אוניות המערכה מסדרת ביסמרק
תכנון

סדרה של תכנונים רעיוניים החלו על ידי הרייכסמרינה בשנת 1932 כדי לקבוע את המאפיינים האידיאליים של אוניית מערכה שתיבנה בהדחק של עד 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות) לפי הסכם הצי של וושינגטון. מחקרים מוקדמים אלה קבעו שהאונייה צריכה להיות חמושה בשמונה תותחי 33 סנטימטרים (13 אינץ'), בעלת מהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש), ועם הגנת שריון חזקה. באותו זמן, הצי הגרמני היה מוגבל על ידי תנאי הסכם ורסאי שסיים את מלחמת העולם הראשונה, שהגביל את אוניות המערכה להדחק מקסימלי של 10,000 טונות ארוכות (10,160 טונות). עיצוב הסקיצה למה שהפך לסדרת ביסמרק הופק על ידי משרד הבנייה בשנת 1933 והתכנון הסופי הוסכם בשנת 1936. יועץ השרים הרמן בורקהרדט היה אחראי על הפרויקט, ולאחר מכן פיקח על השקת טירפיץ. בתקופה זו התמודדה הנהגת הצי עם מגוון בעיות, לרבות השימוש האסטרטגי והמבצעי באונייה כזו ומערכת ההנעה המועדפת. משחקי מלחמה הציעו שניתן להשתמש באוניות המערכה החדשות הן כדי לתקוף את הספנות הצרפתית מטווח רחוק והן כדי להילחם בקרב מסורתי נגד הצי הצרפתי והפולני, שנתפסו באותה העת כאיומים הסבירים ביותר. בשל הנחיתות המספרית של הצי הגרמני וההנחה כי קרבות ימיים יתקיימו בטווח קרוב יחסית בים הצפוני, צוות התכנון שם דגש רב על יציבות והגנה על שריון. חגורת שריון אנכית עבה מאוד אומצה, יחד עם ציפוי שריון כבד של המצודה העליונה והגנה נרחבת על רסיסים בחרטום ובירכתי האוניות.
לרייכסמרינה נודע ביוני 1934 שאיטליה החליטה לבנות זוג אוניות מערכה בהדחק 35,000 טון החמושות בתותחי 35 ס"מ (13.8 אינץ') - סדרת ליטוריו - החלטה שבוודאי תעורר בניית אוניות דומות עבור הצי הצרפתי. התגובה הצרפתית הגיעה בצורה של שתי אוניות המערכה מסדרת רישלייה שהוזמנו ב-1935. כדי לעמוד בקצב עם יריביהם הצרפתיים, שתי אוניות המערכה הבאות שייבנו על ידי גרמניה יצטרכו להיות בגודל ובחימוש דומים. במקביל, גרמניה התכוננה להתחיל במשא ומתן עם בריטניה הגדולה כדי להבטיח הסכם ימי דו-צדדי שיבטל למעשה את ההגבלות הימיות של הסכם ורסאי. בתמורה, גרמניה תגביל את הצי שלה לשליש מגודלו של הצי המלכותי. עם בנייתן של לפחות שתי אוניות מערכה בהדחק 35,000 טון בהישג יד, צוות התכנון הימי הגרמני החל לעבוד בסוף אוקטובר כדי לקבוע דרישות לחימוש, שריון ומהירות. תכנון ראשוני הושלם בנובמבר, שהביא לאונייה חמושה בשמונה תותחי 33 ס"מ בארבעה צריחי תותחים תאומים, מוגנים על ידי חגורת שריון בעובי 350 מ"מ (13.8 אינץ'), ומסוגלת למהירות מרבית של 30 קשרים (56 קמ"ש). הצוות ציין שסביר להניח שאונייה כזו תחרוג מהמגבלה של 35,000 טון, ולכן יש לשקול צריחים משולשים או מרובעים כדי להפחית את המשקל.
צוות התכנון החליט שארבעה צריחים תאומים יספקו את הפתרון הטוב ביותר לפיזור הסוללה הראשית, שכן היא תספק כוח אש שווה מקדימה ומאחורה, וכן יפשט את בקרת האש. הסדר זה היה דומה לאוניות המערכה הגרמניות האחרונות של התקופה הקיסרית, סדרת באיירן. הדמיון הוביל לספקולציות כי האוניות מסדרת ביסמרק היו בעצם עותקים של האוניות הקודמות, אם כי סידור הסוללה הראשית יחד עם מערכת הנעה בעלת שלושה צילינדרים היו התכונות המשותפות היחידות. כשעבודת התכנון נמשכה בינואר 1935, גנרל-אדמירל אריך רדר, מפקד הרייכסמרינה, נפגש עם ראשי המחלקות והמדורים השונים כדי לחדד את דרישות התכנון. מחלקת החימוש הימי טענה להגדלה לתותחי 35 ס"מ כדי לשמור על שוויון עם האוניות האיטלקיות והצרפתיות הצפויות, אשר רדר אישר ב-19 בינואר. בפגישה נוספת במרץ, מחלקת החימושים העלתה את האפשרות להגדיל את הסוללה הראשית החזויה שוב לתותחי 38 סנטימטרים (15 אינץ'), אם כי רדר דחה בתחילה את הרעיון בגלל הגידול המשמעותי בהדחק. עם זאת, למרות שהוא אישר רשמית את גרסת תותחי ה-35 ס"מ ב-1 באפריל, הוא איפשר את האפשרות להגדיל את הסוללה הראשית בהתאם להתפתחויות זרות. חודש בלבד לאחר מכן, רדר החליט לאמץ את התותחים הגדולים יותר ב-9 במאי, בעיקר כתוצאה מהעדפתו של הקנצלר אדולף היטלר את תותחי ה-38 ס"מ.
ביוני 1935 חתמה גרמניה על ההסכם הימי האנגלו-גרמני, שאיפשר לגרמניה לבנות אוניות מערכה ביחס של 35 אחוזים מכלל הטונאז' של הצי המלכותי; זה העניק לגרמניה שוויון אפקטיבי עם צרפת, לפחות במונחים של הטונאז' המוקצה. זה גם גרם לגרמניה להיות שותפה למערכת האמנה הבינלאומית שהחלה בוועידת וושינגטון. בשלב זה, הנושא המשמעותי היחיד שהוכרע היה מערכת ההנעה, שהייתה תלויה במידה רבה בשאלות אסטרטגיות. קצינים בכירים רבים בצי דמיינו להשתמש בסדרת ביסמרק באוקיינוס האטלנטי, מה שידרוש טווח שיוט ארוך. הבנאים הימיים בחנו מנועי דיזל, טורבינות קיטור ומנועי הנעה טורבו-חשמליים; המערכת האחרונה הייתה הבחירה המועדפת, שכן היא זכתה להצלחה רבה בשתי נושאות המטוסים מסדרת לקסינגטון האמריקנית ובספינת הנוסעים הצרפתית נורמנדי. צוות התכנון נדרש גם לספק טווח מספיק לאוניות המערכה החדשות; הן יצטרכו לעשות הפלגות ארוכות מנמלים גרמניים כדי להגיע לאוקיינוס האטלנטי, ולגרמניה לא היו בסיסים מעבר לים שבהם יכלו האוניות לתדלק. רדר הזמין את מנועי הטורבו-חשמל עבור האוניות החדשות, אך היצרנית הקבלנית, זימנס-שוקרט, לא יכלה לעמוד בדרישות הצי והוציאה את עצמה מהפרויקט פחות מחודש לפני שהחלה הבנייה של ביסמרק, ואילצה את הצי לחזור לטורבינות קיטור בלחץ גבוה.
ההדחק של ביסמרק וטירפיץ הוגבל בסופו של דבר על ידי היכולות של התשתיות הקיימות בקיל ובווילהלמסהאפן, ותעלת הקייזר וילהלם, ולא בהסכמים בינלאומיים. ב-11 בפברואר 1937, משרד הבנייה הודיע לרדר שהאוניות לא יכולות להיות עם הדחק יותר מ-42,000 טונות ארוכות (43,000 טונות) בשל אילוצי נמל ועומקי תעלות. המשרד גם הביע העדפה לבנות כלי שיט שלישי ולהישאר בתוך מגבלת האמנה של 35,000 טון. אדמירל ורנר פוקס, ראש משרד הפיקוד הכללי של אוברקומנדו דר מרינה, יעץ לרדר ולהיטלר שיהיו צורך בשינויים כדי לצמצם את ההדחק כדי להבטיח שהאוניות החדשות יעמדו בדרישות החוקיות של הסכם הצי השני של לונדון. יפן סירבה לחתום על האמנה החדשה, וכך ב-1 באפריל 1937 סעיף מדרגות נעות המתיר לחתומי האמנה לבנות אוניות עד לגבול של 45,000 טונות ארוכות (46,000 טונות) נכנס לתוקף. תפוסה מתוכננת סופית של 41,400 טונות ארוכות (42,100 טונות) היה בגדר הגבול הזה, ולכן השינויים של פוקס הוסרו.
למרות שרדר וקציני צי בכירים אחרים דמיינו להשתמש בביסמרק ובטירפיץ בתור פושטות סחר נגד ספנות צרפתית ואחר כך בריטית באוקיינוס האטלנטי, ולמעשה השתמשו בהן בתפקיד זה במהלך מלחמת העולם השנייה, האוניות לא תוכננו למשימה זו. טורבינות הקיטור שלהם לא סיפקו את רדיוס השיוט הדרוש לתפקיד כזה, ורבות מההחלטות שהתקבלו לגבי פריסת החימוש והשריון של האוניות משקפות את הציפייה להילחם בקרב ימי מסורתי בטווח קרוב יחסית בים הצפוני. הנתק בין איך ביסמרק וטירפיץ תוכננו ואופן השימוש בהם בסופו של דבר מייצג את חוסר הקוהרנטיות האסטרטגית ששלטה בבנייה הימית הגרמנית בשנות ה-30.