stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כרמן ריינהרט

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1955 (בת 69) הוואנה, קובה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  אוניברסיטת פלורידה אינטרנשיונל 
 מעסיק:  אוניברסיטת מרילנד 
 תפקיד:  הכלכלן הראשי של הבנק העולמי 
 פרסים והוקרה:  פרס הכלכלה של המלך חואן קרלוס (2018)  Clarivate Citation Laureates (2021) 
 carmenreinhart.com
 
כרמן מריה ריינהרט (באנגלית: Carmen Reinhart, נולדה ב-7 באוקטובר 1955) היא כלכלנית אמריקאית ילידת קובה, ופרופסור לכלכלה בינלאומית בבית הספר למדעי המדינה של אוניברסיטת הרווארד. בעבר כיהנה בתפקידים בכירים באוניברסיטת מרילנד, בלשכה הלאומית למחקר כלכלי ובמוסדות מחקר כלכליים נוספים, בעיקר כאלה העוסקים בקשרים מסחריים בין ארצות הברית לקובה ולמדינות אמריקה הלטינית.
פרסמה מאמרים רבים בנושאי כלכלה. במאי 2020 מונתה לתפקיד הכלכלנית הראשית של הבנק העולמי.
ריינהרט מדורגת בין הכלכלנים המובילים בעולם, בהתבסס על פרסומים וציטוטים מחקריים. זכתה בפרס מטעם חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, בתחום הכלכלה, וכן בפרס על שם אדם סמית מטעם האיגוד הלאומי לכלכלה עסקית בארצות הברית.
קורות חייה

נולדה בשם כרמן מריה קסטליאנוס בהוואנה, קובה, והיגרה לארצות הברית עם משפחתה בגיל 11. הם התגוררו בפסדינה, קליפורניה, ולאחר מכן בדרום פלורידה, שם גדלה. למדה כלכלה בקולג' במיאמי, וסיימה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת פלורידה הבינלאומית, תואר שני בכלכלה באוניברסיטת קולומביה בשנת 1981, ותואר דוקטור באוניברסיטת קולומביה בשנת 1988, בהנחייתו של רוברט מנדל.
ריינהרט החלה לעבוד בשנת 1982 בחברת Bear Stearns ולאחר שלוש שנים מונתה לכלכלנית הראשית בחברה. בשנות התשעים מילאה מספר תפקידים בקרן המטבע הבינלאומית, בהם סמנכ"לית מחלקת המחקר. משנת 2012 ריינהרט מרצה כפרופסור לכלכלה בינלאומית בבית הספר למדע המדינה על שם ג'ון פיצג'רלד קנדי באוניברסיטת הרווארד. כמו כן נמנית בין חברי המועצה המייעצת של המכון למחשבה כלכלית חדשה.
בשנים גם 2011 ו-2012 נכללה בדירוג 50 הכלכלנים המשפיעים ביותר של כתב העת Bloomberg Markets (אנ').
במאי 2020 מונתה לתפקיד הכלכלנית הראשית של הבנק העולמי.
ריינהרט נשואה ואם לבן.
מחקר ופרסום

ריינהרט ופרסמה מאמרים מחקריים במגוון נושאים כלכליים, בהם מקרו-כלכלה, מימון בינלאומי, תזרימי הון בינלאומיים, בקרת הון, אינפלציה, משברי חוב בנקאיים ומדינתיים, קריסות מטבע וזיהום כלכלי (אנ'). מאמריה התפרסמו בכתבי עת מובילים, בהם Quarterly Journal of Economics, וכן בעיתונים כלכליים כלליים, בהם האקונומיסט, וול סטריט ג'ורנל, וושינגטון פוסט וניוזוויק.
כרמן ריינהרט פרסמה בשנת 2011, ביחד עם קנת' רוגוף, את הספר "הפעם זה אחרת: שמונה מאות שנים של איוולת פיננסית", בו הם מציינים קווי דמיון בין משברים כלכליים לאורך ההיסטוריה, הן בכלכלות מתקדמות והן בשווקים מתפתחים. הספר תורגם ליותר מ-20 שפות וזכה בפרס על שם פול סמואלסון.
ריינהרט ורוגוף חקרו את המשבר הכלכלי העולמי (2008) והשוו בינו לבין משברים כלכליים אחרים שהיו בשנים 1982, 1991 ו-2000.
מחקר ופרסום > ביקורת

במאמר של ריינהרט ורוגוף משנת 2010 בשם "Growth in a Time of Debt" הם בודקים עד כמה יעילה מדיניות של צמצום כלכלי, או צנע, בכלכלה שבה יש מדיניות פיסקלית ללא חוב חיצוני. המסקנות העיקריות במאמר מתייחסות ליחס שבין חוב חיצוני לתוצר מקומי גולמי. על פי הנתונים שהובאו במאמר, יחס של 60% פוגע מעט בצמיחה הכלכלית, ואילו יחס של 90% פוגע בה קשות וגורם להאטה בצמיחה של כ-50%.
כלכלנים רבים לא הסכימו עם מסקנות המאמר, וטענו שהוא התבסס על נתונים חלקיים או שגויים. בנוסף לכך התגלו בו טעויות מתודולוגיות וחישוביות. ריינהרט ורוגוף טענו כי מסקנותיהם נותרו בתוקף, למרות הטעויות, וגם כלכלנים רבים אחרים סברו כך. בשנת 2013 התנצלו ריינהרט ורוגוף על הטעויות החישוביות, וכן פרסמו מאמר מתוקן עם נתונים מעודכנים, ומיתנו בו את המסקנה הסופית.
הערות שוליים

↑  חנן שטיינהרט, ‏הפעם זה ייגמר אחרת? מגזר ההייטק שוב התנתק מהמציאות, באתר גלובס, 28 ביולי 2018.
↑  אורי פסובסקי, "בעשור הקרוב יהיה הרבה יותר קשה לעשות כסף", באתר כלכליסט, 21 בפברואר 2015.
↑  דין בייקר, האם הנהגת צנע מועילה לכלכלה?, באתר כלכליסט, 23 באפריל 2013.
↑   ראגורם ראג'אן, קרוגמן טעה במתקפתו על ריינהרט ורוגוף, באתר TheMarker‏, 19 באוגוסט 2013.
↑  יונתן קירשנבאום, ‏בנק ישראל מזהיר מהחוב ומסתמך על מאמר שנוי במחלוקת, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 2 בפברואר 2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007429016605171  PLWABN: 9810585495705606  BIBSYS: 90839001  BnF: cb130202921 (data)  CANTIC: a11317632  CiNii: DA0962766X  GND: 128390883  ISNI: 0000 0003 5580 050X  LCCN: no92022371  MGP: 210863  NDL: 01224976  NKC: vse2011626445  NLK: KAC201005976  NSK: 000496813  NTA: 136591000  RERO: 02-A006264550  SUDOC: 057232083  VIAF: 162896463   WorldCat (עם VIAF): 162896463
דייוויד וורת' קלארק

דייוויד וורת' קלארק (באנגלית: David Worth Clark‏; 2 באפריל 1902 – 19 ביוני 1955) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית דמוקרטי וחבר הסנאט של ארצות הברית מאיידהו, והיה הסנאטור האמריקאי הראשון שלה שנולד במדינה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קלארק נולד ב-2 באפריל 1902 באיידהו פולס, איידהו ולמד שם בבתי ספר ציבוריים. הוא למד באוניברסיטת קולומביה בפורטלנד, אורגון, ובאוניברסיטת נוטרדאם בסאות' בנד, אינדיאנה, שם קיבל תואר ראשון ב-1922.
קלארק סיים את לימודי המשפטים בהרווארד ב-1925 והתקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה. הוא החל לעסוק בעריכת דין באיידהו בפוקטלו, והיה עוזר התובע הכללי של המדינה מ-1933 עד 1935.
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס > בית הנבחרים

קלארק נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז השני של איידהו ב-1934. המושב היה פנוי במשך מספר חודשים, מאז מותו בטרם עת של תומאס קופין ביוני. קלארק נבחר מחדש ב-1936, והביס בקלות את מחליפו, מו"ל העיתונים הנרי דוורשאק מברלי.
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס > הסנאט

קלארק התמודד לסנאט האמריקני ב-1938 וניצח בדוחק בפריימריז הדמוקרטי באוגוסט את ג'יימס פופ הסנאטור המכהן מבויסי, מכשול לתומכי הניו דיל. בבחירות הכלליות, קלארק ניצח את חבר בית הנבחרים של המדינה לשעבר הרפובליקני דונלד קאלהאן מוולאס. שש שנים מאוחר יותר, הוא הובס בפריימריז הדמוקרטי ב-1944 על ידי גלן ה. טיילור מפוקטלו.
קלארק התמודד שוב ב-1950 על מנת להתמודד על מושב הסנאט שלו והביס את טיילור בפריימריז, ובכך טיילור הפך לשלישי ברציפות שהחזיק באותו מושב סנאט שהפסיד בפריימריז הדמוקרטי. בבחירות הכלליות בנובמבר, קלארק הפסיד לסנאטור המדינה הרפובליקני הרמן ולקר מפייט, שכן כל ארבעת המושבים בקונגרס (שני מושבי בית הנבחרים, ושני מושבי הסנאט) הלכו לרפובליקנים. ולקר התיישר בסנאט עם ג'וזף מקארתי הידוע לשמצה מוויסקונסין והפסיד בניסיונות להיבחר מחדש ב-1956 לפרנק צ'רץ' מבויסי בן ה-32 (בעלה של בת דודתו של קלארק, בת'ין), שכיהן ארבע קדנציות.
ביוגרפיה > לאחר הקונגרס

לאחר שהפסיד לוולקר, קלארק חזר לעסוק בעריכת דין בבואיז ובוושינגטון הבירה. הוא עבר ללוס אנג'לס ב-1954 והחזיק באינטרסים פיננסיים בתחנות רדיו בואן נויס, בסן פרנסיסקו ובהונולולו, ובבנק בלאס וגאס.
ביוגרפיה > מותו

בזמן שצפה בטלוויזיה עם אשתו ובתו הצעירה, קלארק מת מהתקף לב בביתו בדרום קליפורניה בגיל 53 ב-19 ביוני 1955, ונקבר בבית הקברות הולי קרוס בקלבר סיטי, קליפורניה.
משפחתו

קלארק היה בן למשפחה פוליטית בולטת באיידהו; דודיו ברזילה קלארק ןצ'ייס קלארק כיהנו שניהם כמושל איידהו. בת דודתו בת'ין, בתו של צ'ייס קלארק, התחתנה עם הסנאטור האמריקני לעתיד פרנק צ'רץ' ב-1947.
אשתו של קלארק וירג'יל (1901–1991) הייתה גיסתו של רוברט סמיילי; המושל הרפובליקני של איידהו שכיהן שלוש קדנציות (1955–1967) נישא לאחותה הצעירה לוסיל.
הערות שוליים

1 2  "CLARK, David Worth". U.S. House of Representatives History. נבדק ב-8 בינואר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Political Graveyard: Index to Politicians: Clark, C to D".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2010169207  NARA: 16987863  SNAC: w6xs7714  US Congress: C000428  VIAF: 132953019   WorldCat (עם VIAF): 132953019
דייוויד מלפאס

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1956 (בן 68) פטוסקי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר לשירות חוץ ע"ש אדמונד ולש  אוניברסיטת דנבר  קולג' קולורדו 
 תפקיד:  נשיא קבוצת הבנק העולמי (9 באפריל 2019–1 ביוני 2023) 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 בן או בת זוג:  Adele Malpass 
 www.growpac.com
 
דייוויד רוברט מלפאס (נולד ב-8 במרץ 1956) הוא כלכלן אמריקאי, המכהן כנשיא קבוצת הבנק העולמי מאפריל 2019. מלפאס כיהן בעבר בתפקיד סגן מזכיר האוצר בממשל דונלד טראמפ, ובתפקידים שונים בממשל רייגן ובממשל ג'ורג' וו. בוש. הוא היה הכלכלן הראשי של חברת Bear Stearns במשך שש השנים שקדמו לקריסתה.
קורות חייו

מלפאס נולד בצפון מישיגן. סיים תואר ראשון בפיזיקה במכללה בקולורדו ספרינגס, ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת דנבר (אנ'). לאחר מכן למד כלכלה בינלאומית בבית הספר לשירות החוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון. הוא דובר ספרדית, רוסית וצרפתית. משנת 1977 עד 1983 עבד כרואה חשבון ויועץ כלכלי בחברות פרטיות בפורטלנד ובשיקגו.
שימש כיועץ בממשל רונלד רייגן ובממשל ג'ורג' וו. בוש. בין השאר עסק בנושאי תכנון תקציבי ומדיניות חוץ, בהם תוכנית לקידום עסקים קטנים באמריקה הלטינית, ותוכנית להפחתת מיסים שיושמה בשנת 1986. שימש כאחד הנציגים של המפלגה הרפובליקנית בוועדת הכלכלה של הקונגרס בשנים 1989―1990, והיה חבר בוועדת ניהול התקציב של הקונגרס בשנים 2002–2003.
מלפאס היה הכלכלן הראשי של חברת Bear Stearns במשך שש השנים שקדמו לקריסתה במשבר הכלכלי העולמי של 2008. החברה נמכרה לג'יי פי מורגן צ'ייס במרץ 2008 תמורת 6% מערכה.
בשנת 2010 ניסה להיבחר לנציג מחוז ניו יורק של המפלגה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית, אך לא זכה. הוא כתב טורים כלכליים עבור פורבס ועבור וול סטריט ג'ורנל, ומתארח בתוכניות טלוויזיה. כמו כן הוא ישב במועצת המנהלים במספר חברות.
תחזיות כלכליות

לפני המשבר הכלכלי העולמי (2008) פרסם מלפאס תחזיות כלכליות לפיהן בועת הנדל"ן בארצות הברית לא קיימת. בשנת 2007 כתב מלפאס בוול סטריט ג'ורנל: "שווקי הדיור והמשכנתאות אינם חלק גדול מכלכלת ארצות הברית, ואינם מייצרים הרבה מקומות עבודה ... תיקונים בשוקי הדיור והמשכנתאות יוסיפו ככל הנראה להתרחש במקביל לצמיחה כלכלית בארצות הברית."
לאחר המשבר, בשנת 2011, הוא קרא להעלות את שער הריבית, בזמן שרוב הכלכלנים האמינו שהדבר יפגע במשק.
סגן מזכיר האוצר של ארצות הברית

החל מחודש מאי 2016 מלפאס השתתף בקמפיין לנשיאות של דונלד טראמפ כיועץ כלכלי בכיר. הוא הופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה וברדיו, ופרסם מאמר בניו יורק טיימס תחת הכותרת "למה הכלכלה שלנו זקוקה לטראמפ."
במרץ 2017 הודיע הבית הלבן כי מלפאס הוא המועמד של הנשיא טראמפ לתפקיד סגן מזכיר האוצר של ארצות הברית לעניינים בינלאומיים. המינוי אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-3 באוגוסט 2017. מלפאס יישם בתפקידו את המדיניות שהותוותה על ידי טראמפ, ונקט עמדה תקיפה נגד הרפובליקה העממית של סין.
נשיא הבנק העולמי

בפברואר 2019 הכריז הנשיא טראמפ על מלפאס כמועמד לנשיא הבנק העולמי, לאחר שג'ים יונג קים הודיע על התפטרותו. הכרזה זו הפתיעה רבים, מכיוון שמלפאס הביע ביקורת רבה על המוסד ואמר שהוא מעוניין לבצע שינוי כולל בהתנהלות הבנק העולמי. הוא החל לכהן בתפקיד זה ב-9 באפריל 2019.
עם התפשטות מגפת הקורונה בעולם הודיע כי הבנק העולמי יתמוך במדינות עניות בהתמודדותן עם המגפה. בתחילת שנת 2021 הודיע כי הבנק העולמי יממן חיסונים נגד קורונה באפריקה בסך 12 מיליארד דולר.
הוא הודיע בפברואר 2023 כי הוא מסיים את תפקידו ביוני 2023, שנה לפני סוף כהונתו.
חיים אישיים

דייוויד מלפאס נשוי לאדל, פעילה במפלגה הרפובליקנית. הם מתגוררים במנהטן.
הערות שוליים

↑   ניו יורק טיימס, אצבע בעין: המועמד של טראמפ לבנק העולמי - מבקר חריף של הארגון, באתר TheMarker‏, 5 בפברואר 2019
↑  נשיא הבנק העולמי: נוציא לפועל תוכניות תמיכה עבור מדינות עניות, באתר ynet, 4 באפריל 2020.
↑   הבנק העולמי יממן חיסוני קורונה באפריקה ב-12 מיליארד דולר, באתר TheMarker‏, 30 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1184187568  ISNI: 0000 0004 9930 0504  LCCN: no2018080365  VIAF: 8152986625612671162   WorldCat (עם VIAF): 8152986625612671162
דייוויד פטרסון

דייוויד טרוטר פטרסון (באנגלית: David Trotter Patterson‏; 28 בפברואר 1818 – 3 בנובמבר 1891) היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטנסי בתחילת תקופת השיקום.
כתומך מושבע של האיחוד (כמו רוב חבריו במזרח טנסי), הוא נבחר על ידי האספה הכללית של טנסי לסנאט האמריקאי כאשר טנסי התקבלה מחדש לאיחוד ב-24 ביולי 1866, המדינה הראשונה של הקונפדרציה לשעבר שעשתה זאת. הוא הציג את המינוי שלו לסנאט ב-26 ביולי, אך הוא נדחה ולא הורשה להישבע עד 28 ביולי.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

דייוויד טרוטר פטרסון נולד בסידר קריק, ליד גרינוויל, טנסי, ב-28 בפברואר 1818. הוא למד בבתי הספר הציבוריים ולאחר מכן למד בגרינוויל קולג' במשך שנתיים. הוא למד משפטים אצל עורך דין מקומי כדי להתכונן לקריירה משפטית.
ביוגרפיה > קריירה

לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1841, פטרסון עסק בעריכת דין בגרינוויל. הוא עסק גם בייצור. היו בבעלותו עבדים. הוא מונה כשופט בבית המשפט המחוזי הראשון של טנסי וכיהן מ-1854 עד 1863. בנוסף, הוא רכש שטחי קרקע רבים במזרח טנסי וגידל בהם גידולים שונים.
ביוגרפיה > נישואים ומשפחה

ב-13 בדצמבר 1855, פטרסון התחתן עם מרתה ג'ונסון, בתם של אנדרו ג'ונסון ואלייזה מקרדל. נולדו להם שני ילדים, בן בשם אנדרו (1857–1932), ובת בשם מרי (1859–1891).
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

פטרסון, יוניוניסט ממזרח טנסי, נבחר על ידי האספה הכללית של טנסי לסנאט האמריקאי כאשר טנסי הפכה למדינת הקונפדרציה הראשונה שהתקבלה מחדש לאיחוד ב-24 ביולי 1866. חמו אנדרו ג'ונסון הפך לנשיא ארצות הברית בעקבות רצח לינקולן שנה קודם לכן.
ג'ונסון הודח על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית בפברואר 1868, מה שגרם לקונפליקט אישי עבור פטרסון. על פי החוקה האמריקנית, על הסנאט הייתה החובה לשפוט את ג'ונסון בהאשמות, והוא אכן עשה זאת ממרץ עד מאי 1868. ההצבעה שלהם הייתה פחותה מהדרישה החוקתית של רוב של שני שלישים להרשעה. פטרסון האמין כי חמו אינו אשם וכי האישומים נגדו היו מומצאים. בעשרות השנים שחלפו מאז ההדחה, היסטוריונים בדרך כלל הסכימו עם אותה מסקנה, אך חלק מהם לא הסכימו וסברו כי ההאשמות היו מוצדקות.
ביוגרפיה > קריירה לאחר מכן

פטרסון פרש מהחיים הציבוריים כאשר כהונתו בסנאט הסתיימה ב-3 במרץ 1869. הוא חזר למזרח טנסי כדי לנהל את האינטרסים החקלאיים העצומים יחסית שלו.
ב-3 בנובמבר 1891, מת פטרסון בקהילה הקטנה של אפטון. הוא נקבר עם משפחת ג'ונסון בבית הקברות הלאומי אנדרו ג'ונסון בגרינוויל.
הערות שוליים

↑  "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-19, נבדק ב-2022-07-08
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2007149293  US Congress: P000110  VIAF: 2263886   WorldCat (עם VIAF): 2263886
פאלאצו דלה רג'ונה

פאלאצו דלה רג'ונה (באיטלקית: Palazzo della Ragione, מילולית "ארמון הצדק"), המכונה Salone, כלומר "האולם הגדול" (סינקדוכה המתייחסת לקומה העליונה של המבנה) היה מקום מושבם הקדום של בתי המשפט והשוק המקורה של העיר פדובה בצפון-מזרח איטליה. הוא נבנה החל משנת 1218 והוגדל בשנת 1306 על ידי ג'ובאני דלי ארמיטאני (Giovanni degli Eremitani) שעיצב את הגג האופייני בצורת גוף ספינה הפוך. אולם גדול, המכונה "סלונה" (Salone) משתרע על מרבית הקומה העליונה. אורכו 81 מטרים, רוחבו 27 מטרים וגובהו 27 מטרים כשהתקרה הבנויה בעץ היא בצורת גוף ספינה. המבנה שייך ל"המוזיאונים האזרחיים של פדובה" (Musei civici di Padova). בקומה התחתונה שוכן השוק המקורה ההיסטורי של העיר. ביולי 2021 נכלל המבנה על ידי אונסק"ו בין אתרי המורשת העולמית כחלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
היסטוריה

ההנחה היא שהמקום בו עומד הארמון הנוכחי נבנה ואוכלס בתקופות קודמות. למעשה, הראשים המפוסלים הרומנסקיים המוצבים על משקופים של קשתות הגישה לשוק מתחת לאולם הם תזכורת לתקופת הרומית. התאריך המדויק של הבנייה הקודמת אינו ידוע, אך החלק התחתון של הבניין שהיה לו תפקידים ציבוריים היה קיים כבר בשנת 1166.
הבנייה הראשונה מתוארכת לשנת 1219, ומטרתה הייתה לארח את בתי המשפט והמשרדים הפיננסיים, תפקיד שהיה לה לא רק בעידן השלטון הקהילתי, אלא, אם כי בשימוש מופחת, גם בתקופת השלטון של משפחת קרארזי ובתקופת השלטון הוונציאני, עד 1797. עם זאת, הוא היה גם מקום מסחר, הפונקציה היחידה ששמרה עליו לאורך זמן.
התעצמות השווקים באזור הכיכרות אילצה את העירייה לנקוט בהתערבות מסדירה המאשרת באופן מהותי גם את ההגנה הציבורית על פעילות מסחרית. החוקים הראשונים המסדירים את חיי הערים העירוניות מתחילים בתחילת המאה ה-12 ונוגעים בעיקר למוסדות מסחריים ופוליטיים. על עיצוב הצורה הנוכחית של המבנה אחראי הנזיר ג'ובאני דלי ארמיטאני, שבין 1306 ל-1309 הגביה את קמרון העץ הגדול והוסיף את האכסדרה והלוג'יות המכסות את המדרגות. הגג נבנה מחדש עם קורות עץ ארזית, ללא עמודים מרכזיים וכוסה בלוחות עופרת.
ב-1420 פרצה במבנה שרפה שחייבה שיפוץ שבמהלכו הוסרו המחיצות בקומה העליונה ושלושת החדרים אוחדו לאולם גדול.
הגישה לאולם הגדול הייתה דרך ארבעה גרמי מדרגות שמקור שמם בשוק שהתקיים לרגליהם. בתקופה שלטון הקהילה היה מעבר תלוי שהגיע מהאכסדרה הקטנה אל ארמון החייבים (Palazzo delle Debite) ממול, מקום מושבם של בתי הכלא שנועדו להכיל חייבים חדלי פירעון. הבניין העתיק נהרס בשנת 1873 והוחלף בארמון הנוכחי, הנושא את אותו שם, שתוכנן על ידי קמילו בויטו. מצד שני, הקשר המזרחי עם בית העירייה, עדיין קיים.
ב-17 באוגוסט 1756, זעזע טורנדו את הבניין הגדול, הרס את הגג וחשף את האולם. ברתולומאו פראצ'ינה (Bartolomeo Ferracina), שען ומהנדס מוונציה, הידוע בעיקר בזכות בניית מגדל השעון בפיאצה סן מרקו בוונציה וגם אחראי השיקום של הגשר הפלדיאני בבסאנו דל גראפה, בנה מחדש את המבנה המרשים. לאחר שבתי המשפט הועברו למקום אחר בשנת 1797 נפתח האולם למפגשים פופולריים גדולים, חגיגות שנתיות ומסיבות.
תיאור

האולם הגדול מואר על ידי שורות חלונות ביפוריים הנשקפים אל הלוג'יה שמשני הצדדים. מחזור הציורים המקורי, המיוחס לג'וטו, נהרס בשרפה של שנת 1420. האולם מעוטר במחזור גרנדיוזי של ציורי פרסקו אסטרולוגיים (שהושלמו בין השנים 1425 - 1440) המבוססים על מחקריו של פייטרו ד'אבנו, חסיד של אבן רושד. ציורי הקיר מאת ניקולו מירטו (Niccolò Miretto) וסטפנו דה פררה (Stefano da Ferrara), משתרעים ב"שלוש הרצועות העליונות" של ארבעת הקירות על פני יותר מ-200 מטרים (נקודת ההתחלה היא הפינה הדרומית-מזרחית, הקיר הפונה לפיאצה דלה ארבה, בסמל מזל טלה, המתאים לנקודת השוויון של האביב). הנושאים האסטרולוגיים מחולקים לשנים עשר תאים המתאימים לחודשי השנה, כל אחד מחולק לשלוש רצועות של תשעה מדפים. כל תא כולל דמותו של שליח, האלגוריה של החודש, הסמל בגלגל המזלות, כוכב הלכת, עיסוקים אופייניים, מסחר וקבוצות כוכבים. מסביב מיוצגים הפעילויות והדמויות של אנשים המוגדרים על ידי השפעות של הכוכבים, אליהם הזמן הקשור לתאריך הלידה. "הרצועה התחתונה" מתארת את סמלי השופטים (הדיסקים), באמצעות בעלי חיים, אליהם מתווספות ארבע המעלות הקרדינליות ושלוש המעלות התאולוגיות, הקדושים המגנים של פדובה (כגון ג'וסטינה מפדובה (אנ') ואנטוניוס מפדובה) ומורי הכנסייה. מאז שנת 2000 היוו ציורי הקיר בפלאצו מוקד לפרויקט שיקום, שבוצע גם הודות לכספים ממשחק הלוטו.
באולם יש פסל סוס עץ ענק, העתק רנסאנס של האנדרטה לגאטאמלאטה של דונטלו ושני ספינקסים מצריים שהובאו במאה ה-19 על ידי ג'ובאני בטיסטה בלצוני. במאה ה-20 נוספה בפינה באולם מטוטלת פוקו, כדי להדגיש את הקשר הבלתי נפרד בין פדובה למדע.
האולם מחלק את שתי הכיכרות הגדולות של פיאצה דלה ארבה (Piazza delle Erbe, כיכר עשבי התיבול) ופיאצה דלה פרוטה (Piazza della Frutta, כיכר הפירות), שבהן שוכן השוק של פדובה. מתחת לאולם, לאורך שתי גלריות מקבילות, ישנן חנויות אוכל רבות ואופייניות.
כצירוף אידיאלי לתפקודו הקדום הוא מחובר פיזית ממזרח לבית העירייה הנוכחי.
הערות שוליים

↑  Il mercato coperto
↑  In 16 anni Â«salvatiÂ» 34 monumenti
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007320130105171  BIBSYS: 5066026  CiNii: DA12537419  GND: 5062958-X  ISNI: 0000 0001 2158 2765  LCCN: nr91027281  SUDOC: 058602704  VIAF: 173626752   WorldCat (עם VIAF): 173626752
סטנלי כהן (סוציולוג)

סטנלי כהן (1942-2013)
סטנלי (סטן) כהן (23 בפברואר 1942 – 7 בינואר 2013) היה פרופסור לסוציולוגיה ולקרימינולוגיה שפעל באנגליה ובישראל. בישראל, עמד בראש המכון לקרימינולוגיה/הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנות ה-80 וה-90.
כהן תרם לפיתוח המושג פאניקה מוסרית.
ביוגרפיה

כהן נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. אביו היה ממוצא יהודי-ליטאי. כהן גדל ביוהנסבורג בימי משטר האפרטהייד וקיבל, בנוסף לחינוך הכללי, גם חינוך ציוני. הוא למד לתואר ראשון בעבודה סוציאלית וסוציולוגיה באוניברסיטת ויטווטרסראנד. ב-1963 נסע לאנגליה ולמד לדוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE). ב-1967 קיבל מינוי כמרצה באוניברסיטת דרהאם, וב-1972 עבר לאוניברסיטת אקסטר.
בשנת 1980 עלה עם משפחתו לישראל, התגורר בשכונת המושבה היוונית בירושלים ולימד באוניברסיטה העברית. בתקופה זו גילה התעניינות רבה בסכסוך הישראלי-ערבי. בשנת 1996 חזר לאנגליה, לאחר שאובחן כחולה פרקינסון, ולימד בבית הספר לכלכלה של לונדון עד לפרישתו לגמלאות. בשנת 1998 נבחר כחבר באקדמיה הבריטית. במהלך כל חייו, גילה כהן התעניינות בהפרות של זכויות האדם, בהתבסס על תצפיותיו בנושא זה, בדרום- אפריקה, בבריטניה ובישראל.
כהן היה פעיל בשנות ה-70 גם בפיתוח חומרי למידה עבור האוניברסיטה הפתוחה באנגליה. אחת מתלמידותיו באוניברסיטה העברית, מימי אייזנשטדט, שכתבה בהדרכתו עבודת מ.א, התמנתה לימים כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה בישראל. תלמידות נוספות שלו, שכתבו בהדרכתו עבודות דוקטורט, מלמדות באוניברסיטאות ישראליות: נדירה שלהוב-קיבורקיאן ואלינה לאור קורן.
כהן היה נשוי לרות, ולו שתי בנות: יהודית (ג'ודית) וג'סיקה (מתרגמת מעברית לאנגלית. היא תרגמה בין היתר את ספרו של דויד גרוסמן, "סוס אחד נכנס לבר", עליו זכתה יחד עם גרוסמן בפרס בוקר היוקרתי).
מושג הפאניקה המוסרית

מחקרו של כהן על תרומת התגובה של אמצעי התקשורת להבניה של תופעות סוטות, נחשב בעיני מדעני חברה רבים כתרומתו התאורטית החשובה ביותר של כהן לתאוריה של הסטייה החברתית. בשנת 1964, כשכהן היה דוקטורנט צעיר באנגליה, הוא צפה בהתנגשויות בין שתי קבוצות צעירים של מודס ורוקרס (אנ'), בעיירה קלקטון (אנ') באזור החוף של דרום-אנגליה. להתרשמותו של כהן, היה מדובר בקטטות שגרתיות בין צעירים, אך הדיווחים בעיתונות היו סנסציוניים ומנופחים לדעתו. כהן בדק באופן קפדני את הראיות העיתונאיות, את הדיווחים מבית המשפט, ואת דוחות המעצרים, והצליח להראות שההתפרעויות שעליהן דיווחה התקשורת, היו למעשה מינוריות למדי. כהן טען שדיווחי התקשורת יצרו תחושת סכנה ואווירה של פחד כאילו כללי המוסר של החברה נמצאים בסכנה. התקשורת, בדיווחיה, גרמה להבנייה חברתית של צורות חדשות של תרבויות-נוער שונות, ולא רק דיווחה עליהן. הניסיונות לפקח על צעירים בבריטניה של שנות ה-60, רק גרמו לכך שהן נעשו פופולריות יותר. התהליך של תיוג חברי קבוצה כ'אויבי העם' בניסיון לפגוע במעמדם רק השיג תוצאות הפוכות. הסיקור התקשורתי המופרז היה חלק מפאניקה מוסרית - מושג שמשמש מאז במדעי החברה לתיאור תגובת-יתר חברתית כלפי קבוצה חברתית מסוימת, או כלפי סוג מיוחד של התנהגות שנתפש כסוטה.
מחקריו עם לורי טיילור

כהן שיתף פעולה, בשנות ה-70, בפרויקט מחקרי שנערך בבית הסוהר של דרהאם, עם הסוציולוג הבריטי לורי טיילור (אנ') מאוניברסיטת יורק. שיתוף הפעולה ביניהם הניב שלושה ספרים: "הישרדות פסיכולוגית", "ניסיונות בריחה" ו"סודות הכלא".
התנגדות לפיקוח חברתי מיותר ותמיכה בגישת האנטי-פסיכיאטריה

כהן הושפע, בהיותו דוקטורנט בבית הספר לכלכלה של לונדון, ממחאות הסטודנטים של 1968, ומהביקורות של גישת אנטי-פסיכיאטריה לגבי עודף הפיקוח החברתי המופעל על ידי גורמי הטיפול למיניהם. בקורתו בתחומים אלו מסוכמת בספרו "דימויים של פיקוח חברתי". בספר, הוא מדמה את הפיקוח החברתי והמקצועות הטיפוליים לרשת דייגים. לטענתו, רשת זו של פיקוח חברתי הולכת וגדלה עם הזמן, ובמקביל - צפיפותם של חוטי רשת-הפיקוח הולכת וגדלה, כך שפחות ופחות "דגים" יכולים לחמוק מלהיתפס ברשת. מסקנתו: יש להתנגד לתהליך המביא יותר ויותר אנשים להכניס לטיפול קטגוריות שלמות של אנשים אחרים באוכלוסייה.
מצבים של הכחשה

בספרו האחרון ניתח כהן מצבים פסיכולוגיים ופוליטיים שבהם בני אדם מכחישים את המציאות הלא-נעימה, או מתעלמים ממנה לחלוטין. מדובר במצבים הכרוכים באי נוחות, כמו: עוני, סבל, דיכוי ואי-צדק. ב-11 פרקי הספר הוא דן בנושאים מגוונים: הפסיכולוגיה של ההכחשה (כיצד אנשים יודעים ולא יודעים, בו-זמנית, על מה שקורה במציאות החברתית), מנגנוני ההכחשה והאמצעים הרטוריים שבהם משתמשים כדי להכחיש, ממלאי התפקידים שמסייעים להכחשה, תפקידם של העומדים-מן-הצד בתהליך ההכחשה, ודרכי התגובה למצבים של הכחשה.
עופר אדרת מצטט במדור "אחרי מות" דברים שאמר כהן (לגבי המצב של הכחשה בישראל): "כל המרכיבים של אוניברסיטה נורמלית נמצאו במקומם בהר הצופים - סטודנטים, קורסים, סילבוסים, ספריות, מחלקות, פקולטות - אבל מעת לעת חשתי תחושה מעורפלת של פרנויה, כאילו משהו לא בסדר. הוקל לי כשגיליתי כי לא היו אלה רק הפנטזיות האוטיסטיות שלי"..."התחושה הייתה כמו בסרט שתוכנן לפרטיו ובו אין כיבוש, אין אינתיפאדה והאוניברסיטה שוכנת בניו זילנד. אני זוכר טקס הענקת תארים בפקולטה למשפטים. שר המשפטים דיבר על הערך המוחלט של שלטון החוק. מחוץ לאוניברסיטה יכולת להריח את הגז המדמיע ולצפות בעשן מהכפר עיסאוויה הסמוך".
לקריאה נוספת

אנתוני גידנס, סוציולוגיה, מהדורה שישית (תרגום: יורם שדה, עריכה מדעית: פנחס שטרן), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2014. כרך ב', פרק 21, פשיעה וסטייה, תת-פרק 21.2, 'אויבי העם' והפאניקה המוסרית של סטנלי כהן, עמ' 838–839.
סטנלי כהן, פשיעה, משפט ובקרה חברתית בקרב ערביי ישראל (בשיתוף עם מוחמד חאג' יחיא), תל אביב, המרכז הבינלאומי לשלום במזרח התיכון, 1990.