stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זמר נוגה

| --- | --- |
 שיר בביצוע החלונות הגבוהים
 סוגה:  עברי
 שפה:  עברית
 כתיבה:  רחל המשוררת
 
"זֶמֶר נוּגֶה" (מוכר גם במילותיו הראשונות, "הֲתִשְׁמַע קוֹלִי") הוא שיר מאת רחל המשוררת, אשר חובר בתל אביב בשנות העשרים של המאה ה-20. נחשב לאחת הקלאסיקות של הזמר העברי.
בשנת 2009 הגיע השיר למקום ה-16 במצעד של המדינה, תחת לחנו של שמוליק קראוס.
רקע

בשנת 1913 יצאה רחל מארץ ישראל לצרפת כדי ללמוד חקלאות באוניברסיטת טולוז. בלימודיה פגשה את מיכאל ברנשטיין, שהיה מהנדס במקצועו, והתאהבה בו, ואף שקלה להינשא לו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופסקו הלימודים, ורחל חזרה לאביה ברוסיה, שם עבדה בבית יתומים. בתום המלחמה חזרה לארץ ישראל, אולם ברנשטיין סירב להצטרף אליה ונשאר ברוסיה, כך שעד יום מותה לא פגשה בו עוד.
זמן קצר לאחר חזרתה לארץ התגלתה אצלה מחלת השחפת, והיא התבקשה לעזוב את קבוצת דגניה בה גרה ועבדה. היא התאשפזה בבית החולים בצפת, ואחר כך התגוררה בתל אביב, ובה כתבה את "זמר נוגה".
בגרסה ראשונה של השיר הייתה השורה המסיימת אותו "כאשר חיכתה סולוויג לדודהּ". סולוויג (Solveig) הייתה אהובתו של פר גינט, גיבור מחזהו של הנריק איבסן, שחיכתה לו בזמן מסעותיו בעולם, וברנשטיין כינה לעיתים במכתביו את רחל בשם זה: "הרחק-הרחק חיה סולוויג"; "סולוויג מן הצפון, שהלכה לארץ התמרים". רחל מסרה גרסה זו לאחייניתה שרה, ושאלה אותה לדעתה על השיר, וזו השיבה שלדעתה עדיף לסיים את השיר עם דמות מן הספרות העברית ולא מן הספרות האירופית. בעקבות זאת שינתה רחל את השורה האחרונה ל"כחכות רחל לדודה", מהסיפור התנ"כי על עבודת יעקב באהבתו לרחל, וכן כרמז לשמה של המשוררת רחל עצמה.
ביצועי השיר וייצוגיו בתרבות הישראלית

השיר זכה למספר לחנים, ובהם אלו של שמוליק קראוס, מרדכי זעירא, זהר לוי ויוסף מוסטקי. לחנו של מוסטקי מוכר בעיקר בביצוע צמד הפרברים ובביצועה של עפרה חזה בתקליט "שירי מולדת". את לחנו של קראוס הקליטה לראשונה להקת החלונות הגבוהים, שבה היה קראוס חבר. מאוחר יותר הקליטו לחן זה זמרים רבים נוספים, והוא הנפוץ מכולם. בשנת 2008 זכה השיר בביצוע החלונות הגבוהים במקום הראשון במצעד שירי ישראל, "מצעד השישים", שנערך על ידי שידורי קשת בערוץ 2. את השיר ביצעה ריטה במשדר המיוחד בהגשת ארז טל וקרן פלס. בשנת 2010 זכה השיר במקום הראשון במצעד שירי שמוליק קראוס שערכה רשת ג', לכבוד יום הולדתו ה-75 של קראוס.
לחן נוסף, שלמעשה מעולם לא יצא לאור, הוא הלחן של פירות חמישה עשר (״שלג על עירי״) של נעמי שמר, שלמעשה במקור הולחן עבור ״זמר נוגה״, ולאחר מכן נגנז, ונעמי שמר חיברה עבורו מילים חדשות, וכך נוצר השיר פירות חמישה עשר.
רונה רמון, אשתו של אילן רמון, בחרה להעלות את השיר "זמר נוגה" בלחנו של קראוס אל מעבורת החלל קולומביה. לאחר שהמעבורת התרסקה, הושמע השיר פעמים רבות ברדיו כזיכרון לאילן רמון ולאסון המעבורת.
באפריל 2019 העניק צה"ל למבצע להשבת גופתו של החלל זכריה באומל, שנעדר 37 שנה מאז קרב סולטן יעקב, את השם: "מבצע זמר נוגה". בשנת 2019, ביצעה שרית חדד את השיר מחדש, ואף הוציאה אותו כסינגל.
לקריאה נוספת

רחל בלובשטיין, כאן על פני אדמה, שירת רחל, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"ה-1935, עמ' לח.
Love the Way You Lie (Part II)

| --- | --- |
 שיר בביצוע ריהאנה בהשתתפות אמינם
 מתוך האלבום Loud
 תאריך הקלטה:  2010
 סוגה:  היפ-הופ • R&B
 אורך:  4:56
 חברת תקליטים:  דאף סאם, SRP
 כתיבה:  סקיילר גריי, אמינם, אלכס דה קיד
 לחן:  אלכס דה קיד 
 הפקה:  אלכס דה קיד, קוק הארל
 
"(Love the Way You Lie (Part II" (בעברית: "אוהבת את הדרך בה אתה משקר (חלק 2)") הוא שיר של הזמרת הברבדית ריהאנה, שנכלל באלבום האולפן החמישי שלה, Loud, בהשתתפות הראפר האמריקאי אמינם, שכתב את השיר, יחד עם סקיילר גריי והמפיק אלכס דה קיד. זהו שיר ההמשך לסינגל "Love the Way You Lie" משנת 2010, המופיע באלבום האולפן השביעי של אמינם, Recovery. השיר זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים ובוצע בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית לשנת 2010 ב-21 בנובמבר 2010, כחלק ממיקס עם "What's My Name?" ו-"(Only Girl (In the World".
רקע

בעקבות יציאתו והצלחתו המסחרית של Love the Way You Lie בשנת 2010 רצה אמינם להקליט גרסה אלטרנטיבית עם ריהאנה כסולנית הראשית, תוך צפייה בהיבטים של מערכת יחסים מנקודת מבט נשית, בניגוד למקור, שהציג את אמינם כסולן המוביל, והיה מנקודת מבט גברית. בראיון ל-MTV, ריהאנה הצהירה בתחילה שהיא מתנגדת לשיר המשך: "כששמעתי לראשונה את הרעיון לגבי ביצוע חלק שני, הייתי נגד זה. פשוט הרגשתי שאתה לא יכול לנצח את 'המקור'. אין סיכוי שנצליח להתעלות על זה, אז למה להתחרות בזה?". לדבריה, כששמעה את הדגימה הראשונית של השיר באולפן עם אמינם, ששרה הזמרת-יוצרת האמריקאית סקילאר גריי, הסתייגויותיה מהקלטתו נעלמו. בעוד שהדגימה לוותה רק בפסנתר, ריהאנה וצוותה הוסיפו תופים, ובית נוסף לאמינם.
Love the Way You Lie ו- (Love the Way You Lie (Part II התבססו על דגימה שנכתבה והוקלטה בסוף 2009 על ידי גריי. גריי הסבירה, "כתבתי את הדגימה בהתחלה לעצמי כי חשבתי, יש לי את השיר הגדול הזה, ועכשיו יש לי הזדמנות לפרסם דברים משלי". לבסוף השיר נכלל ב-Loude, "ברגע שריהאנה והצוות שלה שמעו את הדגימה שלי, הם רצו אותו לאלבום של ריהאנה, אז הייתי צריכה לקבל את ההחלטה האם אני הולכת לתת להם את זה או לא. אבל עשיתי זאת, וכך היה". רצועת הדמו של גריי, ששמה "Love the Way You Lie (Part (III", נמצא במיני-אלבום שלה, The Buried Sessions of Skylar Gray, שיצא ב-17 בינואר 2012.
הצלחה במצעדים

גם הגרסה המקורית וגם גרסת הפסנתר של (Love the Way You Lie (Part II לא היו זמינים לרכישה בנפרד ברוב חנויות iTunes, וניתן היה לקנות אותן רק יחד עם מהדורת ה-iTunes של האלבום. השיר נכנס לראשונה למצעד קנדה הוט 100 במשך השבוע של ה-4 בדצמבר 2010, במקום ה-19, ושהה במצעד במשך שמונה שבועות. בדרום קוריאה השיר הגיע בשיאו למקום הרביעי במצעד הבינלאומי. השיר מוקם לראשונה במקום ה-160 במצעד הסינגלים הבריטי בעקבות הצלחה במכירות הדיגיטליות, עם צאתו של Loud.
הופעות חיות

ריהאנה ביצעה גרסה מקוצרת של השיר במסגרת מיקס עם What's My Name? ו-(Only Girl (In the World בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית לשנת 2010 ב-21 בנובמבר 2010. ריהאנה פתחה את ההופעה בגרסת אקפלה ל-(Love The Way You Lie (Part II.
ריהאנה ואמינם ביצעו את השיר יחד לראשונה בטקס פרסי גראמי ה-53 ב-13 בפברואר 2011, במסגרת מיקס עם "I Need a Doctor" בביצוע אמינם, ד"ר דרה, סקיילר גריי ואדם לוין, שביצעו קולות רקע. ההופעה התחילה בכך שריהאנה שרה על בימת מרכז הקהל בליווי אדם לוין. לאחר מכן הופיע אמינם על הבמה המרכזית כדי לבצע את החלק שלו בשיר, בעוד שריהאנה התקדמה מבימת מרכז הקהל והצטרפה אליו. לאחר מכן התחלף השיר ל-I Need a Doctor. השיר אף נכלל בחלק ההדרן בסיבוב ההופעות "Loud Tour", של ריהאנה, יחד עם Umbrella. ריהאנה ביצעה את (Love the Way You Lie (Part II ב-Radio 1's Hackney Weekend ב-24 במאי 2012, כשיר השמיני ברשימת ההשמעה של האלבום.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2010)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2010)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2010)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2010)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 160 |  |
|  ספרד | PROMUSICAE | 1 |  |
|  קוריאה הדרומית | סירקל צ'ארט | 4 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 19 |  |
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| בריטניה (BPI) | כסף | 200,000 |
 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
אהרן אליהו פומפיאנסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1835 וילנה, פלך וילנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 באפריל 1893 (בגיל 58 בערך) ריגה, מחוז ליבוניה, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 
אהרן אליהו פּוּמְפּיאַנסקי (ברוסית: Арон Илия Пумпянский;‏ 1835, וילנה – 26 באפריל 1893, ריגה) היה רב מטעם וסופר יהודי-רוסי.
ביוגרפיה

אהרן אליהו בן אריה לייב פומפיאנסקי נולד בשנת 1835 בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (ליטא). בשנת 1859 סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בווילנה שמטעם השלטונות. ערך, בשיתוף עם אשר ווֹהל, את המוסף בשפה הרוסית לכתב העת העברי "הכרמל" (1860–1861). בשנת 1861 נבחר לכהן כרב מטעם של העיר פוניבז' שבפלך קובנה. הוא נותר בעיר עד 1873, אז נבחר לתפקיד הרב מטעם של העיר ריגה ושל פלך ליבוניה (אנ') כולו. הוא נותר בריגה ושימש בתפקיד זה עד מותו ב-1893.
פומפיאנסקי היה משורר עברי, סופר ברוסית ומתרגם ולו פרסומים רבים.
ונוס ואדוניס (שייקספיר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ויליאם שייקספיר 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  פואמה 
 נושא:  ונוס ואדוניס 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1593 
 
הפואמה ונוס ואדוניס מאת ויליאם שייקספיר פורסמה בשנת 1593, והיא יצירתו הראשונה של שייקספיר שהודפסה.
הפואמה

בפואמה 199 בתים בני 6 שורות כל אחד, בפנטמטר יאמבי. מתוארת בה השתוקקותה של ונוס (אלת הגנים והכרמים) לאדוניס, צעיר יפה תואר, ונכונותה של ונוס להציל את אדוניס מחיית פרא והתעקשותו של אדוניס להילחם בחיה בעצמו. הפואמה היא פסטורלית, ולעיתים ארוטית, קומית וטרגית. היא עוסקת בטבעה של האהבה ובטבע. הפואמה נכתבה בהשראת סיפור המופיע בחלק העשירי של ספרו של אובידיוס, "מטמורפוזות", אך שונה במידה ניכרת מסיפור זה. סיפורים נוספים מתוך "מטמורפוזות", בהם אלה העוסקים בהרמאפרודיטוס, בנרקיסוס ובפיגמליון, נחשבים אף הם כמקור השראה לפואמה, אם כי במידה פחותה.
לפואמה מאפיינים משותפים אחדים עם יצירות  נוספות של שייקספיר: "חלום ליל קיץ" (שאף בה נכלל סיפור מ"מטמורפוזות"), "רומיאו ויוליה" ו"עמל אהבה לשווא".
הפואמה נכתבה בזמן שתיאטראות לונדון היו סגורים מחמת מגפה. היא נדפסה בשנת 1593 בידי המדפיס ריצ'רד פילד (אנ') וזכתה להצלחה רבה - תוך 35 שנים הודפסו ממנו 16 מהדורות.
עיבודים

בשנת 1996 הוצג בדבלין, על ידי The Theatreworks Company, עיבוד למחזה של הפואמה.
בשנת 2004 הציגה הלהקה השייקספירית המלכותית עיבוד של הפואמה לתיאטרון בובות.
בשנים 2010–2011 העלתה להקת בוסטון מטרו אופרה עיבוד של הפואמה לאופרה שאורכה כארבעים דקות. הליברית היא הפואמה עצמה, ואת המוזיקה כתב המלחין Zachary Wadsworth (אנ').
הפואמה יצאה לאור כספר מוקלט על ידי Naxos Records, כשבהקלטה השתתפו שחקנים בריטים ובהם איב בסט.
תרגום לעברית

במהלך השנים פורסמו תרגומים לעברית של קטעים מתוך הפואמה. ב־1955 פרסם ידידיה לוין תרגום של קטע בן 10 בתים מתוך הפואמה, ב־1968 פרסם צבי גורן, בגיליון הראשון של כתב העת "אגוז", תרגום שכלל כ־30 בתים נבחרים מתוך הפואמה, וב־1989 פרסם אריה זקס תרגום של שני בתים מתוך הפואמה בספרו "מבחר השירה הארוטית".
לראשונה תורגמה הפואמה בשלמותה לעברית בשנת 2016 בידי יותם בנשלום, ויצאה לאור בהוצאת חרגול. למהדורה בעברית צורפה "אחרית דבר" מאת פרופ' אברהם עוז. בנשלום כתב בהקדמה לספר שהקפיד לשמור באופן דייקני על המשקל המקורי של הפואמה.
| מקור מול תרגום של הבית הראשון בפואמה> מקור באנגלית | מקור מול תרגום של הבית הראשון בפואמה> תרגום לעברית בידי יותם בנשלום |
| --- | --- |
Even as the sun with purple-colour’d face  Had ta’en his last leave of the weeping morn,  Rose-cheek’d Adonis tried him to the chase;  Hunting he lov’d, but love he laugh’d to scorn;  Sick-thoughted Venus makes amain unto him,  And like a bold-fac’d suitor ’gins to woo him.:
הערות שוליים

↑  צור ארליך, ‏"ונוס ואדוניס" - סקירת הספר, השילוח,  3, פברואר 2017
↑  אובידיוס, מטמורפוזות, תרגם שלמה דיקמן, מוסד ביאליק, 1965, עמ' 407–409
1 2  Fintan O'Toole, Shaking up Shakespeare, Irish Times, October 29, 1996
↑  Gregory Doran, They call it puppet love, The  Guardian, 13 October 2004
↑  Venus and Adonis, Boston Metro Opera
↑  "אגוז", למרחב, 31 במאי 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 130145067236666631485   WorldCat (עם VIAF): 130145067236666631485 
עטיפת המהדורה העברית של הספר ונוס ואדוניס
רומאנה קונטי

יקב רומאנה קונטי
דומיין רומאנה קונטי (בצרפתית: Domaine de la Romanée Conti (DRC)), היא אחוזה שבבעלותה המלאה או החלקית שמונה יקבים, בהם רומאנה קונטי. היא מצויה בכפר וון רומאנה באזור קוט דה נואי, שבאזור בורגון אשר במרכז-מזרח צרפת. שטח הכרמים בה הוא 62.5 אקרים.
היסטוריה

האחוזה היא בבעלות שלוש משפחות: ביז-לרואה (Bize-Leroy), דה וילן (de Villaine) ורוש (Roche). הידיעות העתיקות ביותר על דרי המקום הן אודות הנזירים של סן ויוואן (Saint-Vivant). ב-1512 שזיהו אותה בשם Le Cloux des Cinq Journeaux הם מכרו אותה ב-1584 בשם לה קרו דה קלו (Le Cros de Cloux) ל-Claude Cousin. אחיינו ויורשו Germain Danton מכר את האחוזה שוב ל-Jacques Venot ב-1621. בתו של Venot נישאה ל-Croonembourg אשר משפחתו שמרה על הכרמים במשך ארבעה דורות, עד שמכרוה לנסיך קונטי. רק ב-1651, כאשר הרס הרומנים ממשמש ובא, נקראו היקבים "לה רומנה" (La Romanee).
הנסיך קונטי רכש את האחוזה ב-18 ביולי 1760, אז היא מתועדת בארכיונים של הנזיר אבה דה סן ויוואן (Abbe de St.-Vivant), ומתייחסים אליהם כ"יינות של רומאנה". קונטי זכה בנכס לאחר שהתמודד על קנייתו מול מספר קונים, ביניהם מאדאם דה פומפדור, שהייתה פילגשו של לואי החמישה עשר. במאה ה-18 היה בבעלות הנסיך קונטי, ששמר את כל תוצרתו לתוצרת פרטית.
היקב הולאם במהפכה הצרפתית והועמד למכירה פומבית ב-1794. הייתה זו הפעם הראשונה שנקבו בשם רומאנה קונטי. רומאנה קונטי נקנתה על ידי Julien Ouvard ב-1819 ונמכרה על ידי יורשיו ב-1867 לנגוסיאן מסנטניי דיבו בלושה (Jacque-Marie Duvaut-Blochet's), שהיה התשיעי בשושלת ייננים שתחילתה במאה ה-13 ויורשיו היו משפחת דה וילן.
ב-1911 התמנה Edmond Guidon de Villaine למנהל האחוזה והוא אביו של אובר דה וילן (Aubert de Villaines), בן הבעלים והיינן הנוכחי, שהוא צאצאו של דיבו בלושה, הוא מכר ב-1942 חצי מבעלותו ל-DRC בבעלותו של חברו אנרי לרואה (Henry Leroy) נגוסיאן מ-Auxerey-Duresses. במהלך השנים משפחת דובו בלושה בנתה כרם גדול בכללם חלק מאשזו, גראן אשזו, רישבור וחלק מלה טאש, הנודע כ-Les Gaudichots.
ב-1933 יתרת לה טאש נקנתה ממשפחת Liger Belair. כן נקנתה חלקה זעירה של לה מונראשה 0.67 הקטאר ו-1.6 אקרים בשלושה חלקים בין 1963 ל-1980. האחוזה חתמה על חוזה לשנים רבות לגדל ולייצר את חלקת יינות רומאנה סן ויואן שבבעלות Domaine Marey-Monges והם רכשו את החלקה ב-1988. האחוזה מכרה חלק מאשזו וגראן אשזו אף על פי שהם ממשיכים לעשות מהם יין. האחוזה מכרה גם יקבים נוספים בבעלותה בכפר וון רומאנה ובחלקת באטאר מונראשה (Batard-Montrachet).
לאנרי לרואה שתי בנות, לאלו ופאולין, שמחזיקות בחלק שווה מן האחוזה. בעלות משפחת דה וילן (de Villaine) נחלקת בין 10 צאצאי המשפחה.
אין בעולם עוד יין שאופפת אותו הילה כמו רומאנה קונטי. על היין לבדו נכתבו ספרים רבים. לפני כמה שנים רצתה קבוצת משקיעים יפנית לרכוש את האחוזה, דבר שעורר ויכוח קולני בפרלמנט הצרפתי, עד שלבסוף שר החקלאות אנרי נאלה הטיל איסור על המכירה.
עשיית היין ואיכות היינות

הטרואר: אדמת רומאנה קונטי היא בעומק של שישים סנטימטרים ומשופעת באבן גיר וחמישים אחוזים מהאדמה היא טיט, המעניקים לקרקע יכולת ניקוז מים מושלמת. הדבר המיוחד בקרקע היא יכולתה להעניק את מידת הניקוז הנאותה. הנסיך קונטי הביא לאחוזה בשנים 1886/1887 כ-800 עגלות עמוסות באדמת חומר.
יינות רומאנה קונטי המיוצרים מענבי פינו נואר, האופייניים לבורגון ומשרדונה, הכרמים מטופחות באופן ביודינאמי מאז שנות השמונים. גילן הממוצע של הגפנים הוא 45 שנים. היין מיושן בחביות עץ אלון חדשות מהסביבה ומבוקבקים באחוזה. שומרים על גידולים נמוכים וטיפוח גפן פדנטית.
הכרמים לא נפגעו במגפת הפילוקסרה, שהשחיתה את יקבי אירופה במאה העשרים, ועד 1945 היו בחלקה גפנים שניטעו 600 שנים קודם,   אז נפגעו גם כרמים אלו ולגפנים הורכבו כנות חדשות. לכן ב-1947 החלו לטעת מחדש.
היינות השונים

עידית יינות העולם, רומאנה קונטי, יין אדום על טהרת ענב הפינו נואר, מתוך חלקה קטנטנה של 8.1 הקטאר, מפיקה ומספקת לשוק כמות זעירה של 5,500 יינות מדי שנה.
יינות נוספים בבעלות האחוזה, שאף הם מבין המובילים בעולם:
גראן אשזו מפיק עשרת אלפים בקבוקים, רישבור מוציא 13,000 בקבוקים. לה טאש מייצר 20,000 בקבוקים (שישנם מומחים כמו ג'נסיס רובינסון ורוברט פארקר המבכרים אותו על פני רומאנה קונטי), כולם יינות אדומים ממאה אחוזים הענב פינו נואר.
היין הלבן היחידי של DRC הוא לה מונראשה ממנו מפיקים 3,000 יינות בלבד, על טהרת הענב שרדונה. יינות נוספים בבעלות DRC הם האדומים אשזו, לה רומאנה ורומאנה סנט ויואן. 70% מן היינות מיועדים ליצוא מחוץ לצרפת. זהו יצרן היין היחיד בבורגונדיה שבבעלותו רק יינות מהדירוג הגבוה ביותר, "Grand Cru".
מיון הענבים ברומאנה קונטי, 1999
וילהלם יאהן

| --- | --- |

 לידה:  24 בנובמבר 1835 Dvorce, צ'כיה 
 פטירה:  21 באפריל 1900 (בגיל 64) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מוקד פעילות:  וינה, אולומואוץ 
 שפה מועדפת:  צ'כית 
 
וילהלם יאהן (בגרמנית: Wilhelm Jahn‏; 24 בנובמבר 1835 - 21 באפריל 1900) היה מנצח אוסטרי.
ביוגרפיה

וילהלם יאהן נולד במחוז ברונטאל של האימפריה האוסטרו הונגרית (כיום בצ'כיה). הוא היה מנהל האופרה של וינה משנת 1880 עד 1897 והמנצח הראשי של הפילהרמונית של וינה משנת 1882 עד 1883. את הופעת הבכורה שלו ערך בפראג ב-28 במרץ 1859 בתיאטרון העיירה החדשה. לאחר שהגיע לאופרה בווינה, שינה יאהן את אופי הרפרטואר בכיוון הגרמני, במקצת על ידי תמיכה ביצירות בלט ורומנסק. הוא ניצח על הבכורה החלקית של הסימפוניה השישית של ברוקנר, כאשר ביצע את שני הפרקים האמצעיים ב-1883. יאהן נפטר בווינה שבאוסטריה.
הערות שוליים

↑  Jahn, Wilhelm, Česká divadelní encyklopedie
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פרנץ פון יאונר | מנהלים, האופרה של וינה 1880 - 1897  | הבא: גוסטב מאהלר |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אוטו דסוף | מנצחים ראשיים, הפילהרמונית של וינה 1882 - 1883  | הבא: הנס ריכטר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117065641  ISNI: 0000 0000 5535 2020  NKC: ola200207206  SNAC: w6029m62  VIAF: 54916332   WorldCat (עם VIAF): 54916332 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלכסנדר מורוזוב

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1835 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 בנובמבר 1904 (יוליאני) (בגיל 69) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1863) 
 תחום יצירה:  ציור 
 
אלכסנדר מורוזוב (ברוסית: Александр Морозов; ‏1835—1904) היה צייר וחרט ז'אנר רוסי.
ביוגרפיה

אביו, איוואן מורוזוב, היה אמן, והוא החל את לימודיו באקדמיה הקיסרית לאמנויות ב-1851, שם למד אצל אלכסיי מרקוב. הוא קיבל מדליית זהב ב-1861 על ציורו "לנוח בזמן הקציר". שנתיים לאחר מכן, הפך לחלק מ"מרד הארבעה עשר" - קבוצת סטודנטים שתמכה בריאליזם והתנגדו להתעקשותה של האקדמיה לקדם את הסגנון הקלאסי. יחד עם האחרים הוא התפטר וקיבל את הכינוי "אמן מחלקה ב'". מאוחר יותר, הוא הצטרף לקומונה של אמנים (ארטל) באי וסילייבסקי. בשנה שלאחר מכן הוענק לו תואר "אקדמאי" על ציורו "לצאת מהכנסייה בפסקוב".
מ-1874 ועד מותו, לימד רישום בבית הספר הקיסרי. במשך שנים רבות לימד רישום גם ב"אגודה לעידוד האמנויות".
הוא גם היה משתתף קבוע בתערוכות של הנודדים, אם כי היו לו כמה חילוקי דעות עם גישתם ומעולם לא הפך לחבר באופן רשמי.
בנוסף, הוא השתתף במספר תערוכות בינלאומיות, כולל התערוכה העולמית 1873 בווינה (1878).
הערות שוליים

↑  Great Soviet Encyclopedia, edited by Alexander Prokhorov Moscow (1974) Vol.16, "Мёзия — Моршанск
↑  Kenneth, Alexander Morozov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  "Морозов, Александр Иванович". Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary: In 86 Volumes (82 Volumes and 4 Additional Volumes). St. Petersburg. 1890–1907.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810662257205606  GND: 118999060  RKD: 57816  ULAN: 500077244  VIAF: 122351867   WorldCat (עם VIAF): 122351867
קתדרלת פרייבורג

מבט על החזית המערבית של קתדרלת פרייבורג המורכב ממגדל בודד
מבט כללי מדרום-מזרח
איור של הקתדרלה מ-1895, מבט ממזרח
חלון ויטראז' בקתדרלה
קתדרלת פרייבורג (בגרמנית: Freiburger Münster; פרייבורגר מינסטר) היא קתדרלה גותית בעיר פרייבורג, גרמניה.
היסטוריה

הכנסייה נבנתה במספר שלבים. השלב הראשון היה החל מ-1120 באדריכלות רומנסקית תחת השגחתו של קונרד הראשון מבוהמיה והמשיך אף לתחילת המאה ה-13. השלב השני החל ב-1210 ואילו השלב הגותי החל ב-1230. בשנים 1230–1320 נבנתה הכנסייה מחדש מאבן חול אדומה בסגנון גותי בשל. הבנייה הסתיימה רשמית ב-1513 אך בשנים 1515–1530 נעשו בכנסייה שיפוצים.
הקתדרלה הייתה בבעלות אנשי העיר פרייבורג והם מינו אוצר מטעמם שיטפל בה. רק ב-1827 קיבלה העיר מעמד של בישופות והכנסייה הפכה לקתדרלה. כדי לשמר את הקתדרלה, נוסדה עמותת Freiburger Münsterbauverein המשקיעה מיליונים בשימור ותחזוקת הקתדרלה וכיום היא בעלת הקתדרלה.
אדריכלות > חוץ

חזיתה המערבית של קתדרלת פרייבורג ייחודית בשל היותה מורכבת ממגדל גבוה בודד הנמצא במרכזה עם שער יחיד, ובראשו צריח תחרה בסגנון גותי גרמני. המגדל, שמתנשא לגובה 116 מטר, הושלם עוד בימי הביניים (1320). המגדל מתחיל כמרובע בבסיסו ואז משתנה למעושר ואחר כך למתומן, מעליו הצריח. המגדל שרד את ההפצצות על העיר במלחמת העולם השנייה והחלונות, שהוסרו ממנו, לא נפגעו גם הם. כמו כן, עקב גובהו הרב הצריח התנודד עקב הרוחות ולכן חובר בעוגני עופרת לבסיסו במגדל. במגדל 16 פעמונים, העתיק שבהם, מ-1258, נקרא "הוזאנה" ושוקל 3,290 ק"ג. ההיסטוריון השווייצרי יעקב בורקהרדט אמר שזהו המגדל הכי יפה של הנצרות.
ממדי הספינה הראשית הם אורך של 116 מטר ורוחב של 30 מטר.
לקתדרלה בית רוחב מנוון, שאיננו בולט מעבר לספינה הראשית (ובכך לא יוצר צורת צלב). חזיתו הדרומית כוללת 3 שערים בסגנון הרומנסק ולפניהם מבואה מקורה. בית המקהלה מוקף בקפלות צידיות, המשתרעות מסביב לאפסיס ומסביב לקירות הדרומיים והצפוניים. במפגש שבין בית המקהלה לבין מקום המצלב, מצויים שני מגדלים על בסיס רומנסקי המסתיימים בצריחי תחרה מחודדים אך נמוכים.
אדריכלות > פנים

פנים הקתדרלה כולל שני מזבחים חשובים: המזבח הראשי מאת האנס בלדונג, ומזבח בקפלה צידית מאת הנס הולביין.
הגילדות השונות בעיר תרמו את חלונות הוויטראז' וסמליהן מופיעים על החלונות. הצבע האדום העז המופיע בחלק מהחלונות הוא לא תוצאה של צבע אלא של נידוף ננו-חלקיקי זהב בעת קישוט החלונות (ראו קולואידים ופלזמון שטח).
גלריה

קתדרלת פרייבורג בחורף, מבט מדרום-מזרח.
מבט על הקתדרלה והעיר בחורף
הקתדרלה (1938)
הקתדרלה, מבט מדרום על המגדל המערבי הגבוה והתמיכות הדואות בקיר הדרומי
מראה כללי של מזרח הקתדרלה עם התמיכות הדואות, ומאחוריו מגדל החזית הגבוה
הקתדרלה - פרטים ופיתוחי אבן, שימו לב לגרגוילים
תוכנית הקתדרלה
החזית הדרומית ותמיכות דואות
חלון רוזטה
בורקום

בּוֹרְקוּם (בגרמנית: Borkum) הוא אי ורשות מקומית במחוז לר שבסקסוניה התחתונה, צפון מערב גרמניה. שטחו כ-30.6 קילומטרים מרובעים, ואוכלוסייתו 5,473 אנשים (נכון ל-2015).
בורקום גובל במצר וסטראמס (Westereems; המצר יוצר את הגבול עם הולנד), וממזרח - מצר אוסטראמס (Osterems), בצפון - הים הצפוני, ובדרום - ים וודן. בורקום הוא המערבי שבאיי פריזיה המזרחית.
גלבה

ערך זה עוסק בקיסר. אם התכוונתם לאגם בליטא, ראו .
סֶרְוִויוּס סוּלְפִּיקִיוּס גַלְבָּה (בלטינית: Servius Sulpicius Galba‏; 24 בדצמבר 3 לפנה"ס - 15 בינואר 69) היה אחד מארבעת הקיסרים ששלטו ברומא בשנת 69, היא שנת ארבעת הקיסרים. נולד בטראצ'ינה (Terracina, כ-56 קילומטרים דרומית מזרחית לרומא).
משפחתו

גלבה היה בן למשפחת סולפקיוס, אחת ממשפחות האצולה הרומיות, מיוחסת ועתיקת יומין, אף כי לא הייתה לה קרבת משפחה אל משפחות שושלתיות לשושלת היוליו-קלאודית. גלבה אומץ על ידי אימו החורגת שהייתה קרובת משפחה רחוקה של ליוויה אשת הקיסר אוגוסטוס. מעשה אימוץ זה סלל את דרכו לשלטון בכך שנהנה מחסותה ומשמה שהועבר אליו (לוקיוס). רק לאחר קבלת תואר הקיסר חזר לשמו הפרטי המקורי סרוויוס. כשנתמנה לקיסר הציב שלשלת יוחסין שבה המשיך את יחוסו מצד אביו עד ליופיטר ומצד אימו עד לפסיפאה אשת מינוס.
סבו של גלבה נתפרסם יותר כאיש רוח וסופר מאשר כחייל, שכן לא הצליח להגיע למעלה מדרגת פראיטור, אביו שמש בקונסולט ואף שהופעתו החיצונית הייתה נמוכה ובעלת גיבנת נודע כעורך דין מוצלח. אמו של גלבה הייתה מומיה אחאיקה נכדתו של קאטולוס. לאורך חייו הציבוריים כהן במשרות רבות מעלה ובכך דאג להוסיף על אנדרטאות כתובות המגוללות את יחוסו הרם.
מקור השם - גלבה

קיימת אי ודאות בקשר למשמעות השם ומי מבין בני משפחתו קבל כינוי זה לראשונה. סברה אחת טוענת כי מקור השם טמון באדם ממשפחתו שצר על אחת הערים בהיספניה ללא הצלחה עד שלבסוף שרף את העיר באבוקות משוחות ב"גלבאום" (שרף המופק מצמח החלבנה). אחרים טוענים שניתן לו השם בזמן שחלה במחלה ממושכת שתרופתה נקראת "גאלבנום", מעין תרופה עטופה בצמר. ויש האומרים כי הוא פשוט היה שמן מה שמכונה ע"פ הגאלים גלבה, ואחרים מנגד טוענים כי היה רזה כמו בעלי החיים הקטנים המופיעים על עצי האלון ונקראים גאלבים.
כאשר מרדו הצבאות בנירון, בשנת 68 לספירה, היה כבר בשנות השבעים לחייו. עת נודע על התאבדותו של נירון, קיבל על עצמו את התואר "קיסר", ויצא לרומא מהיספניה, הפרובינקיה בה משל 8 שנים, על מנת לקבל את השלטון.
שירותו הציבורי

גלבה נתמנה לפראיטור בשנת 20 ולקונסול בשנת 33. שרת את הקיסרים אוגוסטוס טיבריוס וקליגולה כנציב בפרובינקיות מאתגרות כגון: גאליה, גרמאניה ואפריקה. במקביל פקד על קרבות בבריטניה. בשנת 41 נרצח הקיסר קליגולה דבר שיצר מאבקי שליטה בחצר הקיסרות ברומא, גלבה לא השתתף במאבקים אילו ואף הפגין את נאמנותו לקלאודיוס דבר שלימים יתוגמל בו.
בשנת 61 נשלח גלבה על ידי הקיסר נירון לנהל את ענייני האימפריה בפרובינציית היספניה טארקוננסיס (מערב ספרד המודרנית). תפקיד זה תוכנן להיות עבור תפקיד פרישה אחרון מחייו הציבוריים, זאת בעקבות גילו המתקדם ובגלל רצונו להתרחק מן השחיתות השלטונית ברומא.
כאשר מרדו הצבאות בנירון, בשנת 68 לספירה, היה כבר בשנות השבעים לחייו. עת נודע על התאבדותו של נירון, קיבל על עצמו את התואר "קיסר", ויצא לרומא מהיספניה, הפרובינקיה בה משל 8 שנים, על מנת לקבל את השלטון ובכך להגשים את הנבואה שנתנה לו בצעירותו.
תקופת שלטונו

עלייתו של גלבה לקיסרות אושרה על ידי הסנאט, ניתן לומר כי גילו המתקדם 70 הווה מעין תוכנית ביניים לחלופה ארוכת טווח שתכננו אנשי בית הקיסרות לכשימות. בזמן הקצר בו שלט (9 ביוני 68 ועד 15 בינואר 69) הצליח להתסיס כנגדו גורמים רבי השפעה, זאת מתוך רצון להשתית שינויים מוסדיים ולהבטיח שלטון יציב ומוסרי יותר. רצון זה לא צלח. גלבה פגע ברבים בעת שסירב להוציא להורג דווקא את האכזריים שבעוזריו של נירון. מעמד הסנטורים התנגד לו בעקבות מדיניות קיצוץ משמרתם, חייליו התאכזבו ממנו משום שלא העניק להם את מענקיהם שהובטחו להם על ידו זאת לאחר שסייעו לו להגיע לשלטון, במיוחד התמרמרו כנגדו הצבאות בגרמניה, בראשם עמד אז ויטליוס.
המשמר הפרטוריאני פעל כנגדו כי פיטר רבים מהם מחשש שהם חותרים מתחתיו.
כאשר נודע לגלבה על ההתמרמרות כנגדו סבר כי יוכל לתקן המצב באמצעות אימוץ אדם פופולרי לבן, והכריז לפתע על אימוצו של צעיר בן אצילים בשם פיסו, אך נמנע מלהבטיח מענק כספי לחיילים לרגל האירוע. את המצב ניצל אות'ו, ממכובדי רומי, אשר קשר קשר עם הצבאות להרוג את גלבה ולרשת את מקומו.