stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אור בין האוקיינוסים
עלילה

תומאס "טום" שרבורן, גיבור מלחמת העולם הראשונה בעל הפרעת דחק פוסט-טראומטית, סובל מבדידות, אשמה וטראומות מימי המלחמה. כשהוא מגיע לכפר קטן בשם יאנוס, הוא מחליף את השומר הישיש של המגדלור, אשר עומד בנקודת המפגש בין האוקיינוס ההודי לאוקיינוס הדרומי ומשמש כנתיב לספינות. הוא מתאהב בנערה מקומית בשם איזבל גרייסמרק, והם נישאים זה לזה ב-1921. הזוג הטרי הוא חשוך ילדים, ובתוך שלוש שנים ניסיונותיה של איזבל להרות נגמרים בשתי הפלות, והיא מתחילה לחשוש שמא לעולם לא תהפוך לאם. זמן קצר לאחר ההפלה השנייה של איזבל, סירת משוטים ובה גבר ללא רוח חיים ולידו תינוקת שנולדה זה עתה, נשטפת אל חופי המגדלור, וטום יודע שהחוק מחייב אותו לדווח לרשויות על התגלית. עם זאת, איזבל חוששת כי התינוקת תישלח כמעט בוודאות לבית יתומים ומנסה לשכנע את טום לקחת את התינוקת ולגדלה כאילו הייתה בתם הביולוגית, וטום מסכים באי-רצון. הוא קובר את גופת הגבר באי, וביחד עם איזבל מחליטים לקרוא לילדה לוסי.
כאשר טום ואיזבל נוכחים בטקס ההטבלה של לוסי בכנסייה המקומית, מבחין טום באישה ששמה האנה רונפלדט, כורעת על ברכיה בפני מצבה ועליה שמותיהם של בעלה המנוח פרנק רונפלדט ובתם התינוקת גרייס אלן, שאבדו בים באותו היום בו מצא את לוסי, 26 באפריל 1923. טום חושש שלוסי היא למעשה בתה הנעדרת של האנה, וכתוצאה מרגשות אשמה כותב מכתב בעילום שם להאנה ובו הוא כותב שבעלה נח בשלווה בין זרועות האל ובתה חיה באושר בידיים טובות. ארבע שנים לאחר מכן, טום, איזבל ולוסי, המקיימים חיים אידיאליים ומאושרים, משתתפים בטקס לציון יום השנה למינויו של טום לשומר המגדלור, והם מנהלים שיחה עם האנה ואחותה, גוון פוטס. הם מבינים שפרנק היה גרמני, והם נישאו זמן קצר לאחר המלחמה. אנשים רבים הכפישו את פרנק והאנה והפריעו למהלך חייהם, רק משום שהיה גרמני. נואש מההצקות, נמלט פרנק מן העיר, בה חי עם האנה, יחד עם בתו התינוקת גרייס אל הים בסירת משוטים קטנה.
רגשות האשם של טום מתגברים, והוא שולח את הרעשן שהחזיקה לוסי כאשר נמצאה על ידו אל האנה. האנה מדווחת למשטרה שמציעה פרס למי שיזהה את הרעשן. אחד מחבריו של טום מדווח למשטרה כי הרעשן נמצא אצל טום, והמשטרה מבינה שטום מצא את לוסי ואחראי לכאורה למותו של פרנק. טום נוטל עליו את מלוא האחריות, וטוען שהוא זה ששכנע את איזבל לגדל את לוסי. איזבל זועמת שטום הודה שלקחו את לוסי מהסירה ומנתקת איתו את הקשר בשעה שזה במעצר. לוסי מוחזרת למשפחתה הביולוגית, אך תחילה דוחה את אמה הביולוגית ושונאת אותה משום שאינה מכירה אותה. היא מסרבת לענות לשמה האמיתי "גרייס" ואפילו בורחת מביתה לכיוון המגדלור.
המשטרה מאשימה את טום ברצח פרנק, ואינה מסוגלת לגבות עדות ברורה מאיזבל. לוסי בורחת במטרה לחפש את המגדלור, וצוות חיפוש נשלח לחפש אחריה. בסופו של דבר לוסי נמצאת בריאה ושלמה, אך האירועים מובילים את האנה להודות כי לוסי שייכת לאיזבל. האנה מבטיחה להחזיר את לוסי לאיזבל ברגע שהאחרונה תעיד נגד טום. בשעה שטום מובל למשפטו באלבני, איזבל קוראת מכתב שטום שלח לה, בו הוא מתוודה לאהבתו כלפיה. איזבל אצה אחר הסירה, וסולחת לטום. לוסי החלה סוף סוף ליצור קשר עם אמה הביולוגית וסבה, שהסכימו לקרוא לה "לוסי גרייס" כפשרה.
ב-1950, לוסי-גרייס רתרפורד הבוגרת (קארן פיסטוריוס), מלווה בבנה התינוק כריסטופר, מגיעה אל ביתו של טום. היא לא יצרה קשר עם משפחת שרבורן כבר יותר מעשרים שנה, שכן הם הסכימו לא ליצור עמה קשר עד שתתבגר. לוסי-גרייס מגיעה זמן לא רב אחרי שאיזבל נפטרה. היא מבקשת מטום לשמור עמו על קשר, שכן הוא דמות האב היחידה שהכירה. הסרט מסתיים בחיבוק של לוסי-גרייס וטום.
הערות שוליים

↑  אמיר קמינר, השדכן של מייקל פאסבנדר ואליסיה ויקנדר, באתר ynet, 22 בספטמבר 2016
↑  מייקל נורדין, ‘The Light Between Oceans’ Critical Roundup: Derek Cianfrance’s Melodrama Leaves Reviewers at Sea, באתר Indie Wire‏, 31 באוגוסט 2016 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810634716305606  BNE: XX5716857  LCCN: no2020125052  VIAF: 7640148753707241320001   WorldCat (עם VIAF): 7640148753707241320001
איזי חריק

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1898 זמבין, בלארוס 
 פטירה:  29 באוקטובר 1937 (בגיל 39) מינסק, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 שם עט:  Зембін А.З. 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
איזי (יצחק) חריק (יידיש: איזי כאַריק; 17 בנובמבר 1898–1937) היה משורר יידי.
ביוגרפיה

חריק נולד בזמבין שבאימפריה הרוסית למשפחה ענייה. אביו דוד היה סנדלר. בילדותו למד בחדר.
הוא קיבל בהתלהבות את מהפכת אוקטובר, וב-1919 התנדב לצבא האדום ונלחם בבלארוס.
את השירים הראשונים שלו פרסם בימיה של מלחמת האזרחים ברוסיה, בעיתון היידי די קאמוניסטישע וועלט (העולם הקומוניסטי) (אפריל 1920, תחת שם העט איזי זמבין). בשנות העשרים החלו לצאת לאור קובצי השירים הראשונים שלו. באותה תקופר עבר להתגורר במינסק, כשלסירוגין גר גם במוסקבה. הוא עבד במערכת כתב העת היידי שטערן שיצא לאור במינסק. יחד עם זליג אקסלרוד, היה יושב ראש אגף הסופרים היהודים באגודת הסופרים הבלארוסית.
ב-1937 נעצר, ומאוחר יותר הוצא להורג.
הערות שוליים

↑  איזי חריק, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311817805171  PLWABN: 9810637895505606  GND: 12667339X  ISNI: 0000 0001 1904 7501  LCCN: nr92013253  NTA: 298949679  VcBA: 495/346102  VIAF: 10845667   WorldCat (עם VIAF): 10845667
אליזבטה פארנזה

אליזבטה פארנזה (באיטלקית: Elisabetta Farnese; ‏25 באוקטובר 1692 - 11 ביולי 1766), הייתה הנצר האחרון של בית פארנזה ואשתו של פליפה החמישי, מלך ספרד.
ביוגרפיה

אליזבטה נולדה ב-25 באוקטובר 1692 בפאלאצו דלה פילוטה שבדוכסות פארמה, לאודוארדו פארנזה, נסיך הכתר של פארמה ולדורותיאה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתם של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט. לאליזבת היו יחסים טובים עם אביה, אך היא הייתה מסוכסכת קשות עם אמה. אליזבטה למדה לדבר ולכתוב לטינית, צרפתית וגרמנית, והיא למדה רטוריקה, פילוסופיה, גאוגרפיה והיסטוריה, אולם, היא לא מצאה עניין בלימודים ונהנתה יותר מריקוד, ציור שאותו למדה מפייר אנטוניו אבנזיני, מוזיקה ורקמה. זמן קצר לאחר מלחמת הירושה הספרדית חלתה אליזבטה באבעבועות שחורות, אולם היא החלימה מכך.
מכיוון שאליזבטה הייתה אמורה לירש את דוכסות פארמה, היו לה הצעות נישואים רבות, וביניהם: ויטוריו אמדאו, נסיך פיימונטה, פרנצ'סקו ד'אסטה, נסיך הכתר של מודנה, אולם לבסוף התחתנה אליזבטה ב-16 בספטמבר 1714 על ידי שליח עם פליפה החמישי, מלך ספרד, לאחר שהלה השתכנע שאליזבטה תהיה אשה צייתנית וכנועה.
אליזבטה הייתה אמורה לנסוע לספרד בים, אולם בעקבות מחלה נסעה לבסוף דרך היבשה, והתעכבה כמה ימים בבאיון בצרפת. ב-24 בדצמבר נפגשה אליזבטה עם פליפה בגוודלחרה, ומיד התאהב בה פליפה ממבט ראשון.
אליזבטה טיפלה בפליפה, שלקה בהתקפי מניה דיפרסיה ודיכאון, ואף התערבה בענייני השלטון השונים. בשנת 1724 ויתר פליפה על כתרו לטובת בנו לואיס, אך חזר לכהן כמלך עקב מותו של זה באותה שנה. מחלתו של פליפה מנעה ממנו לתפקד, ובשנים אלה דאגה אליזבטה לנהל את הממלכה. בשנת 1731 קיבל בנה קרלוס את דוכסות פארמה, אולם מאוחר יותר החליף אותה בממלכת נאפולי ובממלכת סיציליה.
בשנת 1746 מת בעלה פליפה החמישי, מלך ספרד, ובנו פרננדו השישי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו. מכיוון שאליזבטה מתחה ביקורת על תפקודו של פרננדו, היא הוגלתה בשנת 1747 ללה גראנחה, ושם ניהלה את חצרה בכל תקופת שלטונו של פרננדו. בשנת 1748 עם סיום מלחמת הירושה האוסטרית, נמסרה השליטה בדוכסות פארמה לידי בנה פליפה, דוכס פארמה.
בשנת 1759 מת פרננדו השישי, מלך ספרד, ובנה קרלוס השלישי, מלך ספרד עלה לשלטון במקומו. עד לבואו של קרלוס מנאפולי בשנת 1760, שלטה אליזבטה כעוצרת הממלכה. בשנת 1752 בנתה אליזבטה את ארמון ריפריו כמקום מגוריה הרשמי, וב-11 ביולי 1766 מתה אליזבטה בארמון המלכותי בארנחואס.
משפחתה

ב-24 בדצמבר 1714 התחתנה אליזבטה עם פליפה החמישי, מלך ספרד, ממנו היו לה 6 ילדים:
קרלוס השלישי, מלך ספרד (1716–1788).
מריאנה ויקטוריה מספרד (1718–1781), התחתנה עם ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל.
פליפה, דוכס פארמה (1720–1765).
מריה תרסה רפאלה מספרד (1726–1746), התחתנה עם לואי פרדיננד, דופן צרפת.
לואיס מספרד, רוזן צ'ינצ'ון (1727–1785).
מריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד (1729–1785), התחתנה עם ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה.
איגניקה נאצית

כרזת איגניקה בתערוכה "פלאי החיים" בברלין ב-1935 המציגה תחזיות דמוגרפיות בהנחה של פוריות גבוהה יותר של "הנחותים" (Minderwertige) ביחס ל"נעלים" (Höherwertige)
האיגניקה הנאצית מתייחסת למדיניות האיגניקה בגרמניה הנאצית, שהייתה מורכבת מרעיונות על גנטיקה שנחשבים כיום פסאודו-מדעיים. האידאולוגיה הגזעית של הנאציזם שמה במרכזה את השיפור הביולוגי של העם הגרמני על ידי גידול סלקטיבי של תכונות "נורדיות" או "אריות". מדיניות זו שימשה להצדיק עיקור בכפייה ורצח המוני של אלה שנחשבו "בלתי רצויים".
מחקר האיגניקה בגרמניה לפני התקופה הנאצית ובמהלכה היה דומה לזה שבארצות הברית, ממנו קיבל השראה. עם זאת, הוא עלה בחדות תחת הנהגתו של אדולף היטלר כאשר עשירים תומכי נאצים החלו להשקיע בו. התוכניות עוצבו כדי להשלים את מדיניות הגזע הנאצית.
אלו שנועדו לרצח במסגרת מדיניות האיגניקה הנאצית חיו בעיקר במוסדות פרטיים וממלכתיים, וזוהו כ"חיים שאינם ראויים לחיותם". היו בהם אסירים, מי שנחשבו "מנוונים", מתנגדים פוליטיים ואנשים עם מוגבלויות קוגניטיביות ופיזיות מולדות שנחשבו בעלי חושים חלשים. "מאובחן עם חולשת נפש" הייתה התווית העיקרית שהביאה לעיקור בכפייה, שכלל אנשים שאובחנו על ידי רופא או בדרך אחרת, כ -
חולי נפילה (אפילפטיים)
סכיזופרנים
לוקים במאניה-דפרסיה (הפרעה דו-קוטבית)
שיתוק מוחין או ניוון שרירים
חירשים ו/או עיוורים
הומוסקסואלים או "טרנסווסטיטים" (המונח בן התקופה לאינטרסקס וטרנסג'נדרים, במיוחד נשים טרנסיות)
כל אדם אחר שנחשב בטלן, מטורף ו/או חלש, כולל "חולשת נפש"
כל אלה נועדו להעלמה משרשרת התורשה על ידי חיסול. יותר מ-400,000 אנשים עוקרו בכפייה. עד 300,000 נרצחו במסגרת תוכנית המתת החסד "תוכנית T4". אלפים נוספים מתו מסיבוכי הניתוחים הכפויים. הרוב היו נשים שמתו מסיבוכים של קשירת חצוצרות כפויה.
בגרמנית, המושג איגניקה היה ידוע בעיקר בתור המונח Rassenhygiene, "היגיינה גזעית". המילה השאולה Eugenik הייתה בשימוש מזדמן, כמו גם ההשאלה שלה ל-Erbpflege, דאגה לתורשה. מונח חלופי היה Volksaufartung ("שיפור גזעי", בקירוב).
היחסים עם תנועת האיגניקה האמריקאית

את תנועת האאוגניקה הגרמנית המוקדמת הובילו וילהלם שלמאייר (Schallmayer) ואלפרד פלץ (Ploetz). הנרי פרידלנדר כתב שתנועות האאוגניקה הגרמנית והאמריקאית היו דומות, אך התנועה הגרמנית הייתה ריכוזית יותר ולא הכילה רעיונות מגוונים כמו התנועה האמריקאית. בניגוד לתנועה האמריקאית, שכללה פרסום אחד וחברה אחת, האגודה הגרמנית ל"היגיינת גזע" ייצגה את כל האאוגניסטים.
אדווין בלאק כתב שלאחר שתנועת האיגניקה התבססה בארצות הברית, היא התפשטה לגרמניה. אאוגניקאים בקליפורניה החלו לייצר ספרות לקידום איגניקה ועיקור ולשלוח אותה אל מעבר לים למדענים ואנשי רפואה גרמנים. עד 1933, קליפורניה העבירה אנשים לעיקור בכפייה יותר מכל שאר מדינות ארצות הברית גם יחד. תוכנית העיקור בכפייה של הנאצים נוצרה בחלקה בהשראת זו שבקליפורניה.
בשנת 1927 נוסד בברלין מכון הקייזר וילהלם לאנתרופולוגיה (KWIA, וראו אגודת הקייזר וילהלם), ארגון שעסק באנתרופולוגיה פיזית וחברתית ובגנטיקה אנושית עם תמיכה כספית מהקבוצה הפילנתרופית האמריקאית קרן רוקפלר. הפרופסור הגרמני לרפואה, אנתרופולוגיה ואיגניקה אויגן פישר היה מנהל הארגון. עבודתו סייעה לספק את הבסיס המדעי למדיניות האיגניקה של הנאצים. קרן רוקפלר מימנה חלק מהמחקרים שערך יוזף מנגלה לפני שנסע לאושוויץ.
עם שובו מגרמניה ב-1934, שם יותר מ-5,000 איש בחודש עוקרו בכפייה, אמר מנהיג האיגניקה של קליפורניה גתה (C. M. Goethe):
יעניין אותך לדעת שלעבודה שלך יש חלק רב עוצמה בעיצוב דעותיהם של קבוצת האינטלקטואלים שעומדים מאחורי היטלר בתוכנית מעצבת-עידן זו. בכל מקום חשתי שהדעות שלהם שאבו השראה רבה מהמחשבה האמריקאית... אני רוצה שאתה, ידידי היקר, תישא איתך את המחשבה הזו עד סוף חייך, שבאמת הזזת לפעולה ממשלה גדולה ששולטת ב-60 מיליון אנשים.
חוקר האיגניקה הארי לאפלין (Laughlin) התרברב בכך שחוקי העיקור האאוגני לפי המודל שלו יושמו בחוקי ההיגיינה הגזעית של נירנברג משנת 1935. בשנת 1936 הוזמן לאפלין לטקס הענקת פרס באוניברסיטת היידלברג בגרמניה שתוכנן ליום השנה לטיהור היהודים מסגל היידלברג ב-1934, כדי לקבל תואר דוקטור לשם כבוד על עבודתו בנושא "מדע הטיהור הגזעי". בשל מגבלות כלכליות, לא הצליח לאפלין להשתתף בטקס ונאלץ לאסוף את הפרס ממכון רוקפלר. לאחר מכן חלק את הפרס בגאווה עם עמיתיו, והעיר כי הוא חש שהוא מסמל את "ההבנה המשותפת של מדענים גרמנים ואמריקאים לגבי טבע האיגניקה".
היטלר על איגניקה

אדולף היטלר קרא על היגיינה גזעית במהלך מאסרו בכלא לנדסברג ב-1924. היטלר האמין שהאומה הפכה לחלשה, מושחתת על ידי גנטיקה פגומה, עירוי אלמנטים מנוונים לזרם הדם שלה.
הגזענות ורעיון התחרות, שכונו דרוויניזם חברתי, נדונו על ידי מדענים אירופאים וגם בעיתונות במהלך שנות ה-20. לא ברור איפה היטלר קלט את הרעיונות. תורת האבולוציה הייתה מקובלת בגרמניה באותה תקופה, אך קיצוניות מסוג זה הייתה נדירה.
בספרו השני, שלא פורסם בתקופת הנאציזם, שיבח היטלר את ספרטה באמצעות רעיונות שאולי שאל ארנסט הקל, והוסיף כי הוא החשיב את ספרטה כ"מדינת העם" הראשונה. הוא תמך במה שתפס כאיגניקה בילדים מעוותים.
ביוני 1935, היטלר והקבינט שלו הכינו רשימה של שבע גזירות חדשות, שבהן האצת העיקור. היטלר קבע בספר השני שלו:
"יש להתייחס לספרטה כמדינת העם (פולק) הראשונה. השמדת הילדים החולים, החלשים, המעוותים, היא הגונה יותר ופי אלף יותר אנושית מהטירוף העלוב של ימינו המשמר את נשא [הליקוי הפיזי] הפתולוגי ביותר, בכל מחיר, לוקח את חייהם של מאה אלף ילדים בריאים כתוצאה ממניעת הריון או באמצעות הפלות, כדי להצמיח אחר כך גזע של מנוונים עמוסי מחלות."
תוכנית האיגניקה הנאצית

בארגון תוכנית האיגניקה שלהם קיבלו הנאצים השראה מתוכניות העיקור הכפוי של ארצות הברית, במיוחד חוקי האיגניקה שנחקקו בקליפורניה.
החוק למניעת צאצאים בעלי מחלות תורשתיות, שנחקק ב-14 ביולי 1933, התיר עיקור בכפייה של כל אזרח שעל פי חוות דעתו של "בית משפט לבריאות גנטית" "סבל" מרשימה של הפרעות גנטיות לכאורה וחייב את הרופאים לרשום כל מקרה של מחלה תורשתית המוכרת להם, למעט אצל נשים מעל גיל 45. רופאים היו עלולים להיקנס על אי ציות.
בשנת 1934, השנה הראשונה להפעלת החוק, ערערו קרוב ל-4,000 איש על החלטות רשויות העיקור. 3,559 מהערעורים נכשלו. עד סוף המשטר הנאצי נוצרו למעלה מ-200 בתי משפט לבריאות תורשתי ותחת פסיקותיהם עוקרו מעל ל-400,000 אנשים בניגוד לרצונם.
תוכנית האיגניקה הנאצית > מוסדות האיגניקה הנאצית

מרפאת הדמר (Hadamar) הייתה בית חולים לחולי נפש בעיירה הגרמנית הדמר ששימש את ממשלת גרמניה הנאצית כאתר לתוכנית T4. מכון קייזר וילהלם לאנתרופולוגיה, תורשה אנושית ואיגניקה נוסד ב-1927. מרכז ההרג של הרטהיים היה גם הוא חלק מתוכנית המתת חסד שבה הנאצים רצחו אנשים שחשבו לנכים. חולים הובלו במשאיות גז והורעלו או נחנקו באמצעות פליטת המנוע במהלך המעבר. תאי גזים פותחו מאוחר יותר והשתמשו בגז פחמן חד-חמצני כדי לרצוח את החולים. בשנותיה הראשונות ובתקופת הנאצים, המרפאה הייתה קשורה לתיאוריות של איגניקה והיגיינה גזעית שדגלו בה התאורטיקנים פריץ לנץ ואויגן פישר, והמנהל שלה אוטמר פרייהר פון פרשוהר. תחת פישר בוצע עיקור של מה שנקרא "ממזרי ריינלנד" (צאצאי גרמניות וחיילים צרפתים שחורים ששהו בחבל הריין במהלך כיבוש הריין על ידי צרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה). טירת גרפנק הייתה אחד ממרכזי ההרג בגרמניה הנאצית וכיום זהו מקום הנצחה לקורבנות תוכנית T4.
תוכנית האיגניקה הנאצית > זיהוי

החוק לפישוט מערכת הבריאות מיולי 1934 יצר מרכזי מידע להיגיינה גנטית וגזעית, כמו גם מרכזי בריאות. החוק תיאר נהלים ל'גינוי' ו'הערכה' של אנשים, שנשלחו לאחר מכן לבית משפט לבריאות גנטית שם הוחלט על עיקור.
ההחלטה מי נחשב 'חולה מבחינה גנטית' התקבלה על סמך מידע שגרתי שסיפקו אנשים ללשכות הרופאים ולמחלקות הרווחה. שאלונים סטנדרטיים עוצבו על ידי פקידים נאצים בעזרת Dehomag (חברה בת של IBM בשנות ה-30), כך שניתן יהיה לקודד את המידע בקלות על גבי כרטיסי ניקוב של הולרית' לצורך מיון וספירה מהירים.
בהמבורג, רופאים מסרו מידע לארכיון תיעוד בריאות מרכזי (מ-1934), תחת הכותרת 'התבוננות כוללת בחיים בקשר לבריאות'. תיעוד זה היה אמור להכיל דוחות מרופאים, בתי משפט, חברות ביטוח, מועדוני ספורט, הנוער ההיטלראי, הצבא, שירות העבודה, מכללות וכו'. כל מוסד שנתן מידע קיבל מידע בחזרה. ב-1940 ניסה משרד הפנים של הרייך לכפות שיטה בסגנון המבורג על הרייך כולו.
תוכנית האיגניקה הנאצית > מדיניות האיגניקה הנאצית בנוגע לנישואין

לאחר שהנאצים העבירו את חוקי נירנברג ב-1935, חלה חובה על בני הזוג להיבדק עקב האפשרות שהם נשאי מחלות תורשתיות, כדי לשמר את מה שנקרא "הטוהר הגזעי" של הגזע הארי. הנשואים עברו עידוד להעריך בקפידה את בן הזוג הפוטנציאלי לנישואין באופן אאוגני במהלך החיזור. חברי האס אס הוזהרו לראיין בקפידה בני זוג פוטנציאליים כדי לוודא שאין להם היסטוריה משפחתית של מחלה תורשתית או אי שפיות, אך לעשות זאת בזהירות כדי לא לפגוע ברגשותיה של הארוסה העתידית, ואם יהיה צורך לדחות אותה מסיבות אאוגניות, יש לעשות זאת בטקט.
תוכנית האיגניקה הנאצית > מדיניות הפלות נאצית

מדיניות הנאצים בנושא הפלות נוצרה לצד תוכנית האיגניקה הנאצית הכללית. עם עלייתם לשלטון הגבילו הנאצים פרסומות על מכירת אמצעי מניעה. במאי 1933 הנאצים הציגו מחדש חוקים מוקדמים יותר שהוציאו מחוץ לחוק פרסום הליכי הפלות. בספטמבר הזהירה מועצת הרופאים של ברלין את חבריה כי "ינקטו הליכים נגד כל מי שיעז לפגוע בגזע הבריא הקדוש שלנו". הליכי הפלות הושמו תחת פיקוח פוליטי קפדני. הפלות מסיבות אאוגניות נאסרו גם בתקופה זו, אך בחלק מבתי משפט בריאות תורשתיים הפלות כאלה היו פטורות מעונש. שיקול זה התרחב לפטור מעונש לזוג יהודים שניסו לבצע הפלה בשנת 1938, על בסיס הקביעה שהחוק לא מגן על עוברים יהודים.
ראו גם

לבנסבורן
התאוריה הנורדית
היגיינה גזעית
ראסנשאנדה
לקריאה נוספת > מאמרים

Bachrach, S. (2004). "In the name of public health — Nazi racial hygiene". New England Journal of Medicine. 351 (5): 417–420. doi:10.1056/nejmp048136. PMID 15282346.
Biddiss, M. (יוני 1997). "Disease and dictatorship: the case of Hitler's Reich". Journal of the Royal Society of Medicine. 90 (6): 342–6. doi:10.1177/014107689709000616. PMC 1296317. PMID 9227388. {{cite journal}}:  (עזרה)
Cranach, M. (2003). "The killing of psychiatric patients in Nazi Germany between 1939-1945". The Israel Journal of Psychiatry and Related Sciences. 40 (1): 8–18. PMID 12817666.
Lerner, B. (במאי 1995). "Medicine and the Holocaust: Learning More of the Lessons". Annals of Internal Medicine. 122 (10): 793–794. doi:10.7326/0003-4819-122-10-199505150-00010. PMID 7717603. S2CID 29103267. {{cite journal}}:  (עזרה)
Knittel, Suzanne., "Remembering Euthanasia: Grafeneck in the Past, Present, and Future", B. Niven & C. Paver [eds.]. Memorialization in Germany Since 1945. New York: Palgrave MacMillan, 2010: 124-133, ISBN 978-0230207035, 30.
König, Malte, "Racism within the Axis: Sexual Intercourse and Marriage Plans between Italians and Germans, 1940–3". Journal of Contemporary History (אנ') 54 (3), 2019, pp. 508-526.
Martin III, Matthew D., "The Dysfunctional Progeny of Eugenics: Autonomy Gone AWOL", Cardozo Journal of International Law, Vol. 15, No. 2, Fall 2007, pp. 371–421, ISSN 1069-3181.
O'Mathúna, D. (מרץ 2006). "Human dignity in the Nazi era: implications for contemporary bioethics". BMC Medical Ethics. 7 (1): E2. doi:10.1186/1472-6939-7-2. PMC 1484488. PMID 16536874. {{cite journal}}:  (עזרה)
Sofair, A. (פבר' 2000). "Eugenic sterilization and a qualified Nazi analogy: the United States and Germany, 1930-1945". Annals of Internal Medicine. 132 (4): 312–9. doi:10.7326/0003-4819-132-4-200002150-00010. PMID 10681287. S2CID 6202732. {{cite journal}}:  (עזרה)
Strous, R. D. (2006). "Nazi Euthanasia of the Mentally Ill at Hadamar". American Journal of Psychiatry (אנ') January 2006; 163: 27.
Torrey, E. (2010). "Psychiatric Genocide: Nazi Attempts to Eradicate Schizophrenia". Schizophrenia Bulletin. 36 (1): 26–32. doi:10.1093/schbul/sbp097. PMC 2800142. PMID 19759092.
Weigmann, K. (2001). "The role of biologists in Nazi atrocities: lessons for today's scientists". EMBO Reports. 2 (10): 871–875. doi:10.1093/embo-reports/kve217. PMC 1084095. PMID 11600445.
"Eugenical Sterilization in Germany" Eugenical News 1933, Cold Spring Harbor Laboratory (אנ'); vol.18:5.
לקריאה נוספת > סרטים תיעודיים

Burleigh, M. (1991). Selling Murder: The Killing Films of the Third Reich. London: Domino Films.
Michalczyk, J.J. (1997). Nazi Medicine: In The Shadow Of The Reich. New York: First-Run Features.
אלברט גרינג

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1895 פרידנאו, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  20 בדצמבר 1966 (בגיל 71) מינכן, גרמניה המערבית 
 שם לידה:  Albert Günther Göring 
 מדינה:  גרמניה, אוסטריה 
 השכלה:  אוניברסיטת מינכן 
 בן או בת זוג:  Marie von Ammon (16 במרץ 1921–?)  Míla Klazarová (23 ביוני 1942–1948)  Erna von Miltner (10 בספטמבר 1923–1939)  Brunhilde Seiwaldstätter 
 
אלברט גינתר גרינג (בגרמנית: Albert Günther Göring;‏ 9 במרץ 1895 - 20 בדצמבר 1966) היה מהנדס מכונות ואיש עסקים גרמני אנטי-נאצי, שהציל יהודים ודיסידנטים במהלך מלחמת העולם השנייה. אחיו הגדול, הרמן גרינג, היה מפקד הלופטוואפה (חיל האוויר), מבכירי צמרת השלטון בגרמניה הנאצית ואחד מהאחראים לשואה.
חייו > שנותיו הראשונות

גרינג נולד ברובע פרידנאו שבברלין כילד החמישי להיינריך ארנסט גרינג, משפטן ודיפלומט, אשר שימש כמושל הכללי של דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה), וכקונסול גרמני להאיטי, ולאשתו השנייה, פרנציסקה ("פאני") טייפנברון, בת למשפחת איכרים בווארית, שהייתה צעירה ממנו בעשרים שנה.
הסנדק של אלברט (ואחיו הרמן) היה ד"ר הרמן פון אפנשטיין, רופא עשיר ואיש עסקים גרמני-נוצרי ממוצא יהודי, שאביהם פגש באפריקה.
אפנשטיין סיפק למשפחת גרינג, שחיה על הפנסיה של האב, משכן בבתיו בטירה קטנה בשם ולדנשטיין, ליד נירנברג, ובחודשי הקיץ במצודה בבעלותו בשם בורג מאוטנדורף, במדינת זלצבורג שבאוסטריה. אמם הפכה לפילגשו של אפנשטיין בערך בזמן הזה, ונשארה כך במשך כחמש עשרה שנים.
חייו > מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה גרינג הנדסאי תקשורת בחזית המערבית.
במסגרת פעילותו, נאלץ לתקן כבלי תקשורת הרוסים תחת אש. פעילות שגרמה לכך שבילה חלק גדול מהמלחמה בבתי חולים. הוא נפצע לראשונה בנובמבר 1914, במהלך קרב איפר הראשון, ונשלח לבית חולים צבאי בדורטמונד. במהלך מתקפת האביב של 1918, נורה בבטנו ונפצע קשה.
זמן קצר לפני כניעת מעצמות המרכז, שוחרר מהצבא, ושב למינכן, המקום אליו עברה משפחתו זמן קצר לפני פרוץ המלחמה.
ב-1921 נישא למארי פון אמון בת ה-21, ממנה התגרש שנתיים לאחר מכן, אז נישא לארנה פון מילטנר, נישואין שהחזיקו מעמד במשך 16 שנה.
ב-1923 סיים בהצלחה תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטה הטכנית של מינכן, ולפני עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עבד כמתכנן גופי חימום וכסוכן מכירות בדסאו ובווינה בחברת "יונקרס" שייצרה ומכרה דודי חימום.
חייו > עליית הנאצים לשלטון ומלחמת העולם השנייה

שלא כמו אחיו, שעלה בסולם הדרגות בתוך המפלגה הנאצית, והפך לאחר מכן לאחד הבכירים בצמרת השלטון הנאצי בגרמניה, אלברט בז לנאצים ולאכזריותם. עם עליית הנאצים לשלטון, ויתר על אזרחותו הגרמנית, וחי בווינה כאזרח אוסטרי.
הוא השתלב בתעשיית הקולנוע, כמנהל טכני בחברה האוסטרית להפקת סרטים, "טוביס סאשה".
הוא פעל נגד המשטר הנאצי, הוציא באישור יהודים ממחנות ריכוז על ידי שימוש ברצון אחיו להוכיח את עצמו כבעל כוח, כמו כן, חיקה את קול אחיו וחתימתו ואף הנפיק דרכונים ליהודים. כיום משערים שבין מאות לאלפי יהודים ניצלו בזכות פעולותיו.
לדברי אלברט בן בסט, אחד מהניצולים על ידי אלברט גרינג, לאחר "האנשלוס" הראה גרינג סולידריות עם קבוצת קשישות יהודיות שאולצו לכרוע על רגליהן ולקרצף את מרצפות הרחוב, כשהצטרף ועזר להן לקרצף. חיילי האס אס גערו בו להפסיק ולהראות להם מסמכים מזהים, ומשהתבררה זהותו, הורו לקשישות ולגרינג לחדול ממעשיהם, והסתלקו מהמקום.
במסגרת עיסוקו בקולנוע פגש את ארנסט נויבך, תסריטאי, מפיק ובמאי אוסטרי-יהודי, שכתב לימים את המאמר "חברי גרינג", בו סיפר, בין השאר, כיצד, כנראה במהלך "ליל הבדולח", פשטו חיילים נאצים על חנות וינאית, זרעו בה הרס רב, ומשלא מצאו את בעל החנות היהודי, תפסו את אמו בת ה-75, הכריחו אותה לשבת מול חלון הראווה המנופץ, ותלו על צווארה שלט שעליו נכתב: "אני יהודייה מטונפת". גרינג, שעבר בסמוך, פילס את דרכו ומיהר להסיר את השלט מצווארה של האישה, וסייע לה לחמוק משם, תוך התגוששות עם כמה חיילי אס אס. הוא נעצר, אך שוחרר משהתגלתה זהותו.
כאשר הגסטפו עצר את מנהלו היהודי בחברת הפקת הסרטים "טוביס סאשה", אוסקר פילצר, והעבירו למחנה הריכוז דכאו, התערב אלברט למען שחרורו, ועזר לו לברוח מגרמניה.
בנוסף, עזר למלחין ההונגרי הידוע פרנץ להאר ואשתו היהודייה, ולשחקנית הגרמניה הני פורטן ולבעלה היהודי. כמו גם לרופאו, ד"ר מקס וולף, בו דחק לעזוב את אוסטריה, וסייע לו ולאשתו בהשגת כסף ומסמכים, שעזרו להם להימלט לארצות הברית.
בעת מלחמת העולם השנייה, נתמנה אלברט למנהל הייצוא במפעל הנשק של סקודה בפלזן שבצ'כוסלובקיה (היום צ'כיה). במפעל עבדו גם אנשי המחתרת הצ'כית ולפעמים הוא עודד את עובדיו לפגוע בייצור וביצוא הנשק מהמפעל. לעיתים העמיס אנשי מחתרת צ'כים במשאיות בתואנה שהם עובדי כפייה ולאחר מכן שחררם לחופשי.
ב-1942 נישא בפעם השלישית, למלכת היופי הצ'כית, מילה קלזרובה, ממנה נולדה לו, ב-1945, בתו היחידה, אליזבת.
חייו > אחרית ימיו

אלברט לא נעצר על ידי השלטונות כיוון שהיה אחיו של הרמן גרינג והוא אף הרשה לעצמו להתייחס לאנשי אס אס בבוז ולהשפילם. עם זאת, לקראת סוף המלחמה, עת מעמדו של אחיו התדרדר, נאלץ להימלט לזלצבורג שבאוסטריה, ומאוחר יותר הסגיר את עצמו לידי הכוחות האמריקניים.
הוא הציל יהודים והסתירם מעיני השלטון הנאצי. על כן, זכה לתמיכתם של ניצוליו בטיהור שמו בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה ו"משפטי נירנברג". לאחר שהוחזק במעצר תחילה בגרמניה, ולאחר מכן בצ'כוסלובקיה, שוחרר לבסוף לחופשי במרץ 1947, כיוון שלא נמצאה עילה להעמידו לדין. גרינג שב תחילה לזלצבורג, ולאחר מכן חזר להתגורר במינכן. למרות זאת, שם משפחתו "גרינג" עמד לו לרועץ, והוא לא הצליח למצוא פרנסה.
אשתו החליטה להתגרש ממנו ב-1948, ולעזוב עם בתם היחידה לפרו.
אלברט גרינג הלך לעולמו ב-20 בדצמבר 1966 כתוצאה מסרטן הלבלב, כשהוא עני, ומר נפש. מעשי הצדקה שלו, היו עלומים במשך תקופה ארוכה, עד שבשנת 1998 צילם צוות צילום בריטי סרט תיעודי בשם "אלברט גרינג האמיתי", אשר חשף את פעולות החסד שלו.
אף על פי שאין עוררין על כך שהציל יהודים, לא הוענק לו אות "חסיד אומות העולם" משום שלא הוכח כי סיכן את חייו על מנת להציל יהודים.
ראו גם

הצלת יהודים במהלך השואה
היינץ היידריך (אנ')