stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיק ירושלים

| --- | --- |

השחקנית יונה אליאן בעת צילומי הסרט בירושלים
 בימוי:  ג'ון פלין 
 תסריט:  טרוי קנדי מרטין 
 שחקנים ראשיים:  ברוס דייוויסון איאן הנדרי ז'אק כהן דונלד פלזנס ניקול ויליאמסון דריה הלפרין זאב רווח 
 מוזיקה:  ג'ון סקוט 
 צילום:  ראול קוטאר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר 
 הקרנת בכורה:  1972 
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן אקשן 
 דף הסרט ב־IMDb
 
תיק ירושלים הוא סרט משנת 1972 בבימויו של ג'ון פלין, בכיכובם של ברוס דוויסון, ניקול ויליאמסון, דריה הלפרין ודונלד פלזנס. הסרט צולם בישראל והשתתפו בו שחקנים ישראלים. מפיק ויזם הסרט היה רם בן-אפרים, שעבד קודם ב"קול ישראל" ואחר כך היה מפיק בלונדון. בן-אפרים הצליח לגייס את אולפני מטרו גולדווין מאייר לטובת הפקת הסרט.
עלילה

דייוויד, סטודנט אמריקני תמים, נקשר בקשרי ידידות עם צעיר ערבי שלמד אתו במכללה בארצות הברית, ראשיד (זאב רווח), ומגיע לישראל להמשיך בלימודיו. ראשיד מבקש להנהיג את המחתרת הערבית במזרח ירושלים. הוא מצליח עד כדי כך שפלגים אחרים מתנכלים לו. הם מתחילים לחסל, אחד אחד, את נאמניו של ראשיד. סיפור העלילה מתרחש סביב המרדף המשולש, שרותי הביטחון הישראלים רודפים אחרי ראשיד, סטודנטים ישראלים פעילי שלום מנסים לקיים הידברות עם ראשיד באמצעות הסטודנט האמריקני ופרופסור אמריקאי, המנהל חפירות ארכאולוגיות בקומראן, רודף אחרי הסטודנט אמריקני כדי למנוע ממנו להיות מעורב בסכסוך. בעלילה משולב גם משולש רומנטי הסטודנטית נורית היא מאהבת של הפרופסור האמריקאי, אך נוטשת אותו לטובת דייוויד.
שחקנים

ברוס דוויסון – בתפקיד דייוויד
ניקול ויליאמסון – בתפקיד לאנג
דריה הלפרין – בתפקיד נורית
דונלד פלזנס – בתפקיד סמואלס
איאן הנדרי – בתפקיד מאיירס
יאיר רובין – בתפקיד ברק
זאב רווח – בתפקיד ראשיד
יונה אליאן – בתפקיד רחל
דודיק סמדר – בתפקיד הרזן
ז'אק כהן – בתפקיד אלולי
הפקה

הבמאי ג'ון פלין נזכר מאוחר יותר שהתסריט המקורי היה גרוע אבל טרוי קנדי מרטין כתב אותו מחדש ופלין אהב את התוצאה. הסרט צולם בישראל. פלין אמר על הפקת הסרט:
התארחתי במלון אמריקן קולוני במזרח ירושלים, חידדתי עוד יותר את התסריט בזמן שחיכיתי שכספי ההפקה ייכנסו. כל העיתונאים הזרים התכנסו בבר של המלון. אז הייתי יושב שם ב"מערה", כפי שהם קראו לזה, עם כל כתבי העיתונות, מקבל מידע על מה שבאמת קורה בישראל. . . מעולם לא ראיתי את איאן הנדרי מפוכח, אבל הוא איכשהו הצליח לתפקד. הוא היה מתחיל עם כמה כוסיות בבוקר, אבל נראה שזה לא השפיע עליו. הוא היה אומר את השורות שלו בצורה ברורה. הנדרי היה אלכוהוליסט שתפקד בצורה מושלמת כשעבדתי איתו. ניקול ויליאמסון (ששיחק ארכיאולוג) היה גם פרא אדם. שתיין כבד מאוד. לילה אחד מאוחר, ניקול היה די שתוי ואיים לזרוק את בוב דילן ממרפסת המלון.
ביקורת והפצה

הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בניו יורק בפברואר 1972, והוא זכה לקבלת פנים מעורבת מצד המבקרים. מבקר הקולנוע של "הניו יורק טיימס" סיכם את סקירתו וקבע, "הפוליטיקה, המניעים השונים והדרמה המרומזת של בני נוער שהובסו על ידי עולם שהם לא רוצים, משתקפים בסרט רק במעורפל והם משניים למרדף, סצנות הירי והאקשן.
פלין אמר שהסרט "לא הלך טוב בקופות וכמעט נעלם".
בישראל נערכה הקרנת הבכורה ביוני 1972. מבקר הקולנוע של העיתון "דבר" זאב רב-נוף טען שהסרט אנטי-ישראלי ובלתי מאוזן, לעומת זאת קיבל ביקורת חיוביות בשבועון "העולם הזה". גם במהלך הצילום בישראל הסרט נתקלה ההפקה בקשיים לאחר שנטען שהוא הוא אנטי-ישראלי, ומשרד החוץ לחץ לשינוי התסריט לפני שיאשרו את צילומיו בישראל.
בשנת 1975 נרכש הסרט להקרנה בערוץ CBS בארצות הברית.
הערות שוליים

↑  צבי לביא, פגישה עם מחבלים, מעריב, 9 ביוני 1972
1 2  Harvey F. Chartrand (2005). "Interview with John Flynn". Shock Cinema. pp. 26–29+46.
↑  א. חנני (ניו יורק), החלה הקרנתו של הסרט תיק ירושלים, מעריב, 11 בפברואר 1972
↑  'The Jerusalem File' Arrives, ‏4 בינואר 1972
↑  אויב מכובד, מעריב, 23 ביוני 1972
↑  זאב רב-נוף, ניתוח שלאחר המוות, דבר, 7 ביולי 1972
↑  שיחות בלתי רשמיות, "העולם הזה", גיליון 1817 מ-28 ביוני 1972, עמוד 28
↑  אין שינה לגיבורים, "העולם הזה", גיליון 1814 מ-7 ביוני 1972, עמוד 24
↑  קודש לקרן הקיימת, מעריב, 9 ביוני 1972
↑  ישראלים בחו"ל, "העולם הזה", גיליון 1955 מ-19 בפברואר 1975, עמוד 30
תל שוש

מצפה
רמון
מצפה
רמון
תל שוש, או תל אבו שושה, הוא תל עתיק הממוקם על קו הגבול שבין מערב עמק יזרעאל, לבין המורדות המזרחיים של רמות מנשה, כקילומטר מצפון לקיבוץ משמר העמק. שמו הערבי של התל, "אבו שושה" (בערבית: ابو شوشة, "אבי ציצית השער") הוא שמו של כפר ערבי ששכן בחלקו על התל וננטש על ידי תושביו במהלך מלחמת העצמאות. השם העברי של התל נובע מהשם הערבי וקרוי, ככל הנראה, על שם צמח השוש, צמח בר מצוי בארץ ישראל.
התל ניצב על גבעת קירטון נמוכה, המחוברת באוכף רחב לשלוחה מערבית, ונתחם על ידי נחל פגה בצפון, כביש 66 במזרח, כביש 6953 ונחל משמר העמק בדרום, ושלוחותיה של גבעת קיפוד במערב. שטח התל עומד על כ-40 דונם, והוא מתנשא כ-50 מטר מעל מפלסו של עמק יזרעאל.
מספר רב של סקרים ארכאולוגיים נערכו באתר, החל מהסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל ב-1883 (סקר ארץ ישראל המערבית), ועד הסקר הנרחב של 2007, שבוצע במסגרת הרחבת כביש 66, בין צומת יקנעם לצומת מגידו. בסקרים אלו, ובמהלך סלילת הכבישים הגובלים את התל, התגלו ממצאים רבים הכוללים חומה מן התקופה הרומית, עדויות לתעשיות זכוכית ומתכת קדומות, ומערת קבורה מן המאה ה-2 ברגלי התל.
בקיץ 2020 החלה חפירה מחקרית מסודרת בניהולו של ד"ר אבנר אקר מטעם המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
ממצאים נוספים שנתגלו הם שרידי סוללת עפר בהיקף התל, מחסנים תת-קרקעיים המיוחסים לתקופה הצלבנית, מטבעות רבים, וכן מגוון חרסים מתקופת הברונזה, תקופת הברזל, התקופה הפרסית, התקופה ההלניסטית, התקופה רומית, התקופה ביזנטית, התקופה ערבית, התקופה הצלבנית, התקופה הממלוכית, והתקופה העות'מאנית.
על בסיס מיקומו של התל והממצאים הארכאולוגיים הרבים שנמצאו באתר, חוקרים כגון זאב ספראי ומיכה לין הציעו לזהות את תל שוש כגבע פרשים, עיר מימי הורדוס, המאוזכרת בכתביו של יוסף בן מתתיהו. לעומת זאת, בנימין מזר זיהה את גבע פרשים כאתר במצד שער העמקים, ואת תל שוש כגבע הפיליפית, עיר מהתקופה הרומית והביזנטית. זיהוי אפשרי נוסף של התל היא גבע, עיר מהמאה ה-15 לפנה"ס, המוזכרת ברשימה הגאוגרפית של תחותמס השלישי, מלך מצרים העתיקה.
לקריאה נוספת

בנימין מזר (עורך), גבע : תגליות ארכאולוגיות בתל אבו שושה, משמר העמק, ירושלים: הוצאת הקיבוץ המאוחד והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשמ"ח (1988)
הערות שוליים

↑  מפת האזור עם ציון הכפר 'אבו שושה', 1940, בהוצאת 'ההגנה' (גליון משמר העמק, 12) 1:25,000, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
1 2  יואש ידידיה, "תל שוש", מדריך ישראל - אנציקלופדיה שימושית לידיעת הארץ, (כרך ח', עמ' 202), בית הוצאה כתר, 1980
↑  זאב וילנאי, "שוש", אריאל - אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל, (כרך ח', עמ' 7768), עם עובד - תרבות וחינוך, 1980
1 2 3 4 5  תל שוש באתר הסקר הארכאולוגי של ישראל של רשות העתיקות
↑  יותם טפר, ‏מגידו – סקר צומת יקנעם–צומת מגידו (כביש 66), באתר "חדשות ארכיאולוגיות", גיליון 125, 13 בנובמבר 2013.
↑   סיום עונה ראשונה לחפירות תל אבו שושה, סרטון בערוץ "המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכיאולוגיה", באתר יוטיוב (אורך: 10:12), 8 בדצמ׳ 2020
↑  ספראי ולין, עמ' 21–24 ספראי ולין מסיקים שגבע פרשים וגבע הפיליפית שכנו שניהן בתל שוש, ולא מדובר בשני ערים נפרדות.
↑  מזר, עמ' יא'- יב'
↑  מזר, עמ' יב'. מזר מבדיל בין גבע את לבין גבע שמן, אותה הוא מזהה כתל אל-עמר.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566094705171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ארכאולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תל שדוד

| --- | --- |

 מידות
 גובה מעל פני הים:  107 מ' 
 היסטוריה
 תקופות:  תקופת הברונזה המאוחרת 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°39′37″N 35°14′03″E﻿ / ﻿32.6603629°N 35.2342015°E﻿ / 32.6603629; 35.2342015
  (למפת הכרמל מוגדלת) תל שדוד(למפת הכרמל רגילה) תל שדוד(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל שדוד(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום תל שדוד
 
תל שדוד מבט מכיוון צפון
תל שַדוּד (או תל שריד) הוא תל קדום הממוקם בחלקו הצפוני של עמק יזרעאל, סמוך לקיבוץ שריד הנקרא על שמו. התל מזוהה על ידי החוקרים עם שָׂרִיד המקראית.
שלל הממצאים הארכאולוגיים אשר נחשפו על גבי התל מעידים על התיישבות קבועה ורציפה במקום החל מתקופת הברונזה המאוחרת (המאה ה-16 לפנה"ס) ועד לסוף התקופה הרומית.
בתנ"ך מוזכרת העיר בהקשר לסיפור התנחלות השבטים. שריד נכללה בתחומו של שבט זבולון והייתה לעיר גבול, כפי שכתוב בספר יהושע: ”וַיַּעַל הַגּוֹרָל הַשְּׁלִישִׁי לִבְנֵי זְבוּלֻן לְמִשְׁפְּחׁתָם וַיְהִי גְבוּל נַחֲלָתָם עַד שָׂרִיד.” (ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק י')
קרבתה של שריד לאחת מהדרכים המרכזיות בעת העתיקה, אשר חיברה את שימרון ומגידו עם ערי הגליל, העניקה לעיר חשיבות אסטרטגית וכלכלית כאחד. עובדה זו באה לידי ביטוי בממדיו של התל המעידים על גודלו של היישוב שככל הנראה הכפיל עצמו במהלך התקופה הישראלית.
גילוי אבני המיל שאת מרביתן ניתן לראות כיום בסמוך לתל ואף בתחומי הקיבוץ עצמו מעידות על השימוש הנרחב שעשו הרומאים באותה הדרך, שבתקופתם חיברה את מגידו לציפורי הנמצאת בגליל.
בשנת 1868 ניסתה קבוצת צליינים נוצרים ממוצא גרמני להתיישב במקום, אולם הקשיים הפיזיים הרבים בהם נתקלו ומחלת המלריה אילצו את הקבוצה לוותר על רעיון ההתיישבות.
בחפירות ארכאולוגיות שהתקיימו בשנת 2014 התגלו בבית קברות למרגלות התל ארון קבורה אנתרופואידי עתיק וחרפושית חותם עם שמו של פרעה סתי הראשון מהמאה ה-13 לפנה"ס.
לקריאה נוספת

איתן אבניאון, המילון האנציקלופדי של המקרא, הוצאת איתאב-בית הוצאה לאור, 2003.
כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2000.
הערות שוליים

↑  מדהים: ארון קבורה עתיק וטבעת מימי פרעה בצפון, 9 באפריל 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385536705171
תכזה

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  608 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  143 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  66,800 קמ"ר 
 מוצא:  הרי סימן באתיופיה
 יובלים:  נהר אטאבה, נהר וארי, נהר בלגאס, נהר זארימה 
 שפך:  נהר עטברה בסודאן
 מדינות באגן הניקוז:  אתיופיה, אריתריאה, סודאן
  (למפת אתיופיה מוגדלת) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטינהר התכזה(למפת אתיופיה רגילה) אדיס אבבה דירה דאווה מקלה גונדר אווסה ג'ימה ג'יג'יגה אריתריאה סודאן דרום סודאן  קניה סומליה ג'יבוטינהר התכזה
 
תכזה או תכזי (בגעז: ተከዜ או ተከዚ; תרגום: "נהר") הוא נהר מרכזי באתיופיה, המהווה חלק מגבולה המערבי עם אריתריאה. הוא נודע גם בשם סטיט (Setit) באריתריאה, מערב אתיופיה ומזרח סודאן.
על פי דוחות שפרסמה סוכנות הסטטיסטיקה המרכזית של אתיופיה, אורכו של נהר התכזה 608 קילומטר והוא יוצר את הקניון העמוק ביותר באפריקה, ואחד העמוקים בעולם, כאשר במקומות מסוימים הוא מגיע עד לעומק של 2,000 מטרים.
נתיב הנהר

נהר התכזה זורם ממרכז האזור ההררי באתיופיה, בסמוך להר קאצ'ן שבמחוז לסתה. משם הוא זורם מערבה, צפונה ושוב מערבה, ובדרכו יוצר את הגבול המערבי בין אתיופיה לאריתריאה, מנקודת המפגש בין הטומסה והתכזה, 14°11′N 37°31.7′E﻿ / ﻿14.183°N 37.5283°E﻿ / 14.183; 37.5283, ועד לסודאן : 14°15.4′N 36°33.6′E﻿ / ﻿14.2567°N 36.5600°E﻿ / 14.2567; 36.5600.
לאחר מכן, הוא עובר לסודאן בצידה הצפון-מזרחי, בקואורדינטות: 14°10′N 36°0′E﻿ / ﻿14.167°N 36.000°E﻿ / 14.167; 36.000. התכזה מתחבר לנהר עטברה ונקודת השפך שלו היא בנהר הנילוס. התכזה מהווה הנתיב העליון של נהר העטברה, והוא עובר דרך ארוכה יותר עד למפגש בין שני הנהרות.
היובלים הראשיים של מקור התכזה באתיופיה בגדה המערבית, הם הנהרות טהאלי, מריי, טלאר, סלוו, ארקווה, גהיווה, ווארי, פרפרייה (מתפרפר), תקורו וגומאלו; בגדה השמאלית - הנהרות היני, בלגאס, סהאה, במבי, אטאבה, זארימה וקוואלימה.
היסטוריה

האזכור הראשון הידוע לתכזה נמצא בכתובים מאקסום של הקיסר עזנה, בהם הוא מתרברב על ניצחונו בקרב שהתרחש בגדות הנהר הדרומיים, בסמוך ל"פורד של הקמלקה". התכזה שימש בעבר כנקודת מפגש עתיקה בין אתיופיה למצרים, ואף נקרא בעברו "נילוס". בתרגומו של ארנסט ווליס באדג' לכבר נגשת, התכזה מוזכר כנהר שממנו שב מנליק הראשון לאתיופיה, אך באדג' טעה בתרגומו מכיוון שלא תרגם את התכזה למילה "נהר" והשאירה, מה שגרם לבלבול. בתרגומו העברי של רן הכהן מתורגם התכזה ל"נהר" כפי שאמור להיות במקור.
חשיבות נוספת לנהר מציין אוגוסטוס ב. ווילד, המתאר כי ליד מקור התכזה בכנסיית היילה קדוס מיכאל, נמצא מקום משכנו האמיתי של ארון הברית.
סכר תכזה

ביולי 2002 הכריזה ממשלת אתיופיה על שותפות עם רשות מקורות המים הסינית, במטרה לבנות סכר הידרואלקטרי בתכזה, שיסייע בייצור 300 מגה וואט חשמל. הפרויקט נועד לבנות את הסכר הגבוה ביותר באפריקה בעל קשת כפולה, ובכך לשבור את שיא הסכר הגבוה ביותר הנוכחי, הנמצא בלסוטו. העבודות להשלמת הפרויקט, שעלותו 224 מיליון דולר, נועדו להימשך 5 שנים.
אוויז איברהים, אחראי הפרויקט, הודיע ב-12 בדצמבר 2004 שכ-82 אחוז מהבניה הושלמה וכללה בין היתר הנחת 105 קילומטרים של קבלי כוח למקלה. הפרויקט הושלם בשנת 2009.
הערות שוליים

↑  Wolf Leslau, "Takkazi" ,Comparative Dictionary of Ge'ez, p.574
↑  "Climate, 2008 National Statistics (Abstract)", Table A.1. Central Statistical Agency website (accessed 26 December 2009)
↑  Eritrea - Ethiopia Boundary Commission Decision Regarding Delimitation of the Border..., pp. 97, 101
↑  Translated with commentary in G.W.B. Huntingford, The Historical Geography of Ethiopia (London: British Academy, 1989), pp. 56-59.
↑  "Nile", Encyclopaedia Aethiopica: A-C, p. 67, p. 1178
↑  E.A. Wallis Budge, The Kebra Nagast, 1932, Chapter 53
↑  רן הכהן, כבוד המלכים, פרק נג, עמ' 142
↑  Augustus B. Wylde, Modern Abyssinia (London: Methuen, 1901), p. 352
↑  China People's Daily Online. Accessed 20 April 2006.
↑  "Construction of Tekeze Hydro Electric Power Project nearing completion" (Walta Information Center), accessed 2 December 2007.
↑  http://www.waterpowermagazine.com/story.asp?storyCode=2052913
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530210205171  LCCN: sh97004776 
אזור התכזה ושפך העטברה
תיק טיסה אלקטרוני

תיק טיסה אלקטרוני (באנגלית: Electronic Flight Bag) הוא התקן אלקטרוני שנועד לעזור לצוות הטיסה בביצוע משימותיו, תוך צמצום הצורך להשתמש בניירות. זהו מחשב נייד שנועד להחליף את השימוש במפות נייר, רשימות תיוג ארוכות, "ספר מטוס", דיאגרמות של שדות תעופה, נתיבי טיסה, תהליכי הצטרפות, עזיבה והנמכות סופיות לשדות תעופה וכיוצא באלו.
תיק רגיל של חומרים לטיסה, כזה שמחזיק את כל הספרות הרלוונטית שנדרש לקחת אל תא הטייס, שוקל סדר גודל 15 ק"ג, מכיל חומרים מודפסים ממגוון סוגים והוא מאוד מסורבל. תיק טיסה אלקטרוני טיפוסי שוקל לא יותר מק"ג אחד, בדומה למחשב "לפטופ" או "טאבלט". זמינות המידע הנדרש, בפורמט דיגיטלי, חוסכת עלות, משפרת את היעילות, עשויה לשפר את בטיחות הטיסה ולהקל על עומס העבודה בתא הטייס.
תיק הטיסה האלקטרוני מאפשר עדכון רצוף של "מבזק מבצעי טיס (NOTAM)", דיווחי מזג אוויר וביצוע שינויי נתיב בהתאמה, עדכונים הנוגעים לשדות התעופה ושמישותם, עיכובים בטיסות וכדומה - וכל זה, לכאורה, "בלחיצת כפתור".
תיק הטיסה האלקטרוני מכיל את כל טופסי הנייר המהווים חלק מהתדריך לקראת טיסה, כמו תוכנית הטיסה, הנתיבים, חישובי הדלק, המשקל ומרכז הכובד כמו גם טפסים לדיווח על אירועים בטיסה.
קיימות גרסאות צבאיות של התיק והן, בדרך כלל, כוללות הקשחה של החומרה, התאמה לשימוש כאשר הצוותים חובשים אמצעי ראיית לילה וכדומה.
היסטוריה

הנושא החל בהמשך להתפתחות עולם המחשוב המסחרי וכניסת מחשבים ניידים לשוק הצרכני, על ידי אנשי צוות אוויר שהחלו להשתמש במכשירים כדי לאפשר לעצמם מכשיר אישי נישא, גישה למידע הנדרש לטיסה וכדומה. אחת החברות הראשונות לשלב מחשבים ניידים בתא הטייס הייתה חברת "פדקס" שהחלה במהלך כבר ב 1991.
ב־1996, חברה גרמנית ששמה "אאירו־לויד" החלה לשלב מחשבים נישאים בטיסות, לאחר שהשלימה מהלך רגולטורי מול רשות התעופה האזרחית, הגרמנית.
ב־1999 נרשם פטנט על "התקן מחשב" שמטרתו להחליף לחלוטין את תיק הטיסה המסורתי.
ב־2005 פורסם, לראשונה, "נספח לתעודת סוג (STC)" פורמלי, המאסדר שימוש בתיק טיסה אלקטרוני בטיסות אזרחיות.
ב־2009, חברת התעופה קונטיננטל איירליינס שילבה במטוסיה תיק טיסה אלקטרוני הכולל הצגה דינמית של המיקום העצמי על גבי מפה. תכונה זו איפשרה לצוותי האוויר להסיע על מסלולי שדות התעופה תוך שהם רואים את מפת השדה ואת מיקומם על גביה. מימוש תכונה זו חייב העברת מיקום עצמי מהמטוס אל תיק הטיסה האלקטרוני.
ב־2012, פיקוד הכוחות המיוחדים של חיל האוויר האמריקאי רכש 3,000 "תיקי טיסה אלקטרוניים" ובמהלך השנים העוקבות, התפתחו שירותי הפצת מידע שונים ובכלל זה, הפצה של כל תשתיות המיפוי - אל כלל המכשירים בכל העולם.
ככל שהתגבר הצורך בקישור בין "תיק הטיסה האלקטרוני" למטוס, התפתחה אסדרה שמחלקת את סוגי החומרה, המימשקים והאפליקציות למשפחות - ובהתאם, מגדירה מה אסור, מה מותר ומהם תהליכי האסדרה והתקנים הרלוונטיים.
סוגי חומרה

ככלל, מקובל לחלק את "תיקי הטיסה האלקטרוניים" לשלוש קטגוריות:
סוג 1: מכשירים מסחריים מהמדף, כמו אייפד. מכשירים אלה לא מתחברים למטוס, בשלבים קריטיים של הטיסה - הם מאוחסנים בצד ולא משתמשים בהם. היתרון העיקרי של מכשירים אלה הוא בכך שהם מוכרים לצוותים, הם נפוצים מאוד בשוק המסחרי ומכיוון שהם לא מתחברים למטוס - שילובם בעולם הטיסה המסחרית, יחסית למערכות אחרות, פשוט יותר.
סוג 2: מכשירים מסחריים מהמדף, או, מכשירים שעברו "שינויים קטנים", אבל, כאלו שמתחברים למטוס לצורך טעינת חשמל או החלפת מידע. שילוב מכשירים כאלה, בדרך כלל, מחייב תהליך מלא של הוצאת "נספח לתעודת סוג (STC)"
סוג 3: מכשירים המותקנים פיזית, בתוך החומרה של תא טייס. מכשירים אלה מחייבים אינטגרציה מלאה ותהליך "תעודת סוג" או "נספח לתעודת סוג", ע"פ האסדרה.
חלק מהקטגוריות מחייבות הוכחה ליכולת עמידה באובדן דיחוס פתאומי, בדיקות תאימות אלקטרומגנטיות וכדומה.
משפחות של אפליקציות

גם את האפליקציות נהוג לחלק לשלוש קטגוריות:
סוג A – אפליקציות סטטיות כמו צפיין במסמכי PDF,‏ WORD, אקסל, HTML וכדומה. אפליקציות אלה כוללות בדרך כלל את היכולת להציג רשימות תיוג, "ספר מטוס" וכיוצא באלה. אפליקציות אלו מאפשרות גם להציג מידע שמתעדכן "לפרקים", כמו מבזק מבצעי טיס - NOTAM.
סוג B – אפליקציות הכוללות יכולת הצגה של מרשמים סטטיים או דינמיים - כולל ביצוע "זום", הזזה של המסמך, שינוי קנה מידה, סיבוב של התצוגה וכיוצא באלו.
סוג C – אפליקציות הכוללות הצגה של ישויות דינמיות וכאלו המחייבות התייחסות למיקום העצמי של המטוס - כמו הצגת ADSB, מפה נעה וכיוצא באלו.
אסדרה (רגולציה)

במטוסי נוסעים גדולים, האישור להחליף מסמכי נייר שחובה לקחת במטוס, על פי הרגולציה, בנשיאת "תיק טיסה אלקטרוני", מחייב תהליכי אסדרה של הרשויות המוסמכות (רשות תעופה אזרחית). המכשירים חייבים לעבור בדיקות לעמידות במקרה של אובדן פתאומי של הדיחוס. כל חיבור בין תיק הטיסה האלקטרוני למטוס – בין אם לצורך טעינת חשמל ובין אם לצורך החלפת מידע – מחייב הליך אסדרה מסודר של הוצאת "תעודת סוג", "שינוי של תעודת סוג" או "נספח לתעודת סוג". הצגת מיקום עצמי על גבי מפה נעה, כשהמטוס על הקרקע, מחייבת "הוראה טכנית" מאושרת על ידי הרשויות המאסדרות או "תעודת סוג" מתאימה. הצגת מיקום עצמי על גבי מפות, בשלבים שבהם המטוס באוויר - אסורה.
עדכון לתהליכי האסדרה בהקשר לתיק טיסה אלקטרוני, פורסם ב־2017 על ידי רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית.
חשיפה לסיכוני סייבר

הכנסת "תיק טיסה אלקטרוני" אל המטוסים, מאפשרת להעביר מידע ממקורות שונים - אל המטוס עצמו.
מכיוון שברוב התצורות, צוותי האוויר לוקחים איתם את "תיקי הטיסה האלקטרוניים" כאשר הם יורדים מהטיסה, מטעינים אליהם תכנים שונים, משלבים לתוכם אפליקציות מסחריות שונות וכדומה - המערכת, מעצם טבעה, מהווה "ווקטור תקיפה" נוח.
העובדה שעל אותה חומרה יש אפליקציות מסחריות של ספקים שונים, מערכת הפעלה של יצרן מסחרי מהשוק הצרכני הפתוח - לכאורה, נותנת מקום לאפשרות ש"נוזקות סייבר" רגילות, תוקפי סייבר "רגילים" וכדומה יבואו במגע עם חלק משכבות התוכנה במטוסים, בעיקר בהקשר של ניווט ונתונים אלפה נומריים המשמשים את מערכת ניהול הטיסה. נושא זה נמצא תחת אסדרה קפדנית של הרשויות המוסמכות, יצרניות המטוסים וחברות התעופה.
הערות שוליים

↑  מסמך רשמי של הרשות הפדרלית האמריקאית מה 27 באוקטובר 2017
תאוריית המטרה

תאוריית המטרה או תורת המטרה היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית המסבירה מצבים של הגברת מוטיבציה באמצעות תהליכים של הצבת מטרות ועיצוב התנהגות מתאימה לצורך השגתן. דמות מרכזית בפיתוח התאוריה היא אדווין לוק.
הנחה בסיסית בתורת המטרה היא שהתנהגות ופעילות אנושית מכוונת על ידי תהליכי חשיבה מודעים. לוק הציג ארבעה עקרונות שלפיהם ניתן למדוד ביצוע של מטרה:
קושי המטרה - המידה בה המטרה מאתגרת ודורשת מאמץ להשגתה
ספציפיות המטרה - המידה שבה המטרה מוגדרת בצורה ברורה, רצוי כמותית
קבלת המטרה - המידה שבה האינדיבידואל מקבל את המטרה כחלק מהוויתו ומזדהה עמה ברמות הכי גבוהות
מחויבות למטרה - המידה שבה לאינדיבידואל יש עניין אישי להשיג את המטרה ולבצעה בהצלחה
על המטרה להיות ניתנת להשגה ולהשגת המטרה צריך להתלוות חיזוק חיובי. אם שני התנאים הללו מתקיימים, אזי ככל שהמטרה תהיה קשה יותר, ספציפית יותר, בת רמת קבלה ורמת מחויבות גבוהות יותר, כך רמת הביצוע תהא גבוהה יותר.
לוק הציג בתחילה את שני העקרונות הראשונים, והוסיף לאחר מכן את שני העקרונות הנוספים. ככל הנראה השניים הראשונים הם המשפיעים יותר על המוטיבציה ועל רמת הביצוע.
לפי הנחות התאוריה, מוטיבציה היא מנגנון המקשר בין תודעה לבין פעולה תכליתית המכוונת להשגת מטרות מודעות ומוגדרות - השגת מטרה ספציפית וברורה בלוח זמנים נתון היא גורם לביצוע, להפעלת התנהגות אנושית.
קיימות מספר סוגי מטרות המגבירים מוטיבציה לביצוע: מטרות מיידיות, מטרות ביניים, מטרות סופיות. מטרה סופית שואפת להשיג ביצוע ברור, ואילו מטרות מיידיות או מטרות ביניים הן בדרך כלל פירוק של המטרות הסופיות. לא כל התנהגות ארגונית מוסברת באמצעות מטרות, אולם לוק סבר שמטרות מסבירות הרבה התנהגויות כאלה.
במאמץ להשיג מטרה פועלים מנגנוני הערכה דומים לאלה שבתורת הציפיות, אולם לוק סבר כי למטרה יש כוח מניע ישיר ואילו הציפיות הן כוח מניע עקיף. לפי לוק, צורך משפיע על ערך ואילו ערך משפיע על מטרה - הנחות אלו מהוות רציונל לשני העקרונות הראשונים שניסח בתאוריה.
תיאטרון רויאל קורט

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם תיאטרון 
 כתובת:  צ'לסי, לונדון 
 מיקום:  הרובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1870
 תאריך פתיחה רשמי:  1870 
 אדריכל:  ברטי קרו, וולטר אמדן 
 קואורדינטות:  51°29′33″N 0°09′24″W﻿ / ﻿51.4926°N 0.156583°W﻿ / 51.4926; -0.156583
 royalcourttheatre.com
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסתיאטרון רויאל קורט(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסתיאטרון רויאל קורט(למפת קנזינגטון וצ'לסי רגילה) תיאטרון רויאל קורט(למפת קנזינגטון וצ'לסי מוגדלת) תיאטרון רויאל קורט
 
תיאטרון רויאל קורט (באנגלית: Royal Court Theatre) הוא תיאטרון לא-מסחרי בכיכר סלואן, ברובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי. הוא ידוע בשל תרומתו לתיאטרון המודרני. ב-1956 הוא נרכש כמשכן קבע ללהקת הבמה האנגלית (English Stage Company).
היסטוריה > התיאטרון הראשון

התיאטרון הראשון ב-Lower George Street, מחוץ לכיכר סלואן, הוקם בקפלת רנלאג שהוסבה למבנה ממשלתי, נפתח ב-1870 בשם "תיאטרון צ'לסי החדש" (The New Chelsea Theatre). מארי ליטון התמנתה למנהלת שלו ב-1871, היא שכרה את וולטר אמדן לעצב מחדש את פנים הבניין, והעניקה לו את הכינוי "תיאטרון קורט" (Court Theatre).
אחדים ממחזותיו המוקדמים של ויליאם שוונק גילברט, בכללם Randall's Thumb, 
Creatures of Impulse (עם מוזיקה של אלברטו רנדגאר), "תקוות גדולות" (עיבוד לרומן פרי עטו של דיקנס ו- On Guard (כולם ב-1871); "הארץ השמחה" (1873, עם גילברט אבוט א-בקט, מחזהו השנוי ביותר במחלוקת של גילברט), "מארש החתונה", תרגום של "כובע הקש האיטלקי", מאת אז'ן לביש (1873); "האישה כחולת הרגל", תרגום מ La Dame aux Jambes d'Azur- מאת לביש ומארק-מישל (1874) ו"לבבות שבורים" (1875). ב-1878 התיאטרון נוהל במשותף בידי ג'ון הייר וו.ה. קנדל.
שינויים נוספים עשה ב-1882 אלכסנדר פיבלס, שהעלתה את תכולת התיאטרון ל-728 מקומות ישיבה (בכללם בתאים, ביציע, במרפסת ובאמפיתיאטרון). אחר-כך, ארתור ססיל (שהצטרף ללהקת התיאטרון ב-1881) התמנה למנהל שותף של התיאטרון ביחד עם ג'ון קלייטון. בין עבודותיהם, הם הפיקו סדרת פארסות של ארתור וינג פינרו, בכללן "הרקטור", "השופט" (1885), "המורה" (1886) ו"הגנדרן" (1887). דיוקן של התיאטרון ותיאטראות ויקטוריאניים אחרים, באתר victorianweb.org
התיאטרון נסגר ב-22 ביולי 1887 ונהרס.
המחלוקת לגבי הפקת "שבעה ילדים יהודים"

המחזה "שבעה ילדים יהודים", פרי עטה של קריל צ'רצ'יל, פתח את עונת התיאטרון בפברואר 2009. הרבה מנהיגים יהודים ועיתונאים מתחו ביקורת על ההצגה והוקיעו אותה כאנטישמית. בטענם שהוא מפר את הכלל ש"מחזה ביקורתי ושבו כל הדמויות הן בנות לאום אחד, ניתן להגן עליו רק אם הוא נכתב בידי חבר אותה קהילה", יתרה מכך, המנהל האמנותי השותף, רמין גריי, הואשם בצביעות, מכיוון שנמסר שהוא הצהיר שהוא יסרב להעלות מחזה המותח ביקורת על האסלאם.
מייקל בילינגטון מעיתון "הגארדיאן", מתאר את ההצגה כ"קינה נוגעת ללב עבור הדורות הבאים". במאמר אחר ב"גארדיאן" נטען שההצגה שנויה במחלוקת, אבל לא אנטישמית, מבקר אחר בגארדיאן כתב שההצגה אינה מדויקת היסטורית ומותחת ביקורת קשה על היהודים. ג'ונתן הופמן, סגן יושב ראש שותף של "הפדרציה הציונית של בריטניה הגדולה ואירלנד", כינה את ההצגה: "דמוניזציה משמיצה ונבזית של הורים וסבים ישראלים" והביע חשש מכך שהיא "תחולל גלים של אנטישמיות". הוא הוסיף שההצגה היא עלילת דם מודרנית הנשענת על מיתוסים אנטישמיים עתיקים. ג'פרי גולדברג מ-"The Atlantic" כינה אף הוא את ההצגה בשם עלילת דם. בעלת הטור מלאני פיליפס כתבה ש"ההצגה היא הכפשה גלויה של העם היהודי... הנשענת על גבי שנאה מושרשת של היהודים" וכינתה אותה "הסתה גלויה לשנאה". "הניו יורק טיימס" כתב שההצגה היא "מתארת את הישראלים כאכזרים".
בתגובה, תיאטרון הרויאל קורט מסר את ההצהרה הבאה:
"היו טענות כנגד הפקת הרויאל קורט של "שבעה ילדים יהודים" מאת קריל צ'רצ'יל שהיא אנטישמית. אנחנו דוחים לחלוטין האשמה זו... אמנם אין ספק ש"שבעה ילדים יהודים" מותח ביקורת על מדיניותה של מדינת ישראל, אך אין לראות זאת כביקורת על העם היהודי... הרויאל קורט, בהתאם לפילוסופיה שלו, מציג השקפות עולם מגוונות. "האבן", שרץ כעת... מעלה שאלות קשות מאוד לגבי סירובם של גרמנים מודרניים להודות בכך שאבותיהם לקחו חלק בזוועות הנאצים. "צללים", שמציג כיום באולמנו הקטן... חוקר סוגיות של סובלנות בקהילה המוסלמית (של לונדון)"
התיאטרון הדיגיטלי

הרויאל קורט היה אחד מהארגונים הראשונים שנכנס לעידן התיאטרון הדיגיטלי, משימה שהופכת את הפקות התיאטרון לזמינות לצפייה בווידאו. ההצגה הראשונה שצולמה והופצה בצורה זו הייתה Over There.