stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פנוויי פארק

| --- | --- |

פנוויי פארק
 כינוי:  פנוויי
 מיקום:  ארצות הברית בוסטון, ארצות הברית
 קואורדינטות:  42°20′47″N 71°05′51″W﻿ / ﻿42.346388888889°N 71.0975°W﻿ / 42.346388888889; -71.0975
 אבן יסוד:  25 בספטמבר 1911
 תקופת הפעילות:  20 באפריל 1912 – הווה (112 שנים) 
 עלות הבנייה:  650,000 דולר אמריקאי 
 בעלים:  חברת האם של הבוסטון רד סוקס
 מפעיל:  פנוויי ספורטס גרופ 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  חברת ההנדסה אוסבורן
 קבוצות:  בייסבול: בוסטון רד סוקס (1912-כיום) בוסטון ברייבס (1914-1915)  פוטבול: (בוסטון רדסקינס (1933-1936) בוסטון פטריוטס (1963-1968) בוסטון בולדוגס  (1926) בוסטון שמרוקס (1936-1937) בוסטון יאנקס (1944-1948) כדורגל: בוסטון ביקונס (1968)
 מושבים:  35,000 (1912)  37,000 (2008)
 אתר רשמי
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בוסטון מוגדלת) פנוויי פארק(למפת בוסטון רגילה) פנוויי פארק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פנוויי פארק (באנגלית: Fenway Park) הוא אצטדיון בייסבול בעיר בוסטון, המשמש את קבוצת הבוסטון רד סוקס מאז פתיחתו ב-1912. פנוויי פארק הוא האצטדיון הוותיק ביותר מבין כלל מגרשי הבייסבול המשמשים את קבוצות ה-MLB, ליגת הבייסבול הבכירה בארצות הברית.
היסטוריה

החלטה על בניית האצטדיון התקבלה ב-1910 כאשר צ'ארלס טיילור, בעלי בוסטון רד סוקס, הודיע שקצה נפשו בהמשך תשלומי השכירות למגרש הביתי ששימש את הקבוצה עד אז, ובכוונתו לבנות אצטדיון חדש. תקופת בנייתו נמשכה שישה חודשים בלבד בעלות שהסתכמה בכ-650 אלף דולר, האצטדיון נקרא פנוויי פארק על שם אזור פנוויי בו הוקם.
ב-20 באפריל 1920 נערך באצטדיון משחק הליגה הראשון בו אירחו הרד סוקס את הניו יורק היילנדרס (לימים הניו יורק יאנקיז), לעיני קהל של כ-27,000 צופים.
האצטדיון נפגע משתי שריפות גדולות שהתחוללו בו ב-1926 וב-1934, האחרונה הכריחה ביצוע שיפוצים משמעותיים על מנת לאפשר את פתיחת העונה במגרש.
הגעתו של השחקן טד ויליאמס לקבוצה, מי שהפך לסמלה בשנים הבאות, הביאה לביצוע שינויים נוספים באצטדיון, ב-1940 ממדיו צומצמו על ידי בניית אזור אימון והמתנה למגישים ("בולפן") כך שחבטות רבות יותר של ויליאמס יהפכו להום ראן. לאחר שובו משירות כטיס קרב בחיל הנחתים האמריקאי נבנה יציע חדש בחלקו העליון של האצטדיון והותקנה ב-1947 תאורה הקפית (הרד סוקס היו בין הקבוצות האחרונות בליגה ששיחקו באצטדיון ללא תאורה). לפני עונות 2003 ו-2004 הוספו יציעים חדשים מעל חומת השדה השמאלי, ומתחת לחלק הימני של הגג בהתאמה. מעבר לכך כמעט ולא נעשו שינויים באצטדיון לאורך שנות קיומו, ואפילו לוח התוצאות נותר במתכונת הישנה בה העדכון נעשה באופן ידני.
מאפיינים מיוחדים

פנוויי פארק ידוע בכמה מאפיינים המייחדים אותו ממגרשי בייסבול אחרים, ממדי האצטדיון הצרים יחסית נועדו למנוע גישה לצופים שלא שילמו כרטיס, והפכו אותו למגרש חביב על חובטים. כשנבנה, כלל המגרש סוללה בצידו השמאלי, כך ששחקן השדה השמאלי נאלץ לרוץ בעלייה על מנת לתפוס כדורים.
סימן היכר נוסף של האצטדיון היא המפלצת הירוקה (The Green Monster), כינוי לחומה גבוהה (כ-11 מטרים) ורחבה (מעל 74 מטרים) שבשדה השמאלי של האצטדיון, החומה נצבעה ב-1947 בירוק ומשם מקור כינוייה. גובה החומה מאפשר פחות חבטות הום ראן לצד שמאל, אך מנגד פגיעת הכדור בחומה עשויה לבלבל שחקני הגנה שאינם רגילים לה ולתרום בכך לקידום רצים על הבסיסים.
ביציע הימני של האצטדיון מושב בודד בצבע אדום לעומת שאר המושבים הירוקים, שנועד לסמן את המקום המרוחק ביותר בו נחבט כדור במהלך משחק, כ-153 מטרים מעמדת החובט, הישג שנקבע על ידי טד ויליאמס ב-1946.
שני העמודים הצהובים המסמנים את גבולות תחום החבטות החוקיות נקראים על שם שחקני העבר של הרד סוקס, העמוד בשדה הימני נקרא Pesky's Pole לכבודו של ג'וני פסקי, והעמוד בשדה השמאלי, מעל המפלצת הירוקה, נקרא Fisk Foul Pole לכבודו של קרלטון פיסק.
שימושים נוספים

מעבר להיותו המגרש הביתי של הבוסטון רד סוקס, שימש האצטדיון כמשכנם של מספר קבוצות אחרות לאורך השנים. היריבה העירונית של הרד סוקס בוסטון ברייבס אירחה בפנוויי פארק את משחקי הבית שלה בוורלד סיריס של 1914, ובעונת 1915, עד שהושלמה בנייתו של אצטדיון חדש עבורה.
בפנוויי פארק שיחקו מספר קבוצות פוטבול מקצועניות, האחרונה בהם בוסטון פטריוטס שאירחה באצטדיון את משחקיה הביתיים בין השנים 1963 ו-1968. ב-1968 שימש האצטדיון גם כביתה של קבוצת הכדורגל הבוסטון ביקונס.
בניגוד למגרשים אחרים, לא שימש בדרך כלל פנוויי פארק לאירוח הופעות מוזיקה, בין האירועים הבודדים שהתקיימו בו היו הופעותיהם של סטיבי וונדר וריי צ'ארלס בשני ערבים עוקבים בשנת 1973. מאז שנת 2003, לאחר שהתחלפו הבעלים של הרד סוקס, השתנה המצב ובאצטדיון מתקיימות מדי שנה שתי הופעות רוק מרכזיות. מאז הופיעו בו אמנים מובילים כגון ברוס ספרינגסטין (2003), הרולינג סטונז (שתי הופעות ב-2005), דייב מת'יוס בנד עם שריל קרואו (2006) ולהקת פוליס (שתיים מהופעות האיחוד שלה ב-2007).
גלריה

חזית הפנוויי פארק בתמונה משנת 1914
תמונת פנים האצטדיון, 2007
המפלצת הירוקה (Green Monster)
מגדל המאה (שיקגו)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בניין 
 שימוש:  מגורים (במקור משרדים)
 כתובת:  רחוב וסט לייק 182, שיקגו, אילינוי
 מיקום:  שיקגו 
 מדינה:  ארצות הברית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1929–1930
 תאריך פתיחה רשמי:  1930 
 אדריכל:  משרד האדריכלים Thielbar & Fugard
 מידות
 גובה:  102.4 מטר
 קואורדינטות:  41°53′9.61″N 87°38′1.03″W﻿ / ﻿41.8860028°N 87.6336194°W﻿ / 41.8860028; -87.6336194
  (למפת שיקגו מוגדלת) מגדל המאה  (למפת שיקגו רגילה) מגדל המאה  
 
מגדל המאה (באנגלית: Century Tower), המוכר גם בשמו הקודם Trustees System Service Building, הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב וסט לייק 182, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 102.4 מטרים והוא בעל 28 קומות. הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים (אנ') Thielbar & Fugard בסגנון אר דקו, ונבנה בין השנים 1929–1930.
היסטוריה

הקמתו של הבניין הסתיימה בשנת 1930 ומאז שימש כביתן של מספר שגרירויות לאורך השנים. בתקופה זו היה לבניין הגבוה בעולם שבנוי מבטון מזוין.
הבניין התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (NRHP) ב-3 בספטמבר 1998.
בשנת 2003 הוסב מבניין משרדים לבניין מגורים.
באוגוסט 2004 צולמו בבניין מספר סצנות מהסרט באטמן מתחיל, שיצא לאקרנים שנה לאחר מכן.
בספטמבר 2005 הפך לבית משותף ושמו שונה למגדל המאה.
שמות קודמים

הבניין מוכר גם בשמותיו הקודמים:
Skyline Century of Progress
The Lake and Wells Building
The 201 Tower
Corn Products Building
Trustees System Service Building
ראו גם

גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  מגדל המאה באתר Emporis
ביל ליימביר

| --- | --- |

ביל ליימביר כמאמן דטרויט שוק (2007)
 לידה:  19 במאי 1957 (בן 67) בוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית
 עמדה:   סנטר
 גובה:  2.11 מטרים
 מספר:  40
 מכללה:  אוניברסיטת נוטרדאם
 דראפט:  בחירה מספר 65 (סיבוב שלישי), 1979 קליבלנד קאבלירס
 קבוצות כשחקן
 1979–1980   1980–1982   1982–1993:  ברשה (אנ')   קליבלנד קאבלירס   דטרויט פיסטונס
 הישגים כשחקן
 2 זכיות באליפות ה-NBA ‏ (1989, 1990)   4 בחירות למשחק האולסטאר (1983–1985, 1987)
 קבוצות כמאמן
 2002–2009   2009–2011   2013–2017   2018–מכהן:  דטרויט שוק   מינסוטה טימברוולבס (עוזר מאמן)   ניו יורק ליברטי   לאס וגאס אייסז
 הישגים כמאמן
 3 זכיות באליפות ה-WNBA ‏ (2003, 2006, 2008)   2 זכיות בפרס מאמן העונה ב-WNBA ‏ (2003, 2015)
ויליאם "ביל" ליימביר הבן (באנגלית: .William "Bill" Laimbeer Jr) הוא שחקן עבר בליגת ה-NBA. את רוב הקריירה המקצועית שלו עשה בקבוצת דטרויט פיסטונס, איתה זכה בשתי אליפויות. ידוע בעיקר בשל סגנון המשחק הפיזי והקשוח שלו. נחשב לחלק מחבורת ה-"Bad boys" של דטרויט ביחד עם אייזיאה תומאס וג'ו דיומרס.
קריירה כשחקן

ליימביר נבחר בדראפט על ידי קליבלנד קאבלירס בשנת 1979 (בחירה 65 בסיבוב השלישי). הוא שיחק עונה אחת בקבוצת ברשיה מהליגה האיטלקית אותה סיים עם ממוצעים של 21.1 נקודות ו-12.5 ריבאונדים. בסיום העונה באיטליה חזר לשחק בשורות הקאבלירס. ב-16 בפברואר 1982 הוא הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס, בה שיחק עד סיום הקריירה שלו. במהלך קריירת המשחק שלו, ליימביר נחשב לאחד מהשחקנים הידועים לשמצה בליגה בשל סגנון המשחק הקשוח והפיזי שבא לידי ביטוי בביצוע עבירות רבות על יריביו. בנוסף הוא זכור כאחד השחקנים האלימים בתולדות הליגה. ליימביר ידוע בעיקר יכולותיו ההגנתיות, אך היה גם שחקן התקפי יעיל מאוד, בעל יכולת קליעה גבוהה מאוד מבחוץ עבור סנטר. במהלך הקריירה שלו הוא קלע למעלה מ-200 סלי שלוש. ליימביר זכה עם הפיסטונס בשתי אליפויות (1989, 1990) ונבחר 4 פעמים למשחק האולסטאר של ה-NBA‏ (1983, 1984, 1985, 1987). הוא השחקן ה-19 בתולדות הליגה שהגיע ל-10,000 נקודות ו-10,000 ריבאונדים. למביר שיחק 685 משחקים רצופים (רצף שנעצר בעקבות השעיה), הרצף החמישי באורכו בתולדות הליגה. בתחילת 1993-94 הודיע על פרישה בעקבות פציעות חוזרות בגב ובברכיים. ליימביר מוביל את רשימת הריבאונדרים בתולדות המועדון.
קריירה כמאמן

במהלך עונת 2002 ליימביר מונה למאמן הראשי של קבוצת דטרויט שוק (Shock) בליגת ה-WNBA. שנה לאחר מכן הוא הוביל את המועדון לזכייה באליפות הראשונה שלו וזכה בתואר מאמן השנה. בעונת 2006 הוביל את הקבוצה לאליפות שנייה ושתי עונות לאחר מכן לאליפות השלישית. ביוני 2009 פרש מאימון הקבוצה עקב סיבות משפחתיות ומתוך רצון להפוך למאמן ראשי בליגת ה-NBA, אך נאלץ להסתפק בתפקיד עוזר מאמן בקבוצת מינסוטה טימברוולבס.
בעונת 2012 הוא שב לליגת ה-WNBA, כשמונה למאמן הראשי של קבוצת ניו יורק ליברטי. בסיום עונת 2014 הוחלט על סיום עבודתו בקבוצה, אך בתחילת עונת 2015 הוא מונה מחדש לתפקיד.
הערות שוליים

↑  Bill Laimbeer named general manager and head coach of WNBA's NY Liberty
↑  Liberty, Bill Laimbeer part ways
↑  Liberty Rename Bill Laimbeer Head Coach
אלפרדו ארגין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1935 מורליה, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 פטירה:  24 באפריל 2023 (בגיל 88 בערך) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וושינגטון 
 
אלפרדו ארגין (בספרדית: Alfredo Arreguín;‏ 30 בינואר 1935 - 24 באפריל 2023) היה צייר מקסיקני-אמריקאי. במשך שישים שנה, הוא עבד מחוץ לביתו בסיאטל, וושינגטון, ויצר את הסגנון המיוחד שלו של ציורי דפוס שמקורם בתרבות המקסיקנית ובניסיונו בצפון מערב האוקיינוס השקט. הוא היה ידוע כמנהיג בעולם האמנות הלטינו-אמריקאית.
ביוגרפיה

ארגין למד ציור מגיל 9 ועסק באדריכלות כסטודנט צעיר ב־Escuela Nacional Preparatoria במקסיקו סיטי, שם למדה פרידה קאלו כמה עשורים קודם לכן. קאלו נשארה מוזה לכל החיים עבור ארגין, שצייר את דמותה ביצירתו יותר מ-100 פעמים במהלך השנים.
לאחר שהיגר לארצות הברית בגיל 24, גויס לשרת במלחמת קוריאה. הוא חזר לסיאטל וקיבל תואר ראשון ושני בציור מאוניברסיטת וושינגטון, שם היה חלק מדור אמנים משנות ה-60 בקמפוס שכלל את הציירים צ'אק קלוז ורוג'ר שימומורה ואת אמן הזכוכית דייל צ'יהולי. באוניברסיטת וושינגטון פגש ארגין את המשוררת והסופרת טס גלאגר. בעלה של גלאגר, הסופר ריימונד קארבר, יתאר מאוחר יותר את ארגין כצייר שעבד "כמו קטר", רמז לימים הארוכים שבהם בילה בציור.
בשנת 1980, ארגין קיבל מלגת הקרן הלאומית לאמנויות חזותיות. בשנת 1995 העניקה לו הממשלה הפדרלית של מקסיקו את פרס אוהטלי על קידום התרבות המקסיקנית מחוץ למקסיקו. סגנונו הסתמך על משיכות מכחול קטנות שהצטברו וכיסו קנבסים גדולים, מה שהביא לכך שביצוע ציור בודד יכול היה לקחת שבועות או חודשים.
עבודתו של ארגין קיימת באוסף הקבוע של מוזיאונים ברחבי העולם, כולל המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן, הגלריה הלאומית לפורטרטים (ארצות הברית) והאקדמיה הלאומית למדעים. השפעתו על אמנות אמריקה הלטינית הובילה לכך שעבודותיו נרכשו על ידי המוזיאון הלאומי לאמנות מקסיקנית בשיקגו, המוזיאון המקסיקני בסן פרנסיסקו והמרכז הלאומי לתרבות היספנית באלבקרקי. מחלקת המדינה של ארצות הברית מחזיקה את עבודתו בשגרירויות בסיודאד חוארז, מקסיקו ובקראצ'י, פקיסטן.
את תערוכת היחיד הראשונה שלו ערך ב-1977, במוזיאון המקסיקני. הוא המשיך עם יותר מ-40 תערוכות יחיד, כולל מספר רטרוספקטיבות. הרטרוספקטיבה האחרונה שלו הייתה התערוכה "ארגין: צייר מהעולם החדש" ב-2022 במוזיאון לאמנות צפון מערב.
הוא יוצג על ידי גלריית לינדה הודג'ס בסיאטל, וושינגטון.
הוא חלק את הסטודיו שלו עם הציירת סוזן ר. ליטל, לה היה נשוי במשך 49 שנים.
הערות שוליים

1 2  Brown, Quinn Russell (2023-05-07). "Alfredo Arreguín, Painter of Myth and Memory, Dies at 88". Hyperallergic. Retrieved 2023-05-09.
↑  Lee Nelson, Object of the Week - "Frida's Messengers", Tacoma Art Museum, ‏2020-09-15 (באנגלית אמריקאית)
↑  Influential Northwest artist Alfredo Arreguín dies at 88, The Seattle Times, ‏2023-04-29 (באנגלית אמריקאית)
↑  Alfredo Arreguin | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu (באנגלית)
↑  "Alfredo Bio"
↑  "Linda Hodges Gallery Alfredo Arreguin"
↑  Susan R. Lytle Inventory, Rob Schouten Gallery & Sculpture Garden (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4761412  BnF: cb14623242c (data)  GND: 124339662  ISNI: 0000 0001 2319 8521  LCCN: n91003523  SUDOC: 127874208  ULAN: 500336125  VIAF: 11477790   WorldCat (עם VIAF): 11477790 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלפרדו ארגין".
חיים יצחק קארב

הרב חיים יצחק קארב
הרב חיים יצחק קָארב (קוֹרב; ה'תרל"ב, 1872 - ג' בסיוון ה'תשי"ז, 2 ביוני 1957) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי, רבן של ערים שונות בליטא ובאוקראינה, רב בהארלם, חבר "אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה", וראש ישיבת "בית מדרש לתורה" (אנ') בשיקגו.
ביוגרפיה

נולד בפילטן שבקורלנד לחיה ולרב שאול קָארב, שהיה למדן ור"מ. בילדותו למד אצל אביו, ואחר כך בישיבת טלז. נסמך לרבנות בידי רבי אליעזר גורדון רבה של טלז וראש הישיבה בה. נישא ללאה מרים בתם של דבורה והרב משה יצחק ראבין שכיהן כמו"צ בפוניבז', לאחר פטירת חמיו כיהן שש שנים במקומו כמו"צ והתיידד עם רבי יעקב יצחק רבינוביץ, ידידות שנמשכה שנים בהתכתבות בדברי תורה. התמנה לכהן כרב העיר פלאנגה, וכיהן בה שש שנים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה כיהן כאב"ד בעיר פאבלגראד שבאוקראינה. לאחר המלחמה התמנה כרב בזאגר ישן בפלך קובנה וכיהן בה ארבע שנים. על שם רבנותו זו כונה "הרב מזאגר". בראשית חודש טבת ה'תרפ"ו הוצע הרב קארב בידי הרב אברהם דובער כהנא שפירא מקובנה, לרב אברהם יצחק הכהן קוק, כמועמד לראשות ישיבת מרכז הרב במקומו של ראש הישיבה הרב אברהם אהרן בורשטיין מטבריג שנפטר לפני חנוכה באותה שנה. ההצעה לא באה לידי מימוש.
בשנת ה'תרפ"ז היגר לארצות הברית, עם בואו מונה כרב בית המדרש הגדול בהארלם, ובהמשך אותה שנה כרב קהילת "הבימה" בניו יורק. בהיותו בהארלם הדפיס את הכרך הראשון של ספרו "נתיבות חיים" העוסק בעניינים שונים בסוגיות התלמוד הבבלי ובדברי הרמב"ם, הספר התקבל בקהל הלמדני בארצות הברית ובליטא. בתרפ"ח התמנה כראש הישיבה "בית מדרש לתורה" בשיקגו.
בשואה איבד את בנו הבכור הרב שלמה קארב שכיהן כמו"צ בבית הדין בקובנה ואת אשתו מנוחה וילדיהם, בתו פייגה ובעלה לוי קויפמן ובתם נהרגו אף הם. עם הגיע בשורות האיוב מאירופה, שקעה לאה קארב ביגון על מות ילדיה, היא לא התאוששה ונפטרה בה' בטבת ה'תש"ז.
לאחר 20 שנה בראשות בית המדרש לתורה, הוא נישא בשנית לייטל בת הרב יהודה קרויס, עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
בגין ספריו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית מקורית, לשנת תשי"ג-תשי"ד.
הוא נפטר בג' בסיוון ה'תשי"ז, 2 ביוני 1957, ונקבר בהלוויה מרובת משתתפים נכבדים בהר המנוחות לצד רבי איסר זלמן מלצר.
אוסף כתביו וארכיונו האישי נמצא בספרייה הלאומית בירושלים.
משפחתו

בתו, הבלשנית חנה-אנה קארב, נישאה בשנת תרצ"ה לרב מנחם מנדל גודמן, תלמידו של אביה בבית מדרש לתורה בשיקגו, שהתמנה מאוחר יותר כרב באוקלהומה סיטי. בתו יהודית נישאה לרב אברהם אהרן שצקס, בנו של רבי משה שצקס, שלאחר פטירת אביו כיהן תחתיו כראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
לקריאה נוספת

הרב ש"י זווין, נתיבות חיים, סקירה על הספר ועל מחברו, בתוך: סופרים וספרים, חלק ב', תל אביב תשי"ט, עמ' 369–374.
הערות שוליים

↑  חלק מהתכתובת נדפס בספרו של הרב רבינוביץ "דברי יצחק".
↑  בן ציון שפירא (עורך), אגרות לראי"ה, ירושלים תש"ן, איגרת ר', עמ' שז.
↑  שמריה גרשוני, "עד אשר אמצא מקום במשכנות לאביר יעקב": רבי שמעון שקופ זצ"ל וכהונת ראש ישיבת 'מרכז הרב' - מסורות ועובדות, המעיין, תשרי תש"ע, עמ' 90.
↑  שמואל מילר (עורך), חדשות רבניות, אפריון, שנה ד', ניו יורק-סייני ה'תרפ"ז. עמ' 122, באתר היברובוקס.
↑  שמואל מילר (עורך), חדשות רבניות, אפריון, שנה ד', ניו יורק-סייני ה'תרפ"ז. עמ' 177, באתר היברובוקס.
↑  ראו למשל: הרב אלעזר מאיר פרייל, שו"ת המאור ח"א, ירושלים תרפ"ט, סי' מ"ו.
↑  ראו למשל: רבי נחום ברוך גינצבורג, מקור ברוך: ח"א, קיידן תרפ"ח, סי' כ"ו; ח"ב, קיידן תרצ"א, סי' ל"ט. חידושי רבי שמעון שקאפ, ח"ד סי' ט'. והתכתבות על ספרו עם רבי אלחנן וסרמן, בספר הזיכרון "אבן ציון", ירושלים תשמ"ז, עמ' תמג ואילך.
↑  פרס הרב קוק יחולק הערב, מעריב, 2 בספטמבר 1954
↑  חולקו פרסי הרב קוק, דבר, 3 בספטמבר 1954
↑  הרב חיים יצחק קארב זצ"ל, הפרדס, שנה לא, תשי"ז, גיליון י', באתר היברובוקס.
↑  ארכיון אוסף חיים יצחק קורב., בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 233938798   WorldCat (עם VIAF): 233938798
אלימי

מיקומים משוערים של האלימאים ושכניהם, ה סיקאני והסיקלי, בסיציליה בסביבות המאה ה-11 לפני הספירה (לפני בואם של הפיניקים והיוונים).
האלימי (בלטינית: Elymī) היו עם שבטי קדום שאכלס את החלק המערבי של סיציליה בתקופת הברונזה ובתקופה הקלאסית (יוון ורומא).
מוצא

לפי ההיסטוריון היווני תוקידידס (המאה ה-5 לפנה"ס), האלימי היו פליטים שהגיעו מטרויה ההרוסה. במקום טענה זו, לפי הלאניקוס איש לסבוס (המאה ה-5 לפנה"ס), הם הגיעו לסיציליה מאיטליה, לאחר שגורשו על ידי האנוטרי. יתרה מכך, לפי דבריו, האלימי היו התורמים גם להיווצרות הסיקלי.
כיום התזה למוצא נוטה לכיוון העמים האיטליים כמוצא האלימי והיא המוסמכת ביותר, בתמיכת מחקרים לשוניים. האלימית היא שפה שזמן רב חיפשו לה זיקה אחרת בעבר, אכן יש לייחס למשפחה הלשונית ההודו-אירופית; המסורת העתיקה שלפיה הגיעו האלימי מטרויה - כך התיאוריה של עם אנטולי - מאוששת על ידי נתונים לשוניים וארכאולוגיים; אולם הדעות הסמכותיות ביותר רואות באלימית שפה דומה פחות או יותר ללטינית הקלאסית.
ההיסטוריון היווני פיליסטוס (המאה ה-4 לפנה"ס) מתייחס לנוכחות של עם ממוצא ליגורי, על אף שאינו מזהה אותה עם האלימי. בתקופה המודרנית, היסטוריונים כמו היינריך ניסן וקרל יוליוס בלוך חקרו את האפשרויות למוצא ליגורי בעקבות ההתייחסויות האפיגרפיות והטופונימיות הרבות, שעדיין נמצאו בערים לֵריצ'י, סֶגֶסְטָה ואֶנְטֶלָה.
מלבד סיפורים מיתולוגיים, מעט ידוע על זהותם ותרבותם של האלימאי. לא ניתן להבחין ביניהם משכניהם הסיקאני בתיעוד הארכאולוגי של תקופת הברזל הקדומה (בערך 1100–700 לפנה"ס). לאחר מכן נראה שהם אימצו היבטים רבים של התרבות המתיישבים היוונים של סיציליה, הקימו את המקדש בסג'סטה והשתמשו באלפבית היווני כדי לכתוב את שפתם. עד כה, אף אחד לא הצליח לפענח את השפה האלימית.
היסטוריה

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים. (14 באוקטובר 2024)
האלימי שמרו על יחסי ידידות (ובריתות) עם קרתגו, אך נקלעו לעימות תכוף עם המושבות היווניות שהתפשטו למערב סיציליה, במיוחד Selinunte (סלינוס). סכסוכי גבולות עם Selinunte פרצו למלחמה גלויה במספר הזדמנויות לאחר 580 לפני הספירה. הם ביקשו ליצור ברית תחילה עם אתונה נגד Selinunte, מה שעורר את מסע המלחמה האתונאי לסיציליה ההרסני של 415–413 לפני הספירה. בעקבות כישלון זה עודדו האלימי את הקרתגים לתקוף את סלינוס בשנת 409 לפני הספירה והצליחו להשיג את השמדת יריביהם.
עם זאת, הם פנו נגד קרתגו במהלך המלחמה הפונית הראשונה (264–241 לפנה"ס) והתחברו לרפובליקה הרומית. האלימי קיבלו מעמד מיוחס תחת השלטון הרומי והיו פטורים ממיסים. נאמר כי הדבר היה מתוך הכרה בטענת האלימי למוצא טרויאני, אשר נתפסה כמי שהפכה אותם לבני דודים של העם הרומי, שגם טען כי הם צאצאי הטרויאנים. נראה שהאלימי נעלמו ברובם מהעין תחת השלטון הרומי וככל הנראה נטמעו באוכלוסייה הסיציליאנית הכללית.
אזורי התיישבות

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת קישורים חיצוניים והערות שוליים. (14 באוקטובר 2024)
האלימי חלקו את מערב סיציליה עם הסיקאני, הפיניקים ומאוחר יותר היוונים. שלוש הערים החשובות ביותר שלהם היו סג'סטה, המרכז הפוליטי; אריקס, מרכז דתי; ואנטלה. ערים אחרות היו Elima, Halyciae (המכונה אליסיה במקורות איטלקיים מודרניים), Iaitas, Hypana וטראפני.
לקריאה נוספת

ג'וליה פאלקו: אלימוי. בתוך: Der Neue Pauly (DNP) vol. 3, מצלר, שטוטגרט 1997,מסת"ב 3-476-01473-8, Sp. 1003.
סימונה מרצ'סיני: "השפה האלימית"' באולגה טריבולאטו (עורך): שפה ומגע לשוני בסיציליה העתיקה. הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2012:95–114.
ביבליוגרפיה

Cohen-Skalli, Aude (2011). "Le témoignage de Diodore de Sicile sur deux cités élymes: Ségeste et Éryx (VIe et Ve siècles av. J.-C.)" [The evidence of Diodorus of Sicily on two Elymian cities: Segesta and Eryx (6th and 5th century BC)]. Dialogues d'histoire ancienne. Supplément n° 6: Diodore d’Agyrion et l’histoire de la Sicile: 137–153. doi:10.3406/dha.2011.3571.
ראו גם

איטליה הקדם-רומית
עמים קדומים של איטליה
מונטה פוליצו
הערות שוליים

1 2  "Gli Elimi: storia e archeologia di Segesta, Erice, Entella". www.arkeomania.com. נבדק ב-2021-12-26.
↑  Aloni, Antonio; Ornaghi, Massimiliano (2011). Tra panellenismo e tradizioni locali: nuovi contributi (באיטלקית). Claudio Meliadò. ISBN 978-88-8268-029-9.
↑  "Elimo". lila.sns.it (באיטלקית). נבדק ב-2021-12-26.
1 2 3  "ELIMI in "Enciclopedia Italiana"". www.treccani.it (באיטלקית). נבדק ב-2021-12-26.
↑  Tribulato, Olga (2015). "Interferenza grafemica ed interferenza linguistica nella Sicilia antica" (PDF). Università Ca' Foscari Venezia, Italia.
↑  Braccesi, Lorenzo (1993). Hesperìa: studi sulla grecità di occidente (באיטלקית). L'ERMA di BRETSCHNEIDER. ISBN 978-88-7062-809-8.
המקדש האלימי בסג'סטה, סיציליה.
מפה של שטח משוער של היישוב האלימי, המציגה ערים מרכזיות.
ויין בות'

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בפברואר 1921 אמריקן פורק, ארצות הברית 
 פטירה:  10 באוקטובר 2005 (בגיל 84) שיקגו, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת בריגהם יאנג 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו 
 פרסים והוקרה:  פרס גורדון ג. לאינג (1981)  מלגת גוגנהיים 
 אתר רשמי
 
ויין קלייסון בות'  (באנגלית: Wayne C. Booth;‏ 22 בפברואר 1921 – 10 באוקטובר 2005) היה חוקר ספרות ונרטולוג אמריקני, המשתייך לאסכולת שיקגו בחקר הספרות. בות' ידוע בעיקר בשל ספרו רב ההשפעה The Rhetoric of Fiction משנת 1961, שבו המציא את מושג המחבר המובלע, והציע גישה חדשה להתבונן במושג מספר בספרות.
בות' נולד בפורק שביוטה להורים מורמונים. הוא למד באוניברסיטת ברמינגהם יאנג ובאוניברסיטת שיקגו, שם גם קיבל תואר דוקטור, ב-1950. לימד במכללת הרווארד ובמכללת ארלהאם לפני שחזר לאוניברסיטת שיקגו ב. ב-1962 הוא נעשה פרופסור לאנגלית, וב-1982 כיהן כנשיא אגודת השפה המודרנית.
בשנת 1988 הוציא את The Company We Keep.
בית הספר התיכון הארווי מילק

| --- | --- |
סמליל בית הספר

בית הספר התיכון הארווי מילק
 LGBTQ+ association
 על שם:  הארווי מילק 
 תקופת הפעילות:  1985–הווה (כ־39 שנים)
 מייסדים:  אמרי הטריק ודמיאן מרטין
 שכבות לימוד:  י' - י"ב
 מספר כיתות:  8
 בעלי תפקידים
 באחריות:  מחלקת החינוך של עיריית ניו יורק
 תלמידים
 :  110 תלמידים
 מיקום
 מיקום:  ארצות הברית רח' אסטור פלייס 2-10 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°43′48″N 73°59′34″W﻿ / ﻿40.7301°N 73.9927°W﻿ / 40.7301; -73.9927
 https://www.hmhsnyc.org
 he
 
בית הספר התיכון הארווי מילק (באנגלית: Harvey Milk High School) הוא בית ספר על-יסודי ציבורי באיסט וילג' בעיר ניו יורק המיועד בעיקר לצעירים הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים, כמו גם לאלו שאינם בטוחים בזהותם המינית; עם זאת, בית הספר אינו מדיר תלמידים סטרייטים. בית הספר נקרא על שם הארווי מילק, לשעבר חבר במועצת העירייה של סן פרנסיסקו, ההומוסקסואל הגלוי הראשון במדינת קליפורניה אשר התמודד ונבחר למשרה ציבורית בבחירות כלליות.
אודות

בתחילה, בית הספר נוהל על ידי מכון הטריק-מרטין (באנגלית: Hetrick-Martin Institute, בראשי תיבות: HMI), ארגון ללא כוונת רווח המעניק תמיכה חברתית לבני נוער בסיכון, בפרט לאלו שאינם הטרוסקסואלים. מאז שהפך לבית ספר ציבורי מוסמך לחלוטין בשנת 2002, בית הספר מנוהל על ידי מחלקת החינוך של עיריית ניו יורק, בנפרד מ-HMI. בית הספר והמלכ"ר עדיין חולקים מקום באותו בניין, כאשר הטריק-מרטין מספק את רוב התוכניות האמנותיות והתרבותיות של בית הספר.
בית הספר הוקם בשנת 1985 כתוכנית קטנה, עם שני חדרים וקצת יותר מתריסר תלמידים, על ידי HMI בשיתוף המרכז לחינוך לקריירה במחלקה החינוך של עיריית ניו יורק. מחלקת החינוך מנהלת את בית הספר ואחראית לרישום וקבלה. המוסד הוקם כבית ספר אלטרנטיבי, עבור בני נוער שמתקשים או שלא מסוגלים ללמוד בבתי הספר שבאזור מגוריהם, אם בשל איומים, אלימות או הטרדות.
בית הספר זכה לחשיפה ציבורית רחבה בשנת 2002, כאשר מועצת החינוך אישרה העברת תקציב של 3.2 מיליון דולר לבית הספר, כאחת ההחלטות האחרונות שהתקבלו בטרם בית הספר הפך לבית ספר ציבורי. התקציב איפשר לשפץ את בניין בית הספר. הביקוש לבית הספר גבר, וההרשמה קפצה מ-50 ל-100 תלמידים. בשנת 2003, מנהל בית הספר ויליאם זלצמן אמר שזה יהיה "מאתגר מבחינה אקדמית". מייקל לונג, יו"ר המפלגה השמרנית של מדינת ניו יורק, מתח ביקורת, ושאל: "האם יש דרך אחרת ללמד הומוסקסואלים? האם יש מתמטיקה הומוסקסואלית? זה לא בסדר ... אין סיבה לטפל בילדים אלה בנפרד". לעומתו, התומכים טענו כי בית הספר הזה הוא פתרון פרגמטי, תוך מתן דרך אלטרנטיבית להשגת תעודת בגרות עבור תלמידים שאינם מסוגלים להצליח בבית ספר תיכון כללי בגלל אי-סובלנות. לא כל הטיעונים נגד בית הספר הגיעו מכיוון אחד של המפה הפוליטית. ראש העיר העצמאי מייקל בלומברג תמך בשיפוץ בית הספר, בזמן שרובן דיאז, סנאטור בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית, התנגד לו.
בשנת 2004 עבר בית הספר הרחבה, ל-1,600 מ"ר, ועלייה לשמונה כיתות לימוד ו-110 תלמידים.
ראו גם

יום הארווי מילק
הערות שוליים

↑  "Harvey Milk High School". New York City Department of Education. נבדק ב-2011-03-28.
1 2  "First public gay high school to open in NYC". CNN. 29 ביולי 2003. אורכב מ-המקור ב-12 בספטמבר 2005. נבדק ב-2007-02-26. {{cite news}}:  (עזרה)