stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
No More Dream
תיאור

"No More Dream" הוא שיר מז'אנר ההיפ הופ עם נטייה לגנגסטה ראפ, המולחן בסולם די מז'ור (אנ') בקצב של 168 פעימות לדקה. השיר נושא אופי מוטיבציוני, המזמין מתבגרים הנאבקים בנוקשות מערכת החינוך הדרום קוריאנית (אנ') והיעדר סיכויים עתידיים, ללכת בעקבות החלומות שלהם במקום ליפול קורבן לציפיות החברה. בנוסף, השיר מלא בסרקזם ומשחקי מילים, מותח ביקורת ולועג על מערכת החינוך הדרום קוריאנית. בחלק הראפ של ג'יי-הופ הוא קורא למרד "נגד החברה הגיהנומית", אזכור לכינוי "גיהנום ג'וסון" המשמש לתיאור מדינת הרווחה של דרום קוריאה.
בתחילה עסק השיר בכיבוד הטעם האישי של כל אחד אבל עובד מחדש על ידי שוגה ו-RM יותר מעשרים פעמים, לאחר שמפיק BTS, באנג סי-היוק, הרגיש שהוא לא משקף אותם. גם שם השיר שונה מ-"Destruction of the World" ל-"No More Dream".
הגרסה היפנית

הגרסה היפנית של "No More Dream" שוחררה כסינגל ב-4 ביוני 2014 ושווקה בשלוש מהדורות: רגילה, מוגבלת א' ו-מוגבלת ב'. כל המהדורות הכילו דיסק עם הגרסאות היפניות של "No More Dream" ו-"Attack on Bangtan", ובגרסה הרגילה נוספה רצועה שלישית, תרגום ליפנית של "I Like It". עם זאת, למהדורה מוגבלת א' צורף DVD הכולל תוכן מאחורי הקלעים, ולמהדורה מוגבלת ב' צורפו מרצ'נדייזנג. הגרסה היפנית נכללה באלבום היפני הראשון של BTS, Wake Up.
קידום והצלחה מסחרית

הביצוע הראשון של השיר התקיים ב-12 ביוני 2013 באולם האמנות אילג'י בסיאול, ולאחר מכן ביצעה אותו הלהקה במגוון תוכניות מוזיקה דרום קוריאניות (אנ').
הסינגל נמכר ב-49,068 עותקים בדרום קוריאה, 39,000 עותקים ביפן ו-45,000 בארצות הברית. הגרסה הקוריאנית של "No More Dream" הגיעה למקום ה-124 במצעד הדיגיטלי של גאון (אנ') ולמקום ה-84 במצעד ההורדות של גאון. עם יציאת הגרסה היפנית, היא נכנסה למקום השישי במצעד היומי של אוריקון, טיפסה בהדרגה למקום השלישי ב-7 ביוני והוצבה במקום השמיני במצעד השבועי.
בארצות הברית, "No More Dream" הגיע היישר למקום ה-14 במצעד שירי העולם הדיגיטליים שפורסם בתאריך 29 ביוני 2013, ונשאר במצעד במשך שלושה שבועות רצופים. בשנת 2020, בעקבות בדיחת אחד באפריל שהזניקה את המכירות של 2 Cool 4 Skool, הסינגל נכנס שוב למצעד שפורסם ב-11 באפריל, בשיא חדש של מקום שני. בשנת 2023, לאחר שהושלם גיוסם של כל חברי הלקה לצבא קוריאה הדרומית, הגיע השיר למקום הראשון, לאחר שעברו למעלה מ-10 שנים מפרסומו.
קליפ

הקליפ, בבימויו של הונג וון-קי מחברת זאניברוס (אנ'), צולם ב-18 במאי 2013 והועלה ליוטיוב ב-11 ביוני. בקליפ נראים חברי BTS יוצאים מאוטובוס בית ספר אל הפגנת מרד. ב-22 במאי 2021 צבר הקליפ 200 מיליון צפיות. גרסת הכוריאוגרפיה שוחררה ב-16 ביוני 2013.
ביקורת

מאי סירוקי מ-"Consequence" כתבה ב-2022 ש-"No More Dream" "הבדיל אותם משאר אמני הקיי-פופ של אותה תקופה. זו השביעייה הכי גולמית והכי פחות מהוקצעת אי פעם."
"רולינג סטון הודו" בחר בו כשיר השביעי הטוב ביותר של BTS מתוך רשימת 100 המובילים שפורסמה בנובמבר 2020. ב-18 במרץ 2022, רולינג סטון מיקם אותו במקום ה-44 ברשימת 100 השירים הגדולים של הקבוצה, וכתב כי "זו הייתה הטעימה האמיתית הראשונה שקיבל העולם מהכישורים המיוחדים של השביעייה הצעירה - כוריאוגרפיה ושירה שפגעו בדיוק מסחרר. מילים שגידלו ילדים חסרי תקווה ודינמיקה קבוצתית מצחיקה."
קרדיטים

הקרדיטים נלקחו מהערות האלבום 2 Cool 4 Skool.
ג'ין – שירה
שוגה – ראפ, כתיבה
ג'יי-הופ – ראפ, כתיבה
RM – ראפ, כתיבה
ג'ימין – שירה
V – שירה
ג'ונגקוק – שירה, ראפ, כתיבה, פזמון
באנג סי-היוק – כתיבה
פידוג – הפקה, כתיבה, הקלטה, קלידים, סינתיסייזר, הפקת שירה וראפ, פזמון
סופרים בוי – כתיבה, פזמון
ג'יימס פ. ריינולדס – מיקס
מיקומי שיא במצעדים

|   ‏‏‏  מצעדים יומיים (2013)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים יומיים (2013)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים יומיים (2013)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים יומיים (2013)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  יפן | מצעד הסינגלים היומי של אוריקון | 6 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2013)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2013)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2013)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים (2013)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | מצעד שירי העולם הדיגיטליים | 1 |  |
|  יפן | מצעד הסינגלים של אוריקון | 8 |  |
|  קוריאה הדרומית | המצעד הדיגיטלי של גאון (אנ') | 124 |  |
|  קוריאה הדרומית | מצעד ההורדות של גאון | 84 |  |
|   ‏‏‏  מצעדים חודשיים (2013)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים חודשיים (2013)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים חודשיים (2013)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים חודשיים (2013)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  יפן | מצעד הסינגלים החודשי של אוריקון | 20 |  |
נתוני מכירות ותארים

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |

| יפן יפן (אוריקון) | — | 34,202+ |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | גרסה | פורמט | חברת תקליטים |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולמי | 12 ביוני 2013 | גרסה קוריאנית | הורדת מוזיקה | ביג היט |

| יפן | 4 ביוני 2014 | גרסה יפנית | CD • הורדה דיגיטלית | פוני קניון (אנ') |
No Drama

No Drama (בעברית: ללא דרמה) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ממוצא מקסיקני, בקי ג'י, בשיתוף הזמר הפוארטו ריקאני אוזונה. השיר יצא לאור על ידי חברות התקליטים קימוסבי רקורדס, RCA רקורדס וסוני מיוזיק לטין ב-29 באוקטובר 2020.
נכון לנובמבר 2020, השיר עומד על כ-10 מיליון השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ הרשמי יצא לאור ב-29 באוקטובר 2020 ביחד עם השיר עצמו בשידור חי בערוץ של גומז. הקליפ הופק על ידי מייק הו.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2020)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארגנטינה | ארגנטינה הוט 100 | 65 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | - |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים הלטיניים | 23 |  |
|  ספרד | PROMUSICAE | 48 |  |
|  שווייץ | המצעד השווייצרי | 88 |  |
הערות שוליים

↑  בקי ג'י, קליפ רשמי לשיר No Drama של בקי ג'י בהשתתפות אוזונה, באתר יוטיוב, ‏29 באוקטובר 2020 (בספרדית)
↑  No Drama, נבדק ב-2020-11-26
| בקי ג'י |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | Mala Santa • Esquemas • Esquinas • Encuentros |  |
| מיני-אלבומים | Play It Again |  |
| סינגלים | "Problem" • "Becky From the Block" • "Can't Get Enough" • "Shower" • "Can't Stop Dancin'" • "Lovin' So Hard" • "Break a Sweat" • "Sola" • "Mangú" • "Todo cambió" • "Mayores" • "Sin Pijama" • "Cuando Te Besé" • "Pienso en Ti" • "Booty" • "LBD" • "Green Light Go" • "La Respuesta" • "Dollar" • "Secrets" • "Mala Santa" • "Perdiendo la Cabeza" • "They Ain't Ready" • "Muchacha" • "Jolene" • "Tiempo Pa Olvidar" • "My Man" • "Otro Día Lluvioso" • "No Drama" • "Rotate" • "Te Va Bien" • "Ram Pam Pam" • "Fulanito" • "Only One" • "Mal de Amores" • "Baila Así" • "Pa' Mis Muchachas" • "Bella Ciao" • "Mamiii" • "No Mienten" • "Ya Acabó" • "Bailé Con Mi Ex" • "La Loto" • "Amantes" • "Te Quiero Besar" • "Arranca" • "Chanel" • "La Nena" |  |
| השתתפות בשירים | "Wish U Were Here" • "Oath" • "Quiero Bailar (All Through the Night)" • "Como Tú No Hay Dos" • "Wild Mustang" • "Take It Off" • "Si Una Vez (If I Once)" • "Que Nos Animemos" • "Díganle" • "Mi Mala (Remix)" • "Mad Love" • "Ya Es Hora" • "Don't Go" • "Bubalu" • "Banana" • "Next to You" • "Que Me Baile" • "Rebota (Remix)" • "Cómo No" • "Chicken Noodle Soup" • "Giants" • "Vai Danada (Funk Total)" • "Mala (Remix)" • "Que Maldicion (Remix)" • "Down to Miami" • "Wow Wow" • "Zona del Perreo" • "La Ducha (Remix)" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 56abd0ac-be82-4eff-8bff-56dd044c8ee4 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Pet Sounds

Pet Sounds הוא אלבומה ה-11 של להקת הרוק האמריקאית הביץ' בויז, שיצא ב-16 במאי 1966.
האלבום נחשב לאלבום הטוב והמצליח ביותר של הלהקה, ולאחד האלבומים המשפיעים ביותר במוזיקה הפופולרית, ודורג שני ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים שערך מגזין רולינג סטון.
רקע

עשרת אלבומי הלהקה שקדמו ל-Pet Sounds עסקו בנושאים קבועים כמו קיץ, גלישה, מכוניות ונשים. באלבום זה החליטה הלהקה לסטות מנושאים אלו ומסגנון הרוק אנד רול שאפיין את שירי הלהקה, לטובת אלבום מגוון ושונה ביחס לקודמיו.
בריאן וילסון, בסיסט הלהקה ומפיק האלבום, שאב את ההשראה מאלבומם של הביטלס, Rubber Soul. בראיון שהעניק וילסון, סיפר כי לאחר ששמע פעם נוספת את האלבום Rubber Soul בביתו, הוא רץ במהרה לאשתו והכריז: "מרילין, אני הולך לעשות את האלבום המושלם! את אלבום הרוק הטוב ביותר שאי פעם נוצר!"
הפקת והקלטת האלבום > כתיבה

במהלך שנת 1965 פגש בריאן וילסון את טוני אשר, פזמונאי ורעיונאי שעבד בכתיבת זמרירים עבור משרד פרסום. מספר חודשים מאוחר יותר וילסון, בהמלצת חברו, הזמין את אשר לשתף איתו פעולה בכתיבת שירים לאלבום חדש, בעודו מציין שהוא רוצה לעשות משהו "שונה לגמרי" עם מישהו איתו לא כתב יחד מעולם.
אשר הסכים להצעה וכעבור עשרה ימים שניהם נפגשו במטרה לכתוב. וילסון ניגן חלק מההקלטות האחרונות שלו והביא לאשר קלטת שמע עם שיר שלו בשם "In My Childhood". אחרי שערך את השיר התוצאה של אשר הייתה "You Still Believe in Me", שיר שנכנס לבסוף לאלבום, ושכנע את וילסון שאשר היה הכותב שהוא חיפש לעבוד איתו. כאשר וילסון נשאל בראיונות בעתיד מדוע הרגיש שאשר היה ההתאמה הנכונה, ענה שחשב שהוא היה "בחור מאוד חכם, אדם מאוד מילולי."
וילסון ואשר כתבו יחד לאורך תקופה של כשניים עד שלושה שבועות בביתו של וילסון, בין ינואר לפברואר 1966. כל פגישת כתיבה התחילה בכך שוילסון ניגן מנגינה או מספר אקורדים שעבד עליהם, בשיחה על תקליט כלשהו שוילסון אהב, או בדיון על נושא כלשהו שוילסון רצה לכתוב עליו. בראיון שנעשה עם אשר, אמר כי תרומתו המשמעותית ביותר הייתה בשלושה שירים: "I Just Wasn't Made for These Times", ‏"Caroline, No" ו-"That's Not Me".
סך הכל, שמונה מתוך 13 השירים באלבום נכתבו על ידי וילסון ואשר (אחד השירים נכתב יחד עם מייק לאב).
הפקת והקלטת האלבום > הקלטות

רוב האלבום Pet Sounds (מלבד שלושה שירים) הוקלט בין 18 בינואר עד 13 באפריל 1966 ב-27 מפגשים. הקטעים האינסטרומנטליים הוקלטו באולפני ההקלטות יונייטד ווסטרן רקורדס למעט חלק קטן שהוקלטו בגולד סטאר סטודיוס ובסאנסט סאונד רקורדרס. קטעי השירה הוקלטו ביונייטד ווסטרן רקורדס וב-CBS כיכר קולומביה. כל אולפני ההקלטות נמצאים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
לפני האלבום חברי הלהקה נהגו להגיע לא מוכנים להקלטות ולא נהגו לעשות חזרות לפני שהם היו מקליטים שירים. לדברי טכנאי הקול של האלבום צ'אק בריטס: "רוב הזמן, הם לא היו מוכנים לשיר. הם היו עושים חזרות בסטודיו. למעשה, לא היה דבר כזה אצלם חזרות. הם היו מגיעים ומיד מתחילים לשיר למיקרפון. בריאן ידע את החלקים של כולם, והשאר גם ידעו את החלקים אחד של השני, וזה פשוט סוג של זרם."
לפי אל ג'ארדין, במהלך ההקלטות של Pet Sounds בריאן היה מלמד בליווי פסנתר כל אחד את השורות הרלוונטיות עבורו בשירים. הוא הרחיב: "כל לילה היינו מגיעים להשמעה חוזרת. היינו יושבים ומאזינים למה שעשינו בלילה הקודם. מישהו היה יכול לומר, ובכן, זה די טוב אבל אנחנו יכולים לעשות את זה טוב יותר." תהליך שבדיעבד הוכיח את עצמו כיעיל.
הפרפקציוניזם של בריאן גרם ללאב לכנות אותו במהלך ההקלטות "אוזני כלב", הוא הסביר בראיון:
היינו עושים את זה שוב ושוב עד שזה היה נכון. [בריאן] היה הולך על כל ניואנס עדין שתוכל לעלות על הדת. כל קול היה צריך להיות נכון. התזמון היה צריך להיות נכון. כל גוון של קול היה צריך להיות מתאים, לפי איך שהוא הרגיש. ואז הוא עלול, ביום שאחרי, לזרוק את מה שעבדנו עליו ואז היינו צריכים לעשות את זה מההתחלה.
המקור באנגלית
We would do it over again until it was right. [Brian] was going for every subtle nuance that you could conceivably think of. Every voice had to be right, every voice and its resonance and tonality had to be right. The timing had to be right. The timbre of the voices just had to be correct, according to how he felt. And then he might, the next day, completely throw that out and we might have to do it over again.
הפקת והקלטת האלבום > סגנון האלבום

הסגנון הבולט ביותר באלבום הוא רוק פסיכדלי. כוונת חברי הלהקה הייתה ליצור אלבום שיכיל אלמנטים מסגנונות שונים, כמו פופ, ג'אז, מוזיקה קלאסית, אקזוטי, בלדות ואוונגארד.
האלבום נחשב אחד האלבומים המגוונים ביותר מבחינת סגנונות מוזיקליים שיצרה הלהקה.
הפקת והקלטת האלבום > השם ועטיפת האלבום

בתמונה על עטיפת האלבום מופיעים חמישה חברי הלהקה (מימין לשמאל): אל ג'ארדין, מייק לאב, דניס וילסון, בריאן וילסון וקארל וילסון כאשר הם מאכילים שבעה עזים עם תפוח. ברוס ג'ונסטון, שהצטרף ללהקה שנה קודם לכן, לא מופיע בתמונה בעקבות קשיים משפטיים עם חברת התקליטים, קולומביה רקורדס (עם זאת ג'ונסטון הופיע בתמונה על הצד האחורי של האלבום). התמונה צולמה ב-10 בפברואר 1966 בגן החיות של סן דייגו על ידי הצלם ג'ורג ג'רמן.
על פי ראיון משנת 2016 עם וילסון וג'ארדין על שם האלבום, על השם Pet Sounds לדבריהם חשב לאב. בראיון אחר, לאב נזכר שחשב על השם בהשראת קולות החיות הנשמעים באלבום ולאחר שהוא ויתר חברי הלהקה סיימו להקליט את הקולות של הכלב לשיר "Caroline, No".
קבלת האלבום > לאחר השחרור

הביקורות הראשונות שהאלבום קיבל בארצות הברית נעו בין שליליות לחיוביות מהוססות. לדעתו של הביוגרף דייוויד ליף המעריצים האמריקאים ראו באלבום מאתגר מדי וויתרו עליו מהר מדי. האלבום לא הועמד באותה שנה לאף פרס בטקס פרסי גראמי.
מה שמבקרים רבים מחשיבים לאחד מאלבומים הטובים והחשובים ביותר בהיסטוריית הרוק מעולם לא זכה להצלחה בקרב קוני תקליטים אמריקאים. התקליט מעולם לא מכר מספיק כדי להפוך לתקליט זהב... זה לקח הרבה השמעות למעריץ כדי לבסוף להעריך ולספוג מה שבריאן השיג. במונחים של מכירת תקליטים, זה היה מזיק, מפני שמהר הופצה שמועה בקרב המעריצים המחתרתיים "תתרחקו מהאלבום החדש של Beach Boys, הוא מוזר."
המקור באנגלית
What many critics consider to be one of the best and most important albums in rock history never was embraced by American record buyers. It never sold enough to become a gold record... It took many listenings for a fan to finally appreciate and absorb what Brian had accomplished. In terms of record sales, this was damaging, because the fan underground quickly passed the word to "stay away from the new Beach Boys album, it's weird."
בבריטניה מצב האלבום היה שונה והמבקרים הבריטים פרסמו בעיקר ביקורות חיוביות עליו. לדעתו של ג'ן ונר, העורך המייסד של מגזין הרולינג סטון, המעריצים הבריטיים ראו בלהקה כמתקדמת הרבה יותר מלהקת הביטלס, וראו את בריאן וילסון כגאון. פני ולנטיין ממגזין דיסק רשמה על האלבום: "13 רצועות של גאונותו של בריאן וילסון... כל התקליט הוא הרבה יותר רומנטי מהעליזות הרגילה של ה-Beach Boys. שירים קטנים, עצובים ועגמומיים בנושא אהבה אבודה ואהבה חדשה וכל מה שמסביב לאהבה."
בתוכנית הרדיו האמריקאית "Pop Chronicles", העסקה בהיסטוריה של המוזיקה, שדרן הרדיו ג'ון גילילנד אמר בשנת 1969, מספר שנים לאחר שחרור האלבום, שלדעתו שחרור האלבום של הביטלס Revolver בסמוך לאלבומם של The Beach Boys גרם לפגיעה במכירות בארצות הברית.
קבלת האלבום > כיום

מעמדו של האלבום השתפר עם השנים, כיום נחשב האלבום לאחד החשובים והמשפיעים ביותר בהיסטוריה של מוזיקת הרוק. מגזין הרולינג סטון דירג את האלבום במקום השני ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים. לפי עדותו של פול מקרטני, Pet Sounds סיפק השראה לאלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band אשר מדורג במקום הראשון ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
ברשימת 500 השירים הגדולים בכל הזמנים שערך מגזין הרולינג סטון מדורגים שלושה שירים מהאלבום: "God Only Knows" במקום ה-25, ‏"Caroline, No" במקום ה-211 ו-"Sloop John B" במקום ה-271.
בביקורות המאוחרות לאלבום ניכר שהמבקרים מכירים בחשיבותו ובהשפעתו של האלבום. ריצ'י אונטרברגר מאתר AllMusic כתב: "אלבום ה-Beach Boys הטוב ביותר, ואחד הטובים של שנות ה-60. ההרכב הגיע כאן לרמה חדשה לגמרי במונחים של כתיבה והפקה." דגלאס וולק ממגזין בלנדר רשם: "לא אלבום רוק אנד רול - ולא מוזיקה שיש לה שם, באמת. [...] השירים מעלי זכרונות נהדרים של התמימות בהתבגרות. למרות נפילה מסחרית בזמנו, האלבום מחזיק בתואר היהלום שבכתר של ה-Beach Boys."
ב-2016 יצא בריאן וילסון לסיבוב הופעות יחד עם אל ג'ארדין ובלונדי צ'פלין לרגל ציון 50 שנה לאלבום. ב-8 ביוני 2016 הם הופיעו באמפיפארק רעננה.
רשימת הרצועות

בהוצאה המקורית האלבום כלל 13 רצועות. בהוצאות מאוחרות יותר (החל משנת 1990) האלבום כולל רצועות נוספות שהושמטו מההוצאה המקורית.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי בריאן וילסון וטוני אשר (למעט היכן שמצוין אחרת).
| צד א'> מס' | צד א'> שם | צד א'> כותב(ים) | צד א'> משך | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Wouldn't It Be Nice  | בריאן וילסון, טוני אשר, מייק לאב | 2:25 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | You Still Believe in Me  |   | 2:31 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | That's Not Me  |   | 2:28 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Don't Talk (Put Your Head on My Shoulder)  |   | 2:53 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | I'm Waiting for the Day  | בריאן וילסון, מייק לאב | 3:05 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Let's Go Away for Awhile  | בריאן וילסון | 2:18 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | Sloop John B  | שיר מסורתי | 2:58 |  |  |  |  |  |  |
| צד ב'> מס' | צד ב'> שם | צד ב'> כותב(ים) | צד ב'> משך | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 8. | God Only Knows  |   | 2:51 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | I Know There's an Answer  | בריאן וילסון, טרי סאקן, מייק לאב | 3:09 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | Here Today  |   | 2:54 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | I Just Wasn't Made for These Times  |   | 3:12 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | Pet Sounds  | בריאן וילסון | 2:22 |  |  |  |  |  |  |
| 13. | Caroline, No  |   | 2:51 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 35:57 |  |  |  |  |  |  |
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מיקומי שיא (1966)> מדינה |   ‏‏‏  מיקומי שיא (1966)> מצעד |   ‏‏‏  מיקומי שיא (1966)> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 10 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 2 |
|   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "Sloop John B"> מדינה |   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "Sloop John B"> מצעד |   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "Sloop John B"> מיקום שיא |   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "Sloop John B">  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטריה | Ö3 אוסטריה טופ 40‏ | 1 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 17 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 2 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 3 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 1 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 1 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 2 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 1 |  |
|   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "Wouldn't It Be Nice"> מדינה |   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "Wouldn't It Be Nice"> מצעד |   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "Wouldn't It Be Nice"> מיקום שיא |   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "Wouldn't It Be Nice">  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 2 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 8 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 12 |  |
|   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "God Only Knows"> מדינה |   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "God Only Knows"> מצעד |   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "God Only Knows"> מיקום שיא |   ‏‏‏  מיקומי שיא לסינגל "God Only Knows">  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 17 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 6 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 39 |  |
|  גרמניה | GfK – טופ 100 | 22 |  |
|  הולנד | מצעד 40 הסינגלים ההולנדיים | 4 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 2 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 6 |  |
|  צרפת | SNEP | 24 |  |
הערות שוליים

1 2  Rolling Stone, Rolling Stone, 500 Greatest Albums of All Time, Rolling Stone, ‏2012-05-31 (באנגלית)
1 2 3  פיטר איימס קרלין, Catch a Wave: The Rise, Fall, and Redemption of the Beach Boys' Brian Wilson, Rodale Books, 2006, ISBN 978-1-59486-320-2
↑  Tony Asher Interview, albumlinernotes
↑  Interview w/Brian Wilson, albumlinernotes
↑  סטיבן גיינס, Heroes and Villains: The True Story of The Beach Boys, New York: Da Capo Press, 1986, ISBN 0306806479
↑  Chuck Britz, albumlinernotes
↑  Al Jardine of the Beach Boys: Everything You Ever Wanted To Know About “SMiLE” (Interview) |, web.archive.org, ‏2014-07-14
↑  פאולו יואיט, 'Scuse Me While I Kiss the Sky: 50 Moments That Changed Music, Hachette UK, 2011, ISBN 9780857386090
↑  ג'ון סטבינס, The Beach Boys FAQ: All That's Left to Know About America's Band, Backbeat Books, 2011, ISBN 978-1-4584-2914-8
↑  קית בדמן, The Beach Boys: The Definitive Diary of America's Greatest Band, on Stage and in the Studio, Backbeat Books, 2004, ISBN 978-0-87930-818-6
↑  The epic tale of the Beach Boys and the ‘Pet Sounds’ goats, KCRW, ‏2016-06-16 (באנגלית)
↑  Bathroom Readers' Institute, Uncle John's Absolutely Absorbing Bathroom Reader, Simon and Schuster, 2012, ISBN 9781607106791
1 2  Gilliland, John, Show 20 - Forty Miles of Bad Road: Some of the best from rock 'n' roll's dark ages. [Part 1], UNT Digital Library, Unknown
↑  צ'ארלס גרנטה, Wouldn't it Be Nice: Brian Wilson and the Making of the Beach Boys' Pet Sounds, Chicago Review Press, 2003, ISBN 978-1-55652-507-0
↑  Rolling Stone, Rolling Stone, 500 Greatest Songs of All Time, Rolling Stone, ‏2011-04-07 (באנגלית)
↑  Pet Sounds - The Beach Boys | Songs, Reviews, Credits | AllMusic (באנגלית אמריקאית), נבדק ב-2020-07-26
↑  Pet Sounds - Blender, web.archive.org, ‏2010-01-13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4838566-9  LCCN: no2003099404  MusicBrainz release group: fdd96703-7b21-365e-bdea-38029fbeb84e  SUDOC: 170546845  VIAF: 186142929   WorldCat (עם VIAF): 186142929 
בריאן וילסון מבצע את האלבום Pet Sounds בהופעה בישראל בשנת 2016
Sweetheart of the Rodeo

גרם פרסונס
Sweetheart of the Rodeo ("אהובת הרודיאו") הוא אלבום האולפן השישי של להקת הבירדס. התקליט, שראה אור בחברת קולומביה רקורדס ב-30 באוגוסט 1968, מוכר כתקליט הראשון בסוגת הקאנטרי רוק, המשלב פולק, רית'ם אנד בלוז ורוק אנד רול עם מוזיקת הקאנטרי. התקליט נוצר בעקבות צירופו של גרם פרסונס כגיטריסט ופסנתרן לבירדס. התקליט דורג על ידי הרולינג סטון במספר 120 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
רקע

בסוף 1967 נותרו מן ההרכב המקורי של הבירדס רק הבסיסט כריס הילמן והגיטריסט וזמר רוג'ר מקגווין. קווין קלי גויס כמתופף והלהקה ניסתה להופיע כשלישייה, ללא הצלחה. בפברואר 1968 הביא הילמן את גרם פרסונס בן ה-21 כקלידן שכיר. לפרסונס הייתה השפעה גדולה בהרכב, עקב תוכניתו הסדורה לייצר סינתזה בין הרוק והפולק של החוף המערבי של ארצות הברית עם הקאנטרי של דרום ארצות הברית ו"הסאונד של בייקרספילד" ולהשיב במידה מסוימת את הרוקנ'רול לשורשיו. כן ראה פרסונס חשיבות גדולה להקליט את התקליט בנאשוויל, טנסי כפי שעשה בוב דילן בתקליטיו "Blonde On Blonde" ו-"John Wesley Harding". חזון זה, של הנגן השכיר, גבר על חזונו של רוג'ר מקגווין, מנהיג הלהקה, שביקש ליצור אלבום כפול שיסקור את ההיסטוריה של המוזיקה האמריקאית מן הגוספל, הג'אז והבלוז ועד ל"מוזיקת חלל אלקטרונית-פסיכדלית".
מוזיקת הקאנטרי זוהתה עם שמרנות של "רד נקס" (תושבים לבנים דלי אמצעים והשכלה של דרום ארצות הברית), בעוד הפולק והפולק-רוק זוהו עם תנועת ההיפים, תרבות הנגד, התנגדות למלחמת וייטנאם, ליברליזם, צריכת חשיש ו-LSD וכדומה. השילוב בין שתי הסוגות ושני סוג הקהל, שהעוינות ביניהם הייתה עזה, נראה כאתגר קשה. עם זאת, הצליח פרסונס לשכנע בחזונו גם את המפיק המוזיקלי של הבירדס, גארי אשר וב-9 במרץ 1968 הוזמנה הלהקה להקליט באולפן ההקלטות של קולומביה רקורדס בנאשוויל.
הקלטת האלבום

ההקלטות התקיימו בנאשוויל במרץ 1968 והושלמו באולפני קולומביה בהוליווד חודש לאחר מכן. בין היתר הקליטו הבירדס גרסאות כיסוי ל-"You Ain't Goin' Nowhere" ו-"Nothing Was Delivered" מאת בוב דילן (מתוך הדמו הפיראטי של "The Basement Tapes") ולשיר "Pretty Boy Floyd" מאת וודי גאת'רי, צעד שחיבר אותם לשורשיהם במוזיקת הפולק. נוסף על כך הוקלטו גם שלושה שירי קאנטרי קלאסיים, "I Am a Pilgrim" ,"Blue Canadian Rockies" ו-"The Christian Life".
ב-15 במרץ, במהלך ההקלטות הופיעו הבירדס בהיכל הקאנטרי המרכזי בנאשוויל, גראנד אול אופרי (אנ'). המראה של להקה "היפית"-פולקית מהחוף המערבי, עם נגנים ארוכי-שיער, בהיכל השמרני של הקאנטרי הלבן היה יוצא דופן ולא מובן. הקהל המקורי של הבירדס לא הבין את המחווה, המעניקה כביכול לגיטימציה לדרומיים הגזענים וצרי-המוח וקהל חובבי הקאנטרי לא הבין מה מטרת ההופעה ותהו האם הלהקה מבקשת ללעוג להם, בפרט כאשר היללו את החיים הנוצריים בשיר "The Christian Life", כאשר בעליל לא חיו "חיים נוצריים". ההופעה הסתיימה בקריאות בוז ושריקות והבירדז לא הופיעו עוד במקום. ראיונותיהם לתקשורת המקומית בנאשוויל נתקלו בחומה דומה של חוסר הבנה וזלזול.
גרם פרסונס עזב את הלהקה באוגוסט 1968, עוד בטרם ראה האלבום אור, עקב סירובו לצאת ולהופיע עם הלהקה בדרום אפריקה הנגועה באפרטהייד.
קבלה

ב-30 באוגוסט 1968 ראה התקליט אור בארצות הברית וחודש לאחר מכן גם בבריטניה. בשיאו הגיע למקום ה-77 במצעד האלבומים האמריקאי, שם שהה עשרה שבועות ולא נכנס כלל למצעד האלבומים הבריטי. חלק ניכר ממבקרי המוזיקה (למשל מבקר הרולינג סטון ומבקר הניו יורק טיימס) ראו באור חיובי את החיבור שהציע האלבום המפתיע, בפרט לאור רמת הביצוע האיכותית. אחרים, כגון מבקר המוזיקה של המלודי מייקר ציינו שזהו אלבום חלש שאינו מפאר את מורשת הבירדס.
כעבור שנים התקבל התקליט כפורץ דרך, מגדיר סגנון ואבן דרך שסימנה כיוון ללהקות אמריקאיות מצליחות כהאיגלס ואמריקה והלהקה שהקימו הילמן ופרסונס, The Flying Burrito Brothers.
ב-2009 ראתה אור גרסת אלבום כפול שכללה עוד שמונה רצועות של חומרים שלא נכנסו לתקליט, רובן עם פרסונס כזמר מוביל (בעוד שבתקליט המקורי הוא מופיע כזמר מוביל בשיר אחד בלבד).