stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האסכולה הקלאסית והנאו-קלאסית

האסכולה הקלאסית היא תאוריה בקרימינולוגיה שמקורותיה בקרב ההוגים מתקופת ההשכלה במאה ה-18. האסכולה עוסקת בעיקר בתגובה יעילה לעבריינות ולפשע באמצעות ענישה מרתיעה אך מידתית. עקרונות הגישה הקלאסית קשורים אופן הדוק להופעת המדינה הריבונית ולרעיון האמנה החברתית והם עיצבו את מערכת המשפט הפלילי המודרנית. ניתן לאפיין חמישה עקרונות מרכזיים: בחירה חופשית, אחריות מוסרית, הגנה על חירויות הפרט, יצירת מנגנון אכיפה רציונלי ויעיל וענישה שוויונית ומידתית.
האסכולה גורסת שהאדם יצור רציונלי ומסוגל בכל מקרה לשקול היטב את מעשיו, לכן הוא נושא באחריות מוסרית לתוצאות מעשיו. האדם, כסובייקט רציונלי ותבוני, פועל במטרה למקסם רווח אישי, בהתאם לשיקולי תועלת ולחישוב הרווח או ההפסד הצפויים מההחלטה לנהוג בדרך זו או אחרת. לפי גישה זו, התנהגות עבריינית נתפסת כאחת ממגוון ההתנהגויות שבני אדם שוקלים כדרכי פעולה אפשריות ולעיתים בוחרים לנקוט בה. מאחר שהתנהגותו של האדם היא תוצר של בחירה מודעת וחופשית, הרי שהוא נושא באחריות מוסרית על בחירותיו. הבחירה לא לציית לחוק משקפת פגם מוסרי כפול: היא פוגעת באמנה החברתית ומייצרת, בדרך כלל, גם פגיעה, כאב וסבל עבור הזולת.
מהרעיון של אחריות מוסרית של הסובייקט על בחירותיו נובעת ההצדקה לתגובה עונשית מצד המדינה, שמטרתה לגמול לאדם על מעשיו ולהרתיע אותו ואחרים מפני המשך התנהגות עבריינית. כדי להבטיח הן הגנה ראויה על חירויות הפרט והן ענישה יעילה, שוויונית ומידתית על הריבון לשמור על עקרון החוקיות: כלומר, לפרסם מראש את ספר החוקים ואת העבירות והעונשים שבסמכות בתי המשפט להטיל על עוברי החוק. החוקים והעונשים יפורסמו ברבים וכך בני האדם ידעו מראש מהם, וכל אדם יידע מראש מה צפוי לו אם יעבור על החוק, ויירתע מלעבור עבירות.
עיקרון מהותי ובסיסי נוסף הוא שהענישה צריכה להיות פעולה שוויונית ומידתית, תוך התנגדות לענישה שיש בה רכיבים אישיים, נקמניים ומשתלחים. הענישה הפלילית צריכה להלום את חומרת העבירה ולהיות מוגבלת למידה המינימלית הנדרשת כדי להשיג את התכלית ההרתעתית. כמו כן, על העונש להיות שוויוני ואחיד, כלומר להיקבע ביחס לעבירה תוך התעלמות ממעמדו וממאפייניו האישיותיים או החברתיים של עובר החוק.
התאוריה הקלאסית מיוצגת על ידי כמה תאורטיקנים. בין היתר, על ידי צ'זארה בקאריה, תאורטיקן איטלקי. בספרו "על פשעים ועל עונשים" (1764) הציע רפורמה כוללת למשפט ולהליכים הפליליים, המבוססת בעיקר על אמות המידה הבאות: הענישה איננה נקמה אלא כלי הגנה על החברה; על ההליכים הפליליים להיות שיטתיים; העונשים צריכים להיות בהתאם לחומרת העבירה ולא מופרזים; יש לשים קץ למעצרי שווא, למשפטים חשאיים, להפקעת רכושם של המורשעים ולמעשים שרירותיים מסוג זה; יש לבטל את עונש המוות ולהפסיק להשתמש בעינויים. בקאריה הדגיש את חשיבות ההרתעה הכללית, אשר לשיטתו תושג באמצעות הרחבת האכיפה וודאות הענישה.
השפעת האסכולה הקלאסית והתפתחות מאוחרת

עיקרים רבים מתקופת ההשכלה הוטמעו במסמכים המכוננים של המשטרים הליברל־דמוקרטיים שנוסדו במהלך המאה ה־18 ואף עוגנו כבסיס של המשפט הפלילי המודרני, בין היתר במושגים בסיסיים כמו עקרון החוקיות, הליך הוגן ועקרון האשמה. עם זאת, כבר בתחילת המאה ה־19 החלו תאורטיקנים וחוקרים מתחום הקרימינולוגיה לפקפק בחלק מהרעיונות העומדים ביסוד האסכולה הקלאסית, בין היתר נוכח ממצאים מחקריים שערעור חלק מתפיסות היסוד שלה.
ביקורת על האסכולה הקלאסית

תאוריה זו לא נתנה הסבר למגוון הגורמים לעבריינות ולפשיעה אשר אינם נובעים מבחירה חופשית ומשיקולים רציונליים כגון התנהגות עבריינית של אנשים עם מוגבלות נפשית או שכלית, התמכרות והעבריינות שסובבת אותה, ועבריינות אקספרסיבית. החל מהמאה ה-19 וככל שנאספו נתונים שיטתיים על תופעת העבריינות, התרחבו סימני השאלה לגבי הדעה שעוברי חוק בוחרים כיצד להתנהג באופן מושכל, המנותק מנסיבות אישיות וחברתיות. הפער הגדול ביותר בהשתתפות בפשיעה הוא בין גברים ונשים, ובמיוחד ככל שמדובר בפשיעה חמורה ומתמשכת שרובה המכריע נעשה על ידי גברים. דוגמה נוספת היא חלקם של גברים צעירים מאוכלוסיות עניות וממיעוטים אתניים בין עוברי החוק, העולה באופן משמעותי על חלקם באוכלוסייה. בארצות הברית נהוג להציג בהקשר זה נתונים העוסקים בייצוג יתר של שחורים והיספנים, ובישראל על הבדלים בין יהודים וערבים.
קושי נוסף הנוגע להנחת בדבר הרציונליות של הסובייקט הפועל התגלה במחקרים מתחום הפסיכולוגיה והכלכלה. מסדרה ארוכה של מחקרים שערכו חוקרים כמו עמוס טברסקי, דניאל כהנמן ודן אריאלי עולה שהחלטות רבות של הפרט מושפעות מהטיות בשיקול הדעת, שנובעות פעמים רבות מהאופן בו מוצגים הנתונים, התנסות אישית אקראית או מבני חשיבה סטראוטיפיים.
גם הרעיון שניתן לגבש חוק רציונלי שיתווה מערכת של תמריצים שליליים (עונשים), אשר יאפשרו להפחית את רמות העבריינות והפשיעה לא הצליח לעמוד במבחן המציאות.
הערות שוליים

↑  לרנאו חגית, עבריינות ואכיפת חוק, חיפה: פרדס, 2016, עמ' 20 - 22
↑  Bruinsma, G. J., Classical theory: The emergence of deterrence theory in the age of enlightenment., In D. S. Nagin, F. T. Cullen, & C. L. Jonson (Eds.) Deterrence, Choice, and Crime, Volume 23), Routledge, 2018, עמ' 3 - 28
↑  DeLisi, M., & Vaughn, M. G., Correlates of crime, In A. Piquero (Ed.) The Wiley Handbook of Criminological Theory, עמ' pp. 18-36
↑  רטנר, א' ופישמן, ג', ניתוח מיקרו ומאקרו של אלימות בישראל 1980 - 2007, חיפה: אוניברסיטת חיפה, 2009
↑  התמודדות משטרת ישראל עם החזקת אמצעי לחימה לא חוקיים ואירועי ירי ביישובי החברה הערבית וביישובים מעורבים ; تعامل شرطة إسرائيل مع حيازة الأسلحة غير القانونيّة وحوادث إطلاق النار في بلدات المجتمع العربيّ والبلدات المختلطة, באתר www.mevaker.gov.il
↑  Tversky, A., & Kahneman, D., Judgment under uncertainty: Heuristics and biases, Science 185
↑  לרנאו חגית, עבריינות ואכיפת חוק, חיפה: פרדס, 2016, עמ' 67 - 70
דליטה מוחמד דליטה

דְלֵיטָה מוחמד דְלֵיטָה (בערבית: دليطة محمد دليطة; נולד ב-12 במרץ 1958) הוא ראש ממשלת ג'יבוטי לשעבר  אשר כיהן בשנים 2001-2013.
למד בקהיר ובאלג'יריה. לאחר סיום לימודיו בשנת 1981 חזר דליטה לג'יבוטי. בשנת 2000 התמנה לשגריר באוגנדה. בשנת 1997 התמנה לשמש כנשיא המדינה באתיופיה.  דליטה הוא חבר מפלגת האספה העממית הפרוגרסיבית, שכיהן כראש ממשלה מ-7 במרץ 2001 עד 1 באפריל 2013. הוחלף על ידי עבד אל-קאדר כמאל מוחמד.
בשנת 2014 דיליטה מונה לשליח המיוחד של האיחוד האפריקני ללוב.
האסכולה הפיזיוקרטית

האסכולה הפיזיוקרטית (מצרפתית, Physiocratie) הייתה קבוצה של הוגים בתחום הכלכלה שסברה כי עושרן של אומות נובע בעיקרו מחקלאות. התאוריות הכלכליות של האסכולה היו פופולריות במיוחד בצרפת במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה. הפיזיוקרטים שאפו לשנות את מדיניותו של לואי החמישה עשר ששלט בצרפת בין 1715 ו-1774 כדי להפחית את הרגולציה והמיסים על החקלאות הצרפתית, כך שצרפת תוכל לחקות את בריטניה, בה שררה מדיניות לסה פר. אחד מאבות התאוריה, פרנסואה קניי היה זה שהגה את המונח המפורסם "לסה פר, לסה פסה". התאוריה הפיזיוקרטית היא ככל הנראה התאוריה הכלכלית המפותחת הראשונה שנוצרה.
עקרונות הפיזיוקרטים נוסחו לראשונה על–ידי רישאר קנטיון, בנקאי אירי שחי בצרפת במאמרו "מסה כללית על טבעו של המסחר" שפורסמה אחרי מותו בצרפתית בשנת 1755. רעיונות האסכולה פותחו מאוחר יותר למערכת שיטתית יותר גם על ידי קניי שהגה את הטבלה הכלכלית וגם על ידי גורניי .
הפיזיוקרטים סברו כי עושרה של אומה נקבע על–ידי יצירת עודף ייצור חקלאי מעבר למה שנדרש כדי להזין את האיכרים ולהמשיך לקיים את החקלאות. פעולות כלכליות אחרות נתפשו כניצול של עודף זה לצורך הפיכתו למוצרים חדשים באמצעות הזנת הפועלים העוסקים בייצור מוצרים אלו. היצרנים ועובדים לא חקלאיים נחשבו שימושיים ומועילים, אך "עקרים" במובן זה שההכנסה שלהם נובעת בסופו של דבר לא מעבודתם אלא מעודף הייצור החקלאי.
הפיזיוקרטים התנגדו בתוקף למרקנטיליזם, ששם את הדגש על סחר במוצרים בין מדינות ועל מאזני הסחר. לפיזיוקרטים הייתה מידה של תמיכה תחת המונרכיה הצרפתית וחברי האסכולה נפגשו תכופות בורסאי. אדם סמית, שביקר בצרפת כמדריכו של בנו של הרוזן מבקליי הושפע מאוד מרעיונותיהם של הפיזיוקרטים. הוא, כמו דייוויד ריקרדו וקרל מרקס אחריהם אימצו את תורת הערך של העבודה הפיזיוקרטית.
הוגים בולטים באסכולה

רישאר קנטיון
הנרי ג'ורג'
פרנסואה קניי
ז'אק קלוד מרי ונסן דה גורנה
ויקטור דה ריקטי, המרקיז ממירבו
הרוזן ממיראבו
פייר סמואל דו פונט דה נמור
ראו גם

הטבלה הכלכלית
ליברליזם קלאסי
ג'ורג'יזם
שוק חופשי
אגרריות
הערות שוליים

↑  משמעות המילה היא "שלטון הטבע" לפי צירוף המילים phýsis (טבע) ו-kràtos, כוח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546011205171  BnF: cb11953280n (data)  HDS: 026192  LCCN: sh85101672  NDL: 00575120  NKC: ph456967 
פייר סמואל דו פונט דה נמור, מאבות האסכולה הפיזיוקרטית
האחת של חיי

האחת של חיי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי קובי פרץ. הוא יצא לאור בשנת 2009 כסינגל בלבד, ורק לאחר שלוש שנים נכלל באלבום כתוב בשמיים.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי איתי זילברשטיין והופק על ידי שי ראובני. הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-30 בספטמבר 2009. נכון ליולי 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה ממיליון צפיות.
הצלחה מסחרית

ב-18 ביוני 2009 נכנס השיר למצעד הפזמונים של רשת ג' במקום השישי. ב-9 ביולי עלה למקום השלישי - המיקום הגבוה ביותר בו דורג. ב-17 בספטמבר, לאחר 12 שבועות רצופים, יצא השיר מהמצעד. במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשס"ט הגיע "האחת של חיי" למקום ה-12. הוא גם דורג במקום ה-23 במצעד השנתי של גלגלצ.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2008)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2008)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2008)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2008)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 3 |  |
|   ‏‏‏  מצעד סוף שנה (2008)> מדינה |   ‏‏‏  מצעד סוף שנה (2008)> מצעד |   ‏‏‏  מצעד סוף שנה (2008)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעד סוף שנה (2008)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | - |  |
|  ישראל | רשת ג' | 12 |  |
|  ישראל | גלגלצ | 23 |  |
הערות שוליים

↑  האחת של חיי קובי פרץ הקליפ הרשמי Kobi Peretz, יוטיוב
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 18 ביוני 2009, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 9 ביולי 2009, פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 17 בספטמבר 2009, פזמונט
↑  מצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשס"ט, פזמונט
↑  המצעד השנתי תשס"ט (2009), פזמונט
| קובי פרץ |
| --- | --- |
אלבומי אולפן: טעות של החיים • את כמו אש • בורא עולם • חי איך שבא לי • בלבלי אותו • משוגע עלייך • כל מה שיש בי • כמה אהבה • כתוב בשמיים • סה לה וי
אלבומי אוסף: חץ האהבה • המיטב
אלבומי הופעה: כמה אהבה בקיסריה • היכל נוקיה Live!
סינגלים: "בלבלי אותו" • "כמה אהבה" • "האחת של חיי" • "יחד" • "אולי" • "Je t'aime, I Love You Baby"
האליט ארגנץ'

| --- | --- |

האליט ארגנץ'
 לידה:  30 באפריל 1970 (בן 54) איסטנבול, טורקיה
 מדינה:  טורקיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מימר סינאן  Beşiktaş Atatürk Anadolu Lisesi 
 בן או בת זוג:  ברגוזאר קורל (2009–?)  Gizem Soysaldı (2007–2008) 
 פרופיל ב-IMDb
 
האליט ארגנץ' (באנגלית: Halit Ergenç; נולד ב-30 באפריל 1970) הוא שחקן טורקי.
ביוגרפיה

האליט ארגנץ' נולד בשנת 1970 באיסטנבול, הוא בנו של השחקן סאיט ארגנץ'. ארגנץ' סיים את לימודי התיכון בשנת 1989 והחל ללמוד הנדסה ימית באוניברסיטה הטכנית באיסטנבול. ארגנץ' עזב אחרי שנה ועבר ללמוד אופרה באוניברסיטת מימר סינאן ומימן את עצמו באמצעות עבודה כמפעיל מחשב ומשווק. ארגנץ' עבד זמן קצר כסולן גיבוי ורקדן עבור הזמרות אז'דה פקאן ולמאן סם.
ארגנץ' החל לשחק בתיאטרון דורמן וקיבל את תפקידו הראשי הראשון במחזמר "The King and I". הוא ביסס את עצמו בטלוויזיה עם תפקיד בסדרה "Kara Melek". הוא המשיך לעבוד בתיאטרון במחזות כגון אוויטה, Kiss Me ,Kate,‏ Tatlı Charity, ‏ Beni Seviyor ,‏ Hayalet ועוד. בעקבות השתתפותו בסדרות "Köşe Kapmaca" ו-"Böyle mi Olacaktı", הוא נסע לניו יורק ושיחק במחזמר "הרפתקאותיו של זק".
בשנת 2000 שיחק בסרטים "Hiç Yoktan Aşk" ו-"Ölümün El Yazısı", ואז בסדרות "Zerda" ,"Gofret ve Ben" ו-"Dedem". לאחר מכן, הוא הופיע במספר הצגות כגון Bugün Git Yarın Gel ,Popcorn ו-Arapsaçı. ב-2004 שיחק בסדרה "Aliye" לצד נייט איסלר וסאנם סליק.
ב-2005 ו-2006' שיחק ארגנץ' בסרטים "Babam ve Oğlum" בבימויו של סאגן אימרק, "Tramway" ו-"The Net 2.0". בתחילת 2006, הוא החל לגלם את אונור אקסל בסדרה המצליחה "Binbir Gece" ששודרה עד 2009. במהלך התקופה הזו הוא גם שיחק בסרטים "Devrim Arabaları" ו-"Acı Aşk". ארגנץ' גם גילם את מוסטפא כמאל אטאטורק בסרט "Dersimiz Atatürk". בין השנים 2011–2014, הוא שיחק בסדרה המצליחה "הסולטאן".
לאחר השתתפותו בסדרה "הסולטאן", הוא הפך למפורסם מאוד באזורים דוברי טורקית כגון באזרבייג'ן, מקדוניה, בוסניה הרצגובינה, אלבניה, בולגריה ורומניה.
חיים אישיים

הסבא והסבתא רבתא מצד אימו של ארגנץ' היו אלבניים. הוא נשוי לשחקנית ברגוזאר קורל ולהם שלושה ילדים. הוא ציין כי הוא אוהב את הסגנון של זקי דמירקובוץ ואת הרגש של פרזן אוזפטק, אבל מעדיף לעבוד בעיקר עם רהא ארדם וסגאן אימרק אותם הוא מתאר כבמאיים צעירים ומוכשרים.
הערות שוליים

↑  Halit Ergenç Relationships, Famous Fix
↑  Turkey is a success story, World Ego
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb166273975 (data)  ISNI: 0000 0000 7941 7511  LCCN: no2010074703  MusicBrainz: 92705dc1-da1b-418f-bf99-6d267867f107  VIAF: 121200630   WorldCat (עם VIAF): 121200630
הבחירות הפדרליות בגרמניה הנאצית (מרץ 1933)

הבחירות הפדרליות נערכו בגרמניה הנאצית ב-5 במרץ 1933, פחות מחודש וחצי לאחר עליית הנאצים לשלטון, ורק שישה ימים לאחר שרפת הרייכסטאג. לפני הבחירות הובילו האס אה והאס אס מסע אלימות רחב כנגד אנשי שמאל רבים, ובהם חברי המפלגה הקומוניסטית (KPD), האיגודים המקצועיים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת המרכז. אלו היו הבחירות הרב-מפלגתיות האחרונות בגרמניה המאוחדת עד בחירות 1990.
בחירות אלו היו השלישיות באותה השנה (לאחר יולי ונובמבר 1932), ולאחר מינויו של היטלר לקנצלר. בבחירות עצמן "פיקחו" ארגונים נאצים על תהליך ההצבעה. בפרוסיה 50,000 חברי ה-SS, SA וקסדת הפלדה הצטוו על ידי הרמן גרינג לפקח על ההצבעות. בחירות נוספות נערכו בנובמבר 1933.
המפלגה הנאצית קיבלה קולות רבים נוספים בהשוואה לבחירות הקודמות, וזכתה לרוב ברייכסטאג, יחד עם שותפתה הקואליציונית מפלגת העם הלאומית הגרמנית (DNVP). זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1930, שבה קואליציה שלטונית הצליחה לזכות ברוב פרלמנטרי. עם זאת, למרות טרור אלים כנגד היריבים, השיגו הנאצים רק 43.9 אחוזים מהקולות בכוחות עצמם.
אלו יהיו הבחירות האחרונות שהתקיימו בגרמניה עד לאחר מלחמת העולם השנייה. אף על פי שהחזיק באותה עת ברוב ברייכסטאג, היטלר רצה יותר. שבועיים לאחר הבחירות, הוא הצליח להעביר חוק הסמכה ב-23 במרץ בתמיכת כל המפלגות שאינן שמאלניות, מה שהעניק למעשה להיטלר סמכויות דיקטטוריות. בתוך חודשים אסרו הנאצים על פעילות כל המפלגות האחרות, והפכו את הרייכסטאג לבית מחוקקים "חותמת גומי", המורכב רק מנאצים ו"אורחים" פרו-נאצים.
הנאצים עלו לשלטון ב-30 בינואר, כאשר נשיא גרמניה פול פון הינדנבורג מינה את היטלר לקנצלר, והוביל בסופו של דבר לבחירות חדשות. היטלר פתח את מסע הבחירות שלו ביומו השני כקנצלר. הוא התחייב בנאום רדיו ארצי, להציל את האומה מפני השמאל, שאותו הגדיר כ"ניהיליסט פוליטית". בתחילת פברואר הנאצים החלו את מסע האלימות כנגד היריבים הפוטנציאליים שלהם. האס אה החל לתקוף את משרדי האיגודים המקצועיים והמפלגה הקומוניסטית (KPD), וכן את בתיהם של אנשי שמאל.
במחצית השנייה של פברואר, האלימות הורחבה גם לסוציאל-דמוקרטים. פעילים סוציאל-דמוקרטים הוכו ועיתונים התומכים במפלגה נסגרו. עשרים עיתונים של מפלגת המרכז הקתולית נסגרו אף הם באמצע באמצע פברואר. פקידי ממשל הידועים כתומכי מפלגת המרכז הודחו ממשרדיהם, והנאצים תקפו באלימות את ישיבות המפלגה בווסטפאליה. בסופו של דבר, רק המפלגה הנאצית ומפלגת העם הלאומית הגרמנית הורשו לנהל קמפיין ללא פגע.
שישה ימים לפני מועד הבחירות המתוכנן, הוצת הרייכסטאג. המעשה בוצע לכאורה על ידי הקומוניסט ההולנדי מרינוס ואן דר לובה. ההצתה פגעה במוניטין של ה-KPD ואיפשר להיטלר לשכנע את הינדנבורג להעביר את צו שריפת הרייכסטאג כצו חירום לפי סעיף 48 של חוקת ויימאר. חוק החירום הסיר חירויות אזרח רבות ואיפשר את מעצרו של ארנסט תלמאן ועוד כ-4,000 קומוניסטים.
למרות שהיטלר יכול היה לסגור לחלוטין את המפלגה הקומוניסטית, הוא בחר שלא לעשות זאת. הוא חשש מהתקוממות קומוניסטית אלימה במקרה שכזה, והוא גם האמין שהצבעה לקומוניסטים עלולה לגזול קולות מהסוציאל-דמוקרטים. במקום זאת, הוא בחר פשוט לאסור אלפי פעילים קומוניסטים. בתי המשפט והתובעים שעיינו את ה-KPD טרם 1933, הסכימו להגדיר את החברות ב-KPD כבגידה. כתוצאה מכך נאסרה פעילות המפלגה הקומוניסטית חלקית. במקביל, נמלטה הנהגת הסוציאל-דמוקרטים לפראג, וחברים רבים אחרים פעלו רק מהמחתרת.
תוצאות

| מפלגה | קולות | % | מושבים | שינוי |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המפלגה הנאצית | 17,277,180 | 43.91% | 288 | 92+ |
| המפלגה הסוציאל-דמוקרטית | 7,181,629 | 18.25% | 120 | 1- |
| המפלגה הקומוניסטית | 4,848,058 | 12.32% | 81 | 19- |
| מפלגת המרכז | 4,424,905 | 11.25% | 73 | 3+ |
| מפלגת העם הלאומית הגרמנית | 432,312 | 1.1% | 2 | 9- |
| אחרים | 5,179,247 | 13.16% | 83 | 3+ |
| בסך הכל | 39,343,331 | 100% | 647 | 63+ |
הערות שוליים

↑  Evans, Richard J. (2004). The Coming of the Third Reich. New York: Penguin Press. ISBN 1-59420-004-1.
↑  von Götz, Irene. "Violence Unleashed". Berlin.de. אורכב מ-המקור ב-18 באוגוסט 2016. נבדק ב-15 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kuntz, Dieter (2007-09-01), "Hitler and the Functioning of the Third Reich", The Routledge History of the Holocaust, Routledge, doi:10.4324/9780203837443.ch6, ISBN 978-0-203-83744-3, נבדק ב-2021-11-05
↑  Evans, Richard J. (2005). The Coming of the Third Reich (באנגלית). Penguin. ISBN 9781101042670. נבדק ב-2 בנובמבר 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
| גרמניה מערכות בחירות בגרמניה |
| --- | --- | --- |
| רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית גרמניה הנאצית | 1932 (יולי) • 1932 (נובמבר) • 1933 (מרץ) 1933 (נובמבר) • 1936 • 1938 |  |
| גרמניה המערבית גרמניה המערבית | 1969 • 1972 • 1976 • 1980 • 1983 • 1987 |  |
| גרמניה גרמניה | 1990 • 1994  • 1998 • 2002 • 2005 • 2009 • 2013 • 2017 • 2021 |  |
הבחירות הפרלמנטריות באיטליה 2013

הבחירות הכלליות באיטליה הן מערכת הבחירות לפרלמנט האיטלקי, בן 630 הצירים, שהתקיימו ב-24–25 בפברואר 2013. אלה הבחירות למושב הפרלמנט ה-17 של איטליה, לבית הנבחרים ולסנאט האיטלקי.
בבחירות זכתה המפלגה הדמוקרטית (איטליה) בהובלתו של פייר לואיג'י ברסאני ב-297 מושבים, מפלגת החירות לעם בהנהגתו של סילביו ברלוסקוני ב-98 מושבים, תנועת חמשת הכוכבים בהנהגתו של בפה גרילו זכתה ב-109 מושבים ומפלגת הבחירה האזרחית בהנהגתו של מריו מונטי ב-37 מושבים.
לאחר שברסאני נכשל בהקמת קואליציה הוטלה מלאכת הרכבתה על סגנו אנריקו לטה שהצליח במשימה ונבחר לראשות הממשלה.
רקע

עקב משבר החוב האירופי, ראש הממשלה האיטלקי סילביו ברלוסקוני התפטר מתפקידו בנובמבר 2011, בנוסף הוא התמודד מול הרשעות פליליות לרבות חשדות לקיום יחסי מין עם זונות. הוא הוחלף על ידי סנאטור טכנוקרט ושר האוצר בעבר, מריו מונטי.
בדצמבר 2012 ברלוסקוני הכריז על רצונו להתמודד לתפקיד ראש הממשלה בפעם הרביעית. מיד לאחר מכן, מפלגתו הכריזה כי מסירה תמיכתה בקבינט של מונטי והלה הכריז על התפטרותו.
בתקופת מונטי איטליה התמודדה מול העלאות מיסים וקיצוצים נרחבים בתקציב המדינה ורפורמות שנועדו לייעל את הכלכלה האיטלקית. כמו כן, האבטלה עלתה ב-2%. מונטי זכה לתמיכה מנהיגים אירופאיים כמו אנגלה מרקל וניקולא סרקוזי שהעריכו מאוד את תפקודו כרה"מ.
מועמדים

פייר לואיג'י ברסאני - המפלגה הדמוקרטית של איטליה
מריו מונטי - הבחירה האזרחית
סילביו ברלוסקוני - החירות לעם
בפה גרילו - תנועת חמשת הכוכבים
אנטוניו אינגרויה - המהפכה האזרחית
אוסקר גלאנינו - תנועת "עצרו את השפל"
האחרון

| פרק מ"חברים" |
| --- | --- |
דייוויד שווימר, ג'ניפר אניסטון, מאט לה-בלאנק, קורטני קוקס, ליסה קודרו ומת'יו פרי בסצנת הסיום של הסדרה
דייוויד שווימר, ג'ניפר אניסטון, מאט לה-בלאנק, קורטני קוקס, ליסה קודרו ומת'יו פרי בסצנת הסיום של הסדרה
 מספר פרק:  17-18
 מספר עונה:  10
 קוד הפקה:  176266 ו-176267
 תאריך שידור מקורי:  6 במאי 2004
 שפה:  אנגלית
 תסריט:  דייוויד קריין מרתה קאופמן
 בימוי:  קווין ס. ברייט
 כוכבים אורחים:  אנה פריס ג'יימס מייקל טיילור פול ראד ג'ים ראש
 ערך/ דף הפרק ב-IMDb
האחרון (באנגלית The Last One) הוא הפרק האחרון בקומדיית המצבים הפופולרית "חברים". הפרק שודר ב-6 במאי 2004. הפרק היה להצלחה טלוויזיונית ובמהלכו צפו בו כ-52 מיליון צופים אמריקאיים. ועוד עשרות מיליוני צופים נוספים בעולם כולל כמה מאות אלפים בישראל.
רקע

יוצרי הסדרה סיימו את הטיוטה הראשונית לפרק בינואר 2004, ארבעה חודשים לפני ששודר. הפרק התעתד להימשך כשעה. קריין, קאופמן וברייט צפו בפרקי סיום של סדרות סיטקום אחרות, ושמו לב לדברים שהצליחו ולדברים שלא, על מנת לבנות את תוואי הפרק ואת מאפייניו. הם אהבו את פרקי הסיום שנשארו נאמנים לסדרה, ואף שיבחו את פרק הגמר של המופע של מרי טיילר מור, וראו בו כפרק הסיום האידיאלי. ברייט, קאופמן וקריין התקשו בכתיבת הפרק האחרון, והעבירו ימים שלמים בחשיבה על הסצנה האחרונה, מבלי שהצליחו לכתוב מילה. הם לא רצו שיהיה "קונספט גבוה מדי, או להוציא את הסדרה מעצמה".
עלילה

הפרק מתחיל בדיוק בנקודה שהפרק הקודם הסתיים. אריקה ממהרת לחדר לידה. לתדהמתם צ'נדלר ומוניקה מגלים כי הייתה טעות בבדיקה וכי יש להם שני ילדים, בן ובת, על אף שחיכו לילד אחד. בינתיים מחליטה רייצ'ל לטוס לפריז למרות חידוש הרומן עם רוס, אבל הוא, לאחר שכנועים רבים מחבריו, מחליט לנסוע אחרי רייצ'ל לשדה התעופה ולפתוח בפניה שם את רגשותיו. רוס ופיבי נוסעים במונית של סבתה של פיבי וכמעט מספיקים לתפוס את רייצ'ל בשדה התעופה אך הם מגלים כי הם הגיעו לשדה התעופה הלא נכון ורייצ'ל עולה למטוס. כאשר היא עולה מתקשרת אליה פיבי ומודיעה לה שמשהו לא בסדר ב"פלנג'י השמאלי" (בפרפרזה לשם אותו הייתה פיבי מאמצת לצורך ביצוע תעלולים שונים לאורך עונות הסדרה "רג'ינה פלנג'י") אחד הנוסעים בטיסה שומע את הדבר ומכניס את כל המטוס לפאניקה. רייצ'ל יורדת מהמטוס, ובזמן עד שכל הנוסעים עולים עליו בחזרה רוס ופיבי מגיעים, ורוס מספר לרייצ'ל על רגשותיו כלפיה. רייצ'ל בוחרת לעלות למטוס ורוס חוזר לביתו. כאשר חוזר לביתו, רוס מגלה כי רייצ'ל השאירה לו הודעה קולית ובה היא אומרת לו כי היא אוהבת אותו וכי היא רוצה להישאר בניו יורק. היא חוזרת הביתה ומחדשת את מערכת היחסים שלה עם רוס. צ'נדלר ומוניקה מסיימים לארוז לקראת המעבר לדירה החדשה ובסצנה האחרונה בסדרה רואים את שש הדמויות משאירות את המפתחות שלהן לדירה ויוצאות ממנה בדמעות.
הקטעים החשובים ביותר בפרק הסיום צולמו ללא קהל, ועם מספר מינימלי של אנשי צוות. במהלך הסצנה האחרונה התקשו השחקנים להישאר חתומי פנים ונדרשו שוב ושוב לתקן את האיפור מכיוון שלא הפסיקו לבכות (מה שניכר גם בסצנה המשודרת), מה שהפך את צילום הסצנה לארוך במיוחד. צוות השחקנים המרכזי נהנה מפרק הסיום והיה בטוח שהמעריצים יגיבו בצורה דומה:
זה בדיוק מה שקיוויתי שיהיה. כולנו מסיימים עם תחושה של התחלה חדשה והקהל מרגיש שנפתח פרק חדש בחייהן של כל הדמויות האלו.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן | שם הדמות |
| --- | --- |
ג'ניפר אניסטון: רייצ'ל גרין
קורטני קוקס: מוניקה גלר
ליסה קודרו: פיבי בופה
מאט לה-בלאנק: ג'ואי טריביאני
מת'יו פרי: צ'נדלר בינג
דייוויד שווימר: רוס גלר
פול ראד: מייק
אנה פריס: אריקה
ג'ון רובינשטיין: הדוקטור
ג'יימס מייקל טיילר: גאנת'ר
ג'ים ראש: נוסע עצבני
קרול גוטיארס: אחות
רייצ'ל ל. הולינגסוורת': אישה יולדת
אדווארד ג'יימס גייג': בעל
ג'ייסון קרביוץ: אישה במונית
אנתוני סיסטרו: דייל קרקע
מנאו דה-מות': סוכן כרטיסים
בריאן פלרמו: נציג חברת תעופה
מישל פרריירה: נוסעת
וינסנט בויל: נוסע נוסף
ביקורות

הביקורות על פרק-הסיום היו מעורבות, אך נטו להיות חיוביות. ביאנקו מעיתון ה-USA Today תיאר את הפרק כמבדר ומספק, ושיבח את המיומנות בשילוב בין ההומור לרגש בכל אחת מן הדמויות. היו ששיבחו את אניסטון ושווימר על משחקם, אך חשבו שחידוש הקשר הרומנטי ביניהם היה "סוף יותר מדי טוב, על אף שזה מה שצבא המעריצים של הסדרה רצה". בסופו של דבר, נכתב כי פרק-הסיום היה "יותר מרגש מאשר מצחיק, יותר מספק במונחים של סגירת מעגל מאשר מצחיק עד דמעות".
הערות שוליים

↑  קרן בר לב, ‏עשור של רייטינג: עשרת הפרקים הנצפים ביותר באמריקה, באתר ‏מאקו‏, 30 בדצמבר 2009
1 2  "האתגר של חברים - למצוא את המילים הנכונות בשביל להיפרד", הארטלאב, פיטר, San Francisco Chronicle.
| חברים |
| --- | --- | --- |
| יוצרים | מרתה קאופמן • דייוויד קריין |  |
| שחקנים ראשיים | ג'ניפר אניסטון • מת'יו פרי • קורטני קוקס • דייוויד שווימר • מאט לה-בלאנק • ליסה קודרו |  |
| דמויות ראשיות | רייצ'ל גרין • צ'נדלר בינג • מוניקה גלר • רוס גלר • ג'ואי טריביאני • פיבי בופה |  |
| פרקים | האחרון • חברים: האיחוד |  |
| מוזיקה | שיר הנושא • Smelly Cat |  |
| סדרות המשך | ג'ואי |  |
הבחירות הפרלמנטריות באוסטרליה 2022

הבחירות הפרלמנטריות באוסטרליה נערכו ביום שבת, 21 במאי 2022 על מנת לבחור את חברי הפרלמנט האוסטרלי ה-47. ממשלת הקואליציה הליברלית-לאומית המכהנת, בראשות ראש הממשלה סקוט מוריסון, ניסתה לזכות בקדנציה רביעית ברציפות. למרות זאת, הובסה הממשלה על ידי האופוזיציה שהובלה על ידי מפלגת הלייבור בראשות אנתוני אלבניזי. בבחירות עמדו לבחירה כל 151 המושבים בבית הנבחרים (הבית התחתון), ו-40 מתוך 76 המושבים בסנאט (הבית העליון).
מספר הנציגים מכל מדינה וטריטוריה נקבע על ידי ועדת הבחירות כשנה לאחר הבחירות הקודמות. אם המספר במדינה כלשהי משתנה, תידרש חלוקה מחדש באותן מדינות. חבבחירות אלו הוועדה הסתמכה על נתוני הלשכה האוסטרלית לסטטיסטיקה מדצמבר 2019.
הפרלמנט עצמו פוזר ב-11 באפריל. סגירת המועמדויות התבצע ב-21 באפריל. ההצבעה המוקדמת החלה ב-9 במאי. אחוז ההצבעה עמד על כ-89.82% בבחירות לבית הנבחרים ו-90.47% בבחירות לסנאט.
בסופו של דבר, מפלגת הלייבור הרכיבה ממשלת רוב, לראשונה מאז 2007. זאת לאחר שזכתה ב-77 מושבים בבית הנבחרים. אלבניזי הושבע לראש ממשלה ב-23 במאי. בכך הפך למנהיג הרביעי מהלייבור שעולה לשלטון לאחר שהות באופוזיציה, מאז מלחמת העולם השנייה. זאת לאחר גוף ויטלם ב-1972, בוב הוק ב-1983 וקווין ראד ב-2007. עם היוודע התוצאות בליל הבחירות, מוריסון הודה בתבוסה והכריז כי יתפטר מתפקידו כמנהיג הליברלים. לאחר מכן הוחלף בפיטר דטון. במקביל לניצחון הלייבור על הליברלים, נבחרו גם מספר מועמדים עצמאיים וירוקים. לראשונה, הירוקים זכו ביותר ממושב אחד בבית הנבחרים, לאחר שזכו בארבעה מושביםׁ (מתוכם שלושה בבריזבן).