stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת הבורים
סיום המלחמה והסכם השלום

מדיניות האדמה החרוכה, ההגליה למחנות השבויים המרוחקים והכליאה במחנות הריכוז שברו סופית את רוחם של הבורים, ובמאי 1902 נכנעו אחרוני הלוחמים הבורים.
המלחמה הסתיימה רשמית ב-31 במאי 1902 בחתימת הסכם שלום שנודע כ"הסכם פריניחינג" (Treaty of Vereeniging), שעל פיו שתי הרפובליקות הבוריות חדלות מלהתקיים, והבורים מכירים בריבונות האימפריה הבריטית. הבריטים מצידם התחייבו לשיקום הארץ החרוכה והשסועה, לתשלום של 3 מיליון ליש"ט פיצויים לבורים, ולתהליך שיוביל לשלטון עצמי לבורים במסגרת האימפריה הבריטית.
תוצאות המלחמה

מחיר המלחמה היה כבד, הן לבריטים והן לבורים. מספר המתים הכולל במהלך שְלוש שנות המלחמה מוערך בכ-75,000 איש, רובם אזרחים בלתי מעורבים בלחימה. אבדות הצבא הבריטי כללו כ-23 אלף הרוגים ונעדרים – רק מיעוטם (7,792 על פי הנתון הרשמי) נפלו בלחימה, והשאר מתו במחלות ומגפות כתוצאה מהתנאים הקשים בשטח ומחסור בסיוע רפואי מתאים – וכ-28 אלף פצועים. אבדות הבורים כללו כ-6,200 לוחמים הרוגים. בנוסף כ-47 אלף אזרחים נספו במהלך המלחמה, רובם המכריע במחנות הריכוז הבריטיים, מתוכם כ-27 אלף נשים וילדים בורים (הגברים שנשבו נשלחו למחנות שבויים מעבר לים). מספר האפריקאים השחורים שנספו במהלך המלחמה אינו ידוע במדויק, אך מוערך בלמעלה מ-20 אלף איש. החורבן בשטחי הרפובליקות הבוריות היה מוחלט, תוצאת מדיניות האדמה החרוכה של הבריטים, וחייב בנייה מחודשת מן היסוד של הכפרים, העיירות, התשתיות החקלאיות ותעשיית המכרות.
בהמשך להבנות הסכם פרייניחינג, ב-1910 קם "איחוד דרום אפריקה" כדומיניון במסגרת חבר העמים הבריטי, המורכב מארבע הפרובינציות טרנסוואל, מדינת אורנג' החופשית, נטאל והכף.
מבחינת בריטניה, אף על פי שבסופו של דבר הסתיימה המלחמה בהכרעה בריטית ובהשגת היעדים האסטרטגיים שנועדה להשיג, הרי שאלה היו קצרי טווח וספק אם הצדיקו את המחיר והאבדות הכבדות בשני הצדדים. ביקורת חריפה נמתחה בציבור הבריטי עם היוודע התוצאות של טקטיקת האדמה החרוכה והתנאים במחנות הריכוז. המפלגה השמרנית, שב-1900 עלתה לשלטון בבריטניה כשהיא נישאת על גלי הפטריוטיזם של תחילת המלחמה, איבדה את השלטון בתבוסה מוחצת ב-1906 למפלגת הימין הליברלית, שמיוחסת במידה רבה לתסכול ולזעם בעקבות המלחמה. מנגד, ביססו המלחמה ותוצאותיה את זקיפות הקומה האימפריאלית במושבותיה של בריטניה ברחבי העולם, ותרמו להכשרת דור מיומן ומנוסה של מצביאים ומפקדים, אשר תריסר שנים לאחר מכן הובילו את הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
מנקודת המבט הבורית, המלחמה הותירה אותם מובסים, מושפלים ושותתי דם. ההיסטוריוגרפיה שלהם מכנה את שתי "מלחמות הבורים" בשם "מלחמות העצמאות" או "מלחמות החירות" – הראשונה שבה השיגו את חירותם, והשנייה שבה איבדו אותה. מרביתם קיבלו בסופו של דבר את הדין, והפכו לנתינים נאמנים של האימפריה הבריטית, שעסקו בשיקום ארצם החרבה בסיוע בריטי מסיבי. מיעוטם סירבו להשלים עם השלטון הבריטי, ובחרו להישאר בגלות או לחזור לדרום אפריקה תוך טיפוח התארגנויות מחתרתיות אנטי-בריטיות, בהמתנה לשעת כושר להכרזה מחודשת על עצמאות הרפובליקות הבוריות. הזדמנות כזאת נקרתה לידם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כאשר קבוצת לאומנים בורים הניפה את נס המרד נגד ממשלת דרום אפריקה, שהתייצבה לצד בריטניה עם מדינות ההסכמה. מרידה זו, שנקראה על שם מנהיגה מרידת מאריץ (Maritz Rebellion), דוכאה במהרה בידי ממשלת איחוד דרום אפריקה, שהייתה חלק מחבר העמים הבריטי, ומנהיגי המרד נאסרו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה ניסיון נוסף של לאומנים בורים להתנגד באופן אלים לחבירת דרום אפריקה אל מחנה בעלות הברית (יחידות דרום אפריקניות לחמו במסגרת הצבא הבריטי במהלך המלחמה), וגם ניסיון זה נבלם ודוכא. כמה מפעילי התארגנות זו היו לימים ממנהיגי משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
ראו גם

היסטוריה של דרום אפריקה
מושבת הכף
הרפובליקה הדרום אפריקאית
מדינת אורנג' החופשית
מלחמת הבורים הראשונה
מרידת מאריץ
משפטו של סגן מורנט
לקריאה נוספת

ארתור קונאן דויל: מלחמת הבורים הגדולה – The Great Boer War‏ Smith, Elder, London 1900 (ספר במהדורה מקוונת, (באנגלית))
קומנדו: יומן בורי של מלחמת הבורים, דניס רייץ (ספר במהדורה מקוונת, (באנגלית))
כלי הנשק והקרבות של מלחמת הבורים השנייה, דילן קרייג (באנגלית)
קריקטורה המציגה את ססיל רודס וחזונו האימפריאליסטי לגבי אפריקה
חיילים בריטים חופרים עמדת הגנה, 1900
לוחמים בורים
"הצלת התותחים בקולנסו"
נשים וילדים בורים במחנה ריכוז
גונוויל ברומהד

| --- | --- |

 לידה:  29 באוגוסט 1845 ורסאי, ממלכת צרפת צרפת
 פטירה:  9 בפברואר 1891 (בגיל 45) אללהאבאד, הודו הבריטית הודו הבריטית
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1867–1891 (כ־24 שנים)
 דרגה:   מייג'ור
 פעולות ומבצעים
 מלחמות קוסה מלחמת הזולו המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית
 עיטורים
 צלב ויקטוריה
 
מייג'ור גונוויל ברומהד (באנגלית: Gonville Bromhead; 29 באוגוסט 1845 בוורסאי, צרפת - 9 בפברואר 1891 באללהאבאד, הודו הבריטית) היה איש צבא בריטי שהתפרסם בעיקר עקב שירותו במלחמת הזולו. בקרב רורק'ס דריפט הצליחו 139 לוחמים תחת פיקודו להדוף קרוב ל-4,000 לוחמי זולו. על גבורתו בקרב עוטר ברומהד בצלב ויקטוריה - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

ברומהד נולד ב-29 באוגוסט 1845 בעיר ורסאי שבצרפת. הוא היה צעיר הבנים של מייג'ור אדמונד ברומהד ואשתו ג'ודית. למשפחתו היה עבר צבאי מפואר: סבא-רבה שלו לחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים תחת פיקודו של ג'יימס וולף, סביו לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית, אביו לחם בקרב ווטרלו ושלושת אחיו הגדולים שירתו בצבא הבריטי.
הוא גדל והתחנך במחוז לינקולנשייר, ובשנת 1867 התגייס כמו כל משפחתו לצבא הבריטי. ב-28 באוקטובר 1871 הועלה לדרגת לוטננט. הוא כונה "גאני" בידי עמיתיו. במשך השנים נהפך ברומהד לכבד שמיעה, אולם לטענת ההיסטוריון איאן נייט, עובדה זו לא הפריעה לו לפקד על אנשיו. הוא נודע כמפקד שקול מנוסה ואחראי. הוא שרת במושבת הכף ולחם במלחמות קוסה. במאי 1878 הוא קיבל פיקוד על פלוגה ב' של הגדוד השני של הרגימנט ה-24.
מלחמת הזולו

עם פרוץ מלחמת הזולו בשנת 1879 סופחה הפלוגה של ברומהד ל"טור הפלישה מס' 1", כהכנה לקראת הפלישה לממלכת הזולו. עם זאת, הפלוגה שלו הושארה עם תחילת הפלישה במיסיון השוודי "רורק'ס דריפט". בתחילה שהה במיסיון גם "טור הפלישה מס' 2" בפיקודו של לוטננט קולונל אנתוני דורנפורד, אולם זה עזב את המיסיון ב-21 בינואר בהוראתו של המפקד העליון של הפלישה, לורד צ'למספורד.
בשעות הצהריים של ה-22 בינואר הגיעו שני פרשים ודיווחו על קרב איסאנדלוואנה ותוצאותיו המחרידות. יתירה מכך, "קרן" של הזולו בפיקודו של הנסיך דבולמנזי קמפנדה נעה אל רורק'ס דריפט. המפקד הבריטי הבכיר באזור, מייג'ור הנרי ספולדינג עזב את האזור זמן קצר לפני כן, ולפיכך תפס ברומהד יחד עם קצין נוסף בשם ג'ון צ'ארד את הפיקוד על המוצב המאולתר. בתחילה שקל ברומהד להורות על פירוק המוצב ועל נסיגה, אך הוא וצ'ארד הסכימו עד מהרה שלוחמי הזולו קלי הציוד ידביקו עד מהרה את השיירה הבריטית המסורבלת, ועל כן החליטו להילחם.
כבר על תחילת הקרב, כשנראו קרוב ל-4,000 לוחמי זולו נעים אל עבר רורק'ס דריפט, נמלטו חלק מהילידים שלחמו בצבא הבריטי. החיילים הבריטים הזועמים ירו בהם מאחורי גבם, וברומהד וצ'ארד התעלמו מכך. נותרו להם כעת 139 אנשים בלבד. התפתח קרב אכזרי וקשה: הבריטים ירו אש מדויקת אל הזולו שהסתערו בשורות צפופות, אולם הזולו דילגו על גופות חבריהם וניסו לטפס על המתרסים המאולתרים של הבריטים. עם זאת, הם נאלצו לעשות זאת כשיד אחת מטפסת והשנייה אוחזת בנשק, כך שהבריטים דקרו אותם בכידוני הרובה שלהם ללא כל בעיה. במהלך הקרב ברומהד הסתובב בין אנשיו, חילק פקודות, העביר תגבורות מגזרה לגזרה, ובו זמנית נלחם באומץ עם רובה וכידון.
הקרב המשיך לאורך הלילה, אולם לקראת הבוקר דעכה התלהבותם של הזולו, והם נסוגו. בהמשך אף הגיעה התגבורת בפיקודו של לורד צ'למספורד. תוצאות קרב רורק'ס דריפט היו מדהימות: 17 הרוגים בריטים ו-12 פצועים, מול 351 הרוגים של הזולו.
מלחמת הזולו > אחריתו

לאחר התבוסה הקשה של איסאנדלוואנה, היה הניצחון הגדול ברורק'ס דריפט כמו משב רוח רענן בבריטניה. העיתונים לא הפסיקו להרעיף תשבחות על ברומהד וצ'ארד, והם הפכו לגיבורי היום. עם זאת, מכיוון שעד אז שניהם נודעו כקצינים בינוניים ומטה, היו שסברו שמגזימים בתיאורים של גבורתם, וכי הם רק מילאו את חובתם. גרנט ג'וזף וולסלי תיאר את השבחים הללו כ"מפלצתיים". לאחר הקרב הפך ברומהד למסוגר ושקט, וייתכן שסבל מטראומה כלשהי. הוא וצ'ארד הועלו שניהם לדרגת מייג'ור, ועוטרו ב"צלב ויקטוריה" - העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה וחבר העמים הבריטי. יחד עמם עוטרו עוד 9 חיילים שלחמו בקרב זה (סה"כ 11, מספר חסר תקדים). הם אף הוזמנו לראיון אישי עם ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
בשנת 1880 הוא נשלח לגיברלטר, שם הוא נשאר עד מרץ 1881. בשנת 1883 נשלח יחד עם הפלוגה שלו להודו הבריטית. הוא לקח חלק במלחמה האנגלו-בורמזית השלישית, וב-9 בפברואר 1891 מת מטיפואיד באללהאבאד.
בסרט "זולו" משנת 1964, ברומהד מגולם בידי מייקל קיין. הוא מתואר שם כאריסטוקרט גנדרן. הוא הדמות הראשית ברומן "Relief" מאת פטר הו דייוויס.
לקריאה נוספת

בראיין פרט, עד הסוף המר: סיפורי קרבות מפורסמים נגד כל הסיכויים", תל אביב: הוצאת יבנה, 2007.
איאן נייט, ד"ר אדריאן גרייבס, "המערכה בדרום אפריקה של 1878/1879", הוצאת דבינייר, 2005. (קובץ PDF(הקישור אינו פעיל))
פול מקנייל, "דוגמה צבאית: מלחמות הזולו", פורסם באתר טקטיקה, 2008. (קובץ PDF)
John Laband, "Historical Dictionary of the Zulu Wars", Scarecrow Press, 2009
Ian Knight, "The Zulu War 1879", Osprey, 2003.
Ian Knight, "Isandlwana 1879: The Great Zulu Victory", Osprey, 2002
Ian Knight, "Zulu Rising: The Epic Story of Isandlwana and Rorke's Drift", Macmillan, 2010
Colenso, Frances Ellen, "History of the Zulu War and Its Origin", London: Chapman & Hall, 1880
Greaves, Adrian, "Isandlwana: How the Zulus humbled the British Empire", South Yorkshire: Pen & Sword Military Ltd, 2011
Greaves, Adrian, "Rorke's Drift", Cassell Military Paperbacks, 2002
Thompson, Paul Singer, "Black soldiers of the queen: the Natal native contingent in the Anglo-Zulu War", University of Alabama Press, 2006
David, Saul, "Zulu the Heroism and Tragedy of the Zulu War of 1879", London: Penguin, 2004
Morris, Donald R, "The Washing of the Spears, the Rise and Fall of the Zulu Nation", London: Book Club Associates, 1970
Hamilton Browne, Col G. T., "A Lost Legionary in South Africa", London: Werner Laurie, 1912
הערות שוליים

↑  Knight (2010), p. 553.
↑  פרט, עמ' 89.
↑  פרט, עמ' 88.
↑  הצבא של בני הזולו, היה מחולקת ליחידות צבאיות שנקראו "אימפי". מרכז האימפי נקרא "חזה" שממנה יצאו שתי "קרני תאו" שמטרתן הייתה איגוף האויב.
↑  פרט, עמ' 90.
↑  פרט, עמ' 91.
↑  פרט, עמ' 94.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1053464126  VIAF: 310508426   WorldCat (עם VIAF): 310508426
סטיוארט סיימס

| --- | --- |

 לידה:  29 ביולי 1882 Wateringbury, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  5 בדצמבר 1962 (בגיל 80) פולקסטון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השכלה:  מכללת מלאברן  האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט 
 פרסים והוקרה:  אות השירות המצוין  אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט  אביר הצלב הגדול במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש 
 
לייטננט קולונל סר ג'ורג' סטיוארט סיימס (באנגלית: George Stewart Symes;‏ 29 ביולי 1882 - 1962) היה איש צבא בריטי ואיש הממשל הקולוניאלי הבריטי ששימש גם כמזכיר ראשי לממשלת המנדט הבריטי.
חייו

סיימס החל את דרכו כאיש צבא, ולאחר שסיים את לימודיו באקדמיה המלכותית הצבאית בסנדהרסט התגייס לצבא הבריטי ב-1900. הוא שירת במלחמת הבורים בשנת 1902, ובאזור מחוז עדן, שהיה אזור ספר ולא חלק מהמושבה הבריטית, בין השנים 1903–1904. על שירותו באזור זה הוענק לו אות השירות המצוין על אף שלמשרתים באזור עדן לא הוענקו בדרך כלל אותות שכן מסיבה מנהלית שירות זה לא נחשב ל"שירות פעיל". לאחר מכן שירת כקצין בסודאן וכאיש מנהלה במצרים. בשנת 1917 הוענקה לו דרגת לוטננט-קולונל. בשנה זו גם קיבל את עיטור מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, בתחילה כעמית, ובשנת 1931 הועלה לדרגת מפקד במסדר.
בשנת 1920 הגיע לארץ ישראל ושימש מספר שנים כנציב מחוז הצפון, וכממלא מקומו של המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, גילברט קלייטון. בתפקיד זה הראה יחס אוהד ליהודים. ביוני 1924 מילא את מקומו של המזכיר הראשי. בשנת 1925 מונה לכהונת המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הכהונה השנייה בחשיבותה בשנות המנדט. בעת מינויו כתבו העיתונים הערבים כי הוא מונה בשל לחצם של היהודים, וכי הוא מונה בחופזה על ידי הרברט סמואל בטרם סיים זה את כהונתו כנציב עליון, על מנת להעמיד את יורשו, הרברט פלומר בפני עובדה מוגמרת. במילוי תפקידו נחשב על ידי היהודים לפקיד הגון וחסר פניות. בזכרונותיו כתב כי כשנועץ עם חיים ויצמן כיצד לנהוג ביהודים, השיב לו ויצמן כי יש לנהוג איתם "כאילו היו אנגלים" וכך השתדל לעשות. הוא סיים את תפקידו בארץ ישראל בשנת 1928.
בין 1928 ל-1931 שב לעדן ושימש שם כמפקד הצבא הבריטי במושבה. בין 1931 ל-1933 שימש כמושל טנגניקה ובין 1934 ל-1940 כמושל כללי של סודאן האנגלו-מצרית.
בשנת 1939 עוטר בתואר מסדר האימפריה הבריטית.
סיימס היה נשוי, ולו שני ילדים. בנו, פליקס ג'ון סטיוארט סיימס, נהרג במלחמת העולם השנייה בעת ששירת ביחידת העילית SAS. סיימס היה בן דודו של הסופר אוולין וו.
בשנת 1946 פרסם ספר זיכרונות בשם "מסע של חובה" (Tour of duty). בשנת 1962 מת.
הערות שוליים

↑  George Stewart Symes
↑  Lieutenant Colonel Sir (George) Stewart Symes
↑  קולונול סיימס בירושלים, דואר היום, 29 ביוני 1924
↑  עוד על חלופי המשמרות, דואר היום, 9 ביוני 1925
↑  אפרים ברוידא, אנגלי בלתי רגיל, דבר, 7 בפברואר 1947, המשך
↑  סיר סיימס - מושל כללי בטנגניקה, דואר היום, 11 בינואר 1931
↑  עשרים שנה לשלטון אזרחי בארץ, הצופה, 16 בספטמבר 1940
↑  אתר זיכרון לאנשי הכוחות המיוחדים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268782405171  BnF: cb17990953m (data)  SNAC: w6vv204r  VIAF: 98247004   WorldCat (עם VIAF): 98247004
קוניה

| --- | --- |

פוטומונטז' של קוניה
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  מרכז אנטוליה
 נפה:  קוניה
 ראש העיר:  איגיר איברהים אלטאי (מפלגת הצדק והפיתוח)
 תאריך ייסוד:  1500 לפנה"ס
 שטח:  38,873 קמ"ר
 גובה:  1,016 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  2,320,241 (2023)
  ‑ במטרופולין:  1,419,031 (2023)
  ‑ צפיפות:  59.69 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  37°52′22″N 32°29′32″E﻿ / ﻿37.872769444444°N 32.492138888889°E﻿ / 37.872769444444; 32.492138888889 
 אזור זמן:  UTC +3
 http://www.konya.bel.tr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורקוניה(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורקוניה(למפת נפת קוניה רגילה) אקשהיר קולו ארגלי ביישהיר אנקרה אסקישהיר אפיונ. אספרטה אנטליה קאראמאן מרסין נידה אקסראי נבשהיר קרשהירקוניה(למפת נפת קוניה מוגדלת) אקשהיר קולו ארגלי ביישהיר אנקרה אסקישהיר אפיונקרהיסאר אספרטה אנטליה קאראמאן מרסין נידה אקסראי נבשהיר קרשהירקוניה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קוניה (בטורקית: Konya; בטורקית עות'מאנית: قونیه; ביוונית: Ικόνιο - אִיקוֹנִיוֹ) היא עיר במערב טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה שהיא הנפה הגדולה בשטחה במדינה. העיר שוכנת במרכז רמת אנטוליה במרחק 230 ק"מ דרומית לבירה אנקרה ובגובה 1,016 מטרים מעל פני הים. העיר הוקמה בסביבות שנת 1500 לפנה"ס והייתה לבירת סולטנות רום בין השנים 1097 ל-1243. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה כ-2.32 מיליון בני אדם, עובדה ההופכת אותה לעיר השנייה בגודלה במחוז מרכז אנטוליה ולאחת מהגדולות בטורקיה כולה. בסמוך לעיר שוכן בסיס חיל האוויר בקוניה.
היסטוריה של קוניה > היסטוריה עתיקה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים שהאזור של קוניה היה מיושב בתקופת הברונזה המאוחרת, כ-5,000 שנה לפני זמננו. העיר נכללה בתחום השפעתם של החתים, שישבו באזור בסביבות 1,500 לפני הספירה. ממלכת החתים קרסה תחת הלחץ שנוצר כתוצאה מפלישת העמים המכונים גויי הים בסביבות 1,200 לפני הספירה. הפריגים, שהיו אחד העמים מאותה קבוצת "גויי הים", הקימו את ממלכתם במרכז אסיה הקטנה (אנטוליה). קסנופון, היסטוריון יווני בן המאה ה-4 לפני הספירה, מתאר את ממלכת פריגיה ומזכיר את איקוניום, שמה הקודם של קוניה, כעיר האחרונה בממלכת פריגיה. ממלכת פריגיה נחרבה על ידי פלישת השבטים הקימרים שהגיעו מאזור הים השחור ב-690 לפני הספירה.
בין השנים 648-330 לפנה"ס אזור קוניה היה חלק מהאימפריה הפרסית. בעקבות התבוסה הפרסית בקרב גאוגמלה בשנת 331 לפנה"ס, בימיו של דריווש השלישי, כבש אלכסנדר הגדול את הממלכה, ושם קץ לעצמאותה. האימפריה מקדונית של אלכסנדר הגדול התפרקה זמן קצר אחרי מותו לשתי ממלכות, הממלכה התלמית שישבה במצרים והממלכה הסלווקית שישבה בסוריה והשפעתה כללה גם את אזור קוניה. במהלך התקופה ההלניסטית העיר נשלטה על ידי המלכים של פרגמון אנשי השושלת האטלידית. כשאטאלוס ה-3, המלך האחרון של פרגמון, היה על ערש דווי מבלי להשאיר יורש, הוא הוריש את ממלכתו לאימפריה הרומית. הקיסר קלאודיוס שינה את שם העיר מאיקוניום לקלאודיוקוניום על שמו. הקיסר אדריאנוס שינה את שם העיר ל"קולוניה אאליה אדריאנה".
פאולוס (שאול התרסי) וברנבס הטיפו בקוניה במהלך המסע המיסיונרי הראשון, בערך בשנת 47–48 לספירה. ככל הנראה פאולוס וסילאס הגיעו למקום גם במסע המיסיונרי השני בסביבות שנת 50 לספירה. במסורת הנוצרית, זהו גם מקום הולדתה של טקלה הקדושה. במהלך שלטונה של האימפריה הביזנטית, יורשתה המזרחית של האימפריה הרומית, קוניה הותקפה מספר פעמים על ידי פלישות הערבים במאות ה-7–9 לספירה.
היסטוריה של קוניה > התקופה הסלג'וקית

בעקבות קרב מנזיקרט (1071) שבו הביסו הטורקים הסלג'וקים את הביזנטים, נפלו ערים רבות באנטוליה לידי הסלג'וקים וביניהם גם קוניה. מ-1097 עד 1243 הייתה קוניה בירת הסולטנות הסלג'וקית של רום, במהלך תקופה זו העיר נכבשה פעמיים על ידי מסעי הצלב של גוטפריד מבויון ופרידריך ברברוסה, אבל הצלבנים לא החזיקו בעיר זמן רב. שם העיר שונה לשם הנוכחי קוניה על ידי הסולטאן רכן אל-דין מסעוד ב-1134.
קוניה הגיעה לשיא עושרה ותפארתה במחצית השנייה של המאה ה-12, כאשר הסולטנות של רום הכניעה את הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה, בכך הם ביססו את שלטונם על כל מזרח ומרכז אנטוליה ואף השיגו שליטה בכמה ערי נמל על חוף הים התיכון, הים השחור וחצי-האי קרים. תור הזהב הזה נמשך עד העשור הראשון של המאה ה-13. הסולטאן הסלג'וקי עלא אל-דין כיקובאד בן כיכאווס ביצר את העיר ובנה ארמון בראש המצודה. ב-1228 הסולטאן הזמין את בהאא אלדין וולד ובנו ג'לאל א-דין רומי מייסד המסדר המוולוי להתיישב בקוניה.
בשנות העשרים של המאה ה-13 קוניה התמלאה בפליטים ממלכת ח'ווארזם, הם ברחו מפני התקדמותם של המונגולים.
ב-1243 בעקבות קרב קסדה, בו הביסו המונגולים את הסלג'וקים של רום, נפלה קוניה בידי המונגולים. העיר נשארה הבירה של הסולטנות הסלג'וקית שהייתה מעתה כפופה למדינה המונגולית (השושלת האילח'אנית) עד סוף המאה ה-13.
היסטוריה של קוניה > התקופה העות'מאנית

במחצית השנייה של המאה ה-13 סולטנות רום החלה להתפורר והתחלקה בין נסיכויות קטנות שנקראו בייליק. אחת מהנסיכויות האלה הייתה נסיכות אוסמנאואולו כלומר "הנסיכות של בני עות'מאן" שממנה צמחה האימפריה העות'מאנית. ב-1420 העות'מאנים כבשו את הנסיכות המתחרה ששלטה בקוניה. ב-1453 קוניה הפכה להיות בירת הפרובינציה העות'מאנית של קאראמאן.
בתקופה העת'מאנית קוניה שמשה כבירה מחוזית. בעיר התגוררו מוסלמים ונוצרים ארמנים ויוונים. בעקבות הסכם חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה שנחתם ב-1923, העיר התרוקנה מתושביה הנוצרים. (השאלה מיהו יווני ומיהו טורקי הוכרעה על בסיס דתי).
תרבות

קוניה זכתה לאורך ההיסטוריה למוניטין של אחת הערים היותר דתיות-מסורתיות בטורקיה. בעבר היא הייתה ידועה כ"מבצר האסלאם", עד היום תושביה נחשבים יותר אדוקים יחסית לשאר ערי המדינה. קוניה הייתה ביתו האחרון של החכם הצופי ג'לאל א-דין רומי, הוא נודע בכתבי הפילוסופיה והשירה הדתית שלו שהשפעתם הגיעה למרחקים. רומי נקבר בקוניה, סביב קברו הוקם המרכז הגדול של המסדר המוולוי שנקרא על שמו (מוולאנה - מורנו). המסדר ידוע בטקסי הד'יכר הייחודיים שלו המאופיינים במוזיקה ובמחול, אנשי המסדר המכונים דרווישים סובבים על עומדם במשך שעות לקצב המוזיקה המסורתית. טקס זה נערך כחלק מהפולחן הדתי ואמור להביא את המשתתפים לחוויה דתית נעלה.
ערים תאומות

מקדוניה הצפונית טטובו, מקדוניה הצפונית
קוסובו סרייבו, קוסובו
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561899905171  BnF: cb15189900b (data)  CiNii: DA17741718  GND: 4110361-0  LCCN: n80145386  NKC: ge817285  SUDOC: 029872812  VIAF: 155942204   WorldCat (עם VIAF): 155942204
שמריהו גורליק

| --- | --- |

 לידה:  דצמבר 1877 לוחביציה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  23 באוקטובר 1942 (בגיל 64) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מעסיק:  הארץ, דער יוד, דבר 
 
שמריהו גורליק, בין משתתפי כתב העת "העולם", 1926
שמריהו גורליק (1877 - 25 באוקטובר 1942) היה עיתונאי ופובליציסט שכתב בעיקר ביידיש ואחר כך בעברית.
ביוגרפיה

גורליק נולד בעיירה לוחביציה, פלך פולטבה באוקראינה. למד ב״חדר״ ואחר באופן פרטי. בסביבות 1890 עבר עמו אביו לווילנה, שם עבד כפקיד בבית מסחר ומנהל חשבונות ואת שעותיו הפנויות הקדיש לקריאה וללימודים.
בשנים 1899–1905, כתב בשפה הרוסית עבור העיתון הליברלי "הקול הצפוני־המערבי", שיצא לאור בווילנה. במהרה התקדם לתפקיד פובליציסט ומבקר התיאטרון של העיתון. הוא היה פעיל תחילה בתנועת הפועלים היהודית הלא-ציונית "הבונד" והחל מ-1905 עבר להיות פעיל בארגונים ציוניים והחל לכתוב גם ביידיש עבור העיתון "דער יוד". ב-1908 היה ממייסדי הירחון "ליטערארישע מאנאטסשריפטן" וב-1910 ערך את האלמנך "דער אידישער אלמאנאך". מאמריו פורסמו בעיתונים היהודיים החשובים באירופה, בהם 'דער פריינד", "די ניו וועלט", "אונזער לעבען" ועוד. מאמריו תורגמו גם לעברית והתפרסמו ב"השילוח" וב"העולם". בתקופה זו אף ביקר בארץ ישראל והיה מחסידי הציונות המדינית, על פי תפיסתו של בנימין זאב הרצל.
גורליק ערך מסעות לברלין, שווייץ, צרפת, דנמרק ומדינות נוספות ודיווח על כך במאמרים וספרים שפרסם. בעקבות מסעות אלו התקרב גרוליק לערכי הליברליזם ותרבות המערב והחליט לעזוב את האימפריה הרוסית.
החל 1914 הוא חי בשווייץ, בעיקר בפנסיון בעיירה ליד מונטרה. את רשמיו מאותה תקופה תיעד בספר "חמש שנים בארץ נייטרלית". בתחילת 1919 הוא נכלא בגין פעילות חתרנית לכאורה ולאחר מכן גורש. הוא עבר לתגורר בברלין וכתב עבור העיתון "יידישה רונדשאו". ב-1923 יצא גורליק למסע ארוך לקנדה ולארצות הברית. בשנת 1929 התגורר זמן מה בוורשה. בספטמבר 1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון עלה לארץ ישראל. עם עלייתו החל לכתוב בעיתון "דבר, אך לאחר כמה חודשים עבר לעיתון "הארץ" שם עבד עד למותו.
בעקבות מאמרים ביקורתיים שפרסם גורליק ב"הארץ" על תנועות הפועלים הציוניות, תקף העיתון "דבר" את גורליק. נתן אלתרמן נכנס באופן מפתיע לוויכוח שבועיים בלבד לאחר שעזב בעצמו את "דבר". במאמר בשם "פרוזדורים" שפרסם ב"הארץ", ניסה אלתרמן להגן על גורליק. הביקורת של גורליק עלתה בעקבות תקיפה של אספת הצה"ר בחיפה בידי פעילי הסתדרות העובדים. עיקרה היה נגד "הרמה התרבותית שהונמכה פלאים, נעשתה גסה. גסה מאד" ו"הגופניות חמשגשגת" של הפועלים העבריים. גורליק גם הותקף מימין, במאמר בשבועון "חזית העם" של התנועה הרוויזיוניסטית כונה "נמושה רוחנית" ו"פיינשמקר" (מתנשא ויהיר - מילולית - אנין טעם) על שהביע דעה מדינית מתונה נגד מאבק מזוין וטען שאמנציפציה ליהודים באירופה הייתה צעד חיובי (ואילו "חזית העם" סבר שהיא גרמה להתבוללות).
בשנת 1937 פרסם ספר "מסות", בו מאמרים שכתב בנושאי פילוסופיה פוליטית, ספרות ותרבות.
נפטר בתל אביב ב-1942. במלאת שלושים לפטירתו הוציא "הארץ" לזכרו ספר "מסות" נוסף שכלל לקט מובחר כין המאמרים, המסות והפיליטונים שכתב בארץ-ישראל.
פרסומים (מבחר)

שמריה גורליק פרסמה טקסטים ברוסית, ביידיש, בגרמנית, בצרפתית ובעברית.
ביידיש
Briv tsu a fraynd [Brief an einen Freund], Wilna 1906, 96 S.
Der idisher almanakh (Der jiddische Almanach), Kiew 1910, als Herausgeber
Di liebe provints, Kletskin, Wilna, 1911 (1913?), 160 S., übersetzt ins Deutsche 1912
Literatur-bilder, Warschau 1912, 117 S., (über Ibsen, Hamsun, Strindberg, Wilde, France, Rodenbach, Schewtschenko)
In vanderlebn. Rayze-bilder un felyetonen [Im Wanderleben. Reisebilder und Feuilletons], Gitlin, Warschau 1918, 159 S., (über Glikl von Hameln, Baron Edmund von Rothschild, Captain Scott, Jizchak Leib Perez und andere)
Groyse neshomes [Große Seelen], Wostok, Dresden, 1921, 170 S., (über Angelo, Pascal, Carlyle, Ruskin, Whitman, Tolstoy und Tagore)
Yidishe kep [Jüdische Köpfe], Wostok, Dresden, 1921, 132 S., (über Graetz, Beaconsfeld [Disraeli], Spinoza, Brandes, Heine, Mendele, Sholem-Aleykhem, Peretz, Dinezon, Asch, Vayter und Levitan)
Darzeylungen fun Rabindranat Tagore (Erzählungen von Rabindranath Tagore), Wostok, Berlin, 1922, 138 S., als Übersetzer
Yoysef Budko (Joseph Budko), Warschau 1924, 30 Seiten, mit Bildern von Budko
Eseyen [Essays], Mayrev, Los Angeles, 1947, 350 S.
מאמרים בעברית
האופטימיסט, דבר, 13 באוקטובר 1933
הייתכן פאשיזם בשויץ?, דבר, 28 בינואר 1934
שלום עליכם (ליום הולדתו השבעים וחמש), דבר, 4 במרץ 1934
מאקס ברוד ככותב תולדותיו של היינה, הארץ, 21 בדצמבר 1934
החוק והצדק, הארץ, 4 בדצמבר 1936
הערות שוליים

1 2 3 4 5  שמריהו גורליק איננו, הארץ, 25 באוקטובר 1942
↑  ממאמריו  ב"העולם":
הקרוב והרחוק, העולם, 12 בינואר 1909
אוגוסט סטרינדברג - ליובל השישים שלו, העולם, 10 במרץ 1909
1 2  מ-ט, לבואו של ש. נורליק, הארץ, 15 בספטמבר 1933
↑  בין הבאים - הסופר שמריהו גורליק מברלין להשתקע, דבר, 13 בספטמבר 1933
↑  עופר אדרת, "שמש לוהטת, ההופכת ימים לגיהנום": העולה שגילה את הצד האפל של ארץ הקודש, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2024
↑  יוסף ברץ, מהלומות ש,גורליק, דבר, 5 בנובמבר 1934
↑  ז. דויד, לועידת, דבר, 29 באוקטובר 1934
↑  פרוזדורים, הארץ, 22 בנובמבר 1934
↑  ש. גורליק, למהלומות בחיפה, הארץ, 26 באוקטובר 1934
↑  שיר מזמור להתבוללות, בפיו של סנבלט, חזית העם, 19 בינואר 1934
↑  ברוך קרופניק, האדם באהל - על ספר המסות לשמריהו גורליק, הארץ, 23 ביולי 1937
↑  אחרי מטתו של שמריהו גורליק ז"ל, הַבֹּקֶר, 26 באוקטובר 1942
↑  במלאות שלשים לפטירתו של שמריהו גורליק ז"ל הוציא "הארץ" למכירה לקוראי העתון ולכל מוקירי זכרו ספר מסות, הארץ, 24 בנובמבר 1942
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261939005171  PLWABN: 9810670322705606  BnF: cb15619020w (data)  GND: 124364152  ISNI: 0000 0000 6630 9853  LCCN: n88145163  LNB: 000203743  NKC: zmp20211111471  NTA: 215795318  SUDOC: 244057400  VcBA: 495/110949  VIAF: 20005975   WorldCat (עם VIAF): 20005975