stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברנדון אינגרם
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2016/2017 | לייקרס | 79 | 40 | 28.8 | 0.402 | 0.294 | 0.621 | 4.0 | 2.1 | 0.6 | 0.4 | 9.4 |
| 2017/2018 | לייקרס | 59 | 59 | 33.5 | 0.470 | 0.390 | 0.681 | 5.3 | 3.9 | 0.8 | 0.7 | 16.1 |
| 2018/2019 | לייקרס | 52 | 52 | 33.8 | 0.497 | 0.330 | 0.675 | 5.1 | 3.0 | 0.5 | 0.6 | 18.3 |
| 2019/2020 | ניו אורלינס | 62 | 62 | 33.9 | 0.463 | 0.391 | 0.851 | 6.1 | 4.2 | 1.0 | 0.6 | 23.8 |
| 2020/2021 | ניו אורלינס | 61 | 61 | 34.3 | 0.466 | 0.381 | 0.878 | 4.9 | 4.9 | 0.7 | 0.6 | 23.8 |
| 2021/2022 | ניו אורלינס | 55 | 55 | 34.0 | 0.461 | 0.327 | 0.826 | 5.8 | 5.6 | 0.6 | 0.5 | 22.7 |
| 2022/2023 | ניו אורלינס | 45 | 45 | 34.2 | 0.484 | 0.390 | 0.882 | 5.5 | 5.8 | 0.7 | 0.4 | 24.7 |
| קריירה |  | 413 | 374 | 33.0 | 0.464 | 0.364 | 0.784 | 5.2 | 4.1 | 0.7 | 0.6 | 19.2 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021/2022 | ניו אורלינס | 6 | 6 | 39.3 | 0.475 | 0.407 | 0.830 | 6.2 | 6.2 | 0.7 | 0.3 | 27.0 |
| קריירה |  | 6 | 6 | 39.3 | 0.475 | 0.407 | 0.830 | 6.2 | 6.2 | 0.7 | 0.3 | 27.0 |
הערות שוליים

↑  פרופיל השחקן של אינגרם, באתר nbadraft.net
↑  סטטיסטיקות משחק מקדונלד'ס אול-אמריקן 2015, באתר realgm.com
↑  אינגרם בוחר ללמוד באוניברסיטת דיוק, באתר highschoolot.com‏, 28 באפריל 2015
↑  פרופיל השחקן של אינגרם, באתר DraftExpress.com
↑  אינגרם מודיע על יציאתו לדראפט ה-NBA, באתר לוס אנג'לס טיימס, 4 באפריל 2016
↑  Brandon Ingram 2016-17 Game Log, באתר Basketball-Reference
↑  San Antonio Spurs at Los Angeles Lakers Box Score, February 26, 2017, באתר Basketball-Reference
↑  ניו אורלינס מצרפת את אינגרם, בול והארט, באתר הקבוצה, 6 ביולי 2019
↑  אינגרם חותם על הארכת חוזה בניו אורלינס, באתר ה-NBA,‏ 30 בנובמבר 2020
חצר שטרויס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  מבנן 
 מיקום:  ירושלים ירושלים
 מדינה:  ישראל ישראל
 
 קואורדינטות:  31°46′53″N 35°13′36″E﻿ / ﻿31.7815°N 35.2266°E﻿ / 31.7815; 35.2266
  (למפת ירושלים מוגדלת) חצר שטרויס(למפת ירושלים רגילה) חצר שטרויס(למפת ירושלים רגילה) חצר שטרויס(למפת ירושלים מוגדלת) חצר שטרויס
 
חצר שטרויס (כיום רח' הע"ח 20), היא מבנן של כ-30 דירות ובית מדרש בלב שכונת מוסררה בירושלים, שהקים הנדבן שמואל שטרויס מקרלסרוהה שבגרמניה, ונקראת על שמו.
היסטוריה

שמואל שטרויס (1847–1904) היה נינו של רבי יצחק זקיל לייב וורמסר ("הבעל שם ממיכלשטט"), וחותנו של יעקב רוזנהיים, מייסד אגודת ישראל. את הונו עשה בעסקי בנקאות. למרות היותו בן התרבות הגרמנית הוא נמשך ליהדות המזרח-אירופית ובמיוחד לתנועת המוסר ולראשיה. הוא תמך כלכלית במוסדות תורה ובתלמידי חכמים, ולפי עדות חתנו הרב רוזנהיים הוא פיזר לצדקה "הרבה יותר מחמישית מהונו".
שטרויס התקרב לרבי שמחה זיסל זיו, "הסבא מקלם", ואף תרם ל"בית התלמוד" בקלם 6,000 רובל. בשנת תרנ"ד (1894), עם מותה של אשתו, החליט שטרויס ליזום פעולת צדקה לעילוי נשמתה. הוא בחר ברבו הרב יעקב שור לשליחו ומימן את נסיעתו לארץ ישראל, במטרה לעזור במפעל יישובה. הרב שור נסע לירושלים מצויד בכספו של הרב שטרויס. זיקתו של שטרויס לרוח המוסר של "הסבא מקלם" הביאה להחלטה לתרום את הכסף להקמת קומפלקס דירות מחוץ לחומות העיר העתיקה, בשכונת מוסררה, עבור משפחות רבנים מאנשי תנועת המוסר.
במרכז חצר שטרויס הוקם במימונו של שטרויס מבנה לישיבת אור חדש, שנוסדה על ידי קבוצה מתלמידי "הסבא מקלם" בראשות הרב שמואל הלל שינקר והרב ברוך מרקוס.
חצר שטרויס הפכה להיות מרכז של תורה ומוסר בירושלים. במקום התגוררו גדולי המוסר המפורסמים שבדור, שעלו מליטא והתיישבו בירושלים, ובהם: רבי יצחק בלאזר, רבי נפתלי אמסטרדם, רבי צבי לויטן, רבי יצחק מלצן ורבי אריה לייב ברוידא, אחיו של "הסבא מקלם". הקשר של השכונה לתנועת המוסר היה חזק כל כך עד שנהגו לומר בדרך הלצה כי מקור שם השכונה 'מוסררה' הוא מן המילה 'מוסר'. קבוצה מיהודי ירושלים, קבעו אף הם את מקום לימודם בחצר, ונודעו אף הם בהתמדתם ובהנהגות פרישות ומוסר. ביניהם הרב מאיר הלר, הרב צבי הירש ויספיש (נכדו של הרב נחום משאדיק), הרב שמואל תפילינסקי, הרב יונה ראם, הרב אליהו ברוך פרלמן, הרב חייקל מילצקי, הרב יהודה הולצמן והרב זליג לייב לוין.
בין תושבי חצר שטרויס: הרב צבי פסח פרנק. בין ילידי המקום: הרב שמחה זיסל ברוידא, ראש ישיבת חברון (בן משפחת "הסבא מקלם") והרב חיים יעקב גולדוויכט, ראש ישיבת כרם ביבנה.
במלחמת ששת הימים הבניין ניזוק, וקומתו העליונה נשרפה מפגיעת פגזים ירדניים. דיירי קומה זו פונו לשכונה אחרת, והוחלט להרוס את הבניין כליל. תוכניות ההריסה התעכבו, ובשלהי שנות ה-90 הוקמה במבנה ישיבה בשם לב ירושלים. נכון ל-2011 מתגוררים תלמידי הישיבה בבניין, והוא אף שופץ מעט על ידם, כולל ריצוף, סיוד הקירות ובניית חדרי שירותים.
שמו של שמואל שטרויס הונצח בכיכר שבצומת הרחובות שבטי ישראל-הנביאים בירושלים, סמוך ל"חצר שטרויס".
הערות שוליים

↑  זכרונות, הוצאת נצח, עמ' 59.
↑  דב כץ, תנועת המוסר, כרך ב', עמ' 60.
| שכונות חרדיות בירושלים |
| --- | --- | --- |
| תחילת היציאה מהחומות, לפני 1890 | בית ישראל • בתי ויטנברג • מאה שערים |  |
| בנייה בתקופה הטורקית, מ-1890 | בתי אונגרין • בתי הורנשטיין • בתי ורשה • בתי נייטין • בתי ברוידא • בתי ראנד • כנסת ישראל • זיכרון משה (התחרדה) • חצר שטרויס • שכונת אחווה (התחרדה) • גבעת שאול (התחרדה) • כרם אברהם (התחרדה) • שערי חסד • רוחמה |  |
| בנייה במנדט הבריטי | בתי מונקאטש • גאולה • מחניים • סנהדריה • שיכון פאג"י • תל ארזה (התחרדה) • בית וגן (התחרדה) • מקור ברוך (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית לפני מלחמת ששת הימים | קריית אונסדורף • קריית מטרסדורף • קריית צאנז • קריית שומרי אמונים • שיכון חב"ד • שמואל הנביא (התחרדה) • כרם • רוממה (התחרדה) |  |
| בנייה ישראלית אחרי מלחמת ששת הימים | גבעת משה • הר נוף • קריית איתרי • סנהדריה המורחבת • נוה יעקב מזרח • עזרת תורה • קריית בעלז • רמת אשכול (התחרדה) • רמות פולין • רמת שלמה • רמות אלון (התחרדה)  |  |
שכונות ירושלים
צבי נשרי

| --- | --- |

צבי נשרי (אורלוב), 1912
 לידה:  4 בינואר 1878 Kamianka, Polohy Raion, אוקראינה 
 פטירה:  22 ביולי 1973 (בגיל 95) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
צבי אריה נִשְרי (אוֹרְלוֹב) (14 בינואר 1878 – 22 ביולי 1973) היה ממייסדי החינוך הגופני העברי בארץ ישראל והמורה הראשון לספורט של הגימנסיה העברית הרצליה. נשרי תרגם לעברית את חוקת הכדורגל, וכן היה ממחדשי השפה העברית בתחום הספורט. היה חבר בוועד האולימפי הארץ ישראלי ונמנה עם מייסדיו בשנת 1933.
קורות חייו > שנות הגולה

צבי הרשל נשרי נולד בצרקונסטנטינובה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של רפאל ורחל אורלוב. המשפחה הייתה משפחת סוחרים זעירים ולצבי היו עוד 8 אחים ואחיות שכולם עלו בהדרגה לארץ ישראל במהלך שנות העלייה השנייה. קיבל חינוך מקיף שכלל לימוד בחדר והשתלמות בספרות עברית ורוסית וכן רכש השכלה כללית. בהגיעו לגיל 13 התבקש על ידי הוריו למצוא מקור פרנסה. תחילה ניסה לעסוק במסחר אך לאחר שלא צלח הניסיון נכנס כשוליה לסדנא והחל ללמוד בניית עגלות. לאחר שהתמחה בתחום החל לעבוד עם אחיו שהיה כבר בעל סדנא בכפר. במקביל לעבודתו הרחיב את ידיעותיו והשכלתו ובגיל 18 החל לעסוק בהוראה. בנוסף על כך עסק בפעילות ציונית, במסגרתה הצטרף לאגודת הפועל הצעיר והיה לאחד מראשוני חבריה. נשרי גויס לצבא האימפריה הרוסית ושרת, תחילה, כפקיד פלוגתי ובהמשך הוכשר כשנתיים לתפקיד חובש ואף עמד בבחינות ההסמכה בהצלחה אולם בהיותו יהודי לא היה יכול לשרת בתפקיד זה ולכן הוחזר לגדוד. נשרי שוחרר מהצבא ב-1903, חזר לכפרו והמשיך בפעילות ההוראה ב"חדר מתוקן" ובפעילות הציונית. ב-1904, עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן הצטווה נשרי להתייצב לשירות אבל קרוביו שכנעוהו לעלות ארצה.
קורות חייו > עלייה לארץ ישראל ופעילות חינוכית

בראשית שנת 1904 עלה נשרי לארץ ישראל והחל לעבוד כפועל בפתח תקווה אולם כמומחה לבניית עגלות החל לעבוד בתחום זה בראשון לציון. בשנת 1906 פנה נשרי לעסוק בחינוך גופני ובהוראתו, עת הוזמן לשמש כמורה להתעמלות ולהקנות לתלמידים סדר ומשמעת בגימנסיה העברית הרצליה. נשרי נעתר לפנייה, אולם הִתנה את קבלת המשרה בכך שיותר לו להשתלם במקצועו החדש בצורה מקצועית, ולאחר שנת הלימודים הראשונה נסע לשווייץ והוסמך כמורה לחינוך גופני באוניברסיטת ברן. עם שובו לארץ היה למורה להתעמלות ולמפקח על הסדר בגימנסיה, משרה בה נשא עד לצאתו לגמלאות, ומאוחר יותר שימש גם כמורה להתעמלות בבית המדרש למורות ולגננות ע"ש לוינסקי שבתל אביב. כמורה היה נשרי חסידה של שיטת ההתעמלות השוודית, הדוגלת באימון יחידני, ודחה את שיטת ההתעמלות האנגלית, המדגישה משחקים קבוצתיים. נשרי השתלם עוד מספר פעמים בחו"ל (בשנים 1908, 1911, 1924, 1930, ו-1938) והשתתף בכנסים מדעיים לתרבות הגוף. בשנת 1912 העביר בזכרון יעקב את סמינר ההכשרה למורים לחינוך גופני ביזמתו של אהרן אהרנסון, שהיה הראשון מסוגו בארץ ישראל, והמשיך בהכשרת מורים בשנים הבאות. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הדריך נשרי, יחד עם ד"ר חיים בוגרשוב, מנהל הגימנסיה, טיולי תלמידים למצדה.
בשנת 1913 פרסם את ספרו "שיעורי התעמלות", החיבור הראשון בעברית על חינוך גופני, ובמשך שנים רבות נותר חלוץ יחידי בתחום זה. נשרי חיבר ספרים נוספים בתחום החינוך הגופני והספורט, תרגם לעברית את חוקת הכדורגל ופרסם מאמרים רבים בעיתונים וכתבי עת כגון "מכבי", "ידיעון ארגון מורי ההתעמלות" (לימים "החינוך הגופני"), "הד החינוך" ו"דבר לילדים".
קורות חייו > פעילות ציבורית

בשנת 1906 היה נשרי לאחר מראשוני "אגודת מתעמלים ראשון לציון יפו" מייסודו של ליאו כהן ובשנת 1909 הפך למאמנה השני. נשרי ניצל את השפעתו כמורה על מנת להתיר לאגודה להשתמש במתקני "הגימנסיה הרצליה". אגודה זו הייתה הבסיס לאגודת מכבי תל אביב, ונשרי היה לחבר מועצת מכבי משך שנים ארוכות.
לקראת פורים תרע"ד - 1914 יזם ועד תל אביב קרנבל ברחובות העיר (לימים: עדלאידע). ברחובות תל אביב צעדה "תהלוכה אשר הודרכה ופוארה על ידי אלדמע ונשרי".
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הצטרף נשרי לגימנסיה שעברה זמנית למושבה מאיר שפיה ועם חלק ממנה לזכרון יעקב במסגרת גירוש תל אביב, והיה חבר ועד ההגירה ומזכירו.
היה ממייסדי הצופיות בישראל וממקימי אגודת "הרצליה", אחת משלוש האגודות שמאיחודן נולדה "הסתדרות הצופים בארץ-ישראל" (כיום הצופים העבריים). עם איחוד האגודות בפסח 1919, נבחר נשרי לראש התנועה ותוארו היה "מנהיג ראשי".
בשנת 1923 נבחר נשרי בידי האספה הכללית הראשונה לחבר ההנהלה המצומצמת, בת שלושה חברים, של גדוד מגיני השפה, ארגון ששם לעצמו למטרה להפיץ את השפה העברית ביישוב. בשנת 1926 יזם ביחד עם ד"ר עמנואל סימון את הקמת "ארגון המורים לחינוך גופני", אשר הוקם שנה לאחר מכך ובו 25 חברים. לאורך השנים פעל רבות להשוואת מעמדם של מורי החינוך הגופני לשאר המורים ונשרי היה ליושב ראש הארגון. בשנת 1933 נמנה עם מייסדי הוועד האולימפי הארץ ישראלי והיה לאחד מחבריו. נוסף על כך היה נשרי לחבר בוועדת ההדרכה של המחלקה להכשרה גופנית של הוועד הלאומי, חבר הוועד הבוחן, חבר ועדת החינוך הגופני של מחלקת החינוך וכן בתפקידים נוספים.
בשנת 1960 קיבל בשם אגודת מכבי תל אביב את פרס הוז לספורט מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 1971 זכה הוא עצמו בפרס, עבור ספרו "לקסיקון למונחי החינוך הגופני".
צבי נשרי נפטר בשנת 1973, בגיל 95. נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
משפחתו

נשרי היה נשוי ללאה (בתו של ישראל שכטר מזכרון יעקב ואחייניתו של שניאור זלמן שכטר) במשך כ-15 שנה, עד פטירתה ב-1928 מטיפוס. ואב לבנים ובנות. בנו, דוד נשרי, נפל בשנת 1936 כשנורו יריות מהמארב אל עבר מכונית שהובילה פועלים ושומרים ממוצא עילית לירושלים, והוא בן 19 שנים. לזכרו של הבן יצר בשנת 1938 הפסל יצחק דנציגר את הפסל "שבועה", שנהרס בחצר הסטודיו בידי קנאי דתי; משבריו יצר הפסל, ככל הנראה, את פסלו המפורסם "נמרוד", וכן את הפסל "שבזיה".
בחייו נפטר גם בנו שמשון.
בתו הייתה הסופרת רינה הברון חברת קיבוץ בארי. דודו גבע היה נכדו. אחותו הייתה הפסלת חנה אורלוף, ואחיו מאיר דב אורלוב היה מוותיקי המושבה פתח תקווה ועמד ראש אגודת בעלי מלאכה בפתח תקווה. רפאל איתן היה אחיינו (בן אחותו מרים), ואחיין נוסף (בן אחיו מאיר דב) הוא זאב אורלוב, מחללי מאורעות תרפ"א בפתח תקווה.
באוקטובר 2023, במהלך הטבח בקיבוץ בארי, נרצחו נכדתו לילך קיפניס ובעלה אביתר. נכדתו שושן הרן ובני משפחה נוספים נחטפו לעזה. כמו כן נרצח בעלה של שושן, אבשלום הרן.
הנצחה

על שמו נקראים הארכיון במרכז הפדגוגי שבמכון וינגייט לתולדות החינוך הגופני והספורט בארץ ישראל ובתפוצות, רחוב בשכונת יד אליהו בתל אביב, וכן "פרס צבי נשרי על תרומה אקדמאית בולטת בתחום הספורט", אשר הוענק עוד בהיותו בחיים. הכרה נוספת בתרומתו ניתנה לו בהנצחתו, בשנת 1981 ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שזכו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן. במכון וינגייט בבניין המרכז הפדגוגי ולצדו נמצאים תבנית ראשו של צבי נשרי ופסל לזכר בנו דוד, שפוסלו על ידי אחותו חנה אורלוף.
ספריו

שעורי התעמלות , 1913.
שעורי התעמלות: לבתי ספר, לאגֻדות ולבית, יפו: איתן–שושני, תר"פ.
כדור-רגל, 1913.
מלון למונחי התעמלות , 1913. (רשימת מונחים בעריכת ועדה מיוחדת של ועד הלשון העברית)
לקסיקון מונחי החינוך הגופני, תל אביב: (צ' נשרי), תשל"א. (עם תרגום המונחים לאנגלית ולגרמנית)
תרגילי סדר, הליכה וריצה: לבתי-ספר ולאגֻדות התעמלות; סִדר: צבי אורלוב, יפו: דפוס א' איתן וס' שושני, תר"פ. (חוברת)
התעמלות לקטנים , תל אביב: קוהלת, תרפ"ז.
התעמלות ומשחקים לקטנים: לבית-הספר ולבית, מהדורה ב מתוקנת ומֻרחבת, תל אביב: קהלת, תרצ"ה 1934.
התעמלות ומישחקים לקטנים: לבית הספר, לגן ולבית, מהדורה ג מתוקנת ומֻרחבת, תל אביב: הוועד הלאומי לכנסת ישראל בארץ ישראל – המחלקה להכשרה גופנית (דפוס ספר), תש"ז.
ק.א. קנודסן, הטפול בגב; תרגם: צבי נשרי, מהדורה ב, מנוקדת, תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, תרצ"ח. (נדפס ראשונה ב"המכבי" י–יא, שנה ז' (תרצ"ו))
ראשי פרקים מדברי ימי החנוך הגופני: ותולדות השטות החדשות, תל אביב: הוועד הלאומי ליהודי ארץ ישראל – המחלקה להכשרה גופנית, ת"ש. (חוברת)
I. התעמלות בקורה : II. טִפוס בחבלים, תל אביב: הוועד הלאומי ליהודי ארץ ישראל – המחלקה להכשרה גופנית, תש"א.
לקריאה נוספת

בניהו מ., צבי נשרי - תולדות חייו, תל אביב, ארגון מורי ההתעמלות, 1954.
גיל ע. (עורך), שבי להזהב: קובץ לזכרו של צבי נשרי, נתניה, מכון וינגייט, 1979.
יעקב שביט, יעקב גולדשטיין, חיים באר (עורכים), "נשרי (אורלוב), צבי אריה", לקסיקון האישים של ארץ ישראל, 1948-1799, עם עובד, 1983, עמ' 345.
"אבי תרבות הגוף", הארץ (מוסף מיוחד), 25 בספטמבר 1975
אשר גולדברג, דני דבורין, מכבי תל אביב - מאה שנים ראשונות, הוצאת מדיה, 2006, עמ' 22.
נשרי, צבי, החינוך הגופני בגימנסיה הרצליה. בתוך בן-יהודה, ברוך (עורך) סיפורה של הגמנסיה "הרצליה", הגמנסיה "הרצליה", 1970, עמ' 142–146
נחמן תמיר, אנשי העלייה השנייה - פרקי זכרונות - כרך ב', הוצאת המרכז לתרבות וחינוך תל אביב, 1974, עמודים 183–187
הערות שוליים

↑  מ. בניהו, צבי נשרי : אבי התרבות הגופנית בישראל : תולדות חייו, ארגון מורי ההתעמלות, תשי"ד, עמ' 16-18
↑  תל אביב: זכרונות 1919–1939 / יבנאל מטלון - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  חמדה אלון, ראשית הדרך, היה נכון: חמישים שנות צופיות עברית בארץ-ישראל: תרע"ט-תשכ"ט, תל אביב: עם ספר, תשל"ז 1976, עמ' 26
↑  נפתחה ועידת המורים לחינוך גופני, על המשמר, 27 בדצמבר 1951
↑  איגוד אולימפי, דבר, 27 ביוני 1934
↑  "פרס דב הוז" לרחל בן-צבי וא. מיכאלי, דבר, 19 בדצמבר 1960.
↑  פרס דב הוז לנשרי ושחמורוב, דבר, 12 בדצמבר 1971; צבי נשרי ואסתר שחמורוב זכו ב"פרס הוז", דבר, 15 בדצמבר 1971.
↑  צבי נשרי באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  לאה נשרי, דבר, 21 ביוני 1928; לאה נשרי באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  יום של התנקשויות בירושלים: דוד נשרי נרצח ליד מוצא, דבר, 28 באוגוסט 1936.
↑  שמשון נשרי ז"ל, מעריב, 26 בפברואר 1964.
↑  עמרי אסנהיים, לקבל את הבשורה המרה בשבעה | עורך "המוסף לשבת" למען החטופים בעזה, באתר ynet, 29 באוקטובר 2023
↑  בספרות ובאמנות, דבר, טור 1, 23 בנובמבר 1934; מרשימות ספורטאי | ספר שחכינו לו, דבר, 10 בדצמבר 1934.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305545405171  GND: 1046470698  ISNI: 0000 0001 0449 9994  LCCN: nr96007587  VIAF: 19575397   WorldCat (עם VIAF): 19575397 
צבי נשרי בשיעור התעמלות בחצר הגימנסיה הרצליה, 1939
צבי נשרי עם ראשי גדודים וקבוצות מתנועת הצופים בתל אביב, 1921
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
ליאור פרחי

| --- | --- |

 לידה:  19 בדצמבר 1970 רעננה, ישראל
 פטירה:  12 בפברואר 2024 (בגיל 53) רעננה, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1986–2024 (כ־38 שנים)
 סוגה:  מוזיקה מזרחית
 שפה מועדפת:  עברית 
 שיתופי פעולה בולטים:  אייל גולן, בן זיני, חיים משה, יפה ירקוני, משה דץ, שלמה גרוניך, שרית חדד, שלומי שבת, הפרויקט של רביבו, ציון גולן
 
ליאור פרחי (19 בדצמבר 1970 – 12 בפברואר 2024) היה זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה

ליאור פרחי נולד בשנת 1970 ברעננה, בן זקונים אחרי חמישה אחים. הוא החל לשיר בגיל 16.
קריירה > מלחין

אף על פי שפרחי לא ניגן ולא קרא תווים, הוא נחשב למלחין מוכשר. תחת ידיו יצאו להיטים כמו "כתבתי לך מכתב", "רומיאו ויוליה" והלהיטים של שרית חדד, "ים של אהבה" ו"עולם של חלומות". לזהבה בן כתב את "תגיד לי מותק", לפיני חדד את "חוזר הביתה", ליוסי אזולאי הלחין את הלהיט "אני אקטוף לך את הירח", כתב והלחין לאיל גולן את "בשבילך נוצרתי" והלחין את "רגשות".
חיים אישיים

פרחי התגורר ברעננה. היה גרוש ואב לשלושה. הוא נפטר בשנתו לאחר שלקה בדום לב ב-12 בפברואר 2024, בגיל 53.
דיסקוגרפיה

כמו אבן שותקת (1994)
שירת הלב (1995)
ההופעה (1998)
את כל חיי (1999) – אלבום פלטינה
גבר משתגע (2001) – אלבום פלטינה כפולה
מת עלייך (2003) – אלבום פלטינה משולש
סיגליות (2004) – אלבום פלטינה משולש
חשמל באוויר (2008) – אלבום פלטינה מרובע
מתנה (2010) – אלבום פלטינה מחומש
פזמון שלא נגמר (2015)
ישראלי מילדות חלק א' (2016)
ישראלי מילדות חלק ב' (2019)
הערות שוליים

↑  מתן אברמוביץ', עכבר העיר, להאזנה: שיר חדש לליאור פרחי, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2009
↑  רן בוקר, במלאת 30 למותו: שיר חדש לליאור פרחי ז"ל, באתר ynet, 13 במרץ 2024
↑  ארי ליבסקר, חפש אותי בראשון: הזמרים כבר לא גרים בתל אביב, באתר כלכליסט, 1 ביולי 2017
↑  רן בוקר, הזמר ליאור פרחי הלך לעולמו בגיל 53, באתר ynet, 12 בפברואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302665405171  ISNI: 0000 0004 0218 4915  MusicBrainz: 99dd44e5-9be1-4a3a-9762-aa4dc989403c  VIAF: 297471891   WorldCat (עם VIAF): 297471891
פייר גריפארי

| --- | --- |

 לידה:  7 בינואר 1925 פריז, צרפת 
 פטירה:  23 בדצמבר 1990 (בגיל 65) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 שם עט:  Rose Londres 
 מקום לימודים:  תיכון לואי הגדול 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 
פייר גריפארי (בצרפתית: Pierre Gripari; ‏7 בינואר 1925–23 בדצמבר 1990) היה סופר צרפתי.
ביוגרפיה

אביו היה מהנדס יליד מיקונוס ואימו, ספרית ומתקשרת ילידת רואן.
הוריו מתו במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא נאלץ לנטוש את לימודי הספרות בבית ספר תיכון לואי הגדול כדי להתפרנס ועסק בעבודות מזדמנות: שיווק סחורה חקלאית, שליח של נוטריון ואפילו נגינת פסנתר במסיבות. מ־1946 עד 1949 שירת בהתנדבות בכוחות מוטסים.
מ־1950 עד 1957, הוא עבד כנציג חברת הנפט מוביל (לימים אקסון מוביל) בהסתדרות העובדים הכללית של צרפת (CGT). הוא עזב את העבודה כדי להתרכז בכתיבה. עם זאת, עד שלא הצליח להתפרסם, הוא עבד בתור ספרן במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS).
ב־1962, הוא התפרסם בזכות המחזה "ממלא מקום הסגן" (Lieutenant Tenant) שכתב עבור תיאטרון לה גטה-מונפרנס (Théâtre de la Gaîté-Montparnasse), ולאחר מכן עם הספר האוטוביוגרפי "פיירו ירח" (Pierrot la lune), בהוצאת לה טאבל רונד (la Table ronde) ב־1963. כך התחילה הקריירה שלו כסופר. אולם, מרבית היצירות הבאות שלו לא הצליחו. לאחר שעזב את עבודתו במכון, הוא חי חיי עוני.
הוא נתקל בסירוב של שבעה עשר מוציאים לאור עד שב־1974 ולדימיר דימיטרייביץ', חוקר ספרות ממוצא סרבי, קיבל את גריפארי להוצאת הספרים שלו Éditions L'Âge d'Homme  ונתן לו חופש יצירתי מוחלט והסכים לפרסם את כל הספרים שלו.
פייר גריפארי עסק גם בביקורת תיאטרון בעיתונים אקרי דה פרי (Écrits de Paris), ספקטאקל דו מונד (Spectacle du monde) ודפנס דה ל'אוקסידן (Défense de l'Occident), המזוהה עם הימין. הוא הופיע לעיתים קרובות ברדיו, בשתי תחנות שונות מבחינה רעיונית: רדיו קורטואזי (Radio Courtoisie) הימני, שבו הרצה באופן קבוע על ניקולאי גוגול (גריפארי ידע רוסית היטב וקרא את גוגול בשפת המקור), וכן בפראנס קולטור (France Culture) הציבורי, בתוכניתו של ברטראן ז'רום. בתוכנית הזאת ז'רום הכריז על מותו של גריפארי ב־30 בדצמבר 1990. ב־13 בפברואר 1991 הוא הקדיש לו שידור מיוחד של 90 דקות של רגעים של הומור, ומובאות מארכיונים.
גריפארי מת בגיל 65 בבית החולים סנט ז'וזף בפריז כתוצאה מניתוח שהסתבך. גופתו נשרפה ב־4 בינואר 1991 בפר לשז ושם פוזר אפרו.
ביוגרפיה > אישיות

הוא תיאר את עצמו כ"איש מאדים שמביט על עולם בני האדם בסקרנות משועשעת, זר בעולם הארצי". הוא חלק את חייו בין רחוב ברוקה לבין רחוב פולי-מריקור, ולמרות שהיה חובב תענוגות, רוב הזמן נקט באורח חיים בוהמי וכמעט נזירי, ואמר: "יש קורבנות שצריך להקריב... התענוג שבכתיבה שווה את הכול". היה חבר בארגון "מנזה".
ביוגרפיה > עמדות פוליטיות

גריפארי היה קומוניסט ואף סטליניסט מ־1950 עד 1956, אך לאחר מכן התקרב לימין הקיצוני הצרפתי, ואף היה חבר בארגון הלאומני ארופ-אקסיון (Europe-Action). עם זאת, הוא נמנע מפעילות פוליטית מובהקת וביטא חוסר עניין עמוק בפוליטיקה, אף שפעל בעיתון של הימין הקיצוני "מיליטנט" במהלך שנות השמונים. לאחר מכן הוא השתתף בארגון בקבוצה למחקר ולימוד של התרבות האירופית (GRECE), והיה חבר הוועד של נובל אקול, כתב העת שפורסם על ידי איגוד ימני זה.
המילון של הסופרים בשפה הצרפתית (הוצאת לארוס, 2001) מתאר אותו כ"סופר אירוני, שהחזיק את עצמו בצד" והעיר: "באשר לעמדותיו ה'פשיסטיות', צריך לראות בזה טעם לפרובוקציה אצל אדם שסלד ממצפון טוב ומרעיונות מקובלים, אף אם יהיו 'דמוקרטיים'." על אף זאת, במרץ 1976, גריפארי הכריז בעיתון נסיונל, שנוסד על ידי פרנסואה דופרה והיה מזוהה מפלגת החזית הלאומית: "מכל מקום, הפשיזם לא קיבל את הסיכוי שלו, הוא נוצח על ידי אנשים שלא הסכימו אפילו בין עצמם [...] . הנוסחה הזאת ראויה לניסיון נוסף והגון."
סגנון ונושאים מועדפים

גריפארי חקר כמעט את כל הסוגות. הוא היה בעל ידע מצוין של מורשות ספרותיות לאומיות, וידע גם כיצד להשתמש במיתוסים עממיים ובפולקלור, ולא בחל אף במדע בדיוני. הוא הצליח ליצור את יקום ספרותי שלם; בספר "העולם האחורי" (L'Arrière-monde) כתב: "הסיפורים היחידים שמעניינים אותי הם אלה שלגביהם אני בטוח מההתחלה שמעולם לא התרחשו, שלעולם לא יתרחשו, שלא יכולים להתרחש."
הוא כתב רומנים, נובלות, שירים, סיפורים, מעשיות, מחזות, וביקורת ספרותית.
סגנון ונושאים מועדפים > ביקורת כנגד המונותאיזם

בין נושאים חוזרים ביצירתו:
ההיסטוריה של המאה ה־20
התנגדות לטוטליטריות
אירופה כמולדת רוחנית
הומוסקסואליות
ביקורת נגד של הדתות המונותיאיסטיות, במיוחד הדת היהודית, שלדעתו היא טוטליטרית וגזענית. למעשה, היו אנשים, כגון פייר-אנדרה טאגייף, שקראו לו "אנרכיסט ימני קיצוני" וייחסו לו תמיכה בעמדות של לואי פרדינאן סלין, והחשיבו את ההתנגדות שלו לדת היהודית לאנטישמיות.
אחרים, כגון העורך שלו ולדימיר דימיטרייביץ', דוחים את הטענה שהוא היה אנטישמי ומחשיבים את ההתקפות שלו נגד היהדות, בחלק מהמאמרים ומהרומנים שלו לביקורת מכובדת של הדת היהודית: "האשמתו בגזענות היא המצאה מרושעת. הוא פשוט מעולם לא אהב שופטים, רבנים, וכמרים. האדם הסובלני הזה לא סבל את חוסר־הסובלנות הדתית, שזיהה עם תורות מונותאיסטיות".
סגנון ונושאים מועדפים > הומוסקסואליות

גריפארי התמודד עם הומוסקסואליות, שהוא חי איתה ללא תסביכים, בנימה אירונית וטרגית בבת אחת. תפיסתו בנוגע לענייני אהבה היא היסוד לפסימיות שלו.
סגנון ונושאים מועדפים > סופר לילדים

פייר גריפארי מפורסם בעיקר כסופר לילדים. יצירתו הידועה ביותר, סיפורים מרחוב ברוקה (Contes de la rue Broca), יצאה לאור בשנת 1967. האוסף כולל מספר אגדות, בהקשר המוכר של רובע בפריז העכשווית. חלק מהדמויות הם ילדים של מהגרים.
המהדורות הראשונות של ה"סיפורים", שיצאו לאור בטאבל רונד, לא משכו תשומת לב, אבל הוצאה מחודשת על ידי בגלימאר הביאו לגריפארי הצלחה ותהילה. בסוף 1970, המאיירים פרננדו פוץ' רוזאדו וקלוד לפואן תרמו לפרסום הסיפורים.
האוסף הזה יצא לאור בגרמניה, ברזיל, בולגריה, יוון, הונגריה, איטליה, יפן, פולין, ותאילנד.
לקריאה נוספת

Alain Paucard (entretiens avec Pierre Gripari), Gripari, mode d’emploi, Éditions L'Âge d'Homme, 1985
Collectif, Le Tombeau de Pierre, L'Âge d'Homme, 1995
Anne Martin-Conrad (dir), Pierre Gripari, Dossiers H, L'Âge d'Homme, 2001
Anne Martin-Conrad et Jacques Marlaud, Gripari, Qui suis-je?, Pardès, 2010
הערות שוליים

1 2  Alain Paucard 1984, Gripari mode d'emploi.
↑  Présentation de l'auteur, de La Sorcière de la rue Mouffetard, Folio junior, février 1990.
↑  Christophe Bourseiller, Les Ennemis du système.
↑  "Comité de patronage". Nouvelle École (66): 2-5. 2017..
↑  Vladimir Dimitrijević, contribution à l'ouvrage Pierre Gripari, Dossiers H, Éditions L'Âge d'Homme, 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415265405171  PLWABN: 9810663219905606  BIBSYS: 51006  BNE: XX1075376  BnF: cb11905940s (data)  CiNii: DA01609744  GND: 119388294  ISNI: 0000 0001 2127 2249  LCCN: n50031094  LNB: 000093516  MusicBrainz: c9d0fcc1-adb3-4688-8937-aede4b64df82  NDL: 00441770  NKC: xx0003313  NLG: 17296  NTA: 071982957  SNAC: w6fr2skb  SUDOC: 026903563  VIAF: 34457551   WorldCat (עם VIAF): 34457551
יונתן קוניאק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בפברואר 1969 (בן 55) רמת השרון, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
יונתן קוניאק (נולד ב-18 בפברואר 1969) הוא שחקן טלוויזיה, שחקן תיאטרון ויוצר ישראלי.