stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית קירור

בית הקירור בעין השופט
בית הקירור בכפר חסידים לאחר שיפוצו
הכנת קרח בבית הקירור בקיבוץ אפיקים, 1940
בית קירור הוא מחסן שבו מאוחסנים ומקוררים מוצרים מתכלים. המוצרים המאוחסנים יכולים להיות, בין היתר, מזון, במיוחד בשר, מוצרים חקלאיים אחרים, תרופות, כימיקלים אחרים ודם.
בתי קירור ממוקמים לעיתים בצמוד או בתוך מפעלים המייצרים את המוצרים הדורשים קירור, וכן בקרבת נמלים - לאחסון תוצרת שיובאה או המיועדת לייצוא. בנמל אשדוד קיימים בתי קירור בעורף הנמל.
החקיקה בישראל מתייחסת לבתי קירור בהיבטים שונים, ביניהם: תקנות רישוי עסקים - תנאים תברואתיים לייצור מזון, פיקוח ורישוי בתי קירור, חובת הקמת בית קירור בבית מטבחיים, שימוש בבתי קירור בשרשרת ההובלה של מוצרים וטרינריים, פיקוח על ייצוא מוצרים חקלאיים, ועוד.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 נבנו בישראל בתי קירור בסגנון הבינלאומי, בתכנונו של האדריכל אריה שרון, בכפר חסידים (1942), רמת יוחנן, משמרות, בית חירות, עין השופט (1943).
בית הקירור בכפר חסידים

בית הקירור תוכנן על ידי האדריכל אריה שרון והוקם בשנת 1942. מטרתו הייתה לאחסן בקירור תוצרת חקלאית: תפוחי אדמה ותפוחי עץ ממשקיהם של איכרי היישוב והסביבה. הצורך בהקמת בית הקירור נבע מהעובדה שהיבול שנאסף בבת אחת גרם לירידת מחירי השוק. המגדלים התארגנו, גייסו כספים ממקורות עצמיים ובנו את בית הקירור. כך יכלו לשמור על התוצרת החקלאית ולווסת את השיווק בהתאם למחיר הרצוי.
בזמן מלחמת העצמאות שימש בית הקירור גם להסתרת נשק. בשנת 2017 הסתיימו עבודות השימור של המבנה, בתמיכתה של המועצה לשימור אתרים, ומאז הוא משמש כארכיון היישוב.
בית הקירור באפיקים

בית הקירור באפיקים הוקם ב-1939 ופעל עד שנות ה-80 של המאה ה-20. נועד לפירות וירקות ובשר. תחתיו הוקם סליק. לצידו היה מכון לייצור קרח שפעל עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  תקנות רישוי עסקים (תנאים תברואיים לעסקים לייצור מזון - תוספת 1 סימן ב' - מחסני קירור)
↑  צו הפיקוח על מצרכים ושירותים (בתי קירור)
↑  תקנות מחלות בעלי חיים (שחיטת בהמות)
↑  צו הגנה על בריאות הציבור (מזון), - נוהל ייבוא וטרינריה - בתי קירור / מחסנים המשמשים לאחסון מוצרי מזון מן החי במעבר; כללים לשמירת שרשרת הקירור ולמניעת הרעלות היסטמין בהובלה ובטיפול בדגים.
↑  תקנות לפיקוח על ייצוא הצמח ומוצריו
↑  בית הקירור
באיה

ערך זה עוסק בעיר בהונגריה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
באיה (בהונגרית: Baja) היא עיר במחוז באץ'-קישקון בדרום הונגריה, 150 ק"מ מדרום לבודפשט ו-108 ק"מ מדרום-מערב לעיר המחוז קצ'קמט. היא העיר השנייה בגודלה במחוז, אחרי קצ'קמט ובה שירותי ממשל, חינוך ובריאות ליישובי האזור. העיר קרובה לנהר הדנובה וליערות, ובה אתרי תרבות היסטוריים. מקור השם הוא מטורקית או מקרואטית ופירושו "שור".
היסטוריה

אזור באיה היה מיושב ברציפות מסוף תקופת הברזל, אך יש עדויות להתיישבות אנושית קודמת. היישוב הנוכחי מוזכר במסמכים מ-1308. לאחר כיבוש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית עלתה חשיבותו של היישוב והוא קיבל זכויות עיר ב-1696. אל העיר היגרו סרבים ונזירים פרנציסקנים מבוסניה. מכאן בא שמה הלטיני של העיר, Francillo.
במאה ה-18, כשהייתה הונגריה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, התיישבו בעיר גרמנים, קרואטים, סרבים ויהודים. מיקומה על הדנובה סייע להפיכתה לציר תעבורה ומסחר מרכזי. יין ודגנים הועברו ממנה לגרמניה ואוסטריה.
במאה ה-19 הונחה בבאיה מסילת ברזל והעיר הפכה לצומת רכבות אך עם הנחת מסילה שהגיעה לרייקה ומתן אפשרות לייצא תבואה מהונגריה בדרך הים, פחתה חשיבותה המסחרית של באיה. עם זאת, העיר המשיכה להוות מרכז שירותים ומסחר.
ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, סופחה באיה ליוגוסלביה. בעקבות הסכם טריאנון סופחה באיה להונגריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נודעה העיר בתעשיית הטקסטיל שלה ובגשר העובר מעל הדנובה.
דמוגרפיה

מבין תושבי העיר 93% הם הונגרים והיתר הם גרמנים (2.7%), קרואטים (1.3%) ומיעוטים קטנים (0.5% ומטה) של סרבים, סלובקים וצוענים.
אתרים

בעיר מספר גלריות אמנות ומוזיאונים, רובם עם תצוגות קבע. בהם מוזיאון אישטוון טור (אנ') ומוזיאון לתרבות הבונייווצי (אנ'). בעיר קיימת ספריה על שם אנדרה אדי, ספריה ששוכנת במבנה ששימש לפני כן בית כנסת. בספריה אוסף עשיר של כ-4,500 ספרים מהמאה ה-18. בחצר המבנה ניצבת אנדרטה ליהודי העיר שנספו בשואה. בעיר מתקיימת תחרות שנתית של מרקי דגים.
בעיר 15 כנסיות ובהן כנסיות קתוליות, פרוטסטנטיות, אוונגליסטיות, אוניטריאניות, אורתודוקסיות ולותרניות.
קהילה יהודית

ב-1941 היו בבאיה 1,378 יהודים, רובם נאולוגים.
עם כיבוש פולין בספטמבר 1939 הגיעו לבאיה פליטים יהודים רבים מפולין.
בשנת 1942 גויסו יהודים מבאיה לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). רובם נספו בעת שירותם באוקראינה.
במרץ 1944 כבשו הגרמנים את באיה והקימו בה מחנה מעצר ליהודים. לפי מפקד קהילות הונגריה חיו באותו זמן בעיר 1,200 יהודים. היהודים עברו אליו בכפייה במאי 1944. באותו חודש גורשו ליישוב ליד וינה כ-640 מיהודי באיה ומשם גורשו חלקם לאושוויץ. יתר תושבי הגטו הועברו ביוני 1944 לגטו באצ'אלמאש ומשם גורשו לאושוויץ.
ילידי המקום

עמנואל לילאי (1807 – וושינגטון, 1895) היה מרגל יהודי-הונגרי, לממשלת מהפיכת 1848 בהונגריה ולממשלת ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית.
שמואל קוהן (כהן) (1841 – 1920) היה חוקר הונגרי-יהודי, הרב הראשי של הקהילה היהודית בפשט, נשיא האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
וילמוש בק (1824 – פשט, 24 בספטמבר 1862) היה צייר, סופר, עיתונאי, יהודי-הונגרי.
אמה שאנדור-קודאי (1863 – 1958) הייתה מלחינה, מתרגמת ואתנומוזיקולוגית יהודייה-הונגרייה. היא הייתה אשתו של המלחין זולטאן קודאי.
אדה טלץ' (1872 – 1948) היה פסל הונגרי-יהודי, אומן מדליות (Medalist)(אנ').
דיולה רוז'אוולדי (1822 – 1861) היה מוציא לאור של מוזיקה יהודי-הונגרי, מייסד חברת רוז'אוולדי ושות', הוא היה בנו של הכנר והמלחין מרק רוז'אוולדי.
דיולה יחזקאל דונאט (1849 – 1944) היה רופא יהודי-הונגרי, נוירולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
יוז'ף בלשה במקור ויידינגר (1864 – 1945) היה בלשן יהודי-הונגרי ומורה.
מלווין בוקור במקור ברוק (1885 – 1950) הייתה סופרת, מתרגמת, עיתונאית, עורכת יהודייה-הונגרייה.
קרל איזידור בק (1818 – 1879) היה משורר יהודי-הונגרי-אוסטרי-גרמני, אחיו של הצייר וילמוש בק.
שאנדור אלפאר במקור שמואל שאנדור אנגלמן (1892 –  1943) היה צייר, גרפיקאי יהודי-הונגרי.
ינה ארנסט (1895 – 1981) היה ביופיזיקאי יהודי-הונגרי, ביוכימאי, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים.
אימרה קוּן (במקור קוֹהְן (הגרסה האוסטרית-הונגרית לכהן) (1892 – 1977)  היה אמרגן קונצרטים, עיתונאי, מבקר מוזיקה יהודי-הונגרי מעוטר.
יוז'ף פרנק (1875 – 1929) היה עיתונאי ועורך עיתון יהודי-הונגרי מוכשר ויוצא דופן שריכז בעיתונים שונים שערך צוות עיתונאים מהטובים בהונגריה.
הערות שוליים

↑  דף קהילת באיה במפקד הקהילות
↑  בצ'למש (Bácsalmás), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
| יישובים במחוז באץ'-קישקון |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז |  קצ'קמט •  באיה |  |
| ערים |  באצ'אלמאש •  דונווצ'ה •  • האיוש Hajós •  איז'אק •  יאנושהלמה •  קלוצ'ה •  קצל •  קרקאג'האזה •  קישקרש •  קישקונפלדיהאזה •  קישקונהלש •  קישקונמאישה •  קונסנטמיקלוש •  לאיושמיז'ה •  מייקוט •  שולט •  שולטוואדקרט •  סבדסאלאש •  טיסקצ'קה •  טומפה Tompa |  |
| כפרים | מדראש • דושנוק • אגשג'האזה • בלוסג • פלשלאיוש • פילפהאזה • פילפיאקב • הלווציה • יאקבסאלאש • קונברץ' • קונסאלאש • ניארלרינץ • לדאנבנה • וארושפלד • אורגוואן • באצ'בוקוד • באצ'סלש • צ'יקריה • קטימאר • קונבאיה • מאטטלקה • טטהאזה • באצ'סנטגיירג' • באטמונושטור • צ'אטאליה • צ'אבוי • דאבוד • דונפלווה • ארשקצ'נאד • ארשקהלמה • פלשסנטאיוואן • גרה • הרצגסאנטו • נג'ברצ'קה • נמשנאדאודבר • שיקשד • סרמלה • ושקוט • אפושטג • דונאג'האזה • קונדץ' • קונפסר • סלקסנטמארטון • צ'ויושפאלוש • טאש • יאסנטלאסלו • קמפץ • מוריצגאט • באצ'בורשוד • באטיה • דראגסל • דונפטאי • דונסנטבנדק |  |
| יישובים בנפת באיה |
| --- | --- | --- |
| יישובים | באיה • באצ'סנטגיירג' • באטמונושטור • צ'אטאליה • צ'אבוי • דאבוד • דונפלווה • ארשקצ'נאד • ארשקהלמה • פלשסנטאיוואן • גרה • הרצגסאנטו • נג'ברצ'קה • נמשנאדאודבר • שיקשד • סרמלה • ושקוט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566826305171  GND: 4086283-5  LCCN: n81143925  MusicBrainz: cf3f9168-4b61-4d2c-97bb-60de250552b3  NKC: ge339143  VIAF: 140734549   WorldCat (עם VIAF): 140734549
בית היוצר (אקו"ם)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  נמל תל אביב 
 מייסדים:  אקו"ם 
 תקופת הפעילות:  2012–הווה (כ־12 שנים) 
 bama.acum.org.il
 קואורדינטות:  32°05′59″N 34°46′29″E﻿ / ﻿32.099844450961°N 34.774654952778°E﻿ / 32.099844450961; 34.774654952778
 he
 
להקת האנשים בהופעה בבית היוצר ב-31 באוקטובר 2014
בית היוצר הוא מיזם של אקו"ם לקידום אמנים צעירים בתחום המוזיקה בישראל מיוזמתו של יוריק בן דוד. מרכז ההופעות של בית היוצר נמצא בנמל תל אביב ומשמש להופעות, סדנאות, חזרות, כיתות אמן ויצירה מוזיקלית וספרותית מקורית.
המיזם מציע לאמנים נבחרים בתחילת דרכם אולם הופעות כולל כל השירותים הנלווים (סאונד, תאורה, יחסי ציבור ושיווק), כאשר ההכנסות מן ההופעה ממכירת כרטיסים (במחירים מוזלים) מועברים כולם לאמנים, ללא דמי תיווך. לפני שנחנך האולם בנמל תל אביב (בספטמבר 2012) הופקו ההופעות באולם צוותא, בית סוקולוב ותיאטרון הסימטה.
בלה-בלה

| --- | --- |

 מדינה:  דרום אפריקה דרום אפריקה
 פרובינציה:  לימפופו
 תאריך ייסוד:  1873 
 גובה:  1,130 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  45,001 (2011)
 קואורדינטות:  24°53′06″S 28°17′39″E﻿ / ﻿24.885°S 28.294166666667°E﻿ / -24.885; 28.294166666667 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דרום אפריקה מוגדלת) פרטוריה קייפטאון בלומפונטיין יוהנסבורג דרבן פורט אליזבת נמיביה בוטסואנה זימבבואה מוזמביק לסוטו אסוואטיני האוקיינוס ההודיבלה-בלה(למפת דרום אפריקה רגילה) פרטוריה קייפטאון בלומפונטיין יוהנסבורג דרבן פורט אליזבת נמיביה בוטסואנה זימבבואה מוזמביק לסוטו אסוואטיני האוקיינוס ההודיבלה-בלה(למפת לימפופו רגילה) פולוקוואנה מוסינה מוקופיין לואיס טריכארדטבלה-בלה(למפת לימפופו מוגדלת) פולוקוואנה מוסינה מוקופיין לואיס טריכארדטבלה-בלה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בלה-בלה (באנגלית: Bela-Bela, משמעות בצוואנה: "הסיר שרותח") היא עיר במחוז וטרברג שבפרובינציית לימפופו שבדרום אפריקה. שמה נובע מכך שהיא ממוקמת בסמוך למעיינות חמים, אשר מספקים 22,000 ליטרים לשעה בטמפרטורה של 52 מעלות צלזיוס. העיר נקראה בעבר וורמבאת'ס (באנגלית: Warmbaths; באפריקאנס: Warmbad, ורמבאד; הלחם בסיסים שמשמעותו המילולית היא "מרחצאות חמים"), אך השם שונה לשם הנוכחי בשנת 2002. שם נוסף אשר היה בשימוש עד תחילת המאה העשרים הוא הרטינגסבורג (באנגלית: Hartinsburg).
היסטוריה

כששבטי הצוואנה היגרו אל אזור העיר בתחילת המאה ה-19, הם גילו את המעיינות החמים. חלוץ בשם קארל ואן הרדן הקים את החווה הראשונה באזור, שלימים הפכה לעיירה בלה-בלה.
ב-1873, המשטר של הרפובליקה הדרום-אפריקאית בראשותו של הנשיא תומאס פרנסואה בורחרס (אנ') קנה את האדמה, והקים רשות שנקראה הרטינגסבורג, על שמו של הביולוג ההולנדי פיטר הרטינג.
במהלך מלחמת הבורים כבשו הבריטים את המקום, ושינו את שמו לוורם באת'ס - המרחצאות החמים.
בשנת 1920 הוכרזה וורמבאת'ס כעיירה, ונבנו בה שכונות חדשות שתוכננו על ידי האדריכל ג'ון אברהם מופט (John Abraham Moffat).
בשנת 1950 היא הפכה למחוז משפטי נפרד. בשנת 1960 היא הוכרזה כעיר.
ב-14 ביוני 2002 החליטה הממשלה הדרום אפריקאית לשנות את שמה של העיר ל"בלה-בלה".
הערות שוליים

↑  "History of Warmbaths/ Bela-Bela". Marula Marketing. אורכב מ-המקור ב-2010-01-10. נבדק ב-14 בדצמבר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Warmbad / Bela Bela Information and Accommodation". אורכב מ-המקור ב-30 בדצמבר 2008. נבדק ב-31 באוקטובר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009157074205171
בוש-דו-רון

| --- | --- |

 מדינה:  צרפת צרפת
 חבל ארץ:  פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור
 בירת המחוז (והעיר הגדולה ביותר):  מרסיי 
 תאריך ייסוד:  4 במרץ 1790 
 על שם:  רון, מבוא נהר 
 שטח:  5,087 קמ"ר
  ‑ הנקודה הגבוהה:  Bertagne 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  2,056,943 (דירוג: 3, 1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  390 נפש לקמ"ר (2013)
 קואורדינטות:  43°30′00″N 5°05′00″E﻿ / ﻿43.5°N 5.0833333333333°E﻿ / 43.5; 5.0833333333333 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://www.departement13.fr/, https://www.bouches-du-rhone.gouv.fr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בוש-דו-רון (בצרפתית: Bouches-du-Rhône, באוקסיטנית: Bocas de Ròse; מילולית: "שפך הרון") הוא מחוז בדרום צרפת. זהו המחוז המאוכלס ביותר בחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. קוד הדואר וה-INSEE של המחוז הוא 13.
היסטוריה

ההיסטוריה של האזור קשורה קשר הדוק לזה של פרובנס. פיתוחו של האזור החל עוד בעת העתיקה, עם פיתוחה של מרסיי תחת השלטון הרומי של יוליוס קיסר.
המחוז הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. מיד לאחר היווסדותו, המחוז תמך בעקרונות המהפכה. רוב הכמרים במחוז קיבלו על עצמם את הכפפת הכנסייה לשלטון האזרחי. התמיכה בשמאל המשיכה גם במהלך המאה ה-20, ובמיוחד בפרברים הצפוניים של מרסיי, העיר הגדולה במחוז.
גאוגרפיה

המחוז הוא חלק מחבל הארץ פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. הוא גובל בוואר ממזרח, בווקלוז מצפון, בגאר ממערב, והים התיכון מדרום. האזור הוא די עירוני, עם למעלה מ-28 יישובים שבהם מתגוררים לפחות 10,000 תושבים (נכון לשנת 2008). שלוש הערים הגדולות הן מרסיי (855,000 תושבים), אקס-אן-פרובאנס (141,000 תושבים) וארל (52,000 תושבים).
פוליטיקה

במהלך המאה ה-19, כתוצאה מגל מהגרים גדול, התפתח מעמד פועלים רחב ועצמתי- דבר שחיזק את הכוחות הסוציאליסטיים. האוכלוסייה הכפרית נוטה דווקא לתמוך במפלגות הימין. בשנות ה-90 של המאה ה-20 המחוז החל לתמוך באופן כללי בימין הפוליטי, דבר שבא לידי ביטוי אף בהתחזקות מפלגת הימין הקיצוני החזית הלאומית.
מועצת המחוז מורכבת מ-60 נציגים. המפלגה החזקה היא המפלגה הרפובליקנית עם כ-25 נציגים. לאחר מכן ישנן המפלגה הסוציאליסטית עם כ-15 חברי מועצה. מבין המפלגות הנוספות ניתן למנות את המפלגה הקומוניסטית (5 נציגים) והחזית הלאומית (2 נציגים).
בורגתיאטר

בניין הבורגתיאטר במרכז וינה
בורגתיאטר (בגרמנית: Burgtheater), לשעבר תיאטרון החצר הקיסרי (עד 1920), הוא התיאטרון האוסטרי הלאומי בווינה ואחד התיאטראות דוברי הגרמנית החשובים ביותר בעולם. הבורגתיאטר נוצר בשנת 1741 ונודע בשם "די בורג", בפי תושבי וינה. להקת שחקניו, הקבועים פחות או יותר, יצרה עם השנים מסורת של סגנון ואורח דיבור טיפוסיים למופעי הבורגתיאטר.
היסטוריה

את הבורגתיאטר הקימה ב-14 במרץ 1741 קיסרית אוסטריה מבית הבסבורג, מריה תרזה, כתיאטרון לצד ארמונה. בנה, הקיסר יוזף השני, כינה אותו בשנת 1776 "תיאטרון גרמני לאומי". שלוש אופרות של מוצרט עלו שם בהצגות בכורה: "החטיפה מן ההרמון" (1782), "נישואי פיגארו" (1786), ו"כך עושות כולן" (1790). החל ב-1794 נקרא שמו "תיאטרון החצר ליד הבורג". בשנים 1849–1853 בין כוכבי התיאטרון היה בוגומיל דויזון.
ב-14 באוקטובר 1888 עבר התיאטרון לבניין חדש ברינגשטראסה, בתכנון גוטפריד זמפר וקרל פרייהר פון האזנאואר. הסגנון הקלאסי והשפה הגרמנית של הבורגתיאטר היוו דוגמה לתיאטראות דוברי גרמנית.
מיטב המחזאים של וינה, ואף תאודור הרצל, הציגו את מחזותיהם בבניין התיאטרון.
ב-12 במרץ 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, נפגע הבניין בהפצצה של בעלות הברית ונהרס בחלקו הגדול. כעבור חודש בדיוק, ב-12 באפריל 1945, ניזוק עוד בשריפה ממקור לא ידוע. אחרי המלחמה שוקם התיאטרון בשנים 1953–1955. הפתיחה המחודשת שלו נערכה ב-14 באוקטובר וב-16 באוקטובר. ביום זה הוצגה אופרה על הימים הראשונים של כהונת שושלת הבסבורג. באופרה זו נכללו מילים של אוטוקאר מגאל לשיבחו של אוסטריה וזה היה בין סמלי חידוש המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מנהלי הבורגתיאטר

יוזף שרייפוגל (1814–1832)
היינריך לאובה (1849–1867)
הרמן רבלינג (1932–1938)
מירקו ילוזיך (1938)
לותאר מותל (1939–1945)
ראול אסלאן (1945–1948)
יוזף גילן (1948–1954)
אדולף רוט (1954–1959)
ארנסט האוסרמן (1959–1968)
פאול הופמן (1968–1971)
גרהארד קלינגנברג (1971–1976)
אכים בנינג (1976–1986)
קלאוס פיימן (1986–1999)
קלאוס באכלר (1999–2009)
מתיאס הארטמן ( מאז 2009 )
הודות להצגות בכורה של מחזות משל תומאס ברנהרד, אלפרידה ילינק, פטר הנדקה, פטר טוריני וג'ורג' טבורי הצליח קלאוס פיימן להבטיח את המוניטין של הבורגתיאטר כאחת הבימות הראשונות במעלה באירופה, המשתבחת בשחקנים ידועי שם. כמה משחקני העבר הנודעים קיבלו תואר חברים של כבוד ושמותיהם חקוקים בשיש ליד הקצה התחתון של המדרגות בצד התיאטרון הפונה אל ה"פולקסגארטן". נושאי תואר זה הם אנמריה דירינגר, וולפגנג גסר, היינריך שווייגר, גוסטי וולף ומיכאל הלטאו.
לקריאה נוספת

^ a b c d "Burgtheater" (history), Encyclopedia of Austria, Aeiou Project, 1999, webpage: aeiou-Burgtheater.
הערות שוליים

↑  All About Jewish Theatre - Theodor Herzl: From the Theatre Stage to The Stage of Life
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259366505171  BnF: cb119382092 (data)  GND: 38633-9  ISNI: 0000 0001 2259 6923  LCCN: n50055588  NKC: ko2004229905  SUDOC: 027312577  VIAF: 130962450   WorldCat (עם VIAF): 130962450 
הבורגתיאטר הישן (לפני 1888)
בורגתיאטר (מבט מן הצד)
בארץ הרובוטים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אייזיק אסימוב
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת מסדה
 תאריך הוצאה:  1964
 מספר עמודים:  191
 הוצאה בעברית
 תאריך:  1975
 תרגום:  יואב הלוי
 סדרה
 סדרת ספרים:  סדרת הרובוטים
 ספר קודם:  אני, רובוט
 הספר הבא:  The Complete Robot 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001319215
 
בארץ הרובוטים (באנגלית: The Rest of the Robots) הוא קובץ של שמונה סיפורי מדע בדיוני שנכתבו על ידי אייזיק אסימוב וקובצו יחד ב-1964. בחלק מהמהדורות באנגלית הקובץ כלל גם את הספרים מערות הפלדה ושמש עירומה. הספר תורגם לעברית על ידי הוצאת מסדה ב-1975. הסיפורים בקובץ זה עוסקים ברובם ברובוטים פוזיטרונים הכפופים לשלושת חוקי הרובוטיקה, וקשורים לסדרת הרובוטים של אסימוב.
רשימת הסיפורים שתורגמו לעברית

רובוט אל-76 תעה בדרכו
ניצחון שלא בכוונה
החוק הראשון
הבה נתכנס
שביעות רצון הלקוח מובטחת
לני
סיכון
המגיה
אריך פריבקה

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1913 הניגסדורף, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  11 באוקטובר 2013  (בגיל 100) רומא, איטליה 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  אס אס 
 דרגה:  האופטשטורמפיהרר 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 
אריך פְּריבְּקֶה (בגרמנית: Erich Priebke;‏ 29 ביולי 1913 - 11 באוקטובר 2013) היה האופטשטורמפיהרר בוואפן אס אס, אשר הורשע בשנת 1996 בפשעי מלחמה עבור השתתפותו בטבח בפוסה ארדיאטינה ברומא בשנת 1944. דינו נגזר למאסר עולם שאותו ריצה במעצר בית בשל גילו המתקדם.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פריבקה נולד בהניגסדורף (עיר בברנדנבורג שהייתה אז בממלכת פרוסיה). מעט מאוד ידוע על שנותיו הראשונות. הוא טען שהוריו מתו כשהיה צעיר ושהוא גודל בעיקר על ידי דודו. הוא התפרנס כמלצר בברלין, בלונדון ובריביירה האיטלקית. בשנת 1936 החל לעבוד כמתורגמן בשביל הגסטפו, ובשל ידיעת השפה האיטלקית הוא התבסס משנת 1941 ברומא.
ביוגרפיה > השתתפותו ברצח

ב-23 במרץ 1944 נהרגו 33 חיילי ורמאכט על ידי פרטיזנים איטלקים. הם הניחו פצצה סמוך למקום בו היו רגילים לצעוד חיילים גרמנים ברחוב רסֵלַה במרכז רומא. למחרת, על פי פקודת מפקד הגסטאפו של רומא הרברט קפלר, תפסה חוליה של חיילי האס אס בראשות אריך פריבקה וקרל הס את המועמדים להריגה בקרב האוכלוסייה האזרחית והובילה אותם למערות פוסה ארדיאטינה בקבוצות של חמישה. הם נורו בעורפם כאשר ידיהם קשורות לאחור. פריבקה אף נכנס פנימה עם הקבוצה השנייה או השלישית וירה באופן אישי בשני אנשים. במהלך ההוצאה להורג התגלה כי ישנם חמישה אנשים מיותרים מעבר למכסה שהוקצבה, אך גם הם נורו. בסך הכל הוצאו להורג באותו מקום 335 אזרחים איטלקים, 75 מתוכם יהודים, כולל ילדים, נשים וזקנים.
ביוגרפיה > בריחתו, מציאתו והסגרתו

לאחר מלחמת העולם השנייה פריבקה היה אמור להישפט על חלקו בטבח, אך ב-1946 הצליח לברוח ממחנה שבויים בריטי באיטליה הצפונית ושהה בעיר בולצנו. בעזרתו האדיבה של אלויס הודאל, הגמון בותיקן שעזר לפושעים נאצים להימלט והקים רשת הברחה לפושעי מלחמה שזכתה לשם "נתיבי העכברושים", קיבל ויזה לארגנטינה, שם חי כאדם חופשי במשך קרוב ל-50 שנה ושימש כמורה בבית ספר.
בשנת 1994 התגלה פריבקה בארגנטינה על ידי צוות טלוויזיה של רשת ABC בראשות הכתב סם דונלדסון, אשר עשה סדרת תחקירים על נאצים נמלטים. דונלדסון וצוותו ארבו לו ברחוב ליד בית ספר בו לימד והכתב עימת אותו בשאלות על הטבח בו השתתף. פריבקה דיבר איתו בגלוי, הצדיק את מעשיו ואמר כי הוא רק מילא את פקודותיו של ראש הגסטאפו של רומא, הרברט קפלר. הוא טען כי הקורבנות לא היו אלא "טרוריסטים" ואף הודה כי הוא זה שחיבר את הרשימות של מי שיהיו מוצאים להורג.
שידור הכתבה עורר תגובות סוערות על ידי רבים באיטליה. בלחץ הציבורי שהופעל על שלטונות ארגנטינה, נעצר פריבקה והושם במעצר בביתו בארגנטינה.
הסגרתו של פריבקה לאיטליה עוכבה במשך למעלה משנה על ידי עורכי דינו, תוך כדי הסתמכות על החוק הקובע כי על מקרי רצח חלה התיישנות לאחר 15 שנים. במאי 1995 קיבל שופט פדרלי בארגנטינה את התביעה האיטלקית להסגרה בטענה כי על פשעים נגד האנושות לא חלה התיישנות. התהליך התגלגל לבית המשפט העליון של ארגנטינה שקיבל את טענת ההסגרה.
ביוגרפיה > משפטו

פריבקה הצהיר בפתיחת משפטו באיטליה כי הוא אינו אשם. הוא לא הכחיש את מעשיו, אך האשים באחריות למעשי הטבח את הפרטיזנים האיטלקים (שהגדירם "המחבלים האיטלקים") על הרג 33 חיילי הוורמכט. הוא טען כי הצו להריגה הגיע ישירות מהיטלר, והוא חשב שזה היה עונש לגיטימי על מה שביצעו האיטלקים. במהלך המשפט התברר כי הוא עצמו ירה בשני איטלקים, כפי שמסר גם בעדותו משנת 1946 לפני שהצליח להימלט. חרף הודאתו על השתתפותו בטבח, קיבלו השופטים בפסק הדין את טענתו כי הוא רק מילא פקודות הממונים עליו והוא שוחרר.
זיכויו של פריבקה עורר תגובות חריפות באיטליה, בעיקר מקרב בני משפחתם של הקורבנות, אשר טענו כי לשופטים אין שום ערך לחיי אדם. מנהל מרכז שמעון ויזנטל, אמר כי עם מתן פסיקה זו, איטליה מתירה פשעים נגד האנושות. גרמניה החלה בניסיונות להסגירו אליה, אך נוכח הלחץ הציבורי באיטליה הוא נעצר שוב.
בית המשפט העליון האיטלקי החליט לפסול את שחרורו של פריבקה ולערוך לו משפט חדש בטענה כי לאדם יש אחריות אישית על מעשיו וכי אין לקבל את טענתו שהיה מוצא להורג אילו היה מסרב לציית לפקודות. במשפט החדש נמצא פריבקה אשם ונידון ל-15 שנים, שקוצרו לבסוף ל-10 שנים עקב גילו ומצב בריאותו. במרץ 1997 נדחתה הסגרתו לגרמניה ובמרץ 1998 דן בית המשפט לערעורים אותו ואת קרל הס שהשתתף יחד עמו בטבח למאסר עולם. עקב גילו המתקדם הוא הושם במעצר בית.
פריבקה טען במשפטו כי הוא היה קורבן של שנאה עזה, וכי הוא מואשם כמייצג את כל הזוועות שנעשו במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא טען כי "נתתי לארגנטינה 50 שנים מהחיים שלי, והם לא רוצים אותי... לחמתי למען גרמניה בזמן המלחמה, ועכשיו הם רוצים להעמיד אותי שם לדין על ציות לפקודות".
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות ומותו

ביוני 2007 קיבל פריבקה אישור לעזוב את ביתו על מנת לעבוד במשרד של עורך הדין שלו ברומא. צעד זה הוביל מחאה נזעמת, בין היתר מצד קבוצות יהודיות, והחלטת השופט בוטלה. מחאה נוספת מצד הקהילה היהודית וארגונים אנטי-פאשיסטיים ארעה ביולי 2013, כאשר חגג את יום הולדתו ה-100, ועשרות מפגינים מחו מול ביתו.
פריבקה מת בביתו בגיל מאה באוקטובר 2013. ארגנטינה, גרמניה ועיריית רומא סירבו לקבור אותו בתחומן. בתחילת חודש נובמבר 2013 נקבר בחשאי בקבר ללא שם בבית קברות שנמצא בין כותלי בית סוהר נטוש באיטליה.
הערות שוליים

↑  עמית ולדמן, ‏הפושע הנאצי פריבקה נקבר בחשאי באיטליה, באתר ‏מאקו‏, 7 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266761005171  BnF: cb131834080 (data)  GND: 119514230  ISNI: 0000 0000 8069 9720  LCCN: nr97021703  NTA: 192874489  SELIBR: 282557  SUDOC: 035348283  VIAF: 18033485   WorldCat (עם VIAF): 18033485
אריק הדלין

אריק הדלין (באנגלית: Eric Hedlin; נולד ב-18 באפריל 1993) הוא שחיין קנדי, הוא סגן אלוף עולם (ברצלונה 2013) ובעל מדליית ארד באליפות העולם (קוואנגג'ו 2019) בשחייה במים פתוחים במשחה ל-5 ק"מ וסגן אלוף הפאן פסיפיק (טוקיו 2018) במים פתוחים במשחה ל-10 ק"מ.
ביוגרפיה

הדלין נולד בקלגרי, אלברטה, קנדה, אך עבר להתגורר עם משפחתו בהיותו בן מספר חודשים לסן דייגו, קליפורניה ארצות הברית עד לסיום לימודי התיכון שלו. הוא מתאמן ולומד באוניברסיטת ויקטוריה בקנדה.
ביוגרפיה > 2013 > סגן אלוף עולם

באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן, רוסיה ביולי 2013 זכה הדלין במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.78 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 53:31.6 דקות, אחרי אוסמה מלולי מתוניסיה (53:30.4 דקות) ולפני תומאס לורץ מגרמניה (53:32.2 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 23 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49:54.5 שעות ובמקום 12 בתחרות הקבוצתית ל-5 ק"מ.
ביוגרפיה > 2015

באליפות העולם שנערכה בקאזאן ביולי 2015 סיים הדלין במקום 56 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:56:52.3 שעות.
ביוגרפיה > 2017 > סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיים הדלין במקום 14 במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 54:56.9 דקות ובמקום 11 בתחרות הקבוצתית ל-5 ק"מ בתוצאה של 55:58.3 דקות.
ביוגרפיה > 2018 > סגן אלוף הפאן פסיפיק

באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכה הדלין במדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:58:56.7, אחרי ג'ורדן וילימובסקי מארצות הברית (1:58:50.5 שעות) ולפני ניקולס סלומן מאוסטרליה (1:59:20.8 שעות).
ביוגרפיה > 2019

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכה הדלין במדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 53:32.4 דקות, אחרי כריסטוף רשובסקי מהונגריה (53:22.1 דקות) ולוגן פונטן (53:32.2 דקות).
בית קלרנס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון מלכותי, אחוזה 
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  ויליאם הרביעי 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1827
 תאריך פתיחה רשמי:  1827 
 אדריכל:  ג'ון נאש 
 מידות
 קומות:  4 
 קואורדינטות:  51°30′14″N 0°08′19″W﻿ / ﻿51.504°N 0.1385°W﻿ / 51.504; -0.1385
 אתר רשמי
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסבית קלרנס(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסבית קלרנס(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיבית קלרנס(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיבית קלרנס
 
בית קלרנס (באנגלית: Clarence House) הוא בית מגורים מלכותי המצוי במאל בלונדון שבאנגליה.
שימושים

בית קלרנס מצוי בסמוך לארמון סנט ג'יימס, וחולק עמו את גן הארמון. 
בין השנים 1953–2002  שימש הארמון כביתה של אליזבת בווס-ליון, אמה של המלכה אליזבת השנייה. בעבר  שימש המבנה כבית המגורים הרשמי של המלך צ'ארלס השלישי ואשתו המלכה קמילה.