stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיטר הארנב

| --- | --- |

 שם ספר:  סיפורו של פיטר הארנב
 יוצרים:  ביאטריקס פוטר 
 
פיטר הארנב הוא דמות בדיונית של חיה בסיפורי ילדים שונים מאת הסופרת האנגלית ביאטריקס פוטר. ארנב צעיר שובב והרפתקן לבוש ז'קט כחול שהופיע לראשונה ב"עלילות פיטר ארנבון" ב-1902, ולאחר מכן בחמישה ספרים נוספים בין השנים 1904 ל-1912. ששת הספרים בהם הופיע פיטר הארנב נמכרו ביותר מ-150 מיליון עותקים. בשנת 1903, פיטר הארנב היה הדמות הבדיונית הראשונה שהפכה לצעצוע ממולא בפטנט.
פיטר הארנב מופיע כדמות במספר עיבודים, כולל סדרת הטלוויזיה "עולמם של פיטר ארנב וחברים" (1992–1998) ו"הרפתקאות פיטר הארנב" (2012–2016), וסרטי הלייב אקשן/אנימציה "פיטר ראביט" (2018) ו"פיטר ראביט 2" (2021).
רקע

הארנבים בסיפוריה של פוטר הם אנתרופומורפיים ולובשים בגדים אנושיים: פיטר לובש ז'קט כחול עם כפתורי פליז ונעליים. פיטר, אמו האלמנה, גברת ארנב, כמו גם אחיותיו הצעירות, פלפסי, מופסי וקוטונטייל (פיטר הוא הבכור מבין ארבעת הארנבים הקטנים) מתגוררים במאורת ארנבים שיש בה מטבח אנושי, ריהוט אנושי, כמו גם חנות שבה גברת ארנב מוכרת פריטים שונים. קרובי משפחתו של פיטר הם בן דודו בנג'מין באני ואביו של בנג'מין, מר בנג'מין באונסר.
פיטר נקרא על שם ארנב מחמד שהיה לביאטריקס פוטר בילדותה, ובשם פיטר פייפר. הסיפור הראשון של פיטר הארנב, The Tale of Peter Rabbit, נכתב ב-1893 בתחילה כמכתב לנואל מור, בנה בן החמש של המושלת לשעבר של פוטר, אנני מור. הילד היה חולה, ופוטר כתבה לו מכתב הכולל תמונה וסיפור כדי לעזור לו להעביר את הזמן ולעודד אותו.
ביוני 1903 פורסמה מהדורה מסחרית של הסיפור על ידי פרדריק וורן ושות', ועד סוף השנה הודפסו 28,000 עותקים. במהלך השנים, "סיפורו של פיטר הארנב" נמכר ביותר מ-40 מיליון עותקים ברחבי העולם, ונכון לשנת 2008, סדרת ששת הספרים של פיטר הארנב נמכרה ביותר מ-150 מיליון עותקים ב-35 שפות.
ספרים

פיטר הארנב הופיע לראשונה בשנת 1902 ב"סיפורו של פיטר ראביט" שם פיטר לא מציית להוראות אמו ומתגנב אל הגן של מר מקגרגור (שם אביו עבר פעם "תאונה": הוא הוכנס לפשטידה על ידי גברת מקגרגור). הוא אוכל כמה שיותר ירקות לפני שמר מקגרגור מבחין בו ורודף אחריו. פיטר מצליח להימלט, אבל מאבד את הז'קט ואת הנעליים שלו, שבהם מר מקגרגור משתמש כדי להלביש דחליל. פיטר חוזר הביתה עייף, חולה ונטול בגדים; הוא נכנס למיטה ושותה כוס תה קמומיל .
ב"סיפורו של בנג'מין באני", שפורסם לראשונה ב-1904, בן דודו של פיטר בנג'מין באני מחזיר אותו לגן של מר מקגרגור והם לוקחים בחזרה את הבגדים שפיטר איבד בסיפור הקודם. לאחר שהם מלקטים בצלים כדי לתת לאמו של פיטר, הם נלכדים על ידי החתול של מר מקגרגור. באונסר מגיע ומציל אותם, אבל גם מעניש את פיטר ובנג'מין על שנכנסו לגן.
ב- The Tale of the Flopsy Bunnies, שפורסם לראשונה ב-1909, לפיטר יש תפקיד קטן והוא מופיע רק בקצרה. הוא מבוגר ואחותו פלופסי נשואה כעת לבן דודם בנג'מין. השניים הם הורים לשש ארנבוני פלופסי קטנים. לפיטר ואמו יש משתלה, והארנבונים מבקשים ממנו כרוב נוסף.
ב"סיפורו של מר טוד", שפורסם לראשונה ב-1912, ילדיהם של בנג'מין ופלופסי נחטפים על ידי הגירית הידועה לשמצה טומי ברוק. פיטר עוזר לבנג'מין לרדוף אחרי ברוק, שמסתתר בביתו של השועל, מר טוד. מר טוד מוצא את ברוק ישן במיטתו, וכשהשניים נקלעים לריב, פיטר ובנג'מין מצילים את הילדים.
פיטר מופיע בשני סיפורים אחרים. ב"סיפורה של גברת טיגי-וינקל", שפורסם לראשונה ב-1905, פיטר ובנג'מין הם לקוחות של גברת טיגי-וינקל, קיפודה כובסת. שני הארנבים מתוארים באיור אחד מציצים מתוך עלוות היער. ב"סיפור על ג'ינג'ר ופיקלס", שפורסם לראשונה ב-1909, פיטר ודמויות אחרות מסיפוריה הקודמים של פוטר מופיעים באיורים, כקישוט בחנותם של ג'ינג'ר ופיקלס.
ספרים > תרגום לעברית

עלילות פיטר ארנבון / ביאטריס פוטר. עברית – אברהם יבין.תל אביב: עם עובד, תשנ"ט 1998
הנצחה

פסל של פיטר הארנב הוצב בשטחו של בית האחוזה לינגהולם, מחוץ לכפר פורטינסקל במחוז האגמים, צפון מערב אנגליה, שם בילתה פוטר את חופשת הקיץ שלה (בין 1885 ל-1907) ושם שאבה השראה לספרי פיטר הארנב. פוטר הסבירה כי גינת המטבח של לינגהולם היוותה לה השראה לגינה של מר מקגרגור ב"סיפורו של פיטר הארנב" .  בית האחוזה רשום בדרגה II ברשימת המורשת הלאומית של אנגליה בשנת 2013.
בשנת 2016, פיטר הארנב ודמויות נוספות פרי עטה של פוטר הופיעו בסדרת בולי דואר בבריטניה שהונפקו על ידי הדואר המלכותי כדי לחגוג את יום השנה ה-150 להולדתה של ביאטריקס פוטר. באותה שנה, פיטר האבנר ודמויות אחרות הופיעו על מספר קטן של מטבעות בריטיים של אספנים 50p.
הערות שוליים

↑  MacDonald, Ruth K. (1986). Beatrix Potter. Twayne's English Author Series. Boston: Twayne Publishers. ISBN 0-8057-6917-X.
↑  Wagner, Erica (23 בדצמבר 2009). "Peter Rabbit blazed a trail still well trod". The Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "How Beatrix Potter Invented Character Merchandising". Smithsonian. נבדק ב-6 באוקטובר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "Peter Rabbit: the tale of 'The Tale'". V&A. נבדק ב-10 במאי 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Peter Rabbit in China copyright stew". BBC News. 2003-06-23. ארכיון מ-2009-02-04. נבדק ב-2009-08-31."Peter Rabbit in China copyright stew". BBC News. 23 June 2003. Archived from the original on 4 February 2009. Retrieved 31 August 2009.
↑  "Peter Rabbit". United Media Licensing. אורכב מ-המקור ב-24 במרץ 2006. נבדק ב-23 ביוני 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Lingholm Estate". The Lingholm Estate (באנגלית בריטית). אורכב מ-המקור ב-2014-02-14. נבדק ב-10 במאי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lake District estate that inspired Beatrix Potter is the perfect half term activity for families". Lancs Live. נבדק ב-10 במאי 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Lingholm given grade II historic listing by English Heritage". The Lingholm Estate. אורכב מ-המקור ב-2013-11-05.
↑  "Beatrix Potter's Peter Rabbitt and Mrs Tiggy-Winkle on anniversary stamps". BBC News. 28 ביולי 2016. נבדק ב-4 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Royal Mint: Beatrix Potter's Peter Rabbit on new 50p coin". BBC News. 29 בפברואר 2016. ארכיון מ-8 נוב' 2020. נבדק ב-30 באוגוסט 2017. Four coins will be made featuring different characters from her stories, and a special collector's 50p coin showing a colour image of Peter Rabbit will also be released. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539103905171  LCCN: nb2015007181  MusicBrainz: f6bfbd71-e2ea-4715-93e9-960f6b853bd3  VIAF: 315598831   WorldCat (עם VIAF): 315598831 
פיטר המבוגר בגינת המשתלה שלו, מתוך "סיפורם של ארנבות פלפסי".
פסל פיטר הארנב בבית כפרי לינגהולם במחוז האגמים האנגלי
יאנוש דנש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 בינואר 1914 ארז'בטווארוש, הונגריה 
 פטירה:  25 באוקטובר 1985 (בגיל 71) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  כירורג, רופא ילדים 
 
יאנוש דנש (במקור דויטש, בהונגרית: Dénes János; בודפשט, 22 בינואר 1914 – בודפשט, 25 באוקטובר 1985) היה רופא כירורג, רופא ילדים, פרופסור באוניברסיטה.
ביוגרפיה

יאנוש דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של מור (מנשה) דנש (דויטש) (1877–1940), פקיד בנק, ושל מרגיט קובאץ' (קירשבאום) (1887–1976). הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון פאשורי בבודפשט והמשיך את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה (MD) ב-1937. (לפי מקור באותה שנה המיר את דתו לקתולית, אך אין תיעוד על כך). הוא החל את הקריירה שלו כפתולוג בבית החולים סנט אישטוואן (Szent István) תחת פרופסור אדן זלקה (Ödön Zalka). לאחר מכן התמחה בכירורגיה כתלמידם של ינה פויה (במקור פולק) ואנדרה משטר (במקור קאופמן). את העניין שלו בכירורגיית ילדים הוא חייב לרופא הילדים יוז'ף לוקאץ'. בתחילת מלחמת העולם השנייה עבד כרופא בבאנפיהוניאד ולאחר מכן בצ'אקטורניה. במקום אחרון זה הצטרף לתנועת ההתנגדות בדרום הונגריה נגד הגרמנים, אך עד מהרה נעצר ונידון לחמש שנות מאסר. הוא החל את עונשו בבית הסוהר ליד העיר שופרון, משם הועבר לאוסטריה ולבסוף לגרמניה. בשנת 1945 חזר הביתה ושוב לבית החולים סנט אישטוואן. הוא נקלט במחלקה הכירורגית. לאחר מכן עבד בבית החולים בייצ'י ז'ילינסקי, במשך זמן מה כממלא מקום ראש המחלקה.
בין השנים 1950–1956 שב ועסק בכירורגיה כללית בצבא, תחילה בבית החולים הצבאי המרכזי, ולאחר מכן בבית החולים המרכזי לקצינים כרופא ראשי וכמנהל המחלקה הכירורגית. בינתיים בילה שנה בבית החולים הצבאי ההונגרי שפעל בקוריאה (הצפונית). בשנת 1957, כקולונל רפואי של צבא העם, הוא פרש לגמלאות וקיבל על עצמו את ניהול המחלקה לכירורגיית ילדים של בית החולים אישטוואן בבודפשט. בסוף 1965, יחד עם המחלקה שלו, הועבר לבית החולים אישטוואן אפתי, שהיה מאורגן כבית חולים לילדים בלבד. הוא היה אחד מהרופאים הראשיים המייסדים הראשונים. מכאן ואילך היה הרופא הראשי של המחלקה הכירורגית א' של בית החולים לילדים עד לפרישתו. הוא קיבל תואר פרופסור באוניברסיטה, חברות במספר ועדות מקצועיות ובחינות והיה הממונה על ניתוחי ילדים בעיר הבירה במשך שנים רבות. הוא היה חבר מייסד ולאחר מכן נשיא האגודה ההונגרית למנתחי ילדים. דנש היה העורך של ספר ההתמחות "כירורגיית ילדים". דנש נחשב לאחד החלוצים המוכרים הבינלאומיים של האבחון המוקדם והטיפול הכירורגי של דלקת מעי נמקית של תינוקות שזה עתה נולדו.
פרסים והוקרה

דרגה 5 של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1952)
רופא דגול (1968)
פרס מרקוסובסקי (1977)
מדליית הזיכרון של בוקאי (1979)
פרס יוז'ף מדג'אר (1981)
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1983)
מדליית הזיכרון של שופ-מראי (1984)
לקריאה נוספת

Adatai a Petőfi Irodalmi Múzeum katalógusában (נתוניו במאגר המוזיאון הספרותי פטפי)
Altorjay István (1986-02-09). "Dr. Dénes János 1914-1985". Orvosi Hetilap. 127 (6): 343–344. נבדק ב-2021-05-04.
Kassai Péter (1986). "Megemlékezés: Dr. Dénes János (1914-1985)". Gyermekgyógyászat. 37 (1): 142–143.
Léb József (1984). "Dénes János dr". Gyermekgyógyászat. 35 (2): 145–146. נבדק ב-2021-05-05.
Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי עורכת ראשית אגנש קניירש)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári születési akv. 167/1914. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-05-04.
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári házassági akv. 827/1906. folyószáma alatt". נבדק ב-2021-05-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7954 5206  VIAF: 121366851   WorldCat (עם VIAF): 121366851 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יאנוש דנש".
ישכר שלמה טייכטל

| --- | --- |

 לידה:  9 בפברואר 1885 כ"ד בשבט ה'תרמ"ה נג'הלאס, הונגריה 
 נרצח:  24 בינואר 1945 (בגיל 59) י' או י"ג בשבט ה'תש"ה אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  הונגריה 
 תקופת הפעילות:  ?–1945 
 חיבוריו:  אם הבנים שמחה 
 
הרב ישכר (יששכר) שלמה טייכטל (כ"ד בשבט ה'תרמ"ה, 9 בפברואר 1885 - י' או י"ג בשבט ה'תש"ה), היה מחבר שו"ת "משנה שכיר" והספר אם הבנים שמחה.
קורות חייו

נולד בנג'הלאס (Nagyhalász) שבהונגריה לגיטל וליצחק. נקרא על שם סבו, אב אביו, ישכר שלמה טייכטל. בגיל 15 נסע לגליציה ולמד בקלויז של חסידי צאנז בטרנוב, לאחר מכן למד בישיבת פרשבורג. לאחר נישואיו החל לשמש כרב בבוסרמין לצד חותנו מזיווג ראשון הרב יעקב יוסף גינז. בשנת תרפ"א עבר לשמש כדיין ומורה הוראה בקהילה היהודית הקטנה בעיירת המרפא פישטיאן, במחוז נייטרה שבמערב סלובקיה. שם הוא גם הקים את ישיבת מוריה ועמד בראשה עד לחורבנה בשנות השואה.
עד השואה החזיק, כרוב רבני הונגריה, בדעות אנטי-ציוניות גורפות. היה קשור אל הרב חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקאץ' בעל "מנחת אלעזר" שהיה מן המתנגדים החריפים ביותר של הציונות.
בשנת ה'תרצ"ו 1936 כתב מאמר בעיתון 'יידישע צייטונג', שיצא במונקאץ', ובו תמך בדעתו של הרב שפירא שבניין ארץ ישראל, לא משנה בידי מי, הוא חילול הקודש ויגרום לטומאת הארץ.
בשנת תרצ"ט התנהל פולמוס בינו לבין רבי שמעון אהרן סופר על כשרותו של שמן שמעורב בו שומן המיוצר בעיר נובומסטא, אותו אסר רבי שמעון אהרן בתמיכת רבי עקיבא סופר מפרשבורג בניגוד לדעתו של רי"ש טייכטל.
בשנת 1942 ברח מסלובקיה להונגריה מאימת הכיבוש הנאצי. לפני כן ביקש כי כתביו יוטמנו אצל גוי מסוים מחוץ לעיר, ובתו הינדל קלויזנר הטמינה שם כמה מזוודות עם כתבים. לימים, לאחר ששרדה את השואה חזרה לשם והצילה את הכתבים.
אירועי השואה גרמו לו לבחון מחדש את השקפותיו. הוא החל (לראשונה, לעדותו שלו) להתעמק בסוגיות אלו של גלות וגאולה, גאולה בדרך הטבע, יישוב ארץ ישראל והיחס לבוניה שאינם שומרי מצוות. כתוצאה מחיבוטי נפש אלו שינה את דעותיו והחל לתמוך בציונות ובעלייה לארץ. את דעותיו אלה העלה על הכתב בספר "אם הבנים שמחה" ששימש מאז כאחד מספרי היסוד של הציונות הדתית. בין השאר מובאת בספר ביקורת חריפה על הרבנים שמנעו את העלייה לפני השואה, ועזבו את קהילותיהם בשואה וברחו למקומות מפלט, עד כדי תליית דם הקורבנות בראשם והאשמתם בהעדפת כס הרבנות על פני עלייה לארץ. השקט והשלווה בתקופת המלחמה בהונגריה התפרשה בעיניהם כשכר על ההתנגדותם לעליה. את הספר כתב ברובו בעליית גג בבית בו הסתתר מאימת הנאצים, בצטטו מאות מקורות מהזיכרון בלבד. הספר יצא לאור בבודפשט בשנת ה'תש"ג 1943.
ב-1944 החלו הנאצים בגירוש יהודי הונגריה לאושוויץ, והרב טייכטל, ששמע שהמשלוחים מסלובקיה הופסקו, החליט לברוח בחזרה לסלובקיה שם הסתתר בפרשבורג.
בספטמבר 1944, אחרי דיכוי המרד הסלובקי, נתפש הרב טייכטל ונלקח לאושוויץ. עדי ראייה מספרים שנרצח בי"ג בשבט (לפי אחת העדויות נרצח בט' בשבט) תש"ה על ידי אוקראיני ברכבת, כיוון שהגן על יהודי אחר שביקש מים (בגרסה אחרת - לחם). על פי עדות של אחד הנוכחים, מילותיו האחרונות היו: "הפיצו את מעיינותי חוּצה". עם זאת, בדפי עד שמצויים ביד ושם מובאות עדויות שלפיהן נרצח באושוויץ עצמה.
בחייו הוציא שני חלקים של השו"ת "משנה שכיר" ואת הספר "אם הבנים שמחה". לאחר מותו יצא הספר בשלוש מהדורות נוספות. כן יצאו לאור שלושה חלקים נוספים של השו"ת, יומן זכרונותיו - "אמונה צרופה בכור השואה" (שני כרכים) וכן שני כרכים של משנה שכיר על התורה ועל המועדים.
הגותו

מיעט לעסוק בשאלות של ציונות ולאומיות עד שהחל גירוש יהודי סלובקיה, במהלך שנת 1942. יצחק הרשקוביץ מחלק בעבודת הדוקטורט שלו, שעסקה במשנתו של הרב טייכטל, את משנתו במהלך מלחמת העולם השנייה לשלוש תקופות. לדעתו, בניגוד למקובל, ערב המלחמה לא נהג הרב טייכטל להתבטא בצורה חריפה נגד הציונות, אלא היה בעיקר אדיש כלפיה.
בתקופה הראשונה של כתיבתו במהלך המלחמה היה הקשר שלו לארץ ישראל מיסטי באופיו. הוא ראה צורך לעסוק בענייני הארץ אך לא קרא מעשית לעלות אליה. החטיבה השנייה של כתיבתו (שמכילה את שני הפרקים הראשונים של אם הבנים שמחה), קוראת לעלייה מעשית לארץ ישראל ומבטאת תהפוכות נפש בכל הנוגע למעמדם הרוחני של כלל היהודים, אף אלה שאינם שומרי תורה ומצוות.
במשנתו המאוחרת, שבאה לידי ביטוי בעיקר בשני הפרקים האחרונים של אם הבנים שמחה (השלישי והרביעי), הופכת ארץ ישראל למקום הכינוס של כל חלקי האומה היהודית. עיקרה של הגאולה, לפי חטיבה זו, הוא באיחוד הכוחות של כלל ישראל. תמורות רעיוניות אלה משקפות התנערות מאבני היסוד של השקפת העולם של האורתודוקסיה בהונגריה, שהושתתה, בין השאר, על פילוג הקהילות וההתרחקות עקרונית ממי שאינם חברים בקהילות האורתודוקסיות.
מצאצאיו

נישא לפראדל בת הרב יעקב יוסף גינז, רבה של בוסרמין. לאחר שהתאלמן ממנה בשנת תרע"ח נישא בתרע"ט לנחמה, בתו של הרב דוד פרידמן, רבה של דויטשקרויץ.
בנו שמעון עלה לארץ. בארצות הברית הדפיס בשנית את הספר אם הבנים שמחה.
בנו, מאיר, נספה בשואה.
בנו, שלום נפטר בכ"ו בתמוז ה'תרצ"ז בגיל 20. מחבר הספר "דובר שלום".
בנו דוד, נפטר בצרפת בשנת ה'תש"ג.
בנו חיים מנחם, חסיד חב"ד מירושלים, מחבר ספרים והמו"ל של חיבורי אביו. חתנו היה הרב לוי ביסטריצקי.
בתו פרומט, אשת שלמה ברנדסדורפר מירושלים. בנם היה הרב מאיר ברנדסדורפר.
בתו הינדל, אשת אלעזר קלויזנר מאנטוורפן.
בתו ברכה, אשת נתן ברייער מירושלים. בנם הוא המלחין יוסף צבי ברייער מחסידות בעלז.
בתו, גיטל, אשת הרב ברוך הלברשטאם, האדמו"ר מגורליץ.
ספריו

שו"ת משנה שכיר. הכרך הראשון יצא לאור בשנת ה'תרפ"ד, הכרך השני הודפס ערב מלחמת העולם השנייה, ושאר הכרכים, שמורכבים מקונטרסי תשובות ששרדו, פורסמו החל משנת ה'תשל"ו בידי צאצאיו.
טוב יגאל, דרשות, ברדיוב ה'תרפ"ו
אם הבנים שמחה, בודפשט ה'תש"ג
אמונה צרופה בכור השואה, ירושלים ה'תשנ"ה-ה'תש"ס. שני כרכים של פרקי יומן והגות שנכתבו בשנות השואה.
משנה שכיר על התורה, בהוצאת מכון קרן רא"ם, ירושלים ה'תשס"ט, בעריכת נכדו ישכר דוד קלויזנר
משנה שכיר על המועדים, ב' כרכים, בהוצאת מכון קרן רא"ם, ירושלים ה'תשע"א, בעריכת נכדו ישכר דוד קלויזנר
נינו, ישראל קלויזנר, הוציא ליקוטים ממשנתו, בהלכה ובאגדה, עם ביאורים והערות. על פורים, פסח, חנוכה, סוכות וזמירות שבת, ברוקלין תשס"ח. על פרקי אבות, שם תשע"ג.
לקריאה נוספת

שמואל הכהן וינגרטן, מיוון מצולה לירושלים של מעלה (על רבי ישכר שלמה טייכטאל הי"ד וספרו "אם הבנים שמחה"), אור המזרח י"ט (ה'תש"ל) 235-245.
הרב ישראל שציפנסקי, אלה אזכרה ז' עמ' 112
הרב זאב סולטנוביץ', מבוא לספר אם הבנים שמחה, מהדורת מכון 'פרי הארץ', ירושלים ה'תשמ"ג, עמ' 1–23 (כולל מכתב "הבהרה" מבן המחבר)
הרב חיים מנחם טייכטל, במבואות לחיבורי אביו (במיוחד שו"ת משנה שכיר על אורח חיים, ה'תשל"ד, ויומן השואה)
רבקה ש"ץ-אופנהימר, וידוי על סף המשרפות ו"אחרית דבר" : רב חרדי מכה על חטא, כיוונים 23 (ה'תשמ"ד) 49-62
מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה, חלק ג', ה'תשמ"ו, עמ' 141-144; הנ"ל, שם חלק ו' (השלמות), ה'תשס"ה, עמ' 7–756
אליעזר שביד, מנחה לשרה; מחקרים בפילוסופיה יהודית ובקבלה: מוגשים לפרופסור שרה א’ הלר וילנסקי, ירושלים ה'תשנ"ד, עמ' 380–398.
הנ"ל, בין חורבן לישועה, הקיבוץ המאוחד 1994, פרק ה' עמ' 89–104
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ו, בני ברק, תשמ"ח, עמ' רסב-רפה.
הערות שוליים

↑  עדות ניצול עד ראייה שעלה לארץ (המהדורה החדשה של כתביו אם הבנים שמחה עמ' 424) ובנו חיים מנחם (בהקדמה לאם הבנים שמחה מהדורת פרי הארץ, עמ' 23).
↑  דברי בנו חיים מנחם (בהקדמה לאם הבנים שמחה מהדורת קרן רא"ם עמ' כא; "אמונה צרופה בכור השואה" חלק א, עמ' 32).
1 2 3 4  ספר "האיש וגבורתו" עמודים ריב-רטו, דובעריש וועבער ניו יורק תש"פ
↑  רבי ישכר שלמה טייכטל, משנה שכיר - ב, ירושלים תשנ"ד, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  משנה שכיר על התורה, ירושלים תשס"ט, "בשער"
↑  אם הבנים שמחה, הרב ישכר שלמה טייכטל, הוצאת קול מבשר, ירושלים תשנ"ח, עמ' כב-כג, לח.
↑  אם הבנים שמחה, הוצאת קול מבשר, ירושלים תשנ"ח, עמ' רמז, רנב, רפו
↑  שו"ת משנה שכיר, הוצאת מכון ירושלים עמ' 25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268831805171  BnF: cb144058464 (data)  ISNI: 0000 0000 6656 7836  LCCN: n85299978  SUDOC: 087214822  VIAF: 16222429   WorldCat (עם VIAF): 16222429
טמאש פאלו

| --- | --- |

 לידה:  10 בנובמבר 1881 קישקונפלדיהאזה, הונגריה 
 פטירה:  13 ביולי 1977 (בגיל 95) Ócsa, הונגריה 
 שם לידה:  Markbreiter Lajos 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 מעסיק:  ניוגט 
 
טמאש פאלו (במקור לאיוש מרקברייטר ב-1898 שינה את שמו לבלשה ובשנת 1911 שינה גם את שמו הפרטי והמשפחה לטמאש פאלו; בהונגרית: Falu Tamás; קישקונפלג'האזה, 10 בנובמבר 1881 – אוצ'ה, 13 ביולי 1977) היה עורך דין, סופר ומשורר יהודי-הונגרי. גיסו היה דז'ה בר צייר, מאייר וגרפיקאי.
ביוגרפיה

לאיוש מרקברייטר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף מרקברייטר, סוחר, ושל לורה פוקס. הוא סיים את לימודיו בקצ'קמט ולמד לאחר מכן בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). בשנת 1907 עבר את בחינת לשכת עורכי הדין. הוא קיבל משרת סגן נוטריון ציבורי בעיר מונור, ולאחר מכן מ-1918 ברווצה (Revúca) הפך לנוטריון, אחרי מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1922, (אחרי שהעיר נותקה מהונגריה על פי חוזה טריאנון) הוא גורש מהעיר על ידי השלטונות של צ'כוסלובקיה. בגבולות ממלכת הונגריה זכה בתפקיד נוטריון בנפת אוצ'ה משנת 1924, עד שפרש.
כבר כסטודנט למשפטים החל להתעניין בספרות וכתביו ההומוריסטיים הופיעו בעמודים הראשונים של כתבי העת ההומוריסיים דאז בורשסם ינקו ו"אישטקש" (שביט). הוא פרסם את כרך השירים הראשון שלו כבר בשנת 1900 בשם "אוסף שירה" והרומן הראשון שלו "מיסת שחר", ראה אור ב-1905. הוא הוציא אותם בשם לאיוש בלשה. המשורר והעורך יוז'ף קיש גילה את כישרון הכתיבה של בלשה ולעיתים קרובות פרסם את שיריו בכב העת בעריכתו, "ההט", כלומר "השבוע" (A Hét). מאותו זמן ואילך, בלשה שינה את שמו שוב לטמאש פאלו ולאחר מכן את יצירותיו הספרותיות הוציא תחת השם הזה.
אשתו הייתה יולאן בר (Bér), מורה בבית ספר בחטיבת ביניים, בתם של מור בהר (Behr) וז'ופיה פירניצר, איתה התחתן ב-18 באוגוסט 1907 בבודפשט. הם חיו באהבה ובהערכה הדדית ונסעו הרבה ביחד לטיולים.
בשנים 1914–1940 פרסם את כתביו גם בשבועון הספרותי "אוי אידק", כלומר זמנים חדשים (Új Idők). בין 1920 לבין 1935 היה פאלו איש צוות הכתבים הקבוע של ניוגט. הוא פרסם גם בעיתונים יומיים, למשל, מאמריו פורסמו בימי ראשון על ידי "פשטי הירלאפ" (Pesti Hírlap). כתשעה כותרים משיריו ועשרה כותרים מספריו הודפסו בימי חייו. בכתביו דיווח על אירועי הכפר והעיירה הקטנה, ויצק לתוך כתיבתו את רגשותיו ומחשבותיו בעניינים אלה. הוא אהב את השקט והשלווה של הכפר.
הנצחה

בשנת 1981 התקיימה תערוכת זיכרון לכבודו במוזיאון קישקון בקישקונפלדיהאזה מ-11 באוקטובר עד 31 בינואר 1982.
יצירותיו (מבחר) > שירים

אוסף שירה (בודפשט, 1900)
תחרה (בודפשט, 1917)
הנשמה נובטת בכל מקום (בודפשט, 1924)
ניחוח השנים (בודפשט, 1929)
אחר הצהריים הופך לערב (בודפשט, 1935)
נמל (בודפשט, 1941)
מוזיקת כיכרות (בודפשט, 1948)
נמל החורף (בודפשט, 1967)
תחנות כפריות: שירים שנאספו (בודפשט, 1974)
יצירותיו (מבחר) > רומנים

מיסת שחר (בודפשט, 1905)
חגיגת מאי (בודפשט, 1913)
סף דלת (בודפשט, 1920)
אנשי הזוטות (ברלין, 1926)
שנות השמונים (בודפשט, 1927)
יאנושקה (בודפשט, 1929)
גם המתים חיים (בודפשט, 1931)
הקשישים (בודפשט, 1932)
מים צלולים (בודפשט, 1938)
אנשי השופט הנפתי (בודפשט, 1941)
יצירותיו (מבחר) > סיפורים קצרים

שלושה סיפורים קצרים על קיצור (בודפשט, 1940)
חבריות

אגודת פטפי
אגודת קישפלודי
פרסים והוקרה

זוכה תחרות הרומנים של אתניאום עם הרומן שלו "סף דלת" (1920)
מדליית מסדר העבודה, דרגת כסף (1966)
מדליית מסדר העבודה, דרגת זהב (1971)
אזרחות כבוד של אוצ'ה (2001)
לקריאה נוספת

אגנש קניירש (עורכת ראשית), טמאש פאלו, בלקסיקון הביוגרפי ההונגרי 1000–1900 (ברומנית) מסת"ב 9630525003
Új magyar irodalmi lexikon I–III. Főszerk. Péter László. Budapest: Akadémiai. 1994. 550. o. ISBN 963-05-6804-7 (לקסיקון ספרותי הונגרי חדש)
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 73618/1898. Forrás: MNL-OL 30789. mikrofilm 1231. kép 1. karton. Névváltoztatási kimutatások 1898. év 95. oldal 56. sor
↑  "Születési bejegyzése a kiskunfélegyházai izraelita hitközség születési akv. 20/1881. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári házassági akv. 980/1907. folyószáma alatt".
↑  Falu Tamás emlékkiállítás a Kiskun Múzeumban : [1981. október 11-től 1982. január 31-ig] / [rendezte Fazekas István Zalatnai Pál közreműködésével]. Kiskunfélegyháza, 1981. ISBN 963-01-3575-2
↑  Szerkesztette, utószót írta Csanádi Imre.
↑  Magyar Közlöny, 1971. november 13. (86. szám)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7905 0924  LCCN: n95074616  VIAF: 14020674   WorldCat (עם VIAF): 14020674
טסי כהן-פפר

| --- | --- |

 לידה:  1947 (בת 78 בערך) פרובינציית בואנוס איירס
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  רישום, פיסול וציור
 צאצאים:  מאור כהן
טסי כהן־פפר (נולדה בארגנטינה בפרובינציית בואנוס איירס ב-1947) היא אמנית ישראלית העוסקת ברישום, פיסול וציור.
ביוגרפיה

טסי כהן-פפר נולדה בארגנטינה בשנת 1947 למשפחה שהיגרה מפולין. עד שנת 1966 חייה בעיר קילמס (Quilmes) בפרובינציית בואנוס איירס.
שמה הרשמי הוא טרסה פפר (Teresa Pfeffer). היא בת שלישית להורים שהיגרו לארגנטינה, וניהלו אורח חיים יהודי אך לא מסורתי. את שמה "טסי" קיבלה מחברותיה לכיתה בבית הספר התיכון, בעקבות הספר "טס לבית דברוויל".
כהן פפר למדה בתיכון ריאלי, ובכיתות י"א ו-י"ב, למדה, בנוסף לכך, גם לימודי ערב בבית לאומנויות בעיר קילמס, שם פגשה מורים שהעריכו את אמנותה ופתחו בפניה דלתות לעולם האמנות.
בסוף כתה י"ב, בגיל שבע עשרה, היא עלתה לישראל לבקר את אחותה, למדה באולפן בקיבוץ גל עד, התחילה ללמוד ב"בצלאל", אך הפסיקה את לימודיה מסיבות משפחתיות.
ב"בצלאל" הכירה את מי שהיום הוא בעלה, יעקב כהן – אדריכל נוף, נישאה לו, והם עברו להתגורר בשדרות. טסי התחילה ללמד אומנות בעיר, וגם בבית הספר האזורי "שער הנגב". במהלך השנים האלה היא השלימה את התואר של מורה לאומנות ולשנה אחת חזרה ללימודים חלקיים בבצלאל.
בשנים אלה, הציגה בתערוכת רישום בירושלים, עליה כתבה המבקרת מרים טל, והתייחסה לרישום הדרום האמריקני של כהן-פפר, ובתערוכה נוספת באשקלון.
מאחר יותר עבר הזוג להתגורר באשקלון, שם לימדה טסי בבתי ספר ומכללות באזור, והשתלמה בהשתלמויות שארגנה שולמית סירוטה בירושלים. בשנת שבתון שלקחה, יצאה ללמוד במדרשה לאומנות ברמת השרון, שם למדה שנתיים אצל רפי לביא, רונית שני ומורים נוספים.
בשנת 1986 עברו לגור בתל אביב. כהן-פפר עזבה את עבודתה במשרד החינוך והחלה לכתוב על אמנות בעיתון הילדים 'דבר לילדים' שם כתבה תחת שמות שונים: טרזה פפר או טסי כהן .
בשנת 1992 החלה ללמד בסדנאות במוזיאון תל אביב ובמגמה לאומנות בבית הספר עירוני א', שם עבדה עשרים שנה.
כהן-פפר התחילה לפסל בשנת 1989 ותערוכת הפיסול הראשונה שלה הייתה בגלריה הקיבוץ בשנת 1990.
בשנת 2005 כהן-פפר הצטרפה לאמני "גלריה בינט" והתערוכה הראשונה שהציגה שם הייתה תערוכת רישומים גדולים.
בשנים האחרונות התרחב עיסוקה בציור לצד עבודתה במדיומים אחרים.
טסי כהן-פפר מתגוררת ויוצרת בתל אביב.
לטסי כהן-פפר ולבעלה יעקב כהן שלושה ילדים: חגית, מישר, ומאור כהן – שחקן, בדרן, זמר-יוצר, וסולן להקת זקני צפת.