stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם פררה
ביוגרפיה

פררה נולד כאחד משני בניהם של אהרן ואסתר פררה. גדל בירושלים בשכונת "אבו בסל" (כיום שכונת שערי ירושלים), הסמוכה למתחם הישן של בית החולים שערי צדק. בשכונה ספרדית ירושלמית מסורתית זו ובבית סבתו, ספג פררה את ערכי שירת הקודש, תפילה פיוטים, ושירה בשפת הלאדינו - אותם שר והקליט כעבור שנים. האב אהרן פררה (1912–1948) יליד ירושלים, היה חבר במחתרת לח"י ועבד כנהג אוטובוס.
פררה למד ב"בית הספר בית הכרם" (בית הספר היסודי של שכונת בית הכרם) שם למד גם מוזיקה, ובעיקר שירי מולדת. אביו, אהרון פררה, שהיה נהג אוטובוס בקואופרטיב "המקשר", נמנה בתור נוסע באוטובוס עם 78 הנרצחים היהודים ב-13 באפריל 1948, במהלך מלחמת העצמאות של ישראל, בהתקפה הערבית על שיירת הדסה. השיירה יצאה ממרכז ירושלים היהודית בדרכה להר הצופים הנצור, בין כלי הרכב בשיירה היו גם שני אוטובוסים משוריינים של ה"המקשר".
עם הירצחו של האב הוכה הבית במשבר נפשי וכלכלי. פררה ברח לא פעם מן המציאות הקשה, בעזרת אסקפיזם וביקורים תכופים באולמות הקולנוע, שם הוצגו סרטים מוזיקליים מובחרים מתוכם גילה לראשונה מה הוא מחזמר.
עם גיוסו לצה"ל לא חשב על שרות בלהקה צבאית ולא העלה בדעתו שיש אפשרות כזו; פררה גויס לחיל החימוש. כחייל שר את השיר "מלגנייה" בתוכנית הרדיו החיה "תיבת נח" בגלי צה"ל. איש הרדיו הוותיק, מרדכי פרימן, האזין לתוכנית ועודד את פררה לשיר יחד עם צמד הזמרים בני אמדורסקי וישראל גוריון. השלישייה החלה להופיע בירושלים במועדוני הסטודנטים. כשהחליטו אמדורסקי וגוריון "לרדת" לתל אביב פררה נשאר בירושלים. פררה עבד לפרנסתו כמכונאי במוסך קואופרטיב "המקשר" בירושלים ובמקביל למד שירה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. גם כשהוצעה לו מלגת לימודים ב"לה סקאלה" במילאנו העדיף להישאר בעירו ירושלים. עם סיום הקרבות בירושלים במלחמת ששת הימים נהג ב-8 ביוני 1967 באוטובוס הראשון של קו - 9 המחודש להר הצופים.
פררה שר שירים בעברית וגם בשפות אחרות עם חברי להקת "התבלינים" והשתתף בהקלטות פומביות של תוכניות רדיו שונות בקול ישראל (במיוחד בהקלטות המדור לפולקלור), וכן בהופעות בקיבוצים ובפני חיילים. בשנת 1965 ב"פסטיבל הזמר והפזמון הישראלי תשכ"ה" שר פררה שני שירים: הראשון "רזי ליל" והשני "רקפות" שהיה אחד השירים שעמדו במבחן הזמן מאז. לאחר מכן היה חבר בשלישיית "השמרנים" לצד מיכאל גיטלין וסולון סימינוביץ'. בשנת 1972 הוא שיחק במחזמר "אל תקרא לי שחור" העוסק באפליית האפרו-אמריקאים בארצות הברית, לצידם של רותי נבון, עוזי פוקס, דודו זר ועוד.
פררה הושמע בתחנות הרדיו הישראליות לעיתים תכופות, בעיקר בשנות השישים והשבעים. ההקלטות שלו היו בתקליטיהם של הרכבים שונים בהם הוא השתתף ובסלילי הקלטה מתוכניות שונות. אלבום הסולו הראשון יצא לאור רק אחרי פטירתו בטרם עת בגיל 50 מהתקף לב, בשנת 1984. רחוב בשכונת הולילנד בירושלים נקרא על שמו.
בנו, אהרון פררה, הוא זמר, עורך ומנחה טלוויזיה ורדיו ברשת ג' וברשת ב' של קול ישראל ובכאן גימל.
לקריאה נוספת

אברהם פררה, יש זכרונות שאוהבים, ירושלים תשמ"ו 1985. (חוברת זיכרון שיצאה לאור במלאת שנה לפטירתו. העורך: דן אלמגור)
הערות שוליים

1 2  אתר הנצחה של חברי לח"י
↑  חודש קו אגד להר הצופים, דבר, 9 ביוני 1967
↑  לא מדובר כמובן בלהקה האילתית הנושאת אף היא שם זה
1 2  הילה קומם(הקישור אינו פעיל, 4.08.2018), חמש שנות אהבה, רומנסה עתיקה בלאדינו - אברהם פררה, אתר אימגו, 20 בספטמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299404305171  ISNI: 0000 0000 7027 7444  VIAF: 97410333   WorldCat (עם VIAF): 97410333
שיגעון ההמון

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דאגלס מארי 
 סוגה:  מסה 
 נושא:  תקינות פוליטית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  ספטמבר 2019 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת שיבולת
 תאריך:  2021
 תרגום:  אילן חזות
 
שיגעון ההמון: איך שיח הזהויות הורס את החברה, הוא ספר משנת 2019 מאת העיתונאי והפרשן הפוליטי דאגלס מארי. הספר הוא רב מכר וזכה לביקורות מקוטבות.
הספר עוסק בתקינות פוליטית ובביקורת הפרוגרסיביות.
הספר תורגם לעברית על ידי אילן חזות ויצא לאור בהוצאת שיבולת ב-2021.
תזה

הספר בוחן סוגיות של נטייה מינית, פמיניזם, גזע וטרנסיות. הוא מתאר מלחמות תרבות חדשות המתרחשות במקומות עבודה, באוניברסיטאות, בבתי ספר ובבתים בשם צדק חברתי, פוליטיקת זהויות ואינטרסקציונליות. הספר מחולק לארבעה חלקים עיקריים המתיישרים עם קבוצות זהות שונות: "הומוסקסואלים", "נשים", "גזע" ו"טרנס", מארי טוען שהיחס המודרני לכל אחד מהם עוות על ידי תחושת התקרבנות שלילית, ומהשפעה של תקינות פוליטית.
הומוסקסואליות - מארי מבחין בין הכרה בה כעניין מולד ("חומרה" במושגיו) לעומת עניין נרכש (תוכנה), הכרה שעזרה למאבק ההומוסקסואלים לשוויון. מארי מונה קונפליקטים בתוך קהילת הלהט"ב. לדבריו, להומואים וללסביות אין תחומי עניין משותפים, שניהם מגלים ספקנות לגבי הביסקסואלים, וגם בקרב ההומואים עצמם יש הבחנה בין השואפים לחיי משפחה, לבין קווירים הרוצים לקיים אורח חיים אלטרנטיבי. מארי מתנגד לטיפולי המרה בכפייה, ולצד זאת מבקר את הביקורת החברתית על המעוניינים לעבור טיפולי המרה מרצון, עקב נטייתם המינית, בטענה שהדבר לא שונה מהתקשורת המעודדת יציאה מהארון.
נשים - בפרק השני של הספר מארי תוהה למה בדיוק כשמעמד האישה בשיאו, השיח הפמיניסטי של "הסגברה" "פטריארכיה" עובר מהשוליים למיינסטרים. עוד הוא תוהה למה אישה רשאית להיות "סקסית" ולמחוץ גבר שהעיז לגעת בה. בנוסף הוא לועג לטענות שנאמרו לאחר המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 שהמשבר נוצר מעודף גבריות.
גזע - בפרק זה מבקר את הגזענות ההפוכה - גזענות כלפי לבנים, הצטדקויות של לבנים והתנצלויות מיותרות. כדוגמה לדבריו הוא מביא את פיטוריו של המרצה הפופולרי ברט ויינסטיין (Weinstein), לאחר שסירב להשתתף במיזם "יום ללא לבנים" במכללת אוורגרין (Evergreen) במדינת וושינגטון בארצות הברית. כמו כן הוא מבקר את תחום הלימודים החדש "לימודים לבנים" העוסק בעליונות לבנה.
טרנס - מארי מתאר מעברים בין מגדריים המעוררים ביקורת, דוגמת גברים-לשעבר המתחרים בענפי ספורט לצד נשים ונהנים מיתרונם הפיזי הגברי, או גבר-לשעבר העובד כמייעץ לקורבנות תקיפה מינית. כמו כן, הוא מביא עדויות של גברים שקיבלו טיפולים בהורמונים נשיים לפני הניתוח שהעידו על עצמם למשל, שההורמונים גרמו לשינוי בטעם המוזיקלי והקולנועי שלהם ושהם בכו יותר, דברים שאילו היו נאמרים על ידי גבר סטרייט שאינו לוקח הורמונים, היו נתפסים כסקסיסטיים.
הספר מצביע על מה שמארי רואה כשינוי תרבותי, הרחק מדרכים מבוססות של דת ואידאולוגיה פוליטית, אל עבר חברה שבה צורות שונות של קורבניות יכולות לספק סמנים של מעמד חברתי. לדבריו פוליטיקת הזהויות היא גלגול של המרקסיזם, שבמקום לעסוק במאבק המעמדות, היא פונה לעסוק בגזע, מין ומגדר.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | מאריי לוקח את הפוזיציה הפופולרית היום בימין השמרני, שהיא לעג וניסיון למצוא פרכות וסתירות בשיח הפרוגרסיבי הנוכחי – וצריך להודות על האמת, זה לא כל כך קשה למצוא אותן – ועושה עליה הון תרבותי. הוא כותב מוכשר ללא ספק, יש לו כמה נקודות טובות, אני חושב שהוא במיטבו כשהוא יוצא נגד החולשות של השיח הפרוגרסיבי ובמירעו כשהוא מנסה, למשל, להפחיד את התרבות המערבית עם האיום האיסלאמי | “ |

|  – תומר פרסיקו |  – תומר פרסיקו |  |
המחבר מבקר את עבודתו של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו על מה שהוא רואה כצמצום החברה למערכת של יחסי כוח.
קבלה וביקורת

הספר היה ברשימת רבי-המכר של הסאנדיי טיימס, והיה מועמד לקטגוריית הספר המוקלט של השנה בטקס פרסי הספרים הבריטיים (אנ') לשנת 2020.
הספר קיבל ביקורות משתנות ממבקרים. ההיסטוריון טים סטנלי (אנ') מהדיילי טלגרף שיבח את הספר, וכינה את מארי "מדריך בעל תפיסה מעולה לעידן של לוחם הצדק החברתי". קייטי לאו באיבנינג סטנדרט (אנ') אמרה כי מארי "התמודד עם נושא הכרחי ופרובוקטיבי נוסף בשנינות ובגבורה". במאמר לפייננשל טיימס, אמר אריק קאופמן כי ספרו של מארי "מבצע שירות גדול בחשיפת העודפים של האמונה השמאלנית-מודרניסטית, ריצ'רד דוקינס במאמר ביקורת בספקטייטור כתב, "היו לי רגשות מעורבים כלפיו מאחר שהכפיש אותי בעבר כאיסלאמופיל פחדן, אבל ספרו החדש הוא מעבר למבריק, וצריך להיקרא – חייב להיקרא – על ידי כולם".
מנגד, ויליאם דייוויס (אנ') בגרדיאן מתח ביקורת רבה על הספר, ותיאר אותו כ"פנטזיות מוזרות של פרובוקטור ימני, עיוור לדיכוי". דייוויס היה סקפטי במיוחד לגבי תפיסתו של מאריי לפיה מדעי החברה, המאופייניים על ידי הוגים כמו מישל פוקו וג'ודית באטלר, הפכו לנשלטים על ידי השפעות מרקסיסטיות, וציין את האירוניה שמאריי דוגל בערכים ליברליים תוך שבחים לראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן. טרי איגלטון ב-The Times Literary Supplement, היה ביקורתי אף הוא, והשווה את הפולמוס של הספר ל"היסטוריה של שמרנות שרואה אותו כמעט לחלוטין מבעד לעדשותיהם של אנשי המעמד הגבוה".
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | "לדעתי יש מערכת חדשה שמצויה כעת בשלביה המוקדמים יחסית. בצדה החיובי היא נשענת על השאיפה – שאני שותף לה – שאף אחד לא יופלה בגלל מאפיינים שאינם בשליטתו. אני חושב שזו שאיפה ראויה לשבח. למעשה, אם אנחנו רוצים חברה יעילה ויצירתית ככל האפשר, זה מקום טוב להתחיל בו. אבל, כאמור, זו הפרשנות החיובית של מצב העניינים. הפרשנות השלילית היא שאנחנו נמצאים בתקופה של נקמה היסטורית, ישנה מערכת מטאפיזית חדשה שהיא די שימושית להוצאתה לפועל של נקמה כזו" | “ |

|  – דאגלס מארי |  – דאגלס מארי |  |
מייקל לאבר ב-Society (אנ') מאפיין את הספר כאוסף של תלונות של הוגים ליברליים של הדור מבוגר נגד הדור חדש המחליף אותם, בתהליך שלאבר רואה כטבעי.
משה אלחנתי במאמר ביקורת בהארץ ביקר את הספר בחריפות ואמר, "הספר הוא מאמץ תעמולתי שיטתי המוּנע מרומנטיציזם לאומני מסורתי, מחרדת־המון לטנטית ומקורטוב של קסנופוביה, שהיו מוטמעים מאז ומעולם בסגמנטים מנוונים של האליטה האנגלית; אותה אליטה שמארי, בוגר אוקספורד והומוסקסואל מוצהר, חובב כנסיות עתיקות וחבר מערכת ה"ספקטייטור" הקונסרבטיבי, משתייך אליה בכל נימי נפשו ובכל רמ"ח איבריו".
הערות שוליים

1 2 3   רוני דורי, הסופר הניאו-שמרן דגלאס מאריי חושב שפוליטיקת זהויות מסכנת את שלום העולם, באתר הארץ, 15 ביולי 2021
↑  Kaufmann, Eric (11 באוקטובר 2019). "The Madness of Crowds by Douglas Murray — slay the dragon, then stop". Financial Times. נבדק ב-25 באוקטובר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Murray, Douglas (2019). The Madness of Crowds: Gender, Race and Identity (1st ed.). London: Bloomsbury Continuum. ISBN 978-1-4729-5997-3.
↑  Lionel Shriver (19 בספטמבר 2019). "The Madness of Crowds by Douglas Murray review – why identity politics has gone too far". The Times. נבדק ב-2 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  דאגלס מארי, שיגעון ההמון, פרק 2.
↑    נדב רט, ‏מותירים אדמה חרוכה: על סכנות והשלכות המגמה הפרוגרסיבית בטווח הארוך, בעיתון מקור ראשון, 21 בדצמבר 2021
↑  יהושע ענבל, דאגלס מאריי - מספיד את התרבות המערב אירופית, באתר רציו - אמונה, מחקר, ומדע, ‏7 בנובמבר 2021
↑  פרק ארבע
↑  Matthew Goodwin (22 בספטמבר 2019). "The Madness of Crowds by Douglas Murray review – identity politics attacked". The Sunday Times. נבדק ב-2 באוקטובר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kearns, Madeleine (2018-09-06). "Douglas Murray Interview: 'The Madness of Crowds' Author on Gender, Race & Identity". National Review. נבדק ב-2019-10-04.
↑  bloomsbury.com, The Madness of Crowds, Bloomsbury (באנגלית)
↑  Shriver, Lionel (2024-03-23). "The Madness of Crowds by Douglas Murray review — why identity politics has gone too far" (באנגלית). ISSN 0140-0460. נבדק ב-2024-03-23.
↑  British Book Awards 2020: Books of the Year shortlists revealed, The Bookseller (באנגלית)
↑    Tim Stanley, ‏The Madness of Crowds by Douglas Murray, review: unleashing a liberal dose of outrage, The Telegraph, 27 September 2019
↑  "The Madness of Crowds by Douglas Murray - review". London Evening Standard. 19 בספטמבר 2019. נבדק ב-2 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Kaufmann, Eric (11 באוקטובר 2019). "The Madness of Crowds by Douglas Murray — slay the dragon, then stop". Financial Times (באנגלית). אורכב מ-המקור ב-6 באוקטובר 2020. נבדק ב-22 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מובא בתוך:  רוני דורי, הסופר הניאו-שמרן דגלאס מאריי חושב שפוליטיקת זהויות מסכנת את שלום העולם, באתר הארץ, 15 ביולי 2021
1 2  William Davies. "The Madness of Crowds by Douglas Murray review – a rightwing diatribe | Books". The Guardian. נבדק ב-2 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Against the 'wokescenti': More dispatches from the front line of the culture war". tls (באנגלית). 2019-09-29. נבדק ב-2022-05-29.
↑  Laver, Michael (2021). "The Madness of Crowds: Gender, Race, and Identity by Douglas Murray". Society. 58 (58): 80–82. doi:10.1007/s12115-021-00560-4.
↑   משה אלחנתי, "שיגעון ההמון" של דאגלס מאריי: תעמולה ניאו־שמרנית שאין בה כל חידוש, באתר הארץ, 2 בספטמבר 2021
אמילקארה פונקיילי

| --- | --- |

 לידה:  31 באוגוסט 1834 Paderno Ponchielli, איטליה 
 פטירה:  16 בינואר 1886 (בגיל 51) מילאנו, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הגדול במילאנו 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה, ממלכת לומברדיה-ונציה 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מילאנו 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 בן או בת זוג:  AIMP 
 פרופיל ב-IMDb
 
אמילקארה פונקיילי (באיטלקית: Amilcare Ponchielli;‏ 31 באוגוסט 1834 – 16 בינואר 1886) היה מלחין איטלקי.
ביוגרפיה

פונקיילי נולד בעיר פאדרנו פאסולארו ליד קרמונה. בגיל 9 זכה במלגת לימודים בקונסרבטוריון של מילאנו ובגיל 10 כבר חיבר סימפוניה.
שנתיים לאחר סיום לימודיו בקונסרבטוריון חיבר את האופרה הראשונה שלו. זו הייתה האופרה I PROMESSI SPOSI המבוססת על יצירת המופת של אלסנדרו מנצוני - "המאורסים". האופרה זכתה להצלחה בינונית, אבל גרסה מתוקנת של האופרה הועלתה בשנת 1872 והביאה לחתימת חוזה עם ג'וליו ריקורדי, המו"ל הגדול של עולם המוזיקה באיטליה. בשנת 1874 זכתה האופרה שלו "הליטאים" להצלחה.
כעבור שנתיים העלה פונקיילי את האופרה המפורסמת ביותר שלו - "לה ג'וקונדה" המבוססת על הדרמה "אנג'לו, עריץ פדובה" מאת ויקטור הוגו. הצגת הבכורה הייתה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו ב-8 באפריל 1876. הליברית נכתב על ידי המשורר והמלחין אריגו בויטו. האופרה מבוצעת עד היום. בעיקר ידוע ומפורסם "מחול השעות" שזכה לגרסה מצוירת בסרט פנטזיה של וולט דיסני.
פונקיילי נתמנה לפרופסור לקומפוזיציה בקונסרבטוריון של מילאנו. בין תלמידיו היו פייטרו מסקאני וג'אקומו פוצ'יני.
נקבר בבית הקברות הגדול במילאנו. לאחר מותו שונה שמה של עיר הולדתו מפאדרנו פאסולארו לפאדרנו פונקיילי.
איראקלי צרתלי

איראקְלי צֶרֶתֶלי (בגאורגית: ირაკლი წერეთელი;‏ 2 בדצמבר 1881 – 20 במאי 1959) היה פוליטיקאי גאורגי ודובר מוביל של המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית ומאוחר יותר של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בתקופת המהפכה הרוסית.
ביוגרפיה

צרתלי נולד וגדל בגאורגיה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא נבחר לדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית בשנת 1907, שם זכה לתהילה בזכות נאומיו. זמן קצר לאחר כניסתו לדומה נעצר והואשם בקשירת קשר להפלת הממשלה הצארית, והוגלה לסיביר. הוא פיתח את רעיון "ההתגוננות המהפכנית", של מלחמת הגנה שאפשרה רק הגנה על טריטוריה, וטען שהיא לא מנוצלת. לאחר מהפכת פברואר תפס תפקיד מוביל בסובייט פטרוגרד והחל לשמש כשר הדואר והטלגרף של ממשלת המעבר הרוסית, ולזמן קצר כיהן כשר הפנים.
לאחר שהבולשביקים תפסו את השלטון במהפכת אוקטובר חזר צרתלי לגאורגיה. הוא שימש כציר בוועידת השלום בפריז, שם פעל למען הכרה בין-לאומית וסיוע לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה; סיוע משמעותי נכשל ברובו לפני פלישת הצבא האדום לגאורגיה ב-1921. צרתלי התרחק יותר ויותר מהמנשביקים הגאורגים, שאימצו בהדרגה עמדות לאומניות יותר. הוא בילה את שארית חייו בגלות, בעיקר בצרפת, עבד עם ארגונים סוציאליסטיים וכתב על כך.
הוא מת ממחלת הסרטן בניו יורק ב-1959.
ביאורים

1 2  על פי הלוח הגרגוריאני; לפי הלוח היוליאני, תאריך זה הוא 20 בנובמבר.
הערות שוליים

↑  Paata Surguladze, Irakli Tsereteli
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426807305171  PLWABN: 9810563563005606  BnF: cb125617043 (data)  GND: 124997139  ISNI: 0000 0001 2128 5613  LCCN: nr90007846  NKC: js2011651438  NLA: 35284670  NTA: 071272437  SELIBR: 45350  SUDOC: 034915613  Trove: 897367  VIAF: 37866151   WorldCat (עם VIAF): 37866151
טדי שגיא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בנובמבר 1971 (בן 53) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  בריטניה בריטניה  דובאי דובאי  ישראל ישראל
 פעילות בולטת:  מייסד פלייטק  מייסד סייפצ'ארג'  מהבעלים של קמדן מרקט
 מקצוע:  איש עסקים
 השקפה דתית:  יהדות
 בת זוג:  יעל נזרי (2010–2024)
 מספר צאצאים:  7 
 
טדי שגיא (נולד ב-14 בנובמבר 1971) הוא איש עסקים ומיליארדר ישראלי, שבסיסו בדובאי, הפועל בתחומי ההיי-טק והנדל"ן. שגיא הוא המייסד של ענקית תוכנות ההימורים והמשחקים המקוונים "פלייטק", שנמכרה תמורת כ-3.7 מיליארד דולר באוקטובר 2021 לחברה האוסטרלית Aristocrat Leisure. פלייטק הייתה חברת הענק הראשונה של שגיא אבל לא היחידה.
שגיא הוא גם המייסד של חברת הפינטק, "סייפצ'ארג'", שנמכרה באוגוסט 2019 תמורת כ-889 מיליון דולר לחברת NUVEL. מלבד חברות הייטק, שעיקר פעילותן בתעשיית ההימורים והמשחקים, שגיא הוא המייסד והבעלים של קבוצת הנדל"ן הבריטית, "לאב-טק", המנהלת נכסים בהיקף של כ-3.5 מיליארד דולר וכן הוא בעל המניות היחיד בחברת אבטחת הסייבר הבריטית "קייפ טכנולוגיות". לאחר שמחק אותה מהמסחר בבורסה הבריטית במאי 2023 בהשקעה של כחצי מיליארד דולר.
טדי שגיא הוא אחד מהאנשים העשירים בישראל, ואחד מהמיליארדרים הישראלים הבודדים בעולם, שהונו האישי מוערך על-פי המגזין האמריקאי, "פורבס", בכ-6.4 מיליארד דולר, נכון לשנת 2024.
ביוגרפיה

טדי שגיא נולד בשנת 1971, וגדל בתל אביב. בנם היחיד של עמי, איש עסקים בעל סוכנות נסיעות לשעבר, ושל ליזיקה, שהייתה קוסמטיקאית. הוא גדל בשכונת למד בתל אביב. בצה"ל שירת כפקיד בתזמורת צה"ל.
אחיו הוא העבריין המורשע רונן שני, שמרצה מאסר עולם על רצח יועץ ההשקעות יעקב אלטרוביץ.
בשנת 1994, עם היכנסו לשוק ההון כמשקיע פרטי בניירות ערך וכעוסק בייעוץ ובביצוע השקעות בניירות ערך עבור אחרים, היה מעורב ב"פרשת הדיסקונטאים" בה נעצרו עשרות סוחרי ניירות ערך. בעסקה שבה היה מעורב שגיא נקנו איגרות חוב בסך 20 מיליון שקל במכרז של בנק ישראל, וחמישה ימים לאחר מכן עלה ערכן ב-6%. העסקה עוררה חשד בשל היקפה הענק, וחודשיים אחר כך נחשפה פרשת הדיסקונטאים במלוא היקפה. שגיא הורשע בעסקת טיעון, לאחר שהודה בעבירות על חוק ניירות ערך, ונגזרו עליו תשעה חודשי מאסר בפועל, 15 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 300 אלף ש"ח.
לאחר ששוחרר שגיא מן הכלא, החל לעסוק בהיי-טק ובנדל"ן, בין השאר ביחד עם עופר הירשזון, בנו של שר האוצר לשעבר, אברהם הירשזון. בנוסף הקים חברה להפעלת שיחות ארוטיות בטלפון, ואחר כך נתבע על ידי שותפיו, על סך 5 מיליון דולר, בטענה שגנב רווחים מהעסק.
חברת ההייטק הראשונה אותה הנפיק בבורסה של לונדון הייתה פליייטק. שגיא הזרים לחברה מספר מיליוני דולרים בודדים, ובאותם ימים פלייטק לא נתפסה כחברה בעלת פוטנציאל ענק. חברת הערכות השווי "גיזה" טענה בתחילת שנת 2000 כי החברה שווה רק 19 מיליון דולר, אבל באביב של שנת 2006 הוכיח שגיא אחרת והנפיק בבורסה של לונדון את חברת "פלייטק" לפי שווי של 960 מיליון דולר. בשיאה הייתה שווה פלייטק כמעט 4 מיליארד דולר, וכאשר שגיא מכר את יתרת מניותיו בה בשלהי 2018, החברה הייתה שווה כ-2 מיליארד דולר. כאמור, שלוש שנים מאוחר יותר נמכרה תמורת שווי כמעט כפול. עד היום, פלייטק נחשבת לחברת תוכנות והשירותים לאתרי הימורים מקוונים מהטובות והמובילות בעולם.
ב-2006, זמן מה לאחר הנפקת פלייטק, הגיש נגד שגיא איש העסקים קובי מימון תביעה בטענה כי שגיא השתלט על חברה שהקים, נישל אותו ממנה וגרף את המיליונים על חשבונו. בסופו של דבר הגיעו השניים לפשרה ומימון משך את התביעה.
בשנת 2009 רכש שגיא אזרחות קפריסאית במסגרת תוכנית "ויזת זהב".
ב-23 בדצמבר 2010 פורסם כי שגיא רכש את ביתו של זקי רכיב בהרצליה תמורת כ-146 מיליון ש"ח. הרכישה נחשבת אז לעסקת הנדל"ן היקרה בתולדות ישראל. בנוסף, לשגיא 2 דירות במגדלי אקירוב אותן רכש מאהוד ברק תמורת 26.5 מיליון שקלים ועוד 7 דירות בבעלות המשפחה טרם הרכישה מאהוד ברק. בנוסף, שגיא הוא הבעלים של מיני פנטהאוז הממוקם בקומה ה-37 של מגדל מנהטן שבפארק צמרת בתל אביב, אותו רכש בתמורה לסכום של 2.8 מיליון דולר. ביולי 2011 רכש שגיא מטוס מנהלים מדגם 6000 Global, מתוצרת חברת בומברדיה איירוספייס. עלות הרכישה נאמדה ב-45 מיליון דולר.
ב-3 באוקטובר 2021, פורסם באמצעי התקשורת שבעת שהותו של שגיא בקפריסין, הוא שרד ניסיון התנקשות על ידי המאפיה הרוסית. דובר ראש ממשלת ישראל מתן סידי, טען "בשם גורמי הביטחון" שניסיון ההתנקשות, שלא כוון אל שגיא, תוכנן על ידי איראן, כדי לפגוע באנשי עסקים ישראלים. בדיווח מקפריסין נטען כי רשויות המדינה "לא מאמינות" כי איראן עמדה מאחורי ניסיון ההתנקשות.
פעילות עסקית

שגיא מחזיק באישור של ה-FCA (הרשות להתנהלות פיננסית בבריטניה) וכן ברישיון סליקה מהבנק המרכזי של קפריסין, מה שמאפשר לחברות שבאחזקתו להרחיב את פעילותן בתחום הפיננסים.
לאחר מכירת יתרת מניותיו בפלייטק, החל שגיא להתמקד יותר בעולמות הנדל"ן אך לא זנח את עולמות הייטק והמשיך להצמיח את יתר חברות ההייטק שבבעלותו.
פעילות עסקית > נדל"ן > LabTech

טדי שגיא מחזיק בנכסי נדל"ן בלונדון באמצעות חברת LabTech, אשר מנהלת נכסים בשווי של כ-3.5 מיליארד דולר. באמצעות החברה הוא מחזיק בבעלות מלאה של הקמדן מרקט בלונדון שהוא שוק פופולרי אייקוני במרכז לונדון, הנחשב לאחת מחמש האטרקציות הפופולריות של תיירים בלונדון. ב-16 במרץ 2014 פורסם כי שגיא רכש מאנשי העסקים בבו (אליעזר) קובו וריצ'רד קרינג את שוק קמדן בסכום שנע בין 2.3 ל-2.6 מיליארד ש"ח והנפיק אותו בהנפקה הגדולה ביותר לשנת 2015 בבורסה בלונדון. ביולי 2017 השלים שגיא את מחיקת החברה "מרקט טק" שהחזיקה את השוק וכן מספר מבנים ומתחמים סמוכים, ממסחר בבורסה המרכזית של לונדון, לפי שווי של 1.1 מיליארד דולר.
בסוף 2016 רכש שגיא את מתחם הולבורן לינקס, הכולל 34 מבנים גדולים בשטח של 43 אלף מ"ר המשתרעים על 16 דונם במרכז לונדון. סכום הרכישה עמד על כ-300 מיליון ליש"ט. מאז רכש שגיא עוד שני מבנים באזור הולבורן בסכום של כ-60 מיליון ליש"ט.
פעילות עסקית > נדל"ן > בראק אן וי

ביוני 2017 רכש שגיא את השליטה (44%) בחברת בראק אן וי, הפועלת בגרמניה ביזום פרויקטים לבניה ומכירת דירות וכן בתחום הנדל"ן המניב, ונסחרת בבורסה בתל אביב לפי כ-1.1 מיליארד ש"ח. כתשעה חודשים לאחר הרכישה, בפברואר 2018 מכר טדי שגיא את השליטה בחברה בתמורה ל-1.4 מיליארד שקל ובפרמיה של 12.5% על מחיר המניה הנוכחי.
פעילות עסקית > נדל"ן > LABS

בחודש יולי 2017 נכנס שגיא לתחום חללי העבודה עם חברת LABS, אשר מפעילה מספר מתחמים בלונדון ומרכז ראשון בישראל בבניין עזריאלי בשרונה. באביב 2022 מכר שגיא את פעילות LABS בישראל לקבוצת עזריאלי.
פעילות עסקית > היי טק > SafeCharge

SafeCharge נחשבת לאחת החברות המובילות במתן פתרונות טכנולוגיים של תשלומים מקוונים וניהול סיכונים. החברה מפעילה פלטפורמת תשלום עבור עסקים, עם קשרים ישירים לחברות אשראי מובילות, בהן Visa, MasterCard ומאפשרת למעלה מ-150 שיטות תשלום שונות.
ב-31 במרץ 2014 הנפיק שגיא את חברת הסליקה ב-Alternative Investment Market (שוק משנה של הבורסה לניירות ערך בלונדון המאפשר לחברות קטנות יותר להנפיק מניות עם מערכת רגולציה גמישה יותר). בהנפקה זו גייסה SafeCharge‏ 126 מיליון דולר אמריקני.
ב-22 במאי 2019 נמכרה חברת SafeCharge לחברת Nuvei הקנדית, תמורת 889 מיליון דולר. הרווח של טדי שגיא מהחברה מאז הקמתה מגיע לכ-2.5 מיליארד שקלים, כולל דיבידנדים.
פעילות עסקית > היי טק > Kape Technologies plc

בסוף 2012 רכש שגיא את הסטרטאפ קרוסריידר תמורת 37 מיליון דולר. החברה הונפקה בשנת 2014 בבורסת AIM בלונדון לפי שווי של 250 מיליון דולר. בחודש יוני 2016, בעקבות מינויה של הנהלה חדשה לחברה, שונתה האסטרטגיה לסייבר סקיוריטי ומאז תחום פעילותה של החברה הוא בתחומי ההגנה על פרטיות דיגיטלית והגנה על נקודות קצה. בחודש מרץ 2018 שונה שמה של החברה ל-Kape Technologies plc כדי לציין את השלמת השינוי האסטרטגי שעברה החברה. בספטמבר 2021 החברה רכשה שליטה על חברת ExpressVPN. במאי 2023 מחק שגיא את Kape מהמסחר בבורסה כשהוא משקיע מעל כחצי מיליארד דולר ברכישת מניות הציבור, וזאת, לדבריו, כדי לנהל את החברה לא תחת הלחץ של ציבור המשקיעים.
פעילות עסקית > היי טק > Stucco Media

בשנת 2015 רכש שגיא את הסטרטאפ סטוקו מדיה תמורת 43 מיליון דולר. הרכישה בוצעה על ידי חברת מרקט טק, וכעת החברה נמצאת בבעלות מלאה של שגיא. סטוקו מדיה מפתחת טכנולוגיה לאתרי מסחר אלקטרוני.
פעילות עסקית > היי טק > Glispa

בשנת 2015 רכש שגיא את הסטרטאפ הגרמני גליספה, תמורת 32 מיליון יורו. גליספה מתמחה בשיווק דיגיטלי במובייל ובהפצת אפליקציות והיא משרתת למעלה ממיליארד משתמשים.
פעילות עסקית > היי טק > Mobfox

בנובמבר 2018 רכש שגיא את חברת הפרסום במובייל Mobfox מחברת Matomy Media, תמורת כ-7.5 מיליון דולר.
פעילות עסקית > היי טק > Pay.com

בשנת 2021 הקים שגיא את חברת Pay.com המתמחה בשירותי סליקה למסחר מקוון.
חיים אישיים

שגיא חי רוב זמנו בדובאי, את שאר זמנו הוא מחלק בין ישראל, לונדון וקפריסין. בבעלותו אחוזות יוקרה רבות ברחבי העולם. שגיא הוא בעל אזרחות ישראלית וקפריסאית.
שגיא ואביו, עמי שגיא, תרמו להקמת "מרכז שגיא לחקר האינטרנט" שבאוניברסיטת חיפה, הקרוי על שמם, וכן תרמו לבית הספר למדעי המחשב ומתמטיקה במכללה האקדמית נתניה, שאף הוא נושא את שמם.
ב-2005 נולדה בתו הבכורה, ממערכת יחסים עם לימור בהט, אמה של הדוגמנית קורל סימנוביץ'. בת זוגו היא הדוגמנית ומלכת היופי יעל נזרי, ולהם שישה ילדים. באוגוסט 2024 פרסמו בני הזוג הודעה רשמית משותפת לפיה הם החליטו להיפרד.