stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאטרון מקסין אליוט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון, אולפני טלוויזיה 
 על שם:  Maxine Elliott 
 כתובת:  109 W 39th St, New York, NY 10018 
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 בעלים:  ארגון שוברט 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 30 בדצמבר 1908
 תאריך פתיחה רשמי:  1908 
 תאריך פירוק:  1960 
 אדריכל:  Marshall and Fox 
 קואורדינטות:  40°45′12″N 73°59′10″W﻿ / ﻿40.7533°N 73.986°W﻿ / 40.7533; -73.986
 he
 
תיאטרון מקסין אליוט, ברודוויי 1920
תיאטרון מקסין אליוט (אנגלית: Maxine Elliott Theatre) היה תיאטרון אשר מוקם מערב לרחוב 39 בין ברודוויי לשדרה השישית בניו יורק. נבנה בשנת 1908, ונהרס בשנת 1960, התיאטרון עוצב על יד הארכיטקט בנג'מין מרשל, מחברת מרשל ופוקס משיקגו.
התיאטרון נקרא כשמה של השחקנית האמריקאית מקסין אליוט (Maxine Elliott), אשר רכשה את הקרקע לתיאטרון מלי שוברט, וקראה לתיאטרון בשמו. לי שוברט מכר לה את הקרקע בתמורה ל-50 אחוז מהבעלות על התיאטרון כך שבתחילה היו למקסין ולי שוברט 50 אחוז מהבעלות על התיאטרון, בהיותה מנהלת התיאטרון הייתה מקסין לאחת ממנהלות התיאטרון היחידות בארצות הברית של אותה תקופה, אשר רובם ככולם היו גברים באותה תקופה. מקסין אליוט החכירה את התיאטרון לתיאטרון פדרלי בשנת 1936, באותה שנה הוא נסגר על ידי הממשלה במהלך הפקה של העריסה תתנענע (The Cradle Will Rock) של אורסון וולס.
בשנת 1941 נהפך התיאטרון, לתחנת רדיו, ובשנת 1949 הוא נהפך לסטודיו טלוויזיה, שם שודרו התוכניות הראשונות של אד סאליבן, המופע של אד סאליבן אשר כונתה אז "Toast of the Town". בשנת 1956 מכרו היורשים של מקסין הליוט את חלקם בתיאטרון למשפחת שוברט, אשר בתורם מכרו את התיאטרון. התיאטרון נהרס בשנת 1960. התיאטרון אשר נבנה באזור תיאטראות משגשג, והיה למבנה היחיד של ברודוויי מתחת לרחוב 41.
התיאטרון אירח במהלך קיומו הפקות ומחזות רבות הכוללות בין היתר הצגות ומחזות של ג'ורג' ברנרד שאו, ג'ון מילינגטון סינג, ליידי אוגוסטה גרגורי, לורד דונסאני, ליליאן הלמן וסומרסט מוהם. רק שלוש מהפקות התיאטרון היו קומדיות מוזיקליות.
הפקות מפורסמות

1911: Riders to the Sea; The Playboy of the Western World
1916: See America First; How He Lied to Her Husband
1925: Hay Fever; The Master Builder
1926: The Constant Wife
1934: The Children's Hour
שלום אלשיך

| --- | --- |

 לידה:  1859 ה'תרי"ט צנעא, תימן
 פטירה:  1944 (בגיל 85 בערך) ה'תש"ד ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ?–1944 
 
הרב אלשיך
הרב שלום הלוי אלשיך (תרי"ט, 1859, צנעא, תימן – א' באלול תש"ד, 1944, ירושלים) היה רב העדה התימנית בירושלים.
תולדותיו ומפעליו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נולד בשנת 1859 בצנעא בירת תימן, בנם של יוסף אלשיך, צורף (דור תשיעי לרב יחיא הלוי), וידידיה לבית בדיחי, אחותו של הרב יחיא בדיחי. למד בתלמוד תורה, ולאחר מכן מפי אביו, דוד הרב בדיחי והרב חיים קורח. לפרנסתו עסק, כמשפחתו, בשזירת חוטי משי, וכן היה שוחט ומוהל.
בשנת 1888 התכוון לעלות לארץ ישראל, אך כשהגיע לעיר הנמל חודיידה אסרה הממשלה העות'מאנית על העלייה לארץ ישראל, והוא נאלץ לשוב לצנעא. כשחזר לעיר ערער בפני הממשל, והאיסור בוטל. ביקר בארץ ישראל לראשונה בשנת 1882 ובשנת 1891 עלה עם בני משפחתו ובני קהילה נוספים והתיישב בשכונת נחלת צבי בירושלים.
בשנת 1893 נבחר לעמוד בראש קהילת יוצאי תימן בירושלים, יחד עם חברו מארי אברהם אלנדאף. הקהילה הייתה לעצמאית בראשותו משנת 1908 עד פטירתו. הרב אלשיך והרב אלנדאף אהדו את הציונות והיישוב החדש והיו נציגי קהילתם ב"כנסייה הגדולה" בזכרון יעקב בשנת 1903. עקב מתיחות עם הנהגת היישוב בתקופת המנדט התקרב הרב אלשיך לחוגים חרדיים. עם זאת, נשאר נאמן לדרך הציונות הדתית.
לאחר שהגיע לירושלים למד בישיבת המקובלים בית אל ובישיבת "חסד אל". השתתף בהקמת תלמוד תורה "תורה אור" וישיבת "תורת משה" לבני קהילתו. הקים עם הרב חיים שאול הכהן דוויק את ישיבת "רחובות הנהר".
בשנת 1904 הקים עם חברים את חברת "שיבת ציון" לשם רכישת קרקעות באזור נבי סמואל.
כתב פיוטים ותפילות, פרשנות ברוח קבלית על התורה וכרוניקה לתולדות קהילתו, שבה הוא מספר על התלאות בתימן ערב העלייה לארץ, והתיישבותם של העולים בירושלים וביפו. רוב כתביו לא ראו אור.
הרב אלשיך נפטר בשנת 1944 ונקבר בבית העלמין בהר הזיתים. את מקומו כאב"ד ורב העדה התימנית בירושלים מילא הרב יחיא עבאהל.
בן דודו, רפאל אלשיך, היה רב, מחנך ואיש ציבור ביישוב, חבר אספת הנבחרים והוועד הלאומי.
מחיבוריו

עלית יהודי תימן לארץ-ישראל, בתוך: אברהם יערי (עורך), מסעות ארץ ישראל, גבעתיים, הוצאת מסדה, 1976, עמ' 640–650
. "דברי שלום", (פירוש על שירי הדיואן). 1997.
ראו גם

עליית אעלה בתמר
לקריאה נוספת

יהודה רצהבי, לדמותו של הרה"ג שלום אלשיך ז"ל, דין וחשבון כספי ומעשי מתשרי תש"ג עד תשרי תש"ז, הוועד הכללי לעדת התימנים בירושלים, ירושלים תש"ז
הערך: שלום (יוסף) אלשיך, בתוך: יעקב שביט, יעקב גולדשטיין וחיים באר (עורכים), לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799-1948, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשמ"ג
ניצה דרויאן, עלייתם והתערותם של יהודי תימן בעלייה הראשונה, בתוך: מרדכי אליאב (עורך), ספר העלייה הראשונה, א, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ב 1982, עמ' 207–224
יוסף טובי, הקהילה התימנית בירושלים: בין היישוב הישן ליישוב החדש, בין תימנים לספרדים, אפיקים, קכ"ה-קכ"ו, תשס"ה, עמ' 34–36
הערות שוליים

1 2  עבודה ותורה, הַבֹּקֶר, 27 באוגוסט 1944
↑  יוסף טובי, שלום אלשיך, בתוך: העלייה השנייה, כרך ג: "אישים", (עורך: זאב צחור), ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשנ"ח 1998, עמ' 24-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521167805171  LCCN: nr2004021917  VIAF: 308270978   WorldCat (עם VIAF): 308270978 
חתימתו (הראשונה מימין) של הרב שלום אלשיך במכתב תודה לארתור רופין מאת "ועד כולל התימנים" בירושלים, ט"ז בשבט תרס"ט 7 בפברואר 1909
תחזיקו (שיר)

"תחזיקו" הוא סינגל של הזמרת הישראלית רוני דלומי, שיצא לאור ב-16 ביולי 2012. זהו שיר הבכורה מתוך אלבומה השני הנושא את אותו השם.
הפקה

השיר נכתב בידי דלומי, הולחן בידי אביב קורן והופק בידי איתן רז ואיתמר מאירי. זהו הסינגל הראשון שדלומי כתבה בעצמה.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ביקורת פושרת ונתן לו שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
השיר צעד 13 שבועות רצופים במצעד ההשמעות של רשת ג', ובמהלך שלושה שבועות החל מ-6 באוגוסט, אף נמצא בראש המצעד. השיר אף דורג במקום השביעי במצעד השנתי של התחנה. במצעד השנתי של גלגלצ הגיע השיר למקום 36.
הערות שוליים

↑  תחזיקו, יוסי חרסונסקי, באתר יוסמיוסיק, ‏16 ביולי 2012
↑  תחזיקו באתר פזמונט
↑  המצעד השנתי הישראלי תשע"ג
| רוני דלומי |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה | דיסקוגרפיה |  |
| אלבומי אולפן | קצת אחרת • תחזיקו • תסתכל עליי |  |
| אלבומי הופעה | לוקחים את הזמן |  |
| ערכים קשורים | כוכב נולד |  |
| רוני דלומי – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| קצת אחרת | "תן" • "קצת אחרת" • "כך או כך" |  |
| תחזיקו | "תחזיקו" • "פניי לרוח" • "סתם שני אנשים" • "קצה היום" |  |
| תסתכל עליי | "איש של לילה" • "לשמור עליי" • "תסתכל עליי" |  |
| סינגלים אחרים | "עכשיו תורי" • "כל הזמן" • "12 בלילה" • "רוץ איתי" • "רציתי שזה יכאיב" • "זה בא אליי" • "למרות" |  |
| השתתפות בסינגלים | "כל אחד יכול" • "ספסלים" • "תחזור" |  |
תומאס ביינס

| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1820 קינגס לין, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 במאי 1875 (בגיל 54) דרבן, מושבת נטאל 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה הגאוגרפית המלכותית 
 
תומאס ביינס (באנגלית: Thomas Baines‏; 27 בנובמבר 1820 – 8 במאי 1875) היה אמן וחוקר אנגלי של דרום אפריקה הקולוניאלית ואוסטרליה.
ביוגרפיה ועבודה

נולד בקינגס לין, נורפוק, ב־27 בנובמבר 1820, ביינס למד אצל צייר בגיל 16. כשהיה בן 22 עזב את אנגליה לדרום אפריקה על סיפונה של "אוליביה" (שהונהג על ידי ידיד המשפחה ויליאם רום) ועבד זמן מה בקייפטאון כאמן קישוט ופורטרט, וכאמן מלחמה רשמי במהלך מה שנקרא מלחמת הגבולות השמינית של הצבא הבריטי במושבת הכיף.
בשנת 1855 הצטרף ביינס לאוגוסטוס צ'ארלס גרגורי במשלחת החברה המלכותית הגאוגרפית 1855–1857 כצייר או מחסנאי רשמי. מטרת המשלחת הייתה לחקור את מחוז נהר ויקטוריה בצפון-מערב ולהעריך את כל האזור הצפוני של אוסטרליה מבחינת התאמתו להתיישבות קולוניאלית. הקשר שלו עם המשלחת בצפון אוסטרליה היה נקודת השיא בקריירה שלו, והוא זכה לשבחים על תרומתו, עד כדי כך ששמו של הר ביינס ונהר ביינס נקראו לכבודו.
בשנת 1858 ביינס ליווה את דייוויד ליווינגסטון לאורך הזמבזי והיה אחד הגברים הלבנים הראשונים שצפו במפלי ויקטוריה. בשנת 1869 הוביל ביינס את אחת משלחות גילוי הזהב הראשונות למה שהפך לימים לרודזיה.
בשנים 1861 עד 1862 ביינס וג'יימס צ'פמן ערכו משלחת לדרום מערב אפריקה. מסעותיו של צ'פמן בפנים דרום אפריקה (1868) וחקירתו של ביינס בדרום מערב אפריקה (1864), מספקים תיאור נדיר של נקודות מבט שונות באותה נסיעה.  זה הייתה המסע הראשון שבמהלכו נעשה שימוש נרחב בצילום ובציור, ובנוסף שניהם כתבו פרסומים על המסעות.
ביינס הפך כמה מהציורים לתחריטים הממחישים את ספרו של אלפרד ראסל ואלאס מ־1869, הארכיפלג המלאי.
תומאס ביינס נפטר בדרבן ב־8 במאי 1875 ונקבר בבית העלמין ווסט סטריט.
מורשת וכבוד

ביינס ידוע בזכות ציוריו ורישומיו המפורטים המעניקים תובנה ייחודית לחיים הקולוניאליים בדרום אפריקה ובאוסטרליה. רבים מתמונותיו מוחזקות על ידי הספרייה הלאומית של אוסטרליה, הארכיונים הלאומיים של זימבבואה, המוזיאון הימי הלאומי, ספריית ברנטהורסט והחברה הגיאוגרפית המלכותית. ישנם גם ציורים רבים בטירת התקווה הטובה בקייפטאון.
שמורת הטבע תומאס ביינס שבכף המזרחי של דרום אפריקה נקראה גם על שמו.
רשימת פרסומיו

Thomas Baines, Explorations in South-West Africa: being an account of a journey in the years 1861 and 1862 from Walvisch Bay, on the Western Coast to Lake Ngami and the Victoria Falls (London: Longman, Green, Longman, Roberts, & Green, 1864).
Thomas Baines, The gold regions of south eastern Africa (London: Edward Stanford, 1877).
J.P.R. Wallis (ed.), The northern goldfields diaries of Thomas Baines (London: Chatto & Windus, 1946).
Fay Jaff, They came to South Africa (Cape Town: Timmins, 1963).
J.P.R. Wallis, Thomas Baines, his life and explorations in South Africa, Rhodesia and Australia, 1820–1875 (Cape Town: A.A. Balkema, 1976).
Russell Braddon, Thomas Baines and the North Australian Expedition (Sydney: Collins in association with the Royal Geographical Society, 1986).
Jane Carruthers and Marion Arnold, The life and work of Thomas Baines (Vlaeberg, South Africa: Fernwood Press, 1995).
Historic Houses Trust, Cape Town, halfway to Sydney 1788–1870: treasures from The Brenthurst Library Johannesburg (Sydney: Historic Houses Trust, 2005).
William Barry Lord lavishly illustrated by Thomas Baines Shifts and Expedients of Camp Life, Travel and Exploration (1876)
"Thomas Baines of King's Lynn, Artist and Traveller". by Henry J. Hillen. serialised in "The King's Lynn News and Norfolk County Press" published between 12 March and 10 September 1898. Transcribed copies are in the King's Lynn Library, and Museum.
גלריה

סירות ילידים
ילידים מהגרים
מפלים
בופלו מת ונשרים.
שיירת בקר בנטאל
עץ הבאובב
מתיישבים אנגלים נוחתים בחוף
הערות שוליים

↑  John Thomas Baines - biography, www.anbg.gov.au (באנגלית)
↑  OCEAN to OUTBACK Australian Landscape Paintings 1850�1950 | Thomas BAINES | Gouty stem tree, Adansonia Gregorii, 58 feet circumference, near a creek south-east of Stokes Range, Victoria River, nga.gov.au
↑  Thomas Baines | Artist | Royal Academy of Arts, www.royalacademy.org.uk
↑  Thomas Baines | British artist, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  Mary Gunn, L. E. W Codd, Botanical exploration of southern Africa: an illustrated history of early botanical literature on the Cape flora : biographical accounts of the leading plant collectors and their activities in southern Africa from the days of the East India Company until modern times, Cape Town: Published for the Botanical Research Institute by A.A. Balkema, 1981, ISBN 978-0-86961-129-6. (בenglish)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272102105171  BIBSYS: 2013611  BnF: cb125323932 (data)  DSI: 4139  GND: 118971530  ISNI: 0000 0001 1615 1020  LCCN: n50036067  NTA: 070989486  RKD: 3639  SNAC: w6fj2tc0  SUDOC: 067036015  Trove: 1308242  ULAN: 500011319  VIAF: 30783243   WorldCat (עם VIAF): 30783243 
תומאס ביינס עם ילידים באוסטרליה, 1857
שלמה יהודה ליב אליעזרוב

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  תרכ"ג
 פטירה:  כ"ז בטבת תשי"ב (בגיל 89 בערך)
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום פעילות:  חברון, סמרקנד, ירושלים
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה
 רבותיו:  הרב שמעון מנשה חייקין, הרב אליהו מני.
 תלמידיו:  הרב סלימאן מנחם מני, הרב מרדכי פנחסוב, הרב חזקיה קייקוב
 חיבוריו:  שאילת שלמה
 
הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב (בקיצור שיל"א; ה'תרכ"ג – כ"ז בטבת ה'תשי"ב) היה ראב"ד ומנהיג קהילת חב"ד והאשכנזים בחברון. שליח לקהילת יהודי בוכרה בסמרקנד.
קורות חייו

נולד בעיר יעקבשטאט שבלטביה, לרב אליעזר שמעון קזרנובסקי מצאצאי האדמו"ר הזקן. כשהיה בן עשר שנים עלה עם משפחתו לארץ והתיישב בעיר חברון. בחודש סיון שנת תר"מ נשא לאישה את מרת חנה ברכה בתו של הרב דובער הלוי אשכנזי. אחרי חתונתו שינה את שם משפחתו ל"אשכנזי", שם-משפחת אשתו.
למד אצל ראב"ד עדת האשכנזים בחברון הרב שמעון מנשה חייקין והיה תלמידו המובהק, כן למד אצל רבי אליהו מני, שבמשך השנים אף הכין את כתביו לדפוס. את ה'קבלה' לשו"ב קיבל מקודמו ברבנות חברון רבי דובער אפרת.
בשנת תרנ"ב (ואולי אף מספר שנים קודם) נסע לשליחות בפעם הראשונה לעיר סמרקנד מטעם העדה הספרדית בחברון ובברכת רבו אדמו"ר הרש"ב, שם שימש כרב העיר והקהילה הבוכרית (לבקשת יהודי המקום שהכירו בגדלותו הרוחנית וביקשו שיישאר אצלם ויכהן כרבם). במשך זמן כהונתו פתח ישיבה ומקוואות והכשיר תלמידים לשחיטה, לשם כך מינה את תלמידו בכירו שו"ב מומחה הרב יונה אהרונוב כמדריך בית הספר ללימודי השחיטה שייסד, כדי להעמיד שוחטים מומחים שהיו נצרכים באותה עת. כמו כן פתח בית דין בסמרקנד, וכיהן בו כדיין יחד עם הרב שלמה פנחסוב, הידוע בכינויו "באבאג'אן כאבולי", הרב חיים פנחסוב (פילוסוף), והרב יוסף-חיים כימיאגרוב.
שהה בעיר זו לפרקים עד סביבות שנת תר"פ. בעקבות שהייתו שם שינה את שם משפחתו לאליעזרוב (כשמות-משפחת יהודי המקום) שפירושו הוא בן אליעזר. לאחר מכן שב לחברון, ואת מקומו מילא הרב שלמה טאג'ר.
היה חסיד של רבי שלום דובער שניאורסון מליובאוויטש. בשנת תרס"ג מונה לרבה האשכנזי של חברון, במקום הרב דובער אפרת שעזב לירושלים. היה ידיד קרוב של רבה הספרדי של העיר - רבי חיים חזקיהו מדיני בעל השדי חמד. הוא הקים בחברון את ישיבת תורת אמת וישיבת מגן אבות ועמד בראשם.
בן משפחתו ורבו, רבי יוסף יצחק שניאורסון מליובאוויטש, מינה אותו להיות נציגו ובא כוחו לארץ ישראל, והטיל עליו שליחויות שונות.
ספרו 'שאילת שלמה' הוא שאלות ותשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך.
הרב אליעזרוב נפטר בירושלים בכ"ז בטבת תשי"ב. בשנת 1987 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו.
בנו היה הרב אברהם אליעזרוב. נכדו הוא הרב דב בער אליעזרוב.
הערות שוליים

↑  תולדות חב"ד בארץ הקודש, עמוד קנב
↑  תולדות חב"ד בארץ הקודש, עמוד קנה
↑  ממכתב אדמו"ר הרש"ב אליו, אגרות קודש עמוד תתכז
↑  ממכתב אדמו"ר הרש"ב אליו, אגרות קודש עמוד תתצז
↑  בדבר פתיחת בית מטבחיים לשחיטת עופות בסמרקנד
↑  החלטת המועצה
| רבני היישוב היהודי בחברון |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזים | שמואל סגל (ה'תק"ץ - ה'תר"ט) • שמעון מנשה חייקין (ה'תרט"ו - ה'תרמ"ז) • יהודה ליב שאול ליבין (ה'תרמ"ז - ה'תרנ"ג) • דובער אפרת (ה'תרנ"ג - ה'תרס"ב) • שלמה יהודה ליב אליעזרוב (ה'תרס"ג - ה'תרע"ה) • יעקב יוסף סלונים (ה'תרע"ה - ה'תרפ"ט) |  |
| הרבנים הספרדים | אליהו די וידאשׂ (ה"ראשית חכמה") (ה'שכ"ו - ה'שמ"ז) • משה פירירה (?- עד ה'תרכ"ד) • אליהו מני (ה'תרכ"ד - ה'תרנ"ט) • חיים רחמים יוסף פרנקו (ה'תרל"ח - ה'תרס"ב) • חיים חזקיהו מדיני (ה'תרס"ב - ה'תרס"ה) • סלימאן מנחם מני (ה'תרס"ה - ה'תרפ"ד) |  |
| היישוב החדש בחברון | דוב ליאור (ה'תשל"ו - ה'תשע"ה) • הרב אברהם יצחק שוורץ (מכהן) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297391405171  LCCN: nr2006005578  VIAF: 24560987   WorldCat (עם VIAF): 24560987
תומאס סודהוף

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1955 (בן 68) גטינגן, גרמניה 
 ענף מדעי:  ביוכימיה, נוירוביולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גטינגן  האוניברסיטה הטכנית של ריין-וסטפאליה באאכן  אוניברסיטת הרווארד 
 מנחה לדוקטורט:  ויקטור פ. ויטאקר 
 מוסדות:  אוניברסיטת גטינגן  אוניברסיטת סטנפורד 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (2013)  פרס ו' אלדן ספנסר (1993)  פרס האקדמיה הלאומית למדעים בביולוגיה מולקולרית (1997)  עיטור  מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה בדרגת מפקד בכיר (2016)  פרס בריסטול-מאיירס סקוויב למחקר נוירוביולוגיה (2004)  פרס קוולי למדעי המוח (2010)  קרן פלדברג (1994)  פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (2013)  חבר זר של החברה המלכותית (2017) 
 בן או בת זוג:  Lu Chen 
 אתר רשמי
 
תומאס סוּדהוֹף (בשם מלא בגרמנית: Thomas Christian Südhof, בגרמנית נהגה "זידהוף"; נולד ב-22 בדצמבר 1955) הוא ביוכימאי אמריקאי-גרמני המוכר בעיקר בגלל מחקריו על העברה סינפטית.
הוא פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד במחלקות לביולוגיה מולקולרית ולפיזיולוגיה של התא. ב-2013 קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם ג'יימס רותמן ורנדי שקמן על מחקרו על תנועת בועיות.
קורות חיים

סודהוף נולד למשפחה גרמנית בגטינגן, וגדל שם ובהנובר, וסיים ללמוד בבית ספר שלימד בשיטת ולדורף ב-1975. למד רפואה באוניברסיטת אאכן, באוניברסיטת הרווארד ואחר כך באוניברסיטת גטינגן. הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D.‎), וכן סיים את התזה שלו לדוקטורט מחקרי ב-1982 במכון מקס פלאנק. ב-1983 הוא התחיל לעשות את הבתר-דוקטורט שלו במעבדות של מייקל סטוארט בראון וג'וזף גולדשטיין באוניברסיטת טקסס בדלאס. במעבדות אלה הוא חקר את הקולטן של LDL, ובין היתר מצא את הבקרה של ביטוי הקולטן באמצעות כמות הכולסטרול. ב-1986 פתח מעבדה במרכז הדרום-מערבי לרפואה של אוניברסיטת טקסס (University of Texas Southwestern Medical Center), והחל לחקור את הנוירון הקדם-סינפטי. ב-2008 עבר סודהוף לאוניברסיטת סטנפורד, שם הוא ממשיך להיות חוקר בתחום מדעי המוח והמשיך במחקריו והרחיבם גם למרווח הסינפטי.
מחקר

בניגוד לחוקרים אחרים באותה תקופה, התמקד מחקרו של סודהוף בתפקיד של הנוירון הקדם-סינפטי. עבודות אלה עזרו להבין את התפקיד של הנוירון הקדם-סינפטי וכך גם להבין את הפעילות הסינפטית, וכן את ההיווצרות של הסינפסות. כתוצאה ממחקרים אלה, התקדמו המחקרים על מחלות פסיכיאטריות או הפרעות התפתחויות, כגון אוטיזם.
בשעת ירי, הנוירון הקדם-סינפטי משחרר בועית המכילה נוירוטרנסמיטר. נוירוטרנסמיטר זה עובר למרחב הבין-סינפטי, ומשם נקלט בנוירון הפוסט-סינפטי. הידע שהיה על הנוירון הקדם-סינפטי היה שתעלות סידן קשורות לשחרור של הנוירוטרנסמיטר. סודהוף חקר את תהליך האיחוי של הוואזיקולה עם הממברנה, ואת ההשפעה של הסידן על התהליך. הוא מצא את החלבונים Munc-18 ו-RIM, שהכרחיים לתהליך של אקסוציטוזה ועובדים בשיתוף עם חלבוני SNARE. את התהליך הזה הוא חקר בנוירונים, אולם התהליך מתקיים גם בתאים אחרים.
סודהוף הראה שסידן נקשר לסינפטוטגמין (Synaptotagmin), וכך גורם לשחרור של הנוירוטרנסמיטר. הסינפטוטגמין הם משפחה של חלבונים הנמצאים על גבי הוואזיקולה, שקושרים בעזרת קשרים חשמליים סידן. הסידן נקשר גם לחלבונים על גבי הממברנה הציטופלזמטית, וכך יש קרבה פיזית בין הוואזיקולה לממברנה, המאפשר איחוי ביניהם. סודהוף גם חקר את חלבוני ה-Neurexin וה-Neuroligin הנקשרים לאורך המרווח הסינפטי. הסוגים השונים של ה-neurexin וה-neuroligin, יחד עם השילובים השונים מאפשרים ליצור מגוון רחב של מרווחים סינפטיים, המגבירים את השונות במוח והכרחיים לתפקוד נורמלי של המוח. מחקרים גנטיים הראו שתפקוד לא תקין של חלבונים אלה עלול להוביל לסכיזופרניה או לאוטיזם. עבודותיו עזרו בהבנת היווצרות והבקרה של החלבונים הללו.
פרסים והוקרה

בשנת 2002 נבחר סודהוף להיות חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, וב-2007 נבחר למכון לרפואה (Institute of Medicine). כמו כן, הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2013 זכה סודהוף בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. באותה שנה זכה גם בפרס לסקר למחקר בסיסי ברפואה.
שלמה יהודה פרידלנדר

שלמה יהודה פרידלנדר (סביב 1860–1924 - ח' בשבט, תרפ"ד), היה סופר וזייפן ספרותי.
ביוגרפיה

פרידלנדר מסר תיאורים ביוגרפיים סותרים על חייו, וטען בתקופות שונות שנולד בהונגריה, טורקיה ורומניה, אך ככל הנראה הוא נולד בבשנקוביץ' שליד ויטבסק, ביילורוסיה.
הוא למד כביכול בישיבת וולוז'ין ולאחר מכן נדד ברחבי אירופה. הוא היה בצ'רנוביץ (1880–1882), מיינץ (1884), פרנקפורט על המיין (1885), מולהאוס (בערך 1888–1895 לערך), ווייצן (1900–1902), נאסוד (1902–1906), ולבסוף. בסאטמר, משנת 1906 ואילך. נראה שהוא מת בווינה.
הוא גם ערך כתב עת בשם "הגן" בשמו של "יהודה אריה פרידלנד". נראה כי רק גיליון אחד הופיע בפרנקפורט בשנת 1885.
לאחר מותו, פרסם בנו, מ' פרידלנדר, את "מבוא לתוספתא" שלו, בטירנובו, 1930.
פרידלנדר טען בזמנים שונים שפרסם, בין היתר, ספר ביקורתי ומהדורה מבוארת של התוספתא כולה, שאלתות דרב אחאי גאון, והספרא. לא ניתן למצוא ראיות ביבליוגרפיות התומכות בטענות אלו.
זיוף ספרים

פרידלנדר פרסם כמה חיבורים בעלות ספק מקוריות או זיופים מובהקים. בין אלה:
"התיקון", שפורסם בשם ל' פרידלנד בצ'רנוביץ בשנת 1881. הוא מתיימר להיות מדריך אותנטי למנהגים חסידיים, בעוד שלמעשה מדובר בפרודיה גסה ומגונה על החסידות בכלל וחסידות חב"ד בפרט.
מהדורה של תוספתא סדר זרעים וסדר נשים, יצא לאור בפרשבורג בשנים 1889 ו-1890, עם פירושו בשם "חשק שלמה". הוא טען שערך מהדורה ביקורתית של טקסט התוספתא מתוך כתב יד שלא פורסם, אך על כך חלקו אדולף שוורץ והרב יעקב ינובסקי מקייב. פרידלנדר הגיב לביקורת של שוורץ בחוברת בשם "קשר בוגדים" (פרסבורג, 1891), גדושה בעניינים לא רלוונטיים והתעללות עלובה במבקריו.
מהדורה של מסכת יבמות מהתלמוד הירושלמי, כביכול מכתב יד, יחד עם פירוש כפול, "חשק שלמה", בסינרוואראליה בשנת 1905.
ירושלמי על סדר קדשים: הזיוף הנודע ביותר של פרידלנדר היה סדר קודשים של התלמוד הירושלמי. פרידלנדר הכריז על גילוי של כתב יד ספרדי עתיק, מתוארך לברצלונה שנת 1212, שהכיל טקסט תלמודי האבוד. הוא פרסם את זבחים וערכין ב-1907, ואת חולין ובכורות ב-1909, עם פירושו "חשק שלמה".  הוא הציג את עצמו כ"שלמה יאודה ספרדי טהור" ממשפחת אלגאזי הידועה, "המכונה פרידלנדער", יליד איזמיר, וסיפר שברכישת כתב היד סייעו לו אחיו, אליהו אלגאזי.
כמה מבכירי החוקרים בתקופה זו, כמו שלמה בובר ושניאור זלמן שכטר ואף המהרש"ם מברז'אן קיבלו את אמינותו.
רבה של רוטרדם, הרב ד"ר דב אריה ריטר, היה הראשון לעורר התנגדות לקבלת אמינות הספר, הוא פרסם מאמרבו ביקש להוכיח את הבדיות בטענותיו של פרידלנדר על בסיס ראיות פנימיות. פרסומו עורר סערה רבתי והביא רבים לפקפק בסיפור עד לדחייתו המוחלטת, ביניהם מומחים רבים, כמו בנימין זאב בכר, אבגדור אפטוביצר, בער רטנר, ורבי מאיר דן פלוצקי אשר עד לפרסום מאמרו של הרב ד"ר ריטר נתן את אמונו ואף הביא מה"ירושלמי" בספרו.
המחלוקת נמשכה, וב-1913 עדיין פרסם פרידלנדר חוברות בנושא זה.
לקריאה נוספת

Abraham Schischa, "FRIEDLAENDER (Friedland), SOLOMON JUDAH", Encyclopaedia Judaica
ישראל אלתר גרובייס, מסע בעקבות הזייפן מסאטמר. בתוך: המוסף התורני קולמוס של עיתון משפחה, גיליון 184, פסח תשפ"ב, עמ' 16-21
שמורת ביצת ואדי מלחה

שְׁמוּרַת מְלֵחָה, בִּצַּת וָאדִי מַלָחָה, היא שמורת טבע במרכז בקעת הירדן, השוכנת בחלקו העליון של ואדי מלחה (שזורם מצפון הבקעה), באזור היישובים תומר וגלגל. התנאים הגאוגרפיים הייחודיים בשמורה גורמים למליחות גבוהה במיוחד בקרקע, המשפיעה על הצומח בה. על הבולטים בעופות השמורה נמנה פרנקולין. בשמורה יש מסלול הליכה ורכיבה באורך 4.5 ק"מ.
השמורה מתפרשת מאזור היישובים רותם ומשכיות ועד אזור חמדת.
לקריאה נוספת

קום התהלך בארץ - עמנואל הראובני (ערך על השמורה ע' 244).
בקעת הירדן ומזרח השומרון (אתר מספר 42)
תומאס סטארוויט נובל

| --- | --- |

 לידה:  29 במאי 1835 לקסינגטון, ארצות הברית 
 פטירה:  27 באפריל 1907 (בגיל 71) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית העלמין ספרינג גרוב 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טרנסילבניה 
 תחום יצירה:  ציור 
 
תומאס סטארוויט נובל (באנגלית: Thomas Satterwhite Noble;‏29 במאי 1835 - 27 באפריל 1907) היה צייר אמריקאי וראש בית הספר לעיצוב מקמיקן בסינסינטי, אוהיו.
ביוגרפיה

נובל נולד בלקסינגטון, קנטקי, וגדל בחווה בה גידלו קנבוס וכותנה. בגיל צעיר גילה התעניינות ונטייה לאמנות. תחילה למד ציור אצל סמואל ודסון פרייס בלואיסוויל, קנטקי, בשנת 1852 ואז המשיך את לימודיו אצל פרייס, אוליבר פרייז'ר וג'ורג' היילי באוניברסיטת טרנסילבניה בלקסינגטון. בשנת 1853 עבר לניו יורק, ניו יורק, לפני שנסע לפריז ללמוד אצל תומאס קוטור משנת 1856 עד 1859.
נובל חזר לארצות הברית בשנת 1859 מתוך כוונה להתחיל את קריירת האמנות שלו. עם זאת, התחילה מלחמת האזרחים, והוא שירת בצבא הקונפדרציה משנת 1862 עד 1865. לאחר המלחמה, שוחרר נובל לסנט לואיס והחל לצייר. עם ההצלחה בציור הראשון שלו, "המכירה האחרונה של העבדים", הוא קיבל חסות מצד פטרונים עשירים בעיר ניו יורק.
נובל התגורר בעיר ניו יורק בשנים 1866–1869, ובמהלכן צייר כמה מציורי השמן הידועים ביותר שלו. בשנת 1869 הוא הוזמן להיות ראש בית הספר לעיצוב מקמיקן בסינסינטי, אוהיו, תפקיד אותו מילא עד 1904. בשנת 1887, בית הספר לעיצוב מקמיקן הפך לאקדמיה לאמנות של ימינו בסינסינטי. במהלך כהונתו בבית הספר לעיצוב, נובל נסע לזמן קצר למינכן, גרמניה, שם למד בין השנים 1881 עד 1883.
הוא פרש בשנת 1904 ונפטר בעיר ניו יורק ב־27 באפריל 1907.
הוא קבור בבית העלמין Spring Grove בסינסינטי.
יצירות

העבודות הידועות של נובל הן בעיקר תמונות היסטוריות או חברתיות / פוליטיות. הוא ידוע בעיקר בזכות סדרה של ארבעה ציורים נגד העבדות. "המכירה האחרונה של העבדים" (1865) תיארה את זירת המכירה האחרונה של העבדים במדרגות בית המשפט בסנט לואיס. הוא המשיך אחר ציור זה עם הציור "ברכתו של ג'ון בראון " (1866) אשר תיארה את מתנגד העבדות ג'ון בראון שהובל להוצאתו להורג ומברך ילד על מדרגות בית המשפט. הציור השלישי שלו, "מדיאה המודרנית" (1867), שהציג את האירוע הטרגי משנת 1856 בו מרגרט גרנר, אם של עבד נמלט, רצחה את ילדיה במקום לראות אותם חוזרים לעבדות. התמונה נודעה בעקבות הזעם של מרגרט גרנר, על כך שבציור נכללו ציידי העבדים הלבנים. הציור האחרון של נובל, "מחיר הדם" (1868), לא היה מבוסס על אירוע היסטורי ספציפי, אלא תיאר בעל עבדים לבן שמכר לעבדות את בנו החצי לבן של עבד. בדומה למדיאה המודרנית, ציור זה ייחודי לתקופה עם הכללתם של אנשים לבנים בציור.
נובל רשם גם ליתוגרפיה ידועה למגזין "הרפר" על סמך הציור "ברכתו של ג'ון בראון".