יוליאנוס הכופר
מורשתו של יוליאנוס

דמותו של יוליאנוס שנויה במחלוקת במחקר ובכל ענפי ההגות האנושית, גם אל תוך המאה העשרים ואחת. התגובות נעות בין הערצה להתנגדות ופסילה גורפת. מאחר שיוליאנוס מייצג את האלטרנטיבה ההיסטורית לקונסטנטינוס הגדול, שמו עולה בהכרח בוויכוחים היסטוריים על תפקידה של הנצרות בחברה ובמדינה. מעריצים מחזיקים בדרך כלל בגישה ביקורתית כלפי הרפורמות של קונסטנטינוס הגדול, ורואים ביוליאנוס שליט נאור וסובלני – פילוסוף בלבוש קיסר, שנלחם בנצרות על מנת להחזיר את עטרת התרבות היוונית בצורתה המקורית כתרבות השלטונית של האימפריה, וכשליט שהחזיק באידיאלים נעלים וניהל אורח חיים למופת. כישלונו בהטמעת הרפורמות מוסבר במותו בטרם עת לאחר תקופת שלטון קצרה.
יוליאנוס הותיר אחריו מספר רב של מסמכים כתובים – חקיקה שנשמרה בקודקס תאודוסיאנוס ובה חוקים ותקנות שונות במעט מאלה שנחקקו בשם קודמיו ובשם ממשיכיו. בנוסף קיים גוף עבודה של טקסטים ביוונית, שחוקרים מודרניים נוטים להתייחס אליהם כ"מסמכי אגו" דהיינו כעדות עצמית. חלק ממסמכים אלו כוללים מספר רב של מכתבים אימפריאליים שהוכתבו לפקידים וקהילות עירוניות, אבל גם מכתבים לחברים, בני לוויה ומקורבים, מכתבים לפילוסופים מקסימוס מאפסוס ופריסקוס. קובץ זה זה מכיל גם טקסטים שהיו אמורים להיות מוצגים בפומבי: מכתבים לתושבי ערים כמו אלכסנדריה במצרים, בוסרה או אדסה מלבד יותר מ-60 המכתבים, יש לא פחות מאחד-עשר כתבים מאת יוליאנוס, שמסווגים באופן מסורתי כנאומים. האופי הספרותי שלהם שונה באופן ניכר. גוף עבודות זה כולל שתי פאנגיריות על האוגוסטוס קונסטנטיוס השני ושלישית על אשתו יוסביה. הם מתוארכים לתקופה שבה יוליאנוס היה קיסר בגאליה והם ייחודיים בכך שהם הנאומים היחידים שהקדיש קיסר אחד לקיסר אחר. בכתבים אחרים, יוליאנוס עוטה את גלימת הפילוסוף והתאולוג. הוא מתפלמס עם דוקטרינות הסותרות את הבנתו את החינוך, התרבות והאמונה ומסביר כיצד להבין את העולם ולסגוד לאלים. בחיבורים דמויי מזמור על אם האלים ועל אל השמש, הקיסר פירש את הטקסים והמיתוסים הקשורים לאלוהויות אלו במסגרת תאולוגיה בהשראת הנאופלטוניזם. תוך כדי הכנת המערכה הפרסית הקיסר החל לכתוב חיבור פולמוסי נגד "הגליליים" (כלומר נוצרים). החיבור מחולק לשלושה ספרים, שקטעים נרחבים שרדו וקריאה בהם מוכיחה כי יוליאנוס היה בקיא בפרשנות המקרא הנוצרית, אתיקה ודוגמה. ברבים מהטקסטים האלה יוליאנוס מדבר על עצמו בכנות. בנאומו נגד הציניקן הרקליוס (Heraclius the Cynic), יוליאנוס מצהיר שהוא קיבל הוראה מהאלים להציל את האימפריה הרומית, שנקלעה למערבולת ואיבדה את דרכה תחת שלטונם של בניו של קונסטנטינוס הגדול. בסאטירה אחרת יוליאנוס דן את קודמיו ברותחין ובסופו של דבר, מכריז על מרקוס אורליוס כמנצח, תוך גינוי חריף של קונסטנטינוס ובניו כעבדים של יצריהם ומצד שני מציג את עצמו כהתגלמו כל המידות הראויות לקיסר: חוכמה, מתינות, צדק ואומץ, ומציג עצמו כשילוב המושלם של מרקוס אורליוס ואלכסנדר הגדול. הוא גם הותיר טקסט מוזר המכונה "מיסופוגון" (שונא זקן) שנכתב באירוניה אבל ספוג בלעג עצמי, שהתפרסם באנטיוכיה כמו צו מלכותי. בטקסט זה, הקיסר מעמיד פנים שהוא מקבל את ההאשמות שהועלו נגדו באנטיוכיה. הוא טוען שצדקו תושבי אנטיוכיה כשדחו אותו מעל פניהם משום שטבעו חסר התרבות שונה מאורח החיים המעודן שלהם. הוא ישן ואוכל מעט, הוא סוגד ללא הרף לאלים בתפילות וקורבנות. אפשר לומר בביטחון כי אף קיסר רומי אחר לא חשף מעולם בפומבי את עצמו בצורה זו. בכתביו הציב עצמו יוליאנוס את עצמו לנושא המרכזי של כתביו: הוא מדבר על ילדותו ונעוריו, על יחסיו עם אחיו למחצה גאלוס, בן דודו קונסטנטיוס ואשתו.
הוא מתאר את חלומותיו וחזיונותיו, המניעים והמטרות, הפחדים והתקוות שלו. חוקרים מודרניים התפתו לא פעם לקבל ההצהרות הללו על פניהן.
מחקרים היסטוריים ביקורתיים רואים ביוליאנוס קנאי שדגל בדת ובתפיסת עולם שלא התאימו יותר לתקופה. התפיסה שלו לגבי האלים והדרך הנכונה לסגוד להם הפכה לשולית עוד לפני תקופת שלטונו. עובדה זו מנעה מתומכיו ואלו שהמשיכו בפולחן פגאני מללכת בעקבותיו. יוליאנוס רצה לסלק את הנצרות והכנסייה ממעמדה המרכזי במערכת השלטונית הרומאית. מכיוון שזיהה את החזון שלו עם רצון האלים, היה מוכן להשתמש בכל אמצעי אפשרי במאבק, כולל שימוש בהונאה ושקרים או כניסה למלחמה וסכסוכים אזרחיים. המחקרים הביקורתיים טוענים כי הרפורמות לכאורה של יוליאנוס היו תערובת של צעדים אד הוק במטרה לגייס לצידו תומכים במלחמה מול הכנסייה, ותעמולה חכמה שהסתירה כי חלק מצעדי החקיקה שהוצגו כמהפכניים, היו למעשה מהלכים שבחלקם המשיכו רפורמות של קודמיו. מחקרים אלה מציירים תמונה מורכבת לפיה יוליאנוס ניסה במהלכים שונים לפצות על חוסר הלגיטימיות של מעמדו כקיסר – חוסר לגיטימיות שנבע הן מהדרך שבה עלה לשלטון, כמורד במלכות, והן מהפולחן הדתי שניסה לכפות על נתיניו, ורובם דחו מכול וכול.
עוד בימי חייו עורר יוליאנוס תגובות של אנשי רוח והוגי דעות בני תקופתו והביא לתגובות ספרותיות כבר בחייו. לא פחות מחצי תריסר נאומים הוקדשו לו במהלך שלטונו הקצר ועם מותו התגבר זרם הכתובים בסוגות שונות. כמה שנים לאחר מותו של יוליאנוס כתב ליבאניוס, הוגה דעות פגאני ומי שהיה מבין חבריו הקרובים ביותר של יוליאנוס, ביוגרפיה מפורטת בפורמט של נאום הלוויה יווני. ליבניוס תיאר את יוליאנוס כשליט ללא אשמה או אפילו כקדוש, שעלה לשמיים לשבת לצד האלים לאחר מותו. על פי ליביאנוס, עם מותו של יוליאנוס נעלמו המידות הטובות: פולחן האלים, החינוך היווני וחיי התרבות נידונו להכחדה. מצד שני, התאולוג הנוצרי גרגוריוס מניסה תקף את פועלו של יוליאנוס בשני כתבי פלסתר שנכתבו כמעט בו-זמנית, שבהם הוצג יוליאנוס כשקרן, ערמומי ורודף נוצרים, שהתריס כנגד האלוהים וקיבל עונש מוצדק.
בעת החדשה אירופה הייתה בעיקרה נוצרית. הדבר נכון שבעתיים לגבי האקדמיה שבה היו המורים והחוקרים נוצרים אדוקים. יוליאנוס הציב אתגר מיוחד מאחר שהוא הכחיש את ההתאמה בין חינוך המבוסס על תרבות יוון ורומא לבין חינוך המבוסס על ערכי הנצרות. לדעתו, נוצרים לא היו מסוגלים ללמד את הספרות הקלאסית של היוונים. הנרטיב של יוליאנוס – הצבת התרבות היוונית-רומית וחינוך מסורתי כנגד ערכים של הנצרות – הפך לסתירה לא ניתנת ליישוב בעת החדשה שראתה ערכים אלו כאיחוד הרמוני.