גורדי שחקים מוקדמים
מורשתם

פיתוחם ובנייתם של גורדי השחקים נעצרו כליל בשנות מלחמת העולם השנייה. עם חידוש בנייתם, בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, החל פיתוח תכנוני ועיצובי חדש, הנקרא הסגנון הבינלאומי. סגנון זה שאב השראה מהאדריכלות האירופית של שנות ה-30 המוקדמות של המאה ה-20 ונבנו לפיו מספר רב של גורדי שחקים בארצות הברית. ניסיונות ראשונים בולטים בסגנון זה הם בניין PSFS ובניין מקגרו היל. לאחר המלחמה היוו ניסיונות אלו והאלמנטים המודרניים שבהם, את הבסיס לפיתוח דור חדש של גורדי שחקים. בניינים מודרניים אלו, כדוגמת מרכז רוקפלר, שמו דגש על פיתוח השטח שמסביב לבניין וקידמו את הגישה התכנונית הירוקה - ביצירת גינות ופארקים מסביב. גישה זו שברה את התפיסה התכנונית שהייתה מקובלת, בכך שיצרה מראה אורבני בו כל בניין עומד לבדו על המגרש שלו והוא אינו חלק משורת בניינים רצופה הפונה כלפי הרחוב. הגישה התכנונית החדשה התפתחה מתוך רצון של מתכנני הערים "לפתוח" את המרחב הציבורי ולתת לו מראה "זורם" בו להולכי הרגל יש גישה מכל מקום לכל מקום בתחומי העיר, זאת לעומת הגישה הישנה בה כל רחוב תחום וחסום על ידי שתי שורות בניינים הניצבים זה לצד זה. לצד זאת, טכנולוגיות חדשות שחדרו לתחום הבנייה, כדוגמת תאורה פלואורסצנטית ומערכת מיזוג מרכזית, גרמו לאלמנטים אדריכליים אחדים, כדוגמת חצרות פנימיים (הכנסת אור רב) וחלונות נפתחים גדולים (אוורור), להראות מיותרים.
לשינוי בגישה התכנונית היו השלכות משמעותיות על גורדי השחקים המוקדמים. חלקם שופץ באופן נרחב בניסיון להתאימם לגישה החדשה. דוגמה אחת לכך היא הסרת הקישוטים שעיטרו את מגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף בשנות ה-60, כדי להקנות לו מראה מודרני, חלק, פונקציונלי ופשוט. בניגוד לכך, גורדי שחקים מוקדמים רבים לא יכלו להתאים עצמם לתכנון המודרני עקב מידותיהם הקטנות, שלא איפשרו לבנות בתוכם משרדים גדולים ורחבים יותר ואף לא היו בהם די שטחי שירות למתקנים חדשים (כגון מעליות מודרניות ומערכת מיזוג אוויר מרכזית). בהתאם לכך, חלקם נהרסו ופינו את מקומם לגורדי שחקים גדולים יותר. דוגמה בולטת היא בניין סינגר, שנהרס בשנת 1968 לטובת הקמת ליברטי פלאזה 1. במאה ה-21, בניינים כמו וסט סטריט 90 שופצו והוסבו לבנייני דירות יוקרתיים בזכות חלונותיהם הגדולים המאפשרים לאור שמש רב להיכנס אליהם.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 החלו להישמע בקרב האדריכלים ביקורות על גורדי השחקים המוקדמים. ביקורות אלו נפוצו באקדמיה ובציבור הרחב בתקופה שבין שתי מלחמות העולם. בשנות ה-30 של המאה ה-20, מושגים כמו "אסכולת שיקגו" ו"תנועת שיקגו" החלו להישמע לראשונה והפכו לפופולריים עשור לאחר מכן בזכות חוקרים כמו זיגפריד גדעון (Sigfried Giedion) וקארל קונדיט (Carl W. Condit), שהדביקו אותם כתווית לאדריכלי שיקגו של אותה תקופה. החוקרים ראו בגורדי השחקים המוקדמים כמי שבישרו על ניצני המודרניזם ומי שהיוו את המפנה והמעבר מהתכנון האדריכלי שהיה מקובל בארצות הברית עד שנות ה-70 של המאה ה-19. פרשנות זו על גורדי השחקים בשיקגו עוררה ויכוח אקדמי אצל רוברט ברגמן (Robert Bruegmann) ודניאל בלוסטון (Daniel Bluestone) בטענה שהיא מעודנת מדי ולא מדגישה את הקשרים ההדדיים החזקים של האסכולה עם התרבות הענפה שהתפתחה בשיקגו באותה עת. ניתוח מחודש של גורדי השחקים המוקדמים, שנערך בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, העביר את משקל הפרשנות מהאדריכלים והייחודיות האדריכלית של כל בניין ובניין אל השיקולים והתפקידים של גורדי השחקים ובנייתם כחלק מההקשר העירוני הרחב. תיאור היסטורי, המדגיש את הממד החברתי, הכלכלי והתרבותי של גורדי השחקים המוקדמים, החל עם מתן תשומת לב מוגברת לגורדי השחקים בניו יורק. מוזיאון גורדי השחקים - הראשון שהוקם לטובת הנצחת הנושא - הוקם בניו יורק בשנת 1997 על ידי ההיסטוריון קרול ויליס (Carol Willis) במטרה לשמר את ההיסטוריה של גורדי השחקים.