stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי ישראל–פקיסטן
היסטוריה > שנות ה-90 עד ראשית שנות ה-2000: מגעים > מגעים באו"ם

בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קיים גד יעקבי, אז שגריר ישראל באומות המאוחדות, קשרים לעיתים תכופות עם נציגי פקיסטן. באוקטובר 1992 התעוררה במשלחת הישראלית באו"ם שאלה - האם לתמוך במועמדות פקיסטן למועצת הביטחון של האו"ם. השגריר יעקבי תמך בכך, ואחרי שקיבל אישור ממשרד החוץ בירושלים הצביעה ישראל בעד פקיסטן. צעד זה פתח סדרת מגעים בין יעקבי לשגריר פקיסטן באו"ם, ג'משיד מארכר (جمشید مارکر), שהודה ליעקבי על הצבעתו. ב-17 במרץ 1993 הסדיר יעקבי פגישה בין ראש הממשלה יצחק רבין לשגריר מארכר. בשיחה זו העריך מארכר שהתקדמות לקראת כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות תהיה אפשרית אך ורק אם תוכח התקדמות ממשית לקראת שלום במזרח התיכון.
מארכר השתתף בעבר בקבלת קהל שערך גד יעקבי. על השתתפותו הותקף בפקיסטן, בעיתון בו נכתב כי כל מוסלמי או פטריוט פקיסטני יראה בכל מגע כלשהו עם הישראלים קשירת קשר נגד המדינה והעדה האסלאמית עד שתובטח עצמאות ירושלים ותוקם מדינה פלסטינית ריבונית. יעקבי נועד גם עם מחליפו של מארכר, אחמד כמאל. ב-2 בנובמבר 1995 סקר יעקבי בפני כמאל את ההתפתחויות שחלו ביחסי ישראל עם מדינות אסלאמיות והציע שגם פקיסטן תנהג כך. השגריר כמאל ציין ששינוי בעמדת ממשלתו מותנה במצב במזרח התיכון ובעיקר בדעת הקהל הפקיסטנית.
היסטוריה > שנות ה-90 עד ראשית שנות ה-2000: מגעים > מגעים עם פקיסטן באמצעות ארגונים יהודיים

במהלך שנת 1993 נעשו מאמצים רבים מצד ארגונים יהודיים להביא את יחסי ישראל-פקיסטן לנורמליזציה. נציגי הוועד היהודי-אמריקני והליגה נגד השמצה בארצות הברית נועדו מבעוד מועד לשיחות עם השגרירים של פקיסטן באו"ם ובוושינגטון. סגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי, איזי ליבלר, ביקר באסלאמאבאד ב-12 עד 16 בפברואר. שליחותו התקיימה בתיאום עם משרדי החוץ של אוסטרליה וישראל (זאת מאחר שליבלר הוא אזרח אוסטרלי) ושל מחלקת המדינה של ארצות הברית והייתה חלק ממכלול ביקורים אחרים שערך בארצות אסייתיות אחרות. השגרירה עאבדה חוסיין הסדירה פגישה בין ליבלר לשהבאז שריף, אחיו של ראש הממשלה נוואז שריף, שנחשב לאיש שנודעה לו השפעה רבה על אחיו.
ליבלר אמר לשריף כי שינוי היחס כלפי ישראל יועיל רבות לתדמיתה של פקיסטן בוושינגטון. בן-שיחו הפקיסטני השיב שמאז ומתמיד תמכה מדינתו בבעלי בריתה הערבים נגד ישראל. פקיסטן מודאגת מן הסיוע שמגישה ישראל להודו בקשמיר דרך אנשי כוחות מיוחדים ישראלים המאמנים כוחות צבא הודים, ומכך שהיו כוונות מצד ישראל להפציץ את מתקני הגרעין של פקיסטן. ליבלר הגיב לדבריו אלו ואמר שהוא מוסמך לומר ששתי ידיעות אלה שציין הן בגדר שטות מוחלטת ולא היו דברים מעולם. בעניין כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות אמר שריף שכל תזוזה גלויה במגעים בין ישראל לפקיסטן תצית מהומות במדינתו. בסיום הפגישה קבעו ליבלר ושריף כי המשך הקשר ביניהם יהיה דרך הנציב העליון של פקיסטן בלונדון, וב-19 באפריל נפגש ליבלר עם הנציב העליון, אלא שהעיתוי לא היה מוצלח. יום קודם לכן אירעו שינויים פוליטיים בפקיסטן, וראש הממשלה שריף הודח מתפקידו.
ברם, הבעיה הייתה מהותית הרבה יותר. בפגישה שנערכה בניו דלהי בערך באותה העת ב-12 במרץ 1993 בין דיפלומט פקיסטני ליעקב רוזן, עמיתו הישראלי, אמר הפקיסטני כי המצב הפנימי בארצו לא יאפשר בשום אופן נורמליזציה ביחסי פקיסטן-ישראל, מאחר שאנשי הדת בפקיסטן עלולים לחולל זעזועים פנימיים קשים ששום מפלגה פוליטית לא תוכל לעמוד בהם אם יועלה עניין כינון היחסים בין שתי המדינות.
היסטוריה > שנות ה-90 עד ראשית שנות ה-2000: מגעים > המשך המגעים עם אכרם זאכי

בינתיים נמשך הקשר עם אכרם זאכי, מנכ"ל משרד החוץ של פקיסטן. מספר שבועות לפני הדחתו של נוואז שריף נועד זאכי בוושינגטון הבירה ב-11 במרץ עם חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, גארי אקרמן. אקרמן העלה בפניו של זאכי את עניין יחסי ישראל-פקיסטן ואמר שארצות הברית תקדם בברכה נורמליזציה ביחסים אלו. זאכי השיב ואמר שהדבר בלתי-אפשרי והעניין עדיין לא בשל. כעבור מספר ימים, ב-16 במרץ, נפגשו השניים שוב בניו יורק, הפעם בנוכחות סגן הקונסול הדיפלומטי של ישראל שם, מרק סופר. זאכי סיפר להם על פגישתו עם משה יגר בטוקיו ועל רצונו להביא את היחסים לידי נורמליזציה בהתניה שהמגעים יהיו חשאיים.
הוא חזר על ההבטחה שפקיסטן לא תעביר טכנולוגיה גרעינית לגורם אחר, בדגש על איראן. הוא הסביר שכוונתו להפגיש בין שר החוץ שמעון פרס לנוואז שריף, בדאבוס, עלתה בתוהו מאחר שבעיר נכחו עיתונאיים פקיסטנים רבים. פרס פגש עיתונאים פקיסטנים אלו ב-1994 והעביר את המסר שלו באמצעותם: "על פקיסטן לחדול ממדיניותה הבלתי-הגיונית ולכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל". ישראל כוננה עד אז יחסים דיפלומטיים עם עשרות מדינות מוסלמיות, ביניהן ירדן, לכן לא הייתה סיבה שפקיסטן תימנע מיחסים עם ישראל לאחר שהפלסטינים סיימו ב-14 בספטמבר 1993, עם הסכמי אוסלו, את סכסוכם הממושך עם ישראל. זאכי אישר בשיחה שנציגים ישראלים ופקיסטנים קיימו ביניהם מגעים. פקיסטן אמנם תמכה בהסכמי אוסלו, אך ראש הממשלה הפקיסטני מועין קוריישי הצהיר שפקיסטן לא תכיר בישראל עד שתיפתר סוגיית ירושלים.
היסטוריה > שנות ה-90 עד ראשית שנות ה-2000: מגעים > לאחר הדחתו של נוואז שריף

ב-24 באפריל 1993 הדיח נשיא פקיסטן ע'ולאם איסחאק ח'אן את ראש הממשלה נוואז שריף. הדחה זו הייתה חבטה במאמצי ישראל להידברות עם פקיסטן ובמגעיה עמה. לישראל ולידידיה לא היו קשרים עם הנשיא איסחאק ח'אן או עם האנשים החדשים שעלו לשלטון. ב-30 באפריל פורסמה בעיתון "מעריב" כתבה של עיתונאית ישראלית, שרי רובר, שהורשתה לבקר בפקיסטן. לשם עבודתה הוסדרו לה פגישות עם אישים אחדים בשלטון. הדברים ששמעה רובר איששו את הסברה כי גם בשלטון החדש מעוניינים לקשור קשרים עם ישראל, אך היו חששות שהציבור הרחב לא יקבל זאת, והאופוזיציה תנצל זאת לשם פגיעה בממשלה. דברים דומים נשמעו בקרב משלחת הוועד היהודי האמריקני שנפגשה ב-13 במאי עם הציר של פקיסטן בוושינגטון.
למרות הקשיים עם השלטון החדש, נרשמה תזוזה קלה ביחסים. עיתון פקיסטני הודיע כי הוקמו קשרי דואר בין שתי המדינות באמצעות מדינה שלישית. מכתבים ועליהם בולי ישראל הגיעו לקראצ'י דרך קהיר. ערבים פקיסטנים קיבלו מכתבים מסוג זה מיקיריהם ביהודה שומרון ועזה. מכתבים מפקיסטן לישראל נשלחו או לרשות הפלסטינית או שנשלחו דרך לונדון בשתי מעטפות: על החיצונית מענו של מנהל הדואר בלונדון ועל הפנימית כתובת הנמען. ב-27 באוגוסט 1994 פורסמו ידיעות בעיתוני פקיסטן כי מספר מומחים למדיניות חוץ המליצו לבחון מחדש בדחיפות וברצינות את המדיניות כלפי ישראל. מדינות מוסלמיות במזרח התיכון הושיטו יד וסיוע לישראל מבלי להתייעץ עם הפקיסטנים, ולכן עלתה השאלה מדוע שפקיסטן לא תפתח קשרים עם ישראל בשעה שירדן, מצרים ואש"ף עושים זאת.
גם בהזדמנויות אחדות במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הבהירו ראש הממשלה בהוטו ואישי ממשלה אחרים את עמדת מדינתם כלפי ישראל והאפשרות לכונן יחסים בילטרליים עמה. באפריל 1995 ביקרה בנזיר בהוטו בוושינגטון הבירה. בשיחותיה שנערכו במחלקת המדינה של ארצות הברית נשאלה על יחסי ישראל-פקיסטן. בהוטו השיבה שהיא מעוניינת, באופן עקרוני, לקדם את קשרי מדינתה עם ישראל אם כי קודם עליה לוודא שחוגים קיצוניים-פונדמנטליסטיים לא ינצלו זאת נגדה. עוד קודם לכך, ב-17 בנובמבר 1994, הבהיר שר החוץ הפקיסטני כי לא חל כל שינוי במדיניות פקיסטן כלפי ישראל, וכי מדינתו לא תוכל לשקול הכרה בישראל לפני שישרור שלום בר-קיימא במזרח התיכון אשר יפתור את מעמדה החוקי של ירושלים. בהוטו אמרה שפקיסטן תכיר בישראל רק אם הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי יקבל החלטה בעניין ורק לאחר שיושג שלום בין ישראל לשכנותיה הערביות.
למרות ההצהרות הללו אפשר היה להבחין בריכוך מה בעוינות הפקיסטנית כלפי ישראל, כאשר ב-6 בפברואר 1996 הגיעו לישראל שמונה עיתונאים מפקיסטן. ביקור זה היה ראשון מסוגו של אנשי תקשורת פקיסטנים בארץ. העיתונאים הפקיסטנים לא הגיעו בשליחות ממלכתית, אך מאחורי הביקור עמד גורם פוליטי שהתעניין בזהירות רבה ביחסים עם ישראל.
בד בבד התפרסמו ידיעות על קשרים שמקיים איש העסקים יעקב נמרודי עם גורמים פקיסטניים. הלה ביקר בפקיסטן ונועד שם עם שר החוץ של פקיסטן, שעודד אותו לפתח קשרי עסקים בין שתי המדינות. נמרודי התעניין בטלקומוניקציה, הקמת מרכז רפואי, עידוד תיירות דתית, חקלאות ובהשבחת מטוסים. ב-4 בנובמבר 1995, ביום הירצחו של יצחק רבין, דווח לו מפי נמרודי על קיום מגעים אלו. רבין נתן את ברכתו והגיב על כך בחיוב.
היסטוריה > שנות ה-90 עד ראשית שנות ה-2000: מגעים > תקריות

סמוך למגעים בין ישראל לפקיסטן בתחום הדואר, אירעה תקרית שהעידה על איבתה של פקיסטן כלפי ישראל. יאסר ערפאת הזמין את ראש ממשלת פקיסטן החדשה, בנזיר בהוטו, לערוך ביקור ברצועת עזה. הביקור עתיד היה להתקיים ב-4 בספטמבר 1994. שגרירה של פקיסטן במצרים תכנן להגיע לרצועה ב-28 באוגוסט כדי לתכנן את הביקור. כשהגיע למעבר הגבול ברפיח, סירבה ישראל להתיר את כניסתו מאחר שהעניין לא תואם עמה מראש. פקיסטן, שאינה מכירה בישראל, נמנעה מלבקש ממנה באורח רשמי רשות כניסה לעזה בתואנה שפקיסטן אינה מכירה בשלטון ישראל על עזה ורואה את אש"ף כסמכות הריבונית שם. ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ייחס לראש הממשלה בהוטו "נימוסים גרועים" על שהתכוונה לערוך ביקור זה בלי להודיע לרשויות בישראל.
תקרית אחרת אירעה מספר שבועות לאחר מכן, ב-12 במאי 1994. במהלך התקרית נועד נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן עם ראש ממשלת פקיסטן בנזיר בהוטו במהלך ביקורו בדרום אפריקה. בהוטו אמרה לו שמן הראוי לראות התקדמות בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני כתנאי לפריצת דרך ביחסי ישראל-פקיסטן. בכלי התקשורת פורסמה הכחשה רשמית של הפגישה. דובר ממשלת פקיסטן כינה את הפגישה כ"המצאה" תוך טענה כי העניין הוא חלק ממסע דיסאינפורמציה של ישראל שמטרתו להוציא דיבה על פקיסטן. ארבע שנים לאחר מכן, ב-29 באוקטובר 1998, נפגשו הנשיא ויצמן ונשיא פקיסטן מוחמד רפיק תאראר בקבלת פנים לרגל חגיגות 75 שנים לטורקיה המודרנית. לפי דיווחים שונים בעיתונות, ניגש נשיא פקיסטן לוויצמן, לחץ את ידו והביע תקווה כי "ביום מן הימים נשוב וניפגש".
היסטוריה > שנות ה-90 עד ראשית שנות ה-2000: מגעים > שלהי שנות ה-90

אי התקדמות לקראת כינון יחסים דיפלומטיים עם פקיסטן הביאה את מנהיגי הקהילה היהודית בניו יורק להתריס כלפי הקונסול הכללי של פקיסטן בעיר. בפגישה שהתקיימה בינו לבין מנהיגי הקהילה היהודית ב-1998 נאמר שסירובה של פקיסטן לקיים עם ישראל יחסים דיפלומטיים אינו מובן כלל לקהילה היהודית בארצות הברית, במיוחד לאחר שנחתמו הסכמי קמפ-דייוויד והסכמי השלום בין ישראל לירדן. כבר ידוע שקיימות קבוצות קיצוניות שתתנגדנה לכינון יחסים עם המדינה היהודית, אך אין זה צריך להוות מכשול ליצירת התקדמות בתחומי הכלכלה, התרבות והאקדמיה ושינוי דפוס ההצבעה של פקיסטן כלפי ישראל באו"ם. צעדים כאלו יתקבלו בברכה על ידי הקהילה היהודית בארצות הברית והציבור האמריקאי בכלל ואולי אף על ידי קהילת העסקים. בפגישה הזו שוב עלה החשש כי טכנולוגיה גרעינית פקיסטנית תגיע לידיהן של איראן ועיראק. הובטח לפקיסטנים כי לא קיים שיתוף פעולה גרעיני בין הודו לישראל נגד פקיסטן. הקונסול הכללי של פקיסטן הבטיח שמדינתו לא תעביר שום טכנולוגיה גרעינית לאויבי ישראל או לעולם המערבי. בדבר יחסים עם ישראל לא נאמר דבר מהצד הפקיסטני.
לאחר שתפס את השלטון בהפיכה צבאית בשנת 1999, מיהר הגנרל פרבז מושארף להרגיע את ישראל בסוגיה הגרעינית, ובו בזמן הודיע כי אין בכוונתו לשנות את מצב היחסים בין שתי המדינות. מצד שני, הפקיסטנים היו מודאגים מהקשרים הביטחוניים והצבאיים שהתפחתו בין ישראל להודו, ופקיסטן אף הבהירה, על פי פרסומים בעיתונים, כי היא רואה בהידוק קשרים אלו איום על פקיסטן. ישראל השיבה לכך ואמרה שיחסיה המצוינים עם הודו אינם מכוונים נגד "מדינה שלישית". ישראל סירבה לבקשת פקיסטן להציג את מרכיבי הקשר הצבאי בין הודו לישראל. לפקיסטן הובהר מפי ישראל כי אם היא מודאגת מיחסי הודו–ישראל, היא מוזמנת לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל.
היסטוריה > שנות האלפיים: התקרבות

באליפות וימבלדון 2002 שיחקו יחד הטניסאי הישראלי אמיר חדד והטניסאי הפקיסטני עיסאם אל-חאק קוריישי, שהיה לפקיסטני הראשון שהעפיל לסיבוב השלישי בטורניר גראנד-סלאם.
ביוני 2003 אמר נשיא פקיסטן מושארף בכמה הזדמנויות, לפני שנסע לארצות הברית ולאחר ששב לארצו, כי יש לשקול ברצינות כינון יחסים עם ישראל. הרושם שדבריו הותירו היה שאמרותיו אלו נאמרו לצורך יחסי ציבור ולא באמת ימומשו.
בספטמבר 2005, על רקע תוכנית ההתנתקות, חלה התקרבות סמלית בין ישראל לפקיסטן. שר החוץ הישראלי סילבן שלום נועד ב-1 בספטמבר 2005, בטורקיה, לפגישה רשמית וגלויה עם שר החוץ הפקיסטני, והוחלפו הצהרות ידידות והבעות תקווה להידוק הקשרים. ב-14 בספטמבר נפגש ראש ממשלת ישראל אריאל שרון עם נשיא פקיסטן פרבז מושארף במסדרונות עצרת האו"ם ושני האישים החליפו לחיצת יד. ב-18 בספטמבר נפגש הנשיא מושארף עם מנהיגי הקהילות היהודיות בארצות הברית וכינה את המפגש "אירוע היסטורי". אולם פגישות סמליות אלו לא הבשילו ליחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, ולא היו להן השלכות ארוכות-טווח על היחסים ביניהן.
לאחר קיום הפגישה בין שר החוץ שלום לשר החוץ הפקיסטני, נשאל מנכ"ל משרד החוץ רון פרושאור על ידי שדרן הרדיו אריה גולן בתוכנית "הבוקר הזה" ברשת ב' האם אכן יצא לפועל "ביקור של שר פקיסטני בישראל בקרוב". פרושאור השיב ש"אנחנו יודעים שמתוכננת הגעתה של משלחת פקיסטנית בשבועות הקרובים ארצה".
בינואר 2012 נערך ריאיון חסר-תקדים בין כתבת "הארץ" דנה הרמן לנשיא פקיסטן לשעבר, פרבז מושארף. במהלך הראיון אמר מושארף כי "העולם המוסלמי כבר מבין שישראל היא עובדה קיימת", ולשאלה האם הוא חושב שישנה אנטישמיות בפקיסטן ענה: "ישנה איבה לישראל, אבל אנטישמיות... אני חושב שלא".
ב-1 בספטמבר 2016, לראשונה בהיסטוריה של צבא הגנה לישראל, נערך תרגיל צבאי משותף בארצות הברית בין היתר בהשתתפות צה"ל והכוחות המזוינים של פקיסטן.
ב-2020, לאחר הסכמי הנורמליזציה בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות ובחריין, הועלתה פקיסטן כמדינה מועמדת לנרמל את היחסים עם ישראל. קולות פקיסטנים רבים קראו לנרמל את היחסים עם ישראל, ואף בדצמבר 2020 התקיימה הפגנה שקוראת לנרמל יחסים עם ישראל. בנוסף, סגן מזכיר אגודת "בני האלוהים של פקיסטן", אמיר סולימאן עזיז, עתר לבית המשפט העליון של פקיסטן כדי לבטל את האיסור על אזרחי פקיסטן לבקר בישראל. באותו החודש, המנהיג הדתי של מפלגת "ג'מעיית עולמה א-אסלאם" ויו"ר המועצה האידאולוגית הפקיסטנית לשעבר, מאולנה מוחמד חאן שראני כינס מסיבת עיתונאים בה הכריז כי הוא תומך בנרמול יחסים בין ישראל לפקיסטן.
בנובמבר 2020 ביקר בישראל בחשאי יועץ ראש הממשלה הפקיסטני ונפגש עם ראש המוסד. ממשלת פקיסטן לא הסכימה לכונן יחסים עם ישראל ושר החוץ הפקיסטני קשר בין כינון יחסים בין שתי המדינות בפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. עם קבלת האפשרות להרחבת הסכמי אברהם והחלת נורמליזציה בין ישראל לערב הסעודית הצהיר שר החוץ הפקיסטני, ג'ליל עבאס ג'ילאני, כי חתימה על הסכם דומה בין שתי המדינות תהיה רק מתוך אינטרסים פקיסטניים וב"רווחה של העם הפלסטיני". במאי 2024 נודע כי שוטרים וצעירים פלסטיניים מוטסים לפקיסטן לצורך הכשרה צבאית. מטרת העל של הפרויקט היא ליצור את "צבא פלסטין".
הערכה

הגורמים המרכזיים שמונעים עד עצם היום הזה את פקיסטן מלהכיר במדינת ישראל בריבונותה וכן לכונן עמה יחסים דיפלומטיים מחד גיסא וקשרים כלכליים, תרבותיים או מסחריים מאידך הם:
רגש הסולידריות החברתית עם העולם המוסלמי בכלל וארצות ערב בפרט. נוסף על הסולידריות החברתית מופגנת מצד פקיסטן סולידריות דתית. סולידריות דתית זו היא יסוד מוסד בזהותה הלאומית של פקיסטן ומעיקרי יחסי החוץ שלה.
חששה של ממשלת פקיסטן ואנשיה מפני תגובת חוגים נרחבים של מעצבי דעת הקהל הפקיסטנית, בעלי הלכי רוח אסלאמיסטיים רדיקליים, שאיבתם לישראל היא עזה וכוחם בפקיסטן ניכר. בשל כך אין ברשות פקיסטן לשנות את עמדתה השלילית כלפי ישראל ולהסתכן סיכונים מיותרים לפני שיעשו זאת רוב המדינות המוסלמיות והערביות.
מאז היווסדה, סובלת האומה הפקיסטנית מחוסר יציבות פנימית שגרמה לא פעם ולא פעמיים להתערבות הכוחות המזוינים של פקיסטן במערכת הפוליטית. על מנת לבסס את מעמדם ולייצבו השתדלו באופן כמעט תמידי הפוליטיקאים האזרחים ואנשי הצבא לחיות בהרמוניה עם אנשי הדת והם מחויבים להשארת פקיסטן מדינה מוסלמית.
אין בגורמים אלו למנוע קשרים מוצנעים בתחומים שונים בין ישראל ופקיסטן. שינוי מה יכול לקרות אם תאמין פקיסטן כי יש בכך לשפר את יחסיה הדיפלומטיים עם ארצות הברית ואולי גם עקב לחצים מצד מדינאים אמריקאים או אירופאים וכן ארגונים יהודיים שעשויים להוות משקל נגד ללחציהם של החוגים המוסלמים-קיצוניים. גם התקדמות ביחסי העולם הערבי-ישראל עשויה להשפיע על פקיסטן, אם כי קשה לצפות שזו תנקוט צעדים לקראת ישראל בטרם יגיעו הערבים להסדר כולל עם ישראל.
נקודות ציון

ב-1947 דווח באמצעי התקשורת כי המגע הראשון בין ישראל לפקיסטן נעשה בימים הראשונים לעצמאותה של פקיסטן, כאשר יושב ראש מנהלת העם, דוד בן-גוריון, שיגר הודעה סודית בטלפון למייסד פקיסטן, מוחמד עלי ג'ינה, בנושא הכרה בישראל לכשתוכרז הכרזת העצמאות הישראלית ב-1948. ג'ינה לא החזיר תגובה פרטנית לישראל.
ב-1949, פיליפין איירליינס הפכה לחברת התעופה היחידה שיצרה קשר אווירי ישיר בין קראצ'י ללוד במסגרת מסלול מנילה-לונדון.
הקשר הראשוני בין השגריר (הנציב העליון) של פקיסטן בלונדון לבין נציגי ישראל וארגונים יהודיים נעשה בתחילת 1950, במטרה לפתוח צירות ישראלית בקראצ'י, או לפחות לנהל יחסי מסחר בגלוי.
פגישה בניו יורק בין מוחמד זפארוללה ח'אן לאבא אבן, אז שגריר ישראל בארצות הברית, התקיימה ב-14 בינואר 1953 כדי לדון ביחסי ישראל-פקיסטן.
בשנות השמונים (1980-1988), במהלך המלחמה הסובייטית באפגניסטן, סוכנות הביון המרכזית, יחד עם ה-MI5, המוסד וסוכנות הביון הפקיסטנית, פעלו יחדיו בחשאי במסגרת מבצע ציקלון כדי לסלק את הסובייטים מאפגניסטן. במהלך המבצע מכרה מדינת ישראל כלי נשק לא-אמריקאיים לפקיסטן, בעיקר נשק סובייטי שישראל החרימה מאש"ף בלבנון.
ב-1981, לאחר הפצצת הכור הגרעיני בעיראק, סוכלה תוכנית דומה לתקיפת מתקן המחקר "קהוטא" בפקיסטן משדות תעופה הודיים, כאשר חיל האוויר הפקיסטני קיבל התראה מוקדמת ונקט צעדי מנע.
ב-1993 הגבירה ראש ממשלת פקיסטן לשעבר, בנזיר בהוטו, יחד עם גנרל פרבז מושארף, את הקשר של סוכנות הביון הפקיסטנית עם המוסד. בהוטו אמרה כי הייתה לה פגישה חשאית בניו יורק עם שליח ישראלי בכיר, שהגיע לארצות הברית במהלך ביקורה בוושינגטון הבירה ב-1995.
ב-1998 שלח ראש ממשלת פקיסטן השמרני, נוואז שריף, שליח חשאי לעמיתו הישראלי בנימין נתניהו, והבטיח לישראל כי פקיסטן לא תעביר את הטכנולוגיה הגרעינית של ארצו לאיראן כדי לסייע לתוכנית הגרעין שלה, אף על פי ששר החוץ האיראני ביקר בפקיסטן בנושא זה.
בשנת 2003 העלה הנשיא פרבז מושארף את סוגיית היחסים הדיפלומטיים האפשריים עם ישראל.
ב-2005, שרי החוץ של שתי המדינות קיימו שיחות בפעם הראשונה. עם זאת, לאחר הפגישה אמר הנשיא מושארף כי פקיסטן לא תכיר במדינת ישראל עד שתקום מדינה פלסטינית עצמאית.
בשנת 2013 פרסם המשרד הממשלתי לעסקים, חדשנות ומיומנות כי בשנת 2011 ייצאה ישראל טכנולוגיה צבאית בריטית לפקיסטן.
בשנת 2015 השתתף מדען ישראלי, רמזי סלימאן, בכנס מדעי בחסות האקדמיה למדעים של פקיסטן שנערך בלאהור.
בשנת 2016, לראשונה בהיסטוריה של צבא הגנה לישראל, נערך תרגיל צבאי משותף בארצות הברית בין היתר בהשתתפות צה"ל והכוחות המזוינים של פקיסטן.
ראו גם

יחסי החוץ של פקיסטן
יחסי הרשות הפלסטינית–פקיסטן
יחסי הודו–ישראל
אנטישמיות בפקיסטן
יהדות פקיסטן
לקריאה נוספת

משה יגר, המסע הארוך לאסיה: פרק בתולדות הדיפלומטיה של ישראל, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, 2004 ISBN 965-311-058-6
גד יעקבי, יומן ניו יורק: סיפורו של שגריר ישראל באו"ם, ידיעות ספרים, 1997
יעקב שמעוני, ארצות דרום אסיה: תנועתן הלאומית, דרכן לעצמאות ויחסיהן הבינלאומיים (פקיסטן, ציילון, בורמה), בית ההוצאה של הסתדרות הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, 1963
Efraim Karsh, Israel in the International Arena, Israel: The First Hundred Years series IV, Taylor & Francis, 2007.
סימקה 1000 קופה

| --- | --- |

Simca 1000 Coupé, שנת 1966
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Simca 1000/1200S Coupe (Bertone)
 יצרן:  סימקה (Simca Société Industrielle de Mécanique et Carrosserie Automobile)
 שנות ייצור:  1962 – 1971
 יחידות שיוצרו:  כ-25,000
 הרכבה:  צרפת צרפת  איטליה איטליה
 סיווג:  מכונית קופה
 מרכב:  מנוע אחורי, הנעה אחורית
 אורך:  3,925 מ"מ (דגם Simca Coupé 1000)  3,990 מ"מ (דגם Simca 1200S)
 רוחב:  1,525 מ"מ (דגם Simca Coupé 1000)  1,530 מ"מ (דגם Simca 1200S)
 גובה:  1,255 מ"מ (דגם Simca Coupé 1000)  1,270 מ"מ (דגם Simca 1200S)
 משקל:  795 ק"ג (דגם Simca Coupé 1000)  890 ק"ג (דגם Simca 1200S)
 בסיס גלגלים:  2,200 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים בטור, 2 שסתומים לצילינדר, 942 סמ"ק המפיק 52 כ"ס ב-5,300 סל"ד יחס דחיסה 9.0:1, מנוע "סימקה" סדרה "Simca Poissy engine" (אנ') דגם מנוע "type 352 " (מנוע אחורי, הורכה בדגם "Simca Coupé 1000" בין השנים 1962–1967)  4 צילינדרים, בטור, 2 שסתומים לצילינדר, 1,204 סמ"ק המפיק 80 כ"ס ב-6,000 סל"ד, מנוע "סימקה" סדרה "Simca Poissy engine" (אנ') דגם מנוע "354" (מנוע אחורי, הורכב בדגם "Simca 1200S" בין השנים 1966–1968)  4 צילינדרים, בטור, 2 שסתומים לצילינדר, 1,204 סמ"ק המפיק 85 כ"ס ב-6,000 סל"ד, מנוע "סימקה" סדרה "Simca Poissy engine" (אנ') דגם מנוע "354" (מנוע אחורי, הורכב בדגם "Simca 1200S" בין השנים 1969–1971)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות, מסונכרנים
 מעצב:  Giorgetto Giugiaro (אנ') עם קבוצת ברטונה (אנ')
סימקה 1000 קופה (בצרפתית: Simca 1000 Coupé, קרויה גם: Simca 1000/1200S Coupe (Bertone היא מכונית קופה מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית סימקה שיוצרה בין השנים 1962 – 1971 בצרפת ואיטליה.
באיטליה יוצר דגמי "סימקה 1000 קופה", ו"סימקה 1200S קופה" על ידי "Gruppo Bertone" (אנ').
"סימקה 1000 קופה"

יוצרו כ-25,000 יחידות.
2 דלתות.
מנוע אחורי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
מנוע קירור מים.
מאייד - Solex 32 PBIC (דגם "סימקה 1000 קופה").
דגמים

סימקה 1000 קופה, יוצרו 10,915 יחידות בין השנים 1962–1967.
סימקה 1200S קופה (קרוי גם 1200S ברטונה קופה), יוצר בין השנים 1961–1966.
תמונות

"סימקה 1000 קופה", שנת 1967
"סימקה 1200S קופה", שנת 1967
"סימקה 1200S קופה", שנת 1971
"סימקה 1200S קופה"
"סימקה 1200S קופה"
"סימקה 1200S קופה" - מבט ללוח מחוונים
"סימקה 1200S קופה" - מבט ללוח מחוונים
"סימקה 1200S קופה"
"סימקה 1200S קופה"
ראו גם

סימקה
פיאט 500 טופולינו
סימקה 5
סימקה 6
הערות שוליים

↑  דגמי simca 1000 1200s coupe carstyling.ru/en/car/1962_simca_1000_1200s_coupe
↑  דגמי סימקה 1000 קופה, 1200S ברטונה קופה" kucarfa.nl/Simca/simca1000coupeGB
↑  "סימקה 1000 קופה" web.archive.org/web/20060221233801
↑  "סימקה 1000 קופה" ultimatecarpage.com/car/5745/Simca-1000-Coupe
↑  דגם 1200S Bertone web.archive.org/web/20080126100654
הפיגוע במשרדי שרלי הבדו

| חלק מהתקפות איל-דה-פראנס 2015 |
| --- | --- |

 תאריך:  7 בינואר 2015 
 מקום:  צרפת משרדי שרלי הבדו, פריז, צרפת
 מטרה:  שרלי הבדו 
 קואורדינטות:  48°51′33″N 2°22′13″E﻿ / ﻿48.859166666667°N 2.3702777777778°E﻿ / 48.859166666667; 2.3702777777778
 סוג:  פיגוע ירי, רצח המוני
 נשק:  Zastava M70, אקדח TT, מטול רימונים, Škorpion vz. 61, pump-action 
 הרוגים:  12 
 פצועים:  11 
 מבצע:  המדינה האסלאמית המדינה האסלאמית
 מספר מפגעים:  2
 מניע:  טרור אסלאמי
  (למפת פריז מוגדלת) הפיגוע במשרדי שרלי הבדו(למפת פריז רגילה) הפיגוע במשרדי שרלי הבדו
 
כוחות החירום ואנשי תקשורת בזירת האירוע
הפיגוע במשרדי שרלי הבדו היה פיגוע ירי שביצעו מחבלים אסלאמיסטים ב-7 בינואר 2015 בשעה 11:00 לפני הצהריים, במשרדי מערכת כתב העת הסאטירי "שרלי הבדו" ("Charlie Hebdo") ברובע האחד עשר של פריז, בירת צרפת. בפיגוע נרצחו 12 בני אדם.
בשל ההפתעה שבביצוע פיגוע בסדר גודל כזה בלב פריז, כונה הפיגוע בתקשורת הצרפתית ימים ספורים לאחר התרחשותו, "11 בספטמבר הצרפתי". בעת התרחשותו נחשב האירוע לחמור ביותר שאירע בפריז מאז הטבח בשנת 1961. ב-13 בנובמבר שבהמשך השנה אירע גל פיגועים נוסף, שהיו חמורים יותר בהיקפם ובמספר הנפגעים בהם.
למחרת הפיגוע ביצע מחבל אסלאמיסטי נוסף פיגוע ירי ורצח שוטרת, וב-9 בינואר 2015 ביצע אותו מחבל פיגוע מיקוח במרכול כשר בפריז, שהסתיים ברצח ארבעה בני ערובה ובהריגת המחבל. באותו יום נהרגו המחבלים שביצעו את הירי ב"שרלי הבדו" על ידי לוחמי ה-GIGN. בסך הכול נרצחו בסדרת הפיגועים 15 אזרחים ו-3 שוטרים, וכן נהרגו שלושת המחבלים. קיים חשד כי בת זוגו של המחבל שביצע את הפיגוע במרכול הכשר הייתה שותפה להכנות לפיגוע ועזבה את צרפת, ככל הנראה לסוריה, שבוע לפני כן.
מהלך הפיגוע

ככל הנראה התרחש הפיגוע בעקבות קריקטורות כנגד האסלאם שפרסם השבועון בעבר, ובהן קריקטורה שבה פעיל ארגון "המדינה האסלאמית" עורף את ראשו של מוחמד.
שני מחבלים אסלאמיסטים רעולי פנים חמושים ברובי סער AK-47, רובי שוטגאן ומטול RPG התפרצו למשרדי המגזין, רצחו מספר עובדים ונמלטו מהמקום תוך שהם פוגעים באנשים נוספים. בסך הכול נהרגו במתקפת הירי 12 בני אדם, ונפצעו 11, מהם חמישה במצב אנוש.
בין קורבנות הפיגוע שני שוטרים שאבטחו את משרדי העיתון, עורך העיתון, סטפן שארבונייה, הידוע בשם העט "שארב", עורכים אחרים בעיתון, וארבעה קריקטוריסטים שעבדו בעיתון, ובהם ז'ורז' וולינסקי.
המצוד אחר המחבלים

מאוחר יותר באותו היום הצליחה משטרת צרפת לזהות את החשודים בביצוע הפיגוע: שני אחים צרפתים ממוצא אלג'יראי בגילאים 32 ו-34. אדם נוסף בן 18 שנחשד כי היה הנהג של מכונית המחבלים הסגיר את עצמו ושוחרר לאחר שהוכיח כי היה בשיעור בזמן הפיגוע. המחבלים עברו אימונים עם אל-קאעידה בתימן, פלג של ארגון הטרור המוסלמי אל-קאעידה. מחבל נוסף שביצע את פיגוע המיקוח במכולת הכשרה בפריז (ראו להלן) נשבע אמונים לארגון המדינה האסלאמית, שקיבל אחריות על הפיגוע.
משטרת צרפת החלה במצוד אחר המחבלים, והיחידות המיוחדות ללוחמה בטרור GIGN,‏ GIPN ו-RAID הוצבו בכוננות מיידית. ב-9 בינואר איתרו השוטרים את המחבלים וכיתרו אותם בבית דפוס בעיירה דמרטן-אן-גואל שבצפון פריז במטרה ללכדם. המחבלים היו חמושים ולקחו בן ערובה. בערך בשעה חמש לפי השעון המקומי פרצו לוחמי GIGN אל בית הדפוס, שחררו את בן הערובה, ובחילופי האש הרגו את שני המחבלים.
פיגועי המשך

למחרת הפיגוע (ב-8 בינואר), מחבל בשם אמדי קוליבאלי ירה למוות בשוטרת בפריז.
בצהרי 9 בינואר 2015 פרץ קוליבאלי למרכול כשר בשם "היפר כשר" ("Hyper Cacher") בפריז, חמוש ברובה סער AK-47 ובכלי נשק נוספים, ולקח בני ערובה, דבר שהתפתח לפיגוע מיקוח. המחבל הציב אולטימטום ובו דרש לשחרר את המחבלים שביצעו את הפיגוע ב"שרלי הבדו". מחשש לפיגוע נוסף, הורו המשטרה והרשויות על סגירת כל החנויות בשכונה וקראו לתושבים להסתגר בבתיהם. בערך בשעה חמש לפי השעון המקומי פרצו לוחמי ה-RAID אל תוך המכולת והצליחו להרוג את המחבל. בתוך המכולת נמצאו גופותיהם של ארבעה מבני הערובה, כולם יהודים. ארבעת נרצחי הפיגוע הובאו לקבורה בירושלים.