stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דירה עם כניסה בחצר
הסיפורים > רגע מת בזיכרון

המחבר אינו בטוח אם אירוע בילדותו היה מציאות או חלום. הסיפור מתרחש במושבה, כשהחוט המקשר לסיפור הראשון הוא הילד יאיר והצעקות האלימות של השכנה על בנה אביהו. הילדים: צביקה המנהיג, פיני הדתי, אבשלום הגדול ומוגבל בשכלו, ויאיר שצעיר מהם בגילו, יוצאים לחפש את דאסה אליהו המשוגע בפרדסים שליד המושבה. מצד אחד דאסה אליהו מטיל עליהם אימה ומאידך, הם נמשכים לפגוש אותו. הם מוצאים אותו והוא מראה להם גווייה מרקיבה של ערבי ומשביע אותם לשמור על הסוד.
ביקורת: לדעת אריק גלסנר, זהו אחד מהסיפורים הטובים בספר. הוא מוצא כי "הסיפור על הילדים שנכנסו ל"פרדס" (רמז לביטוי המשנאי על עיסוק מסוכן בתורת הנסתר),". אולם לדעתו, "הגילוי המזעזע באמת שמציע הסיפור, הסוד הנורא מכל שנחשף לחבורת הילדים מגלי הארצות, הוא שבעצם אין סודות בעולם כלל, הכל רציונלי ומוסבר עד מחנק.".

אהוד בן עזר כותב: "הסיפור ממש מפחיד. אולי גם מרוב תרגומים של ספרי סימנון, קנז מצליח ליצור אווירה של אימה וחרדה על רקע כאילו אידילי ופסטוראלי של הפרדסים.".

יוסף אורן משייך סיפור זה למה שהוא מכנה אצל קנז, "הסדרה הביוגרפית". הוא מסיים את ביקורתו בפירוש הכללת המילה מת בשם הסיפור: "מת במשמעות כפולה: הן כסיפור על הפעם הראשונה שילדי המושבה (ובכללם יאיר, בן–דמותו של קנז בסיפור) ראו שלד של אדם מת, והן כרגע שנחקק בזכרונם מפגישתם עם דאסה, הפגישה שבה נחשפו לאמת קיומית, שמבוגרים אחרים התאמצו להעלים מידיעתם, שאין לשום יצור מפלט מהמוות".
הסיפורים > עמרם

הסיפור מתרחש במושבה. הילד והוריו חסרי השם מתגוררים בקצה הרחוב. הילד העומד בפני "ראשית המעבר אל עולמם של הגדולים", מאכיל את התרנגולות והאווזים שבחצר הבית ומחליף בספרייה את "הלב" כדי להרגיז את הספרנית. הוא מתוודע לעמרם. שניהם נולדו באותו יום ושושנה, אמו של עמרם, הייתה מינקת של הילד, עקב חוסר בחלב אצל אם הילד. עתה מבקשת שושנה מהאם שהילד יסייע לעמרם המתקשה בלימודיו. עמרם מציע לילד שיילמד אותו ללכת מכות. אולם הילד לא רוצה ללכת מכות, לא עכשיו ולא בכלל. הילד גורם להשפלתו של עמרם כשזה מגיע בפעם הראשונה לקן הצופים של הילד. כשהילד שב מהפעולה בקן הצופים, מחכה לו עמרם בקצה הרחוב ומכה אותו באגרוף אחד בבטנו.
כתיבה: הסיפור התפרסם לפני יציאת הספר לאור באתר ynet, ב-6 באפריל 2007.
ביקורת: אהוד בן עזר רואה גם בסיפור זה כאחד מסיפורי הילדות במושבה, ש"הם אולי המפתח הגלוי ביותר, המפורש, לסיפור חיים אפשרי של הסופר-עצמו". הוא מפרט: אפשר ללמוד מהם גם על הרתיעה ... מהבובקעס והציורים הגסים על דפי הספרים הנשאלים מהספרייה שבמושבה, וכל זה חלק מן הרצון שלו שלא לקחת חלק בצד האפל והמגעיל שבחיים, הצד המאקאברי, אם כי הוא נמשך אליו בעבותות של סקרנות וחרדה.
הסיפורים > חדר מספר 10

האב, מקבל אירוע מוחי קל. מתוארת נסיעת האב והבן המתלווה אליו לנוירולוג בקופת חולים. התור נקבע לחדר מס' 10. אך החדר ואזור ההמתנה שסביבו נראים נטושים. לבסוף, באיחור גדול, מגיע הנוירולוג ומתנהג בחוסר סבלנות אל האב ובנו. בשובם, האב הנוהג במכונית, אולי בהיסח הדעת, פונה ונכנס למושבה. הם מגיעים ליד בית החולים השרון הישן (לשעבר בית היולדות של ד"ר רֶמֶן) והאב מספר לבן שבית החולים מזכיר לו כיצד הבן נולד שם והוא בא לראותו לראשונה. הסיפור מסתיים במשפט המיידע אותנו כי האב נפטר בבית החולים השרון לאחר מספר חודשים.
כתיבה: הסיפור התפרסם לראשונה בתחילת שנות האלפיים, ברבעון לספרות "קשת החדשה". לאחר מכן, באתר ynet, ב-18 באפריל 2006. הסיפור הוא אוטוביוגרפי. בראיון התייחס קנז לסיפור ואמר: "הסיפור 'חדר מספר 10' הוא כמעט דיווח תיעודי. התפרצותו של הרופא על אבי הייתה בדיוק כמו שהיא מתוארת בסיפור, ואני עדיין לא יכול להשתחרר מכאב העלבון ההוא, שהוטח באבי. הוא צורב בלבי עד היום".
ביקורת: אריק גלסנר מוצא כי כמו בחלק מהסיפורים האחרים בספר, "הקונקרטי הופך סימבולי, והאב, המתקשה לתלות כהרגלו את דגל יום העצמאות, מסמל את המרקם החברתי-תרבותי שהוא היה שייך אליו ושנמוג אט-אט: "הדגל דהה כל-כך שנהיה לבן כולו. כמו דגל של כניעה". אולם קנז, בערב ספרותי בו השתתף, סירב להתייחס לניסיון הכושל לקשירת הדגל הדהוי ולהיבט הסמלי שהפרשנים ראו בו וראה בכך תיאור ריאליסטי בלבד.

במאמרה ב"הארץ", הבודק בסיפור את כל חטאי המערכת הרפואית וכל העקרונות המופרים בסיפור, כותבת הפסיכולוגית הקלינית, דנה בלאנדר: "גדולתו של הסיפור היא בהיעדר תיאור של הבדיקה הרפואית. הסיפור מתאר את ה"לפני" ו"האחרי" ובכך מתחוור לנו שהטיפול הרפואי כשלעצמו אינו שווה דבר, חסר משמעות וחשיבות אם אין בו קשר אנושי,".
הסיפורים > התיק השחור

הסיפור מתרחש בזמן שכבר יש שימוש נרחב בטלפון נייד. בן, אולי בגיל קרוב לנעורים, ואב אוכלים חומוס במסעדה. נראה כי זה אירוע שאינו שגרתי והאב בדרך כלל אינו מבלה זמן רב עם בנו. הבן לא אוהב חומוס אך אוכל בלחץ האב. האב לא ממש מתייחס אל בנו ושקוע בקריאת עיתון. הוא ממהר לסיים, אולי בעקבות שיחת טלפון מאשה. הבן שאינו מרגיש טוב שב לבד לבית ומקיא ליד בית השכנים, שם מושיטה לו יד מנחמת השכנה שהייתה קודם במסעדה והאב כלל לא הכירה.
כתיבה: קנז העיד בראיון עם שירי לב-ארי כי כתב את הסיפור בעקבות כך שראה התרחשות דומה בעת שסעד במסעדה מזרחית. לדבריו: "ישבנו סמוך לשולחנם. אמרתי לחברי שזה ממש סיפור מוכן לכתיבה".".הסיפור התפרסם לראשונה ב"הארץ" ב-12 בספטמבר 2007.
ביקורת: מתי שמואלוף מזהה בסיפור יחס של קנז למעמדות הנמוכים בכך שהוא עוסק בחומוס, שמואלוף מצטט את יונתן סואן הטוען כי באופן כללי, שימוש בחומוס ביצירה הוא סוג של קידוד גזעי. כמו כן טוען שמואלוף כי הסיטואציה בתוך המסעדה אינה ברורה לקורא. "ואם הסיפור לא ריאליסטי, אלא רק מטפורה על ילד שלא הולך לבית ספר ונמצא במסעדה מזרחית, מדוע הוא מקיא את האוכל בסיום הסיפור?". גם אריק גלסנר רואה סיפור זה כחלש ואינו מבין איזו חוויה מעצבת מסתתרת בסיפור.

אהוד בן עזר מוצא דמיון לסיפורה של דליה רביקוביץ', "הטריבונל של החופש הגדול". אצל קנז ילד, אצל רביקוביץ' ילדה – שניהם דחויים, כל אחד בסביבתו, ושני הסיפורים מסתיימים בהתייחסות חומלת של מבוגר, של זר, שמשחרר את הבכי בילדה ובילד, האוצרים בתוכם את האנרגיה השלילית, הגאה, של גורלם המר.".

נעמי שני, מנתחת את הסיפור ורואה בו שני מוטיבים מרכזיים: התיק השחור וחלונות המסעדה. היא טוענת: "האב, בצאתו לרגעים על מנת לקבל שיחת טלפון, מפקיד את הילד על התיק השחור שלו. ההתבוננות של הילד בתיק היא בתחילה ריאליסטית, כחפץ הקשור לעבודת האב, אך בהדרגה הולך התיק ומקבל ממדים מאיימים". ובהמשך: "החשכה בחוץ כבר התגברה. השמשה, שהייתה קודם לכן כפולת מראות, משקפת רק ממד אחד. עולם הפנים של המסעדה משתלט על עולם החוץ, שנעלם ואינו משתקף כבר בשמשה. באופן סמלי,", משל שבשעה שהאב עסוק בעולם החיצוני, הילד עסוק בעולמו הפנימי. היא מפרשת כי ""התיק השחור" הוא סמל לבעיה המשפחתית שהילד נושא בנפשו. זוהי כל מערכת היחסים המנוכרת, לא רק בין האב והאם אלא גם בין האב לבנו.". בסיום היא מזכירה את סיפורה של דבורה בארון, "שברירים", כדוגמה לתיאור "חסד חמימות כזו, הבאה ממקור בלתי צפוי וממלאת את החסר הרגשי הנורא.".
הסיפורים > דירה עם כניסה בחצר

מ' הוא שוכר דירה בבית משותף בתל אביב. ברלינר הזקן ראש ועד הבית, מטריד אותו בקשר לדירה עם כניסה בחצר, שדיירה לא נראה זמן רב ואיש לא מרוקן את תיבת הדואר שלו. למרות ניסיונו להתחמק, מ' נשאב לסיפור הבלשי. הוא נוסע לבאר שבע ונפגש עם בעל הדירה, הפרופסור העיוור מירקין, ונפגש גם עם אסף השכן ומדבר בטלפון עם אחותו של הדייר. ברלינר מארגן פריצה לדירה ומתברר כי הדייר נמצא שם.
ביקורת: יוסף אורן טוען כי בסיפור זה "שתל קנז באופן מרומז את השקפתו על המגמה הרעיונית של כל יצירתו.". אורן מחלק את יצירתו של קנז לשתי סדרות: הסדרה הביוגרפית והסדרה הרעיונית. סיפור זה משתייך לסדרה הרעיונית וכמו בחלק גדול מסיפורי הסדרה הרעיונית, הוא מתרחש בבית משותף. לטענת אורן, הדילמה המועלית לבירור בסיפור היא: "האם דאגת שכן לאחרים בבניין, כדאגתו של ברלינר, היא ערך מיושן שצריך לנטוש אותו, משום שדאגת שכן כזו מהווה, כטענת מירקין, “פגיעה בפרטיות" של הזולת?". אורן מציין כי למרות האזהרות של מספר דמויות בסיפור לברלינר שיחדל מחיטוטיו אחרי הדייר הנעלם ושלא יזמין פריצה לדירה, אך היו"ר הקשיש של ועד הבית המשיך לטפל בנושא לבדו, וכאשר שמע בוקר אחד גניחות מדירתו של אילן, הזמין פריצה לדירה. בתגובה הודיע הדייר ואחותו עורכת הדין כי יתבעו את ברלינר על הפריצה לדירה. ברלינר עולה מובס לדירתו ומנתק קשר עם כל הדיירים האחרים. מ', שניסה בתחילה להתחמק מקשר עם ברלינר ועם הדיירים האחרים, בשאיפה לשמור על פרטיותו ובטענה של כיבוד פרטיותם, מנסה בסיום ליצור קשר עם ברלינר ומנסה להשפיע על האחות עורכת הדין לבטל את התביעה. אורן רואה בכך שינוי בעמדתו של מ' שפונה אל האחות ושואל אותה שאלה שהיא מרכזית בחיינו: "ומה עם האפשרות של סליחה?". מ' מייצג עתה, לטענת אורן את עמדתו של קנז: "שאין להשלים עם האדישות למצוקתו של הזולת, גם אם היא מתפרשת לפעמים כהתערבות בחייו הפרטיים, שאם לא כן תהפוך החברה לדה–הומנית, לחברה שבה כל אחד יופקר לגורלו וקורבנותיה הראשונים יהיו החלשים שבה: הזקנים, העניים, החולים והמעורערים בנפשם.".
הסיפורים > המסיבה

המחבר (ללא שם) מוזמן למסיבה בדירה תל אביבית שנרכשה זה עתה על ידי חבר עבר. החבר מזמין את המחבר לראות את הדירה והם נוכחים בעת שמתקין הטלוויזיה מתקין אותה בדירה. במסיבה מתברר כי התקבצו בדירה שמונה אנשים שאינם מכירים איש את רעהו, אך כולם מכירים את בּוֹנַאוֶונְטוּרַה, סוג של מהפנט, שביקש מכל אחד לחוד לבוא למסיבה, ובעצמו לא הגיע אליה. בזמן שבחוץ כל המדינה רתוקה לשידור הטלוויזיה של משחק גמר גביע אירופה בהשתתפות מכבי תל אביב, ובמקביל הכרזת רבין על התפטרותו בגין חשבון הדולרים, הטלוויזיה החדשה אינה פועלת ובה בעת, מתרחשות שורה של תקריות מוזרות במסיבה, המסתיימות בתקרית מוזרה ובלתי אפשרית עוד יותר.
ביקורת: נעמה צאל קראה למאמרה "אי אפשר להיכנס ואי אפשר לצאת", במשפט הלקוח מהסיפור, בשעה שמנעול הדלת המקולקל מונע ממשתתפי המסיבה לצאת מהדירה: "לא, לא צחוק, גברת שפיצר, אי אפשר להיכנס ואי אפשר לצאת, כמו בית סוהר!". צאל רואה בכלא ככלא פנימי של האדם, אשר מונע ממנו להיפטר באמת מהדברים המעיקים עליו.
הסיפורים > הצגה יומית

שורש - מנהל החברה, המחבר - עובד בחברה, קרינגל - מנהל התחזוקה ומשפחת קרינגל: האשה, הסבתא וילד בן 12, נאספים בדירת משפחת קרינגל לראות סרט כחול יפני אילם. הם מופרעים על ידי צמד שוטרים, סמל סרדינס וקצין הישן ללא הפסקה. בהקרנת הסרט חלות הפסקות תכופות היוצרות בלגן, כשמצטרף גם זוג אורחים לא קרואים. הסיפור הסוריאליסטי מסתיים בטרגדיה בלתי צפויה.
ביקורת: עמרי הרצוג מתאר את עלילת הסיפור:"מתחילה באופן ריאליסטי, כמו כל עלילת מסתורין, הופכת עד מהרה למחזה משולח רסן, אבסורדי ומצחיק - ומלותיו האחרונות חונקות את הצחוק הזה ומטילות מורא".

אהוד בן עזר רואה בשני הסיפורים האחרונים כמשתייכים לסוגה נפרדת: ""המסיבה" ו"הצגה יומית" – הם חגיגה פרועה של מוזריות ואימה כאשר הכול מוגש כביכול בסגנון נקי וריאליסטי ביותר. וכמו בהצגה בורלסקית נותנת כל דמות בתורה, מאופיינת היטב – את חלקה; כל פעם נכנסת דמות מפריעה חדשה, ושני הסיומים – אָיוּמים.".
ביקורת כללית

אהוד בן עזר כותב: "סיפוריו של קנז טעונים אנרגיה כאילו חיברו אותם למטעֵן חשמלי לפני שיצאו לשוטט לבדם בעולם. האנרגיה הזו היא גם אנרגיה אפלה, מסתורית, היא מתקיימת במחוזות הרמז, אבל היא המנוע, החלק המוביל, של עלילות הסיפורים גם כאשר המספר משחק עימה מחבואים וכאילו דוחק אותה מקדמת הבמה לירכתיה, שלא להראות את ה"מפלצת".". בן עזר מסכם את ביקורתו במילים: ""דירה עם כניסה בחצר" הוא אחד מספריו הטובים ביותר של קנז והוא מציב רף גבוה ביותר לדור הסופרים היוצרים בתקופתו.".

נעמה צאל ראתה במקרי ההקאה החוזרים במספר סיפורים (רגע מת בזיכרון, התיק השחור, מקרה שיזף והמסיבה), כמייצג הניסיונות של הדמויות להיפטר ממשא המעיק עליהן. אבל לטענת צאל, "ההקאה לא מצליחה לשחרר מן הנטל ... משהו סתום, טורד מנוחה, נותר כלוא בפנים, לא בא על תיקונו". היא מסכמת את ביקורתה באומרה כי עוצמת הספר "טמונה בסירוב צנוע שניצב במרכזו: בסיפורים השקטים, מסמרי שיער או מצחיקים עד דמעות, מתעצבת העמדה הזאת בקווים עדינים אך בחריפות שאין לטעות בה: בכל אחד מהם, ויותר מכך בהצטברותם, משהו קשה-עורף נותר בעינו: מה שחשוך לא יואר כאן באמצעים מלאכותיים.".

עמרי הרצוג כותב: "הסיפורים הפותחים את הספר, שכתובים בסגנונו המוכר והאהוב של קנז, אינם מבשרים את הבאות. אולם ככל שהספר מתקדם, הוא הופך למסוכן ולמסתורי יותר; הוא נפרד בהדרגה מהריאליזם, ופונה אל עבר הזיה אפלה, שהיא גם קומדיה מקאברית שחורה.". הרצוג טוען כי בסיפורים "נחשפת החרדה הישראלית לאור יום: החרדה מהאדם המתבודד, השתקן, יוצא הדופן; החרדה מפני מי שמוציא עצמו מהכלל, שאינו "אחד מהחבר'ה".".

יוני ליבנה רואה מספר אלמנטים בולטים בקובץ הסיפורים: החזרה והקיבעון: גיבוריו של קנז נתפסים "למחשבה אחת, אדם, מנגינה, זיכרון או מראה מסוים שאין להשתחרר מהם.". מרכיב נוסף הוא "זירה שהולכת ונסגרת על הנפשות הפועלות, ולחלופין, חוסמת בפניהם את הגישה לתוכה.". ליבנה טוען כי "קשה להאמין שאוסף הסיפורים הזה יעורר הדים דומים לאלה שעוררו בעבר הרומנים הבולטים של קנז. גם ברמת המעורבות הרגשית, לא כל הסיפורים מותירים מאחוריהם רושם חי באמת.".

דורון קורן מוצא כי חלק מהסיפורים הם עכשוויים ו"אולי אפילו ניסיוניים מבחינה ספרותית, עם התרחקות מסוימת מן הריאליזם האופייני של קנז". הוא משבח את יכולתו של קנז ל"כתיבה דייקנית, נטולת דימויים כמעט, המציגה את הדברים כנתינתם וכיופיים השבור והמטריד, בעברית פשוטה ומורכבת כאחד", ומסכם את רשימתו: "לא כל הסיפורים בקובץ שווים באיכותם, אבל כצפוי, קנז מפתיע כתמיד.".

הפובליציסט והמשורר, מתי שמואלוף, סבור כי הספר כתוב בכישרון רב, אך לטעמו, קנז ביקש להקיף קשת רחבה של נושאים ואין זה ברור אם ניתן להקיף את כל החוויות בספר אחד. לדעתו, על הסופר להתמקד בעולם אותו הוא מכיר - מעמד הביניים המבוסס הציוני-אשכנזי, ואל לו לנסות להתמחות בכל העולמות החברתיים בישראל. הוא מסכם את ביקורתו בהכנסת משנתו כפעיל חברתי-ספרותי, "אנו זקוקים לספרות שתגדיל את הגבולות, שתאשים ולא תפחד לקרוע אמיתות.".

יוסף אורן טוען שרמתם של הסיפורים אינה אחידה וכי את הסיפורים "בשר פרא, בשר זר", "המסיבה" ו"הצגה יומית" הייתה צריכה ההוצאה לאור להחזיר לסופר כדי שימקד ויבשיל אותם לפרסום. אורן טוען שסיפורי "הסדרה הביוגרפית" של קנז וסיפורי "הסדרה הרעיונית" שלו, משלימים זה את זה: "בשתי הסדרות הוא חותר לאותה מסקנה רעיונית–קיומית, המעידה על הזיקה האמיצה של יצירתו לפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית: עלינו לגלות הבנה למגבלות האנושיות שלנו ולהטות חסד לאומללים שכוחם תש בהתמודדות עם גזרות הקיום המעיקות על כולנו.".
עטיפת הספר

בעטיפת הספר מופיע פרט מתוך ציור של מיכל גולדמן, מ-1991: "חצר בתל אביב".
תרגום

הספר תורגם לצרפתית ב-2011 על ידי רוזי פנחס-דלפואש ויצא לאור בהוצאת Actes Sud, תחת השם "Chair Sauvage" (בשר זר). (בצרפתית)

הספר תורגם לאיטלקית ב-2011 על ידי אלנה לוונטל ויצא לאור בהוצאת Giuntina, תחת השם "Appartamento con ingresso nel cortile". (באיטלקית)

הספר תורגם לגרמנית ב-2011 על ידי ברברה לינר (Barbara Linner) ויצא לאור בהוצאת Luchterhand.
עיבודים לקולנוע

ב-2012 יצא הסרט הקצר "התיק השחור" המבוסס על הסיפור בשם זה. ביים עמרי לוי.
ב-2012 יצא הסרט הקצר "דירה עם כניסה בחצר" המבוסס על הסיפור בשם זה. ביים עמרי שנהר.
לקריאה נוספת

בן ורד, מופע האימים של קנז, Time Out תל אביב, גל׳ 308–309 (25 בספטמבר עד 8 באוקטובר 2008), עמ׳ 279.
הערות שוליים

↑  דירה עם כניסה בחצר, באתר הוצאת עם עובד
↑  דירה עם כניסה בחצר, ב"לקסיקון הספרות העברית החדשה"
1 2 3  נעמה צאל, אי אפשר להיכנס ואי אפשר לצאת, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2008
1 2 3 4 5 6 7  אהוד בן עזר, ‏קובץ מדהים ביופיו, על "דירה עם כניסה בחצר" מאת יהושע קנז., "חדשות בן עזר" 374, 1 בספטמבר 2008
↑  אהוד בן עזר, יליד פתח תקווה שהיא המושבה המתוארת בסיפורין של קנז, משער כי "מדובר באזור שבין קצה רחוב הרצל, שבו גרה משפחתו של יהושע ושבסמוך ניצב עד היום בית-הכנסת של סבו הרב הלר – והלאה מזרחה מעבר לרחוב של עין גנים בואכה הכפר הערבי פג'ה.". ראו הערת שוליים בפסקת הביקורת על הסיפור
1 2 3  אריק גלסנר, ביקורת על "דירה עם כניסה בחצר", של יהושע קנז, בהוצאת "עם עובד", באתר "מבקר חופשי", 21 בספטמבר 2008
1 2 3 4  יוסף אורן, דירה עם כניסה בחצר, באתר פרויקט בן יהודה, 2009
↑  יהושע קנז, עמרם, באתר ynet, 6 באפריל 2007
↑  על פי אהוד בן עזר, אביו של יהושע קנז, צבי הרמן גלס, ראו הערת שוליים מס' 4
↑  הסיפור ניתן לקריאה בתוך קריאת כבוד - ארגון ופרט, משפט וכבוד, עמ' 106-99
↑  יצחק מלר, חדרים ממוספרים – אושפיזין או כלואים, באתר "סלונה", 9 באוקטובר 2022
↑  יהושע קנז, חדר מספר 10, באתר ynet, 18 באפריל 2006
1 2   דנה בלאנדר, שנה למותו של יהושע קנז: "מה הולך פה!" צעק, "כמה זמן זה עוד יימשך?", באתר הארץ, 26 בספטמבר 2021
↑  רן יגיל, אֲחֵרּות והומו־ארוטיות במדינת הצבא המתהווה, עתון 77, גיליון 415, אוקטובר-נובמבר 2020, עמ' 8–12
↑  התיק השחור / יהושע קנז, באתר כפר הנוער אלוני יצחק
1 2 3 4 5  דורון קורן, מתי שמואלוף, מרגש או מייבש, באתר ynet, 12 בספטמבר 2008
↑   נעמי שני, על סיפורו של יהושע קנז "התיק השחור", באתר הארץ, 26 בספטמבר 2021
↑  יפתח אשכנזי, האור וההפקר, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2008
1 2  עמרי הרצוג, מסתורין באור הבוהק, באתר הארץ, 23 בספטמבר 2008
↑  יוני ליבנה, יהושע קנז, דירה עם כניסה בחצר, באתר "מיטת סדום – יוני ליבנה", פורסם בידיעות אחרונות, 12 בספטמבר 2008, נדפס גם בתוך: יופיים של המנוצחים : ביקורת ומחקר על יצירתו של יהושע קנז / חן שטרס וקרן דותן, עורכות (תל אביב: עם עובד, תשע״ז 2016), עמ׳ 130–131
↑  מיכל גולדמן, במרכז המידע לאמנות ישראלית
↑  Chair Sauvage, הוצאת הספרים Actes Sud
↑  Appartamento con ingresso nel cortile, הוצאת הספרים Giuntina
↑  Apartment with Garden Entrance & Other Stories, באתר המכון לתרגום ספרות עברית
↑   "התיק השחור", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   "דירה עם כניסה בחצר", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
המטה הכללי האוסטרו-הונגרי

מבנה המטה הכללי ברינגשטראסה, וינה
המטה הכללי הקיסרי והמלכותי (בגרמנית:  k.u.k. Generalstab, בהונגרית: Cs. es K. Vezérkar) היה המטה הכללי של הצבא האוסטרו-הונגרי, שפעל בין 1867–1918.
ארגון

בעקבות הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, הפכה האימפריה האוסטרית לממלכה דואלית. פרנץ יוזף הראשון הפך במקביל לקיסר אוסטריה ולמלך הונגריה. במסגרת פשרה זו, הצבא האוסטרו-הונגרי היה מחולק לשלושה צבאות נפרדים: הצבא המשותף, שחייליו גויסו מכל רחבי האימפריה, הלנדווהר הקיסרי והמלכותי, שחייליו גויסו משטחי אוסטריה, וההונבד המלכותי, שגויס משטחי הונגריה. בעתות שלום, הקשר בין שלושת הצבאות היה קלוש, אולם בעתות מלחמה הם היו אמורים לפעול כגוף אחד.
הקיסר שימש כמפקד העליון של כל שלושת הצבאות. המטה הכללי נועד לרכז את פעילות כל שלושת הצבאות, והיה אחראי על הכנת תוכניות צבאיות וביצוען. באופן רשמי, ראש המטה הכללי היה כפוף למשרד המלחמה, שהיה אחד משלושת המשרדים היחידים שהיו משותפים לשתי הממלכות (יחד עם משרד האוצר ומשרד החוץ). עם זאת, ראש המטה הכללי הוגדר כיועצו הצבאי העליון של הקיסר, ולפיכך נהנה מגישה ישירה אליו. עובדה זו אפשרה לו לעקוף את הוראות שר המלחמה באמצעות הוראות מהקיסר עצמו.
עד 1896, התקיים במקביל למטה הכללי מטה נוסף בשם "מטה הארטילריה" אשר היה אחראי על תפקוד חיל התותחנים. מטה זה פעל בצורה עצמאית ולא היה כפוף למטה הכללי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ויתר הקיסר פרנץ יוזף על תפקידו כמפקד העליון, והעביר אותו לידי הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן. כאשר הארכידוכס קרל עלה לשלטון, הוא נטל לעצמו מחדש את תפקיד המפקד העליון. עם סיום המלחמה הוא ויתר על התפקיד כדי שלא יאלץ לחתום על הסכם הכניעה שסיים את המלחמה. את מקומו בתפקיד מילא הרמן קבש.
שירות

במטה הכללי שירתו קצינים זוטרים רבים בתפקידים שונים. השירות במטכ"ל נחשב למובחר מאוד, והקצינים המשרתים נדרשו להוכיח לפני כן שירות יעיל ואיכותי, כמו גם ציונים טובים בבתי הספר הצבאיים. קצינים המשרתים במטכ"ל לבשו מדים מיוחדים שהבדילו אותם משאר חיילי הצבא. בוגרי המטכ"ל שובצו לאחר מכן במגוון תפקידים בכירים.
ראשי המטה הכללי

| דיוקן | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
|  | פרנץ פון יון | 1867 | 1869 |
|  | יוזף פון גלינה | 1869 | 1874 |
|  | פרנץ פון יון | 1874 | 1876 |
|  | אנטון פון שנפלד | 1876 | 1881 |
|  | פרידריך פון בק-רז'יקובסקי | 1881 | 1906 |
|  | קונרד פון הצנדורף | 1906 | 1911 |
|  | בלזיוס פון שמואה | 1911 | 1912 |
|  | קונרד פון הצנדורף | 1912 | 1917 |
|  | ארתור ארץ פון שטראוסנבורג | 1917 | 1918 |
לקריאה נוספת

Lackey, Scott W. The Rebirth of the Habsburg Army: Friedrich Beck and the Rise of the General Staff. Greenwood Press, 1995.
Rothenberg, Gunther E. The Army of Francis Joseph. Purdue University Press, 1998.
Sondhaus, Lawrence. Franz Conrad Von Hötzendorf: Architect of the Apocalypse. Humanities Press, 2000.
דיאבלו (משחק וידאו)

.
| --- | --- |

עטיפת המשחק
 כללי
 תאריך הוצאה:  31 בדצמבר 1996
 סוגה:  משחק תפקידים ממוחשב, Hack and slash, משחק פעולה ממוחשב, Dungeon crawler
 פיתוח:  בליזרד נורת' (Blizzard Entertainment)
 הוצאה לאור:  Blizzard Entertainment
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 עיצוב:  דייוויד ברוויק, אריק שייפר, מקס שייפר, אריק סקסטון, קנת' ויליאמס
 סדרה:  דיאבלו
 כלי משחק:  isometric view 
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  משחק יחיד, משחק מרובה משתתפים
 פלטפורמות:  Microsoft Windows, macOS, פלייסטיישן, XBOX
 המשחק הבא:  דיאבלו 2
 אתר רשמי
 
דיאבלו (באנגלית: Diablo) הוא משחק מחשב מסוגת משחק תפקידים ופעולה, המתרחש בזמן-אמת (איננו מבוסס תורים). דיאבלו פותח על ידי חטיבת "דיאבלו נורת'" בחברת המשחקים Blizzard Entertainment והופץ לחנויות ב-31 בדצמבר 1996 על ידי בליזארד. דיאבלו הוא הראשון בסדרת המשחקים דיאבלו והצלחתו הובילה לפיתוח שני משחקים נוספים: דיאבלו 2 ב-2000 ודיאבלו 3 ב-2012.
עלילה > תחילת המשחק

זמן קצר אחרי האירועים האחרונים מגיע הגיבור לעיירה. מוטל עליו להיכנס לקתדרלה של העיירה, לרדת מקומה לקומה, 16 קומות בסך הכל, ולהילחם במפלצות ובשדים תוך ביצוע משימות שונות בדרך להתמודדות הסופית מול אדון האימה דיאבלו. בסופו של המשחק הגיבור כולא את דיאבלו בחזרה באבן-הנשמה. במטרה לכלוא את דיאבלו לנצח הגיבור מנקב את ראשו באבן הנשמה, כך שיוכל להכיל את מהותו של דיאבלו ולמנוע ממנו לצאת לעולם. לא ברור מה תוצאת מהלך זה אך בסוף המשחק נרמז כי הוא לא השיג את מטרתו. בסצנה האחרונה נראה הגיבור כשהוא עטוף בגלימה וברדס, ופניו מוצלות. במשחק ההמשך "דיאבלו 2" מתברר כי דיאבלו אכן השתלט על הגיבור.
משחקיות

דיאבלו הוא משחק תפקידים ופעולה מסוג "Hack and Slash", בו השחקן מגלם דמות בודדת החוקרת את העולם של המשחק (המגולם לרוב במבוך) ויכול להשיג חפצים וציוד, להטיל קסמים, להביס אויבים ומפלצות ולתקשר עם דמויות בלי שחקן (NPC) במהלכו. מרבית ממשקי השחקן מתבצעים באמצעות לחיצה על העכבר למעט הטלת קסמים ושימוש בשיקויים שמבוצע באמצעות כפתורי המקלדת.
למשחק עיר מרכזית, טריסטרם, בה מרוכזים כל הדמויות בלי שחקן החברותיות במשחק, ודרכו השחקן רוכש ציוד ומידע לקראת משימות במשחק. מרבית המשחק מתבצע בקתדרלה של העיר המרכזית וב-16 השלבים שמתחתיה, מבוכי צינוק המעוצבים אקראית בכל טעינה של המשחק. השחקן מקבל מספר אקראי של משימות ממספר שלבים במשחק אותם השחקן יכול לבחור שלא לבצע. שתי המשימות האחרונות הן חיוניות לסיום המשחק.
המשחק תומך במשחק מרובה משתתפים עד מקסימום של 4 שחקנים.
משחקיות > דמויות

למשחק שלושה סוגי דמויות מהם ניתן לבחור את המשחק: הלוחם, הנוכלת והמכשף. לכל דמות יש תכונות מסוימות המתאימות לה ומיומנות ייחודית. אף על פי שכל הדמויות יכולות להשתמש בכמעט כל החפצים והקסמים הזמינים במשחק, וזאת בניגוד לכותרים אחרים בסדרת משחקי דיאבלו, בהם קיימת הגבלה רבה על החפצים והיכולות של כל סוג דמות במשחק, התכונות הקיימות לדמות משפיעות על יכולתה להשתמש בתכנים אלו באופן יעיל. לדוגמה, הכמות המקסימלית של קסם שקיימת לדמות הלוחם מונעת ממנו ללמוד את הקסמים במדרג הגבוה יותר במשחק.
הלוחם (באנגלית: Warrior) הוא איש קרבות פנים אל פנים בעל עוצמה פיזית רבה (Strength), המהווה התכונה המרכזית שלו, ולרוב יהיה זה אשר מסוגל לספוג את כמות הנזק הגדולה ביותר. הלוחם מתחיל עם המיומנות הייחודית של תיקון החפצים שברשותו במחיר של העמידות הכללית (Durability) של החפץ. בעלילת המשחק, הלוחם מהווה הדמות המרכזית של המשחק הראשון, שמו איידן (Aidan), בנו של המלך לאוריק והנסיך יורש העצר האהוב של ממלכת קונדוראס. בסופו של המשחק איידן מנסה למנוע את חזרתו של דיאבלו באמצעות אבן הנשמה האדומה על ידי החדרתה לראשו, ניסיונו כושל ודיאבלו משתלט עליו. במשחק השני איידן הוא הנודד האפל (The Dark Wanderer) אחריו עוקבים גיבורי המשחק, ובסופו הופך בעצמו לדיאבלו בסוף החלק הרביעי במשחק.
הנוכלת (באנגלית: Rogue) היא לוחמת המיומנת בשימוש בקשתות כלי נשק בעלי טווח. על אף שכוחה חלש מזה של הלוחם, הנוכלת יעילה מאוד בחיסול מפלצות מרחוק באמצעות הקשת שלה. התכונה המרכזית של הנוכלת היא זריזות (Dexterity) והמיומנות הייחודית שלה היא ניטרול מלכודות. שמה של הנוכלת הוא מורינה (Moreina), עמדה בראשה של משלחת נוכלות מאחוות העין העיוורת (Sisterhood of the Sightless Eye) שהגיעה לקונדוראס מהמזרח כדי לחקור את התפשטות הרוע בטריסטראם. לאחר הבסתו של דיאבלו בסוף המשחק הראשון מורינה חוללה על ידי הרוע והתמסרה לרשעית הנחותה מהגיהנום, אנדאריאל, ותוקפת את אחיותיה. במשחק השני מורינה ידועה כבלוד רייבן (Blood Raven, בעברית: עורבנית הדם) ומופיעה כבוסית בחלק הראשון.
המכשף (באנגלית: Sorcerer) הוא מטיל כשפים המומחה אומנות הקסם. המכשף יכול להטיל לחשים בדרגות הגבוהות ביותר ומהווה את הדמות החלשה ביותר פיזית. התכונה המרכזית של המכשף היא קסם (Magic) והמיומנות הייחודית שלה היא טעינת מטות קסמים במחיר כמות הקסמים המקסימלית של כל מטה יכול לבצע. שמו של המכשף הוא ג'זרת' (Jazreth), היה חבר בשבט המחשבים ויזג'רי שמספר מחבריו הגיעו לטריסטרם כדי לחקור את התפשטות הרוע בעיר ולחפש ספרי קסמים בקתדרלה שבו. לאחר הבסת דיאבלו נדד ג'זרת' ללוט גוליין שם פתח בטעות שער לגיהנום דרכו פלשו לעיר שדים שהשתלטו על ארמון המלך. במשחק השני ג'זרת' ידוע כהמזמן (The Summoner), ומופיע כבוס בחלק השני.
בהרחבת המשחק "Diablo: Hellfire" התווספה דמות הנזיר (Monk), שיכולותיה הם לחימה פנים מול פנים עם מוט. שתי דמויות נוספות, הזמר הנודד (Bard), שמסוגל להחזיק שני כלי נשק בו זמנית, והברברי (Barbarian), שבעל יכולת ייחודית להילחם עם שני גרזנים, לא הוספו להרחבה משום שלא סיימו להכין אותם לפני פרסומו אך ניתן באמצעות פריצה לקובצי המשחק לאפשר משחק בהם.