stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרד פון רונדשטט
קורות חיים > מבצע ברברוסה

לאחר כיבוש צרפת קיבל רונדשטט דרגת גנרל פלדמרשל (אם כי המשיך לענוד את דרגות הקולונל), ב-19 ביולי 1940. זמן מה עסק בתכנון מבצע "ארי הים", הפלישה לבריטניה, אשר בוטלה לאחר "הקרב על בריטניה" בה הוכיח חיל האוויר הבריטי את עליונותו על הלופטוואפה, דבר שהפך את תוכנית הפלישה לבלתי ריאלית. לאחר מכן קיבל פיקוד על כוחות הגרמנים בשטחים הכבושים, ועסק בפיתוח ביצורי החוף בהולנד, בלגיה וצרפת.
ביוני 1941 קיבל רונדשטט את הפיקוד על "קבוצת ארמיות דרום" ב"מבצע ברברוסה", הפלישה לברית המועצות. תחת פיקודו של רונדשטט היה כוח עצום שכלל 52 דיוויזיות חי"ר וחמש דיוויזיות פאנצר.
רונדשטט השיג את כל יעדיו. טורי השריון הגרמניים פרצו דרומה, בלתי ניתנים כמעט לעצירה, עד שכמעט כל כובדה של המלחמה נטה דרומה, כאשר באוגוסט ובספטמבר 1941 נוצרה הזדמנות לכבוש את אוקראינה כולה, ולהשמיד כוחות עצומים, בפיקודו של המרשל סמיון בודיוני. כבמקרה "פקודת העצירה" של היטלר בדנקירק, הייתה גם כאן התקדמותו המהירה של רונדשטט לרועץ לגרמנים מבחינה אסטרטגית. כאשר באוגוסט 1941 ניתן היה לפרוץ ישירות אל מוסקבה, אם ירוכזו כוחות לשם כך, החליט היטלר כי קודם לכן ירוכזו כוחות באזור הדרום, תחת פיקודו של רונדשטט לשם כיבושה של אוקראינה, ורק לאחר סיומם של מבצעים אלו יפרצו הגרמנים אל מוסקבה. רוב ההיסטוריונים הצבאיים חושבים שהייתה זו שגיאה, שהביאה לכך שהקרב על מוסקבה יתאחר במספר שבועות, ויתרחש בנתוני מזג אוויר קשים, במיוחד בתחילת ההתקפה כאשר הטנקים הגרמניים שקעו בבוץ.
ביצועיו של רונדשטט לפקודות שניתנו לו, היו מעולים. הוא פיקד על מערכת כיתור אדירה, בה כותרו כשש מאות וחמישים אלף חיילי ברית המועצות באזור קייב, ונלקחו בשבי (חיילים אלה זכו ליחס בלתי אנושי, ורובם נרצחו, הורעבו למוות והוצעדו בצעדות מוות. היה זה בין החמורים שבפשעי המלחמה של הוורמאכט).
לאחר ניצחון גדול זה פנה רונדשטט מזרחה, והתקיף את חרקוב ורוסטוב על הדון. בעוד שקבוצת ארמיות מרכז הייתה שקועה בקרב האיתנים על מוסקבה, היו הפקודות שקיבל רונדשטט מעורפלות יותר. הוא אמור היה "לכבוש את חופי הים השחור והקווקז", דבר שהביא למעשה למסע חסר מטרה כמעט מזרחה, אל מעבר לנהר מיוס, כאשר הכוחות מצפון לו מרותקים אל מול כוחות עדיפים, ואגפו הצפוני חשוף. במהלך המתקפה לקה רונדשטט בהתקף לב, אך המשיך לפקד על הכוחות. כיבוש רוסטוב נתקל בקשיים, ורונדשטט הזהיר ביקש מהיטלר כי יינתן לו לסגת לקו בו יוכל להחזיק בביטחון מעברו המערבי של הנהר מיוס. למשמע בקשה זו פיטר היטלר את רונדשטט והחליפו בגנרל ולטר פון רייכנאו, נאצי קנאי, ועושה דברו של היטלר.
פיטורין שרירותיים אלו היו סימן למפקדי הצבא הגרמני כי היטלר יכול לנהוג בהם כאוות נפשו. לפיטורין לא ניתנה כל התראה, או נימוק.
קורות חיים > הקרב על הבליטה

היטלר החזיר את רונדשטט לשירות כארבעה חודשים לאחר פיטוריו, במרץ 1942. רונדשטט קיבל את הפיקוד על הכוחות במערב, שם היה לו חלק בהקמת החומה האטלנטית, מערכת של ביצורים לאורך כ-2,700 קילומטרים שנועדו למנוע את פלישת צבאות ארצות הברית ובריטניה ובעלות בריתן. משזו אכן הגיעה ב-6 ביוני 1944, דרש רונדשטט מהיטלר כי יפתח במשא ומתן לסיומה של המלחמה ולהסדר עם בעלות הברית המערביות. בתגובה פיטר אותו היטלר והחליפו בגנרל גינתר פון קלוגה.
לאחר קשר העשרים ביולי בו ניסתה קבוצת קציני צבא בראשותו של קלאוס שנק פון שטאופנברג לרצוח את היטלר, גילה רונדשטט נאמנות להיטלר. הוא הסכים להצטרף לוילהלם קייטל ולהיינץ גודריאן ב"בית דין של כבוד", אשר בו היו גם חברים ולטר שרוט וקרל וילהלם שפכט, שנועד להדיח קצינים המעורבים בקשר מן השירות הצבאי. היה זה כתם על המוניטין של רונדשטט כ"א-פוליטי". בית דין זה אמנם היה מוסמך רק להדיח קצינים אלה מן השירות, אך למעשה משהודחו הקצינים מן השירות נחשפו למערכת "בתי הדין העממיים" בראשותו של רולנד פרייזלר, בהם הועמדו למשפט קצר ומשפיל, בסיומו נדונו למוות משפיל ואכזרי, כאשר נתלו במיתרי פסנתר שהיו מחוברים לתקרה באמצעות אנקולי קצבים. בין הנידונים באופן זה היו רעיו הוותיקים של רונדשטט לנשק.
באמצע אוגוסט קרסה חזיתו של גינטר פון קלוגה במערב, ורונדשטט קיבל שוב את הפיקוד על חזית זו. הוא נחל הצלחה גדולה בסיכולו של "מבצע מרקט גרדן" (גן שוק) בו הוצנחו כוחות בריטים ואמריקנים בדאונים ובמצנחים באזור העיירה ארנהם, במטרה ליצור ראש גשר באזור זה לכיבוש אזור הריין הצפוני.
לאחר מכן, באמצע דצמבר 1944 קיבל רונדשטט את הפיקוד על המתקפה הגרמנית הגדולה האחרונה במלחמה, הקרב על הבליטה. הוא קיבל פקודות לתקוף את הצבא האמריקני והבריטי דרך יער הארדנים, לכבוש את מאגרי הדלק של בעלות הברית, ולהתקדם משם אל נמל אנטוורפן ובכך לנתק את הכוחות ביבשת מנמל האספקה העיקרי שלהם, ולמעשה להפוך את גלגל המלחמה שנטה לרעתה של גרמניה. תוכנית זו הייתה מלכתחילה הימור, והייתה תלויה בביצוע דקדקני, בתנאי מזג אוויר מסוימים, ובמגוון תנאים שהיו צריכים להתקיים, כמו תפיסת מאגרי הדלק של בעלות הברית. בתחילה נראה כי המבצע עומד להצליח, אך אל מול עמידה עקשנית של חיילי החי"ר האמריקנים (בניגוד לחוסר היכולת הצבאית של מפקדיהם הבכירים), ולאחר שהשתנו תנאי מזג האוויר ועליונותם האווירית של בעלות הברית קיבלה ביטוי, נקטם עוקצה של המתקפה, ולאחר חודש היו הכוחות הגרמנים בנקודה ממנה יצאו, לאחר שספגו אבדות כבדות. רונדשטט יצא למתקפה זו (שסיבתה הייתה יותר פוליטית מצבאית) בלב כבד וברגשות מעורבים. חששותיו אכן התגשמו, ובמתקפת הארדנים בזבזה גרמניה בהימור מסוכן את שארית כוחותיה הכשירים, וזאת אל מול מתקפה של כוחות רוסיים עצומים במזרח. במרץ 1945 הביע רונדשטט את דעתו בפני וילהלם קייטל כי על היטלר לנסות ולהגיע להסכם עם בעלות הברית ולא להמשיך במלחמה. הדבר הביא שוב לפיטוריו, בפעם האחרונה.
ב-1 במאי 1945 נתפס רונדשטט על ידי דיוויזיית הרגלים ה-36 של צבא ארצות הברית. בעודו בחקירה סבל מהתקף לב נוסף. הוא נלקח לבריטניה שם הוחזק בשבי. ביולי 1948 שוחרר, וחי בהנובר עד מותו בשנת 1953, והוא בן 77 שנים.
לקריאה נוספת

אליסטר הורן, כך נפלה צרפת, מערכות, 1971, מסת"ב 9650503137
אלן קלרק, מבצע ברברוסה, מערכות, 1979
הערות שוליים

↑  באזיל לידל הארט, "הצד השני של הגבעה - שיחות עם גנרלים גרמנים", הוצאת מערכות, 1986, עמוד 71.
↑  באזיל לידל הארט, "הצד השני של הגבעה - שיחות עם גנרלים גרמנים", הוצאת מערכות, 1986, עמוד 72.
↑  לן דייטון, "מלחמת בזק : מעליית היטלר עד נפילת דנקירק", הוצאת מערכות, 1986, עמוד 166.
| גנרל-פלדמרשלים וגרוס-אדמירלים בוורמאכט, בלופטוואפה ובקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| גנרלפלדמרשלים | אדוארד פון בהם-ארמולי (דרגת כבוד) • פדור פון בוק • ארנסט בוש • ולטר פון בראוכיטש • רוברט ריטר פון גריים • הרמן גרינג • מקסימיליאן פון וייכס • ארווין פון ויצלבן • וילהלם פון לב • וילהלם ליסט • אריך פון מאנשטיין • ולטר מודל • ארהרד מילך • פרידריך פאולוס • וילהלם קייטל • גאורג פון קיכלר • גינתר פון קלוגה • אוואלד פון קלייסט • אלברט קסלרינג • ארווין רומל • גרד פון רונדשטט • ולטר פון רייכנאו • וולפרם פון ריכטהופן • הוגו שפרלה • פרדיננד שרנר |  |
| גרוס אדמירלים | אריך רדר • קרל דניץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273178705171  PLWABN: 9810627667705606  BNE: XX1202794  BnF: cb122247541 (data)  GND: 118939327  ISNI: 0000 0000 5537 5046  LCCN: n82130432  NARA: 10596598  NKC: jn20000701546  NSK: 000087109  NTA: 087245299  SNAC: w6bk2mdc  SUDOC: 241947898  VIAF: 25401712   WorldCat (עם VIAF): 25401712 
רונדשטט, ארווין רומל, אלפרד גאוזה ובודו צימרמן, 1943.
גרד פון רונדשטט במהלך משפטי נירנברג
ג'ון קיוזאק

| --- | --- |

 לידה:  28 ביוני 1966 (בן 58) אוונסטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  John Paul Cusack 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1983 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות על שם טיש  Piven Theatre Workshop  גימנסיית אוונסטון 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלייט לליהוק הטוב ביותר (1999)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
קיוזאק, 1997
ג'ון פול קיוזאק (באנגלית: John Paul Cusack; נולד ב-28 ביוני 1966) הוא שחקן קולנוע, מפיק ותסריטאי אמריקאי.
ביוגרפיה

קיוזאק נולד באילינוי שבארצות הברית, למשפחה אירית-קתולית. הוריו הם הסופר, השחקן והמפיק ריצ'רד ג'יי "דיק" קיוזאק (1925–2003), במקור מניו יורק, ואן פולה "ננסי" (לבית קרולן) קיוזאק, במקור ממסצ'וסטס, מורה למתמטיקה לשעבר ופעילה פוליטית. אחיו הגדולים הם אן וג'ואן קיוזאק, בנוסף לשני אחים נוספים, ביל וסוזי – כל האחים והאחיות עוסקים בתחום המשחק והבידור.
המשפחה עברה ממנהטן, ניו יורק, לאילינוי זמן קצר לפני שנולד. קיוזאק סיים את בית הספר התיכון אוונסטון טאון ב-1984, שם התיידד עם השחקן ג'רמי פיבן.
קיוזאק למד באוניברסיטת ניו יורק ונשר לאחר שנה.
קריירה

קיוזאק החל לשחק בסרטי קולנוע בתחילת שנות ה-80, בין סרטיו הראשונים היו: "הבוגרים" (אנ') (1983) לצד קיאנו ריבס, "בת 16 הייתי" (1985) לצידה של מולי רינגוולד, "אני והחבר'ה" (1986), "משדרים חדשות" (1987) בתפקיד אורח של שליח המגיע למשרד, "מפת הלב האנושי" (אנ') (1992) בתפקיד שרטט המפות, "בוב רוברטס" (1992) בתפקיד אורח כמנחה ו"קליעים מעל ברודוויי" (1994).
ב-1991 שיחק בסרטו של וודי אלן "צללים וערפל", הומאז' לקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני, לצד מיה פארו, ג'ון מלקוביץ' ומדונה.
ב-1999 כיכב בסרט להיות ג'ון מלקוביץ', סרט קומדיה-פנטזיה שזכה לשבחי הביקורת והיה גם להיט בקופות.
ב-2001 כיכב בסרט "בדיוק כשהתאהבנו" (אנ'), קומדיה על זוג שנפגש והתאהב בזמן שהלכו לקנות כפפות לבני הזוג שלהם. באותה שנה גם כיכב בסרט "אמריקה מאוהבת" (אנ'), לצד ג'וליה רוברטס, בילי קריסטל וקתרין זיטה-ג'ונס, קומדיה רומנטית העוסקת במשבר חיי נישואין ועוקצת את תעשיית הראיונות ויחסי הציבור ההוליוודית.
ב-2003 שיחק בסרט הדרמה "משחק המושבעים", על פי ספרו של ג'ון גרישם.
ב-2007 כיכב בסרט האימה "1408", לצד סמואל ל. ג'קסון, על פי סיפור קצר מאת סטיבן קינג. באותה שנה כיכב גם בסרט המדע הבדיוני "עולם משלו".
ב-2008 כתב, הפיק וכיכב בסרט "מלחמה בע"מ", פארודיה פוליטית על רוצח שכיר שנשלח לחסל איל נפט.
ב-2009 שיחק בסרט "2012", סרט אסון המתייחס לנבואתו של לוח השנה של המאיה שהעולם עתיד להיחרב ב-21 בדצמבר 2012.
ב-2010 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה "מכונת זמן בג'קוזי", בתפקיד ראשי בסרט "שאנגחאי", מותחן רומנטי המתרחש בימי מלחמת העולם השנייה. קיוזאק שיחק חייל אמריקאי, שמגיע לעיר הסינית בחודשים שלפני ההתקפה על פרל הארבור, רק כדי לגלות שחברו הטוב נהרג והוא יוצא לחקור את נסיבות מותו.
ב-2012 שיחק בסרט הביוגרפי "העורב", בתפקיד הסופר אדגר אלן פו.
ב-2014 כיכב בסרט "אהבה וחסד", סיפורו של הגאון המוזיקלי בריאן וילסון, מנהיג להקת הביץ' בויז, הוא שיחק בתפקיד בריאן וילסון בבגרותו.
ב-2017 שיחק בסרט הפשע "ארסנל", בכיכובם של ניקולס קייג' ואדריאן גרנייה.
ב-2020 כיכב בסדרת הטלוויזיה "אוטופיה", דרמת מדע בדיוני, שעובדה על ידי גיליאן פלין מהסדרה הבריטית המקורית משנת 2013.
חיים אישיים

בעברו, התאמן כשני עשורים בקיקבוקס לקראת צילומי הסרט "אמרי לי כן", ולו חגורה שחורה רמה שש בשיטת יוקידוקאן.
ב-2003 חתם על עצומה, יחד עם כוכבי הוליווד נוספים, נגד היציאה למלחמת עיראק.
ב-2016 וב-2020 תמך בקמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית של מועמד המפלגה הדמוקרטית, ברני סנדרס.
קיוזאק הביע את תמיכתו בעד הפלסטינים ונגד מדיניות ישראל מספר פעמים: ב-2014 במהלך מבצע צוק איתן מתח ביקורת על הפצצות צה"ל בעזה, ב-2018 כשהזמרת הניו זילנדית לורד ביטלה את הופעתה בארץ עקב לחץ מארגון ה-BDS, הוא היה מבין אלפי האמנים שחתמו על העצומה שגרמה לכך.
ב-2019 פרסם כרזה אנטישמית בחשבון הטוויטר שלו שבה נראית יד ענקית שעליה מצויר מגן דוד מוחצת קבוצת אנשים וציטוט של פעיל ניאו־נאצי בשם קווין אלפרד סטורם: "כדי לדעת מי שולט בך, בדוק את מי אינך יכול לבקר" שמיוחס בטעות לפילוסוף הצרפתי וולטר. קיוזק הגן על הפוסט מספר פעמים בטרם התנצל וטען כי "בוט השתלט לו על החשבון".
בזמן מלחמת חרבות ברזל טען כי ישראל מבצעת רצח עם ושיתף פוסטים שקוראים להשמדת ישראל.
פילמוגרפיה נבחרת

הבוגרים (1983) - בתפקיד: רוסקו מייבאום.
רומן על בטוח (1985) - בתפקיד: וולטר "גיב" גיבסון.
אני והחבר'ה (1985) בתפקיד: דני לצ'אנס.
נאטי גאן (1985) בתפקיד: הארי
אמרי לי כן (1989) - בתפקיד: לויד דובלר.
הנוכלים (1990) - בתפקיד: רוי דילון.
שחיתות בצמרת (1991) - בתפקיד: פיטר בורטון.
מפת הלב האנושי (1993) - בתפקיד: עושה המפות.
להתלבט (1994) - בתפקיד: ג'יי סי.
קליעים מעל ברודוויי (1994) - בתפקיד: דייוויד שאיין.
סיטי הול (1996) - בתפקיד: סגן ראש העיר, קווין קאלהון.
מונית לשיקגו (1997) - בתפקיד: איש מפחיד.
מפגש בגרוס פוינט (1997) - בתפקיד: מארטין קיו. בלאנק.
אנסטסיה (1997) - דיבוב קולו של דימיטרי.
קון אייר (1997) - מרשל ווינס לארקין.
חצות בגן הטוב והרע (1997) - בתפקיד: ג'והן קאלסו.
הקו האדום (1998) - בתפקיד: קפטן ג'ון גאף.
מגדל פיקוח (1999) - בתפקיד: ניק פאלצונה.
ג'ק בול (1999) - (סרט טלוויזיה) - בתפקיד: מירל ראדינג.
להיות ג'ון מלקוביץ' (1999) - בתפקיד: קרייג שווארץ.
נאמנות גבוהה (2000) - בתפקיד: רוב גורדון.
בדיוק כשהתאהבנו (2001) - בתפקיד: ג'ונתן טראגר.
אמריקה מאוהבת (2001) - בתפקיד: אדי תומאס.
מקס (2002) - בתפקיד: מאקס רות'מן.
אדפטיישן (2002) - בתפקיד: עצמו (ללא קרדיט).
משחק המושבעים (2003) - בתפקיד: ניקולאס איסטר.
זהות (2003) - בתפקיד: אדי.
חייב לאהוב כלבים (2005) - בתפקיד: ג'ייקי.
קרח דק (2005) - בתפקיד: צ'ארלי ארגליסט.
החוזה (2006) - בתפקיד: ריי.
ג'ו סטראמר: העתיד אינו כתוב (2007) - סרט תיעודי- בתפקיד: הקריין.
עולם משלו (2007) - בתפקיד: דייוויד.
1408 (2007) - בתפקיד: מייק אנסלין.
גרייס איננה (2007) - בתפקיד: סטנלי פיליפס.
מלחמה בע"מ (2008) - בתפקיד: האוזר.
איגור (2008) - בתפקיד: איגור (דיבוב).
2012 (2009) - בתפקיד: ג'קסון קרטיס.
שאנגחאי (2010) - בתפקיד: פול סומס.
מכונת זמן בג'קוזי (2010) - בתפקיד: אדם.
העיתונאי (2012) - בתפקיד: הילרי ואן ווטר.
העורב (2012) - בתפקיד: אדגר אלן פו.
המפעל (2012) - בתפקיד: מייק.
המשרת (2013) - בתפקיד: ריצ'רד ניקסון.
אדמה קפואה (2013) - בתפקיד: רוברט האנסן.
עולם המבוגרים (2013) - בתפקיד:
התיק המסתורי (2014) - בתפקיד: ג'אק.
מפות לכוכבים (2014) - בתפקיד: ד"ר סטאפורד ווייס.
נסיעה קשה (2014) - בתפקיד: סיימון קלר.
הנסיך (2014) - בתפקיד: סאם.
Reclaim‏ (2014) - בתפקיד: בנג'מין.
אהבה וחסד (2014) - בתפקיד: בריאן וילסון (בבגרותו).
שיראק (2015) - בתפקיד: פרנק מייק קורידן.
להב הדרקון (2015)
סלולרי ‏(2016) - בתפקיד: קלייטון "קליי" רידל.
ארסנל (2017) - בתפקיד: סאל.
Blood Money‏ (2017) - בתפקיד: מילר.
מעוות (2018) - בתפקיד: ורנון.
River Runs Red‏ (2018) - בתפקיד: הוראס
לעולם לא להזדקן (2019) - בתפקיד: אלברט
Pursuit‏ (2022) - בתפקיד: ג'ון קאלווי.
Fog of War‏ (TBA) - בתפקיד: רוברט.
פילמוגרפיה נבחרת > טלוויזיה

אוטופיה (2020-הווה) - בתפקיד: ד"ר קווין כריסטי.
הערות שוליים

↑  אושרה שוורץ, נוצה באפילה -  וודי אלן נכנע לפוסט מודרניזם, חדשות, 24 במאי 1992
↑  נילי ברקן, ‏הנכדים שלכם יבינו אותו, באתר גלובס, 12 במרץ 2000
נדב הולנדר, זיכרונות מהקומה השביעית וחצי, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2012
↑  אורי קליין, הקשר למציאות מקרי בהחלט, באתר הארץ, 22 באוגוסט 2001
נסים דיין, ‏תבורך הוליווד על חירות שכזאת, באתר גלובס, 8 באוגוסט 2001
↑  נסים דיין, ‏יותר סקסי מטבק, באתר גלובס, 19 בפברואר 2004
↑  פבלו אוטין, ‏מאזן האימה בין הסדינים, באתר גלובס, 8 באוגוסט 2007
אורון שמיר, עכבר העיר, השפיות נוזלת מהאוזניים, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2007
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, על קיטש וחייזרים, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2007
↑  חן חדד, עכבר העיר, מלחמה בע"מ: להלחם כדי לא להרדם, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2008
דייוויד קאר | הניו יורק טיימס, נשק קטלני, באתר הארץ, 20 במאי 2008
↑  ליבי בגנו, עכבר העיר, 2012: אפוקליפסה עכשיו. בבקשה, באתר הארץ, 12 בנובמבר 2009
אורי קליין, 2012: האשמה היא בבמאי, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2009
↑  טל לוין, עכבר העיר, המלצות סרטים - ג'ון קיוזאק מחפש את עצמו בסין, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2010
↑  איתמר זהר, ג'ון קיוזאק יגלם את אדגר אלן פו, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2010
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, "אהבה וחסד": פנינה מוזיקלית, עלילה מסוכסכת, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2015
יעל שוב, ‏"אהבה וחסד": דיוקן אינטימי של מוזיקאי מחונן, באתר "Time Out ישראל", 13 באוגוסט 2015
↑   חן חדד, "אוטופיה": ואז כצפוי הגיעו האמריקאים והרסו הכל, באתר הארץ, 19 באוקטובר 2020
↑  ידועני הוליווד מתגייסים נגד מלחמה, באתר הארץ, 30 בינואר 2003
↑  Gail Sullivan, Celebrities get nasty over Gaza and Israel, The Washington Post, ‏AUG. 1, 2014
↑  D'Zurilla, Christie (1 באוגוסט 2014). "Madonna lobs shirtless pics in celebs' Israel-Gaza opinion campaign". Los Angeles Times. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alex Ritman, The Hollywood Reporter, The Hollywood Reporter, ‏4 במאי 2018
↑  Guardian staff reporter, Lorde’s artistic right to cancel gig in Tel Aviv, The Guardian, ‏5 Jan 2018
↑   איתי שטרן, ג'ון קיוזאק פירסם בטוויטר כרזה אנטישמית. טען כי חשב שמדובר במסר פרו־פלסטיני, באתר הארץ, 18 ביוני 2019
↑  "פאק ישראל", נתניהו "חזיר ציוני": אחרי סערת הכרזה האנטישמית - ג'ון קיוזאק שוב מסתבך, באתר ynet, 28 בינואר 2024
↑  "מדינת רצח; פאק ישראל": קריאה לפטר את השחקן ג'ון קיוזאק בשל אנטישמיות, באתר וואלה, 29 בינואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452579605171  PLWABN: 9810622553605606  BNE: XX1175769  BnF: cb139548308 (data)  CANTIC: a11621436  GND: 131817841  ISNI: 0000 0001 2142 0651  LCCN: n95111489  LNB: 000243193  NDL: 00829862  NKC: xx0005668  NTA: 073345199  SNAC: w6fn3tt7  SUDOC: 060579498  VIAF: 85338940   WorldCat (עם VIAF): 85338940
דגון

ערך זה עוסק באל הדגן במזרח התיכון הקדום. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 תפקיד:  אל הדגן והחקלאות
 תרבות:  המיתולוגיות האמורית, האבלית והאוגריתית
 מקום מגורים:  תותול
 אלים מקבילים:  אנליל
 בן או בת זוג:  Shalash 
 צאצאים:  Demaroon 
 
דָּגוֹן או דגן (באוגריתית: 𐎄𐎂𐎐 (דגן), בכתיב הברתי (אכדי ואמורי): da-gan) הוא אל הדגן והחקלאות במיתולוגיות האמורית, האבלית והאוגריתית.
במקרא מופיע שמו של דגון במספר שמות מקומות, וכן כאל של הפלשתים, לו היו מקדשים בערים עזה ואשדוד, אולם אין תימוכין מחוץ למקרא לקשר בין דגון לפלשתים. מקדש דגון באשדוד מוזכר גם בתקופת בית שני, בה לא היו הפלשתים קיימים כעם נפרד. הקשר בין האל המסופוטמי לפלשתים, שתרבותם הייתה שונה מאוד מהתרבויות השכנות, מוטל כיום בספק.
מקור השם

מקור שם האל במילה "דגן", יבול הארץ. פילון מגבל, בתרגומו לכתבי סכניתן, תרגם את שמו ליוונית כ"שדה תבואה" וזיהה אותו עם זאוס של החקלאות.
בעקבות אטימולוגיה עממית ישנה, היו שפרשו את שמו כנגזר מהמילה "דג", אך כיום ברור שמדובר בשגיאה.
בלשונות הודו־אירופאיות קיים שורש שמני דומה ל'דגן' השמי, ופירושו 'ארץ, אדמה' (בלשונות האזור מופיע כ־χθών ביוונית וכ־tekan בחיתית), שייתכן שהוא מקורב אטימולוגית לשורש השמי הקדום.
בתקופת הברונזה

אחד האזכורים הקדומים ביותר של דגון מופיע לראשונה בתעודה משנת 2,500 לפנה"ס לערך, בכתבי העיר מרי שבעל הפרת.
באבלה שבסוריה התגלתה כתובת משנת 2,300 לפנה"ס לערך בה מוזכר דגון כאל הראשי של העיר וכ"ראש האלים" (BE-DINGIR-DINGIR), "אשתו" מאוזכרת כאלה "בלת (belat-u ביחסת נושא)", ופירוש שמה "גבירה (בעלת)". מקדשם נקרא בשומרית E-mul, שמשמעו "בית הכוכב". שמו של דגון ממשיך להופיע גם בשמות פרטיים של אכדיים באבלה.
הפנייה לדגון הייתה בתואר הכבוד "אדון" – "belu" ובתואר אדון־תותול. לדגון הוקדשו פסטיבלים, מקדשים, ואף רובעי עיר.
ניצחונותיו של סרגון בצפון ובמערב מסופוטמיה הוקדשו לדגן, וסרגון סגד לו בעיר תותול.
השם מוזכר בתעודה נוספת משנת 1,900 לפנה"ס לערך, שנכתבה בידי הספרן אתור־אסדואו מחצר מרי ומושל נחֿור (העיר נחור שבתנ"ך). בעיר הממלכה תרקה נמצא מקדש לאל דגן, שהיה האל המרכזי של העיר. העיר תותול הייתה מרכז דתי גדול המקודש לאל דגן, המוזכר שם כאחד האלים הראשיים של האמורים היושבים באזור מסופוטמיה עלית.
במבוא לחוקי חמורבי מתואר עמורפיא (חמורבי) כ"כובש היישובים לאורך הפרת בעזרת האל דגן".
דגון היה אל חשוב בפנתאון בפרת התיכון (באזור מרי, תרקה ותותול), שם היה מזוהה עם אנליל; לדוגמה, במילון אמורי–אכדי המתוארך לימי רים-סין הראשון או עמורפיא, מובא דגן (dda-gan) בטור המלים האמוריות כמקביל לאנליל (dEN.LÍL) בטור המלים האכדיות. דגון היה אל ראשי במיוחד בתרקה ובתותול.
דגן מוזכר גם בטקסטים שומריים ואכדיים, ומתואר כאל לוחם ומגן (לעיתים מזוהה עם אנליל). בטקסטים אלה הוא מלווה באלה "שַלה" (המזוהה לפעמים עם נינליל). במקורות אחרים נקראה בת לווייתו של דגן בשם סַלַסה, או אישרה.
בעיר מרי נמצא מקדש לדגן. גם באוגרית התגלה מקדש לדגן, משנת 1,300 לפנה"ס לערך, והוא נחשב האל השלישי בחשיבותו מבין אלי העיר (אחרי אל ואחרי בעל).
בתקופת הברונזה > בכתבי אוגרית

| --- | --- |
 :  ראו גם – שירה אוגריתית
מלוחות השירה האוגריתית עולה שלמרות תפקידו המועט בעלילה מהווה דגון חלק חשוב מהמיתולוגיה הכנענית. האל בעל מוזכר ביצירות כ"בן דגן", תואר בעל מורכבות מיתולוגית – שכן בעל ידוע כבנו של האל אל.
בלחש עלילת האלים הנאבקים בנחש, הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, הדמות המרכזית השנייה, שמש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים. לכל קריאה לאל מוקדש קטע ביצירה, כאשר ההבדל בין הקטעים הוא רק בשם האל ומעונו; לדגן מוקדש הקטע השלישי מבין קטעים אלה, ומעונו הנזכר בלוח הוא "תתל" (תותול בכתיב חסר). בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו (רובם בזוגות) כאוספי ה"חמה" מוזכר שוב האל דגן, הפעם כנראה יחד עם בעל (המקור עם השחזור המקובל: [בעל ו]דגנ [יאִ]ספ חמת).
בין כתבי אוגרית שלא על חרס נמצאו שתי מצבות הקדשה לדגון:
|  | מצבת תריל (KTU2 6> 13) | מצבת עזן (KTU2 6> 13) |
| --- | --- | --- |
| המקור האוגריתי |   סכנ | ד שעלית  תֿריל | לדגנ | פגר  [ש?] ואַלפ [|?] לאַכל   |   פגר | ד שעלי  עזנ | לדגנ | בעלה  [ש ואַ]לפ | במחרת   |
| משמעות | "המנחה(?) זוּ העלתה שריַל (שם פרטי) לדגון: פגר (קרבן או נדבה) שׂה ואלוף לאכול/לאָכלה" | "הפגר (קרבן או נדבה) זוּ העלה עזן (שם פרטי) לדגון בעלו: שׂה ואלוף למחר" |
בתקופת הברזל

על ארון קבורת אשמונעזר השני שהתגלה בקרבת העיר צידון נכתב: ”ועד יתנ לנ אדנ מלכמ אית דאר ויפי ארצת דגנ האדרת אש בשד שרנ”, כלומר "ועוד נתן לנו אדון המלכים את דאר ויפו, "ארצֹת דגן" האדירות אשר בשדה השרון"; "ארצת דגן" יכול להתפרש כארצותיו של האל דגון או כארצות דגן.
בתקופת הברזל > במקרא

על פי הכתוב בספר יהושע, מקום בשם "בית דגון" מצוי היה בשטח נחלת שבט אשר.
בספר שופטים מתוארת השמדת מקדש דגון שבעיר עזה על ידי שמשון, לאחר שסרני הפלשתים הערימו עליו ולכדו אותו: ”וְסַרְנֵי פְלִשְׁתִּים נֶאֱסְפוּ לִזְבֹּחַ זֶבַח גָּדוֹל לְדָגוֹן אֱלֹהֵיהֶם וּלְשִׂמְחָה וַיֹּאמְרוּ נָתַן אֱלֹהֵינוּ בְּיָדֵנוּ אֵת שִׁמְשׁוֹן אוֹיְבֵינוּ” (שופטים, ט"ז, כ"ג).
מקדשו של האל דגון בעיר אשדוד מוזכר בספר שמואל בסיפור שביית ארון הברית: ”וַיִּקְחוּ פְלִשְׁתִּים אֶת אֲרוֹן הָאֱלֹהִים וַיָּבִיאוּ אֹתוֹ בֵּית דָּגוֹן וַיַּצִּיגוּ אֹתוֹ אֵצֶל דָּגוֹן. וַיַּשְׁכִּמוּ אַשְׁדּוֹדִים מִמָּחֳרָת וְהִנֵּה דָגוֹן נֹפֵל לְפָנָיו אַרְצָה לִפְנֵי אֲרוֹן יְהוָה וַיִּקְחוּ אֶת דָּגוֹן וַיָּשִׁבוּ אֹתוֹ לִמְקוֹמוֹ. וַיַּשְׁכִּמוּ בַבֹּקֶר מִמָּחֳרָת וְהִנֵּה דָגוֹן נֹפֵל לְפָנָיו אַרְצָה לִפְנֵי אֲרוֹן יְהוָה וְרֹאשׁ דָּגוֹן וּשְׁתֵּי כַּפּוֹת יָדָיו כְּרֻתוֹת אֶל הַמִּפְתָּן רַק דָּגוֹן נִשְׁאַר עָלָיו. עַל כֵּן לֹא יִדְרְכוּ כֹהֲנֵי דָגוֹן וְכָל הַבָּאִים בֵּית דָּגוֹן עַל מִפְתַּן דָּגוֹן בְּאַשְׁדּוֹד עַד הַיּוֹם הַזֶּה.” (שמואל א', ה', ב'–ה'). לפי תרגומי המקרא, במקור נכתב "רק גו דגון נשאר עליו", דבר המעיד שדמותו הייתה אנושית.
לאחר ניצחון הפלשתים על שאול, מקדש דגון מוזכר בגרסת דברי הימים: ”וַיָּשִׂימוּ אֶת כֵּלָיו בֵּית אֱלֹהֵיהֶם וְאֶת גֻּלְגָּלְתּוֹ תָקְעוּ בֵּית דָּגוֹן” (דברי הימים א', י', י'). בנוסח שבספר שמואל, מדובר בחומת בית שאן במקום בבית דגון.
יש המפרשים גם את דברי הנביא צפניה (הרומזים אל הסיפור בספר שמואל לעיל) כמתייחסים לפולחן דגון: ”וּפָקַדְתִּי עַל כָּל הַדּוֹלֵג עַל הַמִּפְתָּן בַּיּוֹם הַהוּא הַמְמַלְאִים בֵּית אֲדֹנֵיהֶם חָמָס וּמִרְמָה” (צפניה, א', ט').
בתקופת בית שני

פולחנו של דגון התקיים גם בתקופה ההלניסטית. בספר מקבים א' מסופר שיונתן הוופסי (חשמונאי) שרף את מקדש דגון שבאזוטוס (אשדוד): ”והפרשים נפוצו בעמק וינוסו אשדודה ויבואו לבית דגון היכל אלילם להינצל: וישרוף יונתן את אשדוד ואת הערים אשר סביבותיה וייקח את שללן ואת היכל דגון ואת אשר נסו אליו שרף באש”; וכן: ”וכאשר קרב אל אשדוד הראו לו את מקדש דגון הנשרף ואשדוד וסביבותיה שוממות והגויות מושלכות ואת הנשרפים אשר שרפו במלחמה כי עשו מהם תלים בדרכו”.
יוסף בן מתתיהו מזכיר בכתביו מבצר בשם "דגון" בקרבת יריחו בהקשר לאירועים סביב הירצחו של שמעון החשמונאי. זהו מבצר דוק על הר קרנטל, מצפון מערב ליריחו.
השם והסמל בימינו

שמן של ממגורות דגון נגזר מדגון, וכן מדגן.
משה זכות

.
| --- | --- |
 לידה:  1625 ה'שפ"ה אמסטרדם 
 פטירה:  1697 (בגיל 72 בערך) ט"ז בתשרי ה'תנ"ח מנטובה, דוכסות מנטובה 
 מדינה:  הרפובליקה ההולנדית, האיחוד הפולני-ליטאי, הרפובליקה של ונציה ודוכסות מנטובה
 תקופת הפעילות:  ?–1697 
 רבותיו:  רבי שאול מורטירה, רבי בנימין הלוי, רבי יצחק מפוזנא.
 תלמידיו:  רבי בנימין הכהן, רבי אברהם רוויגו, רבי יהודה בריאל, רבי ישעיהו באסאן, רבי אביעד שר שלום באזילה.
 
 רב קהילת הספרדים בוונציה
 רב העיר מנטובה
 
רבי משה בן מרדכי זַכּוּת (ידוע בכינויו הרמ"ז) (אמסטרדם, שפ"ה 1625? – מנטובה, ט"ז בתשרי ה'תנ"ח, 1 באוקטובר 1697) היה רב, מקובל, ומשורר יהודי ממוצא פורטוגזי. נצר למשפחת זכות שהגיעה מפורטוגל להולנד אחר הגירוש.
הרמ"ז כיהן כרב קהילת יהדות מנטובה וכראש ישיבה בה ובקהילת הספרדים בוונציה, והוא נחשב לאחד מגדולי המקובלים ביהדות איטליה במאה ה-17. דרך בית מדרשו נפוצו כתביו של ר' חיים ויטל העוסקים בקבלת האר"י וכן מנהגי התפילה המבוססים עליהם.