stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה
הצדדים הלוחמים, ציודם ופיקודם > גרמניה > ורמאכט

הצבא הגרמני היה קטן יותר מהצבא הסובייטי, אך הרבה יותר מיומן. ציודו היה מתוחכם יותר וראשיו היו בעלי ניסיון קרבי עשיר מתחילת המלחמה. במונחים מערביים, המשמעת בצבא הגרמני הייתה קשה ביותר, הרבה יותר היה מצופה מחייל גרמני מאשר מחייל בריטי או צרפתי אך המוראל של הצבא היה בשיאו; אפילו לחיילים הפשוטים ניתן שכר גבוה וחופשות נדיבות והיחסים שלהם עם הקצינים תמיד היו טובים והתאפיינו באמון ובביטחון גם מחוץ לשדה הקרב. ההכשרה שלהם הייתה מפרכת ומקיפה ביותר ואימנה אותם למודעות למצב הטקטי הכללי ובמקרה הצורך, גם לתפוס פיקוד דרגה מעבר אליהם. כל זאת, בנוסף לקבלה הדרגתית של האידאולוגיה הנאצית על שלל היבטיה.
החיילים הגרמנים ראו בעצמם מקצוענים, ובמקביל תפסו את הצבא האדום לא רק כנחות גזעית, אלא גם כמחוסר יכולת טקטית בכל הדרגים, כאשר הדבר היחיד שמציל אותו הוא האומץ של החייל הסובייטי.
הצדדים הלוחמים, ציודם ופיקודם > גרמניה > ציודו של הוורמאכט

לגופם לבשו חיילי הוורמאכט מדים בצבא ירוק (חילות השדה) או שחור (ואפן אס אס או שריון) ועל ראשם חבשו קסדה המוכרת בשם שטאל הלם.
חיילי השדה של הווארכמט היו חמושים בדרך כלל ברובה מאוזר K98, שריד מימי מלחמת העולם הראשונה ותת מקלע MP40 המוכר יותר בכינוי "שמייסר". בהמשך המלחמה פיתחו את רובה הסער Stg.44 שהיה פופולרי מאוד. הקצינים קיבלו את לוגר P08. מקלע MG34 היה נשק מסייע לחיל רגלים.
לצבא הגרמני היו מספר רב יחסית של סוגי טנקים ותותחי סער (המונח הגרמני לתותחים מתנייעים, שיועדו להשמדת שריון של האויב). בשלבים הראשונים של המלחמה, הטנקים הגרמניים הטובים ביותר, היו טנקים בינוניים מהדגמים פאנצר סימן 4 ופאנצר סימן 3, אך אחוז ניכר מהטנקים שעמדו לרשותם היו מדגמים קלים וישנים יותר. בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה, חלק ניכר מכלי הרכב המשוריינים הגרמניים היו תותחי סער מדגמים שונים, וטנקים חדישים וכבדים יותר (כגון הפנתר והטיגר) נכנסו לשירות.
הצדדים הלוחמים, ציודם ופיקודם > בעלות הברית של גרמניה הנאצית

גרמניה ראתה בפינלנד וברומניה מעין בנות-ברית "טבעיות" על רקע סכסוכי הגבול שהיו בין מדינות אלה לברית המועצות.
רומניה – רומניה בראשותו של המרשל יון אנטונסקו הייתה מספרית ומוראלית השותף החשוב ביותר של גרמניה. אנטונסקו שאף להחזיר לרומניה את בסרביה שנכבשה בידי ברית המועצות בשנת 1940. אנטונסקו היה ראש המדינה הזר היחיד שעודכן בתוכניות הפלישה בפגישתו עם היטלר במינכן ב-11–12 ביוני 1941. רומניה הציבה את הארמיות ה-3 וה-4 של הצבא הרומני בגבול המזרחי של המדינה ואלה תכננו, יחד עם הארמייה ה-11 הגרמנית את הפלישה לדרום ברית המועצות. יחידת ה"איינזצגרופה" ד' הגרמנית התארגנה בשטח רומניה להשמדת היהודים בברית המועצות.
פינלנד – פינלנד בראשותו של קארל גוסטף אמיל מנרהיים רצתה להחזיר לעצמה את השטחים שאבדה במלחמת החורף. היא שלחה ארמייה לשני צידי ימת לדוגה לגבול והעניקה אישור לכוחות הגרמניים לחנות בצפון פינלנד.
איטליה – כחברה במדינות הציר הכריזה איטליה מלחמה על ברית המועצות ב-23 ביוני 1941 ושלחה גיס אחד לחזית.
הונגריה – מיקלוש הורטי שלח לחזית שני גייסות, מתוכם אחד ממוכן.
סלובקיה – המשטר הפשיסטי שלח בתחילה אוגדה מובחרת ובהמשך עוד שתיים.
קרואטיה שלחה ברציפות מספר "לגיונות".
ספרד – פרנסיסקו פרנקו שלח 15,000 מתנדבים לחזית המזרחית. הלוחמים לבשו את מדי הוורמאכט ושולבו בפעילותו. בגלל הבד כחול שלבשו על גבי המדים זכו לכינוי "הדיוויזיה הכחולה".
מתנדבים – משמונה מדינות ואזורים השתתפו 43,000 מתנדבים זרים. רובם הגיעו מצרפת, הולנד ובלגיה ומעטים ממדינות סקנדינביה. המתנדבים שולבו בתוך יחידות הוורמאכט או צורפו לוואפן אס אס.
לרוב, צבאותיהם של בעלות הברית של גרמניה היו חלשים יותר מהצבא הגרמני וציודם היה לקוי ודל יותר אפילו מהציוד הסובייטי.
מהלך העימות > קרב סטאלינגרד

ב-13 בספטמבר 1942 החלה המערכה בתוך העיר סטלינגרד. אגד כוחות גרמני, שכלל את הארמייה השישית וחלק מארמיית הפאנצר הרביעית תקף את העיר וניסה להשתלט עליה, אך נתקל בהתנגדות עיקשת מצד הארמייה הסובייטית ה-62, שהגנה על העיר, והסתבך בקרבות רחוב בתוך חורבות העיר, שנהרסה בסדרת הפצצות והפגזות גרמניות. חלק גדול מאגד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד, לא יכול היה להשתתף בלחימה בתוך העיר, מכיוון שרותק להגנה על שני אגפיו, שהותקפו על ידי כוחות סובייטיים חזקים. לאחר לחימה קשה שנמשכה כחודשיים, במהלכה ספגו שני הצדדים מאות אלפי נפגעים, הצליחו הגרמנים לכבוש למעלה מ-90 אחוז משטח העיר, ודחקו את הארמייה ה-62, בפיקוד וסילי צ'ויקוב, למספר כיסי התנגדות מבודדים, שעומקם המרבי לא עלה על קילומטר, כשגבה אל נהר הוולגה הקפוא. אולם המגינים הסובייטיים המשיכו להחזיק מעמד, בסיוע אש ארטילריה מסיבית מהגדה המזרחית של הוולגה, והכוחות הגרמניים, שנשחקו במהלך הלחימה בתוך סטלינגרד, לא היו מסוגלים להשלים את כיבוש העיר.
ההגנה על האגפים הארוכים והפגיעים של אגד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד, הופקדה בידי הארמיות הרומניות ה-3 וה-4, כוחות בעלי איכות ירודה, שסבלו ממחסור בנשק כבד ובנשק מסייע. ריתוק כמעט כל הכוחות הגרמניים באזור למערכה על סטלינגרד, איפשר לפיקוד העליון הסובייטי לרכז בחשאי כוחות עתודה גדולים וכמויות גדולות של ציוד כבד לצורך התקפת נגד גדולה. ב-19 בנובמבר 1942 נפתח "מבצע אורנוס", במסגרתו תקפו שלוש חזיתות סובייטיות, שכללו כמיליון חיילים בסיוע מאות טנקים את הכוחות הרומניים מראשי גשר מדרום לנהר דון וממערב לוולגה. תוך זמן קצר הובקעה החזית הרומנית, ולאחר 4 ימי לחימה חברו יחידות החלוץ של "חזית סטלינגרד" ו"החזית הדרום-מערבית" סמוך לקלאץ על נהר הדון, והשלימו את כיתור הכוחות הגרמנים באזור סטלינגרד, שכללו כ-300 אלף חיילים. הכוחות הגרמניים נסוגו לאזור מצומצם בין הנהרות דון ווולגה, והקימו שם מערך הגנה היקפי, שנודע לאחר מכן בכינוי "הקלחת".
היטלר פקד על הארמייה השישית שלא לעזוב את סטלינגרד, וניסה להעביר אליה אספקה בדרך האוויר. באמצע דצמבר 1942 נעשה מאמץ כושל לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית, ולחבור אל הארמייה השישית, באמצעות כוחות שריון גרמניים בפיקוד הרמן הות, שתקפו מכיוון דרום. אולם הפיקוד הסובייטי הזרים לאזור תגבורות, שבלמו את המתקפה הגרמנית במרחק קצר מכיס סטלינגרד. הפיקוד הסובייטי הגיב במתקפה נוספת (מבצע סטורן קטן) שמחצה את הארמייה האיטלקית ה-8, ואילצה את אריך פון מאנשטיין, מפקד "קבוצת ארמיות דון", לנטוש את ניסיון החילוץ של הארמייה השישית, ולרכז את שארית כוחותיו להגנה על "פיתחת רוסטוב", כדי למנוע כיתור כל קבוצת ארמיות A הגרמנית באזור הקווקז. התקפת נגד גדולה של כוחות "חזית סטלינגרד", איימה לכתר את כוחותיו של הות, ואילצה אותם לסגת במהירות חזרה לעמדות המוצא שלהם, ולאחר מכן לקו נהר מאניץ.
ב-10 בינואר 1943 פתחו כוחות סובייטיים חזקים, בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי, במתקפה הסופית על הכוחות הגרמניים הנצורים באזור סטלינגרד (מבצע "קלחת"). לאחר 3 שבועות של לחימה קשה, בהם נהרגו כ-100 אלף חיילים גרמנים, נכנעו שרידי הכוחות המכותרים ב-2 בפברואר 1943, ולמעלה מ-90 אלף חיילים נפלו בשבי הסובייטי.
כניעת הארמייה השישית היוותה נקודת מפנה חשובה, אולי החשובה ביותר, במלחמת העולם השנייה. האבדות הכבדות שספגו הגרמנים ובני בריתם במהלך הקרב על סטלינגרד היטו את מאזן הכוחות האסטרטגי בחזית המזרחית לטובת ברית המועצות.
מהלך העימות > ההתקדמות לאחר קורסק – כיבושה מחדש של אוקראינה

לאחר קרב קורסק פתח הצבא האדום במתקפה לכל אורך החזית מסמולנסק דרומה. הצבא הגרמני בחזית המזרחית, שנחלש בעקבות האבדות שספג בחודשים יולי–אוגוסט 1943, פתח בנסיגה איטית לקו נהר הדנייפר תוך ביצוע פעולות השהיה. הסובייטים כבשו מחדש את אזור דונבאס, ועד לסוף ספטמבר הגיעו כוחותיהם עד לקו נהר הדנייפר כמעט לכל אורכו.
הגרמנים ניסו להקים קו הגנה מבוצר לאורך הגדה המערבית של הדנייפר, והאמינו שיוכלו לעצור שם את המשך ההתקדמות הסובייטית, אך לא הספיקו להשלים אותו. כוחות הצבא האדום חצו את הנהר תוך כדי תנועה במסגרת קרב דנייפר, והצליחו להקים מספר רב של ראשי גשר קטנים בגדה המערבית של הנהר. בראשית נובמבר פרצו הכוחות הסובייטיים מראש גשר בו החזיקו מצפון לעיר קייב וב-6 בחודש שחררו את בירת אוקראינה. למרות התקפת נגד גרמנית מוצלחת באזור העיר ז'יטומיר בדצמבר 1943, הצליח הצבא האדום להשתלט עד לסוף השנה על שטחים נרחבים בגדה המערבית של הדנייפר, והשלים את שחרור כל שטח אוקראינה המזרחית.
הגרמנים התעקשו להחזיק בבליטה בקו החזית באזור העיר קורסון, על הגדה המערבית של הדנייפר, וקיוו להשתמש בה כקרש קפיצה להתקפת נגד, שתהדוף את הצבא האדום אל מעבר לנהר. אולם הסובייטים הקדימו אותם, ובפברואר 1944, במסגרת קרב קורסון-צ'רקסי, כיתרו את הכוחות הגרמניים בבליטה במתקפת מלקחיים שביצעו החזיתות של קונייב וואטוטין. לאחר למעלה משבועיים של קרבות עזים, תוך הדיפת ניסיונות גרמניים לחבור לכוחות המכותרים, השלימו הסובייטים את חיסול הכיס הגרמני (17 בפברואר), אולם חלק ניכר מהכוח המכותר הצליח לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ברגע האחרון ולחבור אל כוח החילוץ. הגרמנים ספגו 40–75 אלף הרוגים, פצועים ושבויים (לפי מקורות שונים) במהלך הקרב, והכוחות הניידים שלהם נחלשו מאוד בעקבות האבדות שספגו במהלך ניסיון החילוץ. הצבא האדום, שגם הוא ספג אבדות כבדות במהלך הקרבות סביב כיס קורסון, ניצל את חולשת קבוצת ארמיות דרום, כדי להמשיך בהתקדמות מהירה מערבה, ובמרס 1944 כבר הגיעו כוחותיו עד לגבולות רומניה.
מהלך העימות > מהוויסלה עד ברלין

הפלישה של צבאות ארצות הברית ובריטניה לצרפת ביוני 1944, גרמה ליצירת חזית שנייה, שחייבה את הגרמנים לפצל את כוחותיהם בין החזית המזרחית והמערבית. צבאות בעלות הברית התקדמו עתה ממזרח, מדרום (החזית האיטלקית) וממערב לעבר גבולות גרמניה הנאצית, במטרה לכבוש את השטחים שעדיין נותרו בשליטת הנאצים, ולאלץ אותם להיכנע ללא תנאי.
ב-12 בינואר 1945 פתחו הסובייטים במתקפה על הכוחות הגרמניים, שהחזיקו בפרוסיה המזרחית ובפולין (מבצע ויסלה-אודר). כוחותיהם של המרשלים ז'וקוב, קונייב, רוקוסובסקי וצ'רניאחובסקי התקדמו במהירות רבה תוך השמדת חלק גדול משש הארמיות הגרמניות שעמדו מולם. לקראת סוף מרץ 1945 השלים הצבא האדום את השתלטותו על כל השטח שממזרח לנהרות אודר ונייסה, וכוחותיו התייצבו בעמדות זינוק לקראת המתקפה הסופית על הבירה הנאצית, ברלין. כוחות נוספים השמידו את הכוחות הגרמניים שהחזיקו בהונגריה ובאוסטריה וכבשו את בודפשט ואת וינה.
ב-16 באפריל 1945 פתחו הכוחות הסובייטיים במתקפה הסופית על ברלין. למרות התנגדות נואשת של הכוחות הגרמניים שהגנו על מרחב ברלין, הצליחו 3 החזיתות הסובייטיות שהשתתפו במבצע להבקיע את מערכי ההגנה, שהגנו על דרכי הגישה לברלין, והגיעו לפרברי העיר ב-21 באפריל. ב-25 באפריל הושלם כיתורה של ברלין על ידי כוחותיהם של ז'וקוב ושל קונייב, כשאדולף היטלר עודו בתוכה. הלחימה בתוך ברלין עצמה הייתה קשה וארכה כ-10 ימים, במהלכם ספגו הצדדים היריבים אבדות כבדות. רק ב-2 במאי, לאחר התאבדותו של היטלר, נכנעו שרידי הכוחות הגרמניים שהגנו על העיר. ב-9 במאי חתמו נציגי הפיקוד העליון הגרמני על הסכם הכניעה הרשמי, אך כוחות קבוצת ארמיות מרכז בצ'כוסלובקיה, המשיכו להילחם עד 11 במאי.
מהלך העימות > המלחמה נגד יפן

לאחר סיום הלחימה באירופה הצטרפה ברית המועצות למלחמה נגד האימפריה היפנית כפי שהבטיח סטלין לרוזוולט ולצ'רצ'יל במהלך ועידת יאלטה. ב-8 באוגוסט 1945, יומיים לאחר הטלת הפצצה האטומית על הירושימה, ביטלה ברית המועצות את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני והכריזה מלחמה על יפן, וכוחותיה פתחו במתקפה גדולה על צבא קוואנטונג היפני בצפון סין. תוך פחות משבועיים השתלטו הכוחות הסובייטיים (שכללו שלוש חזיתות) על מנצ'וריה כולה, דרום סחלין והאיים הקוריליים, והנחילו לכוחות היבשה של הצבא היפני את התבוסה הגדולה ביותר שספגו במהלך המלחמה כולה. הכוחות היפניים המשיכו להתנגד להתקדמות הכוחות הסובייטיים גם לאחר הודעת הכניעה של קיסר יפן ב-15 באוגוסט. ב-2 בספטמבר במסגרת טקס הכניעה הרשמי של יפן, שנערך על סיפון אוניית המערכה האמריקנית מיזורי, נכנעו היפנים גם בפני ברית המועצות.
פשעי מלחמה של הנאצים בברית המועצות

במהלך המלחמה ביצעו הצבא הגרמני וארגונים אחרים הקשורים למשטר הנאצי פשעי מלחמה רבים נגד אוכלוסייה אזרחית בשטחי ברית המועצות. על-פי ממצאי האקדמיה הרוסית למדעים, הצבא הגרמני היה אחראי באופן ישיר למותם של 7,420,379 אזרחים סובייטים, שנהרגו בהפצצות של ריכוזי אוכלוסייה, בהוצאות להורג המוניות של יהודים וקומוניסטים ובפעולות עונשין נגד אוכלוסייה אזרחית במסגרת הלחימה נגד הפרטיזנים בשטחים שנכבשו על ידי הגרמנים בברית המועצות. 2.5 מיליון יהודים מקורבנות השואה התגוררו בשטח ברית המועצות; 1.5 מיליון מתוכם הושמדו על ידי האיינזצגרופן, שקיבלו סיוע לוגיסטי ואחר מהוורמאכט. למספר זה יש להוסיף למעלה משני מיליון אזרחים סובייטים, שמתו מסיבות שונות, לאחר שגויסו לעבודת כפייה בגרמניה, כארבעה מיליון אזרחים, שמתו מהרעבה שיטתית וממחלות בשטחים הכבושים בברית המועצות, וכמיליון אזרחים שגוועו ברעב במהלך המצור הגרמני על לנינגרד. בסך הכל, 14–15 מיליון אזרחים סובייטיים נפלו קורבן, באופן ישיר או עקיף, לפשעי המלחמה של הנאצים ועוזריהם.
בנוסף לפשעים נגד האוכלוסייה האזרחית בברית המועצות, הצבא הגרמני והמשטר הנאצי היו אחראים גם לפשעי מלחמה נגד שבויי המלחמה הסובייטים. לפי הערכות שונות, בין 1.3 מיליון לשלושה מיליון שבויים סובייטים מתו או נרצחו במהלך תקופת השבי. חלקם הגדול מתו זמן קצר לאחר נפילתם בשבי, כתוצאה מהרעבה מכוונת ותנאים סניטריים תת-אנושיים ששררו במחנות השבויים. מאות אלפי שבויים נוספים נרצחו במחנות הריכוז הנאציים, או הוצאו להורג מיד לאחר נפילתם בשבי במסגרת פקודת הקומיסר. הפקודה התייחסה אמנם במקור רק לקומיסרים הפוליטיים, ששירתו ביחידות הצבא האדום, אך במהלך החודשים הראשונים של מבצע ברברוסה הורחבה ההגדרה, כך שכללה לא רק את פעילי המפלגה הקומוניסטית במסגרת הצבא, אלא את כל חברי המפלגה והקומסומול בשורות הצבא, וכן את השבויים ממוצא יהודי (שנחשדו מראש כמפיצי האידאולוגיה הבולשביקית).
ראו גם

החזית המערבית במלחמת העולם השנייה
החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה
מלחמת בזק
אות המערכה של החזית המזרחית
לקריאה נוספת

אלן קלארק, מבצע ברברוסה הוצאת מערכות 1979.
אלכסנדר ורט, רוסיה במלחמה 1941–1945 הוצאת מערכות 1968 (שני כרכים).
אנטוני ביוור, סטלינגרד (הוצאת יבנה 2000), הקרב על ברלין (הוצאת יבנה 2003).
ויליאם ל. שיירר, עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי, הוצאת שוקן, 1976.
קתרין מרידייל, המלחמה של איוואן: הצבא האדום, 1939–1945, עם עובד, 2009.
Chris Bellamy, Absolute War: Soviet Russia in the Second World War, Knopf, 2007.
David Glantz, Stumbling Colossus: The Red Army on the Eve of World War, Kansas University Press, 1998.
David Glantz, Colossus Reborn: The Red Army at War, 1941–1943, Kansas University Press, 2005.
Evan Mawdsley, Thunder in the East: The Nazi-Soviet War 1941–1945, Bloomsbury, 2015.
הערות שוליים

↑  Ripley, Tim., The Wehrmacht : the German Army in World War II, 1939–1945., Hoboken: Taylor and Francis, 2014, עמ' 260
↑  סא”ל (מיל') אברהם זיו־טל, הונאה במזרח
↑  מבצע ברברוסה באתר יד ושם.
| זירות ומערכות במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| הזירה האירופית | המערכה בפולין • מתקפת הסאר • המלחמה המדומה • המערכה בנורווגיה • המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה • הקרב על בריטניה • המערכה בבלקן • מבצע ברברוסה • החזית המזרחית • הזירה האיטלקית • החזית המערבית |  |
| המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט | מלחמת סין–יפן השנייה • המערכה באוקיינוס השקט • המערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט • הזירה הדרום-מזרח אסייתית • מבצע סערת אוגוסט |  |
| הים התיכון, המזרח התיכון וצפון אפריקה | הקרב על הים התיכון • המערכה בצפון אפריקה • המערכה במזרח התיכון • המערכה במזרח אפריקה • המלחמה האנגלו–עיראקית • הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן |  |
| זירות ומערכות אחרות | המערכה באוקיינוס האטלנטי |  |
| מערכות שלא יצאו אל הפועל | מבצע טננבאום: כוונות לכיבוש שווייץ וליכטנשטיין • מבצע ארי-הים: כוונות לכיבוש בריטניה • מבצע איקרוס: כוונות לכיבוש איסלנד • כוונות לכיבוש היישוב היהודי בארץ ישראל (התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש • תוכנית המבצר האחרון) • מבצע גרין: כוונות לכיבוש אירלנד • מבצע הרקולס: כוונות לכיבוש מלטה • מבצע פליקס: כוונות לכיבוש ספרד וגיברלטר • מבצע נפילה: כוונות לכיבוש יפן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566062905171  GND: 4076906-9  LCCN: sh85148311 
התקדמות הגרמנים בחזית המזרחית יוני 1941 – דצמבר 1941
מתקפת הנגד הסובייטית
המג"ד, צילום מפורסם של מקס אלפרט המנציח אחד הרגעים באירועי קיץ 1942
מתקפת הנגד הסובייטית בחורף 1942/1943
טנק טיגר מסייע להתקדמות חיילי הואפן אס אס במהלך קרב קורסק, יוני 1943
אנדרטה לצבא האדום בווינה
ג'ון לילבורן

| --- | --- |

 לידה:  1614 סנדרלנד, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  29 באוגוסט 1657 (בגיל 43 בערך) אלת'אם, קהיליית אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 השכלה:  Royal Grammar School 
 בן או בת זוג:  אליזבת לילבורן 
 
ג'ון לילבורן (באנגלית: John Lilburne; ‏1614 – 29 באוגוסט 1657), הידוע גם בכינויו "ג'ון החופשי מלידה", היה אחד ממנהיגיה הבולטים של תנועת הלוולרים הדמוקרטית שפעלה באנגליה במהלך מלחמת האזרחים האנגלית שהתחוללה בין השנים 1642 עד 1650. לילברן טבע את המונח "זכויות מלידה", אותם הגדיר כזכויות הטבעיות המוקנות לכל אדם עם לידתו, זאת בניגוד לזכויות המוענקות על ידי השלטון או החוקים. בראשית חייו השתייך לזרם הפוריטני אם כי לקראת סוף חייו הפך לקווייקר. עבודותיו צוטטו בחוות דעת משפטיות של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
שנותיו הראשונות ומעצרו

ג'ון לילבורן היה בנו של ריצ'רד לילבורן איש אצולה במחוז דורהאם, אנגליה, שנולד בסנדרלנד, בין השנים 1613–1615. לפי עדותו בילה לילבורן את השנים הראשונות של חינוכו בניו-קאסל בבית ספר פרטי יוקרתי, כמו כן למד שנים אחדות בעיירת השוק בישופ אואקלנד.
ב-1628, בגיל 14, נשלח ללונדון שם שימש כחניכו של ג'והן היוסון יצרן בגדים וסוחר אמיד שערך לו היכרות עם הרופא הפוריטני ג'והן בסטוויק, שנכלא בכלא גייטהאוז שבוסטמינסטר בעבור חוברת ביקורתית כנגד הבישופים האנגליים. לילברן שביקר את בסטוויק בכלאו התלהב מרעיונותיו והציע לו להבריח את כתב היד להולנד להדפיסו שם ולהפיץ את העותקים המודפסים בחזרה באנגליה.
עם חזרתו להולנד נעצר לילבורן ב-11 בדצמבר 1637 עקב הלשנה באשמת הדפסה והפצה של כתבים מצונזרים והובא לפני בית המשפט המלכותי של הסטאר צ'יימבר, ולאחר שסירב להישבע בשבועה המקובלת ולהפליל את עצמו נידון ב-13 בפברואר 1638 לקנס של 500 לירות שטרלינג, מלקות, קשירה לעמוד הקלון ומאסר עד אשר יהיה מוכן לציית לדרישות בית המשפט. המשפט עורר את אהדתה של דעת הקהל בלונדון בגלל הסירוב הגא והעקשני של לילבורן להיכנע למאשימיו ובגלל הכרזתו כי הוא "ג'והן החופשי מלידה" כינוי פופולרי שדבק בו מעתה ואילך.
הפצת משנתו הפוליטית

ב-18 באפריל 1638 הובל לילבורן כשהוא קשור בידיו לעגלת שוורים מכלא פליט לעמוד הקלון בווסטמינסטר שם ספג 200 מלקות במגלב כשהוא כבול לעמוד הקלון. בזמן שנחתו המלקות על גבו הוא שר "הללויה" ולאחר מכן שלף מבגדו חוברות של בסטוויק, ציטט מהם אמרות נגד הבישופים והשליך אותם לעבר ההמונים שהתקהלו במקום. בתגובה לכך הדקו מעניו את טבעת הצוואר בה הושם עד שפרץ דם מגרונו. והוא הובל בחזרה לכלאו תוך שהוא מלווה בהמון אוהד הקורא לעברו קריאות עידוד. למרות העינויים הקשים ומאסרו בצינוק המשיך לסרב להודות באשמתו.
בזמן מאסרו החל בכתיבתם של חיבוריו הראשונים, שהוברחו מחוץ לכלא. בשתי החוברות הראשונות הוא מתאר את משפטו, סירובו להישבע וההשלכות על כך והוא מתאר את מסע העינויים ברחובות לונדון אותו הוא משווה לטקס אירוסין עם אלוהיו ואת עצמו ל"נבחר" חייל הנלחם "תחת דגלו של המצביא הגדול והכל-יכול".
בחוברת השלישית הוא פונה לעם להשתחרר מעריצות הבישופים אותם הוא מדמה לכוח השטן משרתי האנטיכריסט כשהוא מצטט מובאות מהתנ"ך לחיזוק טענותיו. בחיבורו הבא תוקף לילבורן את דרכי הכנסייה האנגליקנית אותה הוא מאשים בהתרחקות מהמקורות ובעיקר מן התנ"ך ונותן ביסוס אידאולוגי להפרדות (ספרטיזם) מן הכנסייה הממוסדת שאיבדה זה מכבר את כוחה המלכד.
בהמשך הוא מוציא פרסומים הקוראים להפרדה בין הרשויות החילוניות (בית הלורדים ושאר הרשויות) מהכנסייה וקורא למעשה להפרדת הדת מהמדינה.
ב-1639 מחבר מספר עצומות בהם הוא יוצא כנגד עונשי העינויים ובעד זכויות האזרח ובחיבורו העונה לשם "זעקה לצדק" הוא מעלה שלוש נקודות מרכזיות:
האשמה נגד הארכיבישוף ויליאם לאוד המשתמש שלא כדין בצנזורה.
תביעה לרפורמה של בתי הסוהר כשהוא מתאר במיוחד את היחס הנוקשה והאכזרי כלפי העניים בבית הכלא.
בתיאורו הדרמטי את עינוייו תחת עמוד הקלון הוא מוחה כנגד העונשים המשפילים וקורא לפעול לביטולה של שיטת הענישה אותה נאלץ לחוות על בשרו.
ב-1641 בעקבות התערבות הפרלמנט, השתחרר לילבורן מהכלא ובספטמבר אותה שנה נישא לאליזבת דוול בתו של סוחר לונדוני. באותה שנה נקט לראשונה בפעולה מלחמתית כאשר הוביל קבוצה של אזרחים חמושים כנגד צבא המלך צ'ארלס הראשון ואילץ אותו לסגת. פעולה זו הייתה חלק ממאבקו המתמשך למה שכינה "זכויות מלידה" הכוללות את הזכות לשמוע את ההאשמה בבית משפט, הזכות לעמוד בפני המאשימים, ואת הזכות להימנע מהפללה עצמית. זכויות ששימשו בסיס לתיקון החמישי בחוקה האמריקאית ואף צוטטו על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית במשפט שנערך ב-1966 כשהם משמשים בסיס להכרעת הרוב בקרב השופטים.
מלחמת האזרחים האנגלית

במלחמת האזרחים האנגלית הראשונה גויס לילבורן כסרן ברגימנט הרגלים של הצבא הפרלמנטרי בפיקודו של הרוזן מאסקס והשתתף בקרב אדג'היל. מאוחר יותר נטל חלק בקרב ברנפורד שהתחולל סמוך ללונדון ב-12 בנובמבר 1642 כנגד המלוכנים בפיקודו של הנסיך רופרט מהריין. במהלך הקרב הצליחו המלוכנים להתקדם לעבר לונדון ולהביס את כוחות הצבא הפרלמנטרי, ג'ון לילבורן ניסה להמלט בקפיצה לנהר התמזה אך נלכד על ידי המלוכנים ונלקח בשבי. המלוכנים תכננו לשפוט את לילבורן כמנהיגם הראשי של "עגולי הראש" (תומכי הפרלמנט) באשמת בגידה במלכות (ככל הנראה תכננו להוציאו להורג), אך לבסוף חזרו בהם לאחר שכוחות הפרלמנט איימו להוציא להורג את השבויים המלוכניים שברשותם ולבסוף בוצעה עסקת חילופי שבויים כאשר לילבורן הוחלף תמורת קצין מלוכני.
לאחר מכן התנדב לילבורן ליחידה בפיקודו של הרוזן מנצ'סטר ובמצור על לינקולן שהתחולל ב-7 באוקטובר 1643 מונה כרב-סרן ברגימנט הרגלים של קולונל קינג שהשתתף במצור. ב-16 במאי 1644 הועבר ליחידת הדרגונים של מנצ'סטר בדרגת לויטננט-קולונל. הוא התיידד עם אוליבר קרומוול שהיה השני בפיקוד ותמך בו במחלוקותיו עם מנצ'סטר. ב-1644 השתתף בקרב מרסטון מור שהוכתר בניצחון, וזמן קצר לאחר מכן ביקש רשות ממנצ'סטר לתקוף את המעוז המלוכני בטירת תיקהיל לאחר ששמע כי היא עומדת להיכנע. מנצ'סטר סירב בהציגו אותו כמשוגע, למרות זאת התקדם לילבורן לעבר הטירה עם חייליו וכבש אותה בלי שנורתה אף ירייה אחת. מנצ'סטר ששאף לפשרה עם המלוכנים שש להפטר מלילבורן ותבע את הוצאתו להורג בגין הפרת משמעת. סכסוך זה גרם להתפטרות לילבורן מהצבא.
ההיסטוריון פירת' ציין כי ללילבורן היה מוניטין רב של אומץ בשדה הקרב ונראה שהיה קצין מוצלח, אך הקריירה הצבאית שלו הייתה חסרת מזל. הוא בילה שישה חודשים בכלא באוקספורד, נגזל מכל רכושו בזמן כיבושה של ניוארק על ידי הנסיך רופרט (ב-22 במרץ 1644) נורה בידו בזמן כיבושה של וולטון הול על ידי ווייקפילד (ב-3 ביוני 1644) וקיבל משכורת נמוכה עבור שירותו. בזמן שהשתחרר מהשירות הצבאי עמד רכושו על כ-880 לירות שטרלינג. כמו כן נקלע למריבות בתחילה עם קולונל קינג ומאוחר יותר עם רוזן מנצ'סטר אותם ראה כחסרי יכולת ובוגדניים. הוא עשה כמיטב יכולתו להדיח את קינג וסייע להעמידו למשפט באשמת בגידה חמורה. המחלוקת עם מנצ'סטר נבעה מכיבושה של טירת תיקהיל בניגוד לפקודות של מנצ'סטר ולילבורן היה אחד מהעדים של קרומוול במשפט כנגד מנצ'סטר.
עם הקמת צבא ה"ניו מודל" העממי ניסה קרומוול להחזיר את לילבורן לצבא – למטה הראשי. אולם לילבורן סירב להישבע (מטעמים עקרוניים) את שבועת האמונים שהייתה תנאי הכרחי להצטרפותו ונשאר מחוץ לצבא הפרלמנט. מעבר לעניין העקרוני של השבועה התנגד לגישה הפשרנית של הסיעה הפרסביטריאנית והחליט להמשיך את מאבקו בזירה הפוליטית באמצעות כשרון הכתיבה והנאום שלו והפופולריות הרבה בקרב ההמונים.
הקמתה של מפלגת הלוולרים

לילבורן המשיך את פעילותו הפוליטית כשהוא מטיף ל"זכויות המוקנות מלידה" שהם זכויות אדם להן זכאי כל אזרח אנגלי הגוברות לשיטתו על פריבילגיות המוענקות על ידי השלטון המלוכני או הממשלה. לילברן ניסה לקדם את הזכויות המשפטיות של שוויון בפני החוק, זכות הצבעה כללית, וסובלנות דתית. וכונה בפי מתנגדיו "לוולר" (leveler), כלומר "משטח" שרוצה 'לשטח' ולהוריד את החברה כולה לרמה (level) המשותפת הנמוכה ביותר. לילברן ראה בזה כינוי גנאי אולם מאוחר יותר אומץ שם זה על ידי חברי התנועה.
ביולי 1845 הושם לילבורן במאסר של שישה חודשים עקב ביקורתו על חברים בפרלמנט שנהנו מחיי נוחות ורווחה כלכלית בזמן שהחיילים הפשוטים נלחמו ומתו בשירותם למען מטרות אידיאליסטיות. ביולי 1646 נאסר שוב בטאואר של לונדון בשל הוקעתו את מפקדו הקודם מנצ'סטר כבוגד ואוהד המלוכנים. הקמפיין הנרחב שהתחולל למען שחרורו היווה את הבסיס להקמתה של מפלגת הלוולרים.
ללוולרים הייתה תמיכה והשפעה ניכרת בצבא ה"ניו מודל". בין ה-28 באוקטובר וה-11 בנובמבר 1647 התנהלו בצבא שורה של דיונים חופשיים שזכו לשם "דיוני פוטניי" בהם דנו בצורה חופשית בעקרונות לכינונה של חוקה דמוקרטית תוך שהם מושפעים מכתביו של לילבורן. ב-1647 הארגון הדמוקרטי של חיילים בצבא תחת מפקדים נבחרים שכונו אגיטטורים (משלהבים מתסיסים) הושווה לעיתים תכופות למועצות החיילים הסובייטים בזמן המהפכה הרוסית של 1917.