stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט סדול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בפברואר 1906 לטביה 
 נהרג:  10 במרץ 1945 (בגיל 39) לייפאיה, אוסטלנד 
 מדינה:  לטביה 
 מקצוע:  מתאגרף, שייט, שרת 
 בן או בת זוג:  Johanna Sedule 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (2 בדצמבר 1981) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  רוברט סדול
 
רוברט סדול (בלטבית: Roberts Seduls;‏ 1906, לייפאיה, לטביה – 1945, לייפאיה) היה חסיד אומות העולם.
הצלת יהודים בתקופת השואה

רוברט סדול היה ימאי ומתאגרף. הוא היה שרת בבניין בלייפאיה וידידו של היהודי דוד זיבצון (Zivcon), מדיירי הבניין.
לייפאיה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית בשבוע הראשון של מבצע ברברוסה ורוב יהודיה, למעלה מ-7,000 נפש, נרצחו. עם הקמת גטו בעיר, ביולי 1942, נכלא זיבצון בגטו עם 850 יהודי לייפאיה שנותרו בחיים לאחר רצח רוב יהודי העיר. באוקטובר 1943, ערב חיסול גטו לייפאיה, ברח זיבצון מהגטו והגיע עם שלושה יהודים נוספים לביתו של סדול. סדול הסתיר אותם במרתף הבניין ושם הסתתרו במשך כשנה וחצי.
עם הזמן הצטרפו אל ארבעת המסתתרים עוד שבעה יהודים. כדי לכלכל אותם היה סדול מוסר להם עבודות תיקון שקיבל, בתחומים שונים - היו בהם צורף, מכונאי וזיבצון שהיה חשמלאי - והם היו מבצעים את העבודות. סדול היה מוסר את המוצרים המתוקנים לבעליהם, מקבל תשלום ובכסף שקיבל היה קונה מזון ליהודים המסתתרים. בין המסתתרים היו אישה שבעלה נרצח ובתה בת השלוש. כשהצטרפה הילדה למסתתרים, חשש סדול שהיא תחשוף אותם ולכן ארגן לה מקלט אצל אוטיליה שימלפפנינג (Otilija Schimelpfening), תושבת העיר ואלמנה ממוצא גרמני. סדול וידא שהילדה מטופלת היטב, צילם את הילדה והביא תמונות שלה לאמה כדי לעודד אותה.
ב-10 במרץ 1945, חודשיים לפני שחרור לייפאיה על ידי הצבא האדום, נהרג סדול בהפצצה רוסית. אשתו יוהנה טיפלה במסתתרים עד השחרור.
הנצחה

ב-1981 העניק יד ושם לסדול ולרעייתו יוהנה את התואר חסידי אומות העולם.
הסכם יפן–קוריאה (1910)

| --- | --- |

 חותמים:  טראוצ'י מסטאקה, Lee Wan-Yong 
 תאריך יצירה:  22 באוגוסט 1910 
 שפות:  קוריאנית, יפנית 
 
הסכם יפן–קוריאה (ידוע גם כהסכם הסיפוח יפן–קוריאה) נחתם בין האימפריה היפנית והאימפריה הקוריאנית ב-22 באוגוסט 1910. בהסכם, יפן סיפחה באופן רשמי את קוריאה. ההסכם נחתם אחרי החתימה על הסכם בין המדינות ב-1905 (בו הפכה קוריאה למדינת חסות יפנית) וההסכם מ-1907 (בו נשללה מקוריאה הסמכות לנהל את ענייניה הפנימיים).
היפנים העריכו שהקוריאנים ייטמעו בקלות בתרבות היפנית.
ב-1965 בהסכם בין קוריאה הדרומית ליפן, הוסכם שההסכם הזה "כבר בטל ומבוטל.".
ההסכם

ההסכם הוצג לציבור ב-29 באוגוסט 1910, אז החלה באופן רשמי תקופת הכיבוש היפני בקוריאה. בהסכם היו שמונה סעיפים, והוא נפתח עם הסעיף: "הוד מעלתו קיסר קוריאה מסיר באופן מוחלט וקבוע את כל זכויות הריבונות של קוריאה כולה לידי הוד מעלתו קיסר יפן."
קוג'ונג, קיסר קוריאה, כינה מאוחר יותר את האמנה "ניוגיאק" (늑약 勒約, אמנה כפויה). מונח זה, המשמש במקום "ג'ויאק" (조약 條約, אמנה), מרמז על כך שהקוריאנים אולצו לקבל את האמנה על ידי היפנים. מונחים כמו "קיונגסול גוקצ'י" (경술국치 庚戌國恥, השפלה לאומית של שנת קיונגסול) ו"גוקצ'י-איל" (국치일 國恥日, יום ההשפלה הלאומית) משמשים גם הם בקוריאה כדי להתייחס לשנה ולתאריך ההכרזה על האמנה.
בריטניה הסכימה לסיפוח קוריאה על ידי יפן עוד טרם ההסכם, באמצעות הקשר הבריטי עם יפן הקיסרית דרך הברית האנגלו-יפנית של 1902 ו-1905; גם ארצות הברית אישרה את הסיפוח, לפי הסכם טאפט–קאטסורה.
הסיפוח

האימפריה היפנית כבר אישרה את הסיפוח בישיבת הקבינט שנערכה ב-6 ביולי 1909. לאחר מכן, נותר רק למזער את תופעות הלוואי ולהשיג צידוק בינלאומי. ממשלת יפן הקיסרית הכינה תרחיש ל"עתירת מיזוג" עבור שיגמארו סוגיאמה, יועץ של האילג'ינהו הקוריאני. לפני כן, סונג ביונג-ג'ון ביקר באימפריה היפנית בפברואר 1909 וניהל משא ומתן עבור המדינה. איטו הירובומי, מושל קוריאה, דחק ב"מיזוג", אך כאשר העבודה התעכבה עקב תוכנית הכוחות המזוינים הקיסריים היפניים, הוא נסע ישירות לאימפריה היפנית וניהל משא ומתן על "מיזוג" מול ראש ממשלת יפן הקיסרית, קצורה טארו, וחברים אחרים בצ'ויה הקיסרית היפנית.
אם הקבינט של סונג ביונג-ג'ון יוקם, לא רק שקיימת סכנה של תגמול, אלא גם יה וואן-יונג, שחשש שתפקידו העיקרי בסיפוח יילקח ממנו, אמר: "גם אם הקבינט הנוכחי יקרוס, קבינט יותר פרו–יפני לא יוכל לקום", ודיווח מרצונו למשרד הכלכלה והידע שהדבר אפשרי.
בבימוי תרחיש כזה, האימפריה היפנית החליטה בהדרגה שתאריך ה"סיפוח" מבשיל, וקידמה את שיגמארו להגיש "עתירת הצטרפות" באמצעות לי יונג-גו וסונג ביונג-ג'ון.
חוקיות ההסכם

חוקיות האמנה הועמדה מאוחר יותר במחלוקת על ידי ממשלת קוריאה הגולה, כמו גם על ידי ממשלת דרום קוריאה. בעוד שהאמנה אושרה על ידי חותם הלאומי של האימפריה הקוריאנית, הקיסר סאנג'ונג הקוריאני סירב לחתום על האמנה כנדרש על פי החוק במדינה. האמנה נחתמה במקום זאת על ידי ראש ממשלת קוריאה, יה וואן-יונג, ועל ידי הגנרל-תושב הרוזן טראווצ'י מסאטאקה מיפן.
סוגיה זו גרמה לקושי ניכר במשא ומתן להקמת יחסים דיפלומטיים בסיסיים בין יפן לדרום קוריאה בשנת 1965. ממשלת דרום קוריאה טענה כי אמנת הסיפוח בטלה מעיקרה בעת החתימה, טענה שנדחתה על ידי ממשלת יפן. פשרה הושגה בסעיף II של האמנה ליחסים בסיסיים משנת 1965: "מאושר בזאת שכל האמנות או ההסכמים שנכרתו בין האימפריה היפנית לאימפריה הקוריאנית ב-22 באוגוסט 1910 או לפני כן, בטלים ומבוטלים"."
ועידת חוקיות ההסכם

בינואר, אפריל ונובמבר 2001, נערך באוניברסיטת הרווארד כנס אקדמי בנושא חוקיות סיפוח קוריאה על ידי יפן בין השנים 1910 ל-1945 תחת הכותרת "בחינה מחודשת של סיפוח קוריאה על ידי יפן מנקודות מבט היסטוריות ומשפט בינלאומי" בתמיכת קרן קוריאה. חוקרי היסטוריה ומשפט בינלאומי השתתפו מדרום קוריאה, צפון קוריאה, יפן, ארצות הברית, בריטניה, גרמניה וקנדה.
אנתוני קארטי, פרופסור באוניברסיטת דרבי, הצהיר כי "במהלך שיא האימפריאליזם, קשה למצוא משפט בינלאומי מספיק כדי לקבוע את החוקיות/אי-החוקיות של אמנה מסוימת". על פי Asian Yearbook of International Law, בספרו על משפט בינלאומי, "קארטי מעדיף לראות את היחסים בין יפן לקוריאה באותה תקופה בהתייחס למציאות הקהילה הבינלאומית שנשלטה על ידי מעצמות מערביות, במקום לראות זאת במונחים של דיני אמנות כפי שטוענים חוקרים קוריאנים".
התוצאה עיקרית של כנס זה היא שהטענה הקוריאנית לפיה הסיפוח היה בלתי חוקי נדחתה על ידי החוקרים המערביים המשתתפים, כמו גם על ידי אחרים המתמחים במשפט הבין-לאומי.
אקטיביזם

ב-28 באוגוסט 2007, בנוגע ליפוי הכוח הכללי של סאנג'ונג, דיווח העיתון הקוריאני דונג-א אילבו כי קיסרי קוריאה לא חתמו במסמכים רשמיים בשמותיהם האמיתיים, באופן מסורתי, אך הקיסר הקוריאני נאלץ על ידי יפן לפעול לפי מנהג חדש לחתום בשמו האמיתי, שמקורו בחצי הכדור המערבי. צוין כי חתימתו של סאנג'ונג עשויה להיות חובה.
ב-23 ביוני 2010, 75 חברי קונגרס דרום קוריאנים הציעו את ביטולו החוקי של הסכם הסיפוח יפן-קוריאה לראש הממשלה נאוטו קאן.
ב-6 ביולי 2010, קבוצות נוצריות פרוגרסיביות קוריאניות ויפניות התכנסו בסניף YMCA הקוריאני בטוקיו והכריזו במשותף כי הסכם הסיפוח יפן-קוריאה אינו מוצדק.
ב-28 ביולי 2010, כ-1,000 אינטלקטואלים בקוריאה וביפן פרסמו הצהרה משותפת לפיה הסכם הסיפוח יפן-קוריאה מעולם לא היה תקף מלכתחילה.
הערות שוליים

↑  Caprio, Mark (2009). Japanese Assimilation Policies in Colonial Korea, 1910–1945. University of Washington Press. pp. 82–83. ISBN 978-0295990408.
↑  ‏Japan's International Relations: Politics, Economics, and Security, p. 491. "It is confirmed that all treaties or agreements concluded between the Empire of Japan and the Empire of Korea on or before August 22, 1910 are already null and void.", באתר גוגל ספרים
↑  Kim, Chasu (17 באוקטובר 1995). "한일합방조약 원천무효". The Dong-a Ilbo. נבדק ב-16 בינואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Choi, Soyoung (29 באוגוסט 1997). "'경술국치' 이후 87년 구석구석 파고든 '왜색옷에 왜색춤'". Kyunghyang Shinmun. נבדק ב-16 בינואר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sang-woong, Kim (1995). 100 Years of Pro-Japanese Politics. Seoul: 동풍. p. 67. ISBN 978-89-86072-03-7.
↑  Tōgō, Kazuhiko (2010). Japan's Foreign Policy, 1945–2009: The Quest for a Proactive Policy. Brill. p. 159. ISBN 978-9004185012.
↑  "A Reconsideration of the Japanese Annexation of Korea, Conference at Harvard University". Korea Foundation. אורכב מ-המקור ב-28 בספטמבר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Kimura, Kan (ביוני 2002). "第3回韓国併合再検討国際会議 : 「合法・違法」を超えて" [Final Conference of "A Reconsideration of the Annexation of Korea": Transcend the "Legality / Illegality"] (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-28 ביולי 2018. נבדק ב-5 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bing Bing Jia (במרץ 2006). "Asian Yearbook of International Law, Volume 10 (2001–2002)". Chinese Journal of International Law. 5 (1): 249–250. doi:10.1093/chinesejil/jml011. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "네이버 뉴스". Naver.
↑  김 (Kim), 승욱 (Seung-uk) (23 ביוני 2010). ""한일병합 무효"..의원75명, 日총리에 건의 ("Japan–Korea Annexation Treaty Is Invalid".. Suggesting To The Japanese PM By 75 Congressmen)". Yonhap News Agency (בקוריאנית). נבדק ב-23 ביוני 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  이 (Lee), 충원 (Chung-weon) (6 ביולי 2010). "한.일 진보 기독교인 "한국 합병 부당" (Korean and Japanese Progressive Christians "Annexing Korea Was Unjustified")". Yonhap News Agency (בקוריאנית). נבדק ב-13 ביולי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  이 (Lee), 충원 (Chung-weon) (28 ביולי 2010). "韓日 지식인 1천명 "한국강제병합 원천무효" (1000 Korean and Japanese Scholars "Japan–Korea Annexation Treaty Is Originally Invalid")". Yonhap News Agency (בקוריאנית). נבדק ב-2 באוגוסט 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLK: KSH2006003281
ואלריס שבאלה

ולאריס שבאלה (בלטבית: Valērijs Šabala; נולד ב־12 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן לטבי המשחק בעמדת החלוץ בחויניצ'נקה חויניצה.
קריירת מועדונים

שבאלה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דאוגבה ריגה. ב-15 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 8-0 נגד ונטספילס. בתום עונת 2009 ירדה דאוגבה לליגה השנייה והוא חתם באולימפס JFK. ב-23 באפריל 2010 ובכך הפך לכדורגלן הצעיר ביותר שמבקיע במשחק בליגה אירופית כלשהי כאשר הוא רק בן 15 ו-193 ימים, שיא שנשבר אחרי 4 שנים.
בפברואר 2011 חתם בסקונטו ריגה. בעונת הבכורה שלו התקשה שבאלה לקבל דקות משחק וסיים את העונה עם 22 הופעות ו-2 משחקים, אבל למרות זאת הוא זכה תואר "השחקן הצעיר של השנה בלטביה" וגרר התעניינות מצד מועדונים מהליגות הבכירות באירופה. בינואר 2012 התאמן עם דינמו קייב אבל בסופו של שוחרר. ב-30 ביוני 2012 שבאלה הבקיע את השלושער הראשון בקריירה. את עונת 2012 סיים עם 11 שערים ובמקום ה-5 בטבלת כובשי השערים של הליגה. ב-18 ביולי 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 1-2 נגד סלובן ליברץ במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
ב-29 בינואר 2014 חתם ל-4.5 שנים בקלאב ברוז' הבלגית. לאחר החתימה נשאר בסקונטו כשחקן מושאל עד 1 ביולי 2014. ב-22 באוגוסט 2014 הושאל שוב הפעם לאנורתוסיס פמגוסטה הקפריסאית. בינואר 2015 הושאל לבאומיט ייאבלונס.
בינואר 2021, חתם בוויטורול קונסטנצה מליגת העל הרומנית, אך ב-30 במרץ חתם בבלחטוב מליגת העל הפולנית.
ב-18 ביולי 2021, שבאלה חתם בלייפאיה.
קריירה בינלאומית

שבאלה משחק כיום גם בנבחרת הצעירה של לטביה וגם בנבחרת הבוגרת. ב-24 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד קטאר. כעבור 4 ימים הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 3-3 נגד טורקיה.
תארים

הגביע הלטבי: 2011/2012
הליגה הבלטית: 2010/2011
הגביע הבלטי: 2014
השחקן הצעיר של העונה בליגת העל הלטבית: 2011, 2012
חלוץ העונה בליגת העל הלטבית: 2013
פורט אייזיק

| --- | --- |

 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  721
 קואורדינטות:  50°35′37″N 4°49′52″W﻿ / ﻿50.5935°N 4.8312°W﻿ / 50.5935; -4.8312 
 http://www.portisaac-online.co.uk/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אנגליה מוגדלת) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי פורט אייזיק(למפת אנגליה רגילה) לונדון ברמינגהאם לידס ברדפורד מנצ'סטר ליברפול בריסטול לסטר פורטסמות' פלימות' ניוקאסל סקוטלנד צרפת ויילס צ. אירלנד  איר. תעלת למאנש הים הצפוני  הים האירי פורט אייזיק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מבט על נמל עיירת פורט אייזיק, קורנוול, אנגליה
שעת בוקר מוקדמת בנמל הדייגים של פורט אייזיק (אוקטובר 2017)
פורט אייזיק (באנגלית: Port Isaac) הוא כפר דייגים לחופו של האוקיינוס האטלנטי, בקורנוול, אנגליה. המזח של העיירה נבנה במהלך שלטונו של הנרי השמיני. הבתים אשר מסביב מתחם הכפר נבנו במהלך המאה השמונה עשרה ובמהלך המאה התשע עשרה. מאז פריחתו של המקום נקשרה הצמיחה לדיג ולהעברות משא של תושבי העיירה. בפורט אייזיק ישנה תחנת הצלה אשר נבנתה בשנת 1869 עם שתי ספינות הצלה הנקראות "ריצ'רד" ו"שרה". בית הסירות הישן שימש עד לאחרונה כבית הדואר.
לתושבי העיירה יש קבוצה מקומית של זמרי שאנטי ימיים הנקראים "חברי הדייגים" (Fisherman's Friends), השרים באופן קבוע בימי הקיץ על גדות הנמל החל מהשעה שמונה בערב.
מסלולי טיול מומלצים בכפר:
שביל הליכה מפורט אייזיק ל-Port Gaverne.
סיורים בגלריות המקומיות ובחנויות אמנויות מלאכה.
טיולי סירות או מסע דיג מן הנמל במהלך עונת הקיץ.
ביקור בחופים הסמוכים Polzeath ו-Daymer Bay.
שיטוט בסמטאות הצרות של הכפר, ברחובות מרוצפים בבתי הדייג מהמאה ה -18, אשר רובם רשומים רשמית כבעלי חשיבות אדריכלית או היסטורית.
היסטוריה כאתר צילומים

לפורט אייזיק יש היסטוריה כאתר צילומים לסדרות וסרטים ידועים, כגון איש חלום הבלהות (The Nightmare Man), פולדארק, אוסקר ולוסינדה (Oscar and Lucinda), להציל את גרייס (Saving Grace), וסדרת הדרמה קומית דוק מרטין.
הערות שוליים

↑  Visit Cornwall, Port Isaac
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 1cb54808-d67d-4c67-9926-44ac0f7e3361
אהרון בוגוליובוב

ארונס אהרון גרשביץ' בוגוליובוב (בלטבית: Ārons Bogoļubovs, ברוסית: Арон Гершевич Боголюбов; ‏ נולד ב-30 בדצמבר 1938) הוא ג'ודוקא יהודי-לטבי, שהתחרה עבור ברית המועצות. זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 1964) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (1963 ו-1964). הוא 3 פעמים אלוף ברית המועצות בסמבו (1958, 1963 ו-1964).
ביוגרפיה

בוגוליובוב נולד בלנינגרד. הוא אחיין של המשורר יוסף אטקין (אנ'). הוא החל להתאמן בסמבו בשנת 1952 בהדרכתו של וסילייב והתאמן בקבוצת דינמו ריגה.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1958 זכה בוגוליובוב לראשונה במדליית זהב בסמבו. הוא החמיץ את אליפות אירופה הראשונה שנערכה בשנת 1962 בשל מחלה.
ביוגרפיה > אלוף אירופה

באליפות אירופה שנערכה בשנת 1963 זכה לראשונה במדליית זהב ושנה לאחר מכן הגן על תוארו.
ביוגרפיה > מדליית ארד אולימפית

באולימפיאדת טוקיו (1964) נערכו לראשונה תחרויות ג'ודו במשחקים האולימפיים בהן זכה בוגוליובוב במדליית ארד.
בוגוליובוב פרש מספורט תחרותי בשנת 1966 והחל לאמן. הוא אימן בלנינגרד ובאותה העת אימן את ולדימיר פוטין, לימים נשיא רוסיה.
משנת 1995 מתגורר בוגוליובוב בהמבורג, גרמניה.
הערות שוליים

↑  רק בשנת 1973 נערכה לראשונה אליפות ברית המועצות בג'ודו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000319692
אינטוריסט

| --- | --- |

מלון אינטוריסט בזפוריז'יה
 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1929–הווה (כ־95 שנים)
 חברת אם:  סיסטמה 
 מיקום המטה:  מוסקבה, רוסיה
 ענפי תעשייה:  תיירות וקבלת פנים
 עובדים:  4,005 
  
 www.intourist.com
 
אינטוריסט (ברוסית: Интурист, קיצור של иностранный турист, תייר זר) היא חברת תיירות, שהמטה שלה נמצא במוסקבה.
החברה הייתה בבעלות של 50.1% על ידי קבוצת תומאס קוק עד שזו קרסה בספטמבר 2019. בנובמבר 2019 רכשה "אנקס תיירות" את חלקה של קבוצת תומאס קוק.
בעידן הסובייטי

אינטוריסט הייתה סוכנות הנסיעות הרשמית של ברית המועצות. היא נוסדה ב-1929. אינטוריסט הייתה אחראית על ניהול רוב הגישה לתיירים אל ברית המועצות ובתוכה. במשך חלק ניכר מההיסטוריה של 81 שנה, חברת אינטוריסט מנתה את קציני הק.ג.ב בין עובדיה. זו היה הדרך היחידה לזרים לבקר בברית המועצות, שם הם נשלחו למלונות אפורים גדולים, עם חדרים מוארים עמומים וסדינים לא מתאימים.
בשנת 1933 אהרון שיינמן החל לעבוד בשביל אינטוריסט בלונדון ומילא את מיקומו של המנהל מ-1937 עד 1939. כאשר שוחרר מתפקידו הוא סירב לחזור למוסקבה, וקיבל אזרחות בריטית באותה שנה.
לאחר ההפרטה

החברה הופרטה ב-1992. ב-2011 אינטוריסט הקימה יוזמה משותפת עם קבוצת תומאס קוק כאשר 50.1% ממניות אינטוריסט היו שייכות לה. העסקה בסך 45 מיליון דולר העניקה לתומאס קוק 50.1 אחוז משני שלישים של החברה שהיו בבעלות JSFC סיסטמה, קונצרן הנפט והטלקום של המיליארדר הרוסי ולדימיר אווטושנקוב שרשום בלונדון, ושליש בבעלות ממשלת העיר מוסקבה. העסקה העניקה לתומאס קוק דריסת רגל בשוק הצומח עבור משפחות רוסיות המחפשות חופשות בטורקיה, מצרים ומדינות נוספות בעלות אקלים חם.
ב-15 בנובמבר 2019, נסת קוקר, יושב ראש של חברת התיירות הטורקית אנקס טורס, קנה את מניות החברה מקבוצת תומאס קוק.
ראו גם

סוכנות התיירות הפדרלית
הערות שוליים

↑  "Aaron Lwowitch SCHEINMAN, aliases SHEIMANN, CHEINMAN: Russian/British. A revolutionary". The National Archives. נבדק ב-26 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mark Wembridge and Roger Blitz, Stalin-era tour operator comes in from the cold, FINACIAL TIMES, ‏25-11-2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000070995 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה ובנושא חברות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אוטובוס של אינטוריסט ב-1985
אוטובוסים של אינטוריסט בכיכר הארמון, לנינגרד, 1980
ויליאם ג'נינגס ברייאן

ויליאם ג'נינגס ברייאן (באנגלית: William Jennings Bryan;‏ 19 במרץ 1860 – 26 ביולי 1925) היה פוליטיקאי אמריקאי. הוא היה מנהיג האגף הליברלי של המפלגה הדמוקרטית, והתמודד מטעמה במירוץ לנשיאות ארצות הברית שלוש פעמים (ב-1896, 1900 ו-1908). הוא ייצג את מדינת נברסקה בקונגרס של ארצות הברית ושירת בתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא וודרו וילסון בשנים 1913–1916.
ברייאן השתייך לזרם הפרסביטריאניזם בנצרות והיה נוצרי אדוק, תומך בדמוקרטיה עממית, יריב של תומכי תקן הזהב, הבנקים ותאגידי מסילות הרכבת, מנהיג תנועת הכסף החופשי, פעיל שלום, תומך בחוק היובש, ומתנגד לדרוויניזם מסיבות דתיות. באמצעות קולו העמוק וסיוריו ברחבי המדינה, הוא נודע בתור אחד מהנואמים המבריקים ביותר של אותה תקופה. בשל אמונתו בטובם ובצדקתם של האנשים הפשוטים, הוא כונה "פשוט העם הגדול".
בבחירות הצמודות של 1896 ו-1900 הוא נוצח בידי ויליאם מקינלי, אולם שמר על שליטה במפלגה הדמוקרטית. כשהוא נואם מעל 500 נאומים ב-1896, ברייאן ביסס את המנהג של מועמדים לנשיאות לנאום ברחבי המדינה, בתקופה שבה מועמדים אחרים נשארו בביתם. בשלוש התמודדויותיו לנשיאות, הוא קידם את מדיניות הכסף החופשי ב-1896, התנגדות לאימפריאליזם ב-1900 וחיסול מונופולים ב-1908, כשהוא קורא לדמוקרטים להילחם נגד התאגידים והבנקים ולאמץ את הרפובליקניזם. הנשיא וילסון מינה אותו להיות מזכיר המדינה ב-1913, אולם מדיניותו של וילסון כלפי גרמניה לאחר הטבעת ה"לוסיטניה" ב-1915 גרמה לו להתפטר במחאה. ב-1920 הוא היה מבין התומכים הגדולים ביותר של התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית, ותקף את הדרוויניזם ואת תורת האבולוציה, במיוחד במשפט הקופים ב-1925. חמישה ימים לאחר שזכה במשפט, ברייאן מת בשנתו.
רקע וקריירה מוקדמת

ויליאם ג'נינגס ברייאן נולד באילינוי, לסילאס לייארד ברייאן ולמריה אליזבת' ג'נינגס ברייאן. אמו של ברייאן הייתה ממוצא אנגלי. אמו הצטרפה לכנסייה הבפטיסטית, כך שברייאן נכח בכנסייה המתודיסטית בבקרי ראשון ובכנסייה הבפטיסטית בצהריים. בגיל 14, הצטרף לפרסביטריאניזם. אביו, סילאס, היה ממוצא סקוטי-אירי, והיה מתומכי הגישה הדמוקרטית של אנדרו ג'קסון. סילאס נבחר לסנאט של אילינוי, אולם ב-1860 לא הצליח להיבחר שוב.
עד לגיל 10, ברייאן חונך בביתו, ומצא בתנ"ך תמיכה בהתנגדות להימורים ולאלכוהול. ב-1874, נשלח לג'קסונוויל כדי ללמוד. לאחר סיום לימודיו, למד משפטים בשיקגו. לקראת סיום התואר שלו, פגש את מרי אליזבת' ביירד, איתה התחתן ב-1884. לאחר שנהיה עורך דין, עבר ללינקולן, נברסקה. ב-1890, לאחר ניצחון הדמוקרטים בבחירות לקונגרס, נבחר לקונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית, ונבחר לכהונה נוספת ב-1892. ב-1894, ניסה לרוץ לסנאט, אולם הפסיד.
בחירות ראשונות ב-1896

לברייאן היה כישרון בנאום. בעקבות נאומים ופגישות שערך, נוסדה ליגת הכסף הלאומית. מטרתה של הליגה הייתה להצמיד את הדולר גם למתכת הכסף, על מנת לאפשר הדפסה של יותר דולרים. באותה תקופה, חוואים רבים תמכו בהעלאת כמות הכסף על מנת שיוכלו לקבל מחירים גבוהים יותר עבור התוצרת שלהם, בניגוד לבנקאים שפחדו מאינפלציה. תומכי הכסף החופשי הצליחו להשתלט על כמה סניפים מקומיים של המפלגה הדמוקרטית.
השאלה המרכזית הייתה נושא הצמדת המטבע למתכת, שהייתה נושא חשוב מאז 1873. תומכי הכסף החופשי רצו לאפשר המרת זהב וכסף בשיעור של 16 ל-1, כנהוג לפני 1873, כדי לגרום לאינפלציה שתעלה את כמות הכסף ותקל על אנשים לשלם את חובותיהם. מתנגדי ההליך טענו שהוא יפגע ביציבות המטבע ובסחר הבינלאומי.
ברייאן עצמו לא התעניין בתחילה בעניין, והדמוקרטים המובילים דחו את הרעיון. אולם לאחר היבחרו לקונגרס, הוא התחיל להיות מהתומכים הבולטים בעניין.
כשהנשיא גרובר קליבלנד נכנס לתפקידו, הכלכלה הייתה בצרות. הממשלה קנתה מטבעות כסף ונייר בזהב, שהלך ואזל. מחירי המניות צללו ומיתון התחיל. קליבלנד התנגד לרכישת הכסף, וברייאן תמך בה. התמיכה של קליבלנד בתקן הזהב גרמה לניתוק ממפלגתו שלו, בעיקר לאחר ששלח את הצבא לפזר שביתות. בחירות אמצע הקדנציה ב-1894 היו קשות לדמוקרטים, ואפילו הדרום, שתמך בעיקר בהם, בחר בפופוליסטים.
הפופוליסטים הציעו חזרה לתקן דו-מתכתי, ודרשו את רכישת הכסף. החקלאים וכורי הכסף בדרום ובמערב תמכו בכך, ואילו הבנקאים מהמזרח התנגדו לכך.
בחירות ראשונות ב-1896 > הוועידה הדמוקרטית ונאום צלב הזהב

לאחר שחגג את יום הולדתו ה-35, ובכך הגיע לגיל המינימלי עבור מועמד לנשיאות, ברייאן התחיל ליצור בריתות פוליטיות עם תומכי הכסף החופשי כדי להפוך למועמד הדמוקרטי. ברייאן התפשר עם מנהיגים פופוליסטיים כדי למנוע מהמפלגה הפופוליסטית להציב נגדו מועמד. מסע הבחירות שלו לקראת הוועידה היה ללא יחסי ציבור מיוחדים, מלבד נאומיו, עליהם התחיל לגבות תשלום. לא היה לו תקציב בחירות, הוא היה אלמוני, ללא ניסיון ציבורי ושנוא בידי ממשל קליבלנד. בנוסף, הוא בא מנברסקה, מדינה קטנה שמעולם לא תמכה בדמוקרטים. הוועידות המקומיות תמכו בנושא הכסף החופשי ושלחו את תומכי הנושא לוועידה בשיקגו. הצירים מצפון-מזרח המדינה תמכו בזהב. לאחר שהרפובליקנים תמכו בוויליאם מקינלי, הרפובליקנים תומכי הכסף נטשו אותו ותמכו בברייאן.
אף מועמד לא נראה כמועמד מוביל במהלך הוועידה. הנשיא קליבלנד איבד שליטה במפלגה. המשלחת מנברסקה תמכה בברייאן, שהחל להשמיע את קולו. עד עתה שמר על פרופיל נמוך, אולם כעת היה חיוני לאחד מאחוריו את תומכי הכסף החופשי, שרובם היו חדשים בוועידה.
ביומיים הראשונים נאמו בעיקר תומכי הכסף החופשי. ברייאן הלך אל הוועדה שהחליטה על המצע לקראת הבחירות והשפיע עליה לתמוך בהצמדת הדולר לכסף. תומכי תקן הזהב התנגדו, ודרשו מצע שתמך בתקן הזהב.
בבוקר ה-9 ביולי, החל העימות בנוגע למצע. נאומים של תומכי הכסף החופשי לא היו גדולים מדי, שכן הם הציגו את העניין כעניין מקומי ולא לאומי. תומכי הזהב נאמו נאומים בזכות תקן הזהב, ואז ברייאן עלה לנאום. ברייאן הכריז שנושא הכסף החופשי קשור לרווחת האדם. עם כל משפט שסיים, הקהל הריע. הוא טען שאנשי העסקים משתמשים בטיעונים שגויים, ושהעובדים הם אנשי עסקים כמו הבוסים. ברייאן טען שאינו מהפכן, כיוון שהעם יעצור את העריצות, והילל את אנדרו ג'קסון שלחם בבעלי ההון. לטענתו, על המפלגה היה לבחור בין עזרה לבעלי ההון או עזרה להמונים, שהיו הבסיס למפלגה. בסיום הנאום, הכריז ברייאן שבשם הפועלים, על המפלגה להגיד לתומכי תקן הזהב:
"אתם לא תשפילו את מצחה של העבודה בכתר קוצים זה, אתם לא תצלבו את האנושות על צלב של זהב".
לאחר מכן פרש את ידיו לצדדים, והוועידה השתתקה כשחזר למקומו.
מיד לאחר מכן, התחילה התפרעות, כשהצירים הרימו את בריאן על כתפיהם ברחבי האולם. הצירים קראו לבחור בו מיד, אולם ברייאן העדיף לחכות ולראות אם התמיכה בו תימשך. המפלגה אישרה את התמיכה בכסף החופשי ויצאה להפסקה. למחרת היום, ברייאן נשאר במלון ודרש לאפשר חופש הצבעה לצירים. המדינות הדרומיות תמכו בו והעניקו לו 135 קולות בסיבוב הראשון. מועמד שתמך בתקן הזהב הגיע למקום הראשון בסיבובים הראשונים, עד שברייאן לקח את ההובלה בסיבוב הרביעי, כשהמשלחת מאילינוי עברה לתמוך בו. בסיבוב החמישי, מדינות אחרות תמכו בו והוא זכה במועמדות. לסגנו נבחר ארתור סוול, פעיל מפלגתי מהמזרח שתמך בכסף חופשי. הוא היה עשיר ויכול היה לממן את מסע הבחירות. תומכי תקן הזהב סירבו להצביע.
בחירות ראשונות ב-1896 > מסע הבחירות

דמוקרטי הבורבון, האגף הפרו עסקי של המפלגה שתמך בנשיא גרובר קליבלנד, נוצחו, והצירים הכפריים ותומכי הכסף החופשי תמכו בברייאן, שנהיה המועמד הצעיר ביותר שהיה מועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם מפלגה גדולה: הוא היה בן 36, מבוגר בשנה אחת מהגיל המינימלי שנדרש מאדם כדי להיות הנשיא. דמוקרטי הבורבון הקימו מפלגה עצמאית והעמידו נגד ברייאן את ג'ון פלמר. הממסד הדמוקרטי דחה את ברייאן, וכינה אותו סוציאליסט פנאט ודמגוג. העיתונות הדמוקרטית לא תמכה בו. הדרום, לעומת זאת, תמך בו, וכך גם המערב.
תומכי מקינלי האמינו שנושא מכסי המגן הוא החשוב. בשלושת השבועות מאז היבחרו ועד להיבחרו של ברייאן, מקינלי נאם אך ורק על מכסי מגן ודחה את האפשרות שברייאן יהיה המועמד. הרפובליקנים היו בטוחים שיהיה להם קל לנצח אותו. אולם היבחרו של ברייאן גרמה להתלהבות גדולה. העם האמריקני תמך בהצמדת הדולר לכסף, יותר ממכסי המגן של מקינלי. הרפובליקנים היו בחופש והיו שקועים בשאננות. לאחר שהפופוליסטים תמכו בברייאן, הכרזתו שיערוך סיור נאומים בכל רחבי המדינה, ותמיכה ברעיונות הכסף החופשי במעוזים רפובליקניים, מקינלי החליט לפעול.
הפופוליסטים ידעו שהרפובליקנים לעולם לא יתמכו בכסף החופשי, וחששו מניצחונו של ברייאן. הם נאלצו לבחור בין תמיכה בברייאן ואיבוד זהותם, לבין עצמאות בבחירות ופילוג הקולות. תמיכת המפלגה בברייאן חיסלה את המפלגה. בניסיון לשמור על עצמאות, בחרו הפופוליסטים בתומאס ווטסון כמועמד לתפקיד סגן הנשיא, בתקווה שברייאן ינטוש את סוול. התמיכה מצד הפופוליסטים גרמה לחשש מקיצוניותו של ברייאן, ולחשש מחוסר יציבות לאחר ניצחונו של ברייאן. גם רפובליקנים שתמכו בכסף תמכו בברייאן.