stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הביתה, הלוך חזור (שיר)
הערות שוליים

1 2  הביתה הלוך, חזור, באתר יוסמיוסיק, ‏2007-09-18
↑  עידן רייכל מספר על השירים שכתב לריטה, מאיה בוסקילה ודין דין אביב, באתר ‏מאקו‏, 12 במרץ 2009
↑  אור ברנע, בשנה הבאה באדיס אבבה, באתר ynet, 19 בספטמבר 2007
↑   The Idan Raichel Project - הפרויקט של עידן רייכל - הביתה, הלוך חזור, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:44)
1 2  הביתה הלוך חזור, באתר "פזמונט"
| עידן רייכל |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי סולו | היד החמה • רייכל - פסנתר - שירים • ואם תבואי אליי • The Idan Raichel Symphonic Project (Live In Buenos Aires) |  |
| הפרויקט של עידן רייכל | הפרויקט של עידן רייכל • ממעמקים • The Idan Raichel Project ‏• בין קירות ביתי • הביתה, הלוך חזור • רבע לשש • מגדל של אור |  |
| טורה-רייכל קולקטיב | The Tel Aviv Session ‏• The Paris Session |  |
| בוטן מתוק בקרקס | כל מה שנשאר |  |
| סיבובי הופעות | ממעמקים • בין קירות ביתי • מנגנים בשקט 2011 - המופע האקוסטי • Open Door • רבע לשש • רייכל - פסנתר - שירים |  |
| ערכים קשורים | הליקון • קומבנצ'ה • שחור על לבן • הביתה, הלוך חזור |  |
| עידן רייכל – שירים |
| --- | --- | --- |
| הפרויקט של עידן רייכל | הפרויקט של עידן רייכל |  |
| הפרויקט של עידן רייכל | "בואי" • "אם תלך" • "הנך יפה" • "מדברים בשקט" • "שושנים עצובות" |  |
| ממעמקים | "עלה נישא ברוח" • "שובי אל ביתי" • "יש בי עוד כוח" • "ממעמקים" • "מילים יפות מאלה" • "מכל האהבות" |  |
| בין קירות ביתי | "Todas las Palabras" • "שאריות של החיים" • "מי נהר" • "חלומות של אחרים" • "רוב השעות" • "מינהאר לי משיתי" • "הכל עובר" • "מנעי קולך מבכי" |  |
| הביתה, הלוך חזור | "אמא, אבא וכל השאר" • "הביתה, הלוך חזור" • "מחכה" |  |
| רבע לשש | "יורד הערב" • "עכשיו קרוב" • "בלילה" • "Sabe Deus" • "עד שאין יותר לאן" • "בקרוב" • "אם היית רואה" |  |
| מגדל של אור | "תחזור" • "כל יום מחדש" • "עד שתחזרי אליי" |  |
| סינגלים אחרים | "Petit Roi" • "איזה יום טוב" • "על הספסל שבשכונה" • "דרישת שלום מחיים אחרים (מילי)" |  |
| סולו | סולו |  |
| היד החמה | "היד החמה" • "מעגלים" • "געגוע" • "בחמש שניות" • "לפני שייגמר" |  |
| רייכל - פסנתר - שירים | "לסלוח ולשכוח" |  |
| ואם תבואי אליי | "גלגל מסתובב" • "אהבה כזו" • "ואם תבואי אליי" • "בראשית" • "למה זה מגיע לנו" • "את לא נשארת לבד" |  |
| סינגלים אחרים | "קוצים" • "בובות" • "שבט אחים ואחיות" • "עכשיו נשארנו שנינו" • "כתוב מלמעלה" • "Lumiére" • "אם רק תסכימי" • "למה ככה עצובה" • "מכל הכוכבים בלילה" • "מתגעגעת אותך" • "ככה מיום ליום" • "להאמין" • "אין לך דאגות" |  |
| השתתפות בסינגלים | "Po co" |  |
רחל שלון

| --- | --- |

 לידה:  1904 קאלוש, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  1988 (בגיל 84 בערך) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 השכלה:  אוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 מקצוע:  מהנדסת
 מעסיק:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תואר:  דוקטור לשם כבוד ופרופסור מן המניין בטכניון
 בן זוג:  אוריאל שלון (פרידלנד)
 
רחל שלון (1904–1988) הייתה פרופסור להנדסת בניין בטכניון והמהנדסת הראשונה בארץ ישראל.
ביוגרפיה

שלון נולדה בקאליש שבפולין למשפחת הניך זנמירובסקי, משפחה חסידית. את לימודיה התיכוניים סיימה בוורשה, לאחריהם למדה הנדסה כימית בפוליטכניון העירוני. בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל ולמדה הנדסת בניין בטכניון. היא הייתה חברת ההגנה ומפקדת הבנות בה, ולימים שירתה בחיל נשים של צה"ל, כקצינה בדרגת רב-סרן. הייתה מפקדת גדוד 202 בחטיבת כרמלי[דרוש מקור].
בין השנים 1931–1973 הייתה חברת סגל בפקולטה להנדסה אזרחית של הטכניון. במהלך עשורים אלו, שימשה משנה לנשיא הטכניון לענייני מחקר, משנה לנשיא לעניינים אקדמיים, ודיקן בית הספר ללימודי מוסמך. בשנת 1952 מונתה לפרופסור חבר ובכך הייתה לאישה הראשונה שמונתה לפרופסור בטכניון. בשנת 1956 הוענקה לה דרגת פרופסור מן המניין.
עם קום המדינה מונתה ליו"ר ועדת המומחים לבנייה במסגרת המועצה המדעית שליד משרד ראש הממשלה. בשנת 1956 הגישה את התפטרות הוועדה במחאה על העדר תקצוב לחקר הבנייה. באותה תקופה, הוקמה על ידה התחנה לחקר הבנייה, אשר נועדה למלא תפקיד זה של חקר משק הבנייה בישראל ופעלה בראשות שלון לאורך עשרים שנה.
בפעילותה הציבורית הייתה מראשוני החברים במועצה להשכלה גבוהה ובוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה. בשנת 1954 ייסדה את הסניף הישראלי של ארגון סורופטימיסט לנשים עובדות ובעלות מקצוע ובארגון הבינלאומי נבחרה לנשיאת הפדרציה האירופית. בשנת 1959 נבחרה לנשיאת הארגון הבינלאומי של מעבדות מחקר של חומרים וקונסטרוקציות (RILEM) ובשנת 1962 לחברת הוועד המנהל של המועצה הבינלאומית לחקר הבנייה. בשנת 1960 מונתה לחברת המועצה הלאומית למחקר מדע ופיתוח טכני במשרד ראש הממשלה, ולחברת המחלקה לעובד האקדמאי בהסתדרות העובדים הכללית.
בשנת 1980 נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס יום העצמאות. בשנת 1988 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בטכניון. שלון זכתה אף בתואר אזרחית כבוד של העיר חיפה.
בשנת 1929 נישאה שלון למהנדס אוריאל שלון (פרידלנד), מנהל בית החרושת "שמן", יו"ר אגודת המהנדסים והארכיטקטים בישראל ויו"ר ועד הדר הכרמל. יחד עמו ייסדה קרן למימון הקמת מעונות לסטודנטים בעיר חיפה, ועל שמם נקראים ״מעונות שלון״.
לקריאה נוספת

הערך "שלון, רחל", בתוך נשים בישראל: לקסיקון, עמ' 149, עם עובד בשיתוף ירחון נעמת, 1991.
שי חורב, רחל שלון, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 374, 2018.
שרון גבע, בטון ופרחים: דימויה הציבורי של המהנדסת פרופ' רחל שלון, אפקה: כתב עת להנדסה ומדע 2, 2020, עמ' 33–38.
הערות שוליים

↑  אופן הצגתה בטקס הדלקת המשואות במסמך של משרד החינוך והתרבות
↑  מעונות בטכניון, באתר www.professor.co.il
↑  Experience, experience.arcgis.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268053905171  BnF: cb11316479v (data)  ISNI: 0000 0004 0223 1101  VIAF: 297866011   WorldCat (עם VIAF): 297866011
מיכאל אליניקוב

מיכאל אליניקוב
מימין לשמאל: מיכאל אליניקוב, בוריס גולדברג, אברהם אידלסון
מיכאל אָלֶיְנִיקוֹב (לעיתים אלייניקוב; Алейников;‏ 23 באפריל 1880 – 17 באוגוסט 1938) היה עורך דין, סוחר, תעשיין ופעיל ציוני ברוסיה ובהמשך בחיפה, חבר הוועד המרכזי של ציוני רוסיה וחבר הוועד הפועל הציוני הגדול. חבר האספה המכוננת הרוסית ב-1917.
קורות חיים

אליניקוב נולד בסמולנסק שברוסיה למשפחה לא-ציונית. למד משפטים באוניברסיטת חארקוב, ובעת לימודיו נתוודע לתנועה הציונית. לאחר לימודיו השתלב בתעשיית הנפט בבאקו.
מאוחר יותר עבר אליניקוב לעיר אודסה, וגם בה עסק במסחר בנפט, והשתלב בעשייה הציונית בעיר. הוא ייסד עם זאב ז'בוטינסקי ושלמה זלצמן את הוצאת "קדימה" (בהמשך "ווסטוק", 'מזרח'), אשר הוציאה עשרות ספרים ששיקפו את הרעיון הלאומי ביצירות של גדולי הציונות והופצו ברחבי רוסיה.
לאחר מכן עבר לפטרבורג, שם נלחם להגנת זכויותיהם של יהודי רוסיה ולהרחבתן, והמשיך בפעילותו ציונית. ב-1913 היה חבר המרכז הציוני ברוסיה. ב-1917 נבחר לאספת הנבחרים הזמנית ברוסיה. עד 1919 היה יו"ר מרכז הקהילות היהודיות ברוסיה.
ב-1919 נמלט מרוסיה מאימת הבולשביקים. היה חבר הוועד הפועל הציוני עד 1921. מאז ועד 1924 היה ממלא מקום המזכיר הכללי של ועד המשלחות היהודיות בפריז, ואחר כך כיהן כמנהל המועצה הכלכלית של ההסתדרות הציונית בלונדון. כן היה חבר מערכת העיתון היהודי, שנבחרה על ידי ועידת הפדרציה של ציוני רוסיה-אוקראינה בספטמבר 1922 בשפה הרוסית "ראזסווייט".
ב-1926 עלה לארץ ישראל, והשתקע בחיפה עם אשתו, מרוסיה.
בשנים 1928–1933 היה יו"ר ומנהל חברת הכשרת מפרץ חיפה, שהייתה התאחדותן של שלוש חברות (משק, קהילת ציון אמריקאית וקדם) ביוזמתו של יוסף לוי, אשר הוקמה על מנת לרכוש את אדמות מפרץ חיפה.
גולת הכותרת של פעילותו הציבורית הייתה יו"רות ועד הדר הכרמל בין השנים 1938-1932, שבמסגרתו פעל רבות לקידומה של השכונה העברית הראשונה בעיר. במקביל לעסקיו שימש גם כחבר הוועד המנהל של הטכניון.
ב-1934 היה בין מקימיו של בית החרושת ליציקה וחרושת קרמינר (לימים וולקן) במפרץ חיפה.
ב-1937 קיבל חברות במסדר האימפריה הבריטית מאת מלך בריטניה בשל פעילותו הציבורית לטובת הכלל.
נפטר בשאמוני בצרפת והובא לקבורה במתחם בתי הקברות בחיפה על ידי ועד הדר הכרמל.
על שמו רחוב מיכאל בהדר הכרמל בחיפה.
לקריאה נוספת

'אליניקוב, מיכאל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 47.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  זאב ז'בוטינסקי, הדרך אל הרוויזיוניזם הציוני, מכון זאב ז'בוטינסקי, עמ' 15
↑  אשתו קבורה בצמוד אליו.
↑  חיים אהרנוביץ, הדר הכרמל - מסכת עמל ויצירה של דור המיסדים, בהוצאת "ועד הדר הכרמל בחיפה", 1958, עמ׳ 178
↑  לפנים נקרא הרחוב "התבור", ובטקס הסרת הלוט אמר דוד הכהן שהעירייה אמנם מתנגדת להחלפת שמות רחובות שמקובלים על הציבור, אך לא יכלה להתנגד במקרה של אליניקוב, ששמו קשור להתפתחות חיפה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513541405171  VIAF: 308277351   WorldCat (עם VIAF): 308277351 
שלט ישן של רחוב מיכאל
סבסטיאן גורקה

סבסטיאן לוקאס גורקה (באנגלית: Sebastian Lukács Gorka; נולד ב-22 באוקטובר 1970) הוא חוקר אקדמי ויועץ ביטחוני אמריקאי-הונגרי, אשר שימש כיועץ ללוחמה בטרור בתקופת כהונתו הראשונה של נשיא ארצות הברית  דונלד טראמפ.
ביוגרפיה

סבסטיאן גורקה נולד להורים הונגרים בלונדון בשנת 1970. בתחילת שנות ה-90 עבר עם משפחתו לפילישצ'אבה, עיירה קטנה בהונגריה. בשנת 1996 נישא לאשתו, קתרין, בהונגריה, והם היגרו לארצות הברית. יחד הם הקימו מספר קבוצות חשיבה וכתבו מאמרים בתחום המאבק בטרור.
ב-2006 ניהל גורקה קמפיין לבחירות לראשות עיריית פילישצ'אבה, אך הפסיד בהפרש של פחות מ-40 קולות. לאחר מכן, ניסה להקים מפלגה פוליטית קשורה לתנועת הימין הקיצוני ההונגרי.
ב-2012 קיבל אזרחות אמריקאית. במהלך תקופה זו קיבל תואר דוקטור לפוליטיקה מאוניברסיטת קורווינוס בבודפשט, ועבד כמומחה לביטחון לאומי, בהתמקדות בקיצוניות אסלאמיסטית.
בין השנים 2011 ל-2013 שימש גורקה כפרופסור אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם לימד בעיקר נושאים בתחום הביטחון הלאומי. ב-2015 ייעץ למדיניות למתמודד לנשיאות דונלד טראמפ.
בינואר 2017 מינה טראמפ את גורקה לסגן עוזר לנשיא ויועץ ללוחמה בטרור במועצה לביטחון לאומי של הבית הלבן. במהלך כהונתו, תמך גורקה במדיניות טראמפ של איסור נסיעות ממדינות מוסלמיות בעיקר ומהגרים, כחלק ממדיניות המאבק בטרור.
באוגוסט 2017 פרש גורקה מתפקידו בבית הלבן, והחל להופיע כפרשן ב-Fox News וב-Newsmax, וכן הנחה את תוכנית הרדיו שלו "אמריקה תחילה עם סבסטיאן גורקה".
במהלך מלחמת חרבות ברזל התבטא בראיון בעד ישראל ואמר כי "אין רצח עם בעזה, ואין דבר כזה פלסטין".
ב-23 בנובמבר 2024, הודיע הנשיא הנבחר דונלד טראמפ כי בחר בגורקה לשמש כסגן היועץ לביטחון לאומי לענייני לוחמה בטרור במועצה לביטחון לאומי בממשלו המתהווה.
בדצמבר 2024 טען: "אין סיכוי להקים מדינה פלסטינית כשיותר מ-70% מהציבור בעזה ובגדה המערבית תומך ברצח ילדים, אונס ושחיטה...".
הערות שוליים

1 2  Curt Devine,Drew Griffin,Scott Bronstein, Experts say Trump’s deputy assistant is poorly qualified | CNN Politics, CNN, ‏2017-08-19 (באנגלית)
↑  Ty Roush, Who Is Sebastian Gorka? Trump’s Pick For National Security Role Was Previously Linked To Far-Right Hungarian Group, Forbes (באנגלית)
↑  Ty Roush, Who Is Sebastian Gorka? Trump’s Pick For National Security Role Was Previously Linked To Far-Right Hungarian Group, Forbes (באנגלית)
↑  היועץ למלחמה בטרור של טראמפ: "אין דבר כזה פלסטין", באתר www.hidabroot.org, ‏2024-11-26
↑  רופא לשעבר, סופר וחברת קונגרס: טראמפ הודיע על שורת מינויים בכירים לממשלו החדש | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2024-11-23
↑  "בסטיאן גורקה, המנהל הבכיר ללוחמה בטרור של ממשל טראמפ בריאיון מיוחד", עכשיו 14, 5 בדצמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007342948305171  PLWABN: 9810619412605606  GND: 1103576968  ISNI: 0000 0003 9610 5044  LCCN: no2012030589  NTA: 180133543  SUDOC: 093673973  VIAF: 309874809   WorldCat (עם VIAF): 309874809 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סבסטיאן גורקה".
שמואל יוסף פבזנר

| --- | --- |

דיוקנו של שמואל יוסף פבזנר
 לידה:  17 בדצמבר 1878 סלאבהראד, בלארוס 
 פטירה:  7 במאי 1930 (בגיל 51) חיפה 
 מדינה:  בלארוס 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי הישן של חיפה 
 
שמואל יוסף פֶּבְזְנֶר (בכ"א בכסלו תרל"ט, 17 בדצמבר 1878 – 7 במאי 1930) היה סופר, מצירי הקונגרס הציוני הראשון (1897), מחלוצי המהנדסים והתעשיינים בארץ ישראל, מבוני חיפה העברית ומנהל הטכניון בשנים 1927–1929.
קורות חיים

נולד לשיינה-אסתר ונתן פבזנר בפרופויסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ולמד הנדסה בברלין. בשנת 1897, בהיותו כבן 18, נטל חלק בקונגרס הציוני הראשון בבזל כציר מברלין, והיה הציר הצעיר ביותר בקונגרס.
בשנת 1905 מימש פבזנר את הרעיון הציוני ועלה ארצה עם רעייתו, לאחר שסיים את לימודי ההנדסה בברלין. בשנת 1909 היה ממייסדי בית חרושת לשמן ולסבון "עתיד" (לימים שמן תעשיות), לצד חבריו נחום וילבוש, טוביה דוניה ושמואל איצקוביץ. מפעל "עתיד" היה המפעל התעשייתי במתכונת אירופית הראשון בארץ ישראל.
בהמשך היה ממייסדי שכונת הדר הכרמל בעיר חיפה וממפתחיה. כיהן כיו"ר ועד השכונה. כן לקח חלק בייסוד הטכניון, ומשהתלקחה מלחמת השפות, היה מן המתנגדים להצעתה של חברת "עזרה" מגרמניה, לקיים את הלימודים בטכניון בשפה הגרמנית. התנגדות זו הובילה לקיום אספה סוערת שבה הוחלט שהלימודים בטכניון יהיו בשפה העברית, וכן שיש להקים את בית הספר הריאלי העברי בחיפה ואת המרכז המסחרי הראשון בשכונת הדר.
פבזנר פרסם מאמרים בעיתונות העברית (לעיתים תחת השם "שמואל בן נתן").
בנוסף, היה פבזנר חבר ועד הקהלת וציר אספת הנבחרים.
פבזנר היה נשוי לבתו של אחד העם, לאה לבית גינצברג, והתגורר ברחוב שנקרא על שם חותנו (ראו להלן).
אחותו של פבזנר, שפרה, נישאה למרדכי בן הלל הכהן.
פבזנר נפטר בפתאומיות בט' באייר תר"ץ (1930), בן 51, ונקבר בבית העלמין היהודי הישן של חיפה.
על שמו של פבזנר נקראו רחוב בשכונת הדר וכן הספרייה המרכזית של השכונה. כמו כן נקבעה לזכרו אנדרטת אבן בגן הציבורי בשכונה, גן בנימין. בעבר נקרא בית ועד שכונת הדר הכרמל, ששכן בחלקו העליון של גן בנימין "בית פבזנר". הבית נהרס וכיום עומד במקומו התיאטרון העירוני חיפה. אולם הכנסים המרכזי (שבעבר נקרא "אולם הקולנוע") של בית הספר הריאלי העברי בחיפה נקרא אולם "בית פבזנר" ושוכן בקמפוס בית בירם שעל הכרמל.
בית משפחת פבזנר

בית משפחת פבזנר עמד ברחוב אחד העם 7. הווילה נבנתה בשנים 1920-22 כביתו הפרטי של פבזנר והייתה בנויה כטירה קטנה בעלת גגות מחודדים לחלקיו השונים, מרפסת מעוגלת וגרם מדרגות מרשים.
לאחר קניית המגרש וטרם בניית הבית, התקיימה במגרש ובגן צביה, הסמוך למגרש, האספה שבסופה הוחלט על לימודים בעברית בטכניון ועל הקמתו של בית הספר הריאלי העברי בחיפה. פבזנר נאלץ למכור את גן צביה הסמוך, כדי לכסות את חובות הוועד שיצר בשל המחיר הגבוה שבו רכש את אדמות גאולה.
ביתו של פבזנר נבנה במקביל לבתיהם של המהנדס אפרים קראוזה ואשתו אסתר ומשה גליקין. שלושת הבתים נבנו כבתים מפוארים, בנויים אבן. הבתים היו מרוחקים ומבודדים ממגורי היישוב היהודי הקטן בעיר התחתית של חיפה, וכאשר הוקמו נקראה "השכונה" שנוצרה - "טכניקום". ביתם של הזוג קראוזה ברחוב אחד העם 12 וביתו של גליקין ברחוב אחד העם 5 - עודם עומדים כיום, אולם ברבות הימים נוספו להם קומות.
בשנת 1921 נערכה בבית האספה הראשונה של "ועד הדר הכרמל". על השם הוחלט באספת זו של הוועד, והוא הוצע על ידי המילונאי יהודה גרזובסקי (גור). שם זה ניתן בשנת 1891 לארד אל-יהוד, מקום מושבם של היהודים בחיפה, אך נשתכח.
בשנות הארבעים עברה הווילה לרשות בית הספר הריאלי העברי והתקיימו בה לימודים תיכוניים. בווילה היו שלוש כיתות ובקומת הקרקע מעבדה לכימיה.
עם פרוץ מלחמת השחרור העמיד ד"ר ארתור בירם את הבית לרשות "ההגנה" שמיקמה שם את מטה המחוז. כשפינה הצבא את הווילה פתח בה בירם סמינר להכשרת מורים, שלימים התאחד עם סמינרים נוספים ונקרא מכללת גורדון.
הווילה נמכרה לאחר שנים, נהרסה, ועל המגרש הוקם בניין קופת חולים כללית העומד שם כיום.
לקריאה נוספת

ועד הדר הכרמל לזכרו של שמואל פבזנר: ט אייר תר"ץ – ט אייר ת"ש, חיפה : דפוס אות, ת"ש.
הערות שוליים

↑  לאה פבזנר, דבר, 13 ביולי 1941 (עם פטירתה).
↑  י. בורלא, קוים: על אחד מטובי הבונים, דבר, 9 ביולי 1940.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007508272405171  LCCN: no2017049236  VIAF: 308284227   WorldCat (עם VIAF): 308284227 
מתחם הקבר של שמואל יוסף פבזנר בבית העלמין היהודי הישן של חיפה
פלמארס

| --- | --- |
 מדינה:  ברזיל ברזיל
 תאריך ייסוד:  1605 
 תאריך נטישה:  1710 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  11,000 (1690)
 קואורדינטות:  9°10′14″S 36°05′02″W﻿ / ﻿9.17055556°S 36.08388889°W﻿ / -9.17055556; -36.08388889 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ברזיל מוגדלת) ברזיליה ריו דה ז'ניירו סאו פאולו סלבדור פורטלזה בלו הוריזונטה קוריטיבה מנאוס רסיפה פורטו אלגרה בלםאורוגוואי ארגנטינה צ'ילה פרגוואי בוליביה פרו קולומביה ונצואלה גויאנה האוקיינוס האטלנטיפלמארס(למפת ברזיל רגילה) ברזיליה ריו דה ז'ניירו סאו פאולו סלבדור פורטלזה בלו הוריזונטה קוריטיבה מנאוס רסיפה פורטו אלגרה בלםאורוגוואי ארגנטינה צ'ילה פרגוואי בוליביה פרו קולומביה ונצואלה גויאנה האוקיינוס האטלנטיפלמארס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פלמארס (ספרדית: Palmares; וכן קילומבו דוס פלמארס) היה קילומבו, יישוב של עבדים אפריקאים שנמלטו.
היסטוריה

נוסד בסביבות שנת 1600 בגבעות סרה דה בריגה (Serra da Barriga) בברזיל הצפונית-מזרחית. פלמארס התקיים כרפובליקה עצמאית עצומה, המחזיקה את עצמה, והפך לאגדה בשל גודלו וכוחו. בשיאה אכלס אוכלוסייה של יותר מ-30,000 גברים, נשים וילדים אפריקאים בני חורין. בקהילה היו יותר מ-200 בניינים, כנסייה, ארבע נפחיות ובית מועצה.
המנהיג הראשון של פלמארס היה גנגה זומבה (Ganga Zumba), שנמלט מעבדות במטע סוכר ועבר לפלמארס.
פלמארס הגן על עצמו בהצלחה כנגד מספר ניסיונות של הולנדים, ומאוחר יותר של כוחות של קולוניות פורטוגליות להשמיד אותו, ולהרוג או לשבות את תושביו.
בשנת 1655, אפריקאי שנודע כזומבי נולד בפלמארס. בהיותו ילד צעיר הוא נשבה על ידי הפורטוגלים, אבל נמלט ושב לפלמארס ב-1670. תושבי פלמארס תחת מנהיגותו של זומבי, התנקמו בפלישות התכופות של הפורטוגלים על ידי פעולות תגמול – פשיטות למטעים ולכפרים הפורטוגלים, שחרור עבדים, כך הם גם הגדילו את מספרם. עשר שנים לאחר מכן, זומבי, כעת לוחם מיומן ואסטרטג צבאי, ירש את גנגה זומבה כשליט פלמארס. היה זה זומבי שהנהיג את הצבא של פלמארס כנגד חיל התותחנים של המפקדים הצבאיים הפורטוגלים דומינגוס ג'ורג' וליו (Domingos Jorge Velho) וויירה דה מלו (Vieira de Mello).
התקיפה האחרונה נגד פלמארס אירעה ב-1694. סרקה דו מקאקו (Cerca do Macaco), היישוב הראשי, נפל; וזומבי נפצע. הוא הבריח את הפורטוגלים, אבל נבגד, לבסוף נשבה, וראשו נערף ב-1695.
ראו גם

ברזיל הקולוניאלית
זומבי מפלמארס
עבדות
קילומבו
קפוארה
"סן-סלבדור", ציור של יוהאן מוריץ רוגנדס, 1835.
קילומבו

קילומבו (בפורטוגזית: quilombo; המקור בשפת ה-Kimbundu האפריקנית: kilombo) היה סוג יישוב בברזיל הקולוניאלית שנוסד בידי עבדים נמלטים, ולעיתים גם בידי מיעוט של פורטוגלים, אמרינדיאנים ברזילאים ואחרים אשר נדחקו לשולי החברה.
קילומבו באמאפה
אחדים מיישובים אלו מוקמו בסמוך לנקודות יישוב פורטוגליות והיו פעילות הן בהגנה מפני משלחות ללכידת עבדים נמלטים והן בסיוע לבריחתם של עבדים נוספים. מכיוון שכך קיומם היה תמיד בצילם של מאבקים עם רשויות קולוניאליות הולנדיות, לאחר מכן פורטוגליות ולבסוף, מצד האימפריה הברזילאית ובעלי העבדים. הקילומבוס היו אחת מצורות ההתנגדות החשובות לעבדות. לעיתים נעשה ניסיון לשחזר בקילומבו מערכת חברתית אפריקאית וחזרה לחברה שבטית. המאבק המתמיד על קיומם של הקילומבוס הביא לכך שמשך קיומם של מרביתם היה קצר למדי. אולם, קיומן של אחדות מנקודות היישוב שהיו מרוחקות יותר מיישובים פורטוגליים, ומאוחר יותר מערים ברזילאיות, נסבל, והן קיימות כיום כעיירות שבהן שגורים גם ניבים של שפות אפריקאיות שונות. באמריקה הספרדית יישובים שכאלו קרויים "פלנקה" (בספרדית: palenque).
הידוע מבין הקילומבוס הברזילאיים היה הקילומבו של פלמארס (Palmares), קילומבו עצמאי ליד רסיפה שנוסד בשנת 1600. בשיאו כלל הקילומבו של פלמראס מספר יישובים ובהם מעל ל-30,000 איש, רובם עריקים ועבדים נמלטים. שני המנהיגים-לוחמים המפורסמים ביותר של הקילומבו היו גנגה זומבה (Ganga Zumba) וזומבי (Zumbi). לאחר שנים של התנגדות ולחימה נהרגו השניים מאש ארטילרית פורטוגלית בשנת 1695. בברזיל זוכים שני המנהיגים לכבוד רב והם נחשבים כסמלים ל"גאווה שחורה", חירות ודמוקרטיה גם כיום. תאריך הוצאתו להורג של זומבי, ה-20 בנובמבר, נחגג כ"יום המודעות השחורה הלאומי" החל משנת 1995, והוא מופיע על גבי בולי דואר, שטרי כסף ומטבעות.
החוקה הברזילאית של שנת 1988 העניקה לקילומבוס שעדיין היו קיימים זכות בעלות קיבוצית על הקרקע שעליה ישבו מאז התקופה הקולוניאלית. בכך הכירה החוקה בזהותם הייחודית של תושבי הקילומבוס, בדומה לזו של אמרינדיאנים ברזילאים.
בספרדית של אזור ריו דה לה פלטה התגלגלה המילה קילומבו לציון בית בושת ולאחר מכן מהומה וחוסר סדר. בספרדית ונצואלנית משמעות המילה היא כינוי מזלזל בשטח כפרי מרוחק בפנים הארץ.
קילומבו עיקריים

פלמארס
ראו גם

קפוארה
עבדות
ביטול העבדות בברזיל
יואכים כספרי

ד"ר יואכים כספרי
יואכים כספרי (בגרמנית: Joachim Caspari; תרנ"ב, 1892, חבל אוקרמרק, גרמניה, – תשכ"ו, 21 בדצמבר 1966, חיפה, ישראל) היה רופא ילדים ישראלי, יליד גרמניה, מראשוני הרופאים בעיר חיפה בשנות ה-20 של המאה ה-20.
תולדות חייו

יואכים כספרי נולד בברוסו (Brüssow) בחבל אוקרמרק (Uckermark) שבגרמניה, לדוד, רופא, ולאידה לבית מאייר, במשפחה יהודית גרמנית ציונית בת שני ילדים. 
בהיותו בן ארבע עברה משפחתו לבירה ברלין. לאחר שסיים את לימודי התיכון בברלין, החל ללמוד רפואה באוניברסיטת מינכן[דרוש מקור]. הוא גויס לצבא גרמניה כרופא במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה חזר לברלין, שם שימש כרופא בבית החולים האוניברסיטאי. בשנת 1924 עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה. בתחילה שימש כרופא בית הספר הריאלי בחיפה. לאחר מכן עבד בירושלים, בבית החולים הדסה. בשנת 1926 שב להתגורר בחיפה ושימש כרופא ילדים בבית החולים הדסה, שהוקם שנים מועטות קודם לכן. עוד שימש כספרי כרופא פרטי, ומרפאתו שכנה ברחוב ירושלים, שם גם התגורר. כספרי היה פעיל בהגנה ובטיפת חלב.
אביו, דוד, עלה אף הוא לארץ ישראל ב-1933.
רעייתו, שושנה לבית ברדינשטין (1900-1977), ילידת העיר ז'יטומיר, אוקראינה, שימשה כאחות. לבני הזוג נולדו שני ילדים.
ד"ר יואכים כספרי נפטר ב-1966. על שמו רחוב בחיפה.
ספרו

Das Oberbewusstsein. Essays zu einem aus der Biologie entwickelten existentiellen Humanismus, Haifa: Verlag Carmel, 1969. (גרמנית: העל-מודע)
לקריאה נוספת

נסים לוי ויעל לוי, רופאיה של ארץ ישראל 1799–1948 (עריכת תוכן, עיצוב וסדר: חדוה רוקח, איתי בחור), זכרון יעקב: איתי בחור - הוצאה לאור, 2008, עמ' 217.
הערות שוליים

↑  פרסומת עצמית, דבר, 23 בנובמבר 1928. יותר מאוחר עבר לביתו ברחוב פבזנר הסמוך (ראו עוד פרסומת עצמית, דבר, 3 בפברואר 1933)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לחזור הביתה (שיר)

| --- | --- |

 סינגל בביצוע התקווה 6
 מתוך האלבום מפה לשם
 יצא לאור:  5 באוגוסט 2020
 שפה:  עברית
 אורך:  3:52
 כתיבה:  עמרי גליקמן
 לחן:  עמרי גליקמן
 הפקה:  פילוני
"לחזור הביתה" הוא סינגל של להקת התקווה 6, שיצא לאור ב-5 באוגוסט 2020, מתוך אלבום האולפן השביעי של הלהקה, "מפה לשם". השיר נכתב והולחן על ידי סולן הלהקה עמרי גליקמן והופק על ידי פילוני.
רקע

השיר, שיצא במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל, נכתב לפני פרוץ המגפה ומתאר את הגעגוע של הדובר אל ביתו ומשפחתו כאשר נמצא בעת סיבוב הופעות. על השיר אמר גליקמן:
השיר החדש נכתב בתקופה שלפני פרוץ המגיפה, בימים אינטנסיביים של עומס וסבב הופעות דחוס. תוך כדי העבודה והריחוק מהמשפחה נוצר הגעגוע לביתיות ולרגעים הרגילים. בימים של קורונה, השיר מקבל משמעות וזווית אחרת, אותה תמצאו גם בקליפ שיצרה קטיה בורינדין, יוצרת שמלווה את הלהקה בהופעות ומאחורי הקלעים כבר 5 שנים.
וידאו קליפ

לשיר הופק וידאו קליפ אשר פורסם בערוץ היוטיוב של התקווה 6 בסמוך לצאתו של הסינגל. הקליפ צולם ברחוב בו גדלו חברי הלהקה שברמת השרון, ומשלב בתוכו גם קטעים מהופעותם.
ביקורת

בכתבתו במעריב אונליין, העניק דודי פטימר ביקורת חיובית לשיר: "המלודיה הפשוטה וקליטה יוצרת שיר מצוין וכיפי שמקבל משמעות איתנה בייחוד בימים טרופים אלה בהם עולם ההופעות כמעט משבת כליל ועולם התרבות שהכרנו קודם לכן, רחוק מרחק שנות אור מההווה".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | 9 |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 6 |  |
מיקומי שיא > הגרסה החיה

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | היטליסט | 57 |  |
הערות שוליים

↑  התקווה 6 - לחזור הביתה, באתר ‏מאקו‏, 6 באוגוסט 2020
↑   התקווה 6 - לחזור הביתה, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 3:51)
↑  "לחזור הביתה": התקווה 6 בסינגל חדש ומרגש. צפו, באתר "סרוגים", 6 באוגוסט 2020
↑  מערכת ישראל היום, צפו: התקווה 6 חוזרת הביתה, באתר ישראל היום, 6 באוגוסט 2020
↑  דודי פטימר, ‏מלטף ועוצמתי: איתי לוי בבלדה מרגשת שכתב דידי הררי, באתר מעריב אונליין, 12 באוגוסט 2020
↑  המצעד השבועי, שבוע 35, 2020, באתר מדיה פורסט ישראל
↑  המצעד השבועי: מצעד השירים השבועי, להיטים ישראלים ולועזיים, באתר היטליסט, ‏20 בנובמבר 2023
אוריאל שלון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 במאי 1899 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 בדצמבר 1987 (בגיל 88) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 
אוריאל שלון (21 במאי 1899 - 23 בדצמבר 1987) היה מנהל מפעל שמן, יו"ר ועד הדר הכרמל ופעיל ציבור.