stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיפת ברזל
פעילות מבצעית > טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל

במהלך טבח שבעה באוקטובר שיגרו המחבלים הפלסטינים כ-4,000 רקטות מכיוון עזה לשטח ישראל. רובן יורטו על ידי כיפת ברזל או נפלו בשטחים פתוחים. בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל נפרשו סוללות כיפת ברזל בכל הארץ, כולל בצפון ובמרכז. חמאס, הג'יהאד האסלאמי וחזבאללה המשיכו בשיגור רקטות יומיומי – כולל מטחים למרכז. רוב המטחים יורטו בידי כיפת ברזל, אך מספר רקטות פגעו במבנים בערים וגרמו לפגיעות בנפש וברכוש.
הפולמוס סביב פיתוח המערכת

ההחלטה על בחירת מערכת "כיפת ברזל" של "רפאל" כפתרון להגנה מפני רקטות, שהתקבלה בתחילת 2007 על ידי ועדת מומחים של משרד הביטחון שמצאה אותה כיעילה ביותר מבין כל האלטרנטיבות שהוצעו, נתקלה בהתנגדות נמרצת מבכירים בצה"ל, כולל הרמטכ"ל דני חלוץ שטען שהיא לא מעשית, ומפקד חיל האוויר עידו נחושתן שסבר כי היא תסכן את מטוסי החיל. כמו כן התנגדה למערכת עמותת "מגן לעורף", שהחל משנת 2000 עמלה על פיתוח מערכת ההגנה באמצעות לייזר כימי "נאוטילוס". על אף ההתנגדות, פעל שר הביטחון, עמיר פרץ, לקידומה של מערכת "כיפת ברזל" והביא אותה לאישור ראש הממשלה, אהוד אולמרט. האחרון אישר את הבחירה אך הצהיר כי אינו מתכוון למצוא מימון לפרויקט.
בהפעלת המערכת נלקח בחשבון פער העלויות הגבוה – העלות המשוערת של טיל היירוט היא כ־35,000–50,000 דולר (ב-2013 פורסם במגזין ״טיים״ שישראל הצליחה להקטין דרמטית את עלויות המיירטים ל״אלפים בלבד״), ואילו ייצור של רקטת "קסאם" עולה בין עשרות למאות דולרים; וכן הנזק המשוער מפגיעת רקטה באזור מיושב.
על מנת לחסוך בטילי יירוט, מערכת השליטה ובקרה של "כיפת ברזל" אמורה לקבוע מראש אלו רקטות עלולות לפגוע בשטחים מאוכלסים ותיירט רק רקטות המהוות איום.
עם מבקרי המערכת מעת פיתוחה נמנה הפרשן הצבאי ד"ר ראובן פדהצור, שטען בתחילת הפיתוח ש"כיפת ברזל" אינה יעילה בהתמודדות עם איום ה"קסאם" על יישובי עוטף עזה, בשל זמן המעוף הקצר של הרקטות מאתרי השיגור ברצועת עזה עד ליישובים אלו. למערכות יירוט פוטנציאליות אחרות יוחסה יעילות גבוהה יותר, בהן מערכת "נאוטילוס", שפותחה במשותף על ידי ארצות הברית וישראל משנת 1995 עד 2005, בעלות של 600 מיליון דולר, אז הוחלט שהפרויקט אינו בר מימוש, זאת לאחר שלושה עשורים בהם חיל הים האמריקאי ניסה לשווא לפתח מערכת יעילה מסוג זה. החברה האמריקאית "נורת'רופ גראמן" הציעה לפתח אבטיפוס מתקדם יותר של "נאוטילוס", "סקייגארד", שהיה אמור לעשות שימוש בלייזר כימי ליירוט רקטות, כאשר עלות כל אלומת יירוט היא כ-1,000–2,000 דולר. "נורת'רופ גראמן" טענה שביכולתה לפרוס את המערכת בתוך 18 חודשים, בהשקעה קטנה יחסית של 180 מיליון דולר או 8 מערכות ב-500 מיליון דולר. גורמי ביטחון בישראל דחו את ההצעה, בציינם את תוספת הזמן והעלויות הכרוכות בכך. מערכת נוספת היעילה מאוד לטווחים קצרים היא "פלנקס C-RAM" שהוכיחה עצמה פעמים רבות בהגנה על כוחות אמריקאים בעיראק ובאפגניסטן, חסרונה הוא בטווח הקצר שלה ולכן יכולה להגן רק נקודתית על מבנים או אזורים קטנים בעלי חשיבות כגון בסיסים או תחנות כוח.
חרף הביקורת, ראשי רשויות וערים בצפון הארץ ודרומה – בהן באר שבע, אשקלון וקריית שמונה – דרשו הצבת סוללות "כיפת ברזל" בעירם כדי לספק הגנה לתושבים. דרישות אלה גברו בעקבות הצלחות המערכת ביירוט רקטות בתחילת אפריל 2011.
דעות סביב תפקוד המערכת

בעקבות הצלחותיה הראשונות של המערכת אמר שר הביטחון אהוד ברק ש"זהו הישג יוצא דופן של התעשייה הביטחונית הישראלית ושל מערכת ההגנה האווירית", והביע הערכה רבה לחיל האוויר ולתעשיות הביטחוניות, ובראשן חברת "רפאל", מפתחת המערכת.
בעקבות אחוזי היירוט הגבוהים של "כיפת ברזל" בהסלמת מרץ 2012, זכתה המערכת לשבחים רבים. אמר מנכ"ל חברת "אלתא", שפיתחה ומייצרת את המכ"ם של המערכת, כי המערכת הצליחה מעבר למצופה.
בשנת 2012 ניתן פרס ביטחון ישראל לשמונה ממפתחי המערכת ממפא"ת ומ"רפאל".
מערכת "כיפת ברזל" זכתה לשבחים רבים בעולם בעקבות הצלחתה הרבה ויעילותה הגבוהה. היועץ לביטחון של ארצות הברית, סטיבן זלוגה, אמר שהצלחתה להשמיד 90% מהרקטות היא מעל המצופה ממערכת הגנה אווירית. המגזין "סלייט" דיווח שאחוז היעילות של "כיפת ברזל" הוא "חסר תקדים" בהשוואה למערכות הגנה אווירית קודמות דוגמת ה-"MIM-104 פטריוט".
ב-20 במרץ 2013, במהלך ביקורו של נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, בישראל, נפרשׂה סוללת "כיפת ברזל" בנמל התעופה בן-גוריון על מנת שיבקר בה ויתרשם מיכולותיה. אובמה חלק שבחים למערכת ולמפעיליה. המערכת זכתה לשבחים רבים בעולם בזכות הישגיה במבצע צוק איתן.
מול דיווחי צה"ל, לפיהם אחוזי ההצלחה של המערכת עומדים על 84%, קמו מומחים אחדים, ובהם פרופ' תאודור פוסטול, שבהתבסס על ניתוח סרטי וידאו ביתיים של היירוטים, טען כי אחוזי היירוט עומדים על 10%–30% לכל היותר, שכן מרבית היירוטים של "כיפת ברזל" אינם חזיתיים, וביירוט שאינו חזיתי אחוזי היירוט נמוכים במידה ניכרת מאשר ביירוט חזיתי. מבקר אחר הוא ד"ר מרדכי שפר הטוען שהמערכת כלל אינה מיירטת טילים וכל הפרסומים על יירוטים הם שקריים.
מומחים אחרים סתרו את טענותיהם.
בשנת 2014, במהלך מבצע צוק איתן, עמדה המערכת במרכז הסיקור של כל אמצעי התקשורת בישראל ובעולם, כאשר פעם אחר פעם הובאו שידורים ישירים מהשטח המציגים את מופעי היירוט מול הרקטות. הצלחת היירוטים הביאה לחשש מפני "ביטחון יתר" - התחושה כי המערכת מקנה רמת ביטחון גבוהה, גורמת לציבור להפסיק לחשוש מהרקטות, להימנע מכניסה למרחבים מוגנים, ובכך להסתכן בפגיעה של רסיסי הרקטות המתפוצצות. זאת למרות הודעות חוזרות ונשנות של צה"ל כי המערכת השיגה כ-90% הצלחה ביירוט רקטות ולפיכך אינה מספקת ביטחון מושלם.
למרות הדיווחים וההצלחה הנראית לעין, לא פסקו הטענות נגד המערכת. פוסטול ושפר טוענים לקונספירציה של הממסד, ולדבריהם המערכת אינה מיירטת רקטות אלא מביימת סרטוני יירוט.
קבוצה אחרת של מתנגדים מצביעה על חסרונות במערכת "כיפת ברזל", כמו עלות יקרה של אחזקתה, עלות יקרה עבור כל טיל מיירט לעומת עלותם הזניחה של הטילים התוקפים, חוסר אפקטיביות מול מטחים משמעותיים של מאות ואלפי טילים, וחוסר יכולתה לתת מענה לירי בטווח קרוב של 4 ק"מ. מרבית הדוברים בקבוצה זו נמנים עם מפתחי או תומכי מערכת "נאוטילוס" – מערכת לייזר להגנה מפני טילים שהתחרתה ב"כיפת ברזל" ונדחתה על ידי מערכת הביטחון – בהם ד"ר נתן פרבר, ד"ר עודד עמיחי, אל"ם יוסי ארזי, תא"ל (מיל') צבי שור ואחרים, ראשי עמותת "מגן לעורף" שפועלת למען שילוב מערכות לייזר בהגנה נגד טילים.
כמו כן, סביר שעלות הנזק האפשרי גבוהה מעלות הטילים המשוגרים.
בעקבות מחירם היקר של המיירטים, פותחה מערכת "מגן אור" ליירוט באמצעות קרן לייזר.
חשיבות אסטרטגית

דן שפירו הביע בשנת 2017 את העמדה שמניעת נפגעים על ידי מערכת כיפת ברזל מאפשרת לישראל להימנע מכיבוש רצועת עזה.
משתמשים > רכש של מערכת מלאה

ישראל ישראל – חלק ממערך ההגנה האווירית שמפעיל סוללות ואספקה שוטפת של מיירטים. הגרסה הימית "כיפת מגן" מותקנת על ספינות סער 6 של חיל הים הישראלי.
ארצות הברית ארצות הברית – 2 סוללות. סוללה ראשונה בשימוש החל מ-30 בספטמבר 2020, סוללה שנייה נמסרה ב-3 בינואר 2021. באוגוסט 2023 פורסם כי המרינס ירכשו סוללות כיפת ברזל ומיירטים ב-200 מיליון דולר.
אזרבייג'ן אזרבייג'ן – הזמינה מספר סוללות.
רומניה רומניה – תייצר סוללות כיפת ברזל ברישיון בזכות שיתוף פעולה של Romaero (אנ') עם רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
משתמשים > רכש מערכת השו"ב

הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת – הזמינה את מערכת השו"ב
משתמשים > בתהליך רכש

קפריסין קפריסין – משא ומתן מתקדם על רכישת מספר סוללות.
משתמשים > כיפת מגן

ב-2016 פיתחה "רפאל - מערכות לחימה מתקדמות" גרסה ימית של "כיפת ברזל" בשם "C-Dome" (האות C נשמעת כמו Sea, ים באנגלית). בצה"ל היא נקראת כיפת מגן אך מכונה לרוב כיפה ימית (כולל בהודעות דובר צה"ל). לאחר מספר ניסויי ביצוע מוצלחים, ב-27 בנובמבר 2017 הוכרזה המערכת "כשירה לשימוש מבצעי", והחלה קליטתה בצה"ל. ב-21 בפברואר 2022 נערך ניסוי מוצלח של כיפת מגן, בו מיירטים ששוגרו מספינת סער 6 יירטו כטב"ם, רקטות ארטילריות וטיל שיוט. ב-29 במאי 2023 בוצע ניסוי מוצלח נוסף של שיפורים במערכת. ב-8 באפריל 2024 ביצעה מערכת "כיפה ימית" יירוט בכורה מבצעי מוצלח של כטב"ם ליד אילת כחלק ממלחמת חרבות ברזל.
לקריאה נוספת

גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "בדרך לעוד יירוט מוצלח", עמ' 340–345
יעקב כץ ואמיר בוחבוט, קוסמי הנשק: כיצד ישראל הפכה למעצמת-על של חדשנות צבאית, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2017. פרק 5 - טילים: עמ' 140–168.
אילן כפיר, דני דור, כיפת ברזל והאנשים שעשו את הבלתי ייאמן, כנרת, זמורה ביתן, 2014
קראון איריס

| --- | --- |

קראון איריס בנמל רודוס
 תיאור כללי
 סימן זיהוי:  IMO 8814744
 סוג אונייה:  אוניית תענוגות 
 חברת ספנות:  Majesty Cruise Line (אנ')‏ (1992–1997) Norwegian Cruise Line (אנ')‏ (1997–2004) Star Cruises (אנ')‏ (2004–2008) Louis Cruise Lines (אנ')‏ (2008–2018) מנו ספנות (2018–היום)
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Kvaerner Masa-Yards 
 הוזמנה:  1988
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־33 שנים)
 מידות
 תפוסה:  32,396 
 אורך:  207.1 מ'
 רוחב:  27.6 מ' 
 שוקע:  6.2 מ' 
 נתונים טכניים
 גודל הצוות:  650
 מספר נוסעים:  2,000
 
ירידה באמצעות סירות שירות מהקראון איריס לאי סנטוריני בספטמבר 2023
קראון איריס (באנגלית: MS Crown Iris) היא אוניית תענוגות שהושקה בשנת 1992, ונמצאת החל מ-2018 בבעלות חברת הקרוזים הישראלית מנו ספנות.
היסטוריה

ב-1988 חברת הפלגות בשם "Birka Line (אנ')" הזמינה ממספנות "Wärtsilä Marine (אנ')" אונייה בשם "Birka Queen". האונייה נועדה לשמש כאוניית נוסעים נוספת של החברה. ב-1989 המספנות פשטו את הרגל. כעבור מספר חודשים הועברה אחריות הבנייה למספנה אחרת שפעלה תחת השם "Masa Yards", בשל המעבר עלה מחיר בניית האונייה. "Birka Line" סירבה לשלם והחליטה לבטל את הבנייה. ב-1990 מכרה "Birka Line" את תכנון האונייה לחברת "Majesty Cruise Line (אנ')", שהשקיעה כ-229 מיליון דולר לצורך בנייתה. ב-1992 הושקה האונייה בשם "Royal Majesty".
בשנת 1995 עלתה האונייה על שרטון בסמוך לאי ננטקט ונתקעה, לא היו נפגעים אך הנזק שנגרם כתוצאה מהפגיעה הוערך בכ-7 מיליון דולר. בקיץ 1997 נמכרה האונייה לחברת "Norwegian Cruise Line (אנ')", ושמה שונה ל-"Norwegian Majesty".
בשנת 1999 עגנה האונייה במספנות "Lloyd Werft" שבגרמניה לצורך בנייה מחדש. בתהליך הבנייה הוסיפו לה חלק שאורכו 33.76 מטרים. לאחר ההוספה אורכה של האונייה גדל ל-207.1 מטרים.
פעילות האונייה בחברה "Norwegian Cruise Line (אנ')" נמשכה עד 2004. ב-2004 הועברה האונייה לחברת "Star Cruises" ופעלה בחברה עד 2008, במהלך פעילותה שמה של האונייה לא שונה. ב-2009 נמכרה לחברת "Louis Cruises", ושמה שונה ל-"Louis Majesty".
במרץ 2010, בעת שיט בים התיכון, פגעו שלושה גלי פרא באונייה וגרמו למותם של שני נוסעים ולפציעתם של שישה אחרים.
ב-2012 הועברה האונייה לחברת "Thomson Cruises (אנ')", ושמה שונה ל"Thomson Majesty". בפברואר 2013 נהרגו חמישה אנשי צוות ונפצעו שלושה בתאונת אימונים בעת עגינת האונייה באיים הקנריים, כאשר אחת מסירות ההצלה של האונייה התנתקה ונפלה לים מגובה של מעל 20 מטרים. האונייה פעלה בחברה עד שנת 2017. ב-2017 חזרה האונייה לפעילות בהסכם שכר בחברת "Louis Cruises", אך שמה של החברה שונה ל"Celestyal Cruises (אנ')", ולכן החליטו לשנות גם את שמה של האונייה ל-"Celestyal Majesty".
פעילותה כ"קראון איריס"

ב-2018 נמכרה האונייה לחברת "מנו ספנות". מיד לאחר הרכישה החליטו לשנות את שמה של האונייה ל"פרינסס איריס", אך בסופו של דבר החליטה החברה לשנות את שמה של האונייה ל"קראון איריס", והיא הפכה לאוניית הדגל של החברה. זוהי הפעם הראשונה מאז השקתה של האונייה שהמילה "Majesty" אינה חלק משמה.
בתחילת 2019 עברה האונייה תהליך שדרוג במספנות ביוון. התהליך כלל עיצוב מחדש של כל 750 חדרי האורחים, הקמת 5 מסעדות חדשות וחידוש עיצובה החיצוני של האונייה.
ב-11 באפריל 2019 נערך טקס ההשקה הרשמי של ה"קראון איריס" בנמל חיפה והחלה פעילותה בישראל.
ב-10 באוקטובר 2023 עם תחילתה של מלחמת חרבות ברזל, השתתפה ה"קראון איריס" בפעילות חילוץ ישראלים והבאתם חזרה לישראל מקפריסין.
במהלך חודש אוגוסט 2024 החלו חברות תעופה בינלאומיות לבטל את הגעתן לישראל כתוצאה ממלחמת חרבות ברזל, שרת התחבורה מירי רגב ומנו ספנות סיכמו שבמידת הצורך ה"קראון איריס" תסייע להעביר נופשים ישראלים מקפריסין חזרה לישראל.
במהלך חודש אוקטובר 2024 חילצה ה"קראון איריס" שלושה אזרחים טורקים שהיאכטה שלהם טבעה קרוב לאי רודוס.
נתונים

האונייה בעלת 750 חדרים ו-11 סיפונים, שוקלת כ-40,662 טון והיא יכולה לשאת כ-2,000 אורחים ו-650 אנשי צוות. יש באונייה בריכות שחייה ומגלשת מים, חדר כושר, מגרש כדורסל ומסלולי ריצה. באונייה יש מסעדות, חנויות, קזינו ומתקני נוחות נוספים.
הערות שוליים

↑  Two killed as giant waves hit Mediterranean cruise ship, BBC, ‏3 במרץ 2010
↑  Five dead on Canary Islands cruise ship, BBC, ‏10 בפברואר 2013
↑  מנו ספנות השיקה את אניית הקרוז Crown Iris, באתר פורט2פורט, ‏2021-03-06
↑  במהלך הלילה: 1,000 ישראלים חולצו מקפריסין באניית קרוז, באתר ‏מאקו‏, 11 באוקטובר 2023
↑  ״כשיפנו אלינו בנושא חילוץ נעלה הצעות לפתרונות", באתר פספורטניוז, ‏2024-08-05
↑  עוזי בכר, ה"קראון איריס" של מנו ספנות סייעה לחלץ אזרחים טורקים בלב ים | Cruisein |, באתר Cruisein, ‏2024-10-09
תוכנית ארזים

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  צה"ל צה"ל
 סוג:  תוכניות מצוינות בצה"ל
 
תוכנית ארזים היא מסלול הכשרה ושירות בצה"ל, שמטרתו שיבוץ מצטיינים בעלי יכולות מנהיגותיות באזורי המחקר הטכנולוגי-מתמטי באגף המודיעין ובאגף התקשוב וההגנה בסייבר. בתחילת המסלול, לומדים חניכי התוכנית תואר ראשון דו חוגי במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב (עם אפשרות לעבור למדעי המחשב חד חוגי לאחר השנה הראשונה), ואז משרתים כ-6 שנים באזורי מחקר מתמטי וטכנולוגי שבאגפים אלה. ההכשרה בתוכנית, אשר אורכת כשנתיים, כוללת בנוסף לתואר הראשון גם קורס קצינים, וכן קורס הכשרה של חיל המודיעין או של חטיבת ההגנה בסייבר.
תוכנית ארזים נחשבת לאחת התוכניות היוקרתיות ביותר שמציע צה"ל.
מסלול ההכשרה

ההכשרה ברובה מתקיימת באוניברסיטת תל אביב כאשר מרבית שכר הלימוד של התואר האקדמי הוא במימון של צה"ל.
חניכי התוכנית עוברים הכשרה בתחומי האקדמיה, המודיעין וטכנולוגיה. הם לומדים לתואר ראשון במסלול דו-חוגי משולב באוניברסיטת תל אביב וזוכים לחניכה אישית לאורך כל תקופת ההכשרה ולתכני העשרה אקדמיים, מקצועיים, אישיותיים ופיקודיים שיסייעו להם בהמשך השירות. על אף שתואר זה אורך לרוב שלוש שנים, חניכי התוכנית מסיימים אותו בהיקפו המלא רק בשנתיים.
חניכים שסיימו תואר ראשון כבר במהלך התיכון לומדים בתוכנית ארזים 2 - לימודי תואר שני במתמטיקה או במדעי המחשב בשנה אחת בלבד במקום תואר ראשון.
לאחר מכן, חניכי ארזים מקבלים הכשרה צבאית ומודיעינית המותאמת לתפקידם העתידי: קורסים במקצועות מודיעין, הנפרשים על פני סדנת קיץ בין שתי שנות הלימודים, טירונות בסיסית (רובאי 02), קורס קצינים בבה"ד 1 שלאחריו מקבלים דרגת סגן. לבסוף, הם עוברים הכשרה מקצועית ואינטנסיבית האורכת בין שלושה חודשים לחצי שנה.
לאחר ההכשרה

בסיום ההכשרה המקצועית, בוגרי התוכנית משובצים במדורים השונים של היחידות. הבוגרים יעסקו במחקר מתמטי וטכנולוגי פורץ דרך ובעיצוב ופיתוח תשתיות מחשוב, תשתיות מחקר ומערכות סייבר מתקדמות, תוך שימוש בטכנולוגיות ויכולות מסווגות ביותר. צוותים קטנים, בהם משרתים בוגרי ארזים לצד בוגרי מסלולים איכותיים אחרים (כגון תוכנית אודם, גאמא ותלפיות), בשילוב עם טכנולוגיה מתקדמת, יוצרים סביבת עבודה ייחודית באופיה המעודדת למידה מתמדת, עבודת צוות ומצוינות אישית. לאחר שצברו ניסיון, בוגרי המסלול מיועדים גם להוות שדרה פיקודית ומקצועית ביחידה. חלק מהבוגרים שימצאו מתאימים יוכלו להשתלב במערך ההדרכה של היחידה והתוכנית.
המיונים והקבלה לתוכנית

המועמדים לתוכנית עוברים מסלול מיונים ממושך וקפדני, אשר מתחיל במבחני "שחקים" של חיל המודיעין, וכולל מבדקי יכולת מתמטית, יכולות בין-אישיות, פוטנציאל מנהיגותי ויכולות אנליטיות. בעבר המיונים לכל חיל נעשו בנפרד, אולם כיום נעשים ברובם במשותף.
בנוסף לשלבי המיון, על המועמדים לעמוד בתנאי הקבלה של האוניברסיטה הן בציוני הבגרות והן בבחינה הפסיכומטרית.
הערות שוליים

↑  ארזים, תוכנית ארזים, באתר תוכנית ארזים
↑  שחקים - ארזים, באתר חיל המודיעין'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'(ארכיון)
↑  תוכנית ארזים, באתר תוכנית ארזים
סדר ליל ראש השנה

שולחן סדר ראש השנה, ועליו רימונים, כרישה, תפוחים, דבש, תמרים ויין
סדר ליל ראש השנה הוא מנהג יהודי הכולל אכילת מאכלים בעלי משמעות סמלית, ואמירת תפילות במהלך סעודת החג בליל ראש השנה. הכינוי הנפוץ למאכלים הסמליים הוא "סימנים", ויש המכנים אותם "ברכות" או "ברכיות".
מנהג הסימנים מוזכר לראשונה בתלמוד הבבלי, ובמקור מתייחס לחמישה מיני צמחים: "קָרָא" (ממשפחת הדלועיים), "רוּבְּיָא" (כנראה לוביה), "כַּרָּתֵי" (כרישה), "סִילְקָא" (ממשפחת הסלקיים) ו"תַמְרֵי" (תמר). במרוצת הדורות התפתח המנהג בקרב עדות ישראל, ונוספו מאכלים שונים כגון בשר שמן, דגים ומיני מתיקה כמו רימון, דבש ותפוח. בסוף תקופת הראשונים אוחדו הדבש והתפוח לכדי המנהג המפורסם של אכילת תפוח בדבש.
מקור המנהג

אכילת ארוחה חגיגית בראש השנה, עם מאכלים מיוחדים, נהוגה עוד מתקופת התנ"ך. כך נמצא בדברי נחמיה ועזרא לעם היהודי ביום החג:
לְכוּ אִכְלוּ מַשְׁמַנִּים וּשְׁתוּ מַמְתַקִּים, וְשִׁלְחוּ מָנוֹת לְאֵין נָכוֹן לוֹ, כִּי קָדוֹשׁ הַיּוֹם לַאֲדֹנֵינוּ. וְאַל תֵּעָצֵבוּ, כִּי חֶדְוַת ה' הִיא מָעֻזְּכֶם.
מי שהגה את המנהג לאכול "סימנים" בראש השנה היה האמורא אביי, כחלק מסוגיה תלמודית העוסקת במעשים סמליים והשפעותיהם: צדוק הכהן משח את שלמה למלך על מעיין הגיחון, וחז"ל למדו מכך למשוח את כל המלכים על מעיין, כדי ששפעת מימיהם תהיה סימן להימשכות מלכותם. האמורא רב אמי הביא סימנים נוספים, שלדבריו בכוחם לחזות את העתיד – למשל, מי שרוצה לדעת אם עסקיו יצליחו, יגדל תרנגול, ואם התרנגול ישמין זה סימן להצלחת עסקיו. בשמעו זאת, אמר אביי:
הַשְׁתָּא דְּאָמְרַתְּ: "סִימָנָא מִלְּתָא הִיא" (עכשיו שאתה אומר שסימן שעושים דבר של ממש הוא), יְהֵא רְגִיל אִינִישׁ לְמֵיכַל רֵישׁ שַׁתָּא (לאכול בראש השנה) קָרָא, וְרֻבְּיָא, כַּרָּתֵי, סִלְקָא, וְתַמְרֵי (שכולם יש בהם סימן טוב).
בתקופת הגאונים התקבע המנהג לאכול את הסימנים בסעודת החג, ולהצמיד לכל מאכל ברכה על פי טבעו, שמו או צורתו.
מקור המנהג > אכילה או ראייה

הסוגיה התלמודית לעיל מופיעה גם במסכת הוריות, אלא ששם מובאים דברי אביי בלשון אחרת: ”יְהֵא רָגִיל לְמִחְזֵי בְּרֵישׁ שַׁתָּא”, שפירושו: "יהא רגיל לראות בראש השנה". יתרה מזו, במספר כתבי יד קדומים של התלמוד, גם במסכת כריתות הגרסה היא "למחזי", וכן רבים מהראשונים המצטטים את דברי אביי מצטטים אותו בלשון "למחזי", או לשון קרובה אחרת, ולא "למיכל". נראה שדבריו המקוריים של אביי היו "למחזי בריש שתא", מה שמצביע שהמנהג המקורי היה רק לחזות בסימנים אך לא לאוכלם.
לפי תשובה מאוצר הגאונים, רב האי גאון ותלמידיו נהגו לקחת סל עם מינים אלו, והיו מחזיקים בידיהם כל אחד מהמינים בתורו ואומרים עליו בקשה, בלי שנאמר שאכלו אותם. אבל בתשובה אחרת באוצר נכתב ש”ואוכלים רוביא שהוא פול המצרי וכרתי וכו'”, משמע שכבר בימי הגאונים נהגו לאכול את הסימנים ולא לראותם בלבד. בספר ארבעה טורים לרבי יעקב בן אשר, וב"שולחן ערוך" אחריו, נפסק שיש לאכול את הסימנים, וכך הוא המנהג הנפוץ. יוצא מן הכלל הזה הוא מנהג של יהדות בבל שלא לאכול את ה"סילקא", אלא רק לחזות בה ולומר "שיסתלקו אויבינו ושונאינו", מחשש להימצאות תולעים וחרקים בה שאסור לאוכלם.
הבקשות הנלוות

בתשובה שהוזכרה לעיל על רב האי גאון, מובא שהיה נוהג לומר בקשות על הסימנים כשהיה נוטל אותם, כך שעל כל מאכל אומרים בקשה הדומה מבחינת הלשון והצליל לשמו:
ופשט ידו לדלעת ואמר: קרא – קרע רוע גזר דיננו. רוביא – יתרבו זכויותינו. כרתי – יכרתו שונאינו. סילקי – יסתלקו עוננו. תמרי – יתמו עונותינו [או: שונאינו ואויבינו]! ואחר כך נטל הדבש והאפונה ואמר: ארץ זבת וכו'
מהתשובה משתמע לכאורה שמנהגו של רב האי גאון היה לומר רק "יסתלקו אויבינו", "ירבו זכויותינו" וכדומה, אך רבי דוד אבודרהם כתב שיש אומרים אותה בלשון תפילה: ”יהי רצון מלפניך ה' אלהינו ואלהי אבותינו שיקראו לפניך זכויותינו” וכולי, וכך מקובל כיום. מנגד, בספר "בית יוסף" כתב ר' יוסף קארו שלהבנתו אין צורך להזכיר ממש את הבקשה, אלא שהמאכלים מסמלים בקשות אלו ודי בכך. ברם, ככל הנראה בשל התשובה המפורשת של הרב האי גאון, מרבית הראשונים לא קיבלו דעה זו וסבורים שיש לומר ממש את הבקשות, וכך פסק גם ר' יוסף קארו עצמו בשולחן ערוך.
זיהויי הסימנים > קרכס"ת

חמשת מיני הצמחים שמנה אביי, ששמותיהם בארמית בבלית הם ”קָרָא וְרוּבְּיָא כַּרָּתֵי סִילְקָא וְתַמְרֵי” (ובראשי תיבות קרכס"ת), נאכלים בסדר ראש השנה גם בימינו, בעיקר בקרב יוצאי ארצות האסלאם. מתוכם, היחיד שעל זיהויו אין עוררין הוא ה"תַמְרֵי", שהוא תמר מצוי. זיהויים של יתר המינים סבוך יותר, וקיימים זיהויים שונים ואופני הכנה ייחודיים בעדות השונות.
זיהויי הסימנים > קרכס"ת > קָרָא

קרא הוא פרי של מין ממשפחת הדלועיים. לא ברור לחלוטין לאיזה מין הכוונה, אך המנהג הנפוץ כיום הוא לקחת דלעת: מקורה של הדלעת המצויה כיום (Cucurbita) הוא מיבשת אמריקה, כך שאין זה הקרא התלמודי, אך סביר שזה היה ירק דומה, אולי הקלבסה (Lagenaria siceraria). יש הנוהגים לקחת קישוא לבן, שכן הקישוא הוא אחד ממיני הדלעת.
באשר לאופן ההכנה קיימים מנהגים שונים. מנהג נפוץ אצל יהודי ספרד הוא להכין מהדלעת ריבה. אצל יהדות לבנון נהוג להשתמש בירק ה"קַרְעַה" (מערבית: قَرْعَة), שהוא מעין קישוא, שאותו חותכים ומבשלים עם גרגרי חומוס ותבלינים ומגישים חם.
זיהויי הסימנים > קרכס"ת > רוּבְּיָא

ביחס לרוביא קיימים זיהויים שונים, מרביתם מתייחסים לאחד ממיני הקטניות. הזיהוי המקובל ביותר הוא עם הלוביה (Vigna unguiculata), שהיא מין של קטנייה הדומה לשעועית. יש המבשלים ואוכלים את התרמיל כולו, ויש הלוקחים רק את הזרעים שבו.
לפי אוצר הגאונים, רב האי גאון לקח "פול המצרי" לרוביא: ר' שמעון בן צמח דוראן זיהה את אותו "פול המצרי" עם הלוביה, אבל יש המזהים אותו עם הפול המוכר ולוקחים פול לרוביא. רש"י מזהה אותה בפירושו לתלמוד עם גרגרנית החילבה (פיניגר"י), ולכן נהוג אצל יהדות תימן לקחת חילבה. אחרים מזהים את הרוביא עם השומר, או עם השומשום.
יש הנוהגים לאכול כרוב בראש השנה, והיו שהציעו טעם לאכילת הכרוב בזיהויו עם הרוביא. ככל הנראה אין לזיהוי זה על מה שיסמוך, וייתכן שהמנהג נובע מטעמים אחרים.
זיהויי הסימנים > קרכס"ת > כַּרָּתֵי

הכרתי מזוהה עם גבעול הכרישה, ששמה הארמי הוא כַּרָּתָא (ܟܪܬܐ). בקרב יוצאי הקהילות הספרדיות של טורקיה, הבלקן ולבנון נהוג להכין קציצות פראסה, מנה שמקורה במטבח הטורקי, שהן מעין לביבות העשויות מכרישה קצוצה ומבושלת, פירורי לחם (או תפוח אדמה) ולפעמים גם בשר טחון, ומטוגנות בשמן.
זיהויי הסימנים > קרכס"ת > סִילְקָא

סילקא הוא מין ממשפחת הסלקיים. רב האי גאון לקח "תרדין", וככל הנראה הכוונה לתרד (Spinacia oleracea). אחרים לוקחים לסילקא סלק (Beta vulgaris), ומהם יש שאוכלים את השורש ויש המעדיפים סלק עלים (מנגולד).
בקרב יהודי צפון אפריקה נוהגים להכין תבשיל חגיגי מיוחד מעלי הסלק שנקרא "בקיילה". בקרב הקהילות הספרדיות המכינות קציצות פראסה לכרתי, נהוג להכין קציצות דומות לסילקא עם תרד או סלק עלים במקום הכרישה.
זיהויי הסימנים > קרכס"ת > תַמְרֵי

התמרי הוא פריו של תמר מצוי (Phoenix dactylifera), שלעיתים נאכל יבש (חום) ולעיתים לח (צהוב). יש הדורשים את שם התמר בהקשר זה כ"תם מר", כלומר תסתיים המרירות ותתחיל המתיקות.
זיהויי הסימנים > בשר שמן ומיני מתיקה

עוד בתנ"ך אמר נחמיה לעם בראש השנה ”אִכְלוּ מַשְׁמַנִּים וּשְׁתוּ מַמְתַקִּים” (נחמיה, ח', י'). רב נטרונאי גאון (בן המאה ה-9 מבבל) העיד שאכן נהוג היה בתקופתו לאכול בראש השנה מיני מתיקה ובשר שמן, ולהימנע ממאכלים חמוצים, ועוד נאמר בתשובות הגאונים ששותים דבש, וזאת כדי ”שתהא השנה הבאה עלינו שמינה ומתוקה”. כיום מרבית עם ישראל נוהגים לאכול דבש בסדר בראש השנה, אך יש שהתנגדו לאכילת דבש בראש השנה (ראו בפסקה "הימנעות ממאכלים שונים") והמירו אותו בסוכר לבן.
מחזור ויטרי, מהמאה ה-12, מביא שני מנהגים בסעודת ליל החג בתקופתו: יהודי ממלכת צרפת (צפון צרפת של ימינו) אכלו תפוחים אדומים, ואילו יהודי הפרובאנס (שהייתה אז ארץ נפרדת) אכלו ענבים לבנים, תאנים לבנות וראש כבש. בשני המנהגים מדובר בפירות מתוקים, שהם סימן לשנה מתוקה. הטעם למנהג פרובנס לאכול פירות לבנים דווקא משום שהם מסמלים כפרה, כחלק ממנהגים אחרים הקשורים בלבן (כמו לבישת בגדי לבן ביום הכיפורים או החלפת הפרוכות ללבנות בימים הנוראים). מנהג אכילת תאנים עודנו קיים במספר קהילות, ספרדיות כאשכנזיות.
בסוף המאה ה-15 החל המנהג לטבול את פרוסת החלה עליה מברכים את ברכת המוציא בדבש, או בסוכר, במקום במלח הנהוג בשאר השנה. היו שטענו כי לא ניתן לוותר על המלח, ולכן יש הנוהגים לטבול את הפרוסה גם במלח נוסף על הדבש.
מנהג אכילת מיני מתיקה הביא לידי כך שחלק מן הסימנים נאכלים לעיתים בצורה של ריבה או קומפוט. כך למשל בכמה קהילות ספרדיות מכינים ריבת דלעת לקרא וכן רוקחים ריבות מחבושים, תפוחים ומינים נוספים.
בקרב יהדות מרוקו מקובל לאכול את תבשיל ה"טנזיה", המכיל פירות יבשים, אגוזים, אורז ולעיתים בשר.
זיהויי הסימנים > תפוח בדבש

ביהדות אשכנז בתקופת הראשונים התאחדו מנהג צרפת לאכול תפוח ומנהג גאוני בבל לאכול דבש, ונוצר סימן חדש – התפוח בדבש. ר' יעקב בן אשר תיקן בטור לומר עליו: ”תתחדש עלינו שנה מתוקה”, וכך נהוג. הסימן נהיה נפוץ מאוד בקהילות אשכנז, עד שנהיה לסמל של ראש השנה, ולעיתים קרובות אף החליף שם את סימני הקרכס"ת (שלא תמיד ניתן היה למוצאם באירופה).
סימן התפוח בדבש הגיע לעדות הספרדים רק בעידן המודרני. הרוב אימצו את המנהג, אבל יש שהסתייגו ממנו משום שהם נמנעים מאכילת דבש, ומהם יש שנוהגים לקחת תפוחים מבושלים בסוכר.
זיהויי הסימנים > בשר ראש

מנהג אכילת ראש כבש מובא בתשובת מתקופת הגאונים "כדי שישמענו הקדוש ברוך הוא לטובה בראש השנה וישימנו לראש ולא לזנב". כבר הוזכר לעיל בשם מחזור ויטרי שכך נהגו בני פרובנס, וכן מובא אצל ראשונים אחרים.
יש מן הראשונים כדוגמת מהר"ם מרוטנבורג (המובא בטור) שכתבו לאכול איל (כבש בוגר), זכר לאיל שהקריב אברהם לאחר עקידת יצחק.
זיהויי הסימנים > דגים

ר' דוד אבודרהם מזכיר שיש נוהגים לאכול דגים (כדי "לפרות ולרבות כדגים"). בדורות מאוחרים הוזכר שמי שקשה לו להשיג ראש איל יאכל ראש דג ובכך התמזג מנהג אכילת הדגים עם מנהג אכילת הראש. היו שהתנגדו לאכילת דגים בראש השנה ראו להלן הימנעות ממאכלים שונים.
זיהויי הסימנים > פרי חדש

מנהג בני פרובנס, שהוזכר על ידי ר' אברהם בן נתן הירחי בספר המנהיג הוא "לקחת כל ענייני חידוש ולתת על השולחן בלילי ראש השנה לסימנא טבא (= לסימן טוב) לכל השנה הבאה" המנהג נזכר גם אצל בעל הטורים כמנהג פרובנס.
בתקופה מאוחרת יותר שימש מנהג זה כדי לצאת מידי ספק האם לברך את ברכת שהחיינו בקידוש בלילו השני של החג. רש"י, בתשובה סבור שיש לברך ברכת שהחיינו גם בקידוש הלילה השני כמו בכל יום טוב שני של גלויות, אך הוא חולק על רבותיו שסברו שאין לברך כי אם ביום הראשון, שכן שני ימי ראש השנה נחשבים כיום אחד ארוך ("יומא אריכתא" כלשון התלמוד). במהלך הדורות היו פוסקים שצידדו בכל אחת מן השיטות. המהר"ם מרוטנבורג נהג להביא יין חדש או בגד חדש בלילה השני ולכוון עליו באמירת ברכת שהחיינו. מכן נקבע המנהג להביא אל שולחן החג פרי חדש רק בלילה השני, על מנת לצאת מן הספק האם יש לברך ברכת שהחיינו בקידוש וכן פוסק ר' יוסף קארו בשולחן ערוך אלא שהוא קובע, כדעת רש"י, שגם אם אין פרי חדש יש לברך את ברכת שהחיינו בכל מקרה.