stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר פריה
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  גובה הר פריה באתר ממשלת ניו זילנד
↑  אסמכתא נוספת לגובה ההר
| אתרים ברכס אסגארד |
| --- | --- | --- |
| הרים | אוטגארד • אובליסק • אודין • אוליבר • בול • גרנדל • דרבי • האריס • הארפ • הול • וולגר • לוקי • ליונס • מטרהורן • נוקס • פונדר • פנורמה • פריה • פרק • קולמן • ת'ור |  |
| רכסי הרים | אינלנד פורטס • גבעות מקדונלד • רכס פלינט |  |
| מצוקים | הות'ם |  |
| עמקים | טירול • יוטונהיים • ניבלונגן • פירס • פנריר |  |
| קרחונים | אלבריך • ביאוולף • חבר העמים • פאונטיין • קונרואו • קטספו • ריפיטר |  |
ועדת השניים

ועדת השניים (בשמה המלא: ועדה משותפת של יושב-ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה ויושב-ראש ועדת החוץ והביטחון של הכנסת) היא ועדת משנה של הוועדה לענייני ביקורת המדינה, בה חברים יושב ראש הוועדה ויושב ראש ועדת החוץ והביטחון. הוועדה דנה בנושאי ביקורת רגישים שמפאת סודיותם לא ניתן לדון בהם אף לא בפורום הסגור של ועדת המשנה לביקורת המדינה.
חוק מבקר המדינה קובע כי ועדת המשנה ”רשאית להחליט, בהתייעצות עם המבקר, כי דין וחשבון או חוות דעת של המבקר, או חלקים מהם, לא יונחו על שולחן הכנסת ולא יפורסמו, אם הדבר נראה לה דרוש לשם שמירה על בטחון המדינה או כדי למנוע פגיעה ביחסי חוץ או בקשרי מסחר בין-לאומיים שלה”. אולם, ”בשים לב לצורך לשמור על ביטחון המדינה, רשאי המבקר, לאחר שהממשלה הביאה לפניו נימוקים סבירים להנחת דעתו, להחליט כי דין וחשבון או חוות דעת של המבקר או חלקים מהם, לא יונחו על שולחן הכנסת ולא יפורסמו”.
עד להקמתה, הוגשו חלקי הדו"ח הסודיים בביקורת מבקר המדינה ישירות לראש הממשלה. הוועדה הוקמה בין השאר בעקבות ביקורת שהביע חבר הכנסת רן כהן ממרצ.
לשם כך, הוקמה ועדה משותפת, היא ועדת השניים: ”דין וחשבון, חוות דעת של המבקר או חלקים מהם, שלגביהם קיבל המבקר החלטה כאמור בסעיף 17(ג), יידונו על ידי ועדה משותפת של יושב ראש הוועדה ויושב ראש ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, ואשר בראשה יושב ראש הוועדה (בסעיף זה – הוועדה המשותפת); בדיון כאמור, יהיו לוועדה המשותפת הסמכויות הנתונות לוועדה על פי כל דין; ישיבותיה של הוועדה המשותפת יהיו חסויות”.
בחלק משנותיה מונה שר ייעודי מטעם ראש הממשלה לכתיבת התשובות לוועדה.
הערות שוליים

↑  מתוך סעיף 17(א) לחוק מבקר המדינה, תשי"ח-1958
↑  מתוך סעיף 17(ג) לחוק מבקר המדינה, תשי"ח-1958
1 2  עידן בנימין, מבקר המדינה: מדוע אסור לוותר על המשקיף מספר 1, באתר "שקוף", 13 בנובמבר 2019
↑  סעיף 18(א2) לחוק מבקר המדינה, תשי"ח-1958
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וירטמברג

ערך זה עוסק במדינה ההיסטורית וירטמברג. אם התכוונתם למדינה הגרמנית המודרנית, ראו .
וירטמברג הוא אזור ומדינה היסטורית בדרומה של גרמניה המודרנית. בירתה ההיסטורית הייתה שטוטגרט אולם לזמן קצר מקום מושבה של הממשלה היה בלודוויגסבורג ובאורך.
היסטוריה של וירטמברג

עם התפרקותה של שוואביה במאה ה-11 הפכה וירטמברג לרוזנות עצמאית כחלק מהקיסרות הרומית הקדושה ובשנת 1495 הפכה לדוכסות במסגרת האימפריה הרומית הקדושה. עם תפוצתה של תורת הרפורמציה של מרטין לותר אומצה הנצרות הפרוטסטנטית גם בדוכסות.
במאות ה-17 וה-18 שרר בווירטמברג שלטון של חלוקת סמכויות בין הדוכס ובין אספת המעמדות. האצולה בווירטמברג נדחקה מעמדות הכוח ופינתה מקומה לנציגי הבורגנות. בשנת 1803 שודרגה הדוכסות לנסיכות הבוחר מווירטמברג, ובשנת 1806 שודרגה למעמד של ממלכה. הממלכה הצטרפה לקונפדרציה של הריין אך ב-1813 חברה לקואליציה האנטי צרפתית השישית וצירפה את צבאה לצבאות הקואליציה אשר פלשו לצרפת.
עם הקמתה של האימפריה הגרמנית ב-1871, צורפה וירטמברג לאימפריה וצבאה הוכפף לצבא פרוסיה. תוצאות מלחמת העולם הראשונה לא פסחו על וירטמברג ובשנת 1918 סולק וילהלם השני, מלך וירטמברג במהפכת נובמבר ובמקום הממלכות הוקמה המדינה החופשית וירטמברג.
יהודים

יהודים התיישבו בווירטמברג כבר במאה ה-12 אולם גורשו בשנת 1521. הדוכס קרל אלכסנדר, אשר שלט בדוכסות בין השנים 1733–1737, מינה את הבנקאי היהודי יוזף זיסקינד אופנהיימר כיועצו הכלכלי, ובכך ניתן האישור ליהודים להתיישב בדוכסות. הוצאתו להורג של הבנקאי השיבה את איסור ההתיישבות על היהודים והוא נותר בעינו עד שנת 1828 עת קיבלו יהודי וירטמברג אמנציפציה כמו בכל רחבי אירופה המערבית והמרכזית במשך המאה ה-19. עם עליית הנאצים לשלטון חיו בווירטמברג כ-11,000 יהודים. לאחר השואה נשארו בה 550 יהודים, כולם בשטוטגרט.
ראו גם

קהילת יהודי באדן-וירטמברג
ויקטוריאנו ורטה

חוֹסֶה וִיקְטוֹרְיָאנוֹ וּרְטָהּ מַרְקֵס (בספרדית: José Victoriano Huerta Márquez;‏ 22 בדצמבר 1850 – 13 בינואר 1916) היה גנרל בצבא מקסיקו ונשיא מקסיקו בשנים 1913–1914.
הוא החל את שירותו הצבאי תחת שלטונו של פורפיריו דיאס. עם פרוץ המהפכה המקסיקנית עבר ורטה לצדו של פרנסיסקו מדרו ומאוחר יותר שימש כראש המאבק מול צבאו המורד של אמיליאנו סאפאטה, אך מתחת לפני השטח המשיך לשמור אמונים לדיאס. מאחורי הקלעים הוא רקח מזימה יחד עם הנרי וילסון, שגריר ארצות הברית במקסיקו, להוריד את מדרו מהשלטון. כאשר פרצה מרידה של נאמני דיאס כנגד מדרו, דאג ורטה לרציחתו של מדרו ותפש את מוסרות השלטון. משטרו של ורטה היה משטר צבאי רודני. נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, קרא לוורטה לקיים בחירות דמוקרטיות, ולאחר שזה סירב החזיר וילסון את השגריר לארצות הברית ושלח צבא לכבוש את וראקרוס, עיר הנמל החשובה ביותר במקסיקו. כבר לפני אובדן התמיכה של ארצות הברית נוצר במקסיקו אי-שקט שנבע מכך שרעיונות המהפכה עדיין פעפעו בקרב הציבור הרחב.
ונוסטיאנו קאראנסה הכין תוכנית מגירה פוליטית להדחת ורטה וכינון חוקה. הוא איחד תחתיו כוחות מהפכנים תוך ניצול חולשתו של ורטה והחזרת השגריר האמריקאי. למהפכה המחודשת הצטרפו מנהיגים בולטים כמו פנצ'ו וייה, אמיליאנו ספאטה, אלווארו אוברגון והגנרל פבלו גונסאלס גארזה (אנ'). ביולי 1914, לאחר שורת הפסדים צבאיים, התפטר ורטה. מחליפו הזמני היה פרנסיסקו קרבחאל, עורך דין שפיקח על העברה מסודרת של השלטון.
הרג השבויים והאזרחים המצרים בקרב המיתלה

הרג השבויים והאזרחים המצרים בקרב המיתלה כולל שני מקרים שבהם הרגו חיילים ישראליים מחטיבת הצנחנים שבויים ואזרחים מצריים בקרב המיתלה במלחמת סיני בשנת 1956.
האחד, בדרך למעבר המיתלה, כעשרה שבויים שנתפסו. השני, בצומת פרקר, כ-30–40 פועלי כביש שעבדו במקום.
איש לא הועמד לדין על מעשי הטבח. ישנה מחלוקת בנוגע לידיעת מפקד הגדוד, רפאל איתן, ומפקד החטיבה אריאל שרון, על המעשים.
בשנת 1995 פורסם במקומון ירושלים ראיון ובו הודה אריה בירו, אז מפקד פלוגה בגדוד 890, שהרג כמה עשרות שבויים מצריים שנתפסו במעבר המיתלה, ובהם כאלה שהיו כפותים. הוא טען שהיה בזה צורך מבצעי, מפני שלא היו מספיק חיילים שיכלו לשמור על השבויים. הראיון זכה לתהודה ובעקבותיו התוודו חיילים נוספים על מעשי טבח שביצעו.
בעקבות הגילוי החליט ראש הממשלה, שמעון פרס, על הקמת ועדה לבדיקת הנושא. הוועדה גילתה מקרה אחד בו חיילים ישראלים היו מעורבים בהריגת שבויים מצרים, לעומת שורת מקרים בהם הרגו חיילים מצרים שבויים ישראלים.
בעקבות הפרסום מצרים דרשה מספר פעמים את העמדתו לדין של בירו או את הסגרתו למצרים.
הערות שוליים

↑  מי שבא קיבל כדור, באתר הארץ, 6 בפברואר 2007
↑   יוסי שריד, למה בכה חיים גורי, באתר הארץ, 5 ביוני 2015
↑  שרית פוקס, בריאיון עם אריה בירו, פורסם במעריב, גיליון יום כיפור, 3 באוקטובר 1995
↑  מצרים שוקלת לדרוש פיצויים מישראל על רצח השבויים, באתר ynet, 5 ביולי 2004
↑  ynet, תא"ל (מיל') אריה בירו הלך לעולמו בגיל 79, באתר ynet, 16 באפריל 2006
הרג פינגווין - נהרגה נזירה

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מיכל נאמן
 תאריך יצירה:  1977
 טכניקה וחומרים:  תצלום, נייר ולטרסט על קרטון
 ממדים בס"מ
 אורך:  39
 רוחב:  51.8
 נתונים על היצירה
 מיקום:  מוזיאון תל אביב לאמנות
"הרג פינגווין - נהרגה נזירה" הוא קולאז' משנת 1977 מאת הציירת הישראלית מיכל נאמן. הציור הוצג לראשונה בתערוכת היחיד הראשונה של נאמן, שנפתחה ב-23 בדצמבר 1975, ב"גלריה יודפת" בתל אביב.
הציור "הרג פינגווין - נהרגה נזירה" מבוסס על בדיחה: אופנוען נכנס לבר ושואל אם יש פינגווינים בסביבה. עונים לו: לא, למה? אז הוא עונה: אז הרגתי נזירה. נאמן השתמשה בזיהוי המוטעה מן הבדיחה על מנת לפרוש מגוון של אפשרויות לשוניות לתיאור היחס שבין הפינגווין והנזירה ובין סובייקט פעיל לסביל. הבדיחה, כפי שמדגימה העבודה של נאמן, "מטשטשת עד לאפס את ההבדל בין נזירה-אישה לבין פינגווין, ומתייחסת אל שניהם ברמה האופטית".
דימוי ה"ונטילטור" הופיע בעבודות נוספות של נאמן מאותה תקופה. זהו תצלום של מאוורר תקרה דומם בעל שלושה להבים. מספר פרשנויות ראו במאוורר דימוי היוצר היפוך מגדרי. המאוורר הוא צורה לשונית "זכרית", אולם בין רגליו של אותו מאוורר מופיע "חור שחור המתקשר למיניות נשית". פרשנות אחרת ראתה במאוורר דימוי הנושא עמו אלימות. "מאוורר", כתב אורי דסאו על העבודה, "טומן בחובו גיליוטינה, כשכנפיו מתפקדות כלהבים חדים. אנו עדים לעובדה שהשינוי במעמד המאוורר הוא פונקציה של ההשלכה שלנו, הצופים. אנחנו אלו שהופכים אותו לאלים, שמממשים את פוטנציאל האלימות שלו. בכך אנו גם שותפים בפונקציה שלו, גם חותכים וגם נחתכים".
גרסה נוספת לעבודה - "Was Killed by a Penguin - Killed a Nun"‏ (1975), בה מופיע הטקסט באנגלית, נמצאת באוסף פרטי. בשנת 1994 נרכשה העבודה על ידי מוזיאון תל אביב לאמנות.
הערות שוליים

↑  טמיר, טלי, "מדרש ציור", הליקון, מס' 12, סתיו 1994 ראו: גרסה דיגיטלית.
↑  ראו: עומר, מרדכי (עורך), המוזיאון מציג את עצמו, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 2011, עמ' 183.
↑  דסאו, אורי, "המוות הפעיל של מיכל נאמן", בתוך המדרשה, מס' 13, סתיו 2010, עמ' 189.
↑  ראו: נאמן, מיכל, חיוך, חתול, חיתוך, גלריה גורדון, תל אביב, 2010, עמ' 45.
הר פריסטלי (קולומביה הבריטית)

ערך זה עוסק בהר בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  2,366 מ' 
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  קולומביה הבריטית, קנדהקנדה
 רכס הרים:  רכסי החוף 
 קואורדינטות:  55°13′46″N 128°52′19″W﻿ / ﻿55.2294°N 128.872°W﻿ / 55.2294; -128.872
  (למפת קולומביה הבריטית מוגדלת) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפון-מערביות יוקון אלסקה האוקיינוס השקט הר פריסטלי(למפת קולומביה הבריטית רגילה) ויקטוריה ונקובר סארי קלונה קאמלופס פרינס ג'ורג' ארצות הברית אלברטה הטריטוריות הצפ. מע יוקון אלסקה האוקיינוס השקט הר פריסטלי(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הר פריסטלי(למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי הר פריסטלי
 
הר פריסטלי (באנגלית: Mount Priestley) הוא הר ברכסי קיטימט, בהרי החוף של פרובינציית קולומביה הבריטית, שבקנדה.
גובהו של ההר 2,366 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 1,945 מטרים מעל סביבתו. הר פריסטלי הוא ההר ה-30 בהתנשאותו בקולומביה הבריטית, ה-44 בהתנשאותו בקנדה, וה-107 בהתנשאותו באמריקה הצפונית.
היסטוריה > הטיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו לפסגת ההר היו דרו קופלנד (Drew Copeland), ג'ון גיל (John Gill), ו-ג'ורדן קרייבן (Jordan Craven), שעשו טיפוס בזה ב-20 ביוני 2017. הטיפוס החל ב-18 ביוני, ונמשך ארבעה ימים (עד 21 ביוני).
הערות שוליים

1 2 3  מידע גאוגרפי
1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  לפי מקור אחר, גובהו של ההר 2,358 מטרים מעל פני הים
↑  לפי מקור אחר, ההר מתנשא לגובה של 1,956 מטרים מעל סביבתו
↑  הרי קולומביה הבריטית לפי התנשאותם
↑  הרי קנדה לפי התנשאותם
↑  הרי אמריקה הצפונית לפי התנשאותם
1 2  מידע על הטיפוס הראשון לפסגת הר פריסטלי
| רכסי קיטימט |
| --- | --- | --- |
| רכסי הרים | בייר טופ • בל • בארנבי • הרוזנת דופרין • ויליאמס • וימבלדון • טנייקו • מרפי • ספילר • צ'יזמור • קיטלופ • קייפ • ריצ'רדסון |  |
| הרים | אלסטייר • אנקור • פריסטלי • צ'אטסקווט • קארם |  |
| פארקים פרובינציאליים | טווידסמויר דרום • טווידסמויר צפון • נהר קיטימט • קיטלופ |  |
ווקסהול

ערך זה עוסק ברובע לונדוני. אם התכוונתם ליצרן רכב, ראו .
ווקסהול (באנגלית: Vauxhall) היא שכונה ברובע למבת' של העיר לונדון, בירת הממלכה המאוחדת. השכונה הייתה בעבר חלק ממחוז סארי.
היסטוריה > מקור השם

מניחים כי מקור השם של האזור בשמו של פולק דה ברט (Falkes de Breauté) מפקד צבא שכירי החבר של המלך ג'ון. לפולק היה באתר בית אחוזה שנקרא על שמו "Faulke's Hall" - "פוקס הול" - "אחוזת פוקס". שם זה התגלגל ל"פוקסהול" (Foxhall) ול"ווקסהול".
אזכורים קדומים

אזור ווקסהול אינו מוזכר בספר יום הדין משנת 1086 דבר המעיד על כך שהאזור היה בלתי מיושב. בשנת 1317 העניק המלך אדוארד השני את האזור לסר רוג'ר ד'אמורי עבור שירותיו בקרב בנוקברן.
במהלך ימי הביניים עברו באזור דרך דרום למבת', דרם קלפהם ודרך וונדסוורת'.
אזכורים קדומים > פיתוח האזור

האזור היה אזור ביצתי המיושב בדלילות עד אמצע המאה ה-18. כפרי האזור גידלו פירות וירקות עבור הסיטי של לונדון. בשנת 1816 הוקם גשר ווקסהול אשר קישר את האזור לחלקו הצפוני של הנהר וליתר שכונות לונדון. פיתוח האזור וגדילתו הביא להפיכתו לחלק מהעיר למבת' בשנת 1860.
חברת "ווקסהול" (שהפכה ל-ווקסהול מוטורס) נוסדה ב-1857 בידי אלכסנדר וילסון, בשכונת "ווקסהול", ולכן קרויה על שם השכונה.
החברה פעלה כחברה לייצור מערכות הנעה ימיות. החברה נרכשה בשנת 1863 על ידי אנדרו בטס בראון, וב-1903 החלה בייצור מכוניות. מ-1925 הייתה החברה בבעלות ג'נרל מוטורס.
בעת הקמת מסילות הברזל המובילות אל תחנת ווטרלו נהרסו מבנים רבים באזור. מבנים עתיקים רבים נהרסו במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
כלכלה

עיקר כלכלת השכונה מתבססת על תעשייה זעירה ומבני משרדים הממוקמים בו. עלויות השכירות באזור נמוכות באופן משמעותי ביחס לוסטמינסטר שמעברו השני של נהר התמזה, ולכן האזור הוא אזור מועדף לבעלי משרדים הרוצים להיות סמוכים למרכז השלטון.
כלכלה > "ווהו"

החל משנות ה-90 של המאה ה-20 הפך אזור ווקסהול למרכז בילויים עבור הקהילה ההומוסקסואלית של לונדון. באזור נפתחו מועדונים גאים רבים (בייחוד מתחת לקשתות מסילות הברזל המובילות לתחנת ווטרלו). הצלחתם של אלה הביאו לכינוי הניתן לאזור - "ווהו" על משקל אזור הסוהו (המשמש אף הוא מרכז לקהילה ההומוסקסואלית).
אתרים בעלי חשיבות

בסמוך לגשר ווקסהול המקשר את השכונה לסיטי של ווסטמינסטר ממוקם בניין SIS, מפקדת ה-MI6 (השירות החשאי הבריטי). המבנה נבנה בין השנים 1989–1992. בסמוך לגשר נבנה מתחם גדול של מבני משרדים המכונה רציף סנט ג'ורג', בשל סמיכותו לווסטמינסטר. במסגרת המתחם מתוכנן להיבנות מגדל רציף סנט ג'ורג' הצפוי להיות מגדל המגורים הגבוה ביותר באנגליה.
בניין SIS המשמש כמפקדת השירות החשאי הבריטי - ה-MI6.
וילם השני, רוזן אנו

| --- | --- |

 לידה:  1317 
 פטירה:  26 בספטמבר 1345 (בגיל 28 בערך) Staveren, הולנד 
 בן או בת זוג:  Joanna, Duchess of Brabant (1335–?) 
 
וילם השני, רוזן אנו (1307 – 26 בספטמבר 1345) היה רוזן אנו משנת 1337 ועד מותו. הוא היה גם רוזן הולנד (כווילם הרביעי ) ורוזן זיילנד. הוא ירש את אביו, וילם הראשון, רוזן אנו. תוך כדי לחימה בפרוסיה, התקוממו הפריזים. וילם חזר הביתה ונהרג בקרב וורנס.
ביוגרפיה

וילם נולד בשנת 1307, והיה בנם של וילם הראשון, רוזן אנו וז'אן מוולואה.  בשנת 1334, הוא נישא ליוהאנה, דוכסית בראבנט, בתו ויורשתו של יוהאן השלישי, דוכס בראבנט, אך לא היו לו ילדים.  הוא לחם בצרפת כבעל ברית של האנגלים (הוא היה גיסו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה). בשנת 1339 השתתף וילם במצור על קמברה (1339).  בשנת 1345 חודשיים לפני מותו, הוא הטיל מצור וכבש את אוטרכט, משום שהבישוף, יאן ואן ארקל, ניסה להחזיר את עצמאותה ההיסטורית של הבישופות מהולנד.
וילם נלחם נגד הסרצנים, ויצא למסע צלב עם המסדר הטווטוני בפרוסיה.  הוא נהרג ליד סטבורן, במהלך אחד מקרבות ווארנס נגד הפריזים ב-1345.
את וילם ירשה אחותו, מרגרט מאנו, שהייתה נשואה ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. אנו, הולנד וזיילנד הפכו לחלק מתחומי הכתר הקיסרי.
לקריאה נוספת

Boffa, Sergio (2010). "Low Countries (Narrative 1300-1479)".  In Rogers, Clifford J. (ed.). The Oxford Encyclopedia of Medieval Warfare and Military Technology. Vol. 2. Oxford University Press. p. 531-552.
Courtenay, William J. (2020). "King's Hall and Michaelhouse in the Context of Fourteenth-Century Cambridge".  In Marenbon, John (ed.). King's Hall, Cambridge and the Fourteenth-Century Universities: New Perspectives. Brill.
Rosenwein, Barbara H. (2018). Reading the Middle Ages. Vol. II: From C. 900 to C. 1500. University of Toronto Press.
Vale, Malcolm (2002). The Princely Court: Medieval Courts and Culture in North-West Europe, 1270-1380. Oxford University Press.
הערות שוליים

↑  Courtenay 2020, p. 28-29.
↑  Vale 2002, p. 7, 194-195.
↑  Rosenwein 2018, p. 470.
↑  Boffa 2010, p. 542.
↑  Vale 2002, p. 7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BPN: 06699071  GND: 13733494X  VIAF: 81539715   WorldCat (עם VIAF): 81539715
חוזה פרסבורג

| --- | --- |

 חותמים:  האימפריה האוסטרית, הקיסרות הראשונה 
 מקום יצירה:  ברטיסלאבה 
 תאריך יצירה:  1805 
 
ארמון הארכיבישוף בברטיסלבה (פרסבורג) שבו נחתם החוזה
חוזה פרסבורג הוא חוזה שנחתם ב-26 בדצמבר 1805 בין צרפת ואוסטריה כתוצאה מתבוסתם של האוסטרים בקרב אולם (25 בספטמבר - 20 באוקטובר) ובקרב אוסטרליץ (2 בדצמבר).
ב-4 בדצמבר הוסכם על הפסקת אש והחלו מגעים לחוזה שלום. החוזה נחתם בטירת הארכיבישוף בפרסבורג (כיום ברטיסלאבה) על ידי נפוליאון ועל ידי פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בהסכם עזבה אוסטריה את הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, וויתרה על שטחים ניכרים באירופה. ההישגים מהחוזים הקודמים חוזה קמפו פורמיו וחוזה לינוויל חזרו על עצמם, והשטחים בהם החזיקו האוסטרים באיטליה ובבווריה הועברו לצרפת. נכסים אוסטרים מסוימים בגרמניה, הועברו לבעלי ברית של הצרפתים. דרישות האוסטרים על מדינות גרמניות אלו ננטשו ללא יוצאי מן הכלל, כאשר בנוסף לכך נאלצה אוסטריה לוותר על שישית משטחה ו-2.5 מיליון תושבים מתוך אוכלוסייה של 24 מיליון. כמו כן, אולצה אוסטריה לשלם פיצויים לצרפת בסך של 40 מיליון פרנק.
שר החוץ הצרפתי, טליראן, הפציר בנפוליאון להציע לאוסטרים שלום נדיב, ולפצותם על אובדן שטחים באיטליה באמצעות שטחים בבלקן ובמזרח אירופה, על חשבון רוסיה. באופן זה קיווה טליראן ליצור ברית אינטרסים יציבה עם האוסטרים ולתקוע טריז בינם לבין רוסיה, שמצדה תידחק לעימות עם בריטניה במזרח הרחוק. הקיסר לא קיבל את דעתו. לאחר שהביס את הקואליציה השלישית בתוך שלושה חודשים, במבצע צבאי מן המזהירים בהיסטוריה, הוא היה בשיא ביטחונו העצמי. התנאים הקשים והמשפילים של חוזה פרסבורג עוררו מרירות רבה וגרמו לאוסטריה המובסת להתחיל כמעט מיד להיערך, במישור הצבאי והדיפלומטי, למערכה נוספת נגד צרפת. שלום פרסבורג הותיר אמנם את אוסטריה מחוץ לקואליציה האנטי צרפתית הרביעית, אך היא הצטרפה לקואליציה החמישית ב-1809.
חוזה פרסבורג סימן את סופה של האימפריה הרומית הקדושה, וב-1806 ויתר פרנץ השני על תוארו והוכתר כפרנץ הראשון, קיסר אוסטריה. את החלל שהותירה האימפריה בגרמניה ניסה נפוליאון למלא באמצעות ישות פוליטית בחסות צרפת בשם הקונפדרציה של הריין.
הקיצה עמי

הבית הראשון של השיר כפי שהופיע במקור ב"הכרמל"
"הָקִיצָה עַמִּי" הוא שיר עברי מאת המשורר המשכיל יהודה ליב גורדון (יל"ג), שנכתב בשנת ה'תרכ"ג והתפרסם בכתב העת "הכרמל" בג' באייר ה'תרכ"ו (18 באפריל 1866). השיר היווה מעין מניפסט אידאולוגי של תנועת ההשכלה היהודית. יל"ג פונה לעמו בשיר, ותובע ממנו לקום ולהשתלב בחבורת העמים האחרים באירופה, לאור ההתפתחויות החברתיות וההגותיות של התקופה. המשפט, ”הֱיֵה אָדָם בְּצֵאתְךָ וִיהוּדִי בְּאָהֳלֶךָ”, שמופיע בבית העשירי של השיר, הפך למשפט מפתח של תנועת ההשכלה.
הרקע לכתיבת השיר

אירופה במאה ה-19 נדמתה ליל"ג כמבטיחה עידן חדש ליהודים. עידן הנאורות בכלל ותנועת ההשכלה היהודית בפרט, האמנציפציה ורפורמת 1861 שבוצעה בידי קיסר רוסיה, אלכסנדר השני, היוו עבור היהודים סוג של הבטחה לחיים אחרים שווי זכויות לשאר התושבים. הם האמינו שזהו עידן של מעבר מחושך לאור, מריאקציה לקדמה. יל"ג דבק באידאולוגיה המשכילית, כי הוא האמין שהיא תורמת לתחייתה המחודשת של התרבות העברית ולהשתחררותה מהכבלים המחמירים של השמרנות החרדית מצד אחד, אך לא רצה גם לאבד את המסורת של התרבות היהודית מצד שני.
בשנת 1866 פרסם יל"ג את "הקיצה עמי", שהפך להיות מעין הכרזה על פינוי מקומן של האנטישמיות, האפליה וחוסר השוויון לעבר אמנציפציה כללית. אין על היהודי אלא להתאזרח במדינת האם שלו באירופה, להשכיל, ללמוד את שפת המקום ולהשתלב בכלכלה, כדי להיות אזרח שווה זכויות וחובות. עם זאת, אל לו לשכוח את מקורותיו ואת זהותו היהודית. המשפט "היה אדם בצאתך ויהודי באהליך" שכתב יל"ג בשיר הפך להיות סיסמתה של תנועת ההשכלה היהודית במחצית השנייה של המאה ה-19, בבחינת דע איך לשלב בין אזרח העולם שבך לבין היהודי שבך.
על השיר

השיר מורכב מאחד-עשר בתים מחורזים, כאשר הבית הראשון, המתחיל במילים: "הקיצה עמי", חוזר ומופיע פעמיים נוספות במהלך השיר. בכך מדגיש המשורר את חשיבות המסר שבו: היהדות צריכה להתעורר, להביט סביבה ולהבחין בכך שתקופת החושך ששלטה עד עתה - חלפה, והגיעה זמנה של תקופה חדשה, תקופת האור. על העם להתנער ולהתאים את עצמו לזמנים החדשים ולמקומו החדש.
ההתאמה לעולם החדש, הנאור, לאירופה המודרנית, תתבצע בכמה שלבים, לדעתו של יל"ג. היהודי צריך לחדול מהתבדלותו והסתגרותו המסורתית בפני תושבי הארץ "עַד מָתַי תִּהְיֶה קִרְבָּם כָּאוֹרֵחַ, לָמָּה מִנֶּגֶּד לָהֶם תֵּלֶך אָתָּה?". האפליה והאנטישמיות ייפסקו, בהתאם לכך. "ייִמְחוּ מִלִּבָּם שִׂנְאַת שָׁוְא וָהֶבֶל, יִתְּנוּ לָךְ יָדָם, לָךְ שָׁלוֹם יָשִׂימוּ". היהודי ירים ראשו בגאווה, יראה את עצמו כשווה בין שווים וירכוש השכלה כללית ואת לשון המדינה. "וֶהְיֵה עַם מַשְׂכִּיל וּבִלְשׁוֹנָם שִׂיחָה". הוא יצא מד' אמות בית המדרש וילמד מקצועות ועיסוקים חדשים שישתתפו בייצור, בחקלאות ובתעשייה, באמנות ובתרבות. היהודי יביא תועלת למדינה בה הוא חי, יתרום את חלקו מצדו, ויקבל את זכויותיו מצדה.
ולקראת סופו של השיר אומר יל"ג את המשפט המפורסם שחזר והדהד בטקסטים רבים אחרים: "הֱיֵה אָדָם בְּצֵאתְךָ וִיהוּדִי בְּאָהֳלֶךָ". משמע, קבל על עצמך את כללי ההתנהגות וההשכלה המקומיים האוניברסליים, מחד גיסא, ואל תוותר על יהדותך, מאידך גיסא. אין להתעלם מהמסר הנוסף במשפט, שכאילו ממליץ על סוג של הצנעת הסממנים והמנהגים היהודים כשנמצאים בין אומות העולם.
במאמר שכתב גרשון בקון על השיר, הוא טען שרוב המבקרים התייחסו אל השיר כאל המנון של התקופה, ולהמנון לא חייבת להיות חשיבות אמנותית, ולכן הם התעמתו עם המסרים האידאולוגיים של השיר ופחות עם האפיונים האמנותיים שלו. עם זאת, טוען בקון, יש סיבה לכך שחוזרים ומצטטים משפטים מהשיר. מסתבר שלמילים שכתב יל"ג בשיר יש בכל זאת כוח פואטי, שנותן לשיר את פוטנציאל הציטוט ממנו, את כוחה של הסיסמה.
אחת התכונות המיוחדות של השיר, גורס בקון, הוא היכולת האינטרטקסטואלית של יל"ג להתחבר לארון הספרים היהודי. רק כאשר מבחינים בעושר האדיר שחבוי בהרמזים הרבים שהשיר מכיל, אפשר להכיר בכוחן של המילים להשפיע. לאורך כל השיר יש התחברות לטקסט קאנוני, הן כדי לחבר את הקורא לגרסה דינקותא שלו, והן כדי לשדר לו מסרים חדשים ואף הפוכים.
"הקיצה עמי" מתקשר עם הפסוק בתהילים: "עוּרָה לָמָּה תִישַׁן אֲדֹנָי, הָקִיצָה אַל-תִּזְנַח לָנֶצַח", אלא שבפסוק פונה הדובר לאלוהיו, ואילו בשיר הפנייה היא לעם.
"ובלשונם שיחה" בשיר מתחבר עם מספר פעמים בתהילים שבו מופיעה המילה "אשיחה", כמו למשל: "בְּפִקּוּדֶיךָ אָשִׂיחָה וְאַבִּיטָה אֹרְחֹתֶיךָ". ושוב, במקור הפנייה היא לאלוהים וכאן לעם.
"יִתְּנוּ לָךְ יָדָם, לָךְ שָׁלוֹם יָשִׂימוּ" בשיר מתקשר עם ברכת הכוהנים: "יִשָּׂא ה' פָּנָיו אֵלֶיךָ וְיָשֵׂם לְךָ שָׁלוֹם".
ואילו "הָקִיצָה, שָׂא עֵינְךָ אָנֶה וָאָנָה" משנה את הכיוון המקורי שהובטח לאברהם בבראשית "שָׂא נָא עֵינֶיךָ וּרְאֵה מִן-הַמָּקוֹם אֲשֶׁר-אַתָּה שָׁם צָפֹנָה וָנֶגְבָּה וָקֵדְמָה וָיָמָּה" "וְלֹא-תֵצֵא מִשָּׁם אָנֶה וָאָנָה" אומר שלמה המלך לשמעי. מארץ כנען במקרא, הופך היעד ב"הקיצה עמי" ל"ארץ עדן" אחרת, שנמצאת בקרבת היהודים המזרח אירופאיים.
באמצעות הרמזים אלו, ועוד רבים אחרים, שטמונים בטקסט של "הקיצה עמי", טוען בקון, מחבר יל"ג את הקורא עם טקסטים קאנוניים מקודשים, ומביא אותו לידי תמיכה בערכיות הפוכה ממשמעותם המקורית, כביכול, ובכך משכנע אותו לקבל את סיסמאות ההשכלה שיל"ג תמך בהן.
התקבלות השיר

על אף שהשיר נחשב למעין מניפסט אידאולוגי של ההשכלה באירופה, והמשפט "היה אדם בצאתך ויהודי באהלך" הפך לסיסמה, רבים לא אהבו את השיר ולא את הסיסמה.
כאמור לעיל, לא הרבו לעסוק בניתוח השיר מבחינה אמנותית, אלא מבחינת המסר האידאולוגי שלו. משה לייב ליליינבלום הכתיב את הקו של ניתוח השיר מעמדה לאומית, ומעמדה זו הוא פסל את תוכנו. זהו מניפסט פוליטי, הוא קבע, אין בו חידוש מבחינת ההשכלה, ואילו מהבחינה היהודית השיר מלא בשנאה והכחשה עצמית. ליליינלבום אף פרסם חוברת בשם "הקיצה עמי", ובה הוא קורא לעם קריאה בעלת מסר הפוך: "הקיצה עמי, הלא אחרית תרדמתך מות. אין עם אשר יוכל להאריך ימים בקרב עם אחר. אך על אדמתו הוא יכול לנצור את דתו, את שפתו, את תרבותו..."
אחד העם במאמרו "האדם באוהל" (תרנ"א) הפך את המשפט: "'היה אדם באהלך' – זאת היא איפוא התורה הגדולה החסרה לנו עד כה" ראשית, על האנשים להיות הגונים ולא מושחתים, מבית ומחוץ, סבר אחד העם.
יוסף חיים ברנר, שהעריץ את יל"ג, דחה את השיר ואת ה"סיסמה" באומרו באזכרה לזכרו של יל"ג: "מחרידה השיפלות הנפשית שב'הקיצה עמי!' ואי-אפשר לעבור עליה בשתיקה גם משום דרכי-אזכרה".
יל"ג מייצג ב"הקיצה עמי" את הגישה הנאיבית והאוטופית, אומר בן עמי פיינגולד. הוא מתעלם מהאנטישמיות של החברה ה"נאורה" וקורא לרוסיה גן עדן. המציאות טפחה על פניו (ראו הסופות בנגב) וגם ה"סיסמה" לעיל שטבע מתעלמת מהאפשרות הסבירה, שהיישום של המשפט "היה אדם בצאתך ויהודי באהליך" עלול להביא לידי התבוללות.
יל"ג לא השתייך לתנועת חיבת ציון, ולא עודד את הרעיונות שלה. ב"הקיצה עמי" הוא מעודד את העם להתאזרח באימפריה הרוסית, ואילו במקומות אחרים הוא מדבר על הגירה לאמריקה כפתרון אופטימלי ליהודים. "הוא דווקא אהב את... אמריקה, ועוד בימי-עלומיו כתב לכבוֹדה של זו שיר-תהילה בשם 'ארץ חדשה', ומקץ הימים – 'תשליך'" ציין ברנר. עם זאת, מהווים הטקסטים של יל"ג ומטבעות לשון רבים משיריו ומאמריו נכסי צאן ברזל של התרבות הלאומית.
לקריאה נוספת

שמואל ורסס, הקיצה עמי: ספרות ההשכלה בעידן המודרניזציה, מאגנס, תשס"א, עמ' 353 – 384.
שמואל ורסס, ביקורת הביקורת; הערכות וגלגוליהן, יחדיו, 1982, עמ' 11 - 33.
יצחק איזיק קובנר, ספר המצרף: כתב-מחאה משכילי מהמאה התשע-עשרה, מוסד ביאליק, 1998, עמ' 28.
Gershon Bacon, An Anthem Reconsidered: On Text and Subtext in Yehuda Leib Gordon's 'Awake, My People!'", Prooftexts, 15 (1995), pp. 185–194. (Available on Academia.edu)