תוניסיה העות'מאנית
היסטוריה > פאשות עות'מאניות

לאחר נפילת תוניסיה לידי האימפריה העות'מאנית, השער הנשגב מינה פאשא למשול בשטח. "פאשא" היה תואר אימפריאלי עות'מאני המציין פקיד בכיר בעל סמכות אזרחית או צבאית, בדרך כלל מושל פרובינציה.   כאשר אולוץ' עלי, הביילרביי של אלג'יר, נפטר ב-1587, הסולטאן העות'מאני ביטל את התפקיד, מה שסימן את הנורמליזציה של הממשל במחוזות המגרב לאחר הסכסוך הממושך עם ספרד. במקום זאת, עבור כל מחוז (היום אלג'יריה, לוב, תוניסיה),  הוקם משרד הפאשא כדי לפקח על הממשל המחוזי.
כך, בשנת 1587, קיבל פאשא את תפקיד המושל העות'מאני של תוניסיה. הפאשא נעזר בביי, שהיה אחראי על גביית הכנסות המדינה. משנת 1574 עד 1591, מועצה הידועה בשם דיוואן, שהורכבה מבכירי הצבא העות'מאני (בולוק-באשי) ומכובדים מקומיים, סיפקה ייעוץ לפאשא. הטורקית נשארה שפת הממשל. עם כינון השלטון העות'מאני הקבוע ב-1574, ממשלת תוניס זכתה למידת יציבות, בניגוד לחוסר הביטחון וחוסר הוודאות שהביאו בתקופות המלחמה הקודמות.
אולם כהונתו של הפאשא העות'מאני החדש בתוניסיה התבררה כקצרת מועד. רק ארבע שנים מאוחר יותר, בשנת 1591, מרד בקרב הכוחות הטורקים הכובשים, במיוחד היניצ'רים, הניע מנהיג צבאי חדש, הדיי, לגדולה, למעשה החליף את הפאשא וקיבל את הסמכות השלטונית בתוניס. בעוד שתפקידו של הפאשא הצטמצם, הם המשיכו להתמנות לסירוגין על ידי השער הנשגב העות'מאני.  עם זאת, במהלך העשורים הבאים, הביי של תוניס החל לשלב את התואר פאשא במשרדו, ולאחר מכן, סמכותו של הביי האפילה על זו של הדיי. בסופו של דבר, הביי של תוניס הופיע כסמכות השלטונית היחידה, ושמר על הפרדה מובהקת מהניסיונות העות'מאניים לערער על הדומיננטיות הפוליטית שלהם. בני תוניס, כמו הדייס, החזיקו בתואר המוערך של פאשה, בעל משמעות דתית מכיוון שהיה קשור ישירות לח'ליף העות'מאני, שנשא את התואר המכובד "מפקד המאמינים" (בערבית : Amir al-Mu'minīn).
עד 1591, חיל היניצ'רים בתוניסיה היה בסמכותו של הפאשא העות'מאני המקומי. עם זאת, באותה שנה התקוממו קצינים זוטרים של היניצ'רים, הידועים כדייאים, נגד הקצינים הבכירים שלהם, ואילצו את הפאשה להכיר בהנהגה של אחד משלהם. מנהיג זה שמונה זה עתה, הידוע בשם דיי, נבחר על ידי חבריו לדיי וקיבל את השליטה על אכיפת החוק וענייני הצבא בבירה, ולמעשה הפך לשליט המדינה בפועל. למרות ששינוי זה קרא תיגר על סמכותה של האימפריה העות'מאנית, מנקודת המבט התוניסאית, הכוח הפוליטי נותר בידי זרים. מועצת המדינה הקיימת, המכונה דיוואן, פורקה, אך כדי להרגיע את הרגשות המקומיים, מונו כמה משפטנים מליקי תוניסאים לתפקידי מפתח, אם כי משפטנים חנאפים ממוצא עות'מאני המשיכו לשלוט. הדיי היניצ'רי נהנה משיקול דעת רב בהפעלת סמכותו, אם כי בתחילה, תחום השיפוט שלו היה מוגבל בעיקר לתוניס ולמרכזים עירוניים אחרים.
שני דייאים יעילים מאוד היו עות'מאן דיי (1598–1610) וחתנו יוסוף דיי (1610–1637). המנהלים המוכשרים הללו הפגינו טקט, ובכך הגבירו את כבוד משרדם. הם לא נטו ליוקרה, הם הפנו את כספי האוצר לפרויקטים ציבוריים ולפיתוח תשתיות, כולל בניית מסגדים, מבצרים, בסיסים ותיקון אמות מים. הם הצליחו לדכא שבטים מרדניים, והביאו לסיומה של תקופה ממושכת של אי שקט חברתי בתוניסיה. השלום והסדר שנוצרו הקלו במידה מסוימת של שגשוג. סמכותם של הדייאים חוזקה על ידי קפטן של צי הקורסיירים והביי, שהיו אחראים על גביית המס.
עם זאת, בתקופת שלטונו של יוסוף דיי, קמו קבוצות אינטרסים שונות ופעלו כדי לערער את אסטרטגיות השלטון שלו. רבות מהקבוצות הללו היו תוניסאיות, כולל הצבא המקומי, בולטים עירוניים (כולל אלה מהדיוואן המפורק), ורוב השבטים הכפריים, כאשר גם הסולטן הרחוק בקונסטנטינופול השפיע במידה מסוימת. לאורך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-17, הביי הטורקי המקומי גייס בהצלחה את הכוחות החברתיים הללו, ובכך חיזק את סמכותו שלו ובסופו של דבר גבר על הדייאים. הכוח הפוליטי הנחלש של הדייאים ושל היניצ'רים שלהם התברר כאשר ניסיון ההתקוממות שלהם ב-1673 לא הצליח להחזיר את השלטון.