stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לכנסת השמונה עשרה
רקע > הניסיון להרכיב ממשלה חדשה > כישלון המגעים הקואליציוניים

עוד בטרם קיבל הנשיא את ההחלטה להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה על לבני, נפגשו ברק ולבני והחלו במשא ומתן לא רשמי. ברק דרש מלבני בפגישתם הראשונה להתחייב כי תקים ממשלה עד הבחירות הבאות לכנסת בשנת 2010 כתנאי להצטרפות מפלגתו לקואליציה. ב-13 באוקטובר, ערב חג הסוכות, חתמו נציגי קדימה והעבודה על ההסכם הקואליציוני בראשי תיבות.
לאחר חתימת ההסכם עם מפלגת העבודה התפנתה לבני לנהל משא ומתן עם יתר סיעות הכנסת. ש"ס דרשה במשא ומתן להגדיל את קצבאות הילדים. הצדדים קיימו מספר פגישות בהן לא הגיעו להסכמה על התקציב שיוקצה לקצבאות ועל חלוקתו על פני השנים. לאחר שנציגי ש"ס דחו את הצעת קדימה להגדיל את קצבאות הילדים בסכום של כ-800 מיליון ש"ח וסירובה של קדימה להעלאתם לכמיליארד שקלים, הציבה לבני אולטימטום והודיעה כי אם לא תצליח להרכיב ממשלה בתוך שלושה ימים, היא תודיע לנשיא כי לא הצליחה להרכיב ממשלה ותבקש ממנו לקיים בחירות. ב-25 באוקטובר פרסמה מועצת חכמי התורה של ש"ס הודעה, לפיה חילוקי דעות בנושאי הקצבאות וירושלים התגלעו במהלך המשא ומתן, ולכן ש"ס לא תוכל לשבת בממשלה בראשות לבני. משהתברר כי גם שלושת חברי דגל התורה (אחת המפלגות המרכיבות את סיעת יהדות התורה; השנייה היא אגודת ישראל) לא יצטרפו לממשלה בראשותה, ולאחר שהמשא ומתן הקואליציוני עם מפלגת הגמלאים (שהתאחדה מחדש שבוע קודם לכן) ועם מרצ לא התקדם, הודיעה לבני לנשיא פרס ב-26 באוקטובר כי לא עלה בידה להקים ממשלה, על-אף ההסכם שהושג עם מפלגת העבודה.
לאחר שהתייעץ עם חברי כל סיעות הבית, ומשהגיע למסקנה כי אין רוב בכנסת להקמת ממשלה חדשה, הודיע פרס ב-27 באוקטובר ליושבת ראש הכנסת, דליה איציק, כי אין אפשרות להרכיב ממשלה חדשה. במקרה זה נקבע בחוק יסוד: הממשלה (בסעיפים 10(א) ו־11(ב)) שיש לקיים בחירות חדשות ביום שלישי האחרון שלפני סיום 111 יום מההודעה (21 יום בהם יכולים 61 חברי כנסת להציע מועמד להרכבת הממשלה, ו־90 יום מתום תקופה זו ועד לבחירות). לאחר התייעצויות בין הסיעות הוחלט לא לשנות את התאריך הזה ולהשאיר את הבחירות ב־10 בפברואר 2009.
ההיערכות לבחירות > קדימה

קדימה ערכה את הבחירות המקדימות שלה ב-17 בדצמבר. שאול מופז שוריין למקום השני, וכמו כן שוריין מקום לעולה חדש ולאישה בכל אחת מארבע העשיריות הראשונות. יושבת ראש הכנסת דליה איציק נבחרה למקום הראשון בבחירות המקדימות והוצבה במקום השלישי ברשימה, צחי הנגבי הוצב במקום הרביעי ושר האוצר רוני בר-און הגיע למקום החמישי ברשימה. חיים רמון נדחק עד למקום ה-17 ברשימה.
ההיערכות לבחירות > הליכוד

הליכוד, בראשות בנימין נתניהו, קיבל בשמחה את ההודעה על הבחירות, על רקע סקרים שחזו עלייה ל-30 מושבים ויותר למפלגה כך שהמפלגה אמורה לחזור ולהיות מפלגת שלטון כבעבר, אחרי תבוסתה במהלך הבחירות לכנסת השבע-עשרה. בחודשים שלפני הבחירות הצטרפו למפלגה אישים שפרשו ממנה בעבר – דן מרידור ובנימין זאב בגין ו"כוכבים" כגון הרמטכ"ל לשעבר משה יעלון, אסף חפץ, מפכ"ל המשטרה לשעבר, דוברת צה"ל לשעבר מירי רגב, האלוף לשעבר עוזי דיין העיתונאית ציפי חוטובלי והשחקן והקומיקאי ספי ריבלין. הבחירות המקדימות התקיימו ב-8 בדצמבר. עוד הודיעו על הצטרפותם אפי איתם מהאיחוד הלאומי (שלא הורשה להשתתף בבחירות המקדימות) ואליהו גבאי מהמפד"ל.
בבחירות המקדימות של הליכוד התקיים המאבק העיקרי בין "הכוכבים" של נתניהו (בגין, מרידור, יעלון ואחרים) לבין נציגי מנהיגות יהודית של משה פייגלין (אסיה אנטוב, קטי שטרית, שגיב אסולין, פייגלין עצמו ואחרים). נתניהו חשש כי פייגלין יפחית מכוחה של המפלגה. בפריימריס זכה גדעון סער במקום הראשון (שני ברשימת המועמדים), גלעד ארדן במקום השני, בני בגין במקום הרביעי (החמישי ברשימה) ומרידור במקום ה-17 ברשימה. פייגלין הגיע למקום ה-20 הריאלי. ב-11 בדצמבר 2008 התקבלה עתירה, שהסתמכה על תקדים אהוד אולמרט מ-2003, בוועדת הבחירות של הליכוד שהגיש אופיר אקוניס, הנחשב למקורב לבנימין נתניהו, ובעקבותיה נדחק פייגלין למקום ה-36. הטיעון היה שלאחר שנכנסו מספר נשים גבוה למקומות הראשונים ללא העזרות בשריון, יש לשריין את מקומם של נציגי המחוזות במקומות גבוהים יותר, דבר שגרם לכעס רב מצד חברי מנהיגות יהודית שטענו כי שיקולי העתירה פוליטיים. סמוך להגשת הרשימות נחתם הסכם איחוד בין הליכוד למפלגת אח"י ולאח"י שוריינו המקומות ה-39 וה-45 ברשימה שנקראה כעת "הליכוד-אח"י".
ההיערכות לבחירות > ישראל ביתנו

מפלגתו של אביגדור ליברמן הציגה את רשימתה, שנקבעה על ידי ועדה מסדרת ב-23 בדצמבר 2008. במקום השני ברשימה אחרי ליברמן הוצב איש הליכוד בעבר עוזי לנדאו לאחריו הח"כ המכהן סטס מיסז'ניקוב, בתו של דוד לוי ואשת התקשורת אורלי לוי מוקמה במקום השישי, ואחריה הדיפלומט דני אילון. הזמר אריק סיני השתלב בצוות ההסברה של המפלגה. אם בתחילת מערכת הבחירות הראו הסקרים כי ישראל ביתנו שומרת על כוחה כמו בכנסת ה-17 עם 11 מושבים, הרי שקמפיין הבחירות של המפלגה תחת הססמה "בלי נאמנות אין אזרחות" (שהציגה את תוכניתה של המפלגה להתנות את האזרחות הישראלית בהצהרת נאמנות למדינה, תוכנית שנוגעת הן לערביי ישראל והן לאזרחיה היהודים של ישראל). והצגתו של מנהיג המפלגה בתעמולת הבחירות תחת הכותרת "רק ליברמן מבין ערבית", כמו גם מבצע עופרת יצוקה הביאו את המפלגה בכל הסקרים לשלישית בגודלה כשהיא מקדימה את מפלגת העבודה.
ההיערכות לבחירות > מפלגת העבודה

במפלגת העבודה נעשתה ההיערכות לבחירות באווירת מרד, בעיקר בגלל סקרים שחזו ירידה ל-11 מושבים בכנסת ואף פחות מכך. יו"ר המפלגה, אהוד ברק, נשא נאום בו אמר ש"אין בכל המערכת של השמאל הישראלי עוד אדם אחד שלקח סיכונים פוליטיים כדי למצות את הסיכוי להגשים את השלום חוץ ממני, למעט יצחק רבין". עמי אילון פרש ממפלגת העבודה והצטרף למפלגת מימד. הבחירות המקדימות נקבעו ל-2 בדצמבר, אך שלוש שעות לאחר מכן קרסו המחשבים של המפלגה. הבחירות נדחו ל-4 בדצמבר ונערכו בשיטה ידנית.
בעיה מרכזית הייתה השריונים שהציב אהוד ברק ברשימה. המקום השישי שוריין לבנימין בן אליעזר, והשביעי שוריין כנהוג למזכ"ל המפלגה (איתן כבל). חברי המפלגה עתרו לוועדה, וזו ביטלה את כל השריונים שהיו ברשימה בשל בעיות עם אישור השריון לבן אליעזר (השריונים האחרים הוחזרו לתוקפם לאחר שבן אליעזר ויתר על שריונו). בבחירות המקדימות נבחר יצחק הרצוג, בפעם השנייה ברציפות, למקום הראשון (השני ברשימה), אופיר פינס למקום השלישי ברשימה, ובן-אליעזר למקום השמיני. המצטרף החדש, העיתונאי דניאל בן-סימון, הגיע למקום ה-11.
ההיערכות לבחירות > חד"ש

רשימת חד"ש התמודדה לאחר מה שנחשב הישג מבחינתה בבחירות למועצות המקומיות הערביות, ולאחר ההתמודדות המתוקשרת של חבר הכנסת דב חנין בבחירות לראשות עיריית תל אביב-יפו מטעם הרשימה העל מפלגתית "עיר לכולנו". מרגע הידיעה על הקדמת הבחירות התקיימו מגעים על ריצה משותפת עם רשימת בל"ד, אך לבסוף לא התקיים איחוד עקב התנגדות רחבה מצד גורמים רבים בחד"ש, והוחלט לרוץ לבחירות לבד. ב-20 בדצמבר התקיימו הבחירות הפנימיות לרשימה באעבלין, תוך מאבק משמעותי על המקומות ה-4 עד ה-6 עקב כמה סקרים שחזו לחד"ש 5 מושבים ואף יותר. בסוף הבחירות המקדימות הרכב הרשימה עד המקום ה-4 נשאר זהה לזה של הבחירות לכנסת השבע עשרה: ח"כ מוחמד ברכה, ח"כ חנא סוייד, ח"כ דב חנין, ד"ר עפו אגבאריה, עאידה תומא-סולימאן, נורית חג'אג'. בעקבות פנייה של ח"כ חנין, ב-22 בדצמבר הורה יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, השופט אליעזר ריבלין, לכלי התקשורת להקפיד להזכיר בסקרים את המפלגות חד"ש, בל"ד ורע"ם בשמותיהן, ולא להשתמש בכינוי "מפלגות ערביות". הפניה הוגשה כדי לאפשר בחינת מגמות הצבעה למפלגות הערביות, וכן בשל העובדה שחד"ש אינה מגדירה עצמה כמפלגה ערבית, אלא כ"ערבית-יהודית" והחלטתה לקיים קמפיין משמעותי הפונה לציבור היהודי.
ההיערכות לבחירות > התנועה החדשה מרצ

הבחירות הפנימיות במרצ נערכו ב-14 בדצמבר. במקום השני, לאחר יו"ר המפלגה חיים אורון נבחר חבר הכנסת לשעבר אילן גילאון, ואחריו זהבה גלאון, מוסי רז, אבשלום וילן וצביה גרינפילד.
במסגרת ריצתה המשותפת עם "התנועה החדשה" שוריינו לתנועה החדשה המקומות 3 – עיתונאי ערוץ 10 ופעיל למען איכות הסביבה ניצן הורוביץ, 7 – עו"ד טליה ששון, יוצאת פרקליטות המדינה ו-9 – צלי רשף, חבר שלום עכשיו.
ההיערכות לבחירות > הבית היהודי

מפלגות המפד"ל והאיחוד הלאומי, שהתמודדו יחד בבחירות 2006 ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל, החליטו להתאחד באופן פורמלי והקימו את מפלגת הבית היהודי. חלק מחברי הכנסת של הסיעה התנגדו לאיחוד – הח"כים אפי איתם ואליהו גבאי הצטרפו לליכוד (איתם לא הורשה להשתתף בבחירות המקדימות בליכוד, וגבאי הוצב במקום ה-55) ואילו ח"כ פרופ' אריה אלדד הצטרף למפלגת התקווה - מפלגה ציונית לאומית ונבחר לעמוד בראשה. הוחלט כי את רשימת המפלגה בבחירות אלו תמנה ועדה ציבורית עצמאית בת 38 חברים, שבראשה עמד האלוף במילואים יעקב עמידרור. הוועדה, שקיבלה המלצות למועמדים מהציבור באמצעות אתר אינטרנט, בחרה את דניאל הרשקוביץ לעמוד בראש הרשימה. למקום השני והשלישי נבחרו חברי הכנסת זבולון אורלב (מפד"ל) אורי אריאל (תקומה). לאחר פרסום רשימת המועמדים החליטו חברי סיעת האיחוד הלאומי לשעבר לפרוש מהרשימה המשותפת ולהתמודד ברשימה משותפת חדשה (בשם "האיחוד הלאומי-מולדת"), שהורכבה מהמפלגות תקומה, התקווה, מפלגת מולדת ומפלגת ארץ ישראל שלנו.
לאחר הפילוג נותרו ברשימה הבית היהודי בעיקר מתמודדים שמזוהים עם המפד"ל, והרשימה קיבלה את השם 'הבית היהודי – מפד"ל החדשה'.
ההיערכות לבחירות > האיחוד הלאומי

רשימת האיחוד הלאומי הוקמה מחדש סמוך לבחירות, לאחר פרישת גורמים המזוהים עם מפלגת האיחוד הלאומי מהאיחוד קצר המועד עם המפד"ל במסגרת מפלגת הבית היהודי.
לאחר הפרישה הוחלט להקים מחדש את רשימת האיחוד הלאומי שכללה את התקווה - מפלגה ציונית לאומית, מפלגת תקומה, מפלגת מולדת. לאיחוד הצטרפה גם מפלגת ארץ ישראל שלנו, שראשיה, הרב שלום דב וולפא וברוך מרזל (אשר מפלגתו חזית יהודית לאומית הצטרפה למפלגת 'ארץ ישראל שלנו' עוד קודם לכן), לא התמודדו בעצמם במסגרת הרשימה, והסתפקו בהצבתו של חברם למפלגה ד"ר מיכאל בן ארי במקום הרביעי ברשימה. מפלגת אח"י של אפי איתם לא הצטרפה לאיחוד הלאומי, אלא חברה לליכוד.
ההיערכות לבחירות > התנועה הירוקה מימד

מפלגת מימד, שותפתה של העבודה בבחירות מאז הבחירות של 1999, החליטה בתחילה לרוץ בנפרד. השר עמי אילון, שפרש ממפלגת העבודה, הצטרף למימד ואף ונבחר לעמוד בראשה אולם מאוחר יותר הודיע שלא יתמודד לכנסת במסגרת מימד. לבסוף החליטה מימד לרוץ יחד עם התנועה הירוקה ברשימה מאוחדת תחת השם "התנועה הירוקה-מימד". שני היושבי ראש של הרשימה המשותפת היו הרב מיכאל מלכיאור וערן בן ימיני. אחריהם ברשימה הוצבו הפרופסור אלון טל והפעילה החברתית יונינה פלנברג.
ההיערכות לבחירות > מפלגות נוספות

מפלגת "מהפך בחינוך" בראשות אברהם פסקל, שנרשמה ב-2008, הציגה מצע לקראת הבחירות אך בהמשך הודיעה על פרישה מהתמודדות בבחירות אלו.
מערכת הבחירות > מבצע עופרת יצוקה

אחד מהנושאים המרכזיים במערכת הבחירות היה ירי הקסאמים מרצועת עזה על ידי החמאס. לאחר רגיעה שברירית, החליטה הממשלה ב-27 בדצמבר על יציאה למבצע עופרת יצוקה, בו הותקפו מטרות חמאס ברצועה, תחילה מהאוויר ולאחר מכן בפעולה קרקעית. מרבית המפלגות הכריזו מיד לאחר תחילת המבצע על השעיית קמפיין הבחירות. עם פתיחת המבצע, חלק מן המפלגות הקטנות העלו הצעות לדחיית הבחירות עקב המבצע, אך ראשי המפלגות הגדולות הסירו את האפשרות מעל הפרק.
מערכת הבחירות > ניסיון לפסילת הרשימות בל"ד ורע"מ-תע"ל

ב-12 בינואר 2009 החליטה ועדת הבחירות המרכזית לפסול את רשימות בל"ד ורע"מ-תע"ל מלהתמודד בבחירות, לאחר שקיבלה את הטענה כי הרשימות שוללות את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ותומכות במאבק מזוין נגד מדינת ישראל. עם זאת, לאחר שהרשימות ערערו לבית המשפט העליון, שכבר אישר את ריצתן לכנסת מספר פעמים בעבר, ביטל בית המשפט גם הפעם את פסילתן של רע"ם-תע"ל ובל"ד.
מערכת הבחירות > ניסיונות לפסילת ברוך מרזל כיו"ר ועדת קלפי

ברוך מרזל התמנה על ידי האיחוד הלאומי להיות יו"ר ועדת קלפי באום אל-פחם. בעקבות ההתנגדות שקמה במגזרים שונים שלח היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז מכתב לשופט ריבלין, שיפסול את מרזל מלשמש בתפקיד. מזוז נימק את בקשתו בכך שהדבר עלול לגרום לפגיעה בסדר הציבורי ובשלום הציבור. השופט ריבלין דחה את בקשתו באופן תקיף, וקבע כי איננו מוסמך להתערב בהרכב של ועדות קלפי ומשקיפים, ולכל תנועה יש סמכות לקבוע את נציגיה, וכי הוא מצפה ממזוז שינחה את שירותי הביטחון לקדם כל מהלך של הפרת סדר, שעלול לשבש את מהלך הבחירות. ביום הבחירות המשטרה שתגברה את כוחותיה באזור, מנעה את כניסת מרזל לאום אל-פחם, ועיכבה אותו מספר קילומטרים מהעיר, בשל מה שהגדירה ה"חשש לשלומו". במקומו נכנס חבר הכנסת אריה אלדד שעזב את המקום לאחר שאירעו בו מהומות, ששהה בעיר שעה קלה.
מערכת הבחירות > הסכמי עודפים

הסכמי העודפים על פי חוק בדר-עופר שנחתמו היו:
העבודה – מרצ
הליכוד – ישראל ביתנו
קדימה – הירוקים
הבית היהודי – האיחוד הלאומי
הגמלאים – צבר - מפלגת הצעירים של ישראל
ש"ס – יהדות התורה
חד"ש – רע"ם-תע"ל
ישראל חזקה – התנועה הירוקה מימד
מאפייני חברי הכנסת הנבחרים

במערכת הבחירות זו בלטו במספרם אנשי התקשורת הרבים שהצטרפו למפלגות השונות. כמעט בכל מפלגה היה עיתונאי שהחליט לרתום את כישוריו וחשיפתו הציבורית כדי להגיע לכנסת. רובם של העיתונאים שובצו במקומות ריאלים ונכנסו לכנסת, למעט גדעון רייכר שמפלגתו לא עברה אחוז החסימה. בכנסת זו נבחרו 21 נשים, לעומת 17 נשים בכנסת הקודמת. המספר הרב ביותר של נשים היה במפלגת קדימה (7). מספר הדתיים ירד מ-34 בכנסת הקודמת ל-28. במפלגות הדתיות אין ייצוג לנשים, והנשים הדתיות נכנסו מטעם מפלגות חילוניות דווקא. מספר הערבים בכנסת הנוכחית עומד על 9, ומספר הדרוזים עומד על 4.
תקדימים נוספים במערכת הבחירות היו בחירתה לראשונה של חברת כנסת ערביה (חנין זועבי) מטעם מפלגה ערבית (מפלגת בל"ד), ובחירתו של מיכאל בן ארי, תלמיד הרב מאיר כהנא, ממפלגת האיחוד הלאומי, לראשונה מאז פסילת רשימת כך. בין בכירי מערכת הביטחון לשעבר בולטים שלושה רמטכ"לים (אהוד ברק, שאול מופז ובוגי יעלון), שלושה בכירי שב"כ (אברהם דיכטר, ישראל חסון וגדעון עזרא), שישה קציני צה"ל בכירים (מתן וילנאי, יוסי פלד, בנימין בן אליעזר, קצין רפואה ראשי אריה אלדד ודוברי צה"ל נחמן שי ומירי רגב), ושני ניצבים במשטרת ישראל (יצחק אהרונוביץ' ונציב בתי הסוהר אריה ביבי).
בין אנשי האקדמיה ישנם ארבעה פרופסורים (אריה אלדד, אבישי ברוורמן, דניאל הרשקוביץ ויולי תמיר) ו-12 דוקטורים (עפו אגבאריה, רחל אדטו, בני בגין, מיכאל בן ארי, ג'מאל זחאלקה, דב חנין, אחמד טיבי, עוזי לנדאו, לאה נס, חנא סוויד, מרינה סולודקין ויובל שטייניץ).
לקריאה נוספת

אשר אריאן, מיכל שמיר (עורכים), הבחירות בישראל – 2009, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2011.
הים הכספי

| --- | --- |
תצלום לוויין של הים הכספי
תצלום לוויין של הים הכספי
 מידע כללי
 על שם:  כשים 
 מיקום:  בין אסיה ואירופה, מדרום לרוסיה ומצפון לאיראן
 סוג:  ימה מלוחה
 מידות
 שטח:  371,000 קמ"ר
 נפח:  78,200 קמ"ק
 גובה:  28 מטר מתחת לפני הים
 אורך מרבי:  1,030 ק"מ
 אורך:  1,200 קילומטר
 רוחב מרבי:  435 ק"מ
 רוחב ממוצע:  320
 עומק מרבי:  1,025 מטר
 ‏עומק ממוצע:  184 מטר
 מידע נוסף
 מליחות:  1.2%
 נהר מזין:  וולגה
 ‏אגן ניקוז:  3,626,000 קמ"ר
 מדינות באגן הניקוז:  אזרבייג'ן, איראן, קזחסטן, רוסיה, טורקמניסטן  יבשות: אסיה אירופה
 אורך קו החוף:  7,000 ק"מ
 ערים:  טורקמניסטן: טורקמנבאשי (קרסנובודסק). קזחסטן: אקטאו. רוסיה: דרבנט ומחצ'קלה. אזרבייג'ן: באקו. איראן: סארי, רשת וגורגאן.
 תחלופת המים:  250 שנים
 קואורדינטות:  40°N 51°E﻿ / ﻿40°N 51°E﻿ / 40; 51
 הים הכספי והסביבה הקרובה של אגן הניקוז שלו
 
הים הכספי - נוף מבאקו
הים הכספי או ים מזנדראן (בחלק מן השפות המקומיות: הים הכוזרי), על אף שמו, הוא אגם מליח המצוי בין אסיה לאירופה. הים הכספי הוא האגם הגדול בעולם, ושטחו 371,000 קמ"ר (דומה לשטחה של יפן).
הים הכספי נמצא בין המדינות: רוסיה, אזרבייג'ן, איראן, טורקמניסטן וקזחסטן, וממערב לו נמצאים הרי הקווקז. אין ממנו יציאה כלשהי למקור מים אחר, ומפלס המים בו נשמר על ידי התאדות בלבד. המליחות בים הכספי היא 1.2% (12 גרם לליטר), בערך כשליש מהמליחות הממוצעת של מי ים.
האגם קרוי על שם העם הכספיאני, עם עתיק שחי באזור.
היסטוריה

הים הכספי, בדומה לים השחור ולימת אורמיה, הוא שארית מהים העתיק פארטתיס. לפני כ-5.5 מיליון שנים, בעקבות התרוממות טקטונית וירידה בגובה הים הפך הים למוקף יבשה.
מפה מדויקת ראשונה של האגם נוצרה ב-1716 על ידי אלכסנדר בקוביץ'-צ'רקסקי, שנשלח לאזור בפקודת פיוטר הגדול. הוא אף הקים שלושה מבצרים על גדות האגם, כבסיס להתפשטות האימפריה הרוסית מזרחה, לאזור ה"טרנס-כספי", כלומר מרכז אסיה.
תוכניות סובייטיות שאפתניות לחיבור הים הכספי לים האזובי, חלקו הצפוני של הים השחור, באמצעות פרויקט תעלת אירואסיה המכונה לעיתים "תעלת מניץ'", החלו במרץ רב משנת 1932, אך העבודה מעולם לא הושלמה בפועל. כיום ברוסיה נחשבת התוכנית לבלתי כדאית מבחינה כלכלית, אם כי הנושא חוזר ועולה מדי פעם.
בשנת 1980, על רקע דאגה מירידת מפלס מי הים הכספי עקב אידוי, נחסמה התעלה שהוליכה מים ממנו אל לגונת גאראבוגאזקול, וזו התייבשה כליל עד 1984. ביוני 1992, לאחר שמפלס מי הים הכספי שב לעלות, נפרץ המחסום בתעלה שבינו לבין הלגונה והיא הוצפה שוב.
בשנת 2003 נחתם הסכם בין רוסיה, אזרבייג'ן וקזחסטן לחלוקת חלקו הצפוני של הים הכספי (64% מהאגם) ביניהן. איראן וטורקמניסטן לא הסכימו לחלוקה זו.
בעלי חיים ודגה

בים הכספי גדל החידקן הרוסי, שהוא דג אשר מביציו מופק הקוויאר. דיג יתר הביא לסכנת הכחדה של דגי החידקן באזור, וכיום פעילי איכות הסביבה פועלים להפסקת הדיג בים הכספי.
בנוסף, שכן באזור זה, עד לאמצע המאה ה-20, הטיגריס הכספי.
אוצרות טבע

באזור הים הכספי נמצאים שדות עשירים של נפט וגז טבעי.
על פי התחזיות, כושר ייצור הנפט מהים הכספי, יגיע לכ-1.5 מיליון חביות ליום (240,000 קוב ליום), שווה ערך לתפוקת הנפט של מקסיקו. קיימות הערכות שונות לגבי היקף העתודות באזור, הערכות הנעות בין 32–220 מיליארד חביות של נפט.
אקולוגיה

הים הכספי מהווה למעשה אגם סגור. נהר הוולגה ונהר האורל מהווים 80% מהזרימה לאגם. אין לים הכספי מוצא, והוא מאבד את מימיו בהתאיידות בלבד. גובה פני האגם משתנה באופן קיצוני במהלך השנים.
תחבורה

מספר מעבורות חוצות את הים הכספי.
ראו גם

אקרנופלן - מפלצת הים הכספי
שדה טנגיז
צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן
איטיל - בירת ממלכת הכוזרים
הפלישה המונגולית לאזור הים הכספי
הערות שוליים

↑  אזרית, טורקית, ערבית ופרסית
↑  הים הכספי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284873005171  BnF: cb15322350n (data)  GND: 4110033-5  LCCN: sh85020611  NDL: 01135352  NKC: ge138205  SUDOC: 028231511  VIAF: 235067119   WorldCat (עם VIAF): 235067119
פסל החירות

לוח הברונזה עם מילות השיר של אמה לזרוס
פסל "חירות מאירה את העולם" (באנגלית: Liberty Enlightening the World), הידוע יותר בשם פסל החירות (Statue of Liberty), הוא פסל גדול-ממדים הניצב באי החירות שבעיר ניו יורק, ומהווה אחד מסמליה המובהקים ביותר של העיר ושל ארצות הברית. עם השנים הפך הפסל לסמל ערכים ליברלים, כגון הזכות לחיים, חירות ורדיפה אחרי האושר, ומסמל את אופייה של ארצות הברית כחברת מהגרים.
הפסל ניתן כמתנה מממשלת צרפת לעם האמריקני ונחנך בשנת 1886. אי החירות, ובו הפסל, נמצא בנמל ניו יורק, כשלושה קילומטרים מדרום-מערב לקצה הדרומי של מנהטן. האי נקרא במקור האי בדלו (Bedloe's Island), אך מראשית המאה ה-20 כונה "אי החירות", וזה הוכר כשמו הרשמי ב-1956. בשנת 1924 הוכר הפסל כמונומנט לאומי, ובשנת 1984 הכריז עליו ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
תיאור

הפסל הוא בדמותה של אישה המייצגת את אלת החירות הרומית, ליברטאס. היא עוטה גלימה רומית אופיינית ולראשה נזר בעל שבעה חודים המזדקרים כקרני שמש לכל הכיוונים, ומייצגים את הקרנת החירות לשבע יבשות תבל. נועלת סנדלים ואחת מרגליה עומדת על שרשרת שבורה, כסמל לשחרור מכבלי השעבוד וביטול העבדות בארצות הברית. ידה הימנית מורמת ואוחזת לפיד, המאיר את הדרך לבאים לארצות הברית, ובידה השמאלית היא מחזיקה לוח הנושא את הכיתוב "JULY IV MDCCLXXVI" – תאריך הכרזת העצמאות של ארצות הברית (4 ביולי 1776 בספרות רומיות). הפסל בנוי משלד ברזל ופלדה בציפוי לוחות נחושת. בעבר בהקה הנחושת, אך בין השנים 1900–1906 התכסה הפסל פטינה, שהפכה את צבעו לירוק עמום.
הפסל ניצב על כן מסיבי, שאינו חלק מתכנונו המקורי של יוצר הפסל, פרדריק אוגוסט ברתולדי. הכן, שהוא יצירה ארכיטקטונית בפני עצמה, הוא פרי תכנונו של האדריכל האמריקני ריצ'רד מוריס האנט ומומן בכספי תרומות של הציבור האמריקני, שהרוח החיה בגיוסן הייתה איל העיתונות ג'וזף פוליצר, שאמר שכל מי שיתרום ייכתב בעיתונו ותרומתו תצוין, וכך נאספו מאה אלף דולר (סכום המקביל לכ-2.5–3 מיליון דולר של ימינו) שנתרמו מקוראי העיתון שלו.
על קיר כן הפסל לוח ברונזה שעליו חקוקות מילות השיר "הקולוסוס החדש" של המשוררת היהודייה-אמריקנית, אמה לזרוס, שנכתב ב-1883 לכבודו של הפסל. המשוררת עבדה עם מהגרים יהודים מרוסיה שהגיעו לאמריקה באותה תקופה, ועבודתה העניקה לה השראה לכתיבת מילות השיר:
| --- | --- |
 Give me your tired, your poor,  Your huddled masses yearning to breathe free,  The wretched refuse of your teeming shore.  Send these, the homeless, tempest-tost to me,  I lift my lamp beside the golden door.:  הב לי את בניך היגעים, העניים,  ערב רב של המונים כמהים לנשום כבני חורין,  את פליטת חופייך האומללה,  שלח אותם אלי, חסרי הבית וסחופי הסער,  את לפידי אשא לצד שער הזהב.
גובהו של הפסל מהקרקע ועד לקצה הלפיד הוא 92.9 מטרים.
בדרך כלל פתוח האתר למבקרים שהגיעו במעבורת. בעבר יכלו המבקרים לטפס ל"כתר" שמספק תצפית רחבה על הנמל. לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, ובשל אי בטיחות חלקו העליון של הפסל (מעל הבסיס), הוגבלה העלייה לבסיס הפסל בלבד (156 מדרגות). בבסיס הפסל נמצא מוזיאון פסל החירות, הנגיש באמצעות מעלית, המציג את היסטוריית הפסל. בשנת 2009 איפשר שר הפנים האמריקאי פעם נוספת את העלייה ל"כתר" במגבלה שהכניסה לראשה של גברת החירות תהיה בתחילה מוגבלת ל-30 מבקרים בלבד בשעה, שייבחרו על ידי הגרלה. לכבוד חגיגות העצמאות ה-233 של ארצות הברית נמכרו כרטיסים לעלייה ל"כתר". הכרטיסים אזלו תוך שעה קלה.
בשנת 1986 עבר הפסל שיפוצים ב-70 מיליון דולר, והלפיד הוחלף בלפיד מזהב 24 קרט (הלפיד הקודם נמצא במוזיאון פסל החירות).
בנייה

יוצר הפסל, הפסל פרדריק אוגוסט ברתולדי, ביקר במצרים, והתרשם מפרויקט תעלת סואץ שעליו עבד ידידו המהנדס הצרפתי פרדיננד דה לספס. הוא דימה שתהיה משואה אדירה בכניסה לתעלה, ושרטט סקיצה של הפסל. הוא יצר אותו בדמות של אישה הנושאת לפיד אור המופנה לעבר השמיים. ברתולדי הגיש את עבודתו לח'דיו איסמעיל פאשה בשנת 1867. לאחר מכן הכניס כמה תיקונים והגישה שוב בשנת 1869. בשתי הפעמים נדחה הפרויקט בשל הבעיות הפיננסיות שהיו למצרים באותה העת.
הפסל ניתן לארצות הברית כמתנה מצרפת. הענקת המתנה לעם האמריקאי נבעה בעיקרה ממניעים פוליטיים. הרפובליקנים הצרפתים, שחששו מעליית כוחם של יריביהם המלוכנים, רצו לבסס את הקשר והידידות עם הרפובליקה הגדולה מעבר לאוקיינוס.
במקור הוזמן הפסל לחגיגות יובל המאה של ארצות הברית (1876), אך עקב גודלו ומורכבותו הגיע לחגיגות היובל רק דגם חלקי שלו. על פי גרסה אחת, כמודל לדמות הפסל שימשה אימו של ברתולדי, שהייתה אישה חזקה ולמודת קשיים, וסימלה בעיניו את הדאגה הבלתי מתפשרת לעתיד ילדיה, כפי שראה בעיני רוחו את אמריקה. על פי גרסה אחרת, כמודל שימשה אשתו הצרפתייה של התעשיין האמריקני אייזיק סינגר (אבי מכונות התפירה), כמסמלת הקשר האמיץ בין העמים. לתכנון שלד הברזל והפלדה הנושא את הפסל נעזר ברתולדי במהנדס גוסטב אייפל, שלימים נודע כמתכנן מגדל אייפל בפריז.
בניית הפסל ארכה כעשר שנים והתעכבה בעיקר בגלל העדר משאבים מהצד האמריקאי לממן את הרכבת הפסל בעקבות המפולת בוול סטריט ב-20 בספטמבר 1873, אשר גרמה למיתון עמוק שנמשך שנים רבות. כעדות לחוסר היכולת של האמריקאים לממן הרכבת הפסל הוצבה הזרוע המניפה את הלפיד בכיכר מדיסון במשך שנים. הפסל הגיע לארצות הברית על גבי אונייה ב-17 ביוני 1885, כשהוא מפורק ל־350 חלקים. הוא נבנה מחדש במקומו הנוכחי במהלך 4 חודשים וטקס ההקדשה הרשמי נערך ב־28 באוקטובר 1886 במעמד הנשיא גרובר קליבלנד.
העתקים

בפריז שבצרפת ניצב עותק מוקטן של הפסל, על אי קטן בלב נהר הסן החוצה את העיר. פסל זה נושא עיניו מערבה, אל עבר האוקיינוס האטלנטי ו"אחותו הגדולה" בארצות הברית.
עותק נוסף הוצב בעיר בורדו בצרפת. פסל זה הוסר והותך בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה. הוא שוחזר בשנת 2000, ולאחר פיגועי 11 בספטמבר התווסף לו לוח זיכרון לקרבנות הפיגועים. מאז שוב הושחת על ידי ונדליסטים אנטי-אמריקאים.
בשנת 2004 הוצב עותק בעיר קולמר בצרפת, עיר הולדתו של יוצר הפסל פרדריק אוגוסט ברתולדי, לציון 100 שנה למותו.
במהלך אירועי כיכר טיין-אן-מן ב-1989 הציבו המפגינים במקום העתק של הפסל, שנקרא אלת הדמוקרטיה, שנהרס עם פריצת הצבא הסיני לכיכר.
בבית המלון "ניו יורק" שבסטריפ של לאס וגאס יש העתק של הפסל כחלק ממערכת ההעתקים של מבנים מפורסמים בניו יורק.
בישראל היה נמצא העתק של הפסל בעיר עראבה, ופסל המהווה פרשנות אמנותית על פסל החירות המקורי מוצב בירושלים, בסמוך לבנייני האומה.
עותקים מוקטנים נוספים פזורים ברחבי ארצות הברית, צרפת, ישראל ומספר ערים בעולם.
בתרבות

בפוסטר ובטריילר של הסרט "שכחו אותי בבית 2" פסל החירות עושה את אותה הבעה שקווין עשה בסרט הראשון.
בסרט " אקס-מן" הקרב מול מגנטו מתרחש בפסל החירות.
בסרט "מכסחי השדים 2" מכסחי השדים מניעים את פסל החירות מבפנים.
בחלק השני בטרילוגיית "הסנדק", ראש הארגון מגיע כילד יתום וחסר כל באנייה לניו יורק. פסל החירות זה הדבר הראשון שהוא רואה בכניסה לנמל לאחר ההפלגה.
במשחק Grand Theft Auto IV נמצא הפסל בשם "Statue of Happiness", אך במקום דמותה של אלת החירות ליברטאס, החליטו לשים את פרצופה של הילרי קלינטון. בנוסף על כך, במקום שהפסל יחזיק לפיד, היא מחזיקה כוס קפה. זהו אזכור על "Hot Coffee" מהמשחק הקודם בסדרה GTA San Andreas שבו השחקן היה יכול לקיים יחסי מין עם החברות שהוא מכיר במהלך המשחק. קלינטון הייתה נגד הנושא הזה ורצתה להחליט על רגולציות חדשות לגבי משחקי וידאו. עקב כך קלינטון תבעה משפטית את Rockstar Games בכך שזה לא מתאים שילדים יוכלו לשחק במשחקים הכוללים יחסי מין.
גלריה

פסל החירות בשנת 1900 לערך. מעצבי הפוטוכרום צבעו אותו בצבע נחושת, כנראה בהתאם למראהו אז
מראה מן האוויר
אנימציה המציגה את פסל החירות במספרים
ראו גם

מוזיאון פסל החירות
העתקים של פסל החירות
פסל החירות (סן מרינו)
פסל החירות (בודפשט)
פסל החופש
אלת הדמוקרטיה
הערות שוליים

↑  Gillian Brockell, The Statue of Liberty was created to celebrate freed slaves, not immigrants, its new museum recounts, Washington Post, ‏23 במאי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531886005171  BnF: cb11968909m (data)  GND: 4122611-2  LCCN: sh85127593  NARA: 10643327  VIAF: 237749661   WorldCat (עם VIAF): 237749661 
העתק הפסל המוצב על הנהר סיין בפריז
השוואת גובה של פסלים בעולם, משמאל לימין:
הודו פסל האחדות 240 מטר (כולל 58 מטר בסיס)
הרפובליקה העממית של סין בודהה של מקדש המעיין 153 מטר (כולל בסיס 25 מטר ו-20 מטר כס מלכות)
ארצות הברית פסל החירות 93 מטר (כולל בסיס 47 מטר)
רוסיה אמא מולדת 87 מטר (כולל בסיס 2 מטר)
ברזיל פסל ישו הגואל 38 מטר (כולל בסיס 8 מטרים)