אוליבר מורטון
סנאטור > תקופת כהונתו ראשונה

ב-1867 נבחר מורטון על ידי האספה הכללית של אינדיאנה לכהן בסנאט של ארצות הברית. הוא התפטר מכהונתו כמושל באותה שנה ובמקומו הושבע כמושל סגנו, קונרד בייקר. בסנאט היה מורטון לחבר בוועדת החוץ של הסנאט ועד מהרה הוא היה לאחד ממנהיגי הרפובליקנים בסנאט. הוא גם היה יושב ראש ועדת הזכויות והבחירות. בשל השבץ שבו הוא לקה, נאם תמיד מורטון בישיבה, אך הוא זכה לתשומת ליבם של עמיתיו בשל מידת ההשפעה המרובה שהייתה לו בנאומים ובדיונים.
אלו שהשקיפו על מורטון מקרוב ראו בו אדם בלתי נלאה, בעל "נחישות בלתי מעורערת, זריז ובעל ראיה לרחוק..." חסר מנוחה ומלא אנרגיות, ציין אחד העיתונים, "הוא סיגל לעצמו מין סוג של אדישות צינית לגופו המוגבל, כמו בית שלא בוצעו בו תיקונים, וגרר אותו כמו חילזון שגורר את הקונכייה שלו". כחבר הסנאט של ארצות הברית, "הוא לא פטר את עצמו משום חובה, שימש כיושב ראש וכחבר בכמה ועדות, לא נעדר מעולם ממושבו, והיה מוכן לדיון בכל עת".
מקורות שלא היו ידידותיים כלפי מורטון תיארו אותו במונחים שליליים. "עם השפע של התכונה שקרויה 'עוצמה', סנאטור מורטון הוא בעל אחת התכונות הנוראיות ביותר בחיים הציבוריים", וכפי שהעיתונאי ג'ורג' אלפרד טאונסנד תיאר אותו: "מחשבה אפלה, נחושה, מדוכדכת ונואשת משתקפת בגוון עורו היבש ובעיניו המכונסות בתוך עצמן. מבנהו החזק, שנחלש בטרם עת, עדיין נושא בו את רצונו הפראי, הוא מתנשא באמצעות קביו, וההתדרדרות שלו היא פסיעותיו של העריץ... הוא שואף להיות נורא למען קיומה של החירות. מצפונו ואומץ ליבו מוזנים לכן מהקיצוניות שלו. כמו כל הקנאים הארורים, הוא חושב שהוא חש את חסד האל נע בקרבו".
מורטון, שכיהן בסנאט במהלך תקופת השיקום, תמך ברובה של התוכנית של הרפובליקנים הרדיקלים לעיצובן מחדש של מדינות הקונפדרציה לשעבר. בראשית תקופת כהונתו הראשונה בסנאט, הוא תמך בחקיקה לחיסול מוחלט של הממשל האזרחי במדינות הדרום והטלת ממשל צבאי. הוא גם תמך בחקיקה לביטול כל חוקות מדינות הדרום - כמעט בכל מקרה כפי שנכפה ב-1865 ללא הגשת ההחלטה על כך להצבעת הבוחרים - ודרישת קיום בחירות לנציגים לוועידות חוקתיות מדינתיות שתהיינה אחראיות לכתיבת חוקות חדשות. בנוסף, הוא הצביע בעד סעיפים שהכריזו שחוקות המדינות החדשות ייכנסו לתוקף רק אם הן תאומצנה על ידי רוב של המצביעים הרשומים, לא רק אלו שהצביעו בבחירות המיוחדות שקראו לאימוץ החוקות. בה בעת, הוא היה בעד הגבלות מחמירות על אנשי הקונפדרציה לשעבר שקיבלו היתר להצביע, במיוחד אלו שנשאו שבועה לתמוך בחוקת ארצות הברית ושירתו במשרה פוליטית וצבאית מטעם קונפדרציית המדינות של אמריקה.
במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון הצביע מורטון בעד הרשעתו של הנשיא, כפי שעשו רוב הרפובליקנים המתונים וכל הרפובליקנים הרדיקלים, והוא הביע בקול את אכזבתו מזיכויו של ג'ונסון. אף על פי שמורטון נשא נאום בסתיו 1865 בו הוא טען שהעבדים ששוחררו אז לא היו בשלים לקבלת זכות ההצבעה, ומרגע שהוא פעל לבטל את "חוקי השחורים" של אינדיאנה שהגבילו את זכויות האזרח הבסיסיות שלהם, ואת הסעיף בחוקה שאסר את כניסתם אל המדינה, הוא הפך על פיה את עמדתו לאחר המלחמה. ב-1866 כבר הגיע מורטון למצב שהוא חלק את ההשקפה הכללית בקרב הרפובליקנים שהאמצעי היחידי להבטחת הנאמנות להגנת הממשלות על זכויות האזרח של השחורים חייבת להיות באמצעות מתן לזכרים הבוגרים של כל גזע את זכות הבחירה. כפי שהוא הסביר, "אני מתוודה, ואני עושה זאת ללא שום בושה, שלמדתי מהאירועים הגדולים של המלחמה". הוא תמך בקבלת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, וכאשר החלו הדמוקרטים להתפטר בהמוניהם מהסנאט במהלך הדיון כדי למנוע את קיומו של קוורום, תכנן מורטון תמרון ששמר את הצעת החוק בתוקף ואפשר לה לעבור.
הסנאטור ממסצ'וסטס ג'ורג' פ. הואר, תיאר את מורטון כאדם עם "התייחסות מועטה להקפדה על החוקה". לא שמורטון התייחס מרצון בביטול לשבועתו להגן על חוקת ארצות הברית, אלא שהואר הוסיף, "הוא האמין שהחוקה צריכה להיות מפורשת לאור הכרזת העצמאות של ארצות הברית, כך שהיא תוכל להיות חוק החיים של עם גדול, רב עוצמה וחופשי. על פי עיקרון זה של פירוש החוקה, כל פירוש קפדני או צר, שימצא בפירוש המילולי של החוקה, חייב לקבל קדימות". לאור דברים אלו, הציב הואר את מורטון למעשה באותה קטגוריה כמו הסנאטור צ'ארלס סאמנר, שבאופן גלוי הכריז על קביעת הכרזת העצמאות שכל בני האדם נבראו שווים כמילים המגדירות שעל פיהן תישפט כל חובה חוקתית.
לאחר השבעתו של הנשיא הנבחר יוליסס ס. גרנט ב-1869 נעשה מורטון לאחד מהמנהיגי הסנאט שממשל גרנט יכול היה להיסמך עליהם. הוא סייע בהובלת הצעת החוק לקבלתה מחדש של וירג'יניה כמדינה שמיוצגת בקונגרס והצביע בעד החוזה לסיפוח סנטו דומינגו לארצות הברית. בהמשך, הוא התעמת עם יושב ראש ועדת החוץ של הסנאט צ'ארלס סאמנר בוויכוח מר בנוגע לכוונותיו של הנשיא בנוגע לאומה הקריבית ותושביה. בסנאט טען מורטון לטובת חוק האכיפה של 1871, שנודע גם כחוק הקו קלוקס קלאן, ושהעניק לנשיא סמכות נרחבת להאבק בטרור בדרום העמוק. מורטון היה בלתי משתפר במאמציו לקשור את הדמוקרטים לבגידה של תקופת המלחמה ולאלימות של תקופת השלום, ובאופן כללי ניתן היה להסתמך עליו כמי שיספק הגנה משמעותית לזכות הממשלה הפדרלית להתערב ולאכוף את ההגנה על זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים. מורטון תמך בזכותו של המנהיג השחור מלואיזיאנה פינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק, לאייש את מושבו בסנאט, אף על פי שמאמציו אלו לא נשאו פרי. מורטון הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1875.
ממשל גרנט, שראה במורטון ידיד רב עוצמה, הציע לו את משרת השגריר בממלכה המאוחדת, במקומו של ג'ון לותרופ מוטלי, אך הוא דחה את ההצעה. בשל העובדה שהאספה הכללית של אינדיאנה נשלטה על ידי הדמוקרטים, חשש מורטון שאם הוא יפרוש מהסנאט הם ייבחרו במקומו באחד מאנשיהם. ב-1874 גרמו לו חששות דומים לסרב להזמנה לקבל מינוי לבית המשפט העליון של ארצות הברית.