stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכל נגרין
ביוגרפיה

נגרין נולדה בקיבוץ נען לעדה ושרוליק גרין, אחיינו של דוד בן-גוריון. בת ראשונה, לאחר שני בנים. אמה הציירת אהבה לעצב את ביתם באביזרים שמצאה בשוק הפשפשים דבר שהשפיע רבות על נגרין, שכבר מן הילדות נהגה לצייר על מיניאטורות שהיא ואמה קנו מהשוק. בשנת 1965 נפטר אביה במפתיע מהתקף לב.
הפעם הראשונה בה מכרה תכשיטים באופן מסודר הייתה בגיל 15, עבור חנות תכשיטים ברחובות. כשהייתה בת 22 עברה להתגורר באוטובוס שמילאה אותו ביצירות ועבודות במושב נביעות שבסיני, לאחר 5 שנים עברה לתל אביב שם פגשה את בעלה לעתיד, מאיר, ובשנת 1984 הם נישאו, לימים הוא הפך לשותף ומנהל חברת "מיכל נגרין עיצובים בע"מ". לאחר החתונה, נגרין חזרה לקיבוץ, אך לאחר מספר שנים והולדת בתה יסמין, עברה להתגורר ברחובות.
בשנת 1988 החלה להתפרנס מיצירותיה במכירה בשוק האמנים בנחלת בנימין, ההצלחה לה זכתה הובילה לפתיחת חנות וסטודיו ברח' גורדון בתל אביב. בשנת 1991 נפטרה אמה, קצת לפני שנגרין פרצה לתודעה.
בשנת 1992 נגרין העבירה את חנות הקונספט לרחוב שינקין שעוצבה בצבעונית עזה עם דגש על תכשיטים עם חרוזים, בניגוד לתכשיטי הזהב והכסף שבלטו בשוק התכשיטים. נגרין החלה למכור את יצירותיה לחו"ל, תחילה דרך ישראלים שנתקלו ואהבו את היצירות, ולאחר מכן השתתפה בתערוכת תכשיטים "ביז'ורקה" בפריז שהובילה אותה לתודעה העולמית. בד בבד סוכן יפני שהיה בתערוכה קנה ממנה תכשיטים ואלה החלו להיות משווקים ברשתות גדולות ביפן, דבר שהוביל לפתיחת רשת עולמית.
בשנת 1996 פתחה נגרין סטודיו גדול בבת ים שמאז התרחב בשנת 2009 למפעל ומרכז מבקרים ייחודי עם גלריה ובית קפה, בעלות של מיליון שקל. עיצוביה של נגרין התפתחו מתכשיטים, לאופנה, מוצרי נוי, יודאיקה ובובות.
בשנת 2005 הוציאה ספר בישול משותף עם דנית סלומון בשם "שוקולד ושושנים :עוגות השוקולד הכי טובות", המשלב בין העיצוב הרומנטי של נגרין לעולמה הקולינרי של סלומון, בהוצאת קוראים.
בשנת 2007 עיצבה נגרין בהזמנה אישית את סיכת הבגד ואת הטבעת בעלות תמונת החתול עבור דמותה של דולורס אמברידג' מתוך הסרט "הארי פוטר ומסדר עוף החול". לאחר מכן יצרה אוסף תכשיטים קטן בעיצוב דומה.
בשנת 2011 היו 26 חנויות של נגרין ברחבי העולם, בין היתר בערים טוקיו, סינגפור, מדריד, זגרב, פראג, לאס וגאס, אטלנטיק סיטי, מקסיקו סיטי ובוסטון, ועוד 21 חנויות בישראל.
בספטמבר 2019 הודיעה נגרין ל-120 העובדים כי היא נאלצת לסגור את החברה עקב קשיים כלכליים.
נגרין מתגוררת בנווה צדק שבתל אביב. בתה היחידה יסמין אף היא מעצבת תכשיטים.
בשנת 2020 פתחה חנות בוטיק חדשה עם אוסף פרטי בקיבוץ נען.
הערות שוליים

↑  חזקי ברוך, מיכל נגרין - עולם יצירתי וקסום, באתר ערוץ 7, 4 ביוני 2011
↑  איריס ז'ורלט, מעצבת התכשיטים מיכל נגרין: גדולה ביפן, באתר ynet, 29 בספטמבר 2004
↑  מיכל נגרין משיקה את Michal Negrin's World בבת-ים בהשקעה של מיליון שקל, באתר גלובס, 1 ביולי 2009
↑  Dolores Umbridge, Harry Potter Wiki (באנגלית)
↑  שני מוזס, ‏מיכל נגרין נסגרת: "הבנו שהבור הכספי עמוק בהרבה משחשבנו", באתר גלובס, 24 בספטמבר 2019
מיקי-מהו ואליהו

"מיקי-מהו ואליהו" היא רצועת קומיקס שחיבר ואייר סופר הילדים והמחנך עמנואל יפה ופורסמה בשנת 1935 בעיתון "עיתוננו לקטנים". סדרת קומיקס זו נחשבת לקומיקס הראשון שנכתב ופורסם בארץ ישראל.
בשנת 1935, הופיעו בעיתון "עיתוננו לילדים" מספר רצועות קומיקס מתורגמות. עמנואל יפה, איש חינוך עברי, חיבר עבור העיתון את "מיקי-מהו ואליהו", סדרת רצועות קומיקס המלוות בחרוזים שהתבססה על דמויות אנימציה מוכרות, כגון מיקי מאוס ופליקס החתול, ואף היה דומה בצורתו לאחרון. השם "מיקי-מהו" הושאל מסדרה של סיפורים שחיבר אברהם שלונסקי ואייר אריה נבון במוסף לילדים של העיתון "דבר" בשנת 1933 (השם הוא פרפרזה עברית על "מיקי מאוס").
בסיפורי הקומיקס "מהו-מיהו ואליהו" כיכבו הדמויות מיקי-מהו, בדמות של מעין חתול, וידידו אליהו, ילד בעל ראש גדול הלבוש מכנס קצר. בסיפורים השונים שובצו גם אלמנטים פדגוגים כגון התייחסויות לחגי ישראל. בשנת 1939 פרסם יפה ספר ובו עלילות שהופיעו בעבר וזכו לאיורים חדשים. החל משנות ה-60 זכה הספר למספר הוצאות מחודשות בצבע.
הקומיקס כספר

מיקי-מהו ואליהו; חרוזים וציורים מאת עמנואל יפה, חיפה: דפוס אות, 1939. (הדפסה מחודשת: תל אביב: רשפים, תשל"ד)
הערות שוליים

↑  ראו: אלי אשד, מיקי-מאוז תוצרת ארץ ישראל: על הקומיקס הארץ-ישראלי הראשון
↑  אלי אשד, הקומיקס העברי המקורי הראשון?, בבלוג המולטי-יקום של אלי אשד, 1 במאי 2008.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מודל השכר היעיל, שפירו-שטיגליץ

בתחום של כלכלת עבודה, התאוריה של שפירו ושטיגליץ בנושא "שכר יעיל" היא תאוריה כלכלית של שכר ואבטלה בשיווי משקל בשוק העבודה. התאוריה מספקת תיאור טכני שמסביר למה השכר לא צפוי לרדת ומדוע מתרחשת תופעה של אבטלה בלתי רצויה. תאוריה זו פותחה לראשונה על ידי קארל שפירו וג'וזף שטיגליץ.
מבוא

במצב של תעסוקה מלאה, אם עובד מפוטר מעבודתו, הוא מוצא עבודה חדשה במהירות. בנסיבות אלה הוא אינו צריך להשקיע מאמץ בעבודה. לכן, תעסוקה מלאה גורמת לעובד להתחמק ממאמץ בתנאי שהוא מרוצה מהתבטלות בעבודה. ההתחמקות ממאמץ מביאה לירידה ביעילות החברה ולכן החברה צריכה להציע לעובדיה שכר גבוה יותר כדי למנוע זאת. כאשר חברה אחת תעלה את שכרה, כל החברות יעלו גם הן את שכרן ואז יתקבל מצב בו מניעת ההתחמקות מעלה את השכר הממוצע ומקטינה את התעסוקה. לכן, השכר הנומינלי נוטה להיות קשיח. בשיווי משקל כל החברות משלמות את אותו השכר שהוא גבוה מהשכר המקובל בשוק, והאבטלה גורמת לעובד לחשוש מאובדן עבודה ובכך האבטלה הופכת לכלי לחינוך וליצירת משמעת אצל העובד.  אדם מובטל לא יוכל לשכנע את המעסיק שהוא מוכן לעבוד בשכר נמוך משכר של שיווי משקל משום שהמעסיק חושש שהעובד יתחמק ממאמץ לאחר שיקבל את העבודה. כתוצאה מכך, האבטלה שלו הופכת להיות לא רצויה.
תנאי לאי-התחמקות

ההנחה היא כי התועלת של העובד היא פונקציה של השכר w ושל המאמץ e ולכן: u(w,e)=w-e. בנוסף, העובדים מביאים את פונקציית התועלת שלהם למקסימום עם שיעור ריבית r. 
b זו ההסתברות, עבור יחידת זמן, שעובד יפוטר מעבודתו. 
Vu היא התועלת הצפויה של פרט מובטל לאורך זמן.  לאחר מכן אנו מוצאים את ערך התעסוקה באמצעות אינטרוול קצר [0, T]:
בגלל שהעובד פוטר או המשיך לעבוד במהלך הזמן. הפונקציה האקספונציאלית (פונקציה מעריכית) מופיעה כי ההזדמנות של פיטורין בתוך האינטרוול היא פעם אחת והתפלגות פואסון משמשת לשיעור ריבית/היוון. בשל האינטרוול הקצר מעריכים את הפונקציה האספונציאלית על ידי 1-rT
מחישוב תשואה פשוט נקבל:
לאחר מכן מוצאים את משוואת הערך הבסיסית של העובד:
לעובד שלא מתחמק ממאמץ המשוואה היא:
ולעובד שכן מתחמק ממאמץ:
כאשר q היא ההסתברות של עובד להיתפס מתחמק ולהיות מפוטר אנחנו רואים ש:
התנאי  V_{e,S}<V_{e,N}  נקרא תנאי האי-התחמקות ממאמץ שמבוטא כ:
כאשר  {\hat {w}} הוא השכר הקריטי. העובד יעבוד קשה (יתאמץ) אם ורק אם התנאי ירצה אותו. לכן אם העובדים יקבלו שכר משמעותית גבוה, התנאי יתקיים והם לא יתחמקו ממאמץ. מהתנאי אנחנו לומדים ש:
כשהשכר הקריטי עולה, העובדים מפגינים יותר מאמץ
כשהשכר הקריטי עולה, התועלת הצפויה לאורך זמן של המובטלים עולה.
כשהשכר הקריטי עולה, ההסתברות להיתפס כמתחמק ממאמץ יורדת.
כשהשכר הקריטי עולה, שיעור ריבית עולה.
שיווי משקל בשוק

a היא ההסתברות להשיג עבודה עבור יחידת זמן נתונה. בשיווי משקל, הכניסה למעגל האבטלה חייבת להיות שווה ליציאה ממעגל האבטלה. לכן ההסתברות היא :
כאשר  L זו התעסוקה המצטברת ו- N זה סך הכל היצע העובדים. במציאות, מוצע לעובד שכר המינימום שלו  {\overline {w}} או שהשכר מוצע בהתאם לחוק. 
לכן, התנאי לאי התחמקות הופך להיות:
ונקרא לו תנאי אי ההתחמקות המצטבר. שתי התשואות האלו :
שיעור האבטלה הוא:  u={\frac {N-L}{N}}.
אילוץ זה מצביעה על כך שתמיד במצב של תעסוקה מלאה תהיה התחמקות ממאמץ. העובד יודע שגם אם יפוטר הוא ימצא בקלות ובמהירות עבודה חדשה.
פונקציית היצור המצטברת  F(L) היא פונקציה של כוח העבודה היעיל.
הביקוש של החברה לעובדים ניתן על ידי השוואת עלות העסקת עובד נוסף לתוצר השולי של העבודה. עלות זו מורכבת משכר ומדמי אבטלה עתידיים. כעת, נתייחס למצב שבו  {\overline {w}}=0 ,.
לכן, יש לנו: : {\hat {w}}={\frac {dF(L)}{dL}}\quad .
בשיווי משקל,  F'(L)={\hat {w}}=w^{*}, כאשר  w^{*} הוא השכר בשיווי משקל. 
התנאי לשיווי משקל הוא:
תנאי זה מצביע על הדברים הבאים:
בצד הביקוש - אם המעסיק ישלם פחות מ- w^{*}, העובד עלול להתחמק ממאמץ (שיפחית את היעילות שלו). כתוצאה מכך, השכר לא צפוי לרדת וזה מנגנון מיקרוסקופי של קשיחות נומינלית. השכר לא יכול לרדת כך שהוא יכול לייצב את רמת התעסוקה ולכן האבטלה חייבת לגדול במהלך המיתון.
בצד ההיצע - פרטים חסרי עבודה רוצים לעבוד בשכר  w^{*}, או נמוך יותר. בשכר שזה לא יוכלו להבטיח שלא יתחמקו ממאמץ. כתוצאה מכך, נוצרת אבטלה לא רצויה.
כללי ביטחון תעסוקתי

רמת התעסוקה משתנה על-פי כללים הקשורים לביטחון תעסוקתי. נחשוב על חברה שמורכבת ממעסיק ומעובדים זהים. לאחר מכן, נניח שרווח החברה הוא פונקציה של רמת התעסוקה N, השכר הנמוך  W={\frac {L}{p}}  ורמת הפיקוח M שנבחרת על ידי המעסיק.
כאשר (g(N זו פונקציית הייצור, L זה ערך של הפנאי כתוצאה מהתחמקות, ו-p זו ההסתברות שעובד ייתפס שהוא מתחמק ממאמץ ויפוטר.
נניח שלפונקציית הייצור יש גבול עליון והנגזרת השנייה שלה ביחס ל- N היא שלילית. הנגזרת הראשונה היא חיובית. ההנחה שלפונקציה יש גבול עליון זו הנחה סבירה במונחים של פרודקטיביות. 
נחשוב למשל על פונקציה כזו של זמן :
ברור כי הנגזרת הראשונה היא חיובית והנגזרת השנייה היא שלילית.
R היא מידת הקושי לפטר עובד שנתפס מתחמק. p היא פונקציה של שניהם - R ו-M. הנגזרת הראשונה והנגזרת השנייה של הרווח ביחס ל-N:
התנאי להשגת מקסימום רווח הוא  {\frac {\partial \pi }{\partial N}}=0, ולכן יש לנו : : {\frac {\partial g(N)}{\partial N}}={\frac {L}{p}}+M.
מה שמבדיל בין שני הצדדים ביחס ל-R נותן לנו:
מסתבר ש-  {\frac {\partial N}{\partial R}} היא שלילית. כלומר, קשה יותר לפטר עובד שמתחמק כאשר רמת התעסוקה נמוכה יותר.
הערות שוליים

1 2 3  W. Sjostrom, Job Security in an Efficiency Wage Model, Journal of Macroeconomics, Winter 1993, Vol. 15, No. 1, pp. 183–187
1 2 3 4 5  C. Shapiro and J.E. Stiglitz, The American Economic Review, vol 74, 3, pp 433–444 (1984)
1 2 3  J.L. Yellen, The American Economic Review, vol 74, 2, pp 200–205 (1984)
מיכאל הנדלזלץ

| --- | --- |

הנדלזלץ, 2016
 לידה:  26 במרץ 1950 (בן 74) ורשה, רפובליקת פולין 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 תקופת הפעילות:  מ-1969
 מעסיק:  למרחב, הארץ 
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב 
 
מיכאל הַנְדֶלְזַלְץ (נולד ב-26 במרץ 1950) הוא עיתונאי, מבקר תיאטרון, מתרגם ועורך ישראלי, כתב ביקורות תיאטרון בעיתון "הארץ" בין השנים 1975 ל-2017 ושימש בתפקידי עריכה שונים.
ביוגרפיה

הנדלזלץ נולד בשנת 1950 בוורשה שבפולין, בן לרופא ד"ר אברהם הנדלזלץ. סבו, ישראל אליהו הנדלזלץ, היה העורך של שבועון לילדים בשם צפרירים, סופר ומתרגם פורה לעברית של ספרות ילדים, שהיה הראשון שתרגם לעברית את פינוקיו מאת קרלו קולודי. עלה לישראל במסגרת עליית גומולקה בשנת 1957. בוגר תיכון עירוני ה' בתל אביב. בעל תואר ראשון בתיאטרון ובתורת הספרות הכללית מאוניברסיטת תל אביב.
ב-1969 החל לכתוב ביקורת תיאטרון בעיתון "למרחב". בשנים 1971–1981 שירת בגלי צה"ל. במרץ 1975 החל לפרסם ביקורת תיאטרון ב"הארץ", את הביקורת הראשונה כתב על המחזה "קומדיה של טעויות" שהוצג בתיאטרון קאמרי. לאחר פרישתו של חיים גמזו מהעיתון הפך למבקר התיאטרון הקבוע של "הארץ".
ב-1981 הצטרף למערכת "הארץ" כמבקר תיאטרון וכעורך. ערך ב"הארץ" את המדורים "אמנויות" (1992-1981), "מלים ומו"לים" (1992-1985) והמוסף "ספרים" (1993 עד 2005).
ב-2005 החל לכתוב מדור שבועי בשם "המילה האחרונה". זוכה פרס סוקולוב לעיתונאות.
עסק גם בתרגום ספרים מפולנית ומאנגלית.
על עבודתו כמבקר תיאטרון אמר:
כתיבה על משחק בתיאטרון היא אחד הדברים הקשים ביותר, מפני שזהו עיסוק המערב מיומנות ורגש, כשהכלי הוא גופו ונפשו של אדם. זהו מסתורין שאני מודה כי לא ירדתי לחקרו, אבל אני תמיד מלא התפעלות כשהוא מתרחש לעיני. הביקורת אינה אמורה להיות עצה ידידותית לצופה, ואפילו לא פידבק לבמאי, אלא תיאור חוויה מורכבת, במספר מילים מצומצם, אחרי ערב הבכורה. אני בהחלט משתדל לא להתעלם משחקנים ולמצוא את הדרך לתאר את חוויותי למראה עבודתם.
החל משנת 2015 משמש בעל טור במסגרת מיזם 929 - תנ"ך ביחד. ב-29 במרץ 2017, עם הגיעו לגיל פרישה, פרסם טור פרידה מתפקידו כמבקר התיאטרון של "הארץ", תפקיד אותו מילא במשך 42 שנים.
בגיל מבוגר הפך מיכאל הנדלזלץ לנכה הנעזר בקלנועית, פרט שהוא מתייחס אליו לעיתים כאשר הוא כותב על בעיות בנגישות לאולמות תיאטרון.
בשנת 2022 השתתף בתוכנית "המרדף" בערוץ כאן 11. בשנת 2024 החל לשחק, לראשונה, בהצגה "אנטיגונה" מאת ברטולט ברכט בבימויו של עירא אבנרי, פרויקט מיוחד שהוצג במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט בתל אביב.
הנדלזלץ נשוי, ואב לשלושה ילדים.
ספריו

חנוך לוין על-פי דרכו (הוצאת ידיעות אחרונות, 2001): לקט ביקורות תיאטרון על מחזותיו של חנוך לוין
לקט מאמריו שהתפרסמו מדי שבוע בפתח מוסף "ספרים" בעיתון "הארץ" הופיע בקבצים הבאים:
ספר (1997)
עוד ספר (2000)
ספר הספרים הזמני (2004)
הספר האחרון מסוגו (2006)
שרלוק הולמס: תעלומת הבלש בן האלמוות, הוצאת מפה, (2006)
ממלא מקום עצמי (אוסף טורים מהמדור "המילה האחרונה" בעיתון הארץ מן השנים 2005–2008), הוצאת מאגנס, 2018.
קהלת על פי הנדלזלץ הוצאת נהר, 2020.
תרגומיו

הקידה האחרונה: מבחר מסיפורי שרלוק הולמס, הוצאת זמורה ביתן, הוצאת מודן, 1978
מדריך להורים: צעדים ראשונים בלמידה, בעריכת שרה בונט סטיין, הוצאת רשפים, 1979
ארתור קונן דויל, עמק הפחד: כל עלילות שרלוק הולמס, זמורה, ביתן, 1981. מהד' שנייה, 1990. בעריכת יחיעם פדן
ויטולד גומברוביץ', פורנוגרפיה, רומן, הוצאת הקיבוץ המאוחד והוצאת כתר 1987
לורנס אוליבייה, על המשחק, מודן, 1989
הנריק סנקביץ', במדבר וביער עד, ספריית מעריב, 1991. ציורים: שמעון קובילינסקי.
דניאל בארנבוים, חיים במוזיקה, עידנים הוצאת ידיעות אחרונות, 1992, בעריכת מיכאל לוין.
לשק קולקובסקי, שיחות עם השטן. מפתח שמימי, תרגום מפולנית, הוצאת מפה והוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2004, 165 עמודים.
הערות שוליים

↑  מיכאל הנדלזלץ, מיכאל הנדלזלץ שובר שיאים, באתר הארץ, 25 במרץ 2009
↑  מתי גולן, ‏מו"לים, באתר גלובס, 21 באפריל 2005
↑  שאלה ותשובה עם מיכאל הנדלזלץ, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2003
↑   מיכאל הנדלזלץ, המסך יורד והתפקיד שלי בהצגה של עולם התיאטרון הישראלי נגמר, באתר הארץ, 29 במרץ 2017
↑  יצחק לאור, מה נשאר לנו מהביקורת, באתר הארץ, 27 באפריל 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297504305171  PLWABN: 9810575767105606  BnF: cb137627322 (data)  GND: 1219479748  ISNI: 0000 0000 6654 0676  LCCN: no98105268  RERO: 02-A006396525  SUDOC: 058503234  VIAF: 3411152381770901950005   WorldCat (עם VIAF): 3411152381770901950005
מיכאל הרן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1944 (בן 80 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 
מיכה הרן (הריסון) (נולד ב-1944) הוא צ'לן ומנצח ישראלי.
חייו

הרן נולד בירושלים ובגיל 7 החל ללמוד צ'לו בקונסרבטוריון ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, אצל פאול בלסברג וכן למד מוזיקה קאמרית אצל עדן פרטוש וז'וזף קלווה וניצוח אצל אלדו צ'קאטו. בשנים הבאות השתלם בנגינה אצל אנדרה נאווארה, מוריס מרשל, ליאונרד רוז וברנרד גרינהאוס.
קריירה

מיכאל הרן היה הצ'לן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית משנת 1976 ועד פרישתו בשנת 2011. עם הפילהרמונית הופיע הן כסולן והן כמנצח. בארצות הברית לימד הרן באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה וניגן בשלישיית טמפל. הוא לימד גם באקדמיה למוזיקה בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, וכן בכיתות אמן בישראל ומחוצה לה.
הרן הופיע כסולן עם תזמורות בישראל ובעולם, בהן תזמורת שווייץ המערבית, תזמורת הרדיו של מילאנו, תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, תזמורת פיטסבורג, תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הסימפונית חיפה והתזמורת הסימפונית ראשון לציון.
כמו כן השתתף בפסטיבלי מוזיקה בישראל ובעולם וניצח על התזמורת הסימפונית ירושלים בהקלטת הסימפוניה השנייה של יאן פריידלין ועל אנסמבל פילוקאמרה ואנסמבל קפריזמה.
פרסים ואותות הוקרה

פרס הקונסרבטואר בפריז
תחרות בינלאומית לצ'לו בז'נבה
תחרות בינלאומית לצ'לו בפירנצה
מקור

אתר "הבמה", 2008
הערות שוליים

↑  גלי צה"ל, ריאיון עם מיכה הרן לקראת פרישתו מן הפילהרמונית, 14 ביולי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297667905171  PLWABN: 9810545577005606  CiNii: DA19192315  GND: 134706064  ISNI: 0000 0000 6595 4252  LCCN: n89670761  MusicBrainz: 42c1c62e-4fee-4aff-82b4-6d4d74dbd503  RERO: 02-A017537869  VIAF: 306426688   WorldCat (עם VIAF): 306426688
מטגנס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־6 לפנה״ס קנוסוס, יוון 
 
שיחזור משוער של מקדש ארטמיס באפסוס
מטגנס (ביוונית עתיקה: Μεταγένης) היה אדריכל וממציא שפעל במאה ה-6 לפני הספירה בקנוסוס שבכרתים.
מטגנס היה בנו של האדריכל הכרתי כרסיפרון (אנ'). תכנון מקדש ארטמיס באפסוס (באסיה הקטנה), שנחשב אחד משבעת פלאי העולם העתיק, מיוחס לשניהם. בניית המקדש הסתיימה בשנת 550 לפני הספירה.
האב והבן אף מוכרים בזכות המצאת שיטות לשינוע אבנים גדולות ששימשו לבנייה. האדריכל והסופר הרומאי, ויטרוביוס, תיאר את השיטה אותה פיתח מטגנס בספרו, "על אודות האדריכלות", וכתב כי הוא יצר עגלה שהייתה מורכבת משני גלגלי עץ גדולים שבצירם היה חור בתבנית האבן וסביב הגלגלים הייתה מסגרת שנרתמה לבהמות שסחבו את המשא. באתר הארכאולוגי של בית שאן העתיקה נמצא שחזור דגם של כלי זה.
מבט צידי על דגם משוחזר של שיטת מטגנס (אתר בית שאן העתיקה)
מבט אלכסוני על דגם משוחזר של שיטת מטגנס (אתר בית שאן העתיקה)
שלט הסבר על שיטת מטגנס
לקריאה נוספת

ויטרוביוס, על אודות האדריכלות, תרגום: רוני רייך, הוצאת דביר, 1997.
מועצת הארץ

הדגל של מועצת הארץ
ארמון מועצת הארץ על בול רומני
מועצת הארץ (ברומנית: Sfatul Țării) היה הגוף המייצג של גוברניה בסרביה באימפריה הרוסית ובתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה הפכה לגוף המייצג והמחוקק של בסרביה האוטנומית תחילה והעצמאית לאחר מכן, תחת השם הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית (Republica Democratică Moldovenească), עד להסתפחות לממלכת רומניה לאחר מכן פיזור המועצה בצו של מלך רומניה.
לאחר מהפכת פברואר והתפוררות השלטון ברחבי האימפריה הרוסית היו בבסרביה, בדומה למקומות אחרים, התכנסויות והתארגנויות פוליטיות על בסיס מקצועי או חתך סוציאלי, כדי לייצור קבוצות, שישלחו נציגים ליצירת גופים מייצגים, שיעסקו בקביעת עתיד האזור. בימים 6 - 7 בפברואר 1917 התכנס קונגרס של נציגים מכפרי האזור, שהצביע על הצעה למתן אוטונומיה מקומית ויצירת גוף מחוקק. בהמשך התכנסו קונגרסים של כמרים, של מורים ושל אנשי צבא, והם מצטרפים לתביעה לאוטונומיה. באפריל 1917 נוסדה המפלגה הלאומית המולדובנית ובראשה ואסילה סטרואֶסקו. המפלגה הזאת וביטאונה, העיתון Cuvânt moldovenesc (מילה מולדובנית) דגלו במתן אוטונומיה לבסרביה.
לאחר המהפכה גדל מאוד מספר העריקים מהצבא הרוסי האימפריאלי המוצב ברומניה (היו בה כמיליון חיילים רוסים), עריקים שבדרכם מהחזית אל ביתם ברוסיה, עברו דרך בסרביה, תוך ערעור ופגיעה בביטחון הציבור בה. גנרל דמיטריי גריגוריביץ' שצ'רבצ'ב, המפקד הרוסי של החזית הרוסית-רומנית, אישר במברק מס' 156370 יצירתן ושילוחן לבסרביה של 16 קבוצות אנשי מיליציה המורכבות מחיילים ילידי בסרביה, שעברו לפחות שתי פציעות. יחידות אלה כונו בשם קוהורטות.
לפי נתונים משנת 1897 בבסרביה היו 48% מולדובנים (רומנים), 28% אוקראינים ורוסי ביחד, 12% יהודים, בולגרים, גרמנים ולאומים אחרים יחד 12%. בנוסף לתושבים המקומיים, בשנת 1917 חנו ברחבי בסרביה יחידות צבא רוסיות רבות ומרבית החיילים היו רוסים. למרות נתונים אלה, ב-16 ביולי 1917, הוועד המרכזי של אנשי הצבא המולדובנים של אזור קישינב, החליט על יצירת ועד של הפרובינציה, לפי דוגמת הסובייטים, שינסח הצעת חוק לאוטונומיה לאומית וטריטוריאלית ובו יהיה למולדובנים ייצוג של 70%‏. ב-4 בספטמבר החל הוועד הזה להוציא לאור ביטאון עצמאי, עיתון בשם Soldatul român (החייל הרומני). בתקופת 23 - 27 באוקטובר החליט הוועד על הכרזת האוטונומיה של בסרביה והקמת "מועצת הארץ" כגוף מחוקק.
בתקופה זו הכריזה האספה הלאומית האוקראינית שבסרביה היא חלק מאוקראינה ובתגובה פנו הבסרבים לממשלת המעבר הרוסית וביקשו את הגנתה.
הרכב מועצת הארץ

לצורך הרכבת "מועצת הארץ" אנשי הצבא הבסרביים בחרו 44 נציגים, האיכרים בחרו 36 נציגים ועוד 58 נציגים נבחרו על ידי איגודים מקצועיים ומועצות מקומיות. בין 156 הנציגים, שהרכיבו את מועצת הארץ היו 105 מולדובנים (למעשה רומנים), 15 אוקראינים, 14 יהודים, 7 רוסים, 8 גגאוזים, 2 גרמנים, 2 בולגרים, פולני אחד, ארמני אחד ויווני אחד. היו טענות על כך שההרכב הלאומי לא שיקף את החלוקה בפועל, שניתן ייצוג יתר לרומנים וכדי להצדיק זאת ספרו כרומנים את כל מי שהבין מעט רומנית, גם אם שפת האם שלו הייתה שונה.
החלטות מועצת הארץ

ב-21 בנובמבר 1917‏ התכנסה מועצת הארץ לראשונה ובחרה פה אחד את יון קונסטנטין אינקולץ לנשיא המועצה. כסגן נשיא נבחר פאנטלימון חאליפה (Pantelimon Halippa) וכמזכיר מועצת הארץ נבחר יון בוזדוגאן (Ion Buzdugan).
בהכרזת מועצת הארץ, מ-2 בדצמבר 1917, על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית, נקבע שהרפובליקה הזאת תהיה חלק מהרפובליקה הפדרטיבית הדמוקרטית הרוסית. מועצת הארץ הכריזה על הקמת גוף ביצועי, מועצת הדירקטורים הכלליים, שיהיה כפוף למועצת הארץ וינהל את ענייני המדינה. על הגוף הזה הוטלו עשר מטלות מפורטות:
זימון, בהקדם האפשרי, של אספה עממית נבחרת לפי השיטה היחסית.
ביצוע רפורמה אגררית מקיפה, שבמסגרתה יחולקו הקרקעות לעובדי האדמה.
לדאוג לאספקה של מזון וצרכים חיוניים אחרים עבור העם, ארגון העבודה תוך הבטחת התשלום לעובדים, קביעת יום עבודה בן 8 שעות, שחרור המגויסים והמפעלים המגויסים ודאגה לכך שכל האדמות החופשיות יזרעו, כדי למנוע רעב.
ארגון בחירות יחסיות ברשויות המקומיות.
להגן על החירויות, שהושגו במהפכה והן: חופש הדיבור, חופש הפרסום, חופש האמונה, חופש המחשבה, חופש האיחוד, ההתאספות והשביתה. לדאוג לביטחון האישי וביטחון המגורים ולדאוג למשפט צדק עבור כל העם.
לבטל את עונש המוות בכל רחבי המדינה.
לדאוג לזכויות מלאות עבור כל הלאומים החיים בארץ תוך מתן אוטונומיה תרבותית לאומית אישית.
לתכנן את לימודי בית הספר על בסיס האוטונומיה וההלאמה עבור כל עמי הרפובליקה.
לארגן גדודים לאומיים של חיילים ילידי הארץ שיגנו על אוצרות הארץ בעת שחרור החיילים וימנעו אנרכיה.
לנקוט באמצעים לכריתת שלום ללא חטיפת קרקעות של זרים וללא פיצויי מלחמה, תוך מתן זכות לעמים לקבוע את גורלם. את השלום צריך לקבוע תוך הבנה ושותפות עם עמי הרפובליקה הפדרטיבית הדמוקרטית הרוסית.
במקביל להקמת מועצת הארץ קמו ועדים שונים מטעם מגזרים מוגדרים, ועדים בעלי אוריאנטציה בולשביקית יותר והרכב פחות רומני, למשל "וכד הפועלים והחיילים מקישינב". בעקבות תעמולה בולשביקית אינטנסיבית הוקם ב-27 בנובמבר ועד איכרים ובו 16 רוסים, 4 אוקראינים, 2 יהודים, בולגרי אחד ורומני אחד.
הוועדים, בעלי האוריאנטציה הבולשביקית, פעלו כמתחרים למועצת הארץ, שנתפסה על ידם כמוסד בורגני וספרטיסטי. במצב זה, ב-14 בדצמבר, בישיבה סודית של מועצת הארץ, הוחלט לבקש עזרה מבחוץ והסמיכו את מועצת המנהלים לפעול להבטחת הסדר הציבורי.
ב-13 בינואר 1918 הכריזה אוקראינה על עצמאותה והקמת הרפובליקה העממית של אוקראינה. ב-16 בינואר בנו במועצת הארץ על הכרזת העצמאות האוקראינית והשפעותיה והוחלט שגם בסרביה צריכה להכריז על עצמאות. להכרזת הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית ועצמאותה נבחר תאריך בעל משמעות בהיסטוריה של רומניה, 24 בינואר, היום בו, בשנת 1859, נסיכויות מונטניה ומולדובה התאחדו למדינה אחת - רומניה.
הערות שוליים

↑  Comandor (r) prof. univ. dr. Jipa ROTARU, Dr. Luiza LAZĂR ROTARU "‏SFATUL ŢĂRII – PRIMUL PARLAMENT AL BASARABIEI  ŞI UNIREA CU ŢARA‏" (ברומנית)
↑  הצעד הראשון אל האיחוד (ברומנית)
↑  תאריך זה הוא לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג באותה תקופה. לפי הלוח הגרגוריאני, הנהוג כעת, התאריך היה 4 בדצמבר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ko20191045491  VIAF: 147938883   WorldCat (עם VIAF): 147938883
מדי הכוחות המזוינים של בריטניה

| --- | --- |



הרמטכ"ל הבריטי לשעבר סר ניקולס הוטון מציג  מדי שרד, מדי שירות, מדי מחנה ומדי קרב.


מדי הכוחות המזוינים של בריטניה הם המדים הנהוגים בארבע הזרועות של הכוחות המזוינים של בריטניה. החלוקה לסוגי המדים בכוחות המזוינים מתבססת על אופי הפעילות (לחימה, טקסים וכדומה), כאשר ישנו שוני בעיצוב וצבע המדים בין הזרועות השונים וכמו כן קיים הבדל בין מדי דרגות קצונה למדי חוגרים.
לכל זרוע בכוחות המזוינים - הצבא הבריטי, חיל האוויר המלכותי, הצי המלכותי וחיל הנחתים המלכותי - חלוקה רשמית משלה לסוגי המדים, אשר ממוספרים באופן ייחודי לכל זרוע. עם זאת, ישנן קטגוריות כלליות שניתן להכליל אותן בהתאם לאופי הפעילות על כלל הזרועות, למרות ההבדלים העיצוביים.
סוגי מדים > מדים מלאים

מדים מלאים (באנגלית: Full Dress) הם המדים הייצוגיים, הצבעוניים והמעוטרים ביותר בכוחות הבריטיים. מדים מלאים קיימים רק בצבא ובחיל האוויר ובאופן כללי לא מחולקים לחיילים, מלבד יחידות ייצוגיות מיוחדות (כגון יחידות המשמר), תזמורות צעידה רגימנטליות וקצינים בכירים או חברי משפחת המלוכה.
בסוף המאה ה-19 עברו יחידות הצבא מהמעילים האדומים למדי חאקי ובהמשך זית, בשנת 1914 נפסק השימוש הטקסי במדים האדומים ומאז השתמר רק בקרב יחידות מסוימות ובאירועים מיוחדים. באופן כללי, השימוש במדים מלאים נעשה רק באירועים בהם משתתפת דמות ממשפחת המלוכה וגם אז למעט יחידות משמר, תזמורות וקצינים בכירים, לא נהוג ללבוש מדים מלאים.
בעוד שהצבע האדום מזוהה במיוחד עם הצבא הבריטי, יחידות רבות עושות שימוש במדים מלאים בצבעים אחרים. רגימנט הרובאים לובש מדים מלאים בצבע ירוק כהה, יחידות פרשים (שריון) קלות לצד יחידות תותחנים עושות שימוש במדים מלאים בצבע כחול כהה, מלבדם בצבא הבריטי יחידות הרגלים והפרשים הכבדים לובשות מדים מלאים בצבע אדום.
בצי המלכותי המדים המלאים נקראים מדי יום טקסיים והם משמשים קצינים בדרגות בכירות ובתפקידים יצוגיים, בשעת טקסים מיוחדים. המדים הטקסיים בצי מורכבים ממכנסיים בצבע כחול כהה (כחול הים) וטוניקה ארוכה באותו צבע, אשר מגיעה עד הברך המכונה 'מעיל פרוק'. מעל למעיל הפרוק נלבשת חגורה מוזהבת, בנוסף קצוות הצווארון (צבע מכפלת), הדרגות והכפתורים הם מוזהבים, לאורך דפנות המכנס ישנו גם פס מוזהב. בדומה למדים המלאים ניתן להציג על גבי מדים אלו את שלל העיטורים, האותות והמסדרים בתצורתם המלאה, ונהוג ללבוש גם חרב קצינים (בקרב קצינים) עם מדים אלו.
בחיל האוויר המלכותי הייתה מסורת דומה של לבישת מדים מלאים המבוססת על 'מעיל פרוק' ומכנסים בצבע כחול פלדה. כיום לא קיימים מדים מלאים בחיל האוויר ומדי השירות משמשים כמדים טקסיים בחיל, עם זאת קיימת וריאציה של מדים מלאים לאקלים חם שעדיין נעשה בה שימוש.