מחיקה ביסקסואלית
במדיה > כללי

הייצוג לקהילה הביסקסואלית באמצעי המדיה השונים הוא נמוך. דמויות בדרך כלל יוצגו באופן דיכוטומי, כ"הטרוסקסואל" או "הומו/לסבית". אם אדם היה הטרוסקסואל ובשלב מסוים החל להימשך אל בני מינו, הוא יוצג כהומו, או כמי שחווה שלב של ביסקסואליות כשלב מעבר, אחריו תתייצב נטייתו המינית המונוסקסואלית. אמנם בייצוגים עיתונאיים ניכרת עלייה בכמות המוצגים כביסקסואלים במהלך השנים, אך ייצוגם אמביוולנטי – מחד ייצוג נטייה מינית ביסקסואלית כלגיטימית, ומאידך הצגת ביסקסואליות כ"אופנה", גחמה וחוסר החלטיות.
פעמים רבות, דמויות ביסקסואליות הן בעלות תכונות אופי שליליות – ראוותנות, הדוניזם, דו פרצופיות, אי מוסריות והרסנות. אמנם דמויות אלו יכולות להיתפש כעגולות ועמוקות יותר, אך לפי תאוריית הטיפוח ותאוריית הזהות החברתית, כשייצוג של קהילה הוא בעיקרו שלילי, וכאשר מערבבים בין הנטייה המינית לבין הייצוג, נוצרת סלידה כלפי הקהילה, עד כי חברי הקהילה עצמם מתקשים לקבל את זהותם. בנוסף, המדיה משליכה על הנטייה המינית הביסקסואלית תכונות סטראוטיפיות הקשורות לחוסר החלטיות וחוסר יציבות. למשל, בסרט אינסטינקט בסיסי, ייצוגה של הדמות הנשית הביסקסואלית הייתה א-מוסרית, רוצחת בדם קר, והיפר-מינית.
כלי תקשורת אחדים תיארו התנהגויות ביסקסואליות בתרבויות קדומות ולא מערביות, כמו pederasty יוונית קדומה או Two-spirit אינדיאנית, כהוכחה לכך שהומוסקסואליות התקבלה באופן נרחב בתקופות ובתרבויות אחרות, אף על פי שניתן היה לראות זאת גם כהוכחה לקיומה ולקבלה של ביסקסואליות.
נשים ביסקסואליות חשופות יותר גם לנראות-יתר ולמחיקה, ולמדיה תפקיד חשוב בכך. נשים ביסקסואליות זוכות לייצוג יתר בפורנוגרפיה, בתוכניות ריאליטי ובוידאו קליפים, כחלק מהמבט הגברי. עם זאת, ייצוג נשים ביסקסואליות כסוכנות של מיניותן לוקה בחסר. מחיקת סוכנותן המינית של נשים ביסקסואליות בעלות צבע נפוצה בתקשורת גם כן. ביסקסואליות מרמזת באופן סטריאוטיפי על תחושת תשוקה מינית בלתי נשלטת, והדבר מועצם עבור נשים צבעוניות שההנחה לגבי יצריותן ומיניותן כבר מוגזמת על ידי החברה הכללית מלכתחילה.
הן בתקשורת הגאה והן בתקשורת המיינסטרים, אנשים ששמרו על זהותם המינית לא ידועה הוצגו כהומואים (אם היו גברים) או סטרייטים (אם היו נשים) כאשר ניהלו יחסים רומנטיים או מיניים גם עם גברים וגם עם נשים. אותו הדבר התרחש אפילו אצל אנשים שמזהים את עצמם בגלוי כביסקסואלים. נישואיה של אני דיפרנקו בשנת 1998 לאנדרו גילכריסט הוצגו הן בתקשורת הגאה והן בתקשורת המיינסטרים כמי שמכחישה את הלסביות שלה, אף על פי שהיא הייתה ביסקסואלית מאז תחילת הקריירה שלה. מדונה כינתה את עצמה ביסקסואלית בראיונות ועסקה לעיתים קרובות במעשים פומביים של אינטימיות חד-מינית עם ידועניות אחרות, אך בדרך כלל הצטיירה על ידי התקשורת כאישה הטרוסקסואלית שמתעסקת בדימוי הלסבי לשם הערך של יצירת הלם בלבד. כך, האפשרות שהיא ביסקסואלית כנה נמחקה לגמרי. ליידי גאגא מתויגת בתקשורת לעיתים כ"לסבית" ולעיתים כ"סטרייטית", וזאת על אף שהזדהתה בפומבי כביסקסואלית. פרדי מרקיורי, שעל פי ההספד שלו היה "ביסקסואל בהודאה עצמית", מתואר לעיתים קרובות כהומוסקסואל על ידי כלי התקשורת המרכזיים.
כך גם לגבי דייוויד בואי, שבראשית הקריירה שלו ניהל רומנים עם גברים ואף התלבש בבגדים וסממנים נשיים, וגם לאחר מותו, העדפותיו המיניות והניראות המגדרית שלו נותרו סוגיה לדיון ציבורי, להזדהות או לדחיה.
התקשורת בשתי הקהילות (ההטרוסקסואלית וההומוסקסואלית) מתייחסת לעיתים קרובות לקהילה "ההומוסקסואלית והלסבית", תוך התעלמות מביסקסואלים או מטרנג'נדרים. ישנן גם עדויות להתייחסות כלי התקשורת לנושאי "לסביות, ההומואים והטרנסג'נדרים", תוך החרגה של ביסקסואלים או התעלמות מהם.