stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפחת רעם חוזרת

| --- | --- |

כרזת הסרט הרשמית
 מבוסס על:  "משפחת רעם" מאת ג'ד ספינג'ר
 בימוי:  טרבור קירשנר
 הופק בידי:  ג'ד ספינג'ר
 תסריט:  ג'ד ספינג'ר שון קנינגהם מארק דבורקין
 עריכה:  מיכאל קרליך
 שחקנים ראשיים:  ראו כאן
 מוזיקה:  קיילב צ'אן בריאן צ'אן
 צילום:  ג׳וני סימונס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  ניקלודיאון
 חברה מפיצה:  ניקלודיאון פרמאונט+
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה
 הקרנת בכורה:  7 במרץ 2023 (בכל רחבי העולם)
 משך הקרנה:  70 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט לכל המשפחה, סרט קומדיה, סרט הרפתקאות
 מקום התרחשות:  לוס אנג'לס
 סרט הבא:  The Thundermans: Undercover 
 דף הסרט ב־IMDb
 
משפחת רעם חוזרת (באנגלית: The Thundermans Return) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי, שבוים על ידי טרבור קירשנר על פי תסריט מאת ג'ד ספינג'ר. הסרט הוא המשכון לסדרת קומדיית מצבים של ניקלודיאון, "משפחת רעם", שיצר ג'ד ספינג'ר.
במרץ 2023, חמש שנים לאחר שהסדרה הסתיימה, אושר פיתוח סרט המשך על ידי ניקלודיאון. טרבור קירשנר, שביים חלק מהפרקים בסדרה, הוכרז שיעובד על מלאכת הבימוי, בעוד שיוצר הסדרה ג'ד ספינג'ר והמפיקים המפקחים של הסדרה, שון קנינגהם ומארק דבורקין, אושרו כתסריטאים. מנהלי תחום הלייב-אקשן בניקלודיאון, זאק אולין ושאונה פלן, הוכרזו כמפיקים, בעוד שדן קרוס ודייוויד הוג, שניים מכותבי הסדרה ומפיקיה בפועל, הוכרזו כמפיקים בפועל לצד כוכבי הסדרה קירה קוסרין וג'ק גריפו. יתר חברי צוות השחקנים החוזרים אושרו כמה ימים אחרי.
הסרט שודר לראשונה ב-7 במרץ 2024 בכל ערוצי הניקלודיאון ברחבי העולם, והיה זמין לצפייה בשירות הזרמת המדיה פרמאונט+ בארצות הברית.
לאור הצלחת הסרט, הוזמנה סדרת ספין-אוף בשם "The Thundermans: Undercover", שצפויה להיות משודרת לראשונה ב-22 בינואר 2025.
תקציר העלילה

לאחר משימה שהשתבשה, משפחת רעם מאבדת את עבודתה בליגת הגיבורים ונאלצת לשוב להידנוויל. בעוד האנק ובארב שמחים לשוב, ובילי ונורה להוטים להכיר חברים חדשים, מקס ופיבי נחושים להשיג חזרה את מעמדם כגיבורי על.
דמויות

קירה קוסרין  – בתפקיד פיבי תנדרמן. אחות התאומה של מקס תנדרמן. כוחות העל שלה הם: טלקינזיס, נשימת הקפאה וחימום, כוח תאומים.
ג'ק גריפו – בתפקיד מקס תנדרמן. אח התאום של פיבי תנדרמן כוחות העל שלו הם: טלקינזיס, נשימת הקפאה וחימום, כוח תאומים.
אדיסון ריקה – בתפקיד נורה תנדרמן בכוח העל שלה הוא: לייזר מהעיניים אחות השלישית במשפחה.
דייגו ולאסקס – בתפקיד בילי תנדרמן. כוח העל שלו הוא:מהירות אח השני במשפחה.
כריס טאלמן – בתפקיד האנק תנדרמן. הכוחות על שלו הם: חזק ממש ויכולת לעוף אבא של המשפחה.
רוזה בלאסי – בתפקיד בארב תנדרמן. כוח העל שלה הוא: יצירת אור וברקים אמא של המשפחה.
מאיה לה קלארק – בתפקיד קלואי תנדרמן. כוח העל שלה הוא: השתגרות ממקום למקום והאחות הקטנה של המשפחה.
הפקה

ב-2 במרץ 2023, פורסם כי סרט המשך לסדרת הטלוויזיה של ניקלודיאון "משפחת רעם", תחת השם "משפחת רעם חוזרת", נמצא בפיתוח בניקלודיאון, וישמש לסדרת המשך. כל צוות השחקנים צפוי לחזור עבור הסרט. טרבור קירשנר הוזמן לביים את הסרט, בעוד שג'ד ספינג'ר, יוצר הסדרה ומפיקה הראשי, כתב את התסריט, וזאק אולין ושאונה פלן שימשו כמפיקים.
הפקה > צילום

צילומי הסרט החלו באופן רשמי ב-3 באפריל 2023 בלוס אנג'לס.
הפצה

ב-2 בדצמבר 2023 פורסם כי הסרט ישודר בכל ערוצי הניקלודיאון בכל רחבי העולם ובשירות הזרמת המדיה פרמאונט+. הטריילר הראשון יצא באותו החודש. הטריילר השני יצא ב-11 בפברואר 2024 במהלך "סופרבול 58". הטריילר רשמי יצא ב-21 בפברואר 2024. ב-2 באפריל 2024, הסרט יצא גם ב-DVD.
הדרך לאילת

| --- | --- |

 בימוי:  יונה רוזנקיאר 
 תסריט:  יונה רוזנקיאר 
 עריכה:  אור לי-טל 
 שחקנים ראשיים:  שמואל וילוז'ני דובר קוסאשווילי אביבה נגוסה יואל רוזנקיאר אברהם סלקטר 
 מוזיקה:  ישראל ברייט 
 צילום:  עודד אשכנזי 
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2022 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  עברית 
 סוגה:  סרט מסע 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הדרך לאילת הוא סרט ישראלי משנת 2022 אשר כתב וביים יונה רוזנקיאר.
עלילה

בן, מובטל וסובל מדיכאון, מגיע עם אשתו ובנו לבקר את אביו, אלברט, בקיבוץ בצפון בו גדל, במטרה להחתים את אביו כל כתב תביעה להשבת את הדירה של הוריו של אלברט בוורשה. הוא מגלה שאלברט התערב שיוכל לנהוג על טרקטור כל הדרך לאילת ועקב כך נאלץ להצטרף למסע.
הפקה

הדרך לאילת הוא סרטו השני של יונה רוזנקיאר ובו מככב אחיו, יואל רוזנקיאר (גם אחיהם מיכה משתתף בסרט בתפקיד אחיו של בן). רוזנקיאר רצה ליצור סרט מסע (הז'אנר האהוב עליו) על אב פוסט טראומטי וכן ליצור מחווה לאביו שהיווה השראה לחלק ממאפייני וההיסטוריה של דמותו של אלברט. הסרט צולם במשך 19 ימים.
דמויות ראשיות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| יואל רוזנקיאר | בן |  |
| שמואל וילוז'ני | אלברט | קיבוצניק מסוגר ושיכור אשר חי כמעט בנתק ממשפחתו |
| אביבה נגוסה |  | אשת קבע המצטרפת למסע כדי להגיע אל ביתה בבית שאן ולעזוב את בן זוגה |
| דובר קוסאשווילי |  | מסעדן מפוקפק אשר אלברט ובן פוגשים במהלך המסע |
פרסים

בטקס פרסי אופיר לשנת 2022 היה הסרט מועמד לאחד עשר פרסים: "הסרט הטוב ביותר", ל"תסריט המקורי הטוב ביותר", "הערחכה הטובה ביותר", "הליהוק הטוב ביותר", "המוזיקה המקורית הטובה ביותר", "העיצוב האמנותי הטוב ביותר", "הצילום הטוב ביותר", "השחקן הטוב ביותר" "שחקנית המשנה הטובה ביותר" ו"שחקן המשנה הטוב ביותר", בו זכה.
בפסטיבל הקולנוע ירושלים זכה הסרט בפרסי הסרט, הצילום והשחקן הראשי הטוב ביותר.
הערות שוליים

↑  הוכרזו הזוכים בפרסי פסטיבל ירושלים 2022: "הדרך לאילת" הטוב ביותר; "קריוקי" הביכורים
טייס מטוס קל

סיכת כנפיים של טייסי מטוסים קלים. במרכז סמל אות קו"ף
כנפי הטיס של טייסי משטרה בין השנים 1952-1966. כנפיים היו סוג של אלתור. לכנפי הטיס של טייס מטוס קל, שקיבלו מחיל האוויר, תפרו הטייסים כפתור פליז מבריק ממדי משטרה, עליו התנוסס סמל המשטרה.
טייס מטוס קל או טייס מטוס קישור הוא תפקיד שהיה קיים בעבר בחיל האוויר. מתחילת שנות החמישים ועד תחילת שנות השישים התקיים קורס טייסי מטוסים קלים במסגרת טייסת 100 (הגמל המעופף).
אל הקורס הזה היו מגיעים לרוב נופלי קורס טיס. בסיום הקורס החניכים היו מקבלים דרגות רב"ט בלבד וסיכת כנפי טיס עם אות קו"ף.
ב-1952, כשהוקמה טייסת המשטרה, ארבעת הטייסים הראשונים שלה היו שוטרים שסיימו את הקורס.
הטייסים מטייסות השונות היו נשלחים לטייסת 100 בתור עונש על עבירות משמעת, לכן המוניטין של הכנפיים עם האות קו"ף היה נמוך.
רן פקר כשהיה מפקד בית הספר לטיסה (בין השנים 1968–1970) העלה בדיוני מטה חיל האוויר ב-1969 את סוגיית החלפת הכנפיים עם האות קו"ף לכנפיים רגילות. בשנת 1974 הכנפיים האלו הוחלפו לכנפיים רגילות עם מגן דוד באמצע.
באותה תקופה חלק מקציני צה"ל בכירים שלא מחיל האוויר, גם היו מסיימים את הקורס הזה. ארבעה קציני יבשה וקצין חיל הים בכירים שסיימו את הקורס וענדו כנפי טייס עם האות קו"ף הם הרמטכ"ל השמיני רב-אלוף חיים בר-לב, הרמטכ"ל ה-11 רב-אלוף רפאל איתן, ראש אגף המודיעין אלוף חיים הרצוג, ראש אגף המודיעין אלוף אלי זעירא ומפקד חיל הים השישי אלוף יוחאי בן-נון. רפאל איתן, אלי זעירא ויוחאי בן-נון ענדו כנפי טייס בצד ימין וכנפי צניחה בצד שמאל (אצל יוחאי בן-נון - כנפי שייטת 13), הפוך מהמקובל אצל טייסי חיל האוויר. רפאל איתן החליף את הכנפיים לכנפיים עם מגן דוד רק בתחילת שנות השמונים כשעבר קורס הטסת מטוס פוגה-מגיסטר (צוקית).
הערות שוליים

↑  שמיים כחולים: כנפי טיס משטרתיות, באתר בית מורשת משטרת ישראל
ערך זה הוא קצרמרבנושא תעופה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הסכם הדיאץ'

חבר העמים הפולני-ליטאי-רותני כפי שהוצע בהסכם הדיאץ' ב-1658
הסכם הדיאץ' (בפולנית: ugoda hadziacka; באוקראינית: гадяцький договір) היה הסכם שנחתם ב-16 בספטמבר 1658 בהדיאץ' בין נציגי חבר העמים הפולני-ליטאי לבין הקוזאקים הזפורוז'יים (אנ'). ההסכם נועד להעלות את מעמד הקוזאקים והרותנים למעמד שווה לזה של פולין וליטא במסגרת האיחוד הפולני-ליטאי, ובכך להפוך את חבר העמים הפולני-ליטאי לקהילייה פולנית-ליטאית-רותנית שתיקרא "רפובליקת שלושת העמים".
רקע

הדרך להקמת הנסיכות הגדולה של רותניה נשקלה על ידי ההטמאן האוקראיני בוגדן חמלניצקי בזמנים שונים, במיוחד במהלך המרד שהוביל ב-1648, בו מרדו הקוזאקים נגד השלטון הפולני בשטחים האוקראיניים.
התוכנית

"הנסיכות הגדולה של רותניה" תוכננה להיות ישות אוטונומית למחצה במסגרת חבר העמים הפולני-ליטאי, המורכבת מהוויבודות של צ'רניהיב, ברסלב וקייב, תחת רפובליקה אחת בלתי ניתנת לחלוקה. הנסיכות הגדולה הייתה אמורה להיות פתרון לשילוב אוקראינה באופן שוויוני במסגרת חבר העמים, תוך שמירה על איזון בין אוטונומיה מקומית לשלטון המרכזי. לפי ההצעה, הנסיכות תנוהל על ידי ההטמאן של צבא זפורוז'יה, אשר ייבחר לכל חייו מתוך ארבעה מועמדים שנבחרו על ידי כל שכבות החברה האוקראינית, ויאושרו על ידי מלך פולין. יוקמו מוסדות שלטון מקומי בהתאם למודל הפולני. תוחזר מערכת החוק, בתי המשפט ומערכת הממשל שהיו קיימים לפני 1648. לנסיכות לא תהיה סמכות לקיים יחסים עצמאיים עם מדינות אחרות, אולם יוקמו כוחות מזוינים מקומיים המונים 60,000 קוזאקים ו-10,000 שכירי חרב. כוחות פולניים וליטאיים לא יוכלו לשהות בשטחי הנסיכות, אלא במקרי חירום ובהכפפה להיטמאן המקומי. כמו כן תותר הדפסת כסף עצמאי עם דמותו של מלך משותף. תוחזר מערכת הבעלות על אדמות, הצמיתות והחובות שהיו קיימות לפני 1648.
בנוסף, נקבע כי איחוד הכנסיות מ-1596 יבוטל בשטחי הנסיכות, יובטח חופש הדת לנוצרים אורתודוקסים וקתולים, והמטרופוליט האורתודוקסי וחמישה בישופים נוספים יקבלו מושבים קבועים בסנאט. בנוסף, בני הדת הנוצרית-אורתודוקסית יזכו למושב בסנאט.
כמו כן, הקוזאקים יזכו לשימור זכויותיהם והפריבילגיות שלהם, ועד 100 קוזאקים מכל גדוד יוכלו לקבל תואר אצולה מהמלך. אקדמיית קייב-מוהילה תזכה למעמד שווה לאוניברסיטה היגלונית בקרקוב, ותוקם מכללה חדשה עם מעמד של אוניברסיטה. תותר הקמת מכללות וגימנסיות עם אפשרות ללימוד בלטינית. כמו כן תותר הוצאה לאור חופשית, בתנאי שהתכנים לא יכללו התקפות על המלך.
אשרור

במאי 1659, הסיים הפולני אישר את הסכם הדיאץ' לאחר שינוי בטקסט המקורי. ההסכם, שתוכנן על ידי יורי נמיריץ' (אנ'), כלל ההצעה להעניק תוארי אצולה לחלק מהקוזאקים, אשר היו אמורים לנהל את "הנסיכות הגדולה של רוסיה הקטנה" (רותניה). עם זאת, איוואן ויחובסקי (אנ'), מנהיג קוזאקי, לא הצליח לשכנע את הקוזאקים להסכים לשמור על הכנסייה האוניאטית, שאוחדה עם הכנסייה הקתולית. מטרת ההסכם הייתה לבטל את הסדרי הסכם פריאסלאב שחתמו הקוזאקים עם רוסיה הצארית, אך מהלך זה הוביל לחידוש הלחימה בין האיחוד הפולני-ליטאי לרוסיה הצארית. הרעיון של דוכסות רותנית בתוך חבר העמים בוטל לחלוטין לאחר אישור ההסכם. הסיבה לכך הייתה הפילוג בין הקוזאקים והפלישה הרוסית, זאת לצד התנגדות החברה הפולנית ולחץ של האפיפיור.
חשיבות היסטורית

ההסכם, אם היה מתממש, היה עשוי להיות אחד הגדולים בהיסטוריה של אוקראינה ומזרח אירופה, שכן הוא יצר קונפדרציה רופפת בין פולנים, ליטאים ורותנים, עם חיץ אוקראיני במזרח שיכל לבלום את ההתרחבות הרוסית, מה שהיה חוסך לפולין את ייסורי המלחמה עם רוסיה.
ההסכם אושר במאי 1659, אך התוכנית המקורית השתנתה והרעיון של דוכסות רותנית בתוך חבר העמים בוטל. חבר העמים ניסה לשוב ולהשפיע על אוקראינה לאחר סדרת מרידות קוזאקיות, אך נתקל בהתנגדות רבה מצד הקוזאקים, שרבים מהם ראו את ההסכם כ"מעט מידי, מאוחר מדי" ובו פולין לא נותנת תמיכה מספקת עבורם. ההסכם נתפס בעיני קוזאקים רבים ככזה שמועיל רק לאצולה הקוזאקית, והוביל להתנגדות רחבה. למרות זאת, חלק מהקוזאקים, כמו הטמאן ויחובסקי, תמכו בהסכם. זאת בשל הפרותיה של הסכם פריאסלאב משנת 1654 וניתוק היחסים שבא בעקבות זאת.
לאחר המרד של 1648, חבר העמים היה מאוד לא פופולרי בקרב הקוזאקים. לעומת זאת הם ראו בצאר האורתודוקסי של רוסיה בעל בריתם הטבעי, והתנגדו לברית עם פולין הקתולית. יתר על כן, הסכם הדיאץ' הועילה בעיקר לאליטה של קוזאקים, שהוכרו כשווים לאצולה הפולנית. למרות התנגדות ניכרת של הכמורה הרומית-קתולית, הסכם הדיאץ' אושרה על ידי המלך הפולני והסיים ב-22 במאי 1659 אך עם טקסט מתוקן. הרעיון של דוכסות רותנית בתוך חבר העמים נזנח לחלוטין. זה היה ניסיון של האיחוד הפולני להחזיר השפעתו השטחים האוקראינים, שאבדו לאחר סדרת המרידות הקוזאקים, בייחוד מרד חמלניצקי, והשפעתה הגוברת של רוסיה על הקוזקים שהגיעה לשיאה בהסכם פריאסלאב מ-1654.
הצידוד בברית עם הפולנים נחלש עוד יותר בשל שורת הפסדים במלחמת רוסיה-פולין (1654–1667). הצאר הרוסי ראה בהסכם הדיאץ' איום המחליש את השפעתו על הקוזאקים. הרוסים ראו בהסכם מעשה מלחמה ושלחו צבא לאוקראינה עוד לפני שאושרר. על אף שכוחות פולניים-ליטאים בפיקודו של סטפן צ'ארניצקי הצליחו להביס את הרוסים בקרב פולונקה ולכבוש מחדש את וילנה בשנת 1660, לא עלתה קרנם בעיני הקוזאקים. תבוסות הפולנים באוקראינה רק ערערה עוד יותר את מעמד האיחוד. גם הצלחתו המוקדמת של ויחובסקי ב קרב קונוטופ (אנ') ביוני 1659 לא שכנעה אותם, כיוון שלא הייתה נחרצת מספיק, ובסיומה החלה סדרת תבוסות. כוחות המצב הרוסים באוקראינה המשיכו להחזיק מעמד, והתקפה זפורוז'יאנית על ח'אנת קרים אילצה את בעלי בריתו הטטריים של ויחובסקי לסגת. בנוסף, מרידה פרצה באזור פולטבה. התסיסה הקוזקית נמשכה ולבסוף מספר קולונלים פרו-רוסים מרדו בו, והאשימו את ויחובסקי ב"מכירת אוקראינה לפולנים". משלא היה יכול להמשיך במלחמה, התפטר באוקטובר 1659 ועבר לפולין. מרד פנימי בפולין בהובלת יז'י לובומירסקי (אנ'), והמעורבות של האימפריה העות'מאנית, הוסיפו להחמיר את המצב באוקראינה. אף על פי כן ההסכם אושרר בחוזה צ'ודנוב (אנ') משנת 1660. בסופו של דבר, רוסיה ניצחה במלחמה, כפי שניכר בהפוגה של הסכם אנדרוסובו מ-1667 ובהסכם השלום הנצחי של 1686. הקוזקים האוקראינים עברו תחת שלטון ההשפעה הרוסי, וזכויותיהם פחתו ביחס לאלה שהוקנו להם במסגרת חוזה הדיאץ'. עד סוף המאה ה-18, ההשפעה הפוליטית של הקוזקים כמעט ונמחתה לחלוטין, עקב מדיניות דיכוי של האימפריה הרוסית, שהפכה לשליטה הדומיננטית במזרח אירופה.
הסכם הדיאץ' השני

לאחר מרד נובמבר בשנת 1831, היה ניסיון ליצור מחדש את הסכם הדיאץ' להקמת חבר העמים הפולני-ליטאי-רותני כדי למנוע את חלוקת פולין. זה היה אז כי הסמל של חבר העמים המוצע נוצר. הכינוס המתוכנן בהדיאץ' הוכרז כבלתי חוקי על ידי הרוסים, שהציבו בה קרוב ל-2,000 חיילים כדי לוודא שלא יתקיימו פגישות או הפגנות, והם חסמו את המעבר בגשרים סמוכים. למרות אמצעי הזהירות, התקיימה ליד הדיאץ' מיסה וחגיגה בהשתתפות רבבות אנשים ולמעלה מ-200 כמרים, קתולים ואורתודוקסים.
האיחוד השני של הורודלו

הרעיון של חבר העמים הפולני-ליטאי-רותני קם לתחייה במהלך מרד ינואר כאשר הפגנה פטריוטית התקיימה בהורולו ב-1861. מה שנקרא האיחוד השני של הורודלו הוכרז שם על ידי השלאכטה של פולין הקונגרסאית, לשעבר הדוכסות הגדולה של ליטא של ווליניה ושל פודוליה. חבר העמים החדש, המבוסס על האיחוד השני של הורודלו, היה אמור להתבסס על שלוש האומות, והסמל שהוצע לו כלל את הנשר הפולני, הפרש הליטאי, והקדוש המגן של רותניה, המלאך מיכאל.
הערות שוליים

↑  "Unia hadziacka i marzenia o stworzeniu Rzeczpospolitej Trojga Narodów". Polskie Radio (בפולנית). 16 בספטמבר 2023. נבדק ב-19 בנובמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
שבועת המלך הפולני, יאן השני קז'ימייז', על הסכם הדיאץ', 10 ביוני 1659
עיצוב מהמאה ה-19 לסמל של חבר העמים הפולני-ליטאי-רותני, שמעולם לא נוצר. הוא כולל את הנשר הלבן הפולני, האביר הרכוב הליטאי והקדוש המגן הרותני, המלאך מיכאל.
חבר העמים הפולני-ליטאי-רותני, או חבר העמים של שלוש העמים (1658)
מחנה הפליטים שועפאט

| --- | --- |

 מידע
 קואורדינטות:  31°48′44″N 35°14′48″E﻿ / ﻿31.81229167°N 35.24653333°E﻿ / 31.81229167; 35.24653333
  (למפת ירושלים מוגדלת) מחנה הפליטים שועפאט(למפת ירושלים רגילה) מחנה הפליטים שועפאט(למפת הרי ירושלים רגילה) מחנה הפליטים שועפאט(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מחנה הפליטים שועפאט
 
מבט מצפון: במרכז התמונה – מחנה הפליטים המאופיין בבנייה נמוכה; מימין למחנה – ראס ח'מיס; משמאל – דאחיית א-סלאם; מעל – ראס שחאדה
מבט מדרום: בתי ראס שחאדה, הצמודים מדרום למחנה הפליטים שועפאט מעבר לגדר ההפרדה. כחלק ממגמה של אורבניזציה, נבנים מבני-מגורים מרובי קומות הנראים בבירור מעבר לגדר. מבט מדרום, מכיוון עיסאוויה. בצד שמאל ניתן לראות את המחסום בכניסה למתחם מחנה הפליטים.
גדר ההפרדה מתפתלת ומקיפה את מחנה הפליטים שועפאט ואת ענאתא. לפני הגדר ניתן לראות מבנים של בדואים ובמרחק את מדבר יהודה, בקעת הירדן ועבר הירדן.
פסגת זאב ומתחם מחנה הפליטים משני עברי נחל ענתות
מחנה פליטים שועפאט (בערבית: مُخَيَّم لاجِئين شعفاط, בתעתיק מדויק: מֻחַ֫'יַּם לַאגִ'אִ֫ין שֻעְפַ֫אט) הוא מחנה פליטים פלסטינים השוכן בצפון-מזרח ירושלים, בין השכונה הערבית ראס ח'מיס במערב, השכונה היהודית פסגת זאב בצפון, השכונה הערבית דאחיית א-סלאם במזרח, ושכונות ראס שחאדה והגבעה הצרפתית בדרום. זהו מחנה הפליטים הפלסטיני היחיד בתחומה הריבוני של מדינת ישראל (הוא נכלל בשטחה המוניציפלי של ירושלים, אך מעבר לקו הירוק). גדר עוטף ירושלים מקיפה את המחנה מצפון, ממערב ומדרום תוך השארתו בפועל מחוץ לתחומי העיר. על פי נתוני הלמ"ס, נכון לסוף שנת 2016 התגוררו במחנה הפליטים כ-20,400 תושבים, אך ההערכות הן שנתון זה נמוך ממספר התושבים בפועל.
לעיתים קרובות, נמצא שמתייחסים לכל המתחם הכלול בשטח המוניציפלי של ירושלים ושנמצא מעבר למחסום מחנה שועפאט בשם "מחנה הפליטים שועפאט". אך למעשה שטח מחנה הפליטים (שבאחריות אונר"א) הוא חלק קטן מהמתחם הזה[דרושה הבהרה], והוא מאופיין בבנייה נמוכה. ממערב למחנה הפליטים, עדיין בתוך המתחם שמעבר לגדר ההפרדה, נמצא את ראס ח'מיס; מדרום למחנה הפליטים את ראס שחאדה; וממזרח למחנה את דאחיית א-סלאם הנמשכת מזרחה עד לגבול המוניציפלי של העיר, שמעברו הכפר ענאתא (שנמצא מחוץ לשטח המוניציפלי). השכונות שמסביב למחנה מאופיינות בבנייה צפופה לגובה. מצפון, מחנה הפליטים מגיע עד לגדר ההפרדה, מאות מטרים בודדים משכונת פסגת זאב.
בנייה ותשתיות

רמת התשתיות והשירותים במקום ירודה, המחנה סובל מעוני, הזנחה וצפיפות יתר. כל בתיו מחוברים לתשתיות החשמל והמים הציבוריות, אך לא כולם מחוברים לרשת ביוב. בנויים בו בניינים רבי קומות רבים. בבתים רבים במחנה הוספו קומה שלישית ורביעית לבתים שיסודותיהם נועדו מלכתחילה לשאת קומה אחת או שתיים בלבד, בהתעלם מהנחיות הנדסיות ובטיחותיות.
בנייה ותשתיות > שירותים

במחנה הפליטים פועלים שלושה בתי ספר יסודיים, מרפאה ובית מרקחת. עד חקיקת חוק להפסקת פעילות אונר"א בשטח מדינת ישראל, אונרא הפעילה שירותים אלו ובנוסף גם שירותים ניקיון.
היסטוריה

מחנה הפליטים הוקם בשנים 1965–1966, במטרה לפנות אליו את תושבי מחנה הפליטים אל-מועסכר ששכן בעיר העתיקה של ירושלים, בתחומי הרובע היהודי הנטוש. המחנה הוקם על קרקע שהוקצתה לארגון אונר"א על ידי שלטונות ירדן (ששלטה באותה עת על מזרח ירושלים והגדה המערבית) ממזרח לשכונת שועפאט, והיה המחנה האחרון שהוקם עבור פליטי 1948. במקורו הוקם המחנה על קרקע בשטח של 203 דונם, ונועד לאכלס 1,500 פליטים. זמן קצר לאחר הקמתו פרצה מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה אוכלס המחנה בפליטים נוספים ממלחמה זו. שינוי גבולותיה המוניציפליים של ירושלים לאחר המלחמה כלל את מחנה הפליטים בשטחה המוניציפלי של העיר, והקנה זכות תושבות ישראלית לאוכלוסייתו.
במרוצת השנים הכפיל המחנה את שטחו ואוכלוסייתו גדלה. הערכות שונות קיימות על מספר תושביו, החל מ-8,000 (לפי עיריית ירושלים), ועד 20,000 (לפי עיר עמים), מרביתם נושאי תעודות זהות ישראליות מתוקף היותו של המחנה, דה יורה, בשטחה המוניציפלי של ירושלים. כ-50%–60% מהתושבים רשומים כפליטים, צאצאיהם ובני זוגם. בשנים האחרונות שבו אל המחנה אלפי תושבים שעזבוהו למקומות יישוב אחרים ברחבי יהודה ושומרון, במטרה לשמר את זכויותיהם כתושבי ירושלים בעלי תעודת זהות ישראלית. לא ברור כמה מהם אכן מתגוררים במחנה בפועל. יש הרואים במחנה מתחם "אקס טריטוריאלי" בירושלים, וחלק מהשירותים בו מסופקים בידי אונר"א ולא בידי עיריית ירושלים. גופים ישראליים, ובכלל זה רשויות שלטוניות, נרתעים ונמנעים על פי רוב מלהיכנס למחנה ולסביבותיו ללא ליווי כוחות משמר הגבול עקב מקרים חוזרים ונשנים של יידוי אבנים, זריקת בקבוקי תבערה וירי מצד התושבים הפלסטינים.
בתכנון תוואי גדר עוטף ירושלים, בעקבות פיגועי ההתאבדות באינתיפאדה השנייה וזריקת בקבוקי תבערה וידויי אבנים לעבר תושבי שכונת פסגת זאב, הוחלט שמחנה הפליטים שועפאט יושאר מחוץ לגדר, חרף היותו בשטחה המוניציפלי של ירושלים. בזאת הוא חולק גורל דומה עם השכונות ראס אל-ח'מיס ודאחיית א-סלאם הצמודות אליו. תושבי המחנה והשכונות הסמוכות עתרו לבג"ץ בדרישה להכללתם בתחום הירושלמי של הגדר, בטענה ששיקולים דמוגרפיים ולא ביטחוניים הם שהנחו את מקבלי ההחלטה להותירם מחוץ לירושלים. עתירתם נדחתה, תוך דרישה שבמקום יוקם מסוף מעבר המסוגל לטפל ביעילות במעבר חופשי של 5,000 תושבים ביום. ב-2011 הושלמו עבודות בניית קטע הגדר החוצץ בין מחנה הפליטים ליתר ירושלים, ומסוף המעבר ביניהם.
גלריה

ראס ח'מיס
דאחיית א-סלאם
הערות שוליים

↑  מיפוי מחנה הפליטים שועפאט באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2019
↑  Unrwa, SHU'FAT CAMP, Unrwa
↑  מוראד נטשה, מחנה פליטים שועפאט, באתר מכון ירושלים למחקרי מדיניות
↑  Shu'fat camp, אתר אונר"א
↑   ניר חסון, במחנה הפליטים שועפט לא מאמינים שהרשויות ייכנסו לנעלי אונר"א, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2024
↑  שועפט באתר עיריית ירושלים(הקישור אינו פעיל)
1 2  לארה פרידמן ועו"ד דן זיידמן, פרופיל שכונה ירושלמית: מחנה הפליטים שועפאט – סקירה, בתוך Ir Amim Jerusalem Bulletin מ-28 באוגוסט 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011247116705171
תמותת נשים בהיריון ובלידה

תמותת נשים בהיריון ובלידה או מוות אימהי (Maternal death) נוגע למקרי מוות של נשים בעקבות היריון או לידה.
ארגון הבריאות העולמי (WHO) מגדיר מוות אימהי "כמקרי מוות של נשים מכל סיבה הקשורה או מחמירה בהריון או בהתנהלותו (למעט סיבות מקריות) במהלך ההיריון והלידה או תוך 42 ימים מהפסקת ההיריון, ללא קשר למשך ההיריון" הגדרה זו מקובלת גם על המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) בארצות הברית.
תמותת נשים בהיריון וותחלואה שלהן הם סיכונים חשובים בבריאות האישה, במיוחד במדינות פחות עשירות. נכון לשנת 2020, כ-287,000 נשים מתו במהלך ואחרי ההריון והלידה. כ־95% מכלל מקרי המוות של האם התרחשו במדינות בעלות הכנסה בינונית-נמוכה ונמוכה, ואת רוב מקרי המוות ניתן היה למנוע. הפער בין מדינות עשירות לעניות בתחום זה רחב מאד. נכון ל-2014, במדינות אפריקה מדרום לסהרה, שיעור הסיכון למוות בלידה או בהריון של נערה בת 15 הוא 1 ל-40 בעוד שבאירופה נתון זה עומד על 1 ל-3,300.
תמותת אמהות בהיריון ובלידה נמצאת בירידה מזה עשרות שנים תחילת השינוי בנושא היה באירופה וצפון אירופה בשלהי המאה ה-19 עם התפתחות הרפואה המודרנית ומשם הנושא השתפר בהדרגה גם במדינות אחרות. ב-1990 יותר מחצי מיליון נשים מתו בהריונן או בעת הלידה ואילו ב-2013 ירד שיעורן ל-289 אלף. בין שנת 2000 ל-2020 שיעור התמותה של נשים בהריון ובלידה (MMR - היחס בין מקרי המוות לבין 100,000 לידות חיות) ירד בשיעור של 34% ברחבי העולם.
היסטוריה

בעבר היריון ולידה היו מסוכנים בהרבה לאם ולתינוק, לעומת המצב כיום. באפריל 1749 אמלי דה שאטלה כתבה לחברתה כי: "אני בהריון ואת יכולה לדמיין... כמה אני חוששת לבריאותי, אפילו לחיי [בעומדי] ללדת בגיל 40." באותה תקופה, היריון ולידה סיכנו חיי נשים בגלל מחסור בידע על היגיינה, העדר תרופות אנטיביוטיות או תרופות כמו אוקסיטוצין לעצירת דימום ברחם, והריון בגיל מבוגר היה מסוכן במיוחד.
בעבר הרחוק, חלק ניכר מהנשים שילדו בניתוח קיסרי מתו תוך זמן קצר, בעיקר כתוצאה מזיהומים או מדמם שלאחר לידה.
ב-1847 הרופא אוסטרו-הונגרי, איגנץ זמלווייס גילה כי רחצת ידיים בחומר מחטא בבתי יולדות מקטינה מאוד את הידבקות היולדות באלח דם (מחלה שכונתה באותה תקופה "קדחת הלידה" ונחשבה קטלנית), וכונה בעקבות זאת "מציל האימהות". באותן השנים טרם נוצרה התאוריה לפיה חיידקים עלולים לגרום למחלות מידבקות, ההיגיינה בבתי חולים הייתה גרועה מאד. הרופאים לא היו שוטפים את ידיהם, ולעיתים קרובות היו מסיימים ניתוח לאחר המוות ועוברים מיד ליילד אשה צעירה. בתנאים אלה בבית החולים בווינה, בה עבד זמלווייס, אחוז תמותת היולדות עמד על 11% מסך היולדות. כיום אחוזי תמותה אלה נחשבים גבוהים מאד, אבל בבתי חולים אחרים באירופה דיווחו על אחוזי תמותת יולדות גבוהים עוד יותר בשיעור של 20-25%. יוצאי דופן היו מחלקת יולדות אחרת בבית החולים בווינה בה אומנו מיילדות מקצועיות, היה אחוז תמותה קטן בהרבה של 2.7%.זמלווייס גילה כי הסיבה היסודית לכך היא שיפור תנאי ההיגיינה.
למרות הצלחות מוכחות, השערתו של זמלווייס לא הייתה פופולרית, שכן לא נתמכה על ידי תאוריות המדע המקובלות באותה עת. טענתו לקשר בין "קדחת הלידה" לניתוח גופות נתפסה כרעיון דתי או כאמונה טפלה, ועקב כך הוא כונה "הטיפש מפשט". ב-1861 פרסם זמלווייס את תגליתו בספרו "Die Ätiologie, der Begriff und die Prophylaxis des Kindbettfiebers" (קדחת הלידה, אטיולוגיה, עקרונות וטיפול מונע) ושלח עותקים שלו לרופאים בגרמניה, אנגליה וצרפת. בתשובה לכמה ביקורות צוננות הוא פרסם מכתבים בעיתונות, אך רעיונותיו עדיין נדחו. ביולי 1865 הוא לקה בהתמוטטות עצבים, או התקף של מחלת אלצהיימר, או שיטיון. ידידיו אילצוהו לנסוע לווינה, שם אושפז בבית חולים פסיכיאטרי פרטי. לאחר פרץ אלימות שלו שם, הוא הוכה נמרצות על ידי אנשי סגל המוסד, נפצע ולאחר שבועיים מת מפצעיו. ההכרה בצדקתו התרחשה באיחור של כ-40 שנה מחדל דחיית הממסד הרפואי את ממצאיו של זמלווייס גרם למותן המיותר של רבבות אמהות צעירות. הפרשה הפכה לדוגמה למצב שבו התפיסה השמרנית של אנשי המקצוע הבכירים גרמה לבלימת ההתפתחות המדעית.
ראו גם

תמותת תינוקות
תאוריית החיידקים כגורמי מחלות
הערות שוליים

↑  Maternal deaths, ב-Indicator Metadata Registry List, ארגון הבריאות העולמי
↑  Frequently Asked Questions, Maternal Mortality,  באתר National Center for Health Statistics, ה-CDC
1 2 3  Maternal mortality, ארגון הבריאות העולמי, 26 באפריל 2024
1 2  ארגון הבריאות: ירד שיעור מקרי המוות של נשים בהריון או בעת לידה, איגוד רופאי בריאות הציבור בישראל, 08.05.2014
↑  דייויד בודאניס, תרגום: יניב פרקש, E=mc2, סיפורה של התגלית הגדולה בהיסטוריה, כתר הוצאה לאור, 2002, עמ' 64
↑  דייויד בודאניס, תרגום: יניב פרקש, E=mc2, סיפורה של התגלית הגדולה בהיסטוריה, כתר הוצאה לאור, 2002, עמ' 65
↑  ד"ר רועי צזנה, ‏על רפואה, מדע וקדחת הלידה – הטרגדיה של דוקטור איגנץ זמלווייס – חלק א', באתר "הידען"
↑  לואי פרדינאן סלין, זמֶֶלְווייס, האיש שזעק אמת, ספרית פועלים, 2021
איגנץ זמלווייס