שלטון איזבלה השנייה
הביניום הפרוגרסיבי (1854–1856)

בתקופת ממשלתו השמרנית של בראבו מוריו, ניכרה רמה גבוהה של שחיתות כתוצאה מצמיחה כלכלית לא מסודרת ותככים פנימיים להשגת יתרונות בוויתורים ציבוריים, מצב בו כל משפחת המלוכה עצמה הייתה מעורבת. בראבו מוריו, שרבים ראו בו עובד ציבור ישר, התפטר ב-1852, ולאחר מכן קמו שלוש ממשלות עד יולי 1854. בינתיים, ליאופולדו אודונל, לשעבר משתף פעולה של העוצרת לשעבר מריה כריסטינה, הצטרף למתונים הליברליים יותר וניסה לארגן מרד, בהסתמך על מספר קצינים וכמה מהדמויות ששנים לאחר מכן יהפכו לפוליטיקאים בולטים כגון אנטוניו קאנובס דל קסטיו. ב-28 ביוני אודונל, שהסתתר במדריד, איחד כוחות והתנגש עם חיילים נאמנים לממשלה בויקאלווארו, במה שנודע בשם לה ויקאלוורדה, אך לא היה מנצח ברור. לאורך יוני ויולי הצטרפו כוחות נוספים למרד בברצלונה. ב-17 ביולי, במדריד, יצאו אזרחים וחיילים לרחובות ברצף של פעולות אלימות, וסיכנו את חייה של אמה של המלכה, מריה כריסטינה, שנאלצה לחפש מקלט. המחסומים וחלוקת הנשק העניקו ניצחון למורדים.
לאחר כמה ניסיונות נואשים של המלכה למנות נשיא מועצה שיבלום את המהומות, היא נכנעה לבסוף למצב, ובעקבות פקודות אמה מינתה את אספרטרו לנשיא. זה סימן את תחילתו של מה שנקרא הביאניום הפרוגרסיבי.
ב-28 ביולי 1854, אספרטרו ואודונל נכנסו למדריד, וזכו לשבחים על ידי הקהל כגיבורים. אספרטרו נאלץ למנות את אודונל לשר המלחמה בגלל הפופולריות שלו והשליטה שהפעיל על חלקים נרחבים בצבא. החיבור הזה בין השניים, הנאמנים לכאורה זה לזה, לא היה חף מבעיות. בעוד אודונל ניסה להתנגד לפרקטיקות הליברליות הפרוגרסיביות של אספרטרו מבחינת עמדתו לגבי הכנסייה והתנתקות, העוצר לשעבר חיפש דרך לליברליזם בספרד, בהשפעה רבה מאישיותו שלו ומהשינויים המתרחשים באירופה.
הביאניום הייתה אפוא תקופה שסומנה בקואליציה בין מתונים "שמאליים" יותר לפרוגרסיבים "ימנים" יותר, שבה הוחזרו חוקים פרוגרסיביים, כמו חוק מועצות הערים והמיליציה, וחוקה חדשה נערכה, אך היא מעולם לא פורסמה. עבודת החקיקה העיקרית של הביניום הייתה הרפורמות הכלכליות, שמטרתן לגבש את מעמד הביניים. בין הצעדים הכלכליים היו ההחרמה של מאדוס וחוק הרכבת.
ההחרמה החדשה השפיעה על נכסי המועצות המקומיות, ובמידה פחותה, הכנסייה, מסדרים צבאיים וכמה מוסדות צדקה. מספר הנכסים המולאמים היה גדול בהרבה מאשר ב-1837. המטרות היו לנקות את האוצר ולשלם עבור הקמת מסילת הברזל. להחרמה זו היו השלכות חמורות: מבחינת מועצות העיר, אובדן קרקע פירושו אובדן אחד מאמצעי המימון העיקריים שלהן.
חוק הרכבות פורסם בשנת 1855 כדי להסדיר את בניית רשת הרכבות ולחפש משקיעים לפיתוחה. לא היו משקיעים גדולים בספרד, ולכן ההון המושקע היה זר. בנוסף, התשתיות והרכבות היו אנגליות, מה שלא הועיל לתעשיות הברזל והפלדה הספרדיות. יתרה מכך, מד המסילה היה שונה מזה האירופאי; בעקבות כך הרכבת לא הפכה לעסק שהיה צפוי להיות.
מנגד גברה התסיסה החברתית, כמו בהתקוממות בברצלונה נגד גיוס כפוי, שכר נמוך ושעות עבודה ארוכות. הממשלה הגיבה על ידי הכנסת כמה שיפורים בעבודה וזכות ההתאגדות. המשבר האחרון הגיע ב-1856, עם התקוממויות רבות שאילצו את אספרטרו להתפטר. המלכה מינתה את אודונל לראש הממשלה.
תקופת הביניום הגיעה לסיומה כשהניתוק בין שני הגנרלים אספרטרו ואודונל, הושלם. אודונל עבד על האיחוד הליברלי בזמן שישב עם אספרטרו בממשלה. הבחירות של 1854 לקורטס העניקו מספר רב יותר של מושבים לתומכי הראשונים מאשר לאחרונים. אין זה מפתיע, אפוא, שניסיונות הדו-קיום קרסו בזמן ההחרמות של מאדוס והשאלה הדתית, כאשר הוגשה הצעת חוק לקורטס שהכריזה שאי אפשר להפריע לאיש בגלל אמונתו. ההצעה אושרה והיחסים עם הכס הקדוש נותקו, והקונקורדאט של 1851 בוטל. אבל אודונל לא היה מוכן לאפשר למצב הזה להימשך. אספרטרו, שהיה מודע למצב, הפעיל את משאביו בהגנה על הליברליזם על ידי גיוס המיליציה הלאומית והעיתונות נגד השרים המתונים, אך המלכה העדיפה להעניק לאודונל את ראשות הממשלה במצב כה לא יציב, שהפך למורכב יותר על ידי התקוממויות הקרליסטים בוולנסיה ומצב כלכלי חמור. שני הצדדים התעמתו בפעולות צבאיות ברחובות ב-14 וב-15 ביולי 1856, שם העדיף אספרטרו לסגת.