אנטישמיות בעולם הערבי
רקע

האנטישמיות הערבית התרחבה החל מהמאה ה-19. יהודים, כמו קבוצות מיעוט אחרות בעולם המוסלמי, היו כפופים למגבלות שונות הרבה לפני כן (ראו: ד'ימי). עם זאת, למרות הצביון המגביל, הוענק מעמד של בני חסות ל"עם הספר", בתנאי שהם לא נאבקו במעמד החברתי והחוקי הנחות שהוטל עליהם, ובכך הם זכו לביטחון יחסי נגד רדיפה ולרווחה במשך רוב הזמן - הגנה שלא הייתה קיימת לעמים הלא-נוצרים ברוב אירופה עד רעיונות הנאורות, השוויון והחילון שלאחר המהפכה הצרפתית - כך שהתאפשר ליהודים ליהנות מכיבוד החוקים הדתיים שלהם ואורחות חייהם.
אנטישמיות בעולם הערבי גדלה מאוד בתקופה המודרנית, בעקבות מספר סיבות: התמוטטותה של האימפריה העות'מאנית והחברה האסלאמית המסורתית, השפעה אירופאית שהובאה על ידי האימפריאליזם המערבי וערבים נוצרים, קשרים עם המפלגה הקומוניסטית ועם ברית המועצות שבה שררה אנטישמיות רבה, תעמולה נאצית, תרעומת על תנועת הלאומיות היהודית שהובילה להתיישבות במחוז הסורי הדרומי של האימפריה העות'מאנית (ראו חובבי ציון), כעס על מעצמות מערביות (במיוחד בריטניה וצרפת) שפעלו באזור כמעצמות קולוניאליסטיות, ועליית הלאומיות/לאומניות הערבית.
לפי החוקרת אלה שוחט, השקפת הלאום הכוזבת והפיקטיבית בקרב העמים הערביים כלפי זהותם של "יהודים-ערבים" הושפעה מהרעיון הציוני שלאומיות ערבית ביחד עם לאומיות יהודית – אמורות לבטל ולסתור זו את זו. סברה שגויה זו ממשיכה לחלחל במשך שנים במשך מאותה עת בעולם המוסלמי והערבי בה נטען כי היה מחד ניסיון של היהודים עצמם להכחיש את זהותם כיהודים או כציונים, ומאידך גם ניסיון של אותם יהודים להעביר את האשמה של גירוש היהודים מארצות הערב והאסלאם כגד מדינת ישראל והציונות – כך או כך, כל הטענות הללו נחשבות שקריות ואף פוגעניות בקרב כלל יהודי ישראל.
עלייתו של האסלאם הפוליטי במהלך שנות ה-80 ולאחר מכן, יצרה זן חדש של אנטישמיות האסלאמית, אשר נתנה לשנאת היהודים מרכיב דתי. אנטישמיות זו מופיעה גם בקרב ציבורים מוסלמים שאינם ערבים כולל פרסים, טורקים, עמים אפריקאים, מוסלמים באיחוד האירופי ובצפון אמריקה.
לפי היסטוריון ברנרד לואיס, במשך רוב 1,400 השנים האחרונות, הערבים לא היו אנטישמים כפי שהמילה אנטישמיות משמשת במערב. לדעתו, ברוב המקרים, ההבדל נבע משום שהערבים אינם נוצרים, הם לא גדלו על סיפורים של רצח האל על ידי היהודים. באסלאם, סיפורים כאלה נדחו על ידי הקוראן כאבסורד וחילול קודש. מאחר שמוסלמים אינם רואים את עצמם כ"בני ישראל האמיתיים", הם לא מרגישים מאוימים על ידי הישרדות העם היהודי. משום שהאסלאם לא שומר את הברית הישנה, אין התנגשות פרשנויות בין שתי הדתות ולכן שתיהן יכולות להתקיים זו לצד זו. אין, לפי לואיס, מחלוקת תאולוגית בין מוסדות הדת המוסלמיים למוסדות הדת היהודיים. סטיבן ה. נורווד טוען כי מאז מלחמת סיני, השמאל הקיצוני נוהג להתעלם מהאנטישמיות המוסלמית. בשמאל הקיצוני האירופאי והאמריקאי תקפו לעיתים קרובות את הציונות ואת ישראל, תוך שימוש בפולמוס המתמשך מהתאולוגיה הנוצרית. זאת בזמן שבאותו הזמן הוא מתכחש לכך שלאנטישמיות השפעה מתמשכת על ההשקפות הערביות והאיראניות.
בעוד שהיו תקריות אנטישמיות בתחילת המאה ה-20, האנטישמיות גדלה באופן דרמטי כתוצאה מהסכסוך הישראלי-ערבי. לאחר מלחמת העצמאות, הנכבה, הקמת מדינת ישראל, והניצחונות הישראליים במלחמת סיני ובמלחמת ששת הימים, הייתה תחושת השפלה חמורה ליריבותיה של ישראל - בעיקר מצרים, סוריה ועיראק. עם זאת, עד אמצע שנות ה-70, הרוב המכריע של היהודים עזבו את ארצות ערב והאסלאם והיגרו בעיקר לישראל, צרפת וארצות הברית. הסיבות להגירה הן מגוונות ושנויות במחלוקת.
על פי ברנרד לואיס, עד שנות ה-80, נראה שהיקף הספרות האנטישמית שפורסמה בעולם הערבי, והסמכות של יוזמיה, מצביעה על כך שהאנטישמיות הקלאסית הפכה לחלק חיוני מהחיים האינטלקטואליים הערביים, הרבה יותר מאשר בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים בצרפת.
בדו"ח משנת 2008 של מרכז המידע למודיעין ולטרור על אנטישמיות ערבית-מוסלמית עכשווית, קובע כי תאריך תחילת תופעת התפשטות האנטישמיות הנוצרית-אירופאית הקלאסית לעולם הערבי החלה בסוף המאה ה-19. בשנת 2014 הליגה נגד השמצה פרסמה את מדד האנטישמיות בעולם, סקר גלובלי של עמדות אנטישמיות ברחבי העולם, אשר דיווח שבמזרח התיכון, 74% מהמבוגרים הסכימו עם רוב מאחת עשרה הצעות אנטישמיות שהועלו בסקר כולל "ליהודים יש יותר מדי כוח בשווקים הפיננסיים הבינלאומיים", וכי "היהודים אחראים למרבית המלחמות בעולם".