האימפריה האתיופית
היסטוריה > האימפריה הישנה (1270–1632) > תקופת השפל

בנו ונכדו של זרע-יעקב לא הצליחו להמשיך במדיניות הכיבוש, והותירו את אתיופיה בדורות הראשונים לאחר מותו במצב של התגוננות בעיקר מפני איומים חיצוניים חדשים, כגון העות'מאנים, נסיכויות הראר שהיו אמנם תחת חסות הקיסרות אך מעולם לא נכבשו, וכן כוח חדש ולא מוכר, הפורטוגזים הקתולים שהחלו להתיישב לאורך שטחיה של סומליה של היום. אולם, במישור הדתי הותירו יורשי זרע-יעקב את מדיניותו על כנה ואף חיזקו את מעמדה של הכנסייה הנוצרית ושמרו על מעמד הרם של המלכים והכנסייה. בשלהי המאה ה-15 החלו כוחות פורטוגזים לעגון בשטחי סומליה של היום, והקשר בינם לבין הקיסרות האתיופית הלך והתחזק.
בין השנים 1527–1543 חוותה הקיסרות האתיופית הנוצרית טלטלה חמורה, הידועה גם בשם "מרד גראן". לרוב, הצליח הממשל האתיופי השתמש במבנים פוליטיים מקומיים של העמים שאותם כבש. אתיופיה התירה באופן גמיש יחסית, לכל סוג של ארגון פוליטי מקומי להמשיך ולהתקיים, ולא הוציאה להורג מנהיגים דתיים. כך, האליטה של עמים אלה, אף על פי שנכבשה, יכלה למצוא את מקומה בסדר החדש של הכובשים. יוצאות דופן היו נסיכויות הראר. התנגדות עזה במיוחד, הפגין המנהיג הדתי הסומלי, אחמד אבן איברהים אל-גאזי, שכינוי היה "גראן", אשר היה אימאם מקומי מסולטנות אדל הסמוכה לנסיכויות הראר האסלאמיות.
על פי המסופר, חלם גראן חלום כי שעת הכושר הגיעה ואללה שולח אותו לכבוש את הקיסרות האתיופית הנוצרית ולכונן מדינה אסלאמית. בשנת 1525 הצליח גראן להשתלט על נסיכויות הראר ולהדיח את שליטיהן המקומיים. עם אופי כריזמטי, הוא הצליח לאחד סביבו מוסלמים רבים מדרום קרן אפריקה ולמרוד בקיסרות האתיופית ולבסוף גם לערוך בה במשך 17 השנים הבאות פשיטות חסרות תקדים. מרד גראן הוביל לכיבוש רחב של ערים סולומניות והחרבה של כנסיות, מנזרים וכפרים רבים. ההרס והחורבן הובילו במהירות לצניחה של כל מפעלי התרבות הרחבים של הקיסרים הסולומנים בחמש מאות שנים האחרונות, והם התקשו להשיב תשובה צבאית הולמת. אתיופים רבים נאלצו להתאסלם בתקופה זאת, הדת הנוצרית נפגעה, והקיסרות עמדה על בפני כיליון. בלית בררה, הקיסרים ביקשו את עזרתם של הפורטוגזים, והללו יצאו למאבק עיקש אשר הסתיים רק בשנת 1543, לאחר התאבדותו של גראן. לאחר המרד, אשר נותר חקוק בזיכרון האתיופי, לא קם כוח אסלאמי מאיים נוסף על הקיסרות והיא הצליחה להשתקם במהרה, אם כי המרד הוביל לחיזוק משמעותי של האצולה המקומית ולירידת כוחה של המלוכה הריכוזית.
השליטים האתיופים הצליחו לשמור על כתרם ולהישאר ברמה האזורית כשליטים מול כל איום עתידי לרבות האצולה והמיסיון הישועי. אולם הקיסרות מעולם לא הצליחה להשיב לעצמה את מלוא כוחה ויוקרתה, וכל מפעלי התרבות של קיסרה לדורות אבדו. כמו כן, כוחה של הנצרות הקתולית באתיופיה התחזק, ובמשך מאה השנים הבאות עד שנת 1635, פעל ברחבי הקיסרות מיסיון קתולי-ישועי נרחב ובחצר המלכות נמנו רבים מהכמרים והספנים הפורטוגזים כיועצי המלך. הם קראו תיגר על הדת האורתודקסית ועל המנהגים האתיופיים, עובדה שיצרה ניכור מתמשך בין הקיסרים לבין ההנהגה המסורתית והאצילים ששמרו על דתם האורתודקסית. מערכת היחסים המורכבת והאופוזיציה שהוותה הדת הקתולית לכריסטולוגיה והתאולוגיה האתיופית, הגיעו לסיומן במאה ה-17, בעת צו גירוש שיזם הקיסר פסילידס כנגד המשלחות הפורטוגזיות והמיסיונרים הישועים. בהדרגה החלו הקיסרים לעקור משורש את ההשפעה הפורטוגזית בחצרם ולאחר מכן מתנו את פעילות המיסיון הקתולי, והשיבו את יוקרתו המסורתית של מוסד הכנסייה האורתודקסי.
בשנת 1635 העבירו הקיסרים את בירתם לגונדר אשר בהרים. מעבר זה שם סוף למנהג האתיופי של "בירה נעה", לפיו החצר הקיסרית לא יושבת במקום אחד, אלא נעה מעיר לעיר וממחוז למחוז, שם מארח אותה המושל המקומי. המעבר לעיר גונדר, סימל את תקופת ההסתגרות של הקיסרות בשל פלישת שבטי האורומו מדרום, והוכיח את השחיקה שעברה הקיסרות בשליטה של שליטי אתיופיה באתיופיה גופא, שרק הלכה והתרופפה לידי שליטים מקומיים ושבטי האורומו עיונים. האורומו החלו במאה ה-17 לפלוש לצפון קרן אפריקה ובהדרגה קיבלו על עצמם את האסלאם והעמידו אתגר דתי-צבאי עיקש לקיסרות האתיופית הגוועת.