stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ק ויליאמס
פוליטיקה בפיניקס

ב-1942 פנה לוויליאמס חבר מועצת החינוך של בית הספר התיכון פיניקס יוניון, וביקש ממנו להתמודד על מושב במועצת החינוך היסודי של פיניקס. בתחילה הוא היסס, אך בסופו של דבר הסכים להצעה, אך נוצח בבחירות. בשנה שלאחר מכן הועבר אחד מחברי המועצה מתפקידו, וויליאמס מונה כדי לאייש את מושבו. זמן קצר לאחר מכן הוא נבחר כנשיא המועצה, תפקיד בו הוא שימש עד 1952. בנוסף למושבו במועצת החינוך, היה ויליאמס לפעיל בפעילויות אזרחיות וממשלתיות נוספות. ב-1946 הוא היה לנשיא לשכת המסחר הצעירה של פיניקס, ובשנים 1944–1947 הוא היה סגן נשיא רשות הדיור של פיניקס. ב-1953 הכתיר מועדון הפרסומאים של פיניקס את ויליאמס כאיש השנה.
השפעתו הגדולה ביותר של ויליאמס על מועצת החינוך הגיעה ב-1951 בעקבות העברת חוק של בית המחוקקים של אריזונה, שאפשר למחוזות לבטל ביוזמתם את ההפרדה הגזעית. יחד עם חבר מועצה אחר הוא יזם העברת צעד ברוב של שני שלישים לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר היסודיים של פיניקס. כדי להתמודד עם חששות מצד קבוצות מיעוט, שמורים בני קבוצות אלו יאבדו את מקומות עבודתם, הוא הכריז על "שיטת מכסות" להעסקת מורים. כדי להפיג את חששותיהם של הורים לילדים לבנים שילדיהם שובצו בכיתות עם רוב של בני מיעוטים, הוא הכריז על "מדיניות בית הספר פתוח" שאפשרה לתלמידים לעבור לכל בית ספר במחוז.
ב-1952 העתיק אחד מחבר מועצת העיר של פיניקס את מקום מגוריו אל מחוץ לעיר, ועקב כך הוא נדרש לפנות את מושבו במועצה. בארי גולדווטר, שהיה אז גם הוא חבר במועצת העיר, הגיש את מועמדותו של ויליאמס לאייש את מושבו של חבר המועצה הפורש עד לסיום תקופת כהונתו. לאחר מינויו לתפקיד זה, הבין ויליאמס עד מהרה שהוא לא יפיק הנאה מהמריבות ששלטו בדיוני המועצה. דוגמה לכך הייתה כאשר מועצת העיר שקלה לרכוש כמה חברות מים בבעלות פרטית שהיו בבעלות איש העסקים המקומי ספנס סטיוארט, כדי למזג אותן עם חברת המים המקומית. ויליאמס התמקד בשאלה אם הרכישה הגיונית מבחינתה של העיר, בעוד שרוב חברי המועצה היו מוטרדים בשאלת הפיכתו של סטיוארט למיליונר בעקבות רכישת חברות המים שבבעלותו. עם תום תקופת כהונתו החלקית במועצה, החליט ויליאמס שלא להתמודד על תקופת כהונה נוספת.
פוליטיקה בפיניקס > ראש עיריית פיניקס

באמצע 1955 ביקשה ועדת האמנה הממשלתית (Charter Government Committee) מוויליאמס להתמודד על משרת ראש עיריית פיניקס. ועדה זו, ששלטה על הפוליטיקה של פיניקס במהלך שנות ה-50 וה-60, הייתה קבוצה שהתארגנה כדי ליצור תנאים עסקיים נוחים בפיניקס וכדי להאבק בשחיתות השלטונית. במהלך מסע הבחירות שלו המשיך ויליאמס להגיש את תוכנית הרדיו היומית שלו, "בכבוד רב". הוא נמנע מלדבר על סוגיות מסע הבחירות בתוכנית, ותחת זאת עודד את מאזיניו להצביע עבור מועמדים על פי בחירתם.
סוגיה משמעותית שעלתה על סדר היום בראשית אוקטובר הייתה הצבעתה של מועצת העיר להעלות את שכרם של כל עובדי העירייה. שלושת יריביו של ויליאמס במסע הבחירות גינו את ההצבעה, כשאחד מהם אמר, "נראה לי שהמועצה מנסה לקנות את הבחירות על חשבון משלמי המיסים", בעוד שמועמד שני אמר שזהו "מהלך פוליטי זול שמטרתו להשיג קולות על חשבון רווחת העיר". ויליאמס הגיב באומרו שההחלטה על העלאת השכר הייתה תחת דיונים במשך כמה חודשים, וההצבעה התקיימה לקראת הבחירות בשל עיכובים של המועצה. הוא תקף את יריביו על כך שהתמקדו בסוגיה זו, בטענה שהם חיפשו גימיקים, ותחת זאת ניסה להתמקד בבעיות אחרות שאיתם התמודדה העיר, כולל מערכת הביוב המיושנת. כאשר התפרסמו תוצאות הבחירות, התברר שוויליאמס זכה למספר קולות גבוה יותר מכפלים סך כל הקולות שקיבלו שלושת יריביו גם יחד. ביום שלמחרת הבחירות עשה ויליאמס שימוש בתוכנית הרדיו שלו כדי להודות לקהל הבוחרים על התמיכה.
ב-3 בינואר 1956 הושבע ויליאמס כראש עיריית פיניקס. הוא המשיך לשדר את תוכנית הרדיו שלו במקביל לכהונתו בתפקיד. כראש העירייה, הוא ראה את עיקר תפקידו בקידום ענייני העיר. זמן קצר לאחר תחילת כהונתו, הוא ביקש מאלו שפנו אליו כדי שיתמודד על תפקיד ראש העיר שיאמרו לו מהו הצורך הגדול ביותר של העיר. התשובה הייתה שהעיר צריכה לספח אליה את השטחים הסובבים כדי למנוע יצירת מובלעות קטנות בתחומה. לצורך זה, כינס ויליאמס כמה ישיבות מיוחדות של מועצת העיר שהצביעה על סיפוח שטחים סמוכים.
ב-1957 הוצגה מועמדותו של ויליאמס לתקופת כהונה שנייה כראש העיר על ידי ועדת האמנה הממשלתית. רק מועמד אחד בחר להתמודד מולו. כפי שהיה במסע הבחירות הקודם, נמנע ויליאמס מלעשות שימוש בתוכנית הרדיו שלו לצורכי הבחירות. בנוסף לבחירת מגוון של בעלי תפקידים באותה מערכת הבחירות, התבקש קהל הבוחרים בפיניקס לאשר חבילת איגרות חוב בהיקף של 70 מיליון דולר. ביום הבחירות ניצח ויליאמס בכל הקלפיות. חבילת איגרות החוב אושרה גם היא.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כראש העיר, הפך ויליאמס לאגרסיבי יותר במאמציו לספח שטחים חדשים לשטח השיפוט של העיר. הוא גם עשה שימוש בתוכנית הרדיו שלו כדי לדון ביתרונות של חיים באזור משולב, כולל שירותי משטרה וכיבוי אש, שירותי בריאות ותברואה, פארקים ומגרשי משחקים, תחזוקת הכבישים, ואיזור. מאמציו בתחום זה הגדילו את שטחה של פיניקס ב-170 מיל מרובע (440 קמ"ר) במהלך שתי תקופות כהונתו. ביצוע חבילת איגרות החוב שאושרה על ידי הבוחרים הושלם בסוף 1958. הכספים שגויסו שימשו לבניית מגוון של מבני ציבור ב-1959. עם תום תקופת כהונתו השנייה, בחר ויליאמס שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית.
מושל אריזונה > מערכת הבחירות

זמן קצר לאחר תום כהונתו של ויליאמס כראש עיריית פיניקס, החלו מנהיגי המפלגה הרפובליקנית באריזונה לקיים פעולות שדלנות לקראת התמודדותו למשרת מושל אריזונה. ויליאמס מצידו שב לעבודתו במשרה מלאה ב-KOY, וכתב טור קבוע בעיתון Phoenix Gazette. שילוב עיסוקים זה השאיר אותו מעורב בפוליטיקה המדינתית. מצב זה השתנה ב-1965 כאשר בארי גולדווטר ופול פאנין שכנעו את ויליאמס להתמודד על משרת המושל. כחלק מההבנות בין השלושה, פאנין, שקיבל את סיועו של ויליאמס במסע הבחירות שלו למשרת המושל ב-1958, הבטיח לגמול לו ולסייע לו במסע הבחירות שלו.
עם תחילת מערכת הבחירות, לקח ויליאמס חופשה מעבודתו בתחנת הרדיו. צעד זה נעשה כדי למנוע הפרה של השינוי משנת 1959 של הכלל של רשות התקשורת הפדרלית להקצבת זמן שידור שווה למתמודדים בבחירות, וכדי לאפשר לוויליאמס להקדיש את מלוא זמנו למסע הבחירות. יריביו בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית היו יושב ראש בית הנבחרים של אריזונה ג'ון יו, והתובע הכללי לשעבר של אריזונה רוברט פיקרל. בסיס התמיכה הפוליטי של יו היה בעיקר בדרום אריזונה. ויליאמס קיבל תמיכה במחוז מריקופה בזכות ההכרה בפועלו כראש עיריית פיניקס. עם התקדמות מערכת הבחירות יצא פיקרל מהתמונה. בינתיים התמודדו ויליאמס ויו על מצע בחירות שהיה למעשה דומה מאוד ושניהם הבטיחו לעבוד באופן צמוד יותר עם בית המחוקקים בהשוואה למושל המכהן. תוצאות הבחירות המקדימות העניקו לויליאמס ניצחון בהפרש קטן על פני יו, כשפיקרל הגיע למקום השלישי הרחק משניהם.
עד מהרה הפכה מערכת הבחירות הכללית למכוערת, כאשר התמודד ויליאמס מול המושל המכהן סם גודארד, שהאשים את ויליאמס בניהול מסע בחירות "מטורלל" מבוסס על "עלבונות, האשמות ורצח אופי". ויליאמס הגיב בטענה שגודארד "ביצע יותר שגיאות בעשרים חודשי כהונתו עד אז בהשוואה לכל מושלי אריזונה מאז היותה למדינה" והאשים אותו ב"התנהגות של עריץ קטן הנוזף בנתיניו" מערכת הבחירות השלילית נמשכה כאשר שני המועמדים פקפקו כל אחד בכישורי האחר. ויליאמס עשה שימוש בהומור עצמי כדי להסיח את הדעת ממתקפות של יריבו ועם התקרב יום הבחירות הוא טען ש"במהלך החודשיים האחרונים היה סאם גודארד כה עסוק בלחשוב על כינויים שהוא יכנה אותי בהם עד שהוא שכח לדבר על הסוגיות האחרות". בנוסף לניצחונו שלו, ראה ויליאמס את מפלגתו זוכה להישגים בבחירות לבית המחוקקים המדינתי. כתוצאה מכך השיגו הרפובליקנים את השליטה בשני בתי בית המחוקקים בפעם הראשונה בתולדות אריזונה.
מושל אריזונה > כהונתו הראשונה

כמושל, שמר ויליאס על פרופיל נמוך יחסית. כפי שהסביר העיתון The Arizona Republic, "...בין השאר בגלל שחוקת המדינה לא מעניקה למושל יותר מדי סמכויות. אך זה היה יותר בגלל שוויליאמס הוא לא כריזמטי ולא ראוותי. הוא ביסודו שחקן קבוצתי שמאמין במינוי אנשים טובים לתפקידי המפתח ואז לאפשר להם לנהל את מחלקותיהם". מבחינת השקפתו הפוליטית, היה ויליאמס שמרני נוקשה שפעל לצמצום גביית המיסים, איזון תקציב המדינה, ויצירת סביבה עסקית נוחה. כאמצעי לטובת מאמציו לפיתוח כלכלי, חוותה אריזונה עלייה בשיעור התעסוקה ברמה המדינתית מ-548,000 ל-803,400 מועסקים מתחילת תקופת כהונתו הראשונה ועד לתום כהונתו השלישית, בעוד שמספר המועסקים בתעשייה עלה ב-103 אחוזים והפיקדונות בבנקים עלו פי שניים וחצי. ההישג העיקרי של ויליאמס בתקופת כהונתו הראשונה היה שינוי בתהליך השיערוך לטובת מיסי הרכוש. תהליך הערכת ערך הנכסים היה שונה ממחוז למחוז, כפי שב-1967 ציין ויליאמס בנאום מצב המדינה שנשא אז. בית המחוקקים נענה לקריאתו של ויליאמס בהנהגת שיטת הערכת נכסים אחידה לשימוש בכל מחוזות המדינה. בנוסף, הקים ממשלו את מחוז הפיתוח האינדיאני של אריזונה כדי לקדם את הפיתוח הכלכלי של שמורות האינדיאנים במדינה. הוא ביקר אצל כל אחת ממועצות השבטים של כל 17 שבטי המדינה.
מושל אריזונה > כהונתו השנייה

במערכת הבחירות של 1968, שוב ניצב ויליאמס מול יריבו סאם גודארד. ביטויי ההכפשה שאפיינו את מערכת הבחירות הקודמת חזרו על עצמם החל מראשית ספטמבר. ויליאמס עשה שימוש בשנתיים שכיהן קודם לכן בתפקיד כדי להסיח את הדעת ממתקפות יריבו. בתגובה לטענות שהוא היה "אויב החינוך", ציין ויליאמס ששלוש האוניברסיטאות של המדינה חוו עלייה של 42 אחוזים בהוצאותיהן בשנתיים אלו. קריאות לשינויים בחוקי המס של המדינה נענו באמירתו של ויליאמס שהוא יצר את "מערכת המס ההוגנת הראשונה למיסי רכוש שהייתה לאריזונה אי פעם". יחד עם הבחירות לנשיאות, לסנאט ולשלושה מושבים בבית הנבחרים של ארצות הברית, שעליהם הצביעו באותו פתק הצבעה עם בחירת המושל, היה שיעור ההצבעה גבוה בדרך כלל. שוב קיבל ויליאמס תמיכה רחבה במחוז מריקופה וניצח בהפרש של 89,000 קולות.
ב-18 בנובמבר 1968 שב ויליאמס להגיש את תוכנית הרדיו שלו, "בכבוד רב". בנוסף לפרק הפרשנות, החלה כל תוכנית בדיווחים שוטפים ממשרד המושל. התוכנית שודרה רק לעיתים עד 1970, עד אשר תחנת KOY שכרה מנהל חדש, גארי אידנס, שראה בתוכניתו של ויליאמס הזדמנות להרחיב את מספר מאזיני התחנה. בשלב זה החלה התוכנית להיות משודרת מדי בוקר.
ב-1969 כבר איימו המחאות נגד מלחמת וייטנאם בקמפוסים של האוניברסיטאות באריזונה לגרום לשיבושים. ויליאמס הגיב לכך בתוכנית שעל פיה כל הפגנה שבה האלימות תגאה יתר על המידה תטופל על ידי המשטרה המקומית. סגני השריפים של המחוזות קיבלו לסיוע את שוטרי התנועה, והוא הכריז שכוחות המשמר הלאומי של אריזונה יהוו קו שלישי לטיפול בהפגנות. עלות הפעלת מערכת זו הייתה גבוהה, אך לאחר תקופה של אי-שקט חברתי אמר ויליאמס, "לא הצטרכתי להרוג אף אחד".
מושל אריזונה > כהונתו השלישית

יריבו של ויליאמס בבחירות של 1970 היה ראול הקטור קסטרו. שלא כמו בשתי מערכות הבחירות הקודמות, שני השלבים של מערכת בחירות זו, הבחירות המקדימות והבחירות הכלליות, התאפיינו בפרופיל נמוך. העיתון The Arizona Republic הסביר את ההבדל בסיגנונות האישיים השונים בנוסף לכך שהנושא המרכזי בבחירות המקדימות היה "אם ציבור הבוחרים היה בכלל בהלך רוח של חילופים בקפיטול המדינתי". שינוי נוסף, שחל עקב תיקון לחוקת אריזונה שאושר על ידי הבוחרים ב-1968, היה שהפעם התמודד ויליאמס על תקופת כהונה של ארבע שנים, במקום שנתיים עד אז. סקרי דעת קהל שנערכו זמן קצר לפני הבחירות לא היו מסוגלים לקבוע מי המוביל הברור במרוץ, אך צפו שוויליאמס היה זקוק לתמיכה רחבה במחוז מריקופה אם ברצונו להיבחר לכהונה השלישית. ניצחונו של ויליאמס בבחירות אלו היה בהפרש של 7,406 קולות.
תקופת כהונתו השלישית והאחרונה של ויליאמס עמדה בסימן של מחלוקת על חוקי המדינה שעסקו בתחום העבודה במגזר החקלאי. בין הסעיפים של חוק העבודה החקלאית, שעליו חתם ויליאמס ב-11 במאי 1972, היה ההיתר שקיבלו עובדי החוות להצטרף לארגוני עובדים ולהתדיין באופן שיתופי על תנאי העסקתם. אף על פי כן, ארגון עובדי החוות (United Farm Workers), בהנהגתו של סזאר צ'אבס, לא היה שבע רצון מסעיף זה של החוק, שהגביל את יכולתו של הארגון לקיים שביתות בתקופות האסיף, ופתח בהליכי בחירות חוזרות נגד ויליאמס. חשש נוסף נגד החוק היה האיסור על פעולות סולידריות ועל הקמתן של מועצות לתיווך שיטפלו בסכסוכי עבודה בחוות.
בתגובה לקריאתו של צ'אבס, הגדירו 43 ארגונים דתיים את החוק כבלתי הוגן ודרשו את ביטולו. מכאן התפתח סחף דעות לתמיכה במאמצים לבחירות חוזרות. הקבוצות שהצטרפו למהלך זה כללו קבוצות שונות של אפרו-אמריקאים, היספנים ואינדיאנים, לצד פדרציית העבודה האמריקאית והקונגרס של ארגוני העובדים (AFL–CIO) וארגון הנשים הלאומי (NOW). תומכיו של ויליאמס הגיבו בטענות שהבקשה לבחירות חוזרות כוונה למטרה הלא נכונה, ושלא הייתה קיימת האפשרות לבטל חוק שחוקק על ידי בית המחוקקים. באמצע 1973 הוחל תהליך איסוף החתימות לבחירות חוזרות. עם השלמת התהליך, נמנו 176,152 חתימות שאומתו על ידי מזכיר המדינה של אריזונה. בתהליך האימות נמצאו חתימות רבות מוטלות בספק, בלתי תקפות, או שהיו ביניהם כאלו שלא היו רשומים להצבעה. כתוצאה מכך, הכריז התובע הכללי של אריזונה שהליך הבחירות החוזרות נכשל. מארגני המהלך ערערו לבית המשפט, ורק ב-1976 פסק בית משפט פדרלי שמשרד מזכיר המדינה פסל מספר חתימות שלא לצורך.
בין שאר הצעדים של ויליאמס בעת תקופת כהונתו השלישית היו המהלכים שלו לקידום הנהגת שעון קיץ באריזונה, בדווחו לקונגרס של ארצות הברית שלאור האקלים במדינה, שעון הקיץ יאפשר חיסכון באנרגיה של שעה אחת.
ב-1974 בחר ויליאמס שלא להתמודד בבחירות לכהונה רביעית. אחת מהסיבות להחלטתו זו הייתה הלחץ שהיה מנת חלקו בפרשת הבחירות החוזרות. כחלק מהצהרתו על החלטה זו, אמר ויליאמס, "שירתי באופן רצוף יותר מכל מושל אחר בתולדות אריזונה, ובמהלך זמנים מעייפים". עם סיום כהונתו, השאיר ויליאמס דוח של 53 עמודים על תקופת כהונתו בתפקיד שכותרתו הייתה "עובדות על המושל ויליאמס וממשלו". אף אחד מהמושלים הקודמים לא השאיר אחריו דוח כזה, אך במאמר מערכת של העיתון Arizona Republic נכתב, "אם הם עשו כן, לא ניתן להשוות אותם לדוח של ויליאמס".
שנותיו האחרונות

עם פרישתו של מהחיים הפוליטיים, יצא ויליאמס לטיול גדול באמריקה הדרומית יחד עם רעייתו. כשהרדיו הפך למדיום בפורמט עם דגש מוזיקלי יותר, לא יכול היה ויליאמס לשוב לתפקידו כקריין. תחת זאת הוא המשיך לכתוב את הטור הקבוע שלו בעיתון, כתב ספר, נשא נאומים ציבוריים, וטייל. בשנים 1981–1994 הוא היה חבר במועצת שימור המים של מרכז אריזונה.
רעייתו של ויליאמס נפטרה ב-1997. עד מהרה התדרדר מצב בריאותו. הוא נאבק במחלת הסרטן ובחוליים נוספים. ג'ק ויליאמס נפטר בביתו שבפיניקס ב-24 באוגוסט 1998. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במקומות שונים ברחבי אריזונה.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 58-59.
ג'יימס גררד

ג'יימס גררד (באנגלית: James Garrard; 14 בינואר 1749 – 19 בינואר 1822) היה פוליטיקאי ובעל אדמות אמריקאי, שכיהן כמושלה השני של קנטקי בין השנים 1796–1804. בשל הגבלות הכהונה שנחקקו בחוקת קנטקי בשנת 1799, הוא היה מושל קנטקי האחרון שכיהן בתפקיד שתי קדנציות רצופות עד לתיקון החוקה בשנת 1992 שבו הוסרה ההגבלה.
בשנת 1795, לאחר מותו של מושלה הראשון של קנטקי, אייזק שלבי, התמודד גררד על התפקיד. לאחר ספירת הקולות הראשונה זכה יריבו בנג'מין לוגן במספר הקולות הרב ביותר. כיוון שחוקת קנטקי לא הגדירה במפורש האם לתפקיד המושל ייבחר המועמד שזכה במספר הקולות הרב ביותר או שנחוץ דווקא רוב מוחלט מבין כלל הקולות, נערכה הצבעה נוספת בין שני המועמדים הראשונים. בהצבעה השנייה זכה גררד, ולוגן החליט לערער על התוצאה לתובע הכללי המדינתי ג'ון ברקינרידג' ולסנאט של קנטקי. השניים דחו את הערעור, ובכך הייתה ידו של גררד על העליונה.
גררד, חבר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, התנגד בתוקף לחוקי הזרים וההסתה ותמך במאבק של מדינתו ושל וירג'יניה השכנה נגד חקיקות אלו. במהלך כהונתו הראשונה קידם חינוך ממלכתי במדינה, חוקק רפורמות חדשות במיליציה ובכלא האזרחי והציע חוקים לטובת המעמד הבינוני במדינה. בשנת 1798 הוקמה אחוזת מושל קנטקי הראשונה, והוא היה הראשון שהתגורר בה. בשנת 1799 נבחר בפעם השנייה לתפקידו. במרוצת כהונתו השנייה תמך ברכישת לואיזיאנה, וראה בה פרויקט אסטרטגי ובעל חשיבות רבה למעבר של סחורות בנמל הראשי של ניו אורלינס. עם סיום תפקידו כמושל המדינה עבר להתגורר באחוזתו הפרטית, ועסק בחקלאות ובמסחר עד למותו.
שנותיו הראשונות ומשפחתו

גררד נולד במחוז סטנפורד שבקולוניית וירג'יניה, ב-14 בינואר 1749, לקולונל ויליאם ומרי גררד. אמו, מרי, נפטרה במועד לא ידוע בין השנים 1755–1760. לאחר מותה התחתן אביו עם אליזבת מוס, ובמרוצת הזמן נולדו לזוג ארבעה ילדים נוספים. אביו של ג'יימס גררד, קולונל ויליאם גררד, עבד כסגן יושב ראש מחוז סטנפורד ובמסגרת תפקידו פיקד על המיליציות המקומיות. בתקופה זו הייתה משפחת גררד עשירה וידועת-שם במחוז; בית המשפט העליון המחוזי אף נבנה על קרקע בבעלותה. בילדותו עסק גררד בחקלאות בחוותו של אביו. הוא התחנך במיטב בתי הספר הממלכתיים של המחוז, ורחש חיבה לקריאת ספרים. עוד בשלב מוקדם בחייו התקשר לכנסייה הבפטיסטית של הרטווד.
ב-20 בדצמבר 1769 נישא גררד לאליזבת מאונטג'וי, שהייתה חברתו מילדותו. במשך השנים נולדו לזוג חמישה בנים ושבע בנות. טרם הגיעם לגיל שנתיים נפטרו שלושה מילדיהם של הזוג. כל ארבעת בניו נלחמו במלחמת 1812 ושירתו באספה הכללית של קנטקי, וכמה מנכדיו אף שירתו במלחמת האזרחים האמריקנית. בעת שירותו במיליציה בשנת 1779 נבחר לייצג את מחוז הולדתו בבית הנבחרים של וירג'יניה. במהלך כהונתו כחבר בבית הנבחרים הוביל הצעת חוק לחופש דת למען כל אזרחי וירג'יניה, אשר סיכלה יוזמה לקבוע את הכנסייה האנגליקנית ככנסייה הרשמית של קנטקי. לאחר כהונתו שב לקריירה הצבאית שלו במיליציה, ובשנת 1781 הועלה לדרגת קולונל.
המעבר לקנטקי

לאחר המהפכה האמריקנית התמודד גררד עם מספר קשיים בחייו האישיים; משפחתו גדלה והתרחבה, ובד בבד הצטמצם הונו. בעקבות דיווחים של שכנו לשעבר ג'ון אדוארדס, הוא עבר למחוז קנטקי שבמדינת וירג'יניה. מחמת תפקידו במיליציה, רשאי היה לתבוע זכות על כל קרקע פנויה שמצא. בשנת 1783, לאחר שמחוז קנטקי פוצל למספר מחוזות נוספים, תבע זכות על שטח בגודל של כ-40,000 אקר (160 קמ"ר). גררד רשם עצמו במנהל הקרקעות המחוזי, ועבר עם משפחתו לשטח שקיבל לבעלותו במחוז פאייט. שלוש שנים אחר כך העסיק את ג'ון מטקלף לבניית אחוזתו הקבועה, "מאונט לבנון", על גדות נהר ליקינג. הוא עסק בחקלאות ופתח טחנת רוח ומזקקת ויסקי. בשנת 1784 התגייס למיליציית המחוז.
בשנת 1785 נבחר גררד לייצג את מחוז פאייט בבית המחוקקים של וירג'יניה. בוועדת המחוקקים היה שותף להחלטה לחלוקה הנוספת של מחוז קנטקי, שהקימה שלושה מחוזות חדשים במדינה, מדיסון, מרסר ומחוז הבית של גררד, בורבון. לאחר החלטת הוועדה מונה למודד קרקעות ושופט של מחוז בורבון שזה עתה הוקם. בתקופות שונות אף שימש כקולונל וכשופט צבאי במיליציית המחוז. אחוזתו הוגדרה כמושב המחוז הזמני של בורבון. ב-15 במאי 1786 התכנס לראשונה בית המשפט המחוזי באחוזה. בשנת 1789 הקים בית המחוקקים של וירג'יניה, בהצעתו של גררד, את מושב המחוז הרשמי של בורבון בעיר בשם הופוול. בשנת 1790 שונה בהמלצתו שם העיר לפריס (קנטקי), וזמן קצר אחר כך עזב את תפקידו המנהלי במחוז, בכדי להרחיב את מערך הגנתה של המיליציה. על פי הוראתו הרחיב בית המשפט המחוזי את המיליציה האזרחית לשני גדודים עיקריים.
על אף שהיסטוריונים רבים החשיבו את גררד כחבר במועדון הפוליטי של דנוויל (Danville Political Club), שהיה ידוע ברצונו לפתח את קנטקי כמדינה עצמאית, לא נמצא שמו ברשומות המועדון. ה. א. אברמאן, הביוגרף של גררד, טען כי מטרת המועדון ומטרתו של גררד כאקטיביסט למען קנטקי היו דומות, ולכן פירשו היסטוריונים אלה את השתייכותו למועדון באופן שגוי. פוליטיקאים ידועי-שם אחרים שפעלו במועדון הם אייזק שלבי וכריסטופר גרינאפ, לימים מושלי קנטקי.
הכנסייה הבפטיסטית

עוד מ-25 ביוני 1785 השתתפו גררד וחברו אוגוסטין איסטין בפגישות האגודה הבפטיסטית אלקהורן. בשנת 1787 אף סייע בייסוד הכנסייה הבפטיסטית על שם קופר רון בסמוך לאחוזתו. אחר כך נבחר לאחד מזקני הכנסייה ושירת את ציבור מחוזו במשך עשר שנים. זמן קצר לאחר הקמתה הצטרפה הכנסייה לאלקהורן, ובשנת 1789 קיבל גררד רישיון להטפת הדת הבפטיסטית.
במרוצת הזמן הקימו וטיפחו גררד וזקני הכנסייה קהילות בפטיסטיות רבות במדינה. בשנת 1789, יחד עם קהילת הבפטיסטים הבדלנים–ליברלים, עמל לאיחוד הבפטיסטים האורתודוקסים ואלו הרגילים (Regular Baptists). קדם להשתייכותו לזרם בווירג'יניה, הגדיר עצמו כבפטיסט רגיל, התומך בסובלנות דתית ובדעות ליברליות. בשנים 1790, 1791 ו-1795 נבחר לפקח על הישיבות השנתיות של האגודה הבפטיסטית "אלקהורן", חרף כישלונו באיחוד הפלגים (האורתודוקסי והרגיל). בשנת 1794 התאחדו הבפטיסטים–ליברלים כנגד הקהילה הפרסביטריאנית במטרה לפורר את שלטונה בסמינרים לכמורה. לאחר הצלחתה בחרה הקהילה הבפטיסטית את נשיאה לסמינרים, הארי טולמן. בתו של טולמן נישאה לאחד מבני גררד, דניאל. בשל השתייכותו לזרם אוניטריאני השפיע טולמן על השקפתו הדתית של גררד במעט. הוא החל לאמץ כמה דוקטרינות אוניטריאניות, ולהנחיל את אופיו הדתי החדש במעמקי הקהילה הבפטיסטית. אגודתו הבפטיסטית של אלקהורן גינתה אמונות אלו, אף שתיארה את גררד וטולמן ככופרים. היא הפסיקה את התקשרותה עם הצמד וגררד זנח את האמונה הבפטיסטית לגמרי.
קריירה פוליטית

באמצעות עשרה כינוסים שונים בדנוויל, קראו תושבי קנטקי להיפרדותה מווירג'יניה וכוננו את חוקתה העתידית של המדינה. בחמש הפגישות הראשונות שאירעו במאי ובאוגוסט 1785, 1787, 1788 ו-1792 נבחר גררד לאחראי עליהן. בכינוס של אוגוסט 1785 אישרו הצירים בוועדה החוקתית בקשה טרומית לפיצולה של וירג'יניה ועצמאות קנטקי. כחבר בבית המחוקקים של וירג'יניה נסע גררד לריצ'מונד, בירת המדינה, והצביע בעד ההפרדה.
טרם אחרית הכינוסים הציעה ועדה בראשות גררד בפני אגודת הכנסייה הבפטיסטית לתמוך באיסור על עבדות בחוקתה העתידית של המדינה. אל ההצעה הופנו תגובות מעורבות; מחד, היו אלה, דוגמת דייוויד רייס, שטענו כי מחובתם לגנות את העבדות המתמשכת בארצות הברית, ומאידך סברו אחרים, כמו ג'ורג' ניקולס, כי שעבוד בני אדם הכרחי לעיבוד אדמתה הפורה של קנטקי. בהצבעה הקרובה בבית הנבחרים של וירג'יניה עבר סעיף 9 התומך בהשארת מעמד העבדות בקנטקי על כנו, ברוב של 26 קולות. טרם ההצעה ניסה גררד לשכנע את חבריו לבית הנבחרים לתמוך בהסרת הסעיף המוצע לחוקה העתידית של קנטקי. חמישה בפטיסטים התריסו נגדו והגד הוראותיו, הצביעו לשימור סעיף 9 בחוק וסיפקו את הרוב הדרוש לאישורו. מלבד התנגדותו לנרטיב התומך של החוקה בעבדות לא לקח גררד חלק פעיל בכתיבתה.
קריירה פוליטית > הבחירות למושלות קנטקי 1795

בעקבות כישלונו בכינון חוקת קנטקי על פי עקרונותיו, סברו רבים כי הקריירה הפוליטית של גררד קרבה לסיומה. הוא התפטר מכל משרדיו הן המחוזיים והן המדיניים, והתמקד בעבודתו החקלאית. בשנת 1793 נבחר בנו, ויליאם, לייצג את מחוז הולדתו בבית המחוקקים הממלכתי במדינה. בבחירות של 1795 הוא נבחר בשנית לייצוג מחוזו, יחד עם ארבעה פוליטיקאים שהיו מקורבים גם הם לגררד.
בשלהי כהונתו של מושל קנטקי הראשון, אייזק שלבי, עודדו פוליטיקאים רבים את גררד להתמודד לתפקיד. בנוסף לגררד התמודדו לתפקיד המושל בנג'מין לוגן ותומאס טוד. לוגן נחשב לזוכה הפוטנציאלי בבחירות בשל הישגיו הצבאיים ביישוב גבולות קנטקי במהפכה האמריקנית. הציבור חשש מהיבחרו של לוגן לתפקיד המושל כיוון שנחשב לחסר כריזמה ואסרטיביות. טוד, שכיהן כמזכיר עשרת הכינוסים בהם כוננו את חוקת המדינה, נחשב כבעל הניסיון הפוליטי הארוך ביותר מבין השלושה. בשל עבודתו בכנסייה הבפטיסטית רחשו מספר פוליטיקאים לגררד כבוד ואף סייעו לו במסע הבחירות.
על פי החוקה החדשה נשלח ציר מכל מחוז בקנטקי, והמנצח נבחר על ידם. לוגן וגררד נבחרו לצירים של מחוזותיהם, כך שיכלו להצביע לעצמם. בהצבעה הראשונה קיבל לוגן את קולותיהם של 21 צירים, גררד קיבל 17 וטוד קיבל 14. ציר בודד הצביע עבור ג'ון בראון שכלל לא התמודד לתפקיד. היסטוריונים רבים העלו סברה כי אופיו המוסרי של גררד מנע ממנו להצביע לעצמו, אך דעותיו הפוליטיות עצרו ממנו לתת את קולו ליריביו, ולכן הצביע לבראון.
לאחר ספירת הקולות הראשונה זכה בנג'מין לוגן למספר הקולות הרב ביותר. כיוון שחוקת קנטקי לא הגדירה במפורש אם כמושל ייבחר המועמד שזכה במספר הקולות הרב ביותר או זה שזכה ברוב מוחלט של כלל הקולות, נערכה הצבעה נוספת בין גררד ולוגן. רוב קולותיו של תומאס טוד תמכו בגררד והעניקו לו רוב בהצבעה השנייה. ב-17 במאי 1796 אישר מזכיר המדינה של קנטקי ג'יימס בראון (James Brown (Louisiana politician)) את היבחרותו של גררד לתפקיד המושל. ב-27 במאי שלח שלבי, מושלה הקודם של קנטקי, מכתב ברכה לגררד. על אף שבירך אותו על ניצחונו מחה לוגן על תוצאות הבחירות בפני התובע הכללי של קנטקי ג'ון ברקינרידג'. ברקינרידג' סירב להצהיר את דעתו על תוצאות הבחירות בפומבי, וטען כי חוקת קנטקי לא הסמיכה אותו לכך. אולם באופן פרטי הצהיר למעגל חבריו הקרוב כי הוא נבחר כדין ויש לפטר את גררד מן התפקיד. לוגן פנה לסנאט המדינה, שהואמן על בחירות שנויות במחלוקת. בנובמבר 1796 פרסם הסנאט מספר תגובות נייטרליות לעניין, עד שלוגן זנח את המסע לפיטוריו של גררד.