 5,375 הנוקלאוטידים הנמצאים ב-DNA החד-גדילי של הבקטריופאג' φX174. היה זה הגנום הראשון שרוצף במלואו. באותו מחקר, גילו להפתעתם שחלק מהאקסונים חופפים אלה לאלה.
ב-1977 הציגו סנגר ועמיתיו לעבודה שיטה לריצוף DNA באמצעות אנלוגים של ה-dNTP‎s הרגילים (dATP, dTTP, dCTP ו-dGTP). הייתה זו שיטה שהתבססה על שיטת ה-"Plus and Minus", אולם הייתה מהירה ומדויקת יותר ממנה. השיטה החדשה השתמשה במעכבים שלא מאפשרים המשך סנתוז של המולקולה לאחר נוקלאוטיד מסוים, באמצעות החלפתו באנלוג שלא נגמר בקבוצת הידרוקסיל, ולכן לא יכול להתחבר לנוקלאוטיד הבא. על ידי שימוש במצע עשיר במעכבים ובנוקלאוטידים הרגילים, מתאפשר מיפוי של מיקומם של הנוקלאוטידים וכך ריצוף של ה-DNA. על מחקר זה זכה יחד עם וולטר גילברט ועם פול ברג, בפרס נובל השני שלו בכימיה בשנת 1980. הייתה זו אבן דרך חשובה בהתקדמות של המדע ששימשה גם למיפוי הגנום האנושי.
סנגר הוא אחד משני האנשים היחידים שזכו בשני פרסי נובל לכימיה (השני הוא קארל בארי שארפלס), ועם זכייתו השנייה, היה לאדם הרביעי שזכה בשני פרסי נובל לאחר עם מארי קירי, ג'ון ברדין ולינוס פאולינג. סנגר הוא אחד מחמשת האנשים היחידים שזכו פעמיים בפרס נובל (זכייתו השנייה של שארפלס ב־2022 העלתה את מניין הזוכים פעמיים לחמישה).
הוא פרש בשנת 1983, אך המשיך לעזור לחוקרים בעזרת הידע הנרחב שלו בנושא הגנום.
ב-1992 הקימה מועצת המחקר הרפואי את מרכז סנגר על שמו (לימים מכון סנגר). המכון שוכן באנגליה סמוך לביתו של סנגר, והוא נפתח ב-1993 ומנה כ-50 אנשים. כיום מונה המכון 900 אנשים, והוא אחד ממכוני המחקר הגדולים ביותר לחקר הגנום. סנגר סירב לקבל תואר אבירות, אולם בהמשך הסכים להצטרף למסדר ההצטיינות.
אותות ופרסים

חבר בחברה המלכותית (1954)
חבר במסדר האימפריה הבריטית (1963)
חבר במסדר ההצטיינות (1986)
פרס נובל לכימיה (1958, 1980) - סנגר הוא אחד מחמישה אנשים בלבד שזכו פעמיים בפרס נובל, ואחד משניים שזכו פעמיים בפרס בכימיה.
המדליה המלכותית (1969)
מדליית קופלי (1977)
ראו גם

שיטת סנגר
רצף חומצות האמינו של אינסולין
יוהו קוסטי פאסיקיבי

יוהו קוסטי פאסיקיבי (בפינית: Juho Kusti Paasikivi, ‏27 בנובמבר 1870 – 14 בדצמבר 1956) היה פוליטיקאי ומדינאי פיני, הנשיא השביעי של פינלנד בשנים 1956-1946. כנציג של המפלגה הפינית ומפלגת הקואליציה הלאומית, שימש גם כראש ממשלת פינלנד בשנים 1918 ו-1946-1944. אישיותו השפיעה על הכלכלה והפוליטיקה הפינית לאורך מעל חמישים שנה. פאסיקיבי נחשב לאדריכלה של מדיניות החוץ של פינלנד אחרי מלחמת העולם השנייה. היה משפטן בהכשרתו.