stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1948 היו מערכת הבחירות ה-41 לנשיאות ארצות הברית, ונערכו ביום שלישי, 2 בנובמבר 1948. נשיא ארצות הברית המכהן הארי טרומן, המועמד הדמוקרטי, שמונה לתפקיד הנשיא לאחר מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1945, זכה לתקופת כהונה מלאה לאחר שניצח את המועמד הרפובליקני, תומאס דיואי, שהיה המועמד גם בבחירות הקודמות.
ניצחונו של טרומן נחשב לאחד מהניצחונות המפתיעים ביותר בתולדות הפוליטיקה האמריקנית. כל התחזיות (עם או בלי סקרים) חזו שדיואי ינצח את טרומן. המפלגה הדמוקרטית חוותה פיצול אידאולוגי כפול, כשהאגף השמאלי שלה (הנרי וולאס מהמפלגה הפרוגרסיבית) והאגף הימני שלה (סטרום ת'ורמונד מטעם המפלגה ה"דיקסיקרטית") רצו בבחירות בנפרד, הניצחון המפתיע של טרומן היה הניצחון החמישי ברציפות של המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות, רצף הניצחונות הארוך ביותר של המפלגה והרצף השני באורכו בתולדות המדינה (רק ששת הניצחונות הרפובליקניים הרצופים בין 1860 ל-1880 היה ארוך יותר). כתוצאה מהבחירות לקונגרס של 1948, הדמוקרטים השתלטו גם על שני בתי הקונגרס לאחר שהפסידו אותם בבחירות של 1946. טרומן הצליח לעורר את הדמוקרטים המסורתיים, רוב הדרום הלבן, הקתולים והיהודים וגם חקלאים במערב התיכון, כדי שיצביעו למען המפלגה. לכן בחירתו של טרומן אשררה את מעמד המפלגה הדמוקרטית כמפלגת הרוב, מעמד שבו נשארו עד 1952.
קיימת טענה במחקר, שאחד השיקולים של טרומן להכיר במדינת ישראל היה לזכות בתמיכת יהודי מדינת ניו יורק, בבחירות לנשיאות. קלארק קליפורד היועץ הפוליטי הבכיר של הנשיא כתב: "חשיבותו של הקול היהודי, אם ניתן לראות בו גוש אחד, קיימת אך ורק בניו – יורק. אולם מאז שנת 1876 לא זכה להיבחר לנשיא אף מועמד שאיבד את קולותיהם של בוחרי ניו – יורק. מכאן, שארבעים ושבעה הקולות של ניו-יורק לא יסולאו בפז בשום בחירות".
מועמדים > הוועידה הרפובליקנית הלאומית

הוועידה התקיימה בפילדלפיה. היא שודרה בטלוויזיה הלאומית (350,000 מקלטי טלוויזיה ברחבי המדינה). דיואי האמין שהיה לו מספר גדול של צירים ויועצי פרסום מוכשרים, הרבה יותר משל יריביו.
יריביו של דיואי - טאפט, סטאסן, והסנאטור ונדנברג, התכנסו בסוויטה של טאפט כדי לארגן גוש שיעצור את דיואי, אבל לא הצליחו להסכים על מועמד חלופי. הם הסכימו להמשיך להתנגד לדיואי, אולם מסע הבחירות של דיואי הצליח להשיג יותר ויותר תומכים. סטאסן ביקש מאייזנהאואר לנסות לרוץ, אולם לא הצליח להשיג אותו. לאחר הסיבוב השני, דיואי היה במרחק של 33 קולות מניצחון. לאחר שטאפט לא הצליח לשכנע את סטאסן לפרוש, טאפט החליט לפרוש בעצמו. דיואי ניצח פה אחד.
דיואי רצה לבחור בדווייט גרין, מושל אילינוי, כסגנו, אולם התנגדות מצד העיתונות של שיקגו חיסלה את סיכוייו. לאחר מכן ביקש הצוות שלו לתמוך בצ'ארלס האלק, חבר הקונגרס מאינדיאנה שנחשב למנהיג הרפובליקנים בקונגרס. דיואי סירב, והאלק סירב להעניק לו את תמיכת הקונגרס. דיואי בחר בארל וורן, המושל הפופולרי מקליפורניה ונשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית בעתיד, להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא. כשהוועידה הסתיימה, רוב הפרשנים הפוליטיים העריכו שהמועמדים הרפובליקניים הם המנצחים הכמעט וודאיים בבחירות הכלליות.
| מועמד לנשיאות> תומאס דיואי.רוברט טאפט.הרולד סטאסן.ארתור ונדנברג.ארל וורן.דווייט גרין.אלפרד דריסקול.ריימונד בולדווין.ג'וזף מרטין.קרול ריס.דאגלס מקארתור.אוורט דירקסן.נמנעים | סיבוב ראשון> 434.224.157.62.59.56.35.19.18.15.11.1.1 | סיבוב שני> 515.274.149.62.57.0.0.19.10.0.8.0.0 | סיבוב שלישי> 1,094.0.0.0.0.0.0.0.0.0.0.0.0 |
| --- | --- | --- | --- |
מועמדים > דמוקרטים

הנשיא הארי טרומן ממיזורי
הסנאטור ריצ'רד ראסל ג'וניור מג'ורג'יה
הסנאטור הארלי קילגור מוירג'יניה המערבית
הסנאטור אלבן ברקלי מקנטקי
ב-12 ביולי, התכנסה הוועידה הדמוקרטית בפילדלפיה, באותו אזור שבו הרפובליקנים נפגשו כמה שבועות קודם לכן. המורל היה נמוך, הרפובליקנים השתלטו על שני בתי הקונגרס ועל רוב תפקידי המושלים בבחירות אמצע הקדנציה ב-1946, והסקרים הראו שטרומן עומד להפסיד למועמד הרפובליקני דיואי. חלק מהסקרים אף הצביעו על הפרש דו-ספרתי. יותר מכך, כמה דמוקרטים ליברליים הצטרפו למפלגה הפרוגרסיבית של הנרי וולאס, ומנהיגי המפלגה חששו שוולאס ייקח מספיק קולות מטרומן כדי שהרפובליקנים יזכו במדינות הצפון והמערב התיכון.
השמרנים שלטו במפלגה בדרום, וכעסו מכוחם המתעצם של איגודי העובדים הצפוניים בתוך המפלגה. ב-1947 הטיל טרומן וטו על חוק שנועד לשלוט בכוחם של האיגודים. טרומן גם מינה ועדות ליברליות בנושאי זכויות האזרח והשמרנים מהדרום החליטו לבסס את עצמם ולאיים לפרוש מהמפלגה ולחסל את סיכוייו של טרומן ב-1948.
טרומן היה מודע לחוסר האהדה שלו. ביולי 1947 הוא הציע להיות סגנו של אייזנהאואר אם מקארתור יהיה המועמד הרפובליקני, הצעה שאייזנהאואר סירב לה.
כתוצאה מהפופולריות הדועכת של טרומן, רבים ממנהיגי המפלגה ניסו לחפש מועמד פופולרי יותר לנשיאות. בין המנהיגים הללו היו ג'ייקוב ארווי שהנהיג את שיקגו, פרנק יוג, שהנהיג את ניו ג'רזי, ג'יימס רוזוולט, בנו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, והסנאטור הליברל קלאוד פפר מפלורידה. המטרה הגדולה שלהם הייתה דווייט אייזנהאואר. ב-10 ביולי הכריז אייזנהאואר באופן רשמי שאינו מתמודד. ניסו לגייס את שופט בית המשפט העליון ויליאם אורוויל דאגלס, אולם גם דאגלס סירב. פפר ניסה לאתגר את טרומן, אולם איבד את תמיכת הליברלים לאחר שתקף את מדיניות החוץ של טרומן כנגד ברית המועצות. פפר פרש ב-14 ביולי וכתוצאה מכך, הסכימו מתנגדיו של טרומן באי רצון להתמודדותו בבחירות.
מועמדים > הוועידה הדמוקרטית

בוועידה, הציע טרומן מצע בנושא זכויות האזרח שהיה מתון יחסית להצהרותיו מ-1947. הליברלים מהצפון ומהמערב התאכזבו ודרשו רפורמה כוללת יותר, אולם גם השמרנים כעסו מהמצע, ושני הצדדים הגישו תיקונים משלהם. הוצע מצע שתמך בסטאטוס קוו. מצד שני, הוצע מצע ליברלי במיוחד. ראש עיריית מיניאפוליס, יוברט האמפרי, טען ש"הגיע הזמן שהמפלגה הדמוקרטית תצא מהצל של זכויות המדינות ותלך אל זריחת זכויות האדם!".
טרומן ידע היטב שמצע ליברלי יוביל לפרישת הצירים מהדרום, אולם הוא ראה בכך מחויבות מוסרית עליונה ולבסוף החליט לא להתרכך בנושא. הוא תמך במצע שעבר ברוב של 651.5 קולות לעומת 582.5. הרעיון קיבל תמיכה ממנהיגי המפלגה מהערים הגדולות, שחשו שהמצע יכול לגרום לאוכלוסייה השחורה הגדלה בעריהם להצביע לדמוקרטים. המצע גרם לצירים דרומיים רבים, שהובלו בידי מושל קרוליינה הדרומית סטרום ת'ורמונד, לעזוב את הוועידה. הצירים הדרומיים שנשארו בחרו בסנאטור ריצ'רד ראסל כדי לנסות לחסום את טרומן. אך 947 צירים הצביעו לטרומן כמועמד המפלגה, וראסל קיבל אך ורק 266 צירים מהדרום.
טרומן בחר בהתחלה בדאגלס להיות סגנו, בתקווה למשוך את הליברלים. דאגלס סירב לכך, ולכן בחר טרומן בסנאטור אלבן ברקלי מקנטקי להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא. טרומן נאם נאום לוחמני בוועידה, וטען שהוא מתכוון לנצח את הרפובליקנים, כיוון שהדמוקרטים צודקים. הרפובליקנים, כך טען, היו בשליטת בעלי האינטרסים, מה שהוכח בידי הקונגרס. הצירים הריעו לטרומן, שיצר אשליה - כך רבים סברו אז - שיש להם סיכוי בבחירות.
| מועמד לנשיאות | סיבוב ראשון | המועמד לסגנות הנשיאות | סיבוב ראשון |
| --- | --- | --- | --- |
| הארי טרומן | 947.5 | אלבן ברקלי | 1234 |
| ריצ'רד ראסל | 266 |  |  |
| ג'יימס רו | 15 |  |  |
| פול מקנאט | 2 |  |  |
| אלבן ברקלי | 1 |  |  |
מועמדים > המפלגה הפרוגרסיבית

בינתיים, סבלה המפלגה הדמוקרטית מפיצול. מפלגה פרוגרסיבית חדשה (אותו השם בו השתמשו תיאודור רוזוולט ב-1912 ורוברט לה פולט ב-1924) הוקמה ב-1948, והציבה כמועמד את הנרי וולאס, מי שהיה מזכיר החקלאות, סגן הנשיא ומזכיר המסחר של ארצות הברית תחת פרנקלין רוזוולט. ב-1946, פיטר הנשיא טרומן את וולאס מתפקידו כמזכיר המסחר כיוון שוולאס התנגד בפומבי למדיניותו של טרומן כנגד ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. מצעו של וולאס ב-1948 התנגד למדיניותו של טרומן במלחמה הקרה, כולל לתוכנית מרשל ולדוקטרינת טרומן. הפרוגרסיבים הציעו שליטה רחבה יותר על העסקים הגדולים. בנוסף תמכו בסיום האפליה כנגד שחורים ונשים, תמכו בשכר מינימום, וקראו לביטול פעילותה של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית שחקרה את נושא המרגלים הקומוניסטים בממשלה ובאיגודים המקצועיים. וולאס ותומכיו האמינו שהוועדה פוגעת בזכויות האזרח של עובדי ממשלה ואיגודי עובדים.
אך הפרוגרסיבים היו שנויים במחלוקת, בגלל האמונה שהם נשלטו בידי קומוניסטים באופן סודי, והיו נאמנים יותר לברית המועצות מאשר לארצות הברית. וולאס אמר שאינו קומוניסט, אך לא התנער מתמיכתם ואף אמר שהם "הדבר הכי קרוב לקדושים נוצרים מעונים". איגודי עובדים מסוימים סירבו לתמוך בוולאס בטענה שהוא מושפע בידי אנשים לא דמוקרטיים ובידי המפלגה הקומוניסטית.
וולאס נפגע עוד יותר כשנחשפו מכתבי "גורו יקר" אותם שלח לגורו הרוסי ניקולאי רוריך. וולאס היה סגן הנשיא בשעתו וכתב מכתבים מקודדים על פרנקלין רוזוולט ועל וינסטון צ'רצ'יל לגורו שלו. הציטוטים מהמכתבים והתגלית שוולאס היה חבר בכת של רוריך הובילה ללעג כלפיו.
הוועידה הפרוגרסיבית בפילדלפיה זכתה להתנגדות העיתונות. העיתונאים האשימו את הפרוגרסיבים בשליטה קומוניסטית. מזכיר הוועידה, שגם ניסח את המצע, הודה מאוחר יותר שהיה חבר במפלגה הקומוניסטית. היועץ המשפטי של יושב ראש הוועידה העיד שנים אחר כך שהיה קומוניסט. יושב ראש ועידת המצע של המפלגה השתכנע שהמפלגה נשלטת בידי קומוניסטים והחליט לא להשתתף במסע הבחירות של וולאס. מספר צירים פרוגרסיביים פרשו מהמפלגה בטענה של השפעה קומוניסטית רבה מדי על וולאס, כמו נורמן תומאס שרץ בתור מועמד המפלגה הסוציאליסטית כדי להציע לליברלים אלטרנטיבה לא קומוניסטית לוולאס.
הסנאטור גלן טיילור מאיידהו נבחר להיות סגנו של וולאס, על אף חברותו במפלגה הדמוקרטית, בטענה שהצבא והעשירים השתלטו על המפלגה. טיילור טען שהקומוניסטים במפלגה תומכים במהפכה שקטה ולא אלימה, ואילו הקומוניסטים האמיתיים תומכים ברפובליקנים, שיגרמו למשבר כלכלי ויתנו להם סיכוי למהפכה.
המפלגה נאמה בדרום באספות מעורבות מבחינה גזעית. הם התקבלו בשנאה רבה והיו צריכים ליווי משטרתי כהגנה מפני הקהל העוין. מסע הבחירות נתפס כתרגיל יחסי ציבור עבור אזורים ליברליים. לאט לאט החלו לבוא פחות אנשים לשמוע את וולאס ומעמדו בסקרים הידרדר. הוא נפגע כשהאיגודים המקצועיים הצליחו לשמור על חבריהם במפלגה הדמוקרטית, ובידי הצהרות של פרוגרסיביים שדרשו מדיניות פייסנית כלפי רוסיה. וולאס עצמו תקף את וינסטון צ'רצ'יל וטען שהוא גזען ואימפריאליסט, וטיילור טען שהנאצים מנהלים את הממשלה ומתכוננים למלחמה.
וולאס וטיילור הגיעו למקום הרביעי בבחירות והשיגו שני אחוזים בלבד מהקולות (1,157,328 קולות). מעט פחות מאשר מפלגת זכויות המדינות, אולם ללא אלקטורים.
מועמדים > מפלגת זכויות המדינות

הדמוקרטיים הדרומיים שהתנגדו לתמיכתו של טרומן בזכויות האזרח ולעירוב הגזעי בצבא הציעו עוד בפברואר יצירת מפלגה חדשה שתגן על ההפרדה הגזעית בדרום. ב-10 במאי 1948, התכנסו מושלי אחת עשרה מדינות הקונפדרציה, יחד עם דרומיים אחרים, כדי לדון בנושא התנועה לזכויות האזרח בתוך המפלגה. מושל קרוליינה הדרומית סטרום ת'ורמונד ביקר את הנשיא טרומן על תמיכתו בזכויות האזרח.
הדמוקרטים הדרומיים, שנטשו את הוועידה הדמוקרטית הלאומית במחאה על המצע שתמך בזכויות האזרח, התכנסו בברמיגהאם, אלבמה ביולי ויצרו את המפלגה הדמוקרטית של זכויות המדינות, שנודעה בתור המפלגה ה"דיקסיקרטית". מטרתה הייתה להמשיך את ההפרדה הגזעית בדרום ואת חוקי ג'ים קרואו שאישרו אותה. ת'ורמונד היה המועמד לאחר שמושל ארקנסו סירב להיבחר. סגנו היה מושל מיסיסיפי, פילדינג רייט. לדיקסיקרטים לא היה סיכוי לנצח בבחירות, אבל מטרתם הייתה לזכות במספיק מדינות דרומיות כדי שהבחירות יאלצו להיות מוכרעות בידי בית הנבחרים, שם הם יקבלו הבטחות מדיואי או טרומן בתמורה לתמיכתם. אפילו אם דיואי היה זוכה בבחירות מיד, הדיקסיקרטים קיוו שפרישתם תראה למפלגה הדמוקרטית שהיא צריכה את קולות הדרום כדי לנצח ובכך תיחלש תנועת זכויות האזרח. אך רוב הדמוקרטים הדרומיים סירבו לתמוך במפלגה. המפלגה הייתה חזקה במיוחד באלבמה, לואיזיאנה, מיסיסיפי וקרוליינה הדרומית, ובהן היא נחשבה למפלגה הדמוקרטית המקורית. טרומן לא התמודד במדינות הללו.
טריוויה

הבחירות הללו היו הפעם השנייה בה המועמד המנצח הפסיד בפנסילבניה ובניו יורק (הפעם הראשונה הייתה ב-1916. זה גם קרה ב-1968, 2000, 2004 יחד, כי ב-2016 רק ניו יורק לא הצביעו למועמד שניצח באותן בחירות).
טרומן היה הדמוקרט הראשון שנבחר לנשיאות בלי לזכות באלבמה, לואיזיאנה, מיסיסיפי או קרוליינה הדרומית, שתמכו בדיקסיקרטים.
טרומן היה המועמד הדמוקרטי האחרון שזכה בנשיאות בלי לזכות בפנסילבניה, מרילנד, ניו יורק ודלאוור, והייתה זאת הפעם האחרונה שבמהלכה צפון מזרח ארצות הברית היה אזור הדגל של המפלגה הרפובליקנית (אולי למעט בחירות 1984 עם רייגן) .
זאת גם הייתה הפעם האחרונה בה מועמד דמוקרטי זכה ברוב הקולות באריזונה, חוץ מביל קלינטון שזכה במרבית הקולות ב-1996 וביידן ב-2020.
הייתה זאת הפעם האחרונה שהדמוקרטים ניצחו באריזונה עד 1996, הפעם האחרונה שהם זכו בקליפורניה, קולורדו, פלורידה, איידהו, איווה, מונטנה, אוהיו, אוקלהומה, טנסי, וירג'יניה, וושינגטון, ויסקונסין וגם וויומינג עד ל-1964, והפעם האחרונה שהם זכו באילינוי, מסצ'וסטס, מישיגן, מינסוטה, נבאדה, ניו מקסיקו, רוד איילנד וטקסס עד ל-1960.
ארבע המדינות בהן זכה ת'ורמונד הפכו את מערכת הבחירות הזאת לפעם האחרונה עד 1964 בה הדמוקרטים לא זכו בקרוליינה הדרומית, שהפכה ב-1964 לרפובליקנית. זאת הייתה הפעם האחרונה שהם לא זכו באלבמה ובמיסיסיפי עד ל-1960, כשהן תמכו באלקטורים לא מחויבים, והפעם האחרונה שלא הצליחו לזכות בלואיזיאנה עד שזאת תמכה ברפובליקנים ב-1956.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה אילינוי וניו ג'רזי לא תמכו באותו המועמד, והפעם היחידה מאז 1888.
הערות שוליים

↑  מיכאל כהן, טרומן, הקול היהודי והקמת מדינת ישראל, באתר אטלס תולדוט, פורסם ב"זמנים: רבעון להיסטוריה", אביב 1982, גיליון 8, בהוצאת אוניברסיטת תל אביב; מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי; האוניברסיטה הפתוחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13192308p (data)  LCCN: sh2010106959 
המועמד הפרוגרסיבי, הנרי וולאס, שהיה סגן נשיא ארצות הברית תחת פרנקלין דלאנו רוזוולט.
סטרום ת'ורמונד הצליח להשיג את השם הדמוקרטי בכמה מדינות דרומיות, אולם ברוב המדינות נאלץ לרוץ כמועמד מפלגת זכויות המדינות. הוא ניצח רק במדינות בהן הוצג כדמוקרטי.
דיואי במסע הבחירות בניו יורק
קריקטורה מ-19 באוקטובר 1948, מראה את העמדה הרווחת.
מרדכי זילברמן (רב)

הרב מרדכי זילברמן (ר' מוטיה דיין; תקע"ט, 1819 – כ"ז בטבת תרל"ב, ינואר 1872) היה רבה הראשי של עדת האשכנזים בצפת.
תולדותיו

נולד באומן שבאוקראינה בשלהי שנת תקע"ט 1819, אביו יצחק היה סנדלר וסוחר עורות. לפי המסורת, אבות משפחתו ישבו בצפת עוד מימי האר"י, וכ-50 שנים לפני הולדתו, שבו לרוסיה והתגוררו באומן. הוא קיבל חינוך תורני-חסידי והוסמך לרבנות. בלימודיו הושפע מאוד מהרבנים ישראל מרוזין, משה צבי, ורפאל מברשר שהתפרסם בקנאותו לאמת.  
בשנת 1838 והוא בן 19, נישא לרוחמה בת הרב אברהם לייב, שהיה רבה של אומן, אשר הוריש לו לאחר פטירתו את תפקיד רבה של אומן.
בשנת תר"י (1850) עלה לארץ ישראל, במסעו לארץ עבר דרך העיר יאסי שברומניה, שם התבקש על ידי היהודים המקומיים להישאר עמם, אולם הוא המשיך לארץ ישראל באוניה מקונסטנצה שבגרמניה לביירות משם על גבי חמורים לצפת וטבריה.  שם המשפחה זילברמן איננו מקורי, והשם המקורי אינו ידוע, בצפת קרא לעצמו "זילבערמאן", שם משפחתו המקורי אינו ידוע, אולה ההנחה הרווחת היא שהשם היה "שפירא", עוד ידוע כי בחלק ממכתביו וכתביו נהג לחתום בשם "מרדכי מאומאן". בהמשך התמנה לרבה של עדת האשכנזים בצפת. חי בעוני רב ונהג להתבודד וללמוד תורה בבית המדרש שעל קבר רשב"י במירון.
שימש כשליחם של אדמו"רי בויאן שהחזיקו בחזקת ההדלקה על גג ציון קברו של רשב"י בל"ג בעומר. לאחר פטירתו המשיכו במסורת זו שושלת הרבנים לבית זילברמן.
נפטר בטבריה בשנת תרל"ב. את מקומו ברבנות ירש בנו הרב רפאל זילברמן.,
הערות שוליים

↑  עבודת מחקר "תולדות מרדכי ורפאל זילברמן" יעל מיבר דצמבר 1989, ספריית יד יצחק בן-צבי
↑  דוד תדהר (עורך), "מרדכי זילברמן", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1164
קונסטנטין פטס

קונסטין פטס (באסטונית: Konstantin Päts); 23 בפברואר 1874 - 18 בינואר 1956) היה מדינאי אסטוני, הפוליטיקאי המשפיע ביותר במדינה בתקופה של בין שתי מלחמות העולם. ממובילי תנועת העצמאות האסטונית. הלך לעולמו בגולאג סובייטי.
ביוגרפיה > ילדות ותחילת דרכו

קונסטנטין פטס נולד כבן השני למשפחה בת שישה ילדים (ארבעה אחים ואחות אחת) בטכקורנה (Tahkuranna) שבמחוז פרנו, אז חלק מן האימפריה הרוסית. אימו, אולגה טומנובה, הייתה יתומה וגדלה במשפחה אומנת. הוריו הגיעו מאזור ויליאנדי, שאותו נאלץ האב, יקוב, לעזוב על רקע פעילותו הפוליטית. הילדים קיבלו חינוך דתי אורתודוקסי.
הוא התחנך בבית ספר של הכנסייה האורתודוקסית בכפר הולדתו. הוא המשיך לימודיו בשנים 1887–1892 בסמינר הדתי בריגה, אולם עזב והמשיך בגימנסיה לבנים בעיר פרנו. שם גם סיים את לימודיו התיכוניים.
בין השנים 1894–1898 הוא למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת טרטו וסיימה בהצלחה. לאחר סיום לימודיו, הוא שירת בחיל הרגלים שיל צבא האימפריה הרוסית והוצב בפסקוב. ב-1900 עבר לטאלין והחל לעבוד כעוזרו של עורך הדין יאן פוסקה. בשנת 1901 השתתף בהקמת אגודת רוכבי האופניים "קאלב" ושימש כסגן יושב ראשה.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

יאן טוניסון כבר ייסד בטרטו את היומון "פוסטימס" (Postimess, "הדוור") בשפה האסטונית, ב-1891, ופטס תכנן לייסד עיתון משלו. ההשראה הראשונית הגיעה מהסופרים אדוארד וילדה ואנטון האנסן טאמסארה, אשר לא יכלו לקבל רישיון עיתונאי ממשרד הפנים הרוסי עקב דעותיהם הסוציאל-דמוקרטיות. במקום זאת, הם השתמשו בפטס כעו"ד עלום שם המזוהה עם הכנסייה האורתודוקסית, שהייתה הדת הרשמית באימפריה הרוסית. השלטונות האימפריאליים שקלו לאשר לו לייסד עיתון שיהיה נאמן אליהם, ייצג את הקו הרשמי "וייאחד את כל האסטונים האורתודוקסים", אך במציאות העיתון כלל חומרים פוליטיים קיצוניים. הגיליון הראשון של היומון "תאטייה" (Teataja; "המודיע) יצא ב-23 באוקטובר 1901, והחל יריבות לא רק בינו לבין "פוסטימס" אלא גם בין טוניסון לבין פטס על ההנהגה הלאומית. במקום "פוסטימס" שהיה יותר אידאולוגי ולאומני, העיתון של פטס הדגיש את החשיבות של פעילות כלכלית. בכל אופן, פעילות העיתון הייתה קשה עקב הצנזורה הממשלתית החזקה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה הפוליטית

לקראת הבחירות למועצת העיר טאלין ב-1904 ארגן פטס יחד עם יאן פוסקה תנועה פוליטית אסטונית-רוסית. התנועה גברה בבחירות על הגרמנים-הבלטים, ששלטו עד כה במועצת העיר. ב-8 בפברואר 1905 נבחר פטס לחבר מועצת העיר, ב-19 באפריל הפך לעוזרו של ראש עיריית טאלין, וב-2 בדצמבר 1905 התמנה לממלא מקום ראש העיר. כדי להשיג זכות בחירה בבחירות למועצת המדינה הרוסית, הוא קנה חווה בכפר קודילה, שבנפת רפלה, ונבחר כבוחר במחוז הריו.
פעילותו הציבורית הותירה לו מעט זמן בשביל העיתון שלו. קבוצה של מהפכנים שהונהגו על ידי הנס פוגלמן ניהלה את העיתון ופרסמה מאמרים נגד הממשל הצארי וקראה לאנשים לצאת למהפכה. במהלך מהפכת 1905, פטס היה כבר פעיל למען רפורמה בשלטון המקומי, שקראה להעניק אוטונומיה לאומית למחוזות הבלטיים של האימפריה. השלטונות הגבירו את הלחץ עקב מהפכת 1905 והעיתון שלו נסגר וחבריו נעצרו. פטס גילה על כך מבעוד מעוד והצליח לברוח לשווייץ, ואז גילה כי באימפריה הרוסית הוא נידון לעונש מוות. ב-1906 הוא עבר להלסינקי שבפוינלנד, שם המשיך בעבודתו הספרותית והעיתונאית. רוב עבודותיו פורסמו בעילום שם באסטוניה. הוא גם ייעץ לרשויות מקומיות בנושאי רפורמת קרקעות. ב-1908 עבר להתגורר בעיירת גבול ברוסיה קרוב לגבול הפיני. שם התאחד עם משפחתו, לאחר שלא ראה אותם מאז 1905 כאשר נאלץ לגלות לשווייץ. לאחר שאשתו חלתה מאוד, הוא גילה כי אינו נידון יותר להוצאה להורג באימפריה הרוסית. הוא עבר חזרה לאסטוניה ב-1909. החל מפברואר 1910 הוא ריצה מאסר בכלא קרסטי בסנט פטרבורג, בעוד שאשתו מתה משחפת בשווייץ, לשם שלח אותה על מנת לקבל טיפול רפואי. בזמן שהותו בכלא הוא למד שפות זרות וכתב מאמרים שהתפרסמו בעיתונות. מושל גוברניית אסטוניה התלונן על פעילותו של פטס באסטוניה וביקש מהממשלה הצארית לא לת לו לשוב וכך נאסר עליו להתגורר בגוברניית אסטוניה וליבוניה למשך שש שנים. אף על פי כן, קשרים חזקים עם יאן פוסקה עזרו לו לשוב לאסטוניה, שם הוא הוציא לאור עיתון נוסף, "טאלינה תאטאה" ("Tallinna Teataja"). מפברואר 1916 שירת כקצין בליטא וביולי 1917 הוא נבחר להיות יו"ר הוועד העליון של החיילים האסטונים, שם הוא עמל על הקמת יחידות אסטוניות בצבא האימפריאלי. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא ארגן שיתוף פעולה בין אסטונים וגרמנים בלטים ליברלים.
ביוגרפיה > אוטונומיה וכיבוש גרמני

ב-1917, בעוד כוחות גרמניים מתקדמים אל אסטוניה, פטס הצליח להימנע מגיוס. כיוון שמאז מהפכת פברואר השלטון עבר לידי הממשלה הרוסית הזמנית, התנועה הלאומית האסטונית דרשה אוטונומיה באימפריה הרוסית. בדיונים האם לדרוש מחוז אוטונומי אחד או שתיים, גברה דעתם של אלו התומכים בקיומו של מחוז אוטונומי יחיד. פטס היה בין תומכי גישה זו, דבר שחיזק את מעמדו הפוליטי. לאחר הפגנות גדולות של אסטונים בפטרוגרד, הממשלה הזמנית ייסדה ב-12 באפריל את המחוז האוטונומי של אסטוניה.
האספה האסטונית הזמנית "מאפוו" (Maapäev) נבחרה. פטס הצטרף והיה לאחר מדמויות המפתח של מפלגת התאחדות החקלאים (אסטונית: Põllumeeste Kogud) שזכתה ב-13 מתוך 55 המושבים. מפלגות הימין והשמאל זכו במספר דומה של מושבים, דבר שהיקשה על מינוי יו"ר לפרלמנט. יאן טוניסון מהימי-מרכז הציע למנות את פטס, שהפסיד בקול אחד לארתור וולנר האנונימי. בתחילה, פטס בחר לא להצטרף לסיעה בפרלמנט אך לבסוף הצטרף לסיעה הימני "הקבוצה הדמוקרטית". פטס החליף את יאן ראמוט כיושב ראש של הממשלה הזמנית ב-25 באוקטובר 1917. במהלך מהפכת אוקטובר שאירעה ברוסיה, הבולשביקים השתלטו על אסטוניה, והאסיפה הזמנית פוזרה. לאחר שלא מסר את המסמכים הרשמיים, פטס נעצר שלוש פעמים עד שלבסוף יר למחתרת.
כיוון ששלטון הבולשביקים באסטוניה היה יחסית חלש, מועצת הזקנים של Maapäev, שהיוותה מעין נשיאות של הפרלמנט, הכריזה ב-28 בנובמבר 1917 כי האספה הזמנית היא הגוף הנבחר והחוקי היחידי באסטוניה. כיוון אפילו מועצת הזקנים הייתה גוף גדול מידי מכדי לעבוד במחתרת, ב-18 בפברואר 1918 נבחר ועד שמנה שלושה אנשים ונקרא "ועד ההצלה האסטוני", ואשר פטס היה אחד משלושת חבריו. כאשר הכוחות הרוסים הבולשביקים נסוגו מטאלין והכוחות הגרמניים התקדמו לעברה, ועד ההצלה הכריז על הכרזת העצמאות האסטונית ב-24 בפברואר 1918. הממשלה האסטונית הזמנית הוקמה ופטס עמד בראשה וכמו כן כיהן במקביל גם כשר הפנים ושר המסחר והתעשייה. ב-25 בפברואר 1918 כוחות גרמניים כבשו את טאלין ועצרו את פטס ב-16 ביוני. הוא נשלח למספר מתקני מעצר בלטביה עד שלבסוף הושם במחנה בגרודנו שבמערב בלארוס (אז אזור בשליטת פולין). הוא שוחרר בסיום המלחמה, ב-17 בנובמבר. לאחר שסגן ראש הממשלה יורי וילמס מת באופן מסתורי בפינלנד, יאן פוסקה הוביל את הרפובליקה המחתרתית. לאחר כניעת גרמניה, הוקמה הממשלה הזמנית השנייה של פטס ב-12 בנובמבר והוא כיהן גם בתפקיד שר הפנים. לאחר חזרת האליטה הפוליטית לטאלין, הוקמה הממשלה הזמנית השלישית, גם כן בראשותו, ב-27 בנובמבר, כאשר הפעם בנוסף להיותו ראש ממשלה כיהן גם בתפקיד שר המלחמה, ובכך היה אחראי על בניית מערך ההגנה והביטחון של המדינה הצעירה.
ביוגרפיה > מלחמת העצמאות האסטונית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
פטס במדי קצין, 1917
איתמר ורהפטיג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1943 (בן 82 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מעסיק:  אוניברסיטת בר-אילן 
 אב:  זרח ורהפטיג 
 
הרב איתמר ורהפטיג (נולד ב-תש"ג, 1943) עומד בראש צוות המחקר במכון "משפטי ארץ" בעפרה, מעביר שיעורים בדיני ממונות, מכהן כאב בית דין פרטי לממונות הפועל במעלה אדומים, וכרב קהילת "מעלות דוד" בעיר. הוא מרצה למשפט עברי באוניברסיטת בר-אילן ומעורכי כתב העת "תחומין".
ביוגרפיה

איתמר ורהפטיג נולד למשפחת משפטנים. אביו היה השר ד"ר זרח ורהפטיג, ודודו, ד"ר שילם ורהפטיג, כיהן כיועץ למשפט עברי במשרד המשפטים. בצעירותו למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, נפצע במלחמת ששת הימים בעת כיבוש מוצב ג'לבינה ברמת הגולן.
בשנת 1973 קיבל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור למשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים על עבודה שכותרתה "למהותו של החוזה במשפט העברי". למד בישיבת הר עציון ובשנת 1980 עם הקמת כתב העת "תחומין", היה לעורכו.
הרב איתמר ורהפטיג נחשב לאחד המומחים לנושא המשפט העברי ואפשרות שילובו בחקיקה בישראל – יוזמה אשר החלה בטרם הקמת מדינת ישראל, בידי הרב הראשי דאז, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. בפועל היא היא נשארה בתחומי לימודי המשפט העברי באוניברסיטאות, בבתי הדין לממונות וכמקור השראה ב"חקיקה הישראלית". הרב זכה ב'אות יקיר המשפט העברי' על שם מנחם אלון, לשנת תשע"ח.
במסגרת עבודתו חקר את כתבי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג ואף הוציא לאור חלק מכתביו. כמו כן, הוא הוציא לאור את כתביו של הרב איסר יהודה אונטרמן.
על האישים שהשפיעו על תפיסת עולמו, ציין הרב ורהפטיג: "גבשתי השקפת עולם תורנית לאומית בעקבות אבא ואמא והחינוך הישיבתי, בעיקר בכרם ביבנה. ואוסיף את הדמויות שרבות השפיעו עלי מלבד אבא - הרב הרצוג, הרב ליכטנשטיין והרב זלמן נחמיה גולדברג".
ורהפטיג נשוי לגולדה רבקה (לבית גולדפלד) ולהם עשרה ילדים. מתגורר במעלה אדומים.
ספריו

נכון לשנת תשפ"ד ראו אור מספר ספרים פרי עטו ומאות רבות של מאמרים:
למהותו של החוזה במשפט העברי (תשל"ח)
ההתחייבות: תוקפה, אופיה וסוגיה (תשס"א)
צנעת אדם: הזכות לפרטיות לאור הלכה (תשס"ט)
עליך זרח: חייו ופועלו של השר ד"ר זרח ורהפטיג (תשע"ח)
גבורות איתמר - מבט של תורה בימי הקורונה (תשפ"ג)
כמו כן, הרב ערך מספר ספרי יובל וספרי זיכרון - לרב יהודה גרשוני, לרב עוזי קלכהיים ועוד.
לקריאה נוספת

עידו רכניץ, תנסו אותנו, מקור ראשון, כ"ו בשבט תשס"ט.
הערות שוליים

↑  ש. גדיאל, צונחים ממרומים וצוללים בים התלמוד, הצופה, 4 ביוני 1965
↑  ישראל שוארץ, נס במלכודת סורית
↑  רשימת בוגרי האוניברסיטה העברית, דבר, 21 ביוני 1973
↑  דבר מקבל אות יקיר המשפט העברי תשע"ח.
↑  גבורות איתמר עמ' 53.
↑  רשימת הפרסומים של איתמר ורהפטיג, בקטלוג הספרייה הלאומית
↑  מאמרי איתמר ורהפטיג באתר רמב"י
↑  השקת הספר עלייך זרח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269492205171  BnF: cb169375754 (data)  ISNI: 0000 0000 6686 1285  LCCN: n89116647  NTA: 267766106  RERO: 02-A018814544  SUDOC: 244113092  VIAF: 18809926   WorldCat (עם VIAF): 18809926
הצוללת

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  Das Boot 
 בימוי:  וולפגנג פטרסן 
 הופק בידי:  גונתר רוהרבך 
 תסריט:  וולפגנג פטרסן 
 עריכה:  האנס ניקל 
 שחקנים ראשיים:  יורגן פרוכנוף הרברט גרונמייר
 מוזיקה:  קלאוס דולדינגר 
 צילום:  ג'וסט וקאנו 
 מדינה:  גרמניה המערבית 
 חברת הפקה:  Bavaria Film, Producers Sales Organization 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בספטמבר 1981, גרמניה
 משך הקרנה:  149 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מלחמה, סרט היסטורי, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט צוללות 
 מקום התרחשות:  לה רושל 
 תקציב:  30,000,000 מארק גרמני
 הכנסות:  $11,487,676 (27 בספטמבר 2017)
 הכנסות באתר מוג'ו:   dasboot
 פרסים:  מועמדות לשישה פרסי אוסקר
 דף הסרט ב־IMDb
 
הצוללת (בגרמנית: Das Boot) הוא סרט גרמני משנת 1981 המתאר את משימתה של הצוללת הגרמנית U-96 בזמן מלחמת העולם השנייה, המבוסס על ספרו של לותר-גונתר בוכהיים.