אח"י קשת
הקפת אפריקה

בחודש פברואר 1974 יצאו אח"י קשת ואח"י רשף בפיקודו של סא"ל גדעון רז להפלגה מנמל חיפה סביב יבשת אפריקה על מנת להגיע לבסיס חיל הים בזירת הים האדום. שם הקוד שנקבע להפלגה היה "מבצע מוניטין". הנתיב בהקפת אפריקה היה מסע של כ-20,000 קילומטר ועגינה רק בנמלי דרום אפריקה. תוכנית המבצע הייתה לצאת מחיפה ב-21 בפברואר 1974 ולהיכנס לבסיס מפרץ שלמה ב-31 במרץ 1974.
היציאה אל הים מנמל חיפה הייתה ב-25 בפברואר 1974 ולוותה בהפלגת פרידה של כל ספינות השייטת היישר לסערה מערבית שנמשכה כשלושים שעות. ב-6 במרץ חצו אח"י קשת ואח"י רשף את קו המשווה וקיימו את טקס "אבירי הים" טקס חיציית המשווה על פי מיטב מסורת יורדי הים.
אח"י קשת ואח"י רשף נכנסו לנמל וולביס ביי, בדרום מערב אפריקה ב-10 במרץ שם הצטרפו 5 קצינים מחיל הים של דרום אפריקה להפלגה לנמל סימונסטאון, הבסיס הראשי של חיל הים של דרום אפריקה במרחק לא רב מקייפטאון. בסיימונסטאון נפתחו הספינות לביקורים של קציני חיל הים של דרום אפריקה. מהלכי הקרבות בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים תוארו בפני האורחים.
ב 14 במרץ נערכה החלפת פיקוד בספינה. רס"ן דוד הרפזי העביר את הפיקוד לרס"ן יעקב אפיק ולמחרת יצאו הספינות למפגן יכולת שכלל תצוגת אש בהשתתפות שר הביטחון בממשלת דרום אפריקה. בסיום תצוגת האש אמר ”"אני רוצה לרכוש את הספינות עם אנשי הצוות"”. הצהרתו של השר נאמרה ברצינות אך כאשר הגיעו אנשי חיל הים של דרום אפריקה לקליטת הספינות שנבנו עבורם במספנות ישראל נוכחו אנשי חיל הים שאלה מקצוענים וימאים אמיתיים.
ב 17 במרץ יצאו אח"י קשת ואח"י רשף לכיוון דרבן. ביציאה מסיימונסטאון שררה רוח של כ-50 קשר שהעלתה גלים בגובה 5 מטר ואף גבוהים יותר. גלי הים באו מהשליש האחורי ולכן לא נדרשו הספינות להוריד מהירות, להוציא מקרים שהחרטום נטה ל"התחפר". הקצינים הדרום אפריקאים עמדו על הגשר נדהמים מיכולת הספינות הקטנות בגלים הגבוהים. הספינות נכנסו לנמל דרבן ב-18 במרץ .
חיל הים של דרום אפריקה הוא מוסד מקצועי מכובד שהוקם לאחר מלחמת העולם הראשונה במסגרת הצי המלכותי הבריטי. כתוצאה מהצגת היכולת הכוללת של הסטי"לים של ישראל החליט חיל הים של דרום אפריקה לרכוש ספינות סער 4 במספנות ישראל. הייתה זו ההכרה הבינלאומית הראשונה באמצעי הלחימה הימי החדש - ספינות הסער - המצאה ייחודית של חיל הים הישראלי.
ב 19 במרץ יצאו אח"י קשת ואח"י רשף מנמל דרבן כאשר אח"י קשת בתפקיד ספינת הפיקוד. סימני הסערה שחלפה באזור עדיין הורגשו, הים היה אפור-חום מסחף אדמה ופריטים רבים נראו צפים כגון בולי עץ וארגזים. דיווח מיכה רם מפקד אח"י רשף על רעידות בגוף הספינה. התברר שחבל ניילון 9 אינץ' התלפף על מדחף מס' 3 וגם על צירים מס' 2 ו-4. הספינות עצרו את מהלכן, צוללים ירדו אל המים וחתכו את החבל אך הפגיעה במדחף לא אפשרה תנועה למעלה מ-15 קשר. המפל"ג סא"ל גדעון רז החליט להסיר את המדחף מהציר ולשם כך נדרשו הצוללים מילת"ם שהתלוו להפלגה לחתוך חלק מהמדחף. להקות כרישים עקבו בעניין אחרי הצוללים ולא אפשרו עבודה רצופה. הסרת המדחף הסתיימה ב-29 במרץ ולאחריה הפליגה אח"י רשף במהירות של 25 קשר.
במהלך המסע; נפגשו אח"י קשת ואח"י רשף עם אוניות אספקה של החברה הימית להובלת פרי ששימשו כבסיס אספקה בלב-ים לקבלת מזון, מים ודלק.
ב1 אפריל 1974 נכנסו אח"י קשת ואח"י רשף לבסיס מפרץ שלמה והתקבלו בטקס מרגש בהשתתפות הרמטכ"ל דוד אלעזר, מפקד חיל הים בנימין תלם וקצינים בכירים מצה"ל.
מדיווחו של גדעון רז למפקד חיל הים:
"ההפלגה נמשכה 35 יום (שלושה ימים מעבר לזמן המתוכנן), מתוכם, 28 ימי ים, ו-12,970 מייל שחצו את הים התיכון, האוקיינוס אטלנטי, האוקיינוס ההודי ואת הים האדום.
צוותי הספינות תפקדו ברמה גבוהה ובתנאי צפיפות (57 איש בכל ספינה) למשך זמן ממושך.
האווירה החברתית הייתה מצוינת, היו אירועי הווי, עיתון יומי וכו'.
הספינות והצוותים הוכיחו את עצמם מכל ההיבטים, באותם ימים שהים היה סוער וקשה להפלגה, בשלושת הימים הראשונים של ההפלגה בים התיכון ובקטע שבין סיימונסטאון לדרבן, "לקחו" הספינות את הים ללא קושי."
יעקב אפיק ויצחק אפק מבצעים את טקס חציית המשווה באח"י קשת 6 במרץ 1974.