stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שער תאים

שער תאים בגזר
שער תאים הוא שער עירוני, הבנוי משתי מזוזות וביניהן קירות, שיוצאים משתי המזוזות מנקודה מקבילה, ולא נפגשים, על מנת ליצור מעין תאים, ובהם מעברים. בין הקירות הוצבו דלתות, היו כאלו שעשויות מעץ בלבד, ואחרות מצופות ברזל. לשערי התאים לעיתים צורפו חומות הסוגרים, או שצורפו להם גם יחד מספר שערים, כדי ליצור מערכת הגנה מתוחכמת. בסוף השערים עמדו מגדלי שמירה.
שער התאים אופייני לכנען בתקופת הברזל. קיימים שלושה סוגים של שערי תאים: שערים דו-תאיים, ארבע-תאיים ושש-תאיים. לא נמצא קשר מובהק בין מספר התאים, עד לסוף המאה ה-11 לפנה"ס, בה החלו להופיע מספר שערים ארבע-תאיים, לפי דפוס. במאה העשירית נבנו שערים שש-תאיים בערים חשובות בממלכת ישראל המאוחדת, כנראה בידי שלמה המלך, כפי שגרס יגאל ידין.
ידין הסתמך על פסוק במלכים א' ("...לִבְנוֹת...וְאֶת-חָצֹר וְאֶת-מְגִדּוֹ, וְאֶת-גָּזֶר") המספר על בניין המלך שלמה בשלוש ערים מלכותיות, אשר בתליהן נתגלו שערים וחומות בעלי תכונות דומות רבות. שערים דומים נתגלו באזורים אחרים, שספק אם היו בשליטת שלמה, ולא אוזכרו בתנ"ך. כמו כן, החפירות האחרונות במגידו העלו כי ניתן לתארך את השער למאה התשיעית לפנה"ס, ובכך לדחוק את סברת ידין לגבי היותם שלֹמִיִם.
באופן הדרגתי הוחלפו השערים השש-תאיים בשערים ארבע-תאיים, לרוב אחר חורבן כלשהו. שערים אלו שרדו עד המאה השישית לפנה"ס. ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי הגורם לשינויים נוספים היה המצב הגאוגרפי של הערים, ולאו דווקא שינויים בטקטיקות המצור של צבא מצרים וצבא אשור.
שער תאים בחצור
חלק ניכר מחיי היום-יום של ערי כנען התרחש סביב לשערים אלו. השער לא היה שטוח, והבניינים שנוצרו בו היוו את המרכז האדמיניסטרטיבי של העיר, כפי שהתגלה פעמים רבות על ידי מציאת ארכיונים, צווים מלכותיים ומיני מסמכים חוקתיים באזור השער.
נהוג לשייך לשער גם את מקום בית המשפט של העיר. שימוש זה מופגן בתנ"ך, בין השאר, בספר עמוס : "שָׂנְאוּ בַשַּׁעַר, מוֹכִיחַ; וְדֹבֵר תָּמִים, יְתָעֵבוּ... צֹרְרֵי צַדִּיק לֹקְחֵי כֹפֶר, וְאֶבְיוֹנִים בַּשַּׁעַר הִטּוּ" המדבר על שחיתות השופטים, או בספר דברים בו מתואר השער כמקום שיכון הזקנים ששפטו בין האנשים "וְאִם-לֹא יַחְפֹּץ הָאִישׁ, לָקַחַת אֶת-יְבִמְתּוֹ; וְעָלְתָה יְבִמְתּוֹ הַשַּׁעְרָה אֶל-הַזְּקֵנִים". בסביבת השער לרוב הוקם השוק העירוני, ושכנה באר המים של העיר. דברי המלכים נישאו בשער, והנביאים לרוב פנו לקהלם בשער. כמו כן, בשער ישבו המחוסרי העבודה כ'לויים אשר בשערים'.
לקריאה נוספת

יגאל ידין, חצור, פרק 13: גזר-חפירות בתוך הספר, 200-205, הוצאת ספריית מעריב והאוניברסיטה העברית, 1975.
שמעון ראבידוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  11 באוקטובר 1896 גרייבו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  21 ביולי 1957 (בגיל 60) וולת'ם, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום קבורה:  Sharon Memorial Park 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מוסדות:  אוניברסיטת ברנדייס 
 
שמעון רָאבִידוֹבִיץ' (רבידוביץ; ביידיש: שמעון ראַווידאָוויטש; בפולנית: Simon Rawidowicz; ד' בחשוון תרנ"ז, 11 באוקטובר 1896, גְרַיֶיבוֹ, פלך סובאלק, האימפריה הרוסית – כ"ב תמוז תשי"ז, 23 ביולי 1957, וולת'ם, מסצ'וסטס) היה הוגה דעות, היסטוריון, סופר וחוקר עברי.
ראבידוביץ' הוא אחד החוקרים וההוגים העבריים החשובים והפחות מוערכים במאה ה-20. תרומתו נדחקה ונשכחה, בעיקר מכיוון שתפיסתו המרכזית על אודות תפקידה של הגולה בחיי העם היהודי סתרה את תפיסתם של ציוני ארץ ישראל. להכרה זכה מפי גדולים, בהם דוד בן-גוריון, רק לאחר מותו.
תולדות חייו > בית הוריו

נולד בעיירה גְרַיֶיבוֹ (Grajewo) שבפלך סובאלק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין), בנם הרביעי משמונה של חנה בתיה לבית רמבלינקר ושל חיים יצחק ראביד (ראבידוביץ') (1863–1936). אביו היה איש תורה ועבודה, נצר למשפחתו של שלום שכנא, שהיה רב חשוב בפולין ואב"ד בלובלין במאה ה-16 (מכאן נגזר שם המשפחה). חיים יצחק ראביד, בוגר ישיבת לומז'ה וישיבת מיר, היה סוחר וציוני נלהב, אשר שימש מורשה "הוועד האודיסאי" בעירו וציר מטעם "המזרחי" לקונגרס הציוני השביעי (בזל 1905). בקונגרס זה התנגד ראביד לתוכנית אוגנדה, למרות עמדת מפלגתו.
תולדות חייו > נעוריו

בן 14 כיבד שמעון ראבידוביץ את רצונו של אביו ויצא ללמוד בליטא בישיבת לידא של הרב ריינס, למרות רצונו ללמוד בקורסים הפדגוגים למורים בגרודנה. כעבור שנה חזר לגרייבו, ולמד תלמוד בבית המדרש מפי הרב משה אביגדור עמיאל (מראשי "המזרחי" ולימים רבה הראשי של תל אביב).
כבר בהיותו בן 18 הפך למורה נערץ לעברית בקרב חובבי שפת עבר ב"חדר מתוקן". יחד עם אחיותיו הגדולות, רבקה ושפרה, יזם "קורסים עבריים למבוגרים", הקים להקת חובבים "בימה עברית" ותרגם מחזות לעברית. ראבידוביץ' היה חבר בתנועת "צעירי ציון", כתב מאמרים לביטאונה והיה מרצה מבוקש ומתפלמס קנאי אל מול היידישיסטים במלחמת הלשונות.
אחיו, יעקב ראביד, עלה לארץ בגפו ב-1909, בהיותו בן 16, והיה בין התלמידים הראשונים בגימנסיה העברית הרצליה החדשה. מאוחר יותר התנדב יעקב לגדודים העבריים ונלחם בקרב גליפולי. בשנות ה-30 שימש יושב-ראש "הסתדרות חניכי גימנסיה הרצליה". לימים עבר להתגורר בניו יורק ושימש שם כרופא פתולוג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניטשו באזור הימות המאזוריות בצפון פולין, עדיין תחת שלטון האימפריה הרוסית, קרבות קשים בין הצבאות הרוסי, הגרמני והאוסטרי. גרייבו נפגעה קשה, ומרבית רכושו של האב אבד. המשפחה עקרה לעיר ביאליסטוק, שם נפטרה האם ממחלה ב-1920.
לאחר ששיקם האב את עסקיו, זכה להגשים את חלומו ועלה לארץ ישראל עם חמישה מילדיו. יחד הם הקימו משק חקלאי במושב מרחביה. חיים יצחק ראביד עבד בשדה יום יום, למרות גילו המבוגר, ובמקביל שקד על כתיבת ספרו "מרחבי יצחקי" (חידושים, באורים ויישובים בדברי רש"י ז"ל לסדר התלמוד; הוצאת "תורה", מושב מרחביה, תרפ"ט), שהספיק לפרסם טרם מותו. לימים התפזרו הבנים הצעירים בארץ והקימו יישובים, משפחות ומשקים בפרדס חנה, באר טוביה, עפולה, תל אביב, רקפת, כוכב מיכאל, רחובות, רשפון וערד.
תולדות חייו > תקופת ברלין

ראבידוביץ' לא עלה לארץ, אלא שם פעמיו לברלין כבר ב-1919, כמו משכילים יהודים ממזרח אירופה לפניו, שם עמד בבחינות הבגרות והתקבל ללימודים באוניברסיטת ברלין. במקביל ללימודיו הפך דמות פעילה ומרכזית בשדה התרבותי ובקרב הקהילה היהודית בעיר. הוא ניהל את "בית העם", ייסד הוצאת ספרים בשם "עיינות" (1922), ערך את כתב העת "התקופה" בהוצאת שטיבל ופרסם מאמרים בעיתונים שונים בדבר שאלות העם היהודי בארץ ישראל ובגולה, תרבותו, שפתו ועתידו. ב-1920 שימש ציר מטעם מפלגת "הפועל הצעיר" בברלין בוועידה העולמית של המחנה הציוני-הסוציאליסטי בפראג.
עם עלייתם ארצה של ביאליק ועגנון ב-1924, בעקבות התמוטטות עסקי הוצאת שטיבל, הפך ראבידוביץ' לדמות המרכזית במעגל "ההבראיסטי" בשנותיה האחרונות של רפובליקת ויימאר. הוא ערך כתבי-עת ואסופות מאמרים ("התקופה" בהוצאת שטיבל, "המצודה" בהוצאת אררט), כתב מאמרים שונים ("העולם", "מאזנים" ועוד), והוציא לאור את ספר דובנוב (אררט 1954), ואת מורה נבוכי הזמן לרנ"ק (עיינות, ברלין תרפ"ד). ראבידוביץ' הוזמן לערוך את החטיבה היהודית-גרמנית של כתבי משה מנדלסון לרגל שנת המאתיים להולדתו (Mendelssohn, Moses: Gesammelte Schriften. Jubiläumsausgabe. Band 7 Schriften zum Judentum I. Bearbeitet von Simon Rawidowicz. 1974. CLXXXIII, 515 S. Ln). הכרך הראשון מתוך ארבעה יצא לאור ב-1930.
תולדות חייו > תקופת ברלין > ברית עברית עולמית

ראבידוביץ' חבר לסופרים נוספים, ובראשם ביאליק, ולאנשי רשת בתי הספר "תרבות" בפולין, וייסד ב-1931 את מושא חזונו: "ברית עברית עולמית" – ארגון מתנדבים ואנשי רוח לקידום והפצת השפה העברית ולחיזוק הקהילה היהודית בגולה באמצעות פעולות תרבות. ראבידוביץ' היה חבר הוועד המנהל של "הברית" ומנהלה בפועל. ה"ברית" – או בשמה המוקדם: "הכנסייה העברית" – ערכה ביוזמתו כינוסים, קידמה תוכניות חינוך, תמכה במו"לים והוציאה לאור ספרים (לוינסון: תולדות התנועה העברית בגולה, ורשה תרצ"ה) וכן ביטאון משלה: "עם וספר" (ירושלים 1936–1995). ב-1934 נתגלעה מחלוקת בין הוועד המרכזי, שמרכזו בברלין התפצל בינתיים למספר ועדים בוורשה, בלונדון ועוד, ובין הוועד בתל אביב בעניין מיקומו של הוועד המרכזי, בגולה או בא"י, עד כדי ניתוק יחסים גמור והליכה בשני נתיבים שונים. לימים יוחסה הקמת הברית באופן בלעדי לביאליק, רוזנפלד ולטשרניחובסקי, ולראבידוביץ' לא הועילו מחאותיו המנומסות, וגם לא תמיכת ידידים כזלמן שזר, מערכת "דבר" ואחרים, ושמו – בהקשר זה לפחות – נשכח (או הושכח).[דרוש מקור] באופן רשמי ה"ברית" פעלה גם לאחר קום המדינה, אך השפעתה הייתה שולית.
תולדות חייו > תקופת ברלין > קבלת דוקטורט ונישואיו

ב-1926 השלים ראבידוביץ' את מחקרו לשם קבלת תואר דוקטור בפילוסופיה, והתחתן עם ד"ר אסתר קליי (1900–1980), חוקרת סרטן ובתו של עו"ד אלפרד קליי, שהיה ממנהיגי ציוני גרמניה.
מחקרו על הפילוסוף הגרמני לודוויג פוֹיֶרְבאך נחשב לאחד היסודיים על אודותיו, ושימש בסיס לספר מקיף (Rawidowicz, S., 1964, Ludwig Feuerbachs Philosophie: Ursprung und Schicksal, 2nd ed, Berlin: Walter de Gruyter) שהוציא ראבידוביץ ב-1931. הספר היה בין העולים על המוקד ב"ליל הבדולח" ונדפס מחדש ב-1964.
באותן שנים עבד ראבידוביץ' לפרנסתו כספרן בספריית הקהילה היהודית.
תולדות חייו > תקופת לונדון

עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נענה לעמדתה הנחרצת של רעייתו ועקר לאנגליה, שם מצא פרנסה בלתי מספקת כחוקר ומרצה במוסדות השכלה גבוהה בלונדון ובלידס. באותן שנים גיבש את תפיסתו, בעקבות אחד העם, בנוגע ההכרח לקבל את הגולה כמצב נתון, ומכאן שיש להשקיע משאבים בחיזוק הגולה כמרכז רוחני לעם היהודי במקביל, ולא על חשבון, המרכז בארץ ישראל. תפיסה זו, שספגה ביקורת מצד ציוני ארץ-ישראל, ואפילו מצד בני משפחתו שלו, באה לידי ביטוי בספרו "בבל וירושלים" (אררט, ירושלים תשי"ז).
בשנים תש"ג–תשי"ד ערך את כתב העת "מצודה – קובץ לשאלות החיים למדע ולספרות" באוקספורד, בסיועו של נפתלי וידר.
תולדות חייו > תקופת שיקגו ובוסטון

ראבידוביץ' שהה באנגליה במהלך מלחמת העולם השנייה, וב-1948 הוזמן לשיקגו לשמש שם מרצה. גם כאן לא שבע נחת ממעמדו ומהיעדר הזדמנויות מחקר להן התאווה. גם מצבו הכלכלי העיק עליו, בעיקר לנוכח השקעותיו בישראל שירדו לטמיון. את אחיו ואחיותיו כמעט ולא פגש, עקב הריחוק, אך הקפיד לנהל אתם התכתבות ענפה ופעילה שנשמרה אצל בנו.
רק בחורף 1951 הגיע ראבידוביץ' אל הנחלה לה ייחל, והוזמן לייסד את הפקולטה לחקר המזרח הקרוב ומדעי היהדות באוניברסיטת ברנדייס שליד בוסטון. בברנדייס התבלט שוב במרצו ופועלו, ושקד על מחקריו על נחמן קרוכמל והרמב"ם ועל קידום תלמידיו. באותן שנים השלים את אסופת מאמריו על "ישראל, העם הגוסס תמיד" (Israel, the ever-dying people, and other essays, Rutherford [N.J.]: Fairleigh Dickinson University Press, 1986.), ספר הזוכה לציטוטים רבים בזכות הפירכה, לכאורה, שהוא מעמיד במרכזו: ההמשכיות היהודית מובטחת דווקא מפני שבכל דור ודור רואה עצמו יהודי כאילו הוא החוליה האחרונה בשרשרת. החשש המתמיד מפני איומים חיצוניים על עצם הקיום הוכיח בעבר ויוכיח בעתיד, לתפיסתו של ראבידוביץ', שהיא שעמדה לאבותינו, ולא אחד בלבד עמד עלינו לכלותינו, אלא שבכל דור ודור עומדים עלינו לכלותינו, והקדוש ברוך הוא מצילנו מידם.
ראבידוביץ' פרסם גם את החיבורים "שיחותי עם ביאליק" (דביר, ירושלים 1983), עיונים במחשבת ישראל (הוצאת ראובן מס, ירושלים 1969) ו"פנקס שיקגו" (The Chicago Pinkas Chicago, College of Jewish Studies, 1952).
ראבידוביץ' נפטר מהתקף לב בגיל שישים בכ"ב בתמוז ה'תשי"ז (23 ביולי 1957) בווֹלת'ם, מסצ'וסטס.
בנו, בנימין חיים יצחק ראביד, הוא פרופסור באוניברסיטת ברנדייס.
לקריאה נוספת

שמעון רבידוביץ, עיונים במחשבת ישראל, כרך ראשון וכרך שני באתר כותר.
גצל קרסל, לכסיקון הספרות העברית, הוצאת הקיבוץ הארצי, תשכ"ה, עמ' 807–809.
David A. Myers, Between Jew & Arab: The Lost Voice of Simon Rawidowicz, Waltham, Mass.: Brandeis University Press [published by: Hanover and London: University Press of New England], 2008
בבל וירושלים. 2 כר'. לונדון.הוצ' אררט, תשי"ז.
הערות שוליים

↑  קישור כללי=David A. Myers, Between Jew & Arab: The Lost Voice of Simon Rawidowicz, Waltham, Mass.: Brandeis University Press, 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266965205171  PLWABN: 9810695559805606  BIBSYS: 90303849  BnF: cb126876532 (data)  CiNii: DA00996361  GND: 123615933  ISNI: 0000 0000 8151 4476  LCCN: n83207271  NDL: 00453764  NKC: kup19960000081473  NTA: 068693141  RERO: 02-A003730143  SELIBR: 86269  SUDOC: 092651259  VcBA: 495/346108  VIAF: 71514756   WorldCat (עם VIAF): 71514756
תפסח

תִּפְסַח הוא ישוב מקראי הממוקם על הגדה המערבית של נהר פרת המזוהה כיום עם ח'ירבת דִּבְּסִי, דרום מזרחית לעיר חלב בסוריה של ימינו.
מיקומים אפשריים של תפסח (A,B,C)
בימי ממלכת שלמה הייתה תפסח לעיר הצפונית ביותר בממלכה, כאמור: ”...כִּי הוּא רֹדֶה...מְתִּפְסַח וְעַד עַזָּה” ( ספר מלכים א, פרק ה',ד').
פירוש השם תפסח הוא מעבר מים או מקום של מים רדודים עליו אפשר לחצות את הנהר בבטחה וזאת משום שבסמוך לעיר נמצא אחד מהמעברים החשובים ביותר על נהר פרת התיכון, מה שהקנה למקום ערך אסטרטגי ובמקביל גם שגשוג כלכלי רב מפני שבו עברה דרך מסחרית חשובה אשר קישרה בין המזרח למערב.
דרך מעבר נהר זה חצו כורש מלך פרס ואלכסנדר מוקדון בדרכם דרומה לכיוון ארץ ישראל.
העיר המשיכה להתקיים לכל אורך תקופה ההלניסטית והרומית ונודעה לכל בשם תַּפְסַכּוּס.
אפשרויות אחרות

דברי הכותב, הם כנראה לאור העובדה כי "עד היום בשפת נהר פרת עיר 'תאפסאחוס' היא תפסח" (תבואות הארץ הערות לפרק ה'). ברם, גם בסמוך לשכם קיימת 'חירבת תפסאח'. כך שקשה לבנות על שמות ערביים בלבד, ובוודאי אין לציין כן כדבר ברור והחלטי.
על שלמה המלך נאמר (מלכים-א פרק ה פסוק ד): "כִּי הוּא רֹדֶה בְּכָל עֵבֶר הַנָּהָר מִתִּפְסַח וְעַד עַזָּה בְּכָל מַלְכֵי עֵבֶר הַנָּהָר וְשָׁלוֹם הָיָם לה לוֹ מִכָּל עֲבָרָיו מִסָּבִיב": אם תפסח נמצאת באזור שכם, כה קרובה לעזה, מה ההתפארות על ממלכה כה קטנה? והיכן בדיוק המלוכה בעבר הנהר?
סביר להניח שטענה זו הניעה את המבקשים את תפסח אי שם ל"עבר הנהר", מאחר שמצאו ש"ארם נהריים" נקראת עבר הנהר, אבל כמובן אין לזה הכרח, כאמור.
כבר במקורות קדומים [תלמוד בבלי מגילה יא, א. תרגום שני למגילת אסתר פרק א] נאמר כי 'תפסח' קרובה ל'עזה' (בין שכם לעזה כ - 60 ק"מ). מקורות אלו מתייחסים לקושי בכתוב במלכים, ואומרים כי נאמר בפרפרזה - כשם שמלך במקומות סמוכים לביתו שלטון מוחלט, כך מלך על עבר הנהר הרחוק.
לקריאה נוספת

איתן אבניאון, המילון האנציקלופדי של המקרא, הוצאת איתאב-בית הוצאה לאור, 2003.
תפסיר א-טברי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מוחמד אבן ג'ריר א-טברי
 שפת המקור:  ערבית
 נושא:  תפסיר 
 
תפסיר א-טברי (בערבית: تفسير الطبري) הוא תפסיר שנכתב על ידי האימאם מוחמד אבן ג'ריר א-טברי. א-טברי הסתמך בפרשנות שלו על חדית'ים של נביא האסלאם מוחמד, וכלל גם נרטיבים והערות של הצחאבה וא-תאבעון במידת הצורך. תפסיר א-טברי נחשב על ידי רבים לחשוב מבין כל הפרשנויות לקוראן.
ראו גם

תפסיר אל-ג'לאלין
עולום אל-תפסיר
תפסיר אל-קוראן אל-עט'ים
תפסיר אל-מאתורידי
הערות שוליים

↑  Tafsir ibn Jarir at-Tabari - Jami' al-Bayan 'an Ta-wil al-Quran -..., SifatuSafwa (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415781305171  GND: 4453593-4  LCCN: n81005792  SUDOC: 158533097  VIAF: 289037950   WorldCat (עם VIAF): 289037950 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תפסיר אל-ג'לאליין

| --- | --- |

העמוד הראשון במהדות "תפסיר אל-ג'לאלין" שהודפסה בקהיר בשנת 1278 להג'רה (בסביבות 1861)
 מידע כללי
 מאת:  ג'לאל א-דין אל-מחלי, ג'לאל א-דין א-סויוטי 
 שפת המקור:  ערבית
 נושא:  תפסיר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1459–1509
 
תַפְסיר אל-גַ'לאלַיְן (בערבית: تفسير الجلالين) הוא תפסיר סוני קלאסי לקוראן, שתחילת חיבורו בעבודתו של גַ'לאל א-דִּין אל-מַחַלִּי (1389–1459). אל-מחלי כתב פרשנות על פסוקי הקוראן, מתחילת סורה 18 (סורת אל-כהף) ועד הפסוק המסיים את הקוראן, הפסוק השישי של סורה 114 (סורת א-נאס). הוא כתב פרשנות גם על הסורה הראשונה, סורת אל-פאתחה, אך נפטר לפני שסיים את עבודתו. התפסיר הושלם על ידי תלמידו של אל-מחלי, גַ'לאל א-דִּין א-סֻיוּטי (1445–1505), הסופר הפורה ביותר במאה ה-16 במצרים ובסוריה, שכתב פרשנות על סורות 2–17, כל זאת בארבעים יום בלבד. מקור שמו של הפירוש, "תפסיר אל-ג'לאלין", שפירושו "תפסיר שני הג'לאלים", הוא בשם הזהה של שני מחבריו: שמות שניהם "ג'לאל א-דין".
התפסיר מזוהה כאחת הפרשנויות הפופולריות ביותר לקוראן כיום, בשל הסגנון הפשוט שלו ובשל התמציתיות שבה נכתב: כל תוכן הפירוש נכנס בכרך אחד בלבד. הוא נכתב לאורך טקסט הקוראן, וכולל מידע מהחדית', וכן מידע ממקורות פרשניים קודמים לו. הוא כולל ביאור בלשני, והוראות כיצד יש לקרוא מילים שונות.
"תפסיר אל-ג'לאלין" תורגם לשפות רבות, בהן אנגלית, צרפתית, בנגלית, אורדו, פרסית, מלאית, אינדונזית, טורקית ויפנית.
ראו גם

תפסיר א-טברי
הערות שוליים

1 2  Oliver Leaman, The Qur'an: An Encyclopedia, Al-Suyuti, p. 619
↑  יוסף דרורי, ‏ההיסטוריוגראפיה הממלוכית ותרומתה לתולדות ארץ ישראל, קתדרה 1, עמ' 132
1 2  Tafsir al-Jalalayn, Altafsir.com
↑  Al-Mahalli and Al-Suyuti (2008). Tafsir al-Jalalayn. Translated by Dr. Feras Hamza. Louisville: Fons Vitae. ISBN 9781891785160.
↑  Al-Mahalli and Al-Suyuti (2007). Tafsir al-Jalalayn. Translated by Aisha Bewley. London: Dar al Taqwa. ISBN 1870582616.
↑  tafsir al-jalalayn (l'exégèse simplifiée du coran), Dar al-Fiqr al-Islami al-Hadîth, 2000, 1285 pages.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: tefsirul-celaleyn
תל א-נצבה

| --- | --- |
תצלום אווירי של תל א-נצבה (2018)
תצלום אווירי של תל א-נצבה (2018)
 מידות
 שטח:  32 דונם
 גובה מעל פני הים:  845 מ' 
 היסטוריה
 תרבויות:  ממלכת יהודה, יהדות ארץ ישראל 
 אתר ארכאולוגי
 התגלה:  חותם אבן "ליאזניהו עבד המלך"
 חפירות:  1926 - 1935
 ארכאולוגים:  ויליאם בדה
 מיקום
 מדינה:  יהודה ושומרון 
 קואורדינטות:  31°53′06″N 35°12′59″E﻿ / ﻿31.885136°N 35.216417°E﻿ / 31.885136; 35.216417
  (למפת גוש דן מוגדלת) תל א-נצבה(למפת גוש דן רגילה) תל א-נצבה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל א-נצבה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל א-נצבה he
 
תל א-נצבה (או תל אל-נצבה) הוא תל מצפון לירושלים, כ-2 ק"מ מצפון לקלנדיה ושדה התעופה עטרות. הוא מוקף בשלושה גאיות ורק מצד צפון הוא קשור באוכף לגב ההר. שטחו של התל כ-32 דונם; אורכו 265 מטר. האתר בכללותו נפגע בצורה קשה, בעיקר בשל שוד עתיקות, סחף, הזנחה, ובנייה.
המחקר הארכאולוגי באתר

בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים חפר בתל ויליאם באדה (אנ') מבית הספר הפסיפי לדתות (אנ') בברקלי.
עונת חפירות ראשונה התקיימה במחצית הראשונה של 1926.
לאור הצלחת החפירות, שב באדה וחפר שוב בשנים 1927, 1929 ובראשית שנות ה-30 (1932 ו-1935). סה"כ, באדה ניהל בתל 5 עונות חפירה. ב-1934, באדה הוציא לאור ספר שבו תיעד בצורה מדויקת את שיטת החפירה שלו. ב-4 במרץ 1936 בדה מת משבץ מוחי. כל הממצאים נלקחו ל"בית הספר הפסיפי לדתות" בקליפוניה, שם הוקם מוזיאון לכבודו של באדה. רוב המוצגים במוזיאון הם ממצאי תל א-נצבה.
בשנת 1947 יצא לאור דו"ח החפירה המסכם הראשון של חפירות תל א-נצבה על ידי צ'סטר צ'ארלטון מקאון. בשני כרכי הדוח איגד מקאון את המידע שעלה מחפירותיו של באדה הכוללים רישומי החפירה, צילומים וניתוח סטרטיגרפי של האתר.
באדה חפר את רוב התל, ובין ממצאיו בנייה רבה מתקופת הברזל ומהתקופה הבבלית והפרסית. מהמאה ה-12 לפנה"ס, נתגלה יישוב גדול, עם קרמיקה בעלת מאפיינים פלישתיים מובהקים.
מתקופת הברזל II נמצאה חומת סוגרים המכונה 'החומה הפנימית'; חומה זאת מיוחסת לשלב בניה קדום יותר, עובייה כ-2 מטר ולה מגדלים בחומה בצפון ובמערב התל. מהמאה ה-9 לפנה"ס (אולי מימי המלך אסא), נמצאה חומה חיצונית גדולה בעובי 5 מ' עם עשרה מגדלים ובאורך 660 מ' שסביבה חפיר, ושער בצפון העיר. נמצאו ידיות "למלך" רבות, המיוחסות לימי חזקיהו; אלו מעידות על מרכזיותו של האתר בתקופת הברזל 2ב.
משלהי המאה ה-7 לפנה"ס, נמצא חותם עשוי אבן אוניקס, עם הכתובת: "ליאזניהו עבד המלך" שלצידו ציור של תרנגול. ייתכן שהחותם הוא של יאזניהו בן-המעכתי, שהיה בין שרי צדקיהו וכמופיע בנביאים, נשבע לאחר מכן אמונים לגדליהו בן אחיקם.
מראשית תקופת בית שני, נמצא מה שנראה כחומה דקה שהגנה על העיר רק בצד צפון. הממצאים מהתקופה החשמונאית מעידים על בנייה חפוזה שכן הבתים נבנו על השכבות הקודמות ללא חציבת יסודות.
זיהוי האתר

בדה ביקש לזהות את מצפה של נחלת בנימין על סמך קרבתו לגבעת בנימין בסיפור פלגש בגבעה. בהתאם לכך הוא זיהה את תל אל נצבה בצילומי אוויר גרמניים והחליט לחפור במקום. לטענתו, החפירות אישרו את השערתו. ג' דלמן, פ' מ' אבל ו-וויליים ג'ון טאליה פיתיאן-אדמס תמכו בדעתו.
אך יש חולקים על זיהוי זה: אולברייט והרצברג זיהו בתל את מקומה של עטרות הארכי. גרסטנג זיהה אותה עם בארות. בנוסף, פורסמו דעות חולקות נוספות.
מצב האתר כיום

אף כי מרבית השרידים הארכאולוגיים כוסו בתום החפירה, קטעים רבים, כגון מערך בית השער וביצורי העיר אשר נותרו חשופים, נהרסו במהלך השנים, כתוצאה משוד עתיקות, מהזנחה והרס. חלק מן הקירות פורקו באופן יזום לצורך הכשרת השדות החקלאיים אשר אותם ממשיכים לעבד. חציו הצפוני של האתר ממוקם בשטח A (תחום הריבונות של הרשות הפלסטינית) ואילו חלקו הדרומי של האתר בשטח C, הנמצא בריבונות ישראלית. אולם, מיקומו הרגיש של האתר בתחום המוניציפלי של רמאללה מונע הגעתם של גורמי פיקוח ישראליים ומנגד לא ניכרת מעורבות של גופי אכיפה פלסטיניים או מעורבות בין-לאומית אחרת לצורך הצלת העתיקות ושימורן.
בשנים האחרונות החלה בנייה מואצת של בתי מגורים סביב האתר ובתוך כך הכשרת מגרשי בניה ושטחי מסחר צמוד למדרונות התל. באתר לא מבוצעות פעולות הצלה או שימור של הממצאים שנותרו, אשר מרביתם כבר אינם ניכרים בעין. קטעי החומה המאסיבית שהקיפה את התל בתקופה הישראלית נפגעו באופן קשה מאוד כתוצאה מפעולות חרישת הקרקע. באין תוכנית הגנה, פיתוח ושימור של האתר עתידו בסכנה וחשש סביר כי גם חלקו העליון של התל ינוצל בעתיד הלא רחוק לצורכי בנייה ופיתוח עירוני של פאתי העיר רמאללה ובתי כפר עקב, הסמוך לתל מצד מזרח.
לקריאה נוספת

מגן ברושי, אנציקלופדיה לחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל, תשל"א/ 1970. עמ' 391–394.
פרופ' דוד דירינגר, מצפה, בתוך: ארץ בנימין: לקט הרצאות ומאמרים (בעריכת שמעון דר), הוצאת המדור לידיעת הארץ בתנועה הקיבוצית, 1972. עמ' 323–333.
אנציקלופדיה לתולדות ארץ-ישראל, עמ' 563–564.
ישעיהו פרס, הערך "תל א-נצבה", ארץ ישראל - אנציקלופדיה טופוגרפית-היסטורית, (כרך ד, עמ' 960), הוצאת ראובן מס, תשט"ו.
האנציקלופדיה של התנ"ך, הוצאת ידיעות אחרונות, (1987), כרך ג, עמ' 102.
"תל א-נצבה", בתוך: אפרים שטרן ואחרים, האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ ישראל, בהוצאת החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, משרד הביטחון וכרטא, 1992, כרך 3, עמ' 1080-1084
William Frederic Badè, ‏Excavations at Tell En-Nasbeh, 1926 and 1927: A Preliminary Report, באתר גוגל ספרים
C C McCown, ‏Tell en-Nasbeh excavated under the direction of the late William Frederic Badè, באתר גוגל ספרים
Joseph Carson Wampler, ‏The Pottery [tell En-Nasbeh], באתר גוגל ספרים
ישראל פינקלשטיין, The great wall of Tell en-Nasbeh (Mizpah) the first fortifications in Judah, and 1 Kings 15:16-22. בקטלוג רמב"י, פורסם ב- Vetus Testamentum, ב-2012.
הערות שוליים

↑  האנציקלופדיה של התנ"ך (1987), כרך ג, עמ' 102.
↑  William Frederic Badè (1871–1936)
↑  החפירות בעיר מצפה, דואר היום, 22 בפברואר 1926
תגליות בחפירות שבמצפה, דבר, 21 במאי 1926
↑  עיר קדומים נגלתה מצפון לירושלים, דבר, 2 במאי 1927
↑  ע. ברושי, מחפירות מצפה בנימין, דבר, 5 ביולי 1929
↑  A Manual of Excavation in the Near East
1 2  ע. ברושי, עוד על חפירות מצפה בנימין, דבר, 23 ביולי 1929
1 2 3  טיול לתל אל נצבה היא מצפה, דבר, 19 ביוני 1932
↑  ספר מלכים ב' כה, וכן שם כ' ג, ובספר ירמיהו מ' ח
↑  http://www.arts.cornell.edu/jrz3/Eermdans_Mizpah.pdf
↑  עוד בעניין ב-אנציקלופדיה גאוגרפית-היסטורית של ארץ ישראל של ישעיהו פרס, כרך ד', עמ' 960.
↑  ע"פ המאמר שהתפרסם במגזין 'סגולה', 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007409119505171  LCCN: sh2015000160  VIAF: 235670671   WorldCat (עם VIAF): 235670671 
חותם "ליאזניהו עבד המלך"
וויליאם באדה מעיין ב"חותם יאזניהו"
תנועות פתוחות

תנועות פתוחות המכונות גם תנועות נמוכות, הן תנועות אשר בעת הפקתן מיקום הלשון הוא הרבה מתחת לאמצע יחסית לגג חלל הפה. בתוך התנועות הפתוחות יש קבוצה של תנועות כמעט-פתוחות שהן גרסאות יותר סגורות של חלק מהתנועות הפתוחות לגמרי.
תנועות פתוחות

תנועה אחורית, פתוחה, בלתי-מעוגלת [ɑ]
תנועה אחורית, פתוחה, מעוגלת [ɒ]
תנועה מרכזית, פתוחה, בלתי-מעוגלת [ä]
תנועה קדמית, פתוחה, בלתי-מעוגלת [a]
תנועה קדמית, פתוחה, מעוגלת [ɶ]
תנועות פתוחות > כמעט־פתוחות

תנועה מרכזית, כמעט-פתוחה [ɐ]
תנועה קדמית, כמעט-פתוחה, בלתי-מעוגלת [æ]
תנועות פתוחות בעברית המדוברת

קמץ גדול ופתח מייצגים תנועה מרכזית, פתוחה, בלתי-מעוגלת.
| צלילי שפות העולם> עיצורים.בסיסי החיתוך | צלילי שפות העולם> עיצורים.אופני החיתוך |
| --- | --- |
דו-שפתיים - שפתיים-שיניים - שיניים-שפתיים - לשוניים-שפתיים   שיניים - מכתשיים - בתר-מכתשיים - מכתשיים-חיכיים - כפופים   חיכיים - וילוניים - ענבליים - סדקיים - כיסוי-גרוניים - לועיים  בסיס חיתוך משני: מלועלעים - מוולנים - מחונככים - משופתתים: ריאתיים: אפיים - סותמים - חוככים - מקורבים   מקישים - רוטטים - צידיים - מחוככים  לא ריאתיים: מסודקים - מפונמים - מצוצים
תנועות
מיקום התנועות: גובה התנועות
אחוריות - כמעט-אחוריות - מרכזיות - כמעט-קדמיות - קדמיות: סגורות - כמעט-סגורות - חצי-סגורות - אמצעיות  חצי-פתוחות - כמעט-פתוחות - פתוחות
ראו גם: אלפבית פונטי בינלאומי – פורמנט
תיאטרון בימות

.
תיאטרון בימות היה תיאטרון ישראלי שפעל בשנים 1964–1977.