stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בקרת גנים

ויסות ביטוי גנים על ידי קולטן הורמון
בקרת גנים הוא כינוי למגוון מערכות ביוכימיות שונות, המצויות בכל האורגניזמים, ומפקחות על התבטאות הגנים, לפי צורך התא והאורגניזם כולו. מערכות בקרת הגנים קובעות איזה גן יבטא התא, באיזה רמה, איזה גן ביטויו יפסק ומהו התזמון המדויק בו על התא לבטא את הגן. בקרת הגנים אף מווסתת את קצב ייצור התוצרים המבטאים את הגנים, לפי הצורך. ניתן לווסת כל שלב בתהליך ההתבטאות - החל מתחילת השעתוק, עיבוד ה-RNA, ועד לעיבוד החלבונים לאחר התרגום. לעיתים קרובות, בקר של גן מסוים מווסת גם גנים ובקרים נוספים, דבר היוצר רשת גנטית.
מערכות בקרה אלו חיוניות לקיום הבסיסי של כל תא, פרוקריוטי ואיקריוטי כאחד, של האורגניזם כולו, ואף של נגיפים, מכיוון שהמערכות מאפשרות הסתגלות לתנאי הסביבה באמצעות ביטוי תוצרי גנים. בשנת 1951 ברברה מקלינטוק הראתה כי קשר בין שני אזורים בגנום התירס שולטים על צבע הגרגרים. בשנת 1961 ז'אק מונו ופרנסואה ז'קוב פענחו את מנגנון הפעולה של אופרון הלקטוז, לפיו אנזימים מסוימים המעורבים במטבוליזם של לקטוז מבוטאים באי קולי רק בנוכחות לקטוז ובהיעדר גלוקוז.
ביצורים רב תאיים, בקרת גנים מובילה להתמיינות תאים ולמורפוגנזה בעובר, וכך נוצרים סוגי תאים שונים בעלי פרופיל התבטאות גנים שונה זה מזה, מתוך אותו גנום המשותף להם.
מערכות הבקרה נחלקות לשני סוגים עיקריים, על פי אופי השפעתן: מערכות בקרה חיובית ומערכות בקרה שלילית. מערכות בקרה חיובית מגבירות את ייצור תוצרי הגנים, ומערכות בקרה שלילית מדכאות אותו.
במערכות הבקרה מולקולות שונות אשר לכל אחת מהן תפקיד מוגדר. לחלבונים המווסתים (Regulatory proteins) תפקיד מפתח במערכות בקרת הגנים של התא. שני חלבונים מווסתים חשובים הם הדכאן (Repressor) והמשרן (Inducer). תפקידו של הדכאן הוא לעכב את ביטוי הגן והוא משמש מרכיב מרכזי של הבקרה השלילית, ותפקידו של המשרן הוא לזרז את ביטויו, והוא מהווה מרכיב מרכזי של מערכות הבקרה החיובית.
שלבים מבוקרים בתהליך התבטאות גנים

כל שלב בתהליך יכול להיות מווסת. להלן רשימה של שלבים העוברים בקרה:
ארגון הכרומטין (ראו עיצוב כרומטין, כרומטין#TAD's)
שעתוק
עיבוד לאחר השעתוק
הובלת ה-RNA
תרגום
יציבות ה-mRNA
בקרה ברמת ה-DNA

באיקריוטים, נגישות ה-DNA תלויה במצב הכרומטין, המושפע מקוד ההיסטונים, ממתילציה של ה-DNA, מפעילות של ncRNA וחלבונים קושרי DNA. דבר זה יכול להשפיע על רמות ההתבטאות של גנים. חלק מהמנגנונים הם תורשתיים, ולכן נחשבים כבקרה אפיגנטית.
שעתוק תלוי בארגון ה-DNA. באופן כללי, רמת הדחיסות של ה-DNA מעיד על רמת השעתוק. ה-DNA מלופף סביב היסטונים, אשר נדחסים יחד ובכך חוסמים את הגישה למערכת השעתוק התאית. שינויים בעיבוד זנבות ההיסטונים משפיע על רמת הדחיסות.
נוסף לשינויים המבניים, ה-DNA עצמו יכול לעבור מתילציה. ביצורים אאוקריוטים רבים, הציטוזין באתרי CpG עובר מתילציה, על ידי האנזים מתיל-טרנספרז, והופך ל-5-מתיל-ציטוזין. בדרך כלל, גנים שאזור הקדם שלהם ממותל יהיו מושתקים. הסיבה לכך היא שקבוצת המתיל גורמת להפרעה מרחבית המקשה על פקטורי שעתוק אקטיבטורים (משפעלים) להיקשר ל-DNA. בנוסף, המתילציה מעודדת קישור של חלבוני קישור לאתרי מתיל-CpG ‏(Methyl CpG binding proteins) המשמשים קו-רפרסורים לפקטורי שעתוק שליליים (מעכבים).
בקרה ברמת השעתוק

בקרה ברמת השעתוק מווסתת אילו גנים יעברו התבטאות ובאיזה רמה. גן בודד יכול להיות מבוקר בצורות רבות, כגון שליטה על כמות עותקי ה-RNA שמשועתקים וזמן השעתוק. שליטה זו מאפשר לתא ולאורגניזם להגיב למגוון אותות פנים וחוץ תאיים, כגון שעתוק גן המתאים לצריכת המזון הזמינה. גורמי שעתוק וחלבונים נוספים פועלים יחד כדי לדייק את כמות ה-RNA הנוצר במגוון מנגנונים. לחיידקים ואאוקריוטים יש אסטרטגיות שונות לבקרת שעתוק, אך חלק מן המנגנונים שמורים ביניהם.
בקרה לאחר השעתוק

תאים יכולים לווסת את תהליך התרגום, באמצעות ויסות התהליכים השונים (באיקריוטים): 5' Cap, פוליאדנילציה, שחבור, קצב הסעת התעתיקים מתוך הגרעין.
mRNA יכול להכיל אזורים לא מתורגמים בשני קצותיו. האזור בקצה 3' נחשב לאזור בקרה חשוב, המשפיע על יציבות התעתיק. אזור זה מכיל אתרי קישור ל-microRNA ולחלבונים בקרה נוספים. קישור של microRNA לאתרים אלו מעכב את תהליך התרגום או שולח את התעתיק לפירוק, ובכך מוריד את רמות ההתבטאות של החלבון.
בקרה ברמת התרגום

תהליך התרגום יכול להיות מבוקר בכמה מנגנונים, לרוב הוויסות הוא על תחילת התרגום. ישנם חלבונים רבים קושרי RNA, אשר יכולים לזהות מבנים שניוניים בתעתיק ולווסת את תהליך התרגום.
בקרה בתאים פרוקריוטיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הבקרה בתאים פרוקריוטיים לרוב פשוטה ופועלת בשיטת "הכל או לא כלום". הבקרה לרוב נעשית באמצעות אופרון ומופעלת על ידי שני גורמים, האחד - חיצוני, והשני - פנימי. דוגמה לכך היא אופרון הלקטוז, האופרון הוא מקטע DNA הכולל כמה גנים המבוקרים יחדיו בשל תפקיד משותף לכולם. תוצרי הגנים, בדוגמה זו, הם אנזימים המשתתפים בתהליך פירוק מולקולות הלקטוז. הגורם החיצוני הם מולקולות הלקטוז היכולות להימצא בסביבה. באופן רגיל, מופעלת בקרה שלילית על ידי חלבון דכאן (Repressor) שהוא תוצר של גן מווסת הנמצא בסמוך לאופרון. החלבון הדכאן נקשר לאזור המפעיל (Operator), לא מאפשר לRNA פולימראז להקשר לקדם, ובכך עוצר את שעתוק הגנים. כאשר מופיעות בסביבה מולקולות לקטוז, הן מתחברות לחלבון הדכאן ובכך משנות את צורתו המרחבית, שאינה מאפשרת לו להתחבר לאזור המפעיל. בשלב זה, הבקרה השלילית מוסרת ושעתוק הגנים מתחיל, נוצרים מולקולות אנזים, ותהליך פירוק הלקטוז מופעל.
באותו האופרון, יכולה להיות מופעלת גם בקרה חיובית, לדוגמה, מולקולות cAMP נוצרות מ-ATP כאשר מוסרות ממנו שתי קבוצות זרחה. מולקולות אלה מצטברות בתא כאשר יש מחסור במקורות אנרגיה. במצב בו כמות הגלוקוז בסביבה ירדה (או כל מקור אנרגיה אחר, להוציא לקטוז), מצטברות מולקולות cAMP בתא, ואלו נקשרות ל"חלבון מפעיל" הקרוי CAP, במצב זה החלבון נקשר לאתר המקדם של האופרון ומחזק את הקשר בין אתר המקדם לפולימראז ה-RNA ומגביר את קצב שעתוק הגנים. כאשר קיימות מולקולות לקטוז בסביבה, הבקרה החיובית משפרת את ניצול הלקטוז, בכך שהיא מגדילה את כמות האנזימים האחראים לפירוקו. כאמור, אם יש מחסור גם במולקולות לקטוז בסביבה, תופעל גם בקרה שלילית והגנים לא ישועתקו.
בקרה בתאים איקריוטיים

המעבר מגן לתוצר חלבוני בתאים איקריוטיים, ובמיוחד ביצורים רב-תאיים, הוא תהליך ארוך ומורכב בעל מספר שלבים, כאשר כל שלב ושלב ניתן לבקרה, והאצת או האטת כל שלב היא בקרה - חיובית או שלילית - על ביטוי הגן שכן כל האטה של שלב זה או אחר בהכרח יעכב את השלב האחרון בשרשרת - יצירת התוצר. על כן בקרת ביטוי הגנים מתרחשת במספר רמות:
ברמת הכרומטין: דחיסות הכרומטין היא גורם המבקר את הביטוי הגנטי שכן כרומטין דחוס לא מאפשר גישה של גורמים שונים ל-DNA; גורמים החיוניים לשעתוק הגנים. בעוד שכרומטין פתוח מאפשר גישה של גורמים אלה. דוגמה נאה לבקרה שלילית מסוג זה היא דחיסת אחד מכרומוזומי ה-X אצל הנשים.
ברמת השעתוק: לגנים רבים אזור מיוחד הקרוי קדם (פרומוטור), קישור של גורמים מפעילים (אקטיבטורים) לאזור הקדם ב-DNA מאפשר שעתוק של הגן וייצור mRNA אשר על פיו ייוצר חלבון. לחלופין קישור של גורמים מעכבים (רפרסורים), לאזור הקדם, לא יאפשרו את שלב יצור ה-mRNA וכך יעכבו את ייצור החלבון המקוּדד על ידי גן זה.
ברמת השחבור: כל mRNA אחרי שהוא מועתק מה-DNA ולפני שהוא מתורגם לחלבון עובר תהליך של עיבוד הקרוי שחבור, בקרה על קצב ויעילות תהליך זה גם היא שלב חשוב בבקרת הביטוי הגנטי.
ברמת יציבות ה-mRNA: יציבות מולקולה זו תלויה בגורמים רבים, למשל נוכחות זנב ה-poly A ואורכו, נוכחות או העדר מולקולות ועוד. אחד הגורמים האלה הוא "הטבעת mRNA imprinting) "mRNA)- חלבונים הנקשרים ל-mRNA בזמן תהליך השעתוק ומשפיעים על מהלך חייו. הטבעה זו מתאמת בין השעתוק לבין פירוק ה-mRNA, ומבקרת את יציבותו בציטופלזמה. גורם נוסף בו תלויה רמת היציבות של ה-mRNA הוא מולקולות ה-miRNA (micro RNA), שהן כלי בקרתי חשוב. על ידי היקשרות ל-RNA, מולקולת miRNA יוצרת הפרעה פיזית לפעילות הריבוזומים ומהווה סימן לפירוק מולקולת ה־mRNA. מסלול הפירוק של ה-mRNA בציטופלזמה מסמל את נקודת סיום חייו, והוא מרכיב חיוני ומבוקר במערכת ביטוי הגנים. התיאום בין שעתוק לפירוק מאפשר תגובת ביטוי גנים מתמשכת, כאשר ביטוי הגנים מגיב לסימנים תאיים וסביבתיים על ידי שינויים מקבילים בשעתוק ובפירוק mRNA. ביטוי גנים עודף או חסר עלול להיות הרסני לתאים חיים, לכן חיוני לשמר את רמות ה-mRNA יציבות. תיאום זה משמש גם כאסטרטגיית פיקוח של ה-mRNA. הוא מקטין את הסיכוי לתרגום של חלבונים קטועים ואולי אף רעילים, בכך שהוא מבטיח שהסינתזה ומשך החיים של mRNA לקוי יהיו מינימליים. בנוסף, קצב שעתוק מופחת מפחית את קצב תחלופת ה-mRNA, בעוד שקצב שעתוק מוגבר מגביר את קצב פירוקו. תגובה הדדית זו משמרת את רמות ה-mRNA במצב יציב.
קיימות רמות נוספות וכלים חשובים נוספים רבים המשתנים בין יצורים שונים ובין תאי רקמות שונות.
ראו גם

בקרת שעתוק
מעבר אותות
הערות שוליים

1 2  Haimovich, G. Choder, M. Singer, RH. Trcek, T, The fate of the messenger is pre-determined: A new model for regulation of gene expression, 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539332305171  GND: 4122166-7  LCCN: sh85053870
אברהם סטבסקי

| --- | --- |
אברהם סטבסקי
אברהם סטבסקי
 לידה:  5 בינואר 1906 האימפריה הרוסית ברסט ליטובסק, האימפריה הרוסית
 נהרג:  22 ביוני 1948 (בגיל 42) ישראל תל אביב-יפו, ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק
 ידוע בשל:  חלקו בפרשת רצח ארלוזורוב
אברהם אהרן סטַבסקי (5 בינואר 1906 – 22 ביוני 1948) היה פעיל בבית"ר ובהעפלה. הועמד לדין באשמת רצח ארלוזורוב, וזוכה. נהרג מאש שנורתה על-ידי צה"ל על ספינת הנשק אלטלנה.
קורות חיים

סטבסקי נולד לאיטה ואהרן-צבי, הבן הבכור במשפחה בת חמישה ילדים בברסט ליטובסק (בריסק) שברוסיה הלבנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, ובין שתי מלחמות העולם בתחומי פולין). בבית הוריו קיבל חינוך מסורתי וציוני. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה עברה משפחתו לפריאסלאב שבאוקראינה של ימינו ובתום המלחמה שבה לבריסק. עם תום לימודיו התיכוניים בשנת 1923, ניסה לעלות לארץ-ישראל כמעפיל, אולם נתפס בנמל גאלאץ שברומניה, וגורש על ידי השלטונות הרומניים לפולין. ב-1925 גויס לצבא הפולני, שבו הגיע לדרגת קצין, ושירת שם בחיל תותחנים. לאחרי סיום שירותו ב-1927 שב לבית הוריו והקדיש עצמו לפעילות בתנועת בית"ר.
בשנת 1933 יצא שוב ללא אשרת עלייה לארץ-ישראל, אולם, הפעם קיבל רישיון-עלייה במשרד הסוכנות היהודית במרסיי.
משם עלה לארץ ישראל על סיפון האניה "שמפוליון" והשתלב בפעילות בית"ר וברית הבריונים בהנהגת אב"א אחימאיר.
קורות חיים > רצח ארלוזורוב

חיים ארלוזורוב היה מראשי תנועת העבודה וראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. בשנת 1933 היה מעורב בארגון מנגנון בשם "העברה", שנועד להציל את רכוש יהודי גרמניה ולהביאו לארץ ישראל. הדבר גרר ביקורת חריפה מצד החוגים הרוויזיונסטיים; ארלוזורוב זכה לכינוי "ערל-זה-רב" (לשון נופל על לשון), ו"הדיפלומט האדום" שבא למכור את כבוד העם היהודי "בעד בצע כסף להיטלר". המסע נגדו הגיע לשיאו במשפט: "העם היהודי תמיד ידע להעריך כראוי את מוכרי כבוד עמם ותורתם, ידע גם כיום להשיב על הנבלה הזאת הנעשית לעיני השמש ולעיני העולם כולו".
ב-16 ביוני 1933 נרצח ארלוזורוב מיריית אקדח בחוף הים בתל אביב. החשד העיקרי ברצח נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, לאור התנגדותם לפעילות ארלוזורוב. כחשודים במעשה נעצרו על ידי משטרת המנדט סטבסקי וצבי רוזנבלט, איש התנועה הרוויזיוניסטית אף הוא. כשנה לאחר הרצח הורשע סטבסקי ברצח ונדון למוות. הוא נמצא אשם על פי עדות ראייה של סימה, רעייתו של ארלוזורוב, ורוזנבלט זוכה מאשמה. בראש המערכה לזיכויו עמד הרב אברהם יצחק הכהן קוק, רבה הראשי של ישראל, שאף ספג ביקורת קשה על פעילותו זאת. בערעור בבית המשפט העליון המנדטורי, שהתקיים ב-20 ביולי 1934, זוכה אף סטבסקי, וזאת על בסיס דיני הראיות שנהגו בארץ ישראל המנדטורית (אך לא בבריטניה עצמה) לפיהם אין להרשיע אדם ברצח על סמך עד ראייה אחד בלבד, ללא עדות מסייעת. על כן נפסק שעדותה של סימה ארלוזורוב אין בה כדי להרשיע את סטבסקי, מאחר שעדותה לא נתמכה בשום גורם אובייקטיבי שקשר את סטבסקי לרצח.
הרוחות בעם לא נרגעו במשך עשרות שנים. מחד, האמינו אנשי תנועת העבודה למפלגותיהם בכך שהמדובר ברצח פוליטי ובאשמת סטבסקי ורוזנבלט, שלדעתם זוכו בגלל פרט משפטי טכני. מאידך, האמינו אנשי המחנה הרוויזיוניסטי למפלגותיהם, שהטלת האשמה על סטבסקי ורוזנבלט הייתה עלילה.
ב-1982, בימי כהונת ראש הממשלה מנחם בגין, איש התנועה הרויזיוניסטית הראשון שהגיע לעמדת הנהגה לאומית, הקימה ממשלת ישראל ביזמתו ועדת חקירה ממלכתית, בראשות שופט בית המשפט העליון לשעבר, דוד בכור.ב 1985 קבעה ועדת החקירה פה אחד כי אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט לא היו רוצחי חיים ארלוזורוב, וכי לא הייתה להם כל יד ברצח, אך מאידך קבעה הוועדה כי אינה יכולה לקבוע מי היו הרוצחים, ואם היה זה רצח פוליטי. החלטה זו לא שמה קץ למחלוקת בשאלת רצח ארלוזורוב, והיא ממשיכה לרחוש עד היום.
קורות חיים > לאחר הזיכוי

לאחר זיכויו חזר סטבסקי לפולין ובמסגרת הפעילות בבית"ר ובצה"ר סייע בתחילה בהפצת העיתונים היידים "אונזער וועלט" ("עולמנו") ו"די טאט" ("המעש").
לאחר מכן היה פעיל במפעל ההעפלה של הצה"ר, בית"ר והאצ"ל. ערב מלחמת העולם השנייה היה בין מארגני אוניית המעפילים "אסתיר", ואחריה "פאריטה", שמספר מעפיליה היה הגדול ביותר עד לאותו מועד. עם פרוץ המלחמה הצליח לברוח מפולין, אולם שלטונות המנדט לא אפשרו את כניסתו לארץ והוא שהה בזמן המלחמה בארצות הברית. לאחר המלחמה חזר לאירופה והיה אחד ממארגני הפלגת אוניית המעפילים "בן הכט", שהגיעה לארץ במרץ 1947.
לאחר הקמת מדינת ישראל היה ממארגני אוניית הנשק והעולים "אלטלנה", וסטבסקי נהרג מאש שנורתה על ידי צה"ל לעבר האונייה. סטבסקי מצא את מותו סמוך למקום בו נחשד שרצח את חיים ארלוזורוב כ-15 שנה לפני כן. הוא נטמן בבית העלמין בנחלת יצחק בחלקה הצבאית. הניח אחריו אישה.
לפי טענת ההיסטוריון אורי מילשטיין סטבסקי היה למעשה סוכן של ארגון הש"י בקרב הרויזיוניסטים על פי ראיון שקיים עם זאב שרף.
לקריאה נוספת

שבתי טבת, רצח ארלוזורוב, הוצאת שוקן, תל אביב, 1982.
אב"א אחימאיר, המשפט (אברשה) - פרשת רצח ארלוזורוב,הוצאת הוועד להוצאת כתבי אחימאיר,1968
דוד תדהר, בשירות המולדת, הוצאת ידידים 1961, עמ' 377–427.
יוסף קיסטר, 'אברהם סטבסקי ז"ל – האיש שעמד במרכזן של שתי סערות פוליטיות: חיל ומתנדב בצבא היהדות', בארץ ישראל: מדיניות, חברה, כלכלה, מאי 1988, 22.
הערות שוליים

↑  טבת, עמ' 130.
↑  טבת, עמ' 10.
↑  טבת, עמ' 92.
↑  טבת, עמ' 11.
↑   עלילת הדם בדיר יאסין, בביצוע אורי מילשטיין, סרטון  באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306197205171  PLWABN: 9810571492305606  ISNI: 0000 0001 0812 8154  LCCN: n93009306  NTA: 31048989X  VIAF: 49151776785618011634   WorldCat (עם VIAF): 49151776785618011634 
אברהם סטבסקי, מובל למשפטו על ידי המשטרה הבריטית
סוניה אחימאיר (רעייתו של אב"א אחימאיר) עם אברהם סטבסקי, משמאל, צבי רוזנבלט, מימין לאחר שחרורם מן הכלא. על השולחן דיוקנו של סנגורם הוראס סמואל.
קברו של אברהם סטבסקי בבית הקברות נחלת יצחק
הספינה אלטלנה עולה באש בחוף תל אביב
מוסקו אלקלעי

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1931 רומניה בוקרשט, רומניה
 פטירה:  1 באפריל 2008  (בגיל 77) ישראל תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 שם לידה:  Moscu Alcalai
 מדינה:  רומניה, ישראל 
 תקופת הפעילות:  1948–2008 (כ־60 שנה)
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1999)  פרס אופיר על מפעל חיים (2003) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מוסקו אלקלעי (10 במרץ 1931 – 1 באפריל 2008) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי, חתן פרס אופיר על מפעל חיים ויו"ר אמ"י.
ביוגרפיה

מוסקו (משה) אלקלעי (Moscu Alcalai) נולד בשנת 1931 ללזר אלקלעי, נצר למשפחת לאון ב. אלקלעי, בבוקרשט שברומניה. משפחתו, שהשתייכה לקהילת הספרדים, הייתה ידועה בתחום ההוצאה לאור וחנויות ספרים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נזרק מבית הספר בשל יהדותו. אביו נשלח לעבודות פרך.
לאחר שפוטר מעבודתו בתיאטרון הלאומי הרומני, למד יידיש ומצא עבודה כשחקן בתיאטרון הממלכתי היהודי.
אלקלעי למד משחק בפקולטה לתיאטרון של אוניברסיטת בוקרשט וסיים תואר שני. הוא עלה לישראל עם רעייתו בינואר 1962.
לבד מעבודתו כאמן, אלקלעי היה פעיל גם בזירה הציבורית. ב-1986 מונה לחבר המועצה הארצית לתרבות ואמנות במשרד החינוך.
שימש כיו"ר אמ"י בשנים 1987–1993, חבר דירקטוריון באקדמיה בצלאל, חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, מייסד פורום היוצרים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון, ויו"ר המועצה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. ב-2001 ייסד את העמותה לקידום תרבות ישראל-רומניה. בשנת 2003 קיבל פרס מפעל חיים בטקס פרסי אופיר.
אלקלעי היה נשוי לסוכנת השחקנים רודיקה אלקלעי לבית פסקל, במשך 50 שנה. נולדו להם שני בנים, רון ושי. אחותו עדה הייתה אשתו השנייה של ראש עיריית כפר סבא הראשון וחבר הכנסת מרדכי סורקיס.
אלקלעי נפטר ב-1 באפריל 2008 עקב כשל נשימתי לאחר סיבוך עם מחלה קשה וניתוח שממנו לא החלים. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
קריירה > בתיאטרון

ברומניה עבד אלקלעי בשנים 1948–1962 בתיאטרון הלאומי בבוקרשט, ולאחר שפוטר משם בתיאטרון הממלכתי היהודי. בישראל, החל משנת 1962 הופיע בקאמרי. כעבור שנה עבר לתיאטרון האוונגרד "זווית". לאחר סגירת "זווית", חזר לשלוש שנים נוספות לקאמרי ועזב ב-1971, כדי להופיע בתיאטרון לילדים ונוער החדש של אורנה פורת. בשנת 1975 לאחר שהחליף את יהודה אפרוני בתפקידו הצטרף להבימה. השתתף בין השאר מחזות "החולה המדומה" מאת מולייר, "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן, "הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין, חתונת הדמים מאת פרדריקו גרסיה לורקה, "הלילה השנים עשר", "סנג'ר" מאת מוטי בהרב, "מלון קטן בצד" מאת ז'ורז' פדו ומוריס דוולייר (נוסח עברי מאת נסים אלוני), "נמר חברבורות" מאת יעקב שבתאי, "השקיעה" מאת איסאק באבל, "מירל'ה אפרת" מאת יעקב גורדין, "מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט, "סאלח שבתי" מאת אפרים קישון, "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב, "קברט", "מלאכת החיים" מאת חנוך לוין, "פצפונת ואנטון", "חגיגת חורף" מאת יוסף בר-יוסף, "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר, "הקוסם מברוקלין" (TheFloating Light Bulb) מאת וודי אלן, "שנים עשר המושבעים" לפי רג'ינלד רוז, "רוחות" מאת איבסן, "סירנו" מאת אדמון רוסטאן, "שבעה" מאת שמואל הספרי, "אויב העם", "אם הבית" מאת הלל מיטלפונקט (הצגת פרינג' בבימוי חגי אייד), הקוסם! מחזמר מאת אורי פסטר, וירון כפכפי, "דולפינים" מאת מאיה שעיה. בשנת 1993 פרש לפנסיה מתיאטרון הבימה אחרי 25 שנה.
קריירה > קולנוע וטלוויזיה

אלקלעי שיחק בלמעלה מ-50 סרטי קולנוע ודרמות טלוויזיה ישראליים. בשנת 1967 שיחק ב"ארבינקא" של אפרים קישון לצד גילה אלמגור ויוסי בנאי. ב-1968 שיחק ב"הבן האובד" וב-1970 בסרט נוסף של קישון "תעלת בלאומילך", שהיה מועמד בפרסי גלובוס הזהב, לצד רבקה מיכאלי ואורי זוהר. בשנת 1972 שיחק ב"סלומוניקו" לצד טוביה צפיר ואריה מוסקונה. בשנת 1975 הופיע לצד שמעון דז'יגאן, בתוכנית ביידיש בהפקת הטלוויזיה הישראלית. ב-1975 שיחק בסרטו של בועז דוידזון "חגיגה בסנוקר" לצד אריה אליאס ובסרטו של אסי דיין "חגיגה לעיניים" לצד יוסף שילוח. ב-1978 שיחק בסרט נוסף של קישון, "השועל בלול התרנגולות" לצד שייקה אופיר. ב-1980 שיחק בסרט "מלך ליום אחד" של אסי דיין. ב-1982 שיחק ב"צלילה חוזרת" וב-1984 ב"עדות מאונס" לצד אורי גבריאל. ב-1985 השתתף לצד אלון אבוטבול ב"בר 51" וב-1986 בסרטו של אמנון רובינשטיין "נאדיה" יחד עם חנה אזולאי-הספרי.
בשנת 1993 שיחק בסרט "נקמתו של איציק פינקלשטיין" לצד משה איבגי וב"מחפשת בעל על ארבע" לצד יהודה ברקן. ב-1994 שיחק ב"הגמל המעופף" ב-1997 ב"אין שמות על הדלתות" לצד חוה אלברשטיין.
בשנת 1999 שיחק בסרט הטלוויזיה האמריקאי "לנסקי", אודות חיו של הגנגסטר מאיר לנסקי שכתב דייוויד מאמט לרשת HBO.
ב-2007 שיחק בסרט "אסקימוסים בגליל". ב-1997 שיחק בסדרת טלוויזיה בשם "קו 300". בשנת 1999 שיחק בסרט "החברים של יאנה", ועל משחקו בתפקיד המשני זכה בפרס אופיר. ב-2001 שיחק בסרט "הארץ הקדושה" לצד אלברט אילוז וב-2001 בסרט הטלוויזיה "זנב של עפיפון". בשנת 2006 שיחק בסרט "מלך של קבצנים" לצד עמוס לביא. בנוסף, השתתף ב"תיק סגור", "מלאכת החיים", "סקפין", "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", "המכון", "סטארט-אפ" ו-"האלופה" בטלוויזיה.
כמו כן, השתתף במספר סרטים זרים, בהם "מדרון" (1970), "בלומפילד" (1971) לצד יוסי גרבר, "שבע פעמים ביום" (1971), "משה נותן החוקים" (1975), "ישו" (1979) בתפקיד מתי, "אישה ושמה גולדה" (1982), "מניו יורק באהבה" (1985), "מחץ הדלתא" (של מנחם גולן) (1986), "לפגוש את ונוס" (1991), "המומיה חיה" (1993), "החיים של ישו", ו"המסעות" (1999) ו"הטנגו של רשבסקי" (2003).
הנצחה

עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב דיזנגוף 23 בתל אביב.
פילמוגרפיה

| שנה | פרויקט | תפקיד | במאי | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1967 | ארבינקא | ציגלר | אפרים קישון |  |
| 1968 | הבן האובד | גנב | יוסף שלחין |  |
| 1970 | תעלת בלאומילך | זליג שולטהייס | אפרים קישון |  |
| 1970 | מדרון | קלאוד | ג'רי הופר |  |
| 1971 | בלומפילד | חבר ועדה | ריצ'רד האריס ואורי זוהר |  |
| 1971 | שבע פעמים ביום |  | דניס הרו |  |
| 1972 | סלומוניקו | פועל בנמל | אלפרד שטיינהרדט |  |
| 1972 | שוד הטלפונים הגדול | מנהל בנק א' | מנחם גולן |  |
| 1975 | חגיגה בסנוקר | בעל חנות ירקות | בועז דוידזון |  |
| 1975 | חגיגה לעיניים | ראש המועצה | אסי דיין |  |
| 1975 | משה נותן החוק |  | ג'אפרנקו דה בוסיו |  |
| 1976 | לופו בניו יורק |  | בועז דוידזון |  |
| 1977 | הגונב מגנב פטור | זיטו האמרגן | זאב רווח |  |
| 1977 | הרשלה | יהודה וייספיש | יואל זילברג |  |
| 1977 | חמש מאות אלף שחור |  | שייקה אופיר |  |
| 1977 | סרט וארוחת בוקר | רב ברבנות | אלפרד שטיינהרדט |  |
| 1978 | השועל בלול התרנגולות | צמח גורביץ' | אפרים קישון |  |
| 1979 | ישו (אנ') | מתי | פיטר סייקס, ג'ון היימן וג'ון קריש |  |
| 1980 | מלך ליום אחד | מנכ"ל המלון | אסי דיין |  |
| 1982 | צלילה חוזרת | אבא של יוחי | שמעון דותן |  |
| 1982 | כביש ללא מוצא | אמיל | יקי יושע |  |
| 1982 | אישה ושמה גולדה |  | אלן גיבסון |  |
| 1984 | עדות מאונס | עורך דין בלקין | רפאל רביבו |  |
| 1985 | בר 51 | קארל | עמוס גוטמן |  |
| 1985 | מניו יורק באהבה | פפלובסקי | עמוס קולק |  |
| 1986 | נאדיה | מורה לאנגלית | אמנון רובינשטיין |  |
| 1986 | מחץ הדלתא | כתב זר בביירות | מנחם גולן |  |
| 1988 | עדות משורר רוצח יהודי (צר') | אביו של פלטיאל | פרנק קסנטי (צר') |  |
| 1988 | מקום ליד הים | אבא של פרלה | רפאל רביבו |  |
| 1991 | לפגוש את ונוס (אנ') | ז'אן גאבור | אישטוואן סאבו |  |
| 1993 | נקמתו של איציק פינקלשטיין | יהודה | אנריקה רוטנברג |  |
| 1993 | מחפשת בעל על ארבע | מנהל מחלקת תברואה | יהודה ברקן |  |
| 1993 | המומיה חיה (The Mummy Lives) | קרול | גרי או'הרה |  |
| 1994 | הגמל המעופף | גולדשטיין | רמי נעמן |  |
| 1995 | The Revolutionary | שמעון הקדוש | רוברט מרקרלי |  |
| 1996 | The Revolutionary II | שמעון הקדוש | רוברט מרקרלי |  |
| 1997 | אין שמות על הדלתות | קובה | נדב לויתן |  |
| 1999 | החברים של יאנה | יצחק | אריק קפלון | פרס אופיר לשחקן משנה |
| 1999 | לנסקי (אנ') | מוכר תכשיטים | ג'ון מק'נאוטון | סרט טלוויזיה של HBO |
| 1999 | מסעות (צר') | שימון | עמנואל פינקיל (צר') |  |
| 2001 | הארץ הקדושה |  | איתן גורלין |  |
| 2001 | זנב של עפיפון |  | שירי צור |  |
| 2001 | שישה מיליון רסיסים | יצחק | ציפי טרופה |  |
| 2003 | הטנגו של רשבסקי (צר') | שמואל | סם גרברסקי (צר') |  |
| 2005 | אלנבי רומאנס |  | יוני זיכהולץ וינאי גוז |  |
| 2006 | מלך של קבצנים | יענקל'ה סופר | אורי פסטר |  |
| 2007 | אסקימוסים בגליל | מונדק | יונתן פז, יואב פז ודורון פז |  |
| 2007 | ג'וליה מיה | אבא של ג'וני | יובל גרנות |  |
| 2008 | בדרך לתל אביב | מנחם | חן שלם |  |
| 2009 | לנדסמן | זאב לנדסמן | דור מוססקו | סרט סטודנטים |
| 2009 | ג'וליה מיה | אבא של ג'וני | יובל גרנות |  |
הערות שוליים

↑  רותי זוארץ, ‏שיגידו קומיסר, באתר גלובס, 17 ביוני 2003
| יושבי הראש ומנכ"לי של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו |
| --- | --- | --- |
| יושבי הראש | יהודה לנקרי • יוסי פלד • גדעון דורון • מרדכי שקלאר • מוסקו אלקלעי (ממלא מקום) • מנשה סמירה (ממלא מקום) • נורית דאבוש • אמנון נדב • אילן אבישר • אוה מדז'יבוז' • שפיק עבד (ממלא מקום) • יוליה שמאלוב-ברקוביץ' |  |
| מנהלים כלליים | נחמן שי • שמואל שם-טוב • מרדכי שקלאר • מנשה סמירה • שי באב"ד • ניר שוויקי (מנכ"ל בפועל) |  |
| פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | ששון גבאי (1991) • שרון אלכסנדר (1992) • אסטבן גוטפריד (1993) • עמוס לביא (1994) • שמואל סגל (1995) • יגאל נאור (1996) • אריה מוסקונה (1997) • עמוס לביא (1998) • מוסקו אלקלעי (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף שילוח (2000) • מוני מושונוב (2001) • איתי תורג'מן (2002) • אלון אבוטבול (2003) • משה איבגי (2004) • אסי דיין (2005) • צחי גראד (2006) • סאלח בכרי (2006) • שמיל בן ארי (2008) • זהר שטראוס (2009) |  |
| 2010–2019 | מיכאל מושונוב (2010) • ליאור אשכנזי (2011) • גל פרידמן (2012) • צחי הלוי (2013) • ששון גבאי (2014) • נורמן עיסא (2015) • תומר קאפון (2016) • עמי סמולרצ'יק (2017) • דב גליקמן (2018) • דובר קוסאשווילי (2019) |  |
| 2020 ואילך | נועם אימבר (2020) • איהאב אליאס סלאמה (2021) • שמואל וילוז'ני (2022) • דרור קרן (2023) • יעקב זדה-דניאל (2024) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2002 - אריה אליאס | זוכה פרס אופיר על מפעל חיים לשנת 2003 - מוסקו אלקלעי | הבא: 2004 - אברהם הפנר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298785105171  BnF: cb150238157 (data)  GND: 1062266080  ISNI: 0000 0000 6876 2985  LCCN: nr2002034083  VIAF: 97490688   WorldCat (עם VIAF): 97490688 
לוחית זיכרון למוסקו אלקלעי בבית ברחוב דיזנגוף 23 תל אביב