stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאלו (כפר)
היסטוריה > לאחר 1967

במלחמת ששת הימים האזור נכבש במהירות כמעט ללא התנגדות, צה"ל גירש את תושבי הכפרים בית נובא, עמואס ויאלו והרס את בתיהם. הרמטכ"ל בזמן המלחמה, יצחק רבין, אמר שהוא נתן את הפקודה להרוס את הכפרים כדי שלא ישמשו מחסה לקומנדו מצרי, וזאת לאחר שבתחילת המלחמה הכפר היה כמעט ריק מתושביו, שהוחלפו בחיילים ירדנים. האלוף עוזי נרקיס אמר שלהערכתו הכפרים נהרסו ביוזמה מקומית כנקמה על השתתפותם במצור על ירושלים ובקרבות הקשים באזור בזמן מלחמת העצמאות. על פי עדויות החיילים שהשתתפו בהריסה, האלוף עוזי נרקיס הוא שנתן את ההוראה להרוס את הכפרים במטרה לקבעו במהירות עובדות בשטח. אריה יצחקי טען שההוראה על ההריסה ניתנה על ידי מח"ט חטיבת קרייתי, יוסף הרפז, למורת רוחו של שר הביטחון, משה דיין, שלא הספיק למנוע את הגירוש וההריסה. לימים אמר דיין שהתושבים לא הוחזרו לכפר "בגלל שיקולים ביטחוניים מובהקים". ההריסה נעשתה בידי יחידה של חיל ההנדסה באמצעות חומרי נפץ ודחפורים העיתונאי עמוס קינן נכח ותיעד את הגירוש והריסת הכפרים, ואף כתב דו"ח על המקרה,. בו הוא סיפר על מקרה אחד של ביזה, שלאחריו נעצרו הבוזזים, והרס רכוש פרטי. שטחם הכולל של שלושת הכפרים בעת הריסתם היה כ-15,000 דונם, והתגוררו בהם כ-6,000 איש. באוקטובר 1967 רצח שוטר משמר הגבול, ממניע לאומני, סמוך לשרידי הכפר, שני ערבים עובדי מע"ץ.
באוגוסט 1968 ביקר משה דיין ברמאללה. בפגישה הועלתה בעיית תושבי שלושת היישובים. דיין מסר בפגישה כי המלחמה עם ירדן פרצה בגלל יריות מאזור לטרון לנמל התעופה לוד, וכי מדובר באזור ביטחוני ולכן התושבים לא יוחזרו אליו והכפרים לא ישוקמו. על פי דבריו, ממשלת ישראל הצהירה על מוכנות לתרום לפתרון הומניטרי, בין אם במציאת מקום אחר להשתקע בו או במתן פיצויים. בתגובה פנו תושבי הכפרים באיגרת מחאה למזכ"ל האו"ם או תאנט, בטענה שישראל מנסה לכפות עליהם למכור את אדמות הכפרים. הם דחו את דרישת הפיצויים ודרשו להחזיר אותם למקום.
ב-1973 ייסדה הקרן קיימת לישראל את פארק קנדה, אתר פיקניק ונופש שחלקו בשטח הכפר, כאות הוקרה לקהילה היהודית בקנדה, שתרמה את הכסף הרב לפיתוחו. במקום שבו עמד הכפר הוקם מוזיאון פעיל בשם "מצודת יאלו".
הערות שוליים

↑  יוסף אלגזי, הכפרים עמואס, יאלוּ ובית-נוּבא בלטרון שנהרסו עד היסוד, הארץ, 11 ביולי 1997
1 2 3 4 5  אוהד מלץ ומיכל סלע, ואולי לא היו הכפרים מעולם, כל העיר, 31 באוגוסט 1984
↑  צבי אילן, קדמוניות עמק אילון, דבר, 24 בספטמבר 1976
↑  Guérin, 1868, pp. 285-286.</
↑  Conder and Kitchener, 1883, SWP III, p. 13</
↑  Clermont-Ganneau, 1896, pp. 70 ff.
↑  Barron, 1923, Table VII, Sub-district of Ramallah, p. 16
↑  Mills, 1932, p. 47
↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  פעולות עונשין של ה"הגנה" נגד מתקיפי השיירות מהמארב, הַבֹּקֶר, 29 בדצמבר 1947
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 195–197.
↑  בני מוריס, מלחמות הגבול של ישראל, 1949–1956, עמ' 220–221.
↑  התנפלויות על כפרים בירדן, דבר, 22 במאי 1953
↑  Jordan. Dāʼirat al-Iḥṣāʼāt al-ʻĀmmah Dept. of Statistics Press, 1964
↑  מוסטפא מוראד אלדבאע', ארצנו פלסטין, דאר אל-הדא, כפר קרע, 2002
1 2  כתבה של רשות השידור הקנדית על פארק קנדה ראיון עם יצחק רבין בדקה 15:20 וראיון עם עוזי נרקיס בדקה 18:20
↑  שמעון כהן, קן צרעות של מחבלים, באתר ערוץ 7, 25 ביוני 2017
↑  עמוס קינן, לא כל הארץ פארק קנדה, דבר, 17 בנובמבר 1981
↑  הדו"ח של עמוס קינן
↑  עמוס כרמלי, דיין: הפלסטינאים חיסלו ישותם ב-48, דבר, 28 ביוני 1973
↑  שוטר משמר-הגבול שנידון למאסר־עולם - מערער, על המשמר, 1 בדצמבר 1968
אנשי משמר-הגבול שרצחו שני ערבים - יועמדו לדין, דבר, 13 באוקטובר 1967
↑  משה דיין בביקור ברמאללה, דבר, 11 באוגוסט 1968
↑  כפריים ערביים פנו במחאה לאו תאנט, על המשמר, 11 באוגוסט 1968
↑  יואב קווה, מהר לפני שייגמר, באתר הארץ, 1 באפריל 2007
↑  תום שגב, שלטים לכפרים, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467835305171
מישל ליריס

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1901 הרובע השישה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  30 בספטמבר 1990 (בגיל 89) Saint-Hilaire, צרפת 
 שם לידה:  Julien Michel Leiris
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  תיכון ז'אנסון-דה-סאי 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  סוריאליזם 
 בן או בת זוג:  Louise Leiris 
 פרסים והוקרה:  Grand prix national des Lettres (1980) 
 
מישל לייריס (בצרפתית: Michel Leiris 20 באפריל 1901, פריז – 30 בספטמבר 1990, איל-דה-פראנס) היה אתנוגרף וסופר צרפתי.
ביוגרפיה

לייריס סיים את לימודי פילוסופיה בשנת 1918, תקופה מסוימת הוא התעניין בלימודי כימיה אך מהר מאוד עזב את הלימודים. בשנים 1921–1924 הוא התקרב למקס ז'אקוב ואנדרה מסון דרכו הפך להיות סוריאליסט וכתב מספר יצירות שפורסמו בירחון סוריאליסטי.
בשנת 1930 השתתף לייריס במשלחת צרפתית לאפריקה שחזרה רק כעבור ארבע שנים. בעקבות התנסויותיו במהלך סיור זה, כתב לייריס ספר בשם L’Afrique fantôme. עם חזרתו לפריז, הוא התחיל לעבוד במוזיאון האדם, שם עבד עד לשנת 1971. בהיותו עובד מוזיאון הוא התקרב לדבורה ליפשיץ ועזר לה גם כאשר היא פוטרה מהעבודה.
החל משנת 1937 הוא היה פעיל בחוג סוציולוגי שהוקם על ידי ז'ורז' בטאיי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה השתתף לייריס במשלחת נוספת למושבות צרפתיות באפריקה. הוא התנגד לפעילות הצרפתית החל מתחילת הלחימה במלחמת העצמאות של אלג'יריה.
ב-1948 הביע תמיכה בציונות ובלח"י, "שנאבק באימפריאליזם האנגלי לא רק כאויב של העם היהודי, אלא גם כמדכא של העם הערבי".
בשנת 1977, ליריס חתם על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15 - גיל ההסכמה בצרפת).
בשנת 1992 פורסם ספר אוטוביוגרפי בו תיאר מספר רב של אמנים עמם נפגש במהלך חייו.
לקריאה נוספת

ימי גברות מאת מישל לאריס. תרגמה אילנה המרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1984.
הערות שוליים

↑  Mathieu Bouchard, Les intellectuels et la question palestinienne (1945-1948), Confluences Méditerranée 2010/1 (מס' 72), עמודים 27-19, 2010
↑  מאיר שלו, ספרים - סימני בגרות -"ימי הגברות", מישל לאריס, תירגמה אילנה המרמן, הוצאת כתר/סימן קריאה/ הקיבוץ המאוחד, כל העיר, 8 בפברואר 1985
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264481405171  PLWABN: 9810645019005606  BNE: XX969136  BnF: cb11912271m (data)  CANTIC: a10375594  CiNii: DA01617516  GND: 118571346  ICCU: CFIV005526  ISNI: 0000 0001 2321 2864  LCCN: n80038173  LNB: 000011731  NDL: 00447303  NKC: jn19990004977  NLA: 35299250  NLK: KAC201713236  NTA: 068875606  SELIBR: 247620  SNAC: w6cg0dwp  SUDOC: 027422143  Trove: 196991  VcBA: 495/281082  VIAF: 92045420   WorldCat (עם VIAF): 92045420
אליפות ישראל במרוצי שדה

| --- | --- |
 ענף:  ריצת שדה
 תאריך ייסוד:  1962
 ארגון מפעיל:  איגוד האתלטיקה בישראל
 מדינות משתתפות:  ישראל ישראל
 זוכה:  גברים: ימר גטהון   נשים: לונה צ'מטאי
 הכי הרבה זכיות:  גברים:היילה סטאין (10)   נשים: חנה שזיפי (12)
 
אליפות ישראל במרוצי שדה היא תחרות ריצות שדה הנערכת מדי שנה בחודש נובמבר או דצמבר המנצח והמנצחת בתחרות מוכתרים כאלופי ישראל במרוצי שדה.
אליפות ישראל במרוצי שדה היא גם תחרות קבוצתית. כל רץ צובר ניקוד זהה למיקומו בסיום הריצה (המקום הראשון מקבל נקודה אחת, המקום השני מקבל שתי נקודות וכן הלאה), הניקוד של שלושת הראשונים מכל קבוצה מתחבר, והקבוצה שצוברת את מספר הנקודות הנמוך ביותר זוכה בתחרות הקבוצתית. בנוסף לתחרות הבוגרים, נערכות באליפות תחרויות לנערים (עד גיל 19), קדטים (עד גיל 17) וילדים.
היסטוריה

אליפות ישראל הראשונה נערכה בשנת 1962 במקוה ישראל. הגברים רצו למרחק של 7 קילומטרים, והנשים רצו 880 מטרים. שנתיים לאחר מכן, האליפות עברה לפארק הלאומי ברמת גן, וכעבור שנה עברה התחרות להדסים. בשנת 1966 התחרות נערכה במעגן מיכאל, וכעבור שנה חזרה להתקיים בהדסים. בשנת 1970 שונה מרחקי הריצה ל-11 ק"מ בתחרות הגברים ול-4 ק"מ בתחרות הנשים. עד שנת 1997 התחרות נערכה במקומות שונים כגון: גבעת חיים, פארק הירקון, פארק השרון, רמת השרון, געש, חולון, ובית שאן, ובשנה זו התחרות החלה להיערך באופן קבוע בפארק הירקון. משנת 2000 עד שנת 2008 נערכו לגברים שתי תחרויות, אחת של ריצה קצרה והשנייה של ריצה ארוכה. נכון לשנת 2019 הנשים והגברים מזנקים באותו הזמן, ורצים מרחק ריצה זהה.
צבא האסלאם (סוריה)

| --- | --- |
סמל צבא האסלאם בסוריה
 תקופת הפעילות:  2013–הווה (כ־11 שנים)
 אידאולוגיה:  אסלאמיזם סוני
 קבוצות אתניות:  ערבים סונים
 מנהיגים:  זהראן עלוש (2011-2015) עיסאם בוידאני (2015-הווה)
 מטה:  סוריה ע'וטה, סוריה
 אזורי פעילות:  סוריה: ריף דמשק מחוז חמאת מחוז חומס מחוז קוניטרה מחוז דרעא מחוז חלב
 חברים:  17,000-25,000 (מאי 2015)   12,000 (דצמבר 2016)
 חלק מ:  האופוזיציה הסורית; מועצת הפיקוד של המהפכנים הסורים החזית האסלאמית (סוריה) (2013-15)
 בעלי ברית:  הצבא הסורי החופשי הצבא הסורי החופשי צבא המוג'אהידין  האיחוד האסלאמי של חיילי א-שאם  לגיון א-שאם לגיון א-שאם   אחראר א-שאם אחראר א-שאם  היאת תחריר א-שאם היאת תחריר א-שאם (לפעמים)  לגיון א-רחמן (לפעמים) ערב הסעודית ערב הסעודית
 מתנגדים:  המדינה האסלאמית המדינה האסלאמית חזבאללה חזבאללה צבא סוריה הכוחות המזוינים של סוריה
 קרבות:  מלחמת האזרחים בסוריה
 https://www.jaishalislam.com/
 
צבא האסלאם (בערבית: جيش الإسلام; בתעתיק מדויק: ג'יש אלאסלאם) הוא ארגון מורדים ערבי אסלאמיסטי - מהבולטים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. צבא האסלאם היה חלק מברית החזית האסלאמית הסורית (2012-13) ולאחר מכן החזית האסלאמית, המזוהה עם האסלאם הפוליטי של האחים המוסלמים (2013-15). בתקופת חברותו בחזית האסלאמית - ג'יש אל-אסלאם היה חבר בברית האסלאמיסטית יחד עם שישה ארגונים נוספים: חלקם מזוהים עם האחים המוסלמים וחלקם סלפיים - חטיבת המאוחדים (לואא אל-תווחיד), אל-פאוז' אל-אוול, חטיבת הסער הצפונית, אחראר א-שאם, חטיבת הדת (לואא אל-חאק), אנסאר אל-שאם וצבא האסלאם. מייסד ומנהיג צבא האסלאם היה זהראן עלוש, שנהרג על ידי כוחות רוסיים ב-25 בדצמבר 2015. למחליפו מונה עיסאם בוידאני.
תנועת צבא האסלאם קיבל תמיכה רשמית מערב הסעודית, ומהווה את הכוחות המזוינים הגדולים באופוזוציה הסורית, למרות שלא מוכרת כחלק מהקואליציה הסורית הלאומית (המזוהה עם חילוניים ואסלאמיסטים מתונים). תנועת צבא האסלאם מתואמת עם הצבא הסורי החופשי במסגרת המפקדה העליונה של הקואליציה הלאומית הסורית.
בתקשורת

במהלך אפריל 2015, הצעיד ארגון צבא האסלאם מצעד של אלפי לוחמים מול המצלמות - מצעד שטרם נראה מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה.
בעקבות סרטון שפורסם על ידי המדינה האסלאמית בו הוצאו להורג מורדים סורים ממספר ארגונים וביניהם לוחמים מצבא האסלאם, הארגון גמל להם באותו אופן והוציא סרטון תעמולה ביוני 2015, בו נראו חייליו מובילים שבויים של דאעש, תוך שלוחמי צבא האסלאם לבושים בסרבלים כתומים, ואילו שבויי דאעש לבושים מדים שחורים אך אזוקים ומושפלים. בסיום הסרטון, שבויי דאעש הוצאו להורג בירי לראש עם רובי ציד וקלצ'ניקובים.
ראו גם

המועצה הלאומית של סוריה
מלחמת האזרחים בסוריה
הערות שוליים

1 2 3  ירון שניידר, ‏משיבים באותו המטבע: מורדים סורים מוציאים להורג את שבויי דאע"ש בסרטון חדש, באתר ‏מאקו‏, 1 ביולי 2015
1 2  "צבא האסלאם" נערך ל"יום שאחרי" אסד, באתר "מידל ניוז", ‏27 במאי 2015
↑  רועי קייס, הישג לאסד ופוטין: מפקד "צבא האיסלאם" חוסל, באתר ynet, 25 בדצמבר 2015
תמ"י

ערך זה עוסק במפלגה. אם התכוונתם לחברת מזון, ראו .
| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  אהרן אבוחצירא
 תקופת הפעילות:  1981–1992 (כ־11 שנים) 
 אפיון:  מפלגה מסורתית-ספרדית
 כנסות:  10–11
 ממשלות:  19, 20
 אותיות:  ני
 שיא כוחה:  3 מנדטים (הכנסת העשירית)
 שפל כוחה:  1 מנדטים (הכנסת האחת עשרה)
 נוצרה מתוך:  המפד"ל
 התמזגה לתוך:  הליכוד
 
תמ"י (תנועת מסורת ישראל) הייתה מפלגה סקטוריאלית שפנתה לקהל יעד עדתי מזרחי-דתי, פעלה בשנות השמונים ובמרכז מצעה עמד רעיון שוויון ההזדמנויות.
היסטוריה

המפלגה הוקמה ב-1981 על ידי שר הדתות מטעם המפד"ל אהרן אבוחצירא, אשר, לאחר שזוכה מתביעה שהוגשה נגדו, הודיע בסוף הכנסת התשיעית על כוונתו לרוץ בנפרד מהמפד"ל בבחירות לכנסת העשירית, וזאת עקב יחסים עכורים בינו ובין מנהיג המפד"ל יוסף בורג. אל הרשימה החדשה הצטרף בן-ציון רובין, שהיה אף הוא חבר כנסת מטעם המפד"ל, וכעבור זמן גם אהרון אוזן - חבר מפא"י לשעבר. המפלגה הפכה להפתעה הגדולה של הבחירות כשקיבלה שלושה מנדטים והכניסה נוסף על אבוחצירא, גם את רובין, ואת אהרן אוזן, שהיה בעבר חבר כנסת מטעם מפא"י בכנסת השישית, מזכיר תנועת המושבים ושר החקלאות בממשלת רבין הראשונה. לאחר הבחירות, קיבל אבוחצירא את תיק הקליטה ואת תיק העבודה והרווחה.
ב-1982 התפטר אבוחצירא מהממשלה לאחר שבית משפט הרשיעו בקשירת קשר לביצוע פשע, הפרת אמונים, קבלת דבר במרמה ועוד. הוא הוחלף על ידי מספר 2 בתנועה, אהרן אוזן. בבחירות לכנסת האחת עשרה הצליחה המפלגה להכניס רק את אהרן אבוחצירא לכנסת, בגלל ריצתה במקביל למפלגת ש"ס, שהייתה בעלת אופי מזרחי חרדי, אשר קיבלה ארבעה מנדטים.
מפלגת תמ"י הביאה לחיים הפוליטיים את המזכיר הכללי שלה בנימין בן אליעזר, שלימים היה לשר ביטחון בממשלת אריאל שרון ולזמן מה יושב ראש מפלגת העבודה. דוברת תמ"י הייתה הפעילה לזכויות המזרחיים בישראל, ויקי שירן, שטבעה את הסיסמה "בקומה זקופה". ב-1988 התמזגה תמ"י אל תוך הליכוד ואבוחצירא היה לחבר כנסת מטעמה.
נציגי המפלגה בכנסת

הכנסת העשירית (1981) 

3 מנדטים: אהרן אבוחצירא, אהרן אוזן, בן-ציון רובין
הכנסת ה-11 (1984) 

מנדט אחד: אהרן אבוחצירא
הכנסת ה-12 (1988) במסגרת הליכוד 

מנדט אחד: אהרן אבוחצירא
מועמדי המפלגה לכנסת ה-13 (1992) במסגרת הליכוד 

אהרן אבוחצירא
הערות שוליים

↑  ב-29 באוגוסט 1988 הצטרף אהרן אבוחצירא לליכוד, וסיעת תמ"י חדלה להתקיים כעצמאית, אך המשיכה להתקיים כמפלגה בתוך מפלגה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418165205171  VIAF: 83156674880633580950   WorldCat (עם VIAF): 83156674880633580950
משוואת זכאי

פרופ' משה זכאי, מפתח "משוואת זכאי" (צולם בינואר 2001)
בתורת הסינון, משוואת זכאי (באנגלית: Zakai equation) היא משוואה דיפרנציאלית חלקית סטוכסטית (אנ') ליניארית עבור המסנן האופטימלי למערכות לא־ליניאריות.
המשוואה נקראת על שם המפתח שלה, פרופ' משה זכאי מהפקולטה להנדסת חשמל בטכניון, שהגה אותה בסביבות שנת 1967.
סקירה כללית

בתאוריית הסינון משוואת זכאי היא משוואה ליניארית דיפרנציאלית חלקית לצפיפות בלתי מנוצלת של המצב הסמוי. לעומתה, משוואת קושנר (אנ') נותנת משוואות דיפרנציאליות חלקיות לא ליניאריות לצפיפות המנורמלת של המצב.
באופן עקרוני, גישה זו מאפשרת לאמוד פונקציית כמות (מצב של מערכת דינמית) ממדידות רועשות, גם כאשר המערכת אינה ליניארית, ובכך להכליל את התוצאות הקודמות של וינר וקלמן עבור מערכות ליניאריות ופתרון בעיה מרכזית בתורת האמידה.
רקע

בעיית סינון (הפרדת האות מהרעש) של משפחה רחבה של מערכות דינמיות ליניאריות ידועה כמסנן קלמן.
בהמשך לזה עלתה בעיה דומה של מציאת המסנן האופטימלי עבור מערכות לא־ליניאריות. התוצאות שהיו ידועות עבור מקרה זה היו מסובכות ביותר.
בסביבות שנת 1967 פיתח הפרופ' משה זכאי משוואה הרבה יותר פשוטה עבור המסנן האופטימלי הידועה כ"משוואת זכאי".
תוצאה זו מהווה נקודת מפנה למספר רב של מחקרים בשטח זה.
משוואת זכאי

נניח שמצב המערכת מתפתח בהתאם לפי המשוואה:
 \mathrm {d} x=f(x,t)\mathrm {d} t+\mathrm {d} w
מדידת הרעש הנובעת ממצב המערכת זמינה לפי המשוואה:
 \mathrm {d} z=h(x,t)\mathrm {d} t+\mathrm {d} v
כאשר  v,w הם שני תהליכי  Weiner  בלתי תלויים, ולכן הגרסה הלא מנורמלת של הפילוג של צפיפות ההסתברות המותנית  p(x|y) בזמן  t נתונה על ידי:
\mathrm {d} p=L(p)\mathrm {d} t+ph^{T}\mathrm {d} z
כאשר   L[p]=-\sum {\frac {\partial (f_{i}p)}{\partial x_{i}}}+{\frac {1}{2}}\sum {\frac {\partial ^{2}p}{\partial x_{i}\partial x_{j}}} הוא אופרטור קולמוגורוב הקדמי.
ראו גם

מסנן קלמן
מסנן וינר (אנ')
הערות שוליים

↑  "משוואת זכאי" perso-math.univ-mlv.fr/users/printems.jacques/Zakairevjuin06
↑  פתרון משוואת זכאי על ידי הפרדת משתנים מחבר: Frederick E. Daum
↑  2.	.M. Zakai, “On the Optimal Filtering of Diffusion Processes”, Zeitschr. f. Wahrscheinlichkeitstheorie und Verwandte Gebiete, 11, pp. 230–243, 1969.
↑  "משוואת זכאי" The Zakai equation of nonlinear filtering for jump-diffusion observation: existence and uniqueness arxiv.org מחברים: Claudia Ceci, Katia Colaneri, תאריך: 16 באוקטובר 2012
↑  Sritharan, S. S. (1994). "Nonlinear filtering of stochastic Navier–Stokes equations". In Funaki, T.; Woyczynski, W. A. (eds.). Nonlinear Stochastic PDEs: Burgers Turbulence and Hydrodynamic Limit (PDF). Springer-Verlag. pp. 247–260. ISBN 0-387-94624-1.
↑  נושא: הכללות חלקיות של משוואת זכאי וכמה שיטות פתרון "Fractional generalizations of Zakai equation and some solution methods" פורסם: 9 ביוני 2018, מחברים: Sabir Umarov, Fred Daum, Kenric Nelson
יהושע ורבין

יהושע ורבין (1911 – 1994) היה ראש הממשל הצבאי על ערביי ישראל בשנים 1962–1966.
ביוגרפיה

ורבין נולד באימפריה הרוסית ליוסף ורבין בשנת 1911. הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1913.
בשנת 1929 הוא סיים את לימודיו במקוה ישראל והצטרף להגנה. במאורעות תרפ"ט עלה לדרגת מפקד כיתה. בשנת 1936 הצטרף למנגנון הקבע של ההגנה, ועסק בהדרכת מתנדבי ההגנה באזור ראשון לציון, באר יעקב ורחובות.
בשנת 1940 נתמנה למפקד אזור בן שמן, ובשנת 1941 למפקד אזור רחובות. במרץ 1947 הוא השתתף בהורדת מעפילי שבתאי לוז'ינסקי אל חוף ניצנים. בניגוד לאחרים, ורבין זוהה על ידי הבריטים כארץ ישראלי, ולכן לא גורש עם המעפילים למחנות המעצר בקפריסין.
במהלך מלחמת העצמאות היה סגן מפקד חטיבת גבעתי. בדצמבר 1949 הוא מונה למושל הצבאי של מגדל גד (אשקלון), בתפקידו זה הוא ניהל מוניציפלית את העיר, עודד את ההתיישבות היהודית בה. במקביל הוא פעל לעזיבת התושבים הערבים לרצועת עזה, תוצאה שהוא ראה בה את אחד השיאים המרגשים של פעילותו. לקראת סוף יולי 1950 הוא העביר את העיר להנהלה האזרחית.
ורבין עבר לכהן כמושל הצבאי של המשולש, בו נטל חלק בהקמת מועצות מקומיות בטייבה ובאקה אל-גרבייה. בתחילת 1954 היה מושלו הצבאי של הנגב. במהלך 1956 עבר לכהן כמושל הצבאי של הגליל. החל מ-1 בינואר 1962 היה ראש הממשל הצבאי על ערביי ישראל. והועלה לדרגת אלוף-משנה במאי 1966 הוא סיים את תפקידו והוחלף על ידי אליעזר ליף. ורבין התנגד לביטול הממשל הצבאי וטען שרבים מהערבים לא השלימו עם קיומה של מדינת ישראל. בסוף 1966 פרש מצה"ל.
במלחמת ששת הימים הוא גויס למילואים כסגנו של חיים הרצוג, ועסק בהקמת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים במשך מספר חודשים. נמנה עם חותמי מנשר הפתיחה של התנועה למען ארץ ישראל ישראל ב-22 בספטמבר 1967 . בתחילת 1968 ארגן פגישה בין מתנחלי חברון, בראשות הרב משה לוינגר, ואלוף הפיקוד עוזי נרקיס, ועודד את המתנחלים לקיים את ליל הסדר בחברון.
במאי 1968 החל לעבוד כעוזר אישי לראש עיריית באר שבע, כדי לרכוש ניסיון לקראת התמודדות על ראשות עיריית רחובות. במקביל עסק בפעילות ציבורית ברחובות, בין השאר כחבר ועדה להקמת תחנה של מד"א ברחובות.
ב-23 בספטמבר 1969 נבחר על ידי סניף מפלגת העבודה ברחובות למועמדה לראשות העיר. בבחירות זכה המערך בשישה נציגים מתוך 15 במועצת העירייה. שמואל רכטמן, נציג גח"ל, שזכתה בחמישה נציגים, הצליח לארגן קואליציה עם המפד"ל, אגודת ישראל ונציג של התימנים, ונבחר לראשות העיר. ורבין חזר לעבודתו בבאר שבע כמנכ"ל החברה לפיתוח של העיר, עד סגירת החברה בשנת 1974. במקביל עמד בראש האופוזיציה בעירית רחובות. לקראת הבחירות בסוף 1973 לא התמודד שוב ואף איחל הצלחה לרכטמן.
נפטר בשנת 1995, והובא למנוחות ברחובות.
הערות שוליים

↑  יוסף ורבין, דבר, 19 במאי 1949
↑  תוקם יד זכרון לחללי רחובות, הארץ, 4 במאי 1949
↑  מאירה (כרמלי) אופיר, האנייה "סוזנה"—  "שושנה"—  שבתאי לוז'ינסקי, 2018
1 2  שלמה גבעון, מראשות העיירה הערבית מגדל למועמדות לראש עיריית רחובות, מעריב, 8 באוקטובר 1969
↑  מגדל גד, רב סרן יהושע ורבין, הַבֹּקֶר, 15 בדצמבר 1949
↑  יהודה הגדרתי, למגדל גד חסרים אנשי יזמה, הַבֹּקֶר, 25 בינואר 1950
↑  מגדל גד - עיר, הַבֹּקֶר, 27 ביולי 1950
↑  ש. שחורי, בכפרי הערבים במשולש הישראלי, דבר, 17 באוגוסט 1951
↑  הוקמו 2 מועצות מקומיות ערביות במשולש, דבר, 9 במאי 1952
↑  תנועה חופשית לבידואים בבאר שבע, דבר, 19 בפברואר 1954
↑  אלה בינשטוק, ההולנדים היו מבסוטים, דבר, 20 בינואר 1956
↑  מים ממקורות למעיליה שבגליל, הארץ, 14 בספטמבר 1956
↑  הפגנות אחד במאי בנצרת, חרות, 2 במאי 1961
↑  אלוף מ. עמית - ראש אג"ם, למרחב, 31 בדצמבר 1961
↑  ס/א ורבין הועלה לדרגת אלוף משנה, הַבֹּקֶר, 2 בינואר 1962
↑  סא"ל א. ליף ראש מחלקת הממשל הצבאי, דבר, 6 במאי 1966
↑  פרלמנט הנוער הדתי בירושלים דן בביטול המימשל הצבאי, הצופה, 3 בינואר 1967
↑  שמואל נפתלי, כך התנחלנו בחברון, דבר, 5 בספטמבר 1975
↑  עשרות מועמדים-לשלושה תפקידים בעירית באר־שבע, מעריב, 4 בספטמבר 1968
↑  בית מ.ד.א. ברחובות יוקם עד הסתיו הבא, מעריב, 10 באוקטובר 1968
↑  מועצת סניף מפלגת העבודה ברחובות, מעריב, 24 בספטמבר 1969
↑  אריה אגוזי, הנהלה יעילה לעירית רחובות, למרחב, 23 באוקטובר 1969
↑  ראשות עיריית רחובות — לגח"ל, על המשמר, 1 בדצמבר 1969
↑  שלמה גבעון, "החברה לפיתוח באר שבע" "פיתחה" מנהלים ונצטוותה להתפרק, מעריב, 14 במרץ 1971
↑  מנכ"ל החברה לפיתוח ב"ש קיבל פיצויים מוגדלים, דבר, 15 בספטמבר 1974
↑  אהרן פריאל, המערך בעירית רחובות דורש להדיח את עו"ד צנעני, מעריב, 7 בפברואר 1972
↑  אהרן פריאל, ג'נטלמניות ברחובות, מעריב, 28 בדצמבר 1973
אהרון פרנק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1910 
 פטירה:  1979 (בגיל 69 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
אהרון פרנק (1910–1979) היה יושב ראש וחבר דירקטוריונים ציבוריים שונים, בין היתר שימש כנשיא התאחדות האיכרים והחקלאים בישראל, ממקימי ומנהלי מפעל השימורים פרי-זה, פעיל ההגנה ופעיל העפלה. כיהן לפני קום המדינה כמוכתר המושבה חדרה.
משפחת פרנק - רקע

משפחת פרנק החלה דרכה בארץ ישראל כמשפחת חלוצים ממייסדי חדרה בשלהי המאה ה-19. סיפורה של המשפחה מגולל את דרך חייהם של מחוללי מהפיכה לאומית וחברתית שעיצבה את תקופת הבראשית של היישוב היהודי בארץ. צאצאיה הרבים הכו שורשים בארץ כאיכרים וכאנשי רוח ותורה, ולקחו חלק בכל שדרות החיים.
אבי השושלת בארץ ישראל, הרב יהודה לייב פרנק, מחולל המהפכה החלוצית, שימש כמזכיר אגודת קובנא-סולבק וארגן את אנשי העלייה הראשונה בעירו קובנא וכן קבוצות מווילנה ומריגה, שרכשו חלקות אדמה בארץ הקודש ועלו להתנחל בחדרה. בחודש אלול תרנ"א (1891) שלח ארצה, כחלוץ לפני המשפחה, שלוש מצאצאיו: שני בניו, צבי ותנחום ובתו הצעירה, ציפורה. אבי המשפחה, הרב יהודה לייב, חיסל את עסקיו ומכר את ביתו בקובנא ולאחר חג הפסח תרנ"ג (1893) שם פעמיו לארץ הקודש ועמו רעייתו הרבנית מלכא, בנם הרב זאב פרנק ושתי בנותיהם, פסיה ויענטה, והצטרף לחבריו בחאן החדרתי. את בנו, הרב זאב פרנק, שלח ללמוד בירושלים.
שמו של הרב צבי פסח פרנק יצא לתהילה בציבור הירושלמי כבקי בתורה, וברבות הימים הוכתר כרבה הראשי של ירושלים, אב בית-דין ופוסק מקובל בכל החוגים.
אחיו הצעיר ממנו, תנחום פרנק, תקע יתד בחדרה ונודע כעניו ואיש עמל שראה בעבודת האדמה עבודת קודש. ברוח זו חינך את בניו ואלו עשו חיל בעבודתם הודות לחריצותם ולכישוריהם.
הקדחת הקטלנית בחדרה הפילה חללים רבים והמוות השתולל בכל הבתים, אולם רוחם של המתיישבים לא נפלה והם המשיכו לראות בעבודת האדמה את עתידם ואת מקור פרנסתם.
בשנת תרס"א (1901), בגיל 24, נשא הבן תנחום פרנק לאישה את חינק'ה לבית משה ליפקיס מהמושבה פתח-תקווה. תנחום התמסר לעבודת האדמה במשק רחב הידיים שכלל כאלף דונם. תנחום, אדם שקט ונוח לבריות, המשיך במסורת אביו ואף זכה באמון האישי שנתנו בו רבים וטובים, אשר הפקידו בידיו שטרות מכר ומסרו לו לעיבוד אדמות ופרדסים, שלבסוף רכש כמה מהם.
בעת הפרעות מצד הערבים, שניסו להשתלט על אדמות יהודי חדרה, התערב אבשלום פיינברג בסכסוך והכריז "על אדמות פרנק הערבים לא יעלו" והצליח להבריח את הפולשים.
באייר תרפ"ח (1928) נבחר תנחום פרנק למועצה המקומית של חדרה ברשימה א' של האיכרים, שזכו ברוב של שבעה צירים.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניה, אהרון פראנק
גרנד פרי קטר (פורמולה 1)

| --- | --- |
 ענף:  מרוץ מכוניות
 תאריך ייסוד:  2021
 ארגון מפעיל:  הפדרציה הבין-לאומית לרכב 
 עיר מארחת:  Losail International Circuit 
 זוכה:  נהגים:    יצרנים:
 הכי הרבה זכיות:  נהגים:   יצרנים:
 
 מתווה המסלול
 
גרנד פרי קטר הוא מרוץ גרנד פרי המתקיים בקטר מדי שנה במסגרת סבב אליפות הפורמולה 1. המרוץ הראשון התקיים ב-21 בנובמבר בעונת 2021 במקומו של גרנד פרי אוסטרליה, שבוטל עקב מגפת הקורונה באוסטרליה. המרוץ צפוי להתקיים כמרוץ שנתי באופן קבוע החל מעונת 2023.
היסטוריה

גרנד פרי אוסטרליה תוכנן להתקיים כמרוץ הפותח של עונת 2021, אך נדחה לחודש נובמבר בשל המשך התפשטות מגפת הקורונה באוסטרליה. בחודש יולי בוטל המרוץ באופן סופי. בספטמבר נחתם חוזה לקיום המרוץ כמחליפו של הגרנד פרי האוסטרלי. בנוסף, נחתם חוזה לעשר שנים המבטיח קיום סדיר של המרוץ, החל מעונת 2023. המרוץ מתקיים במסלול הבינלאומי לוסיל, המשמש גם את תחרויות ה-MotoGP.
מרוץ הבכורה התקיים ב-21 בנובמבר, כמרוץ ה-20 בעונה. לואיס המילטון זינק מהפול פוזישן וניצח את המרוץ.
מנצחים לפי שנים

| שנה | נהג | קבוצה | מסלול |
| --- | --- | --- | --- |
| 2021 | בריטניה לואיס המילטון | מרצדס | המסלול הבינלאומי לוסיל |
| 2023 | הולנד מקס ורסטאפן | רד בול | המסלול הבינלאומי לוסיל |
| 2024 | הולנד מקס ורסטאפן | רד בול | המסלול הבינלאומי לוסיל |
הערות שוליים

↑  Australian Grand Prix cancelled again due to COVID-19, The Sydney Morning Herald, 6 July 2021
↑  Qatar GP joins Formula 1 calendar: Twilight race confirmed for November 2021, 10-year deal agreed, Sky Sport, 9 November 2021
↑  F1 Grand Prix qualifying results: Hamilton takes Qatar pole, Autosport, 20 November 2021
טקאשי אוסאמי

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
טקאשי אוּסאמי (ביפנית: 宇佐美 貴史 うさみ たかし; נולד ב-6 במאי 1992 בקיוטו שביפן) הוא כדורגלן יפני המשחק  בעמדת הקשר ההתקפי בגמבה אוסקה מליגת העל היפנית, ובנבחרת יפן.