stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדולף נויבאואר
חייו > אנגליה

בשנת 1865 עבר להתגורר באנגליה, אך המשיך בקשרים עם פריז. בתקופה זו ערך את מסעו הראשון לספריות של ספרד ופורטוגל, כדי לאסוף חומר לכתיבת חיבוריו על רבני צרפת וסופריה במאה ה-14. בשנת 1868, הוא פרסם בפריז את ספרו "הגאוגרפיה של התלמוד", וקיבל בגינו את פרס האקדמיה הצרפתית למדעים. באותה שנה (1868), החל נויבאואר לעבוד בספריית בודליאנה של אוניברסיטת אוקספורד, בשכר שנתי של £200, והיה לאחד מהיהודים הראשונים שהתקבלו לעבוד במוסד זה. בין היתר כללה משרתו קיטלוג כל כתבי היד העבריים שבספרייה. תפקיד נוסף בספרייה כלל איתור ורכישת כתבי יד עבריים עבורה, במסגרתו הצליח להעשיר את אוסף הספרייה בעשרות כתבי יד עבריים יקרי ערך ויקרי המציאות. נויבאואר היה גם מהראשונים להכיר בחשיבותה של הגניזה הקהירית, ובין האישים שבזכותם רכשה הספרייה 2,675 תעודות מן הגניזה.
בשנת 1873, לאחר שהוסרו כל המגבלות החוקיות כנגד חברוּת מלאה של יהודים באוניברסיטת אוקספורד, הוא מוּנה כמשנה לספרן הראשי של הספרייה הבודליאנית וכן הוענק לו תואר MA של אוניברסיטת אוקספורד. עם זאת, נדחתה מועמדתו למשרת הספרן הראשי של הספרייה, בשנת 1882, ככל הנראה משום דרישות התפקיד, לפיהן יכול אזרח אנגלי בלבד לעמוד בראש מוסד אנגלי גדול. בהמשך, ובזכות פעילותו בספרייה, הוקמה באוניברסיטת אוקספורד, בשנת 1884, קתדרה לספרות רבנית, והוא מוּנה בה לפרופסור. בשנת 1890 הוענק לו תואר Honorary Fellow מטעם מכללת אקסטר (Exeter College), אחת מהמכללות המרכיבות את אוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1891 קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת היידלברג הגרמנית. באותה שנה הוענק לו גם תואר חבר של כבוד ב-Real Academia de la Historia, שבמדריד, וכן תואר Correspondence Member של האקדמיה הצרפתית למדעים.
משנת 1890 החל לסבול מבעיות בראייה, שהלכו והחמירו עם השנים, ולבסוף בשנת 1899 פרש בגינן מעבודתו בספרייה. במאי 1900 נאלץ לפרוש גם מהוראה. בשל אובדן כושר הראייה ובעיות רפואיות נוספות, עבר בשנת 1901 לווינה, כדי להתגורר עם אחיינו אברהם ביכלר ולהיות תחת השגחתו. הוא שב ללונדון (יחד עם ביכלר), לאחר שבקיץ 1906 מוּנה ביכלר לתפקיד עוזר ראשי למנהל ה-Jew's College.‏ הוא נפטר רווק, שנה אחר כך, בשנת 1907, ונקבר בבית הקברות ווילסדן (Willesden cemetery).
מבחינת מפעלו והחותם שהותיר כביבליוגרף, נחשב נויבאואר "שני רק למשה שטיינשניידר". אוניברסיטת אוקספורד וספריית בודליאנה הכירו בתרומתו החשובה של נויבאואר לאוספים של הספרייה, ועדות לכך ניתן למצוא בספר שיצא לאור על ההיסטוריה של הספרייה. כמו כן, לאחר מותו, הוצב פורטרט שלו, מעשה ידיו של הצייר הבריטי הנודע, ליאונרד קמפבל-טיילור, בספרייה הבודליאנית, ובשנת 1931, צוין באוקספורד יום מלאות מאה שנה להולדתו.
ארכיון על שמו של נויבאואר, הכולל מכתבים, תכתובות בין נויבאואר ואחרים, מסמכים אישיים שלו, קטעי עיתונות עליו ומידע נוסף, נמצא בספריה הלאומית.
מחקריו

בן 15 שנה היה כאשר החלו להתפרסם מאמריו הראשונים בעיתונות הגרמנית-יהודית. מאז כתב כעשרים ספרים וכשלוש מאות מאמרים שהתפרסמו בכל כתבי העת הידועים בתקופתו (כתבי עת יהודיים ולא יהודיים). מאמריו עסקו בנושאים שונים, בין היתר, מקרא והספרים החיצוניים (ספר טוביה, בן סירא), קראים, שומרונים, תולדות עם ישראל (תקופת בית שני, גורל עשרת השבטים, מסעי הצלב ועוד), גאוגרפיה של ארץ ישראל, דקדוק עברי, שירה עברית, ובעיקר עסק בתיעוד, קיטלוג והוצאה לאור של כתבי יד עבריים. בנוסף, חיבר מעל למאה מאמרי ביקורת על ספרים שונים.
חיבוריו רוכזו ברשימת ביבליוגרפית שחיבר אלקן נתן אדלר, בשנת 1929. הרשימה עודכנה על ידי בועז כהן (שהוסיף 109 ערכים נוספים), בשנת 1933, ועודכנה שוב (בעיקר בקשר לפרסומיו המוקדמים) על ידי גצל קרסל, בשנת 1981.
מבין עשרות חיבוריו, בולטים במיוחד מספר חיבורים, בגינם זכה לפרסום רב, שיפורטו להלן, לפי שנת פרסומם:
מחקריו > הגאוגרפיה של התלמוד

בשנת 1859 נסע לארץ ישראל, ובמקביל לעבודתו כמזכיר בשגרירות האוסטרו-הונגרית, סייר בה, בפרט במקומות המוזכרים בתלמוד ובכתבי חז"ל. את רשמיו ותוצאות מחקריו בנושא סיכם בספר "La géographie du Talmud" ("הגאוגרפיה של התלמוד"). עם צאתו לאור, בשנת 1868, זכה הספר לביקורות חיוביות, זיכה את נויבאואר בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים, "והעמיד אותו בשורה הראשונה בין חוקרי הספרות הרבנית".
אלא שבשנת 1870, פרסם החוקר י. מורגנשטרן בברלין, את הספר: "Die französische Academie und die Geographie des Talmuds" ("האקדמיה הצרפתית ו'הגאוגרפיה של התלמוד'") ועורר סערה רבה. בספר טען מורגנשטרן כנגד נויבאואר כי הוא איננו בקי במקורות ובדברי חז"ל ולפיכך שגה במקומות רבים בספרו. בנוסף, תקף מורגנשטרן את האקדמיה הצרפתית על שהעניקה את הפרס לספר שכזה. נויבאואר פרסם שתי תגובות לטענותיו של מורגנשטרן, בכתב העת Athenaeum (מיום 8 במאי 1870) ובכתב העת Allgemeine Zeitung des Judentums (שנה 34, גיליון 21, מיום 24 במאי 1870), שבהן מצד אחד תקף את מורגנשטרן באופן אישי, ומצד שני הודה במספר טעויות, שעליהן הצביע מורגנשטרן. מורגנשטרן השיב לתגובה הראשונה, באותו כתב עת (Athenaeum; מיום 4 ביוני 1870), וכן פרסם תשובה מפורטת יותר במהדורה השנייה של ספרו, שיצא לאור באותה שנה. בתגובתו מצביע מורגנשטרן על השגיאות הרבות בספרו של נויבאואר וכן מאשימו כי העתיק מדברי אחרים (בין היתר, מהספר "ערך מלין" של שי"ר, מספריו של יהוסף שוורץ, בעיקר "תבואות הארץ", וכן מהספר "ארץ קדומים" של יעקב קפלן). לא ידוע אם נויבאואר הגיב לתשובה המפורטת של מורגנשטרן.
מחקריו > כתבי היד של הקראים

פרסום ראשון של כתב יד קראי על ידי נויבאואר היה לאחר שהותו בארץ ישראל. בעת שביקר בבית כנסת קראי בירושלים, הוא איתר כתב יד מהמאה ה-15, המכיל קטעים מספר דקדוקי שחיבר המדקדק והבלשן הקראי דוד בן אברהם אלפאסי. נויבאואר הוציא לאור את הקטעים, והוסיף להם תרגום, בכתב העת Journal Asiatique (בגיליונות 18–20, שיצאו לאור בשנים 1861–1862).
לאחר שחזר לפריז, הוזמן נויבאואר (בשנת 1864), לספרייה הלאומית הרוסית בסנט פטרבורג, כדי לחקור את כתבי היד הקראיים שבאוסף פירקוביץ'. במהלך ביקורו, פרסם בגרמנית, בשנת 1864, את המאמר "האוסף של פירקוביץ'" (Die Firkowitz’sche Sammlung)‏. לאחר ששב מביקורו, פרסם דו"ח מקיף בצרפתית, בשנת 1865, על פעילותו בספרייה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1866, פרסם ספר בגרמנית ובעברית, הכולל חמישה פרקים. הפרקים כוללים תיאור של תולדות הקראות בתחילת דרכה (פרק ראשון), ואת קורותיה בחצי האי קרים (פרק שני), תחת השלטון האימפריה הביזנטית (פרק שלישי), וכן בפולין (פרק רביעי). הפרק החמישי דן בהבדל בין הקראים לרבנים בפרשנות כתבי הקודש (בין היתר על פי חיבורו של מרדכי בן ניסן הקראי, שאת חיבורו מביא נויבאואר בהמשך הספר). חמשת הפרקים מפנים לפרק הערות, הכולל קטעים רבים מתוך כתבי יד המתעדים את ההיסטוריה והספרות של הקראים. בסוף הספר, כלל נויבאואר שני חיבורים גדולים: החיבור של הקראי ידידיה שלמה בן אהרן מטרוקי, אפריון עשה לו (המלך שלמה מעצת השם היא תקום, עמודיו עשה כסף נבחר לשון צדיק בהודעת סבת חלוקת הקראים מהרבנים... בבארו כי יסוד דת הקראות על שלושה עמודים...); והחיבור של מרדכי בן ניסן הקראי, ספר לבוש מלכות (רצון מלכים שפתי צדק, ודובב ישרים יאהב, האדון המעולה... הגביר... קארול המלך מלך שווע"צייה... שאל את עבדיו הקראים שבעיר לוצקא, לדעת אודותם, מאיזו אומה הם ומה אמונתם, ומה ההפרש בין התלמודיים וביניהם...קמתי... לכתוב... ולהודיע הכל... אלו הדברים).
בשנת 1887 פרסם מאמר נוסף, באנגלית, על כתבי היד העבריים-ערביים, שבספריית סנט פטרבורג.
מחקריו > תולדות הספרות הצרפתית

נויבאואר פרסם יחד עם ארנסט רנן שני כרכים מתוך סדרת הספרים "תולדות הספרות הצרפתית", והם נחשבים ל"שתי עבודות מרשימות של יצירות ספרותיות".
הכרך הראשון, משנת 1877, הוא חיבור על רבני צרפת בתחילת המאה ה-14, והכרך השני, משנת 1893, הוא חיבור על הסופרים היהודים הצרפתיים מהמאה ה-14 וכתביהם. הכרכים נכתבו יחד עם רנן, שהיה העורך הראשי של הסדרה, אולם את החומר לשני הכרכים ליקט נויבאואר בלבד, והוא כלל בו פרסומים בדפוס וכתבי יד מספריות שונות בעולם, לרבות ספריית בודליאנה והספרייה הלאומית של צרפת.
לצורך ליקוט החומר, הוא ערך מספר מסעות בספריות רבות באירופה, ביניהם שלושה מסעות גדולים, שבסיום כל אחד מהם פרסם דו"ח מיוחד ומפורט: המסע הראשון היה לספרד ופורטוגל; המסע השני היה לדרום צרפת ואיטליה; והמסע השלישי כלל את מזרח צרפת, שווייץ וגרמניה.
מחקריו > קטלוג כתבי היד העבריים בספריית בודליאנה

מבין כל הספרים שחיבר ופרסם נויבאואר, הקטלוג של כתבי היד העבריים בספריית בודליאנה, הוא ספרו המפורסם ביותר, ופרסומים רבים – מיום שיצא לראשונה הכרך הראשון, בשנת 1896, ועד לימינו (נכון לשנת 2012) – מאזכרים אותו או מצטטים ממנו.
בשנת 1829 רכשה ספריית בודליאנה את אוסף כתבי היד והספרים העבריים של הרב ואספן הספרים דוד אופנהיים, רכישה שהפכה אותה לבעלת אוסף כתבי יד ודפוסים עבריים מהגדולים בעולם. לצורך קיטלוג הדפוסים שבאוסף אופנהיים וכן שאר הדפוסים העבריים שבספרייה, הוזמן הביבליוגרף היהודי הנודע, משה שטיינשניידר, והוא עשה כן בין השנים 1852–1860. לשם השלמת עבודתו של שטיינשניידר, קיטלוג של כל כתבי היד העבריים שבאוסף אופנהיים ובספרייה כולה, נשכר נויבאואר על ידי אוניברסיטת אוקספורד, בשנת 1868.
לאחר 18 שנות עבודה, פרסם נויבאואר את הכרך הראשון, בשנת 1886, ונכללו בו 1,168 טורים, המתארים 2,602 כתבי יד (חלק מכתבי היד כוללים 20–50 חיבורים).
הכרך הראשון מלווה בכרך נוסף (הוא הכרך השלישי), הכולל 40 פקסימליות ותיאורן. חשיבותו של הכרך השלישי נעוצה בעובדה שארבעים הפקסימיליות שנכללו בו, מייצגות סוגים שונים של כתבי יד עבריים (פלאוגרפיה עברית) מתקופות וארצות שונות.
במקביל להוצאת שני הכרכים הללו, הוציא נויבאואר לאור באותה שנה (1886) גם את קטלוג כתבי היד העבריים של ספריית Jew's College, בלונדון.
לאחר רכישתם של אלפי תעודות מהגניזה הקהירית, נדרשה הכנה של קטלוג נוסף. נויבאואר החל בעבודת הקיטלוג וכן הוסיף מספר תיקונים ועדכונים לכרך הראשון. אלא שאז החל לסבול מבעיות ראייה ובעיות רפואיות נוספות, ולעזרתו נשכר ארתור ארנסט קאוליי (Arthur Ernest Cowley). נויבאואר נאלץ לפרוש מעבודתו בספרייה, בשנת 1899, וקאוליי המשיך לבד בעבודת הקיטלוג, והוציא לאור את הכרך השני בשנת 1902.
בשנת 1994 יצא לאור כרך עדכון לכרך הראשון, הכולל תוספות, עדכונים ותיקוני טעויות, בעריכתו של ר. א. מאי, (תחת הדרכתו של מלאכי בית אריה). רוב העדכונים ותיקוני הטעויות, נערכו בהתאם למידע שסיפקו עובדי המכון לתצלומי כתבי יד עבריים של הספרייה הלאומית ומומחים אחרים.
מחקריו > סדר החכמים וקורות דברי הימים

במסגרת תפקידו של נויבאואר בספרייה הבודליאנית, הוא חשף והוציא לאור כתבי יד עבריים רבים. בין השנים 1887–1895, הוציא לאור שני כרכים, הכוללים חיבורים וספרי כרונוגרפיה והיסטוריה, מהחשובים בתולדות עם ישראל בימי הביניים. הספר הפך לאחד מהספרים המצוּטטים ביותר בספרות המחקר של מדעי היהדות, עם זאת איבד מעט מערכו בשנים האחרונות, כאשר יצאו מהדורות מדעיות למרבית החיבורים המצויים בו.
בחלק הראשון של הספר עשרה שערים, הכוללים את אגרת רב שרירא גאון; ספר הקבלה לרבי אברהם בן דוד; שער החמשים מקצור "זכר צדיק" לר’ יוסף בן צדיק; ספר הקבלה לר’ אברהם בר’ שלמה; לקוטים מדברי יוסף לר’ יוסף בן יצחק סמברי; סדר עולם; סדר עולם זוטא וסדר תנאים ואמוראים; דרכי התלמוד וסדר תנאים ואמוראים; סדר מלכי רומי; וקטעים קצרים מכתבי-יד שונים.
בחלק השני שבעה שערים, הכוללים את מגלת תענית; סדר עולם; סדר עולם זוטא; כתאב אלתאריך (סדר הדורות), בערבית באותיות עבריות, לרב סעדיה גאון; ספר יוחסין (מגילת אחימעץ לר’ אחימעץ ב"ר פלטיאל); ספור דוד הראובני; השער השביעי, האחרון כולל שבעה קטעים קצרים מתוך חיבורים גדולים יותר: קטע מתוך "בית הבחירה" לר’ מנחם המאירי; קטע מתוך "קריית ספר" לדוד מאסטלה; קטע מתוך "קריית ספר" לר’ יצחק לאטס; קטע מתוך "צדה לדרך" לר’ מנחם בן זרח; קטע מתוך כתב יד גאסטר 83; קטע מהתנ"ך בטריפולי; וקטע מתוך דברי יוסף אלקירקיסאני.
כל חלק כולל הקדמה באנגלית. החלק השני כולל גם מפתח לשני הכרכים.
מחקריו > חיבורים נוספים

בנוסף לחיבורים שפורטו לעיל, אחראי נויבאואר לחיבורים חשובים נוספים, בין היתר:
מלאכת השיר, הוא ספרו הראשון של נויבאואר, משנת 1865, והוא כולל פרקים מתוך כתבי יד, של ספר השרשים של ר' סעדיה אבן דנאן, על התנועות בשפה העברית, החריזה ומשקל השיר העברי; של הספר "קבלה על מלאכת השיר" למחבר עלום שם; וכן של המקאמה העברית (מחברות איתיאל לאל-חרירי, בתרגום עברי של אלחריזי, וספר תחכמוני לאלחריזי).
ספר השורשים העבריים לרבי יונה אבן ג'נאח, משנת 1875, הכולל את החיבור המקורי, שנכתב בשפה הערבית. נויבאואר הוציאוֹ לאור על פי שני כתבי יד, האחד מספריית בודליאנה והשני מספריית רואן (Rouen). המדובר בספר חשוב ביותר לחקר הדקדוק העברי, ומכאן חשיבותה של מהדורת נויבאואר, שהיא המהדורה המלאה הראשונה, בעוד שלפניה יצאו לאור קטעים בודדים בלבד מתוך הספר.
בנוסף לספר זה, הוציא נויבאואר חיבורים נוספים באותו התחום, ביניהם, חיבור תימני בתחום הדקדוק – מחברת התיג׳אן הערבית (Petite grammaire hébraïque provenant de Yemen), משנת 1891, הכולל דיון על האותיות לסוגיהן, ההגייה, הניקוד והטעמים.
הפרק החמישים ושלושה של ספר ישעיהו, אשר יצא לאור בשני כרכים:
הכרך הראשון ("פירושי הנה ישכיל עבדי"), משנת 1876, כולל למעלה מחמישים פירושים לפרק זה, ביניהם תרגום השבעים, תרגום יונתן, תלמוד בבלי וירושלמי, המדרשים, ספר הזוהר, פירוש רש"י, אבן עזרא, רד"ק, רב סעדיה גאון, ספר הכוזרי, וכן תגובות ודעות של מחברים יהודיים כנגד הפרשנות הנוצרית לפרק הנ"ל. הפירושים והתגובות לוקטו מתוך ספרי דפוס וכתבי יד שונים.
הכרך השני, משנת 1877, כולל תרגום של הכרך הראשון ותוספות אחרות. כרך זה נכתב בשיתוף סמואל דרייבר (מי שכתב את הביוגרפיה המקיפה ביותר על נויבאואר), והבלשן פוסיי (Pusey; שבעידודו ולבקשתו נכתב הספר), אשר כתב את ההקדמה לתרגום האנגלי.
קטעים מספר בן סירא העברי (Ecclesiasticus): נויבאואר היה מהראשונים, יחד עם סולומון שכטר (יריבו של נויבאואר בנושא זה), שגילה חלקים מספר בן סירא העברי בתעודה מהגניזה הקהירית שמצא בארגז, המכיל תעודות גניזה. הוא הוציא לאור קטעים אלה בשנת 1897, בצירוף שתי פקסימליות, יחד עם ציטוטים של ספר בן סירא בספרות הרבנית, גרסאות מוקדמות של הטקסט וכן תרגום לאנגלית. באותה השנה (1897) הוא הוציא לאור, יחד עם ארתור קאוליי, את הטקסט המתורגם לאנגלית, ובמקביל לו (בעמודים עוקבים) הציב את הגרסה האנגלית המתוקנת, משנת 1895.
חיבוריו > ספריו

מלאכת השיר, לקוטים שונים מכתבי ידות, פרנקפורט ע"נ מיין: דפוס בראננער, 1865.
Aus der Petersburger Bibliothek, Beitraege und Documente zur Geschichte des Karaeerthums und der karaeischen Literatur, Leipzig: O. Leiner, 1866.
La géographie du Talmud, mémoire couronné par l’Académie des inscriptions et belles-lettres, Paris: Michel Lévy frères, 1868.
The book of Hebrew roots, by Abu ’L-Walid Marwân Ibn Janah, otherwise called Rabbi Yônâh, now first edited, with an appendix, containing abstracts from other Hebrew-Arabic dictionaries, by Ad. Neubauer, Oxford: Clarendon Press, 1875 (New edition: Amsterdam: Philo Press, 1968; with additions and corrections by Wilhelm Bacher).
The fifty-third chapter of Isaiah , according to the Jewish interpreters, 2 volumes, Oxford: J. Parker:
Volume 1: Texts, edited from printed books and mss. by Ad. Neubauer, 1876.‏
Volume 2: Translations, by Samuel R. Driver and Ad. Neubauer, with an introduction to the translations by E.B.Pusey, 1877.‏
The book of Tobit, a Chaldee text from a unique MS. in the Bodleian library, with other Rabbinical texts, English translations and the Itala, Oxford: Clarendon Press, 1878.
Catalogue of the Hebrew manuscripts in the Jews’ college, London, London, Oxford: Printed for private circulation by Horace Hart, 1886.
Catalogue of the Hebrew manuscripts in the Bodleian Library and in the college libraries of Oxford, including mss. in other languages, which are written with Hebrew characters, or relating to the Hebrew language or literature, and a few Samaritan mss., 3 volumes, Oxford: Clarendon Press, 1886–1906 (volume 2: with Arthur Ernest Cowley).
סדר החכמים וקורות הימים , 2 כרכים:
חלק א': אגרת לרבנו שרירא גאון, וספר הקבלה לרבי אברהם בן דוד, ועוד לקוטים אחרים, אחד המרבה ואחד הממעיט, אוקספורד: דפוס קלארינדון, תרמ"ח–1887 (הוצאה שנייה: ירושלים, תשכ"ז–1967).
חלק ב': מגלת תענית, סדר עולם כתאב אלתאריך, ספר..... יוחסין ועוד לקוטים אחרים, דפוס קלארינדון, תרנ"ג–1895 (הוצאה שנייה: ירושלים: תשכ"ז–1967).
Petite grammaire hébraïque provenant de Yemen, texte arabe, publié d’après les manuscrits connus par Ad. Neubauer, Leipzig: O. Harrassowitz, 1891.
Hebräische Berichte, über die Judenverfolgungen während der Kreuzzüge, herausgegeben von A. Neubauer und M. Stern, ins Deutsche übers. von S. Baer, Berlin: Verlag von Leonhard Simion, 1892.
Ernest Renan and Adolf Neubauer, Les écrivains juifs français du XIVe siècle (extrait de L’Histoire littéraire de la France, tome XXXI), Paris: Imprimerie nationale, 1893, pp. xviii, 5–469 (second edition: Farnborough: Gregg, 1969).
The original Hebrew of a portion of Ecclesiasticus (XXXIX. 15 to XLIX. 11) together with the early versions and an English translation, followed by the quotations from Ben Sira in rabbinical literature, edited by A. E. Cowley, M. A. and Ad. Neubauer, M. A., with two facsimiles, Oxford: Clarendon Press, 1897.
Ecclesiasticus XXXIX, 15 to XLIX, 11, translated from the original Hebrew, and arranged in parallel columns with the English revised version of 1895, by A.E. Cowley and Ad. Neubauer, with a facsimile, Oxford: Clarendon Press, 1897.
לקריאה נוספת

Elkan Nathan Adler, A bibliography of the writings of A. Neubauer (1832–1907), reprint from: Studies in Jewish bibliography and related subjects, in memory of Abraham Solomon Freidus (1867–1923) New York: The Alexander Kohut memorial foundation, 1929, pp. 31 – 64.
Herbert Martin James Loewe, Adolf Neubauer, 1831–1931, Oxford: Printed at the University Press by J.Johnson, 1931.
בועז כהן, "כתבי נויבוער ומאמריו, הוספה לביבליוגרפיה", קריית ספר י' (תרצ"ג–צ"ד), עמ' 365–371.
Herbert Henry Edmund Craster, History of the Bodleian Library, 1845–1945, Oxford: Clarendon Press, 1952. (מידע על נויבאואר מופיע במספר מקומות בספר, ראו במפתח השמות).
ע' בן רשף, "אברהם נויבאואר", חכמת ישראל באירופה, כרך שלישי, ירושלים ותל אביב: הוצאת עוגן שליד הסתדרות העברית באמריקה בשיתוף עם הוצאת ספרים מ’ ניומן, תשכ"ה, עמ' 242–245.
גצל קרסל, "לביו־ביבליוגרפיה של אברהם־אדולף נייבויאר", ארשת: ספר שנה לחקר הספר העברי, כרך ו', בעריכת א.מ. הברמן, ישראל מהלמן ויצחק רפאל, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשמ"א, עמ' 206–210.
אובראלטש (קרחון)

| --- | --- |

קרחון אובראלטש
 מידע כללי
 גובה עליון:  3,700 מטר מעל פני הים
 מיקום:  קנטון ואלה, שווייץשווייץ.
 רכס הרים:  האלפים הברניים
 אורך:  9 קילומטר
 שטח:  22 קמ"ר
 סוג קרחון:  יבשתי
 מנוקז על ידי:  נהר מסה אל נהר הרון
 קואורדינטות:  46°25′08″N 7°57′27″E﻿ / ﻿46.41889°N 7.95750°E﻿ / 46.41889; 7.95750
  (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.קרחון אובראלטש(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.קרחון אובראלטש(למפת ואלה רגילה) סיון מרטיני מונטה בריג-גליסקרחון אובראלטש(למפת ואלה מוגדלת) סיון מרטיני מונטה בריג-גליסקרחון אובראלטש
קרחון אובראלטש (Oberaletsch Glacier) הוא קרחון יבשתי באורך 9 קילומטר ברכס האלפים הברניים בקנטון ואלה שבשווייץ.
גאוגרפיה

לקרחון שתי זרועות, הזרוע המזרחית הנקראת קרחון אובראלטש, מתחילה בגובה של 3,700 מטר בהרים אלטשהורן זאטלהורן ושינהורן וזורמת בין ההרים וייסהורן (ממערב) וגייסהורן (ממזרח) עד למרגלות הגרוס פוסהורן שם מתחברת עם הזרוע המערבית שנקראת קרחון בייך (Beichgletscher), המתחילה בהרים לונזהורנר ונסטהורן וזורמת בין ההרים וייסהורן (מצפון) ואונטרבכהורן (מדרום) עד לנקודת החיבור עם הזרוע המזרחית, שם הן מתחברות וזורמות יחדיו, בין ההרים גרוס פוסהורן (מצפון) וההרים הושטוק ושפארהורן (מדרום) עד סמוך לסופו של קרחון אלטש, משם זורמים מי הפשרת השלגים של הקרחון יחד עם מי הפשרת השלגים של קרחון אלטש בנהר מסה עד לנהר הרון.
בתקופת עידן הקרח הקטן היה הקרחון חלק מקרחון אלטש.
שטחו הכולל של הקרחון הוא 22 קמ"ר.
מעל נקודת החיבור בין שתי זרועות הקרחון בגובה 2640 מטר מעל פני הים, נמצאת בקתת אובראלטש של המועדון האלפיני השווייצרי, ומשנת 2005 היא נגישה למטיילים על ידי שביל רגלי העולה מהכפר בלאלפ (Belalp).
מאז שנת 2001 הקרחון הוא חלק מאתר המורשת העולמית יונגפראו-אלטש-ביטשהורן.
ג'יימס קירקווד ג'וניור

| --- | --- |

ג'יימס קירקווד האב, לילה לי וג'יימס קירקווד הבן
 לידה:  22 באוגוסט 1924 הוליווד, ארצות הברית 
 פטירה:  21 באפריל 1989 (בגיל 64) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  תיכון אליראיה  אקדמיית ברוסטר 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לדרמה (1976)  פרס טוני לסיפור הטוב ביותר למחזמר (1976) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יימס קירקווד ג 'וניור (באנגלית: James Kirkwood, Jr.‏; 22 באוגוסט 1924 – 21 באפריל 1989) היה מחזאי, סופר ושחקן אמריקאי. זוכה פרס טוני ופרס פוליצר.
ביוגרפיה

קירקווד נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, לשני הורים שחקנים. אביו, סר ג'יימס קירקווד, היה שחקן ובמאי. אמו הייתה השחקנית לילה לי. קירקווד הלך בדרכם וכבר בגיל 14 החל להופיע בהצגות. במהלך חייו הוא שיחק בעשרות הצגות וסרטים, עם הפסקה של שלוש שנים בהן עבד כמציל במשמר החופים של ארצות הברית. לאחר גירושי הוריו, הוא בילה את רוב זמנו עם המשפחה של אמו באליריה, אוהיו, שם הוא סיים את לימודיו בתיכון.
עד גיל 42, קירקווד היה ידוע בעיקר בשל התפקידים שביצע על מסך הטלוויזיה והקולנוע, אך בשנת 1966 זכה לפרסום בשל עליית ההפקה הראשונה של מחזהו "Unhealthy to Be Unpleasant" ("לא בריא להיות לא נחמד") בברודוויי. בשנת 1975 עלתה הפקת "נ.ב החתול שלך מת" בברודוויי והמשיכה להיות מוצגת כשלוש שנים לאחר מכן.
באותה שנה עלתה בברודוויי ההצגה "שורת המקהלה", הצגה שהפכה ללהיט והמשיכה להיות מוצגת במשך כ-15 שנה (עד 1990). ההפקה המקורית בברודוויי רצה במשך 6,137 הופעות, שיא ההופעות הארוך ביותר בהיסטוריה של ברודוויי עד אז. הצלחתו של המחזמר הולידה הפקות מוצלחות רבות ברחבי העולם.
בשנת 1976 זכה קירקווד במספר פרסים חשובים על המחזמר "שורת המקהלה", אותו כתב בשיתוף פעולה עם ניקולס דנטה. הוא זכה בפרס פוליצר לדרמה, בפרס טוני לטקסט הטוב ביותר למחזמר, בפרס "דסק הדרמה" למחזמר הטוב ביותר ובפרס מבקרי התיאטרון של ניו יורק.
עוד הצגה אשר זכתה להצלחה גדולה בארצות הברית היא "Legends!" (אגדות!), על פי מחזהו של קירקווד ובכיכובן של מארי מרטין וקרול צ'אנינג, אשר זכה להצלחה ברחבי ארצות הברית.
סמוך למותו פרסם ספר קומי בשם "Diary of a Mad Playwright" (בתרגום חופשי לעברית: "יומנו של מחזאי מטורף"), שעוסק בהרפתקאותיו בשנים 1986–1987 בדרכים עם מארי מרטין וקרול צ'נינג והחוויות שהיו להם בסיבוב ההופעות של מחזהו "אגדות". ההפקה הייתה בעייתית, בעיקר כי למארי מרטין היה קושי עצום בזכירת הטקסטים והיא נאלצה לשים מכשיר אלחוטי כדי שהלחשן יוכל לתת לה את השורות שלה אם תזדקק לכך. הספר מגולל את החוויות של קירקווד ומציע הצצה לאישיות שלו ושל שתי השחקניות.
קירקווד היה חבר באגודת שחקני הטלוויזיה והקולנוע, באיגוד השחקנים האמריקאי וכן בגילדת הטרמטורגים והגילדה האמריקאית לאמנות רב-תחומית. קירקווד נפטר כתוצאה מסרטן בעמוד השדרה בשנת 1989, בדירתו אשר במנהטן. חבריו ומעריציו של קירקווד הקימו לזכרו את "פרס ג'יימס קירקווד לספרות" במטרה לעודד סופרי מדע בדיוני צעירים.
הנה אני מתחילה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יהודית קציר 
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  הולנדית, גרמנית, צרפתית, אנגלית, איטלקית
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת הקיבוץ המאוחד 
 תאריך הוצאה:  2003 
 מספר עמודים:  308
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002328834
 
"הנה אני מתחילה" הוא הרומן השני של הסופרת הישראלית יהודית קציר. הרומן ראה אור בסדרת "הספריה החדשה" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
תקציר העלילה

גיבורת הרומן היא ריבי שנהר (שהיא גם גיבורת הרומן הקודם של קציר, "למאטיס יש את השמש בבטן").
הסיפור מתחיל בזמן הלווייתה של מיכאלה ברג, מורתה האהובה לספרות וחיבור של ריבי מימי החטיבה. ריבי, כבר בת 38, מחליטה לחפור אחר העבר שלה, שלה ושל מיכאלה, בחיפה של שלהי שנות ה-70. היא מוצאת את ארבע המחברות, היומנים שניהלה באותה תקופה, החל מגיל 13–16, בהן מסופר על סיפור אהבה חריג ולא מקובל בין השתיים - מיכאלה בת ה-26, המורה הנשואה, לבין תלמידתה המוכשרת והרגישה, בת ה-13 וחצי, שמתאהבת בה.
ארבע המחברות שמרכיבות את יומנה של ריבי כתובות בגוף שני והנמענת היא אנה פרנק, אודותיה למדה בבית הספר. ריבי חותמת על הרשומות ביומן בשם "קיטי", כשם ידידתה הדמיונית של אנה פרנק, לה כתבה ביומנה.
ביומניה ובשיחות עם מיכאלה, ריבי עוסקת בשאלה מי גרמה לתחילת פרשיית האהבים האסורה שנמשכה שנתיים, עד שהתפוצצה: היא עצמה או מיכאלה. דמותה של מיכאלה עשויה להיתפס כבוגרת וחכמה, אך גם כפתיינית ונצלנית. ריבי מציינת מספר פעמים שהיא התאהבה במורתה חודשים רבים לפני שהחל הרומן ביניהן, אך דמויות אחרות רואות ברומן ניצול של תמימותה ורגישותה של ריבי.
שותפות

ערך זה עוסק בשותפות. אם התכוונתם לשותפות במשפט העברי, ראו .
שותפות היא התאגדות משפטית, בין מספר ישויות משפטיות (כגון מספר בני אדם, מספר חברות וכיוצא בזה) המנהלים יחד עסק לשם הפקת רווחים, ואינם מאוגדים באופן אחר כמו בחברה בערבון מוגבל או אגודה שיתופית. בדין הישראלי, בעקבות הדין האנגלי, תכלית קיומה של שותפות היא ניהול עסק. בכך היא נבדלת מהשותפות לפי הדין הקונטיננטלי שלפיו ייתכן קיומה של שותפות בנכסים לצורך הפקת רווחים.
מעמד חוקי

את מעמדן החוקי של השותפויות בישראל מסדירה פקודת השותפויות [נוסח חדש], התשל"ה-1975.
שותפות נוצרת באמצעות הסכמת חבריה. לפי סעיף 4 לפקודת השותפויות יש צורך ברישומה של שותפות, פרט לשותפות בין חקלאים, אצל רשם השותפויות, אבל אי רישומה אינו גורע מקיומה וחוקיותה של השותפות והשאלה האם קשר מסחרי בין מספר בני אדם יוצר שותפות כמשמעה בדין נבחנת על פי הנסיבות. שותפות רשומה יכולה לקבל שם מסחרי, ולתבוע ולהיתבע בשמה הרשום. שמה הרשום של השותפות מוגן על פי חוק.