צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה
התסיסה האנטי מלוכנית

ועידת הכנסייה התקיימה בגלאזגו וקבעה כי הכנסייה לא מוטלת תחת כל סמכות ריבונית מצד המונרך, מה שהוביל את צ'ארלס לכנס מחדש את הפרלמנט האנגלי כדי להטיל מיסים נוספים. כינוס הפרלמנט מחדש הוביל לסיום רודנות אחת-עשרה השנים ולסיום שלטון היחיד של המלך. אחת הסיבות לכינוס המחודש של הפרלמנט הייתה שבשנת 1640 גברה ההתנגדות העממית לצ'ארלס, והוא נאלץ לכנס את הפרלמנט כדי לקבל לגיטימציה להכבדת נטל המיסים. עם כינוסו המחודש של הפרלמנט ציפה צ'ארלס שיסלח לו על פיזור הפרלמנט הקודם ורודנותו וכי הפרלמנט יתיר לו העלאת מיסים חדשים. לא כך היה הדבר ובמהרה פרצו ויכוחים בין המלך לפרלמנט החדש. שלושה שבועות לאחר כינוסו של הפרלמנט הורה צ'ארלס על פיזורו המחודש ומכאן כינויו "הפרלמנט הקצר" (The Short Parliament).
זמן קצר לאחר פיזור הפרלמנט הקצר חצו לוחמי ה"ברית" הסקוטים את הגבול האנגלי סקוטי וכבשו את נורת'מברלנד וטיין אנד ויר באנגליה. הרוזן מסטראפורד נשלח להנהיג את הצבא האנגלי במתקפת נגד אך צבא זה נחל מפלה מידי הסקוטים והתפזר בבהלה. בנקודה זאת הסכים צ'ארלס לוותר על דרישותיו בעניין רפורמה דתית שנגדו את קביעותיה של הכנסייה הסקוטית וכמו כן הבטיח לשלם לפרלמנט הסקוטי עבור הוצאת הכוחות מנורת'מברלנד וטיין אנד ויר. כדי לשלם לסקוטים נדרש צ'ארלס להעלות מס חדש ועל כן הוא כינס פעם נוספת את הפרלמנט האנגלי. הפרלמנט החדש העביר מספר חקיקות שנגדו את מדיניותו של צ'ארלס אך עקב עמדתו החלשה של המלך הוא לא פעל נגד הפרלמנט. ההתנגדות לצ'ארלס ולמדיניותו האבסולוטית הונהגה בידי ג'ון פים (אנ'), פוריטני שקרא בעד שימור סמכויותיו של הפרלמנט. ב-1641 העביר הפרלמנט את חוק שלוש השנים הראשון שקבע כי יש לכנס את הפרלמנט לפחות פעם אחת מדי שלוש שנים ובכך מנע את שלטון היחיד של צ'ארלס מלחזור על עצמו. נוסף על כך החקיקה גם קבעה כי הפרלמנט המכהן יפוזר רק בהחלטה עצמית.
כמו כן העביר הפרלמנט גם את "חקיקת הביאס קורפוס של 1640" שלפיה לא הותר לריבון להורות על מעצרו של כל אדם אשר מצא לנכון לעצור אותו. הפרלמנט הקצר שהתכנס בתחילה, ואחריו הפרלמנט הארוך (תוארו של הפרלמנט השני שכינס צ'ארלס ב-1640) התנגדו בחריפות למדיניותו של צ'ארלס, אך ביטאו זאת רק בתקיפת הארכיבישוף מקנטרברי וראש השרים, נציגיו של צ'ארלס. ויליאם לואוד הושם במעצר בהוראת הפרלמנט. בנוסף לכך הורה הפרלמנט על הוצאתו להורג של הרוזן מסטראפורד בגין פעילותו באירלנד, שם הכפיל את המיסים בעוד הפרלמנט לא פעל כלל. בסוף שנת 1641 פרץ באירלנד מרד. במקור היו אירים שחזו במהלכיו של הפרלמנט וציפו שבאמצעות המרד יינתנו להם זכויות פוליטיות גם כן מידי הפרלמנט. האירים הונהגו בידי פלים או'ניל (אנ') והשתלטו על מספר מעוזים צבאיים. במהרה החלה מרידה עממית נרחבת של תושבי אירלנד שמטרתה העיקרית הייתה לגרש את המתיישבים הסקוטים והאנגלים באירלנד ולא לנסות להשיג זכויות שיינתנו להם מהמלוכה או מהפרלמנט האנגלים.
ב-1 בדצמבר 1641 פרסם הפרלמנט את 'המפגן הגדול' (The Grand Remonstrance) שהיה לרשימת גורמים להתנגדות הפרלמנט לצ'ארלס שכללו האשמות בדבר שחיתות; תמיכה בסתר בקתולים; שימור יועצים חלשים במשרותיהם והתעלמות מהוראות ומסמכויות הפרלמנט. גורמים בתוך הפרלמנט חששו כי הרפורמות הדתיות הקודמות של צ'ארלס, כמו גם המרידה המתמשכת באירלנד, היו יחדיו חלק מהתערבות קתולית בתוך אנגליה שמטרתה הייתה להשיב את הקתולים לשלטון. המחלוקת בסוגיה האם המלך או הפרלמנט צריכים לשלוט בצבא, הביאה להחמרת המצב המתוח ממילא ביניהם. ב-1642 מאס צ'ארלס בפעילות הפרלמנט, איגד מספר חיילים הנאמנים לו ופרץ לתוך הפרלמנט בעת התכנסות בית הנבחרים במטרה לעצור חמישה מחבריו, בהם ג'ון פים. תנועת המלך לעבר הפרלמנט הגיע לידיעת החברים המיועדים למאסר וכאשר צ'ארלס פרץ לתוך בניין הפרלמנט הם הספיקו להימלט. במהלך הפריצה לפרלמנט הצליח צ'ארלס לשכנע את כל המעורבים בבית הנבחרים כי הוא רודן. בתגובה לכך הפרלמנט הקים את מועצת הביטחון שהשתלטה במהרה על העיר לונדון והשיגה את אמון המיליציה המקומית המוצבת בעיר. רוב כוחות הצבא נטו לצד הפרלמנט ולנוכח האירועים פרצה מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה בין הפרלמנטרים לבין המלוכנים תומכי צ'ארלס.