stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיבוי בוז-איינשטיין
גילוי > נוזל על

ב-1938 גילו פיוטר קפיצה (Pyotr Kapitsa), ג'ון אלן (John Allen) ודון מייזנר (Don Misener) שהליום-4 הופך לסוג חדש של נוזל – "נוזל על" – כאשר הטמפרטורה שלו נמוכה מ-2.2 קלווין. להליום על-נוזלי יש מספר תכונות השונות מנוזל המוכר בטמפרטורות גבוהות, ביניהן היכולת לזרום ללא צמיגות וללא חיכוך פנימי וכן קיומן של מערבולות קוונטיות. מהר מאוד הבינו שהעל-נוזליות של ההליום מתרחשת הודות לעיבוי בוז-איינשטיין של מולקולות ההליום-4, שהן בוזונים. תכונות רבות של על נוזל מופיעות גם בגז בוזוני מנוון שיצרו קורנל, וימן וקטרל (ראו בהמשך). למרות זאת, ההליום העל-נוזלי איננו גז בוזוני מנוון, מאחר שהוא סוג של נוזל ולא גז, והאינטראקציות בין החלקיקים בו חזקות עד כדי כך שיש לתקן את המודל המקורי של בוז ואיינשטיין על מנת לתארה ולהסבירה כיאות.
גילוי > הניסוי של קורנל ווימן

העיבוי האמיתי הראשון שנצפה במעבדה נוצר בידי אריק קורנל וקארל וימן במעבדת JILA ב-5 ביוני 1995. הם עיבו אדים דלילים שהורכבו מ-2000 אטומי רובידיום-87 עד לטמפרטורה של 170 ננו-קלווין תוך שימוש בקירור באמצעות לייזרים וקירור באידוי מגנטי.
כעבור 4 חודשים, בניסוי בלתי תלוי הצליח וולפגנג קטרלה מ-MIT ליצור גז בוזונים מנוון של נתרן-23. בעיבוי זה היו פי 100 יותר אטומים מבזה של קורנל, דבר שאפשר לקטרלה לצפות בתופעות חשובות הנובעות ממכניקת הקוונטים (למשל, התאבכות קוונטית). ב-2001 זכו קורנל, ווימן וקטרלה בפרס נובל לפיזיקה על הישגם ביצירת עיבוי בוז-איינשטיין במעבדה.
בעקבות זוג ניסויים מוצלחים אלה, החל גל של ניסויים שמטרתם ליצור עיבוי של מערכות פיזיקליות שונות. בנובמבר 2003 הצליחה קבוצה שהורכבה מוולפגנג קטרלה, דבורה ג'ין ורודולף גרים, ליצור גז בוזונים מנוון המורכב ממולקולות.
גילוי > קשיים ביצירת גז בוזונים מנוון

עיבוי בוז-איינשטיין הוא מצב מאוד שביר ולא יציב, בהשוואה למצבי צבירה נפוצים יותר. אינטראקציה של הגז עם העולם הסובב אותו – קטנה ככל שתהיה – עשויה לחמם את הגז מעבר לטמפרטורה הקריטית של העיבוי, וכתוצאה מכך להפוך את התעבית חזרה לגז רגיל.
כרגע[דרושה הבהרה] נחקרות דרכים כיצד לנצל את גז הבוזונים המנוון למחקרים פיזיקליים נוספים וליישמו באופן מעשי. אחד הניסיונות הוא להשתמש בגז בוזונים מנוון כמנגנון ליצירת מצבים קוונטים קוהרנטיים רבים, שכן במצב העיבוי כל האטומים נמצאים ברמה האנרגטית הנמוכה ביותר.
ראו גם

גז אידיאלי
גז פרמי
בוזון
מכניקת הקוונטים
על נוזל
גז בוז
משחקי הרעב (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט בעברית
כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  "משחקי הרעב" מאת סוזן קולינס
 בימוי:  גארי רוס
 הופק בידי:  נינה ג'ייקובסון ג'ון קיליק
 תסריט:  סוזן קולינס גארי רוס בילי ריי
 עריכה:  סטפן מיריון, ג'ולייט וולפלינג 
 שחקנים ראשיים:  ג'ניפר לורנס ג'וש האצ'רסון ליאם המסוורת' וודי הארלסון אליזבת בנקס דונלד סאת'רלנד וס בנטלי
 מוזיקה:  ג'יימס ניוטון הווארד
 צילום:  טום סטרן 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Color Film
 חברה מפיצה:  Lionsgate
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 12 במרץ 2012 ישראל 22 במרץ 2012
 משך הקרנה:  142 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה, מדע בדיוני
 מקום התרחשות:  פאנם 
 תקציב:  78 מיליון דולר
 הכנסות:  756,247,768 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   hungergames
 פרסים:  פרס סאטורן לשחקנית הטובה ביותר (ג'ניפר לורנס)  פרס בחירת הנוער לנבל הטוב ביותר (אלכסנדר לודוויג) 
 סרט הבא:  "משחקי הרעב: התלקחות" (2013)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
משחקי הרעב (באנגלית: The Hunger Games) הוא סרט מדע בדיוני-הרפתקאות אמריקאי משנת 2012 בבימויו של גארי רוס, המבוסס על עלילת הספר "משחקי הרעב" שנכתב על ידי סוזן קולינס. הסרט הופק על ידי נינה ג'ייקובסון וג'ון קיליק, והתסריט נכתב על ידי סוזן קולינס, גארי רוס ובילי ריי. בסרט מככבים ג'ניפר לורנס, ג'וש האצ'רסון, ליאם המסוורת', וודי הארלסון, אליזבת בנקס ודונלד סאת'רלנד.
הדמויות הראשיות

קטניס אוורדין (ג'ניפר לורנס)
פיטה מלארק (ג'וש האצ'רסון)
גייל הות'ורן (ליאם המסוורת')
היימיטץ' אברנת'י (וודי הארלסון)
אפי טרינקט (אליזבת בנקס)
קוריולאנוס סנואו (דונלד סאת'רלנד)
סינה (לני קרביץ)
פרימרוז אוורדין (וילו שילדס)
רו (אמנדלה סטנברג)
קייטו (אלכסנדר לודוויג)
סנקה קריין (וס בנטלי)
טרש (דאיו אוקניי)
ראו גם

משחקי הרעב
טרילוגיית משחקי הרעב
ג'ניפר לורנס מגלמת בסרט את דמותה של קטניס אוורדין.
אוניות המערכה מסדרת קייזר פרידריך השלישי

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה פרה-דרדנוט
 צי:  הצי הקיסרי הגרמני הצי הקיסרי הגרמני
 סדרה קודמת:  אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Kaiserliche Werft Wilhelmshaven 
 תחילת הבנייה:  1895
 הושקה:  1896–1900
 תקופת הפעילות:  1898–1920 (כ־22 שנים)
 אחריתה:  נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 10,922 טון, מרבי: 11,599 טון
 אורך:  125.3 מטר
 רוחב:  20.4 מטר
 שוקע:  7.89 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  17.5 קשרים
 גודל הצוות:  651 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  6,330 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  מנועי קיטור בהספק 13,000 כוחות סוס (9.56 מגה-וואט)
 צורת הנעה:  מנועי קיטור
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 150–300 מ"מ   צריחי תותחים: 250 מ"מ   צריח הניתוב: 250 מ"מ   בתי תותחים: 150 מ"מ   סיפון: 65 מ"מ
 חימוש:  ארבעה תותחי SK L/40‏ 9.4 אינץ' (240 מ"מ)   18 תותחי SK L/40‏ 5.9 אינץ' (150 מ"מ)   12 תותחי SK L/30‏ 3.5 אינץ' (88 מ"מ)   12 תותחי 37 מ"מ   6 צינורות טורפדו 17.7 אינץ' (450 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת קייזר פרידריך השלישי היו חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של הצי הקיסרי הגרמני; כל אוניות הסדרה נקראו על שם קיסרי גרמניה. האוניות היו קייזר פרידריך השלישי, קייזר וילהלם השני, קייזר וילהלם דר גרוסה, קייזר ברברוסה וקייזר קרל דר גרוסה, כולם נבנו בין 1895 ל-1901. הסדרה כללה את תצורת מערך החימוש המסורתי עבור אוניות מערכה גרמניות לפני הופעתן של אוניות מערכה מסוג דרדנוט בתחילת שנות ה-1900: ארבעה תותחים בעלי קליבר גדול, אך בקוטר קטן יחסית לבני דורם, בשני צריחי תותחים. האימוץ הגרמני של תותחים קטנים יותר היה תוצאה של העדפה לנפחי אש גבוהים יותר על משקל הפגז. סדרת קייזר פרידריך השלישי גם הפכה לסטנדרט את השימוש בשלושה מדחפים עבור אוניות מערכה והציגה דוודי צינורות מים ושריון קרופ.
בכניסה לשירות הוקצו האוניות לשייטת אוניות המערכה הראשונה, וקייזק פרידריך השלישי שימשה כאוניית הדגל, בעוד קייזר וילהלם השני שימשה כאוניית הדגל של מפקד הצי הכולל. האוניות ערכו אימונים שגרתיים והפלגות בתחילת שנות ה-1900 וקייזר פרידריך השלישי ניזוקה קשות בתאונת קרקע בעת הפלגה בים הבלטי ב-1901. כאשר אוניות מערכה חדשות יותר נכנסו לשירות מאוחר יותר בעשור, אוניות הסדרה הועברו לשייטת אוניות המערכה השנייה ב-1905 וכל האוניות מלבד קייזר קרל דר גרוסה שופצו בין 1907 ל-1910. לאחר מכן הם הצטמצמו למעמד צי עתודה החל משנת 1908, מאז החלו להיכנס לשירות אוניות מערכה חזקות יותר מסוג דרדנוט; שאר הקריירה שלהם בזמן שלום כללה הפעלה מחדש תקופתית כדי להשתתף בתמרוני אימון שנתיים של הצי.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, האוניות הופעלו מחדש והוקצו לשייטת אוניות המערכה החמישית; הם קיבלו את הגנת החוף בים הצפוני אך הועברו במהירות לים הבלטי כדי לתמוך בפעולות הגרמניות נגד האימפריה הרוסית. הם ראו פעילות מוגבלת בתקופה זו, והם חזרו לים הצפוני לתפקידי שמירה בתחילת 1915. האיום הגובר של כלי נשק מודרניים, במיוחד הצוללות הבריטיות שהחלו לפעול באזור, בשילוב עם מחסור בצוותים לכלי שיט יקרים יותר, הובילו את הצי להוציא משירות את כל חמשת אוניות הסדרה במרץ 1915. הם שימשו במגוון תפקידים משניים. כולם נגרטו בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 כאשר גרמניה התפרקה מנשקה על פי תנאי הסכם ורסאי.
תכנון > מאפיינים כלליים ומכונות

אוניות הסדרה היו באורך של 120.9 מטרים (396 רגל 8 אינץ') בקו המים ובאורך כולל של 125.3 מטרים (411 רגל 1 אינץ). הייתה להם רוחב של 20.4 מטרים (66 רגל 11 אינץ') ושוקע של 7.89 מטרים (25 רגל 11 אינץ') מקדימה ו-8.25 מטרים (27 רגל 1 אינץ) מאחור.הדחק האוניות הסטנדרטי היה 11,097 טונות (10,922 טונות ארוכות) וההדחק המרבי היה 11,785 טונות (11,599 טונות ארוכות). גופי הפלדה של האוניות היו בעלי מסגרת רוחבית ואורכית. גוף האונייה הכיל שנים עשר תאים אטומים למים ותחתית כפולה שכיסתה 70 אחוזים מהגוף. "קייזר פרידריך השלישי" הושלמה עם תורן צבאי גבוה עבור התורן הראשי שלה ותורן מוט עבור התורן הראשי. לארבעת האוניות האחרות הותקנו תרנים צבאיים קצרים לשני התרנים. בשנת 1901, התורן הקדמי של "קייזר פרידריך השלישי" קוצר. "קייזר פרידריך השלישי" ו"קייזר וילהלם השני", שתיהן נועדו לשמש כאוניות דגל, והושלמו עם גשרים גדולים, עם גשר דו-קומתי על גבי הראשון וגשר חד-קומתי על השני. שלושת האוניות הנותרות קיבלו גשרים קטנים יותר ופתוחים.
הצי הגרמני ראה בהם אוניות ים מצוינות. היה להם מעגל סיבוב הדוק והגיבו מאוד. האוניות נטו עד ל-15 מעלות והתגלגלו עד 30° בפרק זמן של 12 שניות. הם סבלו מאיבוד מהירות קל בלבד בים סוער, אך בהגה קשה איבדו עד 40 אחוז מהמהירות שלהן. הגבהים המטאצנטריים שלהם היו בין 0.917–1.18 מטרים (3 רגל 0 אינץ'–3 רגל 10 אינץ'). האוניות נשאו מספר סירות קטנות יותר, כולל שתי סירות כלונסאות, שתי סירות מנוע, פיננס אחת, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות. הצוות מנה 39 קצינים ו-612 מלחים. כששירתה כאוניית דגל של השייטת, צוות האונייה גדל בעוד 12 קצינים ובין 51 ל-63 מלחים.
אוניות הסדרה הונעו על ידי שלושה מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שלושה מדחפים. "קייזר פרידריך השלישי", "קייזר ברברוסה" ו"קייזר וילהלם דר גרוסה" היו מצוידות בשלושה מדחפים בעלי 3 להבים שהיו בקוטר 4.5 מטרים (14 רגל 9 אינץ'). "קייזר קרל דר גרוסה" ו"קייזר וילהלם השני" היו מצוידות בשני מדחפים בעלי 3 להבים על הצירים החיצוניים ובמדחף ארבעה להבים בקוטר 4.2 מטרים (13 רגל 9 אינץ') על הציר המרכזי. האוניות קיבלו סידורי דוודים שונים בשל חששות בקרב הפיקוד העליון של הצי לגבי אמינותם של דוודי צינור מים החדשים. ב"קייזר וילהלם השני" היה הסדר דומה ל"קייזר פרידריך השלישי", למעט הדוודים של Thornycroft שהוחלפו בדוודי צינור אש מסוג מארין. "קייזר וילהלם דר גרוסה" ו"קייזר קרל דר גרוסה" היו מצוידות בארבעה דוודים מסוג מארין ושישה דוודי צינור אש גליליים, בעוד ל"קייזר ברברוסה" היו ארבעה דוודים מסוג Thornycroft ושישה דוודי צינור אש גליליים. כל פליטות דוודי האוניות הועברו לשני ארובות, אבל ל"קייזר פרידריך השלישי" ול"קייזר וילהלם השני" היו להם ארובות אחוריות דקות יותר ואילו אלה של שלוש האוניות האחרות היו זהות.
תחנות הכוח דורגו ב-13,000 כוחות סוס (9,560 קילוואט), אך בניסויים יכלה להפיק עד 13,950 כוחות סוס (10,260 קילוואט). זה העניק לאוניות מהירות מרבית של 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש). האוניות נשאו 650 טונות (640 טונות ארוכות) של פחם, אם כי השימוש בחללים נוספים בתוך האוניות הגדיל את קיבולת הדלק ל-1,070 טונות (1,050 טונות ארוכות). זה העניק טווח מקסימלי של 3,420 מיילים ימיים (6,330 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש). כוח חשמלי סופק על ידי חמישה גנרטורים שהפיקו 320 קילוואט 74 וולט ב"קייזר פרידריך השלישי" ו"קייזר וילהלם השני", וארבעה גנרטורים שהפיקו 240 קילוואט 74 וולט בשלוש האוניות האחרות.
תכנון > חימוש

החימוש העיקרי כלל סוללה של ארבעה תותחי 24 ס"מ (9.4 אינץ') SK L/40 בצריחים דו-קניים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי המרכזי. התותחים הותקנו בצריחים Drh L. C/98 המופעלים הידראולית, שאפשרו הגבהה ל-+30 מעלות והנמכה עד -5 מעלות. בהגבהה המקסימלית, התותחים יכלו לפגוע במטרות עד 16,900 מטרים (18,500 יארד). התותחים ירו פגזים במשקל של 140 קילוגרם (310 ליברות) במהירות לוע של 835 מטר לשנייה (2,740 רגל לשנייה). כל תותח סופק עם 75 פגזים, ובסך הכל 300 פגזים.
החימוש המשני כלל 18 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/40. שישה הורכבו בצריחים בודדים באמצע האונייה והשאר הורכבו בבתי תותחים של MPL; כולם צודדו והוגבהו ידנית. רוב התותחים הללו היו מורכבים במפלס הסיפון העליון, כאשר רק ארבעה מבתי התותחים היו בגובה הסיפון הראשי, מה שהשאיר אותם גבוה מספיק באונייה כדי למנוע בעיה נפוצה עם אוניות מערכה של התקופה שבהן ים סוער היה עלול להפוך את התותחים לבלתי כשירים לפעולה. לפי ההיסטוריון איידן דודסון, הסידור היה "אולי הטוב ביותר בתקופה". תותחים אלו ירו פגזים חודרי שריון בקצב של 4 עד 5 לדקה. האוניות נשאו 120 פגזים לכל תותח, ובסך הכל 2,160 פגזים. התותחים יכלו להנמיך ל-7 מעלות ולהגביה ל-+20 מעלות, ולירות לטווח מקסימלי של 13,700 מטר (14,990 יארד). הפגזים שקלו 51 קילוגרם (112 ליברות) ונורו במהירות לוע של 735 מטר לשנייה (2,410 רגל לשנייה).
האוניות נשאו גם 12 תותחים מהירי-ירי בקוטר 8.8 ס"מ (3.45 אינץ') SK L/30 להגנה מפני ספינות טורפדו, שהיו מותקנים גם בנפרד בבתי תותחים ובמקבעים הניתנים לצידוד. תותחים אלו סופקו עם בין 170 ל-250 פגזים לכל תותח. תותחים אלו ירו פגזים במשקל של 7.04 קילוגרם (15.5 ליברות) במהירות לוע של 590 מטר לשנייה (1,936 רגל לשנייה). קצב האש שלהם היה כ-15 פגזים לדקה; התותחים יכלו לירות למטרות עד 6,890 מטרים (7,530 יארד). צריחי התותחים הופעלו ידנית. על חימוש התותחים של האוניות נוספו 12 תותחי3.7 ס"מ (1.5 אינץ') מקסים.
האוניות היו חמושות גם בשש צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם במקבעים מסתובבים מעל קו המים. ארבעה צינורות הורכבו על דפנות האונייה, צינור נוסף בחרטום והאחרון בירכתיים. הטורפדות הללו היו באורך 5.1 מטר (201 אינץ') ונשאו ראש נפץ במשקל 87.5 ק"ג (193 ליברות) TNT. ניתן היה להגדיר אותם בשתי מהירויות לטווחים שונים. במהירות 26 קשר (48 קמ"ש; 30 מייל לשעה), לטורפדות היה טווח של 800 מטר (870 יארד). במהירות מוגברת של 32 קשר (59 קמ"ש; 37 מייל לשעה), הטווח הצטמצם ל-500 מטר (550 יארד).
תכנון > שריון

אוניות הסדרה היו משוריינות בפלדה שיוצרה על ידי קרופ. הן היו אוניות הראשה הגרמניות האחרונות שהשתמשו בסידור חגורת השריון הצרה בסגנון הישן; שריון מורכב ישן יותר דרש כמות משמעותית של פלדה כדי לעמוד בפני אש פגזים בקליבר גדול, מה שאומר שרק חלק מהאונייה היה יכול להיות מכוסה בשריון בגלל משקלה. הפלדה החדשה של קרופ הייתה הרבה יותר חזקה, אבל צוות התכנון לא ניצל את המשקל המופחת כדי לספק הגנה מקיפה יותר, שתגיע בסדרת ויטלסבאך הבאה.
לאוניות הייתה חגורת שריון בעובי 300 מילימטרים (11.8 אינץ') בחלק המרכזי של הגוף בקו המים. החגורה הצטמצמה ל-150 מילימטרים (5.9 אינץ') בחלק הקדמי ו-200 מילימטרים (7.9 אינץ') מאחור, למרות שהחגורה לא נמשכה במלואה מאחור. עובי החלק התחתון של החגורה נע בין 100–180 מילימטרים (3.9–7.1 אינץ'). החגורה כולה הייתה מגובה ב-250 מילימטרים (9.8 אינץ') של עץ טיק. הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי 65 מילימטרים (2.6 אינץ'), אך העובי הוגדל ל-75 מ"מ (3 אינץ') מאחורי הסוללה הראשית האחורית, כאשר הירכתיים לא היו מוגנות על ידי החגורה. חלק זה של הסיפון התעקל בצדדים כדי להציע מידה של הגנה מפני פגיעות פגזים.
צריח הניתוב היה מוגן על ידי דפנות משוריינות בעובי 250 מ"מ וגג בעובי 30 מילימטרים (1.2 אינץ'). לכל צריח סוללה ראשית היה גג בעובי 50 מילימטרים (2 אינץ') ודפנות בעובי 250 מ"מ. תותחי ה-15 ס"מ שהותקנו בצריחים היו מוגנים בדפנות בעובי 150 מ"מ ומגיני תותחים בעובי 70 מילימטרים (2.8 אינץ'). גם התותחים שבבתי תותחים היו מוגנים עם שריון בעובי 150 מ"מ.
בנייה

חמש האוניות מסדרת קייזר פרידריך השלישי נבנו על ידי שילוב של מספנות ממשלתיות ופרטיות. שלוש מהאוניות קייזר פרידריך השלישי, קייזר וילהלם דר גרוסה וקייזר קרל דר גרוסה — עוכבו במהלך הבנייה; קייזר פרידריך השלישי נאלצה להמתין עד שהתותחים העיקריים שלה יושלמו לפני שנכנסה לשירות. קייזר קרל דר גרוסה ניזוקה מקרקוע מקרי על ידי צוות המספנה כשהעבירו את הספינה מהמבורג לווילהלמסהאפן, ושריפה במספנה האטה את העבודה על קייזר וילהלם דר גרוסה.
| שם האונייה | המספנה | על שם | הונחה | הושקה | כניסתה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| קייזר פרידריך השלישי | Kaiserliche Werft, וילהלמסהאפן | הקייזר פרידריך השלישי | 5 במרץ 1895 | 1 ביולי 1896 | 7 באוקטובר 1898 |
| קייזר וילהלם השני | Kaiserliche Werft, וילהלמסהאפן | הקייזר וילהלם השני | 26 באוקטובר 1896 | 14 בספטמבר 1897 | 13 בפברואר 1900 |
| קייזר וילהלם דר גרוסה | גרמניהוורפט, קיל | הקייזר וילהלם הראשון | 22 בינואר 1898 | 1 ביוני 1899 | 5 במאי 1901 |
| קייזר קרל דר גרוסה | Blohm & Voss, המבורג | הקיסר קרל הגדול | 17 בספטמבר 1898 | 18 באוקטובר 1899 | 4 בפברואר 1902 |
| קייזר ברברוסה | שיכו-וורקה, דנציג | הקיסר פרידריך הראשון | 3 באוגוסט 1898 | 21 באפריל 1900 | 10 ביוני 1901 |
היסטוריית שירות > לפני המלחמה

בכניסתה לשירות, קייזר פרידריך השלישי הפכה לאוניית הדגל של הנסיך היינריך, מפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה של צי הבית. קייזר וילהלם השני הפכה לאוניית הדגל של קסטר, מפקד הצי. שתי האוניות פעלו יחד בתחילת 1901 עד שקייזר פרידריך השלישי ניזוקה קשות בתאונת קרקוע בעת שייט בים הבלטי באפריל. חקירה חשפה כמה סלעים שלא נודעו ותקעו את אוניית המגדלור באזור, שלא יצאה מעמדתה. בזמן שלא הייתה בשירות לצורך תיקונים, הצוות שלה הועבר לקייזר וילהלם דר גרוסה, שזה עתה הושלמה. במהלך ארבע השנים הבאות פעלו אוניות הסדרה יחד בשייטת I, ביצעו הפלגות אימונים, תמרוני צי מדי אוגוסט וספטמבר וביקורים בנמלים זרים.
עד 1905, כאשר מספר סוגים חדשים של אוניות מערכה - ויטלסבאך, בראונשווייג ודויטשלנד - או נכנסו לשירות או התקרבו לסיום הבנייה, אוניות הסדרה החלה לעבור שייטת אוניות המערכה השנייה. בשנת 1906, קייזר וילהלם השני הוחלפה כאוניית הדגל של הצי באוניית המערכה החדשה דויטשלנד. שגרת האימונים הרגילה בזמן שלום נמשכה במשך השנים הבאות, נקטעה על ידי תוכנית שחזור באמצע עד סוף שנות ה-1900. קייזר ברברוסה הייתה הראשונה ששופצה בשנת 1905, כתוצאה מכך שהוצאה משימוש לצורך תיקונים בהגה בשל נזקים שנגרמו בהפלגה לספרד בשנת 1903. קייזר פרידריך השלישי בשנת 1907, קייזר וילהלם השני וקייזר וילהלם דר גרוסה שופצו בשנים 1909–1910. העבודה כללה חיתוך של המבנה העילי שלהם כדי להפחית את המשקל העליון, הסרת ארבעה מתוך תותחי ה-15 ס"מ ואחד מצינורות הטורפדו, והזזת תותחי ה-8.8 ס"מ לסיפון העליון. עם זאת, קייזר קרל דר גרוסה לא עברה מודרניזציה.
החל משנת 1908 הוצאו אוניות הסדרה משירות הקו הקדמי, את מקומם תפסו אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד ואוניות המערכה מטיפוס דרדנוט הראשונות מסדרת נסאו. קייזר קרל דר גרוסה הייתה הראשונה שהועברה לשייטת המילואים ב-1908, ואחריה קייזר ברברוסה וקייזר פרידריך השלישי ב-1909 וקייזר וילהלם השני וקייזר וילהלם דר גרוסה בשנה לאחר מכן. במשך שארית הקריירה שלהם בזמן שלום, הם בילו חלק ניכר מהשנה מחוץ לשירות, אך הופעלו מחדש לתמרוני הצי השנתיים בכל אוגוסט וספטמבר. לצורך התרגילים הם הקימו את שייטת אוניותת המערכה השלישית, כאשר קייזר וילהלם השני משמשת כאוניית הדגל של השייטת.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, חמשת אוניות הסדרה הופעלו מחדש כדי להקים את שייטת אוניות המערכה החמישית, עם קייזר וילהלם השני שוב כאוניית הדגל. הם שירתו לזמן קצר בתפקיד הגנת החוף בים הצפוני לפני שהועברו לים הבלטי בספטמבר לפעולות נגד האימפריה הרוסית. הם היו אמורים לשאת כוח תקיפה אמפיבי לווינדאו בסוף ספטמבר, אך שמועות שווא על כניסת ספינות מלחמה בריטיות לים הבלטי הביאו לביטול המבצע. הם עשו סריקה בצפון הים הבלטי בדצמבר אך לא נתקלו באף ספינת מלחמה רוסית. בינואר 1915, הם הועברו בחזרה לים הצפוני לצורך שמירה, אך הם הוצאו משירות במהירות בחודש הבא. האוניות היו מיושנות עד אז והיו פגיעות מדי לכלי נשק מודרניים, במיוחד הצוללות הבריטיות שהחלו לפעול באזור הבלטי. בנוסף, הצי עמד בפני מחסור חמור בצוות והחליט כי כלי שיט ישנים יותר המוגבלים לשימוש בקרב כמו סדרת קייזר פרידריך השלישי לא יישארו בשירות.
ב-5 במרץ פוזרו האוניות לנמלים שונים, צוותיהן צומצמו, ולבסוף פורקו מנשקם. קייזר וילהלם השני הוצבה בווילהלמסהאפן כספינת מפקדה של מפקד צי הים הפתוח, תפקיד שהמשיכה למלא לאחר המלחמה. קייזר קרל דר גרוסה שימשה לזמן קצר כספינת אימונים לחדר מנועים לפני שהוסבה לאוניית כלא; קייזר פרידריך השלישי וקייזר ברברוסה שימשו גם כבתי כלא צפים בקיל ובווילהלמסהאפן, בהתאמה. קייזר וילהלם דר גרוסה הפכה לספינת בסיס לפני שהוסבה לספינת מטרה ב-1916. התותחים שנלקחו מהאוניות שימשו כתותחי חוף באיי פריזיה הצפונית ואיי פריזיה המזרחית בים הצפוני ולשמירה על ליבאו בים הבלטי. כל חמש האוניות נגרטו בין 1920 ל-1922 לאחר תום המלחמה כדי להבטיח שגרמניה תעמוד בסעיפים לפירוק הנשק הימי של חוזה ורסאי. קישוטי החרטום של קייזר פרידריך השלישי וקייזר וילהלם השני נשמרים ב-המוזיאון להיסטוריה צבאית של הבונדסוור (גר') בדרזדן.
תרשים של אוניות המערכה מסדרת קייזר פרידריך השלישי
תרשים של אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג; הצריח המרכזי לא חזר על עצמו בסדרת קייזר פרידריך השלישי
ליטוגרפיה של קייזר פרידריך השלישי בשנת 1902
קייזר ברברוסה לאחר השחזור שלה
רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004)

| --- | --- |

התפשטות הצונאמי באוקיינוס ההודי
 תאריך התרחשות:  26 בדצמבר 2004 
 תאריך התחלה:  26 בדצמבר  2004
 שעה:  07:58:53
 משך האסון:  8.3 עד 10 דקות
 מגניטודה:  9.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט
 מוקד:  מערבית לסומטרה
 הרוגים:  184,168 (מאושר), 283,000 (הערכה)
 פצועים:  125,000
 נעדרים:  42,883
 חסרי קורת גג:  1,690,000
 קואורדינטות:  3°17′42″N 95°58′55″E﻿ / ﻿3.295°N 95.982°E﻿ / 3.295; 95.982
  (למפת אינדונזיה מוגדלת) ג'קרטה נוסאנטארה סורבאיה מדן מקאסאר פונטיאנאק ג'איאפורה מ האוקיינוס ההודי האוקיינוס השקט מלזיה פמוקד הרעש(למפת אינדונזיה רגילה) ג'קרטה נוסאנטארה סורבאיה מדן מקאסאר פונטיאנאק ג'איאפורה מ האוקיינוס ההודי האוקיינוס השקט מלזיה פמוקד הרעש(למפת סומטרה רגילה) ת. מלזיהמוקד הרעש(למפת סומטרה מוגדלת) תאי. מלזיהמוקד הרעש המדינות שנפגעו מהצונאמי
 
הצונאמי בעקבות הרעש
רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי, שאירעו ב-26 בדצמבר 2004, הייתה רעידת האדמה השלישית בעוצמתה שנמדדה בעולם ואחת מהקטלניות ביותר בעת המודרנית. עוצמתה הגיעה לדרגה 9.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט, והאנרגיה שלה שקולה לכ-10,000 פצצות אטום מהסוג שהוטל על הירושימה. רעידת האדמה התרחשה באוקיינוס ההודי בקרבת חופו הצפון מערבי של האי סומטרה שבאינדונזיה ועוררה גלי צונאמי אדירים. גלים אלו גבו, על פי ההערכות, את חייהם של מעל ל-280 אלף בני אדם, פצעו רבבות אחרים, וזרעו חורבן והרס בכפרים רבים ובערים רבות באזורים נרחבים שנמצאים לחופי האוקיינוס ההודי. למעלה ממיליון וחצי אנשים נותרו ללא קורת גג בעקבות האסון. יש הסבורים שמספר הנספים היה אף גדול מ-300 אלף.
על אף שגלי צונאמי מכים באופן מסורתי באזור טבעת האש, לא הייתה המוכנות לקראתם בחופי האוקיינוס ההודי גדולה, מה שהעלה את מספר הנספים. מצב זה הביא לכך שלמרות איתור לווייני של גלי הצונאמי על ידי ארצות הברית, לא ניתנה אזהרה למרבית המדינות שנפגעו (לגבי חלקן היא לא הייתה אפקטיבית בכל מקרה עקב הזמן הקצר עד לפגיעה). המדינה היחידה שבה נערכה התארגנות משמעותית הייתה קניה, ולכן מספר הנספים בה היה קטן יחסית לעומת סומליה שבה אין שלטון מרכזי ולכן לא נערכה מראש. על אף ריחוקה של סומליה, הנמצאת 4,500 ק"מ ממוקד הרעש, נספו בה למעלה ממאה אנשים. 

את עיקר המחיר שילמה אינדונזיה, שבה קיפחו את חייהם למעלה מ-166,000 איש. אלפי הרוגים דווחו גם בסרי לנקה (חלקם בעקבות תאונת רכבת), הודו ותאילנד.
מדינות רבות בעולם הביעו הזדהות עם האסון הכבד, והבטיחו מיליארדי דולרים לסיוע. חגיגות חג המולד בוטלו במקומות רבים בעולם והכסף נתרם לשיקום נפגעי האסון. בין הנפגעות הייתה גם הדוגמנית פטרה נמצובה. לאחר החלמתה היא הקימה קרן צדקה לטובת שיקום הנפגעים.
גם מדינת ישראל שלחה סיוע, שכלל תרופות, משלחת רופאים וכן מומחים בזיהוי גופות מטעם זק"א ומשטרת ישראל.
מספר גאופיזיקאים אמריקנים טענו שלרעש אדמה זה היו השלכות כלליות נוספות, כמו יצירת תנודה קטנה של כדור הארץ בצירו, ותזוזת כמה איים באינדונזיה כמה עשרות מטרים אופקית או אנכית.
נסיבות היווצרות הצונאמי

גלי הצונאמי נוצרו כתוצאה מתנועה של שני לוחות טקטוניים בקליפת כדור הארץ זה לקראת זה באזור הפחתה. הלוח האירו-אסיאתי, שהלוח ההודי נכנס מתחתיו כבר עידן ארוך, והיה נתון בשל כך בלחץ כבד, זז כלפי מעלה ושחרר אנרגיה רבה עם פריקת הלחץ שנוצר ביניהם. תזוזה זו של הלוח העליון כלפי מעלה שחבטה במים, גרמה לגל סייסמי רב עוצמה במים, שהחל לנוע לכמה כיוונים. מאחר שרעידת האדמה אירעה באגן ימי הסגור משלושה עברים, מפרץ בנגל, הגל לא היה יכול להתפרס ולהיחלש אלא רק לנוע במהירות הולכת וגוברת אל עבר החופים, עד כדי 930 קמ"ש במקומות מסוימים. כמו כן עוצמת ההרס הוגברה בשל העובדה שקרקעית האוקיינוס ההודי שטוחה יחסית ולכן לא האטה את גלי הצונאמי, וכמו כן כמעט ואין באוקיינוס ההודי מדף יבשתי שיכול היה להקטין משמעותית את עוצמת גלי הצונאמי ואת ההרס שנגרם מהם.
כשהגל, שתנועתו כלפי מטה מקבילה לתנועתו כלפי מעלה, הגיע אל החוף, הכה חלקו התחתון בקרקעית ולכן קטנה מהירותו. המים מחלקו האחורי של הגל אגפו את הגל המתנפץ משני צדדיו, ויצרו קיר מים. קיר המים הכה ביבשה בעוצמה רבה, גרם הרס וחורבן, השליך אנשים ששהו על חוף הים תוך שניות למרחק של מאות מטרים מהחוף, ושב וחזר לים תוך שהוא סוחף עמו כל מה שנקרה בדרכו, מבנים, אדמה ואנשים.
ראו גם

רעידת האדמה באוקיינוס ההודי (2012)
טילי סמית'
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537403705171  LCCN: sh2005000121  NDL: 01068557
יום שישי

ערך זה עוסק ביום בשבוע. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
בריאת האדם ובעלי החיים היבשתיים בציורו של אנדריאס הרליין, 1817
יום שישי הוא היום השישי מצאת השבת שלפניו, והוא ערב השבת שאחריו. בחלק ממדינות אירופה ובתקן ISO-8601, זהו היום החמישי בשבוע.
בכל מדינות אירופה ואמריקה זהו היום האחרון בשבוע-העבודה (למעט עסקים שפועלים שישה ימים בשבוע). באסלאם זהו יום המנוחה השבועי, והוא משמש ככזה במדינות מוסלמיות ברחבי העולם. בקרב היהודים יום שישי מתאפיין בהכנות לשבת.
חשיבות דתית > ביהדות

שמו של היום מופיע לראשונה בסיפור בריאת העולם בתנ"ך בספר בראשית כיום שבו נבראו בעלי החיים שוכני היבשה והאדם:
וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, תּוֹצֵא הָאָרֶץ נֶפֶשׁ חַיָּה לְמִינָהּ, בְּהֵמָה וָרֶמֶשׂ וְחַיְתוֹ-אֶרֶץ, לְמִינָהּ; וַיְהִי-כֵן. וַיַּעַשׂ אֱלֹהִים אֶת-חַיַּת הָאָרֶץ לְמִינָהּ, וְאֶת-הַבְּהֵמָה לְמִינָהּ, וְאֵת כָּל-רֶמֶשׂ הָאֲדָמָה, לְמִינֵהוּ; וַיַּרְא אֱלֹהִים, כִּי-טוֹב. וַיֹּאמֶר אֱלֹהִים, נַעֲשֶׂה אָדָם בְּצַלְמֵנוּ כִּדְמוּתֵנוּ; וְיִרְדּוּ בִדְגַת הַיָּם וּבְעוֹף הַשָּׁמַיִם, וּבַבְּהֵמָה וּבְכָל-הָאָרֶץ, וּבְכָל-הָרֶמֶשׂ, הָרֹמֵשׂ עַל-הָאָרֶץ. וַיִּבְרָא אֱלֹהִים אֶת-הָאָדָם בְּצַלְמוֹ, בְּצֶלֶם אֱלֹהִים בָּרָא אֹתוֹ: זָכָר וּנְקֵבָה, בָּרָא אֹתָם... וַיַּרְא אֱלֹהִים אֶת-כָּל-אֲשֶׁר עָשָׂה, וְהִנֵּה-טוֹב מְאֹד; וַיְהִי-עֶרֶב וַיְהִי-בֹקֶר, יוֹם הַשִּׁשִּׁי.
בהלכה, יום שישי מתאפיין בהכנות רבות לקראת השבת, המתחילה זמן מה קודם לשקיעת החמה של יום שישי.
בלוח השנה במגילות קומראן, יום הכיפורים חל תמיד ביום שישי על מנת לקיים "שבת שבתון" דהיינו שבת אחר שבת.