stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאשה גסן
הערות שוליים

1 2 3 4  Groskop, Viv (2008-07-04). "Masha's choice". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-12-21.
↑  Amos, Howard (2012-09-05). "Putin to pilot hang-glider at head of endangered Siberian crane migration". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-12-20.
↑  Masha Gessen, Flying Putin, Fired Editor, Latitude, ‏2012-09-10 (באנגלית)
↑  מאשה גסן, בחדרי חדרים עם פוטין
↑  Corey Flintoff, Radio Liberty To Stop AM Radio Broadcasts In Russia, NPR, ‏October 18, 2012
↑  Nikolaus von Twickel, Radio Liberty's Fate Unclear, The Moscow Times, ‏2012-10-18 (באנגלית)
↑  Thomas, June (2016-04-21). "The Art of the Perfect Subtitle". Slate (באנגלית אמריקאית). ISSN 1091-2339. נבדק ב-2023-12-20.
↑  Tom Barkley, Russia brings new charges against jailed journalists Alsu Kurmasheva and Maria Ponomarenko, issues arrest warrant for exiled journalist Masha Gessen, Committee to Protect Journalists, ‏2023-12-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  The Moscow Times, Russia Opens Criminal Case Against Journalist Masha Gessen Over Ukraine War ‘Fake News', The Moscow Times, ‏2023-11-23 (באנגלית)
↑  Russia Puts Prominent Russian-American Journalist on Wanted List, Voice of America, ‏2023-12-09 (באנגלית)
↑  Connolly, Kate (2023-12-14). "Award ceremony suspended after writer compares Gaza to Nazi-era Jewish ghettos". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-12-20.
↑  Wagner, Laura (2023-12-14). "Masha Gessen won a 'political thought' prize. Then they wrote on Gaza". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2023-12-20.
↑  Gessen, Masha (2023-12-09). "In the Shadow of the Holocaust". The New Yorker (באנגלית אמריקאית). ISSN 0028-792X. נבדק ב-2023-12-20.
↑  Michael Schaub, Masha Gessen Receives Prize Despite Controversy, Kirkus Reviews, ‏Dec. 18, 2023 (באנגלית)
↑  "Why did the Boston marathon bombers do it? An interview with Masha Gessen". The Guardian (באנגלית בריטית). 2015-05-30. ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-12-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301334605171  PLWABN: 9810617047805606  BIBSYS: 97023864  BNE: XX1758125  BnF: cb16581160w (data)  CANTIC: a10993137  CiNii: DA10783800  GND: 120102331  ICCU: TO0V262350  ISNI: 0000 0001 1068 7473  LCCN: n94105913  LNB: 000180726  MusicBrainz: 1edc2d3d-b9d8-43cf-9c6a-65f552f5d4f6  NDL: 01180558  NKC: js20020805342  NLA: 48864759  NLG: 317091  NLK: KAC201107556  NTA: 169854159  RERO: 02-A003292241  SELIBR: 373259  SUDOC: 144848317  Trove: 1481099  VIAF: 67288841   WorldCat (עם VIAF): 67288841
א.א.ק. לרנקה

א.א.ק. לַרְנָקָה (ביוונית: ΑΕΚ Λάρνακας , קיצור של Αθλητική Έvωση Κιτίου Λάρνακας – איגוד הספורט של קיטיון לרנקה) הוא מועדון כדורגל קפריסאי מהעיר לרנקה, המתמודד בליגת העל הקפריסאית ובליגה האירופית.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1994 לאחר איחוד של שני מועדונים מהעיר: איפא לרנקה ופזופוריקוס לרנקה. למועדון יש קבוצת כדורגל, קבוצת כדורסל לנשים וגברים וקבוצת כדורעף לנשים.
צבעי המועדון הם צהוב וירוק, המסמלים את אדמירל קימון, שנהרג בהגנה על העיר קיטיון (לרנקה העתיקה) בקרב גדול בקפריסין מול הפרסים בשנת 450 לפנה"ס.
בעונת 1996/1997 הקבוצה הופיעה לראשונה באירופה במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב המוקדמות הקבוצה ניצחה את קבוצת קוטייק מארמניה ובסיבוב הראשון הקבוצה הפסידה לברצלונה.
מאז האיחוד, זכתה א.א.ק. לרנקה בתואר אחד, הגביע הקפריסאי בשנת 2004, כשניצחה את א.א.ל. לימסול בתוצאה 2-1. הקבוצה הגיעה לשני גמרים נוספים, אך בשניהם נוצחה על ידי אפואל ניקוסיה: 0–2 לאחר הארכה בשנת 1996 ו-2–3 בשנת 2006.
שני המועדנים שהובילו לאיחוד, זכו בנפרד במספר תארים: "איפא לרנקה" זכתה בשלוש אליפויות, שמונה גביעים וגביע סופר-קאפ קפריסאי, ואילו "פזופוריקוס לרנקה" זכתה בשתי אליפויות וגביע.
הקבוצה העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית בעונת 2011/12 לאחר ניצחון על רוזנבורג, מלאדה בולסלאב ופלוריאנה. הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית והודחה מהטורניר.
הופעות באירופה

הליגה האירופית :
שלב הבתים (2): 2011/12, 2022/23
גביע אופ"א :
סיבוב שני (1): 2004/2005
סיבוב ראשון (1): 1987/1988
גביע אירופה למחזיקות גביע :
סיבוב ראשון (1): 1996/1997
תארים והישגים > תארים

ליגת העל הקפריסאית :
סגנויות (6): 2014/2015, 2015/2016, 2016/2017, 2018/2019, 2021/2022, 2023/2024
הגביע הקפריסאי:
זכייה (2): 2003/2004, 2017/2018
סגנות (2): 1995/1996, 2005/2006
הסופר-קאפ הקפריסאי:
זכייה (1): 2018
גמר: 1996, 2004
תארים והישגים > תארים של הקבוצות הקודמות לפני האיחוד

ליגת העל הקפריסאית :
אליפויות (3): 1944/1945, 1945/1946, 1969/1970
סגנויות (5): 1938/1939, 1946/1947, 1959/1950, 1951/1952, 1971/1972
הגביע הקפריסאי:
זכייה (5): 1944/1945, 1945/1946, 1949/1950, 1952/1953, 1954/1955
סגנות (5): 1950/1951, 1967/1968, 1984/1985
הסופר קאפ הקפריסאי:
זכייה (1): 1955
גמר (1): 1953
ליגת העל הקפריסאית :
אליפויות (2): 1953/1954, 1987/1988
סגנויות (8): 1939/1940, 1952/1953, 1954/1955, 1956/1957, 1957/1958, 1959/1970, 1973/1974, 1981/1982
הגביע הקפריסאי:
אליפויות (1): 1969/1970
סגנויות (7): 1939/1940, 1951/1952, 1953/1954, 1954/1955, 1971/1972, 1972/1973, 1983/1984
הסופר קאפ הקפריסאי:
גמר (2): 1954, 1988
ראו גם

קיטיון לרנקה
פרשת גיורי הרב דרוקמן

פרשת גיורי הרב דרוקמן היא פרשה ציבורית שהתחוללה בישראל בין השנים תשס"ז-תשע"ב (2007–2012). בשיא הפרשה, באדר תשס"ח (מרץ 2008), פרסם הרכב בראשות הרב אברהם שרמן מבית הדין הרבני הגדול פסק דין לפיו הרב חיים דרוקמן ודיינים ממערך הגיור בראשותו הם "רשעים", "מזידים" ו"אפיקורסים", ולפיכך אלפי גיורים שביצעו בטלים למפרע. לדברי הרב שרמן, פסק הדין פורסם תחת הוראה ישירה של הרב יוסף שלום אלישיב.
פרסום פסק הדין עורר סערה ציבורית גדולה. ארבע שנים לאחר מכן, באייר ה'תשע"ב (אפריל 2012), אימץ בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ את עמדת הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר והיועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין, וקבע שפסק הדין נעדר תוקף חוקי ומשפטי.
הפרשה הציפה אל השיח החברתי והרבני שלל סוגיות מרכזיות, ביניהן קבלת המצוות בגיור, כפיפותם של רבנים ל"גדולי הדור" (ומי הם "גדולי הדור"), האפשרות של ביטול גיור, שאלת האפשרות של בית דין לפסול את הכרעותיו של קודמו, הגדרת רבנים ודיינים כ"רשעים", שיקולים לאומיים בהליכי גיור ועוד. מבחינה חברתית חידדה הפרשה את הקרע בין הציבור הציוני-דתי ורבניו ובין הציבור החרדי-ליטאי ורבניו, כאשר האחרונים מאשימים את הראשונים בסטייה מ"מסורת הפסיקה" ומן המחויבות לתורה ולהלכה. פרשת גיורי צה"ל ששיאה התחולל בשבט תשע"א (ינואר 2011) מזוהה במידה רבה עם פרשה זו.
הרקע לפרשה > המתקפות נגד גיורי הרבנות הראשית

החל מראשית שנות ה-70 תקפו בשיטתיות רבנים המזוהים עם הציבור החרדי בארץ ובעולם את הגיורים שנערכים תחת אחריותה של הרבנות הראשית (באותה תקופה בידי בתי הדין האזוריים). זכורות במיוחד בהקשר זה מתקפות חריפות כנגד גיורה של הלן זיידמן, פרשת גיורי וינה, גיורן של רעייתו ובתו של עמוס בן-גוריון ועוד, וכן המאבק שהוביל הרבי מלובביץ' במסגרת פולמוס מיהו יהודי לתיקון חוק השבות, כך שיוגדר שהגיור בישראל נקבע רק כאשר נעשה "כהלכה". חסידיו של הרבי מלובביץ' הובילו את המאבק במסגרת "הוועד למען שלמות העם" שהקימו חסידי חב"ד בישראל.
עם בחירתו של הרב שלמה גורן בתחילת שנת ה'תשל"ב (1972) לרב הראשי לישראל, הועצמו המתקפות כנגד גיורים שנערכים תחת הרבנות בראשותו. הרב גורן הרחיב את פעילות הגיור תחתיו. באמצע שנות ה-70 הקים בתי דין ייעודיים אשר אויישו בידי רבנים ציונים דתיים ופעלו בין השאר לגיור מתנדבות ומתנדבים בקיבוצים. לפי הערכות שונות במסגרת זו גויירו לא פחות מ-1,000 גרים. פעילות זו גררה מתקפות קשות ביותר כנגד הגיורים, בעיקר כנגד מהימנות קבלת המצוות בגיור. המתקפות בוצעו באמצעים שונים, עיתונאיים, פרלמנטריים, שתדלתניים, תורניים ועוד.
עם היחלשות מוטת עיסוקו של הרבי מלובביץ' בסוגיית ה"גיור כהלכה" והתחזקות הציבור החרדי-ליטאי במדינת ישראל, היווה הרב יוסף שלום אלישיב הגורם התורני המרכזי שהוביל את המאבק. בהשראת הרב אלישיב ותחתיו פעלו אישים רבים, דוגמת הרבנים אליעזר גולדשמידט, חיים קרייזווירט, גדליהו אקסלרוד, שמחה הכהן קוק, אברהם שרמן ועוד, הטוען הרבני צבי וינמן, ועוד.
המתקפות העקביות נמשכו גם בזמן כהונת הרבנים הראשיים הבאים, הראשון לציון הרב מרדכי אליהו והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. בזמן כהונתם פרסמו פעילים חרדים את הספר "שערוריית הגיורים המזויפים" (1989). חיבור זה סוקר בהרחבה מנקודת מבט חרדית, פולמוסנית ואקטיביסטית, את המאבק בישראל ובעולם כנגד הגיורים שנערכים במסגרת הרבנות הראשית. חרף המתקפות, הרב אליהו והרב שפירא המשיכו את מדיניות הגיור שהייתה מקובלת בזמנו של הרב גורן, אולם במקביל פעלו להמעיט את העניין הציבורי בתחום הגיור.
הרקע לפרשה > הקמת מערך הגיור הממלכתי

בשנת ה'תשנ"ג (1993), עם בחירתם של הרבנים הראשיים לישראל הראשון לציון הרב אליהו בקשי-דורון והרב ישראל מאיר לאו, החליט הראשון על הקפאת פעילות בתי הדין הייעודיים לגיור. לאחר כשנתיים, בשנת 1995 הקים את "מינהל הגיור" אשר פעל תחת הנחיותיו, אשר החמירו יותר מהנהוג עד זמנו ותאמו דרישות של רבנים חרדים. בהמשך, בשנת 2000, פעל הרב בקשי-דורון להקמת "מערך הגיור" אשר פעל אף הוא תחת הנחיותיו הישירות.
הרקע לפרשה > הקמת מערך הגיור הממלכתי > הרב חיים דרוקמן ראש מערך הגיור

הרב חיים דרוקמן, ראש ישיבת אור עציון, רב ציוני-דתי בולט ואיש ציבור ששימש במשך תקופה גם כחבר כנסת, החל לשמש כדיין ואב בית דין לגיור מטעם הרבנות הראשית בשלהי שנות ה-70, תחת הרב הראשי הרב שלמה גורן. הוא המשיך בתפקיד זה גם כאשר הוקם "מנהל הגיור" תחת מכון צומת בשנת 1995. בשנת 2000 סגרה ממשלת ישראל ה-28 את "מנהל הגיור", והקימה את "מערך הגיור" בתוך הנהלת בתי הדין הרבניים.
בשנת 2003 הכפיף ראש הממשלה אריאל שרון את מערך הגיור למשרד ראש הממשלה, והעמיד את הרב דרוקמן בראש המערך. במסגרת תפקידו וכן מכוח אישיותו המוערכת והיותו דיין גיור במשך שנים רבות, עסק הרב דרוקמן בגיבוש מדיניות הגיור במערך, אשר אוייש באותן שנים בעיקר בידי רבנים המזוהים עם הציונות הדתית. עם סיום תפקידו כראש המערך בשנת 2012, ציין הרב דרוקמן כי במשך השנים חתם פורמלית על כ-50,000 תעודות גיור.
הרב דרוקמן נחשב לדיין בעל גישה מקלה בגיור, ואשר רואה ערך בגיורם של צאצאי יהודים ("זרע ישראל").
הרקע לפרשה > הקמת מערך הגיור הממלכתי > טענות ראשונות נגד הרב חיים דרוקמן

בחודש אדר ה'תש"ס (2000) פנה הרב ישראל רוזן, ראש מכון צומת שהיה אמון על מנהל הגיור, אל הרבנים הראשיים לישראל הרב מרדכי אליהו והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. הרב רוזן טען כי הרב חיים דרוקמן, אב בית דין לגיור אשר שימש באותה תקופה כחבר כנסת מטעם המפד"ל, חתם על "מעשה בית דין לגיור", למרות שבפועל לא נכח בהליך הגיור ומותב בית הדין כלל שלושה רבנים אחרים. כן טען כי הרב יוסף אביאור, איש אמונו של הרב דרוקמן אשר עסק בפועל בגיור בבית הדין, הוא שהעביר את התעודות לחתימת הרב דרוקמן. שש שנים מאוחר יותר, כתב הרב רוזן כי בתגובה העירו הרבנים הראשיים לרב דרוקמן שלא יחתום על "מעשה בית דין" שבו לא נכח, ובכך הסתיים העניין.
באפריל 2005 הובאה הפרשה לראשונה לידיעת הציבור. בכתבה באתר מחלקה ראשונה תחת הכותרת "הזיוף של הרב דרוקמן", דיווח אליעזר לוין כי היועץ המשפטי לשיפוט הרבני, הרב עו"ד שמעון יעקבי, פנה אל היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז, וביקש שמזוז יורה לפרקליטות המדינה לבחון את מעשיו של הרב דרוקמן. לפי הפרסום, הרב דרוקמן חתם גם בשנת תשס"ד על "מעשה בית דין לגיור" למרות שלא נכח בעצמו בבית הדין. בחודש מאי הודיע מזוז כי מצא טעם לפגם בהתנהלות הרב דרוקמן, אולם לאחר שנועץ בדבר החליט לסגור את התיק.
פסילת גיורי הרב דרוקמן בבית הדין האזורי באשדוד

באדר ה'תשס"ז (2007) דחה הרב אברהם עטיה (ה'תש"ו-ה'תש"פ), דיין בבית הדין הרבני האזורי באשדוד, בקשה של בני זוג לקבל לידם תעודת גירושין. לדבריו, האישה עברה תהליך גיור בבית דינו של הרב חיים דרוקמן, ולפיכך היא מעולם לא הייתה יהודיה, היא מעולם לא נישאה מבחינה הלכתית, שלושת ילדיה אינם יהודים ואינם ילדיו של האב (היהודי), והגט נמסר מלכתחילה שלא לצורך.
הנימוק המרכזי לפסילה למפרע של הגיור היה הקביעה שהרב דרוקמן והדיינים בבית דינו הם "רשעים... אפיקורוסים ופושעים המשמידים את עם ישראל וגורמים להתבוללות", והם פסולים לשמש כדיינים משום שהם עוברים על ההלכה ומגיירים ב"מזיד" מי שאינם מקבלים עליהם את המצוות, נחשבים כמגלים פנים בתורה שלא כהלכה באופן שיטתי, ועוברים במזיד על איסור לפני עיוור. במקרה זה, הסתמך הרב עטיה על אמרת אגב של האישה בהליך הגירושין לפיה מעולם לא שמרה שבת, כשרות ונידה. הרב עטיה לא הסתפק במקרה שהובא לפניו, והוסיף וטען שיש לפסול למפרע את כל אלפי הגיורים שבוצעו במשך שנים בידי הרב דרוקמן ודייני בית דינו, מאותם נימוקים. בהקשר זה ציטט מדבריו של הרב משה שטרנבוך ב"תשובות והנהגות".
באופן חריג כלל פסק הדין גימטריות וראשי תיבות בגנות הרב דרוקמן וחברי בית דינו. בפסק הדין לא נזכר הרב דרוקמן בשמו אלא רק בכינוי: "הרב המתחיל באות 'חטא'". חלקים נרחבים מפסק הדין פורסמו במהרה בעיתון החרדי ליטאי "יתד נאמן", ובהמשך צוטטו בהרחבה בפסק הדין של בית הדין הרבני הגדול (ראו להלן). בהספד על הרב עטיה, התבטא הרב יצחק יוסף כי פסק הדין "היה אמת לאמיתה, ממש אמת לאמיתה לא תגורו מפני איש... התפעלתי מהאומץ שלו".
בתגובה לפרסומים התראיין הרב דרוקמן לרדיו החרדי "קול חי" ואמר כי הרב עטיה מעולם לא שוחח עמו, וכי האחרון הוא "אדם שמנבל את פיו, מדבר לשון הרע ומוציא לעז על עשרות תלמידי חכמים", וככזה הוא לא ראוי לשמש כדיין.
פסילת גיורי הרב דרוקמן בבית הדין הרבני הגדול

האישה שיהדותה נפסלה ערערה על כך בפני דייני בית הדין הרבני הגדול בירושלים בהרכב בראשות הרב אברהם שרמן, ולצדו הרב חגי איזרר והרב אברהם שיינפלד. בד' באדר א' ה'תשס"ח (2008) דחו דייני ההרכב את הערעור. בפסק דין ארוך במיוחד צוטטו בהרחבה נימוקיו של הרב עטיה, הכוללים את הביטויים הקשים ביותר כנגד הרב חיים דרוקמן והדיינים בבית דינו, תוך שנוספים עליהם נימוקים והרחבות נוספים. מסקנת הדיינים הייתה שכשם שיש לפסול את גיורה של המערערת, כך יש לפסול את כל הגיורים שעליהם חתם הרב חיים דרוקמן בשבתו כראש מערך הגיור הממלכתי.
בפסק הדין צוטטו באריכות טענותיהם של הרב רוזן והרב עו"ד יעקובי, וכן הכתבה באתר מחלקה ראשונה. נטען כי הרב דרוקמן עבר על עבירות של עדות שקר, זיוף, גנבת דעת, לפני עיוור וחילול השם, ולפיכך נפסל מלשמש כדיין החל משנת תש"ס (2000) – המועד שבו כאמור לעיל טען הרב ישראל רוזן על פגם בהליכי החתימה על הגיורים.
עוד נטען כי אין משקל לעובדה שחתימתו של הרב דרוקמן על "מעשה בית דין" נועדה לצרכים פרוצדורליים בלבד, ושלושה דיינים אחרים עסקו בפועל בגיור. לשיטת הדיינים, אין כל ראיה שהליך הגיור "האמיתי" בוצע כדין, וכמו כן – הדיין המרכזי הרב יוסף אביאור היה שותף למעשה הזיוף, ויש לפוסלו מאותם טעמים שנזכרו לעיל. משנפסלו הרב דרוקמן ורבני בית דינו מלגייר, לשיטת דייני בית הדין הגדול האמורים, נפסלו למפרע כל הגיורים שנערכו על ידם.
פסילת גיורי הרב דרוקמן בבית הדין הרבני הגדול > השימוש בטענת "גדולי הדור"

בפסק הדין נידונה בפירוט עמדתו החולקת של הרב שלמה דיכובסקי, אב בית דין נוסף בבית הדין הגדול. לדברי הרב דיכובסקי לא ניתן לבחון למפרע את כנות קבלת המצוות ברגע הגיור, ולפיכך יש לדחות ערעורים מאוחרים על גיורים. תגובת הרב שרמן הייתה ש"גדולי הדור" פסקו שניתן לבחון את הדבר באמצעות התבוננות על אורחות החיים העכשוויים של הגרים, ולפיכך דעתו של הרב דיכובסקי בטלה.
בהקשר זה צוטטה בהדגשה מודעה רבנית שהפיק הרב שרמן בשנת ה'תשמ"ד (1984), אשר קראה לרשמי נישואין לבחון את כנות קבלת המצוות של המתגיירים במסגרת הרבנות הראשית (כן צוטטו מודעות נוספות). על המודעה חתמו הרב יעקב ישראל קניבסקי ("הסטייפלר"), הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב אלעזר מנחם שך והרב יוסף שלום אלישיב. הללו הוגדרו "גדולי הדור" שלא ניתן לסטות מהדרכתם.
כן הותקפו דבריהם של רבנים ציונים דתיים העוסקים בגיור, דוגמת הרב שלמה רוזנפלד והרב דוד בס. נטען שהללו לא רואים במעשה הגיור "צורך רוחני דתי" של המתגייר, אלא עניין לאומי גרידא. נטען כי גישה זו מנוגדת להלכה, ומשקפת את עמדתם של הרב דרוקמן ודיינים נוספים במערך הגיור.
פסילת גיורי הרב דרוקמן בבית הדין הרבני הגדול > כתיבת פסק הדין בהיעדר הרב דרוקמן וחברי בית דינו

חברי בית הדין לא שוחחו עם הרב דרוקמן או מי מחברי בית דין דינו בטרם כתבו את פסק הדין. מסיבה זו סירבו הרבנים המגיירים להתייצב לאחר מכן בפני חברי בית הדין הגדול. כאשר נשאל הרב שרמן מדוע כתב את פסק הדין בלי ששוחח קודם עם הרב דרוקמן ודייני בית דינו, השיב:
אין כללי הצדק הטבעי כשעוסקים בהגנה על עם ישראל. אנחנו רצינו לשמור מפני פרצה נוראה שעלולה להתרחש... ובמקרה כזה אין הכללים אלא מפני שההלכה מצווה. אנחנו – בית הדין – מצווים להעמיד את משפטי התורה על תילם. אנחנו שליחים של כל הקהל לבוא ולפעול במקום כזה. אנחנו ראינו את הגיור על ידי הבית דין הזה כנקודה לא נקודתית... וברגע שנתגלתה לפנינו הפרצה החמורה הזאת של בית דין לא ראוי, וקבלת מצוות אין, אז באנו ואמרנו. אנחנו חייבים לעורר, כי פה עמד הרכב שהיה המגייר הגדול ביותר.
פסילת גיורי הרב דרוקמן בבית הדין הרבני הגדול > פרסום פסק הדין

פסק הדין של הרב שרמן וחבריו הועבר לעיונו של נשיא בית הדין הגדול, הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, והוא הורה לחברי בית הדין לא לפרסם את פסק הדין בלי רשותו. במשך כחודשיים וחצי עוכב פרסום פסק הדין בידי הרב עמאר. בעקבות זאת הורה הרב יוסף שלום אלישיב לרב שרמן לפרסם את פסק הדין בכל דרך, והאחרון פרסם את פסק הדין בכנס דיינים שנתי בתור "טיוטה" המיועדת לשיעורו על סוגיית ביטול גיור. פסק הדין הופץ במהירות רבה בכלי תקשורת, רשת האינטרנט ועותקים מודפסים שעברו מיד ליד.
בתחילת מאי 2008 פנה עורך הדין יעקב נאמן אל השופטת טובה שטרסברג-כהן, נציבת תלונות הציבור על שופטים ודיינים, וביקש ממנה לבחון כיצד למרות הוראה מפורשת של נשיא בית הדין הגדול הרב שלמה משה עמאר, פרסם הרב אברהם שרמן את פסק הדין. לדברי נאמן, על פניו, התנהלות זו "דורשת הדחה... זו הכרעה פוליטית של דיינים על פי השקפתם האישית".
התגובה הציבורית לפרסום פסק הדין

פסק הדין של חברי בית הדין הרבני הגדול הפוסל עשרות אלפי גיורים שנערכו במערך הגיור הממלכתי, תוך האשמת ראש המערך הרב חיים דרוקמן, ראש ישיבה ורב ותיק ומוערך, כ"אפיקורוס" ו"רשע", נחשב לחסר תקדים ופרסומו חולל הדים ציבוריים עצומים.
בשלהי ניסן ה'תשס"ח (4 במאי 2008) טענו הרב אלי בן-דהן, מנכ"ל בתי הדין הרבניים, וכן לשכתו של הרב שלמה משה עמאר, נשיא בית הדין הגדול, כי פסק הדין לא ביטל את כל הגיורים של הרב חיים דרוקמן אלא רק קרא לבחון אותם. עם זאת, סמוך לאחר הפרסום ציין הרב משה קליין, סגן ראש מערך הגיור, כי כעת מעמדם של 25 אלף גרים אינו ברור.
ביום א' באייר ה'תשס"ח (מאי 2008) דנה בפרשה ועדת החוקה, חוק ומשפט בכנסת. הרב דרוקמן הופיע בפני הוועדה, ואמר כי בשל העובדה שדייני בית הדין הגדול חרצו את דינו, השמיצו והכפישו אותו בלשון שלוחת רסן בלי לשמוע אותו, "לא מדובר כאן בפסק דין". עוד אמר כי הוא מוכן לעמוד מאחורי הגיורים בפני כל מותב דיינים, אבל לא "בפני הדיינים שישבו בהרכב – הם פסולים לזה, כי כבר חרצו את דיני ופרסמו בשער בת רבים". בדיון נוסף בוועדה, טען הרב שמחה הכהן קוק כי תחת ידיו רשימה של 167 שמות של מתגיירים אשר קבלת המצוות בגיור שלהם נבחנה בשנית ונשללה, ולפיכך הם מוגדרים כפסולי חיתון.
התגובה הציבורית לפרסום פסק הדין > תמיכה חרדית בפסק הדין

כשבוע לאחר מכן, לקראת כנס של ועידת רבני אירופה, פרסמו הרב יוסף שלום אלישיב והרב אהרון ליב שטינמן מכתב תמיכה פומבי ברב אברהם שרמן, וכנגד "אשר רבים עושים במירמה בגיורים". בנוסף, "ועד הרבנים העולמי לענייני גיור" בראשות הרב נחום אייזנשטיין, מנאמניו של הרב אלישיב, פרסם ביומון החרדי-ליטאי יתד נאמן "גילוי דעת" לפיו "גיור שנעשה על ידי דיינים פסולים שאינם מקפידים על קבלת מצוות אמיתית – אינו גיור אף לא בדיעבד, ודינו של אותו מתגייר כגוי גמור".
בי' באייר פורסם "גילוי דעת" נוסף, עליו חתמו הרב אלישיב והרב שטינמן, ולצדם הרבנים החרדים: שמואל הלוי ווזנר, מיכל יהודה ליפקוביץ, חיים פינחס שיינברג, נסים קרליץ, חיים קניבסקי, שמואל אוירבך, יצחק שיינר, גרשון אדלשטיין, מאיר צבי ברגמן, נסים טולידנו, נתן צבי פינקל ויוחנן סופר, בכרוז זה הוקעו "פורצי גדר" אשר טוענים "כאילו אפשר לגייר בלא קבלת מצוות".
באב ה'תשס"ח (אוגוסט 2008) נאם הרב שרמן על סוגיית הגיור בכנס במוסד הרב קוק. נאומו הופרע שוב ושוב בידי מפגינים שמחו כנגד דבריו כנגד הרב דרוקמן, תוך חילופי צעקות ומהלומות. בתגובה לאירוע פרסמה הנהלת המוסד מודעה ביתד נאמן בה הותקפו המפגינים נגד הרב שרמן. באותו גיליון נדפסו גם ידיעות בהן הושמץ הרב דרוקמן (תואר "הרב" הוסר משמו, כמקובל בעיתונות החרדית ובפרט ב"יתד נאמן" עד לפטירתו). במקביל תואר הרב שרמן כמייצג את "דעת ההלכה הצרופה".
התגובה הציבורית לפרסום פסק הדין > תמיכה חרדית בפסק הדין > תמיכת הרב יונה מצגר

בסיוון ה'תשס"ט (יוני 2009) השתתף הרב שרמן בכנס "לביצור חומת הגיור" של ארגון "נצח משפחת ישראל". הוא קרא לרבני ערים ורשמי נישואים לפקפק בכל תעודת גיור מטעם מערך הגיור. הרב יהודה דרעי, הסכים עם דבריו. במסגרת הכנס הביע הרב הראשי לישראל הרב יונה מצגר תמיכה מלאה ב"גאון הרב שרמן [ו]בפסיקה שלו". לדברי הרב מצגר, הרב שרמן פעל על פי הנחיות ישירות של הרב אלישיב "פוסק דורנו". דוברו של מצגר הכחיש לאחר מכן את התמיכה בפסק הדין נגד הרב דרוקמן.
התגובה הציבורית לפרסום פסק הדין > התנגדות ציונית דתית לפסק הדין

פרסום פסק הדין של בית הדין הרבני הגדול גרר ביקורת נרחבת בעיקר בקרב חוגי הציונות הדתית. הללו קבלו בעיקר על פגיעה בכבודו של הרב חיים דרוקמן וחברי בית דינו, שהוגדרו בפסק הדין "אפיקורוסים" ו"רשעים" תוך שנטען שאלפי גיורים שערכו במשך שנים בטלים למפרע.
בתחילת אייר ה'תשס"ח דווח כי ב"כנס חירום" שערך ארגון רבני צהר קרא הרב אהרון ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון, להגיב "במחאה גדולה" נגד הפגיעה ברב דרוקמן. הוא צוטט: ”כמה שנאה, כמה טינה, כמה עוינות יש בפסק הדין האיום והנורא הזה... בנקודה הזאת צריכים להיות תקיפים. אסור להשלים עם הסגנון הזה ועם הגישה... היכן שמענו או ראינו כי כל הסומך על מיעוט הפוסקים, בניגוד לדעה הרווחת, אפיקורס במזיד יקרא? אוי לאוזניים שכך שומעות ואוי לבית דין מגמתי שכזה אשר כך התבטא”. הרב צפניה דרורי קרא להחרים את הדיינים "שדיברו סרה" ברב דרוקמן.
ביום י' באייר ה'תשס"ח (15 במאי 2008) פורסמה כרזה מטעם ארגון רבני צהר, עליה חתמו 80 רבנים מן הציונות הדתית, בהם הרבנים יעקב אריאל, צפניה דרורי, אהרן ליכטנשטיין, שאר ישוב הכהן, זלמן מלמד, אברהם צוקרמן, יואל בן-נון, רא"ם הכהן, יעקב מדן, דוד סתיו, ישראל רוזן, דניאל שילה, אליעזר שנוולד, יובל שרלו, אלישע אבינר ואחרים. במכתב הובעה מחאת הרבנים "על בזיון תלמידי חכמים ובהם מורנו ורבנו הרב חיים דרוקמן שליט"א, גדול בתורה וביראת שמים, שהעמיד רבבות תלמידים". כן הובעה תמיכה במדיניותו של הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, ו"מאמציו לקדם ולחזק את מעמד בתי הדין לגיור בישראל".
הרב ישראל רוזן תקף את פסק הדין וטען כי מעולם לא עלה על דעתו שדבריו ישמשו לביטול גיור ולפגיעה בכבודו של הרב דרוקמן ואחרים. הוא פרסם דברים חריפים נגד פסק הדין וחתם לימין הרב דרוקמן.
ביום ב' בסיוון ה'תשס"ח נערך בישיבת אור עציון "כנס מחאה" לכבודו של הרב דרוקמן העומד בראשה. בכנס השתתפו רבים, ביניהם הרבנים יעקב אריאל, צפניה דרורי, שאר ישוב הכהן, אהרון ליכטנשטיין, ועוד. לדברי הרב דרורי, "כל העסק הזה זו שנאה כבושה... ומתוך שנאה מגיעים לשיבוש הלכה". לדברי הרב אריאל, פסק הדין עשוי לפתוח פתח לערעור הרבנות הראשית וחיזוק גיורים של התנועה הרפורמית. לדברי הרב ליכטנשטיין, הדיינים פסלו אלפי גיורים בלי לבדוק את התיקים, וחרגו מן הדין הקובע "בצדק תשפוט עמיתך". במקביל לכנס זה נערכה הפגנת תמיכה נוספת ברב דרוקמן מול בית הדין הרבני הגדול בירושלים, בה השתתפו יולי אדלשטיין, בנימין איש שלום, אביעד הכהן, צבי צמרת, הרב יהודה גלעד, אמנון שפירא, צבי זוהר ואחרים.
בתשרי ה'תשס"ט (2008) פרסם הרב יהודה הרצל הנקין, מחבר שו"ת "בני בנים", מאמר בו שלל את פסק הדין. בין השאר, טען כי בשעת הדחק ניתן להקל כדעת מיעוט פוסקים ולגייר גם מי שאינם שומרים מצוות. כן שלל בתוקף את הקביעות האישיות כנגד הרב דרוקמן ובית דינו, וטען כי "הרב שרמן... התעלם מהם [סעיפי הלכה ב'שולחן ערוך'] וכתב דברים מנטיות לבו".
בשלהי אייר ה'תשס"ח (2008) כתב פרופ' מיכאל קורינאלדי כי פסק הדין הפך את כל הגיורים לגיורים על תנאי, בכפוף ל"בדיקה האם הגר מקיים הלכה למעשה מצוות לאורך חייו", בניגוד לעמדה המקובלת של הרבנות הראשית. הוא הציע לנשיא בית הדין הגדול הרב עמאר לכנס הרכב מורחב של בית הדין ולדון שנית, וכן לגרים עצמם וליועץ המשפטי לממשלה לעתור לבג"ץ בטענת שבית הדין הגדול חרג מסמכותו ופעל בניגוד לדין.
התגובה הציבורית לפרסום פסק הדין > קולות ביניים

באייר ה'תשס"ח (מאי 2008), במענה לשואל השיב הרב דוב ליאור שבשל העובדה שלא בחן בעצמו את הנושא, הוא אינו יכול להביע דעה ביחס לפסילת גיוריו של הרב דרוקמן, בהסכמתו לספר "חבל נחלתו, חלק ט'" הסכים למסקנתו של הרב אפשטיין שניתן לחלוק על "גדולי הדור", כאשר הסוגיא שסביבה עסק הרב אפשטיין בפסקו הייתה פרשת הגיורים. בריאיון לעיתון "בשבע" טען הדיין הרב אברהם יצחק כלאב יש לפסול רק גיורים בהם לא נכח הרב דרוקמן אולם חתם על "מעשה בית דין", ואילו השאר כשרים.
ביטול פסק בית הדין הגדול בבית הדין האזורי תל אביב

שמונה חודשים לאחר פרסום פסק הדין כנגד הרב חיים דרוקמן, בחשוון ה'תש"ע (נובמבר 2009), העביר נשיא בית הדין הגדול הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר את התיק של האישה המערערעת לבחינה מחודשת בבית הדין הרבני האזורי בתל אביב. בראש הרכב הדיינים ישב הרב ניסים בן שמעון, ולצדו הרבנים אפרים כהן וזבדיה כהן. הנימוק להעברת התיק היה פרוצדורלי: הכרעת הדין ניתנה בהרכב חסר.
עשרה חודשים לאחר מכן באלול ה'תש"ע (ספטמבר 2010) פורסם פסק הדין בדעת הרוב (הרבנים בן שמעון, כהן וכהן). פסק הדין ביטל את ביטול הגיור של דייני בית הדין הרבני הגדול, וקבע כי המתגיירת וילדיה יהודים. עוד קבע כי בית הדין לא יכול לשפוט למפרע אם קבלת המצוות הייתה כהוגן בשעת הגיור, ובמקרה זה הייתה לכל הפחות קבלת מצוות חלקית. בנוסף, לא היה שום מקום לפסילת בית הדין לגיור, אף אם דייניו טעו בהבנת ההלכה בעניין קבלת המצוות. בהקשר זה צוטטה הקדמתו המפורסמת של הנצי"ב לפירושו על התורה "העמק דבר", המוקיעה הוצאת תלמידי חכמים מחוץ לגדר.