stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע קוטוזוב
מהלך הקרב

ב-12 ביולי 1943 פתחו חזית בריאנסק והחזית המערבית במתקפה על עמדותיה של ארמיית הפאנצר השנייה בחלק הצפוני והצפון-מזרחי של מבלט אוריול, לאחר הרעשת ריכוך כבדה. ארמיית המשמר ה-11 בסיוע קורפוסי הטנקים ה-1 וה-5, הובילו את המתקפה של החזית המערבית. הם מיקדו את המתקפה בגזרה צרה ברוחב 16 ק"מ בלבד, הבקיעו את החזית הגרמנית כבר בשעות הצהריים של היום הראשון למתקפה, והתקדמו עד לעומק 23 ק"מ. דיוויזיית הפאנצר ה-5 שניסתה לבלום את הכוחות התוקפים נאלצה לסגת, לאחר שספגה אבדות כבדות בקרב נגד השריון הסובייטי.
אולם המתקפה המקבילה של חזית בריאנסק לא זכתה בהצלחה דומה. הארמיות ה-3, ה-61 וה-63 הצליחו להתקדם לעומק 8 עד 15 ק"מ בלבד ביום הראשון, מול התנגדות עזה של הקורפוס הגרמני ה-53. תגבורות שהזרים הפיקוד הגרמני לאזור, סייעו למנוע מכוחות חזית בריאנסק לפרוץ את החזית הגרמנית, ולבלום את המשך התקדמותם.
צפונה משם, סיכנה ההתקדמות המהירה של ארמיית המשמר ה-11 את יציבות החזית הגרמנית, ואיימה לכתר את ארמיית הפאנצר השנייה. כתוצאה מכך מונה ולטר מודל, מפקד הארמייה התשיעית, גם למפקד ארמיית הפאנצר השנייה, וקיבל את הפיקוד על כל הכוחות הגרמניים באזור מבלט אוריול. מרבית כוחות הארמייה התשיעית, שתקפה את האגף הצפוני של בליטת קורסק החל מ-5 ביולי, הופנו באופן מיידי צפונה, כדי לסייע בבלימת המתקפה הסובייטית.
3 ימים לאחר מכן הרחיבו הרוסים את המתקפה, וצירפו את הארמייה ה-50, לצורך מתקפה מצפון לבליטה הגרמנית. בנוסף שלחו הרוסים את קורפוס הטנקים ה-20 מחזית בריאנסק, על מנת להגביר את הלחץ על הכוחות הגרמניים. לאחר מכן הכניסו הרוסים לפעולה את ארמיית המשמר המשוריינת השלישית ואת ארמיית הטנקים הרביעית, ופרצו עמם קדימה לעבר אוריול, תוך שהם מאיימים לכתר את כל הכוחות הגרמניים בבליטה. ניסיונות הגרמנים להדוף את המתקפה הרוסית נכשלו, בין השאר בעקבות מתקפות הפרטיזנים מאחורי הקווים, ששיבשו את קווי התקשורת והאספקה. ההבקעה הרוסית איימה על כוחות הארמייה התשיעית הגרמנית, ובעקבות כך שלח מודל את כל היחידות הניידות, שהיו תחת פיקודו (7 דיוויזיות פאנצר ופאנצרגרנדיר) לסייע לכוחות שהחזיקו בבליטת אוריול, והסיג בהדרגה את כל היחידות, שהחזיקו בשטח שנכבש על ידי כוחותיו במבלט קורסק, לעמדות המוצא שלהם. המשמעות המעשית של סיום המתקפה הגרמנית בגזרה הצפונית של בליטת קורסק, הייתה אובדן הסיכוי להשיג את יעדי מבצע מצודה ולהשלים את כיתור הכוחות הסובייטיים בבליטת קורסק, משום שהזרוע הדרומית של המתקפה הגרמנית נותרה למעשה תלויה באוויר.
למרות הגעת תגבורות גרמניות, המשיכו הרוסים בהתקדמותם, וב-26 ביולי נאלצו הכוחות הגרמנים לנטוש את מבלט אוריול, ולהתחיל לסגת לעבר קו האגן ממזרח לבריאנסק. ארמיית המשמר ה-11 המשיכה בהתקדמותה, וכבשה את העיר קראצ'ב, ובכך ניתקה את ציר האספקה הגרמני הראשי. ב-29 ביולי שוחררה העיר בולחוב, וב-4 באוגוסט החלה הלחימה על אוריול ששוחררה למחרת לאחר קרבות קשים. ב-18 באוגוסט הושלמה נסיגת הכוחות הגרמניים לקו האגן, ובכך הסתיימה המערכה באזור אוריול.
תוצאות הקרב

המבצע היה הקרב העקוב מדם ביותר במהלך המערכה סביב בליטת קורסק. לפי נתונים גרמניים חלקיים הם ספגו במהלך הקרב 86,454 הרוגים פצועים ונעדרים. אבדות הצבא האדום במהלך המבצע היו 112,529 הרוגים ונעדרים ו-317,361 פצועים. כמו כן איבדו הסובייטים 2,586 כלי רכב משוריינים שהושמדו או ניזוקו במהלך המבצע. אין נתונים מדויקים לגבי האבדות הגרמניות בציוד כבד במהלך הקרב. לפי קרל היינץ פרייזר, במהלך המתקפה הגרמנית על האגף הצפוני של מבלט קורסק והלחימה בבליטת אוריול, לפחות 343 כלי רכב משוריינים של קבוצת ארמיות מרכז הושמדו לחלוטין. מספר גדול יותר של טנקים ותותחי סער נפגעו בדרגות שונות של חומרה במהלך הקרב, וחלקם הוצאו מכלל פעולה למשך תקופה ארוכה.
במהלך הלחימה בבליטת אוריול איבדו הגרמנים סד"כ שווה ערך ל-14 דיוויזיות, כ-20 אחוז מכוחה של קבוצת ארמיות מרכז. בנוסף חיסולה של הבליטה הסיר באופן סופי את האיום הגרמני על מוסקבה, ויצר תנאים נוחים למתקפות נוספות של הצבא האדום בגזרה המרכזית של החזית הסובייטית. על אף ההישגים הקרקעיים של המבצע, מרשל ז'וקוב התלונן בזיכרונותיו, שבמהלכו הוחמצו הזדמנויות לכתר ולהשמיד כוחות גרמניים גדולים, משום שבשלב זה של המלחמה, סטלין והפיקוד הסובייטי העליון התמקדו בעיקר בשחרור שטחי ברית המועצות הכבושים מידי הנאצים, ולא בהשמדת כוחות צבא גרמניים. בעקבות המבצע המשיכו הסובייטים בהתקדמותם, וכעבור מספר שבועות שחררו את העיר סמולנסק.
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, "מלחמת העולם השנייה", הוצאת ידיעות אחרונות, 2014.
אנדרו רוברטס, "סערת המלחמה", הוצאת דביר, 2011.
הערות שוליים

↑  רוברטס, עמ' 380
↑  Healy, Mark. Kursk 1943 The Tide Turns In the East, Osprey Publishing, 1992, pp.101-11
↑  הנתונים הגרמניים מתייחסים לחיילים קרביים ולכלי רכב משוריינים מבצעיים בלבד
↑  Krivosheev, Grigoriy Soviet Casualties and Combat Losses in the Twentieth Century London, Greenhill Books 1997 עמ' 262
↑  Frieser, Karl-Heinz (Ed.) Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg - Vol. 8: Karl-Heinz Frieser, Klaus Schmider, Klaus Schönherr, Gerhard Schreiber, Kristián Ungváry, Bernd Wegner: Die Ostfront 1943/44 - Der Krieg im Osten und an den Nebenfronten, Deutsche Verlags-Anstalt München, 2007 עמ' 182
↑  תא"ל משה בר כוכבא, ‏התקפת הנגד הרוסית קורסק - חלק ג, מערכות 227, ינואר 1973, עמ' 17
↑  זכרונות המרשל ז'וקוב, הוצאת "מערכות", 1982
כוחות שריון סובייטיים נכנסים לאוריול
מונטנה (בולגריה)

מונטנה (בבולגרית: Монтана) היא עיר בצפון-מערב בולגריה, בירת מחוז מונטנה, השוכנת כ-45 קילומטרים דרומית לנהר הדנובה, 40 קילומטרים מצפון מערב לעיר וראצה ו-30 קילומטרים מזרחית מגבול סרביה.
היסטוריה

ב-26 נכבש האזור על ידי האימפריה הרומית ונכלל בשטחי פרובינציית מואסיה. ב-160 הקימו הרומים במקום מצודה ומרכז מסחרי תחת השם קסטרה אד מונטנזיום ועם חלוקת האימפריה, נשלט האזור על ידי האימפריה הרומית המזרחית. החל מהמאה ה-5, החלו להתיישב באזור שבטים סלאבים ובימי האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, נודע היישוב בשם קוטלוביצה. האזור נכבש בשלהי המאה ה-14, על ידי צבא האימפריה העות'מאנית, תחת שלטונו של הסולטאן באיזיט הראשון, והעיר הוחרבה וננטשה. לקראת סוף המאה ה-15 התירו שוב העות'מאנים להתיישב במקום והיישוב נודע בשם קוּטְלוׁפְצָ'ה, שהוא נגזרת של השם הסלאבי.
ב-1890, לאחר הקמת נסיכות בולגריה שונה שמה של העיר לפרדיננד, לכבודו של הנסיך פרדיננד הראשון ולאחר מלחמת העולם השנייה, עם עליית הקומוניסטים לשלטון, שונה שמה שוב למיכאילובגראד, לזכרו של אחד ממנהיגי המרד הקומוניסטי הכושל של 1923. עם תום המשטר הקומוניסטי בבולגריה, הוחזר שמה של העיר לנגזרת של שמה העתיק והיא נקראה מונטנה. במונטנה נולדו, הכדורגלן סטיליאן פטרוב, ושיאנית העולם לשעבר בקפיצה לגובה יורדאנה בלגואבה.
דמוגרפיה וכלכלה

נכון לשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 47,130 נפש במגמת הגירה שלילית. 92.6% מהאוכלוסייה הם ממוצא בולגרי ו 6.4% הם צוענים. 94% מהאוכלוסייה הם נוצרים אורתודוקסים. 50% מהתוצר המקומי הגולמי מגיעים ממסחר ושירותים, כאשר קיימים בנוסף, מספר מפעלים לייצור מוצרי חשמל ועיבוד מזון. בשטחים החקלאיים שמסביב לעיר ונמצאים בשטח הרשות המקומית, קיימות מספר חוות לגידול בקר למזון. אחוזי האבטלה במונטנה גבוהים לעומת הממוצע בכלל בולגריה וקיימת בשל כך, הגירה שלילית מהעיר ובכלל זה הגירת עבודה למדינות מערב אירופה. העיר מצויה על צומת בה מצטלבים שני עורקי תחבורה ראשיים, הכבישים המהירים בין וראצה לוידין ובין סופיה ללום. בסמיכות לעיר עובר גם עורק התחבורה נתיב מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים, המחבר את מזרח אירופה ליוון.
גאוגרפיה ואקלים

העיר ממוקמת לגדות נהר אוגוסטה, שהוא אחד מיובליו של נהר הדנובה. בעיר שורר אקלים ממוזג יבשתי, כאשר הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא 2oc ובחודש יולי, 25oc.
הקהילה היהודית

תיעוד ראשוני ליהודים בעיר, מצוי מתקופת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1878-1877), בהקשר רדיפות אנטישמיות אשר היו נחלתן של קהילות רבות בבולגריה לאחר תום השלטון העות'מאני. סביר להניח כי פליטים יהודים הגיעו למונטנה מווידין. השלטון הבולגרי החדש תחת אלכסנדר בטנברג, נקט באמצעים כדי למנוע את המשך רדיפות היהודים. יהודי העיר היו סוחרים ובעלי מלאכה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מנתה הקהילה בעיר כ-200 נפשות, רובם עלו למדינת ישראל בין השנים 1947 – 1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובמונטנה נמנו 32 יהודים. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
ערים תאומות

סלובקיה באנסקה ביסטריצה, סלובקיה.
אוקראינה ז'יטומיר, אוקראינה.
גרמניה שמלקלדן, גרמניה.
סרביה פירוט, סרביה.
ספרד סלבאטיירה - אגורין, ספרד.
רוסיה דזרז'ינסקי, רוסיה.
גרמניה קאסל, גרמניה.
אינדונזיה סוראקאטה, אינדונזיה.
לקריאה נוספת

סטיבן סייג', פרדיננד, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 16–17), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  "אוכלוסיית העיר מונטנה" באתר הרשות המקומית מונטנה (בבולגרית).
↑  חיים קשלס, דורות הראשונים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות-יהדות בולגריה, ירושלים, 1967.
↑  קרן צבי, "יהודי בולגריה, מבוא היסטורי קצר", באתר "כולנו בולגרים", אתר הבית של יהודי בולגריה .
↑  חיים קשלס קורות יהודי בולגריה - כרך ד', מאחורי מסך הברזל, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 296.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537695005171  BnF: cb131741202 (data)  LCCN: n95042131  MusicBrainz: d72754ae-a8b8-4fab-8916-ca7e5cde3d42  NKC: ge128517  VIAF: 140879602   WorldCat (עם VIAF): 140879602
מד מהירות ימי פשוט

לוג פשוט והאביזרים הנלווים אליו: שעון חול וגליל חבל
לוג פשוט
מד מהירות ימי פשוט או לוֹג פשוט (באנגלית: chip log וגם common log) הוא מכשיר למדידת מהירותה של אונייה בו השתמשו הספנים בתקופת המפרשים. באמצעות נתון המהירות חישב נווט האונייה את המרחק שעברה, ועל כן נקרא המכשיר לעיתים גם "מד דרך". יחידת המהירות "קשר" (knot), כלומר מייל ימי אחד בשעה, קיבלה את שמה משיטת המדידה של הלוג הפשוט.
הלוג היה בנוי מלוח עץ קטן, בדרך כלל בצורת רבע עיגול, שהקשת שלו הוכבדה בפס עופרת כדי שיוכל לצוף במים כשהוא ניצב. אל הלוח נקשר חבל מדידה ארוך (log line), ועליו קשרים במרחקים קבועים, שהוכן על סיפון הירכתיים או האַחְרָה. כדי למדוד את מהירות האונייה, הטילו את לוח העץ למים. הלוח נשאר על מקומו כמעט ללא תנועה בעוד האונייה מתקדמת, ותוך כדי כך הופעל שעון חול והחבל שוחרר למים בהדרגה. את המהירות היחסית חישבו על פי אורך החבל שהשתחרר בזמן שחלף עד התרוקנות השעון (מהירות = דרך חלקי זמן). הקשרים נועדו לאפשר מדידה מהירה של אורך החבל ששוחרר למים, היינו הדרך שעברה האונייה בזמן המדידה.
מזמור חג המולד (סרט, 1997)

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD
 מבוסס על:  מזמור חג המולד מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  סטן פיליפס 
 הופק בידי:  סטן פיליפס אנדרו הייוורד רובי לונדון
 תסריט:  ג'ימן מאגון 
 שחקנים ראשיים:  טים קארי וופי גולדברג מייקל יורק אדוארד אסנר
 מוזיקה:  ג'ון קמפבל מייגן קוואליירי
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  DIC Entertainment
 חברה מפיצה:  20th Century Studios Home Entertainment
 שיטת הפצה:  direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  11 באוקטובר 1997
 משך הקרנה:  72 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט חג המולד, סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מזמור חג המולד (באנגלית: A Christmas Carol) הוא סרט הנפשה מוזיקלי אמריקאי משנת 1997, המשמש כעיבוד לנובלה באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס שיצאה לאור ב-1843. בסרט כלולים שמונה שירים ומככבים בו בקולם טים קארי, וופי גולדברג אדוארד אסנר ומייקל יורק. הסרט כולל דמויות נוספות כגון כלב הבולדוג של סקרוג' הקרוי Debit (חוב).
הסרט שייך לחברת DHX Media, שמחזיקה בזכויות של סדרת סרטי ההנפשה DIC Movie Toons, ורוב ספריית הסרטים של DIC.
צוות המדבבים

טים קארי – אבנעזר סקרוג'
וופי גולדברג – רוח חג המולד של ההווה
מייקל יורק – בוב קרצ'יט
אדוארד אסנר – הרוח של ג'ייקוב מארלי
פרנק ולקר – דביט
קאת' סוסי – גברת קרצ'יט, רוח חג המולד של העבר, פאן
ג'ודי בנסון – בל
סם סאלטה – סקרוג' הילד
ג'אראד קריטסטיין – טים הקטנטן
קולות נוספים: ג'ון גארי, אמיק ביראם, איאן ויטקומב, ג'ואי לאלה, דייוויד וגנר, בטינה בוש, ג'רי האוזר, אלן שרמן, קאתי ריסו, סידני מילר, קלי לסטר, אנה מתיאס, וג'ודי אוביץ
הפקה

הסרט הונפש על ידי Han Yang Productions.
שידור והפצה

הסרט שודר בערוץ ניקלודיאון ב-8 בדצמבר 2002, כחלק מסדרת סרטי DIC Movie Toons. ב-12 באוקטובר 2004 יצא הסרט על גבי DVD בהפצת 20th Century Fox Home Entertainment.
הערות שוליים

↑  Scott G. Mignola. "A Christmas Carol (1997) Movie Review". Common Sense Media. נבדק ב-2019-07-09.
↑  Jacobson, Colin (2004-11-18). "A Christmas Carol (1997)". DVD Movie Guide. נבדק ב-2019-07-08.
↑  Daniel W. Kelly (2004-10-17). "Christmas Carol : DVD Talk Review of the DVD Video". DVD Talk. נבדק ב-2019-07-08.
מגדל פוסאן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אזור גאוגרפי מעשה ידי אדם 
 מיקום:  פוסאן 
 מדינה:  קוריאה הדרומית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1973
 תאריך פתיחה רשמי:  1973 
 מידות
 גובה:  120 מ' 
 קואורדינטות:  35°06′04″N 129°01′56″E﻿ / ﻿35.101222222222°N 129.03230555556°E﻿ / 35.101222222222; 129.03230555556
 www.busantower.org
 he
 
מגדל פוסאן הוא מגדל המתנשא לגובה של 120 מטר, וממוקם בפארק יונגדוסאן (Yongdusan Park, אנ'), הממוקם ביונג-גו (Jung-gu ,אנ'), פוסאן, דרום קוריאה.
המגדל נבנה בשנת 1973, והוא משמש רק למטרות בידור ופנאי. העובדה, שלא מותקן בו כל ציוד שידור, מייחדת את המגדל ממגדלים רבים אחרים עם מרפסות תצפית, והבנויים בעיקר כמגדלי טלוויזיה ורדיו. סיפון התצפית כולל נוף פנורמי ובית קפה קטן, והוא נגיש רק בשעות העבודה באמצעות שתי מעליות מהירות. בסיס המגדל מקושר עם כמה גלריות וחנויות מזכרות. המגדל מוזכר בדרך כלל במדריכי התיירים כמקום טוב להשקיף על נמל העיר (אנ').
גלריה

תמונה מסיפון התצפית
תמונת העיר בלילה מהמגדל
מראה של בוסאן מהמגדל
הערות שוליים

↑  Lonely Planet. Busan Tower
מזמור חג המולד (סרט, 1971)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  מזמור חג המולד מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  ריצ'רד ויליאמס 
 הופק בידי:  צ'אק ג'ונס, ריצ'רד ויליאמס 
 תסריט:  צ'ארלס דיקנס 
 שחקנים ראשיים:  אלסטייר סים מייקל הורדרן דיאנה קוויק ג'ואן סימס
 מדבבים:  ג'ואן סימס אלסטייר סים מלווין הייז מייקל הורדרן מייקל רדגרייב 
 מוזיקה:  טריסטרם קארי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  American Broadcasting Company
 הקרנת בכורה:  21 בדצמבר 1971 
 משך הקרנה:  28 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט חג המולד, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר (ריצ'רד ויליאמס) 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מזמור חג המולד (באנגלית: A Christmas Carol) הוא סרט אנימציה משנת 1971, אשר שמשמש כעיבוד לנובלה באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס שיצאה לאור ב-1843. הסרט שודר לראשונה בטלוויזיה ברשת ABC בארצות הברית ואחר כך הוקרן בבתי הקולנוע.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 1971.
צוות השחקנים (דיבוב)

אלסטייר סים – אבנעזר סקרוג'
מייקל רדגרייב – המספר
מייקל הורדרן – הרוח של מארלי
דיאנה קוויק – רוח חג המולד של העבר
ג'ואן סימס – גברת קרצ'יט
פול ויתסאן-ג'ונס – פזיוויג
דייוויד טייט – פרד / המתרים
פליקס פלטון – רוח חג המולד של ההווה
אנני וסט – רוח חג המולד של העתיד
מלווין הייז – בוב קרצ'יט
מרי אלן ריי – גברת דילבר
אלכסנדר ויליאמס – טים הזעיר (ללא קרדיט)
הפקה

את הסרט "מזמור חג המולד" ביים ריצ'רד ויליאמס, האחראי לסגנון היה קן האריס שקיבל קרדיט כ"אנימטור ראשי". אלסטייר סים כיכב בתפקיד אבנעזר סקרוג', דמות שהוא גילם ב-1951 בסרט "סקרוג'". גם השחקן מייקל הורדרן גילם שוב את אותה דמות, הרוח של מארלי, מאותו סרט. מייקל רדגרייב היה המספר. האנימטור הוותיק צ'אק ג'ונס היה מפיק בפועל. בנו של ויליאמס, אלכסנדר ויליאמס, שהיה אז בן ארבע דיבב את דמותו של טים הזעיר.
סגנון חזותי

לגרסה זו של "מזמור חג המולד" יש מראה ייחודי. הסגנון הוא בהשראת האיורים של ג'ון ליץ' שאייר את המהדורה המקורית, ושל הרישומים בעט ודיו של המאייר מילו וינטר שעיטרו את המהדורות משנות השלושים של המאה העשרים. הקהל המיועד אינו של ילדים קטנים. בשל האווירה הקודרת של הסרט והדגש על אפלה וצללים, היו שחשבו שסרט זה הוא המפחיד ביותר מבין העיבודים לסיפור הקלאסי של דיקנס.
פרס האוסקר

הסרט הופק במקור כסרט טלוויזיה לחג המולד, רק מאוחר יותר הוקרן בבתי הקולנוע, ולכן היה זכאי למועמדות לפרס האוסקר. הסרט זכה בפרס סרט ההנפשה הקצר הטוב ביותר לשנת 1972. הוא העיבוד היחיד של "מזמור חג המולד" שזכה בפרס אוסקר.
הערות שוליים

↑  A Christmas Carol at the www.imdb.com
↑  Scrooge U: Part VIII — Williams wins an Oscar
מחאת רוזנשטראסה

עמוד הזיכרון במקום בו ניצב בית הקהילה היהודית ברוזנשטראסה בברלין
מחאת רוזנשטראסה (Rosenstrasse-Protest) הייתה הפגנה של כמה אלפי נשים גרמניות "אריות" למען שחרור בעליהן וקרוביהן היהודים, שנעצרו על ידי הגסטפו ב-27 בפברואר 1943 ב"אקציית בתי החרושת" ונכלאו במשרדי הקהילה היהודית ברוזנשטראסה, רחוב מרכזי בברלין, מתוך כוונה לשלוח אותם לעבודה במתקני הקהילה היהודית בברלין. הפגנת הנשים נמשכה שבוע ימים. לאחר ההפגנה שוחררו העצורים היהודים, כ-1,800 מספרם, רבים מהם אכן שובצו כמתוכנן לעבודה, ומרביתם שרדו את השואה. לאחר השואה נוצר מיתוס לפיו אמורים היו יהודים אלה להיות מגורשים למחנות ההשמדה במזרח ורק עקב המחאה הם שוחררו.
הולדת המחאה

באמצע פברואר 1943 החל הגסטפו במצוד אחרון אחר שארית היהודים שנותרו בברלין. יהודים אלו כללו בעיקר כאלו שהיו נשואים בנישואי תערובת ויהודים שהיו מועסקים בתעשיית החימוש הגרמנית. כ-6,000 יהודים נעצרו ועמדו להיות מגורשים ברכבות למחנות השמדה במזרח. כ-1,800 נוספים, רובם גברים שהיו נשואים לנשים גרמניות לא-יהודיות, הופרדו משאר העצירים, והוחזקו בבניין מחלקת הרווחה של הקהילה היהודית, ברוזנשטראסה ("רחוב השושנים") 2-4, במרכז ברלין. הפרדתם של היהודים שהיו נשואים לגרמניות נעשתה כיוון שהם לא נועדו להישלח למחנות הריכוז במזרח, אלא להיות משובצים בעבודה במוסדות הקהילה היהודית שעוד שרדו בברלין.
ב-27 בפברואר 1943 החלו נשים גרמניות שבעליהן היו בין העצירים להתגודד סביב בניין הקהילה היהודית בניסיון ליצור קשר עם יקיריהן מבעד לחלונות, ולקרוא לשחרורם. בתחילה ניצבו במקום נשים בודדות, אך הזרם הלך וגבר, ועד מהרה התייצבו במקום מאות ואף אלפי נשים מודאגות. הן הגיעו מיוזמתן; לא הייתה זו הפגנה מאורגנת, לא היו לה מנהיגות והיא הייתה ספונטנית לחלוטין. במשך שבוע ימים נמשכה ההפגנה יומם ולילה, בגשם ובקור. ההערכה [דרושה הבהרה] היא כי במשך כל ימי ההפגנה השתתפו בה לסירוגין כ-6,000 נשים.
שרלוט ישראל, אחת הנשים שהשתתפו במחאה סיפרה על נחישותן של הנשים לשחרר את בעליהן. על פי עדותה, בשלב מסוים הפנו השומרים הגרמנים שאבטחו את הבית ברוזנשטראסה את נשקם לעבר הנשים המפגינות, ואיימו לפתוח באש, אך הן לא נרתעו. "הם הציבו מולנו מכונות ירייה, ללא אזהרה מוקדמת, וכיוונו אותן אלינו. הם אמרו שאם לא נסתלק מיד הם יפתחו באש", סיפרה שרלוט ישראל. לדבריה, באותו רגע החליטו הנשים כי אין להן מה להפסיד והן החלו ללוות את מחאתן בצעקות ובצרחות לעבר השומרים הגרמנים: "רוצחים, רוצחים, רוצחים".
שר ההסברה הנאצי יוזף גבלס, שהיה גם הגאולייטר של ברלין באותה עת, נכנע. הדיווחים על ההפגנה הבלתי חוקית הגיעו אליו והוא אף התייחס לכך ביומנו. ב-6 במרץ 1943 הוא כתב על "מחזות בלתי נעימים" שנראו ברוזנשטראסה ועל התקהלות של אנשים שאפילו הביעו הזדהות עם היהודים. באותו יום הוא הורה לשחרר את כל היהודים שהיו עצורים ברוזנשטראסה, תוך שהוא מבטיח להשלים את המלאכה בתוך כמה שבועות, דבר שבסופו של דבר הוא נמנע מלעשותו. בנוסף, דווח ש-25 יהודים שכבר נשלחו לאושוויץ הוחזרו חזרה לבתיהם. [דרוש מקור]
בעקבות השחרור פתח מנגנון התעמולה של גבלס בניסיון לטשטש את האירוע. גבלס טען כי אלו שמחו ברחובות ברלין היו אזרחים חסרי בית, שנותרו ללא קורת גג כתוצאה מהפצצות אוויריות של הבריטים, וכי היהודים הנשואים נישואי תערובת נעצרו בלא היתר על ידי סוכני גסטפו שחרגו מסמכויותיהם.
לאופולד גוטרר, שהיה סגנו של גבלס במיניסטריון התעמולה הנאצי, טען שנים רבות לאחר תום מלחמת העולם השנייה, כי גבלס ביקש להשיג מטרה אחת בלבד בשחרור היהודים: הוא רצה למחוק כל זכר להפגנת המחאה שהתקיימה ברחובות ברלין ולהעלים את סיבות קיומה, כדי שגורמים אחרים לא ינסו אף הם לפתוח במחאה דומה. "היה אי שקט בברלין והוא עלול היה להתפשט משכונה לשכונה", הסביר גוטרר. הוא אמר כי המפגינות לא נעצרו משום שמעצרן היה גורם לתסיסה ולמחאה מצד בני משפחותיהן.
לאחר שחרור היהודים מרוזנשטראסה המשיכו הגרמנים במצוד אחר שאר יהודי ברלין. ב-19 במאי 1943 הכריז גבלס כי ברלין "נקייה מיהודים", תוך שהוא מתעלם במכוון מאותם 1,800 יהודים ששוחררו מהבית ברוזנשטראסה.
משמעות המחאה

נתן סטולצפוס, סופר אמריקאי, החל במחקר לכתיבת ספרו "מרד הלבבות", על מחאת רוזנשטראסה, בשנת 1985. עד אז המקרה כמעט ולא היה ידוע בגרמניה ובעולם כולו. לצורך כתיבת הספר הוא ראיין כמה נשים שהשתתפו באירוע, ביניהן את שרלוט ישראל, שעדותה הובאה לעיל. כמו כן ראיין את לאופולד גוטרר. על פי טענתו של סטולצפוס, מחאת רוזנשטראסה מפריכה במידה מסוימת את הגישה של היסטוריונים רבים בגרמניה, שטענו מאז המלחמה כי האזרח הגרמני מן השורה לא יכול היה לעשות דבר כדי למנוע את השואה או כדי לעצור בעד היטלר.
לעומתו, טענו מספר היסטוריונים בגרמניה, ובהם וולף גרונר (Wolf Gruner), כי הפרשה נופחה מעבר לממדיה, משום שהנאצים התכוונו בכל מקרה לשחרר את היהודים שנכלאו ברוזנשטראסה, כיוון שהם היו נשואים לנשים גרמניות, והיה צורך להימנע ממחאה רחבה אצל האזרחים הגרמנים. לטענתם, אותם יהודים נעצרו כדי שישמשו כוח עבודה במקום היהודים "הרגילים", שנשלחו למחנות, וכדי לבדוק שהם אכן נשואים לגרמנים. גרונר גם טען שניפוח מחאת רוזנשטראסה נועד לנפח את ממדי ההתנגדות הגרמנית להשמדת היהודים. גרונר מביא כראייה לדבריו את פקודות הגסטפו שלא לעצור יהודים הנשואים בנישואי תערובת, את התשאול של העצורים לגבי מקצועותיהם ואת העובדה שחלק מהעצורים שוחררו עוד לפני המחאה.
טענות אלו אינן מקובלות על העצורים, אשר אחד מהם, אוסקר ברון לוונשטיין דה ויט, טען בריאיון לרשת הטלוויזיה הגרמנית ZDF2, שהכינה סרט על הפרשה, כי "שוחררנו רק בזכות אותן מאות ואלפי נשים שהתקהלו מול המקום בו היינו עצורים וצעקו 'שחררו את בעלינו', 'שחררו את אבותינו' ו'שחררו את ילדינו'".
סטולצפוס וחוקרים אחרים טוענים שהפקודות המצוטטות על ידי גרונר נועדו להונות את היהודים ואת קרוביהם הגרמנים. הוא מביא כראייה את ההערה של גבלס ביומנו בו כתב שהוא דוחה את גרוש היהודים למחנות בגלל שהשעה רגישה.
לטענת ההיסטוריון שאול פרידלנדר, לא ההתקבצויות הביאו לשחרור העצורים, כיוון שהעצירים ממילא לא נועדו לגירוש, ורובם שוחררו עד 8 במרס 1943, אבל "הפרשה הייתה לאגדה: הפגנה של אלפי נשים גרמניות הביאה כביכול לשחרור בעליהן היהודים. זו הייתה אגדה מרוממת רוח, ואף על פי כן אגדה בלבד." לא עקב לחצה של קבוצת אוכלוסייה כלשהי ניצלו יהודים אלה, אלא עקב אי הצלחתו של השלטון לקבוע מה יעלה בגורלם, וזאת אף על פי ששלוש ועידות ואנזה נערכו בשנת 1942 לשם כך.
הנצחה

המבנה שבו נכלאו היהודים, לא הרחק מאלכסנדרפלאץ במזרח ברלין, נהרס במהלך ההפצצות על העיר במלחמת העולם השנייה. במקום בו ניצב הבניין עומד כיום לוח מודעות עגול עליו מונצח סיפור המעשה. כמו כן נבנתה בפארק סמוך אנדרטה גדולה לזכרן של הנשים מרוזנשטראסה. האנדרטה הוקמה באמצע שנת 1995 על ידי הפסלת המזרח-גרמנית אינגבורג הונצינגר, שכתבה על גבי האנדרטה: "העוצמה של המחאה האזרחית וכוחה של האהבה גברו על כוחה האלים של הדיקטטורה. 'החזירו לנו את בעלינו'. נשים ניצבו כאן ויכלו למוות. הגברים היהודים שוחררו".
אירועי מחאת רוזנשטראסה הונצחו בסרט עלילתי בשם "רוזנשטראסה" (Rosenstrasse), שיצא לאקרנים ב-2003 בבימויה של מרגרטה פון טרוטה.
ראו גם

ההתנגדות הגרמנית לנאציזם
לקריאה נוספת

רוג'ר מורהאוז, ברלין במלחמה : חיים ומוות בבירתו של היטלר, 1945-1939, הוצאת דביר, 2012
Nathan Stoltzfus, Resistance of the Heart: Intermarriage and the Rosenstrasse Protest in Nazi Germany, W.W. Norton: 1996
הערות שוליים

↑  Lutjens Richard, Submerged on the Surface, Berghahn, 2019, p. 61
↑
↑  The Women Who Stood up to Hitler
↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים, שנות ההשמדה: 1945-1939, עמ' 408.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556608405171  LCCN: sh2006003872 
"Block der Frauen" - אנדרטה לזכר האירוע
מזמור י"ט של מדינת ישראל

מזמור י"ט של מדינת ישראל הוא דרשה שנשא הרב צבי יהודה הכהן קוק בליל יום העצמאות, ה' באייר תשכ"ז, כשלושה שבועות לפני פרוץ מלחמת ששת הימים. הרצי"ה עסק בהזדמנות זו ביחסו למדינת ישראל והזכיר, שלא כהרגלו, את חסרונם של חלקי ארץ ישראל שלא היו אז תחת שלטון המדינה. רבים מתלמידיו רואים בכך סוג של רוח הקודש.
בליל יום העצמאות תשכ"ז התקיימה בישיבת מרכז הרב סעודת מצווה לציון י"ט (19) שנים למדינה. בדרשתו דיבר הרצי"ה על תחושותיו בליל כ"ט בנובמבר תש"ח, כאשר התקבלה החלטת החלוקה בעצרת האומות המאוחדות. הרב תיאר רגשות מעורבים ובעיקר אכזבה גדולה מחלוקת הארץ ומקריעתם של חבלי ארץ. בדבריו ביטא את חזון ארץ ישראל השלמה באופן ברור וחוסר ההשלמה עם הקיים.
הרב אליקים לבנון צילם את הדרשה והרב אורי דסברג סיכם וערך אותה.
קטעים מהנאום

בהזכירו את ליל הכ"ט בנובמבר, מתאר הרצי"ה את תחושותיו:
"לפני י"ט שנה, באותו לילה מפורסם, בהגיע ארצה החלטתם החיובית של מושלי אומות-העולם לתקומת מדינת ישראל, כשכל העם נהר לחוצות לחוג ברבים את רגשי שמחתו לא יכולתי לצאת ולהצטרף לשמחה. ישבתי בדד ואדום כי נטל עלי. באותן שעות ראשונות לא יכולתי להשלים עם הנעשה, עם אותה בשורה נוראה, כי אכן נתקיים דבר ד' בנבואה בתרי עשר - "וְאֶת אַרְצִי חִלֵּקוּ" (יואל, ד', ב')! איפה חברון שלנו - אנחנו שוכחים את זה?! ואיפה שכם שלנו - אנחנו שוכחים את זה?! ואיפה יריחו שלנו - אנחנו שוכחים את זה?! ואיפה עבר הירדן שלנו?! איפה כל רגב ורגב? כל חלק וחלק, של ארבע אמות של ארץ ד'?! הבידינו לוותר על איזה מילימטר מהן? חלילה וחס ושלום!"
כאשר התייחס למדינת ישראל, דימה אותה הרצי"ה למצוות עשה ותיארה כהתגשמות חזון הנביאים:
"ב"ה, זכינו וזוכים אנו אף עתה, לקיים דבר ד' זה על ידי תפארת גבורת צבאנו. נסכם בקצרה: השלטון היהודי בארץ הקודש, קרי: מדינת ישראל וצבאה, יחד עם היותו בבחינת "קץ מגולה", הריהו מצווה מפורשת וחשובה, מצווה כלל-ישראלית... ולעומת מה שנאמר: "האם זו המדינה שאותה חזו נביאנו?" אומר אני: זוהי המדינה שחזו הנביאים. כמובן, אין המדינה בתכלית השלמות, אולם נביאינו ורבותינו, ממשיכיהם, אמרו שהמדינה תהיה כזו: זרע אברהם, יצחק ויעקב, ישובו ויקימו בה תקומה יישובית ושלטון מדיני עצמאי..."
השפעה ופרשנות

הנאום נחשב אחד מאבני הדרך לקראת היווצרותו של גוש אמונים, מספר שנים לאחר מכן, על ידי תלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרבנים חנן פורת, משה לוינגר ואחרים. הרעיון שלפיו כל חלקי ארץ ישראל הם מרכיב הכרחי בחזרתה של האומה לביתה הטבעי ולמלוא חיוניותה עמד ביסוד התשתית הרעיונית של הארגון.
מאז בכל שנה הוגים תלמידיו במזמור התואם לשנת מדינת ישראל וכרבנים מלמדים אותו לציבור ביום העצמאות.