עמוס גלבוע
ביוגרפיה

גלבוע גדל בקריית חיים. הוא החל את שירותו בצה"ל כלוחם בחטיבת גולני, השלים קורס קציני חי"ר ושימש כמפקד מחלקת סיור בגדוד 12 (ברק) ומפקד פלוגה וקצין מבצעים בחטיבת שריון. בשנת 1963 השתחרר מצה"ל ולמד לימודי מזרח תיכון וערבית באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וערבית. בשנת 1968 סיים באוניברסיטה העברית תואר שני בהיסטוריה של ארצות המזרח התיכון. בהמשך התגייס שוב לצה"ל לחיל המודיעין ומילא בו מספר תפקידים.
שירת כקצין המבצעים של גדוד 12 של גולני[דרושה הבהרה]. משנת 1970 שירת כראש המדור הצבאי בענף 5 (אחראי על צבא סוריה, עיראק ולבנון). לאחר מכן למד בפו"ם.
ממחצית 1973 היה בהמתנה להחליף את ראש ענף 5 (סוריה), סא"ל אביעזר יערי, ושירת במחלקה בסיסית. ב-2 באוקטובר, כמה ימים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים, בישיבת מחלקת המחקר, עדכן יערי כי חטיבה משוריינת 47 שמוצבת בצפון סוריה בעיר חמה עברה למערכים בדרום רמת הגולן הסורי, וכי יש סימנים שגדוד גישור סורי שמוצב בצפון סוריה ירד לחזית רמת הגולן. גלבוע טען כי ירידת החטיבה לחזית הסורית היא סימן מעיד למלחמה, אך למרות ויכוח סוער לא הצליח לשכנע את אריה שלו, ראש מחלקת המחקר, שסבר כי ההיערכות הסורית היא הגנתית. במהלך המלחמה שירת גלבוע בענף 5 כסגנו של יערי.
לאחר המלחמה מונה לעוזר של עוזי יאירי, ששירת כעוזר ראש חטיבת המחקר למבצעים, ולאחר כמה חודשים מונה לראש ענף 5 (סוריה, עיראק ולבנון) במחלקת המחקר. בשנת 1974 השתתף בשיחות על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. לאחר מכן שירת כראש הזירה המזרחית, עוזר ראש אמ"ן להערכה (כולל בתקופת המהפכה האיראנית), וראש חטיבת המחקר בשנים 1982–1984. כמו כן שימש סגן הנספח הצבאי בשגרירות ישראל בארצות הברית[דרושה הבהרה]. בסוף 1982 השתתף במשא ומתן שהוביל להסכם ישראל-לבנון 1983 ובשנת 1984 עמד בראש המשלחת הישראלית לשיחות א-נאקורה שהתקיימו בין נציגי ישראל ללבנון במפקדת יוניפי"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף גלבוע ב-1 בדצמבר 1985 לסגל העיתון "מעריב" כפרשן לענייני ביטחון, מודיעין, מדיניות והמזרח התיכון. שימש יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים ויועץ לשר הביטחון משה ארנס. בדצמבר 1991 מונה למפקד גלי צה"ל אך בעקבות ריאיון מעורר סערה (בו בין השאר סיווג לפי נטיות פוליטיות את עובדי התחנה ודירג אותם מבחינת איכות) שנתן לרונאל פישר מהעיתון "חדשות" ימים ספורים לפני כניסתו לתפקיד, התפטר גלבוע לאחר שבוע בלבד בתפקיד.
בשנת 1997 הוציא באמ"ן את ספרו "תורת המחקר הלאומית" ("הספר הירוק") שמהווה ספר יסוד על אודות תורת המחקר הלאומית של חטיבת המחקר באמ"ן. מאותה שנה ובמשך 10 שנים יזם וניהל בחטיבת המחקר באמ"ן הוצאה של סדרה פנימית סודית על הצלחות וכשלונות מהותיים בתולדות המודיעין הישראלי בשם עיונים מתודולוגיים, אשר נועדה להביא לעיונם של אנשי חטיבת המחקר באמ"ן עבודות של אנשי מקצוע מתוך קהילת המודיעין, המערכת הביטחונית, והאקדמיה בארץ ובעולם, שעוסקות בתחקור המחקר המודיעיני הרמה הלאומית.
בשנים 2004–2010 כיהן כדירקטור בחברת "מעריב החזקות". שימש מרצה מן החוץ בנושאי מודיעין בבית-ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
באוקטובר 2003 פנה יחד עם אל"ם (במיל') יוסי לנגוצקי לשר הביטחון דאז שאול מופז, בדרישה לפתוח בחקירה נגד אלי זעירא, ראש אמ"ן במלחמת יום הכיפורים, על שחשף את זהותו של המקור הבכיר ביותר של ישראל במצרים באותה עת, אשרף מרואן, ובכך גרם נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים. מופז דחה את פנייתם והציע להם, כאזרחים מן השורה, להתלונן בפני היועץ המשפטי לממשלה דאז מני מזוז. ב-2004 הם הגישו יחד עם ראש "המוסד" בתקופת מלחמת יום הכיפורים, צבי זמיר, תלונה ליועץ המשפטי לממשלה, על מנת שיפתח בחקירה בעניין זה. הם ביקשו לקיים את החקירה "לצורך הפקת לקחים ומסקנות למניעת גילויים מעין אלה בעתיד". מזוז לא טיפל בתלונה. גלבוע, לנגוצקי וזמיר המשיכו ללחוץ על הפרקליטות לנקוט הליכים פליליים נגד זעירא, וכשנה אחרי מותו של אשרף מרואן, באוגוסט 2008, הורה פרקליט המדינה למשטרה לפתוח בחקירה נגד ראש אמ"ן לשעבר. בתום חקירה קצרה הומלץ להעמיד את זעירא לדין בגין עבירות ביטחון וחשיפת סודות מדינה. ביולי 2012, כשמונה שנים לאחר הגשת התלונה וארבע שנים אחרי פתיחת חקירת המשטרה, הודיע היועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין (שהחליף את מזוז בתפקיד) כי לא יגיש כתב אישום נגד זעירא וגנז את התיק. ויינשטיין כתב שלמרות חומרת המעשים, הוא החליט להתחשב בגילו של זעירא, ובכך שמדובר באדם "עתיר עשיה במאבק על הקמת המדינה ובשמירת ביטחונה".
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת פרסם במעריב מאמר בו כתב: "כמפא"יניק בן מפא"יניק בעברי, אני גאה להיות אחד מעדר מצביעי הליכוד".