stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחס החרדים לציונות
מול ההסתדרות הציונית > מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור

המאורעות בשנים שלאחר יסוד אגודת ישראל, השפיעו באופן מכריע על עיצוב עמדותיה ביחס לציונות וביחס ליישוב ארץ ישראל. מוראות המלחמה הביאו להכרה בפגיעותם של המרכזים היהודים באירופה, ויצרו תנועת המונים למקומות בהם יוכל להתקיים ישוב יהודי בטוח. הצהרת בלפור, שפורסמה על ידי הבריטים לקראת כיבוש ארץ ישראל, היוותה הכרה רשמית של אומות העולם בקשר של היהודים לארץ ישראל. היא גם הסירה את החשש הדתי שהקמת ישוב יהודי עצמאי בארץ תהיה בבחינת מרידה בגויים. בדומה לציונים הדתיים ראו גם ראשי אגודת ישראל בהצהרת בלפור את יד ההשגחה, אולם שללו את הקשר שבינה לבין ההתעוררות הציונית:
"חוגי אגודת ישראל לא האמינו מעולם כי על ידי יצירת בית לאומי בטוח בכוח אנוש תבוא הגאולה לעם ישראל [...] ההבדל בין הפוליטיקה שלנו לבין זו של אותם שמבלי דעת, כמובן - היו לכלי אומן בידי ההשגחה העליונה; הוא בזה שאנו רוצים בכל לב ונפש להקים מצוות ישוב הארץ [...] ובארץ הקודש אנו רואים לא ענין שבפוליטיקה אלא ענין שבדת."
מבחינת ההתארגנות המעשית, החלו ראשי אגודת ישראל לראות ביישוב ארץ ישראל נדבך מרכזי בפעילות האגודה, בצד ארגון וחיזוק הקהילות הארותודקסיות באירופה. מנהיג ומייסד האגודה, הרב רוזנהיים ייצג את התגובה הפרגמטית של היהדות החרדית, בעקבות השינויים ההיסטוריים שאפשרו ליהודים להתיישב בארץ ישראל. הרב רוזנהיים קרא לפעול בכיוון זה גם כדי להתמודד עם התחזקותם של הזרמים הציוניים בתום המלחמה ולאחר הצהרת בלפור. השקפה רעיונית מקיפה השמיע מנהיג אחר בתנועה, הרב ד"ר יצחק ברויאר. לשיטתו, כפי שהתגבשה בשלב שלאחר הצהרת בלפור, עם ישראל מחזיק ביעוד לאומי להקים את מדינת התורה בארץ ישראל. זאת במסגרת הסדר העולמי החדש וללא קשר לתנועה הציונית שראשיה כופרים בתודעתו התורנית של עם ישראל.[דרוש מקור] ביחס לתנועה זו כתב :”הציונות היא האויב המסוכן ביותר שקם לאומה היהודית. הרפורמה האנטי לאומית מנהלת איתה מאבק גלוי, אך הציונות הורגת את האומה ומעלה את גוויתה על כס המלוכה.” עם זאת הביע הערכה אישית לדמותו של הרצל.
הרב אברהם מרדכי אלתר, האדמו"ר מגור שהיה ממנהיגיה הבולטים של אגודת ישראל ביקר בארץ באביב תרפ"א (1921), ובעקבות הביקור קרא לעלייה, וכן לתרומה לקרן היישוב של האגודה, והשקעה כלכלית בארץ (גם על ידי היהודים שאינם יכולים ואינם חפצים לעלות). גם הרב זוננפלד, איש היישוב הישן ומנהיג העדה החרדית, ראה בחיוב את הפעילות של אגודת ישראל בתחום.
עם זאת, היו מנהיגים בקהילות החרדיות, בעיקר מאלו שלא היו חברים באגודת ישראל, שהתנגדו לשאיפתה של האגודה לחיזוק בניינו של היישוב היהודי בארץ ישראל וראו בכך ניסיונות לחקות את התנועה הציונית והאידאולוגיה הלאומית שלה.
מול ההסתדרות הציונית > לאחר השואה

בתקופת מלחמת העולם השנייה ובעקבות השואה, עד להקמת מדינת ישראל, היו רבנים ששינו את דעתם, בעקבות המאורעות שלדעתם, הצביעו על אצבע אלוהים, וניסים גלויים של תקומת ישראל; אף כי רובם התנגדו לציון המאורעות כאתחלתא דגאולה, ורק ציינו את הקמת המדינה, כמאורע חיובי של הצלת יהודים רבים.
לדוגמה, הרב ישכר שלמה טייכטל, מחבר הספר "אם הבנים שמחה", אשר שינה את דעתו לגמרי בעקבות מאורעות השואה, וכן אדמו"רים, שונים כגון האדמו"ר מהוסיאטין ואחרים.
אך רוב הרבנים ששרדו את השואה החזיקו בדעתם, כי הציונות נוגדת את תורת ישראל, וממילא כזו היא תוצאתה, הקמת מדינת ישראל.
היו אף שהחמירו את דעתם, וחיזקו את טענתם לאחר הקמת מדינת ישראל, כגון הרב יואל טייטלבוים מסאטמר.
שאלת לקחי השואה ודרכי הנצחתה הייתה לגורם מפריד נוסף בין החרדים לציונות. החרדים שללו את הפרשנות הציונית לשואה כאירוע שמעיד על חוסר התוחלת שבגולה ועל הצורך ליצור 'יהודי חדש' שיקים מדינה עצמאית, ובעקבות זאת הם הסתייגו גם מטקסי הזיכרון הממלכתיים לשואה.
יחס החרדים לציונות ויחסי הגומלין ביניהם עברו במשך השנים תהפוכות רבות. כיום נאבקת הקהילה החרדית בישראל (למעט החוגים הקנאיים שבה) על זכויותיה בזירה הפוליטית של מדינת ישראל ותופסת את עצמה כמי שתפקידה להגן על האופי היהודי של המדינה, ובאותו זמן מאמצת מדיניות של התנתקות תרבותית מהמדינה ומסמליה הלאומיים.
יחס החרדים למדינת ישראל

לאחר הקמת המדינה השלימו רוב החרדים עם קיום המדינה והשתלבו במערכותיה תוך שמירה על מספר הסתייגויות: החרדים כופרים בסמכויות בתי המשפט של המדינה ומתירים להתדיין בפניהם רק במקרים חריגים; ובדומה לכללים ההלכתיים המתירים פנייה לערכאות של גויים. על אדם חרדי שפונה לבית משפט מוצא לעיתים כתב סירוב, אם כי בתי המשפט והנחיות היועץ המשפטי לממשלה אסרו זאת, מה שגרם לירידה בהוצאת כתבים כאלה. חלקים בציבור החרדי סוברים שעל חוקי מדינת ישראל אף לא חל הכלל ההלכתי של דינא דמלכותא דינא ולפיכך אין להם שום תוקף מחייב, ושעל מי שמתלונן או מעיד על פשע של יהודי לשלטונות המדינה, חל דין מוסר. בנוסף, החרדים לא מכירים ביום העצמאות וביום ירושלים כימי חג. המפלגות החרדיות פועלות בעיקר לשמירת האינטרסים של הציבור החרדי ולשמירת צביון המדינה כמדינה יהודית.
יחס החרדים למדינת ישראל > תפיסת המדינה עד המהפך 1977

עם קום המדינה נסוגה אגודת ישראל מההתבדלות שאפיינה אותה בתקופות קודמות. נציג מטעמה, הרב יצחק מאיר לוין, חתם על מגילת העצמאות, ואחר כך כיהן כשר הסעד בממשלה (בשנים 1948-1952). בשנים אלו פעלה גם מפלגת פועלי אגודת ישראל כחלק מהמסגרת החרדית הכוללת. מפלגת "פועלי אגודת ישראל" נחשבה מתונה יותר ואנשיה השתתפו באופן פעיל בבניין הארץ, הקמת יישובים וקיבוצים ושירות בצה"ל.
המאבק הפוליטי החרדי החשוב ביותר באותה תקופה היה מניעת גיוס בנות דתיות לצה"ל או שליחתן לשירות לאומי. מאבק זה הסתיים בהצלחה, ואף שהכנסת חוקקה חוק המחייב שירות לאומי, הוא לא נאכף. הסדר נוסף, שלא אושר בחוק מפורש, היה דחיית גיוסם של תלמידי ישיבה שהקדישו את זמנם ללימוד תורה ("תורתם אומנותם"). ראש הממשלה דוד בן-גוריון התרצה להסדר זה, מתוך כוונה לאפשר את שיקומו של עולם התורה שנחרב בשואה.
באותה תקופה לא נתפסו החרדים כאיום על הציונות החילונית. מספרם לא היה רב, והם נראו כשריד לעולם שהולך ונעלם. אף על פי כן מפורסמים דברים שנאמרו בידי המנהיג החרדי החשוב ביותר, ה"חזון איש", הרב אברהם ישעיה קרליץ, לראש הממשלה בן-גוריון בפגישה ביניהם. בן-גוריון שאל כיצד יוכלו החילונים והחרדים למצוא פשרה ביניהם. ה"חזון איש", השיב במשל (שמקורו במסכת סנהדרין): "אם שני גמלים נפגשים בדרך במשעול, וגמל אחד טעון משא, והשני איננו טעון משא, זה שאין עליו משא חייב לפנות את הדרך לגמל הטעון משא. אנחנו היהודים הדתיים משולים לגמל הטעון משא – יש עלינו עול של הרבה מאוד מצוות. אתם צריכים לפנות לנו את הדרך" (תשובה זו נודעה כמשל העגלה המלאה והעגלה הריקה). בן-גוריון הגיב בתרעומת לטענה בדבר העגלה הריקה: "ומצוות יישוב הארץ אינה מצווה? וזה לא משא? ומצוות ההגנה על החיים אינה מצווה? ומה שעושים הבחורים שאתם כל כך מתנגדים להם, והם יושבים על הגבולות ושומרים עליכם, האין זו מצווה?", תהה, והחזון איש השיב: "אם ה' לא ישמור עיר שוא שקד שומר" (תהילים קכז, א).
החל משנת 1952 לא הייתה עוד אגודת ישראל בקואליציה הממשלתית (אם כי הייתה נציגות בקואליציה ליהדות החרדית משך תקופה קצרה, כאשר בנימין מינץ (פועלי אגודת ישראל), כיהן משך 10 חודשים, בשנים 1960–1961, כשר הדואר). אף על פי כן, האינטרסים היסודיים שלה נשמרו, בראש ובראשונה הפטור מגיוס ומשירות לאומי, וקיומו של חינוך חרדי נפרד הנתמך על ידי המדינה.
מורשתו של ה"חזון איש", הייתה שעל גברים חרדים להקדיש את חייהם ללימוד ב"כולל" אם הם כשירים לכך, ורוב הצעירים החרדים הליטאיים אכן חונכו למלא ציווי זה בפועל.
מורשת זו תרמה להיווצרותה של "חברת לומדים" רחבה, שבה גברים אינם עובדים לפרנסתם, אלא לומדים. זאת יחד עם סיבה נוספת, טכנית לכאורה: לחרדים לא ניתן פטור מלא מגיוס לצה"ל אלא דחייה של הגיוס עד תום לימודיהם. על כן, גבר חרדי צעיר (עד גיל 29) שמפסיק את לימודיו חייב לאלתר (לפחות באופן פורמלי) בשירות צבאי. שירות זה, הכולל מרכיבים המנוגדים להשקפת העולם החרדית, היווה איום שהמריץ הישארות ממושכת בכולל.
תופעה מפתיעה הכרוכה בכך הייתה, שדווקא בחברה הנחשבת לשמרנית כל כך, הוטל תפקיד המפרנס על האישה. בדרך כלל עוסקות הנשים החרדיות בהוראה ובפקידות. בשנים האחרונות פנו נשים חרדיות רבות, לעבודה בתעשיית ההיי טק. תופעות אלו של בעל לומד ואשה עובדת נפוצות יותר בציבור החרדי-ליטאי. בציבור החרדי-חסידי ישנו מספר גדול יותר של גברים העובדים לפרנסתם.
יחס החרדים למדינת ישראל > מזמן המהפך

מצבם של החרדים בישראל השתנה מהותית בשנות השבעים, ובעיקר ב-1977, עם המהפך ועלייתו של מנחם בגין לשלטון. בגין הרבה ברטוריקה דתית, צירף את החרדים לממשלתו והגדיל את תקציביהם. קצבת הבטחת הכנסה ניתנה גם לאברכים שלא מיצו כושר עבודה. בנוסף, שיטת קצבאות הילדים השתנתה ב-1975 על ידי ועדת בן-שחר ואלו ניתנו גם לאנשים לא עובדים.
סיבות נוספות להתחזקות החברה החרדית היו שיעור הילודה הגבוה בקרב החרדים שהביא לריבוי טבעי וכן גל של חזרה בתשובה, שהחל בעקבות מלחמת ששת הימים.[דרוש מקור]
שינוי מהותי בפניה של החברה החרדית התרחש כאשר הוקמה ש"ס ב-1982. מנהיגה הרוחני היה הרב עובדיה יוסף, הרב הראשי לישראל לשעבר. ייעודה של ש"ס היה לספק בית פוליטי לחרדים ספרדים, אולם בפועל היא זכתה לאהדה גם בחוגים מסורתיים שהקפדתם על שמירת מצוות הייתה מועטה יותר. מנהיגיה הפוליטיים של ש"ס היו הרב יצחק פרץ, ומאוחר יותר אריה דרעי. העיתון הדרך מביע את דעת המפלגה.
ש"ס הוקמה בתמיכת הרב הליטאי החשוב, אלעזר מנחם מן שך, שתמיכתו בה באה על רקע סכסוכים פנימיים באגודת ישראל והקרע בינו לבין חסידות חב"ד ליובאוויטש, ואדמו"רה, הרב מנחם מנדל שניאורסון. על רקע זה הוא גם הקים מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1988, את הפלג הליטאי של "אגודת ישראל", תחת השם "דגל התורה" והקים אף עיתון, "יתד נאמן", שביטא את הפרישה מאגודת ישראל ומיומנה "המודיע".
החרדים השתמשו בכוחם הפוליטי כ"לשון מאזניים" כאמצעי להשיג הישגים ניכרים במקח וממכר פוליטי. הדברים הגיעו לשיא ב־1990, כאשר התרחש "התרגיל המסריח". מנהיג ש"ס אריה דרעי ומנהיגי אגודת ישראל היו מאוכזבים מכך שראש הממשלה יצחק שמיר נמנע מלעמוד בהתחייבויותיו כלפיהם, והעבירו את תמיכתם לשמעון פרס. דומה היה שפרס עומד להקים ממשלה צרה בתמיכת החרדים, אולם ברגע האחרון נמנע המהלך. בליל 11 באפריל הציג פרס את ממשלתו החדשה, ולמחרת הייתה הכנסת אמורה לאשר אותה. אולם בבוקרו של יום זה התברר ששניים מחברי הכנסת של אגודת ישראל – אברהם ורדיגר ואליעזר מזרחי, נעדרים מהמשכן, בהשפעת הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד שקרא לחברי הכנסת לא לתמוך בממשלה הדוגלת במסירת שטחים. בהמשך היום התברר שמזרחי כלל לא נכח בטקס חתימת ההסכם הקואליציוני בין המערך לאגודת ישראל, ואילו ורדיגר אומנם השתתף בטקס, אך במקום לחתום על ההסכם רק עבר עם העט מעל הנייר.
השנים שבאו אחר כך התאפיינו בקרע בין חרדים לבין חילונים. בנוסף לנושאי הדת והמדינה הרגילים, עליית לא יהודים על פי חוק השבות, שכיחותם של נישואים אזרחיים, מכירת מזון לא כשר, כמו חזיר; ובמקביל עלה נושא תיקצוב הישיבות והגיוס לצבא שוב ושוב על הפרק. בתחילת שנת 2000, החרדים מנו 7% מהאוכלוסייה, וחלק גדול מהצעירים החרדיים נמנע מהגיוס לצה"ל בשל הישארותו בישיבה.
ב־1999 קבע בג"ץ כי דחיית השירות הניתנת לתלמידי הישיבות מבין הצעירים החרדים, על ידי שר הביטחון, אינה חוקית, ועליה להיות מעוגנת בחוק שנחקק על ידי הכנסת. בסופו של דבר, למרות הבטחות שונות שנתן ערב הבחירות, פעל ראש הממשלה אהוד ברק לחקיקת חוק טל שמסדיר את דחיית הגיוס לצה"ל של בני הישיבות. עם זאת, החקיקה נועדה לאפשר לחרדים שיבחרו בכך, לשרת בצה"ל בשירות מתאים או בשירות לאומי. מבחינה זו היה בה שינוי, גם אם מינורי, לעומת המצב הקודם, שבו שירות בצה"ל של חרדים לא עודד כלל. במקביל פותח מסלול הנח"ל החרדי.
לקריאה נוספת

אוריאל צימר, יהדות התורה והמדינה, ‏ירושלים 5772, באתר היברובוקס
בנימין בראון, מדריך לחברה החרדית, עם עובד והמכון הישראלי לדמוקרטיה, תשע"ז.
בן הלפרן, יהודה ריינהרץ, הציונות, יצירתה של חברה חדשה, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2000
יוסף גולדשטיין, מירה יונגמן, בין ציון לציונות, יחידות 5–6, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1998
גדעון שמעוני, חיים אבני (עורכים), הציונות ומתנגדיה בעם היהודי, ירושלים: הספרייה הציונית, 1990
רונן יצחק, פעילותם של נטורי קרתא נגד הקמת המדינה, כיוונים חדשים, 9, תשס"ד-2004, עמ' 158–174
לוי יצחק הירושלמי, החרדים מהציונות והחרדים לציונות, מאזניים, ע"א, 6, תשנ"ז-1997, עמ' 32–40
יוסי גולדשטיין, המאבק בין חרדים לחילוניים על דמותה של התנועה הציונית, 1882-1922, יהדות זמננו, ב, תשמ"ה-1985, עמ' 237–260
יצחק אלפסי החסידות וארץ ישראל, יחס החסידות לדורותיה לעליה לארץ-ישראל והפיכתה למרכז החיים של עם ישראל בדורנו, ירושלים תש"ע
יוסף פונד, השתלבות והתבדלות - אגודת ישראל מפלגה אורתודוקסית במדינה היהודית החילונית, ירושלים: ראובן מס, תשפ"ד
ראלף ריברס

ראלף ג'וליאן ריברס (באנגלית: Ralph Julian Rivers‏; 23 במאי 1903 - 13 באוגוסט 1976) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית הראשון מאלסקה, וכיהן מבחירתו ב-1959 ועד להתפטרותו ב-1966 לאחר תבוסתו על ידי הרפובליקני הווארד וו. פולוק.  הוא כיהן קודם לכן כנציג הצללים של ארצות הברית מטריטוריית אלסקה בין השנים 1956 ל-1959.
ביוגרפיה > ראשית חייו

ריברס נולד ב-23 במאי 1903 בסיאטל, וושינגטון ללואיזה זנאייד (לבית לאבוי) וג'וליאן גאי ריברס,  ולמד בבית ספר תיכון בפלט, אלסקה, ובתיכון פרנקלין בסיאטל. הוא עבד ככורה זהב בפלאט מ-1921 עד 1923, ולאחר מכן קיבל תואר LL. B. מבית הספר למשפטים באוניברסיטת וושינגטון בשנת 1929. לאחר מכן עבד כעורך דין במשרד פרטי במשך מספר שנים.
ביוגרפיה > קריירה

ריברס היה עובד מדינה כל חייו, ושירת במספר תפקידים ציבוריים במהלך חייו. הוא כיהן כפרקליט ארצות הברית עבור מחוז אלסקה, מ-1933 עד 1944.  לאחר מכן נבחר לתובע הכללי של אלסקה, וכיהן מ-1945 עד 1949.  הוא כיהן כיושב ראש ועדת אבטחת התעסוקה של אלסקה בין השנים 1950 ל-1952, ולאחר מכן מונה לראש עיריית פיירבנקס, אלסקה בין השנים 1952 ל-1954. ב-1954 גם כיהן כנשיא ליגת הערים באלסקה. הוא היה חבר בסנאט הטריטוריאלי של אלסקה ב-1955, והיה סגן הנשיא השני של הוועידה החוקתית של אלסקה בקולג', אלסקה ב-1955 וב-1956. הוא כיהן כציר לוועידות הלאומיות הדמוקרטיות ב-1960, 1964 ו-1968.
ביוגרפיה > בית הנבחרים של ארצות הברית

בשנים 1957 ו-1958, ריברס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית תחת תוכנית אלסקה-טנסי בוושינגטון הבירה, על בסיס זמני, עד להקמת מדינה. עם קבלתה של אלסקה כמדינה לאיחוד, הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-86 ולשלושת הקונגרסים לאחר מכן וכיהן מ-3 בינואר 1959 עד 30 בדצמבר 1966. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש לקונגרס ה-90 ב-1966, והתפטר ימים לפני תום כהונתו.
ביוגרפיה > אחריתו

ריברס הופיע בתוכנית המשחק To Tell the Truth כמתמודד מספר 1 בקבוצת המתמודדים השנייה ב-2 ביוני 1959.  ריברס מת בביתו בשייהאליס, וושינגטון בבוקר ה-13 באוגוסט 1976.
הערות שוליים

↑  "Biographical Guide to Members of Congress". U.S. Congress. נבדק ב-21 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  
"Washington Birth Records, 1869-1950", FamilySearch, נבדק ב-6 באפריל 2018 {{citation}}:  (עזרה)
↑  "District of Alaska". U.S. Department of Justice. Office of the United States Attorneys. 29 בינואר 2015. נבדק ב-21 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Creating Alaska-entry for Ralph Rivers". University of Alaska. נבדק ב-21 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "To Tell the Truth - Collegiate grandmother; First Alaskan in House of Representatives". YouTube. 2 ביוני 1959. ארכיון מ-2021-12-19. נבדק ב-21 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Obituaries - Ralph Rivers". The Daily Chronicle. 13 באוגוסט 1976. p. 12. נבדק ב-5 בספטמבר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2009130065  NARA: 10611908  SNAC: w6dc0b5q  US Congress: R000282  VIAF: 96876348   WorldCat (עם VIAF): 96876348 
ריברס, בצד שמאל למטה, עם חברים, חוגגים את הפיכתה של אלסקה למדינה ב-3 בינואר 1959. מאחורי ריברס נמצא בוב אטווד. משמאלו פרד סיטון, ארנסט גרינינג, בוב ברטלט, מייק סטפוביץ' וויינו הנדריקסון.
רודי גארסיה

רודי ז'וסה גארסיה (בצרפתית: Rudi José Garcia; נולד ב-20 בפברואר 1964) הוא כדורגלן לשעבר וכיום מאמנה של נבחרת בלגיה.
ביוגרפיה

אביו של רודי גרסיה, חוסה, היה ספרדי גולה שהיה גם הוא כדורגלן בסדאן ובדנקרק. הסבא והסבתא שלו עזבו את אנדלוסיה לארדנים במהלך מלחמת האזרחים בספרד. גארסיה קרוי על שמו של רוכב האופניים הגרמני, רודי אלטיג.
קריירת מועדונים

כאשר חוסה הפך למאמן הקבוצה המקומית, קורביל-אסונס, הוא גייס את בנו לסגל, שם רודי שיחק בתחילה. לאחר מכן הצטרף רודי לקבוצת Viry-Châtillon. הוא היה בן 18 כשחתם בליל, שם שיחק במשך כשנתיים. בליל שיחק גארסיה עד 1998. לאחר ליל הצטרף לקן. בשנת 1991 הוא בחר להצטרף למרטיגוז. פציעות קשות בגבו וברכו אילצו אותו לפרוש מכדורגל מקצועי בגיל 28, בשנת 1992.
קריירת אימון

ב-1995 שב גארסיה לקורביל על מנת לנהל את Division d'Honneur כשנותרו חודשיים לסיום העונה. בעונות שלאחר מכן, באחת סיים עם המועדון באמצע הטבלה ואחרת במקום השני. בסוף שנות התשעים, במשך שנתיים עבד כפיזיותרפיסט בסנט אטיין, לאחר מכן הפך למנהל מקצועי ובהדרגה הגיע עד לתפקיד של עוזר מאמן, תפקיד אותו מילא לצד נוזרט החל מיולי 2000 וג'ון טושאק לאחר מכן. באביב 2002 חתם בדיז'ון. הוא עזר למועדון לטפס לליגה השנייה בעונת 2003/04. ביוני 2007 עזב את דיז'ון ללה מאן, אשר סיימה במקום התשיעי בליגה הבכירה בצרפת והגיעה גם לחצי גמר גביע הליגה.
קריירת אימון > ליל

ב-18 ביוני 2008 ביטל גארסיה את חוזהו עם דיז'ון על מנת להצטרף לליל, המועדון בו שיחק שש שנים בשנות השמונים. בעונתו הראשונה, המועדון מצפון צרפת הציג כדורגל התקפי ואטרקטיבי, בניגוד לכדורגל שהציגה עם קודמו, קלוד פואל. הוא גם העניק דקות משחק משמעותיות לצעיר המבטיח אדן אזאר, לימים שחקנה של צ'לסי וריאל מדריד.
ב-2 ביוני 2009 פוטר על ידי מועצת המנהלים של הקבוצה, בעודו מוביל את המועדון לסיום הליגה הטוב ביותר שלו מזה שלוש שנים שכלל גם השתתפות בליגה האירופית. נטען כי הפיטורים נבעו מחילוקי דעות בין המאמן לחברי הנהלה, חאווייר ת'ילוט. האחרון עצמו פוטר מהדירקטוריון בהמשך החודש וב-18 ביוני 2009 הציע מישל סיידוקס, נשיא המועדון ובעל המניות הראשי, שוב את תפקיד המאמן לגארסיה, שהסכים להצעה.
בעונת 2009/10 המשיכה ליל להשתפר בליגה וסיימה במקום החמישי, עם 72 שערים שכבשה. למועדון הייתה ההתקפה הטובה ביותר בליגה. זה הוביל את תקשורת הצרפתית לכנות את הקבוצה בשם "הבארסה של הצפון".
עונת 2010/11 הייתה פריצת הדרך המשמעותית של המועדון. בחודש מאי הוא הוביל את המועדון לזכייה בדאבל היסטורי והתואר הראשון של המועדון מאז 1955. גארסיה זכה בפרס המאמן הטוב ביותר של הליגה בעונת 2010/11. במהלך הטקס הקדיש את הגביע לאביו המנוח ז'וזה, ואף אמר כמה מילים בספרדית כמחווה למוצאו של אביו.
קריירת אימון > רומא

ב-12 ביוני 2013 הודיע נשיא רומא, ג'יימס פאלוטה, על מינויו של גארסיה למאמנה החדש של המועדון.
רומא החלה את עונת 2013/14 כשהיא מנצחת בעשרת משחקיה הראשונים בסרייה א'. במהלך ריצה זו, כבשה רומא 24 שערים וספגה שער אחד בלבד. רצף הניצחונות הסתיים ב-3 בנובמבר 2013 בתיקו 1:1 בטורינו. את העונה סיימה רומא במקום השני אחרי יובנטוס. גם בעונת 2014/2015 העפיל עם הקבוצה לליגת האלופות כשסיים עמה שוב במקום השני. בשתי העונות העפילה הקבוצה גם לשלב שמינית גמר ליגת האלופות.
ב-13 בינואר 2016 פוטר לאחר שהשיג ניצחון אחד בעשרה משחקים בכל המסגרות, כולל הדחה לספציה מהסרייה ב' בגביע האיטלקי. בשנתיים וחצי שלו ברומא, השיג 60 ניצחונות, 32 תיקו ו-22 הפסדים ב-114 משחקים.
קריירת אימון > אולימפיק מארסיי

ב-20 באוקטובר 2016 מונה למאמנה של אולימפיק מרסיי בעסקה לשלוש שנים. הוא עזב את המועדון ב-22 במאי 2019.
קריירת אימון > אולימפיק ליון

ב-14 באוקטובר 2019 מונה למאמנה של אולימפיק ליון.
בעונת 2019/2020 סיים עם הקבוצה רק במקום השביעי בליגה הצרפתית, אולם נחל עמה הצלחה גדולה בליגת האלופות, כאשר הגיע בעונת 2019/2020 לשלב חצי הגמר, כאשר הקבוצה מדיחה בדרך את יובנטוס ומנצ'סטר סיטי, גרסיה וליון הודחו בחצי הגמר על ידי באיירן מינכן. בסיום עונת 2020/2021 החליט לעזוב את תפקידו.
קריירת אימון > א-נאסר

ב-29 ביוני 2022 מונה למאמנה של א-נסר מליגת העל הסעודית, אליה הצטרף ב-30 בדצמבר של אותה שנה כריסטיאנו רונאלדו. ב-13 באפריל 2023 פוטר מתפקידו.
קריירת אימון > נאפולי

ב-15 ביוני 2023 מונה למאמנה של נאפולי. ב-14 בנובמבר 2023 פוטר מתפקידו.
קריירת אימון > נבחרת בלגיה

ב-25 בינואר 2025 מונה למאמן נבחרת בלגיה.
סטטיסטיקות כמאמן

נכון ל-26 ביוני 2023
| קבוצה | מאז | עד | מאזן> מ | מאזן> נצ | מאזן> ת | מאזן> הפ | מאזן> % נצ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| סנט אטיין | 4 בינואר 2001 | אוגוסט 2001 | 17 | 5 | 4 | 8 | 29.41 |
| דיז'ון | 21 במאי 2002 | 8 ביוני 2007 | 220 | 99 | 61 | 60 | 45.00 |
| לה מאן | 8 ביוני 2007 | 18 ביוני 2008 | 44 | 18 | 11 | 15 | 40.91 |
| ליל | 18 ביוני 2008 | 3 ביוני 2013 | 256 | 129 | 67 | 60 | 50.39 |
| רומא | 12 ביוני 2013 | 20 באוקטובר 2016 | 118 | 61 | 34 | 23 | 51.69 |
| מארסיי | 20 באוקטובר 2016 | 22 במאי 2019 | 142 | 69 | 32 | 41 | 48.59 |
| ליון | 14 באוקטובר 2019 | 23 במאי 2021 | 78 | 42 | 18 | 18 | 53.85 |
| א-נסר | 28 ביוני 2022 | 13 באפריל 2023 | 26 | 18 | 5 | 3 | 69.23 |
| נאפולי | 1 ביולי 2023 |  |  |  |  |  |  |
| סך הכל | סך הכל | סך הכל | 875 | 423 | 227 | 225 | 48.34 |
תארים > כמאמן > ליל

אליפות צרפת: 2010/2011
הגביע הצרפתי: 2010/2011
תארים > אישיים

מאמן העונה בליגה הצרפתית: 2010/2011
מאמן השנה הצרפתי: 2011, 2013, 2014
הערות שוליים

↑  Archivess du Bien Public - les dépêches, quotidien régional de Côte d'Or, web.archive.org, ‏24 בפברואר 2009
↑  Salzburger Nachrichten, Marseille-Coach Garcia bastelt an seinem dritten Titel, www.sn.at (בגרמנית)
↑  AS Roma Official Website, www.asroma.com (באנגלית)
↑  Roma have sacked coach Rudi Garcia after one win in last 10 matches, Sky Sports (באנגלית)
↑  Marseille confirm Rudi Garcia appointment | Goal.com, www.goal.com
↑  Rudi Garcia à Lyon, c'est bouclé - Foot - L1, L'Équipe (בצרפתית)
↑  זה באמת קרה: כריסטיאנו רונאלדו חתם לשנתיים וחצי באל נאסר, באתר וואלה, 30 בדצמבר 2022
↑  לדרישת כריסטיאנו רונאלדו: אל נאסר פיטרה את המאמן רודי גרסיה, באתר וואלה, 13 באפריל 2023
↑  נאפולי מינתה את רודי גרסיה למאמנה החדש, באתר וואלה, 15 ביוני 2023
↑  המחליף של טדסקו: רודי גרסיה מונה למאמן נבחרת בלגיה, באתר וואלה, 25 בינואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16772049g (data)  ISNI: 0000 0004 3432 4249  SUDOC: 178033561  VIAF: 308700766   WorldCat (עם VIAF): 308700766
ליבת כור גרעיני

ליבת כור גרעיני קטן בשווייץ המשמש למחקר
ליבת כור גרעיני (המכונה לעיתים "ליבת כור" או "ליבה") היא החלק בכור גרעיני, בו מתבצע תהליך הביקוע הגרעיני של אטומי הדלק הגרעיני. בתהליך הביקוע, אטום של חומר לא יציב מתפרק לשני אטומים קטנים יותר וכתוצאה מכך משתחררת אנרגיה רבה. התהליך הוא תגובת שרשרת, כלומר נייטרונים הנפלטים בעת הביקוע של אטום אחד גורמים לביקוע של אטומים נוספים. מצב ליבת הכור נחשב לפעיל (Criticality) כאשר תגובת השרשרת מקיימת את עצמה. החום הרב הנוצר בתהליך זה מפונה אל מחוץ לליבה, בתחנת כוח גרעינית משמש החום לייצור קיטור. תגובות גרעיניות משחררות כמות גדולה של אנרגיה בהשוואה לתגובות כימיות.
תיאור

כאמור,ליבת הכור הגרעיני היא האזור בתוך הכור בו מתקיימת התגובה הגרעינית. הליבה מכילה שלושה מרכיבים עיקריים, מוטות דלק גרעיני, מוטות בקרה, וחומר ממתן נייטרונים(אנ'). בנוסף ישנם בליבה חומר קירור, מערכות בקרה ובטיחות ויחידות מכניות נוספות. לעיתים הממתן משמש גם כחומר קירור. מוטות הבקרה עשויים מחומר המסוגל לקלוט נייטרונים דבר שיכול להאט את תגובת השרשרת. מידת החדירה של מוטות הבקרה לחללים שבין מוטות הדלק קובעת את הספק הכור. הכנסה מלאה עוצרת את תגובת השרשרת ומכונה "כיבוי" או "הדממה" (Shutdown) של הכור. חומרים בולעי נייטרונים, לדוגמה, הם בורון וקדמיום. תפקיד החומר הממתן הוא להאט את תנועת הנייטרונים הניפלטים בזמן הביקוע, וכך להגדיל את הסיכוי שהם יבלעו על ידי גרעיני האטומים של החומר הבקיע ויגרמו לביקוע גרעיני. ממתנים נפוצים הם מים, גרפיט ומים כבדים.
כאשר הכור מתחיל לפעול בפעם הראשונה או חוזר לפעול לאחר הדממה ארוכה הוא זקוק למקור נייטרונים אשר מוחדר לתוך הליבה כדי לאתחל את תגובת השרשרת (Startup). כאשר תגובת השרשרת מתייצבת והופכת להיות רציפה הכור מוגדר להיות במצב קריטי.
האנרגיה הרבה הנוצרת בתהליך הביקוע מועברת אל מחוץ לליבה באמצעות נוזל קירור שסוגו משתנה על פי סוג הכור הגרעיני.
מבנה ובטיחות

באופן תאורטי, הצורה המתאימה ביותר לעיצוב ליבת כור גרעיני היא כדור, מכיוון שכך היחס בין שטח הפנים לנפח הוא הקטן ביותר. למרות זאת לרוב הליבה מעוצבת בצורת גליל. ליבת הכור בנויה בתוך מכל פלדה חזק, המכיל מוטות דלק בתוך צינורות. כמו כן היא מוגנת על ידי שכבת עופרת ושכבת בטון עבה, לעיתים עד עובי של מטר על מנת להבטיח שלא תיפגע באסונות טבע או התקפות. פגיעה באטימות הליבה תגרום לחשיפה של חומרי הדלק לאוויר ולפיזור של חומרים רדיואקטיביים לסביבה.
בכורים גרעיניים מסוימים הליבה ממוקמת בתוך בריכת מים, בעומק של 10 עד 12 מטר. מסמך בטיחות שפורסם על ידי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית מפרט את תקני בטיחות לתכנון כור גרעיני.
התגובה בליבת הכור

כור גרעיני מונע על ידי תהליך הביקוע, שבו חלקיק נייטרון נורה על אטום, ולאחר מכן מתפרק לשני אטומים קטנים יותר ולנייטרונים נוספים. חלק מהנייטרונים שמשתחררים פוגעים גם באטומים אחרים, וגורמים גם להם לעבור את תהליך הביקוע ולשחרר עוד נייטרונים. ביקוע האטומים בתגובת השרשרת משחרר כמות גדולה של אנרגיה המשתחררת כחום, ניתן להשתמש בחום זה כדי לייצר קיטור, המניע טורבינות לייצור חשמל. לצורך תהליך הביקוע ניתן להשתמש במספר חומרים שונים, אך לרוב משתמשים באורניום. אורניום נמצא בשפע וניתן למצוא אותו במקומות רבים ברחבי העולם. ניתן להשתמש גם בדלקים אחרים, כמו פלוטוניום ותוריום. השימוש בחומרים אלה נעשה עקב חוסר היציבות שלהם - הם כבדים יחסית ובנוכחות נייטרון חופשי מתבקעים בקלות ומשחררים אנרגיה.
מוטות הדלק הגרעיני

הדלק הגרעיני הוא חומר בקיע שמתאים לכורים גרעיניים, והוא ממוקם במוטות כך שניתן יחסית בקלות לחלץ את האנרגיה התרמית המיוצרת על ידי התגובה הגרעינית. מוטות הדלק ממוקמים במרחק מסוים אחד מהשני כדי לאפשר לנוזל הקירור להסתובב ביניהם. מוטות הדלק לרוב מורכבים מכ-400 כדורים קטנים של אורניום-235 או פלוטוניום-239. שני כדורי אורניום בלבד מספיקים כדי לספק חשמל למשק בית ממוצע למשך חודש, ומוט דלק אחד יכול לספק חשמל לעיר בת 20,000 תושבים למשך 24 שעות.
באופן כללי, לכור אופייני נדרשים כ־27 טון דלק מדי שנה. לצורך השוואה, לתחנת כוח בגודל דומה יידרשו יותר משני מיליון וחצי טון פחם כדי לייצר חשמל רב ככל האפשר. כלומר, ביקוע של 1 גרם אורניום או פלוטוניום משחרר כ־1 מגה-וואט, כמות זו היא בערך האנרגיה המתקבלת מ-3 טון של פחם, אשר בשריפתו מייצר כ־1/4 טון פחמן דו-חמצני.