stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה גוטהלף
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
יהודה גוטהלף נולד בעיר ורשה בשנת 1903 ליושע שמואל, סוחר ותלמיד חכם ולזלדה. התחנך בחדר ולאחר מכן בגימנסיה. המשיך ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת ורשה. החל לעבוד כנגר כהכשרה לחיים בארץ ישראל, אך עקב סיבות בריאותיות שב לאקדמיה והוכשר כרופא וטרינר.
החל את דרכו כחלוץ ב-1916 בתנועת "השומר הצעיר" ו"החלוץ" והגיע עד לדרגת חבר בהנהגת "השומר הצעיר". היה חבר בתנועת "תרבות", חבר במרכז העולמי וציר לוועידות העולמיות של "החלוץ" וציר לקונגרס הציוני בבזל ב-1927. באותה תקופה החל את עבודתו העיתונאית בעיתון "לדרך". היה מורה בגימנסיה היהודית "לאור" בוורשה בשנים 1926–1928. נשא לאישה את הלה חומה לבית מוזס. במסגרת העלייה החמישית עלה ארצה בשנת 1929 והיה ממיסדי הגרעין "קיבוץ חדרה" שלימים עלה לקרקע כקיבוץ עין החורש. כיוון שלמד וטרינריה, שימש כווטרינר בשנותיו הראשונות בקיבוץ. היה חבר קיבוץ עין החורש עד 1938 ושימש גם כציר במועצת ההסתדרות וכציר לקונגרס הציוני בפראג ב-1933. במסגרת ההסתדרות הרצה רבות בנושאי מדיניות, תנועת העבודה ותרבות. היה בין המנהיגים הבולטים של תנועת "השומר הצעיר" בארץ ופרסם מאמרים רבים בעיתונות הפנימית שלה.
בשנת 1938, עקב משבר אידאולוגי (התנגדותו לפרוד בתנועת העבודה העברית), עזב את התנועה ואת הקיבוץ, עבר לתל אביב, והצטרף למפא"י ולמערכת העיתון "דבר". עבד בעיתון שנים רבות וערך את ספרי השנה של העיתון. לאחר הפילוג במפא"י היה חבר בסיעה ב' (לימים "אחדות העבודה") ולאחר מכן חזר למפ"ם והיה חבר במרכז המפלגה. פרסם מאמרים וספרים בהם "ספר השומרים", "תורת המעשה ו"תורת פרויד והמרקסיזם". הרצה גם בתחנת השידור "קול ירושלים" ולאחר מכן ב"קול ישראל". עם הזמן פרש שוב ממפ"ם וחזר למפא"י. בזמן "פרשת לבון" תמך בפנחס לבון ועל כן פרש מההסתדרות וממוסדותיה. בשנים 1965–1970 שימש כעורך ראשי של העיתון "דבר".
גוטהלף פרסם קשת רחבה של מאמרים, תרגומים ומסות. רובם ככולם בנושאי תנועת העבודה בארץ ותנועות הפועלים בעולם. חלק מהם כונסו בספריו. בחלק מפרסומיו חתם בשם העט שלו "י. עזריה". בשנת 1958 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות.
ספריו עוסקים בתנועת העבודה העברית והעולמית כמו "דמוקרטיה ומנהיגות" ב-1961, "החברה הישראלית במבחן התקופה" ב-1964, "סוגיות בחברה" ב-1976, "תנועת העבודה, יריביה ובעלי בריתה" ב-1981 ועוד.
בנו, אורי גוטהלף, היה לימים לאחד משחקני הכדורסל המצטיינים של הפועל תל אביב ושל נבחרת ישראל ומורה ידוע למתמטיקה.
יהודה גוטהלף נפטר בתל אביב בשנת 1994.
לקריאה נוספת

אלכסנדר מנור, יהודה גוטהלף - ייחודו ויצירתו, תל אביב: פרוינד, 1997.
מאמרים:
'יהודה גוטהלף, לשעבר עורכו הראשי של "דבר" נפטר בגיל 91', דבר, 8 בספטמבר 1994, עמ' 1.
אלכסנדר מנור, 'לעמוד מול בן-גוריון: יהודה גוטהלף: במלאת 30 למותו של יהודה גוטהלף העורך הראשי של "דבר" בשנים 1966–1970', דבר, 6 באוקטובר 1994 עמ' 13.
הערות שוליים

↑  יהודה גוטהלף באתר חברה קדישא ת"א–יפו
↑  ערן אלדר, הדרך ל-77': קריסתה של הגמוניית מפלגת הפועלים, עם עובד, 2018, עמ' 50.
↑  פרס סוקולוב הוענק להפטמן ז"ל, גוטהלף, קישון, נבון וריבליס, דבר, 29 באוגוסט 1958, המשך.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261933405171  PLWABN: 9810557309205606  BnF: cb12885794s (data)  CiNii: DA15772335  GND: 1031501789  ISNI: 0000 0000 8335 2757  LCCN: n50069981  NTA: 153008776  SELIBR: 137664  SUDOC: 086118153  VIAF: 119487552   WorldCat (עם VIAF): 119487552
יחסי בלארוס – סן מרינו

| יחסי בלארוס – סן מרינו |
| --- | --- |
בלארוס: סן מרינו


בלארוס: סן מרינו
שטח (בקילומטר רבוע)
207,600: 61
אוכלוסייה
9,041,765: 33,579
תמ"ג (במיליוני דולרים)
71,857: 1,855
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,947: 55,254
משטר
רפובליקה נשיאותית: רפובליקה

יחסי בלארוס-סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין בלארוס לבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו.
הסכמים דיפלומטיים

בין המדינות נחתמו שלושה הסכמים דיפלומטיים:
הסכם בדבר כינון היחסים הקונסולריים הרשמיים בין המדינות - 14 בפברואר 1977
הסכם בדבר כינון היחסים הדיפלומטיים בין המדינות - 9 בפברואר 2009
ייצוג

בלארוס מיוצגת בסן מרינו על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בפלסינו.
סן מרינו אינה מיוצגת בבלארוס, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יו מקולוק

יוּ מקולוק (באנגלית: Hugh McCulloch;‏ 7 בדצמבר 1808 – 24 במאי 1895) היה בעל הון אמריקאי, שלקח חלק מרכזי במימון מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא כיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כמזכיר האוצר של ארצות הברית תחת שלושה נשיאים. בתחילה הוא התנגד ליצירת מערכת הבנקים הלאומיים, אך המוניטין שלו כראש בנק אינדיאנה בשנים 1857–1863 שכנע את מחלקת האוצר להביאו כדי להשגיח על המערכת החדשה כמפקח על המטבע בשנים 1863–1865. כמזכיר האוצר בשנים 1865–1869 הוא צמצם את החוב העצום שנוצר כתוצאה מניהול המלחמה ודאג להחזרתו והקים מחדש את מערכת המיסוי הפדרלית בשטחי הקונפדרציה לשעבר. הוא ניסה ללא הצלחה להחזיר בצורה מהירה את תקן הזהב.
ראשית חייו

יו מקלוק נולד בקניבנק שבמיין. הוא היה בנם של יו מקולוק האב, אחד מבוני הספינות הגדולים ביותר בניו אינגלנד ושל רעייתו, אביגיל פרקינס. הוא התחנך באקדמיית תורנטון שבסאקו, מיין ולמד שנתיים בקולג' בוודין, אך עזב את לימודיו בשל בעיות בריאות. הוא שימש כמורה בבית ספר ולאחר מכן למד משפטים בבוסטון וב-1833 הוא החל לעסוק בעריכת דין בפורט ויין שבאינדיאנה. הוא היה הגזבר והמנהל של הסניף המקומי של בנק אינדיאנה בזיכיון המדינה ונשיא הבנק עצמו בשנים 1835–1857 ולאחר מכן ועד 1863 נשיא הבנק שירש אותו, בנק אינדיאנה.
בנק אינדיאנה נוסד ב-1833 כתגובה לסגירתו של הבנק השני של ארצות הברית (אנ'). אינדיאנה הייתה עדיין אזור שומם ושם בנק ממזרח ארצות הברית לא היה מוכן לפעול במדינה הצעירה. מקולוק היה אחד מאנשי העסקים הבולטים באינדיאנה, ואף על פי שלא היה לו ניסיון קודם בבנקאות, הוא מונה לתפקיד בשל היותו האדם המוכשר ביותר שקיבל על עצמו את המשימה. הוא ניהל את הבנק ביעילות רבה והפך אותו לאחד היציבים ביותר בארצות הברית עד לסגירתו ב-1859 ואז השטרות של הבנק הוחלפו בשטרות פדרליים מהבנק הלאומי החדש. לאחר מכן הוא עבר להיות נשיא הבנק השני של אינדיאנה, תפקיד בו הוא שימש עד 1865.
על אף התנגדותו המוקדמת לחוק הבנקאות הלאומית של 1862, הוא נבחר ב-1863 על ידי מזכיר האוצר סלמון צ'ייס לשמש כמפקח הראשון על המטבע. במהלך 22 חודשי כהונתו בתפקיד זה קיבלו 868 בנקים לאומיים זיכיון מבלי שאף אחד מהם כשל. כמבקר הראשון המליץ מקולוק על שינויים מרכזיים בחוק הבנקאות, וחוק הבנקאות הלאומי של 1864 שנבע ממנו נותר היסוד למערכת הבנקאות הלאומית.
מזכיר האוצר

ב-9 במרץ 1865 מונה מקולוק על ידי הנשיא אברהם לינקולן כמזכיר האוצר ה-27 של ארצות הברית. על מינויו הוחלט בעיקר בשל השפעתו על הבנקים המדינתיים הקיימים. בבוקרו של היום בו נרצח הנשיא לינקולן הוא העיר, "מעולם לא ראיתי את מר לינקולן כה עליז ומאושר... הנטל בו הוא נשא במשך ארבע שנים ארוכות, שבו הוא נשא בגבורה הירואית, הוסר מעל כתפיו. באופן מעשי המלחמה הסתיימה. האיחוד היה בטוח". מקולוק המשיך לכהן כמזכיר האוצר גם בקבינט של הנשיא הבא, אנדרו ג'ונסון עד לתום נשיאותו ב-1869.
מקולוק התמודד מיד עם תחילת כהונתו עם אינפלציה שנגרמה מהנפקת שטרות הכסף בתקופת המלחמה והוא המליץ על הוצאתם מהמחזור וחזרה לתקן הזהב. בדוח השנתי הראשון שהוגש על ידו ב-4 בדצמבר 1865, הוא דחף בתקיפות להוצאה מהמחזור של שטרות הכסף כשלב מקדים. עם זאת, צעד זה הפחית את כמות הכסף והיה בלתי פופולרי בתקופה שלאחר המלחמה, השיקום וההתרחבות מערבה.
בהתאם להצעתו אושר ב-12 במרץ 1866 חוק שאישר את הוצאתם מהמחזור של יותר מ-10 מיליון דולר תוך שישה חודשים ולא יותר מ-4 מיליון דולר נוספים בכל חודש לאחר מכן. חוק זה נתקל בהתנגדות חזקה וב-4 בפברואר 1868 הוא בוטל לאחר שרק 48 מיליון דולר הוצאו מהמחזור. המאבק על השבת החוק נמשך בחמישים השנים הבאות. מקולוק גם התאכזב מהחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית לאשר את התאמתם לחוקה של שטרות הכסף.
במהלך תקופת כהונתו כמזכיר האוצר, נקט מקולוק במדיניות להפחתת החוב שנבע מהמלחמה וחודשו גביית המיסים הפדרליים במדינות הדרום.
מזכיר האוצר > כלכלת תקופת השיקום

מלחמת האזרחים מומנה בעיקר על ידי הנפקת איגרות חוב לטווח קצר ולטווח ארוך ועל ידי הלוואות, בנוסף לאינפלציה שנגרמה על ידי הדפסת שטרות הכסף והטלת המיסים החדשים. המחירים הסיטונאים יותר מהוכפלו והורדת שיעור האינפלציה הייתה בראש סדר העדיפויות של מקולוק. בעדיפות גבוהה, ושנויה במחלוקת, הייתה שאלת המטבע. שטרי הכסף הישנים, שהונפקו על ידי הבנקים המדינתיים, הוצאו מהמחזור, והשטרות שהונפקו על ידי הקונפדרציה היו חסרי ערך. הבנקים הלאומיים הנפיקו שטרות בשווי של 207 מיליון דולר, שהיו מגובים בזהב ובכסף. האוצר הפדרלי הנפיק 428 מיליון דולר בשטרות הכסף "הירוקים", שהיו הילך חוקי אך לא היה להם גיבוי בכסף או בזהב. בנוסף, היו במחזור כ-275 מיליון דולר במטבעות. מדיניות הממשל החדש שהוכרזה באוקטובר הייתה להסב את כל השטרות לכסף בגיבוי מתכות, זאת בכפוף לאישור הקונגרס. ב-18 בדצמבר 1865 העביר בית הנבחרים את "החלטת אליי" ברוב של 144 תומכים מול 6 מתנגדים. בסנאט המצב היה שונה, שכן שחקן המפתח שם היה הסנאטור ג'ון שרמן, שאמר שהורדת שיעור האינפלציה לא הייתה חשובה כמו מימון החוב הלאומי לטוח קצר ולטווח ארוך. המלחמה מומנה כאמור בעיקר על ידי הגדלת החוב הלאומי, ובנוסף מיסוי ואינפלציה. החוב הלאומי עמד על 2.8 מיליארד דולר. באוקטובר 1865 רוב החוב היה בהלוואות זמניות לטווח קצר. הבנקאים בוול סטריט האמינו שהכלכלה תצמח במהירות, הודות לפיתוח החקלאות באמצעות חוק החוות, סלילת מסילות ברזל נוספות, במיוחד שיקום המסילות בדרום ופתיחת הקו הטרנס-יבשתי אל המערב, ובמיוחד פריחת התעשייה במהלך המלחמה. השאיפה הייתה שהיחס בין ערך השטרות לבין הזהב יהיה 145 דולר בשטרות תמורת 100 דולר בזהב, והאופטימיסטים סברו שהדרישה החזקה לכסף בתקופת השגשוג תאזן את היחס בין השטרות לזהב. באפריל 1866 הושגה פשרה שהגבילה את האוצר לצמצום המטבע בערך של לא יותר מ-10 מיליון דולר למשך שישה חודשים. בינתיים דחה הסנאט את חוק החוב הלאומי ובית הנבחרים לא יכול היה לפעול. בראשית 1867 הפך השגשוג שלאחר המלחמה למציאות והאופטימיסטים רצו לשים קץ לצמצום המטבע, כפי שבינואר 1868 הורה הקונגרס. בינתיים הנפיק האוצר איגרות חוב חדשות בריבית נמוכה כדי לממן מחדש את החזר החוב לטווח קצר. בעוד ששטרי הכסף הישנים של הבנקים המדינתיים נעלמו מהמחזור, השטרות החדשים של הבנק הלאומי, בגיבוי המתכות, נפוצו עוד ועוד. ב-1868 הייתה האינפלציה כבר בשיעור נמוך מאוד.
מזכיר האוצר > כהונה שנייה כמזכיר האוצר

עם תום נשיאותו של ג'ונסון סיים מקולוק את כהונתו כמזכיר האוצר והוא עבר לאנגליה, שם בין השנים 1870–1876 הוא היה חבר בחברת הבנקאות Jay Cooke, McCulloch & Co.‏.
מאוקטובר 1884 ועד לתום נשיאותו של צ'סטר ארתור במרץ 1885 כיהן מקולוק פעם נוספת כמזכיר האוצר. במהלך שישה חודשים אלו הוא המשיך להיאבק למען מטבע המבוסס על תקן הזהב והזהיר שהטבעת מטבעות הכסף חייבת להפסק.
חיים אישיים

נישואיו הראשונים של מקולוק היו ליוניס הארדי, שנפטרה בצעירותה. נישואיו השניים היו לסוזאן מאן, מורה במקצועה, שאותה הוא הכיר בפורט ויין ב-1836 כאשר הייתה אלמנה צעירה. לזוג נולדו שישה ילדים. יו מקולוק נפטר ב-24 במאי 1895 בביתו, הולי היל שבמחוז הנסיך ג'ורג' שבמרילנד, לא הרחק מוושינגטון. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבוושינגטון.
מורשתו והנצחתו

לדבריו של ההיסטוריון הכלכלי אלן מסקין, הקריירה של מקולוק מדגימה את החלוץ המערבי כבנקאי ואת הבנקאי כאיש המוסר הנוצרי. הוא היה אדם שזכה לחינוך טוב, אך לא היה לו ניסיון בעסקי הבנקאות. יושרו הוכח כנכס חיוני בעידן של התנהגות שפלה וכסף נייר מפוקפק. האתגרים הגדולים שלו באו לידי ביטוי בבניית מערכת בנקאות חדשה לגמרי במהלך המלחמה, ואחריה מימון של החוב הלאומי העצום. החוק של הקונפדרציה נשמט ומעולם לא שולם. החידה הגדולה ביותר הייתה הטיפול ב-428 מיליון דולר של השטרות הירוקים, בעידן בו מקולוק, כמו כל הכלכלנים השמרניים, דחה את כסף הנייר. התרופה שלו הייתה להשיב את התשלום המגובה בכסף ובזהב והוצאת השטרות מהמחזור. מדיניות צמצום זו הוציאה את הכסף מהמחזור, הורידה מחירים, שכר ורווחים, והפעילה לחץ כבד על בעלי החוב. המפלגה הרפובליקנית גיבתה בכל מקרה את תוכניתו של מקולוק ובשנותיו במחלקת האוצר הוא עשה חיל.
בניין המעונות בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד נקרא על שמו.
שירות ספינות המכס של ארצות הברית ויורשו משמר החופים של ארצות הברית קראו בשמות של ספינות שלהם על שמו של מקולוק. ספינת המכס, שעברה בהמשך לצי ארצות הברית שירתה תחת פיקודו של ג'ורג' דיואי בקרב מנילה במלחמת ארצות הברית-ספרד וספינת משמר החופים שירתה במלחמת העולם השנייה ובמלחמת וייטנאם.
המקור בר הסמכא ביותר לתולדות חייו של מקולוק הוא הספר שהוציא ב-1888 בשם "אנשים ואמצעים במחצית מאה" (Men and Measures of Half a Century). מקולוק היה אחרון חברי הקבינט של לינקולן שנותר בחיים.
ב-1980 נרשם ביתו בפורט ויין במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הערות שוליים

1 2 3  "Hugh McCulloch (1808–1895)". Mr. Lincolns White House.
1 2  "Hugh McCulloch". Museum of American Finance.
↑  Margaret G. Myers, A financial history of the United States (Columbia UP, 1970), pp 174–96.
↑  Allan Peskin, "McCulloch, Hugh" in John A. Garraty, ed., Encyclopedia of American Biography (1974) pp 710–711.
↑  "National Register of Historic Places Inventory Nomination Form: Hugh McCulloch House"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271392105171  BIBSYS: 1046215  GND: 131452088  ISNI: 0000 0000 8266 3705  LCCN: n86830733  NARA: 10573024  SNAC: w6nw004g  SUDOC: 102397538  Trove: 917485  VIAF: 74985048   WorldCat (עם VIAF): 74985048
יחסי בלארוס–גאורגיה

| יחסי בלארוס–גאורגיה |
| --- | --- |
בלארוס: גאורגיה


בלארוס: גאורגיה
שטח (בקילומטר רבוע)
207,600: 69,700
אוכלוסייה
9,041,765: 3,807,418
תמ"ג (במיליוני דולרים)
71,857: 30,536
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,947: 8,020
משטר
רפובליקה נשיאותית: רפובליקה

מבנה שגרירות גאורגיה במינסק
יחסי בלארוס–גאורגיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת בלארוס לבין גאורגיה.
היסטוריה

לפני 1918 היו שתי המדינות חלק מהאימפריה הרוסית ועד שנת 1991 היו שתיהן חלק מברית המועצות ותפקדו כרפובליקות אוטונומיות סובייטיות סוציאליסטיות. בשנת 1992, מיד לאחר קריסת ברית המועצות כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
לאחר פגישה של נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו עם שר החוץ הגאורגי איוואן מרבישווילי התחייב הנשיא הבלארוסי כי "בלארוס מתחייבת לשים את היחסים עם גאורגיה בראש מעייניה, להתחיל ולחדש אותם ואף להגביר אותם".
בשנת 2010 נפגש ראש ממשלת בלארוס אנדרי קוביאקוב עם נשיא גאורגיה מיכאיל סאקשווילי בבתומי.
נציגויות דיפלומטיות

בלארוס מיוצגת בגאורגיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטביליסי, בירת המדינה.
גאורגיה מיוצגת בבלארוס בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במינסק, בירת המדינה.
יהודה מינינברג

יהודה מינינברג
יהודה מינינברג (13 בפברואר 1880 - 3 במאי 1945) היה בנקאי ארץ ישראלי, מייסדו של בנק למלאכה משנת 1923 (אין לבלבל עם בנק למלאכה משנת 1954) ויושב הראש הראשון שלו. מראשוני מרכז בעלי מלאכה ומקימי שתיים משלוש השכונות בתל אביב, שנקראו ביחד לימים מרכז בעלי מלאכה (שכונה) (אזור הרחובות יוחנן הסנדלר - העבודה - יצחק נפחא דהיום).
קורות חיים

נולד בעיר קרמנצ'וג (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה), למשפחה בעלת שורשים חסידיים, מצאצאי רבי לוי יצחק מברדיצ'ב. ביניש מינינברג היה אחד מבניו. למד מלאכה במטרה לקבל מקור לפרנסה. כאשר רוב אחיו נסעו לארצות הברית, יהודה מינינברג עם משפחתו החליטו לעלות לארץ ישראל והגיעו בשנת תרס"ט. יש טענה, שבתמונה המפורסמת מאפריל 1909 של הגרלת המגרשים לאחוזת בית, שצילם אברהם סוסקין על החולות באחוזת בית, הילד ביניש הוא אחד הילדים העומדים על גבעת החול.
לאחר הגעתו ארצה עבד יהודה מינינברג, תחילה כצבע ולאחר מכן ניהל את המחלקה הטכנית של מרכז בעלי מלאכה, שקיבלה עבודות בניין בת"א.
לאחר גירוש תושביה היהודים של תל אביב ב-1917, תוך כדי מלחמת העולם הראשונה, עברה משפחת מינינברג לאזור כפר סבא והתגוררה שם יחד עם מגורשים רבים נוספים, במחנה אוהלים שהוקם בחורשת אקליפטוסים. עם סיום המלחמה וכיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי, לקראת סוף 1918 חזרה המשפחה לנווה שלום (שכונה), בתל אביב.
בשנת 1921 יזם יהודה מיניברג, שהיה אז כבר אחד מראשי מרכז בעלי מלאכה, יחד עם מנחם שיינקין, מתתיהו וינוקור ואחרים את הקמת חלק ב' של שכונת מרכז בעלי מלאכה. בית המשפחה נבנה ברחוב שינקין 22, הנמצא בחלק א' של אותה שכונה. בחצר הבית נותרו עד היום שרידי בריכת הדגים שהייתה שם בזמנו, עם מזרקה מאבן.
בשנת 1922 נבחר מינינברג ליושב ראש מרכז בעלי מלאכה בתל אביב הצעירה. הוא יזם וייסד את הבנק למלאכה (הראשון לשם זה) ב-1923 והיה יושב ראש הראשון שלו. בנוסף, היה אחד משני מקימי הירחון, המלאכה.
בשנות חייו האחרונות פרש מפעילות ציבורית והתמקד בעיצוב צעצועים אמנותיים, אותם מכר, הן בארץ ישראל והן בחו"ל.
ב-3 במאי 1945 נפטר ונקבר בתל אביב.
יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים 
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־27 שנים) 
 www.handinhandk12.org
 קואורדינטות:  31°45′14″N 35°13′00″E﻿ / ﻿31.753987737349°N 35.216785169272°E﻿ / 31.753987737349; 35.216785169272
 he
 
עמותת יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל (בערבית: يد بيد: مركز التربية العربي - اليهودي في إسرائيل), מפעילה רשת של מוסדות חינוך דו-לשוניים (גנים ובתי ספר כולל תיכון עד כיתה י"ב) ערבים-עברית ברחבי מדינת ישראל, בהם לומדים יהודים וערבים יחדיו.
לאחר כשנה מיום היווסדה היו בה כבר כ-50 תלמידים ותלמידות (1998) שלומדים ב"יד ביד".
מנכ"לי העמותה היא דני אלעזר. מנהל בית הספר, נכון ל-2012, הוא ד"ר חסן אגבריה. הגן מנוהל על ידי מורן אופק. על פי מודל החינוך הייחודי של "יד ביד", כל בית-ספר מנוהל במשותף על ידי מנהלים יהודים וערבים, ובכל כיתה עשויים לחנך מורים יהודים ומורים ערבים יחד.
כל על מנת להקנות ערכים של עזרה וסובלנות לזולה כשהצפי הוא הבנת חשיבותו הרבה של נושא דו הקיום הערבי בפרט בקרב החברה היהודית-ישראלית.
תלמידים בכל הגילים לומדים הן בעברית והן בערבית, ולומדים להוקיר את תרבותם ולדבר שפתם אחת של השני, תוך כדי הבנת הדמיון המִתְקַטֵּן משנה לשנה בין חבריהם וחברותיהן לכיתה.
מטרות העמותה

מחנה החינוך האלטרנטיבי המשותף של "יד ביד" שואף להגשים את המטרות הבאות:
ליצור מודל חינוכי אלטרנטיבי, ששואף לקרב בין ילדים יהודים וערבים בישראל, בניגוד להפרדה בין יהודים וערבים שקיימת במערכת החינוך הממלכתית.
לחנך הן בערבית והן בעברית, לדו-קיום יהודי–ערבי–פלסטיני, רב-תרבותיות, ושוויון, כערכים חינוכיים חיוניים, היוצרים תשתית של אמון ותקווה אצל תלמידי בית הספר, משפחותיהם.
ליצור קהילה של תלמידים, מורים, הורים, משפחה מורחבת, ושכנים שמייצגת גרעין רחב שבאמצעות קשרי ידידות ועשייה מקדם שינוי חברתי ורוקם קשרים לשלום אמיתי ומתמשך.
לשבור את הדעות הקדומות ואי האמון בין יהודים וערבים תושבי-ישראל, ולהוכיח כי בפרק זמן קצר הם יכולים להגיע להבנה הדדית ולכבוד.
לשלב מועצות ורשויות מקומיות, ואת הממשלה, בתהליך של דיאלוג והתפייסות.
להוכיח כי יהודים וערבים יכולים ללמוד, לעבוד ולחיות יחדיו בשלום ואחווה.
שיטת הלימוד הדו-לשונית של יד ביד שואפת לקדם שוויון, הבנה ודו-קיום בין קהילות יהודיות וערביות בישראל, שמנהלות לרוב חיים נפרדים כמעט לחלוטין. השיעורים בבתי הספר של "יד ביד" מועברים בידי מורה יהודי ומורה ערבי, כשכל מורה מלמד בשפתו. המורים אינם מתרגמים האחד את השני, ובכך מעודדים את כלל הגילאים להיות דוברות ודוברים בשתי השפות, ערבית ועברית.
היסטוריה > 1998-1997 הקמה

"יד ביד" הוקמה בידי שני מחנכים ישראלים ואנשי חזון, ערבי ויהודי, בשנת 1997.
היסטוריה > 1998, הקמת בית הספר גליל ליד משגב

ב-2012 למדו בבית הספר 170 תלמידים.
היסטוריה > 1998, הקמת בית הספר ע"ש מקס ריין בירושלים

באוקטובר 2007, עבר בית הספר של יד ביד ע"ש מקס ריין בירושלים למבנה קבע בשכונת פת (הסמוכה לשכונת בית צפאפא שבמזרח ירושלים). המבנה החדש הוקם בעלות של כ-11 מיליון דולר בחסות הקרן לירושלים, מתרומות של משפחת ריין, וכן כספים מגופים אירופאיים אחרים. ב-2012 למדו בו 585 תלמידים.
בשנת 2014, הוצת בית הספר ונכתבו בו כתובות נאצה נגד ערבים ובגנות הדו-קיום. ב-2015, הורשעו במעשים שלושה ישראלים פעילי להב"ה.
היסטוריה > 2003, הקמת בית ספר גשר על הוואדי, כפר קרע

בקיץ של 2003 פנתה ל"יד ביד" קבוצת הורים מאזור ואדי עארה בבקשה לפתוח בית ספר חדש באזור, ולאחר עיכובים וקשיים בהשגת האישורים המתאימים ממשרד החינוך, נפתח בית הספר ב-1 בספטמבר 2004, בכפר קרע, עם 106 תלמידים מגיל הגן ועד כיתה ג'. שמו בערבית يداً بيد - جسر عبر الوادي. ב-2012 למדו בו 180 תלמידים. 50% מהתלמידים ערבים ו-50% יהודים.
בית הספר הוא על-אזורי, והתלמידים באים מכפרים ויישובים רבים בסביבה: כפר קרע, עארה, ערערה, באקה אל-גרביה, קציר, פרדס חנה-כרכור, עין עירון, גבעת-עדה ועוד. מנהל בית הספר, נכון ל-2012, הוא ד"ר חסן אגבריה.
היסטוריה > 2012, הקמת הגן הדו-לשוני - חיפה

בספטמבר 2012, נפתח בחיפה הגן הדו-לשוני המשותף ליהודים וערבים של עמותת יד ביד. הגן הוקם על ידי קבוצת הורים יהודים וערבים פעילה, ונוהל, בשנתו הראשונה, על ידי ד"ר מירב בן-נון. בשנה זו, התחנכו בגן 14 ילדים - 6 ערבים; 6 יהודים ו-2 ילדים מקהילת הבהאים בעיר. עבד בו צוות קבוע של שני גננים וגננת: נוצרי, מוסלמי ויהודייה. הגן הוקם כגן פרטי בעזרת הקהילה היהודית-ערבית בחיפה, ובהסתמך על תרומות. בעקבות הצלחה גדולה וביקוש רב, בספטמבר 2013 עבר הגן למיקומו החדש ברחוב הלל שבעיר חיפה. כיום יש בו 44 ילדים (עם מספר שווה של בנות יהודיות ובנים ערבים) בשלוש קבוצות גיל, כשבכל קבוצה יש גנן ערבי וגננת/סייעת יהודייה. בטקס הפתיחה של הגן שנערך ב-3 באוקטובר 2013, אמר פיני וגמן, ראש מינהל חינוך ורווחה בעיריית חיפה, שאין כל סיבה שהגן לא יהפוך לגן עירייה שיצמח לבית-ספר דו-לשוני.
הפרויקט של יד ביד בחיפה מתבסס לא רק על פעילות של מוסד חינוך דו-לשוני (גן שבשנים הקרובות יצמח לבית ספר), אלא גם על קהילת פעילים משותפת ומעורבת, שמבקשת ליצור מסגרות שונות של חיים משותפים בעיר, ולהעמיק את הקשרים בין התושבים היהודים והערבים של חיפה. הבסיס לעבודה הוא מוסרי ומעשי, למען חיים המבוססים על שוויון, כבוד הדדי, היכרות וקבלת האוכלוסיות השונות בעיר, וחינוך הילדים והמבוגרים על בסיס ערכים אלה.
מחמישים תלמידים בשכבה הראשונה גדלו בתי הספר לכך שכיום לומדים בארבעת בתי הספר של יד ביד יותר מ-950 תלמידים, מגן טרום חובה ועד לכיתה י"ב.
נכון ל-2012, כאלף תלמידים לומדים בשלושת בתי הספר של "יד ביד" - בירושלים, בגליל ובוואדי עארה ובגנון שנפתח בחיפה. כמו כן, יד ביד תמכו בראשית דרכה של עמותת הג'ר (בערבית: جمعية هاجر) שמפעילה פעוטון, גני ילדים ובית ספר צומח דו-לשוני בבאר שבע. בשנת הלימודים 2013, כלל בית הספר גן טרום חובה, גן חובה, כיתה א' וכיתה ב'. בכל שנה נפתחה כיתה נוספת. בקמפוס הירושלמי נבנה בניין גדול ומודרני לשימוש תלמידי התיכון.
היסטוריה > 2021

נכון לשנת 2021, רשת "יד ביד" מונה 7 בתי ספר וגני ילדים בהם מתחנכים מעל ל-2,000 תלמידות ותלמידים:
בית ברל - גנים ובית הספר יסודי שצומח מדי שנה לגילאי 3-10 נכון להיום.
גליל (קיבוץ אשבל) - בית הספר יסודי מכיתה א'-ו'.
חיפה - קומפלקס גני ילדים ובית הספר יסודי לגילאי 3-12.
יפו - קומפלקס גנים ובית הספר יסודי לגילאי 3-12.
ירושלים - קומפלקס גנים, בית הספר יסודי, חטיבת ביניים ותיכון (בית ספר שש-שנתי) לגילאי 3-18.
כפר קרע (ואדי עארה) - גנים ובית הספר יסודי לגילאי 3-12.
כפר קאסם/ראש העין - גן ילדים צומח שנפתח בספטמבר 2021.
הוקרה

בנובמבר 2021, נבחרה "יד ביד" להיכלל ב-10 המועמדים הסופיים לפרס הפלורליזם העולמי, על תרומתה לבניית שוויון והבנה בקרב תלמידים יהודים וערבים.
בתרבות

ב-1 בינואר 2023, בערוץ כאן חינוכית, החלה את שידוריה הסדרה מדרסה, סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה קומית, על בית ספר דו לשוני יהודי - ערבי בירושלים. הסדרה נוצרה על ידי סייד קשוע ובוימה על ידי גורי אלפי.
ראו גם

נווה שלום – כפר יהודי־ערבי הדוגל בדו-קיום וחינוך דו-לשוני
בית ספר דו-לשוני בישראל
הערות שוליים

↑  נועם דביר ושחר חי, "מוות לערבים": הצתה בבית ספר דו-לשוני, באתר ynet, 30 בנובמבר 2014.
↑  New Hand in Hand School in Beersheva Opens, באתר יד ביד
↑  אתר עמותת הגר
↑  עמותת "יד ביד" לחינוך ערבי יהודי מועמדות לפרס הפלורליזם העולמי, באתר ynet, 8 בנובמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007384860105171  ISNI: 0000 0001 2177 9760  LCCN: no2004099314  VIAF: 145575557   WorldCat (עם VIAF): 145575557 
יום כיף בבית הספר של יד ביד בירושלים
הגברת הראשונה של ארצות הברית לורה בוש מבקרת בבית הספר בירושלים יחד עם רעיית ראש הממשלה עליזה אולמרט, 2008
חצר בית הספר בכפר קרע, 2006
יחסי בחריין–תימן

| יחסי בחריין–תימן |
| --- | --- |
בחריין: תימן


בחריין: תימן
שטח (בקילומטר רבוע)
760: 527,968
אוכלוסייה
1,616,117: 40,880,051
תמ"ג (במיליוני דולרים)
43,205: 21,606
תמ"ג לנפש (בדולרים)
26,734: 529
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי בחריין–תימן הם היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בחריין לבין הרפובליקה התימנית.
היסטוריה

בנובמבר 1999, נחתם בין שתי המדינות הסכם שיתוף פעולה בתחום הבריאות. בספטמבר 2002, שתי המדינות חתמו על האמנה לחילופי מדיה בין שתי המדינות. ב-24 במרץ 2019, יושבת ראש מועצת הנבחרים של בחריין, פאוזיה זינאל, ערכה ביקור רשמי עם שגריר תימן בבחריין, ודנה עמו על כניסת תימן לקואליציה הערבית בראשותו של ערב הסעודית, ועל הקטנת חוג ההשפעה של איראן במזרח התיכון.
סחר

טרם איחוד תימן היו קשרי המסחר בין שתי המדינות מוגבלים ודלים עקב סנקציות שהוטלו על תימן. בשנת 1997, חלה עלייה בקשרי המסחר בין שתי המדינות, ובנובמבר 1998, נחתם הסכם פטור ממס בין שתי המדינות.
נציגויות דיפלומטיות

בחריין אינה מיוצגת בתימן הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
תימן מיוצגת בבחריין בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה במנאמה, בירת המדינה.
יהודה מרמורשטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ישראל ישראל
מאיר יהודה מרמורשטיין הוא מנכ"ל עמותת עלה.
ביוגרפיה

מרמורשטיין נולד בעפולה לדבורה ולחיים בן ציון מרמורשטיין יוצאי רומניה, למד בבית ספר חרדי בתל אביב, בגיל 12 החל להתקרב לאדמו"ר מסרט ויז'ניץ רבי אליעזר הגר, והחל ללמוד במוסדות החסידות.
לאחר נישואיו התגורר מרמורשטיין בחיפה, שם פתח מרכז פעילות עבור ילדים מיוחדים. ב-1982 נפתחו גני ילדים, בית ספר ופנימייה עבור ילדים מיוחדים בשם "עלה". עם הזמן הפך הארגון לרשת גדולה, המונה, נכון ל-2021, למעלה מ-900 ילדים. ב-1987 קיבל מרמורשטיין את תפקיד הניהול של העמותה, ובשנת 1994 לתפקיד מנהל הרשת כולה.
בעבר היה:
יו"ר פורום המנהלים של המעונות הציבוריים לטיפול באדם המפגר
ממונה לשמש כנציג ארגונים המיצגים את אוכלוסיות נזקקות במועצת העבדים הסוציאליים – מנוי שר העבודה והרווחה.
היה יו"ר הוועדה הציבורית למציאת פתרונות דיור לציבור הדתי בחיפה.
חבר בהנהלת עיריית בני ברק.
מרמורשטיין חבר בדירקטוריון של מרכז רפואי מעיני הישועה.
מרמורשטיין נשוי להניה (לבית קוסטינר). הוא מתגורר בבני ברק ולו שתי בנות ושלושה בנים.