stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וודי אלן
חיים אישיים

בין 1966 ל-1970 היה נשוי לשחקנית לואיז לאסר (Louise Lasser).
בין 1970 ל-1971 היה במערכת יחסים קצרה עם השחקנית דיאן קיטון, איתה הוא שומר על יחסי חברות ועבודה קרובים.
בין השנים 1979 ל-1992 היה במערכת יחסים עם השחקנית מיה פארו, אשר שיחקה ב-13 מסרטיו. לזוג שני ילדים מאומצים ובן ביולוגי. ב-1992 נפרדו השניים לאחר שהתברר כי אלן מנהל מערכת יחסים עם בתה המאומצת של פארו, סון-יי פרווין, שהייתה אז בת 21. על פי ההאשמות של פארו, מערכת היחסים בין השניים החלה כשסון-יי עוד הייתה תלמידת תיכון. אירועים אלה הזכירו במקצת את עלילת סרטו שיצא לאקרנים באותם ימים, "בעלים ונשים". בסרט זה מגלמים אלן ומיה זוג שיחסיהם הארוכים מתפרקים, והדמות שאלן מגלם נמשכת לסטודנטית בת 20 שלומדת אצלו.
במקביל להצלחתו הקולנועית, עוררו חייו האישיים עניין ציבורי רב כאשר פרטי הפרידה שלו ממיה פארו זכו לתשומת לב תקשורתית. בקרב על משמורת ילדיהם, האשימה פארו את אלן בכך שתקף מינית את דילן, בתם המאומצת בת השבע, אך לאחר חקירה ארוכה שבה לא נמצאו ממצאים מרשיעים החליטו שלטונות החוק שלא להגיש כתב אישום בנושא. וודי אלן נבדק במכונת אמת ונמצא דובר אמת. פארו סירבה בתוקף לבצע בדיקה דומה.
את גרסתה הציגה פארו בספר "What Falls Away: A Memoir". בבגרותה, האשימה דילן את אלן בכך שתקף אותה מינית. רונאן פארו אחיה של דילן, בנם הביולוגי של אלן ופארו, ועיתונאי שאימץ את שם אמו, עמד לצידה של אחותו. רונאן, שחשף ב-2017 את פרשת הארווי ויינסטין, קרא להחרים את אביו. לעומת זאת, מוזס, בנם המאומץ של פארו ואלן, תמך בגרסתו של אלן.
במרץ 2020 ביטלה הוצאת הספרים האצ'ט את הוצאת ספר הזכרונות שאלן אמור היה לפרסם באפריל 2020 בעקבות שביתת מחאה של עובדי ההוצאה שהתנגדו להוצאת הספר לאור ההאשמות שהופנו אליו מבתו דילן.
ב-1997 נישא אלן לסון-יי ולהם שני ילדים מאומצים. סון-יי ניתקה קשר עם אמה ואחיה, ושמרה על שתיקה בכל הנוגע לפרשות המערבות את משפחתה. ב-2018 התראיינה לראשונה בנושא וטענה שההאשמות של פארו שקריות. כמו כן האשימה את פארו בהתעללות פיזית ויחס מחפיר לאורך השנים. אחיה המאומץ ובנו של אלן, מוזס, תמך בגרסתה ועמד לצידו של אביו, כשהוא מפנה אצבע מאשימה כלפי אמו מיה פארו והתנהגותה.
בשנת 2021 יצאה סדרה בת ארבעה חלקים בשם "אלן נגד פארו", הסדרה מגוללת את פרשיית התקיפה המינית על פי העדויות של מיה פארו, בתה דילן שמספרת איך אלן תקף אותה מינית בהיותה ילדה ושיחות עם מקורבים. הסדרה מספרת בהרחבה על הרקע לפרשה, יחסי המשפחה והזוגיות בין פארו לאלן. לצד העדויות מוצגים קטעי ארכיון מצילומיה הביתיים של פארו והקלטות שמתעדות שיחות בינה לבין אלן.
מאפייני יצירתו

אלן בדרך-כלל כותב, מביים, ומככב במרבית סרטיו. סרטיו הטובים ביותר של אלן משלבים הומור עם רוך ופתוס. דמותו הקולנועית של אלן היא פתטית משהו, מילולית מאוד, שקועה בעצמה, ומלאה בנוירוטיות, בלהג פסיכולוגי, וחוסר ביטחון עצמי. זו דמות של אינטלקטואל יהודי עירוני המקיים מערכות יחסים מסובכות עם סביבתו ומנסה להבין את משמעות החיים. כמעט כל סרטיו מתרחשים במנהטן (ניו יורק), ומספקים דימוי מורכב ורומנטי-משהו של העיר כרקע לקו העלילה.
נושאים מרכזיים העולים שוב ושוב בסרטיו הם שאלת מהות האהבה, האופן בו מתעצב הדימוי העצמי, היחס בין האמנות לבין החיים, והשפעת תודעת הזמן על האופן שבו אנו מבינים את העולם.
וודי אלן הוא מעריץ של הקולנוע האירופי ובייחוד מלא הערכה לסרטיו של במאי הסרטים השוודי אינגמר ברגמן וכמוהו גם הוא נוטה לעסוק בסרטיו בשאלות יסוד של הקיום האנושי.
פעמים רבות התייחס אלן בסרטיו לחייו הפרטיים, ותרם בכך לטשטוש ההבחנה בין דמותו על המסך לבין דמותו בחיים. לא פעם הנשים בחייו, כמו דיאן קיטון ומיה פארו, נבחרו על ידיו לשחק בתפקידים הראשיים בסרטיו.
זהותו היהודית של אלן באה לידי ביטוי בכמה מסרטיו בהם הוא מזכיר את משפחתו היהודית, בתי כנסת, כוחו של הרבי בקהילה ועוד. לעיתים סרטיו עוסקים בקונפליקטים מוסריים גם בהקשר של היחס לאלוהים והוא מציג תמונה מורכבת של הקיום האנושי של אדם המחפש אחר אהבה ומשמעות בחיים.
פילמוגרפיה חלקית

"מה חדש, חתלתולה?" (1965)
"מה חדש, טייגר לילי?" (1966)
"קח את הכסף וברח" (1969)
"בננות" (1971)
"כל מה שרצית לדעת על מין (ולא העזת לשאול)" (1972)
"שחק אותה סם" (1972)
"ישנוני" (1973)
"אהבה ומלחמה" (1975)
"הרומן שלי עם אנני" (1977)
"רגשות" (1978)
"מנהטן" (1979)
"אבק כוכבים" (1980)
"קומדיה סקסית של ליל קיץ" (1982)
"זליג" (1983)
"דני רוז האיש מברודוויי" (1984)
"שושנת קהיר הסגולה" (1985)
"חנה ואחיותיה" (1986)
"ימי הרדיו" (1987)
"ספטמבר" (1987)
"אישה אחרת" (1988)
"סיפורי ניו יורק" - 'רסיסי אדיפוס' (1989)
"פשעים ועבירות קלות" (1989)
"אליס" (1990)
"צללים וערפל" (1991)
"בעלים ונשים" (1992)
"תעלומת רצח במנהטן" (1993)
"אל תשתו מהמים" (1994) - סרט טלוויזיה
‎"קליעים מעל ברודוויי" (1994)
"אפרודיטה הגדולה" (1995)
"כולם אומרים אני אוהב אותך" (1996)
"לפרק את הארי" (1997
"סלבריטי" (1998)
"מתוק ומרושע" (1999)
"נוכלים בגרוש" (2000)
"קללת אבן העקרב הירוקה" (2001)
"סוף הוליוודי" (2002)
"כל דבר אחר" (2003)
"מלינדה ומלינדה" (2004)
"נקודת מפגש" (2005)
"סקופ" (2006)
"חלומה של קסנדרה" (2007)
"ויקי כריסטינה ברצלונה" (2008)
"מה שעובד" (2009)
"כשתפגשי זר גבוה ומסתורי" (2010)
"חצות בפריס" (2011)
"לרומא באהבה" (2012)
"יסמין הכחולה" (2013)
"קסם לאור ירח" (2014)
"איש ללא הגיון" (2015)
"קפה סוסייטי" (2016)
"משבר בשש סצנות" ‏(2016) (סדרת טלוויזיה)
"גלגל ענק" (2017)
"יום גשום בניו יורק" (2019)
"הפסטיבל של ריפקין" (2020)
"עניין של מזל" (2023)
פרסומים פרי עטו > מחזות

Don’t Drink the Water: A comedy in two acts (1967), ASIN B0006BSWBW
Play It Again, Sam (1969), ISBN 0-394-40663-X
God: A comedy in one act (1975), ISBN 0-573-62201-9
The Floating Light Bulb (1981)
Three One-Act Plays: Riverside Drive / Old Saybrook / Central Park West (2003), ISBN 0-8129-7244-9
Writer’s Block: Two One-Act Plays (2005), ISBN 0-573-62630-8 (includes Riverside Drive and Old Saybrook)
A Second Hand Memory: A drama in two acts (2005)
The one-act plays God and Death are both included in Allen’s 1975 collection Without Feathers (see below).
פרסומים פרי עטו > סיפורים קצרים

Getting Even (1971) ISBN 0-394-47348-5
- חיסול חשבונות, הוצאת כנרת, 1984.
Without Feathers (1975) ISBN 0-394-49743-0
Side Effects (1980) ISBN 0-394-51104-2
Mere Anarchy (2007), ISBN 978-1-4000-6641-4
פרסומים פרי עטו > קובצי מאמרים

Complete Prose of Woody Allen (1992), ISBN 0-517-07229-7. (Collection of Allen’s short stories first published in Getting Even, Without Feathers and Side Effects.)
The Insanity Defense: The Complete Prose. New York: Random House Trade Paperbacks, 2007, ISBN 978-0812978117.
פרסומים פרי עטו > אוטוביוגרפיה

Apropos of Nothing, 2020 (אפרופו שום דבר)
פרסים והוקרה

פרס הוגו להצגה הדרמטית (1974)
Butaca Awards (1996)
פרס בודיל (1987)
Butaca Awards (1997)
פרס סזאר (1980)
פרס סזאר (1986)
פרס בודיל (1986)
פרס בודיל (1980)
פרס בודיל (1984)
פרס אריה הזהב (1995)
פרס בודיל (1978)
פרס פיפרסקי (1985)
פרס דוד דה דונטלו לשחקן זר (1984)
David di Donatello for best foreign screenplay (1987)
פרס סנט ג'ורדי (1979)
פרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הטוב ביותר (2009)
פרס סנט ג'ורדי (2006)
David di Donatello for best foreign screenplay (1985)
פרס גויה לסרט האירופי הטוב ביותר (2006)
David di Donatello for best foreign screenplay (1990)
פרס דוד דה דונטלו לסרט האירופי (2006)
פרס באפט"א למפעל חיים (1997)
דוב הכסף (1975)
פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (1993)
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (2011)
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (1986)
פרס או. הנרי (1978)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פומפאו פברה (2007)
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (1986)
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (1977)
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (1977)
פרס דונוסטיה (2004)
פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (2002)
פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1978)
מפקד מסדר האמנויות והספרות (31 במרץ 1989)
פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר (1986)
פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (1985)
פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (1978)
פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (1986)
פרס באפט"א לבימוי הטוב ביותר (1987)
פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (1980)
פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (2012)
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי (1987)
פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (1987)
פרס גילדת הבמאים האמריקנית
פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר
עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
פרס גילדת הכותבים של אמריקה
בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו
לקריאה נוספת

זאב רב נוף, מסך גדול, הוצאת כתר, 1982.
יפה כאלב, וודי אלן במיקוד פוסטמודרניסטי, אופטימוס הוצאה לאור, תל אביב, 2009.
יובל ריבלין, "זליג בארץ המראה: וודי אלן מחפש את יהדותו - מבט מחודש בסרטיו היהודיים של וודי אלן", מאמר בתוך ספר בעריכת בנימין איש שלום, שכותרו: בדרכי שלום – עיונים בהגות יהודית, מוגשים לשלום רוזנברג, הוצאת בית מורשה בירושלים, 2007.
ברוסוס

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־4 לפנה״ס בבל, הממלכה האחמנית 
 פטירה:  המאה ה־3 לפנה״ס 
 מדינה:  הממלכה האחמנית, הממלכה הסלאוקית 
 שפות היצירה:  יוונית עתיקה 
 תקופת הפעילות:  המאה ה־4 לפני הספירה – המאה ה־3 לפני הספירה 
 
ברוסוס (ביוונית: Βήρωσσος) היה סופר והיסטוריון בבלי הלני שחי במאה ה-3 לפנה"ס.
ביוגרפיה

ברוסוס נולד על פי המשוער מעט לפני או במהלך תקופת שלטונו של אלכסנדר מוקדון על בבל (330–323 לפנה"ס). מקובל כי לכל המוקדם נולד ב-340 לפנה"ס. שנת מותו אינה ידועה.
ברוסוס היה כהן בבלי של האל בל.
שמו, ברוסוס, הוא כנראה הצורה היוונית של השם האכדי "בֶּל - רֵאוּ - שוּ" ( Bel - re'u - šu) - בל רועהו.
בסביבות 290–278 לפנה"ס פרסם את חיבורו ביוונית "בבילוניאקה" ("ההיסטוריה של בבילוניה"), הסוקר ב-3 ספרים את תולדות בבל מסיפור הבריאה ועד לזמנו של המחבר. את הספר הקדיש למלך הסלאוקי אנטיוכוס הראשון. מהספר נשתמרו אך קטעים בודדים המצוטטים בספרים של יוסף בן מתתיהו, פליניוס הזקן, קנסורינוס וויטרוביוס.
כפי שמנתון המצרי שאף להחליף את הרודוטוס היווני כסמכות העליונה להיסטוריה של מצרים בשביל היוונים, כך ברוסוס רצה להפוך את העבר המפואר של בבל לנגיש ליוונים, על ידי פרסום חיבור היסטורי המבוסס על מסורת מקומית. אולם תקוות אלו נתבדו, משום שסופרים יווניים ציטטו רק לעיתים נדירות את הכהן הבבלי, וחיבורו היה בשימוש רק אצל סופרים יהודים-הלניסטים אפולוגטיים, שחיפשו אחר עדות בלתי תלויה לקדמוניות היהודים.
ברוסוס כתב בין השאר כי מלכי בבל נבופלאסר ונבוכדנצר השני כבשו גם את מצרים, אף שהם לא כבשו אותה. הוא שכתב את ההיסטוריה כדי לתת לגיטימציה לכיבושי המלכים הסלאוקים הראשונים, ובעיקר לשאיפותיהם וניסיונותיהם לכבוש את מצרים התלמיית.
לפי ויטרוביוס, היגר ברוסוס מבבל לאי קוס, שם פתח בחסות מלך מצרים בית ספר לאסטרולוגיה.
היהודים אצל ברוסוס

יוסף בן מתתיהו מצטט את ברוסוס, המספר על איש צדיק שחי 10 דורות לאחר המבול, וטוען כי מדובר באברהם. אולם למרות שעל פי ספר בראשית 10 דורות מפרידים בין נח לאברהם, לדעת ההיסטוריון מנחם שטרן יש ספק רב בכך שניתן לזהות אותו עם אברהם ונראה שיוספוס לקח את הזיהוי הזה מחוגים יהודים-הלניסטיים.
הקטע הגדול יותר שבו מצטט יוסף את ברוסוס, מופיע בשניים מספריו: "נגד אפיון" ו"קדמוניות היהודים". יוסף מביא את הבבילוניאקה (או הכלדאיקה, Chaldaika, "דברי ימי הכשדים") של ברוסוס כעדות לכך שספרי דברי הימים העתיקים של "הכשדים" תואמים בתוכנם לאלה של היהודים. הוא מציין שברוסוס כתב (בספר השלישי של החיבור) על המבול ועל התיבה, ועל נבוכדנצר מלך בבל, שעלה עם צבאו על ארץ ישראל ומצרים: "ונתן את השבויים אשר לקח מן היהודים והכנענים והארמים ועמי מצרים על ידי אחדים מאוהביו... להוליכם אל ארץ בבל. והוא החיש את מסעו דרך המדבר במתי מעט והגיע אל בּבל... ובבוא השבויים צוה להושיבם במקומות הכושר בארץ בבל".
ייתכן מאוד שיוסף לא ציטט את ברוסוס ישירות, אלא דרך אלכסנדר פוליהיסטור.
הסופר האשורי הנוצרי טטיאנוס הזכיר גם הוא בחיבורו "נאום אל היוונים" את דברי ברוסוס: "בתיאורו את מעשי המלכים, הוא מציין אחד מהם, נבוכדנצר שמו, שערך מלחמה נגד הפיניקים והיהודים". נראה כי טטיאנוס מתייחס לאירועים שהובילו לחורבן בית ראשון, מאחר שבאותו הזמן הערים הפיניקיות צור וצידון שיתפו פעולה עם ממלכת יהודה בתכנון מרד נגד נבוכדנצר. הבבלים כבשו את ירושלים ואז הכניעו את פיניקיה. אך ייתכן גם שהמשפט על הפיניקים והיהודים נוסף על ידי טטיאנוס.
ראו גם

מיתוסים של מבול#במיתולוגיה המסופוטמית
לקריאה נוספת

מנחם שטרן – Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I: IX. Berossus, pp. 55-61
הערות שוליים

1 2 3  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I: IX. Berossus, p. 55
↑  דורון מנדלס, זהות יהודית בתקופה ההלניסטית, תל אביב 1996 (מהדורה שנייה), פרק ד, עמ' 33, בתוך: יפעת פלג ואיריס סולימני (עורכות), תולדות התקופה ההלניסטית - חוברת עדכונים, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 6, עמ' 72.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 1, פרק ז, פסקה ב, סעיף 158.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרקים יט-כ; קדמוניות היהודים, ספר 10, פרק יא, פסקה א, סעיפים 226-219.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism,  Vol. I: IX. Berossus, p. 59
↑  Tatianus, Oratio ad Graecos, 36
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism,  Vol. I: IX. Berossus, p. 61
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258788705171  PLWABN: 9810630507705606  BIBSYS: 95001116  BNE: XX855665  BnF: cb12462278b (data)  CANTIC: a11888271  GND: 118656619  ICCU: BVEV030754  ISNI: 0000 0003 5563 0942  LCCN: n82131988  NKC: jo20181013057  NLG: 152228  NTA: 069732671  RERO: 02-A023991728  SELIBR: 180279  SUDOC: 08425128X  VcBA: 495/508  VIAF: 55144814582521288146   WorldCat (עם VIAF): 55144814582521288146 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טום בלואר

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
תומאס "טום" ויליאם בלואר (Tom William Blower; ‏16 בינואר 1914 - 18 בפברואר 1955) היה שחיין בריטי וספורטאי ידוע בארצו בשנות ה-30 וה-40. הוא היה לאדם הראשון אשר צלח בשחייה את הים האירי. הוא גם צלח שלוש פעמים את תעלת למאנש. כינויו היה "הטורפדו".
ביוגרפיה

טום בלואר נולד בעיר נוטינגהאם שבאנגליה לאב כורה.
הוא היה נשוי ואב לבן ועבד כסוכן מכירות של חברת טבק. התנשא לגובה של 1.85 מטר ושקל 114 קילוגרם.
בבית הספר שבו למד היה ידוע דווקא בשל שחייתו האיטית, אלא שכנגד זאת הצטיין בחוסן רב. בשנות ה-30 הרבה התאמן בשחייה בנהר הטרנט שליד עירו. הוא השתתף במרתון שחייה בן 30 שעות בבריכת שחייה בנוטינגהאם, שבו שחה לאורך הבריכה 2,664 פעמים.
ב-1935 צלח בשחייה את מפרץ מורקמב (אנ') שבחוף המערבי של אנגליה, מרחק של 10 מייל (16 קילומטר). מזג האוויר באותה תחרות היה כה גרוע עד שבלואר היה המתחרה היחיד שהשלים את השחייה לרוחב המפרץ. גם בשנים הבאות עד 1938 שחה לרוחב המפרץ וזכה בתחרות בכל שנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בלואר בצי המלכותי הבריטי. בזמן שירותו הציל אדם מטביעה, מעשה שבעקבותיו עוטר במדליית החברה ההומנית המלכותית (Royal Humane Society Medal).
ב-4 באוגוסט 1937 צלח בשחייה את תעלת למאנש מצרפת לאנגליה בזמן של 13:31 שעות, זמן שהיווה שיא עולמי בשעתו ושיפור של כ-20 דקות לשיא שקדם לו. ב-1948 צלח את התעלה שנית, הפעם מאנגליה לצרפת, והצטרף לקבוצת האנשים הקטנה ששחו לרוחב התעלה לשני הכיוונים. ב-1951 צלח שוב את התעלה והיה לאדם הראשון ששחה פעמיים לרוחבה מאנגליה לצרפת, אך ניסיונו באותו מועד לשחות לרוחב התעלה הלוך ושוב נכשל בשל מזג האוויר הגרוע.
ב-1947 ערך את הניסיון הראשון שלו לשחות לרוחב הים האירי, בגזרה הצרה שלו - 21 מייל (כ-33.6 קילומטר) בין צפון אירלנד לסקוטלנד, אך נכשל לאחר שאנשי סירת הליווי שלו לא הצליחו עוד לשלוט בה במי הים הסוערים. ב-27 ביולי באותה שנה ניגש לניסיון השני. הוא השלים אותו בהצלחה למרות סערה קשה בזמן של 15:26 שעות, והיה לאדם הראשון שהצליח לשחות לרוחב אותו ים. האדם הבא שהצליח בכך עשה זאת בשנת 1970, לאחר שמספר ניסיונות אחרים לכך נכשלו.
בלואר עבר לגור בעיר דארטמות' (אנ') לצורך עבודתו, ושם מת בשנת 1955 בעקבות התקף לב, בגיל 41. הובא לקבורה בנוטינגהאם.
הנצחה

בשנת 1964 הוכנס שמו של טום בלואר להיכל התהילה הבינלאומי של שחיית מרתון.
בשנת 2005 נקרא רחוב בנוטינגהאם על שמו של בלואר.
בשנת 2019 יצא לאור הספר "Tom Blower: The Humble Hero who Conquered the North Channel".
הערות שוליים

↑  לפי מקור אחר - 13:29 שעות.
↑  מקור: וושינגטון פוסט.
↑  ISBN 9781910657126.
פאן-פאן

פאן-פאן (pan-pan) הוא אות המצוקה הבין-לאומי המציין מצב חירום, שאינו כולל סכנת חיים, על כלי שיט או כלי טיס. מצב חירום זה פחות בדרגתו מקריאת מיידיי או SOS המסמלים סכנת חיים מיידית לנמצאים על כלי השיט או כלי הטיס.
מטרת אות מצוקה זה היא להזהיר כלי טיס או כלי שיט בסמוך על הסכנה באזור, ולהתריע כי בעתיד ייתכן ויהיה צורך בסיוע נוסף. אין משמעות ההודעה קריאה לבוא לעזרה, אולם לעיתים משמעה כי יש לנקוט פעולות מסוימות (כמפורט בהמשך). בכך שונה הקריאה מקריאת מיידיי או SOS שמשמעותם כי כל המקבל את הקריאה נדרש להגיע ולסייע בפעולות החילוץ.
מקור הקריאה

מקורה של הקריאה במילה הצרפתית panne שמשמעה תקלה או שבר מכני.
לימים נוצרו ראשי תיבות בדיעבד באנגלית: "Possible Assistance Needed" - "ייתכן ותדרש עזרה" - אולם הקריאה אינה קיצור של משפט זה.
עוד מקור לשם זה "צעקת פאן" שמקורה במיתולוגיה היוונית בסיפור המלחמה בין האלים לטיטאנים שבו האלים כמעט הפסידו ואז האל פאן צעק וכל כלי המלחמה נפלו.
שימושים

בעת חירום ישדר כלי השייט או כלי הטיס את הקריאה שלוש פעמים: "Pan-Pan, Pan-Pan, Pan-Pan" (פאן-פאן, פאן-פאן, פאן-פאן), ובמורס תשודר שלוש פעמים האות X (קו, שתי נקודות וקו: –··–):‏ "X X X".
השימוש בקריאה יעשה במצבים בהם  לדוגמה עומד להיגמר הדלק של כלי הטיס או נגמר הדלק בכלי השייט או מתקלקלים מנועיהם (מצב בו כלי השייט עצמו הופך לסכנה לסביבתו, ומצב בו עדיין אין סכנת חיים מיידית לנוסעי כלי הטיס אולם יש לנקוט בפעולות חירום בשדה התעופה הקרוב על מנת לתת לו עדיפות בנחיתה).
שימוש נוסף בקריאה יכול להיות לאחר שפרצה שרפה בכלי שיט או כלי טיס, אולם זו כובתה מיידית. הקריאה נועדה לסמן כי השרפה בבדיקה, וייתכן שגורם השרפה טרם התגלה או כי תיתכנה שריפות נוספות אשר עלולות בעתיד להוות סכנת חיים.
בכלי שיט יעשה שימוש בקריאה כאשר אדם נפל למים (מצב בו הספינה אינה יכולה לתמרן או להתרחק מהמקום בו היא נמצאת, וכן כלי שיט אחרים צריכים לשמור מרחק מאותו מיקום על מנת שלא לפגוע באדם שבמים) - בקריאה יעשה שימוש כאשר מיקומו של האדם במים ידוע והוא אינו בסכנת חיים. אם האדם במים נמצא בסכנת חיים יעשה שימוש בקריאה "מיידיי". כמו כן יעשה שימוש בקריאה במצב בו כלי שיט איבד את מיקומו, והקריאה תסייע לתחנת חוף לאכן את מיקום כלי השיט.
בקריאה יעשה שימוש על ידי תחנות בקרה ימית או משמר חופים על מנת להודיע הודעות חירום כגון התראות מזג אוויר חמורות, או במקרה של חיפוש אחר ספינה שאבדה או כלי טיס שאבד, הקריאה תשמש את כוחות החיפוש והחילוץ להודיע הודעות בעלות חשיבות (כגון קריאה לכלי שיט או כלי טיס אחרים לסייע בחיפוש).
ראו גם

SOS
מיידיי
התקופה הקלאסית (יוון ורומא)

האקרופוליס בשיא פריחת אתונה. ציור רומנטי של לאו פון קלנצה משנת 1846
התקופה הקלאסית (באנגלית: Classical antiquity) הוא מונח המופיע בהיסטוריוגרפיה שנכתבה במערב לתיאור ימי הזוהר של יוון ורומא ולהשפעה הרבה שהייתה להם ברחבי אירופה, בצפון אפריקה ובמערב אסיה. המונח מתייחס לרוב תקופה שבין המאה ה-8 לפנה"ס למאה ה-6 לספירה.
התקופה הארכאית (מה-8 עד המאה ה-6 לפנה"ס)

התקופה הקלאסית החלה בעקבות תקופת הברונזה. הומרוס, גדול משורריה של יוון העתיקה אשר חי במאה השמינית לפני הספירה, מסמן לרוב את תחילת התקופה הקלאסית. באותה התקופה החלו המשחקים האולימפיים העתיקים (בשנת 776 לפנה"ס).
התקופה הארכאית (מה-8 עד המאה ה-6 לפנה"ס) > הפיניקים, קרתגו והשלטון האשורי בקפריסין

בסביבות המאה השמינית הפיניקים, אשר ישבו במקור ברצועת חוף צרה באזור כנען, חלשו על הסחר באזור הים התיכון. הפיניקים יסדו מושבות רבות ברחבי אגן הים התיכון בהם קרתגו אשר נוסדה ב-814 לפנה"ס ויישובים שונים בסיציליה, חצי האי האיטלקי וסרדיניה. מושבות אלה יצרו ניגודי אינטרסים עם אטרוריה. אסטלה שהתגלתה בקפריסין מנציחה את הכיבוש של האי על ידי מלך אשור סרגון השני בשנת 709 לפנה"ס. השליטה האשורית על קפריסין הסתיימה לבסוף עם נפילת האימפריה הנאו-אשורית ב-609.
התקופה הארכאית (מה-8 עד המאה ה-6 לפנה"ס) > יוון הארכאית

במהלך התקופה הארכאית בהיסטוריה של יוון, שנמשכה מן המאה ה-8 לפנה"ס עד לפלישה הפרסית השנייה ליוון בשנת 480 לפנה"ס, התעצב העולם היווני כפי שאנו מכירים אותו כיום. במהלך התקופה הארכאית חלו התפתחויות מהותיות בפוליטיקה היוונית, בכלכלה, ביחסים הבינלאומיים, ובתרבות היוונית. בנוסף, בתקופה הארכאית התפתח האלפבית היווני ובתקופה זו חלה עליית הדמוקרטיה ביוון.
התקופה הארכאית (מה-8 עד המאה ה-6 לפנה"ס) > עידן הברזל באיטליה

במאות ה-8 וה-7 לפני הספירה השתלטו האטרוסקים לחלוטין על כל צפון ומרכז איטליה, והקימו באטרוריה מספר ערי מדינה שהיו מאוגדות ביניהן בקשרי גומלין. בשנת 509 לפנה"ס (על פי המסורת הרומית) סילקו הרומאים את שליטיהם האטרוסקים מרומא. ב-474 לפנה"ס הובס הצי האטרוסקי על ידי קואליציה יוונית, ומאז לא הצליחו לחדש את שלטונם בנתיבי ההפלגה. מאז, הובסו האטרוסקים בכל מלחמותיהם עם רומא עד לכיבושם המלא על ידה במאה ה-3 לפנה"ס וסופם שנטמעו בעם הרומי.
התקופה הארכאית (מה-8 עד המאה ה-6 לפנה"ס) > הממלכה הרומית

במהלך המאה ה-8 לפנה"ס אוכלסה איטליה בין היתר על ידי הלאטינים. הלאטינים פיתחו חברה מסודרת שהיוותה את גרעין מתיישבי רומא. הם חיו בגבעות האלבניות לפני מעברם לעמקים, מסיבות חקלאיות וכלכליות. המחייה ליד נהר הטיבר סיפקו ללאטינים יתרונות כלכליים, אסטרטגיים וצבאיים (בעת צרה יכלו הרומאים לסגת לגבעות ובעת שלום לפקח על המסחר). רומא נבנתה על גבעת השמש - הפלאטין, ולבסוף חברה לשאר הכפרים, שהתפתחו על הגבעות. הציוויליזציה הלטינית פיתחה את השפה הלטינית המהווה בסיס לכל השפות הרומנסיות.
לפי המסורת הרומית, ב-21 באפריל 753 לפנה"ס נוסדה רומא על ידי אחים תאומים שהיו צאצאי בניו של אל המלחמה הרומי - רמוס ורומולוס.
יוון הקלאסית (המאה ה-5 עד ה-4 לפנה"ס)

במהלך תקופה זו ירדה חשיבותה של יוון ההיסטורית ונוצרו מדינות רבות בהן שלטה התרבות והשפה היוונית, שהחשובות שבהן היו במצרים תחת בית תלמי, בסוריה בשלטון בית סלאוקוס ובמקדוניה בשלטון השושלת האנטיגונידית.
תקופה זו, אף שהיא קצרה יחסית, הייתה אות הפתיחה לתחילתו של עידן תרבותי בתולדות אירופה. כיבושיו של אלכסנדר הגדול הביאו להפצת התרבות היוונית, וכינונה של התקופה ההלניסטית בכל רחבי העולם ההלניסטי.
התקופה ההלניסטית (323–146 לפנה"ס)

התקופה ההלניסטית נחשבת לתקופה שהחלה עם מותו של אלכסנדר הגדול בשנת 323 לפנה"ס. כיבושיו של אלכסנדר הגדול כללו את הפוליס היווניים, שטחי האימפריה הפרסית וחלקים מהודו, ויצרו אימפריה רחבת ידיים. הממלכות שנוצרו עקב פירוק אותה אימפריה, הושפעו רבות מתרבות יוון העתיקה, ויחד עם התרבויות המקומיות יצרו את התרבות ההלניסטית. העילית העירונית במדינות הללו דברה יוונית שהפכה ללינגואה פרנקה (שפה בינלאומית) ואילו התרבות, הדת, האמנות והספרות במדינות השונות הייתה תערובת של התרבות המקומית והתרבות ההלניסטית. במהלך תקופה זו חלה התקדמות מהותית בתחום המדעים (גאוגרפיה, אסטרונומיה, מתמטיקה וכו'), בעיקר בהשפעת אריסטו.
התקופה ההלניסטית הסתיימה עם הפיכתה של הרפובליקה הרומית למעצמה הדומיננטית במאה ה-2 לפנה"ס ובעקבות הכיבוש הרומי של יוון בשנת 146 לפנה"ס.
הרפובליקה הרומית (המאה ה-5 עד ה-1 לפנה"ס)

עקב הפלת המלוכה הרומית ב-509 לפנה"ס, נוצרה ממשלה ייצוגית יותר שהתקראה הרפובליקה הרומית. בחמש מאות שנות שליטתה, רומא התרחבה מעיר קטנה בגבעות מרכז איטליה למעצמה משמעותית בעולם התיכוני. איחוד איטליה תחת רומא היה תהליך הדרגתי, ואירע בעקבות סדרה של עימותים במהלך המאה ה-4 והמאה ה-3. הניצחון הרומי במלחמות הפונית ובמלחמות המקדוניות גרמו לכך שרומא הפכה למעצמה האזורית הדומיננטית במהלך המאה ה-2 לפנה"ס, כאשר בהמשך היא כבשה את יוון ואת אזור אסיה הקטנה. הקיסרות שרדה עד שפלישות שבטים גרמאנים, הידרדרות כלכלית, ואי יציבות פנימית חיסלו את יכולתה של רומא לשלוט על שטח כה גדול. עם זאת, קיסרות רומא ותושביה פיתחו תרבות ומערכת פוליטית שממשיכות להשפיע על העולם אפילו היום.
האימפריה הרומית (המאה ה-1 לפנה"ס עד המאה ה-5 לספירה)

תחילת תקופת הקיסרות הרומית, נתון במחלוקת, שני התאריכים המקובלים ביותר הם שנת 44 לפנה"ס, שנת מינויו של יוליוס קיסר לדיקטטור מתמיד והתאריך המקובל יותר על החוקרים, שנת 27 לפנה"ס, השנה בה נוסד באופן רשמי משטר הפרינקפס של אוגוסטוס.
בשיא כוחה של הקיסרות הרומית היא היוותה מעצמה שכללה בתוכה את כל אגן הים התיכון והיא הייתה אחת מהאימפריות הגדולות והמשפיעות ביותר בעת העתיקה
שלהי העת העתיקה (המאה ה-4 עד ה-6 לספירה)

אירוע בולט במיוחד בשלהי העת העתיקה כולל את עליית הנצרות במהלך תקופת שלטונו של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון, אשר שהפך את הנצרות לדת הרשמית באימפריה הרומית ב-380. ב-395 החליט תיאודסיוס הראשון לפצל את האימפריה בין שני בניו, ארקדיוס והונוריוס. כך נוצרה האימפריה הרומית המזרחית.
פלישות תדירות מצד שבטים גרמניים הובילו לבסוף לנפילתה של האימפריה הרומית המערבית במאה ה-5, בעוד שהאימפריה הרומית המזרחית המשיכה להתקיים לאורך ימי הביניים כאימפריה הביזנטית.
גלריה

הומרוס, גדול משורריה של יוון העתיקה אשר חי במאה ה-8 לפני הספירה, מסמן לרוב את תחילת התקופה הקלאסית
הפרתנון, מקדש המוקדש לאלה אתנה, אשר ממוקם באקרופוליס של אתונה, הוא אחד הסמלים האייקונים ביותר של תרבות יוון העתיקה
כתביו של הפילוסוף היווני אפלטון שימשו אבני יסוד לפילוסופיה המערבית אחריו
במהלך המאה ה-3 לפנה"ס אלכסנדר הגדול פתח במסעות כיבושים אדירים שבמהלכם הכניע את ערי המדינה של יוון, האימפריה הפרסית, מספר ממלכות נוספות באסיה וחלק מהודו וכך מוקדון הפכה לאחת האימפריות הגדולות בהיסטוריה.
במשך מאות שנים היווה הפורום הרומאי את מרכז רומא העתיקה ומרכז האימפריה הרומית
ציור של מופע בקולוסיאום כפי שנערך בימי קדם. ציור מהמאה ה-19
ההונים עולים על רומא. ציור רומנטי מהמאה ה-19
ראו גם

אדריכלות קלאסית
לימודים קלאסיים
התקופה הפוסט-קלאסית (התקופה הבאה)
העולם היווני בתום תהליך הקולוניזציה (480 לפנה"ס)
האימפריה של אלכסנדר מוקדון (323 לפנה"ס)
הפרובינקיות הרומיות בעת רצח יוליוס קיסר (44 לפנה"ס)
מפת שטחה של הקיסרות הרומית בשיאה (117 לספירה)
חלוקת האימפריה הרומית למערב ומזרח לאחר מותו של תיאודוסיוס הראשון (395 לספירה)