גוטלוב ברגר
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

בחודשים יוני-אוגוסט 1945 הוחזק ברגר בידי הבריטים ב"לונדון קייג'", מקום מעצר של שרותי המודיעין הבריטי. אחר כך הוחזר לשטח גרמניה והוחזק בנירנברג ובדכאו. על בסיס חומר תיעודי שנמצא אחרי המלחמה החליטו הרשויות האמריקאיות להעמיד את ברגר לדין בשלב מאוחר יותר אחרי משפטי נירנברג המרכזיים. טענותיו החוזרות של ברגר שלא ידע עד סוף המלחמה על רצח העם היהודי באירופה, הופרכו על ידי תעודות ועל ידי עדותו של גאורג ליבבראנדט, המנהל לשעבר של המשרד לענייני אזורי המזרח של הרייך.
ברגר היה אחד משנים עשר נתבעים במשפט ההמשך האחד-עשר שלאחר המשפטים המרכזיים בנירנברג, והמוכר בשם "משפט וילהלם-שטראסה", ושחלק מהנאשמים בו השתייכו למשרד החוץ. הוזכרה בדיונים גם החוברת "תת-האדם", שהפיץ המשרד הראשי של האס.אס שבפיקודו, ושבה תוארו בני העמים הסלבים "כנחותים מבחינה רוחנית ונפשית מכל בעלי החיים"[דרוש מקור].
במשפט נגדו בשנת 1949 הואשם ברגר בצעידות הכפויות של שבויי המלחמה המערביים בשנים 1944–1945. בכתב האישום נכתב: "בין ספטמבר 1944 למאי 1945 מאות אלפי שבויי מלחמה אמריקאים ואזרחים בעלות הברית אולצו לבצע צעידות כפויות במזג אוויר קשה ללא מנוחה הולמת, קורת גג, ללא אספקת מזון, בגדים ועזרה רפואית מתאימים; צעידות אלה אורגנו תחת פיקודו של הנאשם ברגר, האחראי על מתקני שבויי המלחמה, גרמו לסבל גדול ולמותם של אלפי שבויים"[דרוש מקור].
ברגר טען שזו הייתה למעשה חובת הגרמנים לפי הסכם ז'נבה להרחיק את השבויים מזירת קרב אפשרית, רחוק ככל האפשר על מנת לא להעמיד את חייהם בסכנה. הוא טען גם כן שההתקדמות המהירה של הצבא האדום הפתיעה את הגרמנים, שתוכניתם המקורית הייתה להסיע את השבויים ברכבת. ברגר טען שמחה נגד החלטתו של היטלר, אבל היה לדבריו, "חסר כוח או סמכות כדי לבטל את הפקודה או להתחמק ממנה. סעיף האישום הזה נפל בעקבות טענות אלה וכן מחמת חוסר בעדי ראייה, כשרוב השבויים לשעבר לא ידעו על קיום המשפט"[דרוש מקור].
ב-13 באפריל 1949 נמצא ברגר אשם בפשעי מלחמה, בפשעים נגד האנושות, באחריות לעבודות הכפייה בשירות הרייך השלישי ובחברות בארגון פושע. הוא נידון ל-25 שנות מאסר. בפסק הדין הוטלה עליו אחריות, בין היתר, למותו של הגנרל הצרפתי השבוי גוסטב מני, שנרצח ב-19 בינואר 1945 בפקודתו של היטלר.
ברגר הואשם, בין השאר באחריות למעשי דירלוונגר ויחידתו, לרדיפות, שעבוד ורציחות נגד יהודי הונגריה בשנת 1944, לגיוסים כפויים של זרים בשירות הוואפן אס.אס ובאחריות ל"מבצע שחת" ("Heu Aktion") בסלובקיה.
לאחר שברגר נמצא אשם בגלל תפקידו בשואת יהדות אירופה ונידון ל-25 שנות מאסר, עונשו הופחת בשנת 1951 ל-10 שנות מאסר, בגלל טענת ההגנה כי למרות פקודות ישירות מהיטלר, סירב ברגר להרוג את ה-"Prominente", כפי שנקראו בגרמנית הנחשבים שבקרב השבויים - מפורסמים או קצינים בכירים ביותר, שהוחזקו ב"מחנה הקצינים" Oflag IV-C שבטירת קולדיץ.
ברגר סייע לשבויי מלחמה אלה להימלט, על ידי העברתם לבוואריה ומשם לאוסטריה, בה פגש אותם פעמיים לפני שובם אל כוחות בעלות הברית. ברגר טען שהציל את ה-Prominente מידיו של ארנסט קלטנברונר, ששלח סוכנים על מנת לרצוח אותם. ברגר ידע לספר כי ב-22 באפריל 1945 היטלר חתם על פקודות ברוח זו (שחרור שבויים נחשבים). כמו כן, ברגר אמר שהוא התנגד לתוכנית שהוצעה על ידי הלופטוואפה ושאושרה על ידי היטלר, להקים מחנות מיוחדים לאחזקת הטייסים השבויים מן האימפריה הבריטית ומארצות הברית, כמגן אנושי במרכזן של הערים הגרמניות המופצצות על ידי צבאות בעלות הברית. ברגר אמר שהוא הבין כי מעשה כזה היה מפר את הסכמי ז'נבה. בעקבות שלל טענות אלו, ב-31 בינואר 1951 הפחית הנציב העליון האמריקאי בגרמניה ג'ון ג'. מקקלוי את העונש של ברגר ל-10 שנות מאסר. מקקלוי בחן באותו יום 89 בקשות חנינה. על רקע המלחמה הקרה והצורך להתחשב בביקורת דעת הקהל הגרמנית לגבי פסקי הדין במשפטי נירנברג, ובביקורות מסוימות שהושמעו בציבוריות האמריקני. למעשה, בחן הנציב מחדש את הליכי המשפט ומצא כי האשמות מסוימות לא התבססו על ראיות מספיקות. האחריות של ברגר לפשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה לא הופרכה, אולם, למשל, במקרה של רצח הגנרל הצרפתי מני נשללה האחריות האישית של ברגר. נמצא כי בתקופה מסוימת דאג ברגר ליחס מיטיב כלפי השבויים מצבאות בנות הברית. ואחרי הפחתה נוספת של 10 ימים על כל חצי חודש של מאסר, בגין התנהגות טובה, ב-15 בדצמבר 1951 ברגר שוחרר מבית הכלא לפושעי מלחמה שבלנדסברג.
עוד לפני ששוחרר מן המאסר, התערבה חברת בוש (Bosch) לטובתו וביקשה מהשלטונות שברגר יעבור תהליך של דה-נאציפיקציה. עד 1952 התייצב ברגר מדי פעם בתחנת המשטרה בהימלפורטן על שטאדה בסקסוניה התחתית. ב-27 בפברואר 1952 קיבל תעודה על סיום תהליך הדה-נאציפיקציה שלו וב-21 במרץ אותה שנה זכה לתעודות נוספות.
שלטונות הכיבוש בגרמניה המערבית הפקיעו את כל רכושו. בתיווך החברה בוש התקבל ברגר לעבודה בעיתון "שטוטגרטר צייטונג" כאחראי על הבתים ועל מכונות. במאי 1953 התפטר מפני שלא הסתגל למעמדו כעובד זוטר המקבל הוראות. ביולי 1953 התקבל לעבודה חדשה בבית חרושת למסילות ברזל במוזברג במחוז בבלינגן.
ברגר נשאר בפיקוח של שרותי המודיעין האמריקאים. מסמך של שירותים אלה מ-27 בדצמבר 1951 הציג אותו כבעל פוטנציאל סיכון במחייב פיקוח סדיר. ביוני 1954 ברגר ביקר במצרים, שבה התגוררו ופעל בידיעת השלטונות חוג של חברי אס.אס לשעבר.
בשנת 1953 פרסם בירחון ימני קיצוני "נציון אונד איירופה" מאמר על תהליך ההתרחבות של הוואפן אס.אס.
בספטמבר 1964 העיד במשפטו של בכיר האס.אס. קרל וולף.
חברת בוש חתמה איתו חוזה על כתיבת ספר זכרונות תמורת תשלום. כמו כן בעזרת אותה חברה סודרה לברגר קצבה על עבודתו כמורה עד שנת 1933. אחרי שנת 1964 הוא התגורר ביישוב הולדתו גרשטטן. הוא מת שם ב-5 בינואר 1975.