stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השערת משוב הפנים
ניסויים עם בוטוקס

מאחר שהבעות פנים דורשות מכניזם סנסורי ומוטורי, ניתן לשער שמשוב הפנים הוא תגובה מכניסטית או העברה מכניסטית בלבד.
לאחרונה נתמכה טענה זו באמצעות ניסויים שבדקו את המכניזם דרך שימוש בבוטוקס במטרה לשתק זמנית את שרירי הפנים.
מספר ניסויים בדקו את הקורלציה של הזרקות בוטוקס לרגש. ניסויים אלו מעלים את ההשערה שאפשר לטפל בדיכאון באמצעות בוטוקס. ניסויים נוספים בדקו את ההשפעה של בוטוקס על עיבוד רגשות. הועלתה השערה שטיפול בבוטוקס בשרירי האף יפחית את היכולת של אדם להיגעל, מה שיכול להפחית את כמות ועוצמת הסימפטומים של אנשים הסובלים מהפרעה טורדנית-כפייתית (OCD).
אנדרס הנלוטר ביקש ממשתתפים בניסוי לבצע תרגיל חיקוי להבעות פנים בזמן שהם במכשיר fMRI - לפני שהוזרק להם בוטוקס לשריר האחראי על הבעת כעס ושבועיים אחרי שהוזרק להם בוטוקס, וכפי שניבא הבוטוקס השפיע על הצורה שבה המשתתפים הרגישו וחוו כעס. ממצאים אלה מראים כי משוב הפנים מדמה את העיבוד העצבי של התכנים הרגשיים והבוטוקס משנה את התגובה האמוציונלית לסיטואציה.
במחקר על עיבוד קוגניטיבי של תוכן רגשי, דיוד אווס ביקש מהמשתתפים בניסוי לקרוא משפטים אמוציונליים המתקשרים לכעס, עצב, שמחה וכו' לפני שהוזרק להם בוטוקס לשריר המעורב בהבעת כעס ושבועיים אחרי שהוזרק להם בוטוקס. זמן הקריאה למשפטים המתקשרים לכעס ועצב היה ארוך יותר אחרי הזרקת הבוטוקס ואילו זמן קריאת המשפטים המתקשרים לשמחה לא השתנה כלל. ממצאים אלה מראים כי לשיתוק שרירי הפנים יש אפקט סלקטיבי על עיבוד התוכן הרגשי. בנוסף הם מראים שאפקטים קוסמטיים של בוטוקס משפיעים על ההבנה הקוגניטיבית הבינאישית (בעיקר בהבנת שפה).
אפטנפוסטן

| --- | --- |


 תדירות:  יומון 
 פורמט:  קומפקט
 בעלים:  שיבסטד 
 עורך ראשי:  טרינה איילרטסן
 תאריכי הופעה:  14 במאי 1860 – הווה (164 שנים) 
 שפה:  נורווגית ממלכתית, נורווגית ספרותית 
 מערכת:  אוסלו 
 מדינה:  נורווגיה 
 ISSN:  0804-3116, 0807-2027
 aftenposten.no
 
אפטנפוסטן (בנורווגית: Aftenposten - משמעות השם היא "עיתון הערב") הוא עיתון יומי נורווגי בפורמט קומפקט שבסיסו באוסלו והוא העיתון המודפס הנפוץ ביותר בנורווגיה, עם תפוצה יומית העולה על 200,000 עותקים.
על אף שככלל העיתון משקף נקודות מבט ודעות מגוונות, הוא מזוהה בדרך כלל עם תפיסת עולם ליברלית-שמרנית. העיתון נוטה לכסות מגוון רחב של נושאים, לרבות חדשות מקומיות ובינלאומיות, פוליטיקה, תרבות, עסקים, ספורט, מדע וטכנולוגיה. העיתון מכיל לעיתים רבות גם מוספים מיוחדים המוקדשים לסגנון חיים, טיולים ואומנויות. בנוסף למהדורה המודפסת המסורתית של העיתון, העיתון זמין גם בפלטפורמה מקוונת דיגיטלית אשר מכילה הן תוכן חינמי והן תוכן אשר זמין רק למנויים.
היסטוריה

העיתון נוסד ב-14 במאי 1860 על ידי כריסטיאן שיבסטד (אנ') תחת השם "Christiania Adresseblad". בשנת 1861 העיתון אימץ את שמו הנוכחי, שמשמעותו בנורווגית הוא "עיתון הערב", משום שבתחילה היה זה רק עיתון ערב.
בשנת 1885 החל אפטנפוסטן להוציא לאור גם מהדורות בוקר וגם מהדורת ערב, ובהמשך הפך לעיתון הנפוץ ביותר בנורווגיה.
לאורך ההיסטוריה אפטנפוסטן מילא תפקיד משמעותי בעיצוב השיח הציבורי בנורווגיה והוא סיקר בין היתר אירועים מכוננים בהיסטוריה של נורווגיה, כולל את הפיכתה של נורווגיה למדינה עצמאית ב-1905, את האירועים שהתרחשו בתקופת הכיבוש הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה ואת האירועים שהתרחשו בתקופה בה נורווגיה השתקמה לאחר המלחמה. במהלך המלחמה העיתון היה נתון לצנזורה של הנאצים, בדומה לכל יתר כלי התקשורת בנורווגיה באותה העת.
ב-1966 הבעלים של אפטנפוסטן רכשו את העיתון היריב VG, אשר יהפוך במהלך תקופה ארוכה בהמשך לעיתון המודפס עם התפוצה הגדולה ביותר בנורווגיה.
בשנת 1995 השיקה אפטנפוסטן את פלטפורמת החדשות הדיגיטלית שלה, Aftenposten.no, אשר מכילה הן תוכן חינמי והן תוכן אשר זמין רב למנויים. ב-2008 הפסיקה אפטנפוסטן לפרסם מאמרים באנגלית, על מנת שהתוכן הדיגיטלי יתמקד אך ורק בקהל דובר הנורווגית.
שינויים בולטים בעיתון במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 כללו מעבר מפורמט ברודשיט לפורמט קומפקט, והפסקת מהדורת הערב של העיתון בשנת 2006.
בעלות

העיתון נמצא בבעלות תאגיד המדיה הנורווגי שיבסטד (אנ') אשר מחזיק בבעלותו מספר עיתונים ופלטפורמות דיגיטליות בולטים אחרים, כולל העיתון השני בגודל תפוצתו בנורווגיה, VG.
הערות שוליים

↑  Bernard A. Cook (2001). Europe Since 1945: An Encyclopedia. Taylor & Francis. p. 935. ISBN 978-0-8153-4058-4.
↑  "Online Journalism Atlas: Norway". Online Journalism. 25 בינואר 2008. נבדק ב-13 בינואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Stig A. Nohrstedt;  et al. (2000). "From the Persian Gulf to Kosovo — War Journalism and Propaganda" (PDF). European Journal of Communication. 15 (3). ארכיון (PDF) מ-22 בדצמבר 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90052061  LCCN: no2009135367  RERO: 02-A002910550  VIAF: 147145969949732250346   WorldCat (עם VIAF): 147145969949732250346
ציונה גרוסמרק

| --- | --- |
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 מוסדות:  מכללת תל חי
 
ציונה גרוסמרק היא היסטוריונית, חוקרת תקופת המשנה והתלמוד; פרופסור אמריטה בפקולטה למדעי הרוח והחברה במכללה האקדמית תל-חי.
ביוגרפיה

לגרוסמרק דוקטורט מאוניברסיטת תל אביב.. בשנת 1992 הצטרפה לסגל המכללה האקדמית תל חי. בשנים 1999-2003 היא עמדה בראש החוג ללימודים רב-תחומיים. בשנים 2006-2010 כיהנה כדקאנית הראשונה של הפקולטה למדעי החברה והרוח במכללה. בשנים 2016-2019 עמדה בראש התוכנית לתואר שני בלימודי הגליל.
גרוסמרק מתגוררת בקיבוץ עמיר.
מחקריה > חורבת עומרית

ב-2012 התגלו מספר ממצאים בחורבת עומרית ביניהם: חותם גלילי וטבעת מאבן קרנליאן כתומה. החותם מתוארך למאה השמינית לפני הספירה, ומקור הטבעת אבן ככל הנראה בימי הביניים - במאות ה- 12 או ה-13 לספירה. במכללת תל חי הוקמה תצוגת קבע של ממצאים מחורבת עומרית.
מחקריה > חורבת עומרית > החותם

גרוסמרק חקרה יחד עם ברוך ברנדל מרשות העתיקות את החותם שנמצא בעומרית. החותם מתאר סצנה של מאבק בין דמות מכונפת לבין שור שעומד זקוף על שתי רגליו האחוריות. במחקרה גילתה כי החותם הוא ככל הנראה מתקופת סרגון השני, מלך אשור אשר שלט בין השנים 705–722 לפני הספירה, והיה זה שהשלים את כיבוש ממלכת ישראל. החותם כנראה הובא לארץ בידי אחד מפקידיו. המצאות החותם בעומרית רמזה על כך שבמקום היה מקדש. החותם היווה אמצעי זיהוי של בעליו בתקופת הכתיבה על לוחות חימר. החותם שהתגלה בחורבת עומרית השתמר בצורה מושלמת ונחשב לאחד היפים שהתגלו.
מחקריה > חורבת עומרית > הטבעת

הטבעת עשויה מאבן קרנליאן והיא ככל הנראה העתיקה ביותר מסוג זה שהתגלה עד כה. צבעה אדום־כתום, והיא מתוארכת לימי הביניים. מקורה בשרידי היישוב המוסלמי ששכן במקום במאות ה–12 וה–13 לספירה. הטבעת ייחודית מבחינת עיצובה, איכותה וערכה ונותרה כמעט מושלמת, היא מלמדת על קשרי מסחר בין תושביה של עומרית בתקופת ימי הביניים לבין שווקים מעבר לים.
גרוסמרק ערכה מחקר שעקב אחר טבעות מקבילות לזו שנמצאה בעומרית. הטבעות התגלו לאורכן של דרכי המסחר בטבעת - ממקום כריית האבן בחבל בוג'יראת שבצפון־מערב הודו, דרך ראס אל־יימה שבמפרץ הפרסי, ועד לנמלי הים התיכון. היישוב הקטן והקדום שכן על אם הדרך מדמשק לעבר נמלי צור וצידון.
מחקריה > חורבת עומרית > מקדש הורדוס

בהמשך למחקר בחורבת עומרית נטען כי מקדש הורדוס שתיאר יוסף בן מתתיהו בכתביו היה בעומרית ולא באזור באתר מעיינות הבניאס, שם חשבו שהיה קודם לכן.
ספריה > ספרים שכתבה

ציונה גרוסמרק, תכשיטים ותכשיטנות בארץ ישראל: במקורות ובממצא הארכאולוגי, בתקופת המשנה והתלמוד, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 1994
ציונה גרוסמרק, בדמות עכביש היא טווה את חוטיה, הוצאת האוניברסיטה המשודרת, 2002
ציונה גרוסמרק, Travel Narratives in Rabbinic Literature - Voyages to Imaginary Realms ‏2010 Edwin Mellen Press- אנתולוגיה של עשרים ואחד סיפורי מטיילים הבוחנת את סיפורי התלמוד כתופעה בין-תרבותית.
ציונה גרוסמרק, אגדת המסעות - סיפורי מסע בספרות חז"ל, הוצאת רסלינג, 2022
ציונה גרוסמרק, אל הליקון שלמוזות, הוצאת ירון גולן - קובץ מהרצאותיה בנושאי מיתולוגיה ואמנות של העולם הקלאסי.
ספריה > ספרים שהשתתפה בעריכתם

ציונה גרוסמרק, חיים גורן, יאיר זלטנרייך ומוסטפא עבאסי (עורכים), מחקרים חדשים של הגליל. ספר העשור לכנס מחקרי גליל, תל חי וירושלים, המכללה האקדמית תל חי והוצאת כתר, 2009.
ציונה גרוסמרק, חיים גורן, מוסטפא עבאסי, יאיר זלטנרייך וזאביק גרינברג (עורכים), מחקרים חדשים של הגליל. ספר שני, זיכרון יעקב, הוצאת איתי בחור, 2016.
הערות שוליים

↑  Tziona Grossmark | Tel Hai College - Academia.edu, telhai.academia.edu
↑  Academic Author: Grossmark, Tziona, edwinmellen.com
1 2   משה גלעד, ביקור בבת הדודה המסתורית של בית המקדש, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2021
1 2 3 4   אלי אשכנזי, שתי תגליות ארכיאולוגיות שמעוררות שאלות, באתר הארץ, 25 באפריל 2014
↑  Gilad, Moshe (2021-10-26). "Strange ruin in northern Israel could be a lost Roman temple". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2024-06-16.
↑  אחיה ראב"ד, ממקדש לספרייה: עמוד ענק של הורדוס נבנה מחדש, באתר ynet, 22 בספטמבר 2016
↑  עדי חשמונאי, המקדש הנעלם של המלך הורדוס, באתר nrg‏, 27 בפברואר 2013
↑  ציונה גרוסמרק, Tziona Grossmark, תכשיטים ותכשיטנות בארץ ישראל: במקורות ובממצא הארכיאולוגי, בתקופת המשנה והתלמוד, אוניברסיטת תל-אביב, 1994. (בiw)
↑  Tziona Grossmark, Travel Narratives in Rabbinic Literature: Voyages to Imaginary Realms, Edwin Mellen Press, 2010, ISBN 978-0-7734-3793-7. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307370105171  GND: 108951669X  ISNI: 0000 0000 6659 9475  VIAF: 2779649   WorldCat (עם VIAF): 2779649
יצחק בן-אפרים

| --- | --- |

יצחק בן-אפרים (מימין) בקהיר, עם בן קיבוץ רוחמה שהביא לו ד"ש מאחותו
 לידה:  25 בדצמבר 1914 פיאטרה ניאמץ, רומניה 
 פטירה:  23 באפריל 2006 (בגיל 91) 
 מדינה:  ישראל 
 
בן-אפרים (במרכז) יחד עם יונה רוזן (מימין) ושייקה דן (משמאל), 1944
יצחק (מנו) בן-אפרים (נולד כ"איסאק מוסקוביץ'"; 25 בדצמבר 1914–23 באפריל 2006) היה פרופסור להנדסת תעשייה וניהול; מצנחני היישוב.
ביוגרפיה

יצחק מוסקוביץ' נולד בפיאטרה ניאמץ, רומניה. בהיותו בן 4 עברה משפחתו לבוקרשט, ובתקופת לימודיו בתיכון החל את פעילותו בתנועת "השומר הצעיר", שם השתלב בהנהגה. ב-1935 עלה לא"י והיה ממייסדי קיבוץ שמיר. ב-1944 התנדב לצבא הבריטי והוצנח ברומניה יחד עם שייקה דן.
יצחק בן-אפרים ושייקה דן היו אמורים לסייע בחילוץ טייסים בריטים ואמריקאים שנאלצו לצנוח ברומניה, וכן להציל יהודים ולארגנם לעלייה ארצה. בתום המלחמה השניים המשיכו ועסקו בשיקום התנועה הציונית ברומניה.
ב-1948 חזר בן-אפרים ארצה, ומונה לגזבר המועצה האזורית גליל עליון וגם הגזבר בקיבוצו. בגיל 43 הוא פנה ללימודי הנדסת ייצור בטכניון וסיים לימודיו בקבלת תואר שלישי באוניברסיטת ניו יורק.
בן-אפרים נמנה עם מקימי המרכז לחינוך טכנולוגי בחולון ומאוחר יותר התמנה לפרופסור להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-1996 יצא לאור ספרו, "ממצור בארץ ליהדות נצורה".
לקריאה נוספת

זרבבל גלעד-עורך, מגן בסתר, הוצאת הסוכנות היהודית לארץ ישראל, תש"ט
יואב גלבר, צנחני התקווה, הוצאת משרד הביטחון, התשנ"ה
עראבה

ערך זה עוסק בעיר ערבית-ישראלית בגליל. אם התכוונתם לעיירה בשטחי הרשות הפלסטינית, ראו .
עראבה (בערבית: عرابة) היא עיר ערבית-מוסלמית במחוז הצפון בישראל, בבקעת סכנין, בצפון הגליל התחתון המרכזי (לב הגליל), כ-7 ק"מ מדרום-מזרח לכרמיאל, כק"מ אחד ממזרח לסח'נין וכק"מ אחד ממערב לדיר חנא.
בתקופות הרומית והביזנטית היה במקום ישוב יהודי בשם ערב, הנזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו, בתלמוד וכן אצל אוסביוס. במקום נתגלתה כנסייה מהתקופה הביזנטית. במאה ה-18, עראבה הייתה מקום הולדתו של דאהר אל עומר ואחד ממרכזי שלטונו. בשנת 1976 התרחשו ביישוב הפגנות יום האדמה הראשון.
סמלה של המועצה הוא בצל, אבטיח ומלון המסמלים את הגידולים המסורתיים של חקלאי עראבה.
היסטוריה

עראבה שוכנת במקום בו שכן בעבר היישוב היהודי ערב, ומשמרת את שמו. היישוב נזכר על ידי יוסף בן מתתיהו בשם גבּרה (Gabara) כאחד משלושת היישובים היהודיים הגדולים בגליל בעת המרד הגדול. בכפר מצויים קברים המיוחסים מזה מאות בשנים לתנאים רבי ראובן האיצטרובלי ורבי חנינא בן דוסא שאף קבור במקום, אשר בתלמוד מצוין כי מוצאו מהכפר "ערב" והמקומיים מכנים את דמותו בשפה הערבית: 'א-סדייק' – הקרוב בהוראתו לצדיק או קדוש. בנוסף, אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) מזכיר את היישוב כאחד הכפרים היהודיים במחוז ציפורי.
בחפירות שנערכו בכפר בשנת 1967 נתגלתה כנסייה ביזנטית מהמאה השישית, בשטח של כ-500 מ"ר, עם רצפת פסיפס חגיגית שהועברה למוזיאון רוקפלר בירושלים.
עראבה מוזכרת בקצרה על ידי הנוסע הערבי יאקות אל-חמאווי בספרו מועג'ם אל-בולדאן, שנכתב בתחילת המאה ה-13. במהלך ההיסטוריה הייתה עראבה כפר חקלאי, שהשתמש במרחבי בקעת בית נטופה לגידולים חקלאיים.
בתקופה העותמאנית השתייך הכפר עראבה למחוזות שונים באימפריה, על פי השינויים האדמיניסטרטיביים התכופים בה: למחוז ציידא (צידון), צפד (צפת), עכא (עכו) וביירות. בסוף המאה ה-17 לחמו תושביה המוסלמים של עראבה כנגד הדרוזים בחרבת סלאמה. את תושבי עראבה הנהיג זיידן, סבו של דאהר אל-עומר. מספר שנים לאחר מכן הגיע דאהר עצמו לעיירה, על פי האגדה, לחפש מקלט לאחר שהרג חייל טורקי, ושם יצא לעזרתו שייח' מקומי בשם מוחמד נאסר, ולאחר שדאהר סייע לנאסר ליישב סכסוך עם כפר שכן, החלה שרשרת אירועים שהסתיימה בייסוד ממלכתו של דאהר בגליל. אל-עומר נולד בכפר עראבה בשנת 1695, כבן למשפחה עשירה. הגרעין של צבאו, בהיותו מושל הגליל היה מבני עראבה ודיר חנא. דאהר אל-עומר לא הקים לעצמו בירה קבועה ובתקופת שלטונו הוא נע בעיקר בין טבריה לעכו ולעראבה. לפיכך הפכה עראבה בתקופתו למוקד של עוצמה פוליטית-חברתית ברמת המחוז העותמאני. בית המנהלה ובית המשפט של אל-עומר ניצב עד היום בעראבה.
לפי מסורת מקומית חודש היישוב בתחילת המאה ה-19 על ידי ערבים מוסלמים שהגיעו משכם ומירושלים.
בשנת 1906 פקדה את הכפר מגפת כולרה שקטלה, כמסופר, כ-900 מבין 1,500 תושביו. במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו 1,224 תושבים, מתוכם 37 נוצרים, ו-253 בתים נושבים.
היסטוריה > מלחמת העצמאות ולאחריה

על פי תוכנית החלוקה נכלל הכפר עראבה בתחומה של המדינה הערבית העתידית. למדינת ישראל הוא צורף רק לקראת סוף מלחמת העצמאות, לאחר שנכבש במבצע חירם (ב-29 וב-30 באוקטובר 1948). עראבה ושני הכפרים הסמוכים, סכנין ודיר חנא, נכנעו ללא קרב. אולי בזכות העובדה שלא שימשו לפני כן כבסיסי פעילות של צבא ההצלה, נמנעו מהם פעילויות צבאיות כפי שהתרחשו בכפרים רבים אחרים באזור "כיס" הגליל, שנכבש במבצע זה. בכפר מצאו מקלט כמה מאות פליטים מכפרים אחרים בגליל.
עראבה לא רק הפך למקום מקלט לעקורי מלחמת העצמאות, אלא שבמקרה מסוים גם גילה סולידריות והתגייס לעזרתם של שכנים שגורלם היה קשה יותר. בשנת 1949 פנה אב הכנסייה של הכפר השכן עילבון, כפר נוצרי ברובו, בבקשת עזרה מכומר הקהילה הנוצרית בעראבה. תושבי כפרו גורשו באותה העת ללבנון, שדותיהם נותרו ללא טיפול והכומר חיפש מי ידאג לגורל הגידולים עד שלאנשי הכפר יותר לשוב לגבולות ישראל. במחווה קולקטיבית התאחדו כל החמולות של עראבה ואנשי הכפר יצאו לטפל בשדותיהם של אנשי עילבון.
עראבה הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1965 ובינואר 2016 הוכרזה כעיר.
מבנה פיזי וחברתי > חמולות

הכפר כולל כיום 40 חמולות אשר ניתן לחלקן לחמש קטגוריות מרכזיות: החמולות הגדולות, החמולות הבינוניות, החמולות הקטנות, העקורים (שבניהן הגיעו בעיקר במלחמת 1948) והנוצרים.
להלן רשימת שש החמולות הגדולות:
יאסין-נסאר: איחוד בין שתי חמולות המתייחסות, לטענת השיח'ים, לסב קדמון משותף בשם יונס. הסב היגר מסעודיה לאזור עזה והתיישב בח'אן-יונס, שנקראת על שמו. אחד מבניו של יונס עבר לגור בכפר עארה שבוואדי עארה ובן שני התיישב בכפר עראבה. בנים אלה הקימו בכפריהם משפחות הנחשבות כיום לחמולות גדולות בשני הכפרים. עד היום קיימים קשרי חיתון וקרבה חזקים בין תושבים בח'אן יונס, עארה ועראבה. בני חמולה זו מהווים קרוב ל 20% מתושבי עראבה והיא העמידה משורותיה את ראש המועצה הראשון, אחמד יאסין, ועוד כמה ראשי מועצה שבאו אחריו.
עאסלה: החמולה השנייה בגודלה בכפר. על פי נתוני עמותת "עראבה אל-מוסתקבאל" משנת 1992 מנתה אז כ-16.5% מהתושבים הבוגרים בכפר, אך כיום היא כמעט שווה בגודלה לחמולת יאסין–נסאר. העאסלה מורכבת ממספר חמולות משנה, שבמרכזן צאצאיו של סב קדמון שהיגר לעראבה מעבר הירדן. אבותיו של סב זה מקורם בכפר עסירה א-שמאלייה שליד שכם, ולכן בניו כונו בעראבה בשם אל-עיאסרה. בחלוף הזמן השתבש השם לאל-עאסלה, והשם בגרסתו החדשה דבק בכל תושבי הגוש הדרומי של הכפר. סיפור זה מאשש את אבחנתו של החוקר אלחאג' (1987), לפיה אין לראות בחמולה בהכרח קבוצה שבין יחידיה קיימת קרבת שארות ביולוגית, ותיתכן חמולה המבוססת בחלקה על שארות פיקטיבית. משורות חמולה זו בא ראש המועצה הנוכחי, עלי עאסלה, שגבר על קודמו מחמולת יאסין–נסאר, אחרי ניסיונות שנמשכו שנים לזכות בראשות המועצה המקומית.
כנאענה: החמולה השלישית בגודלה. בשנת 1992 היוותה 10.8% מבעלי זכות הצבעה בכפר. על פי המסורת החמולתית, מתייחסת לסב קדמון שהגיע לעראבה מהר כנען שליד צפת. במאה ה-19 נחשבה קטנה וחלשה, וכאשר חולקו האדמות בבקעת נטופה בין תושבי הכפר, בשנת 1864, בני כנאענה קיבלו חלק קטן בלבד. מאז שנות החמישים היוותה חמולה זו מקור בולט של המפלגה הקומוניסטית לגיוס עוצמה פוליטית בכפר.
בדארנה: החמולה הרביעית בגודלה, עם 9.8%. הסב הקדמון היגר מעבר הירדן. בניה ממשיכים לקיים קשרים חברתיים עם הענף המשפחתי המקביל בירדן.
נעאמנה: החמישית בגודלה, עם 9% מתושבי הכפר. גם היא מתייחסת לסב שהגיע מעבר הירדן.
אל-ח'וטבא: כ-5.5% מתושבי הכפר. סבם הגיע לפני כ-300 שנה מהכפר סג'מא (SAJMA) שבצפון עבר הירדן. הסב מת ונקבר בעראבה והותיר שלושה בנים: טאהא, מוסטפא ועודה. מבנים אלה וצאצאיהם צמחה החמולה, שבניה מקיימים גם קשרים חברתיים עם הכפר הירדני.
החמולות הגדולות מונות יותר מ-70% מתושבי הכפר ובניהן הם גם הבעלים של כ-70% משטח הכפר. לצידן יש חמש חמולות בינוניות: שלש, קראקרה, סעדי, דראוושה וסח. החמולות הבינוניות מונות כ-16.5% מתושבי הכפר. על אלה יש להוסיף 12 חמולות קטנות, המהוות כ-7.5%. העקורים, שמקורם בכפרים אחרים בגליל, מהווים 3.1% - מיעוטם הגיעו לעראבה לפני שנת 1948, כמו חמולת גזאווי, ורובם הגיעו במהלך מלחמת 1948, ובהם החמולות מיעארי, נמארנה, רבאח, עבאהרה, מוגרבי, זבידאת ועזירי.
הנוצרים מנו בשנת 1992 כ-1.3% מתושבי עראבה ומתרכזים בשכונה המזרחית של הכפר. בסוף התקופה העותמאנית הם מנו כ-10% מאוכלוסיית הכפר, אולם שיעורם הלך ופחת בגלל הגירת חלק מהמשפחות הנוצריות לחיפה, בהן משפחת מתא, חדאד ונגאר. כיום יש בכפר ארבע חמולות נוצריות: ח'ורי, עואד, שמשום וחנא. הן משתייכות לכנסייה היוונית קתולית. בני משפחת ח'ורי נטלו חלק בולט בהרבה מעבר למשקלם המספרי בפעילות החברתית וכלכלית בכפר.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בעראבה 27,159 תושבים, מתוכם 27,149 תושבי ישראל (מקום 85 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+1.3% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 85.3%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 7,826 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
כלכלה

רובו של פרק זה אינו כולל מקורות או הערות שוליים, וככל הנראה, הקיימים אינם מספקים. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
עראבה היא כיום עיר, והעיסוק בחקלאות פינה מקומו למסחר ולשירותים, בשל העיור, והגידול במספר התושבים.
תיירות

נעשים ניסיונות לקדם את התיירות למקום. בכפר פועלים בתי בד מסורתיים, המייצרים שמן זית ממטעי הזיתים המקיפים את הכפר. בכניסה המזרחית אל הכפר הוקמה מסעדה גדולה בשם "כאן זמאן" כשם מסעדה זהה ומפורסמת בעמאן. בכניסה הצפונית אל הכפר עמד במשך שנים רבות העתק מוקטן של פסל החירות. כן פועלת במקום מזה מספר שנים מסעדה בשם "אוהל השלום", הממוקמת באוהל גדולה ומגישה מאכלים מסורתיים בהסבה.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף דצמבר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  תולדות מלחמת היהודים ברומאים, 2010: עמ' 303
↑  נראה שזו מסורת מאוחרת ויש גם מסורות סותרות. חיפוש מהיר מעלה את רבי ראובן האיצטרובלי (ואשתו), באתר www.zadikim.com (ארכיון)
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות,  פרק ד', הלכה א';תלמוד ירושלמי, מסכת תענית,  פרק ד', הלכה א'
↑  עאמר דהאמשה, יהודים במפה הערבית: שמות מקומות עבריים בפי ערבים — קריאה ספרותית ותרבותית
↑  עמנואל הראובני, לקסיקון ארץ ישראל, ידיעות אחרונות, 2001
↑  חזקי עזרא, בשורה לעראבה: המועצה הפכה לעיר, באתר ערוץ 7, 17 בינואר 2016
↑  ערבים באקדמיה – OnePlace, Arabs in Israel, באתר https://in-oneplace.net/arabs-in-israeli-academia/
↑  פרופיל עראבה באתר הלמ"ס
| דגל ישראל מחוז הצפון |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת רמת הגולן • נפת צפת • נפת עכו • נפת כנרת • נפת יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| ערים | בית שאן • טבריה • טמרה • יקנעם עילית • כרמיאל • מגדל העמק • מעלות-תרשיחא • נהריה • נוף הגליל • נצרת • סח'נין • עכו • עפולה • עראבה • צפת • קריית שמונה • שפרעם • מע'אר | מפת מחוז הצפון |
| מועצות מקומיות | אבו סנאן • אכסאל • אעבלין • בועיינה-נוג'ידאת • בוקעאתא • ביר אל-מכסור • בית ג'ן • בסמת טבעון • בענה • ג'דיידה-מכר • ג'וליס • ג'ש (גוש חלב) • דבורייה • דיר חנא • דיר אל-אסד • זרזיר • חורפיש • חצור הגלילית • טובא-זנגרייה • טורעאן • יאנוח-ג'ת • יבנאל • יסוד המעלה • יפיע • ירכא • כאבול • כאוכב אבו אל-היג'א • כסרא-סמיע • כעביה-טבאש-חג'אג'רה • כפר ורדים • כפר יאסיף • כפר כמא • כפר כנא • כפר מנדא • כפר תבור • מג'ד אל-כרום • מג'דל שמס • מגדל • מזרעה • מטולה • מסעדה • מעיליא • משהד • נחף • סאג'ור • ע'ג'ר • עיילבון • עילוט • עין מאהל • עין קנייא • פסוטה • פקיעין • קצרין • ראמה • ראש פינה • ריינה • רמת ישי • שבלי - אום אל-גנם • שלומי • שעב | מפת מחוז הצפון |
| מועצות אזוריות | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף • מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| מועצה מקומית תעשייתית | מגדל תפן | מפת מחוז הצפון |
| יישובים לשעבר | אבוקה • אחוזת נפתלי • אתגר • גבעות זייד • מחנה ישראל • שייח' בראק | מפת מחוז הצפון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475487805171  VIAF: 316602311   WorldCat (עם VIAF): 316602311 
אנדרטה לבני הכפר עראבה שנהרגו בסכסוך היהודי–ערבי
בית עומאר אל זידאני
ההעתק של פסל החירות שעמד בעבר בעראבה
סכנין (יישוב עתיק)

מצפה
רמון
מצפה
רמון
סכנין היה יישוב יהודי גדול בגליל התחתון שהתקיים בתקופות בית שני, המשנה והתלמוד במקום בו שוכנת היום העיר סח'נין.
ייתכן כי יוסף בן מתתיהו מזכיר במלחמות היהודים את סכנין בצורה סיגוף, כאחת מ-19 הערים אשר ביצר לקראת המרד הגדול ברומי. תושביה נחשבו מהקנאים.
בספרות חז"ל היישוב נזכר רבות, בצורות "סכני", "סיכניא", "סיכנין", "סוכני" ו"סכנין". מן העיר יצאו חכמים, תנאים ואמוראים. בהם התנא רבי חנינא בן תרדיון, והאמורא רבי יהושע דסכנין, הנזכר רבות במדרשים. ערביי הגליל, ובמיוחד הבדואים של ערב-א-נעים, נהגו להשבע ואף להתפלל בשמו של אמורא זה לרפואה להם ולצאצאיהם..
במקום התקיימה כנראה גם קהילה של יהודים נוצרים (נצרנים) בתקופה שקדמה לפילוג היהודי-נוצרי, ובמקורות נזכרת התדיינותו של רבי ישמעאל חברו של רבי עקיבא לאחר שהואשם בידי הרומים במינות, לטענתו אדם בשם יעקב איש כפר סיכיניא ניסה לרפא את בן אחותו רבי אליעזר (יהודה בן דמא) מהכשת נחש בשמו של ישו (בן פנדירא), רבי ישמעאל טוען להגנתו כי מנע כישופים שכאלה מישו אף על פי שבן אחותו (שכנראה) כבר החל לגלות סימני גסיסה ולבסוף מת. קו הגנה זה זיכה את רבי ישמעאל מגזר דין מוות.
בספר הזוהר מסופר על רב המנונא סבא ובנו הינוקא מכפר סכנין, ממנו למדו חכמים לקח, שהתגוררו בסכנין.
בקעת סכנין נחשבה לאחת הבקעות הפוריות בארץ ישראל. עושר יבולי היישוב והבקעה מתואר במדרש חז"ל על כך שתאני המקום נטפו דבש: ”אמר רבי שמעון בן חלפתא היה מעשה שאמר רבי יהודא לבנו בסיכנין עלה והביא לנו גרוגרות מן החביות, עלה והושיט ידו ומצאה של דבש”. זאב וילנאי שיער שתושבי האזור היו רגילים למשוח ולסוך את גופם בשמן הרב, ומכאן מקור שמה של העיירה.
כן נזכרת סכנין בכתבי חז"ל לעניין בתי הכנסת שהתקיימו בה והלכות הקריאה בתורה שנהגו בה: ”רבי יונה ורבי יוסה סלקון מיחמייה אפין (עלו לקבל את פני) לאחוי דיהודה בר תמוזה קריביה דרבי יוסה בן חנינה בכנישתא דסוכנייא”.
בתחומי העיר סח'נין מצויים שרידי עתיקות, ובהם קבר המיוחס לרבי יהושע דסכנין שחי במאה הרביעית, המכונה בערבית "א-נבי א-צדיק" (הנביא הידיד). בימי הביניים היה הקבר אבן שואבת לעלייה לרגל, וגם כיום יש העולים לרגל למקום.
לקריאה נוספת

סיכנין, זאב וילנאי, אנציקלופדיה אריאל, עמודים 5470–5471.
רבקה שפק ליסק, סכנין הייתה יישוב יהודי עד המאה ה-7 לספירה, באתר e-mago.
אליעזר בן דמה באתר "דעת".
הערות שוליים

↑  מדריך ישראל, כרך גליל תחתון וארץ כנרות, 1978, הערך סיכנין
↑  מלחמות היהודים, ספר ב', פרק כ', תת-פרק ו'
↑  תוספתא, תענית, א, י.
↑  עאמר דהאמשה,יהודים במפה הערבית: שמות מקומות עבריים בפי ערבים — קריאה ספרותית ותרבותית, עמ': 725
↑  תוספתא חולין, ב, ו.
↑  ספר הזוהר, חלק ג', דף קפ"ו, עמוד א'
↑  ספר הזוהר, חלק ג', דף קפ"ח, עמוד ב'
↑  תוספתא, נידה, ג, ה, תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף כ', עמוד א', ספרי דברים האזינו ל"ב.
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת פאה,  פרק ז', הלכה ג'.
↑  שמות ישובינו, זאב וילנאי, הוצאת מסדה 1956, עמוד 144
↑  ירושלמי, מגילה, פ"ד ה"ה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נבו עמרני

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1998 (בן 26) ב' באדר ה'תשנ"ח כפר סבא
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 עיסוק:  אושיית רשת, מנחה
 קישורים חיצוניים
  נבו עמרני, ברשת החברתית אינסטגרם
נבו עמרני (נולד ב-28 בפברואר 1998) הוא אושיית רשת, מנחה טלוויזיה ואיש ניו מדיה ישראלי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

עמרני נולד וגדל בכפר סבא למשפחה דתית. למד בבית הספר כצנלסון, ושירת כתומך לחימה ביחידת אגוז בצה"ל. ב-22 בספטמבר 2020 יצא מהארון כהומוסקסואל בפוסט ברשת החברתית אינסטגרם.