stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וינסטון צ'רצ'יל
ביוגרפיה > שירותו הצבאי > דרום אפריקה: מלחמת הבורים השנייה

ב-12 באוקטובר 1899 פרצה מלחמת הבורים השנייה בין בריטניה והבורים בדרום אפריקה. העיתון "מורנינג פוסט" שכר את שירותיו של צ'רצ'יל ככתב צבאי. כאשר הגיע לדרום אפריקה נסע ברכבת צבאית אשר עלתה על מארב בורי. הרכבת סטתה מהפסים, וצ'רצ'יל, אף שלא היה חייל, פיקד על פעולת פינוי הפצועים ועל ניסיון כושל להחזרת הרכבת למסילה תחת אש. במהלך פעולה זו נשבה, והוחזק במחנה שבויים בפרטוריה, על אף שלא היה איש צבא.
צ'רצ'יל תכנן עם חבריו לשבי בריחה המונית תוך השתלטות על מחסני נשק בפרטוריה, אלא שמספר בעיות בתוכנית הבריחה לא מצאו את פתרונן. לבסוף החליט לברוח לבד, הצליח להימלט משביו, וצעד כ-480 ק"מ מפרטוריה עד לורנסו מארקז במפרץ מאפוטו שבמושבה הפורטוגזית מוזמביק. במהלך בריחתו הכריזו הבורים על פרס בן 25 ליש"ט למי שיסגיר אותו לידיהם. במודעה המכריזה על הפרס תואר כ"אנגלי שמבנה גופו רגיל, מתכופף בשעת הליכה, פניו חיוורים, שערו אדמוני חום, שפמו קטן וכמעט שאינו נראה לעין, מאנפף קצת ואינו מבטא כראוי את האות s".
בריחתו הנועזת הפכה אותו לגיבור לשעה בבריטניה, אך במקום לשוב למולדת, הפליג לדרבן והצטרף לצבאו של הגנרל בולר במסעו לשחרור ליידיסמית' הנצורה בידי הבורים ולכיבוש פרטוריה, בירת דרום אפריקה. מסע זה היה זכור לצ'רצ'יל כאחת התקופות המאושרות בחייו. אף שהמשיך בשיגור כתבותיו לעיתון עבורו עבד, קיבל דרגה בגדוד הפרשים הקלים של דרום אפריקה, ונלחם לצד דודנו, הדוכס התשיעי ממרלבורו. השניים היו בין הבריטים הראשונים שנכנסו לפרטוריה. צ'רצ'יל היה הראשון שקיבל את כניעת מחנה השבויים בפרטוריה שבו היה כלוא כשבוי.
בפברואר 1900 פורסם הרומן הראשון והיחיד שלו, סברולה. ספריו על המלחמה, "מלונדון לליידיסמית' דרך פרטוריה" ו"מצעדו של איאן המילטון" הודפסו במאי ובאוקטובר 1900.
ביוגרפיה > תחילת הפעילות הפרלמנטרית

לאחר שובו כגיבור מדרום אפריקה, התמודד צ'רצ'יל מטעם המפלגה השמרנית על מושב הפרלמנט של מחוז אולדהאם, בבחירות בשנת 1900 ב"בחירות החאקי" בהן הביס המרקיז מסולסברי את אנשי המפלגה הליברלית, כשהוא נישא על גל הפטריוטיות של מלחמת הבורים. צ'רצ'יל הצליח בבחירות אלו, ונבחר לראשונה לפרלמנט.
בחודשים הראשונים לכהונתו ערך מסע נאומים ויחסי ציבור בארצות הברית ובבריטניה בניסיון לגייס כספים למחייתו. חברי פרלמנט באותה תקופה לא קיבלו שכר, וצ'רצ'יל לא נחשב לאדם אמיד במונחים של אותם ימים. בארצות הברית נפגש עם מארק טוויין, וסעד עם מושל ניו יורק, ועם סגן נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט.
בפברואר 1901 שב לבריטניה, והחל בפעילות פרלמנטרית. הוא נקשר בחבורת "מורדים" שמרנים בהנהגת הלורד יו ססיל שכונו "יוליגנים" (כמשחק מילים על הביטוי "חוליגנים"). במהלך המושב הפרלמנטרי הראשון שלו עורר צ'רצ'יל מחלוקת כאשר התנגד לתקציב הביטחון, שהיה לטענתו מנופח. בשנת 1903 התרחק מהשקפותיו של הלורד ססיל. הוא גם התנגד למדיניות המפלגה הליברלית-יוניוניסטית בהנהגת ג'וזף צ'מברלין שהייתה בקואליציה עם השמרנים. צ'מברלין הציע רפורמה מקיפה במכס, על מנת להגן על הייצור הבריטי באמצעות חומות מכס. התנהגות זו הובילה לבידודו של צ'רצ'יל ולריחוקו הן מחברי סיעתו והן ממצביעי מחוז הבחירות שלו.
ב-31 במאי 1904 הפכה אכזבתו מאנשי מפלגתו ומשיכתו לרעיונות הליברלים לחזקה עד כדי כך שעבר לשורות המפלגה הליברלית, דבר שדרש ממנו להעתיק את מושבו בפרלמנט למקום שבו יושבת האופוזיציה (Crossing the Floor), מעשה נדיר בפוליטיקה של אותם ימים. כליברל היה חופשי לטעון בעד סחר חופשי. בשנת 1906 התמודד מטעם הליברלים במחוז צפון-מערב מנצ'סטר, וניצח.
בשנים אלו עסק גם בכתיבת זיכרונותיו של אביו, אשר יצאו לאור בשנת 1906 והתקבלו כיצירת מופת.
ביוגרפיה > תחילת הפעילות הפרלמנטרית > משרות מיניסטריאליות ראשונות

כאשר עלו הליברלים לשלטון, בראשות הנרי קמפבל-באנרמן כראש הממשלה, ב-9 בדצמבר 1905, מונה צ'רצ'יל לתת-שר החוץ, הממונה על המושבות. צ'רצ'יל שירת תחת שר המושבות ויקטור ברוס, הרוזן מאלגין, ועסק בקבלת חוקות הרפובליקות הבוריות המובסות של הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית, וב"עבדות הסינית" במכרות דרום אפריקה. הוא הפך לדובר חשוב בזכות הסחר החופשי, והיה לחבר הממשלה החשוב ביותר מחוץ לקבינט. כאשר הוחלף קמפבל-בנרמן בהרברט הנרי אסקווית' בשנת 1908, מונה צ'רצ'יל לחבר בקבינט בתפקיד נשיא לשכת המסחר (מקביל לשר הכלכלה בישראל). על פי החוק, חייב מינוי קבינט בחירה מחדש בבחירות משנה, במחוזו שבצפון-מערב מנצ'סטר. צ'רצ'יל נכשל בבחירות אלו, אך שב ונבחר מחדש במחוז דאנדי. בתפקיד זה ניסה להביא לרפורמות רדיקליות במסחר, בניגוד לדעתו של דייוויד לויד ג'ורג' ששימש כשר האוצר.
צ'רצ'יל ולויד ג'ורג' היו באותה דעה בנוגע לגידול החד בהוצאות הצי עבור מרוץ החימוש הימי עם הקיסרות הגרמנית, שכלל את ייצור הדרדנוט. צ'רצ'יל ולויד ג'ורג' עמדו בראש סיעת ה"כלכלנים" שראו בהוצאות על חימוש הצי בזבוז ושניתן היה להשתמש בכספים לקידומן של רפורמות חברתיות.
בשנת 1910 קודם צ'רצ'יל לתפקיד שר הפנים. תמונה מפורסמת מאותה עת מראה את צ'רצ'יל מפקד באופן אישי על "המצור על רחוב סידני", קרב יריות בין כוחות אכיפת החוק ובין חבורת אנרכיסטים שהתבצרו בלונדון. תפקודו של צ'רצ'יל בתקרית גרר ביקורת עזה. צ'רצ'יל מנע ממכבי האש גישה לאזור, גם לאחר שאחד הבניינים שעליהם הוטל מצור עלה באש, ובכך הכריח את המתבצרים לבחור בין כניעה ומוות. רבים בחרו באפשרות השנייה. ארתור ג'יימס בלפור שאל – "צ'רצ'יל והצלם סיכנו את חייהם יקרי הערך. אני מבין מה הצלם עשה שם, אך מה עשה שם הג'נטלמן הנכבד?".
בשנת 1910 מנע צ'רצ'יל מן הצבא להתערב במהומות כורים בטוניפנדי בוויילס. בתחילה חשש משובם של אירועי "יום ראשון שטוף הדמים של 1887" בו פוזרה הפגנה למען עצמאות אירלנד על ידי אלפיים שוטרים וארבע מאות חיילים, באירוע אלים ויוצא דופן. עם זאת, הורה על פריסת כוחות על מנת להגן על המכרות, כאשר שלושה עשר מן השובתים נידונו על עבירות שביצעו. פעולתו שברה את מסורת אי התערבות הצבא באירועים אזרחיים, והביאה לטינה מתמשכת כלפיו בוויילס.
כשר הפנים דגל צ'רצ'יל בעמדות ליברליות ואף פרוגרסיביות במונחי אותם ימים באשר לבתי הכלא. הוא תמך ברפורמה בבתי הכלא שהוביל סר אוולין ראגלס-ברייס, ובמסגרת תפקידו המתיק את עונשם של אסירים רבים. כמו כן החליט, מתוך כוונה לצמצם את מספר האנשים שנאסרו כתוצאה מאיחור בתשלום הקנסות שהוטלו עליהם על ידי בית המשפט, שרובם היו צעירים, להאריך את מועד התשלום. הדבר גרם לצמצום כמות האסירים בבתי הכלא מכ-50,000 עד 100,000 בממוצע לשנה בעת כניסתו לתפקיד, לכ-2,000 אסירים בממוצע לשנה בלבד.
ביוגרפיה > תחילת הפעילות הפרלמנטרית > שובו לפעילות מיניסטריאלית

בדצמבר 1916 התפטר אסקווית' והוחלף בדייוויד לויד ג'ורג'. על אף החילופים בממשלה, טרם הבשילו התנאים לשובו של צ'רצ'יל לממשלה. רק ביולי 1917 שב צ'רצ'יל לקבינט כשר החימוש, ומ-1919 שימש כשר המלחמה.
כשר המלחמה היה צ'רצ'יל אחראי ל"כלל עשר השנים", שלפיו על הצבא הבריטי לתכנן את פעולותיו ותקציבו מתוך הנחה שלא יהיה מעורב במלחמה גדולה במהלך עשר השנים הבאות. כלל זה הנחה את פעולות הצבא הבריטי עד 1932.
עיסוקו העיקרי של צ'רצ'יל כשר המלחמה היה ניהול המעורבות הבריטית במלחמת האזרחים ברוסיה. צ'רצ'יל היה אחד ממתנגדיו הקולניים של הבולשביזם, וסבר כי יש בכוחה של המעורבות הזרה כדי "לחנוק את הבולשביזם בעריסתו". מן הפרלמנט המפולג והבלתי מאורגן של אותן שנים הצליח להביא למעורבות בריטית במלחמה בהיקף וזמן שהיו מעבר לרצונה של כל מפלגה בודדת בפרלמנט, ומעבר למה שנראה אז וכיום כטובתה של בריטניה, ואל מול עוינות בולטת של מפלגת הלייבור. לאחר נסיגתם של הבריטים מרוסיה, סייע צ'רצ'יל במשלוח כוחות אל הרפובליקה הפולנית הצעירה במלחמתה בברית המועצות.
בשנת 1921 היה לשר המושבות, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1922. בתפקיד זה סייע לסיום מלחמת העצמאות האירית, והיה בין החותמים על החוזה האנגלו-אירי, שהעניק לדרומה של אירלנד עצמאות, והקים את מדינת אירלנד החופשית, לאחר שפיתח יחסי רעות וקרבה עם הנושאים ונותנים מטעם העם האירי – מייקל קולינס וארתור גריפית'.
לתפקידו של צ'רצ'יל כשר המושבות הייתה השפעה על המצב במזרח התיכון הנמשכת עד ימינו. בשנת 1921 ביקר צ'רצ'יל באזור, בסמוך לפרוץ מאורעות תרפ"א. במהלך ביקורו דרשו הערבים לבטל את הצהרת בלפור ולשים קץ לעלייה היהודית. דרישות אלו, ומאורעות הדמים שהתחוללו, הביאו את צ'רצ'יל לפרסם את "הספר לבן", מסמך מדיניות בו ניסה להציג תוכנית שלמה להסדר פוליטי חדש במזרח התיכון, תוך התייחסות פרטנית לבעיית ארץ ישראל. כחלק מהסדר זה התכוון צ'רצ'יל להעניק את עיראק של ימינו לאמיר ההאשמי פייסל אבן חוסיין, בעוד ב"ארץ ישראל המזרחית" – עבר הירדן, תוקם מדינה ערבית אותה יקבל אחיו של פייסל, עבדאללה. משמעות המהלך הייתה קריעתו של עבר הירדן מתחומי המנדט הבריטי, וייסודה של אמירות עבר הירדן.
הספר הלבן הראשון נחשב כאוהד את היהודים ואת הציונות, שלא כספרים הלבנים שבאו בעקבותיו, אך ניכר בו גם הרצון לפייס את הערבים, ובמיוחד בדרך של הטלת הגבלות על העלייה היהודית. יש המייחסים הטלת הגבלות אלו ואת קריעת "עבר הירדן" לגורמים אנטי-ציוניים במשרד המושבות, ומציינים את יחסו האוהד של צ'רצ'יל ליהדות ולציונות לאורך כל הקריירה שלו. צ'רצ'יל עמד בראש המתנגדים בפרלמנט הבריטי לספר הלבן של 1939, והשמיע מחאה חריפה נגד בגידת הבריטים בהבטחותיהם ליהודים.
ביוגרפיה > בין מלחמות העולם

באוקטובר 1922 עבר צ'רצ'יל ניתוח תוספתן. עם החלמתו הסתבר לו כי הממשלה נפלה, וכי בריטניה יוצאת לבחירות כלליות. המפלגה הליברלית אליה השתייך הייתה עתה מפולגת כתוצאה ממריבות פנימיות, ומעמדו של צ'רצ'יל במחוז הבחירה שלו, מחוז דאנדי, היה חלש. הוא איבד את מושבו בפרלמנט, והלין על כי במשך שבועות ספורים איבד את משרת השר, את המושב בפרלמנט, ואת התוספתן. בבחירות שלאחר מכן, בשנת 1923, התמודד על תפקיד נציג מחוז מערב לסטר, ונכשל. בתקופה זו התקרב מאוד לעמדות המפלגה השמרנית, אם כי עדיין העדיף להיקרא "אנטי סוציאליסט" או "קונסטיטוציונליסט". בבחירות שנערכו בשנת 1924 התמודד על תפקיד מחוז אפינג כקונסטיטוציונליסט, אך למעשה נתמך בידי מנגנון המפלגה השמרנית. הוא זכה בתפקיד, ולאחר מכן שב והצטרף למפלגה שאת שורותיה עזב בזעם מספר שנים לפני כן, כשהוא מעיר ביובש כי "כל אחד יכול להתנהג כחולדה (Rat) (לעבור מפלגה), אך יש צורך במקוריות כדי לעשות זאת שוב (Re-rat)".
תחת מנהיגותו של ראש הממשלה השמרני סטנלי בולדווין, מונה צ'רצ'יל לשר האוצר, ופיקח על מעברה של בריטניה לבסיס הזהב, צעד כלכלי שתוצאותיו בטווח הקצר היו דפלציה, אבטלה ושביתת כורים שהובילה לשביתה כללית בשנת 1926. לאחר שנים הודה צ'רצ'יל כי זו הייתה אחת ההכרעות הגרועות שנטל בחייו. פרשנים מסבירים שיקול מוטעה זה בעובדה שצ'רצ'יל, שלא היה כלכלן, פעל על פי עצת נגיד הבנק של אנגליה, מונטגיו נורמן. צ'רצ'יל דרש לנקוט ביד ברזל כדי לשבור את השביתה הכללית, והתבטא כי "בריטניה תשבור את השביתה, או שהשביתה תשבור את בריטניה". בשנים אלו הוא מצוטט כמביע אהדה לבניטו מוסוליני בו ראה כוח מגן בפני הסוציאליזם והקומוניזם בהם ראה כוחות הרסניים.
בבחירות בשנת 1929 ספגה הממשלה השמרנית תבוסה. במשך שתי השנים הבאות הלך צ'רצ'יל והתרחק מהנהגת המפלגה, בשל ויכוח בדבר מכסי המגן והיחס לתנועת העצמאות ההודית, שלה התנגד בחריפות. הוא כינה את אבי התנועה לעצמאות הודו, מהטמה גנדי, "פקיר עירום למחצה". כאשר רמזי מקדונלד הקים את ממשלת האחדות הלאומית בשנת 1931, לא הוזמן צ'רצ'יל להצטרף לקבינט.
ביוגרפיה > בין מלחמות העולם > שנות המשבר הכלכלי

שנת 1931 סימנה את שיא השפל הפוליטי בחייו של צ'רצ'יל. שנים אלו, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, מכונות "שנות המדבר של צ'רצ'יל". הוא בילה אותן שקוע בכתיבתו, והשלים את כתיבת הביוגרפיה על אבי אבותיו, מרלבורו, וכן כתב את חלק הארי של הספר "היסטוריה של העמים דוברי האנגלית", שפורסם רק כעשרים שנה לאחר מכן. באחוזתו, צ'רטוול שבקנט, התמסר לציור, עיסוק בו מצא שלוות נפש, אף שלא הצטיין בו כשם שהצטיין בכתיבה. הוא לא חדל מפעילותו הפרלמנטרית, ונודע כמתנגד תקיף לעצמאותה של הודו. אך עד מהרה הוסטה תשומת לבו לנושא אחר, נושא אשר העיסוק בו יביא לו תהילת עולם.
צ'רצ'יל עקב אחר עלייתו של אדולף היטלר והתחמשותה מחדש של גרמניה הנאצית. בקיץ 1932 ביקר, ביחד עם בנו רנדולף, במינכן, כדי לחקור את קרב בלנהיים. הוא התאכסן במלון רג'ינה פלסט, שם נהג היטלר לבקר מדי יום אחר הצהריים. נוצרה היכרות בינו לבין איש עסקים גרמני-אמריקני שהיה מעין יועץ תקשורת של היטלר. איש זה הציע לארגן פגישה בין היטלר לצ'רצ'יל, וכהכנה למפגש ביקש מצ'רציל להציע נושא לדיון בפתיחת המפגש. צ'רצ'יל הציע לדון ביחס של היטלר ליהודים. היטלר לא היה מוכן להיפגש עם צ'רצ'יל, ויותר מכך, כל עוד הוא התארח באותו מלון, ויתר היטלר על ביקוריו היומיים שם. שלושה חודשים לאחר מכן נאם צ'רצ'יל בפרלמנט והזהיר מפני סכנת המלחמה בה גרמניה תשאף להשיב לה את השטחים שאיבדה במלחמת העולם הראשונה. בתקופה בה ה"פייסנות" "Appeasement" נראתה כצו השעה, היה קולו של צ'רצ'יל, שהזהיר מסכנותיו של הנאציזם, קול קורא במדבר. קריאתו לחזק את הצבא והצי הבריטי אל מול האיום, נענתה בקיתונות של לעג. משנת 1932 פעל צ'רצ'יל למען חימוש מחדש ונקיטת עמדה נחושה נגד תוקפנותה של גרמניה.
צ'רצ'יל היה מתנגד חריף למדיניותו של נוויל צ'מברלין, שהוביל את בריטניה, ועמה את מדינות המערב, אל הסכם מינכן, הסכם אשר הוכרז על ידי צ'מברלין, מנהיג המפלגה השמרנית, כהסכם שמחולל "שלום בדורנו". "בריטניה יכולה הייתה לבחור בין חרפה למלחמה", התבטא אז צ'רצ'יל, "היא בחרה בחרפה ותזכה במלחמה".
לבידודו הפוליטי הביאה גם עמדתו בנוגע לפרישתו של המלך אדוארד השמיני אשר פרשת אהבתו לגרושה אמריקנית בשם ווליס סימפסון, הביאה להתפטרותו מן המלוכה. צ'רצ'יל היה ידיד אישי של המלך, ותמך בו בעת צרתו, אך הראייה הפוליטית הצרה של אנשי תקופתו הביאה להאשמתו כי הוא שואף לקבל את ראשות הממשלה אם יסרב המלך לעצתו של ראש הממשלה, סטנלי בולדווין להתפטר, וכתוצאה מכך יתפטר בולדווין עצמו[דרוש מקור].
ביוגרפיה > בעת מלחמת העולם השנייה > שר הצי בשנית

לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, שסימנה את פרוץ מלחמת העולם השנייה, הבינו פוליטיקאים בריטים רבים כי האדם שהזהיר מזה שנים את העם הבריטי ואת העולם מפני מעשיו וכוונותיו של המשטר הנאצי בגרמניה, הוא שצדק, ואילו תומכי הפייסנות טעו. עם פרוץ המלחמה הזמין צ'מברלין את מבקרו החריף ביותר, וינסטון צ'רצ'יל, לשוב ולהיות לשר הממונה על צי המלחמה, תפקיד בו נשא צ'רצ'יל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. עם העברת השדר על אודות המינוי ממשרד הצי אל הספינות שבים, אותתו הספינות אלו לאלו במכשירי ההליוגרף שלהן שוב ושוב לאות שמחה: "ויני חזר" "ויני חזר" ("Winnie is back" "Winnie is back"). האיתות החוזר של שלוש מילים אלה ביטא התלהבות רבה בקרב צוותי הספינות ועורר את רוח הקרב שלהם.
בתקופת ה"זיצקריג", "המלחמה המדומה" שבין סיום הפלישה לפולין והפלישה לצרפת במאי 1940, היה צ'רצ'יל השר הבולט בממשלה, בין היתר בשל העובדה כי עיקר הפעילות במלחמה התמקדה בחודשים אלו בזירה הימית. ניסיון כיבוש המנע של נמל נרוויק בנורווגיה תפס את תשומת לב הציבור, בימים בהם עמל היטלר על "איבחת מגל" – תוכנית המלחמה לכיבוש מהיר צרפת בשישה שבועות.
ביוגרפיה > בעת מלחמת העולם השנייה > הפלישה לצרפת והמינוי כראש ממשלה

ב-10 במאי 1940 פלשו כוחותיו של היטלר אל ארצות השפלה, הולנד ובלגיה, ולצרפת במלחמת בזק, כבשו את הולנד ובלגיה, מוטטו קווי ההגנה הצרפתיים, והותירו את הצבא הצרפתי ואת חיל המשלוח הבריטי ביבשת חסרי אונים. ביום הפלישה, שבו עמדו מיטב חילותיה של בריטניה בשדות המערכה בצרפת ובבלגיה, ולאחר המערכה בנורווגיה שנמשכה ללא הכרעה מאז 9 באפריל, נראה היה כי הציבור איבד את אמונו בנוויל צ'מברלין. לאחר הדיון לגבי נורווגיה בבית הנבחרים כשלה ממשלת צ'מברלין בהצבעת אמון בפרלמנט הבריטי, צ'מברלין התפטר, וצ'רצ'יל בן ה-66 נקרא למלא את מקומו ולעמוד בראשות הממשלה. צ'רציל הרכיב ממשלת אחדות לאומית שכללה את מנהיגי מפלגת הלייבור, וב-10 במאי 1940 היה לראש ממשלת בריטניה. עם הרכבת הממשלה נשא צ'רצ'יל נאום בפרלמנט, שבו לא ניסה לייפות את המציאות ולא הבטיח ניצחון מהיר, אלא הבטיח 'דם, עמל, דמעות ויזע' ("לא אוכל להציע אלא דם, עמל, דמעות ויזע"), ושזכה להערכה ציבורית רבה. מאותה עת היה צ'רצ'יל למנהיג הבלתי מעורער של מאמץ המלחמה הבריטי, ואישיותו סימלה בעיני העם הבריטי והעולם את עמידתה של בריטניה במלחמה נגד הנאצים ומדינות הציר.
בימים הראשונים כראש ממשלה עסק צ'רצ'יל בניסיון לחזק את הגנת בעלות הברית בשדות הקרב בצרפת. השימוש בטנקים ובמטוסים הפך את ההגנה הסטטית בה תמך המטכ"ל הצרפתי למיושנת, ולצבאות בעלות הברית לא הייתה תשובה של ממש לטורי הטנקים הגרמניים השועטים מערבה, ומכתרים את מיטב חיילי בריטניה. ב-16 במאי ביקר צ'רצ'יל בפריז על מנת לעמוד אישית על המתרחש. הוא נתקל בחוסר האונים והתבוסתנות שהפגינו אישים כמוריס גמלאן, הרמטכ"ל הצרפתי, אל מול ניסיונותיהם של אישים כפול ריינו, ראש הממשלה הצרפתי, לייצב את המצב. בביקורו זה הסכים להקצות מספר טייסות קרב נוספות להגנת פריז, ונסך רוח קרב בריינו. הוא ערך ביקור נוסף ב-21 במאי, כשכבר עיקרו של הצבא הצרפתי הובס, וחיל המשלוח הבריטי כותר בנמלי צפון התעלה. עם כל פעלתנותו והרוח האופטימית שהשרה, לא היה בידו למנוע את התבוסה שנחלו צרפת ובריטניה בקרב. אומנם חלק ניכר מחיל המשלוח ניצל ופונה לאדמת בריטניה דרך נמל דנקרק במבצע דינמו, אך צ'רצ'יל עצמו היה הראשון להודות כי "אין מנצחים במלחמה באמצעות פינויים".
ב-11 ביוני 1940 ביקר בצרפת ונפגש עם ריינו, פטן ודה גול. בשלב זה כבר עמדה כניעתה של צרפת על הפרק. צ'רצ'יל התנגד לכניעה נפרדת, ואף הציע איחוד מדיני בין צרפת ובריטניה, שיאפשר להמשיך במלחמה בהיקף עולמי, שתתבסס על מושבותיה של צרפת מעבר לים, גם כאשר צרפת עצמה כבושה. הצעה זו נדחתה. ב-14 ביוני נכנסו הנאצים לפריז. צ'רצ'יל הצליח לחלץ את הגנרל דה גול, שהקים בלונדון את צבא צרפת החופשית, אך לא הצליח למנוע את כניעתה של צרפת ואת הקמת צרפת של וישי על ידי פטן וחבריו.
ביוגרפיה > אחריתו

בשנת 1954, לכבוד יובל ה-80 של צ'רצ'יל, הוכן לכבודו הדיוקן החדש. היצירה לא התקבלה טוב על ידי המשפחה ונגנזה.
צ'רצ'יל היה מודע לשקיעתו המנטלית והפיזית, ובשנת 1955 העביר את משרת ראש הממשלה לאיש סודו ותלמידו הנאמן מזה שנים, אנתוני אידן. שלוש שנים לפני כן נישא אידן לאחייניתו של צ'רצ'יל, אנה קלאריסה צ'רצ'יל. עם פרישתו הציעה לו המלכה את התואר דוכס לונדון, הצעה שנדחתה בשל חששו של בנו רנדולף שהתואר הרם ימנע ממנו להתמודד בבחירות לפרלמנט.
את שנות פרישתו בילה צ'רצ'יל באחוזת צ'רטוול שבקנט, ובבית נופש בדרום צרפת. בשנת 1963 היה צ'רצ'יל לאדם הראשון אשר קיבל מנשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי תואר של "אזרח כבוד של ארצות הברית", אך בשלב זה היה חולה מכדי להשתתף בטקס שנערך בבית הלבן, ונכדו קיבל את התואר עבורו. ב-1964 החליט לפרוש מחברותו בפרלמנט הבריטי, וב-25 בספטמבר אותה שנה תמה כהונתו בו.
ב-15 בינואר 1965 לקה בשבץ ובדימום מוחי נרחב, וב-24 בינואר 1965 מת. על פי פקודתה של המלכה אליזבת השנייה הוצב ארונו למשך שלושה ימים בכנסיית וסטמינסטר על מנת לאפשר לעם לעבור על פניו, וטקס ההלוויה נערך בקתדרלת סנט פול, לשם הועבר הארון על פני אוניית הטקס Havengore. מסע הארון לווה במטס הצדעה של חיל האוויר המלכותי, ובמהלכו הונמכו העגורנים ברציפי התמזה לאות הצדעה. המלכה אף חרגה מכללי הטקס וחיכתה לבוא הארון, במקום להגיע לאירוע אחריו. בהלוויה נכחו מנהיגים רבים מכל העולם, בהם שארל דה גול. מישראל הגיעו נשיא המדינה זלמן שזר וראש הממשלה לשעבר דוד בן-גוריון. היה זה הכינוס הגדול ביותר של ראשי מדינות עד הלווייתו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2005. צ'רצ'יל נטמן, לבקשתו, בחלקת הקבר המשפחתית בכנסיית סנט מרטין בכפר בליידון, לא רחוק מארמון בלנהיים שבו נולד.
ביוגרפיה > אחריתו > כתיבת הביוגרפיה על חייו

רנדולף, בנו של וינסטון צ'רצ'יל, הוציא לאור את שני הכרכים הראשונים של הביוגרפיה על אביו. ב-1962 התקבל ההיסטוריון היהודי הצעיר מרטין גילברט לעבודה כעוזר מחקר אצל צ'רצ'יל, שעסק בליקוט חומר לכתיבת הביוגרפיה של אביו. לאחר מותו של צ'רצ'יל הבן, לקח על עצמו גילברט את המשך הפרויקט, והפך לביוגרף הרשמי של צ'רצ'יל. הוא פרסם עוד שישה כרכים של הביוגרפיה, שמונה כרכים משלימים הכוללים מסמכים ותעודות וכן תריסר ספרים נוספים על צ'רצ'יל. בסוף 2007 יצא לאור ספר שעוסק ביחסו של צ'רצ'יל ליהודים.
חייו הפרטיים, אישיותו ודעותיו

צ'רצ'יל לא היה טיפוס של קזנובה, ואף היו סבורים שהוא לא גבר של נשים. אולם, בבדיקה יסודית יותר מתגלה שהיו לו קשרים רומנטיים עם לא מעט בנות זוג. לפחות אחת מהן קיוותה להינשא לו ורתחה מזעם כשנודע לה על נישואיו הקרובים לאחרת. ב-12 בספטמבר 1908, בגיל 33, נישא צ'רצ'יל לקלמנטיין הוזייר, נערה נאה, אך לא אמידה, אותה פגש במסיבה בחודש מרץ של אותה השנה. הם התחתנו בכנסיית סנט מרגרט. אמה של קלמנטיין הייתה ממשפחת אצולה, אך מוצאו של אביה מעורפל. קלמנטיין תמכה בצ'רצ'יל, הן ברמה הפוליטית, כאשר החליפה אותו בקמפיין בחירות, כששכב חולה, והן ברמה הפיזית, כאשר הכתה בעזרת מטרייתה סופרז'יסטית שניסתה לדחוף אותו אל מתחת לגלגלי הרכבת. היא הקדישה כמעט את כל זמנה לתמיכה בו.
לזוג נולדו חמישה ילדים – דיאנה, רנדולף פרדריק אדוארד, שרה מיליסנט הרמיון, מריגולד פרנסס (אשר מתה בילדותה), ומרי, שכתבה ספר על חיי הוריה. בנו רנדולף, ונכדיו ניקולס סואמס, ווינסטון צ'רצ'יל הנכד, היו אף הם לחברי הפרלמנט הבריטי.
בין היתר היה צ'רצ'יל בעל רישיון טיס, נהנה מן הטיסה, ובהיותו שר החימוש, בימי מלחמת העולם הראשונה, נהג להטיס עצמו לצרפת. לאחר תאונה אווירית בשנת 1919 הבטיח לאשתו לחדול מן הטיסה, אך לא מילא את הבטחתו בקפדנות.
בעת שלא שהה בלונדון, נהנה צ'רצ'יל מן השהייה בחברת משפחתו באחוזת צ'רטוול בקנט. שם היה יכול לעסוק בתחביביו המפורסמים – ציור, כתיבה, ובניית קירות לבנים, כמו גם גידול ברבורים שחורים. בעקבות ספר שפרסם רופאו האישי לורד מוראן, ידוע כי במשך שנים רבות נאבק צ'רצ'יל במחלת הדיכאון, אותה כינה "הכלב השחור שלי". הכתיבה הקלה וסייעה לו להירגע.
שירותו הצבאי היה קרבי ממש. הוא השתתף בקרבות בקובה, בהודו, בסודאן, בדרום אפריקה. בחלק מהקרבות פעל במקביל כלוחם וכעיתונאי ששלח כתבות ללונדון. פעמים רבות הוא נחשף לאש, ירה ואף הרג חיילי אויב. כעיתונאי הוא לא היסס להעביר ביקורת על דרך ניהול הקרבות של מפקדיו, שאף ניסו להיפטר ממנו. עבור כתבותיו הוא קיבל את השכר הגבוה ביותר בבריטניה. סיפוריו יצרו לו מוניטין של איש אמיץ לב. ללא ספק, הוא היה נועז, שלא לומר פזיז, תכונה שהופיעה עוד בילדותו.
מבחינה כלכלית-חברתית ניתן להגדיר את צ'רצ'יל כליברל. הוא הציע חוק שכר מינימום, היה מעורב בהקמת לשכות תעסוקה, הגה את רעיון ביטוח האבטלה, נלחם והצליח להעלות את רמת המיסוי על העשירים, במיוחד על בעלי הקרקעות. כשר הפנים הוא קיצר עונשי מאסר, התחשב בעבריינים הצעירים, התעלם מהומוסקסואליזם, צידד באיגודים המקצועיים.
צ'רצ'יל היה אדם רב כישרונות. הייתה לו אנרגיה רבה. היה לו זיכרון אדיר שממנו ידע לשלוף קטעים מתאימים לאותו רגע ללא מאמץ. היה לו כושר אנליטי חריף והוא ידע להחליט על סדרי עדיפויות. בנוסף על כך היה לו מוח יצירתי. אם מוסיפים לכל הכישורים הללו את הדחף שלו להוכיח עצמו בפני אביו, דבר שגרם לו לעבוד עוד ועוד, אפשר להבין את הספק העבודה העצום שלו.
הנצחה > בישראל

על פי אתר עיריית ירושלים, רחוב שדרות צ'רצ'יל בירושלים קרוי על שמו. בנוסף לירושלים, גם בערים תל אביב, נתניה ודלית אל כרמל קרויים רחובות על שמו. בטכניון שבעיר חיפה קרוי בניין על שמו. לזכרו הוקם יער צ'רצ'יל ומצפור בגובה 350 מטר מעל פני הים, בדרך נוף יער בית קשת, בהוקרה מיהודי בריטניה.
ספריו שהופיעו בתרגום עברי

על היטלר ומוסוליני, הוצאת אישים ומאורעות, 1941.
גדולי הדור, הוצאת מסדה, 1941.
עד חרמה (נאומי מלחמה). הוצאת מחברות לספרות, 1945.
שחרית חיי, הוצאת אמנות, 1945.
מלחמת העולם השנייה (6 כרכים). הוצאת עם הספר, 1957.
היסטוריה של העמים דוברי האנגלית (4 כרכים), הוצאת עם הספר, 1958.
הסתערות הפרשים באומדורמן, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1984.
לעולם לא ניכנע – מבחר מנאומיו של וינסטון צ'רצ'יל, מאנגלית: טל יצחקי, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2011.
לקריאה נוספת

וינסטון צ'רצ'יל – מנהיג במערכה: פרקי זכרונות, מסות, מאמרים ונאומים בהם עיקרי דבריו על הציונות וארץ ישראל; ערוך ומתורגם בידי אריה לרנר, תל אביב: דבר, תש"א. (ספר שהיה נפוץ ביישוב בימי המלחמה.)
ג'פרי בסט, צ'רצ'יל – שיעור בגדולה, הוצאת עם עובד, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
ג'פרי בסט, צ'רצ'יל ומלחמה, הוצאת עם עובד, 2009 (הספר בקטלוג ULI)
ג'ון לוקץ', צ'רצ'יל – איש חזון, מדינאי, היסטוריון, הוצאת שוקן, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
מרטין גילברט, צ'רצ'יל והיהודים, כנרת זמורה ביתן, 2010.
בוריס ג'ונסון, אפקט צ'רצ'יל: סיפורו של המנהיג ששינה את העולם, הוצאת שיבולת, 2021
לקריאה נוספת > מאמרים על צ'רצ'יל בעברית

צ’רצ’יל ואושוויץ: הערה אחרונה?, מאת מיכאל יוסף כהן, נדפס ב"דפים לחקר השואה", י"ט, תשס"ה 2005.
צ’רצ’יל, בווין והעם היהודי אחרי מלחמת העולם השנייה, מאת מיכאל יוסף כהן, נדפס ב"גשר", 140, תש"ס 2000.
צ'רצ'יל והציונות, מאת נורמן רוז, נדפס ב"זמנים", 56, 1996.
צ’רצ’יל וגבולות ארץ ישראל, מאת יוסף נדבה, נדפס ב"כיוונים", 27, תשמ"ה 1985.
ויצמן, פילבי וצ’רצ’יל נוכח אבן סעוד ורוזוולט, 1937-1943, מאת יהושע פורת, נדפס ב"הציונות", ט', תשמ"ד 1984.
ציונותו של צ'רצ'יל, מאת יגאל עילם, נדפס ב"תמורות", ט', תש"ם 1980.
וינסטון צ’רצ’יל והקמת ועדת הקאבינט לשאלת ארץ-ישראל (אפריל-יולי 1943), מאת ג. כהן, נדפס ב"הציונות", ד', תשל"ו 1976.
גישתם של צ’רצ’יל ורוזוולט אל הציונות, מאת ק. א. רבינוביץ, נדפס ב"הקונגרס העולמי למדעי היהדות", תשכ"ט, 1969.
David Reynolds, In Command of History. Churchill Fighting and Writing the Second World War, New York, Random House, 2005.
קיילצה

מראה כללי של העיר
תחנת הרכבת
שער בית הקברות היהודי בעיר
קְיֶילְצֶה (בפולנית: Kielce; ביידיש: קיעלץ) היא עיר במרכז פולין ובה 204,891 תושבים (2009). העיר נמצאת במרכז הרי הצלב הקדוש (הרי שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה), על גדות נהר הסילניצה. משנת 1999 היא משמשת בירת פרובינציית שְׁוְויֶינְטוֹקְזִ'יסְקיֶה; על פי החלוקה המינהלית הקודמת של פולין, הייתה קיילצה בירת מחוז קיילצה (בימי הרפובליקה הפולנית השנייה, 1919–1939, ולאחר מלחמת העולם השנייה, 1945–1998).
בעבר הייתה העיר מרכז לחציבת אבן גיר, וכיום ממוקדת כלכלתה במסחר. בתולדות העם היהודי ידועה העיר לשמצה בפוגרום קיילצה, שהתרחש בה לאחר מלחמת העולם השנייה (יולי 1946), ובו נרצחו 42 יהודים ששבו אל העיר לאחר ששרדו את השואה.