stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברטראנד פייטנוד
קריירת מועדונים

פייטנוד החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת פילדלפיה פילד קלאב מליגת הכדורגל האמריקנית, והבקיע שישה שערים בשמונה משחקים. למרות זאת הוא עבר לקבוצת פוטאקט ריינג'רס, וכבר לאחר משחק אחד עבר לקבוצת פול ריבר מרקסמן מעיר הולדתו שבמסצ'וסטס. הוא שיחק בפול ריבר עד קיץ 1930, עת זכה בגביע ארצות הברית הפתוח. לאחר מכן עבר לניוארק אמריקנס. בתחילת עונת 1930/1931 הוא הבקיע שבעה שערים בחמישה משחקים, אך גם הפעם עזב את הקבוצה וחזר למרקסמן. ב-1931 התאחדה פול ריבר מרקסמן עם מועדון הכדורגל ניו יורק, והקבוצה המאוחדת נודעה כניו יורק ינקיס. אולם, פול ריבר כבר החלה להשתתף במשחקי הגביע הפתוח, ולפיכך בעוד שהינקיס היו אלה שזכו בגביע, בטבלת ההישגים רשום שמה של פול ריבר. במשחק הראשון בגמר הגביע הוא אף הבקיע חמישה שערים בניצחון 6 - 2 על קבוצת בריקליירס אנד מייסונס משיקגו, והיה האחראי העיקרי לזכיית קבוצתו בגביע. הוא שיחק עם הינקיס גם באביב 1931, ובסתיו עבר לשחק בשורות הניו יורק ג'איינטס.
בעקבות בעיות ניהוליות בליגה לא ברור מה אירע עם פייטנוד החל משלהי 1931, אך ידוע כי ב-1933 הוא חתם בשורות פילדלפיה ג'רמן-אמריקנס מהליגה השנייה. כעבור שנה הוא חתם בשורות קבוצת סנט לואיס סנטרל ברוריס מליגת הכדורגל של סנט לואיס, שבאותה עת הייתה הליגה המקצוענית היחידה במדינה. סנטרל ברוריס, בשורותיה שיחקו כדורגלנים שהיו עתידים להיכלל בהיכל התהילה, זכתה באליפות הליגה ובגביע ארצות הברית הפתוח ב-1935. באותה שנה נטשה הקבוצה הליגה, דבר שהוביל לאיבוד חסותה של המבשלה המרכזית של העיר. פייטנוד המשיך לשחק בקבוצה, שכעת הייתה ידועה כסנט לואיס שמרוקס. הקבוצה הצליחה להעפיל לגמר גביע ארצות הברית ב-1936, אך פייטנוד לא הצליח לכבוש כלל וקבוצתו הפסידה בסיכום שני המשחקים לפילדלפיה ג'רמן-אמריקנס.
פייטנוד הבקיע למעלה מ-100 שערים בכל הקריירה שלו, חלק ניכר מהם בקדנציה הראשונה (1928 - 1930) בפול ריבר מרקסמן.
נבחרת ארצות הברית

פייטנוד זומן לסגל נבחרת ארצות הברית לקראת המונדיאל הראשון, שהיה עתיד להיערך באורוגוואי ב-1930. ארצות הברית פתחה את הטורניר במשחק מול בלגיה, בו הבקיע פייטנוד את שערו הראשון בנבחרת. לאחר מכן פייטנוד היה האחראי להבקעת כל השערים בניצחון 3 - 0 על פרגוואי ב-17 ביולי, שבזכותו העפילה ארצות הברית לחצי הגמר. פייטנוד הבקיע את שערו הראשון בדקה ה-10, וכעבור חמש דקות בעט בכדור שהוסט לתוך השער על ידי אחד משחקני פרגוואי. במשך שנים רבות טענה פיפ"א כי מדובר בשער עצמי, אך בשנת 2006 שינתה את החלטתה וזקפה את השער לזכות פייטנוד. הוא השלים את השלושער בדקה ה-50. המחלוקת על השער השני גרמה לבלבול בעניין השלושער הראשון בתולדות המונדיאלים, כיוון שהכדורגלן הארגנטינאי גיז'רמו סטאבילה הבקיע גם כן שלושער, נגד נבחרת מקסיקו, שלושה ימים בלבד לאחר המשחק בין ארצות הברית ופרגוואי.
בחצי הגמר שיחקה ארצות הברית מול ארגנטינה החזקה, ובמשחק שנערך ב-26 ביולי הובסה בתוצאה 1 - 6. בעקבות ביטול המשחק מול יוגוסלביה על המקום השלישי הוחלט כי בדרך חזרה לארצה תערוך הנבחרת משחק ידידות מול ברזיל ב-17 באוגוסט. היה זה משחקו האחרון של פייטנוד במדי הנבחרת, והוא הבקיע שניים מתוך 3 שעריה של נבחרתו, שהפסידה 3 - 4. רק כעבור 68 שנים הצליחה ארצות הברית להבקיע שער נגד ברזיל.
ברטראן דה ז'ובנל

| --- | --- |

ברטראן דה ז'ובנל בסביבות שנת 1930. צילום מארכיון סוכנות הצילום אנרי מרטיני-רוז'ה ויולה
 לידה:  31 באוקטובר 1903 הרובע התשיעי של פריז, צרפת 
 פטירה:  1 במרץ 1987 (בגיל 83) הרובע התשעה-עשר של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 שפות היצירה:  צרפתית, אנגלית 
 בן או בת זוג:  Marcelle de Jouvenel (1933–?)  Hélène de Jouvenel (27 בנובמבר 1971–?)  מרתה גלהורן   קולט 
 צאצאים:  Roland de Jouvenel, Hugues de Jouvenel des Ursins 
 פרסים והוקרה:  הפרס הגדול לספרות של SGDL (1980)  general price Muteau (1940) 
 
ברטראן דה ז'ובנל (בצרפתית: Bertrand de Jouvenel;‏ 31 באוקטובר 1903 – 1 במרץ 1987) היה פילוסוף, כלכלן מדיני ועתידן צרפתי.
ברטראן דה זובנל היה בנם של אנרי דה ז'ובנל ושרה בועז, בתו של תעשיין יהודי. אביו התגרש ב-1912 ונישא לסופרת קולט. בשנת 1919, בהיותו בן 16, ניהל ברטראן רומן עם אמו החורגת, שהייתה אז בשנות הארבעים לחייה. השערורייה קטעה את נישואיה של קולט, אך הרומן נמשך עד 1924. על פי דמותו של דה ז'ובנל נבנתה הדמות הראשית ברומן של קולט, Chéri (צרפתית: "ידיד"). בשנות ה-30 של המאה ה-20 השתתף בכתב העת Cahiers Bleus, ביטאונה של מפלגתו של ז'ורז' ולואה – המפלגה הרפובליקנית הסינדיקליסטית שתמכה בפשיזם. בין 1930 ל-1934 ניהל דה ז'ובנל רומן עם הכתבת הצבאית האמריקאית מרתה גלהורן, אך לא נישא לה משום שאשתו סירבה להתגרש.
בשנת 1936 ראיין דה ז'ובנל את היטלר, וכתב:
עלי לשנות את כל תפיסותי לגבי הדיקטטור... האם האיש הפשוט הזה, המדבר בשקט, בהגיון, בנעימות ובהומור, האם זהו האוראטור של ההמונים, שהטריף את העם הגרמני? האם הוא זה אשר כל העולם רואה בו איום למלחמה?... הוא צוחק גלויות; פניו קרובים אל פני. אינני מרגיש מאוים כלל. גם אני צוחק. אני רואה הבעת פניו. את השפתיים היוצרות חיוך עליז ומשועשע.
בשנת 1941, לאחר כיבוש צרפת בידי הנאצים, פרסם דה ז'ובנל ספר בשם Après la défaite ("לאחר התבוסה"), ובו נימק את ניצחונה של גרמניה בעליונותה של התרבות הפוליטית הנאצית. הספר שימש את התעמולה הנאצית.
אמו של דה ז'ובנל תמכה בלהט בעצמאות צ'כוסלובקיה, וכך החלה הקריירה שלו כמזכיר אישי לאדווארד בנש, ראש הממשלה הראשון של צ'כוסלובקיה. יחד עם פרידריך האייק, ז'אק ריאף ומילטון פרידמן, הוא ייסד את אגודת מון פלרן ב-1947. בשלב מאוחר יותר בחייו ייסד דה ז'ובנל בפריז את פוטוריבל אנטרנסיונל, אגודה שעסקה בעתידנות.
דה ז'ובנל נמנה עם האינטלקטואלים הצרפתים המעטים שהתייחסו לכלכלה התאורטית ולכלכלת רווחה שהחלו להתפתח במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 באוסטריה, באיטליה, בבריטניה ובארצות הברית. הבנה זו בכלכלה באה לידי ביטוי בספרו The Ethics of Redistribution (מאנגלית: "האתיקה של חלוקה מחדש").
מחלוקת שטרנהל

זאב שטרנהל פרסם ספר בשם Ni droite, ni gauche ("לא ימין ולא שמאל") המאשים את דה ז'ובנל באהדה לפשיזם בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. בעקבות זאת הגיש דה ז'ובנל בשנת 1983 תביעת דיבה כנגד שטרנהל. בית המשפט קיבל במידת מה שניים מתוך תשעת סעיפי התביעה, ואולם שטרנהל לא נדרש לפרסם התנצלות או להסיר פסקאות ממהדורות עתידיות של ספרו.
הפורום המשפטי למען ארץ ישראל הביא גם עניין זה בעתירתו לשלילת פרס ישראל משטרנהל. על כך הגיב בא כוחו של שטרנהל: "אם לא רשעות לשמה, הרי בורות בוודאי יש כאן; לו היו העותרים טורחים לברר מעט אודות פרשיה זו, ספק אם היו נזקקים לה."
אחדים מספריו שתורגמו לאנגלית

On Power: The Natural History of Its Growth
The Ethics of Redistribution
Sovereignty: An Inquiry into the Political Good
The Pure Theory of Politics
The Art of Conjecture
בנלוקס

בֶּנֶלוּקְס (Benelux) הוא איחוד כלכלי ופוליטי במערב אירופה הכולל את המדינות בלגיה, הולנד ולוקסמבורג. שם האזור נוצר מצירוף ההברות הראשונות של השם של כל מדינה (הולנד בהולנדית - Nederland, ומכאן: בלגיה, נדרלנד ולוקסמבורג), והוא נוצר כאיחוד כלכלי שיצרו המדינות (האיחוד הכלכלי של הבנלוקס). היום משתמשים במונח באופן כללי יותר, ולא רק כשמתכוונים לאיחוד הכלכלי. המילה "בנלוקס" נטבעה כפי הנראה על ידי כתב האקונומיסט בבלגיה באוגוסט 1946.
האיחוד הכלכלי של הבנלוקס הוקם בשנת 1958, והוא פעל לקידום התנועה החופשית של עובדים, שירותים וסחורות באזור. כמו כן, הקמתו תרמה מאוחר יותר להקמת האיחוד האירופי.
שטח אזור הבנלוקס: 74,102 קמ"ר. אוכלוסייתו מונה כ-30 מיליון נפש.
היסטוריה

הסכם ראשון בין הולנד, בלגיה ולוקסמבורג נחתם בשנת 1932 ונקרא הסכם אוצ'י. בהסכם זה נקבע תהליך של הורדת מכסים בין המדינות. באוקטובר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, חתמו הממשלות הגולות של המדינות על הסכם לקביעת שער החליפין בין גילדן הולנדי ופרנק בלגי וקבעו מנגנוני תמיכה במטבעות במקרה הצורך. בספטמבר 1944 חתמו הממשלות הגולות על הסכם ליצירת איחוד מכסים של המדינות. ב-14 במרץ 1947 נוסף על ההסכם פרוטוקול האג וב-3 במרץ 1958 נחתם חוזה בנלוקס שקבע מעבר חופשי של עובדים, סחורות, שירותים והון בין המדינות.
ראשי המדינות ניסו גם לנהל יחסי חוץ מתואמים בנושאים שעמדו על סדר היום העולמי, כמו היחס לישראל ב-1948, ודיוני נאט"ו.
כן ניהלו חברות בנלוקס דיונים משותפים עם מדינות אחרות על הסכמי סחר ופטור מאשרות באופן משותף. במקרים מיוחדים, מורשות רשויות השיטור של כל אחת מהמדינות לעבור למדינה אחרת ללא אישורים רבים.
ראו גם

ארצות השפלה
הערות שוליים

↑  Going Dutch באתר האקונומיסט.
↑  Bob Reinalda, Routledge History of International Organizations, page 263
↑  European Union Law and Defence Integration, page 13
↑  בנלוכס - מאזן של נסיון אחד, חרות, 10 בנובמבר 1950
↑  הולאנד עוד אינה מוכנה להכיר במדינת ישראל, הצופה, 2 ביוני 1948
ממשלות מערב אירופה לא יתנגדו לקבלת ישראל, מעריב, 10 בספטמבר 1948
↑  ננעלה מועצת הברית הצפון אפלנטית, דבר, 29 בנובמבר 1951
↑  מומ מסחרי ישראל בנלוקס, חרות, 3 בפברואר 1949
↑  הסכם לביטול אשרות עם ארצות בנלוכס, מעריב, 28 בינואר 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283133705171  BNE: XX456359  BnF: cb11938092w (data)  GND: 4005490-1  LCCN: sh85013135  NARA: 10044963  NDL: 00560588  NKC: ge128394  NSK: 000738252  SUDOC: 027311058  VIAF: 171985634   WorldCat (עם VIAF): 171985634
בטינה שטנגנט

| --- | --- |

 לידה:  1966 (בת 58 בערך) ליבק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  פילוסופיה, היסטוריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המבורג 
 פרסים והוקרה:  הפרס הבין-לאומי על שם פרידריך ניטשה (2022) 
 
בטינה שטנגנט (בגרמנית: Bettina Stangneth; נולדה ב-1966) היא פילוסופית, היסטוריונית וסופרת גרמנייה. ידועה בעבודתה, מחקרה על אנטישמיות ונאציזם, מחברת מספר ספרים, כולל "אייכמן לפני ירושלים: חייו הלא ידועים של רוצח המונים"(אנ') (בגרמנית: Eichmann vor Jerusalem – Das unbehelligte Leben eines Massenmörders, מילולית: חייו הלא בדוקים של רוצח המונים). הספר זכה בפרס NDR Kultur Sachbuchpreis (פרס ספר עיון) בשנת 2011, כאשר ראה אור לראשונה בגרמנית.
קורות חייה

שטנגנט למדה פילוסופיה באוניברסיטת המבורג. את הדוקטורט שלה קיבלה ב-1997 על דיסרטציה על עמנואל קאנט.
בספרה "אייכמן לפני ירושלים" מאתגרת שטנגנט את דימויו של אדולף אייכמן כבירוקרט חסר תבונה וחסר מחשבה, כפי שהוצג בספרה של חנה ארנדט "אייכמן בירושלים: דו"ח על הבנאליות של הרוע". שטנגנט מתארת את חייו והשפעתו הציבורית של אייכמן עד למשפטו בישראל בשנת 1961. היא שופכת אור על הקריירה שלו, במיוחד על תקופת גלותו בארגנטינה, ומתארת את חשיבתו, את קשריו ואת הרפובליקה הפדרלית הגרמנית המוקדמת. שטנגנט מציעה, אחרי מחקר מקיף, שאייכמן לא היה בירוקרט, אלא רק הציג את עצמו כך בישראל לאחר שהתאמן בכך בארגנטינה. אייכמן העלה בירושלים "הצגה מתעתעת" וארנדט, ורבים אחרים, האמינו לו. על פי מחקרה, מעשיו של אייכמן היו דווקא תוצאות של החלטות מכוונות ומחושבות של אדם שהזדהה עם האידאולוגיה הנאצית והתגאה במעשיו.
אף על פי כן, שטנגנט מגינה במרץ על חנה ארנדט ועל ספרה על אייכמן, ומזהירה מבקרים ומעריצים שלא להקל ראש. "אייכמן בירושלים" הוא "בשום פנים ואופן לא ספר שאבד עליו הכלח" והוא עוסק ביותר מסתם אפיון של אייכמן. אולם מעל לכל, זהו ספר של מי שהיא מכנה "הפילוסופית הגדולה ביותר של המאה ה-20". לא נכון לקרוא את ספריה של ארנדט רק מנקודת מבט של מחקרים היסטוריים. התיאוריה של "הבנאליות של הרוע" אינה שגויה אלא שאייכמן היה "הדוגמה השגויה".
לכתיבת ספרה השתמשה שטנגנט בהרבה כתבי יד מקוריים ומסמכים שלא היו ידועים שגילתה מחדש בארכיונים גרמניים ("מסמכי ארגנטינה"). המחקר שלה כבר נכלל בסרט Eichmanns Ende - Liebe, Verrat, Tod (ARD 2010) מאת ריימונד לי, ששטנגנט סיפקה עבורו ייעוץ מדעי. אחד המסמכים הידועים ביותר שהתגלו היה מכתב פתוח שכתב לקנצלר קונרד אדנאואר, אך מעולם לא פורסם, שהעלה שאייכמן מעולם לא השלים עם גלותו, וביקש לחזור לגרמניה. גילוי המסמכים עורר סיקור עיתונאי בינלאומי. הספר גם מכיל ביקורת על שירות הביון הפדרלי והתנהלותו עם מסמכי אייכמן. הספר זכה בפרס NDR Kultur Sachbuchpreis (פרס ספר עיון) ותורגם לשפות רבות.
בשנת 2012 פרסמה שטנגנט את יומניו וזכרונותיו של אבנר לס, קצין החקירות של אייכמן בירושלים, בספר "שקר! הכל שקר!".
מ-2016 עד 2018, היא פרסמה שלושה חיבורים פילוסופיים כ"טרילוגיית ביקורת התבונה הדיאלוגית": חשיבה מרושעת (2016), קריאת שקרים (2017) וראייה מכוערת (2018). ב"אחרית לטרילוגיה", שטנגנט מתארת את הכרכים כגישה ביקורתית לתקווה של הנאורות שחשיבה עצמאית, הקשבה והתבוננות בדברים כשלעצמם מבטיחים התנהגות מוסרית ואוריינטציה מסוימת לעולם.
שטנגנט פרסמה גם מהדורות מוערות של טקסטים פילוסופיים מהמאה ה-18 מאת עמנואל קאנט, שאול אשר ומרכוס הרץ.
בשנת 2022 זכתה בפרס הבין-לאומי על שם פרידריך ניטשה.
עבודות נבחרות

(2000). Kultur der Aufrichtigkeit: Zum systematischen Ort von Kants Religion innerhalb der Grenzen der bloßen Vernunft. Würzburg: Königshausen & Neumann. מסת"ב 3-8260-1648-3
(2003). Die Religion innerhalb der Grenzen der bloßen Vernunft/Immanuel Kant. Hamburg: Meiner. מסת"ב 3-7873-1618-3
(2011). Eichmann vor Jerusalem: Das unbehelligte Leben eines Massenmörders . Zürich: Arche. מסת"ב 978-3-7160-2669-4
(2014). Eichmann before Jerusalem: The Unexamined Life of a Mass Murderer. New York: Alfred A. Knopf. מסת"ב 978-0-307-95967-6
(2012). Lüge! Alles Lüge! Aufzeichnungen des Eichmann-Verhörers Avner Werner Less. Zürich: Arche. מסת"ב 978-3-7160-2689-2
(2016). Böses Denken. Reinbek: Rowohlt. מסת"ב 978-3-498-06158-6
(2017). Lügen lesen. Reinbek: Rowohlt. מסת"ב 978-3-498-06173-9
(2019). Hässliches Sehen. Reinbek: Rowohlt. מסת"ב 978-3-498-06448-8
(2020). Sexkultur. Reinbek: Rowohlt. מסת"ב 978-3-498-00145-2
הערות שוליים

↑  "Thinking Evil". Rowohlt.
↑  Bettina Stangneth, Eichmann vor Jerusalem: das unbehelligte Leben eines Massenmörders, Arche, 2011, ISBN 978-3-7160-2669-4. (בגרמנית)
↑  
רוצח אנטישמי ואובססיבי: ספר חדש חושף את האמת על אייכמן, באתר www.maariv.co.il, ‏2015-04-16
↑  Bettina Stangneth, Eichmann Before Jerusalem: The Unexamined Life of a Mass Murderer, Knopf Doubleday Publishing Group, 2014-09-02, ISBN 978-0-307-95968-3. (באנגלית)
↑  "Bettina Stangneth". Penguin Random House.
↑  "Celebration of Lying". Maastricht University, 5 November 2019.
↑  Fraum, David (8 October 2014). "The Lies of Adolf Eichmann". The Atlantic.
↑  Teicholz, Tom (18 April 2015). "The Liar: The Four Personas of Adolf Eichmann". Los Angeles Review of Books.
↑  Alan Posener, Holocaust: "Eichmann zog in Jerusalem eine perfide Show ab" - WELT, DIE WELT, ‏04-04-2011 (בגרמנית)
↑  Aschheim, Steven (4 בספטמבר 2014). "'Eichmann Before Jerusalem,' by Bettina Stangneth". The New York Times. New York City. נבדק ב-4 בספטמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Eichmann Before Jerusalem: The Unexamined Life of a Mass Murderer". Kirkus Reviews. 1 ביולי 2014. נבדק ב-4 בספטמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eichmann Before Jerusalem: The Unexamined Life of a Mass Murderer". Publishers Weekly. 2 בספטמבר 2014. נבדק ב-4 בספטמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Schuessler, Jennifer (2 בספטמבר 2014). "Book Portrays Eichmann as Evil, but Not Banal". The New York Times. New York City. נבדק ב-4 בספטמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  ראיון עם שטנגנט בסרטה של מרגרטה פון טרוטה על חנה ארנדט, 2012. (בגרמנית)
↑  Catherine Newmark, Bettina Stangneth: Er hat alle getäuscht, Philosophie magazine, Sonderausgabe Hannah Arendt – Die Freiheit des Denkens, ‏2016 (בגרמנית)
↑  fritz-bauer-institut.de, web.archive.org, ‏2012-01-31
↑  Eichmanns Ende (TV Movie 2010) - IMDb (באנגלית אמריקאית), נבדק ב-2023-03-17
↑  Adolf Eichmann schrieb Geheim-Brief an Konrad Adenauer: er wollte zurück nach Deutschland, bild.de (בגרמנית)
↑  Pidd, Helen (2011-04-11). "Adolf Eichmann wanted to return to Germany, historian claims". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-03-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307871005171  PLWABN: 9810637522905606  GND: 122009835  ICCU: UMCV123793  ISNI: 0000 0001 1770 730X  LCCN: nb2002058019  NKC: zmp2013748098  NTA: 245613684  SUDOC: 14645149X  VIAF: 74724001   WorldCat (עם VIAF): 74724001
בית החולים צ'יסטה

| --- | --- |

 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  1902 
 שירותים
 מיטות:  1,100 (נכון ל־1937) 
 גאוגרפיה
 מיקום:  ורשה, רפובליקת פולין
 קואורדינטות:  52°13′34″N 20°58′16″E﻿ / ﻿52.226°N 20.97116°E﻿ / 52.226; 20.97116
  (למפת ורשה מוגדלת) בית החולים צ'יסטה(למפת ורשה רגילה) בית החולים צ'יסטה
 
בית החולים צ'יסטה, ידוע בשם "דער צ'יסטה שפיטאל",או בשמו הרשמי "בית החולים לבני דת משה" היה בית חולים יהודי גדול ששכן בפרבר הנקרא צ'יסטה (Czyste) בוורשה.
היסטוריה עד למלחמת העולם השנייה > בית החולים לפני מלחמת העולם הראשונה

בית החולים הוקם בשנת 1837 על ידי קבוצת יהודים בעלי הון, ביניהם חסידים אך רובם מתבוללים. בית החולים לא היה גדול במיוחד, לפני מלחמת העולם הראשונה היו בו רק 250 מיטות אך עם הזמן גדל, בהתאם לגידול האוכלוסין והגיע ל-400 מיטות. כשהצפיפות בבית החולים עלתה, עקב אוכלוסיית היהודים שהלכה וגדלה החליטו רופאי בית החולים לפעול למען הקמת בית חולים נוסף והוא נפתח ב-1902.
בבית החולים היו כל המחלקות הנחוצות, ביניהן אפילו מחלקה לאשפוז חולי רוח שנפתחה ב-1911. בית החולים אף נחשב לפורץ דרך בתחומים שונים, לדוגמה: בו הוקמה המחלקה הראשונה בפולין לריפוי פיזיקאלי ובמרפאה לאשפוז יום בבית החולים היו מכשירים מאוד מתקדמים לאותה תקופה.
כדי למלא צורך רב של כח אדם מקצועי ומחסור באחיות בבית החולים, נפתח בשנת 1923 בסמוך לבית החולים בית הספר הראשון לאחיות סיעודיות על ידי עמליה גרינוולד אחות מוסמכת אמריקאית. עם הקמת הגטו בית הספר הועבר ממקומו הסמוך לבית החולים צ'יסטה אל תוך גטו ורשה. היה זה המוסד החינוכי היחיד שפעל בתוך הגטו בין 1941–1943 באישורם של הגרמנים.
היסטוריה עד למלחמת העולם השנייה > בית החולים במלחמת העולם הראשונה

בזמן מלחמת העולם הראשונה לא הפסיק בית החולים לפעול ובסיומה הוא הורחב. מבנה בית החולים ששודרג, הציוד המשוכלל והיחס החם והמקצועי של הרופאים יצרו לבית החולים שם טוב בוורשה והסביבה. אך מספר האחיות בבית החולים היה קטן ולכן בשנת 1923 הוקם לצידו בית ספר לאחיות סיעודיות.
היסטוריה עד למלחמת העולם השנייה > בית החולים לפני מלחמת העולם השנייה

בית החולים ברגעים האחרונים שלפני המלחמה היה במצב טוב מאוד. בשנת 1938 היו בו כבר 1,174 מיטות, למעלה מארבעה אחוזים מהאוכלוסייה היהודית בוורשה טופלו בו בשנים 1936–1937, מספר העובדים עמד על 488, התקציב השנתי בו הגיע ל-2,200,000 זלוטי ויותר ממחציתו ממומן על ידי העירייה. בנוסף, הרופאים זכו להערצה מצד היהודים והלא-יהודים בשל הכשרתם המקצועית הגבוהה והמסירות. מנהלי המחלקות היו רופאים ומדענים יהודים ידועים בכל פולין. המפורסמים ביניהם, הד"ר סולובייצ'יק המנתח המפורסם, הפרופ' פלטאו, רופא העצבים המפורסם ורופאים אחרים כד"ר ורטהיים, ד"ר כהן, ד"ר קליין ואחרים. בבית החולים ערכו מחקרים רבים ופרסמו אותם. מכל פולין הגיעו אליו מטופלים יהודים ומתמחים שבתי החולים היו סגורים בפניהם עקב האנטישמיות.
היסטוריה במלחמת העולם השנייה

בזמן מלחמת העולם השנייה אפשר לחלק את התקופות לחמש:
היסטוריה במלחמת העולם השנייה > תקופה ראשונה: מראשית המלחמה בספטמבר 1939 עד המעבר לגטו בראשית 1941

הגרמנים הגיעו לוורשה והחלו להפגיז את העיר. עם תחילתן של הפצצות החל הצוות הרפואי לקלוט פצועים שנפגעו מהפצצות. בית החולים עצמו היה מופגז דבר שסיכן את העובדים ואת החולים. אחת הפצצות נחתה באחת מהמחלקות הכירורגיות דבר שצמצם את כמות החולים שבהם ניתן היה לטפל. בהמשך מחלקות נוספות נהרסו ובית החולים נותר ללא מכבסה, יכולת הסקה או מטבח. כתוצאה מפגיעות רבות במבנה גם מערכות החשמל, הגז והמים הפסיקו לפעול ועל הרופאים היה לטפל בחולים בתנאים בלתי נתפסים. כדי להתמודד עם המצב היה עליהם להביא מים מהנהר ולחטא מכשירים במכונת כביסה. קושי נוסף היה העדר רופאים שכן חלק מן הרופאים הלכו לעזור בחזית מל הגרמנים לפי בקשת ממשלת פולין.
בית החולים היה עסוק מאוד, חולים רבים הגיעו אליו בכל יום חיילים ואזרחים פולנים ויהודים, מספרם היה כה רב שהיה על הצוות הרפואי לפנות מטופלים שהתאשפזו לפני המלחמה כדי לפנות מקום למטופלים חדשים. למען המחשה, בית החולים היה כה עמוס שבוצעו בו 30 עד 40 ניתוחים ביום והוא עבד 24 שעות ללא הפסקה.
לאחר 27 ימי הפגזה הגיעה התפוסה בבית החיים לשיאה - 5000 פצועים. ביום זה נודע על כניסת הגרמנים לעיר. תחת הכיבוש הגרמני היה קשה מאוד לנהל את בית החולים. לא ניתנה אספקה ולא כסף (הגרמנים לא שילמו למי שעבד בבית החולים היהודי), הרופאים חיו בפחד שיגרשו אותם ואת בני משפחתם מביתם בזמן שהם בעבודה ורופאים יהודים נשלחו למעצר על ידי הגסטאפו דבר שצמצם את מספר הרופאים והקשה על הטיפול. השלטון הגרמני טען שלא יתערב בניהול אך למרות זאת שלח את מנהל בית החולים הנוכחי להורג ומינה מנהל חדש.
לאחר מכן חלו על בית החולים גלגולים רבים, מבית חולים צבאי אזרחי הוא הפך לאזרחי בלבד, לאחר מכן בשל הריבוי בחיילים פצועים הוא הפך לצבאי בלבד. בהמשך צווה על בית החולים להיות יהודי בלבד, כל הגלגולים הללו פגעו במטופלים שנאלצו לעבור לבתי חולים אחרים בכל פעם ששונה אופיו של בית החולים. המגפות בפולין גברו ובית החולים הפך לבית חולים למגפות, באותו זמן יצא צו שאוסר על רופאים ואחיות יהודים לצאת מבית החולים בטענה שהם אלו שמפיצים את המחלות. על האחיות היה לברוח אחת לתקופה מחלון בחדר המתים כדי ללכת לטפל בילדיהם שנותרו לבד בבית.
כעבור חצי שנה של כיבוש גרמני הפך בית החולים לבית החולים היהודי היחיד באזור ואליו הובאו כל היהודים כיוון שבשאר בתי החולים היהודים נדחו.
היסטוריה במלחמת העולם השנייה > תקופה שנייה: מראשית 1941, עם המעבר לגטו, עד הגירוש הגדול ביולי 1942

בראשית 1941 החלה להתפשט השמועה על פתיחת הגטו. נשאלה השאלה, האם בית החולים יהיה בשטח הגטו, והוחלט שלא. בשבוע וחצי הראשונים היה בית החולים מחוץ לשטח הגטו. בהמשך ינואר של אותה שנה הועבר בית החולים לתוך שטח הגטו. המעבר יצר אי סדר ובלבול בקרב הסגל הרפואי שהובילו להזנחת החולים.
בשבועיים הראשונים בהם הגטו היה סגור לא יכלו הרופאים בתוך הגטו לטפל בחולים שבבית החולים (שעוד לא עבר) והרופאים שהיו מחוץ לגטו לא יכלו לטפל במי שבתוך הגטו. כתוצאה מכך החולים נפגעו. כדי להגיע לבית החולים היה על הרופאים שבגטו להשיג אישור יציאה ומי שלא השיג אישור נשאר לגור בבית החולים. היציאה מהגטו התנהלה בצורה מסודרת וקפדנית, הרופאים צעדו בשורה שמורה על ידי חיילים. היציאה מהגטו הייתה מאורע משפיל בגלל פולנים וגרמנים אנטישמים שזרקו אבנים על השיירה שעברה.
לאחר חיפושים רבים אחר מבנה מתאים בשטח הגטו לבית החולים עדיין לא נמצא מבנה מתאים לקיום בית חולים בעל מחלקות שונות המסוגל להכיל מעל 1000 אנשים. למרות זאת הוחלט להעביר את בית החולים לכמה מבנים שונים (מהלך שהקשה על הטיפול בחולים וגרם לפגיעה בהם). המעבר היה לא פשוט הרבה מהציוד הרפואי הוחרם בדרך. השלטון הגרמני אסר הכנסת ציוד רפואי מתקדם לבית החולים לכן היה צריך להבריח אותו בתוך כרים עליהם ישנו החולים שהועברו, היתרון בשיטה זו היה שהחיילים לא בדקו בצורה יסודית את הרכבים בהם היו החולים כי פחדו להידבק. לאחר המעבר שונה שם בית החולים ל"צ'יסטה - בית החולים היהודי למחלות מידבקות".
התנאים היו בלתי נתפסים. שלושה חולים היו צריכים לחלוק מיטה אחת, מתים וחיים שכבו יחד באותה מיטה כי לא היה מי שיפנה את הגופות, הצוות הרפואי והחולים רעבו ולא היה מספיק כוח אדם. אחת הדוגמאות לתנאים הקשים היא המחסור בכלים לעירוי. במקום מכשיר עירוי היה על סטודנטים לרפואה להזריק מנות נוזלים מזרק אחר מזרק, במנות של 40 מיליליטר בכל פעם. דוגמה נוספת היא המחסור בתרופות, הגרמנים לא הרשו הכנסת תרופות לגטו, לכן "טופורול", החברה לעידוד חקלאות בקרב יהודים, שתלה את צמח הקמומיל בסתר כדי שישמש כסם בטיפולים השונים. בגלל התנאים הקשים ניסו תושבי הגטו להימנע מלשלוח את קרובי משפחתם החולים לבית החולים ורופאים הגיעו עד לבית החולה כדי לטפל בו בסתר (תמורת תשלום רב).
הרופאים השתדלו להמשיך בשגרה הרפואית שהתקיימה לפני המלחמה ולשמור על רמה מקצועית גבוהה. לכן הם המשיכו בישיבות צוות רציניות, בהן הם דנו במחלות השונות ובדרכים לטפל בהן.
בתקופה זו החלו מחלת הטיפוס ומחלות מידבקות נוספות להתפשט למגפות, דבר שגרם ללחץ רב בבית החולים ולתמותה של מטופלים ואנשי צוות רבים. אך בהמשך השנה ניתן היה לראות ירידה בתחלואה במחלות השונות ושיפור במצבם של רבים מהחולים. את הנתונים הללו ניתן לזקוף גם לזכותו של בית החולים שכנראה, למרות התנאים הצליח לתפקד.
היסטוריה במלחמת העולם השנייה > תקופה שלישית: מהגירוש הגדול ב-21 ביולי 1942 עד אקציית ספטמבר 1942

ב-22 ביולי 1942 פורסם ברחובות הגטו צו הדורש מהיהודים לעבור מוורשה למזרח. כך החלו הפינויים מהגטו למחנות. צוות בית החולים לא פונה, אך פעילות בית החולים פסקה לזמן קצר. מבנים רבים שלו נהרסו ואחד מהם הפך למרכז השילוחים בו נעצרו יהודים לפני העלייה לרכבות. במרכז זה היהודים סבלו קשות, הנשים נאנסו בלילות, משפחות נחטפו ונרצחו בלילות ובכל פעם שהגיע משלוח חדש של משולחים, הם נאלצו לנקות את הזוהמה והמתים מהחדרים במרכז השילוחים.
לאחר זמן מה בית החולים חזר לעבוד אך פעילותו צומצמה שכן ככל שגברו הגירושים צומצם שטח הגטו ואיתו נלקחו לבית החולים חלק מהמבנים ולכן המחלקות השונות חוברו. נוצר מצב שחולים במחלות מידבקות שכבו באותה מיטה עם חולים במחלות לא מדבקות דבר שסיכן את החולים.
בסלקציות לגירושים דילגו על בתי החולים. אולי כדי להראות שהנאצים אינם רוצים לפגוע ביהודים ולכן דואגים לחולים. השערה נוספת היא שהם דילגו על בתי החולים כי לא רצו להידבק. היהודים, שלא רצו להילקח למחנות, ניסו למצוא מקום מקלט בבית החולים והוא הפך גם למקום מסתור ליהודים שלא חלו. אפילו היו רופאים ששברו גפיים של קרובי משפחה כדי שיוכלו לאשפז אותם.
אך המחסה לא נמשך לאורך זמן, ב-15 באוגוסט 1942 דרשו הגרמנים להקטין את מספר החולים בבית החולים ולכן ועדה של שלושה רופאים יהודים נאלצה לקבוע מי הולך. המצב בו יהודים צריכים להחליט אילו יהודים ישרדו ואילו לא הכניס את הרופאים לפאניקה.