stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסידות וישניצא
תולדות החסידות

רבי אריה לייב ליפשיץ נולד בירוסלב בשנת תקכ"ז לרבי חיים אשר. היה תלמידו של החוזה מלובלין. נחשב לאחד מגדולי הדור ושימש ברבנות בקראשוב, שינאווא, וישניצא ובריגל. היה חתן של רבי משה טייטלבוים מאוהעל וחמיו של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא. בווישניצא החל לנהוג באדמו"רות ורבים מצדיקי דורו נסעו אליו. נפטר בבריגל בשנת תר"ו. בנו רבי חיים דב מיאנוב, ונכדיו רבי טוביה ליפשיץ מבריגל (בן בנו רבי משולם זלמן) ורבי נטע ליפשיץ מווילפולי (בן בנו רבי אהרן) שימשו אחריו כאדמו"רים. רבים מצאצאיו שימשו כרבנים בגאליציה.
תולדות החסידות > רבי חיים דב מיאנוב

רבי חיים דב בעריש בנו של רבי אריה לייב שימש כאדמו"ר בעיר יאנוב. היה חתנו של רבי יוסף קעזיס רבה של יאנובה ושל חלם והאדמו"ר הראשון מחלם.
אחריו שימש בנו רבי יוסף זכריה מסליפוי. היה חתנו של רבי יעקב מאפטא (בן רבי נחמיה בנו של רבי דוד מללוב) ששימש כרב בסליפוי. אחר פטירת חמיו התמנה לאדמו"ר בסליפוי.
אחריו שימש בנו רבי אריה לייבוש מאפטא. היה חתן רבי חיים מאיר מפינטשוב. שימש ברבנות בספאקוב ובבוסק-טרנוב. אחר פטירת אביו עבר למלא את מקומו באפטא. במלחמת העולם הראשונה ברח לבודפשט ובשנת תרע"ח עלה לארץ ישראל. נקבר בהר הזיתים. שלושת בניו שימשו כאדמו"רים:
רבי ישכר דוב ליפשיץ מאונגוואר נולד בשנת תרמ"ב. היה חתנו של רבי אברהם שלום הלברשטאם האדמו"ר מסטרופקוב. בשנת תרס"א התמנה לאדמו"ר ודיין באונגוואר. נרצח בשואה באושוויץ. בנו הראשון רבי ברוך אברהם שימש בחיי אביו כאדמו"ר. היה חתן רבי אליעזר ליפא זילברמן רב בראצפרט. נרצח בשואה. בנו השני רבי יחזקאל שרגא ניצל מהשואה ועלה לארץ בשנת תש"ט. בשנת תשי"ד מילא את מקום דודו רבי מנחם מנדל הלברשטאם מסטרופקוב. ילדיו האחרים של רבי ישכר דוב היו רבי יוסף זכריה שנרצח בשואה וחתנו רבי נחמיה הורוביץ נכדו של רבי אברהם יעקב רב בפרוויזנא.
רבי יעקב מפוטילוטש, היה חתן רבי מנחם מנדל מפוטילוטש (בן רבי צבי נכד רבי אורי מסטרליסק). שימש אחרי פטירת חמיו כאדמו"ר בפוטילוטש ולאחר מכן בראווה רוסקה. נרצח בשואה.
רבי משה שלמה מטרנוב, שימש בחי אביו כאדמו"ר. נפטר בחיי אביו.
תולדות החסידות > רבי טוביה ליפשיץ מבריגל

רבי טוביה ליפשיץ (י"ד בניסן תקפ"ה - ח' באדר תרע"ב) נולד  לפריידא ולרבי משולם זלמן, רבה של בריגל. היה חתנו של הרב ישראל יצחק ומרת צירל ברון מרדושיץ. היה תלמידו של רבי חיים מצאנז. מילא מקום אביו בבריגל וכיהן שם באדמו"רות. חתנו רבי מנשה טייטלבוים (בן רבי נחום צבי מדרוהוביטש) שימש אחריו ברבנות בבריגל. בנו של רבי מנשה, רבי נפתלי, התגורר בוויליאמסבורג וכונה האדמו"ר מבריגל. נפטר בשנת תשל"ה.
תולדות החסידות > רבי נטע ליפשיץ

רבי נתן נטע דוב ליפשיץ בנו של רבי אהרן זעליג, רבה של וישניצא. היה חתנו של רבי שלמה זלמן מוויליפולי (תלמידם של רבי מאיר מאפטא ורבי נפתלי מרופשיץ), איתו נסע לרבי ישראל מרוז'ין ולשר שלום מבעלז. שימש אחר פטירת חמיו כאדמו"ר בווילפולי. כמו חמיו גם הוא הרבה לצום ולהסתגף. נסע גם לרבי חיים מצאנז. נפטר בכ"ו שבט תרס"ו. בנו רבי יצחק שימש אחריו כאדמו"ר בוויליפולי. בן נוסף היה רבי אלתר שלמה זלמן מידלובה.
נכדו של רבי נטע, רבי משה ליפשיץ (נולד תרנ"ח), בן חתנו רבי דוד אריה בריזל, היגר לארצות הברית בשנות התר"פ ושימש כאדמו"ר בפילדלפיה. בנו רבי נתן נטע יהודה (- ט' באייר תשע"ב, 1 במאי 2012) התגורר בירושלים והיה מכונה האדמו"ר מפילדלפיא.
בילבורד הוט 100 (1958–1969)

מצעד הבילבורד הוט 100 הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה האמריקאית המתעדכן מדי שבוע על ידי מגזין המוזיקה בילבורד. במצעד משוקללים נתוני המכירות בארצות הברית ונתוני זמן האוויר שמקבל הסינגל בתחנות הרדיו האמריקאיות.
ראו גם

שנות ה-50 של המאה ה-20 במוזיקה הפופולרית
שנות ה-60 של המאה ה-20 במוזיקה הפופולרית
מצעד הסינגלים הבריטי (1960–1969)
מצעד הסינגלים הבריטי (1952–1959)
| מצעדי שירים |
| --- | --- | --- |
| ישראל ישראל | המצעד הבין-לאומי של מדיה פורסט: 2009–2019 • 2020 ואילך המצעד העברי של מדיה פורסט: 2009–2019 • 2020 ואילך המצעד הבין-לאומי השנתי: 1963–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך  המצעד העברי השנתי: ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט • ה'תש"ל–ה'תשל"ט • ה'תש"ם–ה'תשמ"ט • ה'תש"ן–ה'תשנ"ט • ה'תש"ס–ה'תשס"ט • ה'תש"ע–ה'תשע"ט • ה'תש"ף ואילך   המצעד היהודי • מצעד המוזיקה היהודית השנתי של קול פליי |  |
| ארצות הברית ארצות הברית | לפני אוגוסט 1958: 1940–1949 • 1950–1958  אחרי אוגוסט 1958: 1958–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך |  |
| הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי: 1952–1959 • 1960–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך  מצעד הדאנס הבריטי: 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך |  |
| מצעדים נוספים | המצעד הרשמי של גלגלצ • העשירייה • היטליסט |  |
להקת הביטלס הצליחה להביא את מספר הלהיטים הרב ביותר לצמרת המצעד האמריקני מאוגוסט 1958 ועד 1969 (18 שירים). כמו כן להקת הביטלס הצליחה גם להישאר במשך הזמן הרב ביותר בצמרת המצעד האמריקני מאוגוסט 1958 ועד 1969 (55 שבועות).
הזמר האמריקני אלביס פרסלי כיכב בצמרת מצעד הבילבורד במשך 22 שבועות במהלך השנים 1958 עד 1969.
להקת הסופרימס כיכבה בצמרת מצעד הבילבורד במשך 22 שבועות במהלך השנים 1958 עד 1969.
הסתערות הבריגדה הקלה

הסתערות הבריגדה הקלה הייתה מתקפת חיל פרשים שהונהגה באופן כושל במהלך מלחמת קרים.
ההסתערות הייתה במסגרת קרב בלקלאווה ב־25 באוקטובר 1854. בקרב זה יצאו פרשי החטיבה הרכובה הקלה הבריטית, תחת פיקודו של הלורד קרדיגן, להסתערות על הצבא הרוסי. בסיום ההסתערות, שנמשכה כ-20 דקות, רק 195 פרשים (מתוך 673) נותרו על סוסיהם, נספרו 118 הרוגים ו-127 פצועים.
ההסתערות הפכה לשם דבר בעיקר בשל אופן סיקור המלחמה - במלחמת קרים השתמשו לראשונה בטלגרף, ובה לראשונה לתקשורת הייתה חשיבות רבה. כתב הטיימס הלונדוני, ויליאם הווארד ראסל, הביא את סיפור המלחמה מן השטח לאנגליה.
רקע

מלחמת קרים (1856-1853) נקראה כך משום שרובה התנהלה בחצי-האי קרים (בחוף הצפוני של הים השחור, בדרומה של אוקראינה), בין האימפריה הרוסית מצד אחד ובין האימפריה העות'מאנית, האימפריה הבריטית, האימפריה הצרפתית וממלכת סרדיניה מצד שני. במלחמה זו עמדו מגיניה הרוסיים של סבסטופול (עיר נמל מבוצרת ובסיס צבאי-ימי הנמצאת בקצה הדרומי-מערבי) במשך 11 חודשים במצור, שהטילו עליה הצבאות היריבים, עד שנכבשה.
בריגדה היא יחידה צבאית המקבילה בגודלה לחטיבה בצה"ל. ההבדל בין בריגדה קלה לכבדה הוא בסוג החימוש והסוסים - לכבדה יש חרבות כבדות יותר וסוסים גדולים יותר. בשל כך, החיילים בכבדה חזקים יותר אולם איטיים יותר.
ההסתערות הרת האסון נערכה במלחמה, אותה תיאר פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי מנקודת מבט היסטורית, כ"דוגמה למלחמה מיותרת, אשר נוהלה בחוסר כישרון מרבי".
ההסתערות

הכוח הבריטי הורכב מיחידות הדְּרָגוּנים הקלים הרביעית וה-13, רגימנט נושאי הרומח השבע-עשרה ויחידות ההוסרים השמינית והאחת-עשרה, בפיקודו של מייג'ור גנרל רוזן קרדיגן. יחד עם הבריגדה הכבדה (משמר הדרגונים המלכותי והסקוט גרי) הם היוו את עיקר כוח הפרשים בקרב. מפקד דיוויזיית הפרשים היה הדוכס מִלוקן (קרדיגן ולוקן היו גיסים, ותיעבו זה את זה במידה רבה).
לוקן העביר את פקודתו של מפקד הצבא, פילדמרשל רגלן, האומרת כי "הלורד רגלן רוצה שהפרשים יתקדמו במהרה לפנים וימנעו מהאויב להעביר את התותחים. הארטילריה הרכובה יכולה להתלוות לפרשים. הפרשים הצרפתים לשמאלכם. מיידי". את ההודעה ניסח בריגדיר איירי והעביר קפטן לואיס אדוארד נולן, שהרג בהסתערות, והועלתה השערה שהוא נתן פקודות נוספות בעל פה, אולם לא ניתן לאמת זאת.
בעקבות הפקודה קרדיגן הוביל 673 פרשים אל עמק בין רמות פדיוחין  ורמות קוזווי (Causeway). הכוחות הרוסים, בפיקודו של פאבל ליפרנדי, התמקמו על שתי הרמות ובקצה העמק ומנו יותר מ-50 תותחים ו-20 גדודי חיל רגלים. ייתכן שהפקודה פורשה לא נכון, בעוד שרגלן התכוון לכוח על הרמה שלשמאלם של הפרשים, נראה כי פקודתו פורשה כמכוונת לריכוז הכוחות בקצה העמק, במרחק כמייל מהפרשים. בעוד שרגלן ראה היטב את הכוחות הרוסיים על הרמה, הם היו מוסתרים מהבריגדה שנמצאה בעמק.
הבריגדה הגיעה לקצה העמק ומנעה מהכוחות הרוסיים מלסגת אולם ספגה אבדות כבדות ונאלצה לסגת בעצמה. לוקן לא סיפק כל עזרה לקרדיגן, אולי בשל טינה אישית. פרשי הבריגדה הכבדה נכנסו לעמק אך לא התקדמו. הפרשים הצרפתיים, Chasseurs d'Afrique, היו יותר מועילים. הם שברו את קו ההגנה הרוסי ברמות פודקין וחיפו על שיירי הבריגדה הקלה בנסיגתם.
ההסתערות נמשכה עשרים דקות, ולאחריה רק 195 מפרשי הבריגדה נותרו על סוסיהם. תוצאת ההסתערות הייתה 118 הרוגים, 127 פצועים וכ-60 שבויים. בנוסף, נקטלו 335 סוסים. הטיפשות שבהסתערות והאומץ שבה הביאו את המרשל פייר בוקוסט לומר: "C'est magnifique, mais ce n'est pas la guerre, C'est de la folie" - "זה מופלא, אך זו לא מלחמה, זהו טירוף". המפקדים הרוסים היו סבורים בתחילה כי הפרשים המסתערים למולם הם שיכורים. עם זאת, ההסתערות תרמה למוניטין של הפרשים הבריטים עד לסוף המלחמה.
רגלן האשים את לוקן בתבוסה ובאחריות לאבדות. לוקן נקרא חזרה לאנגליה במרץ 1855. דרישתו של לוקן למשפט צבאי נדחתה והוא הגן על עצמו בנאום בבית הלורדים ב-19 במרץ. הוא האשים את רגלן ואת קצין המטה המנוח נולן. האשמה לא דבקה בלוקן - הוא קיבל תואר אבירות ביולי של אותה השנה. אף על פי שלא פיקד יותר הוא התקדם בשירות הצבאי והגיע לדרגת גנרל וב-1865 מונה לפילדמרשל.
ספרים שניתחו את ההסתערות מציעים אבחנות לגבי ההיסטוריה הצבאית הבריטית ועל ההשלכות האפשריות של אומץ המלווה בחוסר אבחנה. כך למשל, הפסיכולוג נורמן פ' דיקסון ניתח את המקרה בספרו "הפסיכולוגיה של השלומיאליות בצבא", כדוגמה לכישלון שנגרם כתוצאה מאישיותו של מפקד שהיה בלתי מתאים לתפקידו: הוא ממהר לשאת חן בעיני הממונים עליו, הוא מפחד מכישלון, הוא לא טיפש, וסביר להניח שאף ניחן באומץ לב בשדה הקרב, אבל הוא חסר אומץ מוסרי.
שירו של טניסון

ההסתערות הייתה נושא שירו של לורד אלפרד טניסון, שסייע להפכה למטבע לשון המתאר אווילות צבאית.
להלן השיר (בתרגום חופשי):
| --- | --- |
חצי ליגה, חצי ליגה,  חצי ליגה לפנים.  בגיא צלמוות,  שש מאות רוכבים.  'קדימה הבריגדה הקלה,  הסתערי על התותחים' קרא.  בגיא צלמוות, ללא לאות,  רכבו שש המאות.    "קדימה, הבריגדה הקלה!"  היש מי יסרב?  כל חייל ידע,  את שאחד ייבב:  "רק לבצע ולמות - אל להם לשאול לְמה,  כי לא תינתן להם תשובה".  בגיא צלמוות, ללא לאות,  בעוז רכבו שש המאות.    תותח מימינם,  תותח משמאלם,  תותח למולם.  ברק ורעם,  סופה של גפרית ואש וזעם.  באומץ הם רכבו, היטב,  אל תוך מלתעות המוות,  אל הגיהנום המתקרב. : חיש שלפו חרבם,  מול הבזק האש שלעברם,  כלהבה הסתערו,  בעוד הבריות תמהו.  אל מול עשן הסוללה,  התנפצו אל השורה.  בחרב נקטל רוסי וקוזק,  הכו והוכו במאבק.  ואז לאחור פנו,  לא עוד שש מאות רכבו.    תותח מימינם,  תותח משמאלם,  תותח בגבם.  ברק ורעם,  סופה של אש וזעקה.  סוס ורוכבו נפלו בהפגזה.  עת נלחמו היטב,  נחלצו ממלתעות המוות האורב.  חזרו מלוע הגיהנום,  כל מי שנותר מהם מקץ היום.    הכיצד תדהה תהילתם,  מה פראית היא תקיפתם,  כשהעולם כולו נדהם.  כבדו את הסתערותם,  הללו הבריגדה הקלה.  שש מאות בני אצולה.
אזכורים נוספים

ב-1881, 27 שנים לאחר הקרב, כתב רודיארד קיפלינג את השיר "אחרוני הבריגדה הקלה". השיר ביקר את יחסה של החברה הבריטית לשורדים.
בחלקו הראשון של הספר אל המגדלור משנת 1927 מצטטת הסופרת וירג'יניה וולף מספר פעמים שורות מן השיר.
נעשו שני סרטים על ההסתערות, הראשון ב-1936 והשני ב-1968.
ב-1968 הוציאה להקת הפולק האמריקאית Pearls Before Swine את האלבום האנטי-מלחמתי Balaklava, הרצועה הראשונה באלבום היא הקלטה מקורית של מרטין לאנפריד, אחד החצוצרנים ששרדו את הקרב.
בשנת 1983 פרסמה להקת הרוק הכבד האנגלית איירון מיידן את שירה המפורסם "The Trooper" על ההסתערות.
הערות שוליים

↑  גל פרל, "זה מרהיב, אך זו אינה מלחמה. זה טירוף", הבלוג על הכוונת, ‏ 4 בינואר 2013.
דייוויד ברואר

ערך זה עוסק בפעיל למען איכות הסביבה. אם התכוונתם למשפטן אמריקאי וחבר בית המשפט העליון של ארצות הברית, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1912 ברקלי, ארצות הברית 
 פטירה:  5 בנובמבר 2000 (בגיל 88) ברקלי, ארצות הברית 
 שם לידה:  David Ross Brower 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  ברקלי
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 פעילות בולטת:  פעילותו למען איכות הסביבה באמצעות ארגוני איכות הסביבה שהקים
 השכלה:  תיכון ברקלי 
 מקצוע:  פעיל איכות הסביבה ומטפס הרים
 תפקיד:  מנכ"ל מועדון סיירה
 בת זוג:  אן הוס ברואר
 פרסים והוקרה:  פרס ג'ון מיור מטעם מועדון הסיירה (1977)  פרס הכוכב הכחול (1998)  כוכב הארד 
 
דייוויד רוס ברואר (באנגלית: David Ross Brower‏ 1 ביולי 1912 – 5 בנובמבר 2000) היה סביבתן בולט ומייסד ארגוני איכות הסביבה רבים, כולל קרן מועדון סיירה (Sierra Club Foundation), מכון ג'ון מיור לחקר הסביבה (John Muir Institute for Environmental Studies), ידידי כדור הארץ (Friends of the Earth‏; 1969) הליגה של מצביעי השימור (League of Conservation Voters), מכון האי כדור הארץ (Earth Island Institute‏; 1982), מועצת השימור של צפון קסקייד (North Cascades Conservation Council), וכנסי עתיד כדור הארץ (Fate of the Earth Conferences). בין 1952 ל-1969 שימש כמנכ"ל הראשון של מועדון סיירה ובתקופה זו הוביל מערכות לעצירת הקמת סכרים בנהר הקולורדו ולהקמת תשעה פארקים לאומיים (בהם מערכת הפארקים רדווד) וחופים לאומיים. ברואר שירת בדירקטוריון של מועדון סיירה שלוש פעמים: בשנים 1953-1941‏, 1988-1983‏ ו-2000-1995. בצעירותו היה מטפס הרים בולט.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

דייוויד ברואר נולד ב-1 ביולי 1912 בעיירה ברקלי שבקליפורניה. הוא היה הילד השלישי מתוך ארבעת ילדיהם של מרי ברלו (Mary Barlow) ורוס ברואר (Ross J. Brower). מילדותו טיפחו הוריו את האהבה לטבע באמצעות סיורים בסביבה ומסעות מחנאות בהרי סיירה נבדה הקרובים. האב היה תחילה מורה לשרטוט טכני באוניברסיטת קליפורניה, ולאחר שפוטר הועסק בפיקוח על דירות מושכרות וכאיש תחזוקה. על מנת לשבור את השעמום בעבודה החדשה נהג האב להסיע את משפחתו בסוף השבוע ללינה בשטחי היערות, כשדייוויד היה בן חמש.
כשברואר היה בן שמונה איבדה אמו את ראייתה עקב סיבוך לאחר לידת בנה הרביעי. ברואר הפך לעיניים של אמו, כשנהג לקחת אותה לטיולים, תחילה בברקלי, ואחר-כך הם העזו יותר והחלו לטפס גם על ההרים בסביבה, כשברואר מתאר לאמו את יפי הנוף הנגלה, ותוך כדי כך הפך לחובב טבע נלהב. ברואר מייחס את אהבתו לטבע גם לתאונה שבה איבד את שיניו הקדמיות, ועקב כך לעגו לו חבריו לכיתה. בתגובה החל להתבודד ומצא נחמה ושלווה בשיטוט בחיק הטבע.
בגיל 16 החל ברואר את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במטרה ללמוד אנטומולוגיה. עקב קשיים כלכליים נשר מהלימודים אחרי שנה אחת בלבד והחל לעבוד בדוכן בפארק הלאומי יוסמיטי. בזמן שהותו במקום טיפח את כישוריו כמטפס הרים חובב. ביוסמיטי פגש לראשונה בצלם אנסל אדמס, שעתיד היה לעודד את ברואר להצטרף למועדון סיירה. ב-1930 הוא נשכר כלבלר במחנה הנוער "אקו לייק קמפ" (Echo Lake Camp), אחד משלושת מחנות הקיץ השוכנים בהרים, המתופעלים על ידי עיריית ברקלי הסמוכה. ברואר ניצל את שהותו במקום למסעות ולשיפור יכולתו בטיפוס הרים, בייחוד בעונה שבה המחנה היה סגור. אחד האורחים במחנה העביר לו גיליון של הביטאון של מועדון סיירה, וברואר החל לקרוא את הביטאון בשקיקה, והוא שימש לו השראה למסעות בהרים.
ביוגרפיה > הישגים כמטפס הרים

ב-1933 בילה ברואר שבעה שבועות בהרי סיירה נבדה יחד עם ג'ורג' רוקווד (George Rockwood). במסע זה פגש ברואר בהרווי ווג (Hervey Voge) ששכנע אותו להצטרף למועדון סיירה. ב-18 במאי 1934 הוא החל במסע טיפוס הרים בן עשרה שבועות יחד עם ווג בהרי הסיירה הגבוהים במטרה לחפש נתיבים לטיפוס ולקבוע שיאי טיפוס הרים עבור המועדון. במסע זה הם טיפסו על 63 פסגות, בהן 32 שהייתה זו הפעם הראשונה. ב-1935 נכשלה הקבוצה של מועדון סיירה, שברואר נמנה עם חבריה, בניסיון לטפס על הר ודינגטון (Mount Waddington) המרוחק והקפוא בקולומביה הבריטית שבקנדה. בעקבות הכישלון צבר ברואר ניסיון בטיפוס חורפי כשהיה הראשון לטפס על כמה פסגות בסיירה נבדה בתקופת החורף. באותה שנה הוא נשכר כמנהל הפרסום של הפארק הלאומי יוסמיטי, שם עתיד היה לעבוד במשך שש השנים הבאות, תפקיד שגרם לו להפוך לחסיד נלהב של ההגנה על הטבע.
בין 9 ל-12 באוקטובר השלימה משלחת מטפסי הרים מטעם מועדון סיירה שברואר נמנה עם חבריה את הטיפוס הראשון המוצלח על שיפרוק (Shiprock – "סלע הספינה"), הר בדד שהוא פקק געשי המתנשא לגובה של 2,188 מטרים מעל פני הים, מתוכם 420 מטרים מעל פני הסביבה. ההר הוא שריד מצינור ההזנה של הר געש שקירותיו זקופים כמעט לחלוטין, השוכן בתחום שמורת הנאוואחו בצפון מערב ניו מקסיקו. בטיפוס זה נעשה, לראשונה בארצות הברית, שימוש בלוֹלַבי עִגּוּן (expansion bolts) לשם הגנה.
שנים עשר ניסיונות קודמים לטפס על שיפרוק נכשלו, והוא הוכתר בשם "בעיית הטיפוס האמריקנית הגדולה האחרונה". ההצלחה של החבורה תוארה כ"מאמץ יוצא דופן" על ידי "קרוב לוודאי הקבוצה היחידה ביבשת שהייתה מסוגלת לבצע את הטיפוס".
לזכותו של ברואר רשומים 72 טיפוסי פסגות ראשונים באזור יוסמיטי ובמקומות נוספים במערב ארצות הברית.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-1941 נבחר ברואר לדירקטוריון של מועדון סיירה. במקביל החל לעבוד כעורך בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי. במקום זה פגש באן הוס, אשתו לעתיד (Anne Hus Brower‏; 2001-1913), שעבדה אף היא כעורכת.
ב-1942 ערך ברואר את "מדריך לסקי טיפוס הרים" וגם תרם מניסיונו. המדריך, שהודפס במשותף על ידי אוניברסיטת קליפורניה ו-Cambridge University Press נועד כחומר הדרכה באימון לוחמי הרים של בנות הברית במלחמת העולם השנייה. הספר הודפס אחר-כך שוב בשלוש מהדורות משופרות.
ברואר שירת בדרגת לוטננט בדיוויזיה ההררית העשירית, כשהוא מאמן חיילים בלחימה בהרים ובסקי למרחקים במדינות ורמונט ווושינגטון. במקביל היה בקשר מכתבים עם אן הוס, וכך גם שלח לה הצעת נישואים. ב-1 במאי 1943 קיבל חופשה מהצבא על מנת להינשא לה. השניים עתידים היו להקים את ביתם על פסגת גריזלי (Grizzly Peak) הסמוכה לברקלי. הם חיו בבית זה כל חייהם, ושם גם נולדו לזוג ארבעה ילדים. הידוע שבהם הוא קנת ברואר (Kenneth Brower), שהתפרסם כמחבר ספרי עיון, בהם "ספינת החלל והקאנו" (The Starship and the Canoe) על פרימן דייסון ובנו, היסטוריון המדע ג'ורג' דייסון.
ברואר נשלח עם הדיוויזיה ההררית העשירית לחזית איטליה והשתתף בקרבות האחרונים שם באביב 1945, טרם כניעת הגרמנים ב-2 במאי. על תפקודו במהלך הקרבות שהתנהלו באזור ההררי שלחופי אגם גארדה הוענק לו העיטור הצבאי כוכב הארד. ברואר כתב אחר-כך תיאור של קרבות אלה במאמר "מרדף בהרי האלפים" (Pursuit in the Alps) שהתפרסם בביטאון מועדון סיירה ב-1946, ופעילותו במסגרת הדיוויזיה ההררית העשירית באיטליה מתועדת בסרט הדוקומנטרי "אש על ההר" (Fire on the Mountain) מ-1996. הוא שירת כמייג'ור במילואים שנים רבות אחרי שהמלחמה הסתיימה.
ביוגרפיה > קריירה במועדון סיירה

לאחר המלחמה חזר ברואר לעבודתו בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה, וב-1946 החל לערוך את Sierra Club Bulletin, ביטאון מועדון סיירה. בין 1947 ל-1954 היה אחראי על המסעות השנתיים הממושכים בהרי הסיירה המכונים "מסעות גבוהים" (High Trips). ב-1952 מונה למנכ"ל (executive director) הראשון של מועדון סיירה. והוא שירת בתפקיד זה במשך 17 שנים. אף שמספר החברים במועדון צמח מ-2,000 בעת שהתמנה ל-77,000 בעת שפרש, חלוקות הדעות על תפקודו בתקופה זו.
ביוגרפיה > קריירה במועדון סיירה > המאבק נגד הסכרים בפארק אקו

כבר בתחילת דרכו כמנכ"ל מועדון סיירה הצטרף ברואר למאבק נגד ההצעה של לשכת הטיוב של ארצות הברית (USBR) להקים במסגרת מיזם אגירת מי נהר הקולורדו זוג סכרים בפארק אקו (Echo Park) בשטח המונומנט הלאומי דינוזאור. שנים רבות קודם כשל מועדון סיירה, אז בהנהגת ג'ון מיור, בניסיון למנוע את הקמת סכר אושונסי מזרחית לסן פרנסיסקו, שהציף את עמק הץ' הצ'י בתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי. תוך ניצול הרקע שלו כעורך בהוצאת ספרים הוציא ברואר לאור בזריזות את הספר "זהו דינוזאור" (This is Dinosaur) אותו ערך וולאס סטגנר (Wallace Earle Stegner‏; 1993-1909) בלוויית תמונות שצילמו מרטין ליטון (Martin Litton) ופיליפ הייד (Philip Hyde) בהוצאת אלפרד קנופף (כיום חלק מהוצאת הספרים רנדום האוס), ובו פרקים שנכתבו על ידי ברואר, קנופף ואחרים ותמונות מהאתר. הספר נשלח לכל אחד מחברי הקונגרס בתוספת איור של עמק הץ' הצ'י המוריק לפני הקמת הסכר ותמונות עדכניות מחופו הבוצי המכוער.
תוך שימוש בטענה "בניית סכר לא רק תהרוס אזור פרא ייחודי, אלא גם תקבע תקדים רע לניצול משאבים בפארקים ובמונומנטים הלאומיים של אמריקה" הצליחה שדולת תומכי שימור הסביבה לשכנע את חברי הקונגרס להתנגד למיזם פארק אקו. ב-1955 הסכימה ה-USBR שלא לבנות את שני הסכרים בפארק אקו והאתר הושמט מחוק מיזם אגירת מי נהר הקולורדו כפי שאושר ב-1956. ההחלטה התקבלה כניצחון גדול לתנועה לאיכות הסביבה האמריקנית, כשמועדון סיירה בהנהגת ברואר קיבל את מרבית הקרדיט להצלחה זו. ניצחונו של מועדון סיירה במאבק נגד סכר פארק אקו גרם להכפלת מספר החברים במועדון.
עם זאת, לשכת הטיוב הסכימה לוותר על צמד הסכרים הללו בתנאי שלא תהיה התנגדות לסכרים אחרים שתוכננו במסגרת מיזם אגירת מי הקולורדו, בנקיק פליימינג (Flaming Gorge Dam) ובקניון גלן. בפועל תמכו ברואר ומועדון סיירה בהרחבת הסכר בקניון גלן על מנת להוסיף למאגר שמאחורי הסכר (אגם פאוול) את המים שהיו אמורים להיות מאחורי הסכר בפארק אקו. הדבר היחיד ממנו חששו שוחרי איכות הסביבה לגבי סכר קניון גלן היה שגובה פני המים במאגר המתוכנן אמור היה להציף את המונומנט הלאומי ריינבו ברידג'.
ברואר, שלא טייל בקניון גלן קודם להסכם הפשרה, התחרט אחרי שביקר במקום כשעבודות הקמת הסכר כבר עמדו להסתיים ותיאר זאת "כשגיאה הגרועה ביותר של הקריירה שלי" ו"החטא הגדול ביותר שביצעתי". ב-1963, כשבניית סכר קניון גלן כבר הייתה בעיצומה, הדפיס מועדון סיירה ספר על קניון גלן, "המקום שאיש לא הכיר" (The Place No One Knew), שבו קונן על אובדן הנקיק הנופי לפני שלרוב הציבור האמריקני היה סיכוי לבקרו, או אפילו לדעת על קיומו.
ההדים מפרשת פארק אקו הפכו את מועדון סיירה לארגון שימור סביבה לאומי, ותומכי שימור הסביבה החלו ליטול יוזמה במאבקים בתוכניות פיתוח של אזורי הבר. החל מ-1949 ארגן המועדון יחד עם חברת אזורי הטבע הבראשיתי (The Wilderness Society) כנסים דו-שנתיים בשם "כנס אזורי הטבע הבראשיתי" (Wilderness Conference) שהיו כוח מניע חשוב במסע התעמולה, בהנהגת ברואר, שהוביל לחקיקת חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act) ב-1964.
ביוגרפיה > קריירה במועדון סיירה > סדרת ספרים

ב-1960 יזם ברואר הוצאה לאור של סדרת ספרים בפורמט גדול שכותרתה "זו היא האדמה האמריקנית" (This Is the American Earth), וב-1962 סדרה נוספת שכותרתה "שימור העולם הוא באזורי הבר" (In Wildness Is the Preservation of the World) עם תמונות צבע מרהיבות מעשה ידיו של אליוט פורטר (Eliot Furness Porter‏; 1990-1901). ספרי מתנה מהודרים אלו, שהודפסו באמצעות חטיבת ספרי מועדון סיירה, הביאו לידיעת ציבור נרחב את פועלו של מועדון סיירה. בארבע השנים הראשונות נמכרו כ-50,000 עותקים מספרים אלו והיקף המכירות עלה על 10 מיליון דולר. ברואר החל להדפיס מדי שנה שני כותרים חדשים בפורמט של ספרי מתנה, אבל לא כולם זכו להצלחה של "שימור העולם". אף שהספרים היו הצלחה בכך שהביאו את מועדון סיירה ואת נושא שימור אזורי הבר לידיעת הציבור האמריקני, הם גרמו הפסד כספי לארגון, כ-60,000 דולר מדי שנה לאחר 1964. הניהול הכספי של הארגון הפך להיות נושא למחלוקת בין הדירקטוריון של הארגון לבין ברואר.
ביוגרפיה > קריירה במועדון סיירה > מערכת הגרנד קניון

מסע הצלב המפורסם ביותר של מועדון סיירה בשנות ה-60 היה במאמץ לעצור את התוכנית של לשכת הטיוב לבנות שני סכרים שהיו אמורים להציף חלקים מהגרנד קניון במסגרת מיזם המכונה Pacific Southwest Water Plan (תוכנית המים של דרום מערב הפסיפיק).
ב-1964 ארגן ברואר מסע סירות במורד נהר הקולורדו שבו השתתפו הצלמים מרטין ליטון ופיליפ הייד והסופר פרנסואה ליידה (Francois Leydet). בעקבות המסע יצא לאור הספר "הזמן והנהר זורמים" (Time and The River Flowing) שחיזק את ההתנגדות הציבורית לסכרים המוצעים.
ב-1966 פרסם המועדון מודעה על פני עמוד שלם בעיתונים הניו יורק טיימס ווושינגטון פוסט, בכותרת "הפעם הם רוצים להציף את הגרנד קניון". בתגובה להצהרה של פלויד דומיני, מנהל לשכת הטיוב, שמהאגם שייווצר יטיבו התיירים לצפות בקירות הקניון, שאל ברואר בציניות "האם אנו צריכים להציף את הקפלה הסיסטינית על מנת שהתיירים יתקרבו לתקרה?". המודעות יצרו גל של מכתבי מחאה לקונגרס, והמריצו את מס ההכנסה האמריקני, ה-IRS, להודיע על השעיית ההגדרה של מועדון סיירה כמוסד ללא כוונת רווח שהתרומות לו פטורות ממס (במינוח של מס ההכנסה האמריקני ארגון מסוג (c)(3)‏501) עד תום החקירה בעניינו. דירקטוריון הארגון נקט אמצעי זהירות מקדים כנגד צעד כזה כשהקים ב-1960 את "קרן מועדון סיירה" (Sierra Club Foundation) כארגון מסוג (c)(3), לשם קבלת מענקים ותרומות לפעילות חינוך ופעולות שאינן קשורות בשדלנות. למרות זאת, הייתה ירידה בתרומות למועדון, שהחמירו את הגרעון התפעולי השנתי. החברות בארגון, לעומת זאת, טיפסה בחדות בתגובה לחקירה על תוקף הגדרת המיסוי של המועדון על ידי ה-IRS, מ-30,000 ב-1965 ל-57,000 ב-1967 ו-75,000 ב-1969.
ההתנגדות הציבורית למיזם עצרה את התוכנית לבנות סכרים בגרנד קניון. אבל בראייה לאחור הייתה זו דווקא דוגמה לקוצר ראות. המטרה העיקרית של סכרים אלו הייתה הפקת חשמל, ומכיוון שהתוכנית נפלה היה צריך למצוא מקור אחר לחשמל. ההחלטה נפלה על הקמת תחנת כוח פחמית בשמורת הנאוואחו בסמוך לעיירה פייג' (Navajo Generating Station). הפעילות הציבורית הנוכחית של מועדון סיירה היא נגד השימוש בפחם משום היותו מזהם ובגלל פליטת גזי החממה. באופן אירוני, דווקא פעילות הארגון בשנות ה-60 הגבירה במקרה זה את השימוש בפחם.