stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קופיקו (סדרת טלוויזיה)
דמויות > שחקנים אורחים

מוטי קירשנבאום, אורן זגמן, נוי פרי, רון שחר, נתן ברגר, דני שטג, עידן גיל, טל גרושקה, עירית נתן בנדק, גליה ישי, תומר שרון, דדי בן דיין, אדם שומר, אודי קיסרי, טולי נבון, יגאל עדיקא, יורם שנער, דן קפלן, יובל ינאי, אופיר שקיר, בר רפאלי, אור חן, נטע כהן, איילת גבאי, מני סביר, ישראל צדוק, אורי כבירי, דווי כהן, דרור טפילצקי, עמיקם לוי, רפי רוטשטיין, לירית בלבן קרן וייס, אודי גיל, ואדים קוטרלוב, יסמין קדר, דלית קהן, אילן לינדבנד, יהודית מוסקוביץ', שמעון קליין, חנה קליין, שמוליק לוי, ז'יל בן דוד, דליק ווליניץ, זבולון מושיאשווילי, ניר רון, יניב סוויסה, דורון בן דוד מיכל דליות וכדומה.
סדרות ספין-אוף

לסדרה הופקו חמש סדרות ספין-אוף:
"קופיקו חוקי הג'ונגל" (2010) – סדרת ספין אוף של העונה השנייה. הסדרה מבוססת על התנהגות שופט בבית המשפט. בכל פרק קופיקו משתמש בפטישים מוזרים ומשונים. בפרק השני נגה נותנת לקופיקו תחפושת שופט וכך בכל הפרקים העלילה מתחילה להסתבך. בכל פעם שני אנשים נכנסים למשפט, אחד מהם טוען משהו לגבי האחר ולפעמים מגיעים גם עדים. נגה היא העוזרת של קופיקו ומופיעה לעיתים קרובות מאוד בפרקים, ובסופם קופיקו מחליט מי האשם ומי הנאשם או שמציעים פתרון שיוסכם בין שני הצדדים. לעיתים בסדרה את נגה מחליפים דמויות אחרות כמו: תמר, יורם ואברום. כמו כן, הייתה שבירה של הקיר הרביעי שבו הדמויות היו מודעות לכך שהן מופיעות בסדרת רשת ובאחד הפרקים תמר ושושנה (כל אחת בנפרד) פנו למנהלי האתר על מנת לעשות סדרת רשת משלהן. הסדרה הופקה עבור האתר וואלה וכללה עשרים פרקים.
"קופיקו המנהל" (2018) – בסדרה המנהל סלחוביץ יוצא לטיול חילוף מנהלים בחונטוזה. תמר ושושנה רבות מי מהן תחליף אותו, ובינתיים הוא ממנה את קופיקו למנהל החדש לחודש, מכיוון שהמנהל המחליף מחונטוזה לא היה יכול להגיע. קופיקו נותן חופשה לחנה המזכירה וממנה את אברום למזכיר החדש. כל פרק עוסק ביום אחר בבית הספר בזמן שקופיקו מנהל אותו. הסדרה הופקה עבור yes, שודרה בערוץ ג'וניור וכללה 30 פרקים.
"קופיקו במשטרה" (2018) – עלילת הסדרה מספרת על קופיקו שמתחיל לעבוד בתחנת המשטרה, ומנסה לפתור בעיות שונות שמגיעות אליו. הסדרה נוצרה במטרה להציג את המשטרה באור חיובי וללמד על הסמכויות המוקנות לה. כל פרק עוסק ביום אחר ובבעיות שהמשטרה מטפלת בהן. הסדרה הופקה עבור משטרת ישראל, שודרה בערוץ ג'וניור ללקוחות כל החברות וכללה עשרה פרקים.
"קופיקו בספרייה" (2022) – עלילת הסדרה מספרת על קופיקו שמספר את סיפוריו לילדים בספריה יחד עם השומר שלה (אוראל צברי) וממשיך לעשות שטויות גם שם, הסדרה שודרה בערוץ ג'וניור החל מה-18 בדצמבר והוקדשה לזכרה של תמר בורנשטיין-לזר סופרת סדרת הספרים של קופיקו שנפטרה ב-16 ביוני 2020.
"קופיקו: אתגר הבישול" (2024) - עלילת הסדרה מספרת על תחרות בישול טלוויזיונית שבה קופיקו נרשם עם שושנה אליה ושם היא מגלה שהיא מתחרה מול בעלה אברום ובלוגרית הבישול האהובה עליה, דבש.
מוזיקה

לסדרה המקורית שהופקה ב-1993 הולחנה מוזיקת פסקול מקורית על ידי שמוליק נויפלד. גם קטע הפתיחה והסיום של הסדרה הולחנו על ידי נויפלד.
לסדרה ששודרה ב-2009–2013 הולחנה מוזיקה מקורית על ידי אסף אבידר, ונעימת הפתיחה, המשמשת גם כנעימת הסיום, מזוהה עם ההפקות החדשות.
כמו כן, נעשה שימוש במוזיקת הפקות שנוצרה על ידי המלחין האמריקאי קווין מקלאוד. המוזיקה של מקלאוד לא קיבלה קרדיט בסדרה.
גרפיטי של קופיקו בפתח תקווה, העיר בה מתרחשת העלילה.
חדוה רוזנברג איש-שלום

ד"ר חדוה רוזנברג איש-שלום
חדוה רוזנברג איש-שלום (1925 – 18 בספטמבר 2022) הייתה מורה, מנהלת בית ספר, ד"ר לחינוך, יועצת למערכות חינוך ומרצה במוסדות אקדמיים. ניהלה את בית החינוך לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב בירושלים, ובהמשך הקימה וניהלה את בית הספר התיכון ע"ש דנמרק, שהיה מבתי הספר המקיפים הראשונים בישראל ופעל להשגת אינטגרציה בחינוך. זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 2000.
ביוגרפיה

רוזנברג איש-שלום נולדה בשנת 1925 בירושלים לשושנה (לבית ברנוב) ומרדכי איש-שלום. הוריה עלו מליטא לארץ ישראל ב-1923, והיו חברים בגדוד העבודה, בקיבוץ תל יוסף ואחר כך בירושלים. אביה, מרדכי איש-שלום הפך בהמשך לפעיל ציבור, וב-1959 נבחר לראשות עיריית ירושלים, תפקיד אותו מילא עד 1965. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים - חדוה (רוזנברג), דוד איש-שלום ואיה (בן בסט).
בנעוריה התגוררה רוזנברג איש-שלום בשכונת הפועלים שבפאתי שכונת בית הכרם, ולמדה בבית הספר היסודי בית הכרם ובבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה. בין מוריה הבולטים בתיכון היו: מחנך הכיתה, ד"ר אליעזר מנצ'ל, והמורה למתמטיקה, אברהם אבן-שושן. במקביל ללימודיה הייתה פעילה בתנועת הנוער המחנות העולים, שירתה גם כאתתית בפלוגת איתות של גדוד חי"ש (חיל שדה) של ההגנה, ובהמשך התגייסה לש"י (יחידת המודיעין) של ההגנה. בשנת 1943, עם סיום לימודיה, התגייסה לצבא הבריטי ושירתה בקהיר בחיל העזר לנשים.
לאחר כשנה ורבע שבה לארץ ישראל והחלה את לימודיה באוניברסיטה העברית בלשון עברית, מקרא וספרות. במקביל שירתה בארגון ההגנה במשימות איתות, תפקיד אותו מילאה בארגון עוד טרם גיוסה לצבא הבריטי.
לאחר סיום לימודיה עברה ללמד בבית החינוך לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב, וכעבור זמן קצר מונתה לנהל את בית הספר. היא ניהלה את בית ספר ארלוזורוב במשך 17 שנים, ונודעה כמחנכת שהעמידה דורות של תלמידים.
בשנת 1968 סיימה את תפקידה בבית ספר ארלוזורוב, וקיבלה על עצמה תפקיד מאתגר: הקמה וניהול של בית ספר תיכון חדש בירושלים שבו תיושם החלטת ממשלה על רפורמה במערכת החינוך בישראל, שאחד ממרכיביה המרכזיים היה אינטגרציה. הכוונה הייתה ליצור מיזוג חינוכי בין תלמידים מקבוצות חברתיות שונות ומרקע סוציו-אקונומי שונה, שעד אז לא היו ביניהם כמעט מפגשים. בית הספר "דנמרק", שהיה לבית הספר המקיף הראשון בישראל, החל לפעול בשכונת קטמונים בספטמבר 1970 ותחת הנהגתה של חדוה איש-שלום היה למוסד מצליח ומוביל בירושלים, ותרם רבות לחיזוק תפישת האינטגרציה בחינוך.
בשנת 1987 סיימה רוזנברג איש-שלום את תפקידה, והתמקדה בלימודי תואר שלישי בבית ספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב. את עבודת הדוקטור שלה, שעסקה בנושא הקמתם ודפוסי התפתחותם של בתי הספר המקיפים בישראל, כתבה בהדרכת פרופ' משה סמילנסקי.
לאחר שהשלימה בהצלחה את עבודת הדוקטור עסקה איש שלום במשך שנים בייעוץ למערכות חינוך ברחבי הארץ, תוך דגש על שיפור ושדרוג מערכת החינוך בחברה הבדואית בישראל. במקביל לימדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמוסדות אחרים להשכלה גבוהה.
פעילויות נוספות

לאורך השנים הייתה פעילה בהנהלת הסתדרות המורים.
הייתה חברת מרכז מפלגת העבודה במשך שנים רבות וכיהנה כחברה בוועדות שונות בה. בשנת 1965, לקראת הבחירות לכנסה השישית, הייתה מועמדת מטעם מפלגת העבודה לכנסת. על פי תוצאות הבחירות הגיע למקום גבולי ולא נכללה ברשימת הנבחרים לכנסת. לאחר זמן מה הפך מקומה לריאלי והיא נקראה להצטרף לכנסת, אך החליטה לוותר על מקומה ולהתרכז בעשייה בתחום החינוך.
במקביל החלה להתנדב בגופים ציבוריים בירושלים:
ניהלה עמותה לזכר הסופרת מרים ילן-שטקליס
ניהלה עמותה לזכר הצייר מירון סימה
התנדבה ביד ושם
התנדבה במתנ"ס בית הכרם
הייתה חברה בהנהלת בית עגנון
הייתה חברה בהנהלת בית הסופר
עמדה בראש הוועדה שמעניקה מדי שנה לאמנים ישראלים את פרס מפעל חיים ע”ש מרדכי איש-שלום ופרס ליצירה אמנותית ע”ש שושנה איש-שלום על מפעל חיים או תרומה לאמנות מטעם אגודת הציירים והפסלים ירושלים.
פרסים וכיבודים

בשנת 1993 השיאה משואה, כבת ירושלים וכאשת חינוך, בטקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות בהר הרצל.
בשנת 2000 הוענק לה עיטור יקיר ירושלים על תרומתה למערכת החינוך בעיר.
בשנת 2005 קיבלה את פרס נשיא המדינה למחנכת מצטיינת.
משפחתה

הייתה נשואה לישעיהו (שייקה) רוזנברג, שאותו הכירה במסגרת פעילות תרבותית של המשמרת הצעירה של מפא"י, משנת 1947 ועד למותו. אם לבת (נאוה רזאל) ושני בנים (מוישיק ובני).
אחד מנכדיה הוא המוזיקאי ניצן-חן רזאל.
התגוררה בירושלים.
ספרים שכתבה

חדוה איש-שלום ומרים שמידע, מהפכה חברתית בישראל ועמים: חינוך על-יסודי לכל - מהות, תולדות ודפוסי תפקוד, תל אביב, רמות, 1993 (הספר מבוסס ברובו על עבודת הדוקטור שכתבה).
חדוה רוזנברג איש-שלום, ומתלמידי יותר מכולם: אוטוביוגרפיה, ירושלים, הוצאה עצמית, 2011.
ראו גם

בית הספר התיכון ע"ש דנמרק
אינטגרציה (חינוך)
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "מרדכי איש-שלום (פרידמן)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד, 1965, עמ' 4541
↑  חדוה רוזנברג איש-שלום, ומתלמידי יותר מכולם: אוטוביוגרפיה, ירושלים: הוצאה עצמית, 2011, עמ' 47-48
↑  חדוה רוזנברג איש-שלום, ומתלמידי יותר מכולם: אוטוביוגרפיה, ירושלים: הוצאה עצמית, 2011, עמ' 57-64
↑  חדוה רוזנברג איש-שלום, ומתלמידי יותר מכולם: אוטוביוגרפיה, ירושלים: הוצאה עצמית, 2011, עמ' 75-76
↑  חדוה רוזנברג איש-שלום, ומתלמידי יותר מכולם: אוטוביוגרפיה, ירושלים: הוצאה עצמית, 2011, עמ' 95-102
↑  חדוה רוזנברג איש-שלום, ומתלמידי יותר מכולם: אוטוביוגרפיה, ירושלים: הוצאה עצמית, 2011, עמ' 111-126
↑  חדוה איש-שלום רוזנברג, מחקר היסטורי של הגורמים שהשפיעו על הקמתם ודפוסי התפתחותם של בתי-הספר המקיפים בישראל (בהדרכת פרופ' משה סמילנסקי), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, בית ספר לחינוך, 1988
↑  הקרן למתן פרסים לציירי ירושלים ע"ש שושנה ומרדכי איש-שלום ז"ל, באתר גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל
↑  חדוה רוזנברג איש-שלום, ומתלמידי יותר מכולם: אוטוביוגרפיה, ירושלים: הוצאה עצמית, 2011, עמ' 77-79
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308077305171 
בית ספר דנמרק בירושלים עם סיום בנייתו - 1970
דני נוה

דני נוה (נולד ב-21 ביוני 1960) הוא פוליטיקאי ישראלי לשעבר חבר הכנסת מטעם הליכוד ושר בממשלות ישראל ואיש עסקים שעמד בראש קרן השקעות בתחומים רפואיים, לשעבר יו"ר כלל חברה לביטוח ויו״ר שותפות המו״פ שורטק.
בדצמבר 2021 החל כהונה כנשיא הבונדס לחמש שנים.
ביוגרפיה

דני נוה (מנהיים) נולד בעיר בני ברק ולמד בישיבה התיכונית נתיב מאיר. שירת בצה"ל במודיעין חיל האוויר, והשתחרר בדרגת רב-סמל. בשנת 1985 סיים לימודים לתואר ראשון בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1986 הוסמך כעורך דין. במקביל בתקופת לימודיו שימש כיושב ראש תא סטודנטים שאותו הקים - גלע"ד (גוף סטודנטים לאומי עצמאי דמוקרטי) המקורב לליכוד. בבחירות המקומיות ב-1983 שימש כדובר הליכוד בירושלים באוקטובר 1986 נבחר ליו״ר צעירי "תנועת החרות" בירושלים.
בשנים 1986–1992 היה יועצו ודוברו של השר משה ארנס, כאשר כיהן ארנס כשר בלי תיק (1986 - 1987) ושר החוץ (1988 - 1990) ושר הביטחון (1990 - 1992). בין מאי 1988 וינואר 1989 שימש כדובר הליכוד. ביוני 1991 מונה על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק לדובר צה"ל, אך הוא ויתר על המינוי בטרם נכנס לתפקיד, עקב הביקורת הציבורית החריפה, על מינוי אדם המזוהה פוליטית, חסר ניסיון צבאי, לתפקיד רגיש ביותר בצה"ל.
בשנת 1993 מונה לסמנכ"ל רכש בשירותי בריאות כללית. לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה במאי 1996, הצטרף לצוות ניהול הקמפיין במטה הליכוד. אחר כך מונה על ידי בנימין נתניהו לתפקיד מזכיר הממשלה, בעת כהונת ממשלת ישראל העשרים ושבע, ושימש בתפקיד זה בין השנים 1996–1999. בעת היותו מזכיר הממשלה כיהן כיו"ר הפורום למאבק באנטישמיות, כיו"ר צוות ההיגוי הישראלי עם הפלסטינים והיה שותף מרכזי להסכמי וואי וחברון.
ביוגרפיה > פעילותו בכנסת ובממשלה

בשנת 1999 נבחר לכנסת ה-15, ונבחר בשנית ב-2003 לכנסת ה-16 כחלק מרשימת הליכוד. בכנסת ה-15 פעל בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת החוקה ובוועדה להגנת זכויות הילד. בין היתר יזם והעביר חקיקה המעניקה גם לבני 17 את זכות הבחירה בבחירות לרשויות המקומיות. כמו כן עמד בראש השדולה הפרלמנטרית למען חיילי צה"ל השבויים והנעדרים.
בשנת 2001, כבר בקדנציה הראשונה שלו בכנסת, מונה נוה על ידי אריאל שרון לשר בלי תיק במשרד ראש הממשלה, בממשלת ישראל העשרים ותשע. נוה שימש כשר המקשר בין הממשלה לכנסת, ריכז את הטיפול בשחרור עזאם עזאם מהכלא המצרי. הכין את "תיק ערפאת", שבו רוכז מידע על מעורבותו של יאסר ערפאת בפעולות טרור נגד ישראל. כמו כן ריכז הכנת דו"ח על נזקי הטרור לכלכלה הישראלית ועמד בראש ועדות השרים הבאות: ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים וועדת השרים למאבק באלימות. לאחר פרישת מפלגת העבודה מהקואליציה בנובמבר 2002 מונה לשר התעשייה והמסחר למשך מספר חודשים עד לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה.
ביוגרפיה > שר הבריאות

עם הקמת הממשלה ה-30 בשנת 2003 מונה לשר הבריאות. נוה הצליח להוציא את מערכת הבריאות ממשבר כלכלי קשה, להגדיל את סל הבריאות ולמנוע את סגירתם של בתי חולים רבים (בני ציון, יוספטל, השרון, ביקור חולים, פלימן ואברבנאל). נוה ניהל מאבקים רבים שהביאו לתוספות תקציב של כשני מיליארד שקל למערכת הבריאות. כמו כן הצליח להביא לביטולו של זמן ההמתנה הארוך של קשישים למיטה סיעודית (קודים גריאטריים). נוה קידם חקיקה ופעולות הסברה כחלק מהמאבק נגד העישון ונזקיו והצליח גם להביא לעליה מסוימת בשיעור תרומות האיברים בישראל. הוא קידם את הרפורמה בשוק התרופות ללא מרשם, שאיפשרה מכירת תרופות אלה מחוץ לבתי המרקחת. נוה כיהן גם כיו"ר ועדת השרים לטקסים וסמלים וכנציג הממשלה בוועדה למינוי שופטים.
נוה התפטר מתפקידו ב-14 בינואר 2006 יחד עם שאר חברי סיעת הליכוד בעקבות הפיצול של סיעת קדימה מהליכוד ולקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה.
ביוגרפיה > הכנסת ה-17

בכנסת ה-17 כיהן נוה כחבר בוועדת חוקה חוק ומשפט ובוועדת החקירה הפרלמנטרית בעניין האזנות הסתר. כיהן לתקופה קצרה כחבר בוועדת החוץ והביטחון.
ב-25 בפברואר 2007 הגיש נוה את התפטרותו מהכנסת לאחר שמונה שנות כהונה.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו מהכנסת

לאחר פרישתו מהכנסת, הקים את קרן ההשקעות הפרטיות "אגת מדיקל" (Agate Medical investments) ועמד בראשה. הקרן השקיעה בחברות מכשור רפואי ובמיזמים בתחום השירותים הרפואיים. הקרן גייסה של 60 מיליון דולר, שהמשקיעה העיקרית בקרן הייתה חברת כלל החזקות עסקי ביטוח מקבוצת אי.די.בי, שהייתה אז שבשליטת נוחי דנקנר. במשך 7 שנים לאחר הקמתה הקרן ללא רשמה אקזיט משמעותי, ובסך הכול היא רשמה עד שנת 2020 תשואה שלילית של כ־60%. בדצמבר 2012 מונה על ידי נוחי דנקנר כדירקטור של תאגיד השקעות דיסקונט.
במאי 2013 מונה ליו"ר כלל חברה לביטוח. בחירתו הייתה שנויה במחלוקת בשל היעדר ניסיון בתחום הביטוח וספגה ביקורת ציבורית. בשנת 2021, פרש מתפקידו לאחר שהוביל ניסיון שנכשל להחלפת מנכ"ל החברה. שופט בית המשפט העליון לשעבר יורם דנציגר שמונה כבודק חיצוני קבע כי "נפל פגם" בהתנהלותו בהליך הניסיון להחלפת המנכ״ל, דנציגר כתב כי "לא נמצא בדל ראיה כתימוכין לטענותיו של המנכ"ל יורם נוה כנגד היו"ר דני נוה". בנוסף הוא מציין כי בנקודה זו נוה פעל בתום לב.
שימש כיו"ר חברת בטר קנאביס.
במאי 2021 היה שותף בהנפקת שותפות המו״פ "שור-טק" שמשקיעה בחברות בתחום הטכנולוגיה הפיננסית ושימש גם כיו״ר הדירקטוריון של השותפות. בסוף 2023 נקלע השותפות לסכסוך עם חלק מבעלי מניות שלה, שהגישו בקשה לפרק את השותפות ולהחזיר להם את כספם.
בדצמבר 2021 מונה על ידי שר האוצר, אביגדור ליברמן, לנשיא ומנכ״ל ארגון הבונדס לחמש שנים.
חיים אישיים

נוה נשוי לצילי ואב לשלושה, גר בסביון. בן דודו (מדרגה שנייה) הוא האלוף יאיר נוה.
לקריאה נוספת

דני נוה, "סודות ממשלה", הוצאת ידיעות אחרונות
עבד אל-חמיד סראג'

| --- | --- |

 לידה:  1925 חמה, המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון 
 פטירה:  24 בספטמבר 2013 (בגיל 88 בערך) קהיר, מצרים 
 מדינה:  סוריה 
 דרגה:  קולונל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העצמאות 
 
עבד אל-חמיד סראג' (בערבית: عبد الحميد السراج; ספטמבר 1925 – 23 בספטמבר 2013) קצין ופוליטיקאי סורי.
ביוגרפיה

סראג' נולד בחמה למשפחה כורדית אמידה. הוא למד באקדמיה הצבאית בחומס והיה מהקצינים הראשונים בצבא סוריה. בשנת 1949 הוא הובא למודיעין הצבאי על ידי הכורדי חוסני א-זעים, בתקופת כהונתו כנשיא סוריה. בשנים 1952-1953 הוא השתלם באקול ד'אטה מז'ור ולאחר מכן היה עוזר נספח הצבא הסורי בצרפת. במרץ 1955 הוא נתמנה למפקד חיל המודיעין הסורי. הוא עמד בראש קבוצה של קצינים בעלי נטייה שמאלנית בעלת השפעה רבה בצבא הסורי ובסוריה בכלל. סראג' נחשב לידיד של נאצר ותומך בידידות עם ברית המועצות. בנובמבר 1956 דווח על מאבק בין סראג' לאסעד שתילה על השליטה בסוריה, ובסוף נובמבר 1956 נטען שבסוריה שולטת טריומווט שכלל את סראג', שר־החוץ צלאח אל־דין ביטאר, וחאלד בקדאש, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסורית. בעיתונות התקופה נטען מדצמבר 1956 שסראג' היה השליט בפועל של סוריה וכי נשיא סוריה, שוכרי אל-קוותלי, מילא את הוראותיו. בינואר 1957 הועמדו לדין 47 קצינים תומכי עיראק, שהייתה אז פרו מערבית, ובעיתונות נטען שהיה מדובר במהלך של סראג' לסילוק יריביו. במרץ 1957 ניסו הנשיא והרמטכ"ל להדיח את סראג' מתפקידו, אך הניסיון נכשל. אירוע זה הראה מצד אחד את כוחו הרב של סראג', אך מצד שני מעיד שכוחו אינו בלתי מוגבל.
בספטמבר 1957 יצא סראג' לקהיר עם הרמטכ"ל הסורי, עפיף ביזרי, לשיחות על שיתוף פעולה בין המדינות, על פיהם הגיעו יחידות צבא מצרי לסוריה. כאשר סוכנים סעודיים הציעו לו להתנקש בחיי נאצר הוא לקח מהם תשלום ולאחר שאסף מספיק ראיות פרסם את דבר ההצעה באופן שהביך את סעוד, מלך ערב הסעודית וגרם לו להתפטר. בעקבות הקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת התמנה סראג' לשר הפנים של החבל הסורי, הממונה על המשטרה החשאית והיה ליד ימינו של נאצר בסוריה. בעקבות הארגון מחדש של הרפובליקה הערבית המאוחדת התמנה סראג' לסגן נשיא לענייני פנים. אך בעקבות סכסוך שהיה לו עם עבד אל חכים עאמר הוא דרש מנאצר לבחור בינו ובין עאמר. נאצר בחר בעאמר וסראג' הורחק ממוקדי הכוח בסוריה. הרחקתו זו הביאה למרד נגד נאצר בסוריה והתנתקות סוריה מקע"ם. המורדים עצרו את סראג' בכלא מאזה והודיעו על כוונתם להעמידו לדין. במאי 1962, בסיוע אחד הסוהרים, ברח מבית החולים של הכלא על פי תוכנית של המודיעין הכללי המצרי. הוא הגיע למצרים ונתקבל לשיחה אצל נאצר ב-13 במאי 1962. משפטו, על כן, נערך בסוריה שלא בפניו.
בשנת 1967 נתמנה סראג' למנהל הביטוח הלאומי במצרים.
הערות שוליים

1 2  America's great game : the CIA's secret Arabists and the shaping of the modern Middle East, 2013, page 255
↑  ד"ר יוחאי סלע, "המודיעין הישראלי בעקבות עבד אל חמיד סראג'", מגזין המזרח התיכון, 29 במרס 2008
↑  הגבלות וגירושים בסוריה בפקודת הרודן החדש, על המשמר, 10 בדצמבר 1956
↑  נאצר קיים רק בזכות ארה"ב, חרות, 9 בדצמבר 1956
↑  קולונל סראג' - דיקטטור פרו־קומניסטי בסוריה, שערים, 11 בדצמבר 1956
↑  חילוקי דעות רציניים בסוריה, הארץ, 7 בנובמבר 1956
↑  המשבר בסוריה מחריף עם השתלטות הצבא, למרחב, 26 בנובמבר 1956
↑  יעקב ברעם, לאן מועדות פני סוריה?, למרחב, 21 בדצמבר 1956
↑  משפט ההפיכה בדמשק, למרחב, 11 בינואר 1957
קולונל סראג' השיג מבוקשו, הצופה, 3 במרץ 1957
↑  יחידות שריון הופעלו במאבק בסוריה, מעריב, 20 במרץ 1957
גברו השמועות על הפיכה בסוריה, דבר, 21 במרץ 1957
↑  סראג' לא סולק מתפקידו חוסיין שלח אגרת אל כוותלי, דבר, 28 במרץ 1957
↑  אליעזר בן משה, ואחרי ירדן - סוריה?, למרחב, 10 במאי 1957
↑  סאם ברואר, דמשק מצפה להכרעה ברבת־עמון, מעריב, 26 באפריל 1957
↑  ביזרי וסראג' חזרו לדמשק, הַבֹּקֶר, 15 בספטמבר 1957
↑  כוחות צבא מצרי הגיעו לסוריה, שערים, 14 באוקטובר 1957
↑  נאצר מאשים את סעוד בקשר נגד "האיחוד", הַבֹּקֶר, 6 במרץ 1958
↑  עוזי טל, נאצר מארגן פסגה, דבר, 6 בנובמבר 1959
הלם המרד העיראקי, מעריב, 10 באוקטובר 1971
↑  מצרים - בתפקידים המרכזיים של ממשלת ה"ריפובליקה", למרחב, 7 במרץ 1958
↑  האם יצליח נאצר ל,עכל' את סוריה?, למרחב, 21 במרץ 1958
↑  נאצר מבשר "משברים חדשים", למרחב, 14 בנובמבר 1958
↑  חגי אשד, המתיחות הפנימית בסוריה, דבר, 7 בדצמבר 1958
↑  ק. מנחם, ה"ריאורגניזציה" במדינת קע"ם, דבר, 24 באוגוסט 1961
↑  סראג' אמר: אני או עאמר!, חרות, 28 בפברואר 1962
↑  ק. אמנון, אמצעי בטחון בסוריה בעקבות הדחת סראג'; עאמר שליט יחיד, על המשמר, 28 בספטמבר 1961
↑  ק. אמנון, תסיסה בכמה אזורים בסוריה, סראג' נעצר, על המשמר, 3 באוקטובר 1961
↑  סראג' נמלט מכלאו, למרחב, 7 במאי 1962
↑  פסח מלובני, מעללי המודיעין המצרי הכללי, מבט מל"מ, גיליון 85, דצמבר 2019, עמ' 24-27
↑  קאהיר, מאשרת: סראג' במצרים, למרחב, 14 במאי 1962
קולונל עבד אל חמיד סראג' בהתקבלו אצל נאצר (תמונה), דבר, 16 במאי 1962
↑  משפט סראג' ייעדר שלא בפניו, הַבֹּקֶר, 21 במאי 1962
↑  עודד גרנות, מנגינות 1958 באיחוד 1972, מעריב, 11 באוגוסט 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529019605171  VIAF: 311788487   WorldCat (עם VIAF): 311788487
מיטל מיכאלי

| --- | --- |

 לידה:  19 בנובמבר 1985 (בת 39) וירג'יניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 עיסוק:  זמרת, מדבבת, שחקנית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
מיטל מיכאלי (נולדה ב-19 בנובמבר 1985) היא שחקנית, זמרת ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה

מיכאלי למדה בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט ברחובות, במגמת תיאטרון. בשנים 2006-2004 עשתה את שירותה בצה"ל בלהקה הצבאית של חיל החינוך.
מיכאלי היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בקולנוע ותקשורת.
קריירה > שירה

בשנת 1998 שרה מיטל מיכאלי שירים שונים בסרט "נסיך מצרים". באותה השנה, מיכאלי התמודדה בתוכנית "בראבו" ולא זכתה. שנה לאחר מכן, ב-1999, היא ביצעה את שיר הפתיחה של הסדרה "בילבי". בשנת 2012 השתתפה בעונה הראשונה של התוכנית "דה וויס ישראל" והודחה בשלב ההופעות החיות. במהלך הצילומים פגשה את עציון מאיר, והשניים החלו לנגן ולהופיע יחד, בישראל ומחוצה לה, וכתבו אלבום משותף בשם "מילים כמו מים".
מיכאלי כותבת גם שירים בעברית ובאנגלית ומלמדת מוזיקה ונגינה.
קריירה > דיבוב

בשנת 1998 דיבבה מיכאלי את אניקה בסרט "בילבי: הסרט". שנה לאחר מכן, ב-1998, דיבבה את קיילי בסרט "החרב הקסומה - המסע לקמלוט". בנוסף, מיכאלי דיבבה את ויטני בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה". באותה השנה היא דיבבה גם את פולי בסדרת הטלוויזיה "פופאי ובנו", ואת בייב החזיר בסרט "בייב בעיר הגדולה". בשנת 1999, מיכאלי דיבבה את הדמות הראשית בילבי בסדרה "בילבי". בשנת 2001 דיבבה מיכאלי את פרידה, ויולט ופאטי בסדרה "סנופי וחברים" ששודרה בערוץ הילדים. בשנת 2003 דיבבה את לין בסרט האנימה "המסע המופלא".
קריירה > משחק

את קריירת המשחק שלה התחילה מיכאלי בשנת 1995 במחזמר "צלילי המוזיקה" בבימויו של מנחם גולן. בשנת 1996 כשחקנית מחליפה של באנה במחזמר "ספר הג'ונגל". ב-1997 שיחקה במחזמר "הלב" בתפקיד ג'ולייטה. ב-1998 הנחתה את הפסטיגל בהשתתפות מיכל ינאי, טל מוסרי, ליאת אחירון, אפרת רייטן, היי פייב, שרית חדד, ארז בן הרוש, יעל  בר זוהר, נמרוד רשף, ואיתם 100 רקדנים מהסטודיו של סיגי ניסן, בתפקיד דינגדינג, בבימויו של משה קפטן. בשנת 2001 השתתפה מיכאלי בסדרה "כל העולם במה" בתור המספרת. בשנת 2007 שיחקה את הדס בסדרת הטלוויזיה "הנפילים". בשנת 2009 שיחקה את קשת ענר בסדרה "ראש גדול". בשנת 2010 שיחקה מיכאלי את עלמה בסדרה "גירושים נפלאים", את עמי מוצ'ניק בסדרה "הקרמבויז" ואת כנרת בסדרה "השועלים". ב-2014 מיכאלי שיחקה את ענבל בסדרה "פלפלים צהובים", ואת גילי בעונות הרביעית והחמישית של הסדרה "גאליס" בערוץ הילדים.
חיים אישיים

מיטל מיכאלי היא לסבית מוצהרת. נשואה לבת זוגה מיכל ואם לבן ובת.
הערות שוליים

↑  שחר בן-פורת, ‏מגדר זה לא הקול: כשלסבית חילונית פגשה סטרייט דתי, באתר ‏מאקו‏, 16 ביוני 2014
↑  על פי פוסט בעמוד האינסטגרם שלה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 6209ae5a-6b8e-4dab-a324-8c8c22f6e2f3
ניקור עיניו של שמשון

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  רמברנדט ואן ריין
 תאריך יצירה:  1636 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  276
 גובה:  206
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  בארוק 
 מספר יצירה:  1383 (מוזיאון שטדל) 
 מיקום:  מוזיאון שטדל
 
ניקור עיניו של שמשון (בהולנדית: De blindmaking van Simson) הוא ציור מאת הצייר ההולנדי רמברנדט ואן ריין, אשר צויר בשנת 1636 בצבעי שמן על בד בגודל 206 × 276 ס"מ. הציור מציג את הסיפור המקראי על ניקור עיניו של שמשון, שאיבד את כוחו העצום לאחר שגולח שיער ראשו.
הציור נמצא מאז שנת 1905 באוסף מוזיאון שטדל שבפרנקפורט על המיין. הוא נרכש לאחר גיוס כספים בסכום הגבוה לאותה תקופה של 336,000 מארק ממשפחת שונבורן האוסטרית.
מספר שנים קודם לכן, בין 1629 ל-1630, יצר רמברנדט ציור נוסף שמשון ודלילה.
שמשון

שמשון היה גיבור מקראי שעליו מסופר בספר שופטים פרקים י"ג-ט"ז. בעזרת אלוהים, שהעניק לו כוח פיזי עצום, הוא נלחם בשם עם ישראל כנגד הפלשתים. כנזיר, נאסר עליו לגלח את שיערו, שכן בכך יאבד את כוחו הפיזי.
שמשון התפתה על ידי הפלשתית הערמומית דלילה, אשר חילצה ממנו את סוד כוחו. בתמורה לתשלום, היא בגדה בו ומסרה את המידע לשליטי הפלשתים. היא הרדימה אותו על ברכיה והורתה לגזוז את שבעת מחלפות ראשו, מה שגרם לאובדן כוחו המוחלט. כשהתעורר, לכדו אותו הפלשתים, ניקרו את עיניו והוליכו אותו למדבר, שם נקשר למטחנת עפר. מאוחר יותר, הביאו אותו הפלשתים למקדש דגון כדי לבדר את הקהל במהלך חג פולחני. אז פנה שמשון לאלוהים וביקש ממנו להעניק לו פעם נוספת את כוחו. לאחר שהתמלא שוב בכוח, מוטט את עמודי המקדש וגרם לקריסתו, ובכך מצא את מותו יחד עם אלפי פלשתים.
תיאור הציור

רמברנדט ממלא את הקומפוזיציה שלו בדמויות בתנועה עזה. שמשון, אשר הוכרע, נאבק כמו חיית טרף לכודה. הכאב הנגרם כתוצאה מניקור עיניו מתבטא בתנוחת גופו המעוותת, ברגלו המורמת ובבהונותיו המתכווצות בתנועה של עווית. רמברנדט מתאר את האירוע באכזריות חסרת תקדים, כאשר הדגש מושם על סבלו של שמשון. האכזריות של המבצעים והצופים רק מגבירה את תחושת האימה בציור.
האפקט הדרמטי של היצירה מועצם על ידי השימוש באור בסגנון הקרוואג'יזם. הניגוד בין הרקע המואר משמאל לחזית החשוכה מסמל את גורלו של שמשון: הוא נופל מילולית ומטפורית מן האור אל החושך. יכולת הראייה שאפשרה לו להתפעל מיופיה של דלילה נגזלה ממנו לנצח. דלילה מופיעה באמנות פעמים רבות כסמל לתחבולות נשיות, האישה היפה שהפילה גבר חזק בפח בערמומיותה. רמברנדט מציג אותה כאישה חסרת מצפון, מחזיקה במספריים ביד אחת ובשיערות ראשו של שמשון ביד השנייה, ומניפה אותן לאור. מבטה מלא גאווה והיא מביטה בהשפלתו של שמשון בסיפוק.
המסר המוסרי של הציור עשוי להתייחס למיתוס של טיטיוס, שסבל עונש נורא בהדס בשל תאוותו הבלתי מרוסנת, סיפור שאותו הכיר רמברנדט מכתביו של קארל ואן מונדר.
הצעה להויגנס

קונסטנטין הויגנס היה מזכירו של הנסיך פרדריק הנדריק ותיווך ברכישות האמנותיות של בית המלוכה. בשנות ה-30 של המאה ה-17 הוא המליץ על רמברנדט לבית אוראניה ואף ראה עצמו כפטרונו. בשנת 1639 העניק רמברנדט להויגנס במתנה ציור, אשר בהתבסס על ממדיו במכתב ההקדשה, ככל הנראה היה ניקור עיניו של שמשון. נשאלת השאלה האם הויגנס קיבל את הציור. שתי אינדיקציות מעלות ספק בכך: ראשית, רמברנדט עצמו כתב ששלח את היצירה חרף רצונו של הויגנס. שנית, אין אזכור של הציור במקורות הרבים העוסקים בהויגנס. יש המשערים שהויגנס דחה את המתנה מחשש שרמברנדט ידרוש תמורה כלכלית בעבורה או מפני שלא רצה להרגיש מחויב להמשיך ולקדם את הקריירה שלו.