stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תויא
מוצאה ומשפחתה

תויא הייתה בתו של ראיה, שהיה קצין בחיל המרכבות של הצבא המצרי, ושל אשתו רויה. שמותיהם ידועים מתוך תבליט שנמצא במדינת האבו. תויא הייתה כבר נשואה לסתי הראשון בעת שהוא הוכתר למלך. לסתי הראשון ולתויא נולדו ארבעה ילדים, שתי נסיכות ושני נסיכים:
תיה (אנ') - נישאה לפקיד מצרי בדרגה גבוהה, שהיה אחראי על האוצר המלכותי.
רעמסס השני, שמלך לאחר אביו.
הנסיך Nebchasetnebet, שמת בילדותו.
הנסיכה חנות-מי-רע (אנ'), שנישאה לאחיה רעמסס השני.
כאמו של המלך רעמסס השני, היא נהנתה מזכויות יתר שניתנו לאמו של המלך, ולכן ניתן לה להתכתב עם החצר המלכותית החתית לאחר הסכם השלום החתי-מצרי שנחתם בשנת 1259 לפנה"ס לערך בין רעמסס השני והמלך החתי חתושיליש השלישי.
אנדרטאות וכתובות

פסל ששוכן במוזיאוני הוותיקן, הכולל גם את דמותה של בתה הנוטמירה (בחלקו התחתון של הפסל התומך ברגליים). הכתובת על הפסל מזהה את תויא כאמו של המלך של דרום מצרים וצפון מצרים, הורוס, השור החזק, המלך של שתי הארצות, אדון הכתרים רעמסס השני, נותנת חיים כמו רע, גבירה אצילה, אשתו של האל והאישה המלכותית הגדולה, הגברת של שתי הארצות, תויא שתחיה.
בתוך הרעמסאום נמצאו שברים של חלקה הצפוני של הקפלה שרעמסס השני הקדיש לאמו. סצנה בקפלה מתעדת את שמם של אביה ואמה של תויא.
ברעמסאום מתועדות סצנות של הלידה האלוהית של פרעה.
ברעמסאום, שמה של תויא מופיע על גבי שבר של פסל ענק וגם בסצנה על פתח הכניסה הראשי לתוך אולם ההיפוסטיל הגדול.
בטאניס נמצא פסל עם בסיס שמקורו מפר-רעמסס (עיר הבירה החדשה שבנה רעמסס השני). בין תאריה המצוינים בכתובת על הפסל נכלל: "ראש ההרמון", "המועדפת ביותר", "אשת האל ואם המלך", "האישה המלכותית הגדולה" ותארים נוספים.
באבידוס נמצא שבר של פסל מאבן גיר, על גבי השבר מופיע שמה של תויא, וגם על גבי טקסטים במקדש רעמסס השני.
במדינת האבו נמצא פסל שעליו חרוט שמה של תויא ותוארה. סביר שמקורו של הפסל הזה הוא ברעמסאום.
שמה של תויא מופיע על גבי שני פסלי ענק בכניסה למקדש באבו סימבל.
משקוף מאבן חול, שנמצא בדיר אל-מדינה, מציין את שמם של רעמסס השני ושל תויא אמו.
חלק מקורה צדדית של דלת, שנמצא בווינה, מראה סצנה שבה רואים את רעמסס השני ואחריו נמצאת תויא, כשהם מגישים מנחה לאל אוזיריס.
קנקן קנופי מאלבסטר מגולף כראשה של תויא. הקנקן שוכן במוזיאון לוקסור (Luxor Museum).
מותה וקבורתה

תויא מתה כנראה קצת לאחר השנה ה-22 לשלטונו של בנה רעמסס השני. היא נקברה בקבר מרשים בעמק המלכות, קבר QV80 (אנ'). בתוך הקבר, הוסר חלקה הראשון של שמה, "מות" (על שם האלה מות), כדי שתהפוך לפשוטה לנצח. הסרת השם "מות" נעשה אולי כי מותה הסתיים במעמד ארצי כמעט שמימי.
בתרבות הפופולרית

דמותה של המלכה תויא הופיעה בסרט עשרת הדיברות משנת 1965, של ססיל ב. דה-מיל.
תויא מופיעה גם בסרט המצויר נסיך מצרים משנת 1998, כאמו המאמצת של משה. דמותה דובבה על ידי השחקנית הלן מירן. בנוסף, הופיעה דמותה גם בסרטו של רידלי סקוט, אקסודוס: אלים ומלכים מ-2014. את דמותה בסרט משחקת סיגורני ויבר.
פסלה של תויא השוכן בוותיקן
תרזה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג

תרזה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג (בגרמנית: Therese von Oldenburg;‏ 30 במרץ 1852 - 19 באפריל 1883) הייתה אשתו של גאורג, דוכס לויכטנברג.
ביוגרפיה

תרזה נולדה ב-30 במרץ 1852 בסנקט פטרבורג, לפטר, דוכס אולדנבורג ולתרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן. המשפחה בילתה את חודשי החורף בפטרהוף ובקיץ עברו אל ביתם האחר, בקאמנואי-אוסטרוף, שם הייתה חווה לילדים, שבה הם גידלו ירקות וטיפחו בעלי חיים חקלאיים תחת פיקוחה של האומנת הרוסית שלהם.
תרזה ואחיה גדלו מוקפים באמנות ובמוזיקה. היא למדה רוסית, גרמנית, אנגלית וצרפתית, ומלבד מקצועות הלימוד הרגילים, הילדים נאלצו לתרגל מוזיקה, ציור, ריקודים, רכיבה ונימוס בארמון. ב-12 במאי 1879 התחתנה תרזה עם גאורג, דוכס לויכטנברג, ממנו נולד לה בן אחד:
אלכסנדר גאורגייביץ', דוכס לויכטנברג (1881–1942).
ביולי 1881 קיימה שייטת המילואים הבריטית בידור על הספינה HMS הרקולס, שהוצבה בקרונשטאדט. בארוחת הצהריים השתתפו תרזה ובעלה, כמו גם הקיסר והקיסרית ועוד דמויות רוסיות וגרמניות חשובות. שנתיים לאחר מכן, ב-19 באפריל 1883, מתה תרזה במפתיע בסנקט פטרבורג, ולאחר מותה התחתן בעלה עם אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו.
הערות שוליים

1 2  "The Reserve Squadron", The Observer, Cronstadt, 9 ביולי 1881 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Lundy, Darryl. "The Peerage: Georgi Maksimilianovich von Leuchtenberg, 6th Duc de Leuchtenberg". נבדק ב-20 בנובמבר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1033665436  VIAF: 299668538   WorldCat (עם VIAF): 299668538
יחידה 707

| --- | --- |
סמל יחידה 707 כנפי התמנון ללוחמי 707 מאפריל 1969.
 פרטים
 כינוי:  "השייטים"
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 סוג:  יחידה ימית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  אפריל 1963 – 15 ביולי 1976 (כ־13 שנים)
 מקים היחידה:  מפקד חיל הים יוחאי בן נון
 מלחמות:    מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  60 לוחמים סדירים וכ-100 לוחמי מילואים בשיאה.
 ציוד עיקרי:  נחתת, סירות גומי, מכשירי צלילה, חבלים, כלים לריתוך וחיתוך תת-מימי
 פיקוד
 יחידת אם:  בסיס נמל חיפה
לוחמי יחידה 707 ערוכים לקראת פעולה בחוף סיני.
יחידה 707 הייתה יחידת צוללים בחיל הים הישראלי. היחידה החלה לפעול בשנת 1963 כ"יחידת צלילה הגנתית". אנשיה ביצעו בדיקות ועבודות תחזוקה תת-מימית, פיתחו יכולת איתור ומציאת ציוד וגופות של אנשים שאבדו בים ובמקווי מים. היחידה פיתחה גם יכולת ביצוע עבודות הכרוכות בשימוש בחומרי נפץ מתחת למים. במהלך מלחמת ההתשה שונה שם היחידה ל"יחידת חבלה ימית". אנשיה סייעו בחציית הירדן והשטת כוחות פשיטה מהים. לוחמיה נקראו בצה"ל "שייטים", וייחודם צוין באות "כנפי התמנון".
רקע היסטורי

הצורך בהתמחות בעבודות תת-מימיות התגבש כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר צוללי שייטת 13 נשלחו לפרק ולפוצץ את שברי הגשר מעל נחל נעמן ליד עכו. הם נדרשו גם למשימות של חיפוש גופות שטבעו בים, חיפוש מטוסים שנפלו לים ומשימות נוספות שאינן בעלות אופי צבאי. כל זאת בנוסף לעבודת חוליית אמודאים שביצעה עבודות תחזוקה בתוך הנמל. כבר עם הקמת חיל הים היה ברור שהחיל זקוק גם ליחידת צלילה מקצועית שתתמחה בעבודות טכניות מתחת למים ובאיתור חפצים שאבדו בים.
הערכת מצב של חיל הים מתחילת שנות ה-60, הגדירה כי בעת מלחמה יידרש חיל הים לאבטח כלי שיט ומתקנים מפני פגיעה. כפועל יוצא הוגדר כי יש לפתח כושר חיפוש תת-מימי לשם פתיחת נתיבי שיט שצפויים להיחסם על ידי מוקשים ימיים, אותם חשבו לאתר על ידי צוללים. מפקד חיל הים, אלוף יוחאי בן נון, הטיל את המשימה על שייטת 13. מפקד השייטת, סא"ל דב שפיר, קיים התייעצות פנימית בשייטת, ובדצמבר 1962 הוחלט על פתיחת קורס לצלילה הגנתית.
קבוצת צוללים בסדיר ובמילואים משייטת 13, בפיקוד רב-סרן יעקב ריטוב, נשלחה לאיטליה, שהייתה בעלת מסורת מפוארת של צלילה צבאית. הקבוצה כללה בנוסף לריטוב את סגן איתן ליפשיץ, סגן מיכאל הדני, סגן אבנר קורא ורס"ר ערן להב. הם שהו בבסיס יחידת הצוללים של הצי האיטלקי בלה ספציה, ולמדו שיטות לפינוי מוקשים. עם שובם מאיטליה, התקיימה בשייטת 13 סדרת השתלמות לאנשי מילואים. מפקד השייטת, דב שפיר, השתכנע כי יש צורך להקים יחידה נפרדת שתרכז את יכולותיה במבצעים התקפיים.
הקמת היחידה הוטלה על סגן מיכאל הדני, לוחם שייטת 13. היחידה החדשה הוקמה במסגרת בסיס חיפה, שהעביר ליחידה את צוות האמודאים. הדני גייס מספר אנשי מילואים מהשייטת וכן מספר מתנדבים משייטת 13, בהם גם כאלה שלא סיימו את קורס הלוחם. האיטלקים, מטעמים שלהם, לא סיפקו כל חומר תורתי כתוב, ולכן עסק פיקוד היחידה בימיה הראשונים בפיתוח "תורת חיפוש" שהסתמכה על הידע שנרכש באיטליה תוך ניסיונות יישומו בשטח. נדב סלע נרתם לעיבוד ולכתיבת החומר ולאחר סיום קורס הקצינים מונה לסגן מפקד היחידה.
תוכנית הקמת היחידה כללה קורסי הכשרה שהיה על הצוללים לעבור כדי לקבל הסמכה של "צולל הגנתי". הקורס הבסיסי כלל שיטות לבדיקת תחתיות כלי-שיט ומתקני נמל, צלילה עם נעלי עופרת, שיטות לסריקה קרקעית, פינוי והשמדת מוקשים, צלילה לעומק 60 מטר, ותרגול כל שיטות החיפוש, כולל צלילה בעריסות, אמודאות ועבודות מתחת למים, ריתוך, חיתוך וסימרור. בנוסף, עברו הלוחמים קורס חבלה בחיל הנדסה קרבית.
היחידה נרשמה לבסוף כ"יחידת הצלילה ההגנתית 707".
רקע היסטורי > ארגון היחידה

היחידה הייתה כפופה ונסמכת לבסיס חיפה. במבצעים פעלה באופן עצמאי, והייתה כפופה ישירות למפקד חיל הים.
תקן כוח האדם ההתחלתי עמד על 42 איש: 32 צוללים מוסמכים, מהם 6 חבלנים, 6 נהגי סירות ו-4 אנשי שירותים. בסוף שנת 1965, כאשר החל שאול סלע את תפקידו כמפקד היחידה, התברר לו שהיחידה מונה למעשה רק שמונה צוללים, אפסנאי וטכנאי. היו גם שני ימאים שהפעילו כמה סירות-גומי, סירות עץ קטנות ונחתת מכוניות שעליה ציוד אמודאות. היו כ-15 מערכות צלילה וכמה מערכות ריתוך וסמרור תת-מימיות. סלע שינה את גודל היחידה והרכבה, וכאשר העביר את הפיקוד עליה במרץ 1973, היא מנתה מספר שיא של כ-60 צוללים בסדיר ועוד 100 אנשי מילואים.
רקע היסטורי > משימות היחידה

בעת הקמתה ניתנו ליחידה משימות הגנתיות ומקצועיות שיש לבצען מתחת למים: אבטחת כלי-שיט מפני הצמדת מוקשים, חיפושים תת-מימיים, כוננות להצלת צוות צוללת שאיבדה את היכולת לעלות בעצמה, בדיקת תחתיות כלי שיט, פינוי מוקשים, התגוננות מפני צוללי אויב, ביצוע עבודות טכניות מתחת למים, כגון: פינוי כבלים שהסתבכו במדחפים, גירוד תחתיות כלי-שיט מאצות והחלפת חלקים מתחת למים, משימות של חיפוש והוצאת גופות וחפצים באזורים שונים בכל הארץ, וכן בדיקה ומיפוי של חופי נחיתה.
במהלך מלחמת ההתשה החליט פיקוד חיל הים לחזק את היחידה ולהטיל עליה משימות נוספות. זאת במגמה להשאיר את שייטת 13 פנויה להתרכז במשימות תקיפה. בעת ההיא הגיעו ליחידה שלושה קצינים משייטת 13 שהוצבו כמפקדי צוותי לחימה - יוסי רם, דובי קשת ואורי באגון - שהיוו תגבורת משמעותית לכושר הביצוע של היחידה. חוליות מיחידה 707 צורפו ליחידות צה"ל השונות וסייעו להן בעת מגע עם המים.
לפי צורכי הלחימה במצרים ובמחבלים הלכו המשימות והתרבו. בין הפעילויות שנעשו: בדיקת שיפוע חוף תעלת סואץ בצד המצרי לצורך בניית גשר; הפגנת נוכחות בתעלת סואץ שהתבטאה בהשטת סירות גומי שעליהן התנוסס דגל ישראל; הכנת מתקן ואמצעים לחסימת תעלת סואץ והבערתה; כוננות לחילוץ טייסים בימות ובקרבת החופים; העברת כוחות לוחמים מעבר לנהר הירדן; השתתפות במרדפים בבקעת הירדן. באחד המקרים נעלם מחבל שברח מכוחות צה"ל בתוך גב מים. חוליה מהיחידה הוזמנה למקום וסג"ם נדב סלע משה את גופת המחבל.
לאחר כל פעילות כזאת התרחבה קשת המשימות והמבצעים התבצעו על ידי היחידה בעצמה, וכללו מבצע לפיצוץ תעלת הע'ור בירדן תוך חציית נהר הירמוך, השתתפות בפשיטות מעבר לתעלת סואץ – מבצע "סרג'נט" ומבצע ויקטוריה, בדיקת חופי נחיתה וסיוע למבצע רביב, השתתפות בתרגילים צה"ליים ובהכנות להנחתת כוחות שריון בחופי ים סוף, ואבטחת שייט מכליות מאבו רודס לאילת.
כוח האדם

תקן היחידה – התקן הראשוני שנקבע ל-11 אנשים בשירות סדיר: שני קצינים (מפקד וסגן מפקד), אפסנאי, שני ימאים ושישה אמודאים, בצירוף 42 אנשי מילואים (מהם 32 צוללים מוסמכים, שישה נהגי סירות וארבעה אנשי שירותים). תוכננה חלוקה לשמונה צוותים קבועים שיוזמנו לשירות מילואים של 37 יום וכך יכסו את כל השנה.
מקורות – המקור הראשוני לכוח האדם היה שייטת 13 ממנה הגיעו המפקדים ומרבית הקצינים. חוליית האמודאים של בסיס חיפה צורפה מיד בתחילה והמשיכה לבצע עבודות בנמל. בנוסף ליוצאי שייטת 13 החלה היחידה להכשיר צוללים בעצמה. הגיעו מתנדבים מיחידות חיל הים והחלה פעילות קליטה מבסיס קליטה ומיון. היחידה הייתה סודית והדבר היווה משיכה למחפשי פעילות מיוחדת. בין המגויסים החדשים חולק חוזר על דף אחד המזמין להצטרף ליחידה. הקצין האחראי מטעם היחידה הופיע במדים עם כל האותות, הרצה למתגייסים ויצר תחושה של חשיבות היחידה. לאפשרות הגיוס נעשה פרסום בחוברת 'מערכות ים'. פעילות הגיוס נעשתה ביעילות ובמסירות ומכסת המועמדים מולאה בכל מועד גיוס.
נתוני מיון – המועמד לשירות ביחידה מגיע כמתנדב. עליו להיות בעל כושר גופני, אחראי ונבון, שאינו פוחד ממקומות סגורים ומחשיכה. נדרש כושר ומנהיגות, ביטחון עצמי. בוגר 10 שנות לימוד עם שליטה מלאה בשפה העברית.
בדיקות רפואיות - הצוללים נדרשו לכשירות לביצוע צלילות בעומק רב. לכולם נערכו בדיקות רפואיות אחת לחצי שנה.
הכשרה לצלילה הגנתית ועבודות תת-מימיות – מיום הקמתה עסקה היחידה בהכשרת אנשים לצלילה הגנתית. קורס החבלה היה חלק מהכשרת הצולל ההגנתי בגלל הצורך לעסוק בגילוי מוקשים ובהשמדתם.
מבנה הקורס – ההכרה במקצוע "צולל הגנתי" נכנסה לתוקף ב-30 במרץ 1965, כשנתיים לאחר הקמת היחידה. מפקד היחידה סרן מיכאל הדני נעשה בוחן מקצועי. מספר המקצוע נקבע 1503 בשלושה שלבים 6, 9 ו-10. משך הקורס הבסיסי התארך ובשנת 1968 הגיע למתכונתו המלאה. הקורס נמשך שלושה-עשר וחצי חודשים וכלל: טירונות חיל רגלים, קורס בסיס בצלילה הגנתית, קורס מ"כים שהועבר בגדוד נח"ל 906, קורס צניחה, קורס מש"קי חבלה, וקורס מתקדם בצלילה הגנתית. בסיום ההכשרה קיבל הלוחם דרגת סמל ואת "כנפי התמנון".
בסיסי היחידה

בשנת 1965 עברה מפקדת בסיס חיפה למערב הנמל והשטח שהיה בעבר של פלגת הטרפדות בשובר הגלים המזרחי עבר לרשות יחידה 707. על שובר הגלים הצטופפו מפקדת היחידה, בית המלאכה, חדר האוכל והמגורים. כיוון שהגשרון הצמוד לשובר הגלים התאים רק לנחתת המכוניות, בנו אנשי היחידה מזח להשקת סירות גומי בכוחות עצמם. הם הזמינו משאיות סלעים ויצקו בטון.
היחידה פעלה ממבנה קטן, בקצה שובר הגלים המזרחי, והגישה אליו דרך הכביש הייתה מפותלת וארוכה. כל נסיעה למפקדת הבסיס דרשה זמן רב, או הפלגה בסירות-גומי או בנחתת. בתחילה המזון הוגש בחדר האוכל של הבסיס במערב הנמל והנסיעה הלוך וחזור בזבזה את רוב הזמן של הפסקת הצהרים. בכוחות היחידה ובסיוע גורמי בינוי נפתחו ביחידה מטבח וחדר אוכל.
מתקני תחזוקה - בימיה הראשונים של היחידה הוקצה מקום בשטחה לשני טכנאים שאמורים היו לטפל במכשירי הצלילה היחידתיים וגם לאלה שנמצאו בשימוש בכלי השיט. טיפול נדרש גם בחגורות ההצלה ובחגורות ה"פנזי" שנמצאו בצוללות. משרבו משימות התמיכה הטכנית, היות שכבר נדרשה גם אחזקה מתוכננת ולא רק אחזקת שבר, מינה מפקד היחידה את רס"ר ג'ורג' גולני - מראשוני האמודאים ביחידה אך מבוגר מכדי לשרת כצולל, כמפקד בית המלאכה. מכשירי הצלילה וחגורות ההצלה מכל יחידות חיל הים - למעט שייטת 13 שטיפלה במכשיריה בעצמה - קיבלו תחזוקה תקופתית בבית המלאכה היחידתי, כולל תיקונים ומילוי אוויר למכלי הצלילה.
מתקנים חיצוניים בתקופת מלחמת ההתשה גדלה היחידה וצוותי צוללים נפרסו דרך קבע במקומות נוספים. חוליית הצוללים של בסיס אילת מנתה תשעה צוללים שנהגו לבצע בדיקות תחתית של המכליות שעגנו במסוף הנפט, של אוניות בנמל האזרחי ושל כלי-שיט בנמל הצבאי. כוח דומה היה במעגן שארם א-שייח' בסיס היחידה נשאר על שובר הגלים המזרחי של נמל חיפה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים שהה חלק גדול מהיחידה בבסיס חיל הים שהיה בפנארה במערב האגם המר. חוליה בת כעשרה אנשים הייתה בבסיס חיל הים בשארם א-שייח' גם לאחר שילוב היחידה בשייטת 13 ולמעשה עד לפינוי סיני במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
בסיסי היחידה > גלריה

מפקד היחידה רס"ן שאול סלע עם הצולל\לוחם הוותיק, סגן מפקד היחידה שלמה לוי, בבסיס היחידה בנמל חיפה, 1970.
יום ספורט יחידתי כלל קפיצה למים מראש שובר הגלים המזרחי בנמל חיפה, שם היה בסיס היחידה.
בית המלאכה לדחיסת תערובת לבקבוקי הצלילה.
בסיס חיל הים בפנארה על חוף האגם המר שנעשה שלוחה של אנשי היחידה, אוקטובר 1973-מרץ 1974.
בסיס פנארה באגם המר, אוקטובר 1973-מרץ 1974.
כלי שיט

היחידה השתמשה בכלי שיט קטנים מסוגים שונים:
נחתת מכוניות אמריקאית ממלחמת העולם השנייה הוסבה לשמש בסיס צף לאמודאים ונעשתה בית המלאכה וכלי עיקרי של יחידה 707 מהקמתה ועד סגירתה. הנחתת הותקנה כבסיס צף לכל העבודות של היחידה בים וכללה: סיפון עבודה רחב, מדחס אוויר, משאבת יד לאמודאים, סולם ירידה למים עבור הצוללים, מחסן ציוד מתחת לסיפון, מנוף דייוויס להרמת ציוד כולל זרועות לצורך גרירת עריסות בחיפוש תת-מימי.
סירות חתירה שלוש סירות עץ עם משוטים שהושאלו ממועדון זבולון, שימשו לפריסת חבלים בתיחום שטחי סריקה תת-מימיים נרחבים. קייקים שמשו לבדיקות קרקע בשטחי מים רדודים.
סירות מנוע - בתרגילים נשכרו סירות מנוע מחברת "העוגן" בנמל חיפה. ביחידה הייתה סירת מנוע מהירה אחת בנויה מפיברגלס אשר שימשה בעיקר בכוננות לפינוי רפואי.
סירות גומי – שימשו בחיל הים להורדת אנשי קומנדו ימי מכלי השיט עד לנקודת הטבילה ממנה המשיכו בשחייה או בצלילה. הצורך בהעברת כוחות פושטים ללא רקע ימי גרם לכך שביחידה 707 נרכשה מיומנות לנחיתה בחוף מבלי להירטב ויציאה מגלי החוף מבלי שהסירה תתהפך. סירות תוצרת דנלופ 'מארק 2' - עם או בלי מנוע חיצון 18 כ"ס, שימשו להעברת חיילים במעברי מים בשיטת היויו וכן להפלגות באגמים וביצות של מים רדודים. סירות 'מארק 3' - בדרך כלל עם מנוע חיצון 40 כ"ס, שימשו לצורכי מבצעים של היחידה והעברת כוחות.
באוגוסט 1969 המליץ אל"ם דב שפיר על רכישת סירות גומי גדולות יותר 'זודיאק מארק 5' עם 2 מנועים 40 כ"ס. הסירות נכנסו לשימוש ביחידה 707 ובשייטת 13 בנוסף לסירות 'מארק 3'. כושר הנשיאה הגדול שלהן שימש לצורכי המבצעים המשולבים, להובלת כוחות על ציודם ואמצעי לחימה לטווחים ארוכים ובים קשה.
המנועים החיצוניים – ששימשו את היחידה להנעת הסירות, היו מתוצרת "אווינרוד" שהיו אמינים. בשנת 1972 הוחלט בחיל הים על החלפת המנועים בדגם "מרקורי" וזאת בניגוד לרצון אנשי היחידה.
ניווט כלי השיט – כלי השיט של היחידה לא נשאו מכ"ם. כיוון התנועה נעשה לפי מצפן מגנטי בסירה. מציאת מיקום מדויק לכלי השיט נעשה באמצעות מדידת זוויות בין גורמים בולטים בחוף וסימון הקשתות על מפה ימית, שיטה עתיקה ידועה לימאים שהייתה בשימוש גם ביחידה הצרפתית. השיטה כונתה ”מעגל הידרוגרפי” והישום במדידה בסקסטנט בצורה אופקית ורישום במפה עם Station Pointer.
כלי שיט > גלריה

כל לוחמי היחידה מצטופפים על הנחתת לקראת יציאה לתרגיל שחיה.
רס"ר גורג' גולני עם צוללים על הנחתת ששימשה בסיס לצוללים.
אימון סירות היחידה במפרץ חיפה.
תרגיל צלילה במפרץ חיפה מסירת מנוע שכורה מחברת "העוגן".
כוח יחידה 707 בפיקוד שמואל שרון, בסירת גומי "מארק 5" עם אנטנת קשר ומחזיר הד מכ"ם.
פושטים מיחידה 707 על סירת גומי "מארק 3".
סירות הגומי מוכנות לקראת פעולה ליד רציף בסיס היחידה בחיפה.
אימון בהעברת סירת גומי את משברי החוף בהרמה מעל הכתפיים, שיטה שנלמדה מהצי הצרפתי.
סירת מנוע מהירה ששימשה כאמבולנס לביטחון צלילות אימונים.
קיאק שהושאל משייטת 13 לפעילות בביצות בצפון מערב סיני, ליד מוצב טמפו, מלחמת ההתשה, 1968.
סרגל תלת רגלי Snellius station pointer לסימון מיקום מדויק על המפה.
ציוד וחימוש

שיטות העבודה – הצלילות התבצעו בתחילה על פי טבלאות צלילה צרפתיות ולאחר מכן טבלאות אמריקאיות, על הנחתת היה תא לחץ קטן אישי בכל הצלילות ששימש לפינוי מידי לתא הלחץ הגדול על ידי כלי שיט או מסוק. לצורך עבודה תת-מימית הגנתית והובלת כוח משולבים הצטיידה היחידה בציוד מיוחד מתוצרת צרפת, איטליה, ובריטניה שנקלט ביחידה ושופר והותאם לצרכיה.
עריסות נגררות – יעוד העריסה לשמש כלי עזר לצולל בחיפושי עצמים מתחת למים בים הפתוח. השימוש נעשה כשהצולל שוכב על העריסה וצופה דרך זכוכית. העריסה נגררת על ידי כלי שיט על-מימי. הצולל יכול לשמור על עומק הצלילה ולסרוק שטחים נרחבים לחיפוש אחר חפצים: מוקשים ימיים, טורפדו, טיל, מטוס או חפץ אחר שטבע. עד סוף שנת 1966 השתמשו צוללי היחידה בדגם צרפתי. נמצא שדגם איטלקי נתן שליטה טובה יותר והיה מהיר יותר בירידה לעומק. במספנת חיל הים נבנו עשר עריסות.
ציוד וחימוש > ציוד צלילה

פעמון אמודאים – מתקן דמוי פעמון המורד למים באמצעות מנוף ומאפשר נשימה בחלל האוויר הכלוא מתחת לכיפה.
חליפת אמודאי – עבודה תת-מימית נעשתה בתחילה על ידי אמודאי שהולבש במכנסי צמר עבים, בחליפת הגומי, בצווארון נחושת שהודק בברגים לחליפת הצלילה ובכובע הגדול (עם כל הציוד הזה הוא שוקל כ-150 ק"ג). האמודאי הורד למים בעזרת סולם. אל הסירה היה מקושר בטלפון מיוחד וחבל תקשורת, שהיוו את הקשר היחיד עם העולם שבחוץ. האוויר סופק לו על ידי מדחס. הוא יכול היה לנפח את חליפת הגומי שלו בעזרת שסתום, שאפשר לו לפקח על עומק צלילתו.
הספק האמודאי היה מועט ולא עמד בצרכים. ביחידה התאסף ציוד נשימה תת-מימי שכלל: חליפות קשיחות עם קסדת אמודאי, בקבוקי אוויר זוגיים צרפתיים 150 אטמוספירות, וסתי נשימה דו קניים מיסטראל, וסתי נשימה קנה אחד סקובה דייב.
חליפות צלילה גומי – מדגם 'קליפסו'. בהמשך נוספו לחליפות הצלילה גרבי צלילה, חליפות צלילה יבשות מתוצרת 'זיבה גורמן', מסכות צלילה מדגמים שונים, כולל שנורקל נפרד, סנפירים לרגליים לשחייה וצלילה, חגורת משקלות עופרת להשקעה ואיזון הצולל מתחת למים, נעלי עופרת להליכה בקרקעית ועבודה על פיגום תת-מימי.
נרגילה – כינוי למערכת בה הצולל נושם אוויר המתקבל בצינור שמספק אוויר ממכלים גדולים בכלי השיט מעל פני המים. שיטה זו מתאימה לעבודות בנמל או במקום קטן יחסית ומאפשרת שהייה ארוכה יחסית מתחת למים.
אביזרים נוספים – חגורת הצלה, שעון, מד עומק, פנסים לתאורה תת-מימית וכן לאיתות בצבעים שונים. חגורת הצלה אשר שימשה לציפה ולחילוץ הצולל בחירום. אקדח זיקוקים אישי עם רקטות אטומות לאיתות וסימנים מוסכמים. בקבוקי צלילה זעירים לצורכי חילוץ ועבודה באזורים צרים במיוחד. רובי דיג תת-מימי מופעלים בגומיות או בלחץ אוויר.
קליטת ציוד צלילה מתקדם – ביוני 1966 נערך ניסוי במכשירי התערובת DC55 שאפשרו צלילה ארוכה יותר בעומקים גדולים. בניסוי התבררו מעלותיו של המכשיר. פשוט להכנה, מולבש נוח על גוף הצולל, הצולל אינו נדרש להתעסק עם המכשיר בעת הצלילה, מבנה אחיד סגור ומוגן. במהלך סדרת הניסויים אירעה תקלה. תערובת הגזים לנשימה, שהוכנה במקום אחר לא הייתה נכונה. נעשתה התארגנות מיוחדת לדחיסת התערובת הנדרשת ביחידה עצמה. מכשיר DC55 אפשר את הארכת זמני הצלילה בעומקים גדולים. כל צוללי היחידה עברו השתלמות בת 60 שעות בצלילה מבוקרת לפני שהוסמכו לשימוש במכשיר DC55. מערכת זו יותר דיסקרטית והנשיפה יוצרת פחות בועות.
בחירת הציוד לחיפוש – נעשתה לפי גודל השטח, גודל החפץ ושקיפות המים. שטח נרחב נסרק בדרך כלל באמצעות עריסות, שטח קטן עד מצומצם מאוד באמצעות סנפירים או נעלי עופרת. כבר לאחר הקורס הראשון הגיע מפקד היחידה למסקנה שאין יתרון ממשי בציוד האמודאות וגם האמודאים עברו לצלול עם 'נרגילה'.
מדחס אוויר – בתחילה היה ביחידה מדחס שאפשר למלא בקבוק אוויר ב-30 דקות. מאוחר יותר נרכש מדחס תוצרת Bauer שאפשר מילוי שלושה בקבוקים במקביל במשך 10 דקות שהביא לשיפור ניכר בלוגיסטיקה ובאפשרות ההתארגנות למבצעי צלילה.
הלבשת אמודאי לפני ירידה למים.
נעלי עופרת להשקעה ואיזון משקל הצולל במהלך עבודות תת-מימיות.
מכשיר נשימה לצוללים DC55.
ציוד וחימוש > ציוד עבודה תת-מימי

מכשירי ריתוך וחיתוך תת-מימי – ריתוך מתחת למים בוצע באמצעות אלקטרודה חשמלית תוך הזרמת חמצן וחיתוך תת-מימי באמצעות אלקטרודה מיוחדת תוך הזרמת חמצן. הפעלת ציוד החיתוך נלמדה באנגליה. ציוד החיתוך על גז דלק במים כמו לפיד. מצנחי הצפה שימשו להרמת ציוד בצורה מבוקרת על ידי הזרמת אוויר במצנח.
אקדח סימרור – אקדח 'קוקסגאן' שימש לירי ברגים לצורכי אטימה של כלי שיט ולהזרמת אוויר, כולל להצלת צוות צוללת. לאקדח היה קלע מפלדה קשה עם חומר נפץ בקצה, זרועות עם מגנט וברגים מיוחדים להתחברות לצוללת טבועה. בשום מקרה אי אפשר היה לירות על מישהו כי כדי שהקליע יצא היה צריך לדחוף את האקדח לתוך חומר קשה.
מכשיר חפירה – מכשיר לחפירה תת-מימית בלחץ אוויר Airlift וציוד חבלה תת-מימי לפיצוץ ונטרול עצמים מתחת למים.
ציוד וחימוש > ציוד נוסף

ציוד משלים – דגלים לסימון, משקלות עופרת 20 ק"ג לעגינת מצופים לסימון אזורי הסריקה של הצוללים, מצופים בגדלים שונים עם מוטות ודגלים לסימון גבולות גזרה לסריקת צוללים בקרקעית ים, חבלי ניילון בגדלים שונים לתחום גזרות סריקה בשיטות שונות.
מכשיר סונר ידני – שימש לצולל לחיפוש ואיתור עצמים על קרקעית הים על ידי שידור והחזרת הד.
טלפון תת-מימי – לקשר לפיקוח ומסירת נתונים בזמן אמת.
ציוד חציית נחלים – לצורך העברה מאובטחת של מכשולי מים קובצה מערכת ציוד מיוחד של חבל ניילון ארוך, גלגלת וחבלים למשיכה מצד לצד שזכתה לכינוי - 'יו יו'.
ציוד וחימוש > חימוש אישי ויחידתי

לוחמי היחידה השתמשו בציוד פשיטה ולחימה לפי התקנים שהיו קיימים ביחידות הלחימה בצה"ל. כלי הנשק שהיו בשימוש: תת-מקלע עוזי שנאטם בשקית אטימה מיוחדת לשלב הימי, או רובה סער קלשניקוב שהוכח כנשק עמיד במים ובחול, רימונים שונים שנאטמו במיוחד לפעולה ימית, מטולי RPG-7 כנשק נגד טנקים ועמדות. בנוסף היה ללוחמים ציוד צלילה מלא ומכשירי קשר מסוגים שונים שנאטמו לצלילה.
פעמון הצלילה מופעל במנוף הורדה טקסית למים של מסיימי קורס הצולל.
בגדי האמודאי.
האמודאי רס"ר ג'ורג' גולני מתארגן לקראת צלילה.
וסת אוויר לנשימה בצלילה מדגם קוסטו של חברת ספירוטכניק מצרפת בשימוש הצוללים.
צוללים לקראת ירידה למים.
צוללי יחידה 707 יורדים לצלילה בנמל חיפה ברקע נחתת הצוללים.
נדב סלע בחליפת צלילה יבשה ללא מגע מים לגוף.
צבי נחשון מצוות הצוללת אח"י לויתן (צ-75) שהוסמך לצלילה עד 12 מטר מתכונן לבדיקת תחתית.
מערכת ריתוך תת-מימי בפעולה.
עריסת תצפית נגררת איטלקית לחיפוש תת-מימי.
משקולת עופרת לעיגון מצוף המסמן את מרכז החיפוש.
מד עומק לצוללים.
מצפן לניווט תת-מימי ששימש את צוללי היחידה.
פנס תאורה אטום אישי לצוללים.
תול"ר אטום ועטוף לפני ירידה למים למבצע ויקטוריה, מלחמת ההתשה, 11.6.1970.
צוללים מתלבשים בהכנות לפשיטה בתעלת סואץ במלחמת ההתשה. במרכז סמ"ר יצחק קוזי.
אימון צניחה לאנשי היחידה.
לוחם יחידה 707 בחגור פשיטה עם תת-מקלע עוזי בתיק אטום למים.
הכשרה

ביולי 1963 התקיים ביחידה קורס מדריכי צלילה למים עמוקים שהיה מיועד לאמודאים. בינואר 1964 נערך קורס צלילה הגנתית לאמודאים.
קורס צלילה לאנשי ספינות חיל הים – במקביל להכשרת אנשי היחידה, על מנת להקטין תלות של כלי השיט בגורמים חיצוניים נערך באוקטובר 1963 ובמרץ 1964 קורס צלילה למים רדודים – עד עומק 12 מטר - למועמדים שהגיעו משייטת המשחתות פלגה 914 חוליה 788, אח"י נגה (ק-22), זירת ים סוף ויחידת השיטור הימי. המטרה הייתה להקנות יכולת לעבודות בקרת נזקים קלות, פינוי סתימות, חבלים במדחפים ואיתור חפצים שנפלו לים. הקורס ארך שלושה שבועות.
השתלמות באיטליה – לקבלת ידע לצלילה הגנתית היו שני מקורות: הצי האיטלקי והצי הצרפתי. בספטמבר 1964 יצאה לנאפולי משלחת שכללה שישה צוללים בראשותו של סרן מיכאל הדני. ההשתלמות תרמה דברים טכניים בשיטות החיפוש, מושג יסוד בבטיחות התעסקות עם מוקש ימי. מושגי יסוד בפינוי חוף נחיתה ממכשולים, היכרות עם כלי עבודה חדשים: מכשיר שאיבה להשקעת עוגני בטון ומכשיר טלוויזיה תת-מימי.
השתלמות בצרפת – בחודש יולי 1965 יצאו מיכאל הדני ושני לוחמים להשתלמות קצרה בצי הצרפתי, בסן מנדריאה ליד טולון. מכשירי צלילה מסוג DC55 נמצאו מתאימים יותר מהמכשיר האמריקאי וכן נלמדו שיטות איתור מדויק וסימון מיקום למוקש שהתגלה.