חוף הזהב ההולנדי
כלכלה > תור הזהב של שוק העבדים

אף על פי שבעת המודרנית מקושר שמה של הקולוניה בעיקר לסחר האטלנטי בעבדים, לא הייתה זו הסיבה שבגינה הגיעו ההולנדים לחוף הזהב מלכתחילה. המשאבים שלכדו את עיניהם עם הגעתם לחוף במאה ה-17 היו בעיקר זהב, שנהב ופלפל. לדבריו של הגאוגרף יוהנס דה לאט, חברת הודו המערבית שינעה סחורות בשווי של כ-14 מיליון גילדרים לרפובליקה הולנדית עד ל-1637, כאשר המשאב הדומיננטי ביותר ביניהן היה זהב.
מצב זה השתנה בעקבות הכיבוש ההולנדי של ברזיל, החל מ-1630 והלאה; באותן שנים הפכו העבדים לצורך חיוני עבור הישרדותה הכלכלית של הקולוניה האמריקאית. במקרה מסוים, הנחתה חברת הודו המערבית את ניקולס ואן איפרן, אחד ממושלי חוף הזהב המוקדמים, לספק לכוחות ההולנדים בברזיל כמות גדולה של עבדים; אף על פי שב-1636 הצליח איפרן להעביר כאלף עבדים לאמריקה ממצודת נסאו, החליטו אנשי החברה שעל מנת להבטיח אספקה קבועה של כוח אדם, יהיה עליהם לכבוש את מצודת אלמינה מידי הפורטוגזים. לאחר שהצליחו לעשות זאת ב-1637, החל המסחר בחוף הזהב להתמקד בעבדות. מנהלי החברה, אשר לא חשו מרוצים מהמצב, מאחר שהפריע לשוק הזהב הרווחי שפעל בחוף, ניסו להעביר אותו לחוף העבדים, בו היו להם תחנות מסחר המיועדות לכך, אשר אוישו ב-1640.
כיבושה של ברזיל חזרה לידי הפורטוגזים לא הפריע לסחר העבדים ההולנדי, מאחר שב-1662 חתמו על מסמך האסיאנטו דה ניגרו (אנ') עם האימפריה הספרדית, בו התחייבו לספק עבדים לאמריקה הספרדית, הבטחה אותה מילאו בעיקר דרך תחנת המסחר בווילמסטאד. כמו כן, ב-1664 כבשו מידי הבריטים את סורינאם, ושקלו להפוך את ברביס ואסקיבו לקולוניות המבוססות על עבודת פרך של עבדים.
באותה העת, ניסו ההולנדים במערב אפריקה לחזק את אחיזתם סביב שוקי הזהב באמצעות בניית מצודת ראוחאוור בעומק הארץ, סמוך לנהר אנקוברה, אולם לאחר שהותקפה ונשרפה עד היסוד ב-1660, החליטו להשאיר את עבודת ההפקה בידי המקומיים. בראשית המאה ה-18 צנחה אספקת הזהב במידה ניכרת בשל מלחמות שבטיות בין התושבים המקומיים. אף על פי שניצחונם של בני האשנטי בקרב פייאס ב-1701 עזר לבסס את ההגמוניה שלהם באזור, נדרשו מספר שנים נוספות בכדי להרגיע את הרוחות בטריטוריות החדשות שנכבשו. מבחינה כלכלית, הייתה זו השנה הגרועה ביותר עבור שוקי הזהב בכל ההיסטוריה ההולנדית, לאחר שבסופה הגיעו לשפל כלכלי אשר הסתכם בייצוא זהב שנתי בשווי של כ-178 אלף גילדרים.
בזמן שהדרישה לזהב המשיכה לצנוח, שוקי העבדים שגשגו לכדי שיאים שטרם נראו; הדבר נבע ככל הנראה מהמלחמות שניהלו בני האשנטי, אשר נהגו לערוך פשיטות עבדים (אנ'), ולחטוף את התושבים המקומיים כחלק משלל המלחמה שלהם. לשם השוואה, בין השנים 1693–1701 הועברו כ-1,522 עבדים מאלמינה לאמריקה, ממוצע של כ-169 עבדים בשנה, בעוד שבין השנים 1702–1704 הועברו כ-1,213 עבדים, ממוצע של כ-404 בשנה.
זולת היצע העבדים הרחב, החלה לגדול גם הדרישה מצד הכתר הספרדי. בין השנים 1660–1690 היו אחראיות תחנות המסחר ההולנדיות באפריקה, וביניהן גם אלו שפעלו מתוך חוף העבדים, ארגן וסנגמביה (אנ'), לשליש ממספר העבדים שהועברו לאורך האוקיינוס האטלנטי. בחוף הזהב, ניסה המושל וילם דה לה פלמה להפוך את המסחר ליעיל יותר, ולהגביר את תפוקת העבדים שנשלחו לאמריקה; עבור מטרה זו אף שלח את הסוחר הראשי, יאקוב ואן דן ברוק, לתחנת המסחר אובידה שבחוף העבדים, בתור מיופה כוחו. דה לה פלמה היה ידוע בשל אישיותו הנוקשה, ולעיתים קרובות נכנס למאבקי כוח עם סוחרים ומנהיגים אפריקאים. הוא התפטר מתפקידו ב-1705, אולם מת בטרם הספיק לשוב להולנד. מחליפו, פיטר נויטס, השקיע את מירב מאמציו בהחייאת שוק הזהב. בסך הכל, נאמד מספר העבדים אשר חלפו תחת ידיים הולנדיות בכחצי מיליון.
כאשר תם תוקפו של המונופול המסחרי שקיבלה חברת הודו המערבית מידי הפרלמנט ב-1730, הפכה חברת המסחר מידלבורג (אנ') לספקית העבדים העיקרית.