stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איך למדתי לנהוג
הפקות

"איך למדתי לנהוג" עלה בבכורה באוף-ברודוויי בהפקה של תיאטרון הוויניארד ב-6 במאי 1997 וירד ב-19 באפריל 1998 במרכז המאה לאמנויות הבמה. את המחזה ביים מארק ברוקו. המחזה הועלה בהרצה על ידי תיאטרון הוויניארד בין פברואר לאפריל 1997. ההפקה של תיאטרון הוויניארד עברה לתיאטרון המאה באפריל 1997. צוות השחקנים המקורי:
חתיכה קטנה בגילומה של מרי-לואיז פרקר
הדוד פק גולם בגילומו של דייוויד מורס
בן מקהלה יוונית בגילומו של מייקל שוסטלטר
בת מקהלה יוונית בגילומה של ג'ואנה דיי
נערת מקהלה יוונית בגילומה של קרי אמלי
ברוס דיוויסון וג'יין אטקינסון קיבלו את התפקידים הראשיים של חתיכה קטנה ושל הדוד פק בהתאמה בספטמבר 1997, ומולי רינגוולד גילמה את חתיכה קטנה החל מ-7 באוקטובר 1997 את תפקיד בן המקהלה היוונית שיחק כריסטופר דובה.
בשנת 2012 תיאטרון הבמה השנייה באוף-ברודוויי הפיק את ההפקה המקצועית הראשונה של המחזה בעיר ניו יורק מאז עלייתו בשנת 1997. ההצגה בוימה על ידי קייט ווריסקי וכיכבו בה נורברט ליאו בוץ בתפקיד הדוד פק ואליזבת ריזר בתור חתיכה קטנה. ההפקה נפתחה ב-13 בפברואר 2012 וקיבלה ביקורות חיוביות מ"הניו יורק טיימס".
ההצגה תעלה בבכורה בברודוויי להרצה ב-27 במרץ 2020 ובאופן רשמי ב-22 באפריל. מרי-לואיז פרקר ודייוויד מורס יחזרו על תפקידיהם מההפקה המקורית באוף-ברודוויי, וכן הבמאי המקורי מארק ברוקו יעמוד בראש ההפקה.
הפקות > בישראל

בישראל המחזה עלה בתיאטרון באר שבע ב-1 בדצמבר 1998 בתרגומו ובבימויו של איצ'ו אביטל, בכיכובם של עמוס לביא (הדוד פק), קארין אופיר (חתיכה קטנה), מירב גרי, חן אלון ונטלי נאמן (מקהלה יוונית).
ביקורות

ג'יל דולן, בסקירתה ב"ג'ורנל התיאטרון", הוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, כתבה על ההפקה המקורית של אוף-ברודוויי משנת 1997: "הבחירה של ווגל להיזכר ביחסיו של חתיכה קטנה ופק באופן לא כרונולוגי ממחישה את מורכבותה, ומאפשרת למחזאית לבנות אהדה לאדם שאולי יבוזו לו ויקטלגו אותו כמטריד ילדים. ווגל בונה את מערכת היחסים בסצנות המופסלות בזהירות רבה על ידי ברוקאו (הבמאי) המגבשות רגעים של אמון, אכזבה, געגוע ותשוקה."
המבקר של המגזין "CurtainUp" על ההפקה המקורית באוף ברודוויי משנת 1997 כתב: "גברת פוגל השיגה את הבלתי אפשרי לכאורה: סיפור על נושא מטריד, פדופיליה, זה מצחיק - כן, באמת - כמו שהוא מטריד. חתיכה קטנה (מרי-לואיז פרקר) והדוד פק (דייוויד מורס) צבועים במשיכות המכחול העדינות של ציור סומי, באופן יותר עדין ממסעיר, וקורבן ופושע לא-סטראוטיפיים כמו לוליטה והומברט הומברט (מלוליטה של נבוקוב שהמחזאית כתבה בהשראתה)... לפני שאגיד מילה אחת נוספת, זה אחד מאירועי החובה של העונה..."
המבקרת של "בולטימור סאן" כתבה על הפקת המחזה בוושינגטון די.סי משנת 1998: "המתנה המפתיעה שהעניקה ווגל לשתי הדמויות הראשיות היא שבמקום לתייג אותם טוב ורע, או קורבן ופושע, היא מתייחסת לשניהם בכבוד."
בן ברנטלי, בסקירתו ב"הניו יורק טיימס" על ההפקה המקורית משנת 1997, כתב:" הכרונולוגיה המקושקשת, המציעה את הדרכים בהן זיכרונות תוקפים בהתגנבות וללא כל רצף, מקשים על הקהל ליצור שיפוט קונבנציונלי. באופן מפתיע, זה מבהיר את הדפוסים במערכת היחסים בין האחיינית לדוד: של דרגות אחריות, רגשות אשם ותזוזות כוח. גברת ווגל אינטליגנטית מכדי להציג את זה פשוט כמחקר של קורבן לעומת נבל או להיכשל בהכרה בכך שמה שקורה הוא, באופן איום כלשהו, סיפור אהבה אמיתי." ברנטלי, בסקירתו "ניו יורק טיימס על ההפקה הבמתית השנייה ב-2012, כתב: "זו הופעה הלוכדת את האמפתיה המדהימה והברורה של גברת ווגל בהצגת הנזק הבלתי ניתן להערכה שנגרם על ידי אנשים פגועים".
פרסים ומועמדויות

פרס פוליצר לדרמה (1998)
פרסי לוסיל לורטל באוף-ברודוויי (1997)
מחזה יוצא מן הכלל
במאי יוצא מן הכלל (מארק ברוקו)
שחקנית יוצאת מן הכלל (מרי-לואיז פרקר)
שחקן יוצא מן הכלל (דייוויד מורס)
פרסי דסק דרמה (1997)
מחזה יוצא מן הכלל
שחקן יוצא מן הכלל במחזה
במאי יוצא מן הכלל של מחזה
פרס אובי (1996-1997)
ביצוע, דייוויד מורס
ביצוע, מרי-לואיז פרקר
בימוי
מחזאות
פרס מעגלי המבקרים החיצוניים
מחזה אוף ברודוויי יוצא מן הכלל
פרס מבקרי הדרמה בניו יורק
המחזה הטוב ביותר
לקריאה נוספת

"How I Learned to Drive". ThatTheatreSite. 2008. אורכב מ-המקור ב-2015-04-23. נבדק ב-2008-08-05.
Paula Vogel (16 April 1998). "A Prize-Winning Playwright". The NewsHour with Jim Lehrer (transcript). Interviewed by Elizabeth Farnsworth. PBS. Retrieved 2008-08-05.
הערות שוליים

↑  Vogel, Paula. "First Person. Pulitzer Prize Winner Paula Vogel on the Alaskan Summer That Inspired How I Learned to Drive" broadway.com, February 21, 2012
↑  Wynn Rousuck, J. "Paula Vogel's road home How I Learned to Drive has propelled the Maryland-bred playwright into prominence and given her license to take on projects and issues close to her heart" The Baltimore Sun, May 3, 1998
1 2  Brantley, Ben. "A Pedophile Even Mother Could Love" The New York Times, March 17, 1997
↑  How I Learned to Drive vineyardtheatre.org, accessed October 27, 2016
↑  How I Learned to Drive lortel.org, accessed October 27, 2016
1 2  Sommer, Elyse. "Review of How I Learned to Drive CurtainUp, accessed August 14, 2019
1 2  Ben Brantley (14 בפברואר 2012). "Going Along For the Ride With Uncle". New York Times. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Clement, Olivia (13 באוגוסט 2019). "Mary-Louise Parker and David Morse to Star in Paula Vogel's How I Learned to Drive—Again—on Broadway". Playbill (באנגלית). נבדק ב-2019-08-13. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  איך למדתי לנהוג | תיאטרון באר-שבע, באתר www.b7t.co.il
↑  Dolan, Jill. " How I Learned to Drive (review)" Project MUSE, (jhu.edu), Volume 50, Number 1, ISN 1086-332X, pp. 127-128, March 1998
↑  Wynn Rousuck, J. "Review: Despite troubles of its own, How I Learned To Drive is powerful enough for them not to matter." Baltimore Sun, May 15, 1998
↑  "Paula Vogel" pulitzer.org, retrieved May 10, 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012277859605171
יוס ואן קרייסבק

| --- | --- |

יוס ואן קרייסבק, המעשן (אולי דיוקן עצמי)
 לידה:  1605 לינטר, בלגיה 
 פטירה:  1660 (בגיל 55 בערך) בריסל, בלגיה 
 זרם באמנות:  בארוק 
 
יוס ואן קרייסבק (בהולנדית: Joos van Craesbeeck;‏ 1605/06 – 1660) היה אופה פלמי וצייר, שמילא תפקיד חשוב בהתפתחות ציור הז'אנר הפלמי באמצע המאה ה-17 דרך סצנות הטברנה שלו ודיוקנאות דמיוניים. סצנות הז'אנר שלו מתארות דמויות מהמעמד הנמוך וכן סצנות של בני המעמד הבינוני. הוא יצר מספר יצירות בעלות אופי דתי.
ביוגרפיה

יוס ואן קרייסבק נולד בנרלינטר (כפר בברבנט הפלמית, בלגיה). אביו נקרא גם יוס וסביר שהוא היה אופה. שמה של אמו היה גררויד ואן קלנברך. בשנת 1630 או 1631 נישא יוס ואן קרייסבק ליוהנה טילנס. אביה של אשתו היה אופה, אך משפחתה כללה גם אמנים בקרב חבריה: צייר הנוף יאן טיילנס היה דודה, בעוד שניים מדודיה מצד אמה היו הפסלים מלכיאור וכספר גריסון.
משפחת טיילנס הייתה אחראית גם על הפעלת המאפייה במצודת אנטוורפן. כאשר הצייר אדריאן ברואר נכלא במצודה, ואן קרייסבק ככל הנראה הכיר אותו. בהתבסס על מידע שנמסר על ידי הביוגרף הפלמי קורנליוס דה בי בספרו "ארון גולדן" – ואן קרייסבק הפך לתלמידו של ברואר וחברו הטוב ביותר. נראה כי הדמיון הסגנוני של עבודתו המוקדמת של ואן קרייסבק עם זו של ברואר מאשש כי היה תלמידו.
ואן קרייסבק הפך לאדון בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן בשנים 1633–1634 כאופה וצייר. בשנת 1637 התאלמן וקיבל ירושה. באותה שנה הוא מתועד כבעלים של בית חדש עם מאפייה באנטוורפן. מאותו זמן והלאה הוא הצליח להקדיש את עצמו במשרה מלאה לציור.
תנועותיו של ואן קרייסבק בין 1637 ל־1651, השנה בה הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש בבריסל אינן ברורות. סביר להניח שהמעבר שלו לבריסל היה קשור לזה של דייוויד טניאר הצעיר שהתיישב בבריסל ב-7 בספטמבר 1650. בשנת 1653 אדריאנו רומבוץ היה תלמידו.
תאריך פטירתו של ואן קרייסבק אינו ידוע בוודאות, כנראה בין 1660 ל־1661 מכיוון שבשנת 1660 נרשם לוקאס ויטרס כתלמידו בגילדה ושנה לאחר מכן דיווח עליו קורנליוס דה-בי כנפטר.
יצירתו > התפתחות

יוס ואן קרייסבק צייר בעיקר סצנות ז'אנר וכמה יצירות בנושא דתי. סצנות הז'אנר שלו מתארות דמויות ממעמדות נמוכים כמו גם סצנות של בני מעמד הביניים. הכרונולוגיה של עבודתו קשה לפענוח מכיוון שרק ציור אחד, ה"דיוקן עצמי מול מראה", חתום. בנוסף לציור אחר שנחתם בשמו המלא, ישנם כשלושים ציורים נוספים עם מונוגרמה cb או jvcb. למרות הקושי לתארך את ציוריו, ההערכה היא שיצירותיו הקדומות ביותר קרובות במידה רבה בנושא ובסגנונו לאלה של מורהו ברואר. ביצירות המוקדמות הללו הוא הסתמך על הדמויות ועקב אחר לוח הצבעים של ברואר בהרמוניות העדינות שלו, עם קטעים זוהרים מדי פעם. כמו ברואר, הוא השתמש בצבע דק מאוד והשאיר חלקים מהבד גלויים.
לאחר מותו של ברואר בשנת 1638 פנה ואן קרייסבק אל אמנים אחרים לקבלת השראה ושאל רעיונות מציירים הולנדים בני זמנו. עם זאת, ציירי אנטוורפן נותרו מקור ההשראה העיקרי שלו. הוא הצליח למצוא את הפרשנות האישית שלו לנושאים היומיומיים, שהיוו את עיקר יצירתו. לוח הצבעים שלו נשלט על ידי חום ואפור.
בשלב מאוחר יותר כשהיה תושב בריסל, הוא צייר בגישה שונה – מערכת של עבודות מתקופה זו מאופיינת בצבעים עזים ושימוש ברפרטואר הדמויות שלו: גברים מזוקנים עם כובעים שטוחים או פרוותיים, נשים עם מצנפות לבנות או כובעי קש בולטים.
יצירתו > דיוקנאות

ואן קרייסבק צייר לפחות חמישה דיוקנאות שנחשבים כדיוקנאות עצמיים ובהם הוא מתאר את עצמו בצורה ״מפוזרת״. הדיוקן העצמי ״המפוזר״ היה ז'אנר שהשתרש בציור הז'אנר ההולנדי והפלמי במאה ה-17. זה היה היפוך של אידיאל הרנסאנס של "pictor doct" – האמן כאינטלקטואל וג'נטלמן. אידיאל זה הוחלף בדגם החדש של האמן ההולך ומתאפיין בהשראתו היצירתית ובכישרונותיו. דיוקנאות עצמיים כאלה הדגישו את טבעם של האמנים על ידי יצירת אסוציאציות לנושאים מוסריים מסורתיים כמו חמשת החושים והבן האובד בטברנה. ואן קרייסבק צייר את עצמו ארבע פעמים כחלק מהחיים של המעמד הנמוך, המתארים את "חוש הטעם". דיוקנאות אלה דומים לטרוניות, כלומר תרגול ציורי ראש או פנים אשר מדגישים את ההבעה והביטוי. לרוב הביטויים המוגזמים נועדו להעביר את האופי של החושים. במקרה של דיוקנאותיו של ואן קרייסבק, החוש המיצג הוא 'טעם'. דוגמה לכך היא הציור "המעשן" .
הקומפוזיציה שלו "סטודיו הציירים" היא מעגל חיים המציג דמויות המסמלות את חמשת החושים היושבים סביב שולחן בזמן שהאמן עובד על כן הציור שלו. כל דמות בקבוצה מייצגת את אחד החושים: נגן הלאוטה (שמיעה), גבר אוחז כוס יין (טעם), גבר עם מקטרת (ריח), זוג אינטימי (מגע) ואישה קוראת (ראיה) .
יצירתו > סצנות בית מרזח

הוא צייר מראות פנים בתי מרזח רבים. חלק מהעבודות הללו משקפות את הנושאים החדשים שהוצגו בציור הז'אנר על ידי הציירים הצפוניים שחיקו את קאראווג'ו כמו זה בציור המוזיקאי.
דוגמה לכך היא נגן הלאוטה, המציג שתי נשים מבדרות חייל, שנראה כאילו מעולף, עם כוס יין מלאה לפניו. חליל התלוי מעל ראשו של איש זקן הנשען על כתפו של נגנת הלאוטה, מסמל את מחשבותיו של האיש. ואן קרייסבק חידש את התבנית שהוצגה על ידי קרוואג'ו בהצגת הדמויות שיושבות סביב השולחן עם תיאור מלא יותר של החלל הפנימי, ומראה את השפעת אור היום. הוא גם בחר בפורמט אנכי יותר.
ציורים כמו "מוות הוא אלים ומהיר" אופייניים לדימויים שלו על קטטות איכרים, העמוסות בדמויות אקספרסיביות אלימות.
יצירתו > סצנות חדר המשמר

ואן קרייסבק צייר גם מראות בתוך חדר שמירה עם חיילים שמשחקים בקלפים, השייך לז'אנר של סצנות חדר השמירה. סצנת זו מתארת בדרך כלל את פנים החדר עם קצינים וחיילים העוסקים במלאכות שונות. סצנות חדר המשמר כללו לרוב שכירי חרב וזונות שחלקו ביניהן שלל, עסקו בהטרדות הנשים, ופעולות אחרות הראויות לגינוי.
יצירתו > "Piskijken"

ואן קרייסבק גם צייר כמה ציורים בתת-נושא, הנקרא "piskijken" ("מתבונן במשתין") המציג בדרך כלל אישה עם רופא או חובש המבצעים בדיקת היריון על ידי התבוננות בדגימה של השתן של האשה. דוגמה לכך היא הציור "ביקור הרופא", המציג ברקע אישה צעירה שנראית כאילו התמוטטה. בקדמת הציור עומד אדם (רופא?) המרים בקבוקון עם השתן של האישה. בתוכו נראה צל של עובר, סימן לכך שהצעירה בהריון.
הערות שוליים

↑  שמות אלטרנטיביים: Josse van Craesbeeck, Joos van Craesbeke, Josse van Craesbeke, Joos Van Craesbeeck, Joes van Kraesbeick
1 2 3 4 5 6 7 8  Liechtenstein, the Princely Collections, Metropolitan Museum of Art, 1985, p. 304-305
1 2 3 4 5 6 7  Konrad Renger, Craesbeeck [Craesbeke], Joos van, Grove Art Online. Oxford University Press, [accessed 1 March 2015]
1 2 3  Joos van Craesbeeck at the Netherlands Institute for Art History (in Dutch)
↑  Ingrid A. Cartwright, Hoe schilder hoe wilder: Dissolute Self-Portraiture in Seventeenth-Century Dutch and Flemish Art, Advisors: Wheelock, Arthur, Ph.D., 2007 Dissertation, University of Maryland University of Maryland (College Park, Md.)
↑  Jennifer Eckman, Forbidden Indulgences: A Study of Adriaen Brouwer’s Peasant Scenes, 1631-1638, Master Thesis University of Cincinnati, 1 May 2006, p. 58
↑  Review of Jochai Rosen, Soldiers at Leisure, The Guardroom Scene in Dutch Genre Painting of the Golden Age at Historians of Netherlandish Art
↑  Claire Witlox, De kunst van het piskijken in de Gouden Eeuw in Nederland, Over de ontwikkeling van een apart genrestuk, Master thesis 2011, Faculty of Humanities, University of Utrecht, p. 18 (in Dutch)
External links
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810698933005606  BnF: cb15517402d (data)  BPN: 52699822  GND: 12999457X  ISNI: 0000 0000 8266 3481  LCCN: nr98044942  NGV: 26710  RKD: 18939  SUDOC: 13093559X  ULAN: 500002936  VIAF: 74947499   WorldCat (עם VIAF): 74947499 
ואן קרייסבק, סטודיו של האומן.
ואן קרייסבק, נגן הלאוטה
ואן קרייסבק, שחקני קלפים בטברנה
ואן קרייסבק, המוות הוא מהיר
חשיבה מייחלת

ילדה משחקת בסוס צעצוע בתקווה שייקח אותה למקום מרוחק. מתוך ספר מאת מרי מייפס דודג'
חשיבה מייחלת (או: חשיבה משאלתית) מתארת תהליכי קבלת החלטות ויצירת אמונות שונות על סמך דברים שנעים לדמיין אותם, ולא על סמך המציאות או ראיות מבוססות וחשיבה רציונליות. חשיבה זו היא תוצר של רצון לפתור את הקונפליקט בין אמונה לתשוקה.
חשיבה מייחלת היא הקשר בין העדפות/משאלות לבין ציפיות.
ישנן מתודולוגיות מגוונות לבחינת חשיבה מייחלת. דיסציפלינות ואסכולות שונות בוחנות מנגנונים הקשורים לכך, למשל: מעגלים עצביים, קוגניציה, רגשות אנושיים, סוגים שונים של הטיות קוגניטיביות, דחיינות, מוטיבציה, אופטימיות, תשומת לב וסביבה. נהוג לראות את המונח חשיבה מייחלת בהקשר לכישלון, אך לא רק.
בתוצאות של מחקרים שונים שנעשו בתחום מתבטאת החשיבה הזו בכך שנחקרים בעלי העדפות שונות מספקים ניבויים שונים לתוצאות במציאות (למשל תוצאות משחקי כדורגל או של בחירות) כפונקציה של ההעדפות שלהם.
ישנם פסיכולוגים המאמינים כי חשיבה חיובית מסוגלת להשפיע באופן חיובי על ההתנהגות ובכך להביא לתוצאות טובות יותר. זה נקרא "אפקט פיגמליון".
העיתונאי והסופר האנגלי כריסטופר בוקר תיאר את המושג כך:
מחקרים הראו בעקביות כי כאשר כל שאר המשתנים נשארים קבועים, נבדקים ינבאו תוצאות חיוביות בסבירות גבוהה יותר מתוצאות שליליות. עם זאת, מחקרים מראים כי בנסיבות מסוימות, למשל כאשר האיומים גדלים, מתרחשת תופעה הפוכה לכך.
כתוצאת כשל

המונח "חשיבה מייחלת", בנוסף להיותו הטיה קוגניטיבית ודרך לקויה בתהליכי קבלת החלטות, הוא בדרך כלל גם כשל לוגי, בהנחה שכאנחנו רוצים להאמין שדבר כלשהו יהיה נכון או לא נכון, הוא למעשה בסופו של דבר גם במציאות מוכח כנכון או לא נכון. טעות זו מתאפיינת בדפוס החשיבה: "הלוואי שדבר כלשהו היה נכון/לא נכון; לפיכך, אותו הדבר הוא אכן אמיתי/לא אמיתי."
ראייה מייחלת

ראייה מייחלת היא תופעה בה מצבו הפנימי של האדם משפיע על התפיסה הוויזואלית שלו. לאנשים יש נטייה להאמין שהם תופסים את העולם בדיוק כמו שהוא במציאות, אך מחקרים מראים אחרת. נכון לעכשיו, יש שני סוגים עיקריים של ראייה מייחלת בהתאם לקונטקסט בו היא נחווית: בסיווג אובייקטים או בייצוגים של סביבה.
המושג "ראייה מייחלת" הוצג לראשונה על ידי גישת "המראה החדש" בפסיכולוגיה. גישה זו זכתה לפופולריות בשנות החמישים באמצעות עבודתם של ססיל גודמן והפסיכולוג הקוגניטיבי ג'רום ברונר. במחקר משנת 1947, הם ביקשו מילדים להפגין את תפיסתם לגבי גודלו של מטבע על ידי מניפולציות בהיקפם של המטבעות על קופסת עץ.
כל ילד החזיק את המטבע ביד שמאל באותו הגובה והמרחק מהצמצם והפעילו את הידית כדי לשנות את גודל הצמצם ביד ימין. הילדים חולקו לשלוש קבוצות, שתי קבוצות ניסוי וקבוצת ביקורת, עם עשרה ילדים בכל קבוצה. קבוצת הביקורת התבקשה לאמוד את גודל דיסקי-הקרטון בגודל של מטבע, במקום מטבעות אמיתיים. בממוצע, הילדים שהיו בקבוצות הניסוי נטו להעריך את גודל המטבעות בשלושים אחוז יותר מגודלם האמיתי. בסיבוב השני של הניסוי החוקרים חילקו את הילדים לקבוצות על בסיס המעמד הכלכלי שלהם. שוב, גם קבוצות ה"עניים "וגם ה"עשירים" התבקשו להעריך את גודל המטבעות האמיתיים על ידי מניפולציה בקוטר הצמצם. כצפוי, שתי הקבוצות העריכו יתר על המידה את גודל המטבעות, אך הקבוצה ה"ענייה" העריכה יתר על המידה בכחמישים אחוזים, שהם עד שלושים אחוז יותר מהקבוצה "העשירה". מתוצאות אלה הגיעו ברונר וגודמן למסקנה שילדים עניים יותר חשו רצון גדול יותר לכסף ולכן תפסו את המטבעות כגדולים יותר. השערה זו היוותה את הבסיס לגישה הפסיכולוגית של המראה החדש שמציעה כי החוויה הסובייקטיבית של אובייקט משפיעה על התפיסה החזותית של אותו אובייקט. חלק מהפסיכולוגים הפסיכודינמיים אימצו את השקפותיה של גישת המראה החדש כדי להסביר כיצד אנשים עשויים להגן על עצמם מפני גירויים חזותיים מטרידים. הפרספקטיבה הפסיכודינמית איבדה תמיכה מכיוון שהיה חסר בה מודל מספיק כדי להסביר כיצד המודע יכול להשפיע על התפיסה.
אף על פי שמחקר נוסף הצליח לשכפל את התוצאות שנמצאו על ידי ברנר וגודמן, גישת המראה החדש ננטשה ברובה בשנות השבעים מכיוון שהיו בניסויים הרבה שגיאות מתודולוגיות שלא לקחו בחשבון משתנים מתערבים. מחקרים עדכניים הביאו לתחייה של פרספקטיבות מגישת המראה החדש שכללו שיפורים מתודולוגיים שמטרתם הייתה לפתור את הבעיות המרכזיות שנתגלו במחקרים המקוריים.
חשיבה מייחלת הפוכה וראייה

תהליך זה מתרחש כאשר יש התגברות של איום כלשהו. האשליה של אבינגהאוס (אשליה אופטית) שימשה למדידת חשיבה מייחלת הפוכה, כאשר המשתתפים שצפו ביעדים השליליים המעיטו מערכם של יעדים חיוביים או נייטרליים. רגשות של פחד מביאים גם לתפיסה של האובייקט הגורם לאימה כקרוב יותר ממה שהוא במציאות. בדיוק כמו תוצאות מחקרים קודמים, שהצביעו על כך כי ככל שחפץ מסוים הוא רצוי יותר, כך הוא ייתפס כקרוב יותר. יתרה מזאת, יש אנשים שפחות נוטים לחשיבה מייחלת על סמך מצבים רגשיים או אישיותיים.
מנגנוני הבסיס > קוגניציה

המנגנונים הקוגניטיביים העומדים בבסיס חשיבה וראייה מייחלת לב אינם מוכרים. מכיוון שמושגים אלו עדיין מתפתחים, המחקר על המנגנונים התורמים לתופעה זו עדיין בעיצומו.
עם זאת יש כיום הצעה לכמה מנגנונים שניתן לייחס לחשיבה מייחלת: הטיית קשב, הטיית פרשנות או הטיית דיווח. לפיכך, ישנם שלושה שלבים שונים בעיבוד הקוגניטיבי בהם עלולה להתעורר חשיבה מייחלת.
ראשית, בשלב הנמוך ביותר של עיבוד קוגניטיבי, אנשים נוטים להסתמך יותר על ראיות התומכות ברצונות שלהם ולהתעלם ולהזניח ראיות שסותרות את רצונותיהם.
שנית, חשיבה מייחלת יכולה להיווצר על ידי פרשנות סלקטיבת של רמזים. במקרה זה, אנשים לרוב לא משנים את רמות תשומת הלב שהם נותנים לרמזים, אלא משנים את רמות החשיבות שהם מייחסים לרמזים אלו.
לבסוף, חשיבה מייחלת יכולה להתעורר בשלב גבוה יותר של עיבוד קוגניטיבי, למשל בעת יצירת תגובה לרמזים וחדירה של הטיות.
ניתן לייחס את אותם המנגנונים לראייה מייחלת ולחשיבה מייחלת, מאחר ששתיהן כוללות עיבוד רמזים הקשורים בסיטואציות, כולל רמזים חזותיים. עם זאת, גם הטיית הפרשנות וגם הטיית הדיווח מתרחשות בשלבי עיבוד קוגניטיבי מודעים. מנגנון רביעי הנקרא "סט תפיסתי" יכול גם להסביר תופעה זו. מנגנון זה מציע שמצבים נפשיים או אסוציאציות המופעלות לפני שאובייקט נצפה, ינחו את מערכת הראייה בעדינות. לכן ניתן לזהות בקלות רמזים כאשר הם קשורים למצב נפשי או לאסוציאציות.
יש המשערים שראייה מייחלת נובעת מכישורים קוגניטיביים. תפקודים קוגניטיביים גבוהים יותר מסוגלים להשפיע ישירות על איך שחוויות נתפסות, במקום להשפיע רק על התפיסה ברמות עיבוד גבוהות יותר. אלו הטוענים נגד כישורים קוגניטיביים סבורים כי מערכות חישה פועלות באופן מודולרי כאשר מצבים קוגניטיביים מפעילים את השפעתם רק לאחר שהגירויים נתפסו. התופעה של ראייה מייחלת מרמזת על כישורים קוגניטיביים בחוויה התפיסתית.
ראייה מייחלת נצפתה בשלבים מוקדמים של סיווג. מחקרים המשתמשים בדמויות מעורפלות ומשחקים תחרותיים שונים, מראים נטייה זו. המודלים ההיררכיים המסורתיים של עיבוד מידע מתארים עיבוד חזותי מוקדם כרחוב חד כיווני: עיבוד חזותי מוקדם נכנס למערכות רעיוניות, אך מערכות רעיוניות אינן משפיעות על תהליכים חזותיים. נכון לעכשיו, המחקר פוסל את המודל הזה ומציע כי מידע רעיוני יכול לחדור לעיבוד חזותי מוקדם ולא רק להטות את המערכות התפיסתיות. מחקרים שנעשו על ידי כישורים רעיוניים מנצלים גירויים של זוגות בקטגוריה מושגית ומודדים את זמן התגובה כדי לקבוע אם יש לקטגוריה השפעה על עיבוד חזותי.
מנגנוני הבסיס > מעגלים עצביים

האזורים במוח המניעים ראייה וחשיבה מייחלת קשורים לאותם אזורים העומדים בבסיס הזדהות חברתית ותגמול. מחקר בדק מבנים אלה באמצעות MRI בזמן שהמשתתפים העריכו את ההסתברויות לניצחון בסדרת משחקים של קבוצות פוטבול. לפני תחילת מחקר זה, הנחקרים הגדירו את ציוותי קבוצות ה-NFL שניתנו להם: המועדפים, הנייטרלים והפחות מועדפים. חשיבה מייחלת משויכת לתאוריה של זהות חברתית, על פיה האדם מעדיף חברים בקבוצה על פני חברים שלא שייכים בקבוצה. במקרה זה, אנשים אלה העדיפו את הקבוצה שהם הזדהו איתה ביותר.
במהלך משימות המשתייכות לתחום זה, נמצאה פעילות דיפרנציאלית בשלושה אזורים במוח: קליפת המוח הקדם-מצחית, האונה הקודקודית והאונה העורפית. פעילות דיפרנציאלית באזורים מסוימים אלו מרמזת על מצב של קשב סלקטיבי לאותות שקיבלו הנחקרים; לפיכך, ממצאים אלו של פעילות מוחית תומכים בסברה שהעיבוד הקוגניטיבי ברמה נמוכה או בנוכחותה של הטיית קשב. עם זאת, פעילות דיפרנציאלית בקליפת המוח הקדם-מצחית מעידה גם על עיבוד קוגניטיבי גבוה יותר. פעילות קליפת המוח הקדמית קשורה להעדפות המעורבות בזיהוי חברתי. כתוצאה מכך, כאשר האותות הניתנים רלוונטיים לאותו אדם, למשל קבוצת כדורגל מועדפת, קליפת המוח הקדם-מצחית מופעלת. זיהוי עצמי זה מכיל גם גורם של נהנתנות, אשר בתורו מעורר את מערכת התגמול. הפעלה דיפרנציאלית של אזורי מערכת התגמול נצפתה רק בשילוב עם הפעלת האונה העורפית. כך, הפעלת אזורי מערכת התגמול עם זיהוי עצמי יכולים להביא לתשומת לב ויזואלית.
מסלולים במערכת הראייה אשר מזינים את קליפת המוח הארובתית-מצחית, ממלאים תפקידים חשובים בתהליכים הרגישים להפרעות קוגניטיביות. גירויים העוברים עיבוד של מערכת הראייה מפעילים את קליפת המוח הארובתית-מצחית; דימות תהודה מגנטית תפקודי שימש לפיקוח על פעילות המוח בקליפת המוח הארובתית-מצחית ובאזורים הוונטרוטמפוראלי כדי לקבוע איזה מסלול יסייע לזיהוי מהיר יותר של אובייקטים. התוצאות תמכו בכך שנוירונים של מערכת הראייה ממלאים תפקיד חיוני בזיהוי אובייקטים ברזולוציה נמוכה, שכן הנוירונים מסייעים להפעלת תהליכים המספקים רמזים לניחושים ראשוניים המובילים לזיהוי מהיר יותר של האובייקטים.
תשומת הלב

לבני אדם שדה ראייה מוגבל פיזיולוגית, ויש להפנות אותו באופן סלקטיבי לגירויים מסוימים. תהליך הקשב מאפשר לבצע את ההפנייה של תשומת הלב, שעשויה להיות אחראית לתופעת הראייה המייחלת. ציפיות, רצונות ופחדים הם גורמים שמסייעים בהפניית הקשב ותשומת הלב. כתוצאה מכך, לחוויות קוגניטיביות אלו יש אפשרות להשפיע על החוויה התפיסתית. תשומת הלב יכולה לסייע בארגון של תנועה מתוכננת ולספק מנגנון דרכו גירויים חזותיים יכולים להשפיע על ההתנהגות.
הפרעות קשב וריכוז יכולות גם הן להביא לשינויים בתפיסה החוייתית. עיוורון קשבי, בו אירועים בלתי צפויים עוברים ללא שאדם יבחין בהם, הוא סוג כזה של הפרעה. החוקרים ווייט ודייוויס, חקרו את העיוורון הקשבי על ידי כך שביקשו ממשתתפי המחקר לקבע צלב במרכז המסך. בשלב הראשון הנחקרים קיבלו במרכז הצלב סימן מספרי המציין את מספר האותיות שיופיעו על זרועות הצלב. לאחר מכן, האותיות בפועל הופיעו על זרועות הצלב. במהלך ארבעה סבבים של הניסוי, מספר האותיות התאים למספר שנרמז. בסבב החמישי של הניסוי, למחצית מהמשתתפים נרמז לצפות למספר קטן יותר של אותיות ולמחצית השנייה נרמז לצפות למספר האותיות הנכון. לאחר מכן הופיעו האותיות על המסך בליווי גירוי בלתי צפוי. המשתתפים נתבקשו לציין את האותיות שהופיעו ונשאלו האם בנוסף לאותיות הם ראו חפצים נוספים. המשתתפים שנרמז להם לצפות לפחות אותיות מהמספר האמיתי נטו יותר לעיוורון קשבי, מהמשתתפים שנרמז להם המספר האמיתי של האותיות. תוצאות אלה מצביעות על כך שיכולת הקשב מושפעת מהציפיות המוקדמות.  תוצאות אלו מספקות הוכחות נוספות לכך שתהליכים קוגניטיביים מתכנסים בתהליך הבנייה התפיסתית.
תשומת הלב > פרשנות רגש

רגשות מתפרשים לעיתים קרובות באמצעים שונים, למשל: רמזים חזותיים בפנים, שפת גוף וקונטקסט. עם זאת, הוכח כי קונטקסט ורקע תרבותי משפיעים על התפיסה הוויזואלית ועל פרשנויות לרגש. הבדלים בין-תרבותיים בעיוורון לשינוי נקשרו לסט תפיסתי, או לנטייה לקלוט סצנות חזותיות בדרך מסוימת. לדוגמה, תרבויות מזרחיות נוטות להדגיש את הרקע של אובייקט, ואילו התרבויות מערביות יש נטייה להדגיש עצמים מרכזיים בסצנה. קבוצות תפיסתיות הן גם תוצאה של העדפות אסתטיות תרבותיות. לכן, הקשר תרבותי יכול להשפיע על האופן בו אנשים מקבלים מידע מהבעות פנים שונות. לדוגמה, אנשים לבנים מערביים יתמקדו לרוב באזור שסביב העיניים, האף והפה, ואילו אסייתים יתמקדו באזור העיניים.
כאשר אנשים מרקע תרבותי שונה קיבלו סדרת פרצופים ונתבקשו למיין אותם לערימות לפי הרגש שרואים בתמונה, ההתמקדות של אנשים ממוצא אסייתי הייתה בעיקר באזור העיניים. אותה התמקדות הביאה לכך שנחקרים אלו תפסו את הבעות הפנים שאמורות היו להראות בהלה, כהבעות שמראות הפתעה ולא בהלה או פחד. כתוצאה מכך, אסוציאציות או הרגלים מסוימים שיש לאדם יכולים להוביל לסיווג שונה של הדברים. ההבדל הספציפי הזה בתפיסה הוויזואלית של הרגש מעיד ככל הנראה על מנגנון הטיה של ראייה מייחלת.