stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי

דגל הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי
הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי (בספרדית: Ejército Zapatista de Liberación Nacional או בראשי תיבות: EZLN; יש להגות "ספטיסטי") היא קבוצה מהפכנית חמושה שבסיסה בצ'יאפס, אחת המדינות העניות ביותר במקסיקו. התנועה מורכבת רובה ככולה מאיכרים אינדיאנים, מבני המאיה, אך יש לה תומכים גם באזורים עירוניים, כמו גם רשת תמיכה בינלאומית.
התנועה קרויה על שמו של אמיליאנו ספאטה, התומך הפרוגרסיבי ביותר של המהפכה המקסיקנית (1910-1921); הזפטיסטים רואים בעצמם יורשים אידאולוגים שלו, ותופסים את המאבק שלהם כהמשך ההתנגדות בת 500 השנים של ילידים כנגד אימפריאליזם.
יש המחשיבים את המאבק שמקיימת תנועת הזפטיסטה כמהפכה ה"פוסט מודרנית" הראשונה: קבוצה מהפכנית חמושה שנמנעה בתחילה משימוש בנשק. הזפטיסים שרדו בגלל שהם אימצו במהירות אסטרטגיה חדשה, הודות לה השיגו תמיכה מצד חלקים בחברה האזרחית במקסיקו ובעולם. הם עשו זאת באמצעות שימוש ברשת האינטרנט כדי להפיץ את המנשרים של התנועה וכדי לגייס תמיכה מצידם של ארגונים לא ממשלתיים ושל קבוצות סולידריות. כלפי חוץ הם הדגישו שמאבקם הוא חלק מהתנועה החברתית הרחבה יותר של אנטי גלובליזציה, והתנגדות לנאו-ליברליזם, בעוד שכלפי התומכים הילידיים, המאבק הזפיטסיטי התמקד בהשגת שליטה על המשאבים שלהם, בעיקר האדמה עליה הם חיים, הזכות לנהל את חייהם בעצמם על פי מנהגיהם ושלום מכובד ללא התערבות ממשלתית. דבר זה קיים בתנועות "אנטי גלובליזציה" רבות המקיימות סולידריות בינלאומית, אולם מתמקדות בבעיות מקומיות.
הדובר של התנועה והמפקד הצבאי שלה, אם כי לא המנהיג שלה, הוא תת-המפקד מרקוס. בניגוד למפקדים זפטיסטים אחרים, תת-המפקד מרקוס אינו מבני-המאיה.
המרד בצ'יפאס

לאחר תקופה ממושכת ללא שימוש באלימות, החלו להיווצר בארגון תאים חמושים, אף על פי שייתכן שמלחמה מזוינת לא הייתה התכנון המקורי של הארגון. בשנת 1994 הכריז ארגון ה-EZLN מלחמה על הצבא המקסיקני, והצהירו שהמלחמה היא "עבור העם המקסיקני". דרישות הארגון במאבק היו להפוך את מקסיקו לאומה דמוקרטית, בניגוד ל"דיקטטורה החד מפלגתית" ששלטה לטענתם במדינה יותר מ-70 שנה. תביעותיהם המוצהרות היו "למינימום ההכרחי לפיתוח חיים הגונים: עבודה, אדמה, מחסה, מזון, בריאות, חינוך, עצמאות, חירות, דמוקרטיה, צדק ושלום".
לקראת סוף אוגוסט 2019, הכריז הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי על הרחבת השטחים האוטונומים שבניהולו.
נשים בצבא הזפטיסטי

נשים לקחו ולוקחות חלק פעיל ב-EZLN והיוו גורם משמעותי בעיצוב האידאולוגיה והמבנה הארגוני שלו, דבר שהתאפשר בין השאר בגלל שהחלטות ה-EZLN מתקבלות בהסכמה כללית בוועדות בהן משתתפות גם נשים, ואף ילדות. כתוצאה מכך, גורם משמעותי באידאולוגיה של ה-EZLN הוא חתירה לשוויון מגדרי ושחרור האשה. עם הקמתו חוקק ב-EZLN "חוק הנשים המהפכני" שהוא למעשה רשימה של 10 עקרונות המאגדים את זכויות הנשים בארגון, לפיהם:
לנשים שמורה הזכות להשתתף במאבק המהפכני, ולתפוס מקום שווה ערך לחלקן היחסי ללא אפליה על רקע גזע, אמונה, צבע או השתייכות פוליטית.
לנשים שמורה הזכות לעבוד לקבל משכורת הוגנת.
לנשים שמורה הזכות להחליט בעצמן כמה ילדים יביאו ויגדלו.
לנשים שמורה הזכות להשתתף בענייני הקהילה ולהיות בעמדות מנהיגות אם הן נבחרות באופן חופשי ודמוקרטי.
לנשים שמורה הזכות לקבל טיפול ראוי בכל הנוגע לבריאותן.
לנשים שמורה הזכות לחינוך.
לנשים שמורה הזכות לבחור את בני ובנות זוגן, ואין לחייבן להנשא בכוח.
אף אישה לא תוכה או תפגע פיזית, לא בידי משפחתה ולא בידי זרים. אונס יגרור עונשים חמורים.
נשים יוכלו להחזיק בעמדות מנהיגות בארגון, כמו גם בדרגות צבאיות בכוחות המהפכניים החמושים.
לנשים ישמרו על הזכויות, ויוטלו עליהן כל החובות שיקבעו בחוקים והתקנות המהפכניים.
הערות שוליים

↑  A brief history of the Zapatista Army of National Liberation
↑  הרחבת השטחים האוטונומים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302662705171  BnF: cb12484666b (data)  ISNI: 0000 0001 2284 6873  LCCN: n94070361  NKC: kn20050907032  SUDOC: 034051171  VIAF: 122204186   WorldCat (עם VIAF): 122204186
הקברים המלכותיים של שושלת ג'וסון

הקברים המלכותיים של שושלת ג'וסון (בקוריאנית: 조선왕릉) הם 40 קברים של מלכים ומלכות בני שושלת ג'וסון ששלטה בקוריאה. קברים אלה פזורים בלמעלה מ-18 מוקדים ברחבי קוריאה הדרומית. הם נבנו כדי לכבד את האבות והישגיהם, ולעמוד על הסמכות המלכותית שלהם. הקברים הוכרו כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו בשנת 2009.
תיאור

הקברים נבנו בידי שושלת ג'וסון (조선), אשר שלטה בקוריאה במשך 500 שנים. הקברים נבנו על פי מיטב המסורת הקונפוציאנית, כדי לכבד את זכרם של האבות, וכן להגן על קבריהם מפני בוזזים. הקברים נבנו לרוב באזור אגם מים, דשא ועצי אורן, וכן עם נוף הפונה אל ההרים. הקברים כוללים לרוב חדר כניסה, גן, מטבח וביתן שמירה, והם מעוטרים בציורים של חיות ובני אדם.
הקברים מסווגים לשני סוגים, קברים של מלכים ומלכות, וקברים של אישים שלאחר המוות קיבלו את התואר של מלך או מלכה. נסיכי כתר ונשיהם, כמו גם הורי המלכים, נטמנו בקברים מסוג אחר. הקברים המלכותיים פזורים במעל 18 מקומות, כאשר רבים מהם ממוקמים בערך 40 קילומטרים מבירת קוריאה הדרומית סיאול.
הערות שוליים

↑  A Trip to Royal Tombs of the Joseon Dynasty : Public Gardens for the Living and the Dead in the Vicinity of Seoul
↑  Royal Tombs of the Joseon Dynasty
המפרי או'לירי

סר המפרי פרנסיס או'לירי (באנגלית: Humphrey Francis O'Leary;‏ 12 בפברואר 1886 –  16 באוקטובר 1953) היה הנשיא השביעי של בית המשפט העליון של ניו זילנד בין השנים 1946 – 1953.
ראשית חייו

המפרי או'לירי נולד ברובע רדוודטאון שבעיר בלנהיים שבצפון האי הדרומי. אביו, שהיה מהגר אירי, היה נפח במקצועו. כאשר שמע אביו של המפרי שבנו מתרשל בלימודיו בבית הספר הקתולי המקומי, הוא שלח אותו לבית הספר הציבורי במסטרטון. מאותה עת, אף על פי שהוא נותר נאמן לכנסייה הקתולית, המשיך המפרי או'לירי ללמוד בבתי ספר של המדינה. ב-1899 הוא זכה במלגה של מועצת החינוך של ולינגטון ובמלגת המלכה שאפשרו לו להתקבל ללימודים בקולג' ולינגטון. שם יכולותיו האקדמאיות, אישיותו החברתית והצטיינותו בספורט הפכו אותו לסטודנט פופולרי. מלגת המלכה מימנה עבורו גם שכר לימוד לשלוש שנים באוניברסיטה וב-1902 הוא התקבל ללימודי משפטים בקולג' ויקטוריה.
קריירה משפטית

ב-1908 סיים או'לירי לימודי בוגר במשפטים ובשנה שלאחר סיום לימודיו הוא ייצג את נבחרת הרוגבי של אוניברסיטת ניו זילנד. בתחילת דרכו הוא עבד במשרד עורכי הדין "ווילפורד את לוי" ולאחר מכן הוא פתח משרד בשותפות עם חבר לספסל הלימודים, פרנק קלי בשם "או'לירי את קלי". ב-1919 הוצע לו להצטרף למשרד עורכי דין מוולינגטון בשם "בל גלי".
בין השנים 1921 – 1922 שימש או'לירי בתפקיד נשיא אגודת המשפטנים של ולינגטון ובין השנים 1935 – 1946 כנשיא לשכת עורכי הדין של ניו זילנד. כמו כן הוא היה חבר במועצה של קולג' ויקטוריה ובסנאט של אוניברסיטת ניו זילנד.
משנת 1946 ועד למותו ב-1953 הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד.
כיבודים

או'לירי מונה להיות פרקליט הכתר בשנת 1935. בשנת 1947 הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש ובשנת 1948 הוענק לו תואר מנהל כבוד של האינר טמפל בלונדון.
משפחתו ומותו

ב-1912 נשא אולירי לאישה את ליליאן גלגר. לזוג נולד בן אחד.
סר המפרי או'לירי מת באוקלנד ב-1953 בגיל 67.
הטבח בכנסיית סנט ג'יימס

| --- | --- |
 תאריך:  25 ביולי 1993
 מקום:  כנסיית סנט ג'יימס, קייפטאון
 קואורדינטות:  33°59′33″S 18°28′37″E﻿ / ﻿33.992387°S 18.47697°E﻿ / -33.992387; 18.47697
 סוג:  טבח 
 הרוגים:  11
 פצועים:  58
 מבצע:  צבא השחרור העממי האזאני
 מספר מפגעים:  4
  (למפת קייפטאון מוגדלת) הטבח בכנסיית סנט ג'יימס(למפת קייפטאון רגילה) הטבח בכנסיית סנט ג'יימס
 
הטבח בכנסיית סנט ג'יימס הוא פיגוע ירי שאירע ב-25 ביולי 1993 בכנסיית סנט ג'יימס בקייפטאון. אחד עשר מהמתפללים נהרגו, ו-58 נפצעו.
האירוע

במהלך תפילות יום ראשון, 25 ביולי 1993, פרצו לכנסייה האנגליקנית האוונגליסטית הרפורמית סנט ג'יימס שבקייפטאון ארבעה חיילים של ארגון הטרור צבא השחרור העממי האזאני. הם השליכו פנימה רימוני רסס, ולאחר פתחו באש מרובי R4.
מהירי נהרגו אחד עשר ונפצעו 58 נוספים. ארבעה מההרוגים היו ימאים רוסים שהשתתפו בשירות כחלק מתוכנית הסברה לכנסייה. ימאי רוסי נוסף איבד את שתי רגליו וזרועו בהתקפה.
אחד מחברי הכנסייה השיב אש מאקדח תופי שנשא, ופצע את אחד התוקפים, שנמלטו מהזירה.
המשפט

התוקפים נלכדו לאחר מספר ימים, אך לבסוף קיבלו חנינה על מעשיהם מאת ועדת האמת והפיוס.
הערות שוליים

↑  "Decision AC/98/0018". Truth and Reconciliation Commission of South Africa. Truth and Reconciliation Commission (South Africa). 11 ביוני 1998. {{cite journal}}:  (עזרה)
Department of Justice and Constitutional Development website, doj.gov.za; accessed 3 December 2017.
↑  "Churches were used to oppress blacks, says amnesty applicant" (הודעה לעיתונות). South African Press Association. 9 ביולי 1997. נבדק ב-1 בספטמבר 2008. {{cite press release}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא דרום אפריקה ובנושא טרור. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הקדוש מכולם

| --- | --- |

 בימוי:  סטפן הרק
 הופק בידי:  רבקה רוד
 תסריט:  טום סקולמן
 עריכה:  טרודי שיפ 
 שחקנים ראשיים:  אדי מרפי ג'ף גולדבלום קלי פרסטון
 מוזיקה:  אלן סילבסטרי
 צילום:  אדריאן בידל 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי טאצ'סטון, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חברה מפיצה:  אולפני וולט דיסני, נטפליקס, דיסני+ 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 באוקטובר 1998
 משך הקרנה:  109 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 תקציב:  60,000,000‏$
 הכנסות:  12,069,719‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   holyman
 דף הסרט ב־IMDb
 
הקדוש מכולם (באנגלית: Holy Man‏) הוא סרט בבימויו של סטפן הרק ובכיכובם של אדי מרפי, ג'ף גולדבלום וקלי פרסטון. הסרט הוא סאטירה על תרבות הצריכה, והוא יצא לאקרנים בשנת 1998. הסרט נחשב לכישלון הן מבחינת הכנסות, והן מבחינת ביקורות.
תקציר העלילה

ערוץ קניות אמריקאי כושל מנסה לעניין את הצופים לקנות. ריקי היים (ג'ף גולדבלום), סגנו של מנהל הערוץ, צריך לגרום לערוץ להצליח, העזרה מגיעה ממקום לא צפוי. ריקי (שאינו רגיש כל כך לזולת) פוגש איש דת בשם ג'י (G) (אדי מרפי) ופוגע בו בטעות במכוניתו. מתברר שלג'י אין מקום ללון ולאחר שהוא יוצא מבית החולים הוא עובר לגור בביתו של ריקי. בעקבות מסיבה שמארגן ריקי בביתו מתגלה ג'י כבעל יכולת השפעה על אנשים. ריקי מביא את ג'י לעזור לו במכירות ולהפתעת עובדי הערוץ אף על פי שג'י מורה לאנשים דרך רוחנית הנוגדת את מכירת המוצרים, ההרגשה הטובה שהוא גורם לאנשים יוצרת אסוציאציה בין ההרגשה הטובה לבין הרצון לקנות את המוצרים וערוץ הקניות מצליח. דמותו של ג'י מובילה כגורו את הציבור האמריקאי ואנשי דת שונים (מוסלמים יהודים וכו') מתווכחים לאיזה דת הוא משתייך. בינתיים ג'י עוזר לריקי לחזר אחרי אהובת ליבו קייט (קלי פרסטון). המנהל, שרואה את ההצלחה רוצה את ג'י כאיש קבוע בערוץ, ויוצר לו תוכנית משלו "נקודת ג'י". ריקי בהתחלה משתף פעולה ומנסה לגרום לג'י להישאר אך לאחר מכן הוא מחליט לשחררו. הוא מבין שלהשאיר את ג'י בערוץ הקניות תפגע בו. בתוכנית הפתיחה של הערוץ החדש, ריקי מופיע במקום ג'י ומגלה לקהל שהחליט לתת לג'י ללכת וכי הוא מבין עכשיו את המשמעות של להיות מאוהב. קייט רואה את השידור והם מתנשקים. הסרט מסתיים שהשניים נפרדים מג'י והוא מאחל להם הצלחה בהמשך הדרך.
הערות שוליים

↑  הכנסות סרטים באתר בוקסאופיס אוחזר ב-13.04.15
↑  'Holy Man' Needs Miracle". Los Angeles Times. אוחזר 2012-05-31.
המזכירות הפדגוגית

המזכירות הפדגוגית (המזה"פ) היא הזרוע לעיצוב המדיניות הפדגוגית של משרד החינוך.
היסטוריה

בשנת 1952 הקים משרד החינוך והתרבות מועצה פדגוגית בת קרוב ל-40 חברים שכללו נציגים של משרד החינוך, הסתדרות המורים, האוניברסיטה העברית, הטכניון וחברי הכנסת. בפתיחת המועצה אמר שר החינוך שתפקיד המועצה "לדון ולשקול בבעיות היסוד של החינוך בישראל". ביוני 1956 הוקמה המועצה מחדש כשתפקידה "לדון בשאלות הפדגוגיות בכל שטחי הפעולה של המשרד". למועצה הוקמה מזכירות בת שישה חברים: אברהם ארנון, יעקב ניב, י. גולדשטיין, נחום גבריאלי, יוסף שוחט וד"ר א. קצנלבוגן. ביולי 1956 הוחל בהוספת חברים למזכירות הפדגוגית כדי לחזק את המזכירות הפדגוגית "על ידי עובדים בעלי ניסיון מנהלי ופדגוגי". בספטמבר 1956 מנתה המזכירות הפדגוגית 11 חברים: ד"ר משה אבידור, מנכ"ל משרד החינוך, אברהם ארנון, י. אינר, יהודה ארליך, יוסף גולדשמידט, ד"ר מ. כוכבא, יעקב ניב, שרגא עדיאל, יוסף שוחט, ד"ר אליהו קצנלבוגן ויעקב שריד.
ביוני 1957 מינה שר החינוך את פרופ' פראוור ליושב ראש המזכירות הפדגוגית במהלך שעורר מרמורים על כך שממונה איש מבחוץ שכפוף ישירות לשר החינוך. על המינוי כתב אלי אייל בהארץ: "עד לפני שנתיים הייתה המזכירות הפדגוגית מוסד רשום ב"רשומות" כדת וכדין, אבל היה זה גוף משותק וחדל־אונים. כוונתו של שר החינוך, מר זלמן ארן, הייתה ליצור, כפי שמוגדר בפיו, "מטכ"ל חינוכי", שיכוון את הפעולות הפדגוגיות הטהורות של המשרד, נפרדות מן הפעולות השוטפות האחרות. שר החינוך ראה במזכירות הפדגוגית מעין חדר מבצעים, אשר לפי הערכותיו ומסקנותיו מותווים דרכי פעולה, נקבעים המועדים, הכלים והיעד."
בשנת 1959, עם תום כהונתו של פרופ' פראוור כיו"ר המזכירות הפדגוגית, מינה שר החינוך את סגנו, עמי אסף, לרכז זמנית את המזכירות הפדגוגית. לצד המזכירות הפדגוגית הוקמה ועדת קבע שכללה את שבח אדן, יעקב ניב, שרגא עדיאל ויוסף גולדשמידט.
בתחילת 1960 פוצלה המזכירות הפדגוגית לשתי חטיבות, האחת לחינוך יסודי בראשות נחום גבריאלי והשנייה לחינוך על יסודי בראשות י. שוחט.
בשנת 1970, במסגרת רפורמת השר יגאל אלון, אוחדו החטיבות המזכירות הפדגוגית חזרה למזכירות אחת. נקבע שהרכב המזכירות יכלול מנהלי אגפים במשרד החינוך, נציגי הסתדרות המורים וארגון המורים העל יסודיים, מנהלי בתי ספר, מפקחים ונציגי בתי הספר לחינוך באוניברסיטאות. חברי המזכירות היו שרגא עדיאל כיושב ראש, מאיר אביגד, שבח אדן, חיים הדומי, ד"ר נפתלי זון, עמנואל יפה, יעקב נבי, יהודה קיל וד"ר אליהו קצנלבוגן. בסוף 1971 התפטר עדיאל מתפקידו, על רקע חילוקי דעות עם מנכ"ל משרד החינוך. לקראת מינוי מחליפו דרשו בהסתדרות המורים להעמיד דמות של מחנך בראש המזכירות הפדגוגית. לטענת יו"ר הסתדרות המורים, שלום לוין, "יש הרגשה שבאחרונה מרוקנים את המזכירות הפדגוגית מתוכנה וממהותה".
בראשית 1972 מונה אריה שובל, שהיה קודם לכן מנהל הטלוויזיה החינוכית ליושב ראש המזכירות הפדגוגית.
באמצע שנות ה-80 הוביל שר החינוך, יצחק נבון, רפורמה במשרד החינוך, על פיה הוקם במשרד אגף פדגוגי, שנטל מהמזכירות הפדגוגית את האחריות על הצד הביצועי והותיר בידי המזכירות הפדגוגית קביעת אסטרטגיות ופיקוח על ביצוע מדיניות המשרד.
תפקידים

תפקידי המזכירות נקבעו בתקנות חוק חינוך ממלכתי (סדרי פיקוח) התשל"ג 1973, בהם: ההדרכה והטיפול בכל השאלות הפדגוגיות של מערכת חינוך החובה; פיקוח על ביצוע תוכנית הלימוד, תוכנית ההשלמה, תוכניות נוספות, ניסויים פדגוגיים; אישור ספרי לימוד וספרי עזר במוסדות וכן המלצה על עזרי לימוד או איסור על השימוש בהם.
פעילותה של המזכירות הפדגוגית מתפרסת על כל מגזרי האוכלוסייה ועל כל שכבות הגיל, מגני הילדים ועד למוסדות ההכשרה של כוח אדם להוראה.
מבנה

בראש המזכירות הפדגוגית עומד יושב-ראש הממונה על ידי שר החינוך, ולו שני סגנים במינוי קבוע. המזכירות בנויה משישה אגפים: אגף א' לפיתוח פדגוגי, וחמישה אגפי א' לתחומי הדעת: אגף אמנויות, אגף חברה ורוח, אגף מדעים, אגף מורשת, אגף שפות, אגף ספרי לימוד ואגף מנהל ותקציבים. בראש כל אגף עומד מנהל אגף, ותחתיו נמצאים המפקחים-המרכזים (מפמ"רים) של מקצועות הלימוד השונים וממונים על תוכניות הלימודים בתחומי הדעת השונים. המזכירות הפדגוגית כוללת גם את הממונים על שלושת המגזרים הלא-יהודיים: המגזר הערבי, המגזר הדרוזי והצ'רקסי והמגזר הבדואי, הממונה על החינוך העצמאי וכן שני גופי מטה: המטה לחינוך אזרחי והמטה לתרבות ישראל.
כמו כן, נוסדה במזכירות הפדגוגית חממה פדגוגית לפיתוח רעיונות ויוזמות להעמקת הלמידה ולגיוון ההערכה בבחינות הבגרות ובלמידה.
ראש המזכירות הפדגוגית (נכון ל-2023) היא ד״ר טלי יניב.
ראשי המזכירות הפדגוגית

מאז הקמתה עמדו בראש המזכירות הפדגוגית האישים הבאים:
1953–1957 – אברהם ארנון
1957–1959 – פרופ' יהושע פראוור
1959–1964 – נחום גבריאלי, משנת 1960 לחינוך יסודי
1960–1970 – יוסף שוחט, על יסודי
1964–1971 – שרגא עדיאל, יסודי
1972–1973 – יוסף שוחט
1973–1975 – מאיר איילי
1975–1978 – עמנואל יפה, בשנת 1970 לחינוך יסודי
1978–1979 – פרופ' יוסף בן-שלמה
1980 – ד"ר שבח אדן
1980–1989 – דוד פור
1989–1993 – ד"ר אליעזר מרכוס
1993–1996 – פרופ' דוד גורדון
1996–1999 – פרופ' עוזר שילד
1999–2001 – פרופ' מישל אביטבול
2001–2006 – פרופ' יעקב כץ
2006–2009 – פרופ' ענת זהר
2009–2010 – דליה פניג (ממלאת מקום)
2010–2011 – ד"ר צבי צמרת
2012–2013 – פרופ' עפרה מייזלס
2013–2014 – רחל מתוקי (ממלאת מקום)
2015–2014 – ד"ר ניר מיכאלי
2015–2016 – (ממלאת מקום) דליה פניג
2016–2018 – ד"ר משה וינשטוק
2018–2022 – ד"ר מירי שליסל
2023 - ד"ר קרן רז נצר
2023 - ד"ר טלי יניב
הערות שוליים

↑  נפתחה המועצה הפדגוגית, על המשמר, 4 באפריל 1952
↑  הוקמה מועצה פדגוגית מרכזית, דבר, 29 ביוני 1956
↑  חילופי אישים בתוך משרד החינוך, הארץ, 8 באוגוסט 1956
↑  חילופי גברי במשרד החינוך, קול העם, 8 ביולי 1956
יהודה ארליך, דבר, 11 בינואר 1959
↑  מינויים במשרד החינוך והתרבות, הארץ, 14 בספטמבר 1956
↑  פרופ' יהושע פראוור יתמנה יו"ר המזכירות הפדגוגית, הארץ, 14 ביוני 1957
↑  אלי אייל, סיכום שתי שנים של פעילות פדגוגית, הארץ, 10 באוגוסט 1959
↑  יהושע ביצור, התפטרויות במזכירות הפדגוגית של משרד החנוך, מעריב, 8 באוגוסט 1959
לא היו התפטרויות במזכירות הפדגוגית, הצופה, 10 באוגוסט 1959
↑  שתי חטיבות במזכירות הפדגוגית, דבר, 9 בפברואר 1960
↑  עדית זרטל, רפורמת־אלון במשרד החינוך, דבר, 24 בנובמבר 1970; המשך
↑  הוקמה מזכירות פדגוגית עליונה במשרד החינוך, למרחב, 5 באוקטובר 1970
↑  מונו מפקחי המחוזות במשרד החינור, דבר, 18 במרץ 1971
↑  שרגא עדיאל התפטר ממשרד החינוך, דבר, 12 בדצמבר 1971
↑  תובעים להעמיד מחנך בראש המז' הפדגוגית, דבר, 5 בינואר 1972
↑  א. שובל פרש מניהול הטלוויזיה הלימודית, מעריב, 3 בפברואר 1972
↑  נורית דברת, המנכ"ל החדש משנה תיפקודים ונוהלים, מעריב, 30 בנובמבר 1986
↑  מתוך אתר המזכירות הפדגוגית
↑  על יוסף שוחט, באתר המזכירות הפדגוגית
↑  על שרגא עדיאל, באתר המזכירות הפדגוגית
↑  שר החינוך והתרבות, מעריב, 7 באוגוסט 1973
↑  מינויים חדשים במשרד החינוך, למרחב, 14 באוקטובר 1970
↑  יוסף בן שלמה יהיה יו"ר המזכירות הפדגוגית, דבר, 12 בינואר 1978
↑  אהרן גבע, תומכי הזרם הכללי - התאחדו, דבר, 19 בינואר 1978
↑  יו"ר המזכירות הפדגוגית, מעריב, 7 בנובמבר 1989
↑  אורי דרומי, אחרי מות | בשביל הילדים, באתר הארץ, 9 ביולי 2010
↑  על פרופ' יעקב כץ, באתר המזכירות הפדגוגית
↑  על דליה פניג, באתר משרד החינוך
↑  על רחל מתוקי, באתר משרד החינוך
↑  על ד"ר ניר מיכאלי, באתר המזכירות הפדגוגית
↑  אישור מינוי יושב ראש המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך, החלטה מספר 1395 של ממשלת ישראל, משנת 2016, באתר של משרד ראש הממשלה, מיום 8 באפריל
↑  בנט מינה את מירי שליסל ליו"ר המזכירות הפדגוגית, באתר "סרוגים", 23 ביולי 2018
↑   שירה קדרי־עובדיה, מרפורמת הבגרויות ועד אבי מעוז, האחראית על תוכניות הלימודים פורשת בחשש לעתיד החינוך, באתר הארץ, 6 בינואר 2023
↑  נועם דביר, עוד עזיבה במשרד החינוך: יו"ר המזכירות הפדגוגית פורשת, באתר ישראל היום, ‏10.1.23
↑  נועם דביר, היישר מהחינוך הממלכתי-דתי: זו מי שתכהן בתפקיד השלישי בחשיבותו במשרד החינוך, באתר ישראל היום, ‏15.2.23
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262996505171  LCCN: no2006031445  VIAF: 145784314   WorldCat (עם VIAF): 145784314
המצודות הישראליות בהר הנגב

המצודות הישראליות בהר הנגב נבנו במהלך ימי ממלכת ישראל באזור הנגב והגיעו בשיאן עד אילת וקדש ברנע. מצודות אלו יחד עם מפת הדרכים בנגב ובערבה מהוות עדות לצפיפות היישוב היחסית גבוהה והתפתחותה בתקופת בית ראשון.
היסטוריה

מצודות ישראליות בהר הנגב ובנגב ככלל החלו להיבנות לאחר ייסודה של ממלכת ישראל בסוף המאה ה -11 לפנה"ס והמאה העשירית לפנה"ס. למצודות אלו היו מספר תפקידים. תפקידם היה שמירה על היישובים שקמו באזור הנגב, שמירה על הדרכים הפנימיות בנגב ולשמש כתחנות דרכים ושמירה על הדרכים הראשיות והגבולות של הממלכה. בסמוך לרוב המצודות נתגלו שרידי יישובים הכוללים בתי מגורים, אסמים, מכלאות צאן ובקר, וסכרים לניצול המים במדבר.
במהלך הסקרים שנערכו בנגב נתגלו מעל ל 40 מצודות שנבנו בין המאות ה -11 וה – 9 לפנה"ס. על פי אהרוני, המבצרים מקו בקעת באר שבע דרומה, הן עדות לגבי יכולותיו של שבט שמעון ליישב את האזור שהיה ריק מתושבים, תוך ניצול ידע בהטיית ואגירת מים. כלומר בניגוד לסברה ששבט שמעון נטמע בשבט יהודה, מסתבר ששבט שמעון הצליח לאכלס את הר הנגב בצורה מוצלחת, עד לחורבן חלק מהמצודות על ידי העמלקים. חלק מהמצודות נבנו מחדש בתקופת המלך שלמה ועוזיהו וחלק נשארו בחורבנן, היות שנבנו מצודות באתרים אחרים.
שיאן של המצודות בנגב מגיע ככל הנראה, בתקופת מלכותו של שלמה המלך, שביצר את הממלכה, הקים ערי מסכנות ומבני ציבור, הרחיב את הקשרים המסחריים ודאג למסחר של הנחושת במכרות תמנע. כפי שעולה מהסיפורים על הקשרים הענפים עם מלכת שבא. המצודות שנבנו בהר הנגב לאורך המאות הי"א ועד למאה התשיעית לפנה"ס התאפיינו בארבעה סגנונות בנייה. אף על פי שתוכנית הבנייה הפנימית היא זהה, המצודות עצמן אינן אחידות בצורתן או גודלן. את חורבן המצודות מייחסים למסעו של המלך המצרי שישק.
ארכאולוגיה

המצודות הישראליות שנתגלו בנגב אינן אחידות בגודלן או בצורתן, זאת על אף שלכולן הייתה תוכנית בנייה פנימית יחסית זהה שכללה, חדרי סוגרים מסביב לחצר פנימית. מבחינת המבנה החיצוני של המצודות, נהוג לחלקן לפי ארבעה סגנונות בנייה:
ארכאולוגיה > מצודות סגלגלות (אליפטיות)

מצודות מסוג זה נתגלו באתרים כגון: עין קדיס, חורבת הרועה, חורבת חלוקים, חורבת כתף שבטה, חורבת רחבה, נחל חורשה, נחל סרפד.
ארכאולוגיה > מצודות סגלגלות (אליפטיות) > מצודות מלבניות

מצודות מסוג זה נתגלו באתרים כדוגמת: מצודת רפד, מצודת חתירה, מצודת הר בוקר, מצודת רמת בוקר, מצד נחל נפחה, מצד הר סעד, מצד מישור הרוח.
ארכאולוגיה > מצודות סגלגלות (אליפטיות) > מצודות מלבניות > מצודות מלבניות עם מגדלים

בקטגוריה זו ישנם רק שני אתרים: קדש ברנע, חורבת עוזה.
ארכאולוגיה > מצודות סגלגלות (אליפטיות) > מצודות מלבניות > מצודות מלבניות עם מגדלים > מצודות ריבועיות

מצודות כאלן נתגלו ב: הר רביב, חורבת רתמה, חורבת משורה
היישוב והמצודות בהר הנגב והערבה כאמור נחרבו עם מסעו של שישק מלך מצרים, עם זאת, בחלקים הצפוניים והמערביים של הנגב ההתיישבות נמשכה במאות השמינית ועד השישית לפנה"ס. כאשר, ההתיישבות במרכז הנגב חודשה רק בתקופה הפרסית.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  רודולף כהן, המצודות הישראליות בהר הנגב, קדמוניות 2-3, 1979, עמ' 38-50
1 2 3 4 5 6 7  יוסף אבירם, הלל גבע, רודולף גבע, זאב משל, אפרים שטרן, אילת והערבה, ישראל: דפוס כתר, ירושלים, 1995, עמ' 81-126
1 2  זאב משל, מי בנה את המצודות הישראליות בהר הנגב, קתדרה 11, 1978, עמ' 3-28
43-44
1 2 3  יוסף איברם, הלל גבע, רודולף, זאב משל, אפרים שטרן, אילת והערבה, ישראל: דפוס כתר, ירושלים, 1978, עמ' 67-79
הנרי רולינסון, ברון רולינסון הראשון

ערך זה עוסק בקצין בריטי. אם התכוונתם לפוליטיקאי ומזרחן בריטי, ראו .
| --- | --- |

צילום מ-1916
 לידה:  20 בפברואר 1864 לונדון, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 פטירה:  28 במרץ 1925 (בגיל 61) דלהי, הודו הבריטית הודו הבריטית
 מקום קבורה:  Church of St Andrew, Trent 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  איטון קולג'  המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 בן או בת זוג:  Meredyth Sophia Frances Kennard (6 בנובמבר 1890–ערך בלתי־ידוע) 
 השתייכות:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1884–1925 (כ־41 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-3   מפקד הדיוויזיה ה-4   מפקד הקורפוס ה-4   מפקד הארמייה הראשונה   מפקד הארמייה הרביעית   מפקד הארמייה השנייה
 פעולות ומבצעים
 המלחמה המהדית   מלחמת הבורים   מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
  GCB    GCSI    GCVO    KCMG  
 
הנרי סימור רולינסון, ברון רולינסון הראשון (באנגלית: Henry Seymour Rawlinson, 1st Baron Rawlinson;‏ 20 בפברואר 1864 - 28 במרץ 1925) היה גנרל בצבא הבריטי אשר מוכר במיוחד בשל חלקו בתכנון ופיקוד במהלך הקרב על הסום וקרב אמיין במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה

רולינסון נולד ב-20 בפברואר 1864 בוסטמינסטר, לונדון, בנו של הנרי רולינסון, הברונט הראשון, איש צבא, מזרחן ופוליטיקאי בריטי מוכר בתקופה. רולינסון למד באיטון קולג' ולאחר מכן במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, הוא התגייס לצבא בשנת 1884 בתור קצין בקורפוס הקלעים המלכותי של המלך כאשר הוא נשלח לשרת בהודו.
בשנת 1889, לאחר מות אימו, חזר רולינסון לבריטניה ועבר לרגימנט משמר קולדסטרים, שם הועלה לדרגת קפטן. בהמשך השנים שירת כחלק מהמטה של קיצ'נר במהלך המלחמה המהדית, בין השנים 1899–1902 שירת במספר תפקידי פיקוד שדה במהלך מלחמת הבורים. לאחר השירות באפריקה, הועלה רולינסון בשנת 1903 לדרגת קולונל והיה למפקד מכללת הפיקוד הבריטית, ב-1907 קיבל את הפיקוד על החטיבה השנייה והועלה לדרגת בריגדיר גנרל וב-1910 קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה השלישית בדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, מונה רולינסון לפיקוד על הדיוויזיה ה-4 בצרפת כחלק מחיל המשלוח הבריטי, ולאחר מכן קיבל את הפיקוד על הקורפוס הרביעי. בשנת 1915 הועלה רולינסון בדרגה ועבר לפקד על הארמייה הראשונה, אך הוצא מתפקיד זה לאחר שהטיל ביקורת על הטקטיקה שנעשה בה שימוש, על כך הוא נשלח לגליפולי בטורקיה לעזור בפינוי הכוחות הבריטים. הצלחתו המפתיעה במשימה זו הרשימה את הפיקוד הגבוהה והוא הוחזר בינואר 1916 לפקד על הארמייה הרביעית בחזית המערבית. בשנת 1918 מונה רולינסון למפקד הארמייה השנייה, ופיקד עליה עד אביב 1918.
לאורך מלחמת העולם הראשונה רולינסון לטקטיקן צבאי מבריק. הוא היה מחלוצי שדה הקרב המשולב, לחימה המשלבת את סוגי הכוחות השונים אחד בשני ושימוש בהם לאורך הקרב (שלא כמו בעבר שהיה נהוג להסתמך על חיל הרגלים, כאשר פרשים וארטילריה מסייעים להם). גישתו הטקטית של רולינסון שופרה שנים מאוחר יותר על ידי גרמניה הנאצית בצורת מלחמת הבזק וכיום גישות אלו עומדות בבסיס הטקטיקות הצבאיות המודרניות.
לאחר המלחמה, תרומתו ושרותו זכו להערכה מצד השלטון הבריטי והוענק לו תואר ברון (ברון רולינסון הראשון) והוא קיבל את תואר האבירות אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט, מתארי האבירות המכובדים ביותר. בשנת 1920 נשלח רולינסון לשרת בתור המפקד העליון בהודו, שהוא מפקד צבא הודו הבריטית, בשנת 1924 הוא קיבל את התואר אביר מפקד גבוה של מסדר כוכב הודו. בשנת 1925, לאחר שחלה במהלך משחק פולו ביום הולדתו, נפטר כשהוא בן 61.