stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הורדוס
ביוגרפיה > יהדותו של הורדוס

ממצאים ארכאולוגיים מתקופתו של הורדוס מעידים על כך כי בני זמנו והוא עצמו החשיבו את הורדוס כיהודי לפי דתו ולפי עמו, בצורה ובאופן המתאימים למידע הידוע אודות גיורם של האדומים. עם זאת, בתקופה מאוחרת יותר גרסו חכמי התלמוד כי מבחינה הלכתית, היה מעמדו של הורדוס עבד כנעני. מעמד זה נחשב כעין מעמד ביניים – גוי שנמכר לעבדות ליהודי. לסברת חז"ל, הוא חייב רק במצוות שחייבת בהן אישה יהודייה. הורדוס, כממשיך דרכם הרעיונית של אחרוני שליטי בית חשמונאי, לפי תפיסתו, אהד את הצדוקים, וגילה עוינות מובהקת כלפי הפרושים ולא היה אהוד עליהם. האמוראים, חכמי התלמוד, שהיו ממשיכי דרכם של הפרושים, כתבו בתלמוד על הורדוס אמירות חריפות, שנים רבות לאחר האירועים עצמם.
בכתבי יוסף בן מתתיהו ניתן למצוא תיעוד לדברי בני התקופה בנושא:
ניקולאוס איש דמשק, היסטוריון החצר של הורדוס, קבע כי משפחתו של הורדוס, הייתה בין משפחות היהודים הראשונות ששבו לארץ ישראל מגלות בבל (שיבת ציון). יוסף בן מתתיהו מפקפק בדברי ניקולאוס, וטוען כי הם נאמרו בשל קרבתו של הכותב להורדוס.
בעת שהורדוס צר על ירושלים כינה אותו אויבו, המלך החשמונאי האחרון, מתתיהו אנטיגונוס השני: "הדיוט אדומי". ויוספוס מבאר: "יהודי־למחצה".
כאשר התעורר ריב בין תושבי קיסריה היהודים והנוכרים, טענו היהודים, כי קיסריה חייבת להיות שייכת להם – היהודים – הואיל והיא נבנתה על ידי הורדוס, שהיה "יהודי על פי מוצאו".
ההיסטוריון היווני פלוטרכוס (המאה ה-1 לספירה) מכנה אותו "הורדוס היהודי". מבחינת רומא הוא היה שליט נוח ליהודה, שכן היה מעורה היטב בתרבות היהודית ובתרבות הרומית.
מהאמירה הסאטירית אצל מקרוביוס המיוחסת לאוגוסטוס, "עדיף להיות חזירו של הורדוס מאשר בנו", משתמע, כי היה ידוע שהורדוס נמנע מאכילת חזיר (שהרי להבדיל מבנו, את חזירו אינו הורג).
עם זאת, הורדוס גדל בערים ההלניסטיות מרשה ואשקלון, שרוב אוכלוסייתן הייתה פניקית ואדומית, שעברה תהליך יסודי של הלניזציה. נובע מכך שחינוכו היה הלניסטי. מאוחר יותר, קיבל אזרחות רומית מיוליוס קיסר. אם כך, נראה שלהורדוס היו כמה זהויות במקביל: אדומי מצד אביו, ערבי-נבטי מצד אמו, יהודי מכוח גיור אבותיו, הלניסטי בחינוכו ורומי באזרחותו. אולם בפועל, מכל הזהויות הללו לא נתגבשה זהות ברורה וחד משמעית.
ביוגרפיה > ההתפתחויות ההיסטוריות שהובילו לעליית הורדוס לשלטון

בשנים האחרונות לממלכת החשמונאים, היה הורקנוס השני נתון בעִמּוּת מול אחיו אריסטובולוס השני על השלטון בממלכת יהודה. במהלך עמות זה הגביר אנטיפטרוס האדומי, אביו של הורדוס, את השפעתו על הורקנוס, עד שלמעשה, בתקופה מסוימת אף שלט על המדינה בשמו של הורקנוס. לאחר כיבוש הארץ, בשנת 63 לפנה"ס על ידי פומפיוס, הפך הורקנוס למעשה ל"אתנרך" (מעין "נשיא העם", שהוא תואר פחות מן התואר "מלך"), ואילו אנטיפטרוס היה ל"אפוטרופוס על יהודה", משרה שכפי הנראה הקדימה את משרת הנציב הרומי. אנטיפטרוס החל בקו זה, והורדוס המשיך בו – עשיית רצונם של הרומאים וייצוג האינטרסים שלהם, לרוב על חשבון האינטרס העצמאי של הממלכה.
שנים אלו היו שנות שינוי ומפנה באזור ובעולם כולו. השושלת הסלאוקית שמשלה בסוריה מאות בשנים, מאז ימי אלכסנדר הגדול שקעה במלחמות שושלתיות שכילו את כוחה, ולבסוף הפכה לפרובינציה רומית, עובדה שהביאה כוח רומי גדול אל סיפה של ארץ ישראל, ולהתערבות ישירה של רומא בענייני האזור, אשר נקודת המפנה בה היא כיבוש הארץ על ידי פומפיוס. אך רומא עצמה הייתה נתונה בשינוי ובמעבר מתקופת הרפובליקה הרומית, אל השלטון האישי של קיסרי רומא. כיבוש הארץ על ידי פומפיוס, והשוד והגזל של בית המקדש על ידי קראסוס בשנת 54 לפנה"ס, היו אירועים שנגרמו כתוצאה מהסכסוך הפנימי הרומי, אשר השפיע באופן ישיר על האירועים ביהודה.
בשנים האחרונות, לפני עליית הורדוס ניתן להבחין בשלושה כיוונים היסטוריים עיקריים, המשתלבים ביניהם: (1) ירידתו של בית חשמונאי ושקיעתו למאבק שושלות מנוון; (2) עלייתם של אנטיפטרוס ובניו; (3) והתערבות גוברת והולכת של רומא בענייני ממלכת יהודה, עד איבוד מוחלט של העצמאות ממנה נהנתה הממלכה בתקופה המוקדמת של מלכי בית חשמונאי.
עלייתו של יוליוס קיסר לשלטון יחיד ברומא, היא נקודת הזמן בה ניתן לראות את תחילת הקריירה של הורדוס שפעל באופן עצמאי, על מנת לקבל את השלטון ביהודה.
יוליוס קיסר נטה חסד להורקנוס השני ולאנטיפטרוס, שכן אלו סייעו לו בשליחה של חיילים למצרים במלחמתו נגד פומפיוס. מולם עמדו תביעותיו של מתתיהו אנטיגונוס השני, בנו של אריסטובולוס השני (שנרצח על ידי תומכי פומפיוס), לקבל את המלוכה. אנטיפטרוס והורקנוס עשו כל שביכולתם כדי לקבל את תמיכתו של יוליוס קיסר במאבק הפנימי בין השושלות החשמונאיות המתחרות, ולשפר את מעמד הממלכה במסגרת ההירארכית של המעצמה הרומית. יוליוס קיסר שב ואישר את המצב בו ניתן להורקנוס מעמד האתנארך בעוד שאנטיפטרוס שימש כ"אפוטרופוס", ואף קיבל אזרחות רומית. במסגרת זו מינה אנטיפטרוס את בנו פצאל למושל ירושלים ואת בנו הורדוס למושל הגליל. הייתה זו תחילת הקריירה הציבורית של הורדוס, התחלה המלמדת במידה רבה על העתיד לבוא.
ביוגרפיה > נישואין וצאצאים

הורדוס נשא לא פחות מעשר נשים וככל הידוע, העמיד צאצאים משמונה מהן, עשרה בנים וחמש בנות:
דוריס. ילדיה:
מרים החשמונאית. ילדיה:
מלתקי השומרונית, אותה נשא בשנת 28 לפנה"ס. ילדיה:
מרים, בת שמעון בן ביתוס מאלכסנדריה שמונה לכהן הגדול על ידי הורדוס. אותה נשא בשנת 28 לפנה"ס. בנה:
קלאופטרה הירושלמית. אותה נשא בשנת 27/28 לפנה"ס, ילדיה:
בשנת 16 לפנה"ס, נשא שלוש נשים אותן הביא עמו בשובו ממסעו ליוון ורומא:
פאלאס. ילדיה:
פָאידְרָה. ילדיה:
אֶלפּיס. ילדיה:
בנוסף לכך נשא גם שתי נשים ששמותיהן אינם ידועים, דודניתו ואחייניתו, מהן לא נולדו לו ילדים.
ביוגרפיה > מותו

הורדוס מת בשנת 4 לפנה"ס ונקבר בהרודיון. לאחר מותו נערכה לו הלוויה מרהיבה המתועדת בספרו של יוסף בן מתתיהו "תולדות מלחמת היהודים ברומאים". לפי המתואר בספר, המסע יצא מיריחו בליוויים של משפחתו וקרוביו, אנשי צבאו, וגם חלק מהעם. בנוסף, הובלו דברי ערך יקרים לקברו בהרודיון, שם נקברו יחד איתו. כיוון שהורדוס היה מלך עם טעם מאוד יוקרתי, טוענים כי קברו היה מאוד מושקע ובעל שלל רב.
בצוואתו, הורה הורדוס לתת לבנו פיליפוס את שטחי הטראכון, להכריז על בנו אנטיפס כנסיך ועל בנו ארכלאוס כמלך לאחר מותו. בניו אמנם קיימו צוואה זו באופן חלקי כאשר ארכלאוס לא כיהן כמלך לאחר שהקיסר הרומי לא אישר את צוואת הורדוס.
מפעלי הבניה של הורדוס

הורדוס פעל מתוך שאיפה להנציח את שמו ולזכות באהדת העם, אך בו בזמן מתוך נטייה לתרבות ההלניסטית-רומית ניסה להתחבב על פטרוניו הרומאים, אשר הם שהמליכוהו ובזכותם התעשר וצבר נכסים ועוצמה.
מפעלי הבניה של הורדוס > בנייה צבאית

הורדוס, שחשש לראשו עד כדי פרנויה של ממש, בנה ארמונות מבוצרים במצדה ובהרודיון שמדרום לירושלים. ארמונות אלו צוידו בכל הפאר וההדר המקובלים בתקופה, אך כללו גם מאגרי מזון ומים לשעת מצור. כן בנה מחדש את המבצרים אלכסנדריון, הורקניה ומכוור.
בירושלים בנה את מצודת אנטוניה בצידו הצפון מערבי של הר הבית, על בסיס מצודה קיימת בשם "הבירה" או "בריס".
בצידו הצפוני של ארמון המלכות שבנה בירושלים הציב הורדוס שלושה מגדלים – פצאל (על שם אחיו), מרים (על שם אשתו) והיפיקוס (על שם חבר נעוריו). על בסיס שרידיו של אחד ממגדלים אלו (היסטוריונים שונים הציעו את כל אחד מהמגדלים), בנוי כיום מגדל דוד, המשמש אחד מסמליה של ירושלים עד היום.
מגדל נוסף נבנה בצפון מערבה של העיר, ומכונה מגדל פספינוס, ולאחר בניית "החומה השלישית" בימי אגריפס הראשון, שולב בחומה והיה לחלק ממנה.
מפעלי הבניה של הורדוס > בנייה בירושלים

הורדוס היה בעל מעוף ויוזמה והחל במפעל ארכיטקטוני שהפך את העיר ירושלים על פניה. בעוד שלפניו השתרעה העיר על העיר העליונה, עיר דוד (העופל) והר הבית, הרי שבתקופתו התרחבה העיר מערבה, דרומה וצפונה ברוב הדר ופאר. שיא מפעל הבנייה הוא מתחם הר הבית, ובליבו בית המקדש, שעליו כתוב בתלמוד: "מי שלא ראה בניין הורדוס, לא ראה בניין יפה מימיו".
הורדוס פתח במבצע מן האדירים בזמן העתיק, של הגדלת שטח הר הבית על ידי שימוש בטראסות תומכות ומילוי במאות טונות של עפר אשר האריכו את ההר מ-225 מטרים קודם לכן ל-480 מטרים, ואת רוחבו ל-320 מטרים. שני נחלים למרגלות ההר מולאו בעפר ובוטלו, ובצפון ההר בוצעה חציבה מסיבית לצורך יישור המשטח לכדי רחבה בשטח של 145 דונם. לפי הנאמר בברית החדשה (הבשורה על-פי יוחנן) נמשך המבצע 46 שנה. הכותל המערבי, שהיה חלק מהחומה החיצונית של הר הבית, משמש עד היום עדות לגודל המפעל.
על הר הבית נבנה מחדש בית המקדש השני, במקום הבניין הצנוע מימי שיבת ציון וזרובבל. תבניתו של בית המקדש עצמו לא הייתה נתונה לשינוי, שכן חלו עליו הכללים המפורשים בתנ"ך, אולם גובהו של הבניין הוכפל, והאולמות הורחבו. אחד האולמות המפוארים ביותר היה הסטיו המלכותי, מבנה ציבור גדול וגבוה. חצרו החיצונית של בית המקדש כונתה "חצר הנוכרים". היא הייתה נמוכה מן החצר הפנימית, והקיפה אותה. אל החצר הזו הגיעו מן השערים שבדרום, ולנוכרים ניתן היה להיכנס רק עד אליה, כאשר שלטים ביוונית ובלטינית הכריזו כי כל מי שאינו יהודי וייכנס אל המקדש פנימה צפוי למוות. מחצר זו הוביל גרם של ארבע עשרה מדרגות אל החצר הפנימית, לתוכה ניתן היה להיכנס רק ליהודי שטוהר מטומאתו. בחצרות אלו הוקרבו הקורבנות, ואולמות גדולים שימשו לצרכים נוספים כמו עזרת הנשים, ושמירת אוצרות המקדש. הבניין עצמו היה היכל מרשים שחזיתו בנויה משיש לבן וירוק (יש אומרים אף שיש כחול). הורדוס רצה לצפותו בזהב, אך בעצת חכמי ישראל נמנע מכך. שערי המקדש היו מרהיבים אף הם ומצופי זהב, ומספר כהנים היו צריכים לעמול על פתיחתם וסגירתם. גג הבניין הרבוע היה מכוסה בחודים עשויים מזהב, על מנת למנוע מציפורים לקנן בו. בתוך המקדש עצמו היו שני אולמות – אולם הקודש (ובו מזבח הקטורת, שולחן לחם הפנים, והמנורה), ואולם קודש הקודשים, אליו נכנס רק הכהן הגדול ביום הכיפורים.
ההיסטוריון צבי גרץ כותב כי היד אשר חנכה את ההיכל היא היד אשר אחזה בלפיד הבוער שהחריבו. ואכן, ההיכל נבנה תחת חסות רומא, ועל השער המוביל אליו הוצב נשר מוזהב, סמלה של רומא. בשנת מותו של הורדוס הפילו שני תלמידי חכמים את הנשר, וניתצוהו, ועל כך נידונו למיתה בשריפה.
מקובל לייחס להורדוס גם את בניית החומה השנייה של ירושלים, אולם ייתכן כי הבונה היה אחד מאחרוני מלכי שושלת בית חשמונאי.
הורדוס הקים ארמון בירושלים, שהיה אף הוא מצודה המוקפת בחומות, בצידו הדרום מערבי של העיר. הארמון שלט למעשה על כל העיר העליונה. ביצוריו של הארמון היו כה אדירים, עד כדי כך שהוא החזיק מעמד במצור עוד זמן רב לאחר ששאר חלקי העיר נפלו, במהלך חורבן ירושלים בימי מרד החורבן בשנת 70 לספירה.
כמו כן בנה הורדוס בעיר תיאטרון וכן אמפיתיאטרון.
מפעלי הבניה של הורדוס > בנייה מחוץ לירושלים

עוד מפעלי בנייה חשובים של הורדוס היו העיר סבסטיה (במקום העיר שומרון העתיקה) והעיר קיסריה (במקום העיר העתיקה "מגדל סטארטון"), בה בנה נמל גדול וחשוב, מקדש לכבוד אוגוסטוס, מגדלים, ארמונות פאר, היפודרום למרוצי מרכבות וסוסים, אצטדיון ותיאטרון רומי. גם בסבסטיה נבנה ארמון למגורי הורדוס, תיאטרון, חומה ומתקני ספורט. בנייתן של שתי ערים אלו היטתה את הכף בארץ לטובת הגורם הנוכרי על פני המרכיב היהודי באוכלוסייה, שכוחו הלך ונחלש.
על פי יוסף בן מתתיהו, הורדוס בנה לכבוד אוגוסטוס שלושה מקדשים: בסבסטיה, בקיסריה ובטריטוריה של זנודורוס ליד המקום הנקרא פניאון. בימינו מזוהה המקום עם המקדש שנמצא בחורבת עומרית באצבע הגליל, לא רחוק מאתר הבניאס.
בניין נוסף שבנייתו מיוחסת להורדוס ואשר עומד על תילו עד לימינו אנו, הוא חלק מהמבנה שמעל למערת המכפלה.
כן בנה בערים המצויות מחוץ לארץ, כגון אנטיוכיה ודמשק, על מנת להאדיר את שמו בקרב העמים.
הורדוס בנה במהלך כהונתו מבנים שונים בערים רבות, ופיתח כפרים ויישובים קטנים באופן חסר תקדים. בשנת 31 לפני הספירה חל קרב אקטיום שבסופו הביס אוגוסטוס את אנטוניוס וקלאופטרה וכך ניצלה ממלכת הורדוס מסיפוח למצרים. על מנת להוכיח נאמנות לאוגוסטוס הקים הורדוס שתי ערים למענו: קיסריה וסבסטיה.
הורדוס הביא את התרבות ההלניסטית לארץ ישראל. קיסריה, עיר שכל כולה מחווה לתרבות הרומית הייתה בתחילתה עיר פיניקית קטנה, אשר צמחה וגדלה בעזרתו של הורדוס. למרות התנגדותם של רבים מבני עמו הוא בנה בה נמל, ארמונות, מגדלים, מקדש עבור אוגוסטוס, אצטדיון, מסלול למרוצי סוסים, מתקני שעשועים, אמפיתיאטרון, בתי מרחץ ומקדשי אלילים. בתמורה העניק לו אוגוסטוס שטחים נוספים.
בניית מבני הבידור מעלה שאלה לגבי רצונו של הורדוס לשרת את התושבים היהודים. רבים מהמבנים שהקים לא שירתו את היהודים כלל, שכן התרבות היהודית הייתה ממוקדת במקדש ותרבות התיאטראות והמרוצים הייתה זרה לה.
מפעלי הבניה של הורדוס > השינוי שחל בהורדוס על פי מבנה ארמונותיו

התפתחות ארמונות הורדוס עשויה לסייע בהבנת השינוי שחל בגישתו של הורדוס כלפי בני עמו ואנשי חצרו. שלושה מארמונותיו המרכזיים עוזרים להבין את הנושא: הארמון ביריחו, הארמון המערבי במצדה, וארמון שונית הסלע בקיסריה. בתוכניות הראשונות המתארות את המבנים ניכר שארמונות שונית הסלע וארמון יריחו הם הארמונות הנגישים ביותר למבקרים ולאנשי החצר, הורדוס היה קרוב אליהם מיוזמתו שכן הדבר לא היה נהוג קודם לכן בימי החשמונאים. ייתכן ומדובר במהלך פוליטי שנועד לצבור להורדוס עוד אהדה במצג הציבור כמלך חברותי ומארח שאף בנה לאורחיו בתי מרחץ ובריכות שחייה להנאתם.
אלא שברבות השנים, כל אחד מארמונות אלה עבר שינויים ארכיטקטוניים. הורדוס בחר להרחיק ולמדר את עצמו מאורחיו ומאנשי החצר, הדרך שהם היו צריכים לעבור על מנת להגיע להורדוס הייתה ארוכה יותר ופחות נגישה להם, וכן הורדוס יצר חלוקה ברורה יותר בין המעמדות בבית כאשר הוא עצמו נפרד מאנשי החצר ומאורחיו והמגע ביניהם נחלש ביחס למה שהיה בארמונות הקודמים. בעשור האחרון למלכות הורדוס, ניכר שזיקת אנשי החצר להורדוס נחלשה.
קברו של הורדוס

במאי 2007 הכריז פרופ' אהוד נצר כי בשלהי 2006 מצא בהרודיון את קבר הורדוס, לאחר יותר מ-30 שנות חיפושים באתר. האתר המזוהה עם קבר הורדוס התגלה במהלך חפירות במדרון החיצוני של ההר, מתחת לשרידי חומה המקיפה את הרודיון מסביבו, ומעל הארמון התחתון ששימש כנקודת היציאה למסע ההלוויה של הורדוס, בסמוך לשרידים של גרם מדרגות שעולה אל האתר מהרודיון התחתית. במקום, הצופה צפונה לכיוון ירושלים, התגלה מסד של מאוזוליאום הבנוי אבני גזית מפוארות ושברי סרקופג מנותצים. עיטורי הסרקופג דומים לעיטורי הסרקופגים שהתגלו ב"קברי המלכים" בירושלים מתקופה זו, אך מפוארים מהם. מסד המאוזוליאום הוא 10X10 מטרים. האבנים גדולות יותר משאר אבני ההרודיון והובאו מרחוק.
לדעת פרופ' נצר, המורדים היהודים שהסתתרו במבצר במהלך המרד הגדול, כ-70 שנה לאחר מותו של הורדוס, הם אלה שניתצו את הסרקופג בשל שנאתם התהומית להורדוס, שמלך בחסות הרומאים. דעות אחרות סוברות כי דווקא המורדים של מרד בר-כוכבא שישבו שם, הם אלה שדאגו לניתוץ הסרקופג. לדעת נצר, הסיבה להימצאות הקבר מחוץ לשטח הרודיון היא השמירה הקפדנית של דיני טומאה וטהרה, שאפיינה את תקופת בית שני. טומאת מת היא טומאה בדרגה הגבוהה ביותר ביהדות ולכן הורדוס, שהיה יהודי, ביקש לקבוע את מקום קבורתו מחוץ לאזור המגורים בהר, כדי לאפשר לבניו להשתמש בארמון העליון.
המשך החפירות במתחם הקבר חשפו עוד ממצאים, הבולטים שבהם הם שני סרקופגים נוספים. נצר מציע כי האחד הוא של מלתקי, אשתו השישית של הורדוס, ואימו של ארכלאוס, וכי השני הוא של גלפירה אשתו של ארכלאוס. יוסף בן מתתיהו מצידו אינו מוסר שבהרודיון נקברו דמויות נוספות פרט למלך הורדוס עצמו. הוא גם אינו מזכיר את מקום קבורתן של מלתקי וגלפירה.
אחוזת קבר של אחדים מבני משפחתו נמצאת בסמוך למלון "המלך דוד" בירושלים.
ב-2012 שוחזר קבר הורדוס.
לאחר מותו

כל הערכה היסטורית אובייקטיבית בנוגע להורדוס חייבת לקחת בחשבון כי בתקופת שלטונו היה השלטון הרומי עקיף, בניגוד לשלטונם הישיר (והעריץ) של הנציבים הרומים שבאו אחריו. ככל שהיה שלטונו דיקטטורי ואכזר, וככל שהכביד את ידו על העם, הרי שהיה בסופו של דבר חלק מאותו העם, ולא גורם חיצוני לחלוטין. תחת שלטונו נוצרו מפעלי בנייה מרהיבים, ושטחה של הממלכה גדל, שכן אדוניו הרומאים העניקו לו אדמות נוספות בבשן ובחורן. היהודים הורשו בתקופתו לשמור על מצוות דתם, ובית המקדש שופץ והפך מבניין צנוע שהוקם בימי זרובבל להיכל שנחשב לאחד המפוארים בעולם העתיק.
בנו שירש אותו, ארכלאוס, לא הצליח לשמור על איזונים עדינים אלו, ואיבד את כיסאו – אם בשל מאבקים פנימיים, ואם משום שלא הצליח למצוא חן בעיני הרומאים כשם שהשכיל לעשות אביו. לאחריהם בא שלטון הנציבים, אשר היה הגורם העיקרי למרד החורבן ולחורבן שהביא עמו.
דימויו של הורדוס

עוד בזמנו של הורדוס נכתבו ביוגרפיות שלו. לאחר מותו, חיבר ניקולאוס איש דמשק אוטוביוגרפיה, שעסקה בימי מלכותו וגם במהומות שפרצו לאחר מותו. אולם תיאור מפורט של דברי-ימי מלכותו הופיע בהיסטוריה האוניברסלית שכתב ניקולאוס, אותה החל לחבר בעידודו של הורדוס. ידוע על לפחות סופר אחד נוסף שכתב את תולדותיו של הורדוס, ושמו תלמי. חיבורו היה ככל הנראה מפורט וכלל יותר מספר אחד, ממנו נשתמר רק קטע אחד העוסק בגיור האדומים, ככל הנראה מתוך דיון במוצאו של הורדוס. יש המזהים אותו עם המדקדק תלמי מאשקלון, שחי לפי המשוער בסוף המאה ה-1 לפנה"ס, אולם זיהוי זה הוא בגדר השערה בלבד. אם הזיהוי נכון, אזי חיבורו של תלמי נכתב ללא תלות בחיבורו של ניקולאוס, אך בהיותה של אשקלון ידידותית להורדוס, יש לשער שגם הוא נכתב ברוח אוהדת.
דימויו של הורדוס > ביהדות

מעמדו של הורדוס היה בעייתי בעיני נתיניו היהודים. הוא לא ענה להגדרה של המלך האידיאלי ביהדות שאמור להיות נבחר האל וצאצא לבית דוד. בניגוד לחשמונאים שביססו את מלוכתם על סמכותם הדתית ככהנים גדולים, הורדוס היה נעדר כל סמכות כזאת. כמו כן האריסטוקרטיה היהודית ראתה בעין רעה את עלייתו לגדולה של בן למשפחת גרים, ועצם מלוכתו של בן גרים גם היא בעייתית בהלכה היהודית.
לפיכך הורדוס עשה מאמצים לזכות באהדתם של היהודים. הוא הפך את ירושלים לעיר מפוארת, בנה מחדש את בית המקדש והקפיד על הכשרות והקדושה שלו. הוא הגן על האוכלוסייה מאיומים חיצוניים ותרם לפיתוח הכלכלה. הוא לא הטיל כל מגבלות על קיום מצוות הדת היהודית בתחומי ממלכתו.
היסטוריון החצר של הורדוס, ניקולאוס איש דמשק הפיץ שמועה (שמופיעה גם בספרי יוסף בן מתתיהו) כי מוצאו של הורדוס הוא ממשפחה יהודית עתיקה מעולי בבל. שמועה זו לא התקבלה בארץ ישראל כאמינה, אך היא התקבלה בקהילות יהודיות מחוץ לארץ ישראל. הורדוס השתדל לשמור על קשרים טובים עם קהילות יהודיות בגולה.
עם זאת חשוב היה לו לשמור על יחסים טובים עם השלטון הרומאי, גם כדי להבטיח את שלטונו, וגם מתוך הערצה אמיתית לתרבות הרומית. הוא בנה מקדשים רומיים ומתקני ספורט, והציב נשר מעל כניסת בית המקדש מה שגרם להתנגדות עזה של היהודים.
לדעת אברהם שליט, הנשר נועד להפגין כלפי חוץ את חסותו של הורדוס על הר הבית, ולהביע את הרעיון שהוא מסוכך על בית המקדש כפי שנשר מסוכך על קנו, אלא שרעיון זה נראה בעיני המתנגדים כחוצפה כלפי שמיים.
הורדוס רדף את הפרושים. כאשר, זמן קצר לפני מותו, הסירו שניים מן הפרושים את הנשר שהציב מעל שער בית המקדש, הורה להמיתם.
הורדוס זכה לכינוי "העבד האדומי" מצד מתנגדיו, שהרבו לגנות אותו על גינוני הפאר שלו, על המיסוי הגבוה שנועד לממן זאת, על אכזריותו, ובעיקר בשל היותו נוכרי לדעתם. חיסול בית חשמונאי תרם להתנגדות כלפיו.
הורדוס ידע שעליו לסלק ממשרות הכהונה את בית חשמונאי שאם לא כן סמכותו ושלטונו בסכנה. לאחר סילוקו של אריסטובולוס הוא מינה כהן גדול משלו, ביטל את הכלל לפיו הכהן מתמנה לכל ימי חייו, וביטל את ההעברה בירושה של משרה זו. מנקודת זמן זו הכהונה הגדולה הפכה ממשרה של מנהיגות בלתי תלויה למשרה התלויה בחסדי השליט כתוצאה מזה החלה הכהונה ביהודה לאבד את כוחה וסמכותה ולא התאוששה מעולם. נקודת שפל במעמד הכהן הגדול הייתה מינויו של אדם בשם שמעון, שהתאמתו העיקרית לתפקיד נבעה מהיותו אביה של מרים, אחת מנשותיו של הורדוס.
לסנהדרין, המועצה הגבוהה של העם, הוכנסו גם זרים נוכרים ממקורבי הורדוס, וכך סמכויות החקיקה הדתית שלה הוטלו בספק.
עם כל זאת היו שנות מלוכתו של הורדוס שנים של שגשוג תרבותי ודתי. בתי מדרשיהם של שמאי והלל הזקן פעלו בתקופתו, והניחו את היסודות לפעולת הבאים אחריהם. נשיאותו של הלל הזקן על הסנהדרין היה שיאו של שגשוג זה. הילל הניח את הבסיס עליו נכתבו לאחר מכן המשנה והתלמוד, כאשר קבע את המידות לפיהן נדרשת התורה, וקבע את מסורת החקירה והדרישה ממנה התפתח הפלפול התלמודי המאוחר יותר. כן קבע תקנה חשובה, היא הפרוזבול, אשר אפשרה את התאמת חוקי התורה לצרכים המסחריים של ימי הורדוס, אשר לא התאימו עוד לחוקי התורה שקבעו שמיטת חובות אחת לשבע שנים. הורדוס אפשר את השגשוג הדתי, ואף ידע למנוע חיכוכים בין-דתיים עם הרומים ועם זרים אחרים. חיכוכים כאלה הפכו נפוצים לאחר מותו, עם מינוי נציבים רומיים על יהודה.
בספר החיצוני הפסאודו-אפיגרפי "עליית משה", שנתחבר זמן קצר לאחר מותו של הורדוס, מופיע תיאור של תקופת מלכותו:
בתלמוד נשמר זכרו של הורדוס כמלך אכזר, עבד של בית חשמונאי שמרד באדוניו. במגילת תענית נקבע יום טוב ביום מותו של הורדוס, ז' בכסלו.
דימויו של הורדוס > בנצרות

הורדוס מוזכר בנצרות כמלך אשר בזמנו נולד ישו. על פי הברית החדשה, הבשורה על-פי מתי, פרק ב', האמגושים (כהני דת פרסיים בעלי ידע באסטרולוגיה), חזו את לידת המשיח בבית לחם, על פי כוכב אשר ראו זוהר במזרח. כאשר הגיעו האמגושים להשתחוות למשיח החדש, חש הורדוס כי שלטונו מצוי בסכנה, ודרש כי הילד יובא בפניו. הורדוס נמלא חימה על מלכי הקדם אשר לא הסגירו את ישו לידיו, ופקד על הריגת כל הילדים שמתחת לגיל שנתיים בבית לחם, מתוך הנחה כי הילד שעליו דיברו האמגושים נמצא ביניהם. מששמעו זאת בני משפחתו של ישו, מפי מלאך שנגלה אליהם, קמו ונמלטו למצרים.
אירוע זה מכונה בנצרות "טבח התמימים". לאירוע אין כל זכר בכתבי היסטוריונים בני התקופה, כגון יוסף בן מתתיהו אשר תיעד מעשי זוועה אחרים של הורדוס, ונראה, על פי מבקרי הברית החדשה, כי הוא סיפור שהוסף לאחר מעשה שמטרתו להראות את ישו כמגשים הנבואות המקראיות. האירוע הונצח ביצירות אמנות רבות, ובהן ציור מפורסם מאת פטר פאול רובנס.
על רקע סיפור זה כתב המחבר הרומאי מקרוביוס (תחילת המאה ה-5 לספירה): "כששמע (הקיסר אוגוסטוס) כי בין הבנים מתחת לגיל שנתיים שהורדוס מלך היהודים ציווה בסוריה להמית היה גם בנו של המלך עצמו, אמר (תוך משחק מילים ביוונית): 'עדיף להיות חזירו (הִיס, ὗς) של הורדוס מאשר בנו (הִיוֹס, υἱός)'".
דימויו של הורדוס > ארכאולוגיה

בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 נחשפה כתובת גרפיטי בשפה הסָפָאית (Safaitic, ניב ערבי) במדבר הלַבָּה בצפון ממלכת ירדן, מאת נווד ערבי שהביע את דעתו על הורדוס, כשציין את התאריך: ”השנה שבה מת הורדוס (ה)משוגע”. חשיבותה של הכתובת בכך שהיא עדות מזמנו של הורדוס, התואמת את תפיסתם של בני תקופתו כפי שהיא משתקפת בכתבי יוסף בן מתתיהו, אולם אינה תלויה בהם.
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, בתרגומו של ד"ר י.נ. שמחוני (יעקב נפתלי שמחוני), הוצאת שטיבל, תרפ"ג (1923); הוצאת מסדה, תל אביב 1968 (מהדורה זו היא המהדורה המקובלת בקרב חוקרים ישראליים, ובה משתמשים בדרך כלל בימינו כמקור עיקרי לציטוט)
יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים ברומאים, ליזה אולמן (תרגמה מהמקור היווני וכתבה הקדמה), ישראל שצמן (עריכה מדעית וכתיבת הערות וביאורים) יונתן פרייס (כתיבת מבוא ואילנות יחס), הוצאת כרמל, ירושלים, דצמבר 2009 – מארס 2011
יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, אברהם שליט (תרגם מהמקור היווני וצירף מבוא, הערות, באורים, מפות ותמונות), א-ב, ג, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ד 1944-תשכ"ג 1963; מהדורה חדשה: תשמ"ה 1985
לקריאה נוספת > מחקרים חדשים

אברהם שליט, הורדוס המלך – האיש ופעלו, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, תש"כ 1960
מנחם שטרן, מלכותו של הורדוס, סדרת אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ב 1992 (התפרסם אחרי מותו. עורכת: חוה שטרן)
מנחם שטרן, עלייתו של הורדוס, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח (פרק א')
מרדכי נאור (עורך), המלך הורדוס ותקופתו: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 1987
אריה כשר ואליעזר ויצטום, הורדוס: מלך רודף ורדוף, ירושלים: כתר, חיפה: אוניברסיטת חיפה, 2007.
אריה כשר ואליעזר ויצטום, הורדוס היה שרוט, באתר nrg‏, 28 בנובמבר 2007 (פרק מהספר)
בצלאל בר כוכבא, "אישיותו של הורדוס: היסטוריה ופסיכיאטריה", ציון ע"ז ב' (תשע"ב), עמ' 255–277
טום מולר, "הורדוס, מפעלי הבנייה המפוארים של מלך שנוי במחלוקת", נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, גיליון 127, דצמבר 2008
סילביה רוזנברג ודוד מבורך (עורכים), הורדוס: מסעו האחרון של מלך יהודה, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2013
מיריי הדס-לבל, הורדוס, תרגמה מצרפתית: חמוטל בר-יוסף, כרמל, 2022
זרעים של מסטיק

עטיפת התקליט "זרעים של מסטיק"
זרעים של מסטיק הוא מחזמר ישראלי לילדים, שחיברה המשוררת לאה נאור בהלחנתו של נחום היימן ובעיבודו המוזיקלי וניצוחו של מל קלר. המחזמר עובד גם לספר ולתקליט.
חיבור המחזמר

המחזמר נכתב על ידי לאה נאור בשנת 1965. היא הייתה אם צעירה לשניים, עוזבת קיבוץ, כאשר נחום היימן, ידידה מקיבוץ בית אלפא, ביקש ממנה לכתוב שיר לכבוד מסיבת הסיום של קבוצת סלע - כתה ו' של ילדי הקיבוץ. הוא לא שבע רצון מהלחנת השיר הראשון שחיברה, אך התלהב מהשיר השני - זרעים של מסטיק - וביקש ממנה לכתוב שירים נוספים וסיפור רקע, כדי שיהיו להצגה מלאה. כתבה לאה נאור:
בסוף השנה הציג בית הספר בבית אלפא את ההצגה הקטנה שכתבתי - "זרעים של מסטיק". זה היה סיפור מתח על מלחמה בין הבנים והבנות: הבנות זורעות "זרעים של מסטיק" והבנים באים לכבוש את השטח. בסוף כולם משלימים, הם חוגגים "יום הולדת מפלסטלינה" לבובה עדינה, בונים להם את "ארץ הילדים" ולא רוצים לישון. נחום היימן הלחין את השירים. המורה מאירה הכהן ביימה בהרבה כישרון ואהבה, והפעילה את כל הקיבוץ סביב ההצגה. נבנתה במה בחורשה, הוכנה תפאורה, הייתה אפילו הגברה
המחזמר ובו 14 שירים זכה להצלחה, ולפי דרישת הקהל הוא הוצג שוב ושוב בפני ילדי הקיבוצים השכנים לבית אלפא.
ספר ותקליט

בעקבות הצלחת המחזמר הוזמנו ילדי קיבוץ בית אלפא להקליט את שיריו באולפן קול ישראל בירושלים. ב-1966 הוציאה לאור הוצאת ספרית פועלים ספר ובו מילות השירים שבו וכן תווים לנגינה. בעקבות זאת החליטה חברת סי בי אס להפיק תקליט של המחזמר בהשתתפות ילדי הקיבוץ וכוכבת ילדים של אותה תקופה, דליה פרידלנד. כיוון שקולם של רוב הילדים השחקנים כבר התחלף השתתפו בהקלטה ילדים צעירים יותר מן הקיבוץ. העיבוד המוזיקלי לתקליט נעשה על ידי המוזיקאי מל קלר. הוא יצא לאור ב-1967.
המחזמר היה הראשון במחזות שכתבה לאה נאור. היא העידה כי בתחילה לא ייחסה לו חשיבות מיוחדת וראתה בו רק תרומה צנועה לידידה נחום היימן ולקיבוץ בית אלפא. לכן לא שמרה את כתב היד המקורי של המחזמר, ונוסחו שהשתמר הוא העיבוד שיצרה ממנו לצורך הפקת התקליט.
פרסום המחזה ועיבודו לספר ותקליט הפכו את שיריו לשירי ילדים מן המוכרים ביותר בישראל. המחזמר זכה להצגות חוזרות בתיאטראות וגם בטלוויזיה.
בשנת 1995 הוציאה לאור הזמרת דפנה דקל קלטת וידאו ותקליטור (בהוצאת "קלסיקלטת") ובהם ביצוע של המחזמר בהשתתפותה של דליה פרידלנד (כאשר השיר "כשאבא יחזור מן העיר" לא נכלל בגרסה שלה).
שירי הקלטת שודרו בערוץ "בייבי", בערוץ "הופ!" ובערוץ "ילדות ישראלית".
משנת 1998 ועד 2007, המחזמר הועלה מחדש על הבמות בהפקתה של "מילשטיין הפקות". במאי המחזה היה עידן עמית והעיבוד המוזיקלי נעשה על ידי צליל בירן.
המחזמר הועלה מחדש בהפקה גדולה בעמק המעיינות בשנת 2010, לכבוד חגיגות 100 שנה לתנועה הקיבוצית. בעיבוד המחודש השתתפו שלוש מקהלות. במאית המחזה הייתה אושרת חנין-רז והמנהל המוזיקלי היה חיים אסנר. נאור, היימן ובני קבוצת סלע היו אורחי הכבוד בהצגה.
מהדורה חדשה של ספר המחזמר יצאה לאור בשנת 1989 עם ציורים מאת אלונה פרנקל. בשנת 2013 יצא הספר לאור בשלישית ועוטר בציוריה של ולי מינצי.
שירי המחזמר

הטיול
הכל קרה בגלל רותי
מי אכל את הירח
זרעים של מסטיק
אדון חרדון המפוזר
ארץ הילדים
ציור אדום
שותפים
מה עושות הרכבות על הפסים
היום אני שמחה
המשחק
כשאבא יחזור מן העיר
יום הולדת מפלסטלינה
איך אפשר לישון
הערות שוליים

↑  הילדים הם נטע ואמיר, ששמותיהם מופיעים במילות שירי המחזמר.