stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נסים רג'ואן
מספריו

The Last Jews in Baghdad: Remembering a Lost Homeland, University of Texas Press (October 1, 2004)
Arabs Face the Modern World: Religious, Cultural, and Political Responses to the West, University Press of Florida; 1st edition (March 1, 1998)
Arabs in the Mirror: Images and Self-Images from Pre-Islamic to Modern Times, University of Texas Press; First Edition edition (April 15, 2008)
Outsider in the Promised Land: An Iraqi Jew in Israel, University of Texas Press (August 1, 2009)
Israel's Place in the Middle East: A Pluralist Perspective, University Press of Florida; 1st edition (August 30, 1999)
The Many Faces of Islam: Perspectives on a Resurgent Civilizatio, University Press of Florida; 1st edition (November 29, 2000)
Israel's Years of Bogus Grandeur: From the Six-Day War to the First Intifada, University of Texas Press (August 1, 2009)
Israel in Search of Identity: Reading the Formative Years, University Press of Florida; 1st edition (April 27, 1999)
Nasserist Ideology: Its Exponents and Critics, Transaction Publishers (January 1, 1974)
Books
Nasserist Ideology: Its Exponents and Critics (John Wiley & Sons, N.Y., 1974)
TheJews of Iraq: 3000 Years of History and Culture (Weidenfeld and Nicolson, London; Westview Press, Boulder, CO, 1987)
Elie Kedourie and His Work: An Interim Appraisal (Davis Occasional Papers, The Leonard Davis Institute for International Relations, 1997)
Arabs Face the Modern World: Religious, Cultural, and Political Responses to the West (University Press of Florida, Gainesville, FL, 1998)
A Short History of the Jews of Iraq (Association of Iraqi Academics in Israel, Jerusalem, 1998) (in Arabic)
Jews and Arabs: Retrospect and Prospects (Association of Jewish Academics from Iraq, Jerusalem, 1998) (in Arabic) Arab Aims and Israeli Attitudes: A Critique of Yehoshafat Harkabi's Prognosis of the Arab-Israeli Conflict (The Leonard Davis Institute for International Relations, 2000)
The Many Faces of Islam: Perspectives on a Resurgent Civilization (University Press of Florida, Ganesville, FL, 2000)
The Last Jews in Baghdad: Remembering a Lost Homeland (University of Texas Press, 2004)
Outsider in the Promised Land: An Iraqi Jew in Israel (university of Texas Press, 2006)
Israel's Years of Bogus Grandeur: From the Six-Day War to the First Intifada (University of Texas Press, 2006)
Arabs in the Mirror: Images and Self-Images from Pre-Islamic to Modern Times (University of Texas Press, 2008)
פרסומים שונים

בהכנה
The Debunker as a Student of Politics: And Other Middle Eastern Essays
A Wild Goose Chase: Five Middle Eastern Essays
Living in Two Worlds: The Pains of Displacement: Memoirs, Diaries, Letters, Writings--Baghdad-Jerusalem 1924-2006
A New Iraq?: Sectarian and Ethnic Divides and the Prospects of Democeacy
ספרים שסייע בעריכתם
– Books
The Middle East in Transition (W.Z.Laquere, Editor, London, 1959)
Middle East Reader (Irene Gendzier, Editor, Boston, 1971)
Israel, the Arabs and the Middle East (Irving Howe and G. Gershman, Editors, New York, 1975)
Books on Israel (Ian Lustick, Editor, Albany, NY, 1988)
At Home in Exile: Oriental Jews in Israel (Ulla Philipps-Heck, Editor, Hamburg, 1998 (in German)
Islam, Judaism, and the Political Role of Religions in the Middle East (John Bunzl, Editor, University Press of Florida, 2004)
מאמרים בכתבי עת
Commentary, Judaism, Midstream, Dissent, Present Tense, Response, Congress Bi-Weekly, Hadassah Magazine, Middle East Review – New York
The Jewish Chronicle, Jewish Observer and Middle East Review, New Middle East, Censorship, The Jewish Quarterly – London
Temps Modernes, Esprit, Le Monde Diplomatique, L'Arche – Paris
The Jerusalem Quarterly, Palestine/Israel Journal, Forum, Immanuel – Jerusalem
Keshet, Amot, 'Iton Shiv'im va-Sheva', Haaretz, Davar – Hebrew
ננדו דה קולו

דה קולו במדי צסק"א מוסקבה, 2017
ננדו דה קולו (בצרפתית: Nando de Colo; נולד ב-23 ביוני 1987) הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדות הקלע והרכז בוילרבאן מליגת העל הצרפתית ומהיורוליג. מאז שנת 2009 חבר דה קולו בנבחרת צרפת.
בעונת 2015/2016 הוביל את צסק"א מוסקבה לאליפות היורוליג, תוך שהוא זוכה בפרסי ה-MVP של העונה, ה-MVP של הפיינל פור ופרס אלפונסו פורד (מלך הסלים). בעונת 2019 זכה באליפות יורוליג נוספת.
קריירה מקצועית > תחילת הקריירה

דה קולו נולד בסנט-קתרין-לס-אראס שבמחוז פה-דה-קאלה, צרפת, לזוג הורים ממוצא פורטוגלי. בעונת 2004/2005 החל לשחק בקבוצת הנערים של מועדון שולה באסקט, ובעונת 2006/2007 עבר לקבוצת הבוגרים שלה מליגת העל הצרפתית. בעונת 2007/2008 עזר לקבוצתו להעפיל לגמר הגביע הצרפתי, ובעונה העוקבת הגיעה שולה לגמר היורוצ'לנג'.
בדראפט ה-NBA‏ 2009 נבחר דה קולו בבחירה ה-53 על ידי סן אנטוניו ספרס, אשר העדיפה שימשיך לשחק באירופה בטרם יצטרף לקבוצה. לקראת עונת 2009/2010 חתם על חוזה בולנסיה מליגת העל הספרדית, בה שיחק בשלוש העונות הבאות. בעונתו הראשונה בקבוצה זכתה ולנסיה באליפות ליגת היורוקאפ, ודה קולו נבחר לחמישיית העונה לאחר שקלע 13.6 נקודות בממוצע למשחק.
קריירה מקצועית > סן אנטוניו ספרס

ב-13 ביוני 2012 עבר דה קולו לליגת ה-NBA, כשחתם בסן אנטוניו ספרס על חוזה לשנתיים. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק 12.8 דקות בממוצע למשחק בלבד, לצד גארדים בכירים רבים, ביניהם טוני פארקר, דני גרין, מאנו ג'ינובילי, גארי ניל, קורי ג'וזף ופאטי מילס. באותה עונה העפילו הספרס לגמר ה-NBA, אך הפסידו למיאמי היט בתוצאה 4-3. לאורך תקופתו בסן אנטוניו שיחק לסירוגין בקבוצת הבת של הספרס מליגת הפיתוח, אוסטין טורוס, ורשם במדיה ממוצעים של 21.1 נקודות, 6.0 ריבאונדים, 6.3 אסיסטים ו-2.5 חטיפות למשחק.
קריירה מקצועית > טורונטו ראפטורס

במהלך עונתו השנייה ב-NBA, ב-20 בפברואר 2014, נשלח בטרייד לטורונטו ראפטורס בתמורה לאוסטין דיי. ב-21 המשחקים בהם שותף עד סיום העונה קלע 3.8 נקודות בממוצע למשחק. באותה עונה זכתה סן אנטוניו, קבוצתו הקודמת, באליפות ה-NBA.
קריירה מקצועית > צסק"א מוסקבה

ביולי 2014 חתם בצסק"א מוסקבה על חוזה לשנתיים. בעונתו הראשונה בקבוצה הפך לאחד השחקנים המובילים שלה, לצד הרכז מילוש תאודוסיץ' והסמול פורוורד סוני וימס, כשקלע 14.4 נקודות למשחק ונבחר לחמישיית העונה השנייה ביורוליג. צסק"א העפילה לשלב פיינל פור היורוליג בפעם הרביעית ברציפות, אך הפסידה לאולימפיאקוס בתוצאה 70-68 על אף יכולת טובה של דה קולו שקלע 18 נקודות. במשחק על המקום השלישי קלע דה קולו 17 נקודות, וקבוצתו ניצחה את פנרבחצ'ה בתוצאה 86-80.
בעונת 2015/2016 רשם דה קולו את עונתו הטובה בקריירה, כשקלע 19.4 נקודות למשחק וזכה בפרס אלפונסו פורד, המוענק למלך הסלים של היורוליג. כמו כן זכה בפרס ה-MVP של היורוליג לאחר שהוביל את קבוצתו למאזן 22-5 לאורך שלב הבתים, שלב ה"טופ-16" ושלב שמינית הגמר, ממנו העפילה פעם נוספת לפיינל פור היורוליג. בחצי גמר היורוליג קלע דה קולו 30 נקודות והוביל את צסק"א לניצחון על לוקומוטיב קובאן בתוצאה 88-81. בגמר הליגה התמודדה צסק"א מול פנרבחצ'ה, ניצחה אותה בתוצאה 101-96 וזכתה באליפות אירופה השביעית בתולדותיה (3 ביורוליג ו-4 בגביע אירופה לאלופות). דה קולו קלע 22 נקודות במשחק הגמר, שנגרר להארכה, וזכה בפרס ה-MVP של הפיינל פור.
ב-15 ביוני 2016 חתם על הארכת חוזה בצסק"א ל-3 עונות נוספות. בעונת 2019 זכה עם צסק"א באליפות יורוליג נוספת. במשחק חצי הגמר מול ריאל מדריד קלע דה קולו 23 נקודות, ובמשחק הגמר מול אנאדולו אפס קלע 15 נקודות.
ב-18 ביוני 2019 הודיע על סיום תקופתו בצסק"א מוסקבה.
קריירה מקצועית > פנרבחצ'ה

ב-6 ביולי 2019 חתם דה קולו על חוזה לשנתיים בפנרחבצ'ה.
נבחרת לאומית

בשנת 2009 הצטרף דה קולו לנבחרת צרפת הבוגרת, כשלקח חלק ביורובאסקט 2009. ביורובאסקט 2011 זכה עם נבחרתו במדליית הכסף וביורובאסקט 2013 זכה במדליית הזהב. ביורובאסקט 2015 רשם ממוצעים של 13.1 נקודות, 5.2 ריבאונדים ו-3.7 אסיסטים, ונבחר לחמישיית הטורניר לאחר שהוביל את צרפת לזכייה במדליית הארד.
כמו כן שיחק דה קולו עם נבחרתו באליפות העולם בכדורסל 2010, ובאולימפיאדת לונדון (2012) בה סיימה צרפת במקום השישי. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) חזר דה קולו ללבוש את מדי הנבחרת שסיימה שוב במקום השישי, לאחר שהפסידה לנבחרת ספרד בשלב רבע הגמר. דה קולו הוביל את קלעי קבוצתו לאורך הטורניר עם 14.7 נקודות בממוצע למשחק.
בטורניר גביע העולם בכדורסל 2019 הוביל את צרפת לזכייה במדליית הארד, עם 16.5 נקודות בממוצע למשחק.
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2012/2013 | סן אנטוניו | 72 | 6 | 12.8 | 0.436 | 0.378 | 0.795 | 1.9 | 1.9 | 0.6 | 0.1 | 3.8 |
| 2013/2014 | סן אנטוניו | 26 | 3 | 11.6 | 0.452 | 0.323 | 0.818 | 1.7 | 1.2 | 0.6 | 0.1 | 4.3 |
| 2013/2014 | טורונטו | 21 | 0 | 9.2 | 0.367 | 0.364 | 1.000 | 1.3 | 1.6 | 0.3 | 0.1 | 3.1 |

| קריירה |  | 119 | 9 | 11.9 | 0.429 | 0.363 | 0.835 | 1.8 | 1.7 | 0.5 | 0.1 | 3.8 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013 | סן אנטוניו | 5 | 0 | 2.8 | 0.250 | 0.000 | 1.000 | 0.8 | 0.4 | 0.0 | 0.0 | 0.8 |
| 2014 | טורונטו | 1 | 0 | 4.0 | 0.000 | 0.000 | 0.000 | 1.0 | 0.0 | 0.0 | 0.0 | 0.0 |

| קריירה |  | 6 | 0 | 3.0 | 0.250 | 0.000 | 1.000 | 0.8 | 0.3 | 0.0 | 0.0 | 0.7 |
סטטיסטיקות הקריירה > ביורוליג

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2010/2011 | ולנסיה | 19 | 19 | 21.5 | 0.335 | 0.276 | 0.957 | 2.6 | 1.6 | 1.4 | 0.2 | 10.1 |
| 2014/2015 | צסק"א מוסקבה | 28 | 10 | 24.4 | 0.493 | 0.471 | 0.920 | 3.2 | 3.1 | 1.3 | 0.0 | 14.4 |
| 2015/2016 | צסק"א מוסקבה | 27 | 27 | 27.7 | 0.526 | 0.460 | 0.908 | 3.6 | 5.0 | 1.1 | 0.1 | 19.4 |
| 2016/2017 | צסק"א מוסקבה | 28 | 23 | 27.1 | 0.516 | 0.426 | 0.959 | 2.9 | 3.9 | 1.0 | 0.0 | 19.1 |
| 2017/2018 | צסק"א מוסקבה | 32 | 15 | 27.1 | 0.542 | 0.492 | 0.950 | 2.3 | 3.7 | 1.3 | 0.1 | 16.7 |
| 2018/2019 | צסק"א מוסקבה | 34 | 24 | 24.2 | 0.500 | 0.431 | 0.946 | 2.5 | 3.4 | 0.9 | 0.0 | 14.7 |
| 2019/2020 | פנרבחצ'ה | 24 | 17 | 28.7 | 0.506 | 0.400 | 0.956 | 3.0 | 3.0 | 0.6 | 0.0 | 15.9 |

| קריירה |  | 192 | 135 | 25.7 | 0.500 | 0.431 | 0.940 | 2.8 | 3.5 | 1.1 | 0.1 | 16.0 |
הערות שוליים

↑  רשימת הנבחרים בדראפט 2009, באתר basketball-reference.com
↑  דה קולו חותם בולנסיה, באתר sportando.com,‏ 13 ביולי 2009
↑  סטטיסטיקות הקריירה של דה קולו באירופה, באתר הרשמי של היורוליג
↑  דה קולו חותם בסן אנטוניו, באתר insidehoops.com,‏ 13 ביולי 2012
↑  סגל סן אנטוניו ספרס לעונת 2012/2013, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות הקריירה של דה קולו בליגת הפיתוח, באתר basketball-reference.com
↑  דה קולו נשלח בטרייד לטורונטו ראפטורס, בESPN,‏ 21 בפברואר 2014
↑  סטטיסטיקות הקריירה של דה קולו ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  דה קולו חותם בצסק"א מוסקבה, באתר הרשמי של היורוליג, 9 ביולי 2014
↑  נתוני המשחק בין צסק"א לאולימפיאקוס, באתר הרשמי של היורוליג
↑  נתוני המשחק בין צסק"א לפנרבחצ'ה, באתר הרשמי של היורוליג
↑  צסק"א מנצחת את פנרבחצ'ה וזוכה באליפות היורוליג, באתר הרשמי של היורוליג
↑  דה קולו חותם על הארכת חוזה בצסק"א מוסקבה, באתר הרשמי של הקבוצה, 15 ביוני 2016
↑  אחרי חמש עונות ושני גביעי יורוליג: ננדו דה קולו עוזב את צסק"א מוסקבה, באתר וואלה, 18 ביוני 2019
↑  מעבר ענק: ננדו דה קולו חתם בפנרבחצ'ה, באתר ערוץ הספורט, 6 ביולי 2019
↑  הסטטיסטיקות של דה קולו ביורובאסקט 2015, באתר הרשמי של הטורניר
↑  דף השחקן, באתר הרשמי של הטורניר
↑  פרופיל בגביע העולם 2019, באתר פיב"א
סאטורן רילאי

| --- | --- |

Saturn Relay
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  תאגיד סאטורן (אנ') (קרוי גם : Saturn LLC)
 שנות ייצור:  2006–2004
 יחידות שיוצרו:  26,079
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  Oldsmobile Silhouette (אנ')
 מודל אחריו:  סאטורן אאוטלוק
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס
 סיווג:  מיניוואן
 פלטפורמה:  GM U platform (אנ') (U-body/GMT201)
 אורך:  5,204 מ"מ
 רוחב:  1,829 מ"מ
 גובה:  1,829 מ"מ (שנת הדגם 2005)  1,742 מ"מ (שנות הדגם 2006–2007)
 משקל:  2,008 ק"ג (ריק)
 בסיס גלגלים:  3,076 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V6 צילינדרים, 3.5 ליטר המפיק 200 כ"ס  V6 צילינדרים, 3.9 ליטר המפיק 240 כ"ס
סאטורן רילאי (באנגלית : Saturn Relay) הוא מיניוואן מתוצרת חטיבת תאגיד סאטורן (אנ') (קרוי גם : Saturn LLC) מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצר בין השנים 2006–2004 (דגם שנת 2005) בארצות הברית
נתונים

יוצרו 26,079 יחידות. ייצור הדגם הסתיים ב-17 בנובמבר 2006.
5 דלתות
מספר מושבים : 7-5
מנוע קדמי-רוחבי
מנועי בנזין
סוגי הנעה : הנעה קדמית 4x2, הנעה כפולה 4x4
מחיר היחידה עמד על 22,850 דולר (דגם בסיסי, שנת 2005, ארצות הברית)
תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא 9.0 שניות (מנוע 3.5 ליטר)
נתונים > רמות גימור

"CX"
"CX Plus"
"CXL"
גלריה

"סאטורן רילאי"
"סאטורן רילאי", שנת 2005
"סאטורן רילאי", שנת 2007
"סאטורן רילאי", שנת 2006
"סאטורן רילאי"
"סאטורן רילאי", שנת 2005 - מונית ב-כרייסטצ'רץ', ניו זילנד
ראו גם

סאטורן סקיי
סאטורן סדרה S
הערות שוליים

↑  "סאטורן רילאי" nadaguides.com/Cars/Saturn/Relay
↑  "סאטורן רילאי" consumerreports.org/cars/saturn/relay
↑  "סאטורן רילאי" everyauto.com/cars/research-reviews/Saturn/Relay
↑  "סאטורן רילאי", שנת 2005 kbb.com/saturn/relay/2005
נפת יורק, מסצ'וסטס

נפת יורקשייר, מסצ'וסטס היה מחוז במדינת מיין של ימינו.
היסטוריה

נפת יורקשייר הוקמה בשנת 1652 כדי לכלול את אזור המחוז הקנייני של ליגוניה כאשר מושבת מפרץ מסצ'וסטס טענה לראשונה תביעות טריטוריאליות על ההתיישבויות בחלקים הדרומיים של פרובינציית מיין, המשתרעים מנהר פיסקאטקווה עד מזרחית לשפך נהר פרסומסקוט במפרץ קאסקו. המחוז גדל בסופו של דבר והקיף למעשה את כל מדינת מיין של ימינו, למרות שפנים הארץ נתבע על ידי עמים שונים של שבט אבנאקי, והשטח שממזרח למפרץ פנובסקוט נתבע (ובחלקו נכבש) כחלק מאקדיה הצרפתית. מושבת מפרץ מסצ'וסטס שינתה את שמו של נפת יורקשייר, מסצ'וסטס לנפת יורק, מסצ'וסטס בשנת 1668. עם זאת, האדמה שממזרח לנהר קנבק נתבעה ולעיתים נוהלה כנפת קורנוול, פרובינציית ניו יורק מ-5 בספטמבר 1665. היא הועברה זמנית לדומיניון ניו אינגלנד החדש ב-1687 עד 1689 כאשר פורק הדומיניון. עד 1760, רוב שבטי האבנאקי נמחקו או נסוגו צפונה לעבר נהר סנט לורנס, וצרפת החדשה נכבשה במלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
גודלו הגדול של הנפה הוביל לחלוקתה בשנת 1760, כאשר מחוזות קמברלנד ולינקולן נחצבו מחלקיה המזרחיים.
גיבוש עם מיין

כאשר אומצה חוקת מסצ'וסטס משנת 1780, המדינה הקימה את מחוז מיין כדי לנהל את השטחים המזרחיים שלה. בשנת 1805, החלק הצפוני של נפת יורק הופרד כדי להוות חלק מנפת אוקספורד.
כאשר מיין הפכה למדינה ב-1820, כל הנפות של מחוז מיין הפכו למחוזות מיין.
נסיעות החופש

המון מכה "נוסעי חופש" ב ברמינגהאם, אלבמה. תמונה זו הוחרמה על ידי ה-FBI מעיתונאי מקומי שהוכה גם כן, ומצלמתו נופצה.
נסיעות החופש (בוצעו בידי "רוכבי החופש". באנגלית - Freedom Riders) היו נסיעות של פעילי זכויות-אדם, שחורים ולבנים, באוטובוסים ציבוריים של קווי בין-מדינתיים (גרייהאונד) למדינות בדרום ארצות הברית כדי לבדוק את היישום של פסיקת בית המשפט משנת 1960 בתיק בוינטון נגד וירג'יניה (אנ'), שקבעה כי הפרדה גזעית בנסיעות כאלה היא בלתי חוקתית. משהתקרבו והגיעו ליעדם - נתקלו הנוסעים בהתנגדות אלימה מקרב התושבים. כוחות השיטור גילו אדישות למול האלימות בשטח - ובמקרים שונים עמדו מנגד כאשר ההמון מכה את הפעילים. מאות מן הפעילים אף נעצרו בעוון הסגת גבול והתאספות בלתי-חוקית.
כתוצאה ישירה של פעולות המחאה, החלו להיאכף תקנות איסור ההפרדה: נוסעים הורשו לשבת בכל מקום באוטובוס, הורדו שלטים "ללבנים" ו"לצבעונים" בתחנות, אוחדו מתקני שתייה, שירותים והמתנה ודוכני מזון החלו להגיש לאנשים מכל צבע עור.
רקע

האפרו-אמריקאים החלו את חייהם בצפון אמריקה כעבדים שהובאו החל משנת 1610 למושבות שמאוחר יותר הפכו לארצות הברית. בחוקת ארצות הברית עצמה יש הכשר ברור לעבדות, אם כי הניסוחים הם זהירים ולא מפורשים. סעיף אחד קובע כי "הבאתם של אנשים" תותר במשך עשרים השנים הראשונות לקיום הברית, והכוונה היא להתרת סחר העבדים.
עיקר המאבק לביטול העבדות התבטא במאבק בין מדינות הצפון, שהתנגדו לעבדות, ובין מדינות הדרום, שהסתמכו על עבודת עבדים. מאבק זה הגיע לשיאו במלחמת האזרחים האמריקנית שבו לחמו גם עבדים. שחרורם הסופי של העבדים אושר בדצמבר 1865 בתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
בשנים אלו למרות החוקה האמריקאית הקוראת בין היתר להעניק זכויות שוות לכל אזרחי ארצות הברית ללא קשר לדת, גזע ומין עדיין היו נהוגים בארצות הברית חוקים אשר קיפחו את זכויותיהם של השחורים. מדיניות זו נקראה מדיניות ההפרדה שבה מתקנים ציבוריים כמו ברזי מים, ספסלים ציבוריים ועוד היו שמורים ל-"לבנים" בלבד. בנוסף נותני שירות פרטיים כמו מסעדות אוטובוסים וכולי לא היו חייבים לשרת "שחורים", אך האפליה הבוטה ביותר הייתה במדיניות ההפרדה בבתי הספר הציבוריים.
מהלך המחאה

נסיעת החופש הראשונה יצאה מוושינגטון הבירה ב-4 במאי 1961, ויועדה להגיע לניו אורלינס ב-17 במאי.
במהלך נסיעות החופש נסעו פעילים ברחבי הדרום כדי לבצע אינטגרציה במקומות ישיבה באוטובוס ולבטל הפרדות בתחנות אוטובוסים, כולל בשירותים ובברזיות. דבר זה התברר כמשימה מסוכנת.
בברמינגהאם, אלבמה, מודיע של ה-FBI הודיע כי "הממונה על ביטחון הציבור" (מפקד המשמר האזרחי) של העיר, יוג'ין קונור, נתן לאנשי ה- קו קלוקס קלאן 15 דקות לתקוף קבוצה של "נוסעי חופש" לפני שהמשטרה "תגן" עליהם. הנוסעים הוכו בצורה קשה. בתקרית דומה במונטגומרי, אלבמה, נוסעי החופש נסעו בעקבות רוזה פארקס, באוטובוס מעורב מ-ברמינגהאם. המון זועם תקף אותם, ו-22 נוסעים נפצעו, מתוכם חמישה אושפזו. התקיפות ההמוניות עצרו באופן זמני את נסיעות החופש. אוטובוס אחד באניסטון אלבמה, הוצת והנוסעים נאלצו לברוח כדי להציל את חייהם.
ב-24 במאי 1961, נוסעי החופש חידשו את הנסיעות שלהם והגיעו לג'קסון מיסיסיפי. הם נעצרו במקום בגין "הפרת שלום הציבור" עקב שימוש במתקנים "ללבנים בלבד". ארגונים שונים ארגנו נסיעות חופש נוספות אל הדרום. בהגיעם לג'קסון הם נעצרו. עד סוף הקיץ, נכלאו במיסיסיפי יותר מ-300 נוסעי חופש. רוס בארנט, שהיה אז, מושל מדינת מיסיסיפי תמך במעצרים, וטען כי: "הכושי הוא שונה מאחר שאלוהים ברא אותו שונה כדי להעניש אותו".
נוסעי "נסיעות החופש" זכו ליחס נוקשה, שוכנו בתאים קטנים ומלוכלכים והוכו מדי פעם. בג'קסון, מספר אסירים גברים אולצו לבצע עבודות קשות בחום כבד. אחרים הועברו למתקני כליאה בתנאים קשים. לעיתים הגברים נתלו מקירות על ידי שלשלאות. בדרך כלל החלונות בתאים היו סגורים בימי חום, דבר שהקשה על הנשימה.
הנוסעים העצורים והשפוטים הכריזו על מדיניות "Jail No Bail" - הם סירבו לשלם קנסות ערבות, על מעצרים משפטים והרשעות שנגדו את החוקה, ובכך שמרו את הנושא בדיון הציבורי ובתקשורת. כל עציר נשאר בכלא במשך 39 יום, הזמן המקסימלי שבו הם יכלו להישאר בלי לאבד את זכותם לערער על מעצר, משפט והרשעה בניגוד לחוקה. לאחר תקופה זו הם הגישו ערעור ושילמו ערבות.
תוצאות המחאה ואחרית דבר

דעת קהל אוהדת לנוסעי החופש, הובילה את ממשלו של ג'ון פ. קנדי להורות למועצת התחבורה הבין-מדינתית להוציא הוראה חדשה בדבר אי-הפרדה, שנכנסה לתוקף ב-1 בנובמבר 1961. הוראה זה יושמה, והנוסעים הורשו לשבת באוטובוסים וברכבות בין-עירוניות בכל מושב שהוא; מהטרמינלים הוצאו שלטים עם הכיתוב: "לבנים" ו"שחורים"; אוחדו מהפרדה גזעית מתקני שתייה, שירותים וחדרי המתנה המשרתים לקוחות בין עירוניים, ועוד. האלימות הנרחבת שננקטה במהלך אירועי חופש עוררה הדי הלם בחברה האמריקאית.
העיתונות ביישובים לבנים גינתה את גישת הפעולה הישירה שננקטה, בעוד שחלק מהעיתונות הלאומית הציגה באופן שלילי את הרוכבים כמעוררים אי-שקט. במקביל, רכיבות החופש היוו צעד להגברת האמון אמון בין פעילים שחורים ולבנים ברחבי ארצות הברית, והיוו השראה לרבים לפעולה ישירה למען זכויות אזרח.
אולי באופן המשמעותי ביותר, פעולותיהם של רוכבי החופש מהצפון, הרשימו והעניקו השראה לשחורים רבים הגרים באזורים כפריים ברחבי הדרום במאבקם למען מימוש זכות הבחירה. באותה תקופה, מרבית השחורים במדינות הדרום לא הצליחו להירשם להצביע - הן בגלל חוקות המדינות, והן בגלל הרתעת מצביעים, חוקים ומנהגים שמנעו למעשה את מימוש זכות ההצבעה. רוכבי החופש היוו את עמוד השדרה של התנועה הרחבה לזכויות האזרח, שעסקה ברישום בוחרים ובפעילויות אחרות, למשל קיץ החירות. הם עזרו לעודד השתתפות בפעילויות לקידום זכויות האזרח, בהן רישום בוחרים בכל מדינות הדרום.
בתרבות

בסרט הקולנוע מאחורי המספרים, נראית מרי ג'קסון צופה עם משפחתה במהדורת חדשות, בה מדווח על השלכת בקבוק תבערה על אוטובוס של רוכבי החופש.
גבו המצולק מהצלפות של גורדון העבד הנמלט. תמונה מפורסמת זו מ-1863 הופצה בידי מתנגדי עבדות על מנת להביא לביטול העבדות
ניק הנדריקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 במרץ 1985 (בן 39) אסקוט, הממלכה המאוחדת 
 שם במה:  Nick Hendrix 
 שם לידה:  Nicholas James Stewart 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2011 
 בן או בת זוג:  ג'סיקה אלרבי 
 פרופיל ב-IMDb
 
ניק הנדריקס (באנגלית: Nick Hendrix; נולד ב-19 במרץ 1985) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד סמל בילוש ג'יימי וינטר בסדרה המשטרתית "רציחות במידסומר" של רשת ITV.
ביוגרפיה

הנדריקס נולד באסקוט שבברקשייר, וגדל באיטון הסמוך לווינדזור. הוא אחיינו של העיתונאי והקריין אלסטייר סטיוארט.
הוא סיים תואר BA בדרמה באוניברסיטת אקסטר. ב-2010 סיים את לימודי המשחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
הנדריקס הופיע במספר הפקות תיאטרון כשלמד ב-RADA בהן "קומפני", "מידה כנגד מידה", "אלקסטיס", "The Recruiting Officer", "הבט הביתה מלאך", "מקבת'" ו-"The White Stocking".
תפקידים בתיאטרון

| שנה | שם | תפקיד | תיאטרון | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | Eden End | וילפרד קירבי | English Touring Theatre | הופעת בכורה בתיאטרון |
| 2011 | Journey's End | סטנהופ |  |  |
| 2012 | What The Butler Saw | ניקולס בקט | תיאטרון וודוויל | הופעת בכורה בווסט אנד |
| 2013 | The Winslow Boy | דיקי וינסלו | אולד ויק |  |
| 2013 | The Light Princess | הנסיך דיגבי מסילנד | התיאטרון המלכותי הלאומי | תפקיד גברי ראשי |
| 2014 | Tiger Country | מארק | תיאטרון המפסטד |  |
| 2015 | Man and Superman | הקטור | התיאטרון המלכותי הלאומי |  |
| 2018 | The Strange Death of John Doe |  | תיאטרון המפסטד | 25 במאי - 30 ביוני 2018 |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | הגלימה | Silk | פיטר | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2011 | מראה שחורה | Black Mirror | אנדרו | בפרק "ההמנון הלאומי" |
| 2012 | המפקח ג'ורג' ג'נטלי | Inspector George Gently | אנתוני בו | בפרק "Gently with Class" |
| 2013 | מיילדת | Call the Midwife | בוב לייסי | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2013 |  | Lightfields | גלן | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 2013 | מלכה לבנה | The White Queen | אדמונד בופורט | בפרק "War at First Hand" |
| 2013 |  | Medics | סיימון דנהאם | סרט טלוויזיה |
| 2015 | המלחמה של פויל | Foyle's War | רוברט לוקאס | בפרק "Trespass" |
| 2016 | מרצ'לה | Marcella | אדריאן קופר | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 2016 | הכתר | The Crown | בילי וואלאס | בפרקים "Gloriana" ו-"Gelignite" |
| 2016 | רציחות במידסומר | Midsomer Murders | סמל בילוש ג'יימי וינטר | עונה 19–הווה |
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2011 | קפטן אמריקה | Captain America: The First Avenger | Army Heckler |  |
| 2012 |  | Red Tails | טייס משנה |  |
| 2015 |  | Man and Superman | הקטור מאלון | National Theatre Live |
| 2015 | אגדת האחים קריי | Legend | יו מקאוון |  |
| 2015 | סופרג'יסטיות | Suffragette | שר בממשלה |  |
הערות שוליים

↑  Radio Times Staff (11 במאי 2018). "Meet the cast of Midsomer Murders". Radio Times. נבדק ב-12 במאי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Plunkett, John (26 באפריל 2016). "ITV's Midsomer Murders welcomes new sidekick". The Guardian. נבדק ב-6 במאי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Binding, Lucia (26 באפריל 2016). "Midsomer Murders: DCI Barnaby gets handsome new sidekick as Nick Hendrix joins 19th series". International Business Times. נבדק ב-6 במאי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Travis, Ben (26 באפריל 2016). "Midsomer Murders: Marcella's Nick Hendrix joins cast to work alongside Neil Dudgeon in Series 19". London Evening Standard. נבדק ב-6 במאי 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5  Taylor, Francis (26 באפריל 2016). "Who is Nick Hendrix? Everything you need to know about Midsomer Murders' newest recruit". BT Group. נבדק ב-10 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "20 Questions with ... The Winslow Boy's Nick Hendrix". WhatsOnStage. נבדק ב-15 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Nick Hendrix — RADA". Royal Academy of Dramatic Art. נבדק ב-12 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tiger Country". Hampstead Theatre. נבדק ב-13 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wicker, Tom (27 בפברואר 2015). "Man and Superman". Exeunt Magazine. נבדק ב-13 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Strange Death of John Doe: Full Cast Announced". Hampstead Theatre. 20 באפריל 2018. נבדק ב-12 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Packham Anderson, Georgia. "Nick Hendrix Talks Murders in Midsomer". 1883 Magazine. אורכב מ-המקור ב-2 ביולי 2018. נבדק ב-13 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1163544159  ISNI: 0000 0004 6363 2670  LCCN: n2017016255  VIAF: 6224149068459465730009   WorldCat (עם VIAF): 6224149068459465730009