stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק גאטינייו
הערות שוליים

↑  אזמיר תקנ"ו
↑  שאלוניקי תקמ"א
↑  בית ישחק, הקדמת אבי המחבר
↑  בית ישחק, הקדמת המחבר
↑  החפץ חיים לרבי חיים פאלאג'י, סימן מ"ד אות כ"ב
1 2  שפתי רננות דרוש א' דף כ"ט
↑  דרכי שלום (שאלוניקי תקע"א) פרשת קדושים דף עט.
1 2  תהלה לדוד חלק ב' דרוש ד'
↑  מצבות רבני וחכמי אזמיר אות קמ"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423689705171  LCCN: nb2007021008  VIAF: 298399437   WorldCat (עם VIAF): 298399437
שבת הלבשה

שבת הלבשה הייתה שבת קבועה שהוקדשה לצורכי צדקה וחסד בקהילות טורקיה ויוון. אחת משתי שבתות מיוחדות לקהילות אלו.
מנהג זה שהתקיים במאות ה-17, ה-18 וה-19, ייחד בדרך כלל את השבת שבה נקראת פרשת השבוע בפרשת מקץ, לרוב בחנוכה, למגבית וחלוקת בגדים לעניים לקראת עיצומו של החורף. אך היו קהילות שקיימו אותו בשבתות אחרות, כך למשל בקהילת איידן (שנקראה בשעתו יוזיל חיסאר, Güzelhisar) הסמוכה לאיזמיר, קיימו 'שבת הלבשה' בשבת זכור וחילקו את הבגדים בשבוע שלפני פורים. מרבית הבגדים שחולקו בשבת זו נועדו בדרך כלל לתינוקות של בית רבן ולמלמדי תינוקות עניים בתלמודי התורה בקהילה.
חלוקת הבגדים נעשתה בטקס במהלך השבת, שבו הלבישו את כל נער בבגדיו החדשים, והוא ברך ברכת 'מלביש ערומים' וברכת שהחיינו. במרכז השבת נישאה דרשה מיוחדת מפי רב העיר, 'דרשת שבת הלבשה', בדומה לדרשת שבת שובה ודרשת שבת הגדול הנהוגות ברוב קהילות ישראל. יחד עם דרשת 'שבת כלה' ודרשה נוספת בשבת זכור, היו אלה חמש הדרשות הקבועות באיזמיר בשבתות במהלך השנה.
במאה ה-17, התקיימה 'שבת הלבשה' גם בבודה, שהקהילה היהודית בה הייתה באותה תקופה מעורבת מאשכנזים ומיהודים ספרדים מהבלקן. המנהג נזכר בספר "שער אפרים" של רב העיר רבי אפרים הכהן.
דרשות לשבת הלבשה נשתמרו בעיקר בספרי הדרוש של רבני איזמיר. בולט בהם ספרו של רבי חיים פלאג'י "צדקה חיים" (איזמיר תרל"ד) שהוקדש כולו לדרשות שבת הלבשה ובו מפורטים מנהגי השבת.
לקריאה נוספת

רבי חיים פלאג'י, צדקה וחיים, איזמיר, תרל"ד, באתר אוצר החכמה
איתי קופר, מנהג שבת הלבשה - מקורו ומועדו, קושטא דמילתא ו, חנוכה תשפ"ג, באתר ישיבת הר עציון.
איתי קופר, מנהג שבת הלבשה ותפוצתו, קושטא דמילתא ו, חנוכה תשפ"ג, באתר ישיבת הר עציון.
הערות שוליים

↑  השבת השנייה הייתה השבת שלפני חג השבועות, שכונתה בשם "שבת כלה", והדרשות בה הוקדשו לעיסוק במעלת התורה ולומדיה. ראו: נחם אילן, "דרשות ל'שבת כלה': מסע ביבליוגרפי ראשוני", דב שוורץ גילה פריבור (עורכים), מישן לחדש בספר העברי, ספר זיכרון ליהושע ברזילי [=עלי ספר, כד-כה], רמת גן תשע"ה, עמ' 252-215.
1 2  רבי חיים בנבנישתי, שיירי כנסת הגדולה, אורח חיים רכ"ג, הגהות בית יוסף אות ה', באתר היברובוקס.
↑  שמעון אריה ליב עקשטיין, תולדות החבי"ף, הוצאת הלוים, ירושלים תשנ"ט, עמ' 32, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  ירון בן-נאה, ‏עיר התורה והלימוד: סלוניקי כמרכז תורה במאות הט"ז–הי"ז, פעמים 80 (קיץ תשנ"ט), עמ' 63.
קרב חדשה

קרב חדשה ("אדסה") הקרב השביעי במרד החשמונאים, התנהל ב־161 לפנה"ס בין הממלכה הסלאוקית לצבא יהודה בפיקודו של יהודה המכבי מצפון לירושלים, והסתיים בניצחון המכבים ובנפילת המצביא הסלווקי.
רקע פוליטי

ליסיאס, שליט הממלכה הסורית־סלאוקית בפועל ואפוטרופוס המלך הינוקא אנטיוכוס החמישי, הצליח לדחוק את רגליו של פיליפוס (שותפו להנהגה בממלכה) ולהביסו. דמטריוס הראשון, בנו של סלאוקוס הרביעי, ברח מרומא והגיע לטריפולי, שם הכתיר את עצמו למלך, ובעזרת הצבא שגייס והתמיכה שזכה לה בתחומי הממלכה הסלאוקית, תפס והוציא להורג את אנטיוכוס החמישי ואת ליסיאס (162 לפנה"ס).
דמטריוס, שנודע כמלך תקיף השואף לחולל סדר בממלכתו, נעתר לטענותיה של משלחת אלקימוס, הכהן הגדול המתיוון, והמתיוונים, שטענה כי יהודה המכבי מטריד ומסכן את המתיוונים ואת תומכי המלך. כתגובה, מינה דמטריוס את ניקנור למושל יהודה ושיגר לאזור את המצביא בקכידס, כשהמטרה הייתה לחזק את הנהגתו של אלקימוס בקרב היהודים. בואם של ניקנור ובקכידס ליהודה ועימם אלקימוס וכניסתם לירושלים חוללו מפנה דרמטי באירועים. בפעם הראשונה התפלג המחנה של מתתיהו לשתי קבוצות: הסופרים והחסידים תמכו באלקימוס, הן משום שהשתייך, בשונה ממנלאוס קודמו, לבית כהונה מקובל ורשמי, והן משום שהיהודים זכו לאוטונומיה גם דתית וגם מדינית והגיעו להישגים נאים, ועל כן סברו שאין טעם להמשיך במרד. לעומתם תמכו המכבים בכהונה ממשפחת צדוק בלבד ופקפקו בכוונותיהם של בקכידס, ניקנור ובעיקר אלקימוס. יהודה ואנשיו עזבו את ירושלים והתכוננו לבאות. אלקימוס, שבטח בסיוע הסלאוקי, החל לפגוע במתנגדיו, ובעיקר בתומכי יהודה המכבי. צעד זה גרם להתלקחות דמים בין שני המחנות. אלקימוס פנה לדמטריוס בבקשת עזרה וזה האחרון הורה לניקנור להתערב ולהפעיל נגד המורדים את צבאו.
ניקנור הגיע עם צבאו לירושלים, אך במקום ישר לצאת למלחמה, ניסה בתחילה להערים על יהודה המכבי וקבע איתו פגישה. יהודה ואחיו קיבלו את ההזמנה והגיעו לפגישה. ברגע האחרון זיהה יהודה המכבי את המארב וברח. ניקנור נערך לקרב עם צבאו של יהודה, שפרץ בכפר שלמה. בקרב זה נוצח הצבא הסלאוקי, ונסוג למצודת החקרא שבירושלים.
ניצחונו של יהודה הבהיר לניקנור כי המרחב שמצפון לירושלים נתון לשליטתו של יהודה וכי הוא נתון בסכנת מצור. ניקנור איים על הכהנים בהחרבת המקדש, אך יהודה לא סר למרותם. על פי בצלאל בר כוכבא, ניקנור התכוון לקחת את בית המקדש כבן ערובה, האיום נועד למנוע מהחשמונאים מלהסתער על ירושלים ולנסות לכבוש אותה. והסכנה אכן מנעה מיהודה להטיל מצור על מצודת החקרא, והעדיף להמתין לו לרגע שיצא מהעיר.
פיקוד

ניקנור, בכיר בצבא הסלאוקי מונה למושל צבאי ואזרחי (סטרטגוס). מקום מושבו היה עם כוחות הסלאוקיים ששהו במצודת החקרא. בקרבות הקודמים היו לו הישגים מעורבים, בכפר דסאו הוא ניצח כוחות חשמונאים אך נחל מפלה בקרב כפר שלמא.
צבאות

על פי ספר מקבים א' הכוח החשמונאי מנה 3,000 חיילים. ספר מקבים א' הפעם אינו מונה את מספר חיילי הסלאוקים. על פי יוספוס הצבא הסלאוקי מנה 9,000 לוחמים (י"ב 411), והצבא החשמונאי מנה 2,000 חיילים (י"ב 408).
היערכות הכוחות

במרץ 161 לפנה"ס נשלחה תגבורת מאנטיוכיה לכוחות הסלאוקים בירושלים. ניקנור שחשש מהתקפה של יהודה על תגבורת זו שעלתה במעלה בית חורון המפותל והתלול, יצא מירושלים וקידם את התגבורת ללוותה ולהנחותה לירושלים. יהודה נמנע מלתקוף את הצבא הסלאוקי במעלה בית חורון, אלא המתין להם כאשר הם חזרו לחדשה באזור גבעון. דבר זה העיד על ביטחונו ביכולותיו ובכוחו המספרי, ואולי מפני שהיה מצויד כראוי ולא חשש לתקוף את הסלאוקים בגזרה מישורית. תחת פיקודו היו 3,000 חיילים לפי מקבים א', או 2,000 חיילים לפי יוסף בן מתתיהו.
על פי ספר מקבים א' יהודה התפלל יחד עם כוחותיו ויחד בקשו את עזרת האל, תוך כדי שימוש במודל מיתולוגי של נסי האל במקרא, ובמקרה זה הוזכרה פרשת מצור סנחריב על ירושלים בתקופה האשורית, כשמלאך ה' הכה באשורים הצרים. אזכור אירוע זה נועד להפיח אומץ לב בקרב הלוחמים המקבים, כפי שהתחולל בקרבות קודמים כמו באמאוס, ועל כן פנה יהודה לאלוהיו ובקש ממנו כי כמו שנפגעו הכוחות האשוריים "כן תיגוף את המחנה הזה לפנינו היום" (מקבים א' ז', 42). שני הצבאות נערכו זה מול זה בשלושה עשר בחודש אדר.
מהלך הקרב

עם חזרתו של ניקנור לירושלים, התקיף אותו יהודה המכבי ליד חדשה מכיוון דרום, והפתיע אותו כיוון שניקנור ציפה להתקפה מצפון. אבי יונה מעיר כי מדובר במעשה נועז, כי במקרה של כישלון, החשמונאים היו מנותקים מבסיסם ולחוצים בין צבא האויב ובסיסו שבירושלים. ניקנור, שפרץ בראש צבאו, נהרג בקרב. לאחר מותו של ניקנור נפל המורל בקרב הצבא הסלאוקי, והוא החל לסגת בבהלה תוך שהוא משליך את ציודו.
הכוחות הסלאוקים הנמלטים עשו דרכם לכיוון גזר שהיה מבצר סלאוקי, כשלושים ק"מ ממורד בית חורון. צבא יהודה שדלק אחריהם הסב להם אבדות קשות, "ויצאו מכל כפרי יהודה מסביב ויכתרו אותם (את הסלאוקים הנסים) ויפנו אלה נוכח אלה ויפלו כולם בחרב ולא נשאר בהם עד אחד". יוסף בן מתתיהו, בעקבות ספר מקבים א', מתאר את השמדתו של כל צבא ניקנור, שכלל 9,000 לוחמים, אך בר כוכבא מציין כי בקביעה זו של השמדה כוללת יש הפלגה מסוימת.
תוצאות הקרב

בפקודתו של יהודה נכרת ראשו של ניקנור ועימו יד ימינו, בשיטת הענישה הפרסית. דבר שנעשה בתגובה על התגרותו של ניקנור במקדש. הללו הוצגו לראווה מול ירושלים, כדי לעודד את הלוחמים ואת רוח תושבי ירושלים. גם שלל רב וביזה הציג יהודה מול חומות העיר. יום מפלתו של צבא ניקנור הונצח כחג לדורות בשם "יום ניקנור" (מסכת תענית). הדבר נבע מעצם מעמדו הרם של ניקנור ומהעובדה שירושלים, כתוצאה מן הקרב, שוחררה סופית משיעבוד לסורים.
ארץ יהודה, כדברי המקורות המקביים, שקטה רק לזמן קצר, וזאת מכיוון שמיד מתארגן מסע צבאי סורי חדש, הוא המסע השני של בקכידס.
זיהוי מקום הקרב

באזור ההר שמצפון לירושלים מצויות שלוש חורבות בשם עדסה, הנמצאות במרחק של מספר קילומטרים אחת מהשנייה, בין שכונת פסגת זאב לגבעון.
איבל הציע לזהות את חדשה עם חורבה ביזנטית ליד הצטלבות כביש גבעון־א־ראם עם כביש ירושלים־שכם (31°50′45″N 35°12′53″E﻿ / ﻿31.845702°N 35.214801°E﻿ / 31.845702; 35.214801 בגובה 773 מטר), בסמוך לאזור תעשייה עטרות. וויבינג הגרמני הציע לזהות את חדשה עם החורבה שבדרך לחיזמא, מדרום־מערב לפסגת זאב ומצפון־מזרח לתל אל פול (31°49′33″N 35°14′12″E﻿ / ﻿31.825721°N 35.236802°E﻿ / 31.825721; 35.236802 בגובה: 736 מטר). ואילו בצלאל בר כוכבא סבור שיש לזהות את חדשה עם חרבת עדסה בהצטלבות ביתוניא־בידו עם הדרך מגבעון לכיוון א־ראם, בסמוך מאוד לגבעון, (31°50′57″N 35°09′49″E﻿ / ﻿31.849087°N 35.163495°E﻿ / 31.849087; 35.163495 בגובה: 759 מטר). כיוון שהוא סובר כי חורבה זו מתאימה להקשר הגאוגרפי ואומדן המרחק ב"קדמוניות היהודים". התנחלות שהוקמה בקרבת הנקודה השלישית ביקשה להיקרא "חדשה", אך ועדת השמות הממשלתית סירבה, כיוון שהזיהוי אינו ודאי. השם שאושר הוא גבעון החדשה.
הערכת המקורות

הקרב נזכר בספר מקבים א, ספר מקבים ב וב"קדמוניות היהודים" של יוספוס. תיאור הקרב בספר מקבים ב' ארוך, ועל פי בצלאל בר כוכבא, הוא "מסורבל, תלוש מהרקע הגאוגרפי, ואינו מכיל מהלכים טקטיים".
לטענתו, גרסת מקבים ב לתיאור הקרב היא כולה "מדרש דמיוני לסיפור המערכה בספר מקבים א".
ספר מקבים ב מספר על שיתופם של פילי מלחמה בקרב, אולם אלה אינם נזכרים בתיאור המקביל בספר מקבים א. בר כוכבא טוען כי מדובר ב"המצאה ספרותית חסרת ערך". לדבריו, שיתוף הפילים אינו תואם את הרקע הגאוגרפי והפוליטי–הצבאי, וממילא ידוע גם על פי אפיאנוס, כי כוח הפילים הסלווקי הוצא מכלל פעולה זמן-מה קודם לכן, בקיץ 162, כאשר הפילים נשחטו בהוראת השגריר הרומי גנאיוס אוקטאוויוס (אנ'). לדעת בר כוכבא, שילוב הפילים בתיאור הקרב במקבים ב נועד לשרת את מטרותיו הספרותיות והדתיות של מחברו: להדגיש את היתרון העצום של צבא האויב ואת המורא שהאיל על היהודים, וזאת כדי לזעזע את הקורא ולהמחיש לו את הצורך בסיוע אלוהי. עם זאת, בר כוכבא מעלה את האפשרות שמחבר מקבים ב הושפע בעניין זה מתפקידו של ניקנור כ"ממונה על הפילים" באפמיאה שנה קודם לכן, לפני שנתמנה לנציב יהודה (אם אכן ידיעה זו נכונה).
ההיסטוריון דניאל שוורץ טוען לעומת זאת, כי המידע על חיסול כוח הפילים הוא מפוקפק, משום שהוא מופיע רק אצל אפיאנוס, אשר "אמינותו ירודה". בר כוכבא טוען בתגובה לכך, כי "אמינותו הכללית של אפיאנוס עולה לאין ערוך על זו של בעל מקבים ב", אלא ששוורץ מעלה את האפשרות שגם אם דברי אפיאנוס נכונים, ייתכן שלא כל הפילים הושמדו.
מלבד נושא הפילים, גם מספר החללים שמונה ספר מקבים ב' במחנה ניקנור, 35 אלף איש, מופרז מאוד.
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

ספר מקבים א, ז' 39–50
יוספוס, קדמוניות היהודים, י"ב 408–411
ספר מקבים ב, ט"ו
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

מיכאל אבי יונה, הקרבות שבספרי החשמונאים, מסות ומחקרים בידיעת הארץ, תשכ"ד, עמ' 57–68, מובא בספר מדינת החשמונאים, עמ' 189
בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים תשמ"ח, עמ' 273–284
הערות שוליים

↑  בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, יד יצחק בן־צבי ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980, עמ' 276, בעקבות יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר י"ב, פרק ה'
↑  2,000 על פי יוספוס. על פי המחקר המודרני נראה שמספר הלוחמים היהודיים היה גבוה יותר
↑  על פי ספר מקבים ב' מספר החללים היה 35 אלף. מספר שנראה על פי החוקרים מופרז לחלוטין
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים: י"ב: 390-389, תרגם: אברהם שליט, מוסד ביאליק, ירושלים, 2003.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים: י"ב: 405-402, תרגם: אברהם שליט, מוסד ביאליק, ירושלים, 2003.
↑  ז' 40. מספר הנמוך לסדר הגודל של מספר חיילי יהודה באותה עת. על פי בצלאל בר כוכבא, אין לקבל את ההנחה מחנה המורדים היה שרוי במשבר באותה עת. (מלחמת החשמונאים עמ' 277)
↑  לפי בצלאל בר כוכבא,  מספר מתקבל על הדעת
↑  על פי בצלאל בר כוכבא, נראה כי מספר זה הוא שיבוש טקסטואלי של ספר מקבים א'
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים: י"ב: 408, תרגם: אברהם שליט, מוסד ביאליק, ירושלים, 2003.
↑  בעל מקבים ב' מתאר את היערכות הצבא הסלאוקי במילים אלו: "ובהיערך הצבא, והחיות (הפילים) הוצבו בצד הנכון, והפרשים נערכו באגפים ..." (ט"ו, 20). המחקר המודרני, מטיל ספק בעצם נוכחות הפילים בהתמודדות הנדונה, כיוון שכוח הפילים הסלווקי הושמד ערב עלייתו של דמטריוס לשלטון על ידי גניוס אוקטביוס, ולכן נראה שהתיאור היה פרי הדמיון, ומציע כי "מדובר בתיאור סכמאטי של המערך ההלניסטי ההתקפי הקלאסי ולא במידע ממשי על מהלך הקרב"
↑  בעל מקבים ב' מנדב פרטים רבים יותר מאשר בעל מקבים א' בהתייחס למערכה הנדונה, וכך הוא מוסר: "ולוחמי ניקנור צעדו לקול חצוצרות ותרועת מלחמה, ואנשי יהודה לקול קריאות ותפילות אסרו את המלחמה עם האויבים, ונלחמים בידיהם ומתפללים אל האלוהים בלבותיהם" (ט"ו, 27-25).
↑  על פי בצלאל בר כוכבא, יהודה ניסה כבר בתחילת הקרב לפגוע בניקנור וכך לגרום למנוסה חפוזה של הכוח הסלווקי
↑  מקבים א' ז' 46
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים: י"ב: 412-409, תרגם: אברהם שליט, מוסד ביאליק, ירושלים, 2003.
↑  בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים תשמ"ח, עמ' 277
1 2  בצלאל בר כוכבא, "על יוספוס וספרי המקבים, פילולוגיה והיסטוריוגראפיה", תרביץ, כרך סב, חוברת א, תשנ״ג תשרי-כסלו, עמ' 5 (119).
↑  מקבים ב, פרק טו, פסוק כ
↑  מקבים א, פרק ז, פסוקים לט–נ
↑  אפיאנוס, המלחמות הסוריות, פרק 8, פסקה 46.
↑  מקבים ב, פרק יד, פסוק יב
1 2  בצלאל בר כוכבא, "על יוספוס וספרי המקבים, פילולוגיה והיסטוריוגראפיה", תרביץ, כרך סב, חוברת א, תשנ״ג תשרי-כסלו, עמ' 6 (120).
↑  בצלאל בר כוכבא, "על יוספוס וספרי המקבים, פילולוגיה והיסטוריוגראפיה", תרביץ, כרך סב, חוברת א, תשנ״ג תשרי-כסלו, עמ' 12 (126).
↑  מקבים ב, פרק טו, פסוק כז
↑  בצלאל בר כוכבא, "על יוספוס וספרי המקבים, פילולוגיה והיסטוריוגראפיה", תרביץ, כרך סב, חוברת א, תשנ״ג תשרי-כסלו, עמ' 14 (128).
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 קרבות המכבים (מרד החשמונאים)
| שליט | אנטיוכוס הרביעי   (175 - 164) | אנטיוכוס הרביעי   (175 - 164) | אנטיוכוס הרביעי   (175 - 164) | אנטיוכוס החמישי   (164 - 162) | אנטיוכוס החמישי   (164 - 162) | דמטריוס הראשון   (162 - 150) | דמטריוס הראשון   (162 - 150) | דמטריוס הראשון   (162 - 150) |
| שנה לפנה"ס | 166 | 166 | 165 | 164 | 162 | 162 | 161 | 160 |
| אתר הקרב | אפולוניוס | בית חורון | אמאוס | בית צור | בית זכריה | כפר שלמא | חדשה | אלעשה |
ישכר דב בארון

| --- | --- |
 לידה:  1765 
 פטירה:  1843 (בגיל 78 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1843 
 
רבי ישכר דוב (בער) בארון מרדושיץ מכונה גם הסבא קדישא מרדושיץ (ה'תקכ"ה-י"ח בסיוון ה'תר"ג) היה אדמו"ר חסידי, אבי שושלת רדושיץ ורב ברדושיץ ובפשדבורז.
תולדותיו

נולד בשנת ה'תקכ"ה לרבי יצחק, שהיה משב"ק אצל המגיד ממעזריטש. כאשר הגיע רבי יצחק לפרקו, הפציר בו המגיד ממעזריטש שישא לאישה את מרים, המשרתת המכוערת והחולנית שלו. בתמורה למעשה זה הבטיח המגיד לרבי יצחק שיוולד לו בן שיאיר את העולם.
בצעירותו התגורר רבי ישכר דב בחמלניק שם שירת את רבי אליעזר ליפא וויסבלום שהתגורר שם. באותה תקופה עוד לא התפרסם שמו, והוא חי בעוני.
למד אצל רבי אלימלך מליז'נסקרבי משה לייב מסאסוב, החוזה מלובלין, המגיד מקוזניץ, רבי מנחם מנדל מרימנוב, היהודי הקדוש מפשיסחא ורבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
היה ידוע בדורו כבעל מופת גדול ורבים נהרו לפתחו. אחד מצאצאיו הוציא את הספר 'נפלאות הסבא קדישא', בו יש עדויות על רפוי חולים למעלה מדרך הטבע, ועל תחיה של מתים.
הסבא קדישא נפטר ביום שישי ערב שבת פרשת שלח, י"ח בסיוון ה'תר"ג.
צאצאיו

רבי ישראל יצחק - מילא את מקומו באדמו"רות.
רבי מאיר משידלובצא
רבי ברוך, אשר נישא לאסתר - בתו של הרב דוב בעריש הרציגר
חתנו רבי יצחק פינקלר
חתנו רבי חיים יוסף
מתלמידיו

השרף ממוגלניצא
רבי אליעזר מדז'יקוב
היהודי הטוב מניישטאט
רבי אהרן מקראקא
התפארת שלמה מראדומסק
רבי נתן דוד משידלובצא
רבי יחזקאל שרגא משינאווא
רבי  יעקב צבי מפוריסוב
רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק
רבי יעקב בידרמן מאפטא
רבי אליעזר מניישטט, נכדו של החוזה מלובלין. נפטר מעט זמן אחרי פטירת רבי ישכר בער מרוב עוגמת נפש.
רבי דוד מקשאנוב
הערות שוליים

↑  נפלאות הסבא קדישא ח"ב, עמ' קסב.
↑  נפלאות הסבא קדישא בפרק על ריפוי חולים ובפרק על תחיית המתים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305606505171  PLWABN: 9810623468605606  GND: 140599851  ISNI: 0000 0000 7694 6266  LCCN: n89121207  VIAF: 43429892   WorldCat (עם VIAF): 43429892
משפט סטרודוב

משפט סטרדוב הוא כינוי לפרשיית הלשנה על הקהילה החסידית בעיר סטרדוב שברוסיה בשנת ה'תרמ"א (1881) במהלכה נאסר רב העיר רבי משולם זלמן ניימרק, בגין שוחד וזיוף מסמכים. במשפט שנערך מספר שנים לאחר מכן (ה'תרמ"ד, 1883) זוכתה הקהילה והרב ניימרק שוחרר.
היסטוריה > רקע

בשנים אלו השתייכו רוב יהודי סטרדוב שבמחוז בריאנסק לתנועת החסידות, ובעיר שכנה אחת מהקהילות החב"דיות הגדולות ברוסיה, ביטוי חב"די נפוץ היה "כי מקייב תצא תורה ודבר ה' מסטרדוב". רבה של העיירה היה רבי משולם זלמן ניימרק מגדולי תלמידי רבי שמואל שניאורסון, שמונה לתפקיד בשנת ה'תרכ"ב (1862).
היסטוריה > ההלשנה והמאסר

בשנת ה'תרמ"א, אחת מאסיפות הקהילה, הטיח דוב לזרוב – אחד המשכילים מנכבדי הקהילה דברים נגד תנועת החסידות, באספה החלה מהומה, והוא הוצא ממנה בכוח על ידי חברי הקהילה החסידיים.
לזרוב שהיה מיודד עם גורמים בשלטון הרוסי, פנה למחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית, והלשין על רב הקהילה ועל כלל בני הקהילה המשתייכים לחסידות חב"ד, שהם מזייפים מסמכים במטרה לפטור את החסידים מגיוס לצבא הרוסי. לזרוב ציין לדוגמה את המקרה של דוד בוהמן, יהודי שהצליח לחמוק מהצבא לאחר שנציגי הקהילה בסטרדוב נשבעו שהוא מת.
המשטרה אסרה את הרב ניימרק ובנו, יחד עם עוד 80 איש מחברי הקהילה שקיבלו פטור בעבר מגיוס, וסגרה את הישיבה שפעלה במקום. בבית הכלא זכה הרב ניימרק ליחס מכובד מצד הסוהרים והאסירים בכלא, וכונה שם ה"ראבין הקדוש". רבו רבי שמואל שניאורסון שלח לו מכתב בו כתב לו ש"אין לו מה לפחד כלל". החוקרים הגיעו גם לביתו של רבי שמואל במטרה למצוא חומרים מפלילים, אך לא מצאו דבר.
המאסר עורר מהומה גדולה בעיר, גם מצד התושבים הנוכריים בעיר שהעריכו את הקהילה. הקהילה ניסתה להפעיל לחץ על ראשי השלטון, שיבטלו את המעצר. החסידים אף איימו על לזרוב בחרם ונידוי במידה ולא יבטל את התלונה, אך הוא סירב לבטל את ההלשנה.
היסטוריה > המשפט

המשפט נפתח בחודש תשרי ה'תרמ"ד (אוקטובר 1883), הקהילה שכרה את העורכי דין: לב קופרניק ואוספנסקי. את כתבי האשמה הכינו: התובע הכללי סמיונוב, החוקר טגנצ'וב ולזרוב.
האשמה העיקרית על הקהילה הייתה בעיקר על כך שנשבעו לשקר במקרה של דוד בוהמן, הסנגוריה טענה שהנשבעים לא היו דוברי רוסית ולא הבינו את הבקשה שהתבקשו להישבע עליה.
המשפט הסתיים בחודש חשוון ה'תרמ"ד, בזיכויו של הרב ניימרק ובעונשים קלים לשאר חברי הקהילה.
הרב ניימרק זמן קצר לאחר מכן עזב את משרת הרבנות בסטרדוב ועבר לוויטבסק, את מקומו ברבנות החליף רבי שניאור זלמן שניאורסון.
הפרשה בספרות התקופה

גם בתקופת המשפט לא זכתה הפרשה לסיקור נרחב. להשערת החוקר אהרן צייטלין, הקהילה היהודית היא זאת שדאגה שהפרשה לא תפורסם, מכיוון "שהמלשינות והמשפט חשפו חזיונות קשים ומפוקפקים בחיי היהודים, שהשתיקה יפה להם".
בעיתון המליץ פורסמה ידיעה קטנה על המשפט ונכתב ש-12 יהודים מהקהילה נאסרו על כך שנשבעו לשקר שדוד בוהמן מת, בעיתון המגיד דווח:
בעיר סטאראדוב עמד למשפט הגליל הרה"ג ניימארק הנאשם ברוב פשעים על פי מלשינות אחד מבני עמנו כנודע בהמגיד, ויצא זכאי במשפטו ואתו יצא אור משפט כל הנאשמים עמו יחד אחרי שבעם נדודים בבית האסורים שלוש שנים, כל הערים הקרובות חגגו חג גדול והעיר סטאראדוב צהלה ושמחה
עמנואל זיסקין, בן הקהילה, תיעד את מהלך המשפט בקונטרס בשם "דברי זיכרון". נינו של הרב ניימרק סיקר בהקדמה לספרו "אשל אברהם" את הפרשייה בקצרה.
פישל שניאורסון פרסם בשנת ה'תשט"ו את הפרשה בעיתון העבר, ולאחר מכן בשנת ה'תשי"ז בהמשכים בעיתון הצופה, כפי ששמע מסבו רבה של סטרדוב רבי שניאור זלמן שניאורסון ומאישים נוספים. הסיפור יצא כספר בשנת ה'תשכ"ז תחת השם "כוחה של סנגוריה". בשת ה'תשע"א יצא הספר במהדורה חדשה על ידי מכון "אהלי שם" בו הובא כנספח התכתבות בין רבי שמואל שניאורסון למספר עסקנים בנוגע לפרשה.
הערות שוליים

↑  פישל שניאורסון, עמ' 41, מהדורת אהלי שם.
1 2  הקדמה לספר "אשל אברהם", ה'תרצ"ב.
↑  פישל שניאורסון, עמ' 42 בהוצאת אהלי שם.
↑  פישל שניאורסון, עמ' 45 בהוצאת אהלי שם.
↑  מבוא ל"כוחה של סנגוריה", עמ' 15, בהוצאת "אהלי שם".
↑  פישל שניאורסון, פרק "מפגש סוער", עמ' 112 - 139.
↑  פישל שניאורסון, פרק "יום הדין של המשפט".
↑  פישל שניאורסון, עמ' 206 בהוצאת "אהלי שם".
↑  מבוא ל"כוחה של סנגוריה", מהדורת ה'תשכ"ז.
↑  המליץ, כ"ו בתשרי ה'תרמ"ד.
↑  פ. שניאורסון, המלשינות הגדולה על החסידים בשנת 1881 בסטרדוב], מתוך גיליון העבר, חלק ג', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום)
העיר סטרדוב כיום
טלמון

ערך זה עוסק בהתנחלות קהילתית דתית במערב בנימין. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
טלמון במבט מנריה, פברואר 2009
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: יהודה ושומרון
מועצה אזורית: מטה בנימין
גובה ממוצע: ‎584 מטר
תאריך ייסוד: 1989
סוג יישוב: יישוב 5,000‏–9,999 תושבים
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף אוקטובר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 6,078 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) טלמון(למפת גוש דן רגילה) טלמון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום טלמון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום טלמון31°56′14″N 35°08′18″E﻿ / ﻿31.9372963531329°N 35.1384522171084°E﻿ / 31.9372963531329; 35.1384522171084  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה בנימין באדום - טלמון בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 5 מתוך 10

טַלמוֹן היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בהרי גופנה שבמערב בנימין, בתחום נחלת שבט אפרים הקדומה, מצפון־מערב לרמאללה ולצד יישובי גוש טלמונים, ובהם דולב הסמוך מדרום, ונריה, חרשה, חורש ירון וכרם רעים מצפון. ארבעת היישובים האחרונים נחשבים באופן רשמי לשכונות של טלמון, ותושביהם נמנים כחלק מתושבי טלמון, אך בפועל הם מתפקדים כיישובים עצמאיים.
הקמת היישוב

היישוב הוקם בכ"א באדר א' ה'תשמ"ט (26 בפברואר 1989), על ידי חמש משפחות מגרעין ההתיישבות "עטרה", שבראשית התארגנותו התמקם ביישוב הסמוך דולב. השם 'טלמון' ניתן לו בהמשך, על שם משפחה המוזכרת בתנ"ך (נחמיה, י"א, י"ט) שבניה נשאו בתפקיד שוערי בית המקדש והיו בין שבי ציון בתקופת עזרא הסופר.
היישוב הוקם במסגרת מבצע של מועצת יש"ע להקמת שמונה יישובים חדשים כתגובה על תוכנית מדינית, מבצע שכונה "להכניס לאש"ף שמיניה". ראש הממשלה דאז יצחק שמיר אישר את הקמת היישובים.
אנקדוטה מספרת כי המשאית שהובילה את הקרוואנים הראשונים של היישוב, שקעה בבוץ באמצע הדרך, ובעקבות זאת הוקם היישוב במקום ששקעה המשאית בבוץ ולא במקום המקורי שהיה אמור לקום בו. שנתיים מאוחר יותר הוקם בנקודה המקורית היישוב נריה.
היישוב כיום

ביוני 2009 אישר שר הביטחון בניית 240 דירות נוספות ואישר רטרואקטיבית 60 דירות בשכונת "נווה טלמון". עתירה לבג"ץ כנגד אישור התוכנית נדחתה.
ביישוב יש מועדון נוער, חדר כושר ומגרשי ספורט, מקווה נשים ואולמות אירועים. בנוסף, ביישוב הוקמה טיילת באורך של כקילומטר וחצי, לזכר גיל-עד שער המובילה ליישוב נריה הסמוך. לאורכה של הטיילת תאורה ורצף של רמקולים קטנים המשמיעים מוזיקה. מדי שנה מתקיים לאורך הטיילת מרוץ טלמונים.
רב היישוב לשעבר הוא הרב רמי ברכיהו, אשר מונה בדצמבר 2016 לרב משטרת ישראל, אך המשיך לכהן חלקית כרב היישוב עוד כשלוש שנים, עד לאוגוסט 2019.
בספטמבר 2020 נבחר ברוב קולות הרב זאב רוזנפלד לכהן כרב היישוב, אך רק ב-19 במאי 2021 הוכתר והחל לפעול רשמית כרב החדש של היישוב.
היישובים נריה וחרשה והמאחז חורש ירון צפונית-מזרחית לטלמון נחשבים מבחינה פורמלית כשכונות של טלמון.
היישוב "כרם רעים" הוקם ב-2012, אושר במאי 2017 ובאוקטובר אותה שנה הניח שר הביטחון, אביגדור ליברמן, את אבן הפינה ליישוב החדש. כרם רעים נחשב גם הוא כשכונה של טלמון.
מוסדות לימוד ותיירות

בטלמון פועלים כחמישה גני ילדים ומעון, שבהם לומדים ילדי היישוב. בנוסף פועל גם גן עיכוב התפתחותי וגן תקשורת.
ביישוב פועלים מוסדות חינוך כגון בית ספר יסודי עם חטיבת ביניים לבנים - ממ"ד אריאל, ואילו בנות היישוב לומדות בבית ספר לבנות ביישוב דולב הסמוך, בנוסף ביישוב נריה יש תלמוד תורה לבנים. בנוסף לכך פועל בו סניף בני עקיבא וגרעין נוער לכיתות ט'-י"ב וגרעין נוער צעיר לכיתות ז'-ח'.
נוער היישוב הקים בקיץ 2014 את חאן טלמון - חאן לאירוח קבוצות וסיורים באזור היישוב שאותו בנו בני הנוער במו ידיהם במהלך ימי החיפוש אחר שלושת הנערים, ובהם גיל-עד שער, חברם לנוער היישוב. זאת מתוך רצון לתעל את הקושי של אותם ימי החיפושים והאבל שאחריהם, לעשייה משמעותית שמייצרת חיבור בעם וחיבור לארץ, ברוח החוויה שחוו באותם ימים.
חקלאות

בטלמון עשרות דונמים של מטעי זיתים, בעיקר מהזן "ברנע", וכן כוורות לגידול דבורים.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  סיפורו של מקום מהר המשחה לשושן הבירה (עמ' 2)
↑  "כנגד כל הסיכויים" מאת חגי הוברמן,
↑  בג"ץ 8171/09 עבאס חסן יוסף יוסף, ראש מועצת הכפר אל ג'אניה נ' מועצת התכנון העליונה במינהל האזרחי
↑  מרוץ טלמונים 2022, באתר www.realtiming.co.il
↑  admin, הרב רמי ברכיהו הושבע לתפקידו כרב הראשי של משטרת ישראל, באתר 0404, ‏2016-12-15
↑  משה ויסטוך, ‏ליברמן הודה בפני ראשי הרשויות ביו"ש: אין תקציב לבטחון המתיישבים,  באתר כיפה, 18 באוקטובר 2017
↑  שמעון כהן, חלוציות חדשה בניחוח של פעם, באתר ערוץ 7, 7 בנובמבר 2017
↑  אלעזר הראל, מדוושים בחמישים בחאן טלמון, באתר המגזין הדיגיטלי של מטה בנימין, ‏21.6.2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467838305171 
הכניסה ליישוב טלמון, 2/2006
בית הכנסת ביישוב טלמון בתכנון האדריכל טוביה קץ, 2/2006