שמעון אגרנט
ביוגרפיה > נשיא בית המשפט העליון > בג"ץ שליט (מי הוא יהודי)

בשנת 1968 עתר בנימין שליט, יהודי שנישא ללא-יהודייה, לבג"ץ, וביקש לרשום את ילדיו במרשם האוכלוסין כשייכים ללאום היהודי, וכאתאיסטים בסעיף הדת. לטענתו של שליט, מבחינה לאומית ילדיו הם יהודים, שכן הוא עצמו נולד לאם יהודייה ואינו בן דת אחרת, ואילו אשתו אמנם לא התגיירה, אך גם אינה שייכת לשום קהילה דתית. בג"ץ דן בהרכב מורחב של 9 שופטים, שהיה יוצא דופן באותה התקופה. אגרנט עצמו הרהר בפרשה משך זמן רב, ולימים הגדיר אותה בתור אחד התיקים שהיה לו הכי קשה להגיע להכרעה בהם. גם חברי המותב היו מפוצלים בדעותיהם, בין המתנגדים החריפים לעתירה לתומכיה בלב ולשון.
אגרנט בסופו של יום קרא לאיפוק משפטי, הסיק שהנושא המוצג לפניהם, הנוגע בשאלת מי הוא יהודי, על השלכותיה החברתיות, מדיניות ופוליטיות, היא מעבר לעניין של הכרעה משפטית, והמליץ להימנע מהכרעה בנושא ולהעביר את הפרשה לאחריותן של הממשלה והכנסת. חברי המותב הסכימו שעדיף להימנע מהכרעה משפטית תקדימית. אגרנט דן בעניין עם היועץ המשפטי לממשלה, מאיר שמגר, הסביר לו שהבעיה אינה משפטית כי אם אידאולוגית, שפתרונה חייב להיות פרגמטי בדמות הסרת משבצת ה"לאום" מתעודת הזהות. חברי הממשלה התנגדו לפתרון המוצע, ושמגר עצמו הפציר באגרנט שבית המשפט ישמור על משבצות ה"דת" וה"לאום" כמות שהן. בסופו של יום הוכרע התיק 5 שופטים בעד מול 4 שופטים נגד, כאשר אגרנט במיעוט המתנגד, וילדיו של שליט נרשמו כיהודים בסעיף הדת. האירוע יוצא הדופן לא שימש תקדים לימים, שכן הממשלה, בלחץ סיעת המפד"ל, מיהרה לקדם חקיקה בעניין ובני משפחת שליט הם המקרה היחיד של בני אם לא-יהודייה שנרשמו כיהודים מלידה.
בפני השופטים עמדה ההכרעה בין המבחן הסובייקטיבי, לפיו כל אדם יוכל לומר לפקיד הרישום את זהותו הלאומית לפי רצונו החופשי, לבין המבחן האובייקטיבי, שעל בסיסו יקבע פקיד הרישום את מקומו של העומד בפניו בסעיף הלאום על בסיס בחינה מסודרת, שעיקריה יושבים בהלכה היהודית. השופטים כהן וזילברג, שעמדו על שתי קצוות המתרס, הגיעו לכדי ויכוחים קולניים בדיונים על הפרשה, וההכרעה ניתנה כמעט שנתיים לאחר הגשת העתירה בידי שליט. אגרנט התייחס להיות העם היהודי קבוצה דתית-לאומית אחידה, וגם היה מודע לכך שהשמירה על עקרונות ההלכה היא משתנה מרכזי שבזכותו שמר העם היהודי על ייחודו לאורך שנות הגולה. הוא ראה באיסור על נישואי תערובת בהלכה הוכחה ליחסי גומלין בין אתיות לדת בהיסטוריה של עם ישראל. במקביל התייחס לקשר בין העם היהודי בארצו לבין יהדות התפוצות. אותה העת רוב יהדות ארצות הברית עדיין שמרה על קשרי משפחה ועל ההגדרה על בסיס היסוד ההלכתי של אם-יהודייה או אם שעברה גיור, ואגרנט ייחס גם לכך חשיבות בפסק הדין. במהלך הדיון, שהוביל לשיח ציבורי ער גם מחוץ לכותלי בית המשפט, הגיע לכדי פולמוס מול דוד בן-גוריון, שהתנגד להסרת סעיף ה"לאום" מתעודת הזהות והתעקש בדבר חשיבותו לשמירה על הקשר בין העם בישראל לתפוצות.
בהגיעו להכרעה בפסק הדין, שאל אגרנט האם יש לשמר את ההלכה "עד כדי להוות ערך מתמיד, המחייב כלפי ההווה", או שמא בית המשפט צריך להכיר "כי החברה היהודית בישראל היא, ביסודה, חברה חילונית-דינמית, אשר מוסד הדת אינו ממלא בה תפקיד כולל או מכריע." הייתה זאת הכרעה שלעניות דעתו של אגרנט כלל לא היה צריך להיות בית המשפט המכריע בעניינה. הביוגרפית פנינה להב כותבת כי לאור כל האמור לעיל הגיע "אגרנט למסקנה כי לא יוכל להעדיף אחת מן הגישות. הוא מצא כי הגדרת היהודי אינה צריכה להיות עניין לרשויות המדינה. רק החברה, בבוא הזמן, תוכל לפתור את הבעיה. גישתו של אגרנט ליהדות הייתה חפה מפנטיות חילונית או דתית. הוא לא ראה באורתודוקסיה גורם שימנע מן היהודים את פירות הקדמה ולא עץ חיים למחזיקים בה. גישתו הייתה מורכבת וינקה מתרבות מהגרים האמריקאית, כפי שספג אותה בבית הוריו, גישה שראתה בדת מרכיב חיובי אך פרטי בחיי הקהילה."
ההצדקה שהעניק אגרנט להחלטתו להימנע מהרעה נגעה, כך כתב בפסק הדין, לתאוריית "תורת ההליך המשפטי" (Process Juriprudence). גישה אמריקאית במוצאה שראתה בתכלית המשפט לקדם לעבר קדמת הבמה עקרונות משפטיים וחוקתיים עבור מקבלי החלטות. הגישה נגעה באיפוק משפטי ובהתפתחות הדרגתית לאורך הזמן, ולפיה לא היה זה הכרח שהשופטים הם אלו שיכריעו בנושאים, אלא רק יקדמו אותם לקראת הכרעה, שבסופו של דבר תהיה מנת חלקו של הציבור הרחב, הפוליטיקאים ואחרים. הגישה תאמה לעמדתו ודעתו של אגרנט, שמלכתחילה אל לשאלת מי הוא יהודי לבוא לכדי הכרעה בין כותלי בית המשפט. על הגישה למד אגרנט ממשפטנים צעירים שהשתלמו באוניברסיטת הרווארד, ביניהם אהרן ברק ויצחק זמיר. בפסק הדין כתב אגרנט בעד הריסון והאיפוק המשפטי: ”אם מתעוררת בפניו בעיה של השקפת עולם, אשר לגביה הדעות של בני הציבור הנאור הן חלוקות עד היסוד ורובצת ביניהן תהום עמוקה... כי אז מוטב שהשופט ירסן את עצמו מלהביע את דעתו הפרטית על אותה בעיה, ובלבד שקיים בפניו מוצא שיפוטי, שאינו מצריכו לעשות כן.”