stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דן מזרחי
ילדותו ונעוריו ברומניה ובארץ ישראל

דן מזרחי נולד בשנת 1926 בבוקרשט בירת רומניה כאחד משני ילדיהם של מוסקו מזרחי, בן למשפחה ספרדית ותיקה, וטראן של מלחמת העולם הראשונה, ושל הנריאטה לבית שנפלד, בת למשפחה אשכנזית. סבו מצד האב היו אברהם מזרחי, שען יליד ורנה שהתיישב בבוקרשט בילדותו, פתח חנות ברחוב קרול והתחתן גם הוא עם יהודייה אשכנזיה, לוצ'יה שרה לבית רובינשטיין.
למד פסנתר מגיל 4 ובגיל 9 התקבל באופן חריג כתלמיד בקונסרבטוריון בבוקרשט. בתקופת לימודי בית הספר התיכון ע"ש "ספירו הארט" המשיך ללמוד במקביל גם באקדמיה המלכותית למוזיקה ולאמנות דרמטית. היה תלמידה של אורליה צ'ונקה (Cionca) ועם מוריו נמנו גם מיכאיל אנדריקו ופאוסט ניקולסקו (Nicolescu). בשנת 1940 בהתאם לחוקי הגזע שהונהגו, סולק דן מזרחי מבתי הספר הרומנים בגלל היותו יהודי.
במרץ 1941 הצליח לעלות לארץ ישראל בו זמנית עם דודו, לאון (ניקו) מזרחי, ונשלח ללמוד גינון בבית ספר לחקלאות. לרגל מסיבה בבית הספר כשניגן באקורדיאון משך את תשומת לב הסגל ובעקבות זה התאפשר לו בסתיו אותה שנה להתקבל לאקדמיה למוזיקה בירושלים. שם למד פסנתר, פדגוגיה, צורות מוזיקליות והרמוניה ותולדות המוזיקה. מורו לפסנתר היה אלפרד שרדר, תלמידו של ארתור שנאבל. בשנת 1945 עבר את בחינות הבגרות הבריטיות והחליט לחזור לרומניה, שהייתה משוחררת מזה שנה מהרודנות הצבאית-פאשיסטית.
חייו ופעילותו המוזיקלית ברומניה

בשובו לבוקרשט המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון עד סיומם בשנת 1948 בציון ממוצע 10 (מתוך 10). משנת 1946 התחיל קריירה של סוליסט ומשנת 1949 התחיל לעבוד כמורה למוזיקה. אחרי שסולק על ידי השלטונות הקומוניסטים מעבודתו בהוראה, בין השנים 1951 - 1953 נכלא בבית הסוהר ז'ילאווה ונשלח לעבודת פרך במחנה ביקאז בטענה של "חינוך מחדש", בין היתר, כאחד שהיה אשם בהפצת המוזיקה ה"אמריקאית" של ג'ורג' גרשווין. בבית הסוהר ז'ילאווה היה שותף לתא עם הבישוף הקתולי מסאטו מארה, יאנוש שפלר (1887-1952), שאף נפטר בכלא. מזרחי הלחין קטע "אווה מריה" לזכרו. אחרי ששוחרר ממחנה העבודה התקבל שוב כמורה בבית הספר התיכון למוזיקה (כיום ע"ש דינו ליפאטי) בבוקרשט שבו עבד עד שנת 1958. בין השנים 1958–1960 עבד בתיאטרון לאופרטה בבוקרשט, והחל משנת 1969 היה מורה בבית הספר העממי לאמנות. מינואר 1954 התחיל שוב להופיע כסולן. בקונצרטים הראשונים ניגן תחת ניצוחו של סרג'יו קומיסיונה. כפסנתרן הצטיין במיוחד בביצוע כלל היצירות של ג'ורג' גרשווין. מרבית יצירותיו של דן מזרחי הן ווקליות, לידר, רומנסות ומוזיקה קלה אחרת ויצירות מקהלתיות. הוא זכה בפרסים רבים על פעילותו המוזיקלית. בשנים 1975–1984 זכה לפרסים על הלחנת כמה שירים פטריוטיים וצבאיים. אחרי נפילת הקומוניזם זכה 9 פעמים בפרסים בפסטיבל לרומאסות "כריזנטמת הזהב".
מזרחי נפטר בגיל 83 בפברואר 2010 בבוקרשט והובא לקבורה בבית העלמין בלו הספרדי של בוקרשט.
פרסים ואותות כבוד

1997 - פרס המבקרים המוזיקליים ע"ש מיכאיל ז'ורה
9 זכיות בפרסים בתחרות לרומאנסות "כריזנטמת הזהב" בטרגובישטה
הפרס ע"ש יוסיף סאבה - על מפעל חייו - מטעם הפדרציה של הקהילות היהודיות ברומניה
2004 - העיטור להצטיינות בתרבות (Meritul cultural) של רומניה, בדרגת מפקד - על יצירותיו וקידום המוזיקה הרומנית בעולם
2004 - הפרס ע"ש חיים ושרה ינקולוביץ' בחיפה - ישראל
משיריו (לידר ורומאנסות)

Floarea dragostei (פרח האהבה) 1976
Ca să-ţi fiu pe plac (על מנת שאמצא חן בעינייך) (מילים: הארי נגרין)
Acuma ştiu (עכשיו אני יודעת) (מילים: מריאנה דומיטרסקו)
Atât de aproape (כל-כך קרוב)
Bun venit (ברוך הבא)
Care din două (מי מן השתיים?)
Cine ştie câştigă
Chiot (יללה)
Dacă (אילו)
Dansul bunicuţei (ריקוד הסבתא)
Drum împlinit (דרך שלמה)
Împliniri (הגשמות)
Iubirea nu o voi pierde (את אהבתי לא אאבד)
Nopţilor (הו, לילות)
Nostalgii de toamnă (געגועי סתיו)
Omule, îţi mulţumesc (בן אדם, אני מודה לך) (מילים:מירצ'ה בלוק)
Să mergem mai departe (נלך הלאה)
Romanţa toamnei (רומנסת הסתיו) (מילים:טאניה לובינסקו)
Spre zări (אל האופקים)
Un bob de rouă (טיפה של טל)
Uneori (לפעמים)
Vers de dragoste  (שיר אהבה)
Vremea şi noi (הזמן ואנחנו)
דיסקוגרפיה

2002 - כלל היצירות לפסנתר מאת גרשווין
ספרים

2005 -"Aşa a fost", (כך היה) ספר זכרונות
הערות שוליים

↑  Jewish Witness to a Romanian Century ריאיון עם דן מזרחי ועדים יהודים על החיים ברומניה של פעם]. עמוד 26.
↑  O.Şerban-Pârâu (2006)
↑  Ruth Guttman Ben Zwi (2010)
↑  יאנוש סקה, "על בישופים קדושים של הכנסייה באגן הקרפטים", עמוד 84, הערת שוליים מספר 6. באתר ההונגרי "מגיאר שיון".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 9706 6428  VIAF: 3319162547233243740005   WorldCat (עם VIAF): 3319162547233243740005
הארמייה העשירית (האימפריה היפנית)

| --- | --- |
חיילי הארמייה נכנסים לננקינג
חיילי הארמייה נכנסים לננקינג
 פרטים
 מדינה:  יפן האימפריה היפנית
 שיוך:  הצבא הקיסרי היפני הצבא היפני הקיסרי
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  20 באוקטובר 1937 – 14 בפברואר 1938 (118 ימים)
 מלחמות:  מלחמת סין–יפן השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  האיסוקה יאנגאוואה
הארמייה העשירית (ביפנית: 第10軍) הייתה ארמייה קצרת ימים של הצבא היפני הקיסרי.
היסטוריה

הארמייה הוקמה ב-20 באוקטובר 1937 בעקבות הוראה מיוחדת של המטה הכללי הקיסרי. הארמייה נשלחה לצפון סין כדי לחזק את הכוחות היפניים שם. היא לקחה חלק בקרב שאנגחאי, רק לקראת אמצע נובמבר 1937 הצליחו היפנים לכבוש את שאנגחאי לאחר שנגרמו להם אבדות כבדות בקרבות פנים אל פנים. למטה הכללי בטוקיו דווח על מורל נמוך של החיילים היפנים בשטח. הסינים ניהלו קרבות גרילה באזור שאנגחאי וגרמו ליפנים אבדות כבידות. דווח אף על מעשי זוועה שעשו הסינים בשבויי מלחמה יפנים.
בחודש נובמבר, לאחר שהתגברו על ההתנגדות בשנגחאי, החלו היפנים להתקדם לעבר ננקינג שהייתה מאורגנת ומוגנת פחות משאנגחאי. עם התקדמות הצבא היפני החלה האוכלוסייה הסינית בדרכו להימלט כשהיא מותירה אחריה אדמה חרוכה ומציתה שדות, יערות, בסיסים, בתים, מחסנים וכל דבר שיכול היה להביא תועלת ליפנים.
ב-7 בדצמבר הורה הצבא היפני לכוחותיו להימנע מכל פעולה בלתי חוקית כלפי אזרחים סינים, כולל ביזה או ירי. החיילים היפנים הוזהרו מפני עונשים חמורים לכל מי שיפר את ההוראה. במהלך התקדמותם לעבר ננקינג פזרו היפנים כרוזים בהם הודיעו כי לא יגלו רחמים כלפי מי שיעז להתנגד להם אך לא יפגעו באזרחים תמימים והם קראו לחיל המצב הסיני להיכנע ולפתוח את שערי העיר. משלא נענו הורה מפקד הכוח היפני לפתוח במתקפה.
ב-12 בדצמבר, יומיים לאחר תחילת המתקפה היפנית, הורה המפקד הסיני, גנרל טאנג שנג צ'י, לכוחותיו לסגת. הנסיגה התנהלה באי סדר מוחלט ותוך בהלה. היו חיילים סינים שפשטו את מדיהם ולבשו בגדים אזרחיים בניסיון להיטמע בתוך האוכלוסייה האזרחית. אחרים נורו בגבם על ידי חבריהם בעת מנוסתם. אלה שברחו מחוץ לעיר התרכזו על גדות הנהר יאנגצה, אך אז התברר שאין במקום סירות שיוכלו להעבירם לגדה השנייה או להבריחם במורד הנהר. היו שקפצו למים הקרים וטבעו. ב-13 בדצמבר 1937 היפנים נכנסו לעיר מוקפת החומה כשהם נתקלים בהתנגדות קלושה בלבד. הצבא הסיני הניח את נשקו וכ-90 אלף מחייליו נכנעו. לאחר מכן ביצעו אנשי הארמייה את מה שכונה לימים בשם "טבח ננקינג". מעשי הטבח נמשכו כשישה שבועות ובהם נרצחו, על פי הערכות שונות, בין 150 אלף ל-300 אלף אזרחים וחיילים סיניים.
הארמייה פורקה ב-14 בפברואר 1938, ואנשיה פוזרו בין היחידות השונות בצפון סין ובמרכזה.
הטבח בצומת גן הוורדים

| חלק מטרור יהודי |
| --- | --- |
 תאריך:  20 במאי 1990
 מקום:  צומת גן הוורדים, ראשון לציון, ישראל
 קואורדינטות:  31°56′42″N 34°48′04″E﻿ / ﻿31.945134043162°N 34.80106213153°E﻿ / 31.945134043162; 34.80106213153
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובה סער גליל
 הרוגים:  7
 פצועים:  11
 מבצע:  עמי פופר
 מניע:  לאומני, טרור יהודי
 he
 
הטבח בצומת גן הוורדים היה פיגוע ירי על רקע לאומני שביצע עמי פופר בצומת גן הוורדים בראשון לציון. בטבח נהרגו שבעה פלסטינים מרצועת עזה ונפצעו 11.
הטבח

ב-20 במאי 1990, רצח עמי פופר שבעה ערבים מרצועת עזה ופצע 11 בשעה שהמתינו לעבודה בצומת גן הוורדים בעיר מגוריו ראשון לציון. את הרצח ביצע באמצעות רובה גליל שגנב מאחיו החייל. פופר נמלט מהמקום במכוניתו של אחד מהפועלים.
פופר נעצר בו ביום, ואמר תחילה שהמניע הוא חברתו שעזבה אותו, ושבביתה נעצר. אחר כך אמר שבגיל 13 נאנס על ידי ערבי והוא ביקש לנקום על כך. בית המשפט הרשיע אותו ברצח ודן אותו לשבעה מאסרי עולם מצטברים ועוד עשרים שנה חופפות.
בעקבות הרצח פרצו מהומות בריכוזים ערביים בישראל וביהודה ושומרון וחבל עזה, שבהן, לפי מקורות ערביים, נהרגו מאש חיילי צה"ל ארבעה פלסטינים ונפצעו 166.
עמי פופר נידון לשבעה מאסרי עולם בעקבות הטבח. ב-1999 קצב הנשיא עזר ויצמן את עונשו ל-40 שנה.
הערות שוליים

↑  איה אורן, כתב האישום נגד עמי פופר - רצח שבעה וניסה לרצוח עשרה, מעריב, 19 ביוני 1990
↑  עונש במקומו, מעריב, 19 במרץ 1991
↑  מוקדי התבערה בתחומי הקו הירוק, מעריב, 22 במאי 1990
↑  על פי הכותרת הראשית בעיתון "הארץ" מ-22 במאי 1990, מצוטטת כאן
↑  ארבעה הרוגים וארבעים פצועים; נפצעו שלושה חיילים ושוטר מג"ב, מעריב, 22 במאי 1990
↑  מנהל האתר, רוצח הפועלים הפלסטינים בראשון לציון מבקש חנינה, באתר ראשון נט, ‏1 במרץ 2011
הבונד (סין)

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  שאנגחאי 
 קואורדינטות:  31°14′17″N 121°29′10″E﻿ / ﻿31.238027777778°N 121.48613888889°E﻿ / 31.238027777778; 121.48613888889
  (למפת שאנגחאי מוגדלת) הבונד(למפת שאנגחאי רגילה) הבונד
 
הבּוּנְד (סינית פשוטה: 外滩; סינית מסורתית: 外灘) הוא אזור החוף במרכזה של העיר שאנגחאי אשר בסין.
האזור משתרע לאורך הגדה המערבית של נהר ההונגפו, ברובע פוסי (Puxi) אל מול הרובע פודונג (pudong), בגדה המערבית של נהר ההונגפו.
המילה "בונד" מתייחסת לסוללת העפר שהפכה לטיילת, ולרחוב העשיר באזור הזה, וגם למקומות סמוכים. זהו אחד מאתרי התיירות המבוקשים ביותר בשאנגחאי, ובנייה לגבהים, מוגבלת באזור זה.
מקור השם

משמעותה של המילה "בונד" היא הגדה, הסוללה, או הרציף, כשמדובר על רציף אמבאנקד, מקור המילה הוא בפרסית ומשמעותה "סכר" (بَند).
אף על פי שאתרים רבים ברחבי סין, יפן, והודו נקראים "בונד" (לדוגמה: יוקואמה בונד), וכך לעומת שאר הבונדים, מקובל להתייחס לאזור זה כאל "הבונד".
היסטוריה

באזור הבונד אשר בשאנגחאי, ישנם עשרות מבנים היסטוריים, לכל אורך נהר ההונגפו, שפעם היו בנקים, מלונות ובתי מסחר מבריטניה, צרפת, ארצות הברית, איטליה, רוסיה, הולנד, בלגיה, יפן, וגרמניה, וכמו כן גם הקונסוליות של רוסיה ובריטניה, מועדון שאנגחאי, ומועדון הבונים החופשיים.
הבונד נמצא בצפון העיר העתיקה של שאנגחאי, אשר הייתה מוקפת חומה בתחילת ההתיישבות הבריטית, לאחר מכן ההתיישבויות האמריקאיות והבריטיות השתלבו בהסכם בינלאומי, והצמיחה וההתפשטות בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, הביאו לבונד את ההזדמנות שבה הפכה למנהלת הפיננסית של מזרח אסיה, והנמל שבחלק הצרפתי של הבונד, שהיה ממזרח לעיר העתיקה, הפך ללא יותר מאזור תפעול.
בנק המסחר הסיני
הקונסוליה הרוסית בבונד
הארמייה הצפון-מערבית (הקונפדרציה)

| --- | --- |

הדגל הצבאי של הקונפדרציה
 פרטים
 מדינה:   הקונפדרציה
 שיוך:   צבא הקונפדרציה
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  8 ביוני 1861 – 9 בפברואר 1862 (247 ימים)
 מקים היחידה:  רוברט סלדן גרנט
 מלחמות:  מלחמת האזרחים האמריקנית
 פיקוד
 מפקדים:  ראו פירוט
הארמייה הצפון-מערבית (באנגלית: Army of the Northwest) הייתה ארמייה של צבא הקונפדרציה אשר נטלה חלק במלחמת האזרחים האמריקנית.
היסטוריה

הארמייה הוקמה ב-8 ביוני 1861 במטרה לאחד את כל יחידות הקונפדרציה בצפון-מערב וירג'יניה. המפקד הראשון של הארמייה היה רוברט סלדן גרנט. ב-11 ביולי הובסה הארמייה בידי כוחות צבא האיחוד במהלך קרב הר ריץ', ויומיים לאחר מכן הובסה שוב בקרב קוריק'ס פורד אשר במהלכו גרנט נהרג. הנרי ר. ג'קסון תפס את הפיקוד על הארמייה, אולם ב-20 ביולי הוא הוחלף בתפקידו בידי ויליאם לורינג. לורינג פיקד על הארמייה עד נובמבר של אותה שנה, ואז הוחלף בידי אדוארד ג'ונסון. הארמייה פורקה באופן רשמי ב-9 בפברואר 1862, אולם יחידה קטנה שפעלה בצפון עמק השננדואה תחת פיקודו של ג'ונסון, עדיין נודעה בכינוי "הארמייה הצפון-מערבית", עד קרב מחנה אלגהני. מאז קרב זה נודעה היחידה בכינוי "ארמיית אלגהני".
מפקדים

רוברט סלדן גרנט (8 ביוני 1861 – 13 ביולי 1861)
הנרי ר. ג'קסון (13 ביולי 1861 – 20 ביולי 1861)
ויליאם לורינג (20 ביולי 1861 – נובמבר 1861)
אדוארד ג'ונסון (נובמבר 1861 – 2 בפברואר 1862)
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ז'אן-פול סארטר
 שפת המקור:  צרפתית
 סוגה:  מסה 
 נושא:  אקזיסטנציאליזם 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1946
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-0413313003
 
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם (במקור בצרפתית: L'existentialisme est un humanisme) הוא נאום שנשא הסופר והפילוסוף הצרפתי ז'אן-פול סארטר ב-29 באוקטובר 1945, ועובד לספר כמה חודשים לאחר מכן ב-1946. הספר, הנחשב לאבן דרך בהגות האקזיסטנציאליסטית, זכה לפופולריות רבה, אך גם לביקורת. מאוחר יותר, סארטר בעצמו הביע הסתייגות כלפי כמה מן ההשקפות המוצגות בו.
רעיונות מרכזיים

סארטר הניח שהמפתח להבנת ההגות האקזיסטניצאליסטית הוא בקבלת העיקרון כי "הקיום קודם למהות" (אנ'). דהיינו, עצם הקיום של אדם קודם אפריורי לקבלת משמעות בחיים. במילים אחרות, ניתן לומר כי מטרות בחיים, אופי וכדומה הם דברים שהאינדיבידואל רוכש בעצמו ואינם מותנים מראש. סארטר הסביר זאת כך: "מה פירוש הדבר שהאדם קודם למהות? פירושו שהאדם ראשית כול קיים, פוגש את עצמו, מפציע בתוך העולם, ורק לאחר מכן הוא מוגדר".
גישתו של סארטר יוצאת נגד אנשים אשר נעזרים במה שסארטר מכנה "תירוצים דטרמיניסטיים". סארטר טוען כי אנשים חייבים לקחת אחריות על התנהגותם. סארטר מגדיר "חרדה" כרגש שאנשים חשים ברגע שהם מבינים כי יש להם אחריות, לא רק כלפי עצמם, אלא גם עבור שאר האנשים. לדידו, החרדה מאפשרת לאנשים להבין את ההשלכות של המעשים שלנו כלפי האחרים, ומאפשרת לנו לערוך הכרעות בחיים תוך הכרה בהיותנו חופשיים לבחור. זאת מאחר שהאדם "נידון להיות חופשי: נידון מכיוון שהוא לא ברא את עצמו; וחופשי, בכל זאת, מכיוון שמרגע שהוא הושלך לעולם הוא אחראי לכל מעשיו".
החרדה קשורה גם לרעיון ה"ייאוש" שהיא להגדרתו תפיסה מפוכחת ואופטימית המכירה במה שהוא בגדר האפשר, בשונה מתקוות-שווא לא מציאותיות. ההוויה של "היות-בשביל-עצמו" (בנוסף להוויה של היות-כשלעצמו) משתמשת בייאוש כדי לאמץ את החופש ולנקוט פעולה משמעותית בקבלה מלאה של כל ההשלכות העלולות להתעורר כתוצאה מכך.
בנוסף, סארטר מגדיר "הינטשות" בתור תחושת הבדידות שאותה חש מי שמכיר במה שניטשה כינה (מבלי להתייחס אליו במופרש) "מות האלוהים". הכרה בכך שאין אלוהים האחראי לחיינו, ואין שום נקודת היאחזות אובייקטיבית אחרת במציאות. לכן, אין דרך אפריורית לפיה ראוי לחיות. אנחנו נטושים לבדנו ביקום, ועלינו מוטלת האחריות לאמץ בכוחות עצמנו משמעות בחיים.
סארטר מסיים את הנאום בכך שהוא מדגיש כי האקזיסטנציאליזם, שכן הוא פילוסופיה של פעולה והגדרה עצמית, הוא אופטימי ומשחרר, וזאת בניגוד לתפיסה השגויה שלו בידי העם, הקומוניסטים והקתולים שמבקרים אותו.
קבלה וביקורת

הנאום נחשב כנקודת התחלה פופולרית להכרות עם ההגות האקזיסטנציאליסטית. עם זאת, מספר פילוסופים מתחו ביקורת על הנאום.
מרטין היידגר, שאותו מצטט סארטר מספר פעמים במהלך הנאום, התנער משיוכו לזרם האקזיסטנציאליסטי ומהפרשנות של סארטר להגותו. בתגובה חיבר את "איגרת על ה"הומניזם"" (אנ') בשנת 1946. היידגר מתח ביקורת על כמה מהנחות היסוד של סארטר, על אופי החלוקה בין "קיום" ל"מהות", על הפירוש המוטעה למושג ה"הוויה" על ההישענות "הנמהרת והשגויה" על אתיאיזם ועל ניסיונו לכפות השוואה בין אקזיסטנציאליזם להומניזם.
בני לוי, תלמידו של סארטר התבטא במהלך דיאלוג ביניהם באופן נוקב: "לפני 1939 אתה אומר לנו שההומניזם הוא טינופת. כעבור כמה שנים, בלי לדווח על התמורה שעברה עליך, אתה נושא דברים ושואל: האם האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם? ואתה משיב בחיוב. כעבור כמה שנים, בתקופת המלחמות הקולוניאליות, אתה מסביר לנו שההומניזם הוא עלה תאנה לקולוניאליזם; ולבסוף, היום, אתה אומר לנו: צריך לעשות את האדם, אבל אין לכך שום קשר עם ההומניזם" בשיחה ביניהם שהתקיימה בשנת 1980 (שנת מותו של סארטר) הוא ענה: "אנחנו, אם ניתן לכנות זאת כך, תת־בני אדם, כלומר יצורים שלא הגיעו לתכלית, ושייתכן שלעולם לא יגיעו אליה, אבל הם הולכים לקראתה... אם חושבים שיש בתת־בני אדם אלה עקרונות שהם אנושיים, היינו, בעצם, נבטים, ההולכים לקראת האדם והמקדימים את תת־האדם עצמו, כי אז, לחשוב את יחסו של האדם לאדם על פי העקרונות השוררים היום, את זה אפשר לכנות הומניזם".
ולטר קאופמן הצביע על מספר שגיאות שנאמרו בנאום, כגון האמירה כי קרל יאספרס היה קתולי וטען כי הגדרתו של סארטר את האקזיסטנציאליזם פתוחה לדיון. אף על פי כן אמר כי הנאום מבריק וחושף את "חותמת" התקופה.
איריס מרדוק מצאה את אחד הדיונים של סארטר עם הקומוניזם מעניין, אך התייחסה לחיבור בכללותו כ"ספר קטן ורע".
סלבוי ז'יז'ק ביקר את הפרשנות של סאטר לרומן "האחים קרמזוב" מאת דוסטויבסקי באומרו כי בעוד סארטר מאמין שעם חירות מוחלטת מגיעה אחריות מוחלטת, עבר זוסימה כל אחד מאיתנו חייב לקחת אחריות על כל חטאי האדם. כמו כן, ביקר את סארטר על שייחס לדוסטויבסקי את האמירה "אם אלוהים אינו קיים, הכל מותר" אף שמעולם לא כתב זאת.
תרגום לעברית

הספר תורגם פעמיים לעברית:
האקסיסטנציאליזם הוא הומניזם, תרגם, ערך והוסיף אחרית דבר יעקב גולומב, הוצאת כרמל, ירושלים, תש"ן 1990.
האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם, תרגום חדש ואחרית דבר: ד"ר עירן דורפמן, הוצאת כרמל, 2014.
הערות שוליים

↑  האקזיטנציאליזם הוא הומניזם, תרגום עירן דורפמן, ירושלים: הוצאת כרמל, 2014, עמ' 12
↑  מרטין היידגר, איגרת על ה"הומניזם", תרגם: דרור פימנטל, מאגנס, ירושלים תשע"ח.
↑  Heidegger, Martin. Basic Writings. HarperPerennial, 2008, p. 232.
↑   עדי ערמון, "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם": כך הפך סארטר למותג, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2015
↑  תקווה עכשיו - השיחות של 1980 בין סארטר ובני לוי, תרגום: דניאלה יואל, אלעד לפידות ואלי שיינפלד; עריכה מדעית ואחרית דבר: אלי שיינפלד, כרמל, ירושלים 2009.)
↑  Kaufmann, Walter. Existentialism from Dostoevsky to Sartre. New American Library, 1975, pp. 280-1.
↑  Murdoch, Iris (1997). Existentialists and Mystics: Writings on Philosophy and Literature. London: Chatto & Windus. ISBN 0-7011-6629-0.
↑  Žižek, Slavoj. Absolute Recoil: Towards a New Foundation of Dialectical Materialism. Verso, 2014, p. 327.
↑  האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם, עמ' 19
↑  If there is a God, then anything is permitted, ABC Religion & Ethics, ‏2012-04-16 (ב־Australian English)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb136111110 (data)
הטבח בפוסטאוואם

הטבח בפּוּסְטַאוַואם (בהונגרית: A pusztavámi tömeggyilkosság) התרחש ב־16 באוקטובר 1944, במהלכו ירתה יחידת וואפן אס. אס. בכל אנשי פלוגת שירות העבודה (שירות של עבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי) שהייתה מורכבת מרופאים, רוקחים ומהנדסים הונגרים-יהודים. הפלוגה הוקמה במקור ביולשבה (כיום כפר בדרום מזרח סלובקיה) והועברה לפוסטאוואם. מספר הקורבנות היה 199, לפי מקורות אחרים 216. פוסטאוואם הוא כפר בצפון מערב הונגריה בן כ-2,500 תושבים, קרוב לדנובה ולגבול עם סלובקיה. חלק ניכר מתושביו היו גרמנים אתנים ילידי ואזרחי הונגריה.
מהלך האירוע

פלוגת שירות העבודה הוצבה בכפר פוסטאוואם, כאשר ב־15 באוקטובר 1944 ניתנה פקודה לצבא ההונגרי על ידי עוצר הונגריה מיקלוש הורטי להשעות את הלחימה בכוחות הסובייטים, חברי פלוגת שירות העבודה פירשו את המצב כסיום המלחמה וחגגו את האירוע. אולם בסופו של אותו יום, פרנץ סלשי ראש מפלגת צלב החץ (המפלגה הפשיסטית-נאצית ההונגרית) הדיח את הורטי ותפס את השלטון במדינה בעזרת גרמניה. השתתפותה של הונגריה במלחמת העולם השנייה נמשכה.
במצב שהשתנה, חלק מאנשי היחידה החליטו לברוח בהסכמתו שבשתיקה של סגן לאסלו תרמן, מפקד היחידה. התושבים המקומיים (שבחלקם היו כאמור ממוצא אתני גרמני ודיברו גם גרמנית) שצידדו בגרמנים דיווחו ליחידת הוואפן אס. אס. בסקשפהרוואר כי פרץ "מרד יהודי" בכפר. בבוקר שלמחרת, ב-16 באוקטובר, יצאה פלוגת וואפן אס. אס. לפוסטאוואם. מפקדו הקים בית משפט שדה צבאי, ואחרי כעשר דקות של "משפט" הכריז על היהודים חברי היחידה כאשמים בגין "מרד" וגזר על כולם עונש מוות. על אף מחאתו של תרמן, היהודים המורשעים הועברו במשאיות למכרה חול סמוך, שם הופשטו מבגדיהם ונורו למוות. בגדיהם חולקו בין האוכלוסייה המקומית. הגופות נקברו יומיים לאחר מכן על ידי יחידה אוקראינית. המקורות השונים ציינו את מספר הקורבנות: ברשימה אחת מופיעים 199 שמות, בעוד שמקור אחר דיווח על 216 נרצחים. הקורבנות הוצאו מהקבר בשנת 1947 והובאו למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
הליך נגד האשמים

הטבח נחקר על ידי הז'נדרמריה כבר באוקטובר 1944, אך התיק נסגר על ידה בטענה שהמבצעים היו אנשי הצבא הגרמני. בשנת 1946 נפתח הליך בעניין הטבח ההמוני ב"בית המשפט של העם" שהוקם בהונגריה אחרי המלחמה לצורך הבאתם לדין של פושעי מלחמה. במסגרת תביעה זו הורשעו ארבעה אנשי הפולקסבונד (הפולקסבונד (בגרמנית: Volksbund), בשמו המלא Volksbund der Deutschen in Ungarn, כלומר "התאחדות עממית של הגרמנים ההונגרים" שהיה ארגון של המיעוט הגרמני בהונגריה, שנוסד בשנת 1938)). הארבעה נכחו בהוצאות להורג, רך לא היה ברור אם הם היו מעורבים בטבח עצמו. בזמן המשפט כל הארבעה כבר הצליחו לברוח מהונגריה. גם נגד סגן תרמן הוגש כתב אישום, אך בסופו של דבר זוכה לאחר שהתברר כי לא היה לו כל תפקיד בטבח. נגד חיילי הוואפן אס. אס. עצמם לא נפתח תיק.
לקריאה נוספת

המרכז לחקר קונפליקטים חברתיים. Pusztavám, 1944. október 16.. Társadalmi Konfliktusok Kutatóközpont
לזכר הנרצחים בפוסטאוואם ב-16 באוקטובר 1944 Dr. Gáborján Katalin: In Memoriam: A Pusztavámon 1944. október 16-án kivégzett mártírok emlékére. Gyógyszerészet
רנדולף בראהאם:האנציקלופדיה הגאוגרפית של שואת יהדות הונגריה.Randolph L. Braham: Pusztavám. A magyarországi holokauszt földrajzi enciklopédiája, Könyvkiadó
בניגוד לכתבי התביעה. Kovalcsik Katalin és Zsohár Melinda: A vádakkal ellentétben. Fejér Megyei Hírlap
רצח המוני. שירות העבודה ההונגרי במלחמת העולם השנייה (אורכב 23.10.2014 בארכיון Wayback Machine). Tömegmészárlások – 1944. október. A magyarországi munkaszolgálat a második világháború alatt
המבורג אינטרנשיונל

המבורג אינטרנשיונל (באנגלית: Hamburg International) הייתה חברת תעופה גרמנית שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה המבורג פולסבוטל בהמבורג שבגרמניה. החברה הפעילה טיסות שכר עבור חברות תיירות אירופאיות. באוקטובר 2010 פשטה החברה את הרגל.
החברה נוסדה בחודש יולי 1998 והחלה לפעול ב-28 באפריל 1999. הייתה בהחזקה מלאה של הנהלת חברת הקפיטליסטים המקומיים, ובשנת 2007 הועסקו בה כ-215 עובדים מקומיים.
החברה הפעילה טיסות שכר לכ-35 יעדים באירופה, אסיה, ובצפון אפריקה, וכן טיסות עונתיות לנמל התעופה בן-גוריון בישראל.
צי המטוסים (2010)

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| דגם | מספר מטוסים | הערות |
| איירבוס A320 | 0 | עוד 4 בהזמנה |
| איירבוס A319 | 8 | עוד 2 בהזמנה |
| בואינג 737-700 | 1 |  |
דני נישליס

| --- | --- |

נישליס במאי 2013
 לידה:  29 בינואר 1956
 פטירה:  1 בנובמבר 2019 (בגיל 63)
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  אוניברסיטת חיפה 
 
דני נישליס (29 בינואר 1956 – 1 בנובמבר 2019) היה איש תקשורת ועסקים ישראלי, ממייסדי הרדיו האזורי בישראל ורדיו חיפה. היה מנכ"ל רדיו חיפה, וקודם לכן יושב ראש התאחדות תחנות הרדיו האזורי בישראל ומנכ"ל רדיו תל אביב.
ביוגרפיה

נולד ב-29 בינואר 1956 בישראל לאלברט וסופיה נישליס. למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה ובתקופת לימודיו הקים את תחנת הרדיו הראשונה של בית הספר. שירת בצה"ל בעיתון "במחנה" ובגלי צה"ל, ולאחר מכן כקצין חינוך.
קריירה

לאחר שירותו הצבאי החל לשדר בקול ישראל במחלקת חדשות והסברה. קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת חיפה.
בין השנים 1986–1990 שימש כשליח הסוכנות היהודית באדמונטון שבקנדה.
קריירה > תפקידים ציבוריים

בין השנים 2009–2011 שימש נישליס כיו"ר "שותפות חיפה-בוסטון". בנוסף, כיהן כיו"ר דירקטוריון התיאטרון העירוני חיפה, יו"ר אגודת הידידים של המרכז הרפואי בני ציון, חבר הנהלת קבוצת הכדורסל מכבי חיפה. שימש גם כמורה לתקשורת בהתנדבות בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, בו למד בצעירותו.
בעשור השני של המאה ה-21 כיהן כחבר מועצת העיר חיפה עד פרישתו בשל בעיית ניגוד עניינים עם בעלותו על רדיו חיפה. חלק מבני משפחתו היו בקשרי עבודה ועסקים עם העירייה, דבר שגרר טענות מצד גורמים באופוזיציה.
רדיו חיפה והקמת הרדיו האזורי בישראל

ב-21 בינואר 1991 פתחו אנשי עסקים חיפאים ובראשם משה מנו תחנת שידור בשם "רדיו 1", אשר שידרה מלב ים מעל סיפונה של אניית "זאב הים". נישליס, שחזר משליחות הסוכנות היהודית, הצטרף לצוות כמנהל תוכניות. אחרי כשנה, משפרשו המייסדים, נותרה התחנה בידיו של נישליס, אליו הצטרף דן ארנון ששב מפעילות עסקית בארצות הברית. השניים הקימו קבוצה שנערכה להתמודד על מכרז הרדיו האזורי באזור חיפה. באפריל 1995 זכתה קבוצתם (בהשתתפות איש העסקים גד זאבי) במכרז. התחנה החלה שידוריה בספטמבר 1995 בתדר 107.5fm.
בתום תקופת הזיכיון, שב רדיו חיפה והתחרה במכרזי הרדיו האזורי, וזכה בהם שוב בשנת 2008. התחנה הרחיבה את פעילותה ורכשה 50% מרדיו תל אביב (102fm), בעל הזיכיון לשידורים בגוש דן. בשנים 2009 עד 2012 ניהל נישליס את רדיו תל אביב, ועם שובו לנהל את רדיו חיפה הפך ליו"ר הדירקטוריון של רדיו תל אביב. בשל בעלותו ברדיו חיפה אילצה מועצת הרשות השנייה את נישליס להתפטר מתפקידו כחבר מועצת העיר חיפה מחשש לניגוד עניינים, בעלותו על הרדיו וניגוד עניינים אפשרי עם תפקידו כיו"ר אתו"ס (החברה לאמנות, תרבות וספורט חיפה), המפיקה ומתאמת את מרבית אירועי התרבות בעיר, עמדה במוקד תחקיר עיתונאי של אבנר הופשטיין אך הוא המשיך בתפקיד במשך תקופה ארוכה עד שנאלץ לפרוש ממנו.
נישליס הקים את מערך החדשות הארציות של תחנות הרדיו האזורי, בשיתוף מערכת החדשות של ערוץ 10, וכן הקים שותפות חדשה עם מערכת החדשות של אתר ynet.
חיים אישיים

נישליס נפטר ב-1 בנובמבר 2019 ממחלת הסרטן. הותיר אחריו אישה - ענבל, ושלושה ילדים. בנו דולב משדר מגיל צעיר ברדיו חיפה, ונכון לפברואר 2021 הוא משמש כמנהל התחנה.
הנצחה

כשבועיים לאחר פטירתו, בנובמבר 2019, הוקדש לזכרו טקס הרדיו באילת, בו הוענקו פרסים ואותות הוקרה לאנשי תקשורת ולתוכניות.
הערות שוליים

↑  דוד אברהם‏, בעקבות בדיקה: דני נישליס יפרוש מהפוליטיקה, באתר וואלה, 10 ביוני 2014
1 2  אבנר הופשטיין, הכל נשאר במשפחה, באתר העין השביעית, 21 באוקטובר 2013
↑  יעל ולצר, דני נישליס וקבוצת רדיו חיפה זכו במכרז הרדיו האזורי בחיפה; חשד לניגוד אינטרסים ברדיו הזוכה באילת, באתר הארץ, 15 במרץ 2008
↑  אבנר הופשטיין, דני בארטר, באתר העין השביעית, 6 באוקטובר 2013
↑  דני נישליס הלך לעולמו, רדיו חיפה, 1 בנובמבר 2019
↑  אלכסנדר כץ, ההחלטה התהפכה: טקס פרסי הרדיו של כנס אילת יתקיים, באתר אייס, 12 בנובמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311861405171  VIAF: 297444718   WorldCat (עם VIAF): 297444718