stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע יבוסי
תוצאות המבצע

באופן כללי, סימן המבצע נטילת יוזמה יהודית בעיר ירושלים ובסביבותיה, כולל כיבוש שטחים והשארות בהם. עם זאת, העלאת כוחות 'הראל' לירושלים הביאה לנטישת הדרך אל העיר, ולמסמוס חלק מהישגי מבצע נחשון בגזרתו המזרחית.
מטרות המבצע בחלקה הצפוני של ירושלים לא הושגו: נווה יעקב ועטרות נותרו מנותקות, ולבסוף נפלו בידי הערבים, לאחר שננטשו. גם הר הצופים נותר מנותק, ונותר במצב זה עד מלחמת ששת הימים. לעומת זאת, נחל המבצע הצלחה מרשימה בדרום העיר, ובאזור זה התרחב מאוד חלק העיר אשר בידיים יהודיות. השכונות הערביות שנכבשו יושבו עד מהרה בידי יהודים וכן הוסר המצור מעל שכונת מקור חיים.
לקריאה נוספת

מטכל/אג"מ-מה"ד, ענף היסטוריה ומטכל/קצין חינוך ראשי, ענף הסברה, מלחמת העצמאות, ראשי פרקים להסברה, 1957, עמ' 59-56.
אלון קדיש - משה ארנוולד, קרבות יבוסי, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2008.
הערות שוליים

↑  לוי דוד הירושלמי, מלחמת ירושלים של יצחק רבין, מעריב, 13 במאי 1977
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012944469805171 
יצחק שדה (1948)
נבי סמואל
סימני ירי על מעון הפטריארך הצמוד למנזר סן סימון
אוגוסטה ויקטוריה
מבצע ירקון

מפת המבצע ומהלכיו הכלליים
מבצע ירקון היה סיור עומק שערך צה"ל בימים 9–12 ביוני 1955, במסגרת ההיערכות לקראת מבצע קדש (אוקטובר 1956). מטרת המבצע הייתה לבחון את עבירות הציר הנמשך לאורך החוף המערבי של מפרץ אילת, בקטע הדרך שבין עין אל-פורטגה  לדהב בחוף המזרחי של חצי-האי סיני לרכב ולרק"ם, לצורך הגעה אל מצרי טיראן ופתיחתם לשיט ישראלי. זהו המבצע הצה"לי הראשון בו פעלו במשולב כוחות חי"ר, חיל-האוויר וחיל-הים.
המבצע > רקע

כבר בשנת 1951 מנעה מצרים מאוניות ישראליות לעבור בתעלת סואץ, ובהמשך אף מנעה את מעברן של אוניות זרות בדרכן לארץ. בשנת 1953 הוצבה סוללת תותחים בראס נצראני הסמוכה לשארם א-שייח', מול מצרי טיראן, ובכך נחסם גם נתיב השיט במפרץ אילת. ישראל הגישה תלונה למועצת הביטחון של האו"ם, ובספטמבר 1954, לאחר שגמאל עבד אל נאצר תפס את השלטון במִצרים, שלחה את אניית-הסוחר הישראלית "בת-גלים" לשוט בתעלה. האנייה נעצרה ואנשי הצוות, ובהם לוחם שייטת 13, נכלאו והועמדו למשפט באשמת רצח שני דייגים מצריים, בכניסה למי-החופים של מצרים ובנשיאת אקדח. הם שוחררו בינואר 1955, לאחר ביטול ההאשמה נגדם עקב מחאות דיפלומטיות ולחץ של מוסדות בינלאומיים. במהלך השנה הורחב הסגר גם לתחום האווירי ובכך הושלם המצור הדרומי על מדינת ישראל.
במהלך שנת 1955 החל המטכ"ל בגיבוש תוכנית לכיבוש שארם א-שייח' ופתיחה בכוח של המְצַרים, אם המאמצים המדיניים לפתיחתם ייכשלו. על מפקד חטיבת גבעתי, אל"ם חיים בר-לב, הוטל לתכנן את המבצע לכיבוש המְצַרים, כאשר פקודת התכנון "זוהר" ופקודת המבצע "עומר" נשאו את שמות ילדיו.
לפי תוכנית זו, היו מתוכננים לצנוח שני גדודי צנחנים בשארם א-שייח' ושני גדודי חי"ר נוספים מחטיבת גבעתי היו אמורים לנוע במקביל ברכב לאורך החוף מאילת ועד שארם א-שייח'. לצורך כך היה צורך להכיר את הצירים האפשריים לתנועה בחצי-האי סיני, ובפרט את אלה העבירים לרק"ם בדרך אל שארם א-שייח'.
במהלך כל שנת 1955 עסקו מטוסי מוסקיטו מטייסת הצילום במיפוי אווירי של חצי-האי סיני, ומפענחים ניסו לאתר את צירי התנועה המעטים לאורכו ולרוחבו של חצי-האי. טיבו של נתיב היבשה לאורך המפרץ לא היה ברור: היה ידוע על קיום ציר מאילת ועד דהב, ועל ציר עביר משארם א-שייח' צפונה עד למעבר שהירה (מעבר בין הרי הגרניט דרומית לדהב), אך העבירות במעבר ובקטע שאורכו כ-60 ק"מ בין דהב לעין אל-פורטגה (צפון-מערבית לנואיבה) לא הייתה ידועה. לשם בירור מידת העבירות תוכנן סיור-שטח סודי - "מבצע ירקון", שביצועו הוטל על מח"ט גבעתי, חיים בר-לב.
המבצע > הכנות למבצע

מבין המתנדבים למבצע, נבחרו שישה אנשי חטיבת גבעתי:
סגן-אלוף אשר לוי, מפקד גדוד 51 ("גדוד הבוקעים הראשון"). לוי שימש כמפקד חוליית הסיור. לימים הגיע לדרגת תת-אלוף ולתפקיד ראש מטה פיקוד הדרום.
רב-סרן עמנואל (מנו) שקד, סמג"ד 51. לימים הגיע לדרגת תת-אלוף ולתפקיד קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר).
סגן יגאל תלמי, קצין הקשר של גדוד 51. תלמי שימש כקשר הסיור. לימים, הגיע לדרגת אלוף-משנה ולתפקיד קצין המודיעין של פיקוד הדרום וראש מחלקת מודיעין שדה באגף המודיעין.
סגן אהרן דוד (ארה'לה) לברן (לובלינר), שעמד לקבל את הפיקוד על הסיירת החטיבתית. לברן היה לימים לקצין בכיר באמ"ן בתפקיד סגן ראש חטיבת המחקר במלחמת יום הכיפורים וכן קצין קישור לאו"ם ומדריך במכללה לביטחון לאומי.
סגן משנה יורם ליפסקי, מפקד מחלקה בגדוד 52
סמל דב (דובן) שמחוני, חייל בסיירת החטיבתית
אהרון לברן סיפר:
כשאתה 'ג'חש' [עַיִר] צעיר ושואלים 'אתה מתנדב למבצע?', התשובה המיידית היא 'כן'. מח"ט גבעתי ששירתתי בה, אל"ם חיים בר-לב, קרא לי ושאל: 'מתוכנן מבצע סודי וייחודי. אתה מוכן להתנדב?'. 'איזו שאלה?', עניתי.
כחלק מההכנות למבצע נדרשו הלוחמים להיכנס לכושר, להתאמן בתנאי מדבר קשים וללמוד את האזור בו הם עתידים לסייר. הם ערכו מסעות רגליים ארוכים במדבר יהודה והנגב וסיור ימי באזור הנחיתה המתוכנן (על-מנת לזהותו). ציודם כלל תת-מקלע עוזי אחד, רובי קרבין קלים, מזון ומימיות מים שחולקו בין כל חברי החוליה פרט לסגן תלמי, שסחב על גבו מ"ק 300 כבד, שמשקלו 17 ק"ג. נוסף על כך, קיבל מפקד החוליה סא"ל לוי גם כמה מטבעות זהב אנגליים, לצורך מתן שוחד למקרה שייתפסו.
כתוצאה מהצלחת מבצע שנונית ב-3 באפריל 1954, בו חולצו אנשי ספינת חיל-הים "אלמוגית" באמצעות שבעה מטוסי פייפר, דרש המח"ט בר-לב לתכנן את חילוץ הסיירים באותו אופן. הרמטכ"ל משה דיין התנגד לכך, עקב חששו מכך שהמטוסים עלולים להיתקע בחולות ולהיתפס על ידי המצרים. לבסוף הוחלט להשתמש במטוסי הפייפר לצורך החילוץ, וסרן חנוך קרת (קרטר) מהטייסת הקלה נקרא להובילם. קרת תכנן סיור אווירי באזור הפינוי המתוכנן ויצא עם אחד הסיירים לאתר מסלולי-חירום לנחיתה, אולם מסיבות טכניות נאלץ לחזור מבלי לאתר מסלולים שכאלה.
המבצע > מהלך המבצע

בשעות אחר-הצהריים של יום חמישי, 9 ביוני 1955, יצאו ששת הסיירים מנמל אילת בסירת דיג קטנה שנקראה 'אילת'. הסירה פנתה מאילת לכיוון הגדה המזרחית של המפרץ, והושטה דרומה עד לאזור דהב. הכוח התעכב בדרכו מספר פעמים עקב היתקלות באוניות מלחמה מצריות (אחת מהן סטתה מכיוונה לאחר שהוזנקו אליה שני מטוסי מוסקיטו, בהוראת המטכ"ל). לבסוף, בשעה 2:15 בליל 10 ביוני, נחת על חוף דהב השומם, כ-4 שעות מאוחר יותר מהמתוכנן.
עם הנחיתה על החוף נע הכוח לכיוון פתח הוואדי, אליו הגיע בערך ב-5:00 בבוקר, והתמקם במסתור בין הנקיקים שבסלע. עד אור היום הגיע להצטלבות הדרכים המובילה למנזר סנטה קתרינה. עקב החום הרב ששרר באזור במהלך שעות היום (טמפרטורה של כ-50 מעלות צלזיוס) והחשש מפני גילוי, התבצע הסיור בשעות החשכה בלבד.
את הקשר החיצוני קיים הכוח עם מטוס דקוטה מטייסת 103 ששימש כחפ"ק אווירי, ובו טס המח"ט בר-לב. על-מנת לשמור על דממת-אלחוט, החפ"ק יצר קשר עם הכוח פעמיים ביום: עם אור ראשון ועם רדת החשכה, והוא שקישר אותו למפקדה העורפית באילת. אף שעם הכוח נע קַשָר מצויד במכשיר קשר ארוך-טווח, מסיבות טכניות וטופוגרפיות לא היה קשר רציף מהכוח אל החפ"ק או אל הארץ, ולכן לא היה בו מענה למקרה של היתקלות בכוח אויב. בנוסף, החפ"ק האווירי הוא שהיה אחראי על אספקת המים החיונית לכוח. אספקת המים היוותה בעיה בפני עצמה, והפתרון שנבחר הוא הצנחת מכלי-מים. אף על פי שאלו הוצנחו מגובה נמוך מהרגיל (500 רגל במקום 1200 רגל), רק האחרון מחמשת המכלים הגיע לקרקע מבלי שהתפוצץ, והוא ששימש את הסיירים עד סיום המבצע. את המכל השלם ואת שבריהם של האחרים אספו הסיירים וקברו בחולות המצר.
במשך שלוש יממות שהה הכוח בשטח האויב וחקר את עבירות הדרך. ב-11 ביוני, יום לפני זמן-סיום המשימה לפי התכנון, קיבל המטכ"ל ידיעה לפיה חיילים מצריים מחפשים את החוליה, כנראה בגלל בדואי שדיווח כי ראה אותם נוחתים בחוף. באותו היום הגיע הכוח לרמת א-ג'יבי אשר על קו פרשת המים בין ואדי ותיר לואדי דהב (כ-30 ק"מ מנואיבה).
המבצע > פינוי מוטס

בצהרי יום 11 ביוני הגיעו ששת מטוסי הפייפר מטייסת 100 למנחת ביטבתה. כיוון שלא היה שטח מוגדר מראש, נשלחה לכוח-הסיור הודעה באמצעות הדקוטה לאלתר שטח נחיתה באופן מיידי. המסלול הוקם במישור הקרוב ביותר, שהיה זרוע אבנים וסגור משלושה כיוונים באזור ראשו של ואדי ע'זלה.
ב-12 ביוני לפנות בוקר המריאו הפייפרים בשתי שלישיות לפינוי הסיירים. שני המבנים טסו מעל המפרץ כשעה, ללא אורות ניווט ובדממת אלחוט, על-מנת להימנע ככל האפשר מגילוי נוכחותם לפני סיום הפינוי. משימת הפינוי הייתה מורכבת וקשה במיוחד בגלל תנאי השטח הקשים, עומק החדירה לשטח מצרים (כ-90 ק"מ), החשיכה והאמצעים הדלים.
בשעה 4:00 בבוקר נחתו שני מטוסי פייפר מהמבנה הראשון בעזרת נר עשן שהדליקו הסיירים, אספו שניים מהם והמריאו מיד. כעבור זמן קצר הגיעה השלישייה השנייה ובעקבותיה הטייס השלישי מהשלישייה הראשונה, שאיבד את המבנה שלו וניווט אל היעד בכוחות עצמו. אז נאספו ארבעת הסיירים הנותרים, והמטוסים המריאו בדרכם ארצה. בתיאורו את שלב הנחיתה סיפר מפקד כוח החילוץ של חיל-האוויר, סרן חנוך קרת:
מסלול הנחיתה היה בשיפוע של כעשר מעלות, ואת קצה השיפוע סגרו ההרים ממש כמו קיר. הנחיתה נעשתה בשעת דמדומים, הכל היה חשוך ומאיים. החלטתי לבצע הקפה אחת כדי לבדוק מה יקרה אם הנחיתה לא תצליח. ניסיתי לבחון האם אוכל לפתוח מנוע ולצאת משם. לבסוף החלטתי לבצע גישה לנחיתה ויהי מה.
מאוחר יותר התברר כי כוח של משמר-הגבול המצרי הגיע למקום מספר שעות מאוחר יותר, והסיירים היו קרובים מאוד להיתפס על ידיו.
תוצאות

המידע שאסף הכוח התברר כמועיל ביותר, ומסקנת פעולתו הייתה כי הדרך עבירה לרכב מצפון לדרום. לעובדה זו הייתה חשיבות מכרעת בתכנון מסעה של חטיבה 9 ("חטיבת עודד") בציר הדרום-מזרחי מאילת לשארם א-שייח' במבצע קדש (29 באוקטובר-5 בנובמבר 1956), בדרכה לפתוח את מצרי טיראן.
לימים סיפר על הפעולה רס"ן עמנואל שקד:
לגבי מדינת ישראל של אז, נראה המבצע כטירוף של ממש, ודרש העזה גדולה. מדינת ישראל הייתה אז בת שבע, חסרת אמצעים ונסיון. הליקופטר עדיין היה בעינינו מטוס דמיוני למחצה, ומטוס הפייפר נחשב לשיא השכלול התעופתי. כל מה שסופר לנו על המשימה העתידה נשמע כפנטזיה.
תוצאות > ציונים לשבח

מספר שבועות לאחר המבצע ערך הרמטכ"ל משה דיין מסיבה בביתו לציון סיומו המוצלח. על ביצוע המשימה העניק לכל אחד מששת הסיירים צל"ש (שהפך לעיטור המופת והוענק שנית על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר באפריל 1973), נוסח  כתבי העיטור דומה :
סגן יגאל תלמי היה איש חיל הקשר הראשון שעוטר בעיטור כלשהו.
לקריאה נוספת

מתי שביט, שישה בעורף האויב, הוצאת ספריית מדים
אליעזר (צ'יטה) כהן וצבי לביא, השמים אינם הגבול: סיפורו של חיל-האוויר הישראלי, ספריית מעריב, 1990
מייק אלדר, שייטת 13: סיפורו של הקומנדו הימי, ספריית מעריב, 1993
יוסף ארגמן, מלחמת הצללים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2007
הערות שוליים

↑  שייטת 13, עמ' 206
↑  הסיבות לפרוץ המלחמה, באתר הצנחנים: העשור הראשון
1 2  השמיים אינם הגבול, עמ' 137-138
1 2 3  ג'מקה גנדלר ויעקב מן, ‏שישה בעורף האויב, מבט מל"מ 38, ספטמבר 2004, עמ' 16
↑  מ.ק. 300 באתר חיל התקשוב
↑  אתר חיל התקשוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011287287605171 
כורעים בשורה התחתונה, מימין לשמאל, ששת הסיירים מגבעתי: סמל דב שמחוני, סגן אהרון לובלינר, סג"ם יורם ליפסקי, סא"ל אשר לוי, רס"ן עמנואל שקד וסגן יגאל תלמי.

עומדים מאחוריהם ששת טייסי הפייפרים, כל אחד מעל לסייר אותו חילץ; משמאל סרן חנוך קרת (קרטר), מפקד כוח החילוץ.

יושב על הקומנדקר משמאל - הרמטכ"ל רא"ל משה דיין)
חיים שמואל יעקב פאלק

| --- | --- |

פורטרט זה של שמואל פאלק מוצג לעיתים, בטעות, כדיוקנו של הבעל שם טוב.
 לידה:  1708 פירט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  17 באפריל 1782 (בגיל 74 בערך) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 כינוי:  הבעל שם מלונדון
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום פעילות:  לונדון
 תקופת הפעילות:  ? – 17 באפריל 1782 
 תחומי עיסוק:  קבלה מעשית, אלכימיה
 
הרב ד"ר חיים שמואל יעקב פאלק (17 באפריל 1782–1708), הידוע גם כ"בעל שם מלונדון" או "דוקטור פאלקון", היה רב, בעל שם, מקובל מעשי ואלכימאי וגם חובב מרוצי סוסים. תמונתו יוחסה בטעות לרבי ישראל בעל שם טוב מייסד החסידות.
שנותיו המוקדמות

מקום הולדתו המשוער של שמואל פאלק הוא בפיורדא שבבוואריה או בפודהייצה שבפודוליה. אביו כונה רפאל הספרדי על שם תפלתו בנוסח ספרד.
ב-1736 שהה בוסטפאליה שם נשא אשה שתוארה כמפוקפקת, הוא הורשע על ידי הרשויות בכישוף ונידון להעלאה על המוקד אך ניצל בנס ומצא מקלט אצל הרוזן הגרמני אלכסנדר ליאופולד פון רנצו בהולצמיינדן שבסקסוניה התחתונה. במהלך שהותו אצל הרוזן, ביצע פאלק הופעות קבליות מרשימות בטירת רנצו להן היו עדים בנו של הרוזן וחביריו האצילים. וכן הוועד על פעולות מאגיות שביצע בבראונשווייג.
זמן מה לאחר מכן, הגיע פאלק ללונדון, מקום מגוריו עד מותו. הוא חי חיי עושר, ונמנע מלבוא במגע עם אנשי שלטון שבקשו את קרבתו. אך התגורר בשכנות לפילוסוף, המדען והמיסטיקן השוודי, עמנואל סוודנבורג והשפיע עליו רבות.
לפי המסופר ביקר פאלק את תיאודור דה נויהוף (צר'), מלך קורסיקה המודח, שהיה כלוא בלונדון בשל חובות בין השנים 1749 – 1756, ורצה להסתייע ביכולותיו המאגיות לגילוי אוצרות אבודים באוקיינוס.
ביומנו מוזכרת גם פגישה מסתורית עם בן למשפחת צ'רטוריסקי, ועם אישיות המתוארת כמשרתו של מלך צרפת, פאלק גם שלח טבעת עם קמיע ללואי פיליפ השני, דוכס אורליאן כהבטחה לזכות בכתר הצרפתי, הטבעת עברה בירושה לבנו לואי פיליפ.
הפולקלור סביב פאלק

במשך השנים נפוצו מספר סיפורים המעידים על יכולותיו יוצאות הדופן של חיים שמואל יעקב פאלק:
פאלק נהג להגיע בעגלתו לביקורים חשאיים ביער אפינג, אשר בו, לטענתו, היה קבור אוצר. באחת הפעמים הללו השתחרר גלגל מהכרכרה בדרך וייטצ'אפל, אך הכירכרה המשיכה לנסוע בלעדיו והגלגל עקב אחרי העגלה כל הדרך אל היער.
פאלק יצר פחם על ידי ביצוע טקס מיסטי שכלל 3 כותנות ושופר.
היו שטענו כי הוא הציל את בית הכנסת הגדול של לונדון מאש על ידי כתיבת משהו בעברית על משקופי הדלת הראשית.
היו שהעידו כי היה יכול להדליק נרות ולהעביר חפצים ממקום אחד למשנהו בעזרת כוח המחשבה בלבד.
פאלק והיהודים

שמואל פאלק הוריש בצוואתו סכום שנתי של 100 פאונד וכמה ספרי תורה לבית הכנסת הגדול.
הרב יעקב עמדין האשים אותו בשבתאות, כלומר, אחד מתומכי שבתאי צבי, מאחר שפאלק אירח בביתו את משה דוד מפודהייצה, שבתאי נודע, שהיה ממקורבי רבי יהונתן אייבשיץ.
יומנו

שמואל פאלק ניהל יומן המכיל רשומות של חלומותיו ושמות קבליים של מלאכים, פירוט נתינות לצדקה, רשימות ספרים כמו ספרי דקדוק ופילוסופיה וספרי ויכוח, חילופי כספים, וקבלות בעד הכנת משקאות אלכוהוליים. כמו כן ישנן רשומות על תיבות זהב קבורות ביער.
היומן הגיע לאחר מותו של פלק לידי רבי שלמה הירשל רבה הראשי של בריטניה, וכיום הוא נמצא בספרייה של ק"ק כנסת ישראל בלונדון. היומן כתוב באותיות עבריות בצורה מוצפנת.
בשנת 2002 הוציאה לאור מיכל אורון את הביוגרפיה של פאלק הכוללת את יומניהם של פאלק ועוזרו, צבי הירש מקאליש.
מותו וקבורתו

פאלק נפטר ב-17 באפריל 1782 ונקבר בבית הקברות דרך אלנדרי באיסט אנד, לונדון.
ראו גם

בעל מופת
לקריאה נוספת

מיכל אורון, מ'בעל שד' ל'בעל שם': שמואל פאלק, 'הבעל שם מלונדון', מוסד ביאליק, ירושלים תשס"ג.
הערות שוליים

http://www.tovste.info/Personalities/BaalShemTov.php
↑  http://www.tovste.info/Personalities/BaalShemTov.php
↑  Rantzow, George Louis Albert, 2, Mémoires du comte de Rantzow, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1960, עמ' 197-223
↑  יעקב אייכהורן, עפר יעקב, ברסלאו תקצ"ט, דף ט., באתר אוצר החכמה.
↑  Marsha Keith Schuchard, Emanuel Swedenborg, Secret Agent on Earth and in Heaven: Jacobites, Jews, and Freemasons in Early Modern Sweden, הוצאת בריל, 2011, ISBN 978-90041-8312-4
↑  Isaacs, Hyam, Ceremonies, customs, rites and traditions of the Jews, לונדון: S. Holdsworth, 1836, עמ' 355-356
↑  Karl E. Grazinger, Joseph Dan, Karl E. Gr Zinger, Mysticism, Magic and Kabbalah in Ashkenazi Judaism: International Symposium Held in Frankfurt A.M. 1991 (Prahistorische Archaologie in Sudosteuropa), ברלין: De Gruyter, 1995, ISBN 3-11-013744-5
1 2  מיכל אורון, מ'בעל שד' ל'בעל שם' שמואל פאלק, 'הבעל שם מלונדון', באתר סימניה, מוסד ביאליק, ירושלים, ‏2002
↑  Jewish East End of London - Alderney Road Cemetery, Mile End, www.jewisheastend.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306569605171  BnF: cb14504069h (data)  GND: 124727492  ISNI: 0000 0000 1877 2544  LCCN: n00050500  NKC: ola20241224396  VIAF: 32228315   WorldCat (עם VIAF): 32228315
ג'יימס סטיוארט

| --- | --- |

ג'יימס סטיוארט, 1948
 לידה:  20 במאי 1908 אינדיאנה, פנסילבניה, ארצות הברית 
 פטירה:  2 ביולי 1997 (בגיל 89) בוורלי הילס, קליפורניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 שם לידה:  James Maitland Stewart 
 סוגה מועדפת:  מערבון, סרט אפי, סרט מלחמה, סרט פעולה, סרט דרמת פשע, war drama, סרט רומנטי, מותחן פשע, סרט פשע, סרט פנטזיה, מותחן פסיכולוגי, סרט מתח, סרט בלשי, סרט דרמה, סרט קומדיה, פילם נואר, סרט הרפתקאות 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1935–1991 (כ־56 שנים) 
 מקום לימודים:  בית הספר לארכיטקטורה של אוניברסיטת פרינסטון (1932)  אקדמיית מרסרבורג (1928) 
 בן או בת זוג:  Gloria Hatrick McLean (1949–16 בפברואר 1994) 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  דוב הזהב של כבוד (1982)  פרס אוסקר לשם כבוד (1984)  פרס מרכז קנדי (1983)  פרס גילדת שחקני המסך למפעל חיים (1968)  מדליית החירות הנשיאותית (1985)  פרס מגף הזהב (1984)  היכל התהילה הלאומי של התעופה (2009)  גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דה-מיל (1964)  פרס מכון הסרטים האמריקאי על מפעל חיים (1980)  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1940)  מדליית השירות המצוין  דוב הכסף  מדליית המערכה האירופית־אפריקאית־המזרח התיכון  צלב התעופה המצוינת  צלב המלחמה  מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה  מדליית האוויר  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  מדליית החירות הנשיאותית  מדליית המילואים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית  מדליית ציון לשבח  צלב המלחמה 1939-1945 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
ג'יימס מייטלנד סטיוארט (באנגלית: James Maitland Stewart;‏ 20 במאי 1908 – 2 ביולי 1997) היה שחקן תיאטרון וקולנוע אמריקאי. סטיוארט קנה את עולמו כאחד מהשחקנים החשובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע האמריקאי, לאחר שכיכב בסרטים קלאסיים רבים. בסרטיו הרבה לעבוד עם יוצרי קולנוע אחרים בהוליווד. סטיוארט היה מועמד 5 פעמים לפרס האוסקר ואף זכה באחד על משחקו, כמו גם פרס נוסף על מפעל חייו. כמו כן זכה בשני פרסי גלובוס הזהב, אחד מהם על מפעל חייו.
בנוסף לקריירת משחק, סטיוארט היה בעל קריירה צבאית ענפה, אשר הסתיימה עם פרישתו מחיל האוויר של ארצות הברית בדרגת בריגדיר גנרל (תת-אלוף). סטיוארט זכה למספר עיטורים על שירותו הצבאי, בהם מדליית השירות המצוין של חיל האוויר, צלב התעופה המצוינת (פעמיים) ועיטור צלב המלחמה הצרפתי, על השתתפותו במלחמת העולם השנייה. כמו כן, סטיוארט הוא מחתני מדליית החירות הנשיאותית, אותה קיבל ב-1985.
ביוגרפיה

ג'יימס מייטלנד סטיוארט נולד ב-20 במאי 1908 בעיירה אינדיאנה (אנ') שבפנסילבניה, ארצות הברית, למשפחה נוצרית-פרסביטריאנית אדוקה. אביו ניהל את העסק המשפחתי - חנות לחומרי בניין - וקיווה שסטיוארט ינהל אותה אחריו, אחרי שיסיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון. במהלך נעוריו ובאוניברסיטה היו לסטיוארט תחומי עניין מגוונים, ביניהם משחק ותעופה.
לאחר סיום לימודיו בפרינסטון, בקיץ 1932, בחר סטיוארט להצטרף לקבוצת תיאטרון בשם "University Players" (אנ') בקייפ קוד, מסצ'וסטס, שם פגש את הנרי פונדה ומרגרט סאלבן (אנ'), שהיו אז נשואים, והפכו לחבריו הקרובים. בסוף העונה עבר לניו יורק, ובהדרגה החל לקבל תפקידי תיאטרון בברודוויי. ב-1935 חתם על חוזה באולפני מטרו גולדווין מאייר, והחל להופיע בסרטים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התגייס סטיוארט כטייס לחיל האוויר האמריקאי, על בסיס היותו בעל רישיון טיס אזרחי. בתחילה, בהיותו שחקן מוכר, שובץ לתוכניות רדיו מטעם הצבא האמריקאי, וגם הופיע בסרט שמטרתו לעודד גיוס. עם זאת, הוא ביקש ממפקדיו להשתבץ לתפקיד קרבי, וב-1943 הועבר לבסיס באנגליה להטיס מטוסי B-24 ליברייטור. הוא חזר לארצות הברית ב-1945, והמשיך למלא תפקידים שונים במילואים בחיל האוויר האמריקאי עד לפרישתו ממילואים ב-1968, בהגיעו לגיל 60.
לאחר המלחמה קיבל סטיוארט הזדמנות לחזור לקריירת המשחק עם אלו חיים נפלאים בבימויו של פרנק קפרה. בזמן אמת הסרט לא זכה להצלחה ביקורתית ונכשל בקופות, אך עם השנים זכה להערכה, וכיום הוא מוקרן באופן מסורתי בחג המולד.
לאחר "אלו חיים נפלאים", המשיך סטיוארט לקבל תפקידים בסרטים, וגם חזר לשחק בברודוויי ב-1947 עם התפקיד הראשי במחזה "הארווי", תפקיד שהפך למזוהה עמו. סטיוארט שיחק באותו התפקיד בסרט הארווי שנעשה על פי המחזה ב-1950, ובהמשך חייו חזר לתפקיד על הבמה ב-1970, וכן בסרט טלוויזיה ב-1972.
סטיוארט זכה להצלחה מחודשת ככוכב קולנוע החל מסוף שנות ה-40, תוך שיתוף פעולה עם שני במאים בולטים ובסדרת תפקידים שהציגו דמות בוגרת יותר מסרטיו המוקדמים. הוא שיחק בארבעה מסרטיו של אלפרד היצ'קוק - החבל, האיש שידע יותר מדי, חלון אחורי וורטיגו. כמו כן הוא הופיע בשמונה מסרטיו של אנתוני מאן (אנ'), מתוכם שישה מערבונים (ביניהם ידוע האיש מלארמי), וכן הסרט הביוגרפי סיפורו של גלן מילר. סרטים בולטים אחרים בהם שיחק הם אנטומיה של רצח והאיש שירה בליברטי ואלנס.
בגיל מבוגר התקשה סטיוארט להמשיך לקבל תפקידים טובים בסרטים, אך נשאר שחקן אהוד ומוכר בארצות הברית. הוא שיחק בשתי תוכניות טלוויזיה בנות עונה אחת כל אחת: The Jimmy Stewart Show (אנ') ב-1971/2 ו-Hawkins (אנ') ב-1973/4. בנוסף הרבה להופיע בתוכניות אירוח ובפרסומות.
ביוגרפיה > חיים אישיים

סטיוארט היה רווק עד גיל מאוחר, והיותו רווק וקשריו הרומנטיים משכו תשומת לב רבה במדורי הרכילות של התקופה. הוא נישא ב-1949 (בגיל 41) לגלוריה הטריק מקלין (Gloria Hatrick McLean), דוגמנית לשעבר ואם לשני ילדים, רונלד ומייקל, מנישואים קודמים. סטיוארט אימץ את שני הילדים של אשתו, וכן נולדו להם שתי תאומות, ג'ודי וקלי. רונלד נהרג במלחמת וייטנאם ב-1969.
סטיוארט נפטר ב-2 ביולי 1997, כ-3 שנים לאחר מותה של גלוריה אשתו. הוא נקבר בגלנדייל שבקליפורניה, בטקס שכלל מטח כבוד צבאי.
פילמוגרפיה חלקית

הן לא תקחהו עמך (1938)
מר סמית הולך לוושינגטון (1939)
שובו של דיסטרי (1939)
החנות מעבר לפינה (1940)
סיפור פילדלפיה (1940)
אלו חיים נפלאים (1946)
החבל (1948)
הארווי (1950)
ללא דרך בשחקים (1951)
ההצגה הגדולה בתבל (1952)
סיפורו של גלן מילר (1954)
חלון אחורי (1954)
האיש מלארמי (1955)
האיש שידע יותר מדי (1956)
ורטיגו (1958)
כישופי אהבה (1958)
אנטומיה של רצח (1959)
סיפורה של בולשת (1959)
שניים רכבו יחדיו (1961)
האיש שירה בליברטי ואלנס (1962)
מר הובס בחופשה (1962)
כיצד נכבש המערב (1962)
קח אותה, היא שלי (1963)
המועדון החברתי של שאיין (1970)
פייבל במערב הפרוע (1991)
בסרט חלון אחורי, 1954
קלמניה

מצפה
רמון
מצפה
רמון
מגדל המים בלב המתחם, אוגוסט 2007
מגדל המים בחצר חוות קלמניה, מאי 2016
שער הכניסה המזרחי למתחם קלמניה, אוגוסט 2007
קלמניה הוא מתחם באזור השרון, ששימש בראשיתו כחווה חקלאית שהוקמה בשנת 1927. מאז שנת 1995, משמש כמקום משכנה של המדרשה לאמנות של מכללת בית ברל.
היסטוריה

חוות קלמניה הוקמה בשנת 1927 על ידי משה גרָדינגר ונקראה על שמו של אביו, קלמן. החווה הוקמה על שטח קרקע שבין קלקיליה, טירה והכפר מיסקי. החזון היה להקים משק חקלאי גדול שישמש בעתיד עורף לאספקת תוצרת חקלאית ליישוב העירוני המתפתח.
משה גרדינגר פנה אל ישראל רוקח, מראשי היישוב, ובקשו למצוא לו אדם מתאים שינהל את האחוזה. רוקח המליץ על ברוך בן עזר (ראב), בנו של יהודה ראב ממקימי פתח תקווה. ברוך בן עזר שהיה תלמידו של אהרן אהרנסון ומנהל עבודה בתחנת הניסיונות של אהרונסון הגיש תוכנית סדורה להקמת החווה ולניהולה על פי תורתו של אהרונסון. בתוך שנתיים נטעו מטעים, הוקמה בריכת מים המתמלאת ממי באר שנחפרה במקום, הוקמו מבנים המשמשים כבית מכונות, רפת ובניין מגורים בין שתי קומות. כן הוקמו מטבח וחדר אוכל כדי למלא את צורכיהם של הפועלים. היה זה המשק החקלאי הגדול והמצליח ביותר בארץ במחצית הראשונה של המאה ה-20 והוא פעל כעשור שנים.
ההכנסות העיקריות של החווה, באמצע שנות השלושים, היו בעיקר ממשק החלב, וזאת בשל הקושי לשווק את ההדרים בגלל המרד הערבי בשנות 1936–1939. כעשר שנים נוהל המשק בידי ברוך ובהמשך, משנת 1944 ועד מכירתו נוהל על ידי בנימין ראב, אחיו של ברוך. במשק זה נערכו ניסויים חקלאיים אשר קידמו את פיתוח הענף בארץ ישראל, ובכך היווה מרכז מחקר ופיתוח חקלאי באותה העת, ואף שימש כמרכז לימודי חקלאות ליהודי הארץ, ובהם תלמידי מקוה ישראל. החל משנות ה-30 פעלה במקום מפקדה של פלוגות השדה של תנועת ההגנה, אשר עליהם פיקד יצחק שדה.
בסוף שנות השלושים, חלה גרדינגר והוא החל לחפש קונים לחווה. בשל המצב הכלכלי בארץ, לא נמצא קונה יהודי שכיסו מאפשר לו את רכישת החווה הגדולה. כחלק ממאבק היישוב היהודי לרכישת קרקעות גרדינגר תר אחר קונה יהודי, אך משנוכח במצב עלתה על הפרק אפשרות המכירה לידיים ערביות ונוהל משא ומתן על המכירה. משה בוכלצב, מנהלה האדמיניסטרטיבי של החווה מראשית ימיה עמד על חשיבות הקרקע כרכוש יהודי ופנה אל אברהם הרצפלד. בזכות פניה זו ולאחר מאמצים מצדו של הרצפלד השיג את הסכמתו של גרדינגר, ובשנת 1945 עברה חוות קלמניה לידי מוסדות ההתיישבות העובדת. חלק מהקרקעות עברו לידי הקרן הקיימת לישראל. הקרן הקיימת מסרה חלק מהקרקעות להשלמת המשבצת הקרקעית של מושב צופית. גם מושב שדה ורבורג קיבל קרקעות וכן כמה ממתקני הפרדס ובתי הפועלים.
משה גרדינגר נפטר ב-9 ביוני 1946. בניין החווה שימש במשך שנים כמרכז הכשרה וסמינרים של תנועת העבודה. בהדרגה הפך המקום למוסד חינוכי ללימודי חקלאות ובשנת 1952 צורף למוסד החינוכי בית ברל הסמוך, והפך למרכז חינוכי תרבותי ורעיוני לפועלי ארץ ישראל, ובכך הפך לבית הספר הארצי להכשרת מדריכי נוער של אגף הנוער במשרד החינוך והתרבות. אחרי ויכוחים רבים האם למכור את הבניין למשקיעים פרטיים, החליט המוסד להשאירו בידיו, לשפצו ולמסור אותו לבית הספר לאמנויות ברמת השרון. בשנת 1995 הפך המקום למשכנה של המדרשה לאמנות של בית ברל.
לקריאה נוספת

אהוד בן עזר: הלילה בו תלו את סרג'נט מורטון. תל אביב, הוצאת ידיעות אחרונות, 1994
אהוד בן עזר: ספר הגעגועים, אור יהודה, כנרת זמורה ביתן, 2009
עירית עמית כהן: החידה מאחורי הברושים, ירושלים, הוצאת מאגנס. תשס"ו, ע' 34
עירית עמית כהן: קלמניה - חוה בשרון, עת־מול: עיתון לתולדות ארץ ישראל ועם ישראל, י"ט (3): 14–15, 1994
שלמה מוסמן: טירה כפרית בלב הפרדסים, טבע וארץ: כתב-עת לטבע ולידיעת הארץ, כ"ח (4): 45, 1986
א' ציוני (וילקנסקי): משק מפואר היה ליד זיכרון לברל כצנלסון, העולם, 31 באוקטובר 1945
הערות שוליים

↑  מפה בהוצאת מחלקת המדידות 1950 עם ציון האתר 'קלמניה', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467845405171  VIAF: 316601743   WorldCat (עם VIAF): 316601743