stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תואר מקוון
איכות

ההשכלה המקוונת מאפשרת לאנשים החיים עם מוגבלויות פיזיות, לעובדים במשרה מלאה, לאנשי צבא, לאנשים המתגוררים מחוץ למדינה ולהורים בבית, בין היתר, לגשת להשכלה גבוהה מוסמכת.
ההערכה של איכות התארים המקוונים לעומת תארים המתקבלים בקמפוס משתנה, בעוד מרבית המכללות המקוונות המובילות מוסמכות ברמה אזורית, ההערכה הציבורית של איכותן נתונה במחלוקת. סקר לאומי של נציגי גיוס עבודה הראה כי קיימת העדפה לתארים בקמפוס. בחלק מהמקרים, מנהלים גיוסים לא היו מוכנים לשקול מועמדים עם תואר מקוון. ישנם מומחים הטוענים כי תארים בתחומים מסוימים מתקבלים יותר דרך מקוונת מאשר באחרים, בעוד שתוכניות מסוימות פחות מתאימות לבתי ספר מקוונים בלבד.
סקר של ועדת ההסמכה לחינוך מרחוק (DEAC) מצא כי 100% מהמעסיקים שהשיבו סברו כי בוגרי תוכניות השכלה מרחוק מבצעים את עבודתם טוב יותר כתוצאה מהתואר שלהם (בהשוואה לביצועיהם הקודמים). בנוסף, המעסיקים חשבו כי תואר שנרכש בהשכלה מרחוק משווה באופן חיובי, מבחינת הידע שנלמד, למישהו עם תואר במוסד פרונטלי. מצד שני, ה"כרוניקל של ההשכלה הגבוהה" דיווח בינואר 2007 על סקר שנערך על ידי Vault Inc., שמצא כי 55 אחוז מהמעסיקים העדיפו תארים מסורתיים על פני תארים מקוונים. עם זאת, 41 אחוזים אמרו שהם יתנו "שיקול שווה לשני סוגי התארים".
ארגון Sloan Consortium, שמומן על ידי קרן אלפרד פ. סלואן לשמירה ושיפור איכות החינוך מרחוק, מפרסם דוחות סדירים על מצב החינוך מרחוק בארצות הברית. בדו"ח שלו משנת 2006 "Making the Grade: Online Education in the United States, 2006", צוין כי "בשנת 2003, 57 אחוז ממנהיגי האקדמיה דירגו את תוצאות הלמידה בחינוך מקוון ככאלה שמשוות או עולות על אלה בלמידה פנים אל פנים.
לדברי סטיב לוהר במאמרו בניו יורק טיימס, מחקר גדול נערך בשנת 2009 במימון מחלקת החינוך. המחקר, שנאסף לאורך 12 שנים, הגיע למסקנה שלמידה מקוונת בממוצע עדיפה על הוראה פנים אל פנים במידה סטטיסטית קטנה.
במקרים רבים, תואר מקוון שנרכש באוניברסיטה ציבורית או פרטית מוסמכת עשוי להיות בלתי ניתן להבדלה מתואר שנרכש בתוכנית מבוססת קמפוס, שהתואר האחרון מכונה לעיתים "תוכניות לבנים וטיט". ההוראה היא לעיתים קרובות זהה לחלוטין, כאשר התואר המקוון אינו נושא כל סימן מיוחד. לפיכך, אותם חבילות סיוע כלכלי זמינות לרוב גם לסטודנטים מקוונים, מה שסייע להפוך את ההשכלה המקוונת לנגישה יותר למועמדים מסורתיים. דוגמה לתוכנית תארים שלא ניתן להבדיל בין תארים מקוונים לבין כאלה מבוססי קמפוס היא זו המוצעת על ידי אוניברסיטת קולומביה. סטודנטים שמקבלים תואר דרך Columbia Video Network (CVN) מקבלים את אותו סוג תואר כמו בתוכנית מבוססת הקמפוס. הפרופסורים, הקורסים, שיעורי הבית, המבחנים, וכן התעודות והתמלילים, זהים לאלה של הסטודנטים בקמפוס. דוגמה נוספת היא NYU Tandon Online המציעה תארים מתקדמים לחלוטין באינטרנט דרך בית הספר להנדסה של אוניברסיטת ניו יורק.
התפשטות החינוך המקוון

המרכז הלאומי לסטטיסטיקה של החינוך (NCES) ערך מחקר על חינוך מרחוק בהתבסס על שנת הלימודים 2001–2002 במוסדות לתארים של שנתיים וארבע שנים בארצות הברית שהיו זכאים לסיוע סטודנטים פדרלי. המחקר דיווח כי 56 אחוז מהמוסדות שנסקרו הציעו קורסים ללמידה מרחוק. המחקר מצא גם כי מוסדות ציבוריים נטו יותר להציע קורסים מרחוק מאשר מוסדות פרטיים.
ה-Sloan Consortium, בהתבסס על נתונים שנאספו מיותר מ-2,200 מכללות ואוניברסיטאות בארצות הברית, דיווח כי כמעט 3.2 מיליון סטודנטים לקחו לפחות קורס מקוון אחד במהלך 2005 (עלייה משמעותית בהשוואה ל-2.3 מיליון שדווחו ב-2004). על פי אותו דוח, כשליש מהמוסדות הגדולים מציעים תוכניות מקוונות מלאות. בשנת 2010, יותר מ-6 מיליון סטודנטים למדו לפחות קורס אחד באינטרנט. נכון לשנת 2013, מספר הסטודנטים שנרשמו לקורסים מקוונים עלה ליותר מ-6.7 מיליון.
לדברי סטיב לוהר במאמרו בניו יורק טיימס, מחקר גדול נערך בשנת 2009 במימון מחלקת החינוך. המחקר, שנאסף לאורך 12 שנים, הגיע למסקנה שלמידה מקוונת בממוצע עדיפה על הוראה פנים אל פנים במידה סטטיסטית קטנה.
סיוע כספי

עד שנת 2006, סטודנטים בארצות הברית שנרשמו לתוכניות תואר מקוונות לא היו זכאים לסיוע כספי פדרלי אלא אם לפחות מחצית מתוכניתם הייתה מבוססת קמפוס (חוק שהוקם בשנת 1992 ונודע כחוק 50 האחוזים). בפברואר 2006, החוק בוטל, מה שהפך את הסיוע הכספי הפדרלי בצורת הלוואות פדרליות, מענקים ועבודות-לימודים לזמין בארצות הברית עבור סטודנטים שנרשמו לתוכנית תואר מקוונת זכאית במוסד מוסמך המתאים ל-Title IV.
הערות שוליים

↑  "Setantal Report Final with Amendments" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2013-11-12.
↑  "Fraud and Online Learning". 5 באוקטובר 2011 – via NYTimes.com. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Lohr, Steve.
↑  Online Degrees Portal Is online degree the same as on-campus degree?
↑  NYU-ePoly FAQs What is the difference between an on-campus course and online course content?
↑  "Growing number of college students choose online courses". Pittsburgh Post-Gazette. 2012-02-16. נבדק ב-23 בדצמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Rise of Online MBA Education". University of Ohio. נבדק ב-23 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
דה בירס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מוטו:  יהלום הוא לנצח
 מייסדים:  ססיל רודס
 תקופת הפעילות:  1888–הווה (כ־137 שנים)
 חברת אם:  אנגלו אמריקן 
 חברות בנות:  דה בירס (הממלכה המאוחדת)  Bultfontein mine  דה בירס (קנדה)  Griqualand West Diamond Mining 
 מיקום המטה:  לונדון 
 משרד ראשי:  לוקסמבורג
 ענפי תעשייה:  מסחר, raw material extraction 
 מוצרים עיקריים:  כרייה וסחר ביהלומים
 יו"ר:  מרק קוטיפני
 מנכ"ל:  פיליפ מילייה
 עובדים:  20,000 
  
 www.debeersgroup.com
 
דה בירס (De Beers) הוא תאגיד לכרייה וסחר ביהלומים שבסיסו ביוהנסבורג ובלונדון השולט על רוב שוק היהלומים בעולם, לרבות כרייה, שיווק היהלומים הגולמיים, וייצור יהלומים מלוטשים.
דה בירס נוסדה ב-13 במרץ 1888 על ידי ססיל רודס וצ'ארלס ראד במימון בנקאי מצד משפחת רוטשילד. בשנת 1927, ארנסט אופנהיימר, מהגר יהודי-גרמני שהקים את ענקית הכרייה אנגלו אמריקן, השתלט על החברה ובמהלך המאה ה-20 משפחת אופנהיימר הייתה לבעלת השליטה העיקרית בחברה.
כריית היהלומים של דה בירס מתבצעת בבוטסואנה, נמיביה, דרום אפריקה וקנדה.
היסטוריה של החברה

מקור שם החברה הוא בשמם של יוהאן ניקולס ודידריק ארנולדס דה-ביר, שני חוואים אפריקאנרים שבחוותם, הסמוכה למפגש הנהרות אורנג' וואל, נתגלו יהלומים. האחים לא יכלו להתמודד עם מחפשי היהלומים הנלהבים, ומכרו בשנת 1871 את חוותם, אותה רכשו בשנת 1860 תמורת 50 לירה שטרלינג, ב-6,300 לירה שטרלינג לרודז ורוד, שחפרו בה 2 מכרות יהלומים וקראו את חברתם על שמם, לאחר שקנו גם את מכרות קימברלי.
החברה צמחה במהירות בשלהי המאה ה-19 משום שאופי המרבצים בדרום אפריקה שחייבו חפירה עמוקה בקרקע קשה חייבה השקעת הון, וכורים עצמאים שהחלו בהפקת יהלומים לאחר שהתגלו היהלומים בקימברלי בשנת 1867, נאלצו למכור את זכויות הכריה לחברות כמו דה בירס. דה בירס בראשות ססיל רודס החלה לפעול בשנת 1880 ובשנת 1887 הייתה אחת מ-3 חברות כריה גדולות שחילקו ביניהן את ההפקה. ססיל רודס קנה את אחת החברות (Compaigne Francaise des Mines de Diamant du Cap de Bon Esperance) ושנתיים מאוחר יותר איחד את החברה עם המתחרה היחידה שנותרה (Kimberly Central Mining Company) ליצירת חברת De Beers Consolidate Mines Limited הקיימת עד היום.
בשל דרישות כח האדם האדירות של הפקת היהלומים, מאמצע המאה ה-19 ועד סופה, בנתה דה בירס את בתי הכלא הפרטיים הראשונים בדרום אפריקה. החברה בנתה את מבני בתי הכלא ושילמה על כלכלת האסירים תמורת הזכות להשתמש בהם כפועלי מכרות. מעריכים כי בסוף המאה ה-19 כ-10,000 אסירים עבדו מדי יום במכרות דה בירס.
נוסף לשליטה בהפקת היהלומים חברת דה בירס מבקרת גם את השיווק והעיבוד. רודז, שחשב שהמחיר שדה בירס מקבלת מסוחרים עצמאים עבור היהלומים נמוך, החליט למכור את היהלומים רק לסינדיקט קוני היהלומים של לונדון שנוסד בשנת 1893. באופן זה רק סוחרים שהחברה מזמינה יכולים לרכוש חבילות יהלומים בהיקף ובמחיר קבועים. בשנת 1994 נתבע התאגיד על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית באשמת קיום הגבל עסקי בקביעת מחירי היהלומים הגולמיים. ב-14 ביולי 2004 הודתה דה בירס באשמה ושילמה 10 מיליון דולר קנס, זאת כדי לאפשר לה פעולה ישירה בארצות הברית, לאחר שנים של מכירות דרך מתווכים.
המסורת של הענקת יהלום במתנה לאירוסין טופחה היטב במסע פרסום מוצלח שיזמה החברה החל ב-1938 כדי לשמור על ביקוש ליהלומים שהתמוטט בעקבות השפל הכלכלי. הקמפיין, שנוהל בידי ג'רולד לוק (Gerold M. Louck), התבסס על קשר עם אולפני הסרטים ומגזינים. מסע זה לווה בסיסמת הפרסום שהייתה למטבע לשון: "יהלומים הם לנצח". אופן פרסום זה התברר כיעיל, ותוך 3 שנים בלבד עלה הביקוש ליהלומים ב-55% וקיבע בתרבות הפופולרית את הקשר בין יהלומים לרומנטיקה.
דה בירס משווקת סדרות של יהלומים ממכרותיה, שרובם בדרום אפריקה ובבוטסואנה.
בספטמבר 2018 הודיעה דה בירס כי חברת הבת שלה, לייטבוקס ג'ולרי, תתחיל להציע למכירה יהלומים מלאכותיים. הודעה זו הפתיעה את תעשיית היהלומים בעולם משום שלאורך שנים רבות, לרבות רוב המאה ה-20 בהן שלטה דה בירס ללא עוררין על ייצור היהלומים הגולמיים בעולם, טענה החברה שלעולם לא תמכור יהלומים מלאכותיים; כיום טוענת החברה כי מכרות היהלומים בעולם מידלדלים והתפוקה תפחת באופן משמעותי בשנים הקרובות, וזו הסיבה לכניסתה תחום היהלומים המלאכותיים.
בתרבות

בשנת 2001 יצא סרט תיעודי "יהלומים וחלודה", המתעד את חייהם של פועלים קשי יום מרחבי העולם העובדים על ספינת יהלומים העוגנת לחופי נמיביה. הסרט חשף את הניצול וההשפלה של עובדים בתאגיד דה בירס.
הערות שוליים

1 2  Christie Viljoen, Evolution of Market Power In The Diamond Industry Supply Chain
↑  Edward Jay Epstein, Have you ever tried to sell a diamond
↑  נל, ‏מכרות היהלומים מתייבשים. האם יהלומי מעבדה הם התשובה?, באתר גלובס, 29 בספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260251205171  BnF: cb121587355 (data)  ISNI: 0000 0001 2190 7144  LCCN: n83039889  SUDOC: 028431847  VIAF: 155657934   WorldCat (עם VIAF): 155657934
אינטרס ציבורי

אינטרס ציבורי כולל מגוון נושאים המבטאים צורות שונות של טובת הכלל, כגון: ביטחון המדינה, חינוך איכותי, בטיחות בדרכים, בריאות הציבור, איכות הסביבה, זכות הציבור לדעת, תחבורה יעילה ועוד. המושג מבוסס על הרעיון שאנשים חיים בקהילה בעלת עניינים משותפים, כלומר עניינים שלהם השפעה על כל חברי הקהילה, או על חלק מהם. הגדרת אינטרס ציבורי מסוים עשויה להיות שנויה במחלוקת בקרב חבריו של ציבור זה.
האינטרס הציבורי אל מול טובת הפרט

לעיתים טובת הפרט מקיימת מתח עם האינטרס הציבורי, מתח זה משתקף, בין השאר, בדבריו הבאים של ג'ון סטיוארט מיל: ”חייב כל אדם להשתתף במידה הראויה שיש לקובעה על פי עקרונות היושר, בעבודות הנעשות ובקרבנות המובאים לשם הגנה על החברה או חבריה מפני נזקים וסכנות”.
התנגשות בין טובת הפרט לאינטרס הציבורי מתקיימת בגביית המסים. הפרט יעדיף שכל כספו יישאר בכיסו, בלי שיצטרך להפריש ממנו לגובי המיסים, ואילו האינטרס הציבורי מחייב גביית מיסים כדי לממן את השירותים שנכללים באינטרס הציבורי.
האינטרס הציבורי אל מול רצון הרוב

המדינה הדמוקרטית מושתתת על איזון בין שלטון העם לבין רצון הרוב. באמצעות מנגנוני פיקוח, ביקורת ואכיפה, ניתן לעודד מימוש של אינטרס ציבורי רחב יותר מזה הנוגע לקבוצת הרוב. דוגמה למנגנונים כאלה הם שמירה על זכויות האדם או על זכויות חברתיות: זכויות כאלה הן עניינים משותפים לכלל תושבי המדינה. מנגנון נוסף המסייע למימוש אינטרס ציבורי נרחב הוא עקרון שלטון החוק: החובה לקיים את החוקים חלה על כולם, הן על מוסדות השלטון והן על האזרחים. יישום ערכים של יושרה ואתיקה נחשב תנאי להבטחת האינטרס הציבורי ולמניעת הטיה לטובת רצון הרוב.
בישראל

דוגמאות לסוגיות שעירבו את האינטרס הציבורי בישראל: הרפורמה במערכת התכנון והבניה, מתווה הגז.
דוגמה נוספת בישראל למחלוקת בין האינטרס הציבורי לטובת הפרט היא החיסונים נגד הקורונה. אוכלוסייה רבה אשר בוחרת שלא להתחסן עלולה לפגוע באוכלוסיות שכן בסיכון ויכולות להיפגע מההחלטה שלהם ולכן מי שלא התחסן לא יכול לבצע פעולות מסוימות בחברה מחשש שיפגע באחרים על חשבונו.
לעיתים, מערכת המשפט הישראלית מוגבלת ביכולתה להגן על האינטרסים הציבוריים, משום שבדרך כלל, אינטרסים אלה אינם מעוגנים בחוקי יסוד. כתוצאה ממצב זה, בית המשפט העליון מוגבל ביכולתו לפסול חוקים שעלולים לפגוע באינטרס הציבורי. מכאן עשויים לנבוע מצבים שבהם אינטרס ציבורי משותף נפגע בקלות יחסית על ידי השלטון.
בשנת 2021 הוקמה רשות האסדרה ובהגדרת מטרותיה שולבו עקרונות של שמירה על האינטרס הציבורי, זכויות יסוד ושיקולי הגנת הסביבה.
ראו גם

עותר ציבורי
הערות שוליים

↑  חיים ה. כהן, המשפט, מוסד ביאליק, 1991, עמ' 47
1 2  שוקי אמרני, על דילמות בין חוק, אינטרס ציבורי וביקורת המדינה בישראל, עיונים בביקורת המדינה 62, משרד מבקר המדינה, 2011, עמ' 29-50
↑  אורן גזל-אייל ואמנון רייכמן, ‏אינטרסים ציבוריים כזכויות חוקתיות?, משפטים ‏מא (1), תשע"א, עמ' 97-151
↑  עידן ארץ, ‏למרות ביקורת מימין ומשמאל: רשות הרגולציה עברה את ועדת החוקה, באתר גלובס, 28 באוקטובר 2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548677705171  BnF: cb11978917f (data)  GND: 4172389-2  LCCN: sh85108689  LNB: 000058700  NDL: 00566123  NKC: ph134650
המרכז המשותף למלחמה בטרור

| --- | --- |

 מדינה:  גרמניה 
 מטה הארגון:  ברלין 
 עובדים:  229 
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־21 שנים) 
 אתר רשמי
 
המרכז המשותף למלחמה בטרור (בגרמנית: Gemeinsames Terrorismusabwehrzentrum, בראשי תיבות: GTAZ) הוא מרכז תיאום משותף לשירותי הביטחון של מדינות גרמניה והפדרציה, שנוצר בשנת 2004 כדי לתאם את המאבק בטרור בינלאומי. המרכז עוסק אך ורק בנושאים הקשורים לטרור איסלאמיסטי. הקמת מרכז יחיד הייתה הכרחית בשל העובדה שבשל המבנה הפדרלי של גרמניה, ביטחון האזרחים נמצא בידי המדינות.
מבנה

המרכז המשותף אינו מוסד עצמאי והוא מקום לעבודה משותפת של נציגי הגופים הבאים:
משרד משטרת הפלילים הפדרלית
16 מחלקות משטרת פליליות במדינה
המשרד הפדרלי של משטרת המכס הפלילית של גרמניה (Zollkriminalamt)
המשטרה הפדרלית של גרמניה
השירות הפדרלי להגנת החוקה הגרמנית
16 משרדי מדינה להגנת החוקה הגרמנית
שירות המודיעין הפדרלי
שירות סיכול ריגול צבאי
המשרד הפדרלי להגירה ופליטים
התובע הכללי בבית המשפט העליון הפדרלי
ראו גם

המטה לביטחון לאומי
הוועדה הלאומית למלחמה בטרור (רוסיה)
המרכז המשולב לניתוח טרור
המרכז הלאומי למלחמה בטרור
קוסקוס מקושט

| קוסקוס מקושט |
| --- | --- |
 איור של קוסקוס מקושט
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: קוסקוסיים
סוג:: קוסקוס
מין:: קוסקוס מקושט
שם מדעי
 Phalanger ornatus ‏גריי, 1860
תחום תפוצה


קוסקוס מקושט או קוסקוס מאלוקו (שם מדעי: Phalanger ornatus) הוא מין קוסקוס צבעוני דמוי למור שאנדמי למספר איים בצפון איי מאלוקו שבאינדונזיה. הוא תואר מדעית בשנת 1860 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, ומספר מינים דוגמת קוסקוס כחול-עין וקוסקוס ג'ב נחשבו בעבר לתת-מינים שלו.
תיאור

הקוסקוס המקושט הוא כיסאי ססגוני שנראה כצורת ביניים בין למור, חתול וגחן; מבנה גופו עגלגל וגמיש, ראשו מחודד, עצמות לחייו רחבות וחרטומו צר במיוחד. העיניים שלו גדולות ובולטות עם שכבה מחזירת אור ואישוני חתול אנכיים. אוזניו קצרות, עגולות ומוקפות בפרווה עבה. הזנב של הקוסקוס דק ושרירי עם קצה חשוף שמסוגל ללפות ענפים בחוזקה ומשמש אותו כרגל חמישית. תכונות אחרות המסייעות לו בטיפוס, הן כריות ההדבקה בכפות, אצבעות מתפצלות וטפרים ארוכים ומעוקלים שגדולים במיוחד ברגליים האחוריות. אורך ראשו וגופו של הקוסקוס המקושט: 35–42 סנטימטרים, אורך זנבו 28–36 סנטימטרים ומשקלו עד 2.2 קילוגרם. הזכרים גדולים במקצת מן הנקבות.
הפרווה של הקוסקוס המקושט צפופה ורכה. צבעה הכללי נע בין אפור לחום-אפרורי או חום-בהיר עם גוון צהבהב, ועם הבגרות מופיעים סדרה של כתמים וחברבורות לבנות לא סדירות שצורתן ומספרן משתנה מפרט לפרט. לאורך הגב יש פס כהה. אצל הזכר, פלג הגוף הקדמי בצבע צהוב עז, כתום תפוז או אדמוני. הבדל נוסף בין הזכר לנקבה בא לידי ביטוי בצבע הגחון: אצל הזכר צבעו כתום אפרסק, בעוד שאצל הנקבה צבעו אפרפר או לבנבן. ראשו של הקוסקוס המקושט בצבע צהבהב, פניו אפרפרות, לחייו וסנטרו לבנבנים, ועל מצחו חריץ שחור בולט. פנים אוזניו ואפו שחורים, ועיניו הצהובות מוקפות בטבעות שחורות שעשויות אף הן להיות מוקפות בתורן בזוג טבעות לבנות. קצה הזנב החשוף, הכפות והאצבעות שחרחרים ואילו הטפרים בצבע שנהב.
תפוצה וביולוגיה

קוסקוס מקושט אנדמי לצפון איי מאלוקו, באיים הלמהרה, באצ'אן, ומורוטאי. בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי בשפלות ובחופים עד מדרונות הרריים ברום 1,000 מטר מעל פני הים. קוסקוס זה מפגין סתגלתנות לשינויים בבית גידולו, ונראה לעיתים קרובות במטעים, גינות ובקרבת מגורי אדם.
הקוסקוס המקושט פעיל בשעות הלילה והדמדומים בדרך כלל, ומבלה את שעות היום בשינה על העצים. הוא ניזון בעיקר מפירות (כולל אגוזי מוסקט) ומעלים, ומגוון לעיתים בחרקים וביצים. הרבייה של מין זה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה. הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה.
מצב

אף על פי שטווח התפוצה שלו קטן מ-20,000 קילומטרים רבועים, והוא מוגבל ל-3 איים בלבד, הקוסקוס המקושט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל אוכלוסייתו הגדולה והיציבה, הסתגלותו היחסית לשינויים בבית הגידול, ולא מרחפים עליו לעת עתה איומים משמעותיים. באזורים מסוימים באיים שמאוכלסים על ידי לא-מוסלמים, הקוסקוס סובל במידה מסוימת מציד לבשרו (המוסלמים רואים בו סוג של קוף שבשרו אסור באכילה על פי האסלאם). המין מצוי באזור מוגן אחד: שמורת הטבע גונונג סיבאלה.
הערות שוליים

↑  קוסקוס מקושט באתר הרשימה האדומה של IUCN
הקבוצה הלאומית לפשע מאורגן (ניו זילנד)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  ניו זילנד 
 משרד אחראי:  משטרת ניו זינלד
 תאריך הקמה:  2008 
 מטה מרכזי:  ולינגטון 
 http://www.police.govt.nz/about-us/working-police/police-groups/national-organised-crime-group
 
הקבוצה הלאומית לפשע מאורגן (באנגלית: National Organised Crime Group) היא סוכנות של משטרת ניו זילנד שמטרתה "לשבש ולהילחם בפשע המאורגן".
בעשור הראשון לקיומה, משנת 2008 עד 2018, שמה הרשמי היה הסוכנות לפשיעה פיננסית ומאורגנת של ניו זילנד (באנגלית: Organised and Financial Crime Agency of New Zealand, בראשי תיבות OFCANZ)
היסטוריה

ממשלת הלייבור החמישית הודיעה בשנת 2007 על כוונתה ליצור את הסוכנות, תוך כוונה שזו תחליף את משרד ההונאה החמורה. הסוכנות הוקמה ב-1 ביולי 2008 (למרות שבדצמבר 2008 ראש הממשלה החדש מהמפלגה הלאומית ג'ון קי אמר כי משרד ההונאה החמורה לא יבוטל). הסוכנות הובילה את הפשיטה הראשונה שלה ב-28 באוקטובר 2009, כשהנפיקה צווי חיפוש על חברי מועדון האופנועים Tribesmen בנורת'לנד.
בשנת 2018 הסוכנות איבדה את עצמאותה והפכה ליחידת סמך במשטרת ניו זילנד בשם הקבוצה הלאומית לפשע מאורגן.
הערות שוליים

↑  http://www.police.govt.nz/about-us/working-police/police-groups/national-organised-crime-group
↑  Serious Fraud Office saved from axe, Fairfax New Zealand
↑  OFCANZ leads its first strike against organised crime, New Zealand Police
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2010150507  VIAF: 150520593   WorldCat (עם VIAF): 150520593 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדע המדינה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גיוס חובה

גיוס חובה הוא חוק שמחייב את כל תושבי המדינה הכשירים (גופנית ונפשית) להתגייס לשירות למען המדינה.
לכל מדינה יש יכולת לקבוע את גיל גיוס החובה, וגם את תנאי השירות ואורכו. גיוס החובה עשוי להיות מצב קבוע, או להיות מוכרז בעת מצבי חירום שונים. גיוס חובה כמצב קבוע קיים לדוגמה במדינת ישראל – הן גיוס החובה לצה"ל והן לשירות המילואים – וגם בצבאות של מדינות נוספות, כדוגמת שווייץ וקולומביה. גיוס חובה במצב חירום התבצע לדוגמה בארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה ובזמן מלחמת וייטנאם.
קיימות מספר סיבות לשימוש בכלי של גיוס חובה. למשל, בישראל נטען רבות כי "מדינה קטנה מוקפת אויבים" זקוקה לכל חייל שתוכל לגייס, ולכן, אין לתת מקום להעדפה אישית של כל אדם, האם לשרת את מולדתו אם לאו. במדינות אחרות קיימות סיבות שונות לגיוס החובה. לדוגמה, בקולומביה יש מרד פנימי ובעיות אזרחיות. בגרמניה יש סיבות היסטוריות שכבר אינן קיימות בימינו: גיוס החובה בגרמניה בוטל בחוזה ורסאי, חודש על ידי היטלר בחוק הגיוס ב-1935, המשיך לאחר הפסד גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ובוטל לבסוף ביולי 2011. גיוס החובה בגרמניה נמשך לאחר מלחמת העולם השנייה בשל המלחמה הקרה, שהתקיימה בתוך גבולות גרמניה, בין שני חלקיה: גרמניה המזרחית הקומוניסטית, שנשלטה למעשה על ידי ברית המועצות, וגרמניה המערבית, שנתמכה על ידי מעצמות המערב: ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
הוויכוח סביב גיוס חובה

במדינות רבות ישנה טענה כי גיוס חובה ושירות חובה גורמים למיליטריזציה של החברה האזרחית, ובכך, ליצירת חברה שהיא גברית-מאצ'ואיסטית ואלימה יתר על המידה, כאשר עקרונות חברתיים נזנחים, או לכל הפחות מקבלים חשיבות מועטה יותר. נושאים כגון: חינוך, בריאות, רווחה, טיפול בפשיעה וכדומה, מקבלים פחות התייחסות ופחות כוח אדם.
נוסף על כך, קיימת הטענה, שגיוס חובה פוגע בחופש העיסוק, חופש המצפון ובחירויות בסיסיות נוספות, ובכך הוא אנטי-דמוקרטי.
עוד מציינים את התקציב הגדול מאוד שדורש צבא חובה, ואת היתרון של צבא מקצועי, שבו לכל החיילים ותק של שנים, על פני צבא גדול ומסורבל יותר. עוד מתלוננים מהצד הליברלי, שמדובר בעבדות לא מוסרית בעבור המדינה, שמעכבת בשנים את התקדמותם של צעירים. במגזרים שמרניים, נחשבת כפגיעה הכרחת אזרחים לשהות עם אנשים בעלי השקפת עולם ואורח חיים שונים משלהם, הידועה כאפקט כור היתוך, דבר שעלול לגרום לנטישת הקבוצה וערעור צדקת דרכה.
מנגד, ישנה טענה שגיוס חובה תורם רבות למדינה. ערכים כגון פטריוטיות, רעות וערבות הדדית ואהבת הארץ, מוטמעים באזרחים, מתוקף היותם מגויסים, ודווקא בגלל אפקט כור ההיתוך.
הוויכוח סביב גיוס חובה > בישראל

בישראל מתקיים גיוס חובה מראשית ימיה, בהתאם לחוק שירות ביטחון. בשנת 2013 הועלתה בכנסת הצעה לתיקון החוק, כך שיבוטל גיוס החובה לצה"ל. הרקע להצעת החוק הוא פקיעת תוקפו של חוק טל וחקיקת "חוק השוויון בנטל", שמרחיב את גיוס החובה גם לאוכלוסייה מהמגזר החרדי. מציעי החוק הסבירו שביטול גיוס החובה יפתור את בעיית חוסר השוויון.
בשנת 2014 פורסם מסמך פנימי של המרכז למדעי ההתנהגות (ממד"ה) של צה"ל, הממליץ לצבא להתכונן לשינויים במודל הגיוס ולביטול גיוס החובה, על רקע השיח הציבורי הגובר בעניין. המסמך קובע כי "על צה"ל להתכונן לתרחיש זה, על סמך מה שהתרחש בצבאות אחרים".
גיוס נשים

רק מעט מדינות מחייבות גיוס נשים. בשנת 1951 היו רק ארבע מדינות שגייסו נשים לשירות חובה: צ'ילה, פקיסטן, טורקיה וישראל. בשוודיה היה גיוס חובה לרופאות, רופאות שיניים ואחיות. מדינות שונות כללו בחוקיהן אפשרות לגיוס חובה של נשים בעת מלחמה.
החל מינואר 2015 יש גיוס חובה לנשים בנורווגיה, והיא המדינה היחידה בנאט"ו המקיימת גיוס חובה לנשים. גם קוריאה הצפונית החילה גיוס חובה החל משנת 2015.
במרץ 2017 הודיעה ממשלת שוודיה על החזרת גיוס החובה לאחר שבוטל שבע שנים קודם לכן, וכי חוק גיוס החובה יחול גם על נשים.
מדינות שבימינו מגייסות נשים באופן פעיל לשירות צבאי הן בוליביה, צ'אד, אריתריאה, ישראל, מוזמביק, נורווגיה, צפון קוריאה ושוודיה.
ראו גם

צבא מקצועי
הערות שוליים

↑  FAZ: Wehrpflicht wird zum 1. Juli 2011 ausgesetzt (בגרמנית)
↑  חוק שירות ביטחון תיקון - ביטול גיוס חובה
↑  שיוויון בנטל שירות החובה
↑   עמוס הראל, מסמך צבאי פנימי: צה״ל צריך להתכונן לביטול גיוס החובה, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2014
↑  4 מדינות בעולם מחייבות גיוס נשים, חרות, 2 במרץ 1951
↑  נשים בצבאות העולם, מעריב, 23 בדצמבר 1971
↑  Universal Conscription, 11 June 2015
↑  Choi Song Min, North Korea introduces 'mandatory military service for women', The Guardian, January 31, 2015
↑   שוודיה מחזירה את גיוס החובה לגברים ולנשים בגלל המצב הביטחוני באירופה, באתר הארץ, 7 במרץ 2017
| עבדות |
| --- | --- | --- |
| עבדות מודרנית | סחר בבני אדם • שימוש צבאי בילדים ובנערים • גיוס חובה • סחר בילדים •  סחר במין • תיירות מין • עבדות מין • חטיפת נשים • עבדות חוב בדרום מזרח אסיה |  |
| היסטוריה | צמיתות • שוק עבדים • תמיכה בעבדות • עבדות בתנ"ך • עבד עברי • ביוון העתיקה • ברומא העתיקה • ספינת עבדים •  עבדות בסין • עבדות ברוסיה • עבדות באימפריה העות'מאנית • סחר העבדים הערבי • עבדות באסלאם • עבדות באפריקה • סחר העבדים האטלנטי • עבדות בברזיל • עבדות בקובה • עבדות בארצות הברית • מדינת קונגו החופשית |  |
| התנגדות לעבדות | התנועה לביטול העבדות • ציר זמן של ביטול העבדות והצמיתות• חוק סחר העבדים 1807 • מרד העבדים בהאיטי • מסילת הרכבת המחתרתית • חוק העבד הנמלט 1850 • מלחמת האזרחים האמריקנית • התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית • ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם • האגודה לביטול סחר העבדים |  |
| עבדות בתרבות | אוהל הדוד תום • שורשים • הרפתקאותיו של האקלברי פין • 12 שנים של עבדות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533865105171  GND: 4065000-5  HDS: 008588  LCCN: sh85085286  NKC: ph118975 
שלט של "חופשי בארצנו" באשדוד עם הכיתוב "גיוס שווה לכולם" - צולם במהלך מלחמת חרבות ברזל
עלילת החמור

האל היהודי זוהה על ידי המצרים עם האל המצרי סת, שאחד מייצוגיו היה חמור. תבליט מקיר מקדש אדפו במצרים.
עלילת החמור הייתה עלילה, שהופצה נגד היהודים בעת העתיקה לפיה אלוהי היהודים זוהה עם החמור. כמו כן, לפי אותה עלילה היהודים סגדו לפסל בדמות חמור שהיה מוצב בבית המקדש בירושלים. מקור העלילה במצרים העתיקה, והיא מתוארת גם בכתבים מיוון העתיקה ומרומא העתיקה. העלילה בדבר פולחן חמור יהודי נחשבת בעיני חוקרים לאחת משלוש ההאשמות המבזות ביותר שהופנו כנגד היהודים בעת העתיקה, לצד עלילת המצורעים ועלילת קורבן האדם.