stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המאה ה-2
אישים בולטים

צאי לון, ממציא סיני
גליאנוס, סופר רפואי
אירנאיוס – בישוף מליון, מאבות הכנסייה
טראיאנוס – קיסר רומא
אדריאנוס – קיסר רומא
אנטונינוס פיוס – קיסר רומא
יובנליס – משורר סאטירי רומי
מרקוס אורליוס – קיסר רומא
קומודוס – קיסר רומא
ספטימיוס סוורוס – קיסר רומא
סווטוניוס – סופר והיסטוריון רומאי
נגרג'ונה – פילוסוף הודי, אולי ההוגה הבודהיסטי המשפיע ביותר מלבד גאוטמה בודהה עצמו
אישים בולטים > אישים בולטים ביהדות

רבן שמעון בן גמליאל – נשיא הסנהדרין.
רבי עקיבא – מגדולי התנאים ומגדולי חכמי ישראל בכל הדורות.
רבי מאיר
רבי שמעון בר יוחאי
רבי יהודה בר אילעאי
רבי יוסי בן חלפתא
שמעון בר כוזבא – (בר כוכבא) מנהיג המרד היהודי כנגד הרומאים בשנים 132–136.
רבי יהודה הנשיא – עורך המשנה ונשיא הסנהדרין.
תגליות והמצאות

צאי לון ממציא את הנייר.
תלמי מקטלג את כל הכוכבים הנראים לעין, מפרסם ספר "גאוגרפיה" וספר מפורסם בנושא אסטרולוגיה.
המצאת סייסמוגרף ואצטרולב מופעל על ידי מים בסין.
רופאים יוונים באימפריה הרומית, דוגמת סורנוס מאפסוס וקלאודיוס גלנוס, הגיעו למספר תגליות שונות בתחומי הפיזיולוגיה, למשל, התגלית שהלב מניע את הדם, או ביצוע טכניקה מצילת חיים בלידות מסובכות. חלק מהידע שנצבר בתקופה זו אבד בתקופת ימי הביניים והתגלה מחדש ברנסאנס.
תרבות ואמנות

תחילתו של סגנון השי (אנ') בשירה הסינית, שירה מורכבת יותר, הנותנת יותר ביטוי לאופיו של המשורר לעומת אופיים של גיבורים מיתולוגיים. השירה בתקופה זו מתאפיינת במאפיינים דאואיסטים.
הערות שוליים

↑  היסטוריה של ההינדואיזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  היסטוריה של הרפואה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  היסטוריה של אמנות סין, באתר New World Encyclopedia
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
שנים במאה ה-2
| ___ | 101 | 102 | 103 | 104 | 105 | 106 | 107 | 108 | 109 |
| 110 | 111 | 112 | 113 | 114 | 115 | 116 | 117 | 118 | 119 |
| 120 | 121 | 122 | 123 | 124 | 125 | 126 | 127 | 128 | 129 |
| 130 | 131 | 132 | 133 | 134 | 135 | 136 | 137 | 138 | 139 |
| 140 | 141 | 142 | 143 | 144 | 145 | 146 | 147 | 148 | 149 |
| 150 | 151 | 152 | 153 | 154 | 155 | 156 | 157 | 158 | 159 |
| 160 | 161 | 162 | 163 | 164 | 165 | 166 | 167 | 168 | 169 |
| 170 | 171 | 172 | 173 | 174 | 175 | 176 | 177 | 178 | 179 |
| 180 | 181 | 182 | 183 | 184 | 185 | 186 | 187 | 188 | 189 |
| 190 | 191 | 192 | 193 | 194 | 195 | 196 | 197 | 198 | 199 |
200: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11977384p (data)  NKC: ch460540 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כרונולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צלחת עשויה בתבנית ומגולפת, ממערת האיגרות במדבר יהודה, מוזיאון ישראל.   המערה שמשה מקום מסתור בימי מרד כוכבא.
רפי נלסון

| --- | --- |

 לידה:  30 באוקטובר 1930 
 פטירה:  6 בפברואר 1988 (בגיל 57) 
 מדינה:  ישראל 
 
נלסון פורטרט, שנות ה-70
זוג בבר "סוף העולם" באילת, אותו נלסון פתח ב-1959
הכפר של נלסון בטאבה, 1972
"כובעו של נלסון", אנדרטה לזכרו של רפי נלסון, בכניסה לחוף של מוש, אילת
רפי נלסון אילון (30 באוקטובר 1930 – 6 בפברואר 1988) היה מפיק ודמות ידועה בבוהמה הישראלית, בעליו של הכפר של רפי נלסון בטאבה, שהיה מוקד חיי בוהמה מסוף שנות ה-60 עד סוף שנות ה-80. המקום היה סמל של מין חופשי, מריחואנה ושיזוף בעירום.
ביוגרפיה

נולד בשם רפאל רוזנצוויג. מאוחר יותר עברת את שמו לאֵילון. השתתף במלחמת העצמאות, ואיבד עין בקרב לטרון. הוא התייחס לכך בהומור, באומרו כי "כאשר איבדתי עין אחת, אז התחלתי לחיות. עם שתי עיניים לא ידעתי איך חיים". הוא נקרא נלסון על שם האדמירל הבריטי הוריישו נלסון, שאיבד את עינו בקרב בשנת 1794. אחרי מלחמת השחרור יצא נלסון לאמריקה, וכשחזר הגיע להתיישב באילת הצעירה. הוא עבד במכרות תמנע כנהגו של מנהל המכרה מאיר בית אש והיה גם כתב נודד שפרסם טורים בעיתונים ארציים מסיפורי אילת והדרום. ב-22 ביולי 1957 נעצר נלסון, כשיצא בשליחות עיתונאית של מגזין "העולם הזה" לחצות את תעלת סואץ במסווה של מלח על אוניית מטען. הוא עלה על סיפון האונייה הדנית "בריגיטה טופט" שעברה בתעלת סואץ, ובעת שעברה בתעלה עצרו אותו שלטונות מצרים. נלסון נכלא באשמת ריגול לטובת ישראל, ושוחרר לאחר התערבות האו"ם. כשחזר לישראל סיפר כי עבר עינויים בעת מעצרו. הוא נחשד כי מסר סודות למצרים והועמד לדין, וב-11 בפברואר 1960 נדון למאסר על־תנאי של שנתיים ולתשלום קנס של 1,000 לירות. אורי אבנרי, עורך השבועון שבשליחותו יצא נלסון לחצות את תעלת סואץ, טען כי השלטונות בישראל נטפלו לנלסון כחלק מדה־לגיטימציה לעיתון "העולם הזה", שנתפס חתרני.
לאחר שובו מן השבי ניסה נלסון את מזלו כמדריך תיירים באילת. ב־1959 הוא פתח בר בשם "סוף העולם" בדירת שיכון. בהמשך נסגר המקום ונפתח שוב כמועדון לילה באותו שם, במבנה ייעודי תלת־מפלסי. המועדון היה ידוע במגוון האומנים שהחלו שם את הקריירה שלהם כזמרים, כמו חוה אלברשטיין, שמוליק קראוס, ג'וזי כץ ולוליק, שהופיעו בו. ב-1959 נשא נלסון לאישה את לאה לוין, רקדנית צעירה מלהקת בת־שבע. לשניים יש בן המתגורר כיום בארצות הברית. בני הזוג נפרדו בתחילת 1961.
בשנת 1964 ניהל לזמן מה את מועדון "מינוס 206" בטבריה ומכר אותו לצלם מקסים סולומון. אחר כך ניסה מזלו כאמרגן אך ללא הצלחה מרובה. רק לאחר כיבוש סיני נכנס לתודעה הישראלית כאשר הקים את כפר הנופש שלו בטאבה בשנת 1970.
תדמיתו הציבורית כנהנתן וכמאצ'ו, עם שרשרת שיני כריש, כובע בוקרים, בקבוק בירה והזקן התמידי, הפכה אותו לדמות ידועה בישראל. הוא פרסם את הבירה האמריקנית "באדוויזר", וגילח את זקנו המפורסם בפרסומת לסכיני גילוח של חברת "בונד".
באפריל 1985 הקליט נלסון את שירם של דוד קריבושי ואלון אבידר "טאבה סבבה", והופיע איתו בתוכנית הטלוויזיה "סיבה למסיבה", שהנחה מני פאר.
בפברואר 1987 הוא נישא למריאן ויצמן, בתו של הסופר הצרפתי ז'אק דרוז'י-ויצמן.
ב-1988 נפטר נלסון מהתקף לב ונקבר באילת בלוויה המונית. נאמרו עליו הספדים על ידי אישים רבים: ראש העיר רפי הוכמן, שולמית אלוני, מיכאל בר זוהר, דידי מנוסי ועוד. על המצבה שלו נכתבה בלדה שכתב חברו עמוס אטינגר.
נלסון נישא ארבע פעמים ונולדו לו לפחות ארבעה ילדים מנישואיו.
הכפר של נלסון

הכפר של רפי נלסון בטאבה היה למרכז לפעילויות מוזיקליות ותרבותיות רבות. אורחיו היו אנשי שלטון, גנרלים ואנשי בוהמה רבים.
הכפר הפך ללוקיישן אהוב על במאי קולנוע ובין השאר צולמו בו הסרט "כץ וקרסו" (1971), שבו שיחק נלסון בתפקיד אורח, וסרטו של אסי דיין "עם ישראל חי" (1981) נלסון שיחק בתפקיד משנה גם בסרט "שלושה ואחת" (1975) והופיע בתוכניות טלוויזיה רבות.
ב-1982 כאשר ישראל נסוגה מחצי האי סיני הכפר של נלסון שהיה סמוך לגבול נשאר במחלוקת קשה בין ישראל ומצרים. נלסון עשה כל שביכולתו להשאיר את הכפר שלו בשליטה ישראלית מה שגרם לקרע בין המדינות. בשנת 1986 החליטה ממשלת ישראל לצאת לבוררות בינלאומית על טאבה כדי לשקם את היחסים עם מצרים. פסק הבוררות שניתן ב-29 בספטמבר 1988 קבע שטאבה היא שטח מצרי.
ב-1989 הוחזרה טאבה למצרים – החלק האחרון מחצי האי סיני שהעבירה אליה ישראל – במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
בתרבות

באלבומו השני של דויד ברוזה, "קלף" (1982), הופיע השיר "בלדה לנלסון", שהלחין ברוזה למילים מאת יהונתן גפן.
בשנת 2021 יצא סרטו הדוקומנטרי של הבמאי אבי מאור מרזוק "המלחמה האחרונה של נלסון", על סיפורו של נלסון וכפר הנופש שלו בטאבה, שנקלע לסכסוך הגבול בין ישראל למצרים. הסרט שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל דוקאביב מביא תיאורים וסיפורים על עלילות חייו של נלסון והוויית הכפר. הסיפור מסופר דרך עיניהם של אורחי הכפר וחבריו של נלסון, ומשולבים בו קטעי ארכיון נדירים ותמונות מהאוסף הפרטי העצום של נלסון.
הנצחה

בכניסה לחוף של מוש, אילת ניצבת אנדרטה לזכרו "כובעו של נלסון", אותה עיצב חובב כרובי.
ראו גם

משפטו של רפי נלסון אילון
הערות שוליים

1 2 3 4  נלסון. שאכטה אחרונה, מעריב, 7 בפברואר 1988
↑  טאבה! טאבה?, מעריב, 25 באוגוסט 1985
↑  הצנחן שגבר על השיתוק ממלחמת ששת הימים איבד עין ביום הכיפורים, מעריב, 12 במאי 1974
1 2  נלסון העתונאי, מעריב, 2 באוגוסט 1957
↑  יהודה שיף ודני דור, ישראל 50, הוצאת גלי אלפא תקשורת, 1997
↑  ימאי ישראלי נעצר בנמל סואץ; "בריגיטה טופט" - שעליה נסע - תורשה לעבור בתעלה, חרות, 23 ביולי 1957
↑  נדחה משפטו של רפי אילון, חרות, 5 ביוני 1958
↑  רפי אילון לקנס ומאסר על תנאי על מסירת ידיעות למצרים, הארץ, 12 בפברואר 1960
↑  בלי משקפיים ורודות, על המשמר, 27 באפריל 1962
↑  ושוב סוף העולם, מעריב, 13 באוקטובר 1961
↑  אבי אורלי, טבריה עיר נופש ומרפא, הַבֹּקֶר, 31 בינואר 1964
בבית המשפט המחוזי בחיפה, מעריב, 4 בנובמבר 1964
↑  נלסון, חדשות, 9 ביוני 1986
↑  נתן זהבי, תנו לגבר טאבה, חדשות, 15 באפריל 1985
↑  דוד קריבושי, דוד קריבושי – רפי נלסון 'טאבה סבבה' סיבה למסיבה, באתר YouTube, ‏12 באפריל 2009
↑  אלפים ישתתפו היום בלוויה של רפי נלסון, מעריב, 8 בפברואר 1988
↑  ב־21.55 אמש הוחזרה טאבה, הארץ, 27 בפברואר 1989
↑  מילות השיר "בלדה לנלסון"
↑  המלחמה האחרונה של נלסון (2021), באתר אידיבי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513540405171  VIAF: 308277355   WorldCat (עם VIAF): 308277355
לורנס מקדונלד

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1799 פינדו גאסק, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1878 (בגיל 78 בערך) רומא, ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  קולג' אדינבורו לאמנות 
 תקופת הפעילות:  1822–1878 (כ־56 שנים) 
 תחום יצירה:  פיסול 
 
לורנס מקדונלד (באנגלית: Lawrence Macdonald;‏ 15 בפברואר 1799 – 4 במרץ 1878) היה פסל סקוטי.
ביוגרפיה

מקדונלד נולד ב-15 בפברואר 1799 בפינדו גאסק בפרתשייר, סקוטלנד למרגרט מוריסון ואלכסנדר מקדונלד. הוא היה חניך כסתת אבן אצל תומאס גיבסון, שבנה אז את הבית המלכותי של מוריי, מחוץ לפרת'. כשהגיע לאדינבורו פגש את האדריכל ג'יימס גילספי גרהם, שהיה פטרון נאמן. ב-26 בפברואר 1822 הוא נכנס לאקדמיה לאמנות, אדינבורו בפיקארדי פלייס.
בסוף 1822 הוא נסע לרומא כדי להמשיך ללמוד, שם ביצע כמה פסלים, בין היתר את זה של ג'ון מארי, הדוכס הרביעי. ב-1823, יחד עם גיבסון, ואמנים נוספים, הוא הקים את האקדמיה הבריטית לאמנויות ברומא, שבה המשיך כנאמן עד מותו.
לאחר כארבע שנים הוא חזר לאדינבורו, ושם הפיק פסלים של ג'ון וילסון וג'ורג' קומב. בשנת 1829, הוא שלח את פסל החזה של ג'ון מרשל (חבר פרלמנט) לאקדמיה המלכותית, והמשיך לתרום לתערוכות שלאחר מכן. בסתיו 1829, הוא הציג במוסד המלכותי, אדינבורו, קבוצת פסלים מהמיתולוגיה. ב-1829 הוא נבחר כחבר באקדמיה הסקוטית, וב-1832 הציג כמה פסלים, כולל של ג'יי גיבסון לוקהארט. לעיתים רחוקות הוא תרם לתערוכות בסקוטלנד והתפטר מחברותו באקדמיה הסקוטית ב־1858.
ב-1832 חזר לרומא, שם תפס עמדה מובילה כפסל, ובעיקר ייצר פסלי דיוקנאות, בסיוע אחיו הבכור, ג'ון, ובנו, אלכסנדר. פסל החזה של פיליפ הנרי, נמצא כעת בקנט, ועותק נמצא בגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון.
הוא גם הכין פסלים של וולטר סקוט (1831), פאני קמבל, סר דייוויד ביירד. וג'יימס גילספי גרהם. בין יצירותיו ניתן למנות את 'נערה ויונת דואר', 1835, ו'אורידיקה', 1849. 'יוליסס והכלב שלו', שהוצג בתערוכת פריז של 1855, הפסל זכה להערצה רבה, והפך לרכושו של לורד קילמורי.
כמה פסלים הוכשרו על ידו כשהיה ברומא, כולל ויליאם ברודי.
הוא נפטר ברומא ב-1878.
גלריה

אמילי ג'ורג'ינה
הכוהנת של בכחוס ברחצה
פסל אשה
הערות שוליים

↑  Gray, John Miller (1893). "Macdonald, Lawrence". In Lee, Sidney (ed.). Dictionary of National Biography. Vol. 35. London: Smith, Elder & Co.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKD: 424791  SNAC: w6nm78d8  ULAN: 500119959  VIAF: 96567162   WorldCat (עם VIAF): 96567162
אמנות שדות הצבע

אמנות שדות הצבע היא זרם בתוך האמנות המופשטת, שנולד בניו יורק במהלך שנות הארבעים והחמישים. ההשראה לסגנון היא המודרניזם האירופאי והוא קשור באופן מובהק לאקספרסיוניזם המופשט. רבים מאמני שדות הצבע המוקדמים הבולטים היו מחלוצי האקספרסיוניזם המופשט. ציור שדות צבע מתאפיין בעיקר בשימוש במשטחים רציפים של צבע אחיד ושטוח הפרוסים על פני הבד או מוכתמים אל תוך הבד, ובמישור ציורי שטוח. אמני שדות הצבע שמו פחות דגש על מחוות, משיכות מכחול ופעולה לטובת עקביות בהיבטים של צורה ותהליך. בציור של זרם זה, "הצבע משוחרר מהקשר אובייקטיבי והופך לסובייקט בפני עצמו".
בסוף שנות החמישים ובמהלך שנות השישים פעלו ציירי שדות הצבע בבריטניה, קנדה, אוסטרליה וארצות הברית. בארצות הברית הם פעלו במיוחד בניו יורק ובוושינגטון הבירה. אמנים אלה השתמשו בצורות של פסים, מטרות, דוגמאות גאומטריות פשוטות וברפרנסים לדימויי נוף ולטבע.
סקירה כללית

ציור שדות הצבע קשור בזרמים נוספים כגון מופשט פוסט-ציורי, סופרמטיזם, אקספרסיוניזם מופשט, Hard-edge painting והפשטה לירית. בתחילה, המונח התייחס לסוג מסוים של אקספרסיוניזם מופשט, ובמיוחד ליצירתם של מארק רותקו, קליפורד סטיל, ברנט ניומן, רוברט מוטרוול, אדולף גוטליב וכמה סדרות ציורים מאת ז'ואן מירו. מבקר האמנות קלמנט גרינברג ראה את ציור שדות הצבע כקשור לציור הפעולה אך גם שונה ממנו.
הבחנה חשובה שמבדילה את ציור שדות הצבע מביטויים מופשטים אחרים היא הטיפול בצבע. הטכניקה הבסיסית ביותר המגדירה ציור היא היישום של צבע על משטח, וציירי שדות הצבע ביקשו לחולל שינוי באספקט זה.
ציירי שדות הצבע רצו לשחרר את האמנות מרטוריקה מיותרת. אמנים כמו ברנט ניומן, מארק רותקו, קליפורד סטיל, אדולף גוטליב, מוריס לואיס, ז'ול אוליצקי, קנת נולנד, פרידל דזובאס, פרנק סטלה, ואחרים השתמשו לעיתים קרובות בצורות בסיסיות, חזרתיות ופשוטות למדי, תוך שימוש ברפרנסים בסיסיים לטבע ושימוש מפורש ופסיכולוגי בצבע. באופן כללי, אמנים אלה העדיפו דימויים מופשטים על פני דימויים ברורים שניתן לזהות. אמנים מסוימים ציטטו ביצירותיהם מאמנות ההווה או העבר, אך באופן כללי אמני שדות הצבע התייחסו להפשטה כמטרה בפני עצמה. באופן זה, האמנים התייחסו לכל ציור כדימוי אחיד, עקבי ומונוליתי, לעיתים קרובות כחלק מסדרה ובה ציורים קשורים.
בשונה מהאנרגיה הרגשית, הטיפול בצבע וסימני המחוות שניכרים על פני השטח הציור אצל אמני אקספרסיוניזם מופשט כמו ג'קסון פולוק ווילם דה קונינג, ציור שדות הצבע נראה בתחילה כציור רגוע ומחמיר יותר. ציירי שדות הצבע משתמשים במשטחי צבע גדולים, שטוחים ומוכתמים, הנחשבים לייצוג של הטבע המהותי של הפשטה וויזואלית. עם זאת, ציור צבע שדה נתפס גם כאקפרסיבי, אם כי באופן אחר מזה של ציורי האקספרסיוניזם המופשט.
מורשת והשפעה

מורשת הציור של המאה ה-20 היא ארוכה ומסועפת, ושזורות בה סדרה של השפעות ויחסי גומלין מורכבים. השימוש בשדות גדולים ופתוחים של צבע אקספרסיבי בחלקים נרחבים מהציור נראה לראשונה בראשית המאה ה-20, בציוריהם של אנרי מאטיס וז'ואן מירו. מאטיס ומירו, כמו גם פאבלו פיקאסו, פול קליי, ואסילי קנדינסקי ופיט מונדריאן, השפיעו ישירות על האקספרסיוניזם המופשט, על ציירי שדות הצבע, על המופשט הפוסט ציורי ועל ההפשטה הלירית. אמנים אמריקאים מסוף המאה ה-19, כמון אוגוסטוס וינסנט טאק ואלברט פינקהאם ריידר, יחד עם מודרניסטים אמריקאים מוקדמים כמו ג'ורג'יה אוקיף, מרסדן הארטלי, סטיוארט דייוויס, ארתור דאב ונופיו של מילטון אברי, סיפקו גם הם תקדימים חשובים והשפיעו על ציירי התנועות שלעיל. הציורים של מאטיס, "French Window at Collioure" ו-"View of Notre-Dame" (אנ'), שניהם משנת 1914, השפיעו מאוד על ציירי שדות הצבע האמריקאים ככלל, ועל ציורי הסדרה Ocean Park של ריצ'רד דיבנקורן במיוחד. על פי היסטוריונית האמנות ג'יין ליווינגסטון, דיבנקורן ראה את שני הציורים של מאטיס בתערוכה בלוס אנג'לס בשנת 1966, והיו להם השפעה עצומה עליו ועל יצירתו.
מירו היה אחד האמנים המשפיעים ביותר של המאה ה-20. הוא היה חלוץ בטכניקת ההכתמה, קרי, יצירת רקעים עכורים ומעורפלים על ידי צבעי שמן דלילים שמכתימים את הקנבס. מעל הכתמים הללו הוסיף מירו קליגרפיה - אותיות ומילים - כמו גם דימויים. ארשיל גורקי העריץ את יצירתו של מירו וצייר ציורים דמויי מירו, עד שמצא את סגנונו הייחודי בתחילת שנות הארבעים. במהלך שנות השישים מירו נהג לצייר שדות גדולים של צבע בוהק בכחול, בלבן ובצבעים מונוכרומטיים אחרים. אליהם צירף מעגלים מטושטשים ושחורים וצורות קאליגרפיות שמרחפים על הקנבס באופן אקראי. עבודות אלה דמו לציורי שדה הצבע של הדור הצעיר.
תנועת שדות הצבע פעלה לאורך מספר עשורים מאמצע המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21, כשהיא מתבססת על דוגמאות של מודרניסטים אירופאים כמו מירו. בתוך תנועת ציור שדות הצבע ניתן למנות שלושה דורות נפרדים, אך קשורים, של ציירים. מונחים נפוצים בהתייחס לשלוש הקבוצות הללו הם אקספרסיוניזם מופשט, מופשט פוסט-ציורי והפשטה לירית. חלק מהאמנים יצרו בכל שלושת הסגנונות הללו. חלוצי אמנות שדות הצבע, כדוגמת ג'קסון פולוק, מארק רותקו, קליפורד סטיל, ברנט ניומן, ג'ון פארן, אדולף גוטליב ורוברט מאטרוול נתפסים בראש ובראשונה כאמני אקספרסיוניזם מופשט. אמנים כמו הלן פרנקנטלר, סם פרנסיס, ריצ'רד דיבנקורן, ז'ול אוליצקי וקנת נולנד מגיעים מדור צעיר מעט יותר; מוריס לואיס, קשור מבחינה אסתטית בנקודת המבט של דור זה, הוא החל כאמן אקספרסיוניזם מופשט אך עבר במהלה לתנועת המופשט הפוסט ציורי. במקביל, ישנם אמנים צעירים יותר - כמו פרנק סטלה, רונלד דייוויס, לארי זוקס, לארי פונס, וולטר דארבי באנארד, רוני לנדפילד ודן כריסטנסן - שהחלו ליצור בזרם המופשט הפוסט-ציורי ובסופו של דבר יצרו במסגרת סוג חדש של אקספרסיוניזם, המכונה הפשטה לירית. בשלבים המאוחרים יותר של ציור שדות הצבע, לקראת סוף שנות השישים, התבססה ההפשטה הלירית, ששילבה את הדיוק של תנועת שדות הצבע עם הציוריות של האקספרסיוניסטים המופשטים. באירופה, במהלך אותה תקופה של סוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, החלו גרהרד ריכטר ואנסלם קיפר, כמו גם עוד מספר ציירים, להפיק עבודות בהן מורגשת אקספרסיביות רבה, שילוב בין הפשטה לדימויים, כולל דימויי נוף,, בסגנון שבסוף שנות השבעים כונה נאו-אקספרסיוניזם.
ראו גם

אמנות מודרנית
הערות שוליים

↑  "Themes in American Art: Abstraction". National Gallery of Art. אורכב מ-המקור ב-8 ביוני 2011. נבדק ב-11 ביוני 2011. {{cite web}}:  (עזרה).
↑  "Colour Field Painting". Tate. Retrieved May 2, 2014
↑  Color As Field: American Painting. The New York Times. Retrieved December 7, 2008.
↑  De Antonio, Emile. Painters Painting, a Candid History of The Modern Art Scene 1940–1970. Abbeville Press, 1984. 44, 61–63, 65, 68–69. ISBN 0-89659-418-1
↑  "Open Series #121". Tate. Retrieved December 7, 2008.
↑  De Antonio, Emile. Painters Painting, a Candid History of The Modern Art Scene 1940–1970, p. 44, Abbeville Press 1984, ISBN 0-89659-418-1
↑  "Smithsonian Museum Exhibits Color Field Painting", retrieved December 7, 2008
↑  August 16, 1976 NY Magazine, p.66 Retrieved May 6, 2011
↑  "'Color Field' Artists Found a Different Way" Retrieved 3 August 2010
↑  Fenton, Terry. "Morris Louis". sharecom.ca. Retrieved December 8, 2008
↑  Bold Emblems". Time Magazine, April 18, 1969. Retrieved February 8, 2008.
↑  "Clement Greenberg". Post-Painterly Abstraction. Retrieved December 8, 2008.
↑  Smith, Roberta. "Weightless Color, Floating Free". New York Times, March 7, 2008. Retrieved December 7, 2008
↑  Fenton, Terry. "Jack Bush". sharecom.ca. Retrieved December 9, 2008.
↑  American Abstract and Figurative Expressionism: Style Is Timely Art Is Timeless (New York School Press, 2009.) ISBN 978-0-9677994-2-1. p. 80–83
↑  Ashton, Dore. "Young Abstract Painters: Right On!". Arts vol. 44, no. 4, February, 1970. 31–35
↑  Aldrich, Larry. Young Lyrical Painters. Art in America, vol. 57, no. 6, November–December 1969. 104–113
↑  Ratcliff, Carter. The New Informalists, Art News, v. 68, n. 8, December 1969, p.72.
↑  "White Cube: Anselm Kiefer". White Cube. Retrieved December 15, 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284740905171  LCCN: sh85028591
ג'ונתן מג'ורס

| --- | --- |

מג'ורס, 2019
 לידה:  7 בספטמבר 1989 (בן 35) לומפוק, קליפורניה
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2011
 עיסוק:  שחקן
 מקום לימודים:  בית הספר לדרמה של ייל  תיכון דנקנוויל  Cedar Hill High School 
 בן או בת זוג:  מיגן גוד (2023–?) 
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ונתן מייקל מג'ורס (באנגלית: Jonathan Michael Majors; נולד ב-7 בספטמבר 1989) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, אשר התפרסם לראשונה בשנת 2019 כאשר כיכב בסרט "האיש השחור האחרון בסן פרנסיסקו". בשנת 2020, זכה לפרסום נרחב יותר בזכות גילום הדמות אטיקוס פרימן בסדרת הטלוויזיה של HBO, "ארץ לאבקראפט"; עבורו קיבל מועמדות לפרס אמי לשחקן הטוב ביותר. כמו כן, כיכב בסדרת הטלוויזיה של דיסני+, "לוקי", והופיע כגרסה נוספת של דמות זו, קאנג הכובש, בסרט "אנטמן והצרעה: קוונטומאניה".
ביוגרפיה

מג'ורס נולד בעיר לומפוק, קליפורניה, ובילה את שנותיו הראשונות עם משפחתו - אמו, אשת כמורה, אחותו הגדולה, מוניקה, ואחיו הצעיר, קמרון - בבסיס חיל האוויר ונדנברג בשל תפקידו של אביו כקצין בחיל האוויר.
מג'ורס ומשפחתו עברו להתגורר מאוחר יותר בג'ורג'טאון, טקסס, ממש מחוץ לאוסטין, טקסס, ומאוחר יותר גדלו בעיר סידר היל, טקסס. לאחר שעבר מבית הספר התיכון סידר היל, הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון דנקנוויל ב-2008.
כנער, מג'ורס התמודד עם מאבקים רבים: הוא נעצר על גניבה מחנות, הושעה מבית הספר התיכון על כך שנקלע לקטטה, ובשלב מסוים הוא גר במכוניתו בזמן שעבד בשתי עבודות כדי להסתדר. בסופו של דבר הוא מצא "מרחב בטוח" בעולם התיאטרון.
מייג'רס למד לתואר ראשון במשחק בית הספר לאמנויות של אוניברסיטת צפון קרולינה, ולאחר מכן למד לתואר שני בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל, שם הוא סיים את לימודיו בשנת 2016.
הוא הופיע ברשימת טיים 100 נקסט לשנת 2022 של מגזין טיים.
ביוני 2024, לוהק לתפקיד מרכזי בסרט המתח העל-טבעי "Merciless" בבימויו של מרטין וילנייב. באוקטובר 2024, פורסם כי הסרט "Magazine Dreams", בכיכובו של מייג'ורס ייצא לאקרנים ברבעון הראשון של 2025. הסרט זכה לשבחים בפסטיבל הסרטים סאנדנס וייצר באזז לאוסקר בזכות הופעתו המרשימה של מייג'ורס בתפקיד מפתח של מפתח גוף שאפתן. מייג'ורס התכונן לתפקיד על ידי אכילת 6100 קלוריות ביום ואימונים אינטנסיביים במשך ארבעה חודשים כדי להפוך למפתח גוף משכנע.
ביוגרפיה > חיים אישיים

מג'ורס הוא אב לילדה מזוגיות שניהל בצעירותו. מייג'ורס בזוגיות עם השחקנית והדוגמנית האמריקאית מייגן גוד מאז מאי 2023. בנובמבר 2024 הודיעו על אירוסיהם.
הוא תומך בתנועת "Black Lives Matter" ובשנת 2020 השתתף בעצרות והפגנות בעקבות רצח ג'ורג' פלויד.
במרץ 2023, מג'ורס נעצר לאחר שתקף את בת זוגו דאז, גרייס ג'בארי ברכב וגרם לה לפציעות קלות בראשה ובצווארה. ב-18 בדצמבר 2023, בית המשפט פסק שמג'ורס אשם בשני סעיפי "אלימות במשפחה" מתוך ארבעה, שהעונש על כך הוא עד שנת הוא נידון באפריל 2024 לתוכנית התערבות באלימות במשפחה למשך 52 שבועות.
פילמוגרפיה חלקית > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | Do Not Disturb | מייק |  |
| 2017 | אויבים (אנ') | הנרי וודסון |  |
| 2018 | ריק ילד לבן | ג'וני "ליל מאן" קארי |  |
| 2018 | Out of Blue | דאנקן ג'יי ריינולדס |  |
| 2019 | האיש השחור האחרון בסן פרנסיסקו | מונטגומרי אלן | מועמד פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר (אנ') (2019) |
| 2019 | מדינה שבויה | רייף דורמונד |  |
| 2020 | הלוחמים | פייפר |  |
| 2020 | הזהב של נורמן | דייוויד |  |
| 2021 | Gully | גרג |  |
| 2021 | נקמה מרה | נאט לאב (אנ') |  |
| 2022 | Devotion | ג'סי ל. בראון (אנ') |  |
| 2023 | אנטמן והצרעה: קוונטומאניה | קאנג הכובש |  |
| 2023 | קריד 3 | דיים אנדרסון |  מועמד פרס Black Reel להופעת המשנה הטובה ביותר (2024) |
| 2023 | Magazine Dreams | קיליאן |  |
| TBA | The Man in My Basement |  |  |
פילמוגרפיה חלקית > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | When We Rise | קן ג'ונס (אנ') | 4 פרקים |
| 2020 | ארץ לאבקראפט | אטיקוס פרימן | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2021 | לוקי | ההוא שנשאר (אנ') | 2 פרקים |
הערות שוליים

↑  Marcus Jones June 23, 2020 at 01:39 PM EDT, 'Da 5 Bloods' breakout Jonathan Majors talks the joy and challenge of working with his heroes, EW.com (באנגלית)
↑  Ramin Setoodeh, Ramin Setoodeh, ‘White Boy Rick’ Star Jonathan Majors on His Two Movies at the Toronto Film Festival, Variety, ‏2018-09-11 (באנגלית אמריקאית)
↑  מייקל בי. ג'ורדן, 2022 TIME100 Next: Jonathan Majors, טיים (באנגלית)
1 2 3  Abid Rahman, Jonathan Majors and Meagan Good Reveal Engagement at Ebony Power 100 Gala, The Hollywood Reporter, ‏2024-11-18 (באנגלית אמריקאית)
↑  Mike Fleming Jr, Briarcliff Gives Jonathan Majors Sundance Drama ‘Magazine Dreams’ Chance To Flex On Big Screen, Deadline, ‏2024-10-02 (באנגלית אמריקאית)
↑  השחקן ג'ונתן מייג'ורס ("אנטמן והצרעה: קוונטומאניה") נעצר באשמת תקיפת אישה, באתר ynet, 26 במרץ 2023
↑  השחקן ג'ונתן מייג'ורס הורשע בתקיפה ובהטרדה של בת זוגו לשעבר, באתר ynet, 18 בדצמבר 2023
↑  Valerie Complex, Black Reel Awards Nominations: ‘The Color Purple’ And ‘Rustin’ Dominate, Deadline, ‏2023-12-15 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 124229872X  ISNI: 0000 0005 0010 2207  LCCN: no2019049073  NKC: xx0327139  VIAF: 9778155566450013380003   WorldCat (עם VIAF): 9778155566450013380003
איצטלנים

| איצטלנים |
| --- | --- |
 Polycarpa aurata
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
תת־מערכה:: מיתרני זנב
מחלקה:: איצטלנים
שם מדעי
 Ascidiacea ‏בלנוויל, 1824
איצטלנים (שם מדעי: Ascidiacea) הם מחלקה של חסרי חוליות ימיים, הניזונים מסינון חומר אורגני מגוף המים. באיצטלנים קיימים מינים מושבתיים ומינים יחידאים. מרבית האיצטלנים הם ישיבים, צמודי מצע כאשר הפגית שלהם שוחה בגוף המים.
איצטלנים נפוצים בכל הימים והאוקיינוסים, ואינם יכולים להתקיים במים מתוקים.
סיסטמטיקה

איצטלנים (Ascidiacea) הם חסרי חוליות ימיים ממערכת המיתרניים (Chordata), המשויכים לתת המערכה מיתרני הזנב (Tunicata, ידועים גם כ-Urochordata). מחלקת האיצטלנים היא המחלקה הגדולה ביותר תחת תת-מערכה זו והיא מונה כיום כ-3000 מינים ידועים למדע. איצטלנים, בדומה לחולייתנים, משתייכים למערכת המיתרניים (Chordata), זאת בשל ארבעה מאפיינים משותפים: סדקי זימים, זנב פוסט אנאלי, מיתר גבי וצינור עצבים גבי חלול. באיצטלנים מאפיינים אלו קיימים בשלב הלרוולי (שלב התפתחותי מוקדם) ונעלמים בשלב הבוגר. הלרווה (פגית), של האיצטלן היא לרווה דמוית ראשן, אשר שוחה במים עד אשר היא עוברת גלגול (מטמורפוזה) (אנ') לבוגר ישיב, צמוד מצע.
מחלקת האיצטלנים מחולקת לשלוש סדרות אשר נבדלות זו מזו בעיקר על ידי מבנה סל זימים שונה:
Stolidobranchia (אנ') - סל זימים עם קפלים
Phlebobranchia (אנ') - סל זימים עם כלי דם
Aplousobranchia (אנ') - סל זימים פשוט.