stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדריכלות מקדשים הינדואים
מאפייני הסגנון האדריכלי > נגארה, או סגנון עירוני (צפון הודו)

סגנון ארכיטקטורת המקדש שהפך פופולרי בצפון הודו ידוע בשם נגארה. בצפון הודו מקובל שמקדש שלם נבנה על במת אבן עם מדרגות המובילות אליו. מאפיין ייחודי נוסף הוא שבדרך כלל אין לו קירות גבול משוכללים או שערים. הגרבגריהא תמיד ממוקם ישירות מתחת למגדל הגבוה ביותר. ישנן תת-חלוקות רבות של מקדשי נגארה בהתאם לצורת השיקארה.
אמאלאקה או קלאשה אשר מותקן על שיקארה הוא מאפיין נוסף של צורה זו של סגנון המקדש. המאפיין העיקרי של סגנון הנגארה הוא בניין מגדל השיקארה, שגרסתה בצורת כוורת נקראת דאולה (אנ') או רקהה (rekha), וצורת הגמלון המבוססת על ריבוע נקראת באדרה (bhadra). המגדל בנוי על הקודש הפנימי, קודש הקודשים (גרבגריהא), המחובר במעבר קטן יותר (אנטראלה) לאולם המאמינים, או לקודש החיצוני היאגה מוהאן (אנ'), עם אולם פתוח אחד או יותר עם עמודים (המנדאפה), השמור/ים לטקסים ציבוריים: אולם הריקודים הנאטה מנדיר (אנ') או אולם המנחות הבוג מנדיר (אנ'). דוגמה לחלוקה קלאסית זו היא מקדש קנדריה מהדבה (אנ') מהמאה ה-11 בקהג'וראהו, המוקדש לפניו המזרחיים של שיווה.
מגדל השיקארה מסוג דאולה, המכסה את קודש הקודשים, מזכיר כוורת בצורותיו המעוקלות, צורות המפרצים, והוא מקבל את צורתו המגוונת עם וריאציות של שכבות מבניות שונות (פאגות). השיקארה נבנתה במקור על בסיס מרובע, אך עם הזמן השתנתה לבסיס מצולע מגוון בשל הזוויות והתוספות הרבות, כך שלאחר זמן מה היא נראית כמעט כמבוסס עיגול.
הבסיס עליו נבנה המקדש הוא הפיסטה (pista). האולמות (mandapa) המחוברים ישירות למקדש ניצבים על אותו בסיס, לפעמים צמודים כל כך לגרבגריהא עד שהמתחם נראה כמעט כמו בניין בודד. הגוש בפועל של קודש הקודשים מורכב מבאדה (bada), אך הבנייה של הבניינים הסמוכים נקראת גם באדה. הפיסטה והבאדה ביחד הם הבארה (Bāra (ಬಾರ):הכניסה לבית או לבניין). החלק הצדדי של מבנה העל, כלומר השיקארה, הוא הגנדי (gandi), המחולק למספר שכבות על ידי חלוקות אופקיות. שכבות אלו נקראות בומי (Bhūmi), דיסקים קטנים מחולקים אנכית. במפלס העליון האלמנט התומך הנקרא בֶּקִי (beki או becky) נושא את האמלה (amla). האמלה, או האמאלאקה, היא אלמנט דקורטיבי המשובץ ברצועות מעגליות ואנכיות המחקות את התפרחת של עץ ה-phyllanthus emblica (דומדמנית הודית - עץ אמאלאקה,או אמלה, מהסנסקריט (āmalakī), הוא עץ נשיר). המבנה המקומר דמוי כיפה נסגר על ידי הקאפורי (kapori), שעליו ניצב קנקן, הקלאסה (kalasa). הוא מכיל את המים המשמשים להקדשת המקדש. מים אלה נמשכים מהגנגס או מנהרות קדושים אחרים, ולעיתים עשויים להכיל גם אפר אנושי.
על פי כמה חוקרים, ניתן לייחס את התפתחותו של סוג המקדש הצפוני לבקתותיהם של ברהמיני היערות. ההיכל הוא מקום קורבן האש שמעליו הוקם גג של מוטות במבוק המחוברים יחד עם זר עגול, כאשר הפתח הנותר נסגר בקנקן. ניתן למצוא את האלמנטים הללו גם על השיקארה הבנויה מאבן, הזר הוא האמלה, או אמאלאקה, הקנקן הוא הקלאשה.
גם אדריכלות המקדשים של אודישה, שהייתה בשיא פריחתה מהמאה ה-7 עד המאה ה-13, היא ייחודית בין סגנונות הנגארה. למרות שמאפייניו האדריכליים קשורים בבירור לסגנון הצפוני או הנגארה, ישנם מאפיינים ספציפיים המבדילים אותו ממקדשים צפוניים אחרים.
הסוגים הבסיסיים של המקדשים באודישה נבדלים על סמך מבנה קודש הקודשים. אלו הם מקדשים מסוג Khakhara-, Rekha-deula, Pida-deula או Bhadra-deula, כאשר דאולה (אנ') הוא אחד השמות הצפוניים למקדש ותחת הערך האנגלי ניתן למצוא את ההסברים עליהם.
מאפייני הסגנון האדריכלי > נגארה, או סגנון עירוני (צפון הודו) > בובנשוואר

רק בבובנשוואר שבמדינת אודישה נוצרו כ-7,000 מבנים סביב אגם בינדוסאגאר הקדוש (אנ') בפחות מחמש מאות שנים, מתוכם רק כמה מאות שרדו כיום. השטח מייצג שלוש תקופות בנייה:
1. בניינים מהמאה ה-7 עד המאה ה-10:
מקדש Parashurameshvara (אנ')
ומקדש Baitala Deula (אנ')
2. בניינים מהמאה ה-10 עד המאה ה-12:
מקדש Mukteshvara (אנ')
מקדש Brahmeswara (אנ')
מקדש Jagannatha Perumal (אנ')
מקדש לינגארג'ה (Lingaraja) (אנ')
3. בניינים מהמאה ה-12 עד המאה ה-13:
מקדש Rajarani (אנ')
מקדש Ananta Vasudeva (אנ')
מקדש Parashurameshvara, הקטן למדי, ניצב על הקרקע ללא במה (פיסטה), המחובר אליו ישירות על ידי אדריכלות ה היאגה מוהאן (אנ') כמו בדוגמת ארמון ג'אגאמוהאן (אנ') המעוטרת בשפע של רקדנים ומוזיקאים על קירותיו הצדדיים. העתקים קטנים של מקדשים אופייניים למקדשי אודישה (או בשם אחר אוריסה), שחוזרים על עצמם לעיתים קרובות בצידי הבניינים.
הייחודיות של מקדש מוקטשווארה (אנ') מתבטאת בעובדה שתקרת הג'אגאמוהאן שלו מעוצבת כפרח לוטוס. לפניו מבנה קטן דמוי שער (טוראנה), שבמבט ראשון נראה כמו קמרון, אך למעשה אלמנט הסגירה שלו מורכב מאבנים מוערמות אופקית, ונשענות על העמודים בכל כובד משקלן ללא כל חומרי מליטה. גם ה-Vaital deula בסגנון קרקארה, המוקדש לאלוהויות טנטריות, והמקדש ל"גאורי" (אנ'), הקרוי על שם אחת מדמויות אשתו של שיווה, נמצאים כאן.
מקדש לינגארג'ה (Lingaraja Temple) הטקסי, (מקדש הינדואי המוקדש לשיווה והוא אחד המקדשים העתיקים ביותר בבובנשוואר שנבנה במאות ה-11 וה-12) הוא דוגמה יוצאת דופן לאולמות הדו-תאיים, בעלי שלושה עמודים, המקדימים בציר את הקודש הקודשים הפנימי. בכיוון מזרח-מערב נמצאים אולם מנחות, אולם ריקודים, אולם המאמינים ולבסוף קודש הקודשים הפנימי. בניגוד למקדשים היסטוריים רבים, המקדש הענק הזה (הגדול בבובנשוואר) עדיין בשימוש פעיל היום ואינו פתוח למי שאינם הינדים. תיירים יכולים לצפות בו רק ממרפסת תצפית. מקדש לינגארג'ה הוא פסגת האדריכלות של מקדשי אודישה. מאה שנים לאחר מכן בדיוק, החלה באותו מקום בנייתו של מקדש ג'אגאנת (אנ') בפורי. הוא הגבוה ביותר באודישה (מתנשא לגובה של כ-65 מ'), ולמרות שעיטורו צנוע בהשוואה למקדשים אחרים, יש לו משמעות דתית רבה בקרב ההינדואים בשל חג המרכבה או הכרכרה שמתקיים סביבו.
מאפייני הסגנון האדריכלי > נגארה, או סגנון עירוני (צפון הודו) > קהג'וראהו

בקהג'וראהו, מקום מושבה פעם של ממלכת שושלת צ'נדלה (אנ') בנו בני משפחת שושלת מלוכה זו לפחות 25 מקדשים במשך יותר מ-200 שנה, עיטור המשטחים החיצוניים והפסלים משקפים נאמנה את העושר של חסות האמנות המפוארת, כמו גם את חיבתם של בני המלוכה כלפי טקסים מיסטיים, בעיקר טנטריים. מתוכם, מקדש לקשמנה (אנ') משנת 950 לערך נותר במצב הטוב ביותר, כאשר הסידור הצירי אופייני למבנים שהוקמו מול השיקארות מסוג בומיג'ה (אנ'). לפני שמגיעים לחדר המרכזי, מסתובבים המתפללים בקודש הקודשים הפנימי דרך מסדרון סגור. את האור מספקים פתחים קטנים בגובה העיניים בקיר הפנימי ומבטיחים בכך שתשומת לב המתפלל לא תוסח מהקדושה עצמה, על ידי הפסלים שבקיר החיצוני. בתקופת שושלת צ'נדלה נבנו באזור זה 85 מקדשים, רק במאות ה-12 וה-13. בקהג'וראהו בלבד התגלו כ-25 מקדשים, שהסך (האיחוד) שלהם הוא כיום חלק מהמורשת העולמית.
מאפייני הסגנון האדריכלי > נגארה, או סגנון עירוני (צפון הודו) > קונארק

פסגת האדריכלות של אודישה היא מקדש השמש בקונארק, אשר נבנה בתקופת שלטונו של מלך גנגה המזרחי נאראסינגה (אנ')(1238–1264) בקונארק שעל חוף הים. בזמן בנייתו, המקדש שנבנה כאן היה בעל השיקארה הגבוהה ביותר באודישה. מכלול הבניינים הזה המוקדש לסוריה (surya), השמש ואל השמש, ונמצא כיום ברובו בהריסות, מדמה את הצורה של מרכבה דמיונית, עם שנים עשר זוגות גלגלים בעלי דוגמה מציאותית שכל אחד ממנו הוא בקוטר של כשלושה מטרים עם סוסים שנרתמו לפני מתחם מקדש. העושר יוצא הדופן של הקישוטים שנותרו, בולט בעיקר בפיסטות. האלמנטים הלא פיגורטיביים של העיטורים מתארים העתקים קטנים של מקדשים, האלמנטים הפיגורטיביים מתארים פילים בסביבת יער, סצנות ציד, תהלוכות והקפות עם סוסים וגמלים, ציד חזירי בר, צבאים ואריות, וכן תחרויות וקרבות דו-קרב. את אחד הביטויים העשירים ביותר של פיסול אירוטי - ליד קהג'וראהו - אפשר למצוא כאן. אפשר לראות בנות בתנוחות חושניות ומפתות שמנגנות בכלי נגינה, מלטפות ציפורי מחמד, זוגות מאוהבים מתמזגים בחיבוק מיני. בין הדמויות המפוסלות ניתן לראות נסיכים, מורים עם תלמידיהם, סגפנים, ציידים, לוחמים וחיילים.
מאפייני הסגנון האדריכלי > דראווידי (דרום הודי)

בניית מקדשים בסגנון דרום הודי או דראווידי קשורה לתקופת שלטונה של שושלת פלאווה של קאנצ'יפוראם (אנ'), שושלת צ'לוקייה של בדאמי (אנ') ושושלת פנדיה (אנ') של מאדוראי. קבוצת המונומנטים במהאבליפורם בטאמיל נאדו, מקדש לאד קאן (Ladh Kan) הידוע כיום כמקדש שיווה צ'לוקייה (אנ') באיהולה (אנ') ומקדש קסינתה בפטאדקל הם דוגמאות מצוינות לסגנון אדריכלי זה. בין השנים 600 לבין 850, החלה בניית המקדש בטאמיל נאדו מתחת לפאלוואות (ראתות מגולפות באבן שעוצבו בדגם של מרכבות אלוהיות בממלאפורם, ומקדש קאילסה (אנ') במערות אלורה ומקדשי ואיקונדה פרומאל (אנ') במחוז קאנצ'יפורם (אנ'). בין השנים 850–900, שושלת צ'ולה בנתה מקדשים בבריהאדיסוואראר ובסרירנגאם (אנ') שבטאמיל נאדו. בין השנים 1336 לבין 1565, בתקופת שלטונה של אימפריית ויג'איאנגר, נבנו מקדשי פמפוואטי (Temple of Pampapathi) וסרי ויטאלה בהאמפי, במדינת קרנאטקה. משנת 1600 עד 1700, הרחיבו שליטי שושלת מאדוראי נייאק (אנ') את מתחם המקדשים הקיים של מינאקשי אמאן (אנ').
בדרום, באזורים הדראווידים, פותח סגנון אזורי מובהק, המתאפיין בגגות מוגבהים, גפות עגולות, עמודים משתלבים לאורך הקירות, אולמות מרובי עמודים, בנייה קונצנטרית ושערי כניסה מסיביים. ניתן לייחס צורה זו גם למקדשים החצובים בסלע של תחילת המאה ה-7, שבהן אולמות עמודים כבר הובילו אל קודש הקודשים הפנימי החצוב עמוק בסלע.
המקדשים המוקדמים בסגנון הדראווידי, שאינם קשורים במערות בקבוצת המונומנטים במהאבליפורם, יכולים למעשה להיחשב כדגמים של פתרונות אדריכליים בקנה מידה גדול מאוחר יותר. שם נבנו, מה שמכונה מקדשי ראתה, שנחצבו בגרניט המונוליטי של החוף בדגם של המרכבות/כרכרות הגלגלים הנושאות את תמונות האלים במהלך החגים. כל אחד מהם מציג מאפיינים שונים וניתן לזהות את מאפייני האדריכלות המקומית גם בצורתם של המקדשים. הפתרונות של מקדשים מסוימים נגזרים מן הסתם ממבנה הגג המקומר של אולמות צ'איטיה - שניתן לראות, למשל, במקדשי המערות הבודהיסטיות של אג'אנטה - בעוד שאחרים דומים למקדשי עץ פשוטים. הם זהים בכך שהם מבוססים על תפיסת עיצוב ריכוזית. כל המבנים ממוקמים על בסיס מוגבה, העיטורים עושים שימוש רב במשטחי העמודים או בבליטות בקיר, ובחלוקות הקיר.
למקדשים הדרומיים, הדראווידיים, יש מראה כמעט פרקטלי. אלמנטי הבניה המוצגים באיור חוזרים על עצמם בכמה רמות, כאילו מכפילים את תכונות הצורה המקוריות, ובכך מצביעים על האחדות המיסטית והקשר של הפרט הקטן ביותר ושל המקדש כולה. הכנת המשטח כה מכרעת שהיא יותר מהשלמה או עיטור גרידא של הצורות האדריכליות, שכן היחידות הבסיסיות הקטנות יוצרות אלמנטים מבניים גדולים יותר ויותר.
מאפייני הסגנון האדריכלי > דראווידי (דרום הודי) > המבנה הכללי שלהם

ניתן לחלק את רמות הגובה האנכיות של מקדשים בסגנון דראווידי לשש יחידות מוגדרות היטב.
הרמה הנמוכה ביותר היא האדהישטאנה בשדרה התחתית או המרתף, הבסיס או התמיכה (Adhiṣṭhāna - זו מילה בסנסקריט והיא השם לחניכות או לברכות בבודהיזם וג'ריאנה. למונח משמעויות שונות, כולל הבסיס המוגבה עליו ניצב מקדש). ישנם יותר מ-150 סוגי אלמנט מבני זה. רמה זו קובעת גם את צורת מקדש. יסוד זה ללא טרסה מכונה upa-pitha או upana (בסיס) בוואסטו שאסטרה (אנ').
מעל מפלס המרתף, בגובה הקירות, באופן טכני מגיע מפלס קבוצות העמודים (stambha-varga). העמודים החסונים החלקים והחזקים הוטמנו בקירות (קודג'ה-kudja) ולרוב אינם נראים לעין, למעט הכותרות שאינן מגולפות בקפידה. מפלס העמודים יחד עם הקיר הוא הפאדה (pada).
אחרי מפלס זה מופיע מבנה דמוי גג, מה שנקרא כרכוב כתר (prastara-varga), (פרסטארה היא הרחבה, חלק עליון שטוח היא מעין אנטבלטורה בארכיטקטורת המקדשים ההינדית) עשוי בדרך כלל מלוחות אבן שטוחים. החלק שמעל מבנה הקיר נקרא פראסטארה (prastara) ויש בו נישות מעוטרות המדגימות למעשה מקדשים מיניאטוריים.
היחידה הרביעית של המקדש היא הגריבה (griva) או הקאנטה (khanta-צוואר), השבר הקטן מעל הפראסטארה דמוי הגג, המשרת את המטרה של תמיכה ישירה באלמנט העליון של המקדש, הכיפה, או כפי שהיא מכונה גם נאגארי בפתרונות אדריכליים, כלומר השיקארה. צורת ה"צוואר" צריכה להתאים לצורת השיקארה, בין אם היא מרובעת, מתומנת, עגולה או אפסיס.
הכיפה או השיקארה (הכתר) מגדירים את הרמה החמישית, אשר לא רק משמשת להגנת המקדש, אלא גם בעלת משמעות קדושה: היא מכריזה על החסד, ההוד וההדר שמייצג המקדש. השיקארה מעוטרת בשפע ולעיתים מכוסה בצלחת נחושת מוזהבת. לפעמים יש תצורות דמויות אף (נאסיקה-nasika) בכל ארבעת צידי הכיפה.
מעל הכיפה נמצא אלמנט הסגירה (stupi) כיחידה השישית. זה מעוצב לפי צורתם של כדי המים הקדושים (kalasa). מתחת לזה יכול להיות צמח הודי הדומה לדומדמנית, הצורה מציגה את התפרחת של האמלה (phyllanthus emblica), שגם קיבל את שמו מהצמח.
הצוואר, הכיפה והפסגה הם ביחד נקראים וימאנה (אנ'), מונח המיושם בדרך כלל על כל המבנה שמעל המקדש, לפעמים כולל את המקדש עצמו.
תמונות האלים נמצאות בכל צידי המקדש, כפי שקובעת האגאמה (agama) שלפיה נבנה המקדש. נכון לעכשיו, ישנם יותר מ-1,500 סוגים של מקדשים מסוג זה.
התפיסה ההינדואית המסורתית המחמירה הייתה דומיננטית במיוחד בקצה הדרומי של הודו, לשם מעולם לא חדרה השפעת האסלאם ובנוסף לשיטת הקאסטות הקפדנית, המרחב המגודר המקיף את המקדשים נעשה מרווח יותר ויותר במהלך מאות השנים. הסביבה הקדושה הראשונית, בקנה מידה קטן, הפכה אט אט מתאימה למתן מענה לצרכים המוגברים, שהיה חשוב במיוחד מנקודת המבט של קיום פסטיבלים וחגיגות. המנדאפות הצפוניות, הקטנות בגודלן עם בנייני חזית העמודים, שהתכווצו לכניסות בסגנון נגארי, התרחבו כעת לאולמות ענק, שמכונים "אלף עמודים". מכיוון שהמרחב המיועד למאמינים הורחב כל הזמן, נוצרו בהדרגה ערי מקדש מונומנטליות הפרוסות על כמה עשרות דונמים עם מינהל ציבורי משלהן, עם כוחות אכיפת חוק, עם בעלי מלאכה ואחזקות קרקע משלהן.
מאפייני הסגנון האדריכלי > דראווידי (דרום הודי) > הגופוראם

מאפיין בולט של מתחמי מקדשים מסוג דרומי הוא מבנה המגדל הענק והמרובע (גופוראם, "שער הפרה"), המוגבה מעל קודש הקודשים הפנימי, אך באופן כללי יותר מעל הכניסה למתחם המקדש. יחד עם הגופוראם, קודש הקודשים הוא לעיתים קרובות הווימאנה עצמה, כלומר המקדש הראשי בפועל.
הגופוראם (הכניסה) גבוה לעיתים בהרבה מהמגדל שנבנה מעל המקדש בפועל, ולא נדיר שהמבנה מגיע לגובה של 40–60 מטר ומשקלו כמאה טון. בחלק העליון של הגופוראם יש בדרך כלל אלמנט סגירה גלילי, שבמקדשים רבים מגולף מגוש גרניט בודד. מוכר מאוד הגופוראם של מקדש מינאקשי (Meenakshi Temple, Madurai) במאדוראי, שבמדינת טמיל נאדו, שבו המבנים בצורות מדורגות מעוטרים במאות פסלים והעתקי קודש קודשים קטנים.
מאפייני הסגנון האדריכלי > דראווידי (דרום הודי) > מאדוראי

הליבה של מתחם מקדש מינאקשי במאדוראי שמוקדש לפרוואטי הוא המקדש המרכזי, שכבר גודר בתחילה על מנת לאותת להמונים שרק הנבחרים, הקסטות הגבוהות יותר, יכולים להיכנס לשם. המקדש צויד בשער מעוטר להפליא, שמסב את תשומת הלב למקדש כבר ממרחקים. ככל שגדלו הצרכים, נבנו מקומות קדושים נוספים מחוץ לשער ולאחר מכן גודרו גם אלה, כולל חצר הקודש הבנוי הראשון, וכן הלאה, עד שנוצר מבנה מרחבי המורכב מריבועים קונצנטריים, שכניסותיו היו ענקיות לרוב עם גופוראמי מדרגות בגובה 40–50 מטר. המתחם רכש את צורתו הסופית במאה ה-17, כאשר למקדש הזה היו כבר כ-14 כניסות (גופוראמים). הכניסות מעוטרות היום ביותר מ-33,000 פסלים ומקבלות קרוב למיליון מבקרים במהלך פסטיבל צ'יטיראי השנתי (אנ') שמכונה גם פסטיבל Meenakshi Thirukalyana.
מאפייני הסגנון האדריכלי > דראווידי (דרום הודי) > טאנג'אבור

את הרעיון של הגדלת המגדל מעל המקדש ניתן לראות גם במקדש בריהאדיסוואראר מהמאה ה-11 בטאנג'אבור (אנ'). המקדש נבנה במהלך שלטונה של שושלת צ'ולה, למקדש הייתה השפעה רבה על האדריכלות של צ'ולה (אנ') לא רק של דרום הודו, אלא גם של סרי לנקה ואף מחוץ להודו. כאן הצליחו הבנאים להעלות את המגדל מעל הגרבגריהא, מה שהפך אותו לגבוה פי שלושה מכל מבנה מקדש שנבנה לפני או באותה תקופה. הבסיס הוא ריבוע ניכר, באורך צלעות של כ-82 מטר, אך ישנו גם חלל מסלול תהלוכות סביב קודש הקודשים המרכזי המכיל בליטות קטנות יותר ובכך מקל על המסה המוצקה של המבנה. חצאי עמודים עולים וגומחות קטנות הוצבו מעל הבסיס בגובה של שתי קומות, בעוד מפלס עליית הגג נבנה קטן יותר, ואז משם מתנשא הגג בצורת פירמידה. האבן התחתונה היא שיקארה דראווידית מגולפת מתוך מונוליט. משקלו מוערך ביותר מ-8 טון, ויוצר גימור דמוי כיפה. בחזית קודש הקודשים ניצב כרגיל אולם סימטרי צירי עם מרפסת ושני עמודים. בין המקדש לשער הכניסה הגדול יש מקדש קטן בעל עמודים לכבוד השור הקדוש, הנאנדי (אנ') (בסנסקריט: नन्दि), הידוע גם בשם Nandikeshwara או Nandideva, והוא השור המקודש של שיווה. החומה המקיפה אותו מורכבת משורה כפולה של עמודים. בפינת החצר, כמו במקדשים קטנים יותר מפנים את תשומת הלב אל קודש הקודשים המרכזי. במהלך בנייתן של מקדשים מאוחרים יותר, במקום הכיפה המדומה המוצקה, הוצבו כיפות אחרות קטנות יותר עם עמודים על פסגות קודש הקודשים.
מאפייני הסגנון האדריכלי > דראווידי (דרום הודי) > סרירנגם

מקדש רנגאנאטסוואמי (אנ') בסרירנגם (טאמיל נאדו) המוקדש לווישנו נבנה גם הוא תוך התחשבות בצרכי ההמונים. המבנה הכללי של מתחם המקדשים העצום בסרירנגם, על מבני השער הענקיים שלו (גופוראמים) והחצרות הקונצנטריות המקוננות, הפך לימים מודל למרכזי הדת והמקדשים הדרומיים, הדראווידיים, גם במקום, בו המבנה המרחבי מקיף את המקדש עצמו, והמקום אינו מתאים לאירוח המונים גדולים.
בסרירנגם החלה הבנייה בסביבות שנת 1000 באזור המוקף על ידי שני הענפים של הנהר הקדוש הקאוורי (אנ'), אף על פי שבאותה תקופה הושלמו רק גרבגריהא צנועה ואולם העמודים הקשור אליה וחצר מוקפת חומה. מכיוון שהפופולריות של המקום המשיכה לגדול במהלך 500 השנים הבאות, היה צורך להרחיב את המתחם ולכן נבנו הקירות המקיפים את הבניינים, שופץ והותאם הציר צפון-דרום, אך נותרו ההמשכיות האדריכלית והאחדות הצורנית. בחצרות החדשות הוקמו מקדשים נוספים ואולמות רבי עמודים, בריכות למטרת רחצה פולחנית, לאחר מכן הוקמו אורוות הפילים של המקדש וגם המבנה לצוות התפעול של הטקסים. כן נבנו מקומות קדושים לצד העמודים המלאים בקירות. עד להשלמת הקמת ההרחבה הרביעית, קירות המקדש הקיפו ממש עיר קטנה, והשטח הסגור היה בגודל של כמעט קילומטר ריבוע אחד. המתחם תופס כעת שטח של כ-1560 דונם (1.56 קילומטר ריבוע). במהלך ההרחבה, המקדש המקורי והצנוע למדי קיבל מבנה גדול יותר, אך זה עדיין התגמד מול השערים הענקיים עם הקמרונות (גופוראמים) שמוצבים על ציר המתקן. שלושה גופוראמים נבנו בקיר החיצוני ביותר בנקודת האמצע של הצדדים, כך שהם תואמים את הכיוון שנקבע בטקסטים התאולוגיים. המשטח החיצוני של השערים עולה מעט פנימה במדרגות, ואחריו העיטורים המגולפים המורכבים של החלק העליון של המעבר. הגופוראם האחרון נבנה בשנות ה-80 ומשקלו מוערך ב-25,000 טון.
סרירנגם ממחישה את המאפיינים העיקריים של הסגנון האדריכלי ההינדי הדראווידי בו-זמנית. החזרה המשמעותית הן ביישום של ביטויים חיצוניים ואלמנטים קצביים, והן בהתפתחותו בת אלף השנים משקפת את הנטייה שבה מנסים מתכננים ליצור קומפוזיציות גדולות המבוססות על דגמים קטנים יותר.
מאפייני הסגנון האדריכלי > וסארה, או דקאני

וֶסארה (אנ') היא צורה היברידית (מעורבת) של אדריכלות המקדשים הינדואית, עם תוכנית דרום הודית וצורות הכוללות פרטים צפון הודיים והיא מגמת ביניים בין סגנונות הדראווידים והנגארה של אדריכלות המקדשים. לעיתים קרובות נחשבת לתערובת של השניים. הסגנון אינו מבוסס על הצורה הגאומטרית המרובעת, היורדת בחלוקות קטנות יותר ויותר, אלא לרוב על כוכב או צורה דמוית כותרת פרח (yantra - שהוא דיאגרמה גאומטרית, בעיקר מהמסורות הטנטריות של הדתות ההודיות). השיקארה המתנשאת מעל קודש הקודשים שנוצרת בדרך זו עוקבת אחר קווי המתאר של היסוד, עם שטח רצפה שהולך ופוחת בהדרגה, ואז יוצרת צורה חרוטית תלולה, ועליה אמלה רבת-חלוקה. רבים מחשיבים את האדריכלות ההינדית של הוסארה לא כסגנון מובחן, אלא כשילוב אקלקטי של אדריכלות צפונית ודרומית עם השפעה בודהיסטית מסוימת.
במקביל לשלטונה של שושלת צ'ולה (1300-1100), בני אימפריית הויסלה (אנ'), ששלטו באזורי הקאנדה של הודו, בנו מקדשים מעוטרים בסגנון שושלת צ'לוקייה במקומות רבים במדינת קרנאטקה. עיצוב הווימאנות, כלומר קודש הקודשים הדרומי, מאופיין במספר רב של פסלים המוצבים על הקירות החיצוניים, עם אלמנטים של עמודים מעוצבים בקפידה ששקועים בקיר. בין המקדשים שהוקמו בדרום קרנאטקה, המפורסמים ביותר נמצאים בבלור (אנ'), הלבידו (אנ') וסומנתפורה (אנ').
אין זה נדיר שהסגנונות הצפוניים והדרומיים יופיעו על כן אחד, ביחידה אחת, עם שיקארה בסגנון נגארה, בסגנון בומיג'ה, מנדאפה דראווידית ומקדש צ'טרי עם עמודים, לדוגמה: מקדש גונדשוואר בסינאר (אנ'). במקרה של כמה מתחמים, כמו מקדש קשווה ב-Somanathapura במדינת קרנאטקה המוקדשת לקרישנה, שנבנתה במאה ה-13 תחת בני הויסלה, סגנון הווסארה מהווה יחידה כל כך נפרדת שהיסטוריונים של האמנות כבר מדברים על סגנון ההויסלה. העיטור של המקדש בסגנון נגארה, אך דראווידי בהשפעתו ההמונית, מפורט ושופע במיוחד.
מאפייני הסגנון האדריכלי > טבלת השוואה בין הסגנונות

מבין הסגנונות השונים של אדריכלות המקדשים ההינדית, אדריכלות הנגארה של צפון הודו והאדריכלות הדרווידית של דרום הודו הן הנפוצות ביותר. יש גם סגנונות אחרים. לדוגמה: האקלים הגשום וחומרי הבנייה הזמינים בבנגל, קרלה, ג'אווה ובאלי באינדונזיה השפיעו על התפתחות הסגנונות והמבנים באזורים אלה. באתרים אחרים כמו אלורה ופטאדקל, למקדשים סמוכים עשויים להיות מאפיינים השואבים ממסורות שונות, כמו גם מאפיינים בסגנון משותף מקומי לאזור ולתקופה. בספרות העידן המודרני, סגנונות רבים נקראו על שם השושלות המלכותיות שבשטחיהן נבנו. אדריכלות וסארה מופיעה אמנם בטבלה, אך לא ניתן להגדיר את מאפייניה, כי הם שונים ממקדש למקדש.
| מאפיין   | אדריכלות נגארה | אדריכלות וסארה | אדריכלות דראווידית  | הערת שוליים   |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| צריח המקדש הראשי (מגדל)   | שיקארה מעל קודש הקודשים |  | וימאנה שעשויה להיות רב-קומתית, שהחלק העליון שלה נקרא שיקארה   |   |
| צריח מנדאפה (מגדל)   | יש |  | אין   |   |
| עקמומיות הצריח   | עקום ממורכז מעל קודש הקודשים, יכולה להיות גם פירמידה בעלת קצוות ישרים |  | פירמידה ישרת קצוות, לפעמים מפותלת וממורכזת מעל קודש הקודשים   |   |
| קודש הקודשים   | חד או רב קומתי |  | בדרך כלל חד קומתי (אך וימאנה עשויה להיות מרובת קומות)   |   |
| תוכנית בסיס   | תוכניות מנדאפה, קודש הקודשים ומגדל הם בעיקר מרובעים אבל יש גם אחרים |  | זהה   |   |
| גופוראם   | אין תכונה בולטת |  | אופייני למסגנון, אך לא חיוני; לאחר המאה ה-10 לעיתים קרובות נבנה גבוה יותר מהווימאנה. עשויים להיות כמה גופוראמים מכל עברי המתחם, המשמשים ציוני דרך לעולי רגל   |   |
| מאפיינים נוספים   | בריכות קדושות, מנדאפות רבות עם עמודים בשטחי המקדש (המשמשים לטקסי תהלוכה, טקסי מעבר, טקסי מקדש), קירות פראקארה הפכו נפוצים לאחר המאה ה-14, כניסות בודדות או מרובות למקדש |  | בריכות קדושות, פחות מנדאפות עמודים בשטחי המקדש, קירות פראקארה נדירים, כניסות בודדות או מרובות למקדש   |   |
| תתי סגנון עיקריים   | Latina, Phamsana, Sekhari, Valabhi |  | Tamil, Karnata, Andhra, Kerala   |   |
| אזור גאוגרפי   | בחלק הצפוני, המערבי והמרכזי של תת-היבשת ההודית |  | בחלקים דרומיים של תת-היבשת ההודית, דרום מזרח אסיה   |   |
| כרונולוגיה של אנדרטאות ששרדו בסיתות אבן   | תקופת אימפריית קושאן המאחרת וממלכת גופטה המוקדמת |  | תקופת ממלכת גופטה המאוחרת; הפיסגה במאות ה-6–10   |  |
ההשפעה על האדריכלות הג'יינית

לאדריכלות המקדשים ההינדית בהודו, הייתה השפעה ניכרת על האדריכלות הדתית של הג'ייניזם במהלך הגל הגדול של בניית המקדשים מאז ימי הביניים והותירה על כנה את האדריכלות של הבודהיזם, שהייתה לו תרבות בנייה משלה והסתלקה בהדרגה אל הרקע. בראג'סטאן, באתר העלייה לרגל העתיק לג'ייניזם, של הר אבו במאות ה-11–13, תוכנית הקומה של מתחם המקדשים שנבנה אז, עוקבת אחר מסורות הינדיות, אך בניגוד למקדשים הינדיים, הפנים שלו מכיל שפע אלמנטים דקורטיביים. שם ניתן למצוא גם את אולם הריקודים הנאטה מנדיר (אנ'), אחר כך שני פרוזדורים עם עמודים, ולבסוף את קודש הקודשים הקטן. חומרי הבנייה שלו שונים מאלה של מקדשים הינדיים והם נבנו אך ורק משיש לבן, שהובא למקום ממרחק של כאלף קילומטרים. שלושה מקדשים הושלמו על ראש הגבעה, אשר קודשו בהתאמה למקדש וימלה אסאהי (אנ') (Tejpal Temple Mount Abu) ומקדש אדינאתה (אנ'). התיאורים של טירטנקארה (אנ') - בג'ייניזם הוא מושיע ומורה רוחני של הדהרמה (הדרך הישר). כלומר אלה פסלים של "מכששיות" שהוצבו בהם ומעידים על כך שמדובר במקדש ג'ייני. עושר הצורה השופע של הקישוט המלוטש העדין ביותר, הכמעט שקוף, אינו משבש את המבנה האחיד, חוש הפרופורציה של האדריכלים והסתתים הגביל במקדש את הקישוט של בעלי המקצוע השונים לפי הבנתם.
אדריכלות הינדית של ימי הביניים מחוץ להודו

הינדואיזם הוא באופן מסורתי דת שאינה מגיירת, כלומר אינה מיסיונרית, אם כי מגמות הבקטיות (אנ') כשמשמעות הבאקטי היא התמסרות, התמסרות מתרפסת לאלוהות, אהבה ללא תנאי. המגמות המודרניות שהתפתחו ממנה, כמו ארגוני התנועה הבין-לאומית למען תודעת קרישנה, כבר יכולות להיחשב כמגיירות במפורש. לכן אין זה מפתיע שבימי הביניים הברהמניזם הוודי, או ההינדואיזם, כבש כמעט רק את תת-היבשת ההודית ואת האזורים הסובבים אותה, שם שליטים בעלי קשרי מסחר נרחבים הרחיבו את השפעתם. גלי בניית מקדשים במאה ה-8–12 התפשטו מעבר לסרי לנקה לדרום מזרח אסיה, אינדונזיה, ג'אווה, שם נבנה במאה ה-9 מקדש פראמבאנאן המוקדש לטרימורטי, ואל באלי וצפון סומטרה, שם ההינדים שהתיישבו הפיצו לא רק את האוריינות, אלא גם שילבו מאפיינים מקומיים בתרבותם ויצרו יצירות עצמאיות.
קשרי המסחר של שושלת צ'ולה בדרום הודו היו בעלי חשיבות יוצאת דופן, ובכך ייצאו את המרכיבים הבסיסיים של התרבות ההינדית והאדריכלות הוודית לאזורים רחוקים למדי מהודו. כך, למשל, לקמבודיה, לאימפריה החמרית המוקדמת, שם יצרו ההינדים מרכז דתי ייחודי באזור אנגקור ואט. מתחם הבניינים, שהחליף בעלים ודתות מספר פעמים, הוא כיום חלק מהמורשת העולמית. ממלכת החמר, שהתפתחה לאימפריה עשירה הודות לפעילותה החקלאית המתקדמת, ביצעה בנייה בקנה מידה גדול במישורי נהרות המקונג והטונלה סאפ (אנ'). רוב המקדשים שנבנו שם נבנו על בסיס תקנות הינדיות וטקסטים עתיקים, ותוספותיהם שיקפו את טעמם של הסתתים והאדריכלים של אנשי החמר. השיקארות האופייניות שהתרוממו מעל קודש הקודשים השונים, שוברות את השמים ומעוררות הרים (הר מרו), נשתמרו גם במבנים מאוחרים יותר, אם כי חלקיהם הפנימיים שונו בתקופה הבודהיסטית ועיטוריהם הוסרו במקומות רבים.