הוועד למלחמה באיידס
שנות התשעים > המאבק להכללת ה"קוקטייל" בסל הבריאות.

בסוף 1996  החל הטיפול במה שכונה "הקוקטייל" - שילוב של שלוש תרופות שהיוו מהפכה של ממש בטיפול ובסיוע לאנשים החיים עם HIV, טיפול שבעקבותיו הפכה המחלה להיות מחלה כרונית שמאפשרת לקיים אורח חיים תקין לצידה. הטיפול ב"קוקטייל" אושר לשימוש בארץ מיד לאחר שאושר על ידי ה-FDA, והרופאים במרפאות האיידס בבתי החולים בישראל החליטו לנפק מרשמים לנשאים ולחולים. בשנה הראשונה הסכימו שלוש קופות חולים לשתף פעולה ולתת את הטיפול החדשני מתקציבן, מתוך הנחה שממשלת ישראל תוסיף את "הקוקטייל" לסל התרופות בתוך זמן קצר:  קופ"ח כללית, קופ"ח מכבי וקופ"ח מאוחדת, קופה אחת סירבה – קופ"ח לאומית; הואיל וסל התרופות הלאומי נקבע על-ידי משרד הבריאות ובהתאם לו  מועבר התקציב למימון הסל לקופות החולים, ברור היה שקופות החולים לא יוכלו לממן את הטיפול מתקציבן לאורך זמן, בלי גיבוי תקציבי לכך בסל התרופות. בסוף קיץ 1997, הסכים שר הבריאות יהושע מצא לכלול את ה"קוקטייל" בסל התרופות, ונאבק לקבל תקציבים נוספים מהממשלה לצורך זה, אולם שר האוצר יעקב נאמן התנגד נמרצות לתוספת תקציב לסל בעבור תרופה זו (הייתה זו השנה השנייה לכהונתו של בנימין נתניהו). כתוצאה מכך, שנה לאחר שסופק "הקוקטייל" לחולים ולנשאים, החליט משרד הבריאות לא להמשיך לסבסד אותו וקופות החולים הפסיקו לנפק את התרופות. ראשונה, ב-1 לאוקטובר 1997, הודיעה קופת חולים מאוחדת שהיא מפסיקה לחלק את הקוקטייל. ב-1 לדצמבר 1997, יום האיידס העולמי, הצטרפה אליה גם קופת חולים כללית. צעד פתאומי זה גרם לכך שמצבם של אנשים רבים עם HIV שנטלו את "הקוקטייל" התדרדר באופן משמעותי ומהיר.
לאור זאת, ובמטרה להתמודד עם המהלכים הללו, החליטו חברי הוועד למלחמה באיידס לפעול, ובהתייעצות עם ארגון שתי"ל (שירותי תמיכה וייעוץ לארגונים של הקרן החדשה לישראל) יזמו הקמה של מטה מאבק בשיתוף קואליציה של ארגוני בריאות וחולים, מתוך החשש שבעקבות חולי איידס גם אנשים החיים עם מחלות אחרות יסבלו מהחלטות דומות. לצורך המאבק, תרמה הקרן החדשה לישראל 15,000 ש"ח לוועד למלחמה באיידס. למטה המאבק שיזם הוועד, הצטרפו בעלי עניין אחרים, כגון אבינוף פרומר, מייסד "קפה+" ומייסד "בלה דואגת"; ד"ר גדעון הירש (לימים מנכ"ל הוועד) שחזר מארצות הברית בה למד רפואה והיה חבר ב-Act -Up; רמי הסמן, מומחה לאסטרטגיה שיווקית, פרסומאי ולימים מרצה באוניברסיטת רייכמן ואנשים נוספים. רמי הסמן מונה לעמוד בראש מטה המאבק של ארגוני האיידס, שפעל מסוף ספטמבר עד סוף דצמבר 1997, כשהמאבק הוכתר בהצלחה. החל משנת 1998 ועד שנת 2001, כיהן רמי הסמן כיו"ר הנהלת הוועד למלחמה באיידס.
בשלב ראשון הבינו במטה המאבק כי קיימת בעיית יסוד עם חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שנכנס לתוקף בינואר 1995; התברר שלא נוצר בו מנגנון רפואי וחוקתי להוספת תרופות לסל התרופות הלאומי. הבעיה המיידית הייתה לא רק של מטה המאבק ו"קוקטייל" התרופות, אלא גם של ציבור חולות סרטן השחלה ושל ציבור חולי סוכרת נעורים, ולשם כך צירף מטה המאבק לקואליציית האירגונים את  האגודה למלחמה בסרטן ואת האגודה לסוכרת נעורים. מטה המאבק החל בגיבוש אסטרטגיה וטקטיקה למאבק, מבנה ארגוני של המטה, מקורות ותקציב, ויצא לדרך. כמו כן גייס המטה את הקהילה של אנשים החיוביים ל-HIV ואת הקהילה והלהט"בית בארץ ובעולם, הקהילה הרפואית, וארגוני בריאות וזכויות אדם למאבק. הפעילות כללה: לובי מול ח"כים (משלחות של אנשים החיים עם HIV/AIDS) ומשרדי ממשלה והשתתפות בדיונים בכנסת; עבודה מול עיתונאים וכלי התקשורת, החתמה על עצומות, מתקפת פקסים על לשכת שר האוצר, כנס נשאים שהיה הראשון מסוגו בביה"ח בתל השומר, הפגנה ביום איידס העולמי בגן הוורדים בירושלים, אקטיביזם של ארגון Act Up Tel Aviv שארגן פעילויות "גרילה" מול משרד האוצר (כמו סגירת שערי המשרד וצביעתם באדום) ועוד. קבוצת נשים אף זומנה לביתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו; כמו כן הכין מטה המאבק הצעות חקיקה ושאילתות והפיץ אותן בקרב ח"כים, ולבסוף הגיש תביעה משפטית ייצוגית נגד ממשלת ישראל.
המאבק התפתח בהדרגה, לאט בתחילתו והמריא בהמשך: מעיתונות מקומית לעיתונות ארצית; ממשבר תרופות האיידס למשבר של סל התרופות הלאומי; מנושא שלא עניין אף אחד, למשבר בתקציב המדינה שעמד לעצור את דיוני תקציב 1998 בוועדות הכנסת. כאן כדאי וחשוב לפרט יותר. המאבק הוביל למשבר באישור התקציב, מכיוון שבאותם ימים היו דיונים בכנסת לאישור תקציב המדינה; העלאת הנושא לתודעה הציבורית ובקרב השרים וחברי הכנסת, הובילה למשבר בין משרד האוצר לבין משרד הבריאות, שדרש את התוספת לסל התרופות. בשלב הראשון היו דיונים בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, ומאוחר יותר בוועדת הכספים, וגם במליאת הכנסת; לאחר שלא הושגה הסכמה לגבי התקציב הכולל של משרד הבריאות, וכשהבעיה עלתה לעמודים הראשונים בעיתונים ופתחה את מהדורות החדשות בערוצי הטלוויזיה, החליטה ועדת הכספים לעצור את הדיונים בנושאי התקציב, עד שהממשלה תמצא את ה-150 מיליון שקל, שנדרשו כתוספת לסל התרופות. עיקר הסיוע למטה המאבק הגיע מחברי הכנסת של מר"צ, אולם המטה שיתף פעולה עם כל הח"כים של סיעות הקואליציה של ממשלת נתניהו הראשונה, משום שהיכולת להחליט הייתה בידיה ובידי הממשלה. שר האוצר יעקב נאמן, שסרב לכלול את התקציב הדרוש בסל התרופות, הוכרז כמוקצה על ידי הציבור, כלי התקשורת וחברי הכנסת.
כשהבינו במטה המאבק שכל הצעדים הללו לא שינו את עמדת משרד האוצר, הגיש הוועד למלחמה באיידס עם מטה המאבק עתירה אל בית הדין לעבודה בת"א נגד הממשלה, באמצעות עו"ד ארנה לין ממשרדו של אלי זוהר (שהגישה את העתירה בפרו בונו); העתירה אל בית הדין בתל אביב הוגשה בשם 10 אנשי החיים עם HIV, שניים מהם בזהות גלויה - ריקרדו שניידר ופטריק לוי, חברי הנהלת הוועד למלחמה באיידס, בטענה שהיא מונעת מאזרחי ישראל, אנשים עם HIV, את הזכות לחיות. בית הדין לעבודה קיבל את העתירה, והפך את ההחלטה לגורפת בעבור כלל אזרחי ישראל החיים עם HIV. פסיקת בית הדין חייבה את הממשלה לספק ללא תשלום את כל הטיפולים החיוניים לכלל אזרחי ישראל החיים עם HIV/AIDS, והבטיחה גישה מתמדת ועתידית לכל טיפול תרופתי חדשני נגד הנגיף. פסיקה תקדימית זו התפרסמה ברחבי העולם והיוותה מודל בעבור מדינות אחרות שהיו במצב דומה ובעבור ארגוני חולים במחלות אחרות בארץ (כך למשל, אישור ההרצפטין בעבור חולות סרטן השד, במסגרת פעילות העמותה "אחת מתשע").
כך, לאחר 70 יום של מאבק אינטנסיבי שהסתיים בפסיקת בית הדין לעבודה, שר האוצר חזר בו והסכים להקצות את התקציב הנדרש למימון הקוקטייל. איידס הוכרה על ידי משרד הבריאות כמחלה קשה. חוק ביטוח בריאות ממלכתי עודכן והוקם מנגנון חדש לעדכון סל התרופות לטובת כלל אזרחי ישראל. עם זאת, בעבור חלק מהאנשים החיים עם HIV ההחלטה הגיעה מאוחר מידי, משום שאצלם הווירוס הפך לעמיד לתרופות. ריקרדו שניידר נפטר כעבור שנתיים בדצמבר 2000, כאשר הלווייתו הייתה הלווייה הראשונה בה פורסם רשמית כי מישהו נפטר מ-AIDS (עד אז אנשים לא העזו לחשוף את סיבת המוות).