stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב דוגאלי
הערות שוליים

↑  .Haggai Erlich, Ras Alula and the Scramble for Africa (Lawrenceville: Red Sea Press, 1996), pp. 105f
↑  .Henze, Layers of Layers of Time: A History of Ethiopia (New York: Palgrave, 2000), p. 157 n.20.
↑  . Erlich, Ras Alula, p. xiii.
| הסכסוך האיטלקי-אתיופי |
| --- | --- | --- |
יחסי איטליה–אתיופיה
| המירוץ לאפריקה | קניית עסב • ועידת ברלין • הסכם היווט • קרב סאטי •קרב דוגאלי • הסכם אוצ'ילי • מושבת אריתריאה • מבצע מארב • מרד אקלה גוזאי |  |
| המלחמה הראשונה | קרב קוטית • קרב אמבה אלגי (1895) • קרב מאקלה • קרב תיגראי • קרב עדווה • הסכם אדיס אבבה |  |
| בין המלחמות | הסכם חלוקת אתיופיה • הסכם לונדון • ההסכם האתיופי-איטלקי • משבר אתיופיה • תקרית וואל וואל • הסכם לוואל-הור • סנקציות חבר הלאומים • ציר רומא-ברלין |  |
| המלחמה השנייה | קרב טמביין הראשון • קרב אנדרטה • קרב טמביין השני • קרב סאריה • קרב מאיצ'ו • קרב אוגדן |  |
| מזרח אפריקה האיטלקית | תקופת הכיבוש • הפטריוטים • חוקי הגזע • התוכנית להשמדת יהדות אתיופיה • טבח אדיס אבבה • טבח דברה ליבנוס |  |
| מלחמת השחרור האתיופית | בעלות הברית • כוח גדעון • שייטת הים האדום של הצי המלכותי האיטלקי • הצי המזרחי • המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה • קרב קארן • מבצע ההופעה • קרב גונדר • לוחמת הגרילה האיטלקית • הסכם השלום |  |
האימפריה האתיופית • אריתריאה האיטלקית • סומלילנד האיטלקית • האימפריה האיטלקית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570448205171  LCCN: sh2013001442
אלכסנדר סידיג

| --- | --- |

 לידה:  21 בנובמבר 1965 (בן 58) סודאן וואד מדני, סודאן
 שם במה:  אלכסנדר סידיג
 שם לידה:  Siddig El Tahir El Fadil El Siddig El Abderahman El Mohammed Ahmed El Abdel Karim El Mahdi 
 מדינה:  סודאן, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון  St Lawrence College 
 בן או בת זוג:  נאנה ויזיטור (1997–2001) 
 https://www.sidcity.net/
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר סידיג (בערבית: صدّيق الفاضل; באנגלית: Alexander Siddig; או Siddig El Fadil; נולד ב-21 בנובמבר 1965) הוא שחקן אנגלי-סודאני, המוכר בעיקר בזכות גילום תפקידו כד"ר ג'וליאן באשיר בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", ובשל גילום דמותו של הנסיך דוראן מארטל בסדרה האפית של HBO, "משחקי הכס".
חייו הפרטיים

סידיג נולד בסודאן אבל בילה את רוב חייו בבריטניה. הוא נולד לאם אנגלייה, שעבדה כיועצת לתיאטרון ולאב סודאני. דודו מצד אימו הוא השחקן האנגלי מלקולם מקדואל, איתו הופיע ביחד בשנת 2008 בסרטו של ניל מרשל "יום הדין"; דודו מצד אביו הוא ראש ממשלת סודאן לשעבר, צאדק אל-מהדי (الصادق المهدي). כמו כן, הוא צאצאו של מוחמד אחמד. הוא למד בקולג' "סנט לורנס" שבקנט. בהופעותיו הראשונות, הוא הופיע בשם Siddig El Fadil, עד לאוקטובר 1995, לאחר תום שלוש עונות של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", אז אימץ את שם הבמה Alexander Siddig, שהוא קל יותר להגייה (לדוברי אנגלית). על סט הצילומים הוא זכה לכינוי החיבה "סיד". בשנת 1996 סידיג החל לצאת עם חברתו לצילומי "חלל עמוק 9" נאנה ויזיטור. דג'נגו אל טהיר אל סידיג, בנם המשותף, נולד ב-16 בספטמבר 1996, והזוג נישא ב-14 ביוני 1997. בשנת 2001 הם התגרשו.
קריירה

סידיג למד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA). לאחר שסיים את לימודיו, הוא ביצע עבודות במה במנצ'סטר. הוא עבד גם כבמאי בתיאטרון קטן בלונדון. סידיג הופיע לראשונה בטלוויזיה בדמות "הנסיך פייסל" בסרט הטלוויזיה "A Dangerous Man: Lawrence After Arabia" משנת 1990, שהוא סרט המשך ל-"לורנס איש ערב" שכותרתו איש מסוכן: לורנס אחרי הסעודית.
ההופעה של סידיג בסרט זה הביאו אותו בשנת 1992 לתשומת לבו של ריק ברמן, מיוצר סדרת הטלוויזיה החדשה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" משנת 1993. במקור, הוא הוזמן להיבחן לתפקיד הראשי של הקפטן בנג'מין סיסקו, אולם ברמן החליט שסידיג היה צעיר מדי לתפקיד זה, וליהק אותו לתפקיד ד"ר ג'וליאן באשיר במקום זאת. את התפקיד היה צריך לשכתב מעט עבור סידיג, שכן בתסריט המקורי–- הרופא הוא גבר ממוצא היספני, בשם ג'וליאן אמורוס, זאת למרות פרסומים כי על פי ברמן – לא היה אף שחקן אחר שההפקה שקלה ללהק לתפקיד זה.
לאחר תום שבע עונות של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", סידיג ביצע מספר הופעות בולטות בסרטים ובטלוויזיה. בין תפקידיו הבולטים: סוכן חשאי ממוצא אלג'ירי היוצא בעקבותיהם של קיצונים איסלמיים בפרק השנוי במחלוקת "Nest of Angels" בסדרה "ספוקס", בשנת 2003. בשנת 2005 הוא הופיע בתפקיד עימאד, עוזרו של סלאדין, בסרטו של רידלי סקוט "Kingdom of Heaven". הוא הופיע ב-"Syriana", בתפקיד עטור השבחים של נסיך נאסיר. בשנת 2006 הוא שיחק את התפקיד הראשי ב-"Hannibal - Rome's Worst Nightmare" עבור ה-BBC (בריטניה). בתחילת שנת 2007 הוא הצטרף לצוות של "Un Homme Perdu", המוכרים גם בשם "A Lost Man", וחזר לטלוויזיה האמריקאית בתפקיד הטרוריסט לשעבר האמרי אל-אסד, בעונה השישית של "24".
בשנת 2009 הוא שיחק בסרט זוכה הפרסים "Cairo Time", בתפקיד טארק ח'ליפה, מצרי שנלחם במשיכתו אל אשת חברו.
ב-2010 שיחק סידיג בתפקיד ג'ו פינטו במותחן "4.3.2.1" שכתב וביים נואל קלארק, ושיחק בסדרת הטלוויזיה "מכת מחץ".
ב-2012 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "אין מנוס" בתפקיד אדיב עבדל-כרים, סורי החי בקנדה אחרי שנמלט מסוריה וחוזר לסוריה אחרי 20 שנה על מנת להציל את בתו.
לעיתים קרובות, תפקידיו של סידיג מבוצעים במבטאים רבים ושונים: מבטא הגייה מקובלת ("מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9"), מבטא קוקני ("Reign Of Fire"), ומבטא אלג'ירי ("ספוקס"), בין היתר. כמו כן, בחלק מתפקידיו הוא נדרש לדבר ערבית ("ספוקס", "Syriana", "24", "Un Homme Perdu", "אין מנוס") כמו גם צרפתית ("Un Homme Perdu").
סידיג גילם את התפקיד של פיליפ בריטון בסדרת המדע הבדיוני "'בראשית'".
בחודש אוגוסט 2010, הוא הביע את ספקותיו כי ישוב לשחק ב"חלל עמוק 9", וטען כי יש לו "שאיפות אחרות".
בשנת 2013–2015 גילם את דמותו של מכשף טורקי בסדרה "הסודות של דה וינצ'י".
בשנת 2015 כיכב במיני-סדרה "תות" ברשת Spike, בתפקיד של אמון. בשנים 2016-2015 גילם את דמותו של הנסיך דוראן מארטל שליט דורן בסדרה האפית של HBO, "משחקי הכס". בשנת 2016 שיחק במותחן הפשע "עיר של אורות זעירים" לצד רושאן סת.
בשנת 2017 שיחק בסרטו של וים ונדרס "אהבה עמוקה". בשנים 2018-2017 גילם את דמותו של ראס-אל-גול בסדרה "גותהאם".
בשנת 2019 גילם את דמותו של אחמד סוידאני במיני-סדרה של נטפליקס, "אלי", ובהמשך השתתף בעונה השנייה של המותחן "הצהרה עמוקה" בתור אעסוף אל מוכתאר. בנוסף, שיחק בסרט האקשן "21 גשרים" בכיכובו של צ'דוויק בוזמן.
בשנת 2022 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "שאנטראם" מבית אפל TV פלוס, המבוססת על רומן בעל אותו שם מאת גרגורי דייוויד רוברטס.
בשנת 2023 גילם את קרדינל רוסו בסרט האימה האמריקאי "Deliver Us".
הערות שוליים

↑  "Alexander Siddig Biography (1965-)". Filmreference.com. נבדק ב-2010-08-13.
↑  סידיג היה בן 28 בשנת 1993, לעומת אייברי ברוקס, שהיה בן 45 כאשר לוהק לתפקיד בנג'מין סיסקו
↑  "Siddig: No More Deep Space Nine". Collider.com. 2010-08-09. ארכיון מ-2010-08-17. נבדק ב-2010-08-13.
| מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 |
| --- | --- | --- |
| יוצרי הסדרה | ריק ברמן • מייקל פילר • על-פי "מסע בין כוכבים" מאת ג'ין רודנברי |  |
| שחקנים ראשיים | אייברי ברוקס • רנה אוברז'ונואה • מייקל דורן • טרי פארל • ניקול דה בור • סירוק לופטון • קולם מיני • ארמין שימרמן • אלכסנדר סידיג • נאנה ויזיטור |  |
| דמויות ראשיות | בנג'מין סיסקו • אודו • וורף • דקס (ג'דזיה דקס • אזרי דקס) • ג'ייק סיסקו • מיילס או'בריאן • קווארק • ג'וליאן באשיר • קירה נריס |  |
| דמויות משנה | וין אדאמי • גאורון • אילם גארק • דוקאט • ואיון • מרטוק • נוג • רום • תומאס רייקר • ויק פונטיין • אישקה |  |
| גזעי חייזרים | באג'ורנים • ברין • ג'מהדאר • בורג • וורטה • טריל • משתנים • פרנגי (אנ') • קרדאסים • קלינגונים • רומולאנים |  |
| מושגים | דיפאיינט • הדומיניון • הולודק • חור התולעת • חלל עמוק 9 • טרנספורטר • יקום המראה • מאקי • מדור 31 • מלחמת הפדרציה-דומיניון • משכפל • פדרציית הכוכבים המאוחדת • הצו העליון • צי הכוכבים • הקרב בוולף 359 • רביע גלקטי • סוגיות מוסריות |  |
| פרקים בולטים | Duet • The Visitor • Rejoined • Trials and Tribble-ations • Far Beyond the Stars • In the Pale Moonlight • It's Only a Paper Moon • Emissary |  |
| סרט תעודי | What We Left Behind: Looking Back at Deep Space Nine |  |
| ראו גם | זיכיון מסע בין כוכבים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811717957305606  BIBSYS: 12031422  BNE: XX5043405  BnF: cb140417806 (data)  CANTIC: a10743054  GND: 1012610136  ISNI: 0000 0001 2023 4291  LCCN: no98107634  NKC: pna2009504905  NLK: KAC2020M6143  NTA: 296516090  SNAC: w61v65gc  SUDOC: 138774218  VIAF: 35149066380265600926   WorldCat (עם VIAF): 35149066380265600926
אדוארד א' וילסון
ראשית חייו

וילסון נולד בברמינגהאם שבאלבמה וגדל בעיקר בסביבות וושינגטון הבירה ובאזור הכפרי סביב מוביל, אלבמה. מגיל צעיר התעניין בטבע. הוריו, אדוארד ואינז וילסון, התגרשו כשהיה בן שבע. חוקר הטבע הצעיר גדל בכמה ערים ועיירות עם אביו ואמו החורגת.
בשנה בה התגרשו הוריו, התעוור וילסון בעין אחת בתאונת דיג. הוא סבל במשך שעות, אבל המשיך לדוג. הוא לא התלונן כי היה להוט להישאר בחוץ ולהמשיך בצפייה בטבע. הוא לא פנה לטיפול רפואי. מספר חודשים לאחר מכן, אישונו הימני התערפל עם קטרקט. הוא אושפז בבית החולים פנסקולה כדי להסיר את העדשה. וילסון כתב באוטוביוגרפיה שלו ש"הניתוח היה ניסיון מפחיד של המאה ה-19". וילסון נותר עם ראייה מלאה בעינו השמאלית של 20/10. החזון של 20/10 הניע אותו להתמקד ב"דברים קטנים": "שמתי לב לפרפרים ולנמלים יותר מאשר ילדים אחרים, והתעניינתי בהם באופן אוטומטי".
אף על פי שאיבד את הראייה הסטריאוסקופית שלו, עדיין יכול היה לראות אותיות קטנות ושערות על גופם של חרקים קטנים. יכולתו המופחתת להתבונן ביונקים ובציפורים הביאה אותו להתרכז בחרקים.
בגיל תשע ערך וילסון את מסעות התצפיות הראשונות שלו, בפארק רוק קריק בוושינגטון הבירה. הוא החל לאסוף חרקים והפגין תשוקה לפרפרים. הוא לכד אותם באמצעות רשתות עשויות ממטאטאים, מתלי מעילים ושקיות בד לייצור גבינה. היציאה למסעות אלה הובילה להיקסמותו של וילסון מנמלים. הוא תיאר באוטוביוגרפיה שלו איך יום אחד משך את קליפת העץ הנרקב וגילה מתחתיו נמלי ציטרונלה. נמלי העבודה שמצא היו "נמוכות ושמנות, בעלות ברק צהוב, ופלטו ריח לימוני חזק". וילסון אמר שהאירוע הותיר עליו "רושם חי ומתמשך". הוא זכה בפרס צופי הנשר והיה מנהל הטבע של מחנה הקיץ שלו בצופים. בגיל 18, מתוך כוונה להפוך לאנטומולוג, החל באיסוף זבובים, אבל המחסור בסיכות חרקים עקב מלחמת העולם השנייה גרם לו לעבור לנמלים, שניתן לאחסן בבקבוקונים. בעידודה של מריון ר' סמית', מירמקולוגית מהמוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בוושינגטון, החל וילסון בסקר כל הנמלים באלבמה. מחקר זה הוביל אותו לדווח על המושבה הראשונה של נמלי אש בארצות הברית, ליד נמל מוביל.
השכלה

בחשש שאולי לא יוכל להרשות לעצמו ללכת לאוניברסיטה, ניסה וילסון להתגייס לצבא ארצות הברית. הוא תכנן לזכות במלגת חינוך מטעם ממשלת ארצות הברית, אך נכשל בבדיקה הרפואית של הצבא עקב ליקוי ראייתו. וילסון נרשם לאוניברסיטת אלבמה שם סיים תואר ראשון ושני בביולוגיה ב-1950. בשנת 1951 עבר לאוניברסיטת הרווארד.
הוא התקבל לאגודת העמיתים של הרווארד וכך נסע במשלחות אל מעבר לים, אסף מיני נמלים בקובה ובמקסיקו וטייל בדרום האוקיינוס השקט, כולל באוסטרליה, גינאה החדשה, פיג'י, קלדוניה החדשה וסרי לנקה. ב-1955 וילסון סיים דוקטורט, והתחתן עם איירין קלי.
קריירה

מ-1956 עד 1996 היה וילסון חלק מהפקולטה של הרווארד[דרושה הבהרה]. הוא התחיל כטקסונום נמלים ועבד על הבנת המיקרו-אבולוציה שלהן, כיצד התפתחו למינים חדשים על ידי בריחה מסביבות בעלות חסרונות ומעבר לבתי גידול חדשים. הוא פיתח תאוריה של "מחזור המינים" (Taxon cycle).
הוא שיתף פעולה עם המתמטיקאי ויליאם בוסרט (Bossert) וגילה את הטבע הכימי של תקשורת נמלים באמצעות פרומונים. בשנות ה-60 שיתף פעולה עם המתמטיקאי והאקולוג רוברט מקארתור בפיתוח התאוריה על שיווי המשקל של המינים. בשנות ה-70 הוא ודניאל ס' סימברלוף בדקו תאוריה זו על איי מנגרובים זעירים בפלורידה קיז. הם חיסלו את כל מיני החרקים באזור קטן וצפו באכלוסו מחדש על ידי מינים חדשים. ספרם של וילסון ומקארתור Theory of Island Biogeography הפך לטקסט אקולוגי מכונן.
ב-1971 פרסם וילסון את הספר "חברות החרקים", על הביולוגיה של חרקים חברתיים כמו נמלים, דבורים, צרעות וטרמיטים. ב-1973 מונה לאוצר החרקים במוזיאון לזואולוגיה השוואתית. ב-1975 פרסם את הספר סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה (Sociobiology: The New Synthesis) בו יישם את התיאוריות שלו לגבי התנהגות חרקים על בעלי חוליות, ובפרק האחרון, על בני אדם. הוא שיער שנטיות שהתפתחו והועברו בתורשה אחראיות לארגון החברתי ההיררכי בקרב בני אדם. ב-1978 פרסם את ספרו On Human Nature, שעסק בתפקידה של הביולוגיה באבולוציה של התרבות האנושית וזכה בפרס פוליצר לספרות עיון כללית.
ב-1981, לאחר ששיתף פעולה במחקר עם צ'ארלס לומסדן (Lumsden), פרסם וילסון את Genes, Mind and Culture, תאוריה של קו-אבולוציה של תרבות וגנים. ב-1990 פרסם את "הנמלים", שנכתב בשיתוף עם ברט הולדובלר. הספר זכה בפרס פוליצר לעיון כללי – ספרו השני של וילסון שזכה בפרס זה.
בשנות ה-90 פרסם וילסון את "מגוון החיים" (1992), אוטוביוגרפיה בשם "איש-הטבע" (Naturalist) יצאה לאור בשנת 1994 ו-Consilience: The Unity of Knowledge (יצאה לאור בשנת 1998) על אחדות מדעי הטבע והחברה.
פרישה לגמלאות

בשנת 1996 פרש וילסון רשמית מאוניברסיטת הרווארד, שם המשיך לכהן בתפקידי פרופסור אמריטוס ואוצר כבוד באנטומולוגיה. הוא ייסד את EO Wilson Biodiversity Foundation, המממנת את פרס הכתיבה PEN/EO Wilson למדעי הספרות והיא קרן עצמאית בבית הספר לאיכות הסביבה של ניקולס באוניברסיטת דיוק. וילסון הפך למרצה מיוחד באוניברסיטת דיוק כחלק מההסכם.
וילסון פרסם את הספרים הבאים במהלך המאה ה-21:
The Future of Life, 2002
Pheidole in the New World: A Dominant, Hyperdiverse Ant Genus, 2003
From So Simple a Beginning: Darwin's Four Great Books, 2005
The Creation: An Appeal to Save Life on Earth, September 2006
Nature Revealed: Selected Writings, 1949–2006
The Superorganism: The Beauty, Elegance, and Strangeness of Insect Societies, 2009
Anthill: A Novel, April 2010
Kingdom of Ants: Jose Celestino Mutis and the Dawn of Natural History in the New World, 2010
The Leafcutter Ants: Civilization by Instinct, 2011
The Social Conquest of Earth, 2012
Letters to a Young Scientist, 2014
A Window on Eternity: A Biologist's Walk Through Gorongosa National Park, 2014
The Meaning of Human Existence, 2014
Half-Earth: Our Planet's Fight for Life, 2016
Genesis: The Deep Origin of Societies, 2019
Tales from the Ant World, 2020
וילסון ואשתו איירין התגוררו בלקסינגטון, מסצ'וסטס. בתו קתרין ובעלה ג'ונתן מתגוררים בסמוך, בסטאו, מסצ'וסטס.
ספרים > סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה, 1975

וילסון השתמש בסוציוביולוגיה ובעקרונות אבולוציוניים כדי להסביר את התנהגותם של חרקים חברתיים ולאחר מכן – כדי להבין את ההתנהגות החברתית של בעלי חיים אחרים, כולל בני אדם, ובכך ביסס את הסוציוביולוגיה כתחום מדעי חדש. הוא טען שכל התנהגות בעלי חיים, כולל זו של בני אדם, היא תוצר של תורשה, גירויים סביבתיים וחוויות עבר, ושרצון חופשי הוא אשליה. הוא התייחס לבסיס הביולוגי של ההתנהגות כ"רצועה גנטית". ההשקפה הסוציוביולוגית היא שכל התנהגות חברתית של בעלי חיים נשלטת על ידי כללים אפיגנטיים שעובדו על ידי האבולוציה. התאוריה והמחקר הללו הוכיחו את עצמם כמכוננים, שנויים במחלוקת ומשפיעים.
וילסון טען שיחידת הברירה היא גן, המרכיב הבסיסי של התורשה. מטרת הברירה היא בדרך כלל הפרט, הנושא מכלול של גנים מסוגים מסוימים. לגבי השימוש בברירת שארים בהסבר התנהגותם של חרקים אאוסוציאליים, "ההשקפה החדשה שאני מציע היא שזו הייתה ברירה קבוצתית לאורך כל הדרך, רעיון שנוסח לראשונה על ידי דרווין".
המחקר הסוציוביולוגי היה בזמנו שנוי במחלוקת במיוחד בכל הנוגע ליישום שלו על בני אדם. התאוריה ביססה טיעון מדעי לדחיית הדוקטרינה הנפוצה של טאבולה ראסה, הגורסת כי בני אדם נולדים ללא כל תוכן נפשי מולד וכי התרבות פועלת כדי להגביר את הידע האנושי ולסייע בהישרדות ובהצלחה בהפצת הגנים על ידי התרבות. בפרק האחרון של הספר טען וילסון שהמוח האנושי מעוצב על ידי תורשה גנטית באותה מידה שהוא מעוצב על ידי תרבות, אם לא יותר. וילסון טען שיש מגבלות על מידת ההשפעה שיכולה להיות לגורמים חברתיים וסביבתיים על שינוי ההתנהגות האנושית.
ספרים > סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה, 1975 > ביקורת

"סוציוביולוגיה" זכתה בתחילה לביקורת מהותית. כמה מעמיתיו של וילסון בהרווארד, כמו ריצ'רד לוונטין וסטיבן ג'יי גולד, התנגדו נחרצות לרעיונותיו בנוגע לסוציוביולוגיה. גולד, לוונטין ואחרים מקבוצת המחקר בנושא הסוציוביולוגיה מאזור בוסטון כתבו "נגד "סוציוביולוגיה" במכתב פתוח שביקר את "השקפה הדטרמיניסטית של וילסון על החברה האנושית והפעולה האנושית". אף על פי שהמכתב מיוחס לחברי קבוצת המחקר בנושא הסוציוביולוגיה, נראה שלוונטין היה הכותב הראשי. בריאיון ב-2011 אמר וילסון, "אני מאמין שגולד היה שרלטן. אני מאמין שהוא... חיפש מוניטין ואמינות כמדען וכסופר, והוא עשה זאת בעקביות על ידי עיוות של מה שאמרו מדענים אחרים והגה טיעונים המבוססים על העיוות הזה."
עבודתו של מרשל סהלינס משנת 1976 "השימוש והשימוש לרעה בביולוגיה" (The Use and Abuse of Biology) הייתה ביקורת ישירה על התיאוריות של וילסון.
הייתה גם אופוזיציה פוליטית. הסוציוביולוגיה הציתה מחדש את הדיון על שאלת תפקידם ומשקלם של התורשה והסביבה בעיצוב הפרט. וילסון הואשם בגזענות, שנאת נשים ואהדה לאיגניקה. בנובמבר 1978 הותקפה הרצאתו על ידי הוועד הבין-לאומי נגד גזענות, קבוצת חזית של מפלגת הלייבור הפרוגרסיבית המרקסיסטית. חבר הקבוצה שפכה קנקן מים על ראשו של וילסון וקראה "וילסון, אתה רטוב כולך" בכנס AAAS (American Association for the Advancement of Science). וילסון דיבר מאוחר יותר על התקרית כמקור לגאווה: "אני מאמין ש... הייתי המדען היחיד בתקופה המודרנית שהותקף פיזית בגלל רעיון."
התנגדויות של נוצרים אוונגליסטים כללו את זו של פול א' רות'רוק ב-1987: "לסוציוביולוגיה יש פוטנציאל להפוך לדת של חומרנות מדעית." הפילוסופית מרי מידג'לי נתקלה בסוציוביולוגיה בתהליך כתיבת "החיה והאדם" (1979) ושכתבה באופן משמעותי את הספר כדי להביע ביקורת על דעותיו של וילסון. מידג'לי שיבחה את הספר על טיפולו בנושאי חקר התנהגות בעלי חיים, בהירות, למדנות והיקף אנציקלופדי, אך מתחה ביקורת רבה על וילסון עקב בלבול מושגי, מדעניזם (scientism) ואנתרופומורפיזם של גנטיקה.
הספר והאופן בו התקבל הוזכרו בספרו של ג'ונתן היידט The Righteous Mind (המוח הצודק) כמו גם בספר The Agile Gene של מאט רידלי (תורגם לעברית בשם "האב, הבן והגן").
ספרים > על טבע האדם, 1978

וילסון כתב בספרו "על טבע האדם" מ-1978, "האפוס האבולוציוני הוא כנראה המיתוס הטוב ביותר שיהיה לנו אי פעם". תהילתו של וילסון גרמה לשימוש בביטוי אפוס האבולוציה. הספר זכה בפרס פוליצר בשנת 1979.
ספרים > הנמלים, 1990

וילסון, יחד עם ברט הולדובלר, ביצעו מחקר שיטתי של נמלים והתנהגות נמלים, שהגיע לשיאו בעבודה האנציקלופדית "הנמלים" משנת 1990. ניתן להסביר הקרבה עצמית מצד נמלים בודדות על בסיס האינטרסים הגנטיים שלהן בהישרדות האחיות, איתן הן חולקות 75% מהגנים שלהן (אם כי המקרה בפועל הוא שמלכות של מינים מסוימים מזדווגות עם מספר זכרים ולכן חלק מהעובדים במושבה יהיו קשורים רק ב-25%. על כן, וילסון טען להסבר סוציוביולוגי לכל התנהגות חברתית על פי המודל של התנהגות החרקים החברתיים.
וילסון אמר בהתייחסות לנמלים "קרל מרקס צדק, הסוציאליזם עובד, פשוט היה לו מין לא נכון". הוא טען שנמלים בודדות ומינים אאוסוציאליים אחרים הצליחו להגיע לכושר דרוויני גבוה יותר, תוך שהם מעמידים את צורכי המושבה מעל הצרכים שלהם כאינדיבידואלים, משום שחסרה להם עצמאות רבייה: נמלים אינדיבידואליות אינן יכולות להתרבות ללא מלכה, ולכן הן יכולות רק להגביר את כשירותן על ידי פעולה לשיפור הכושר של המושבה כולה. לבני אדם, לעומת זאת, יש עצמאות רבייה, ולכן בני אדם בודדים נהנים מרמת כושר דרוויניסטית מרבית אותה הם יכולים להשיג, על ידי שמירה על הישרדותם והישרדות צאצאים משלהם.
ספרים > Consilience (פיוס), 1998

בספרו מ-1998 Consilience: The Unity of Knowledge, וילסון דן בשיטות ששימשו לאיחוד המדעים, ואולי יוכלו לאחד את המדעים עם מדעי הרוח. וילסון השתמש במונח "פיוס" כדי לתאר את הסינתזה של ידע מתחומים מיוחדים שונים של מחקר אנושי. הוא הגדיר את הטבע האנושי כאוסף של כללים אפיגנטיים, דפוסים גנטיים של התפתחות מנטלית. לדבריו, תרבות וטקסים הם תוצרים, לא חלקים, מהטבע האנושי, אמנות היא לא חלק מהטבע האנושי, אבל ההערכה שלנו לאמנות היא כן. הוא הציע חקר מושגים כמו הערכת אמנות, פחד מנחשים או טאבו גילוי עריות (אפקט וסטרמרק) בשיטות מדעי הטבע והפיכת נושאים אלה לחלק ממחקר בין-תחומי.
הספר הוזכר בספרו של ג'ונתן היידט The Righteous Mind.
אמונות רוחניות ופוליטיות > הומניזם מדעי

וילסון טבע את הביטוי הומניזם חילוני-מדעי כ"תפיסת העולם היחידה התואמת את הידע ההולך וגדל של הידע על העולם האמיתי וחוקי הטבע" ואת הנחיצות של שיפור מצב האדם. בשנת 2003 היה אחד החותמים על המניפסט ההומניסטי.
אמונות רוחניות ופוליטיות > אלוהים ודת

בשאלת האל, תיאר וילסון את עמדתו כדאיזם זמני, הכחיש את תווית האתאיסט, והעדיף את הכינוי "אגנוסטי". הוא הסביר את נטייתו מאמונות מסורתיות: "נסחפתי מהכנסייה, לא באופן אגנוסטי או כאתאיסט באופן מוחלט, אלא רק בכך שאני כבר לא בפטיסט ונוצרי." וילסון טען שהאמונה באלוהים וטקסי הדת הם תוצרים של אבולוציה. הוא טען שאין לדחות אותם או לבטל אותם, אלא לחקור אותם באופן מדעי כדי להבין טוב יותר את משמעותם לטבע האנושי. בספרו The Creation, הציע שמדענים "יושיטו יד בידידות" למנהיגים דתיים ויבנו איתם ברית, כי "מדע ודת הם שניים מהכוחות החזקים ביותר על פני כדור הארץ והם צריכים להתאחד כדי להציל את הבריאה."
וילסון פנה לקהילה הדתית במעגל ההרצאות במידלנד קולג', טקסס, למשל, ו"הפנייה קיבלה 'תשובה מסיבית'", נכתבה אמנה ו"שותפות תפעל לתוצאה משמעותית ככל שהזמן עובר".
לעומת זאת, בריאיון ל-New Scientist שפורסם ב-21 בינואר 2015, אמר וילסון כי "הדת 'גוררת אותנו למטה' ויש לחסל אותה 'למען הקדמה האנושית', ו"למען התקדמות אנושית, הדבר הטוב ביותר שנוכל לעשות יהיה להפחית, עד כדי חיסול, אמונות דתיות".
אמונות רוחניות ופוליטיות > אקולוגיה

וילסון אמר שאם יוכל להתחיל את חייו מחדש, יעבוד באקולוגיה מיקרוביאלית, כאשר דן בחידוש תחומי המחקר המקוריים שלו מאז שנות ה-60. הוא חקר את ההכחדות ההמוניות של המאה ה-20 ויחסן לחברה המודרנית, וב-1998 טען לגישה אקולוגית:
"כשאתה כורת יער, יער עתיק במיוחד, אתה לא רק מסיר הרבה עצים גדולים וכמה ציפורים שמתעופפות בחופה. אתה מסכן באופן דרסטי מגוון עצום של מינים במרחק של כמה קילומטרים רבועים ממך. מספר המינים הללו עשוי להגיע לעשרות אלפים. ... רבים מהם עדיין לא מוכרים למדע, והמדע עדיין לא גילה את תפקיד המפתח שמילאו בתחזוקה של אותה מערכת אקולוגית, כמו במקרה של פטריות, מיקרואורגניזמים ורבים מהחרקים."
מסוף שנות ה-70 היה וילסון מעורב בשימור הגלובלי של המגוון הביולוגי, תרם וקידם מחקר. ב-1984 פרסם את Biophilia, מחקר הבסיס האבולוציוני והפסיכולוגי של משיכת האנושות לסביבה הטבעית. מחקר זה הציג את המילה ביופיליה שהשפיעה על עיצוב אתיקה של שימור מודרנית. בשנת 1988 ערך וילסון את "כרך המגוון הביולוגי", בהתבסס על הליכים של הוועידה הלאומית הראשונה של ארצות הברית בנושא, שהכניסה לשפה גם את המונח "מגוון ביולוגי". מחקר זה היה בעל השפעה רבה ביצירת התחום המודרני של חקר המגוון הביולוגי. ב-2011 הוביל וילסון משלחות מדעיות לפארק הלאומי גורונגוסה במוזמביק ולארכיפלג של ונואטו וקלדוניה החדשה בדרום מערב האוקיינוס השקט. וילסון היה חלק מתנועת השימור הבין-לאומית, כיועץ למכון כדור הארץ של אוניברסיטת קולומביה, כמנהל המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, וארגונים וקרנות כגון Conservation International, The Nature Conservancy והקרן העולמית לשימור חיות הבר.
הבנת היקף משבר ההכחדה הובילה אותו לתמוך בהגנה על יערות, כולל "החוק להצלת יערות אמריקה", שהוצג לראשונה ב-1998, ושוב ושוב עד 2008, אך מעולם לא נחקק בפועל. הצהרת Forests Now קוראת למנגנונים חדשים מבוססי שווקים להגנה על יערות טרופיים. בשנת 2014 קרא להפריש 50% משטח כדור הארץ למינים אחרים כדי שאלו ישגשגו בהם, כאסטרטגיה האפשרית היחידה לפתור את משבר ההכחדה. השפעתו של וילסון בנוגע לאקולוגיה באמצעות מדע פופולרי סוקרה על ידי אלן ג'י גרוס (2018).
וילסון סייע בהשקת יוזמת האנציקלופדיה של החיים (EOL) במטרה ליצור מסד נתונים גלובלי שיכלול מידע על 1.9 מיליון המינים המוכרים על ידי המדע. זהו מאגר דיגיטלי פתוח וניתן לחיפוש תכונות אורגניזם, מדידות, אינטראקציות ונתונים אחרים. חברו לו מעל 300 שותפים בין-לאומיים ומדענים רבים, כדי לספק למשתמשים גישה גלובלית לידע על החיים על פני כדור הארץ. וילסון גילה ותיאר יותר מ-400 מינים של נמלים.
פרסים וכבוד

אותות ההצטיינות המדעית והשימור של וילסון כוללים את התארים והמינויים הבאים:
חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, נבחר ב-1959
חבר באקדמיה הלאומית למדעים, נבחר ב-1969
המדליה הלאומית למדעים של ארצות הברית, 1976
פרס ליידי, 1979, מהאקדמיה למדעי הטבע של פילדלפיה
פרס פוליצר על ספרו "על טבע האדם", 1979
פרס טיילר להישגים סביבתיים, 1984
פרס ECI, המכון הבין-לאומי לאקולוגיה, אקולוגיה יבשתית, 1987
דוקטור לשם כבוד מהפקולטה למתמטיקה ומדעים באוניברסיטת אופסלה, שוודיה, 1987
פרס צלחת הזהב של האקדמיה להישגים, 1988
פרס קראפורד, 1990, פרס המוענק על ידי האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
פרס פוליצר על ספרו "נמלים" (עם ברט הולדובלר), 1991
הפרס הבין-לאומי לביולוגיה, 1993
פרס קרל סייגן להבנת הציבור במדע, 1994
מדליית Audubon של האגודה הלאומית אודובון, 1995
25 האנשים המשפיעים ביותר של מגזין טיים באמריקה, 1995
מדליית בנג'מין פרנקלין עבור הישג מצטיין במדעי החברה הפילוסופית האמריקאית, 1998.
הומניסט השנה של האגודה ההומניסטית האמריקאית לשנת 1999
פרס לואיס תומאס לכתיבה על מדע, 2000
פרס נירנברג, 2001
פרס צופי הנשר המכובד לשנת 2004
Dauphin Island Sea Lab הטבילה את ספינת המחקר החדשה ביותר שלה על שמו, R/V EO Wilson, ב-2005.
מדליית כסף – פרס על שם לינאוס, 2006
מדליית אדיסון אמרי וריל ממוזיאון פיבודי להיסטוריה של הטבע, 2007
פרס TED 2007 ניתן מדי שנה לשלושה אנשים שהשפיעו לטובה על החיים על כדור הארץ.
XIX Premi Internacional Catalunya 2007
חבר ב-World Knowledge Dialogue מועצת הכבוד, ומדען במעון לסימפוזיון 2008 שאורגן בקרנס-מונטנה (שווייץ).
תואר מרצה לשם כבוד, אוניברסיטת איווה, 2008–2009
EO Wilson Biophilia Center במטע נוקוסה במחוז וולטון, פלורידה סרטון 2009
מדליית מועדון החוקרים, 2009
פרס BBVA Frontiers of Knowledge לשנת 2010 בקטגוריית ביולוגיה של אקולוגיה ושימור
מדליית תומאס ג'פרסון באדריכלות, 2010
פרס Heartland לסיפורת לשנת 2010 על הרומן הראשון שלו Anthill: A Novel
איש תקשורת המדע של EarthSky, 2010
פרס הקוסמוס הבין-לאומי, 2012
המדליה הבין-לאומית של קיו (2014)
דוקטור למדע, honoris causa, מההמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע (2014)
פרס הארפר לי לשנת 2016
כינוי המין Myrmoderus eowilsoni (2018) על שמו.
בכינוי המין Miniopterus wilsoni (2020) על שמו.