stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהונתן
דמותו > בעל עמדה עצמאית

גם בקשר בין דוד ויהונתן ניכר אופיו העצמאי של יהונתן. בניגוד לאביו, המפגין עוינות רבה כלפי דוד, יהונתן, שאהב את דוד מרגע שפגש בו בתום הקרב עם גלית, רואה בו את המלך העתידי ומוכן להתבטל לפניו ולהיות לו למשנה, מה שמעורר תרעומת כלפיו אצל אביו. יהונתן דבק בעמדתו ומוכן להתעמת עם אביו, המפגין יחס דיכוטומי אל דוד, מצד אחד מבקש להורגו ומצד שני לקרבו.
לעיתים מצליח יהונתן לשכנע את אביו בתומתו של דוד, כאשר הוא מסנגר על דוד לפניו. תגובתו של שאול בפעם אחת היא שבועתו בשם ה' שלא יפגע בדוד: ”וַיִּשְׁמַע שָׁאוּל בְּקוֹל יְהוֹנָתָן וַיִּשָּׁבַע שָׁאוּל חַי ה' אִם יוּמָת”, ולעיתים הוא נכשל במאמציו; כאשר הוא מזכיר את דוד בסעודת ראש החודש המלכותית, מתבררת שנאתו הגדולה אליו: ”כִּי כָל הַיָּמִים אֲשֶׁר בֶּן יִשַׁי חַי עַל הָאֲדָמָה, לֹא תִכּוֹן אַתָּה וּמַלְכוּתֶךָ, וְעַתָּה שְׁלַח וְקַח אֹתוֹ אֵלַי, כִּי בֶן מָוֶת הוּא”, ואף אז מעז יהונתן להתעמת עם אביו ושואלו: ”לָמָּה יוּמַת מֶה עָשָׂה”, שאלה הגוררת התפרצות זעם של שאול, המנסה להכותו בחניתו. בעקבות כך, ועל פי ההסכמה המוקדמת ביניהם, מדווח יהונתן לדוד כי לנוכח יחסו של אביו אליו, חייו בסכנה.
דמותו > אציל נפש

אצילות נפשו וּותרנותו של יהונתן יורש העצר של המלכות, מומחשת בכך, שהוא מוכן לוותר על יעודו להיות מלך ישראל, כאשר הוא נוכח בכישוריו של דוד, העולים על שלו: ”וְאַתָּה תִּמְלֹךְ עַל יִשְׂרָאֵל וְאָנֹכִי אֶהְיֶה לְּךָ לְמִשְׁנֶה וְגַם שָׁאוּל אָבִי יֹדֵעַ כֵּן”, דבר שלא היה נהוג ונפוץ באותם ימים, שבהם היה נהוג להתנקש לעיתים אף בחיי אחים על מנת לזכות במלכות. דבר זה הוא יוצא דופן וחסר תקדים, בפרט לאור גבורתו הרבה וכישוריו הצבאיים והמנהיגותיים של יהונתן, אולם התלמוד לא שולל את האפשרות שסיבת ויתורו נבעה מכך שהעם ברובו נטה אחרי דוד.
דמותו > דוד ויהונתן

הידידות העמוקה בין דוד ליהונתן ואהבתם זה לזה מתוארת בפסוקים אחדים, כגון
”וַיּוֹסֶף יְהוֹנָתָן לְהַשְׁבִּיעַ אֶת דָּוִד בְּאַהֲבָתוֹ אֹתוֹ כִּי אַהֲבַת נַפְשׁוֹ אֲהֵבוֹ”
”וַיִּשְׁתַּחוּ שָׁלשׁ פְּעָמִים וַיִּשְּׁקוּ אִישׁ אֶת רֵעֵהוּ וַיִּבְכּוּ אִישׁ אֶת רֵעֵהוּ עַד דָּוִד הִגְדִּיל”
דברי דוד בקינתו על יהונתן: ”נֶפְלְאַתָה אַהֲבָתְךָ לִי מֵאַהֲבַת נָשִים”
על אהבת דוד ויהונתן נאמר במשנה: ”כל אהבה התלויה בדבר – בטל דבר בטלה אהבה, וכל אהבה שאינה תלויה בדבר – אינה בטלה לעולם. איזו היא אהבה שהיא תלויה בדבר? זו אהבת אמנון ותמר. ושאינה תלויה בדבר? זו אהבת דוד ויהונתן”.
מלכותו של דוד אופיינה בבריתות פוליטיות שכרת עם כל שבטי ישראל, ובעיקר עם שבטו של שאול, שבט בנימין. על אף שבריתות אלה הקימו עליו את שבטו שלו, שבט יהודה, הקפיד דוד לשמור עליהן. דוד דאג שירושתו של יהונתן תגיע אל מפיבושת ולא אל ציבא עבד שאול. וכשביקשו הגבעונים נקמת דם נגד בית שאול, חמל דוד על מפיבושת ונתן לגבעונים צאצאים אחרים של שאול.
דמותו > מות יהונתן

יהונתן מת יחד עם אביו ואחיו בקרב עם הפלשתים בהר הגלבוע. קרב זה סימן את סוף תקופת שאול. בקינתו על מות שאול ויונתן תיאר דוד את גודל הקרבה בינו לבין ידידו: ”צַר לִי עָלֶיךָ אָחִי יְהוֹנָתָן נָעַמְתָּ לִּי מְאֹד נִפְלְאַתָה אַהֲבָתְךָ לִי מֵאַהֲבַת נָשִׁים”. על גבורתו של יהונתן, שהיה כנראה קלע מצטיין כרבים מאנשי שבטו, שבט בנימין, אמר: ”מִדַּם חֲלָלִים, מֵחֵלֶב גִּבּוֹרִים – קֶשֶׁת יְהוֹנָתָן לֹא נָשׂוֹג אָחוֹר... שָׁאוּל וִיהוֹנָתָן הַנֶּאֱהָבִים וְהַנְּעִימִם, בְּחַיֵּיהֶם וּבְמוֹתָם לֹא נִפְרָדוּ, מִנְּשָׁרִים קַלּוּ מֵאֲרָיוֹת גָּבֵרוּ” בשירה זו יש כמה פעמים תקבולת בין שאול ליהונתן, המרמזת ששניהם שקולים אחד כנגד השני.
מסופר כי לאחר המלחמה לקחו פלשתים את גווייתו וגוויות אביו ואחיו ותלו אותן על חומת בית שאן להתפאר בניצחונם. אנשי יבש גלעד, ששאול יצא בעבר להצלתם, הגיעו לבית שאן והורידו את הגוויות מעל החומה להביאם לקבורה תחת האשל ביבש גלעד. שנים רבות לאחר מכן, כאשר מתוארת פרשת הנקמה של הגבעונים בצאצאי שאול, מסופר שבסיומה הביא דוד את שאול ובניו למנוחתם האחרונה באחוזת הקבר המשפחתית בארץ בנימין.
דמותו > יחסי אב ובנו – הקשר בין יהונתן לאביו שאול

לראשונה אנו שומעים על יונתן במלחמת מכמש במלחמה מול פלשתים (שמואל א יג- יד) שם הוא נלחם לצד אביו במלחמה, הם עובדים יחד, אף על פי שכבר שם נוצרים חילוקי דעות בינו לבין אביו, אביו אף רוצה להורגו עקב שהפר את שבועתו ואילו הוא טוען "עכר אבי את הארץ". חילוקי דעות אלו הם סביב טיב הנהגת המלחמה אך אינם מבטאים משבר בקשר בין האב לבנו.
עם תחילת סיפורי דוד במלחמת גלית (שמואל א יז) נקשרת נפשו עם נפש דוד, קשר של ידידות. הקשר בתחילה אינו מפריע לקשר בין יונתן לאביו, אך לאט לאט מדרדרים היחסים, בתחילה מנסה יונתן לפשר בין דוד לשאול ושאול נעתר לו (שמואל א יט א-ו), אך בפעם השנייה שאול מטיל עליו את החנית וצועק עליו שהוא "בן נעות המרדות" יונתן נעצב והולך מעם אביו (שמואל א' כ). במפגש האחרון והחתרני שהתקיים בין יונתן לדוד במדבר בהיחבא, יונתן מחזק את ידי דוד אף על פי שזה נגד רצונו של שאול, מאשר לדוד כי המלוכה תעבור לו, הוא אף שואף להיות משנה לדוד (שמואל א כג). בתקופה זו היחסים בין יונתן לאביו מגיעים לקו שבר כמעט אפשר לקרוא לזה מרידה.
המפתיע הוא שלאחר הפגישה במדבר אין עוד זכר לקשריהם של יונתן ודוד. אדרבה, מהשתיקה בספר שמואל ניתן ללמוד, כי יונתן שב אל חצר אביו והיה משרת אותו באמונה. הוא יצא למלחמה האחרונה, מלחמת הגלבוע, יחד עם אביו ואחיו ויחד איתם נפל ומת. השניים חוזרים ומוצגים כצמד בכל הפרק (שמואל א לא), וגם בקינת דוד (שמואל ב א), בקינה זו נאמר "שאול ויהונתן הנאהבים והנעימים בחייהם ובמותם לא נפרדו מנשרים קלו מאריות גברו" אפשר לשמוע מהשירה הד לדבקותו הבסיסית של יונתן באביו, חרף הסכסוכים וחרף האהבה לדוד, שלא הייתה מלווה במעשי מרי ממשיים נגד המלך. האהבה לדוד לא באה במעשה מרי ובהליכה אחריו במדבר. הקשר שידע עליות ומורדות לא גרם לקרע, יחד שניהם נהרגו בהגנה על עמם.
בתרבות ובחברה המודרנית

הקהילה ההומוסקסואלית עושה שימוש ביחסי דוד ויהונתן ומציגה אותם כדוגמה תנ"כית לזוגיות הומוסקסואלית, במסגרת המאבק להכרה חברתית וחוקית בקשר בין בני זוג מאותו מין.[דרוש מקור] שימוש זה בפרשייה תנכית, עורר כעס רב בקרב חוגים דתיים (במיוחד כשהושמעה מעל דוכן הכנסת ובראיונות על ידי חברות הכנסת יעל דיין ושולמית אלוני, שרת החינוך)[דרוש מקור]. בתנ"ך עצמו אין אישוש להצגה זו של אהבתם של דוד ויהונתן, ואדרבא, לחלק מהפירושים על קינתו של דוד על יהונתן, מובלט בה דווקא ההבדל בינה לבין אהבת נשים. עם זאת, יש הטוענים שבניתוח הטקסט ניתן למצוא רמזים למתח מיני בכל המפגשים בין דוד ליהונתן באופן שאינו דומה לחברויות גבריות אחרות בתנ״ך. רוב החוקרים סבורים כי אין כאן אהבה רומנטית אלא מסר לאחדות פוליטית באומה בין השבטים השונים. בעת העתיקה גם היו ידועים מנהיגים רבים כפאנסקסואליים שניהלו חיי מין מגוונים. טענות אלו מנוגדות לדעתם של פרשני המקרא במהלך 2,000 השנים האחרונות, וכן מנוגדות לדעתם של רוב חוקרי המקרא.
ראו גם

עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה
לקריאה נוספת

אוריאל סימון, בקש שלום ורדפהו: שאלות השעה באור המקרא, המקרא באור שאלות השעה, תל אביב: ידיעות ספרים, תשס"ב.עמ' 116–179
דליה רביד, יואב בן צרויה: גיבור שנוי במחלוקת, תל אביב: הילל בן חיים-הקיבוץ המאוחד, 2009. פרק ג': הערכת דמותו של יואב לאור ההשוואה בינו לבין יהונתן, עמ' 137–145
הערות שוליים

↑  אוצר המדרשים אייזנשטיין, עמ' לה
↑  ספר שמואל א', פרק י"ח, פסוק א'
↑  שמואל א', י"ד, מ"ט; שמואל א', ל"א, ב'
↑  ספר שמואל ב', פרק ב', פסוק י'
↑  דברי הימים א', ח', ל"ג
↑  שמואל א', כ"א, ח'
↑  לפי המתואר בשמואל א, פרק יג, פסוק ה, היו במחנה פלשתים 30,000 רכב, 6,000 פרשים וחיילים רגליים "כחול אשר על שפת הים".
↑  שמואל א, יד, יד.
↑  ספר שמואל א', פרק י"ד, פסוק מ"ה
↑  ספר שמואל א', פרק י"ט, פסוק ו'
↑  ספר שמואל א', פרק כ', פסוק ל"א
↑  ספר שמואל א', פרק כ', פסוק ל"ב
↑  ספר שמואל א', פרק כ"ג, פסוק י"ז
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף פ"ה, עמוד א'
↑  S. Talmon, י׳ רצהבי׃ שרידי ניקוד בבלי ב׳׳כתר תורה׳׳ תימני, Textus 8, 1973-08-19, עמ' 184–197 doi: 10.1163/2589255x-00801020
↑  ספר שמואל א', פרק כ', פסוק י"ז
↑  ספר שמואל א', פרק כ', פסוק מ"א
1 2  ספר שמואל ב', פרק א', פסוק כ"ו
↑  משנה, מסכת אבות, פרק ה', משנה ט"ז
↑  ספר שמואל ב', פרק א', פסוקים כ"ב–כ"ד
↑  ספר שמואל א', פרק ל"א
↑  מעובד על פי ש. אברמסקי, בתוך עולם התנ"ך - שמואל א', עמ' 173-174, דברי הימים הוצאה לאור בע"מ, 1993-1996. ראו גם: ניסים מזוז בתוך בשדה חמד תש"ס גיליון 2–3 יחסי שאול ויהונתן בנו. https://www.daat.ac.il/daat/kitveyet/sde_chem/mazoz.htm
↑  ראו למשל תרגום יונתן בן עוזיאל על ספר שמואל ב', פרק א', פסוק כ"ו, שתרגם "נפלאתה אהבתך" - מובדלת אהבתך ("מפרשא רחימתך").
↑  דעת חוקרי ביקורת המקרא. לדוגמה פרופ' ישראל פינקלשטיין רואה את הסיפור כמסר פוליטי לאחדות השבטים תחת שלטון בית דוד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274343405171  GND: 118842978  NKC: mzk2015870183  VIAF: 72191496   WorldCat (עם VIAF): 72191496 
דוד ויהונתן נפרדים
שאול מנסה להרוג את דוד כאשר הוא מנגן לפניו.
בן סבאג'

| --- | --- |

בן סבאג', יוני 2015
 לידה:  13 בספטמבר 1980 (בן 44) שיקגו, אילינוי ארצות הברית
 סוגה מועדפת:  קומדיה
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1988
 עיסוק:  במאי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטנפורד  בית ספר ברנטווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
בנט ג'וזף "בן" סבאג' (באנגלית: Bennett Joseph "Ben" Savage; נולד ב-13 בספטמבר 1980) הוא שחקן יהודי-אמריקאי, ידוע בעיקר בשל תפקידו כקורי מת'יוס בסדרה "ילד פוגש עולם" ובסדרת ההמשך "העולם של ריילי". הוא אחיו הצעיר של השחקן פרד סבאג'.
במרץ 2023 הכריז על התמודדותו מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות לקונגרס במחוז ה-30 של קליפורניה, במקום אדם שיף שפרש כדי להתמודד לסנאט של ארצות הברית.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | תוכנית | דמות | הערה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1988–1990 | ג'ון היקר | מת'יו לייסי | תפקיד משנה, 5 פרקים |
| 1990 | שנות הקסם | קרטיס הארטסל | פרק אחד |
| 1990 | משפחה לג'ו | כריס בנקסטון | תפקיד משנה, 9 פרקים |
| 1990 | ההוריקן של סם | סם קלווין | סרט טלוויזיה |
| 1992 | היא התעוררה | אנדי | סרט טלוויזיה |
| 1993–2000 | ילד פוגש עולם | קורי מת'יוס | תפקיד ראשי |
| 1994 | חייזרים לארוחת בוקר | ריצ'רד | סרט טלוויזיה |
| 1996 | אולי הפעם | קורי מת'יוס | פרק אחד |
| 1997 | שולחן לחמישה | סטיוארט | תפקיד משנה, 2 פרקים |
| 1998 | ההרפתקאות מתוך ספר המידות הטובות | ג'ינקליסוייטמאיה (דיבוב) | פרק אחד |
| 2005 | עדיין עומד | סת' קוסלה | פרק אחד |
| 2005 | תקועים בזמן | בתפקיד עצמו | פרק אחד |
| 2007 | להפוך את ההימורים לחוקיים | טוד | סרט טלוויזיה |
| 2008 | צ'אק | מארק רטנר | פרק אחד |
| 2008 | בלי עקבות | קירבי מוריס | פרק אחד |
| 2011 | שייק | אנדי ברונס | פרק אחד |
| 2011 | בונז | האג ברונסייד | פרק אחד |
| 2014-2017 | העולם של ריילי | קורי מת'יוס | תפקיד ראשי |
| 2015 | מחשבות פליליות | ג'ייסון גדעון בצעירותו | פרק אחד |
יוהנס בלסקוביץ

| --- | --- |

 לידה:  10 ביולי 1883 פאטרסואלדה, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית
 התאבד:  5 בפברואר 1948 (בגיל 64) נירנברג, גרמניה בשלטון בעלות הברית 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1901–1945 (כ־44 שנים)
 דרגה:   גנרל-אוברסט
 תפקידים בשירות
 מפקד הקורפוס ה-2   מפקד הארמייה השמינית   מפקד הארמייה התשיעית   מפקד הארמייה הראשונה   מפקד קבוצת ארמיות G   מפקד קבוצת ארמיות H
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה המערכה בפולין  המערכה על צרפת  מבצע דרגון  מבצע נורדווינד
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בכסף
 
גנרל יוהנס בלסקוביץ מצדיע למצעד הצבא הגרמני בוורשה, 2 באוקטובר 1939. לצידו-גנרל פון רונדשטט
יוהנס בלסקוביץ (בגרמנית: Johannes Blaskowitz; ‏ 10 ביולי 1883 – 5 בפברואר 1948) היה גנרל-אוברסט בורמאכט שלחם בקרבות בפולין, צרפת והולנד במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה הועמד לדין על פשעי מלחמה ולפני פתיחת משפטו, התאבד.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

בלסקוביץ נולד בכפר קטן בפרוסיה המזרחית לאחר סיום הפנימייה הצבאית הוא הצטרף ב-1901 לצבא הקיסרות הגרמנית. במלחמת העולם הראשונה השתתף כמפקד פלוגה בחזית המערבית (פלנדריה ובבלקן. אחר כך שירת במטה הכללי. עוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה שירת ברייכסווהר בתפקידי פיקוד ומטה שונים ועלה בסולם הדרגות. ב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובאפריל 1935 מונה למפקד הקורפוס ה-2. ב-1936 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-1938 השתתף בכניסת הצבא הגרמני לאוסטריה (האנשלוס) וחבל הסודטים ובכיבוש צ'כוסלובקיה במרץ 1939. באוגוסט 1939, סמוך לפרוץ המלחמה, מונה למפקד הארמייה השמינית.
ביוגרפיה > המערכה על פולין

בפלישה לפולין עמד בלסקוביץ בראש הארמייה השמינית והגיע עימה לוורשה. וב-27 בספטמבר 1939 קיבל את כניעת הצבא הפולני בעיר. ב-22 באוקטובר 1939 הוא התמנה למושל הצבאי של פולין, הועלה לדרגת גנרל-אוברסט ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל. בלסקוביץ שלח דו"חות למפקד ה-OKH ולטר פון בראוכיטש ובהם הוקיע את "מעשי הזוועה הנפשעים של התהוללות וביזה שמבצעים אנשי אס אס, משטרה ומנהל" הוא גינה את "האינסטינקטים החייתים והחולניים" של אנשי האס אס שבגללם נטבחו עשרות אלפי יהודים ופולנים. הדו"חות האלה נשלחו גם להנס פרנק, ריינהרד היידריך, היינריך הימלר ואדולף היטלר שכינה דו"חות אלה כ"ילדותיים". בלסקוביץ נרשם ב"רשימה שחורה" והתקדמותו נעצרה. ב-29 במאי 1940 הועבר לצרפת.
ביוגרפיה > המערכה על צרפת

בתחילת המערכה על צרפת עמד בלסקוביץ בראש הארמייה התשיעית שהייתה בעתודת קבוצת ארמיות A, ולאחר כניעת צרפת מונה למפקד הצבאי בצפון צרפת, וב-24 באוקטובר 1940 מונה למפקד הארמייה הראשונה. לאחר כיבוש "האזור החופשי" של צרפת של וישי בנובמבר 1942 (מבצע אנטון) הוא הועבר לשם כמפקד צבאי.
ב-8 במאי 1944 מינה אותו גרד פון רונדשטט למפקד קבוצת ארמיות G, והטיל עליו להגן על דרום צרפת מפלישת בעלות הברית.
ב-15 באוגוסט 1944 נחתו כוחות בעלות הברית בריביירה הצרפתית בין טולוז לקאן (מבצע דרגון). בלסקוביץ שסבל מנחיתות בכוח אדם וללא הגנה אווירית, הצליח לבצע קרב נסיגה איטי ולהימנע מכיתור, עד שהצליח ליצור קו הגנה ובעלות הברית נעצרו כדי להתארגן. על כך היטלר העניק לו את צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון. לאחר מכן כפה היטלר על בלסקוביץ לצאת להתקפה נגד רצונו, וכשההתקפה נכשלה הדיח אותו.
בינואר 1945 השתתף בלסקוביץ במבצע נורדווינד שנועד לתקוף את הארמייה האמריקנית השביעית באזור אלזס-לורן ולהקל על הלחימה בקרב על הבליטה. זאת הייתה האופנסיבה הגדולה האחרונה של גרמניה בצרפת והסתיימה בכישלון, לואחריה הועבר בלסקוביץ להולנד.
ביוגרפיה > בהולנד

בלסקוביץ התמנה למפקד קבוצת ארמיות H על החלק הצפוני של הולנד שעדיין לא נכבש. הוא הטיל משמעת נוקשה על חייליו ופרסם פקודות בקשר להוצאה להורג של עריקים. ברעב הגדול ששרר בהולנד ב-1945 הוא התיר לבעלות הברית להצניח מזון לאוכלוסייה האזרחית בהולנד. באפריל 1945 עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
ב-5 במאי 1945 חתם בלסקוביץ עם הגנרל הקנדי צ'ארלס פולקס והנסיך ההולנדי ברנרד על כניעת הכוחות הגרמניים בהולנד.
ביוגרפיה > מאסר והתאבדות

לאחר הכניעה הוחזק בלסקוביץ במעצר כשבוי מלחמה. הוא הובא למשפט בנירנברג במסגרת משפט הפיקוד העליון והואשם בהוצאה להורג של חיילים ואזרחים בצ'כוסלובקיה, פולין וצרפת. ב-5 בפברואר 1948, לפני פתיחת משפטו, הוא השתחרר משומריו וקפץ ממרפסת אל מותו בחצר בית המשפט.
הערות שוליים

↑  איאן קרשו: היטלר, נמסיס, עמ' 238, 2005
↑  לאחר מותו הופיעו שמועות שהוא למעשה נרצח על ידי אנשי אס אס בגלל עוינותו הידועה להם. אין הוכחות ברורות לכך.
| גנרל-אוברסטים וגנרל-אדמירלים בוורמאכט, בלופטוואפה ובקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה ואוברסט-גרופנפיהררים באס אס |
| --- | --- | --- |
| גנרל-אוברסטים | וילהלם אדם • ארנסט אודט • הנס-יירגן פון ארנים • יוהנס בלסקוביץ • לודוויג בק • היינץ גודריאן • אולריך גראוארט • פרידריך דולמן • אדוארד דיטל • אוטו דסלוך • קורט האזה • פרנץ האלדר • הנס הובה • קרל-אדולף הולידט • הרמן הות • גוטהרד היינריצי • ולטר הייץ • קרל הילפרט • קורט פון המרשטיין-אקוורד • אריך הפנר • יוזף הרפה • הוברט וייזה • היינריך פון ויטינגהוף • ולטר וייס • הנס פון זלמות • אלפרד יודל • ארווין ינקה • הנס ישונק • אלכסנדר להר • גאורג לינדמן • ברונו לרצר • אברהרד פון מקנזן • ניקולאוס פון פאלקנהורסט • פרידריך פרום • ורנר פון פריטש • יוהנס פריסנר • קורט צייטצלר • גינטר קורטן • אלפרד קלר • ארהרד ראוס • ריכרד רואוף • גינטר רידל • גאורג-הנס ריינהרדט • לותר רנדוליץ • אויגן פון שוברט • קורט שטודנט • הנס-יורגן שטומפף • אדולף שטראוס • קרל שטרקר • רודולף שמידט |  |
| גנרל-אדמירלים | קונרד אלברכט • הרמן בהם • קרל ויצל • ולטר ורצכה • אלפרד זאלווכטר • וילהלם מרשל • הנס-גאורג פון פרידבורג • אוסקר קומץ • רולף קרלס • אוטו שולצה • אוטו שניוינד |  |
| אוברסט-גרופנפיהררים | יוזף דיטריך • קורט דליגה • פאול האוסר • פרנץ שוורץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414398705171  PLWABN: 9810582719605606  BnF: cb133209438 (data)  GND: 119093480  ISNI: 0000 0000 5536 3694  LCCN: n87836422  NKC: jn20020129004  NTA: 187450641  SNAC: w6sb44h9  SUDOC: 035370203  VIAF: 3273087   WorldCat (עם VIAF): 3273087
לחם הפנים

שולחן לחם הפנים, ועליו לחם הפנים, בדגם המשכן בתמנע
איור משנת 1871 המציג את הכוהנים מחליפים את לחם הפנים
לחם הפנים הוא מאפה אשר סודר בכל יום שבת על שולחן הפנים במשכן אוהל מועד ובבית המקדש. לחם הפנים כלל שתים עשרה חלות עשויות סולת, שהיו מונחות בשתי מערכות על השולחן. הימצאותו של הלחם - תמיד ללא הפסקה - על השולחן הייתה מצוות עשה.
בכל שבת לאחר הקרבת המוסף הלחם היה נאכל בקדושה על ידי שתי משמרות הכהונה העובדות בשבת במקדש, זו שמסיימת וזו שמתחילה. והוא אחד מ-24 מתנות כהונה. אם הכהן הגדול רצה הוא זכאי לקבל חצי מהלחמים. הלחם שנעשה ללא-מחמצת, היה באורח נס שומר על טריות למשך שבוע שלם עד שנאכל[דרוש מקור: יש להביא מראה מקום מדויק, רצוי ציטוט], וצורתו הייתה מיוחדת וקשה להכנה, לפיכך היו ממונים על עשייתו נחתומים אומנים שקיבלו שכר גבוה, אשר מומן מתרומות הציבור.
עיקר המידע על לחם הפנים, תכונותיו והדינים הקשורים בו, נזכר במקורות מתקופת בית שני ולאחריה, בין השאר במשנה ובתלמוד בבלי במסכת מנחות. חלוקת לחם הפנים בין משמרות הכהונה מתוארת בסוף מסכת סוכה.
מקור המצווה

בפרשת תרומה שבספר שמות נאמר, לאחר תיאור השולחן: ”וְנָתַתָּ עַל-הַשֻּׁלְחָן לֶחֶם פָּנִים לְפָנַי תָּמִיד”.
שיטת העשייה של לחם הפנים מתוארת בפרשת אמור שבספר ויקרא:
וְלָקַחְתָּ סֹלֶת וְאָפִיתָ אֹתָהּ שְׁתֵּים עֶשְׂרֵה חַלּוֹת, שְׁנֵי עֶשְׂרֹנִים יִהְיֶה הַחַלָּה הָאֶחָת. 
וְשַׂמְתָּ אוֹתָם שְׁתַּיִם מַעֲרָכוֹת, שֵׁשׁ הַמַּעֲרָכֶת, עַל הַשֻּׁלְחָן הַטָּהֹר לִפְנֵי ה'. 
וְנָתַתָּ עַל הַמַּעֲרֶכֶת לְבֹנָה זַכָּה, וְהָיְתָה לַלֶּחֶם לְאַזְכָּרָה, אִשֶּׁה לה'. 
בְּיוֹם הַשַּׁבָּת, בְּיוֹם הַשַּׁבָּת יַעַרְכֶנּוּ לִפְנֵי ה' תָּמִיד מֵאֵת בְּנֵי יִשְׂרָאֵל, בְּרִית עוֹלָם. 
וְהָיְתָה לְאַהֲרֹן וּלְבָנָיו וַאֲכָלֻהוּ בְּמָקוֹם קָדֹשׁ, כִּי קֹדֶשׁ קָדָשִׁים הוּא לוֹ מֵאִשֵּׁי ה', חָק עוֹלָם.
כשהתורה מתארת את פירוק המשכן בזמן המסעות במדבר כתוב: ”וּבָא אַהֲרֹן וּבָנָיו בִּנְסֹעַ הַמַּחֲנֶה וְהוֹרִדוּ אֵת פָּרֹכֶת הַמָּסָךְ וְכִסּוּ בָהּ אֵת אֲרֹן הָעֵדֻת...וְעַל שֻׁלְחַן הַפָּנִים יִפְרְשׂוּ בֶּגֶד תְּכֵלֶת ... וְלֶחֶם הַתָּמִיד עָלָיו יִהְיֶה” (ספר במדבר, פרק ד', פסוק ז'). מכאן שאפילו כשפרקו את המשכן בזמן מסעות בני-ישראל במדבר סיני, הלחם נשאר על השולחן.
ההכנה של הלחם הייתה חלק מן המצווה, שנאמר: ”וְכָל חֲכַם לֵב בָּכֶם יָבֹאוּ וְיַעֲשׂוּ אֵת כָּל אֲשֶׁר צִוָּה ה'. ...וְאֵת לֶחֶם הַפָּנִים”.
מקור המצווה > אזכורים נוספים במקרא

הלחם מוזכר גם בעת ביקורו של דוד המלך בנוב, עיר הכהנים. הוא מבקש לחם ובמענה הוא זוכה לקבל את לחם הפנים, וזאת מהסיבה: ”...כִּי לֹא הָיָה שָׁם לֶחֶם כִּי אִם לֶחֶם הַפָּנִים הַמּוּסָרִים מִלִּפְנֵי ה' לָשׂוּם לֶחֶם חֹם בְּיוֹם הִלָּקְחוֹ” (ספר שמואל א', פרק כ"א)
בעת הקמת מקדש שלמה מסופר על הכנת לחם הפנים בעת בניית בית המקדש: ”וַיַּעַשׂ שְׁלֹמֹה אֵת כָּל-הַכֵּלִים אֲשֶׁר בֵּית ה' אֵת מִזְבַּח הַזָּהָב וְאֶת-הַשֻּׁלְחָן אֲשֶׁר עָלָיו לֶחֶם הַפָּנִים זָהָב”.
בשינוי קל מוצגת אותה מלאכה בספר דברי הימים: ”וַיַּעַשׂ שְׁלֹמֹה אֵת כָּל-הַכֵּלִים אֲשֶׁר בֵּית הָאֱלֹהִים וְאֵת מִזְבַּח הַזָּהָב וְאֶת-הַשֻּׁלְחָנוֹת וַעֲלֵיהֶם לֶחֶם הַפָּנִים” - "שולחנות במקום שולחן". ההסבר לכך נעוץ בעובדה הבאה: מלבד שולחן לחם הפנים, היו עוד שני שולחנות באולם בפתח ההיכל, שעליהם ששמים את הלחם, אחד עשוי שיש ואחד עשוי זהב.
שולחן הפנים

אחד הכלים שהיו במקדש הוא שולחן לחם הפנים. השולחן היה באורך של שתי אמות, ברוחב אמה ובגובה של אמה וחצי. לאורכו של השולחן היו מונחות שתי מערכות לחם הפנים (אורכן לרוחבו ורוחבן לאורכו)
יחד עם לחם הפנים הונחו על השולחן גם שני בזיכי לבונה, אשר הוקרבו בכל שבת.
משמעות השם

למשמעות השם לחם הפנים ניתנו הסברים אחדים:
תרגום יונתן מתרגם "לחמא גוונא" - דהיינו "הלחם הפנימי", הוא הלחם המצוי בתוך ההיכל, בו נמצא מזבח הזהב שגם כינויו היה "פנימי". יוצא כי שמו של הלחם בא משמו של המזבח. שהרי במפורש נאמר: ”וְעַל שֻׁלְחַן הַפָּנִים יִפְרְשׂוּ בֶּגֶד תְּכֵלֶת וְנָתְנוּ עָלָיו אֶת-הַקְּעָרֹת וְאֶת-הַכַּפֹּת וְאֶת-הַמְּנַקִּיֹּת וְאֵת קְשׂוֹת הַנָּסֶךְ וְלֶחֶם הַתָּמִיד עָלָיו יִהְיֶה”.
הרשב"ם מציע "לחם הראוי לפני שרים, לחם נאה" - פני המלך.
התלמוד במסכת פסחים מתאר את הלחם כלחם עבה ותפוח "וכמה פת עבה? אמר רב הונא: טפח, שכן מצינו בלחם הפנים - טפח", דהיינו המונח פנים משמעות פנים של בן אדם, שגודלם המינימלי הוא טפח: "ואין פנים פחות מטפח". התנא בן זומא דרש "שיהא לו פנים", ופירש הרמב"ן "שיש לו פנים רואין לכאן ולכאן, לצדי הבית מזה ומזה".
סידור הלחם ואכילתו

הלחם היה נאפה ביום שישי, ולאחר רדייתו מהתנור היה מונח על שולחן של שיש שהיה באולם על מנת שהלחם יתקרר מחום בתנור בעזרת קרירות השיש. בשבת נכנסו להיכל שמונה כהנים. ארבעה להוציא את הלחם ובזיכי הלבונה של השבוע שעבר, וארבעה כדי להכניס את הלחם והלבונה של השבוע הבא. המכניסים והמוציאים עמדו בשני צדדים של השולחן, זה כנגד זה, כשהמוציאים מושכים טפח והמכניסים דוחפים טפח, כך שלא היה זמן שבו לא היה לחם על השולחן. את הלחם המוצא היו מניחים על שולחן מזהב שהיה באולם, עד לאחר הקרבת הבזיכים. את בזיכי הלבונה היו מקטירים על גבי המזבח ולאחר מכן היו מחלקים את הלחם. המשמר היוצא היה מקבל שש חלות, והמשמר הנכנס שש חלות, ואם הכהן הגדול רצה הוא זכאי לקבל חצי מהחלות (שלוש מכל משמר).
על הכהנים היה מוטל לאכול את הלחם, והוא היה נאכל בעזרה, לכהנים זכרים בלבד. והיה נאכל ליום ולילה, דהיינו - יום השבת ומוצאי שבת. ומדברי סופרים היה נאכל עד חצות הלילה בלבד. ודומה דין לחם הפנים בכך לשאר קדשי קדשים.
אם היה נשאר מן הלחם עד עלות השחר, היה נפסל ונעשה נותר. כתבו ראשונים שמעולם לא אירע כן.
יוסף בן מתתיהו מציג הסבר למספר החלות. לדבריו, "שתים-עשרה חלות הלחם שעל השולחן" מסמלות "את גלגל המזלות וחודשי השנה". עוד הוא מציין כי החלות נאפו "שתיים שתיים", והונחו על השולחן "שש חלות אלה מול אלה".
צורת הלחם

צורתו של הלחם מתוארת באופן שונה במקורות. אולי הסיבה לכך שאכן הוא יוצר בצורות אחדות. לחם הפנים מתואר בשתי צורות: "תיבה פרוצה" - כמין האות ח' הפוכה ו"ספינה רוקדת" - כמין V כלומר בסיסה צר וצלעותיה משופעות.
וכך מובא בתלמוד:
רבי חנינא אמר: כמין תיבה פרוצה - רש"י מבאר: שניטל כיסויה, ושתי דופנותיה זו כנגד זו - כך הלחם: היו לו שתי דפנות ושוליים רחבים.
רבי יוחנן אמר: כמין ספינה רוקדת - ואין לה שוליים, אלא מלמעלה רחבה ומלמטה כלה והולכת עד כאצבע כזה ושני ראשיה חדין והולכין וגבוהין למעלה ואין נוגעין במים ולהכי קרי לה 'רוקדת': שמרקדת והולכת מהר.
בכל מקרה, הלחמים חרגו מגודל השולחן ונשארה השאלה כיצד היו מקפלים אותם. שאלה נוספת איך היו מניחים על הלחם את בזיכי הלבונה, שהרי כתוב: "ונתת על המערכת לבונה זכה". אם השוליים היו רחבים - הבזיכין היו יכולים לשבת עליהם יפה. אבל אם היא כמו "ספינה מרקדת" איך ישבו עליה הבזיכין?
ועל כך משיבים: "מקום עביד להו" - דהיינו שבעובי אחד הדפנות היה מתקן להן בית מושב.
אומני עשיית הלחם

במשנה נאמר: ”אלו הן הממנין (הממונים) שהיו במקדש (חמש עשרה במספר) ... בית גרמו על מעשה לחם הפנים”. רבי עובדיה מברטנורה מבאר במה הייתה אומנותם: "והיו אומנים בעשייתו ובאפייתו לרדותו מן התנור שלא ישבר ולעשותו שלא יתעפש".
והתלמוד מפרט את סגולתם תוך השוואה למעשה האומנים מאלכסנדריה ממצרים שהוזמנו לעשות את לחם הפנים ולא הצליחו:
”תנו רבנן: בית גרמו היו בקיאין במעשה לחם הפנים ולא רצו ללמד,
שלחו חכמים והביאו אומנין מאלכסנדריא של מצרים, והיו יודעין לאפות כמותן ולא היו יודעין לרדות (מן התנור) כמותן:

שהללו מסיקין מבחוץ ואופין מבחוץ (שהללו שבאו מן האלכסנדריא, לפי שלא יודעים לרדות מן התנור שלא יהא נשבר, לפי שהוא עשוי כמין תיבה פרוצה כמין ספינה, היו יראים לדבקם מבפנים לתנור ואופין אותן מבחוץ), - והללו מסיקין מבפנים ואופין מבפנים,

הללו פיתן מתעפשת - והללו אין פיתן מתעפשת,

כששמעו חכמים בדבר, אמרו: כל מה שברא הקב"ה - לכבודו בראו, שנאמר: "כֹּל הַנִּקְרָא בִשְׁמִי וְלִכְבוֹדִי בְּרָאתִיו יְצַרְתִּיו אַף עֲשִׂיתִיו" וחזרו בית גרמו למקומן (בקשו מהם לשוב ולעשות את לחם הפנים).

שלחו להם חכמים ולא באו; כפלו להם שכרן (מתרומת הלשכה) ובאו; בכל יום היו נוטלין שנים עשר מנה והיום עשרים וארבעה; רבי יהודה אומר: בכל יום עשרים וארבעה, והיום ארבעים ושמונה. אמרו להם (לבית גרמו) חכמים: מה ראיתם שלא ללמד? אמרו להם: יודעין היו של בית אבא שבית זה עתיד ליחרב, שמא ילמוד אדם שאינו מהוגן, וילך ויעבוד עבודה זרה בכך.

ועל דבר זה מזכירין אותן לשבח: מעולם לא נמצאת פת נקיה ביד בניהם, שלא יאמרו 'ממעשה לחם הפנים זה ניזונין', לקיים מה שנאמר: "וְנִכְבְּשָׁה הָאָרֶץ לִפְנֵי ה' וְאַחַר תָּשֻׁבוּ וִהְיִיתֶם נְקִיִּים מֵה' וּמִיִּשְׂרָאֵל וְהָיְתָה הָאָרֶץ הַזֹּאת לָכֶם לַאֲחֻזָּה לִפְנֵי ה'”
כאמור, גם המשנה הזכירה את בית גרמו לגנאי מהסיבה: "לא רצו ללמד על מעשה לחם הפנים". אף על פי שנאמר עליהם שלא פעלו כשורה, מצאו חז"ל דרך לציין את מעלותיהם.
זהר עמר כתב במאמרו כי על מנת להבין סוגיה זו, יש להכיר את הרקע ההיסטורי של התקופה הרומאית. הנחתומים נחשבו לבעלי מלאכה נכבדים ועצמאיים. הם הקימו גילדות שזכויותיהן הובטחו על ידי המדינה והם אף נבחרו למשרות עירוניות חשובות. השלטון העניק זכויות מיוחדות לאופים כאנשים החשובים ללאום.
גם לא פלא מדוע חז"ל פנו דווקא לאומני אלכסנדריה על-מנת לאמץ טכניקה של אפיה מעולה. על המוניטין שלהם. במאמרי חז"ל מובא למשל, עדות למומחיות שלהם בתחום הוטרינריה: "אמר תודרוס הרופא, אין פרה וחזירה יוצאין מאלכסנדריה, עד שחותכין את האום שלה, בשביל שלא תלד." ניתן אפילו למצוא עדות לכך במצבות שנמצאו בבית הקברות היהודי העתיק ביפו - באבו כביר. כך למשל נמצאו על שתים מהן כתובות על נחתומים כדוגמת זו: "מקי הנחתום".