stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חרשתא
עלילה

הספר מספר את סיפורה של אופיר בת שירות בספריה הלאומית. אופיר גונבת מגילה עתיקה ממרתפי הספרייה, המגילה היא "חותם שלמה" חותם שהטיל שלמה המלך המונע משדים לגעת במתכות יקרות. אופיר גונבת את המגילה לטובת מרים, קשישה שהכירה מתקופת שירותה בבית אבות באייר בחיפה. מרים שלחה אותה להשיג את המגילה כדי שתרפא אותה מדמנציה, ובתמורה מבטיחה לה מרים שתסיר ממנה את היכולת לראות שדים. לאחר הגניבה רודפים אחריה מספר שדים וכן צייד שדים חילוני בשם דניאל לידר. אופיר מתחמקת באמצעות קפיצת הדרך אך מתאחדת עם דניאל בעין גדי תוך כדי בריחתם מעירית (אשת לוט), דניאל מלווה אותה לחיפה בניסיון להגיע למרים, תוך כדי המסע הם עוצרים בצפת שם הם פוגשים את סבו של דניאל "בעל שם" בשם חנוך המתגורר יחד עם חבירו יוסף שידא.
לבינתיים בליפתא אשמדאי ה-13 מת ומתנהלת לווייתו, הורמיז אחד האחים הקטנים תוקף בהספדו את אחיו על התקרבותם לתרבות בני האנוש, מה שמקנה לו מעמד של יורש אפשרי לאביו, הורמיז כורת בריתות ומתארס עם עירית, אמו לילית לא מרוצה מהאפשרות שהוא יבחר לאשמדאי בשל קיצוניותו ושמרנותו.
אופיר ודניאל מגיעים לחיפה לאחר מסע מסובך תוך כדי בריחה מהמשטרה ומשדים, במהלך המסע אופיר משתמשת בשמות קדושים, מעגלי פסוקים ובקערות השבעה (מה שנותן לה את הכינוי "חרשתא" - מכשפה בארמית). בבית האבות אופיר ודניאל מגלים שמרים כבר מנותקת מהמציאות ולא ניתן לרפאותה, יחד הם חוזרים לצפת.
אופיר בורחת מהבית בצפת ונתקלת בעירית מלווה במספר שדים התוקפים אותה, השדה רזזום גונבת את המגילה ומוסרת אותה לעירית, אופיר כובלת את רזזום בקערת השבעה ובורחת בעזרת דניאל. המגילה מגיעה לידי הורמיז ששובר את החותם, שבירת החותם גורמת לכך ששדים יוכלו לגעת במתכות יקרות וממילא לשבור עמודי חשמל, בפקודת הורמיז השדים מתחילים בונדליזם ברחבי ישראל.
אופיר ודניאל יוצאים מבית חנוך לעבר הליפתא כדי לנסות לגנוב את החותם ולתקנו בחזרה. יוסף שידא מסרב להצטרף עליהם מפני החשש שיאלץ לשוב לחיות עם שדים מה שיגרום לו ל"ירידה רוחנית".
הצמד מגיע לליפתא ופוגש את לילית הכלואה על ידי בנה הורמיז, הם משחררים אותה בתנאי שתסייע להם לגנוב את החותם, לילית מובילה אותם לשערי התהום, הם גונבים את המגילה אך בחזור הם נתפסים על ידי הורמיז. לפני שהם נכלאים יוסף שידא מבריח אותם בתעופה, במהלך הבריחה רודפים אחריהם שדים רבים. על גג אחד המגדלים בהר חוצבים הם נלחמים ולבסוף אופיר כולאת את הורמיז בקערת השבעה ענקית שיצרה באמצעות צלחת לוויין.
לאחר הניצחון יוסף שידא מתמנה לאשמדאי, והם מתקנים את החותם באמצעות השדה טפת בת שלמה שכן רק צאצאי שלמה המלך יכולים לתקן את החותם.
במהלך הספר דניאל ואופיר מתקרבים אחד לשני, בסיום הספר הם מחליפים מספרי פלאפון.
דמויות

אופיר אלקה פרל - בת שירות צדקנית, הוריה אמריקאים מזרם דתי לאומי פתוח ואילו היא מתחזקת יותר, אופיר נוהגת לפני צעדיה לשאול רב באמצעות שו"ת SMS.
דניאל לידר - בחור ישראלי בן להורים שיצאו בשאלה, סובל מפוסט טראומה לאחר לחימה בעזה ובשדים הרבים המצויים בה, דניאל שונא דת. ממשפחה קטנה של בעלי שם.
סבתא מרים- כותבת הכַּסַא (קערות השבעה) האחרונה בעולם שלימדה את אופיר את המיומנות הזו. קשישה שסובלת מאלצהיימר (בסוף מתברר שהיה זה שד שגנב ממנה את זיכרונותיה). כפתה על אופיר את ראיית השדים על ידי זריקת של אפר של שליה של חתולה שחורה בת חתולה שחורה, כדי להכריח אותה להביא לה את המגילה.
חנוך לידר - בעל שם (אדם המבין בשמות קדושים), סבו של דניאל, מנהל חיים שקטים יחד עם החברותא של יוסף שידא בצפת.
הורמיז - שד, בנו של אשמדאי כנפו הימנית נשברה בקרב עם חנוך בעל שם, הורמיז הוא שד שמרן המתנגד לקידמה ודוגל בהשבת הגדולה השדית, להזיק לבני האדם ולא להתקרב לתרבותם.
עירית - אשת לוט שנהפכה לנציב מלח, בת זוגו של הורמיז, מולכת על אזור ים המלח.
משפחת חדד - משפחה של בעלי שם מסוכסכים עם משפחת לידר, הבן רחמים מסייע לאופיר ודניאל לברוח משדים. במהלך התפרעות השדים רחמים ואחותו כולאים אלפי שדים בצפת.
לילית - אמו של הורמיז ואשתו של האשמדאי הקודם. מתוארת כנוכלת, שרלטנית, מפתה ורמאית. עוזרת לאופיר ולדניאל לחדור לתהום לאחר שהם משחררים אותה מהכלא שהורומיז כלא אותה בו.
ביקורת וקבלה

הספר התקבל בביקורת חיובית רבה, ומכר אלפי עותקים.
שלי קרן בביקורת בעיתון הארץ כתבה שהספר מיועד בעיקר למגזר הדתי לאומי, והקורא החילוני מוצא את הדמות הראשית "אופיר" כדמות צדקנית בלתי נסבלת, בסוף דבריה כתבה "גם אם חלק מהרפרנסים והבדיחות עוברים לקוראים חילונים מעל הראש, עדיין לא חסר ממה ליהנות... יצירה שלא דומה לשום דבר שנכתב בעברית עד כה". מנגד נבט טחנאי כתבה בישראל היום שהספר "מהווה גשר בין ניגודים; הגיבורה הדתייה ומושא האהבה החילוני; דרכים עתיקות ומודרניות להתמודד עם פחד ממה שלא ניתן לראות; העולם הטכנולוגי והמודרני של בני האדם, מול עולמם, מנהגיהם ושפתם עתיקת היומין של השדים".
גילי איזיקוביץ בביקורת נוספת בהארץ כתבה שהספר הוא "מסיבה כיפית, מלאת הומור, עשירה בביקורת מעודנת על היהדות — למי היא שייכת ומה מותר לעשות בה ולמי".
אברהם טננבוים בעלון השופטים כתב: "ספר מעניין כשלעצמו מבלי קשר לנושאו. העלילה מסקרנת, מהירה וסוחפת. הכתיבה עשויה היטב. לעיתים משעשעת וחייכנית ולפעמים דוקרת ומעוררת מחשבה".
שלמה הכט כתב במקור ראשון "העלילה מוליכה את אופיר ובני לווייתה במקומות רוויי היסטוריה ברחבי הארץ, ועושה שימוש בהם במיומנות ובמקוריות. נעשה שימוש וירטואוזי בטופוגרפיה של ארץ ישראל כולה ושל ירושלים בפרט, בסוציולוגיה המגוונת ובשמות המקומות המקודשים והרגילים".
אהוד פירר כתב במוסף של ישראל היום "התוצאה היא יצירה מרשימה, פרועה, וגם - אולי באופן מפתיע ביחס לסיפור שעוסק בשדים ובתהום ובמיסטיקה יהודית - ממש כיפית".
רעות גזבר כתבה במקור ראשון כי "חרשתא הוא טקסט נהדר. עלילה מסקרנת ומהירה... ספר מבוגרים כתוב היטב, שחובבי הפנטזיה יאמצו אל חיקם במהירות". קרין מוסקוביץ' כתבה במוסף שישבת כי "עלילת הספר מקורית וכתובה היטב... הכל ישראלי ומוכר כל כך, וההנאה ממעשי הפנטזיה המתרחשים בחצר האחורית שלנו גדולה... "חרשתא" הוא, במידה רבה, ספר הפנטזיה שחיכינו לו".
הספר זכה לביקורות רבות ברשת החברתית פייסבוק, ואף נפתחה קבוצת פייסבוק לחובביו הקרויה "חורשים על חרשתא". מספר יצירות חובבים המבוססות על עלילת הספר פורסמו, בין השאר באתר Archive of Our Own (אנ').
הערות שוליים

1 2  אהוד פירר, "פנטזיה יהודית לא חייבת להיות אפלה. אנחנו הדור שידע את הארי פוטר", באתר ישראל היום, 28 במרץ 2024
↑   ציוץ של Judith Kagan ברשת החברתית אקס (טוויטר), 8 בספטמבר 2024
↑  פרק התודות בספר
1 2   שלי קרן, הפנטזיה היהודית הזאת לא דומה לשום דבר שנכתב בעברית עד כה, באתר הארץ, 2 ביולי 2024
↑  נבט טחנאי, חרשתא, באתר ישראל היום, 11 ביוני 2024
↑   גילי איזיקוביץ, "ספרות פנטזיה מעשירה את היכולת שלנו לחוות את המרחב היהודי", באתר הארץ, 8 באוגוסט 2024
↑  אברהם טננבוים, יהודית קגן – "חרשתא", באתר עלון השופטים המקוון, גיליון 151, עמ' 164–167, ‏15 ביוני 2024
↑    שלמה הכט, ‏חרשתא: בת השירות שנמשכת בדרכים שונות להתמודדות עם עולם השדים, בעיתון מקור ראשון, 6 ביוני 2024
↑    רעות גזבר, ‏מכשפה בדירת בנות שירות לאומי: רומן פנטזיה יהודית, בעיתון מקור ראשון, 24 באפריל 2024
↑  קרין מוסקוביץ', מחול שדים, במוסף שישבת, עמ' 35, 26 באפריל 2024
↑   חורשים על חרשתא, ברשת החברתית פייסבוק
↑  חרשתא - יהודית קגן | Witch - Judith Kagan, באתר Archive of Our Own
וולטר סיקרט

| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1860 מינכן, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  22 בינואר 1942 (בגיל 81) באת', הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית ספר קינגס קולג'  בית הספר לאמנות יפה ע"ש הת'רלי 
 זרם באמנות:  פוסט-אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  ג'יימס אבוט מקניל ויסלר 
 יצירות ידועות:  דייפ, המלט 
 בן או בת זוג:  כריסטין אנגוס (1911–1920)  תרזה לסור (1926–1942)  Ellen Melicent Cobden (1885–1899) 
 
וולטר ריצ'רד סיקרט (באנגלית: Walter Richard Sickert;‏ 31 במאי 1860 – 22 בינואר 1942) היה צייר בריטי, חבר בקבוצת קמדן טאון של אמנים פוסט-אימפרסיוניסטים בתחילת המאה העשרים. הוא היה בעל השפעה חשובה על סגנונות בריטיים מובהקים של אמנות אוונגרדית.
סיקרט היה קוסמופוליטי ואקסצנטרי שלעיתים קרובות העדיף אנשים רגילים וסצנות אורבניות כנושאיו. עבודותיו כוללות דיוקנאות של אישים ידועים ותמונות שנגזרו מצילומי עיתונות. הוא נחשב לדמות בולטת במעבר מאימפרסיוניזם למודרניזם.
קריירה מוקדמת

סיקרט נולד במינכן, גרמניה, ב-31 במאי 1860, בנו הבכור של אוסוולד סיקרט, אמן דני-גרמני, ואשתו, אלינור לואיזה הנרי, שהייתה בת לא לגיטימית של האסטרונום הבריטי ריצ'רד שיפשנקר. בשנת 1868, לאחר הסיפוח הגרמני של שלזוויג-הולשטיין, התיישבה המשפחה בבריטניה, המשפחה השיגה זהות בריטית. סיקרט הצעיר נשלח לבית הספר ולמד עד גיל 18. אף שהיה שייך למשפחת ציירים, הוא חיפש תחילה קריירה כשחקן. הוא הופיע בקטעים קטנים בחברתו של סר הנרי אירווינג, לפני שהתחיל את לימודי האמנות בשנת 1881. לאחר פחות משנה עזב את בית הספר, והפך לעוזר חרט של ג'יימס אבוט מקניל וויסלר. הציורים המוקדמים ביותר של סיקרט היו מחקרים טונאליים קטנים שצייר מהטבע חיקוי של וויסלר.
בשנת 1883 נסע לפריז ופגש את אדגר דגה, הוא פיתח גרסה אישית של האימפרסיוניזם, והעדיף צבעוניות קודרת. בעקבות עצתו של דגה, צייר סיקרט בסטודיו, מתוך רישומים והזיכרון. בשנת 1888 הצטרף סיקרט למועדון האמנות החדש באנגליה, של קבוצת אמנים ריאליסטים שהושפעו מהנעשה בצרפת.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הוא בילה חלק ניכר מזמנו בצרפת, בעיקר בדייפ, בה ביקר לראשונה באמצע 1885, ושם התגוררה פילגשו, ואולי גם בנו הלא לגיטימי. במהלך תקופה זו החל סיקרקט לכתוב ביקורת על פרסומים שונים. בין 1894 ל־1904 ערך סיקרט סדרת ביקורים בוונציה, כשהוא מתמקד בתחילה בטופוגרפיה של העיר, ואחר כך צייר דמויות של נשים בעיר. על פי ההערכה, הדוגמניות בציורים הוונציאנים היו זונות, שסיקרט אולי הכיר בהיותו לקוח.
סיקרט הוקסם מהתרבות העירונית בעיקר באזורי מעמד הפועלים בלונדון, תחילה בשוק קמברלנד בשנות ה-90 של המאה ה-19, ואחר כך בקמדן טאון בשנת 1905. המיקום האחרון סיפק אירוע שהבטיח את התבלטותו של סיקרט בתנועה הריאליסטית בבריטניה. ב־11 בספטמבר 1907 נרצחה בביתה בקמדן אמילי דימוק, זונה שבגדה בבן זוגה. לאחר קיום יחסי מין, הגבר שיסף את גרונה כשהיא ישנה, ועזב בבוקר.
רצח קמדן טאון הפך למקור מתמשך לסנסציוניזם בעיתונות. כמה שנים קודם, סיקרקט כבר צייר עירום נשי שרוע על מיטה, והמשיך לעשות זאת, תוך שהוא מצייר ארבעה ציורים שמביעים את הרצח בקמדן, אמנם בלי הדגשת אלימות, אך הנושא עורר תהודה ומחלוקת.
הריאליזם הדוקומנטרי של ציורי קמדן טאון היה חסר תקדים באמנות הבריטית. יצירתו הידועה ביותר של סיקרט, אנוּי (Ennui, בערך 1913), חושפת את התעניינותו בז'אנרים העלילתיים הוויקטוריאניים. הקומפוזיציה, שקיימת לפחות בחמש גרסאות מצוירות ונוצרה אף להדפס, מציגה זוג בחדר, כל אחד מביט לכיוון אחר כאילו הם כבר לא יכולים לתקשר זה עם זה.
זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה הוא דגל באמני האוונגרד לוסיין פיסארו, יעקב אפשטיין, אוגוסטוס ג'ון ווינדהאם לואיס. באותה עת הקים סיקרט, יחד עם אמנים אחרים, את קבוצת הציירים הבריטית קמדן טאון. על שם האזור בלונדון בו התגוררו. קבוצה זו נפגשה באופן לא רשמי מאז 1905, אך הוקמה רשמית בשנת 1911. היא הושפעה מפוסט-אימפרסיוניזם ואקספרסיוניזם, אך התרכזה בסצנות של חיי הפרברים. סיקרט עצמו אמר שהוא מעדיף את ציור המטבח על פני ציור חדר המגורים כסצנה. בין חברי הקבוצה היה גם ג'יימס דיקסון אינס.
בשנים 1908 עד 1912, ושוב משנת 1915 עד 1918, הוא היה מורה בבית הספר לאמנות ווסטמינסטר, שם היו דייוויד בומברג, אתל ווקר, נורה קונדל, ונדלה בורל, מרי גודווין, וג'ון דומן טרנר, בין תלמידיו. הוא הקים בית ספר לאמנות פרטי, בית רולנדסון, בדרך המפסטד בשנים 1910–1914. בנוסף הוא הקים בית ספר לאמנות במנצ'סטר, בו נכללו בין תלמידיו גם הארי רתרפורד.
תקופה מאוחרת

לאחר מות אשתו השנייה בשנת 1920, עבר סיקרט להתגורר בצרפת, שם צייר סצנות של בתי קזינו ובתי קפה עד לחזרתו ללונדון בשנת 1922. בשנת 1924, הוא נבחר כחבר באקדמיה המלכותית (ARA).
בשנת 1926 לקה במחלה שנחשבה לשבץ מוחי קל. בשנת 1927 נטש את שמו הפרטי לטובת שמו האמצעי, ובחר להיקרא בשם ריצ'רד סיקרט. גם הסגנון והנושאים שלו השתנו: סיקרט הפסיק לצייר ישירות, ובמקום זאת צייר מתמונות שצולמו בדרך כלל על ידי אשתו השלישית, תרזה לסורה, או מצילומי עיתונות. התצלומים שנקבעו לצורך ציור הועברו לקנבס, כאשר רשת העיפרון שלהם נראיתה בבירור בציורים המוגמרים.
סיקרט צייר דיוקן בלתי פורמלי של וינסטון צ'רצ'יל בערך בשנת 1927. אשתו של צ'רצ'יל הציגה אותו בפני סיקרט, שהיה חבר של משפחתה. השניים הסתדרו כל כך טוב שצ'רצ'יל, שתחביבו היה ציור, כתב לאשתו כי "הוא באמת נותן לי תקוות חיים חדשה כצייר."
בעשור האחרון לחייו, הוא היה תלוי יותר ויותר בעוזרים ובעיקר באשתו לצורך ביצוע ציוריו.
אחד מחבריו ותומכיו הקרובים ביותר של סיקרט היה הברון לורד ביברברוק, איש תקשורת ואייל עיתונות, שצבר את האוסף הבודד הגדול ביותר של ציורי סיקרט בעולם. אוסף זה, עם התכתבויות פרטיות בין סיקרט לבינו, נמצא בגלריית האמנות של ביברברוק בפרדריקטון, ניו ברונסוויק, קנדה. בנוסף לכך שצייר את ביברברוק, צייר סיקרט דיוקנאות של אנשים בולטים כמו אוברי בירדסלי, המלך ג'ורג' החמישי, ופגי אשקרופט.
סיקרט נפטר בבאת' שבסומרסט בשנת 1942, בגיל 81. הוא בילה הרבה בעיר בשנותיו המאוחרות, ורבים מציוריו מתארים את סצנות הרחוב המגוונות של באת'.
הוא היה נשוי שלוש פעמים: משנת 1885 ועד גירושיהם בשנת 1899 לאלן קובדן, בתו של ריצ'רד קובדן. משנת 1911 ועד מותה בשנת 1920 לכריסטין אנגוס;. ומשנת 1926 עד מותו לציירת תרזה לסור.
הוא קבור בחצר של כנסיית סנט ניקולאס שבבתמפטון.
סגנון ונושאים

בציוריו המוקדמים ביותר, סיקרט עקב אחרי הסגנון של וויסלר - ביצוע מהיר, תוך שימוש בצבע נוזלי מאוד. בהמשך הוא נקט בגישה של ציור תמונות בשלבים מרובים יותר. הוא העדיף לצייר לא ישירות מהטבע אלא מתוך רישומים ומאמצע שנות העשרים, מצילומים או מהדפסים פופולריים של מאיירים ויקטוריאניים. לאחר שהעביר את העיצוב לקנבס באמצעות רשת, ביצע סיקרט צביעה מהירה במספר צבעים קטן, שהתייבשו ביסודיות לפני הצבעים הסופיים.
סיקרט נטה לצייר את הנושאים שלו בסדרות. הוא מזוהה במיוחד עם סצנות פנים ביתיות, סצנות של ונציה, אולמות מוזיקה וסצנות תיאטרון ודיוקנאות. הוא צייר מעט טבע-דומם. בנושאי אולמות המוזיקה שלו, לעיתים קרובות בחר סיקרט בנקודות מבט מורכבות ועמימות, כך שהיחסים המרחביים בין הקהל, הביצוע והתזמורת מתבלבלים, כאשר דמויות משתקפות במראות. המחוות הרטוריות המבודדות של זמרים ושחקנים נראות כביכול מהקהל, ואילו דמויות מהקהל מוצגים כאילו הן מציצות לראות דברים שנמצאים מעבר לחלל הנראה לעין.
נושא זה של תקשורת מבולבלת או כושלת בין אנשים מופיעה לעיתים קרובות באמנותו. על ידי הדגשת דפוסי הטפטים והקישוטים האדריכליים, יצר סיקרט ערבסקות דקורטיביות מופשטות ושיטח את החלל התלת־ממדי. תמונות האולם המוזיקלי שלו, כמו ציורים של דגה של רקדניות ובדרני בתי קפה, מחברים את המלאכותיות של האמנות עצמה למוסכמות של הביצוע התיאטרלי והתפאורות המצוירות.
ציוריו של סיקרט מסדרת הרצח של קמדן טאון, 1906-1909 נצבעו בטווח טונאלי צר, כמו גם דמויות עירום שמנות רבות בתקופה טרום מלחמת העולם הראשונה. דמויות בשרניות אלה עברו לאחר מכן עיבוד על ידי לוסיאן פרויד. השפעתם של ציורים אלה על דורות רצופים של אמנים בריטים צוינה ביצירותיהם של פרויד, דייוויד בומברג, פרנסיס בייקון, פרנק אוירבך, הווארד הודג'קין ולאון קוסוף.
בשנות העשרים של המאה העשרים הוארו בהדרגה הטונים הכהים והקודרים מציוריו הראשונים, וסיקרט הציב גוונים בלתי צפויים ונועזים ביצירותיו. מספר הדיוקנאות העצמיים שלו הראו בדרך כלל אלמנט של משחק תפקידים התואם את הקריירה המוקדמת שלו כשחקן. עבודותיו המאוחרות של סיקרט מציגות את העדפתו לצבעים דקיקים שתוארה על ידי הלן לסור כ"צבע קריר המוברש במהירות על רקע צבע חם תחתון (או להפך) ועל בד גס ובתחום מוגבל".
ג'ק המרטש

סיקרט התעניין מאוד בפשעיו של ג'ק המרטש והאמין שהוא השתכן בחדר בו השתמש הרוצח הסדרתי הידוע לשמצה. כך סיפרה לו בעלת הבית שלו, שחשדה באיש. סיקרט עשה ציור של החדר וקרא לו: "חדר השינה של ג'ק המרטש" (גלריה לאמנות של מנצ'סטר). הוא מראה חדר חשוך ומלנכולי עם מרבית הפרטים בו מוסתרים.
אף על פי שבמשך יותר מ-80 שנה לא היה אזכור של סיקרט כחשוד בפשעי ג'ק המרטש, בשנות השבעים החלו סופרים לחקור את הרעיון שסיקרט עצמו הוא ג'ק המרטש או שותפו.
בשנת 1976 סבר סטיבן נייט, בספרו ג'ק המרטש: הפתרון הסופי, כי סיקרט נאלץ להפוך להיות שותף למעשי הרצח. המידע של נייט הגיע מג'וזף גורמן, שטען שהוא בנו הלא לגיטימי של סיקרט. אף על פי שגורמן הודה מאוחר יותר כי שיקר, ספרו של נייט היה אחראי על תאוריית קונספירציה המאשימה בונים חופשיים בשותפות ברציחות.
בשנת 1990 ז'אן אוברטון פולר, בספרה "סיקרט ופשעי המרטש", טען כי סיקרט הוא הרוצח.
בשנת 2002 סופרת הפשע פטרישיה קורנוול, טענה כי סיקרט הוא ג'ק המרטש. המוטיבציה הפסיכולוגית של סיקרט נאמרה כהפרעה מולדת של איבר מינו. קורנוול רכשה 31 מציוריו של סיקרט, ומומחים מעולם האמנות אמרו כי היא הרסה את אחד מהם בחיפוש אחר ה-DNA של סיקרט, אך קורנוול מכחישה שעשתה זאת.
קורנוול טענה שהיא הצליחה להוכיח מדעית כי ה-DNA המיטוכונדריאלי מאחד מתוך יותר מ-600 מכתבי האנס שנשלחו לסקוטלנד יארד ו-DNA המיטוכונדריאלי מתוך מכתב שנכתב על ידי סיקרט שייכים רק לאחוז אחד מהאוכלוסייה.
בשנת 2017 פרסמה קורנוול ספר נוסף בנושא, בו היא חושפת את מה שהיא מאמינה כעדות נוספת לאשמתו של הצייר. 'הוכחות' קורנוול,כמו של קודמיה, הופרכטו בזו אחר זו על ידי המדע (ד.נ.א) וחוקרים אחרים. קרוב לוודאי שסיקרט לא היה ג'ק המרטש,על אף משיכתו החולנית-משהו לנושא.
הערות שוליים

↑  Sickert, Walter Richard, Benezit Dictionary of Artists (באנגלית)
↑  Walter Richard SICKERT | Portrait of Giovanni Boldini, www.stephenongpin.com (באנגלית)
↑  "Walter Sickert - murderous monster or sly self-promoter?", TLS (באנגלית)
↑  Collections, Manchester Art Gallery (באנגלית)
↑  Cornwell gives away £3m art of ‘the Ripper’ - Times Online, web.archive.org, ‏2008-10-07
↑  Gibbons, Fiachra; correspondent, arts (2001-12-08). "Does this painting by Walter Sickert reveal the identity of Jack the Ripper?". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2020-05-22.
↑  Alberge, Dalya. "He dunnit! Rare paper wraps up case of Ripper" (באנגלית). ISSN 0140-0460. נבדק ב-2020-05-22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513298105171  PLWABN: 9810548439405606  AAG: 2285  AGSA: 3586  BIBSYS: 3086321  BNE: XX1272125  BnF: cb14980570g (data)  GND: 118797034  ISNI: 0000 0000 8343 0698  LCCN: n50024008  NGV: 1235  NKC: ola2003192347  NLA: 35117152  NLG: 283480  NTA: 069223769  PIC: 29842  RERO: 02-A003829473  RKD: 72427  SELIBR: 212201  SNAC: w60580k6  SUDOC: 027515370  TePapa: 2091  Trove: 831486  ULAN: 500001141  VcBA: 495/157530  VIAF: 39554004   WorldCat (עם VIAF): 39554004 
וולטר סיקרט, אנוּי (Ennui),‏ 1914
וולטר סיקרט, הרצח בקמדן
וולטר סיקרט, מופע תאטרוני
וולטר סיקרט, בוקר בקמדן טאון
וולטר סיקרט, החדר של ג'ק המרטש
אליזבת אוקי פקסטון

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1878 פרובידנס, ארצות הברית 
 פטירה:  2 באפריל 1972 (בגיל 94) בוסטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Elizabeth Vaughan Okie 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  מודרניזם 
 בן או בת זוג:  וויליאם מקגרגור פקסטון (3 בינואר 1899–1941) 
 
אליזבת אוקי פקסטון (באנגלית: Elizabeth Okie Paxton;‏ 1878–1972) הייתה ציירת אמריקאית, נשואה לאמן ויליאם מקגרגור פקסטון (1869–1941). הפקסטונים היו חלק מאסכולת בוסטון, קבוצה אמנים בולטת הידועה ביצירות פנים יפהפיות, נופים ודיוקנאותיהם של פטרוניהם העשירים. ציוריה הוצגו באופן נרחב ונמכרו היטב.
ביוגרפיה

אליזבת ווהן אוקי נולדה בפרובידנס, רוד איילנד, בתו של ד"ר האוורד אוקי (1846–1902) ואליזבת ווהן והייתה לה אחות אחת אדל. אוקי פקסטון למדה ציור בבית הספר לאמנות של קוולס, אצל ג'וזף דקמפ וארנסט מייג'ור. היא קיבלה הדרכה גם מויליאם מקגרגור פקסטון, במהלך הוראתו הקצרה בבית הספר.
היא התארסה בשנת 1896 לויליאם מקגרגור פקסטון, אחד ממדריכי האמנות שלה, ונישאה לו ב-3 בינואר 1899. בשנת 1901 הם נסעו יחד לאירופה. לעיתים קרובות הם בילו את הקיץ בקייפ קוד ובכף אן, והתגוררו בניוטון, מסצ'וסטס.
בעקבות יופייה המרשים היא שימשה כמודל שלו לפני נישואיהם ובמהלכם, ודגמנה ברבות מיצירותיו לבני הזוג לא היו ילדים, במקום זאת הם מיקדו את האנרגיה היצירתית שלהם בעבודתם. אוקי פקסטון שמה את הדגש על הקריירה של בעלה, וניהלה אותה לפני מותו ולאחריו, על חשבון הקריירה שלה. היא עברה לאולפני פנוויי של בוסטון לאחר שבעלה נפטר.
קריירה

מבין האומניות הבוסטוניות שנולדו במאה ה-19, רובן הגיעו ממשפחות שסיפקו אמצעים כספיים מספיקים לפתוח אולפנים משלהן ולשלם עבור השכלתן. בוסטון הייתה עיר שהיה בה מספר מורים טובים שלימדו נשים, כולל בעלה, ויליאם מקגרגור פקסטון; אדמונד צ'ארלס טרבל, פיליפ הייל, ויליאם מוריס האנט.
החינוך לנשים התקיים בשיעורים נפרדים ובעלות גבוהה יותר מזו של גברים. לעיתים קרובות המשיכו נשים ללמוד באירופה. בדרך כלל נשים ציירו סצנות ביתיות וטבע דומם. נשים רבות נישאו באיחור, לרוב הן נאבקו בניהול התפקידים המסורתיים של אשה ואמא עם הקריירה שלהן כאמניות.
אוקי פקסטון, שנחשבה על ידי מבקרת אמנות אחת כציירת טובה יותר מבעלה, "ציירה חיי טבע דוממים של רגעים בזמן". אבל כמו ליליאן ווסטקוט הייל, שהייתה גם אמנית מוכשרת ונשואה לאמן, הקריירה שלה הייתה פחות חשובה מזו של בעלה.
אוקי פקסטון השתמש באור, במרקם ובצבע כמו של אמנים אחרים מאסכולת בוסטון. הציור שלה, "ארוחת בוקר קונטיננטלית", הוצג אצל רולנד בבוסטון ותואר ב-17 במאי 1907:
״היא הציגה ארוחת בוקר קטנה ועדינה, מסודרת בעדינות על מפת שולחן לבנה ונקייה; יש קנקן קפה כסוף, כוס קפה ותחתית חרסינה לבנה דקה, עם שפה ירוקה בהירה, לחמנייה, צלחת פרי המכילה חצי אשכולית וצרור ענבים... כל הדברים האלה צבועים בעדינות רבה ובטיפול אוהב, הם יפים בפני עצמם, והם קשורים טוב זה לזה, כיף להתבונן בהם. עבר זמן רב מאז שראינו ציור טוב יותר של עבודת טבע דומם״. בוסטון איוונינג,
ציור אחר שלה - "מגש ארוחת הבוקר" הוא של סצנת חדר שינה פרובוקטיבית. במקום להציג פנים בתוליות האופייניות לאסכולת בוסטון, עם זאת, אוקי פקסטון תיארה סביבה חושנית, מבולגנת, המצביעה על רגישות ומיניות מודרנית של הנשים. עבודתה דמתה למודרניזם ולא לאסכולת בוסטון המסורתית יותר.
על ידי מעבר מסצנות פנים לעבודות דומם, אוקי פקסטון נמנעה מתחרות בנושאים של בעלה. "קנקן נחושת עם תפוחים" הוא ציור של שולחן מכוסה במפת שולחן לבנה שעליה קנקן עם ידית נחושת, שלושה תפוחים וספל ירוק ותחתית.
תערוכות

אוקי פקסטון הציגה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה בשנת 1916 ו -1917 היא הציגה בשש בגלריה של קורקורן לאומנויות בין השנים 1912–1941 ובעשר תערוכות במוזיאון ובבית הספר הלאומי של האקדמיה. בשנת 1913 הציגה באקדמיה הלאומית את "מגש ארוחת הבוקר".
היא גם הציגה בתערוכה הבינלאומית פנמה – פסיפיק בסן פרנסיסקו בשנת 1915 וזכתה במדליית כסף עבור "ארוחת הבוקר".
אוקי פקסטון הציגה ביריד העולמי של ניו יורק. היא זכתה במדליית הזהב של אן ווהן הייאט (לימים אנה הייאט האנטינגטון) בליגה המקצועית לאמנים אמריקאיים, ניו יורק, ומדליית הזהב הלאומית במועצת אגודות האמנים האמריקניים, ניו יורק, 1964.
הערות שוליים

↑  Calif ) Dept of Fine Arts Panama-Pacific International Exposition (1915 : San Francisco, Official catalogue of the Department of Fine Arts, Panama-Pacific International Exposition (with awards), San Francisco, California, 1915, San Francisco : Wahlgreen, 1915
↑  Who's who in New England, A.N. Marquis, 1915. (באנגלית)
↑  Erica E. Hirshler, Janet L. Comey, Ellen E. Roberts, Boston Museum of Fine Arts, A studio of her own : women artists in Boston, 1870-1940, Boston : MFA Publications, 2001
↑  The Artists Year Book: A Handy Reference Book Wherein May be Found Interesting Data Pertaining to Artists, and Their Studio, Home and Summer Addresses ..., Art League Publishing Association, 1905. (באנגלית)
1 2  Elizabeth Okie Paxton a New Woman Artist, www.arttimesjournal.com
↑  Boston Evening Transcript - חיפוש בארכיונים באמצעות חדשות Google, באתר news.google.com
↑  Pennsylvania Academy of the Fine Arts, Catalogue of the Annual Exhibition of Painting and Sculpture, 1916. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2018069176  ULAN: 500053874  VIAF: 96039064   WorldCat (עם VIAF): 96039064 
אליזבת אוקי פקסטון, ארוחת בוקר קונטננטלית, 1907
אליזבת אוקי פקסטון, מגש ארוחת בוקר, 1910
אליזבת אוקי פקסטון, חלון פתוח, 1922
אדיר לוי (כדורגלן)

אדיר לוי (נולד ב-6 בינואר 2002) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת החלוץ במ.ס. אשדוד.
קריירה

לוי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מ.ס. אשדוד ושיחק בכל קבוצות הגיל שלה. ב-8 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד הפועל חדרה. בעונת 2022/2023 עלה לקבוצה הבוגרת. ב-12 בנובמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-2 למכבי נתניה.
ללוי הופעה אחת במדי נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 21 בפלייאוף העלייה לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2023 בו ניצחה ישראל 1-3 את אירלנד.
ויליאם מקגרגור פקסטון

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1869 בולטימור, ארצות הברית 
 פטירה:  13 במאי 1941 (בגיל 71) בוסטון, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 הושפע על ידי:  ז'אן-לאון ז'רום 
 בן או בת זוג:  אליזבת אוקי פקסטון (3 בינואר 1899–1941) 
 
ויליאם מקגרגור פקסטון (באנגלית: William McGregor Paxton;‏ 22 ביוני 1869-1941) היה צייר אמריקני השייך לאסכולת בוסטון והיה מייסד משותף של אגודת אמני בוסטון. הוא לימד בבית הספר לאמנות בבוסטון, שם הכיר את אשתו אליזבת אוקי פקסטון. פקסטון ידוע בזכות דיוקנאותיו, כולל אלה של שני נשיאים - גרובר קליבלנד וקלווין קולידג'- וסצנות פנים עם נשים, כולל אשתו.
ראשית חייו

הוא נולד ב־22 ביוני 1869 בבולטימור לג'יימס ורוז דוהרטי פקסטון. אביו של ויליאם העביר את משפחת פקסטון והקים עסק קייטרינג במסצ'וסטס באמצע שנות ה-70.
פקסטון למד בבית הספר לאמנות בקוללס במלגה שהשיג בגיל 18. הוא למד אצל דניס מילר בונקר וקוללס ואז נסע לפריז ללמוד אצל ז'אן-ליון גרום, ״בבית ספר לאמניות היפות״. כנראה הוא למד גם באקדמיה ז'וליאן בפריז. הוא חזר לארצות הברית ולמד אצל ג'וזף דקמפ, שלימד גם את אליזבת אוקי. [2] היא הפכה לסטודנטית של פקסטון ואחר כך לאשתו.
ראשית חייו > נישואים

פקסטון התארס בשנת 1896 לאליזבת אוקי, והם התחתנו ב־3 בינואר 1899. הם נסעו יחד לאירופה ולעיתים קרובות בילו את הקיץ בקייפ קוד ובכף אן. הם גרו בניוטון, מסצ'וסטס, בערך בשנת 1916 הם התגוררו או היה להם סטודיו ברחוב איפסוויץ' באולפני פנוויי בבוסטון. בהמשך הם רכשו בית במרכז ניוטון ברחוב מונטוויל.
אשתו של פקסטון ניהלה את הקריירה שלו ודגמנה לרבים מיצירותיו, לזוג לא היו ילדים.