stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיוורון צבעים
שיעור הלוקים

עיוורון צבעים הוא לקות נפוצה מאוד. שיעור האנשים המתקשים להבדיל בין שני צבעי יסוד כלשהם משתנה מאוכלוסייה לאוכלוסייה אך הוא כמעט תמיד בין ארבעה לבין עשרה אחוז. בין האמריקנים, כ-10% מהגברים סובלים מצורה כלשהי של ליקוי בתפיסת צבעים, כאשר אצל הנשים ליקוי זה אינו נפוץ. בקהילות קטנות ומבודדות מסוימות יש אחוז גבוה של עיוורי צבעים בשל סחף גנטי. אוכלוסיות אלה עשויות לכלול עיוורי צבעים רבים מסוגים הנדירים בשאר העולם. דוגמאות לכך כוללות קהילות בכפרים בפינלנד ובכמה איים סקוטיים.
הדלטוניזם הוא תורשתי לחלוטין ושכיחותו שונה בין גברים לבין נשים. כל סוג של דלטוניזם מקודד בגן רצסיבי בודד הנישא בתאחיזה לכרומוזום X. מכיוון שלנשים יש שני כרומוזומי X, ודי בכרומוזום תקין אחד לראייה תקינה, הסיכוי שגבר ילקה בדלטוניזם גבוה בהרבה מהסיכוי שאישה תלקה בו. למעשה הסיכוי ששני הכרומוזומים יכילו את הגן הוא ריבוע הסיכוי לכרומוזום בודד עם הגן. לשם המחשה, אם עשירית מהכרומוזומים מכילים את הגן, רק במאית מהמקרים שני הכרומוזומים של האישה יכילו את הגן.
הדלטוניזם נפוץ בכמעט כל האוכלוסיות האנושיות משום שלאחדים מהגנים האחראיים על ראיית הצבעים קל לעבור מוטציה. הגנים האחראים על ראיית הצבעים שעשויים לגרום לעיוורון צבעים כשהם פגומים הם גנים מסוג L ו-M (שמותיהם Brian C. Verrelli, Cecil M. Lewis, Anne C. Stone, George H. Perry, Different selective pressures shape the molecular evolution of color vision in chimpanzee and human populations, Molecular Biology and Evolution 25, 2008-12, עמ' 2735–2743 doi: 10.1093/molbev/msn220 OPN1LW ו-OPN1MW, בהתאמה). הגנים מסודרים ראש אל זנב החל ב-L והמשך במספר גנים מסוג M. מכיוון שרצפי ה-DNA של הגנים הם הומולגים, והם קרובים יחסית אחד אל השני (על כרומוזום X), יש להם נטייה לעבור רקומבינציה גנטית ובעקבותיה מחיקה (deletion) או היברידיום של גנים או אזורים בפרומוטר. כל המוטציות הנגרמות בגנים אילו הם רצסיביים בתאחיזה ל-X כך שהם נפוצים הרבה יותר בגברים מאשר בנשים.
בנוסף מוטציה נדירה בכרומוזום 7 גורמת עיוורון צבעים מסוג Tritanopia מוטציה זאת בגן OPN1SW עוברת בתורשה מנדלית רגילה.
סוגי עיוורון צבעים > גורמים

ישנן כמה קבוצות גורמים לעיוורון צבעים - עיוורון צבעים הנובע מפגם ברשתית, עיוורון צבעים הנובע מפגם פיזיולוגי במוח, עיוורון צבעים סביבתי (גדילה בסביבה בה חסר לחלוטין צבע מסוים) וייתכן שקיים גם עיוורון צבעים תרבותי (גדילה בחברה שאינה מכירה בצבע מסוים, ראו למטה).
עיוורון צבעים מוחי יכול להירכש על ידי פגיעה פיזית, דלקת קרום המוח, גידול סרטני במוח וכיוצא בזה. בספרו של אוליבר סאקס, "האיש שחשב שאשתו היא כובע" מתואר צייר שבעקבות פגיעה במוח איבד את ראיית הצבעים שלו.
סוגי עיוורון צבעים > המקורות הרשתיים לעיוורון צבעים

ברשתית עין האדם ישנם שני סוגים של תאים הרגישים לאור: קנים (Rod Cells) - תאים הפעילים כאשר יש מעט אור ואינם קשורים לראיית צבעים, ומדוכים (Cone Cells) - תאים הפעילים באור יום רגיל. ישנם שלושה סוגי מדוכים, ולכל סוג יש רגישות שונה לאורכי גל (צבעים) שונים: מדוכים ששיא רגישותם לאור כחול, מדוכים ששיא רגישותם לאור ירוק ומדוכים ששיא רגישותם לאור אדום. המידע מהמדוכים מעובד לפני הגעתו למוח בתאי עצב גנגליונים המצויים גם הם ברשתית. תאים אלה מקודדים את מידע הצבע על שני צירי מידע: כחול-כתום ואדום-ירוק. עיבוד זה הופך צבעים אלה לצבעים מנוגדים בתפיסתנו ואינו מאפשר לעצם להיתפס בעינינו כאדום ירקרק או ככחול צהבהב.
כל אחד מסוגי המדוכים מכיל סוג אחר של פיגמנט. הפגמנטים האלו הם סוגים של חלבון בשם אופסין. המדוכים פעילים כאשר הפיגמנט קולט אור. קליטת הספקטרום שונה בין הפיגמנטים השונים; אחד רגיש מאוד לאורכי גל קצרים, אחד לאורכי גל בינוניים, ואחד לאורכי גל ארוכים (שיא רגישותיהם היא לאזורים כחולים, ירוקים וצהובים של הספקטרום, בהתאמה). ספיגת הספקטרום של שלושת סוגי המדוכים מכסה הרבה מהספקטרום הנראה, לכן אין זה נכון לייחס אותם כקולטי "כחול", "ירוק" ו"אדום" - בייחוד מפני ששיא רגישותו של קולט "אדום" היא כתום. הרגישות לראיית אור רגיל למעשה תלויה בחפיפה בין קליטת ספקטרום של שלושת סוגי המדוכים: צבעים שונים מזוהים כאשר סוגים שונים של מדוכים מגורים למידות שונות. לדוגמה, אור אדום מגרה את המדוכים הרגישים לאורכי גל ארוכים הרבה יותר מאשר המדוכים האחרים, אך השינוי ההדרגתי בגוון שאנו רואים כאורכי גל קטן הוא תוצאה של שני סוגי המדוכים האחרים שמגורים בצורה הולכת וגוברת.
עיוורון צבעים הנובע מפגם ברשתית הוא תוצאה של אי פעילות, או פעילות לקויה, של אחד או שניים מסוגי המדוכים או תוצאה של שיבוש בעיבוד המידע על אודות הצבעים המנוגדים, בתאים הדו-קוטביים, שבגנגליונים של הרשתית. פגמים כאלה בראייה עשויים להיות הפגמים היחידים בראייתו של אדם או חלק מפגם כולל ומקיף בראייתו של האדם שנובע מפתולוגיה נרחבת ברשתית כגון ניוון הרשתית. סוג עיוורון הצבעים הנפוץ ביותר אצל האדם הוא עיוורון צבעים רישתי, הנקרא דלטוניזם ונובע מפגם בתאים הדו-קוטביים. הדלטוניזם הנפוץ ביותר המקשה על ההבדלה בין אדום לירוק ואילו סוג הדלטוניזם השני בתפוצתו מקשה על ההבדלה בין כחול לכתום.
הצורות השכיחות ביותר של עיוורון צבעים של אדם הן תוצאה של בעיות עם סוגי המדוכים הרגישים לאורכי גל בינוניים או לאורכי גל ארוכים וכרוכות בקשיי הבחנה בין אדום, צהוב וירוק אחד מהאחר ובעיות עם הגנגליונים. הדלטוניזם הוא בעיה בגנגליונים. בעיות אלו מצוינות בצוותא כ"עיוורון צבעים לאדום-ירוק", אך ביטוי זה נוטה לפישוט יתר ומטעה במקצת. צורות אחרות של עיוורון צבעים נדירות בהרבה, וכוללות בעיות בהבחנה בין כחול לכתום. הצורות הנדירות מכל הן עיוורון צבעים מוחלט (Achromatopsia), או חד-צבעי (מונוכרומטי; Monochromacy), כאשר הלוקים בעיוורון צבעים זה אינם מסוגלים להבחין בין צבעים שונים, וראייתם היא בגווני אפור בלבד.
ניתן לסווג עיוורון צבעים לפי שני קריטריונים - על-פי סיבה, כלומר הסיבה הרפואית לעיוורון,
ועל-פי הנראות הקלינית, כלומר האופן בו הלוקה בעיוורון צבעים חווה אותו.
סוגי עיוורון צבעים > המקורות הרשתיים לעיוורון צבעים > על-פי סיבה

עיוורון צבעים נרכש.
עיוורון צבעים תורשתי/מולד - קיימים מספר סוגים של עיוורון צבעים תורשתי או מולד:
דלטוניזם, שהוא פגם בגנגיליונים שברשתית, ראו מעלה.
מונוכרומטי או חד צבעי (monochromacy), שהוא עיוורון צבעים מוחלט,
מאופיין בחוסר יכולת מוחלטת להבחין בין צבעים, בעקבות פגם במדוכים או היעדרם.
אצל אנשים הלוקים בו, לפחות שניים מהפיגמנטים חסרים במדוכים, וראיית הצבע מוגבלת למימד אחד בלבד.
דיכרומטי או דו-צבעי (dichromacy), הוא פגם חמור במידה בינונית בראיית הצבעים, בו אחד משלושת המנגנונים הבסיסיים של ראיית הצבעים חסר או לא מתפקד. פגם זה הוא תורשתי ומקושר לזוויג (מין) - הוא מופיע בעיקר אצל זכרים. פגם זה מתקיים כאשר אחד מהפיגמנטים במדוכים חסר וראיית הצבעים מוגבלת לשני ממדים. ישנם שלושה סוגים של עיוורון צבעים דו צבעי, בהתאם לפיגמנט החסר:
עיוורון לאדום (protanopia) - נובע מחוסר מוחלט בקולטני הצבע האדום ברשתית. הלוקים בפגם זה רואים אדום כשחור. כאחוז אחד מכלל הזכרים לוקה בעיוורון לאדום.
עיוורון לירוק (deutranopia) - נובע מחוסר בקולטני הצבע הירוק ברשתית, וגורם לפגיעה מסוימת באבחנה בין גוני אדום וירוק. גם בו לוקה כאחוז אחד מהגברים.
עיוורון לכחול (triranopia) - פגם נדיר ביותר מחוסר מוחלט בקולטני הצבע הכחול.
עיוורון צבעים טריכרומטי אנומלי או תלת-צבעי אנומלי (anomalous trichromacy) הוא פגם שכיח בראיית הצבעים, המתקיים כאשר יש עיוות ברגישות הספקטרלית של אחד משלושת הפיגמנטים של המדוכים. התוצאה היא פגיעה בראיית הצבעים ולא אובדן קליטה של צבע. מבחינים בין שלושה סוגים של אנומליה זו, על-פי הפיגמנט הפגום:
פרוטנומליה (protanomaly) - עיוורון צבעים קל הנובע מרגישות ספקטרלית של קולטני הצבע האדום ברשתית הדומה לרגישות של הקולטנים הירוקים. פרוטנומליה מתבטאת בהבחנה לקויה בין אדום וירוק. היא מופיע אצל אחוז מהזכרים בקירוב.
דוטרנומליה (deutranomaly) - נובעת מפגם דומה בקולטני הצבע הירוק ברשתית, וגורמת לפגיעה קלה באבחנה בין אדום וירוק. דוטרנומליה היא השכיחה מבין הסוגים של עיוורון הצבעים, למעט הדלתוניזם האדום-ירוק, והיא מופיעה אצל חמישה אחוזים מהזכרים, בקירוב.
טריטנומליה (tritanomaly) - נובעת מפגם דומה בקולטני הצבע הכחול ברשתית והיא נדירה ביותר. טריטנומליה פוגמת באבחנה בין כחול לכתום.
סוגי עיוורון צבעים > המקורות הרשתיים לעיוורון צבעים > על-פי נראות קלינית

על-פי הנראות הקלינית, ניתן לסווג עיוורון צבעים כמוחלט או חלקי.

כאמור, ישנם שני סוגים עיקריים של עיוורון צבעים חלקי: קושי בהבחנה בין אדום לבין ירוק, וקושי בהבחנה בין כחול לבין כתום.


סיווג על-פי נראות קלינית:
עיוורון צבעים מוחלט
עיוורון צבעים חלקי
אדום-ירוק
דו-צבעי (עיוורון לאדום ועיוורון לירוק)
תלת-צבעי אנומלי (פרוטנומליה ודוטרנומליה)
כחול-כתום
דו-צבעי (עיוורון לכחול)
תלת-צבעי אנומלי (טריטנומליה)
סוגי עיוורון צבעים > אכרומטופיה

Achromatopsia - עיוורון צבעים מלא הנובע מחוסר במדוכים. אנשים הלוקים באכרומטופיה רואים בספקטרום מונוכרומטי של שחור-לבן. פגם זה מתרחש מהימצאות שני עותקים של גן רצסיבי. השכיחות באוכלוסייה הכוללת היא 1 ל-30000, אך באי פינגלאפ שבמיקרונזיה השכיחות היא 10%. הלוקים בפגם זה (ייתכן וגם) יסבלו מ-: עין עצלה (כתוצאה מכך ירידה בחדות הראייה, ניסטגמוס, Hemeralopia(אנ') וכתוצאה מכך גם יסגלו פוטופוביה, ומבעיות בתפקוד הקשתית.
אבחון

אחת הדרכים הנפוצות לאבחון עיוורון צבעים היא מבחן מיוחד הבודק את ראיית הצבעים הקרוי מבחן אישיהארה (Ishihara). מבחן זה מכיל תרגילים שונים בהם מוצגים סימנים שונים (לרוב מספרים) המורכבים מנקודות בצבעים שונים ועל הנבחן להגיד מהו המספר המופיע בתמונה, אדם שלא סובל מעיוורון צבעים יוכל להבחין בקלות מהו הסימן המוצג ואדם הלוקה בעיוורון צבעים יתקשה להבחין.
תרבות "עיוורת צבעים" ורעיון "עיוורון הצבעים התרבותי"

באוצר המילים שבקבוצת מיעוט גדולה של שפות דיבור, מכל רחבי העולם, לא קיים הבדל בין שמות צבעים שונים, שמרבית שפות הדיבור כן מבדילות ביניהן. למשל, בשפות רבות יש מונח אחד שמתאר הן "ירוק" והן "כחול", או מונח אחד המתאר הן "כחול" והן "כהה". תופעה זו נחקרת מאז סוף המאה התשע עשרה, אם כי רק בעשורים הראשונים של המאה העשרים ואחת מסתמנת בין החוקרים הסכמה לגבי סיבתה. במהלך השנים היו בנושא ארבע תאוריות:
תאוריה שאינה מקובלת היום כלל וכלל: שמות הצבעים בשפות שונות הם שמות שונים, משום שאנשים ממוצא שונה נולדים עם ראיית צבעים שונה, כשם שהם נולדים עם צבע עור שונה.
תאוריה שהיום רואים בה הסבר לגורם משני ביותר אם בכלל: אנשים שגדלים בסביבה בה השפה אינה מבדילה בין שני צבעים, מאבדים, עם השנים, את היכולת להבדיל בין צבעים אלו. זאת כשם שאנשים הגדלים בתרבות בה לא נהוג להבדיל בין צלילים מסוימים (למשל B ו-P בערבית) חדלים להבדיל ביניהם. לתאוריה הזו ניתן לקרוא "עיוורון צבעים תרבותי" או "עיוורון צבעים הנגרם על ידי התרבות". כאשר יש כזו תופעה (לפי התאוריה) היא מעכבת את יצירת השתרשות המילים החסרות בשפה ומזינה את עצמה. כאמור, כיום המומחים טוענים שהשפה משפיעה על תפיסת הצבע באופן שולי ביותר אם בכלל. תאוריה זו הייתה מקובלת יחסית, עד שבשנת 2002 חוקרים ערערו על הסבר זה בעזרת טיעונים מתחומי מדעי כדור הארץ, האופטיקה והאבולוציה של השפות.
תאוריה הנמצאת כיום בוויכוח ולא ברור אם היא מספקת הסבר לגורם מרכזי, משני או שולי: באזורים בהם יש קרינה על סגולה רבה, המבוגרים חדלים להבדיל בין כחול לבין ירוק והדבר משפיע על שפות המקום. כאמור, תאוריה זו נמצאת בוויכוח, אף על פי שהיא אינה סותרת לא את תאוריה מספר שתיים ולא את מספר ארבע.
תאוריה די מקובלת היום, אך לא ברור אם היא דנה בגורם משמעותי אחד מתוך אחדים או בגורם המשמעותי היחיד: במהלך האבולוציה של כל שפה מתגבש עושר באוצר המילים. לכן שפות מפותחות יותר מכילות יותר שמות לצבעים. כאמור, זה גורם מרכזי בהסבר התופעה, אך לא ברור אם הוא הגורם המרכזי היחיד.
נגישות

כדי שאדם בעל עיוורון צבעים יוכל להשתמש במכשירים שונים ולהבין דיאגרמות ושלטים שונים (דהיינו, שיהיו נגישים לו), יש לדאוג, שהשימוש או ההבנה לא יהיו תלויים לחלוטין ביכולת להבדיל בין צבעים. כאשר הדבר אינו אפשרי, יש לוודא, שלפחות תתאפשר אי תלות בזיהוי צבעים עבור אנשים עם הסוג הנפוץ ביותר של עיוורון הצבעים החלקי. נגישות לעיוורי צבעים אינה דורשת, בשום אופן, שימוש רק בגוונים של אפור.
הרמזורים אמנם משתמשים בצבעים, אך הם דווקא כן נגישים לעיוורי צבעים, משום שהפנסים בעלי האורות השונים ממוקמים תמיד במקומות קבועים.
המפה הדיאגרמית של קווי רכבת ישראל דורשת להבדיל בין ירוק לאדום ובין צהוב לכחול. קשה לדעת, בלא בדיקה נוספת, אם היא נגישה לעיוורי צבעים.
עיוורי צבעים מפורסמים > בעולם

ג'ון דלטון, מארק צוקרברג, ביל קלינטון, הנסיך וויליאם, פול ניומן, רוד סטיוארט, ניל יאנג, רוברט רדפורד, סטינג, קיאנו ריבס, מארק טוויין, כריסטופר נולאן, בינג קרוסבי, מיט לוף.
עיוורי צבעים מפורסמים > בישראל

יאיר לפיד, אמנון רובינשטיין, זאב (קריקטוריסט), גידי גוב.
ראו גם

עיוורון צבעים רשתי, תורשתי באדם
פיודור רוטשטיין

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1871 (יוליאני) קובנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 באוגוסט 1953 (בגיל 82) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  מנדל תנחום רוטשטיין
 ענף מדעי:  פוליטיקה, דיפלומטיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות דונסקויה החדש 
 מוסדות:  הפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה 
 תלמידי דוקטורט:  Vladimir Mikhaĭlovich Khvostov 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  עיטור הדגל האדום של העמל 
 
פיודור רוטשטיין (ברוסית: Фёдор Ротштейн ‏ 26 בפברואר 1871, קובנו - 30 באוגוסט 1954, מוסקבה) היה מהפכן ודיפלומט סובייטי ממוצא יהודי.
מנדל תנחום רוטשטיין נולד בשנת 1871 בקובנו (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בליטא) למשפחה יהודית. בהיותו תלמיד גימנזיה בפולטבה הוא התקרב לפעילות של נרודניה ווליה. תקופת מסוימת הוא למד באוניברסיטת קייב. בשנת 1891 רוטשטיין עזב את רוסיה ועבר לבריטניה.
החל משנת 1901 רוטשטיין היה חבר במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ותמך בבולשביקים. הוא כתב מאמרים עבור עיתונות שמאל בבריטניה. לאחר הקמת "המפלגה הסוציאליסטית של בריטניה" רוטשטיין היה ראש הלפג השמאלי.
רוטשטיין עזר להתבססות בבריטניה של מהפכנים רוסים כמו מקסים ליטבינוב, איוואן מאיסקי ויאקוב פטרס. בתקופת מלחמת העולם הראשונה רוטשטיין עבד במסודות ממשלתיים בריטים.
לפי ריצ'רד פייפס רוטשטיין היה בין הצינורות העברת כסף עיקריים שעל בסיסם הוקמה המפלגה הקומוניסטית של בריטניה.
בשנת 1920 רוטשטיין הגיע לרוסיה הסובייטית. הוא נקלט לעבודה במשרד החוץ. רוטשטיין היה בין מנסחי הסכם שנחתם עם פרס והיה השגריר הראשון של ברית המועצות במדינה זו.
בשנת 1923 רוטשטיין חזר לברית המועצות והיה בין העובדים בכירים של משרד החוץ. בשנת 1924 הוא מונה למנהל של "מכון לחקר פוליטיקה וכלכלה עולמית".
רוטשטיין עבד בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת מוסקבה. הוא היה פרופסור משנת 1928 וראש קתדרה. בשנת 1935 הוענק לרוטשיין תואר דוקטור למדעים.
רוטשיין היה חבר מערכת של המהדורה הראשונה של האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה.
בשנת 1939 הוא התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות. על פעילותו לרוטשטיין הוענקו מספר עיטורים.
רוטשטיין נפטר במוסקבה שנת 1953 ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש.
לרוטשיין היו 3 ילדים:
אנדרו רוטשטיין התגורר בברית המועצות ובבריטניה, היה חבר מפלגה קומוניסטית וכתב של עיתונות סובייטית.
אאוגן רוטשטיין היה כימאי בריטי.
נטליה רוטשטיין הייתה פילולוג שפעלה בברית המועצות. היא פרסמה מילונים רוסים-אנגלים.
לזכרו הסניף של אוראל של האקדמיה למדעים הרוסית מעניק פרס החל משנת 2010.
פיודור קוסטיאייב

| --- | --- |

פיודור קוסטיאייב
 לידה:  21 באפריל 1872 ילגבה, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית (1858–1883)
 פטירה:  27 בספטמבר 1925 (בגיל 53) מוסקבה, ברית המועצות ברית המועצות
 השכלה:  Orenburgskiĭ Nepli͡uevskiĭ kadetskiĭ korpus 
 השתייכות:   צבא האימפריה הרוסית הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1896–1925 (כ־29 שנים)
 דרגה:  מייג'ור גנרל 
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-132 ראש מטה השדה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת רוסיה-יפן מלחמת העולם הראשונה מלחמת האזרחים הרוסית
 עיטורים
 מסדר סנטה אנה, דרגה 4  אות המסדר אנה הקדושה, דרגה 3  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3 
 
פיודור וסילייביץ' קוסטיאייב (ברוסית: Никола́й Ио́сифович Ра́ттэль;‏ 21 באפריל 1872 – 27 בספטמבר 1925) היה גנרל רוסי אשר מילא תפקידים בכירים בצבא האדום בימיו הראשונים.
ביוגרפיה

קוסטיאייב נולד בילגבה ב-21 באפריל 1872, למשפחת אצולה. ב-1896 הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ולמד בבית הספר להנדסה אקדמיית המטה הכללי "ניקולייב". הוא סיים את לימודיו ב-1899 והועלה לדרגת לוטננט משנה. ב-1901 הוא הועלה לדרגת לוטננט. בין השנים 1904–1905 לחם במלחמת רוסיה-יפן. עם סיום המלחמה הועלה לדרגת קפטן ומונה למפקד פלוגה. ב-1907 הוא הועלה לדרגת מאיור והוצב במטה המחוז הצבאי אירקוטסק. ב-1911 הוא הועבר למחוז הצבאי וילנה. באותה שנה הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק והוצב במטה הכללי. ב-6 בדצמבר 1914 הוא הועלה לדרגת פולקובניק.
ב-31 בדצמבר 1914 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-30. ב-1 בפברואר 1916 הוא מונה למפקד רגימנט הרובאים הסיבירי ה-32. בינואר 1917 הועבר לשמש כראש מטה דיוויזיית הרובאים הסיבירית ה-17. ב-7 באוגוסט של אותה שנה הוא הועבר לתפקיד ראש מטה הקורפוס הסיבירי ה-1. במהלך אותה שנה, הוא שימש כממלא מקום מפקד הדיוויזיה ה-132.
ב-1918 הוא התגייס לצבא האדום, ובתחילה שימש כמושל הצבאי של אזור פסקוב. במאי אותה שנה הוא הועבר לשמש כמפקד דיוויזיית פטרוגראד. בספטמבר הועבר לשמש כראש מטה החזית הצפונית. באוקטובר הוא מונה לראש מטה השדה - אחד משני המטות הכללים של הצבא האדום. בספטמבר 1919 הוא החל ללמד באקדמיית המטה הכללי.
בין השנים 1921-1923 היה חבר בוועדה שקבעה את הגבולות בין ברית המועצות לפולין. בין 1924–1925 הוא היה חבר בוועדה שקבעה את הגבולות בין ברית המועצות לפינלנד. הוא נפטר במוסקבה ב-27 בספטמבר 1925.
פול רנו

פול רנו (בצרפתית: Paul Reynaud;‏ 15 באוקטובר 1878 – 21 בספטמבר 1966; בעברית נקרא גם פול ריינו) היה מדינאי צרפתי, שימש כראש הממשלה האחרון של הרפובליקה הצרפתית השלישית, לפני הכיבוש הגרמני ועלייתו של המרשל פטן לשלטון בממשלת וישי.
קריירה מוקדמת

רנו נולד בשנת 1878 בעיירה ברסלונט שבחבל האלפים של פרובנס עילית. אביו הצליח בעסקי הטקסטיל, ולרנו התאפשר ללמוד משפטים בסורבון. בשנת 1919 נבחר לבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי ושימש כנציג מחוז הולדתו עד שנת 1924. לאחר הפסקה קצרה נבחר שוב לפרלמנט בשנת 1924 מטעם אחד ממחוזות פריז. בתחילה נתפס כשמרן, אך במהלך השנים החל להיות מזוהה עם מפלגת הברית הרפובליקנית בעלת הנטיות הימניות-מרכזיות. בשנות העשרים השמיע דעות מתונות בשאלות הנוגעות לפיצויי המלחמה מגרמניה, אך בשנות השלושים החל להיות תקיף יותר בשאלה הגרמנית, ותמך בברית הדוקה עם בריטניה כנגד הגרמנים, וכן בהידוק היחסים עם ברית המועצות כמשקל נגד להשפעתה של גרמניה.
בשנות השלושים של המאה ה-20 החל לשמש כשר במשרות שונות, לרבות שר המושבות בממשלתו של פייר לאוואל בשנים 1931–1932. בשל עמדותיו במדיניות החוץ לא היה פופולרי במפלגתו, ולא שימש בתפקיד ממשלתי עד לשנת 1938 בה נמסר לידיו תיק המשפטים.
מזה זמן רב היה רנו בצרפת, כוינסטון צ'רצ'יל באנגליה, ער לסכנה שאותה ייצג משטרו של אדולף היטלר בגרמניה. רנו היה בין היחידים שתמכו בגנרל דה גול, שקרא להקים צבא המבוסס על דיוויזיות שריון ניידות, במקום התפיסה הנייחת שאותה ייצג קו מאז'ינו. קולם של השניים לא נשמע, והתפיסה האסטרטגית הצרפתית הוסיפה להיות תפיסה מיושנת ומאובנת, המתאימה למלחמת חפירות נוסח מלחמת העולם הראשונה.
שירותו בממשלת דאלאדיה

רנו שב לממשלה בשנת 1938 כשר המשפטים בממשלתו של אדואר דאלאדיה. משבר חבל הסודטים שהחל מעט לאחר מכן, גילה את הפער בין השקפת עולמו של רנו לזו של יתר חברי מפלגתו. הוא התנגד בתקיפות לנטישת צ'כוסלובקיה על ידי צרפת, ובשל עמדתה הפייסנית של המפלגה עזב אותה והיה למועמד עצמאי. הוא נהנה מאמונו של דאלאדיה.
רנו, שהיה ימני בהשקפת עולמו, חשק בתפקיד שר האוצר, ובנובמבר 1938 מונה לתפקיד. בתפקידו זה הפך רבות מן הרפורמות הכלכליות שיצרה ממשלת החזית העממית של לאון בלום, על מנת להביא את המשק הצרפתי לרמת יעילות שתאפשר לו להתמודד עם המשק הגרמני המתחמש והולך לקראת מלחמה. כן תמך בפיחותו של הפרנק כמוצא לבעיותיה הכלכליות של צרפת. מדיניותו הקפיטליסטית של רנו הייתה פופולרית בקרב קהילת העסקים הצרפתית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה היה הימין הצרפתי בעל רגשות מעורבים באשר למלחמה. רבים חשו כי האיום האמיתי הוא מצד ברית המועצות. פלישת ברית המועצות לפינלנד החלה את מלחמת החורף, וזו הביאה למשבר בממשלת צרפת עקב סירובו של ראש הממשלה דאלאדיה לשלוח חיילים לסייע לפינלנד, כל עוד עומדת צרפת במלחמה עם גרמניה הנאצית. ב-19 במרץ 1940 נפלה ממשלתו של דאלאדיה. יומיים לאחר מכן מונה רנו לראש ממשלת צרפת.
ראש ממשלת צרפת

ממשלתו של רנו הייתה מורכבת מגורמים רבים. ביניהם קולות לוחמניים כז'ורז' מנדל, אך גם תבוסתנים רבים. בחירתו של רנו לראש הממשלה אושרה על ידי הפרלמנט הצרפתי על חודו של קול. מפלגתו שלו נמנעה בהצבעה, ולמעלה ממחצית הקולות בעדו באו מאנשי המפלגה הסוציאליסטית של צרפת. מצב זה של ראש ממשלה מן הימין הנתמך על ידי אנשי שמאל פגע ביציבותה של הממשלה.
בהתמנותו לראשות הממשלה בתקופת מלחמה, ראה עצמו רנו כתואמו של צ'רצ'יל וכממשיכו של ז'ורז' קלמנסו. ב-28 במרץ טס ללונדון, שם חתם על הסכם עם הממשלה הבריטית (אז עדיין בראשותו של נוויל צ'מברלין), לפיו לא יחתום אף אחד מן הצדדים על הסכם שלום נפרד עם גרמניה.
רנו שאף להכריע את המלחמה, וסבר כי המדיניות של הכרעת המלחמה בטווח הארוך באמצעות מלחמת התשה היא שגויה. הוא חשב כי ניתן להרחיב את המלחמה לשטחי הבלקן או צפון אירופה. מכיוון שכך היה לו תפקיד חשוב בייזום המערכה של בעלות הברית בנורווגיה.
לאחר התפטרותו

רנו נועד להיות בין הנאשמים במשפט ריום שנפתח בפברואר 1942, ונועד להטיל את האחריות לתבוסת צרפת על ממשלותיהם של בלום, דאלאדיה ורנו, אך בסמוך לפתיחת המשפט החליט פטן למחוק את שמו מרשימת הנאשמים. באוקטובר 1942 הוסגר לגרמנים. הוא שהה בבתי כלא גרמניים עד תום המלחמה, ושוחרר רק ב-7 במאי 1945.
לאחר המלחמה חזר אל הפוליטיקה. בשנת 1946 נבחר שוב כחבר הפרלמנט. הוא החזיק במספר משרות ממשלתיות בתקופה שלאחר המלחמה, ונותר דמות מפתח בחיים הציבוריים הצרפתיים. בשנים 1952 ו-1953 ניסה להרכיב ממשלה, ולהיות לראש הממשלה, אך כשל. רנו היה בין התומכים העיקריים ברעיונות של איחוד אירופה. רנו היה בין מנסחי חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית. בשנת 1962 התנגד לדה גול כאשר זה ניסה לשנות את שיטת הממשל לבחירות ישירות. בעקבות זאת, בבחירות בנובמבר 1962, הציבו הגוליסטים מועמד נגדו במחוז הבחירה שלו, והודות לפופולריות הרבה של דה גול, הלה גבר על רנו. בעקבות ההפסד פרש רנו מן הפוליטיקה.
מבחינה אישית שיקם רנו את חייו לאחר המלחמה, ונישא שוב בשנת 1949. על אף גילו המתקדם (בן 71 כשנישא) הביא לעולם עוד שלושה ילדים בטרם נפטר בשיבה טובה בשנת 1966.
לקריאה נוספת

אליסטר הורן, כך נפלה צרפת, מערכות, 1971, מסת"ב 9650503137
הערות שוליים

↑  העם הולך אחרי דה גול, חרות, 27 בנובמבר 1962
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007281120905171  PLWABN: 9810699444105606  BIBSYS: 90545036  BNC: 000479233  BNE: XX1415518  BnF: cb11921739g (data)  CANTIC: a1028770x  CiNii: DA06742286  GND: 118788558  ICCU: DDSV079098  ISNI: 0000 0001 2122 2268  LCCN: no93006286  Léonore: 319327  NARA: 77819939  NDL: 00525507  NKC: skuk0004780  NLA: 52060985  NTA: 074689878  RERO: 02-A000137287  SNAC: w6t15hq4  SUDOC: 027097242  Trove: 1523558  VcBA: 495/315839  VIAF: 17228684   WorldCat (עם VIAF): 17228684 
פול רנו נואם, 1948
פיליפ גולייה

פיליפ גולייה ב-2005
פיליפ גולייה (צרפתית: Philippe Gaulier; נולד ב-4 במרץ 1943 בפריז) הוא שחקן, במאי, פנטומימאי וליצן, מייסד בית הספר École Philippe Gaulier ללימוד משחק.
בסוף שנות השישים למד משחק ופנטומימה אצל ז'אק לקוק (Jacques Lecoq) ועד שנת 1980 לימד בבית הספר למשחק שלו. בשנת 1980 הקים את בית הספר לליצנות בפריז. בשנת 1991 הוזמן לפתוח סניף של בית הספר בלונדון, ונשאר שם ללמד במשך 11 שנים. בשנת 2002 חזר ללמד בפריז.
פיוס השביעי

סמלו
פסל של פיוס השביעי מאת מאת ברטל תורוואלסן
האפיפיור פיוס השביעי (בלטינית: Pius VII;‏ 14 באוגוסט 1742 – 20 באוגוסט 1823) כיהן כאפיפיור מ-14 במרץ 1800 ועד מותו. נולד בשם ברנאבה ניקולו מריה לואיג'י קיאראמונטי (Barnaba Niccolò Maria Luigi Chiaramonti). רוב תקופת כהונתו עמדה בסימן יחסיו עם צרפת של נפוליאון בונפרטה.
תולדות חייו

נולד בצ'זנה למשפחת אצולה. התחנך במנזר בנדיקטיני, קיבל עליו את נדרי הנזירות בגיל 14 ובגיל 23 היה לכומר והתרכז בלימודי תאולוגיה. ב-1776, עם בחירת בן משפחתו לאפיפיור פיוס השישי החלה התקדמותו המהירה בהיררכיית התפקידים בכנסייה. ב-1785 היה לקרדינל.
רקע מדיני לתקופתו

ב-1796 פלשו הצרפתים בפיקודו של נפוליאון לאיטליה, ובחורף 1797 נאלץ האפיפיור פיוס השישי לחתום על שלום טולנטינו. בהסכם זה ויתר האפיפיור על השטחים בדרום צרפת, ועל פרארה, בולוניה ורומאניה שסופחו לרפובליקה הציסאלפינית שתחת חסותה של צרפת וכמו כן התחייב לתשלום פיצויי מלחמה. ב-1798 כבש הגנרל הצרפתי ברתיה (Berthier) בשליחות נפוליאון את רומא וצרף את השטחים שנותרו בשליטת מדינת האפיפיור לרפובליקה הרומית. האפיפיור פיוס השישי, שלא הסכים לוותר על ריבונותו על שטחים אלה, נלקח כאסיר לוואלנסיין בצרפת ומת שם ב-29 באוגוסט 1799.
בחירתו לאפיפיור

הרפובליקה הרומית התקיימה מספר מועט של חודשים. בקיץ 1799 הצליחו צבאות הקואליציה השנייה בראשות האוסטרים והרוסים להביס את הצבא הצרפתי באיטליה. עקב הקרבות על רומא לא ניתן היה לכנס קונקלווה בעיר. ב-30 בנובמבר 1799 התכנסה קונקלווה במנזר סט. ג'ורג'ו בוונציה, בחסות פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הייתה זו הקונקלווה האחרונה שהתקיימה מחוץ לרומא. רק 34 קרדינלים נכחו במועצה הבוחרת, המספר הקטן ביותר מאז 1513 (אז נכחו בקונקלווה 31 קרדינלים). בחירתם של שני קרדינלים שזכו לרוב נפסלה באמצעות זכות וטו של הקיסר המארח (Jus exclusivae). עם זאת, מועמדו של הקיסר, הקרדינל אלסנדרו מטיי, לא זכה ברוב הדרוש. לאחר 105 ימים של מבוי סתום נבחר לבסוף קיאראמונטי לאפיפיור פיוס השביעי, כמועמד של פשרה.
האפיפיור הוכתר ב-21 במרץ 1800 בטקס עגום, כאשר הוא נושא על ראשו כתר עשוי עיסת נייר, כיוון שכל תשמישי הקדושה נשארו ברומא. בהמשך יצא בספינה אוסטרית רעועה לפזארו ומשם לרומא. אולם, באותה עת כבש נפוליאון מחדש את איטליה. ביוני 1800 העביר נפולאון את השליטה במדינת האפיפיור בממדיה המוקטנים לפיוס השביעי.