מלחמת ההתשה
הזירה הדיפלומטית והשבת הפסקת האש

בתום מלחמת ששת הימים העניקה ארצות הברית גיבוי לישראל, שהתבטא בין היתר בהחלטה 242 ובפרשנותה, לפיה אל לישראל לסגת מן השטחים שכבשה בלא הסכם שלום של קבע עם שכנותיה הערביות. ממשל ג'ונסון רצה להתניע את התהליך המדיני במזרח התיכון ולשם כך תמך בהקמתה של שליחות גונאר יארינג, שגריר שוודיה בברית המועצות, שנועדה לתווך בסכסוך מטעם האו"ם. כאמור העמדה העקרונית של מדינות ערב, מצרים בהנהגתן, הייתה שעל ישראל ראשית כל לסגת מהשטחים ורק מאוחר יותר להתחיל בתהליך המדיני ובמשא ומתן לשלום. במקביל, שינויים גאו-פוליטיים הובילו לחיזוק יחסי ארצות הברית–ישראל והתלות הישראלית ברכש צבאי מארצות הברית הפך למוחלט כתוצאה מהאמברגו הצרפתי. החל מ-1969, ארצות הברית הפכה להיות ספקית הנשק הבלעדית לישראל, שבמקביל החלה לפתח תעשיית ייצור נשק עצמאית כדי להפחית את התלות. ברית המועצות מצידה הגדילה את הגיבוי שהעניקה למדינות ערב, מצרים וסוריה בראשן. נוכח עלייה על שרטון וחוסר התקדמות של שליחות יארינג, החליטו המעצמות להתדיין ישירות ביניהן במסגרת דיוני ארבע המעצמות (של ברית המועצות, ארצות הברית, בריטניה וצרפת) ודיוני שתי המעצמות (של ברית המועצות וארצות הברית).
לאורך כל מלחמת ההתשה היו ליחסי ארצות הברית–ישראל משקל מרכזי, והסכמות ואי-הסכמות ביניהם היו בעלות חשיבות רבה על מהלכי הלחימה, בדומה להשפעה ולחשיבות הרבה שהיו ליחסי ברית המועצות–מצרים במהלך המלחמה. בינואר 1969 החליף ממשל ניקסון את ממשל ג'ונסון, ונקט במדיניות של ריאלפוליטיק ודטאנט כדי להפחית את המתיחות בין המעצמות במסגרת המלחמה הקרה. היה חשש בהנהגה האמריקאית, שהסלמה מחודשת בחזית המזרח תיכונית תפגע במהלך הדטאנט, הסלמה שהתממשה עם נפילת הפסקת האש במרץ 1969. בתוך הממשל החדש, הדעות והגישות היו חלוקות באשר לסכסוך הישראלי-ערבי. מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה דגלו בגישה שקראה ללחוץ על ישראל להגיע לוויתורים בעמדתה ולהפעיל עליה לחצים דרך דחיית אספקת הנשק עבורה. במקביל הם חששו מפני ההשפעות שתהיה לצידוד בישראל על יחסיה של אמריקה עם העולם הערבי, ובנוסף גם ניסו לפתוח צינור קשר דיפלומטי עם מצרים, לאחר שנים של נתק. לעומתם, הנשיא, ובעיקר היועץ לביטחון לאומי, הנרי קיסינג'ר, שאחז בהשפעה רבה על התנהלות הממשל, נקט עמדה פרו-ישראלית חד משמעית. בישראל, גולדה מאיר סירבה להתפשרות בדרישה הישראלית, לפיה נסיגה טריטוריאלית תבוא אך ורק עם הסכם שלום, וסירבה להסתמך על ערבויות ביטחוניות מטעם ארצות הברית.
נוכח חוסר ההתקדמות בזירה המדינית, החליטה ארצות הברית לעשות צעד משל עצמה ולקדם יוזמה בתיווכה, שהיא מעניקה לה גיבוי וצידוד. ב-9 בדצמבר 1969 הציג מזכיר המדינה האמריקני, ויליאם רוג'רס, את יוזמת השלום שלו למזרח התיכון. תוכנית רוג'רס (הראשונה) התבססה על החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, ונגעה לפתרון הנושאים הבאים: ביטחון, נסיגה משטחים, הפליטים וירושלים. לפי התוכנית תיסוג ישראל לגבול הבינלאומי עם מצרים, ויובטח חופש השיט לכלי שיט ישראלים בתעלת סואץ. מעמדן של רצועת עזה ושארם א-שייח' יקבע במשא ומתן בין המדינות, וירושלים תישאר מאוחדת, אך תנוהל על ידי נציגי שלוש העדות הדתיות. הצעה זו נדחתה הן על ידי מצרים, שראתה בה ויתור גדול מדי לטובת ישראל, והן על ידי ישראל, שלא מצאה בה ערובות לביטחונה, קריאה למשא ומתן ישיר, או הבטחה לריבונות ישראלית בירושלים. עיקר ההתדיינות המדינית שיזמו האמריקאים נעשתה בינם לבין הסובייטים, וההנהגה בישראל חשה כי קולה אינו נשמע בצורה ראויה וברורה. שר הביטחון דיין אמר בהקשר זה: "אינני חושב שהאמריקאים הם המומחים הגדולים ביותר לנעשה במזרח התיכון, ולפעמים אני חושב שהם המומחים הקטנים ביותר."
בראשיתה של מלחמת ההתשה, כך עולה מדיווחיו של השגריר רבין, האמריקאים התרשמו לטובה מהביצועים של ישראל, וראו בעין טובה את ההצלחה הישראלית, מתוצרת התעשיות האמריקאיות, בעימות מול הצבא המצרי, שכליו סופקו בידי התעשייה הסובייטית. כל עוד נמשכה הלחימה, ארצות הברית החלה לחשוש מהאפשרות של התערבות סובייטית שתדרדר את המלחמה הקרה ותהרוס את מדיניות הדטאנט. כאשר החלו הפצצות העומק, הממשל האמריקאי המליץ לישראל להימנע מתקיפות בסביבת קהיר ומרכזי אוכלוסין, כדי להימנע מפגיעה חמורה באזרחים. בראשית 1970, ברקע הפצצות העומק, שלח ראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין, איגרת חריפה לנשיא ניקסון, ובתוכה האשים את ישראל בהצתה מחודשת של מלחמה נגד מדינות ערב ופגיעה באזרחים ובתשתיות בעזרת גיבוי אמריקאי. ניקסון מצידו השיב שמצרים היא שפתחה בלחימה ומוטטה את הפסקת האש, וקרא, באיגרת התגובה לקוסיגין, לנאצר לשוב להפסקת האש שתכלול את סיום פעילות המחבלים בגזרה הירדנית.
בתום אותו החודש הבהיר דיין שישראל מעוניינת בשיבה להפסקת האש. האמריקאים ניסו לדון עם נאצר בעניין, אך בשיחות סגורות הלה התוודה שהוא מתנגד להפסקת אש בהווה או בעתיד, מחשש שכל עוד הפסקת האש תימשך, אזי תתחזק ההבנה שגבול הפסקת האש הוא הגבול הבינלאומי החדש. במקביל, מחלקת המדינה ומחלקת ההגנה בוושינגטון ניסו ללחוץ על הבית הלבן לעכב את ההיענות לבקשות הסיוע ורכש הנשק לישראל, במטרה ללחוץ עליה להפסיק לגמרי את הפצצות העומק או להתפשר על דרישותיה ולקדם הפסקת אש. מחלקת המדינה הזהירה שהיענות לבקשת הסיוע הישראלית תוביל להידרדרות משמעותית ביחסיה של ארצות הברית עם מדינות ערב המתונות והפרו-מערביות, כגון ירדן ומדינות המפרץ. מבחינת האמריקאים היה הכרח בשמירה על המשטרים הפרו-מערביים בעולם הערבי, ולכן ארצות הברית התייחסה בחומרה לפעילות צבאית ישראלית מול ירדן ולבנון אך התירה, תוך הסכמה שבשתיקה, לוחמה מול מצרים וסוריה.
באביב 1970 החל משבר בעמדת הממשלות בין ירושלים לוושינגטון, כאשר ארצות הברית ניסתה לקדם הפסקת אש ישראלית חד-צדדית ובלתי-מוכרזת, וניסתה ללחוץ על ישראל לצדד בה דרך הקפאת רכש להק מטוסים. ברית המועצות צידדה במהלך של הפסקת אש בלתי-מוכרזת, אך מצרים סירבה לקבלו, וכתוצאה מכך ניסתה ארצות הברית ללחוץ על ישראל לבצע מהלך חד-צדדי. בתוך הממשל היו הדעות חלוקות, בעיקר בין מזכיר ההגנה מלווין ליירד ליועץ לביטחון לאומי קיסינג'ר. בסופו של יום, בחודש יוני, הסכימו בכירי הממשל על תוכנית רוג'רס השנייה, שנועדה לחדש את התהליך המדיני דרך שליחות יארינג כאשר השלב הראשון שלה הוא הסכמת הצדדים להפסקת אש מחודשת. ממשלת ישראל דחתה את ההצעה ב-21 ביוני, אולם הממשלה המצרית הודיעה שהיא מסכימה לדון ביוזמה.
בעקבות ההסכמה המצרית החל נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ללחוץ על ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר להסכים להצעה. הוא הבטיח שארצות הברית תערוב לריבונותה, שלמותה וביטחונה של מדינת ישראל ותשמור על מאזן החימוש באזור, והבהיר למאיר כי הדרישה היא לנסיגה ישראלית לגבולות בטוחים ומוסכמים ולא לגבולות הקו הירוק ושלא תיכפה על ישראל נסיגה לפני שיחתם הסכם שלום חוזי מחייב. כמו כן סוגיית הפליטים תטופל באופן שלא יפגע בקיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית. בעקבות ההבטחות וההבהרות האמריקאיות הסכימה גם ממשלת ישראל ב-31 ביולי לדון בתוכנית באופן עקרוני, אולם בשל כך פרשה גח"ל מממשלת הליכוד הלאומי. הסכם הפסקת האש בין ישראל למצרים שסיים את מלחמת ההתשה נכנס לתוקף ב-7 באוגוסט. דקות לפני כניסת הפסקת האש לתוקף, הופצצו מספר יעדים במצרים ובתוכם גשר פירדאן.