stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוסים במלחמה
המצאות לשליטה על הסוס > ברכיבה

שני החידושים העיקריים שהובילו למהפכה האפקטיבית של לוחמים הרכובים על סוסים, היו האוכף והארכוף. רוכבי הסוסים למדו במהירות לרפד את הגב של הסוס כדי להגן על עצמם מהשדרה הקשה של הסוס והשכמות, ובמשך מאות שנים, הם נלחמו על גב הסוס כאשר הציוד שלהם הורכב משמיכה פשוטה או כרית על גב הסוס, ורסן בסיסי. כדי לפזר את משקל הרוכב על פני גוף הסוס ולהגן על גבו, תרבויות רבות מילאו את לוחות האוכף בריפוד בדומה לאוכפים המודרניים. הסקיתים והאשורים השתמשו ברצועות עור עבות שהקיפו את צלעות הסוס ונקשרו בבטנו ובצידי האוכף כדי להגביר את יציבות האוכף וביטחון הרוכב שסבל מאי יציבות עקב תזוזות האוכף. המצביא קסנופון הזכיר בחיבורו את השימוש במטלית מרופדת על זרועות הפרש במהלך המאה ה-4 לפנה"ס כדי שלא ישתפשפו בגוף הסוס. אוכפים עם מסגרת מוצקה מעץ שהומצאו על ידי הרומאים, הגנו על סוס מפני אי שיווי משקלו של הרוכב ובו זמנית סיפקו לרוכב יציבות, והם החלו להיות נפוצים החל מהמאה ה-2.
ההמצאה שהפכה את הפרשים ליעילים במיוחד הייתה המצאת הארכוף שבאה בתקופה מאוחרת יחסית. תחילתו בלולאה לבוהן שהייתה בשימוש בהודו כ-500 שנים לפנה"ס, ומאוחר יותר בארכוף יחיד ששימש ככלי עזר ליציבות הרוכב. סט הארכוף הראשון עם שני צדדים, הומצא בסין בסביבות 322 לספירה בשושלת ג'ין. ההמצאה הובילה למהפכה של ממש בקרב הרוכבים, שכן החל מאותו רגע היציבות שלהם השתפרה לעין ארוך, הם יכלו לשאת סוגים שונים של נשק לאחר שידיהם היו פנויות, והתאפשר להם להחזיק את הנשק בזוויות שונות שלא התאפשרו קודם לכן. הנוודים המונגולים ששוטטו ברחבי ערבות אסיה היו הראשון שאמצו את הארכוף, ובעקבות כך הם פיתחו יתרון צבאי מכריע. עד המאה ה-7, הארכוף התפשט ברחבי אסיה ולאחר מכן לאירופה בעקבות מסע הכיבושים האדיר של הפולשים המונגולים. למרות שהארכוף היה ידוע במהלך המאה ה-8 באירופה, אזכורים בספרות או בציור מראים שהשימוש בה החל רק מהמאה ה-9; השימוש הנרחב בארכוף בצפון אירופה, כולל אנגליה, נזקף לזכות הויקינגים שהפיצו אותה בארצות הצפוניות במאה ה-9 והמאה ה-10 במהלך הפשיטות שלהם על הארצות הללו.
טקטיקה

העדויות הארכאולוגיות הראשונות על השימוש בסוסים במלחמה שמתוארכות ל-3,000 עד 4,000 נמצאו בערבות העשב של מזרח אירופה, בשטחים של המדינות המודרניות אוקראינה, הונגריה ורומניה. באותה תקופה, ממצאים מראים שאנשים באזורים הללו החלו להתקבץ ולחיות יחדיו בערים מבוצרות כדי להיות מוגנים מפשיטה של לוחמים על סוסים, אשר השתמשו בטקטיקה של תקוף וברח בצורה שמנעה מהמותקפים לרדוף אחריהם היות שלא היו ברשותם סוסים או שלא היו מאומנים ברכיבה. אותם רוכבים נוודים שפשטו על יישובים למטרות ביזה, הפיצו אט אט את השפות ההודו-אירופאיות במערב היבשת לאחר שכבשו שבטים ששכנו שם. נראה אם כן, שזו הייתה הטקטיקה העיקרית שבה השתמשו רוכבי הסוסים בתחילה.
טקטיקה > לוחמת מרכבות

התיעוד המוקדם ביותר בהיסטוריה של ניצול בני משפחת הסוסיים למלחמה מאורגנת, הוא לוח המלחמה בנס המלכותי של אור המתוארך ל-2,500 לפנה"ס, ובו נראים לוחמים שומרים על מרכבות מלחמה בעלות 2 גלגלים ורתומות לחמורים או פראים, כשהם חמושים בגרזנים או בחניתות ורומסים עם המרכבות את לוחמי האויב. "מרכבות" מוקדמות אלו, הסיעו לקרב צוותים אשר הורכבו מלוחם משליך כידונים בעודו עומד בירכתי הקרון ואוחז בכתפיו של הנהג. המרכבות השומריות זכו להתפתחות משמעותית במיתני באלף ה-2 לפנה"ס, ובהדרגה נפוצו בכל המזרח התיכון והגיעו עד מצרים העתיקה וממלכת החתים.
התיאור העתיק ביותר אודות מרכבת מלחמה במזרח הקדום, נמצא בכתבי אניתש החתי מהמאה ה-18 לפנה"ס, אשר בהם מצוין על שימוש ב-40 צמדי סוסים לצורך מצור על העיר סאלאטיווארה שבאנטוליה, ואכן החתים נודעו היטב בעולם העתיק בלוחמת המרכבות. למעשה, החתים היו העם הראשון שלמד את תורת הברזל, וחיל הרכב החתי היה מהגדולים, אם לא הגדול, שבחילות הרכובים בעולם העתיק. השימוש הנרחב של מרכבות הסוסים בלוחמה נעשה בעיקר בתקופת הברונזה ותקופת הברזל המוקדמת, וחפף באופן כללי להתפתחות הקשת מורכבת שהומצאה בסביבות 1,600 לפנה"ס. פלישת החיקסוס למצרים העתיקה במאה ה-16, הביאה איתה את המרכבה אשר הפכה לאחד מכלי הנשק העיקריים של הצבא המצרי (אך עדיין משנית לחיל הרגלים). במהלך 1,350 לפנה"ס, נכתב המדריך המפורט הראשון אודות אימון הסוסים ללוחמת מרכבות עבור הצבא של האימפריה החתית. למרות הקשיים בנהיגה במרכבה, יתרונותיה עלו על החסרונות בזמנים בהם שימשה לקרבות. בתקופה העתיקה לא היה ציוד עזר הולם ללוחמה מעל סוסים - הרוכב ישב על כיסוי עור פשוט שהיה מאוד לא נוח. לפיכך, המרכבה הייתה אמצעי התחבורה המהיר היחיד שעמד להכשרת חילות הרכב של הצבאות בסהר הפורה ובשאר העולם.
על מנת למקסם את יעילותה של המרכבה בשדה הקרב היה דרוש איזון בין שתי דרישות סותרות - מהירות ועוצמה. צרכים סותרים אלו יצרו טווח רחב של כלי רכב קרביים מסוגים שונים, זאת מכיוון שמבנה המרכבה השפיע במידה רבה על הטקטיקה הקרבית. מרכבה כבדה יכלה לשאת יותר לוחמים ותחמושת אל שדה הקרב, או אף לשמש כלי ממוגן להסתערות ישירה אל תוך שורות האויב - אך הוגבלה במהירות וביכולות התימרון. מאידך, מרכבה קלה איפשרה מהירות ותמרון גבוהים בשדה הקרב - אך "זריזותה" של המרכבה הקלה גבתה את המחיר בכמות החימוש, ובעיקר המיגון, שיכלה לשאת לקרב והמרכבות הקלות שימשו לרוב כפלטפורמות גבוהות וניידות לירי חיצים - מורמות משדה הקרב הרגלי וככל שהתאפשר הדבר - מרוחקות ממנו. יחידות "רצים" שליוו לעיתים את המרכבות הקלות מעידות על הצורך בחיפוי רגלי, בשל הפגיעות הרבה שנובעת מהמיגון הקל. במהלך הקרב, יכלו המרכבות לשמש לפינוי פצועים או למיגור יחידות אויב נמלטות. אחד הקרבות המוקדמים המפורסמים שבהם בלט יתרונן של שני סוגי המרכבות, היה קרב קדש שבו המצרים השתמשו במרכבות קלות והחתים במרכבות כבדות. טקטיקה אחרת הראויה לציון היא מרכבת חרמש - מרכבה בעלת להבים על גלגליה. מרכבה זו נועדה לקצור בשורות האויב.
טקטיקה > חיל פרשים

בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס פלש למזרח התיכון עם של נוודים - הקימרים, שרובם ככולם היו רכובים על סוסים. הפרשים הראשונים התקשו מאוד לשלוט בסוסים, ונעדרו ציוד רכיבה בסיסי כאוכף וארכופים. ככלל, החיל לא היה יעיל במיוחד, אך לפרשים היה יתרון על פני המרכבות המסורבלות בגמישותם הרבה. בשל הקושי לשלוט בסוסים, היו הפרשים הראשונים חמושים בדרך כלל בנשק קל דוגמת חץ וקשת וכידוני הטלה כי שימוש בנשק כבד היה מוציא את הפרש משיווי משקל והוא היה מסתכן בנפילה מהסוס.
אף שהקימרים היו הראשונים שהשתמשו בחיל פרשים, התיעוד המוקדם ביותר של טקטיקה כזאת מגיע דווקא מאויביהם האשורים. תבליטים מתקופת שלטונם של אשורנצירפל השני ושלמנאסר השלישי, מראים לוחמים רכובים על סוסים ואוחזים בקשתות או בחניתות. האשורים פיתחו את חיל הפרשים שלהם בתגובה לפלישות של שבטי הנוודים מהצפון ובכללם הקימרים, שהשתלטו על חלקי אוררטו בתקופת שלטונו של סרגון השני, כ-721 לפני הספירה. עם זאת, הפרשים התמקמו אחרי חיל הרגלים בשל היציבות הרעועה שלהם, ולרוב הסוסים עמדו ללא נוע והוחזקו על ידי לוחם אחר בזמן שחברו הפרש ירה באמצעות הקשת. לפיכך, הפרשים הללו היו בעצם סוג של חיל רגלים רכוב מאשר חיל פרשים אמיתי. הצורך בשותף נעלם כאשר השתפר ציוד הרכיבה של הפרש ואיפשר לו לשלוט בסוס באמצעות רגליו.
במאה ה-8 לפנה"ס הצליחו האשורים להשביח גזע של סוס מספיק גדול על מנת לשאת פרש על כתפיו הגבוהות (ולא על גבו האחורי, כמו שנעשה קודם לכן). מי שהיטיבו לנצל את ההשבחה שביצעו האשורים לסוס היו הסקיתים, עם פרשים שמוצאם מערבות איראן, שעשו שמות באימפריה הבבלית והאשורית, ואף הטרידו את האימפריה הפרסית. הסקיתים היו לוחמים רכובים מעולים ביותר שהשפיעו השפעה מכרעת על האזור במהלך המאה ה -7 לפנה"ס; רוב הפרשים הסקיתים היו קשתים רכובים, המוגנים רק בשריון עור. כוח המחץ הסקיתי הורכב מפרשים כבדים שגם סוסיהם היו מוגנים בשריון. הטקטיקה הסקיתית כללה הטרדת האויב במטר חצים באמצעות הפרשים הרכובים והתשתו. כששורות האויב נפגעו ממטר החצים, דהרו לתוכן הפרשים הכבדים במטרה להכריע את מערכי האויב. לאחר שבירת האויב והברחתו, נהגו הסקיתים לנהל מרדף בעזרת הפרשים הקלים על מנת למוטטו סופית. אף שהסקיתים נעלמו במאה ה-1 לפנה"ס, שיטות הלחימה שלהם לא נשכחו, ואומצו בידי שאר עמי האזור. בתקופת שלטונו של אשורבניפל בשנת 669 לפנה"ס, האשורים למדו לשבת קדימה על סוסיהם בתנוחת הרכיבה הקלאסית ואפשר לומר שהם היו הפרשים הקלים הראשונים. בעת המודרנית, הפרשים הקלים היו מצוידים בחרבות, חניתות או אקדחים.
הפרשים הכבדים, פותחו על ידי הממלכה האחמנית, או על ידי הסרמטים. מעט לפני תקופתו של דריווש הראשון, הטקטיקה הצבאית הפרסית הייתה מבוססת על פרש וסוס משוריינים לחלוטין, אשר הוביל להעדפה של סוסים שריריים שיכלו לשאת את המשקל הכבד ולהשבחה סלקטיבית של זני הסוסים. ביוון העתיקה, פיליפוס השני, מלך מוקדון פיתח טקטיקה המאפשרת הסתערות פרשים כבדים צפופה. יחידות הפרשים הכבדים המפורסמות ביותר היו הטיירוי של אלכסנדר מוקדון. הפרש הכבד ביותר בעת העתיקה, הומצא על ידי הפרתים במאה ה-3 לפנה"ס. פרשיהם הכבדים המכונים קטפרקטים היו מוגנים בשריון שרשראות ארוך, לראשם קסדה וחימושם כלל רומח פרשים כבד וחרב; ייעודם היה למוטט את מערך האויב בהסתערות רבתית. הפרשים היו בשימוש נרחב בסין במהלך תקופת המדינות הלוחמות (המאה ה-4), וכן בתקופת שושלת האן נגד פשיטות של נוודים מצפון מערב סין. הפרשים לא היה בשימוש נרחב על ידי הרומאים בתקופת הרפובליקה הרומית, ורק בתקופת האימפריה הרומית, נעשה שימוש בפרשים כבדים. עם זאת, עמוד השדרה של הצבא הרומאי היה חיל הרגלים ולא הפרשים.
טקטיקה > סוסי ארטילריה

לאחר המצאת אבק השרפה, השימוש העיקר בסוסים היה בתור בהמת משא לגרירת ארטילריה כבידה לשדה הקרב או תותחים. הראשון שהקים יחידות מסודרות כאלו, היה מפקד צבא שוודיה במהלך מלחמת שלושים השנים שהתרחשה במאה ה-17 - לנארט תורסטנסון. כמות הסוסים שנדרשה עבור תותח, עגלת אספקה או ציוד אחר נקבעה בהתאם למשקל, ונעה מסוס אחד עבור תותח קטן עד ל-200 סוסים עבור סוללות תותחים כבדות. הפיקוד על היחידות הללו היה כפוף בדרך כלל לחיל הפרשים, אם כי בקרבות מסוימים כגון בקרב ווטרלו, גדודי הארטילריה שימשו ככוח תגובה מהיר כאשר הם הדפו התקפות וסייעו לחיל הרגלים. בתחילת המאה ה-18, הצבא הרוסי הקים גדודי פרשים עם יחידות ארטילריה קטנות המצוידות בתותחים ומרגמות ניידות, ואלו הסבו אבדות כבדות לחיילים הפרוסים. עד המאה ה-20, סוסי ארטילריה היו נפוצים בכל הצבאות האירופאים והאמריקנים. הסוסים האידיאליים עבור גרירת ארטילריה היו גבוהים, חזקים ומהירים.
ראו גם

סוסים במלחמת העולם הראשונה
לקריאה נוספת

MLA	de Czege, Huba Wass. ‏ War Horse: A History of the Military Horse and Rider Military Review 89.3 (2009): 121.
איור המציג את חלקי הגוף השונים המשפיעים על ייעודו של הסוס.
סוס אקהל טקי - דוגמה לסוס קל.
סוס מקבוצת הוארמבלוד - דוגמה לסוס בינוני.
הפרשרון - דוגמה לסוס כבד.
כומר גרמני רכוב על זברה מאולפת לצד חייל שוצטרופה במזרח אפריקה הגרמנית. 1912.
ציור של תות ענח' אמון על מרכבת קרב משמיד את אויביו באמצעות קשת.
פסלון טרקוטה של סוס מתקופת קופון. ניתן להבחין בציוד המלא הכולל את האוכף, הארכוף והרסן.
לוח המלחמה בנס המלכותי של אור.
רעמסס השני מסתער על החתים במרכבתו. תחריט ממקדש אבו סימבל המתאר את קרב קדש.
איור של פרש אנגלי בכרזת גיוס ממלחמת העולם הראשונה. זו היא המלחמה המודרנית האחרונה בה היה שימוש נרחב בסוסים.
סמלת רקלס - סוסת ארטילריה מפורסמת שהשתתפה במלחמת קוריאה כחלק מפלוגת תול"ר והגיעה לדרגת סמל ראשון.
ברוך רפפורט

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1922 חיפה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  8 בינואר 2010 (בגיל 87) 
 מדינה:  ישראל 
 
בניין הפקולטה לרפואה על שם רפפורט
אודיטוריום חיפה, חלק ממרכז רפפורט לתרבות ואמנות
ברוך (ברוס) רפפורט (באנגלית: Baruch "Bruce" Rappaport; חיפה, 1922 – 8 בינואר 2010) היה איש עסקים ונדבן ישראלי-שווייצרי.
כיכר ברוך רפפורט בטיילת הסמוכה למרכז הרפואי רמב"ם בחיפה
ביוגרפיה

רפפורט נולד בחיפה למשפחה שעלתה מאוקראינה בשנת 1919. אביו, יששכר, היה ממקימי מפעל המלט "נשר". הוא שירת בצבא הבריטי ובצה"ל והיה ממקימי חיל המשטרה הצבאית, אחר כך שימש כמשפטן, היה ממקימי הפרקליטות הצבאית ואף שימש כשופט צבאי. הוא הוסמך כעורך דין בשנת 1953. לאחר שחרורו מצה"ל עבד במשרדו של אהרן חטר-ישי לצידו של עו"ד יצחק טוניק שאת קשריו עמו המשיך לאורך שנים.
בשנת 1957 היגר לשווייץ עם משפחתו על מנת לעסוק בבנקאות. את מרכז עסקיו קבע בעיר ז'נבה. תחילה הוא הקים עסק קטן לאספקה לאוניות, אינטר מריטיים (International Maritime Supplies), אשר התרחב עד מהרה לחכירת אוניות. פריצת הדרך בעסקיו הייתה כאשר זכה בחוזה ענק להעברת נפט משדות נפט באינדונזיה, זאת בעזרת צי של כ-20 מכליות שחכר. מאז התפשטו עסקיו אלה למדינות נוספות וליעדים רבים, בעיקר בגאבון ובתאילנד. עסקי תובלת הנפט של רפפורט באינדונזיה הסתיימו בשנת 1976, כאשר חברת הנפט האינדונזית טענה כי הוא גובה דמי הובלה מופקעים. תביעה על הפרת חוזה שהגישה חברתו של רפפורט, אינטר מריטיים, הסתיימה בפשרה ולפיה שולמו לה פיצויים בסך 150 מיליון דולר, סכום זניח בהשוואה לגודלו של החוזה שהופר. בבעלותו היו בתי זיקוק לנפט בבלגיה ובאנטיגואה וצי מכליות להובלת נפט.
בשנת 1996 רכש מידי מדינת ישראל את השליטה בחברת לפידות חברת מחפשי נפט לישראל תמורת 10 מיליון דולר. בנובמבר 2000 מכר את השליטה בחברה זו לאיש העסקים יעקב לוקסנבורג תמורת 8.6 מיליון דולר ומאז לא השקיע בעסקים בישראל.
בשנת 2005 מכר את בנק "אינטר מריטיים" לבנק הפועלים תמורת 350 מיליון ש"ח. עסקיו היו בתחום הבנקאות, הספנות והנפט ועל פי חלק מן ההערכות, הונו נאמד במיליארדי דולר.
לצד עסקיו עסק רפפורט בנדבנות למטרות שונות, בעיקר במוסדות ישראלים ויהודים, אך גם בתחומים אחרים, בין השאר תמך בטורנירים של גולף וטניס ואף מימן בשנות ה-80 את בניית הארכיון הלאומי של מדינת אנטיגואה וברבודה. בסוף שנות ה-90 שימש שגריר אנטיגואה וברבודה בישראל וברוסיה. בשנת 1979 הוא תרם הון להקמת בניין בית הספר לרפואה של הטכניון בצמוד לקמפוס של בית החולים רמב"ם, והקים את מכון רפפורט למחקר בטכניון. לאורך כ-30 שנה תרם עשרות מיליוני דולר לפעילות הפקולטה לרפואה של הטכניון הקרויה על שמו ועל שם אשתו. בשנת 2001 מימן את הקמת מרכז רפפורט לחקר ההתבוללות ולחיזוק החיוניות היהודית באוניברסיטת בר-אילן. נודע כמקורב לשמעון פרס. בשנת 2004 תרם כסף לפרס לקראת הבחירות המקדימות לראשות העבודה. על תרומה זאת מתח מבקר המדינה ביקורת קשה ב-2006. הוא תרם כסף לשיפוץ והרחבת מרכז ברוך ורות רפפורט לתרבות ואמנות במרכז הכרמל בחיפה.
רפפורט קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1979 קיבל תואר דוקטורט למדע של כבוד מהטכניון ובשנת 1998 קיבל את מדליית הטכניון. כמו כן, הוענק לו מעמד של תושב כבוד של חיפה. קרן ברוך ורות רפפורט ייסדה בשנת 2006 את "פרס רפפורט", לכבוד רות וברוך רפפורט, המוענק מדי שנה לשני ציירים, בכיר וצעיר, המתגוררים ופועלים בישראל.
רפפורט נקבר בז'נבה בשווייץ, והותיר אחריו את רעייתו רות ובנותיו עירית, ורד, שושנה ונוגה. לאחר מותו נוסדו פרס רפפורט למצוינות בתחום המחקר הביו-רפואי ועשייה נשית פורצת דרך ומחוללת שינוי בחברה הישראלית.
בשכונת גאולה בירושלים נקרא רחוב על שמו.
רעייתו רות נפטרה ב-6 בפברואר 2018.
הערות שוליים

↑  Steven Greenhouse, A Secret Emperor of Oil and Shipping, The New York Times, 04-02-1988.
↑  דפנה צוקר, ‏בנק הפועלים השלים את רכישת הבנק השווייצרי אינטר מריטיים, באתר גלובס, 1 ביוני 2005
↑  Antigua and Barbuda High Commission 2010;138:6
↑  Rappaport Dies, Antigua Observer 09-01-2010.
מקולית

תקליט של חברת מקולית (ביצוע של שמשון בר-נוי לשיר "Goodnight, Irene" (ליל מנוחה, איירין)
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
מָקוֹלית הייתה חברת תקליטים ישראלית שפעלה בין ספטמבר 1950 לנובמבר 1970. החברה הוקמה על ידי שלמה ("סְלים") פאר (פיינטוך) עם האחים שמעון ודניאל אנטניר. ב-1959 כתובתה היה גבעת הרצל 117 תל אביב ובסגירת החברה ישבה ברחוב המנור 15 תל אביב. החברה החזיקה באולפן הקלטות וייצרה את תקליטיה. בתחילת דרכה של חברת "התקליט חיפה" יצרה מקולית גם תקליטים עבורה בלייבל "השועל השורק" (1964–1965). בין היתר הקליטו בחברה כמה מכוכבי הזמר של התקופה, בהם לילית נגר, ג'ו עמר, שמשון בר-נוי, אהובה צדוק, מרים אביגל, רומן שרון, אברהם פררה, שולמית לבנת, הדסה סיגלוב, בצלאל יונגרייז, ישראל יצחקי, ריקה זראי ועוד. כל הקלטות החברה וזכויות היוצרים נרכשו ב-1972 על ידי חברת התקליט חיפה של דב זעירא (אביו של ניצן זעירא).
הערות שוליים

↑  מאיר הראובני, למי שורקים התקליטים, למרחב, 10 בדצמבר 1964
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: f3f52989-3254-4c98-bb5a-4efe4a063f47 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המטבח הישראלי

ארוחת בוקר ישראלית, בה מככב הסלט הישראלי
רוגלך, קרואסונים ומאפים מתוקים ישראלים
המטבח הישראלי הוא מונח המתאר מאכלים הנפוצים בישראל או שמקורם בישראל.
היבטים קולינריים במטבח הישראלי

המטבח הישראלי מכיל כמה אספקטים קולינריים בסינרגיה:
מאכלים מקוריים, כמו הפתיתים, שפותחו בישראל בתקופת הצנע כתחליף זול לאורז ולקוסקוס ומאוחר יותר נכנסו למטבח הבינלאומי, וכן שקדי המרק שיוצרו בישראל בתחילת שנות ה-50, וכן גם עגבניות שרי שפותחו בישראל על ידי פרופסור רבינוביץ' ופרוספר נחום, וגם גבינה צפתית שנוצרה בצפת(לכן שמה).
מאכלים משופרים שנוצרו במקום אחר בעולם, אך שודרגו במתכון ישראלי ייחודי, כמו הקוטג' הישראלי (המסוים בגודל הגרגרים ובכמות השמנת), הבמבה והביסלי הישראליים, וה"מרק הכתום", שהוא בבסיסו מרק בטטות שבישראל נוהגים להוסיף לו מרכיבים נוספים, שהמשותף לכולם הוא צבעם הכתום, כגון: עדשים כתומות, גזר, דלעת, דלורית, מיץ תפוזים והשניצל עוף שבמקור היה עשוי מבשר לא כשר
דפוס תרבות בהרכב הארוחות, כמו ארוחת בוקר ישראלית הכוללת בה את הסלט הישראלי, או ברמת הצריכה, כמו הסביח.
שילוב מאכלים ממקומות שונים בעולם, כמו שניצל בפיתה, פיצה-פיתה, מלאווח-פיצה, פיצת מצה, שניצל עם חומוס, או שניצל (לרוב עוף כשר) עם אורז.
סוגי המטבחים בישראל

שני הזרמים העיקריים במטבח הישראלי הם המטבח היהודי-מסורתי שמכיל בתוכו את המנות הוותיקות של העדות השונות, והמטבח הישראלי-מזרח תיכוני שהושפע בעיקר מסגנון הצלייה והטיגון ששורר באזור. יש הטוענים לקיומו של מטבח שלישי, הוא "המטבח הגלילי" המושפע מהמטבח הדרוזי והלבנוני ומאופיין בליקוט עשבים מקומיים, ריבוי ירקות מבושלים ובבישול איטי.
סוגי המטבחים בישראל > המטבח הירושלמי

המטבח הירושלמי התהווה כמטבח של שילובים ושל אילוצים: עדות ישראל השונות שהסתופפו זו לצד זו, השפעות מהמטבח הערבי המקומי; אילוצי מלחמות, צנע ועוני; אילוצי כשרות, וזמינותם של פירות ועשבי בר מקומיים שניתן היה ללקט בעונתם. כל אלה הולידו מנות כגון:
קציצות חוביזה (חלמית) הן מאכל ישראלי שהיה נפוץ בתקופת הצנע, כעשב בר שניתן ללקט בשדה. הצעת הגשה לקציצות חלמית במיץ עגבניות מופיעה בהצעת תפריטים לסעודת יום העצמאות שפרסמה המחלקה לתזונה שבמשרד החינוך והתרבות בשנת 1955. המסמך מציין כי המתכון נבחר לזכר מצור ירושלים. המסמך מוסיף ומפרט כי צמח החלמית, אשר גדל באופן פראי בכל גינה וחצר בירושלים, שימש כירק יחידי כמעט בתקופת המצור על ירושלים בתקופת מלחמת העצמאות.
אש תנור- לאפה דקיקה הנאפית בתנור.
קוגל ירושלמי חריף. בשונה מהקוגל המזרח אירופי הקלאסי המתוק, הקוגל הירושלמי חריף בשל שימוש נדיב בפלפל שחור כתוש. הקוגל הירושלמי מוגש לעיתים בתוספת טחינה וסחוג
ארטישוק ירושלמי
כרובית מטוגנת בבלילה ברוטב לימון חמוץ-חריף
לביבות תרד בלימון
שקדים ירוקים כבושים
חצילים ברוטב עגבניות
במיה ברוטב עגבניות
מלפפונים כבושים במלח
קציצות פראסה (כרישה)
נזיד עדשים
כרוב ממולא אורז ("פראקס", או "יפרח")
לדר משמשים
פניונס- צנוברים קלויים
סוגי המטבחים בישראל > ממתקים וחטיפים

מילקי - מעדן חלב עממי מגרמניה, שהפך לפופולרי בארץ בעזרת חברת שטראוס. גרסתו העיקרית בנויה שתי שכבות: שכבת פודינג ועליה שכבת קצפת.
קרמבו - ממתק עממי מאירופה, שהפך פופולרי בישראל. שמו העברי הוא הלחם של המילים "קרם" ו"בו" (בתוכו). הקרמבו הראשון ככל הנראה יוצר בדנמרק במאה ה-19, אולם יש אומות אירופאיות נוספות שטוענות להמצאתו.
ביסלי - חטיף מלוח המיוצר על ידי חברת אסם. החטיף מיוצר משנת 1975, ופותח על ידי צוות שבראשו עמד מהנדס המזון דן פרופר, לימים מנכ"ל החברה, וע"י ד"ר יאיר ויל שהיה המדען הראשי בחברה מסוף שנות ה-60 ועד 1997. ד"ר ויל סיים את לימודיו בברקלי קליפורניה בכימית מזון ולאחר פוסט דוקטורט בשיקגו חזר לאסם כמדען ראשי. ע"פ מקור בודד, היה זה לפי רעיון של אפרים סעדון, מנהל ייצור בחברה. בראשיתו שווק הביסלי בשלושה טעמים: בצל, גריל ופלאפל ובהמשך נוסף ברביקיו ופיצה.
במבה - חטיף בטעם בוטנים, העשוי מבוטנים ותירס המיוצר על ידי חברת אסם החל מתחילת 1964. בתחילת דרכו היה החטיף בטעם גבינה, אולם שיווקו לא נשא רווחים משמעותיים, ובאפריל 1965 שווק במבה בחמישה טעמים: בוטנים, גריל, קורן, קימל וגבינה. ומאז 1966 משווק במבה רק בטעם הבוטנים. ההצלחה הגדולה של החטיף הפכה את המותג "במבה" לשם גנרי לחטיף בוטנים מסוג זה. המוצרים המתחרים נמכרו בשמות "פרפר" (תלמה), "שוש" (עלית) ועוד. נכון לשנת 2007, כל חטיף רביעי לערך הנקנה בישראל הוא במבה, והוא החטיף המלוח הנמכר ביותר בישראל.
חלווה - ממתק ממוצא טורקי. מאז שנות ה-90 החלווה מצאה את עצמה מככבת בקינוחים מקוריים, כמו פרפה חלווה שהמציא השף צחי בוקששתר.
סוגי המטבחים בישראל > קינוחים

המטבח הישראלי אימץ בתחילה קינוחים ממוצא צרפתי כמו מוס שוקולד וקרם בוואריה (בגרסה מקומית) אך כיום מוגשים קינוחים יותר מזרח-תיכונים כמו מלבי, כנאפה ובקלאווה שהגיעו מהמטבחים הטורקי והערבי. קינוח נוסף שהיה פופולרי בעבר, אולם קרנו ירדה עם השנים, הוא הקומפוט, מרק פירות קר שהגיע מהמטבח של יוצאי אשכנז. בשנות ה-50 וגם בשנות ה-60 היה נפוץ באזור תל אביב הקינוח גלידה מסטיק.
מחלוקת

קיימים אלו המפקפקים בייחודיותו של המטבח הישראלי, והם עושים זאת במספר טענות:
רבים מהמאכלים הנחשבים ישראליים מקורם למעשה במטבח המזרח תיכוני.
מטבח יהודי הוא מטבח שמקורו במדינות הגולה השונות.
לעומתם, המצדדים בקיום מטבח ישראלי מעלים את הטענות:
ישראל מדינה יחסית חדשה, אך נהנתה מהתיישבות לפני קרוב למאה שנה, זמן מספיק כדי לפתח תרבות ייחודית למקום ששונה מארץ המוצא ממנו המתיישבים הגיעו.
המטבח היהודי אוצר בתוכו את המסורת שכביכול חסרה למטבח הישראלי.
ישראל יושבת במזרח התיכון שחולק מאפיינים רבים דומים שמשותפים לאגן הים התיכון כולו. מטבחים רבים משפיעים זה על זה ושואלים מאכלים זה מזה. תופעות כאלה מוכרות במטבחים האסייתים למשל.
אין תרבות אוכל חסינת השפעות לחלוטין, ישנן דוגמאות רבות למטבחים גדולים בעולם שנוצרו משילוב של תרבויות אוכל שונות ויצרו מטבח חדש עם ייחוד משלו (למשל המטבח הלטיני, המטבח הברזילאי, המטבח האמריקאי ועוד). גם מאכלים שנחשבים "מקוריים" למדינה או תרבות מסוימת למעשה נוצרו ממפגשים תרבותיים (למשל הפסטה מקורה מאסיה ונחשבת איטלקית, שימוש בעגבניות במטבח הספרדי הובאו מאמריקה הפרה קולוניאלית, פלפלים חריפים שהובאו גם הם מאמריקה ואומצו במטבחים רבים בעולם כמו הודו, מרוקו, קוריאה ועוד דוגמאות נוספות). כל אלה מעמידות בספק את הגישה שכל מטבח עומד בנפרד בפני עצמו.
רבים המקרים בהם מאכלים לאומיים של מדינה מסוימת מקורם במטבח אחר - למשל ההמבורגר, הנקניקיות, הפיצה והצ'יפס בארצות הברית, שמקורם בגרמניה באיטליה ובבלגיה בהתאמה.
מנות רבות הנאכלות בישראל לא נמצאות במקומות אחרים. במיוחד מדובר בשילוב אלמנטים בין המטבח המזרח תיכוני למטבח היהודי (או מטבחים אחרים).
די בקיומן של מנות ייחודיות לישראל כמו למשל שניצל בלאפה, מלאווח-פיצה (צ'יצ'ולינה), או פיצת מצה, כדי לקבוע שאכן קיים מטבח ישראלי שאף יצר מנות שמשלבות בתוכן מאכלים מקצוות שונים של העולם.
ראו גם

המטבח של ערביי ארץ ישראל
לקריאה נוספת

Yael Raviv, Falafel Nation: Cuisine and the Making of National Identity in Israel, Lincoln: University of Nebraska Press, 2015. (הספר בקטלוג ULI)
Anat Helman (Ed.), Jews and Their Foodways, Oxford: Oxford University Press, 2015. (הספר בקטלוג ULI)
שרי אנסקי, אוכלים בירושלים: רשמים, מרשמים, תעודות, סעודות, הוצאת מודן. 1992
ניר אביאלי, מדינה על האש: אוכל וכוח בישראל, רמת גן, אפיק - ספרות ישראלית, 2024
הערות שוליים

↑  ראש השנה בצה"ל: 110 אלף שניצלים, 14 טון תפוחים, באתר ערוץ 7, 7 בספטמבר 2015
↑  המטבח הגלילי - טרנד שיווקי או מטבח אמיתי?, ‏2020-06-11
↑   ניר חסון, לשבור את הצום כמו יהודים: חלות שישי הפכו למצרך מבוקש ברמדאן, באתר הארץ, 22 ביוני 2016
↑  אילנית חיות, ‏שוק החטיפים ב-2014: במבה הכי נמכר, דובונים הכי יקר, באתר גלובס, 13 בינואר 2015
| מטבחים בעולם |
| --- | --- | --- |
| אוקיאניה | אוסטרליה • ניו זילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • איסלנד • אירלנד • איטליה • אסטוניה • בלארוס • בולגריה • בלגיה • בריטניה (אנגליה • סקוטלנד) • גרמניה • הונגריה • הולנד • יוון • לוקסמבורג • ספרד • סקנדינביה (דנמרק • נורווגיה • שוודיה) • פולין • פורטוגל • צ'כיה • צרפת • רומניה • רוסיה • שווייץ |  |
| אמריקה | ארצות הברית • ארגנטינה • ברזיל • האיטי • ונצואלה • מקסיקו • פרו |  |
| אסיה | אינדונזיה • גאורגיה • הודו • וייטנאם • טורקיה • יפן • קוריאה • ירדן • ישראל • לבנון • מונגוליה • סוריה • סין • סינגפור • עיראק • פרס • קזחסטן • קטר • תאילנד • תימן |  |
| אפריקה | אריתראה • אתיופיה • דרום אפריקה • לוב • מדגסקר • מצרים • מרוקו • תוניסיה • גאנה |  |
| שונות | המטבח היהודי • מטבחי אמריקה הלטינית • המטבח המזרח-תיכוני • המטבח הים-תיכוני • המטבח האסייתי • המטבח ביוון העתיקה • מטבח ימי הביניים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560223105171  LCCN: sh85031841 
שניצל, ארוחת הצהריים הפופולרית ביותר בישראל
ג'חנון, מאכל יהודי-תימני (מסורתי) שנאכל בבוקר יום השבת
חומוס
''על האש''
שווארמה, אוכל הרחוב הנמכר ביותר בישראל
שקשוקה
במבה, החטיף הנמכר במדינה
כסף טיפש

| --- | --- |
כרזת הסרט בעברית
כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  The Antisocial Network מאת בן מזריץ'
 בימוי:  קרייג גילספי
 הופק בידי:  ארון ריידר טדי שוורצמן קרייג גילספי
 תסריט:  לורן שוקר בלום רבקה אנג'לו
 עריכה:  קירק בקסטר
 שחקנים ראשיים:  פול דנו פיט דייווידסון וינסנט ד'אונופריו אמריקה פררה ניק אופרמן אנתוני ראמוס סבסטיאן סטן שיילין וודלי סת' רוגן דניז אקדניז
 מוזיקה:  ויל בייטס
 צילום:  ניקולס קרקצאניס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי סוני Stage 6 Films Ryder Picture Company
 חברה מפיצה:  סרטי סוני
 הקרנת בכורה:  8 בספטמבר 2023 (TIFF) ישראל 18 באפריל 2024 ארצות הברית 15 בספטמבר 2023
 משך הקרנה:  104 דק'
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט ביוגרפי
 תקציב:  30 מיליון דולר
 הכנסות:  5.9 מיליון דולר
 www.dumbmoney.movie
 דף הסרט ב־IMDb
כסף טיפש (באנגלית: Dumb Money) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2023, המבוסס על סיפור אמיתי. את הסרט ביים קרייג גילספי לפי תסריט שנכתב בידי לורן שוקר בלום ורבקה אנג'לו. הוא מבוסס על הספר "The Antisocial Network" מאת בן מזריץ', שיצא לאור ב-2021, ומתאר את השורט סקוויז של מניות גיימסטופ בינואר 2021. בסרט מככבים פול דנו, פיט דייווידסון, וינסנט ד'אונופריו, אמריקה פררה, ניק אופרמן, אנתוני ראמוס, סבסטיאן סטן, שיילין וודלי וסת' רוגן.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2023. הוא עלה לאקרנים שלושה שבועות אחר כך כשהוא מופץ בארצות הברית על ידי הפצת "סרטי סוני".