הכבוד האבוד של קתרינה בלום
על הספר

"הכבוד האבוד של קתרינה בלום" יצא בגרמניה על רקע התבהלה שאחזה בציבור ובתקשורת עקב פעולות הטרור של סיעת הצבא האדום, שכונתה גם "כנופיית באדר-מיינהוף". הצהובון "צייטונג" מנצל את החשש וההתעניינות בציבור, ובאמצעות הכתב ורנר טטגס מדווח על אירוע קל ערך של עבריין, שהצליח לחמוק מידיה של המשטרה בעזרתה של בחורה מאוהבת, והופך את הגבר לרוצח, ואת הבחורה למשתפת פעולה מסוכנת. מכיוון שהבחור מצליח להסתתר מהמשטרה ומהתקשורת כאחד, מתמקד טטגס בקתרינה בלום, סוכנת הבית הצנועה והישרה, ומעליל עליה עלילות זדון שמציירות בהדרגה את דמותה כאישה קלת דעת וקרת מזג, הנוהגת לארח גברים זרים בדירתה, משתפת פעולה עם פושעים, מגלה נטיות קומוניסטיות פסולות ומושמצת בחריפות על ידי קרוביה, מעסיקיה, בעלה לשעבר ואמה.
המחבר, שמגולל את סיפור המעשה בצורה של דיווח דוקומנטרי, יבש לכאורה, אך מלא בציניות עד כדי סרקזם, דואג לחשוף בפני הקורא את דמותה האמיתית של קתרינה בלום, שהיא בת דמותה המנוגדת לחלוטין של גיבורת ה"צייטונג". בכך, מעלה בל בספרו את שימושה הציני של התקשורת באירועים, ובמיוחד באנשים פשוטים, כדי לנצל את להיטותם לחדשות ולרכילות, לצורך הגדלת תפוצתו של העיתון. למטרה זו מוצא העיתון מן הראוי להשחיר את דמותה של אלמונית ישרת דרך, להקריב על מזבח התפוצה את אמה ולתעתע בקורא התמים, תוך כדי כך הוא מנצל את האקלים הפוליטי הנוכחי בציבור. הכתב מוצא דופי גם בעבר של המעסיקים שנרתמים לעזרתה של קתרינה, תוך הטלת רמזים ברורים על נטיותיהם הקומוניסטיות.
בפרק שנקרא "חופש הביטוי, הזכות לדעת ואמצעי התקשורת", כותבת המשפטנית, רות גביזון, בספרה
מחד גיסא, אמצעי התקשורת הם כלי המעניק עוצמה לחופש הביטוי, אך מאידך מדגים כלי זה באורח בולט מאוד את הסכנות הכרוכות בחופש הביטוי. דוגמא ספרותית למתח זה ידועה מספרו של היינריך בל 'הכבוד האבוד של קתרינה בלום'. העיתונות חקרה וסיפקה פרטים אינטימיים רבים, חלקם בלתי מדויקים, אודות אישה שהתאהבה בפגישה ראשונה בגבר שהיה - כך הסתבר לה - עבריין נמלט. אגב הדיון המפורט בבריחתו ובחיפושים אחריו הופצו פרסומים על חייה הפרטיים של האישה, וכתוצאה מהם היא נחשפה לפניות מעליבות ופוגעות, אחת מהן היתה של הכתב האחראי לפרסומים. בסופו של דבר הורגת האישה את הכתב, וחבריו מתארים אותו כקדוש, כקורבן שנפל על מזבח חופש העיתונות"
במהלך העלילה מתברר, שהעבריין איננו רוצח, אלא גנב פשוט, שקתרינה בלום היא בחורה שסבלה במהלך חייה מלא מעט הטרדות מיניות מהגברים שסבבו אותה ושהגבר שמבקר כביכול בביתה הוא אדם במעמד חברתי גבוה, שהיא דחתה בצורה חד משמעית את חיזוריו אחריה. במסגרת חיזוריו שלח לה האיש מפתח לדירת הנופש שלו, ולשם שלחה בלום את אהובה כדי להסתתר מהמשטרה והתקשורת.
היינריך בל מוקיע בספרו את התקשורת הצהובה, את ההטרדות המיניות, את האינטרסים הפוליטיים והבורגניים, שמנצלים את האזרח הפשוט לצרכיהם, עד כדי כך, שאישה חרוצה והגונה תבוא לידי רצח.
דבר מדאיב עד מאוד הוא, כמובן, שכאן, בסופו של הסיפור, אפשר לדווח כה מעט על הארמוניה ולעורר תקווה כה מעטה להארמוניה. לא השלמה נוצרה כאן כי אם עימות. מובן מאליו, שצריכה להינתן הרשות לשואל: כיצד ומדוע בעצם? הנה הלכה אשה צעירה, שמחה וטובת לב, לנשף-ריקודים תמים, ומקץ ארבעה ימים [...] היא נעשית לרוצחת - ביסודו של דבר, כשמעיינים בכך יפה יפה - על סמך דיווחים של עיתון.
בניגוד לרומנים שבתחילתם מופיעה תניית פטור בנוסח: "כל קשר בין הדמויות וההתרחשויות המתוארות בסיפור זה ובין המציאות הוא מקרי בהחלט", בתחילתו של רומן זה נאמר: "הנפשות והעלילה של סיפור זה הן בדויות. אם יתברר, שבתיאור קצת אורחות־התנהגות עיתונאיים יש צדי־דמיון לאורחות־התנהגות של העיתון "בילד", הרי צדי־דמיון אלה אינם לא פרי כוונה ולא פרי מקרה אלא בלתי־נמנעים הם."