stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קווין טראפ
הערות שוליים

↑  "Trapp quits PSG for former club Frankfurt". Yahoo Sports. נבדק ב-7 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Flick beruft Moukoko, Füllkrug und Götze in WM-Kader באתר הרשמי של פדרציית הכדורגל הגרמנית, 10 בנובמבר 2022 (בגרמנית)
| נבחרת גרמניה – גביע הקונפדרציות 2017 |
| --- | --- | --- |
|  1 טראפ •  2 מוסטפי •  3 הקטור •  4 גינטר •  5 פלטנהארדט •  6 הנריכס •  7 דראקסלר •  8 גורצקה •  9 וגנר •  10 דמירביי •   11 ורנר •  12 לנו • 13 שטינדל •  14 ג'אן • 15 יונס • 16 רודיגר • 17 זולה • 18 קימיך • 20 בראנדט • 21 רודי • 22 טר שטגן • מאמן: לב |  1 טראפ •  2 מוסטפי •  3 הקטור •  4 גינטר •  5 פלטנהארדט •  6 הנריכס •  7 דראקסלר •  8 גורצקה •  9 וגנר •  10 דמירביי •   11 ורנר •  12 לנו • 13 שטינדל •  14 ג'אן • 15 יונס • 16 רודיגר • 17 זולה • 18 קימיך • 20 בראנדט • 21 רודי • 22 טר שטגן • מאמן: לב | גרמניה |
| נבחרת גרמניה – מונדיאל 2018 |
| --- | --- | --- |
|  1 נוייר •  2 פלטנהארדט •  3 הקטור •  4 גינטר •  5 הומלס •  6 ח'דירה •  7 דראקסלר •  8 קרוס •  9 ורנר •  10 אוזיל •   11 רויס •  12 טראפ • 13 מילר •  14 גורצקה • 15 זולה • 16 רודיגר • 17 בואטנג • 18 קימיך • 19 רודי • 20 בראנדט • 21 גונדואן • 22 טר שטגן • 23 גומז • מאמן: לב |  1 נוייר •  2 פלטנהארדט •  3 הקטור •  4 גינטר •  5 הומלס •  6 ח'דירה •  7 דראקסלר •  8 קרוס •  9 ורנר •  10 אוזיל •   11 רויס •  12 טראפ • 13 מילר •  14 גורצקה • 15 זולה • 16 רודיגר • 17 בואטנג • 18 קימיך • 19 רודי • 20 בראנדט • 21 גונדואן • 22 טר שטגן • 23 גומז • מאמן: לב | גרמניה |
| נבחרת גרמניה – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 נוייר •  2 רודיגר •  3 הלסטנברג •  4 גינטר •  5 הומלס •  6 קימיך •  7 האברץ •  8 קרוס •  9 פולאנד •  10 גנאברי •   11 ורנר •  12 לנו • 13 הופמן •  14 מוסיאלה • 15 זולה • 16 קלוסטרמן • 17 נויהאוס • 18 גורצקה • 19 זאנה • 20 גוזנס • 21 גונדואן • 22 טראפ • 23 ג'אן • 24 קוך • 25 מילר • 26 גונטר • מאמן: לב |  1 נוייר •  2 רודיגר •  3 הלסטנברג •  4 גינטר •  5 הומלס •  6 קימיך •  7 האברץ •  8 קרוס •  9 פולאנד •  10 גנאברי •   11 ורנר •  12 לנו • 13 הופמן •  14 מוסיאלה • 15 זולה • 16 קלוסטרמן • 17 נויהאוס • 18 גורצקה • 19 זאנה • 20 גוזנס • 21 גונדואן • 22 טראפ • 23 ג'אן • 24 קוך • 25 מילר • 26 גונטר • מאמן: לב | גרמניה |
| נבחרת גרמניה – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 נוייר •  2 רודיגר •  3 ראום •  4 גינטר •  5 קהרר •  6 קימיך •  7 האברץ •  8 גורצקה •  9 פילקרוג •  10 גנאברי •   11 גצה •  12 טראפ • 13 מילר •  14 מוסיאלה • 15 זולה • 16 קלוסטרמן • 17 בראנדט • 18 הופמן • 19 זאנה • 20 גונטר • 21 גונדואן • 22 טר שטגן • 23 שלוטרבק • 24 אדיימי • 25 בלה-קוצ'אפ • 26 מוקוקו • מאמן: פליק |  1 נוייר •  2 רודיגר •  3 ראום •  4 גינטר •  5 קהרר •  6 קימיך •  7 האברץ •  8 גורצקה •  9 פילקרוג •  10 גנאברי •   11 גצה •  12 טראפ • 13 מילר •  14 מוסיאלה • 15 זולה • 16 קלוסטרמן • 17 בראנדט • 18 הופמן • 19 זאנה • 20 גונטר • 21 גונדואן • 22 טר שטגן • 23 שלוטרבק • 24 אדיימי • 25 בלה-קוצ'אפ • 26 מוקוקו • מאמן: פליק | גרמניה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1273508742  VIAF: 3841166959210547160009   WorldCat (עם VIAF): 3841166959210547160009
יריבות הכדורגל בין ספרטק לבין צסק"א

אוהדי ספרטק
אוהדי צסק"א
הדרבי של מוסקבה, 12 ביולי 2008
יריבות הכדורגל בין ספרטק לבין צסק"א, המכונה הדרבי הראשי של מוסקבה (ברוסית: Главное московское дерби) מתייחס בדרך כלל למשחק הדרבי בין שתי קבוצות הכדורגל הבכירות של העיר מוסקבה, ספרטק מוסקבה וצסק"א מוסקבה, אף שישנן משחקי דרבי מתוחים בין כל אחת מקבוצות הכדורגל המוסקבאיות (כשהדרבי הוותיק ביותר הוא בין ספרטק לדינמו מוסקבה, יריבות שקיימת מאז תחילת המאה ה-20). זהו אחד ממשחקי הדרבי העירוני הגדולים באירופה, כאשר פורטל 90min.com דירג את הדרבי במקום 14.
ספרטק וצסק"א הן קבוצות הכדורגל המעוטרות ביותר במוסקבה ומכונה "הדרבי הגדול של מוסקבה" והוא אחד המפגשים המתוחים ביותר בכדורגל הרוסי, המכונה גם בשם "הדרבי של כל רוסיה" (Дерби всея Руси בשפת המקור).
ישנה יריבות גדולה גם בתחום הכדורסל, המכונה הדרבי המוסקבאי, בין חימקי מוסקבה לבין קבוצת הכדורסל של צסק"א מוסקבה; הדרבי הפחות משמעותי בתחום הכדורגל הוא בין דינמו מוסקבה ללוקומוטיב מוסקבה.
היסטוריה

המפגש הראשון בין צסק"א לספרטק נערך לראשונה ב-1 ביוני 1922, בגמר אליפות מוסקבה כשצסק"א (שנקראה אז OLLS) גברה על ספרטק (שנקרא אז MKS) בתוצאה 4:2. 64 מהמשחקים נערכו באצטדיון לוז'ניקי. בתקופה הסובייטית, מ-1936, הקבוצות נפגשו 100 פעמים. ספרטק ניצחה ב-46 משחקים בעוד צסק"א ניצחה ב-35 מהם. 19 משחקים הסתיימו בשוויון.
מאז 1991 השניים נפגשו 64 פעם והמאזן עומד לטובת צסק"א שניצחה ב-28 משחקים, לעומת 20 שבהם ניצחה ספרטק, בעוד 15 משחקים הסתיימו בתיקו. השוויון המאופס האחרון בין הקבוצות נרשם באוקטובר 2003.
השוואת תארים

|  | ספרטק | צסק"א |
| --- | --- | --- |
| אליפות ברית המועצות | 12 | 7 |
| אליפות רוסיה | 10 | 6 |
| גביע ברית המועצות | 10 | 5 |
| גביע רוסיה | 3 | 7 |
| גביע הפדרציה הסובייטי | 1 | 0 |
| הסופרקאפ הרוסי | 1 | 7 |
| גביע אופ"א | 0 | 1 |
| סך הכל | 36 | 32 |
הוקי קרח

| --- | --- |
 :  ראו גם – הדרבי של מוסקבה (הוקי קרח)
ישנה יריבות גדולה בין מועדוני ספרטק וצסק"א בענף ההוקי קרח והוא אחד המתוחים בליגת KHL.
הערות שוליים

↑  ליגה רוסית – הדרבי החם של מוסקבה הסתיים ללא הכרעה
↑  Football derbies: Spartak Moscow vs CSKA Moscow
↑  TOP 25 des derbys les plus emblématiques au monde
↑  הדרבי הוותיק של מוסקבה — דינמו נגד ספרטק, קישור (באנגלית)
↑  Российские дерби: расширение футбольной географии
↑  מהפך בדרבי הגדול של מוסקבה 2:1 גדול לצסק"א מול ספרטק, 21 דקות לנאתכו
↑  מוסקבה אדומה – ספרטק ניצחה את צסק"א 3:0 בדרבי של מוסקבה ועלתה לראשונה למקום השני
↑  Столичное дерби и испытание для «Локомотива», ‏premierliga.ru
↑  לוקומוטיב גברה על דינמו 0–3 בדרבי של מוסקבה
↑  מאזן מפגשים בתקופה הסובייטית
↑  מאזן מפגשים מאז 1991
↑  עקב כיבוי אורות המשחק הופסק, חודש ב-21 בספטמבר אותה שנה.
↑  המשחק נמחק מהרישום בעקבות ירידתה של ספרטק.
↑  הדרבי האחרון במסגרת אליפות ברית המועצות.
| כדורגל ברוסיה רוסיה |
| --- | --- | --- |
| ניהול | איגוד כדורגל רוסי • הפרמייר ליג הרוסי בכדורגל • ליגת הכדורגל הלאומית • התאחדות ליגת הכדורגל המקצוענית • קבוצות • אצטדיונים • תחרויות • מבנה מערך הליגות |  |
| תחרויות ליגה | ליגת העל • הליגה הראשונה • הליגה השנייה • הליגה החובבנית • הליגה האזורית |  |
| תחרויות ליגה נוספות | ליגת הנוער • ליגת הצעירים • ליגת הנשים • ליגת הנערות בכדורגל |  |
| תחרויות גביע | הגביע הלאומי • הסופר קאפ •  הגביע בכדורגל נשים |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית (היסטוריה) • הנבחרת הצעירה • עד גיל 19 • עד גיל 17 • נבחרת רוסיה בכדורגל נשים |  |
| תחרויות עבר | אליפות האימפריה הרוסית בכדורגל • אליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל • גביע רוסיה הסובייטית בכדורגל • גביע הליגה הרוסית • גביע ליגת הכדורגל המקצוענית • גביע ליגת הכדורגל הלאומית |  |
| משחקי דרבי מרכזיים | דרבי ערי הבירה (זניט-ספרטק • זניט-צסק"א • זניט-לוקומוטיב) • זניט-קרסנודאר • הדרבי של מוסקבה (הדרבי הוותיק • ספרטק-צסק"א • לוקומוטיב-ספרטק) • דרבי המזרח הרחוק • הדרבי של סנקט פטרבורג • הדרבי של קרסנודאר • הדרבי של רוסטוב |  |
| רוסיה במפעלים האירופיים | אלניה • אנז'י • דינמו • זניט • טורפדו • לוקומוטיב • ספרטק • צסק"א • רובין • קרסנודאר • רוטור • רוסטוב |  |
| ראו גם | כדורגל נשים ברוסיה |  |
ג'ון גרדנר וילקינסון

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1797 בקינגהאמשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  29 באוקטובר 1875 (בגיל 78) לנדוברי, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  אגיפטולוגיה 
 מקום קבורה:  כנסיית סנט דינגט 
 מקום לימודים:  אקסטר קולג'  בית הספר הארו 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 בן או בת זוג:  קרוליין קת'רין וילקינסון 
 
סר ג'ון גרדנר וילקינסון (באנגלית: Sir John Gardner Wilkinson;‏ 5 באוקטובר 1797 – 29 באוקטובר 1875) היה סופר אנגלי ומחלוצי האגיפטולוגים של המאה ה-19. מכונה "אבי האגיפטולוגים הבריטיים".
ילדות וחינוך

וילקינסון נולד בליטל מיסנדן (Little Missenden), בקינגהמשייר. אביו היה הכומר ג'ון ווילקינסון, איש דת מווסטמורלנד, חובב עתיקות. הוריו נפטרו כשהיה צעיר והוא קיבל ירושה צנועה. האפוטרופוס שלו שלח אותו לבית הספר הארו בשנת 1813, ומאוחר יותר הלך לאקסטר קולג' באוניברסיטת אוקספורד ב-1816. בסופו של דבר וילקינסון לא סיים את לימודיו, ובסובלו מבריאות לקויה, החליט לנסוע לאיטליה. שם פגש בשנת 1819 את חובב העתיקות, סר ויליאם גל והחליט ללמוד אגיפטולוגיה.
השהות ראשונה במצרים

וילקינסון הגיע לראשונה למצרים באוקטובר 1821 כאיש צעיר בן 24, ונשאר שם במשך 12 שנים ברציפות. במהלך שהותו, וילקינסון ביקר כמעט בכל אתר מצרי קדום ידוע, והעתיק במיומנות כתובות וציורים בתוספת שפע הערות.
שיבה לאנגליה

וילקינסון חזר לאנגליה עקב סיבות בריאותיות בשנת 1833, והצליח להיבחר לחברה המלכותית בשנת 1834. הוא המשיך לפרסם את מחקריו, במספר רב של פרסומים. הוא פרסם את הטופוגרפיה של תבאי ומראה כלליים של מצרים בשנת 1835, אך עבודתו המשמעותית ביותר הייתה נימוסים ומנהגים של המצרים הקדמונים. עבודה זו פורסמה לראשונה בשלושה כרכים בשנת 1837 ולאחר מכן אוירה על ידי ג'זף בונומי, וקיבלה את המעמד של התיאור הכללי הטוב ביותר של תרבות מצרים העתיקה לחמישים השנים הבאות. הפרסום והשבחים לה זכתה העבודה הקנו לווילקינסון תואר אבירות בשנת 1839, והבטיחו לו את התואר המכובד של האגיפטולוג הבריטי הראשון.
מסעות ומחקר נוספים

סר ג'ון גרדנר וילקינסון חזר למצרים בשנת 1842, ופרסם מאמר שכותרתו "סקר של עמק אגמי המלח" (Survey of the Valley of the Natron Lakes) לכתב העת של האגודה הגאוגרפית בשנת 1843. באותה השנה פרסם גם מהדורה מתוקנת והמורחבת של הטופוגרפיה שלו, שכותרתו מצרים ותבאי המוסלמים.
וילקינסון ביקר בדלמטיה, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה במהלך שנת 1844, ופרסם את התרשמויותיו ב-1848 (דלמטיה ומונטנגרו, 2 כרכים).
ביקורו שלישי למצרים היה בין 1848–1849 ובעקבותיו, ביקור סופי לתבאי בשנת 1855. לאחר מכן, ווילקינסון נשאר באנגליה שם הוא חקר את עתיקות קורנוול ולמד זואולוגיה.
מותו ומורשתו

וילקינסון מת בלנדוברי (Llandovery) בשנת 1875, לאחר שכבר הוריש לבית הספר הישן שלו, הארו, את אוספיו עם קטלוג מפואר בשנת 1864.
אוספיו נשמרים בספרייה הבודליינית, אוקספורד, ומהווים עדות מוקדמת יקרה מפז של מצב מונומנטים מצריים רבים לפני כניסת תיירות ההמונים למצרים. אתרים רבים ניזוקו לאחר מכן או אבדו לגמרי, מה שהופך את עבודתו של וילקינסון לחשובה עוד יותר.
פרסומיו

Materia Hieroglyphica, Malta, 1828
The Topography of Thebes and General View of Egypt, London, 1835
Modern Egypt and Thebes: being a description of Egypt, London, 1843
לקריאה נוספת

Sarah J. A. Flynn, Sir John Gardner Wilkinson, Traveller & Egyptologist (1797-1875), Oxford: Bodleian Library, 1997.
John Jason Thompson, Sir Gardner Wilkinson and His Circle, University of Texas Press, 1992.
אמירות קורדובה

| --- | --- |


 
 ממשל
 ראש המדינה:  אמיר קורדובה 
 שפה נפוצה:  ערבית 
 עיר בירה:  קורדובה
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  756 
 תאריכי פירוק:  929 
 ישות קודמת:  הח'ליפות האומיית
 ישות יורשת:  ח'ליפות קורדובה
 
אמירות קורדובה (בערבית: إمارة قرطبة) או האמירות האומיית של קורדובה הייתה ממלכה אסלאמית מימי הביניים בחצי האי האיברי.
שטחי האמירות בדרום איבריה, הממוקמים במה שהערבים כינו אל-אנדלוס, היוו חלק מהח'ליפות האומיית מאז תחילת המאה ה-8 לספירה. לאחר הפלת הח'ליפות על ידי המהפכה העבאסית בשנת 750, ברח הנסיך האומיי עבד א-רחמן הראשון מהבירה לשעבר של דמשק והקים אמירות עצמאית בדרום איבריה בשנת 756.
הבירה המחוזית קורדובה הפכה לבירת האמירות, ותוך כמה עשרות שנים גדלה לאחת הערים הגדולות והמשגשגות באגן הים התיכון. לאחר שהכיר תחילה בלגיטימיות של הח'ליף העבאסי בבגדאד, בשנת 929 הכריז האמיר עבד א-רחמן השלישי על עצמאותה של ח'ליפות קורדובה, והכריז על עצמו כח'ליף.
היסטוריה

רודריק היה המלך הוויזיגותי ששלט בהיספניה, שכונתה מאוחר יותר על ידי הערבים אל-אנדלוס, משנת 710 עד 712 לספירה. הח'ליפות האומיית ערכה בעבר פשיטות קטנות בקצה הדרומי של איבריה נגד הוויזיגותים, אך כיבוש בקנה מידה מלא החל רק באפריל 711, כאשר צבא בראשות טארק בן זיאד חצה את המצר הצר שהפריד בין דרום היספניה לצפון אפריקה; האזור ידוע היום בשם גיברלטר, (מערבית جبل طارق), כלומר "הר טארק".
לאחר חציית היספניה, חייליו של טארק התעמתו עם צבאו של רודריק על גדות נהר הלוקוס. הכוחות הוויזיגותיים הובסו, ורודריק נהרג, והותיר שביל פתוח להיספניה, ובהרחבה, למערב אירופה. לאחר כיבוש היספניה האומיית בשנים 711–718, הפך חצי האי האיברי כמחוז (wilāya) של הח'ליפות האומיית. שליטי מחוז זה הקימו את בירתם בקורדובה וקיבלו את התארים המנהליים ואלי או אמיר.
בשנת 756, עבד א-רחמן הראשון, נסיך ממשפחת המלוכה האומיית המודח, סירב להכיר בסמכותה של הח'ליפות העבאסית והפך לאמיר עצמאי של קורדובה. הוא היה במנוסה שש שנים לאחר שהאומיים איבדו את תפקיד הח'ליף בדמשק בשנת 750 לידי העבאסים. מתוך כוונה להחזיר לעצמו את עמדת הכוח, הוא הביס את השליטים המוסלמים הקיימים באזור שהתריסו נגד שלטון אומיה ואיחד נחלות מקומיות שונות לאמירות עצמאית. עם זאת, האיחוד הראשון הזה של אל-אנדלוס (כולל טולדו, סרגוסה, פמפלונה וברצלונה) תחת עבד א-רחמן עדיין ארך יותר מעשרים וחמש שנים.
במשך המאה וחצי הבאות, המשיכו צאצאיו לשלוט כאמירים של קורדובה, עם שליטה נומינלית על שאר אל-אנדלוס ולפעמים אפילו בחלקים ממערב המגרב, אך עם שליטה אמיתית שעמדה תמיד בסימן שאלה, במיוחד על המרקות לאורך הגבול הנוצרי, אשר כוחם התנדנד בהתאם לחוזקו של האמיר הבודד. לדוגמה, כוחו של האמיר עבדאללה בן מוחמד אל-אומאווי (בערך 900) לא השתרע מעבר לקורדובה עצמה.
עם עלייתו לכס המלכות של עבד א-רחמן השלישי, בשנת 912, ההידרדרות הפוליטית של האמירות הייתה ברורה. עבד א-רחמן השלישי החזיר במהירות את כוח בית אומיה ברחבי אל-אנדלוס והרחיב אותה גם למערב צפון אפריקה. בשנת 929, כדי לכפות את סמכותו ולסיים את המהומות והסכסוכים שהרסו את חצי האי האיברי, הוא הכריז על עצמו כח'ליף של קורדובה, והעלה את האמירות לעמדת יוקרה לא רק בהשוואה לח'ליף העבאסי בבגדאד אלא גם בהשוואה לח'ליף הפאטימי השיעי בתוניס, איתו התחרה על השליטה בצפון אפריקה. אמירות קורדובה איבדה בהדרגה את השלטון ובשנת 1492 נכבשה גרנדה על ידי הנוצרים, וההשפעה המוסלמית התמוססה.
תרבות

אל-אנדלוס הייתה נתונה להשפעות תרבותיות מזרחיות, כאשר לעבד א-רחמן הראשון היה כנראה עניין בתרבות הסורית. בתקופת שלטונו של עבד א-רחמן השני הפכה תרבות בגדאד לאופנתית, ושלטונו נחשב לנקודת שיא של תרבות ופטרונות בתקופת האמירויות. האמיר שלח שליחים לחצרות המלוכה של העבאסים והביזנטים כדי לייבא ספרים בנושאים כמו למדנות דת אסלאמית, דקדוק ערבי, שירה, אסטרולוגיה, רפואה ומדעים אחרים. עבאס קאסים איבן פירנאס היה בין המשוררים ואנשי האשכולות הבולטים בתקופה זו שהביא איתו את הידע הטכני והמדעי מהמזרח. בחברה הגבוהה, גברים ונשים כאחד היו צפויים ללמוד את אדב, מעין נימוסים מקובלים לאל-אנדלוס ולחברות אסלאמיות אחרות באותה תקופה. נשים, כמו מאהבות מלכותיות, נשלחו לפעמים לחו"ל כדי לקבל הכשרה באדב ובצורות אחרות של תרבות. המוזיקאי זיריאב היה "מעצב טרנדים מרכזי של זמנו" שיצר טרנדים באופנה, תסרוקות והיגיינה. תלמידיו לקחו איתם את המגמות הללו ברחבי אירופה וצפון אפריקה. הוא גם ייסד אקדמיה לאמנויות, מוזיקה ואופנה שנמשכה כמה דורות. עבד א-רחמן השני גם הקים בית מלאכה שיצר טקסטיל רקום רשמי המכונה "טירז", מנהג שהיה קיים גם במזרח.
ארכיטקטורה

עם עלייתו לשלטון, עבד א-רחמן הראשון התגורר בתחילה בכמה וילות ארמונות בפאתי קורדובה, בעיקר באחת שנקראת א-רוחאפה. ייתכן ש-Ar-Ruṣāfa הייתה במקור וילה רומית או אחוזה רומית-וויזיגותית שהשתלט עליה והותאמה בידי מנהיג ברברי בשם רזין אל-בורנוסי שליווה את הפלישה המוסלמית המקורית של טארק בן זיאד מוקדם יותר באותה מאה. לאחר מזימה כושלת נגדו בשנת 784, העתיק עבד א-רחמן הראשון את מקום מגוריו באופן סופי לאתר האלקאזר בעיר. הוא וממשיכיו בנו ופיתחו ללא הרף את האלקאסר למעון המלכותי הרשמי ולמושב השלטון באל-אנדלוס. עבד א-רחמן השני היה אחראי על שיפור אספקת המים הן לעיר והן לגני הארמון. ייתכן שהוא גם בנה את האלבולפיה ונוריות אחרות (גלגלי מים) לאורך נהר גואדלקיביר (אם כי האלבולפיה מיוחסת על ידי היסטוריונים גם למאה ה-10 או למאה ה-12 תחת האלמורווידים).
בשנת 785 עבד א-רחמן הראשון ייסד את המסגד הגדול של קורדובה, אחד המונומנטים החשובים ביותר של אדריכלות מורית. המסגד בלט באולם ההיפוסטיל העצום שלו, המורכב משורות עמודים המחוברות בקשתות כפולות (כולל קשתות פרסה בשכבה התחתונה) המורכבות מלבנים אדומות לסירוגין ואבן בהירה. המסגד הורחב לאחר מכן על ידי עבד א-רחמן השני בשנת 836, אשר שימר את העיצוב המקורי תוך הרחבת מידותיו. המסגד עוטר שוב במאפיינים חדשים על ידי יורשיו מוחמד, אל-מונדיר ועבדאללה. אחד השערים המערביים של המסגד, המכונה "באב אל-ווזארה" (היום ידוע בשם "פוארטה דה סן אסטבן"), מתוארך לתקופה זו ולעיתים קרובות מצוין כאבטיפוס חשוב של צורות ומוטיבים אדריכליים מוריים מאוחרים יותר.
הארמונות והמסגד הגדול בקורדובה חוברו באמצעות מעבר מקורה גבוה (סאבאט) שהורם מעל הרחוב ביניהם, המאפשר לח'ליף גישה ישירה לאזור המקסורה של המסגד דרך מסדרון מאחורי חומת ההקיבלה. המעבר הראשון נבנה על ידי האמיר האומיי עבדאללה (שלט בשנים 888–912) מטעמי ביטחון ולאחר מכן הוחלף באל-חכם השני כאשר האחרון הרחיב את המסגד.
המסגד הגדול המקורי של סביליה נבנה או הורחב על ידי עבד א-רחמן השני בסביבות 830. כיום קיימת שם הכנסייה הקולגיאטית של המושיע האלוהי (Iglesia Colegial del Salvador), המשמרת רק שרידים קלים של המסגד. במרידה, בעקבות מרד אלים, בנה עבד א-רחמן השני גם מבצר, הידוע כיום אלקזבה של מרידה, אשר שימש מאוחר יותר את אבירי סנטיאגו ונשאר על כנו.
רשימת אמירי קורדובה

עבד א-רחמן הראשון, 756–788
הישאם הראשון, 788–796
אל-חאכם הראשון, 796–822
עבד א-רחמן השני, 822–852
מוחמד הראשון, 852–886
אל-מונדיר, 886–888
עבדאללה בן מוחמד, 888–912
עבד א-רחמן השלישי, 912–929
הערות שוליים

1 2 3  M. Bloom, Jonathan; S. Blair, Sheila, eds. (2009). "Córdoba". The Grove Encyclopedia of Islamic Art and Architecture. Oxford University Press. ISBN 9780195309911.
1 2 3 4 5 6  Catlos, Brian A. (2018). Kingdoms of Faith: A New History of Islamic Spain. New York: Basic Books. ISBN 9780465055876.
↑  1001 inventions & awesome facts from Muslim civilization. Washington, D.C.: National Geographic. 2012. p. 18. ISBN 978-1-4263-1258-8.
1 2 3  Marçais, Georges (1954). L'architecture musulmane d'Occident. Paris: Arts et métiers graphiques. pp. 153–154.
↑  Forcada, Miquel (2019). "The garden in Umayyad society in al-Andalus". Early Medieval Europe. 27 (3): 349–373. doi:10.1111/emed.12347. S2CID 202373296.
↑  "Albolafia (2 o 2) - Alcazar of the Christian Monarchs | Virtual Tour". alcazardelosreyescristianos.cordoba.es. נבדק ב-2021-02-20.
↑  Marçais, Georges (1954). L'architecture musulmane d'Occident. Paris: Arts et métiers graphiques. pp. 134–182.
1 2 3 4  Barrucand, Marianne; Bednorz, Achim (1992). Moorish architecture in Andalusia. Taschen. pp. 39–49. ISBN 3822876348.
↑  Dodds, Jerrilynn D. (1992). "The Great Mosque of Córdoba".  In Dodds, Jerrilynn D. (ed.). Al-Andalus: The Art of Islamic Spain. New York: The Metropolitan Museum of Art. pp. 11–26. ISBN 0870996371.
↑  Bloom, Jonathan M. (2020). Architecture of the Islamic West: North Africa and the Iberian Peninsula, 700–1800. Yale University Press. pp. 17–21. ISBN 9780300218701.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1154419444  VIAF: 5073152139991311100006   WorldCat (עם VIAF): 5073152139991311100006 
העמודים והקשתות הדו-מפלסיות בחלק העתיק ביותר של המסגד הגדול של קורדובה בספרד, שנוסד בשנת 785
מארק ינאי

| --- | --- |
מארק ינאי. צילום: חיים גולדברגר
מארק ינאי. צילום: חיים גולדברגר
 לידה:  1946 (בן 78 בערך) גרמניה
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  ריאליזם
 marekyanai.com
מָארֶק ינאי (נולד ב־1946) הוא צייר ישראלי המצייר בסגנון ריאליסטי ומרצה בכיר לציור באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. יוצר בצבע מים וצבע שמן. עבודתו כאמן וכמורה תרמה רבות להתפתחות ולהתבססות סגנון הציור הריאליסטי בישראל דרך אמנות, עיצוב ואנימציה.
ביוגרפיה

מארק ינאי נולד בגרמניה בשנת 1946. עלה מפולין ב-1957.
הוא בוגר האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים בשנת 1970, שם היה תלמידו של יוסף הירש. בשנת 1969 הקים את תיאטרון הבובות "תב"י". בין השנים 1973 ל-1974 הוא למד ציור בטכניקות של אולד מאסטרס בריאל, האקדמיה לאמנויות היפות, סן פרננדו במדריד וכן במוזיאון לתולדות האמנות בווינה. משנת 1996 ועד היום, משמש כמרצה בכיר באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ירושלים.
חיים אישיים

חי ופועל בירושלים, אב לשני ילדים.
הוראה

ינאי הוא מרצה בכיר וותיק באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. השפעתו רבה על יוצרים בתחומי האמנות, העיצוב והאנימציה. הוא מלמד גם בסטודיו הפרטי שלו וכן במפגשי חוץ בהם מציירים את נופי ירושלים.
הוראתו של ינאי מתאפיינת בדגש על אימון, מיומנות ועל מלאכה כערך, דרכם ניתן להגיע לפרשנות אישית וביטוי עצמי ביצירה. הוא מלמד ציור מתוך התבוננות בקיים, רישום כיסוד לציור, קו וכתם, קומפוזיציה, ותורת הצבע. ינאי הוא בעל תפיסה אמנותית מסורתית, לפיה נאמנות לחוקים הלא כתובים שעברו ממאה למאה היא אבן היסוד של האמנות.
יצירה

יצירתו של ינאי היא ריאליסטית ומנסה להעניק פרשנות למציאות. נושאי היצירה שלו הם הנוף הירושלמי והסביבה האנושית בה הוא חי. לינאי סידרה ארוכה של ציורי דיוקנאות בצבע מים, המתארת סטודנטים, מרצים, ואנשים בחייו. סדרה זו ידועה בעבודת הכתם הייחודית לו, וביכולתו המיוחדת לביטוי אישיותם דרך כתמים וצבעוניות עזה. גם סדרות ציורי הנוף העוסקות באלמנטים בנאליים ויומיומיים לכאורה, כגון דודי השמש על הגגות, בלוני הגז והכביסה התלויה, באות לשקף דרך נושאי החולין את נשמתה הסבוכה של העיר. ביצירתו מציע ינאי תמונה של רוח הזמן המקומי. ינאי ידוע בשימוש שלו באור כמחולל צורה וחיים, כפי שכתב עליו חוקר האמנות גדעון עפרת: " (בציוריו) אורות מטפוריים. כבישתם והצללתם בתפנים מסמלות פנימיות-נפש, בﬠוד ניצחון הלבן הבוהק והמדהה בנופי-החוץ מסמל יחסי אני-ﬠולם. תמצית הנפש היא החשכה, ואילו תמצית היציאה לָﬠולם היא הלבן הבולﬠ כל. משני הקטבים גם יחד אורב האובדן: מכאן, טביﬠה בחשכת האני, ומשם - הצמתת הגוף באור השורף בחוץ. מארק ינאי שורד בציוריו. הוא שב ויוצא אל הﬠולם כדי לבוראו מתוך האור"
צבע מים

לינאי גוף עבודה ווירטואוזי בצבע מים (אקוורל). הוא מתאפיין בעבודה אינסטינקטיבית ויצרית של כתם רטוב המשאירה מקום לאקראיות של התפשטות המים. הנחת הכתמים מתהווה לכדי דימוי פיגורטיבי. האמן סשה אוקון: "הציור בצבע מים יוצר מספר אינסופי של הפתעות ומצבים בלתי צפויים. ינאי ניחן ביכולת יוצאת מן הכלל 'לשלוט במקריות' – יכולת הנחשבת לחשובה מכולן בעיני היפנים, האמנים הגדולים ביותר של הציור בצבעי מים."
צבע שמן

ציורי השמן של ינאי שונים מאוד בסגנון, בטמפרמנט ובטכניקה מעבודתו בצבע מים.
הם ריאליסטים, נבנים לאורך זמן, ומושתתים על טכניקות של אמנות אירופאית מן המאות ה-17 וה-18.
הנושאים בציוריו הם פתחי בתים ירושלמים, חללי פנים, דמויות ונופים בירושלים.
גלריית ציורים

מארק ינאי, ארוחת בוקר בקטמונים, צבע שמן על בד, 2016
מארק ינאי, דיאמר, צבע מים על נייר, 2007.
מארק ינאי, דודו, צבע מים על נייר, 1996
מארק ינאי, כניסה בדרך בית לחם, צבע שמן על בד, 2004
מארק ינאי, חדווה שמש, צבע מים על נייר, 2001
מארק ינאי, ירושלים, צבע שמן על בד, 2007.
מארק ינאי, מחצבה בגילה, צבע מים על נייר, 1992
מארק ינאי, קומראן, צבע מים על נייר, 1993
מארק ינאי, ללא כותרת, צבע שמן על בד, 2004
מארק ינאי, לבן, צבע שמן על בד, 2011
מארק ינאי, יאשה, צבע מים על נייר, 2009
מארק ינאי, גניזה, צבע שמן על בד, 2002.
פרסים

1967 פרס פניגר לאמנים צעירים
1997 פרס ליצירה אמנותית ע”ש שושנה איש-שלום
2003 פרס מפעל חיים ע”ש מרדכי איש-שלום
ספרי אמן

2004 - "מארק ינאי", גלריה מעיינות.
2016 - "מארק ינאי, צבע מים".
2022 - "מארק ינאי, פתח הבית: ירושלים בצבעי שמן ובצבעי מים".
תערוכות יחיד

1974 - גלריה ספקטרום, וינה, אוסטריה.
1975 - גלריה הדסה ק., תל אביב.
1977 - גלריה הדסה ק,. תל אביב.
1979 - גלריה הדסה ק., תל אביב.
1979 - בית האמנים, ירושלים.
1981 - גלריה אנגל, ניו-יורק, ארצות הברית.
1982 - גלריה VII ,בוקה רטון, פלורידה, ארצות הברית.
1982 - גלריה אנגל, ניו-יורק, ארצות הברית.
1983 - גלריה פרופייל, ניו-יורק, ארצות הברית.
1984 - גלריה אלה, ירושלים.
1987 - גלריה שדמה, תל אביב.
1988 - גלריה מעיינות, ירושלים.
1989 - גלריה קרול שוורץ, פילדלפיה, ארצות הברית.
1990 - גלריה ס.ד. לודג', פולין.
1991 - בית האמנים, ירושלים.
1993 - גלריה מעיינות, ירושלים.
1994 - גלריה קרול שוורץ, פילדלפיה, ארצות הברית.
1997 - "ראשים במים", בית האמנים, ירושלים.
2004 - "פורטרטים", בית האמנים, ירושלים.
2004 - "עבודות אחרונות", גלריה מעיינות, ירושלים.
2014 - "ירושלים מבט כפול", גלריה מצארט.
2014 - "הקרנות וידאו של הדגמות פורטרטים בצבע מים", אקדמיה בצלאל.
2015 - "מארק ינאי- תערוכת יחיד", הקוביה, ירושלים.
2016 - "נוכח - דיוקנאות של אנשים ועצים", בית האמנים, ירושלים.
2020 - גלריית המקרר, תל אביב.
2022 - "פתח הבית: ירושלים בצבעי שמן ובצבעי מים", אוצר: עמיחי חסון, גלריית בית אבי חי, ירושלים.
איורים לספרים ומגזינים

ינאי שיתף פעולה עם יוצרים רבים מתחומים שונים וכן תרם איורים לעיתונים חשובים ברחבי העולם. בין השאר יצר שער ואיורים לספר "מסע אחר עם עורב שחור ו- Saint Claire" עבור חוה פנחס-כהן, ציורים עבור הסרט "נוזהת אל פואד"- סרט באורך מלא (במאי: ג'אד נאמן, בתפקיד הצייר- השחקן מוחמד בכרי), שער לספרו של פרופ' זאב גריס: "The Book in the Jewish World, 1700-1900" וכן לספרו "הספר כסוכן תרבות". כמו כן הוא תרם מאמרים, הדגמות ואיורים לגליונות שונים של כתב העת "עיניים", שער לספרו של טוביה מנדלסון "גבר גרוש", שער ואיורים לגליונות שונים של "דבר השבוע", איורים לירחון "מוניטין", ושער למגזין האמריקאי "מומנט מגזין".
הערות שוליים

↑  דוד איבגי, מארק ינאי/ נוכח
↑  גדעון עפרת, "שבחי האקדמיה", קטלוג מארק ינאי, גלריה מעינות, עמ' 96, 2004
↑  גדעון עפרת, על עבודתו של מארק ינאי, ‏2004
↑  סשה אוקון, "אחד מהם", קטלוג "צבע מים" למארק ינאי, עמ' 6, 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 279556  NLI: 987007270180305171  ISNI: 0000 0000 8284 8574  LCCN: no2010107222  VIAF: 98316048   WorldCat (עם VIAF): 98316048
מיקי בן שטרית

מאיר (מיקי) בן שטרית (נולד ב-4 בנובמבר 1958) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ.