היסטוריה צבאית של ברית המועצות
הפריסה הצבאית של הכוחות הסובייטיים > המלחמה הקרה

עם תום מלחמת העולם השנייה מנה הצבא האדום 10 עד 13 מיליון חיילים. במהלך המלחמה ומיד עם סיומה, היה הצבא האדום הכוח הצבאי רב העוצמה ביותר בעולם. מיד לאחר כניעת גרמניה הופחת מספר זה ל-5 מיליון חיילים. מהלך זה לא נבע בהכרח מהצורך להקטין את הצבא, אלא יותר להפוך אותו לצבא נייד ומודרני. במסגרת מדיניות זו הוכנס ב-1951 לשימוש רובה הסער AK-47 (הקלשניקוב) שייצורו החל ארבע שנים קודם לכן כשיפור של תת-מקלע שהיווה עבור חיל הרגלים הסובייטי כלי נשק קצר טווח בעל אמינות גבוהה. הכנסתו לשירות ב-1967 של ה-BMP-1 היוותה גם היא מהלך חשוב שבמסגרתו צוידו כוחות היבשה בנגמ"ש הלחימה הראשון בעולם. שיפורים אלו עמדו במרכז פעילותו של הצבא הסובייטי במהלך המלחמה הקרה.
כוחות הצבא האדום סייעו לרפובליקה השנייה של מזרח טורקסטן במהלך המרידה שהתחוללה שם ב-1944.
בשנים 1946 – 1948 הייתה מונגוליה מעורבת בסכסוך גבולות עם סין במה שנקרא "תקרית פיי טא שאן". כוחות סובייטים ומונגולים ניסו לכבוש שטחים סינים ובתגובה נשלח רגימנט של סינים מוסלמים על ידי ממשלת סין לתקוף את עמדות המונגולים והסובייטים.
רבות מיחידות הצבא האדום שלקחו חלק בשחרור ארצות מזרח אירופה מעול הכיבוש הנאצי נותרו בהן גם לאחר כניעת גרמניה ב-1945. סטלין עשה שימוש בכיבוש צבאי זה כדי להקים מדינות לוויין שיהוו אזור חיץ בין גרמניה לבין ברית המועצות. עד מהרה הייתה לסובייטים השפעה פוליטית וכלכלית עצומה באזור וברית המועצות סייעה למפלגות הקומוניסטיות המקומיות לעלות לשלטון. ב-1948 היו כבר לשבע מדינות אירופאיות ממשלות קומוניסטיות.
במצב דברים זה החלה המלחמה הקרה כהתפתחות של העימות בין סטלין לבין נשיא ארצות הברית, הארי טרומן בנוגע לעתידה של מזרח אירופה במהלך ועידת פוטסדאם ב-1945.
טרומן האשים את סטלין בהפרת ההסכם שנחתם בועידת יאלטה. כשמזרח אירופה נמצאת תחת כיבוש סובייטי, ניצבה ברית המועצות מול ניסיונו של טרומן לעצור את ההתפשטות הקומוניסטית וב-1955 ייסדה ברית המועצות את ברית ורשה כמשקל נגד לברית נאט"ו.
כוחות הצבא הקונבנציונליים המשיכו להוות גורם משפיע כאשר פלשה ברית המועצות להונגריה ב-1956 ולצ'כוסולובקיה ב-1968 כדי לדכא את השאיפות הדמוקרטיות של אומות אלו ולשמור אותן בתחום ההשפעה הסובייטית. ברית המועצות ומדינות המערב בהנהגת ארצות הברית עמדו בכמה מצבים של מבוי סתום מדיני שאיימו להפוך לעימותים ישירים, כמו הסגר על ברלין ב-1948 – 1949 ומשבר הטילים בקובה ב-1962, בו דחפו ה"ניצים" משני צדי המתרס את יריביהם למצב של סף מלחמה בצעדי מדיניות של עברי פי פחת. גישה זו מותנה עקב החששות מפני עימות גרעיני והשאיפה של המתונים לדטאנט.
תחת מנהיגותו של חרושצ'וב שוקמו לבסוף יחסיה של ברית המועצות עם הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו לאחר פירוק הקומינפורם ב-1956. החלטה זו גרמה לקרע נוסף בין ברית המועצות לבין הרפובליקה העממית של סין, שהייתה מדינה קומוניסטית שכנה שחשה שהסובייטים מפנים כלפיה את הגב במסגרת המאבק הפונדמנטליסטי העולמי המרקסיסטי-לניניסטי לניצחון הקומוניזם.
הפיצול הסיני-סובייטי אירע ב-1967, כאשר המשמרות האדומים צרו על שגרירות ברית המועצות בבייג'ינג. עימותים נוספים בין שתי המדינות אירעו סביב לסכסוכי גבול ב-1969.
המתחים בין הכוחות הפוליטיים במוסקבה ובבייג'ינג השפיעו רבות על הפוליטיקה האסיאתית במהלך שנות השישים והשבעים והמיקרוקוסמוס של הפיצול הסיני-סובייטי צץ כאשר וייטנאם, שנתמכה על ידי ברית המועצות, פלשה ב-1978 לקמבודיה שבשליטת פול פוט שנתמך על ידי סין. הסובייטים הבטיחו את נאמנותן של וייטנאם ושל לאוס באמצעות מערכה אגרסיבית פוליטית וכלכלית ובאמצעות סיוע צבאי למדינות אלו, טקטיקה דומה לתחרות של ברית המועצות מול ארצות הברית על השליטה על המדינות החדשות באפריקה ובמזרח התיכון. מכירות נשק נרחבות הפכו כלי נשק כמו רובי הקשלניקוב וטנקי ה-T-55 כסמלים של המלחמות שהתנהלו באותה תקופה בין ישראל לבין מדינות ערב.
צעד משמעותי נוסף הייתה ההכרזה ב-1968 על דוקטרינת ברז'נייב, שבאופן רשמי הצדיקה את זכותה של ברית המועצות להתערב בענייניהם הפנימיים של מדינות אחרות לצורך הבטחת המשטרים הסוציאליסטיים שלהן מפני התנגדות של כוחות קפיטליסטים. בדוקטרינה זו נעשה שימוש להצדקת הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979. באפגניסטן נתקלו כוחות הצבא הסובייטי בהתנגדות עזה של אפגנים שנתמכו על ידי ה-CIA. הלחימה בהתנגדות שנסמכה על לוחמת גרילה ועל לוחמה אסימטרית, גרמה למכונת המלחמה הסובייטית להיכשל בהשגת ניצחונות החלטיים ועד מהרה התפתחה כל המערכה באפגניסטן ללוחמה באדמת בוץ טובענית בדומה למצב שאתו התמודדו כוחותיה של ארצות הברית עשור קודם לכן במלחמת וייטנאם. לאחר עשור של לחימה שעלתה במחיר משוער של 20 מיליארד דולר ו-15,000 אבדות בנפש, נכנע גורבצ'וב לדעת הקהל ובראשית 1989 הורה על הוצאת הכוחות הסובייטים מאפגניסטן.