stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות
החוק

לחוק ארבעה פרקים עיקריים:
שקילת שיקולי ריכוזיות כלל–משקית ושיקולי תחרותיות ענפית בהקצאת זכויות (פרק ב'): עוסק בשיקולי ריכוזיות ותחרותיות בהקצאת רישיונות וזיכיונות לשימוש במשאבי המדינה, וקובע: "בהקצאת זכות ובקביעת התנאים באותה זכות יביא המאסדר בחשבון, נוסף על כל שיקול אחר שעליו לשקול לפי דין לעניין ההקצאה, שיקולים של קידום התחרותיות הענפית" (מאסדר הוא מי שמוענקת לו לפי דין סמכות הקצאה של זכות, לרבות שר משרי הממשלה ומי ששר אצל לו את סמכותו זו). בתוספת לחוק מופיעה רשימת הענפים והתשתיות החיוניים שבעניינם על הרגולטורים לשקול שיקולי תחרות כלל-משקית ולהיוועץ בוועדת הריכוזיות בעת הקצאת זכות לפעילות המחייבת רישיון או חוזה. בין הענפים נכללים התקשורת (שידורי תקשורת ורדיו, שירותי דואר ושירותי טלפונים נייחים וניידים), מים, חשמל, מחצבים (משאבי נפט, משאבי טבע, ים המלח), אנרגיה (דלק, גפ"מ וגז טבעי), תחבורה (שדות תעופה, רכבות, אוטובוסים, נמלים ועוד) ופיננסים.
הגבלת השליטה בחברות במבנה פירמידלי (פרק ג'): הגבלת פירמידות שליטה רק לשתי שכבות ומניעת מצב שבו יש חברה-בת של חברה-בת (שלוש שכבות), המאפשר לבעל השליטה בשכבה העליונה להשתמש בחברות הבת של חברת הבת לטובתו האישית ובניגוד לאינטרסים הציבוריים. החברות קיבלו ארבע שנים, עד סוף שנת 2017, כדי לצמצם את השכבה הרביעית ואילך בפרמידות השליטה שלהן. כמו כן, ניתנו לחברות שנתיים נוספות, עד סוף 2019, כדי לצמצם את השכבה השלישית. נכון לפברואר 2020, רשימת הגורמים הריכוזיים כוללת 75 קבוצות ו-4,687 גורמים ריכוזיים.
הפרדה בין תאגידים ריאליים משמעותיים ובין גופים פיננסיים משמעותיים (פרק ד'): הפרדה בין גוף פיננסי משמעותי (כגון בנק או קרן השקעות) לגוף ריאלי משמעותי (חברה מסחרית כגון חברת בנייה, רשת חנויות וכו'): המטרה למנוע ניגוד עניינים כגון מתן הלוואות בתנאים נוחים במיוחד ומחיקת חובות של חברה שבעליה הוא גם בעל הבנק. תחת סעיף זה, החוק נתן לחברות עד דצמבר 2017 כדי לבצע הפרדה בין שליטה על תאגיד ריאלי לגוף פיננסי במקרה שהפעילות הריאלית של התאגיד התרחבה. ועד דצמבר 2019, כדי לבצע הפרדה בין שליטה על תאגיד ריאלי לגוף פיננסי. נכון לפברואר 2020, רשימת התאגידים הריאליים המשמעותיים כוללת 20 קבוצות ו-2,059 תאגידים; ורשימת הגופים הפיננסיים המשמעותיים כוללת 18 קבוצות ו-517 גופים.
הקמת ועדה לצמצום הריכוזיות (פרק ה') - יושב ראש הוועדה הוא הממונה על ההגבלים העסקיים, וחבריה הם המנהל הכללי של משרד האוצר או ראש אגף כלכלה במשרד האוצר, וראש המועצה הלאומית לכלכלה או אחד מסגניו.
היסטוריה חקיקתית

דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בו:
הצעת החוק הוגשה על ידי הממשלה לכנסת בעקבות המלצות הוועדה להגברת התחרותיות במשק. החוק אושר ב-9 בדצמבר 2013, בעת כהונתו של ח"כ יאיר לפיד כשר האוצר, לאחר שעבר הכנה ממושכת של חודשים בוועדת הכספים של הכנסת בראשות ח"כ ניסן סלומיאנסקי.
בשנים 2016–2020 נעשום בחוק שישה תיקונים עקיפים קטנים, לשם התאמתו לשינויים בחוקים אחרים.
פעילות הוועדה לצמצום הריכוזיות

הוועדה החלה לפעול בדצמבר 2014 וזאת מכוח סעיף 40(ב) לחוק הריכוזיות, כאשר כאמור יושב הראש שלה הוא הממונה על ההגבלים העסקיים, וחבריה הם המנהל הכללי של משרד האוצר או ראש אגף כלכלה במשרד האוצר, וראש המועצה הלאומית לכלכלה או אחד מסגניו. עיקר פעולותיה כולל:
ייעוץ למשרדים ממשלתיים המבקשים להקצות נכסים ציבוריים לגורמים ריכוזיים במשק, וזאת במסגרת חובתם של האחרונים לשקול שיקולי ריכוזיות כלל-משקית בהתאם להוראות החוק. קרי, גיבוש ומסירת חוות דעת בעניין שיקולי ריכוזיות כלל-משקית הכוללת ייעוץ בעניין קביעת הוראות ותנאיים בכללים. במסגרת זאת הוועדה רשאית בחינה חוזרת של הכללים הנקבעים במסגרת הקצאה שנערכה על ידי משרד ממשלתי בלא התייעצות עם הוועדה.
גיבוש ופרסום רשימות של קבוצות עסקיות בעלות היקפי פעילות משמעותיים במשק (תאגידים ריאליים משמעותיים וגופים פיננסיים משמעותיים) וגופים המחזיקים בזכויות בתשתיות חיוניות במשק או בכלי תקשורת (כולם יחד – גורמים ריכוזיים) בהתאם להוראות חוק הריכוזיות.
מסירת חוות דעת לרשות החברות הממשלתיות או למועצת רשות המים בעניינים שונים כגון: הצעה לאשר החלטה שבלעדיה לא תוכל חברה ממשלתית לפעול בתחום תשתית חיונית נוסף, האפשרות להעביר שליטה או אמצעי שליטה לגורם ריכוזי והתנאים לכך, הכרזה בצו כי למדינה אינטרס חיוני, ועוד.
העברת דיווח לממשלה ולוועדת הכספים של הכנסת על הליכים שהתקיימו בהתייעצות עם הוועדה ושיקולים ששקלה לשם גיבוש חוות דעתה, אחת לשנה ("הדיווח השנתי"), בהתאם לסעיף 15 לחוק. וכן חוות דעת בדבר הצורך בשינוי תחומי התשתיות החיוניות המופיעים בתוספת לחוק, וזאת אחת לשנתיים בהתאם לסעיף 16 לחוק.
משנת 2015 ועד מרץ 2021 פרסמה הוועדה 32 חוות דעת, חלקן באותם תיקים. בהן, חוות דעת בעניין השתתפותן של שיכון ובינוי בע"מ מקבוצת אריסון ואלקטרה (זכיינות) בע"מ במכרז הרכבת הקלה בירושלים, בעניין הפרטת חברת דואר ישראל, בעניין מכירת אתרי הייצור של חברת החשמל, הפרטת נמל חיפה, רישיונות השידור במסגרת מיזוג רשת מדיה וערוץ עשר, הקצאת רישיון חיפוש הגז והנפט "בלוק 72" לקבוצת תשובה ועוד
הוועדה פועלת על בסיס "מתודולוגיה לבחינת ריכוזיות כלל-משקית" שפורסמה על ידה במרץ 2019, ארבע שנים לאחר תחילת פעילותה. מטרת המתודולוגיה היא לשמש ככלי מנחה להפעלת שיקול דעתה של הוועדה עת היא נדרשת לייעץ למאסדר בהקצאת זכות. המסמך מבוסס על הנימוקים המפורטים בטיוטת המלצות הוועדה להגברת התחרותיות במשק, דברי ההסבר לחוק, על חוות דעת הוועדה שפורסמו עד למועד זה, על כתיבה אקדמית בתחומים רלוונטיים ועל הערות שהתקבלו לטיוטת המתודולוגיה שפורסמה לציבור בינואר 2017.
הוועדה לצמצום הריכוזיות מפרסמת את רשימת הגורמים הריכוזיים ואת רשימת התאגידים הריאליים המשמעותיים. הופעת תאגיד ברשימת הגורמים הריכוזיים גורמת לכך שמתן רישיונות או זיכיונות בתשתיות חיוניות, או הפרטה של חברות ממשלתיות על-ידי המדינה, לגורמים המנויים ברשימה, מחייבים את המאסדר לשקול שיקולי ריכוזיות כלל-משקית ולהיוועץ בוועדה לצמצום הריכוזיות לגבי ההשלכות של ההקצאה על הריכוזיות הכלל-משקית. בנוסף, להימצאות ברשימות יש השלכות בהקשר של חובת ההפרדה בין תאגידים ריאליים משמעותיים ובין גופים פיננסיים משמעותיים.
לפי הוועדה, חוק הריכוזיות השיג את מבוקשו כשהביא לצמצום משמעותי בריכוזיות האשראי. הצוות לבחינת חוק הריכוזיות חשש מהריכוזיות ההולכת וגוברת של הגופים המוסדיים במשק והדמיון בהשקעות בין הגופים.
הערות שוליים

↑  אורה קורן, צבי זרחיה, האם הכללים במשק עומדים להתהפך? המדריך המלא לחוק קידום התחרותיות, באתר TheMarker‏, 17 ביוני 2012
↑  צבי לביא, ועדת הכספים אישרה נוסח מחמיר של חוק הריכוזיות, באתר ynet, 18 ביוני 2013
1 2 3  נעם בוטוש, ‏תיאור וניתוח של יישום חוק הריכוזיות והשפעותיו הכלכליות על המשק, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת, 25 בפברואר 2020
1 2  גיא בן סימון, ‏חוק הריכוזיות: הושלמה ההפרדה - אלו עיקר השינויים בתאגידי הענק, באתר גלובס, 16 בפברואר 2020
↑  הצעת חוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות, התשע”ב-2012, ה"ח הממשלה 706 מיום 9 ביולי 2012
↑  לילך ויסמן, ‏הצעת חוק הריכוזיות אושרה בקריאה ראשונה בכנסת, באתר גלובס, 16 ביולי 2012
↑  אריק בנדר, החוק להפחתת הריכוזיות אושרבמליאת כנסת, באתר nrg‏, 9 בדצמבר 2013
1 2 3  הוועדה לצמצום הריכוזיות, סדרי עבודה לפעילות הוועדה לצמצום הריכוזיות, באתר gov.il
↑  פעילות הוועדה לצמצום הריכוזיות, באתר gov.il, ‏31 ביולי 2019
↑  הוועדה לצמצום הריכוזיות - אודות, באתר gov.il
↑  מתודולוגיה לבחינת ריכוזיות כלל-משקית
↑  אבישי גרינצייג, ‏גם אלי עזור וצחי נחמיאס בפנים: מי עוד מצטרף לרשימת הריכוזיים?, באתר גלובס, 23 באוגוסט 2021
↑  אלמוג עזר, הצוות לבחינת חוק הריכוזיות: הריכוזיות של הגופים המוסדיים מסכנת את יציבות המשק, באתר כלכליסט, 21 בספטמבר 2022
אחריות מעסיק קבלן (בעל חוזה)

הנחת הבסיס בדיני הנזיקין היא שהנתבע צריך לשלם בשל מעשים שהוא עצמו ביצע וגרמו לנזק, וניתן להטיל חבות על המזיק רק כאשר הוא עושה משהו שאינו כשורה. לכן, כשאדם מעסיק קבלן עצמאי, ולא מתקיימים יחסי שליחות או יחסי עובד-מעביד, לא יחוב המעסיק באחריות על נזק שגרם הקבלן העצמאי. לכלל זה ישנם מספר חריגים המנויים בסעיף 15 לפקודת הנזיקין, שעיקרם במעורבות או רשלנות המעסיק.
האחריות בדיני הנזיקין > אחריות שילוחית ואחריות אישית

במרבית המקרים בהם אדם נמצא רשלן, הוא אחראי בנזיקין בגין מעשה שעשה הוא עצמו, ולכן חב באחריות אישית. אולם, ישנם מקרים שבהם דיני הנזיקין מאפשרים להטיל חבות על אדם גם על התנהגות של אדם אחר, מבלי שמעשיו/מחדליו יקיימו את תנאי האחריות ולמרות שלא הוא ישירות גרם לנזק. במצב זה תוטל על הנתבע אחריות שילוחית או אחריות מעורבת למעשיו של האחר. דבר זה קורה כשהדין מייחס לאדם אחריות על מעשיהם של אחרים. הייחודיות של אחריות שילוחית היא שאדם חב באחריות בגין מעשי הזולת למרות שההתנהגות שלו לא הפרה כל סטנדרט, הוא היה תמים לחלוטין ולא היה עליו כל אשם.
בניגוד למצבים של אחריות אישית, המתאפיינים בנתבע יחידי, מצבים של אחריות שילוחית מתאפיינים בדרך כלל בשני נתבעים, מאחר שמאפשרים לתבוע הן את השלוח, והן את השולח. עם זאת, חשוב לזכור שבהחלט ייתכן שאדם יחוב באחריות בגין מעשי הזולת באחריות אישית - ולאו דווקא באחריות שילוחית - למשל: מעביד שלא מדריך את עובדו כראוי, או נותן לו מכשיר פגום - את הנזק יגרום לכאורה העובד, אך המעביד יחוב באחריות אישית ביחס למעשה זה משום שביצע עוולה בעצמו: האחריות האישית היא עצם אי אספקת הדרכה או מכשור תקין - המעביד נושא באשמה מוסרית בעצמו, והעובדה שהנזק התרחש בפועל על ידי אחר תהווה נסיבה בלבד. יתר על כן, אין מניעה לתבוע בו-זמנית אדם גם באחריות אישית וגם באחריות שילוחית. למשל: את המעביד שלא נתן הדרכה הולמת בהחלט אפשר וצריך לתבוע הן באחריות אישית והן באחריות שילוחית. אלו הם לא דברים שמוציאים אחד את השני, ויכולים להצטבר. כך שיש לאחריות השילוחית משמעות גדולה מאוד - היא מרחיבה את מעגל הנתבעים.
המאפיין של התקיימות אחריות שילוחית כאשר יש זיקה מיוחדת בין מבצע העוולה לבין מי שחב באחריות שילוחית.
החקיקה בישראל מכירה בשני מצבים של אחריות שילוחית בלבד:
יחסי עבודה - יחסי עובד-מעביד.
יחסי שליחות - שולח-שלוח.
האחריות בדיני הנזיקין > יחסי מעסיק-קבלן עצמאי

מערכת היחסים בין מזמין עבודה לקבלן עצמאי, היא מערכת הדומה לכאורה ליחסי עובד-מעביד, אך שונה ממנה למעשה מבחינה מהותית. בניגוד לעובד, הפועל מטעם מעבידו ומהווה למעשה "ידו הארוכה" של המעביד, מתאפיינת פעולתו של הקבלן בעצמאות רבה יותר. הקבלן אינו שלוח של העובד, אלא ספק שירות, הנשכר לצורך ביצוע עבודה או מתן שירות מסוים ותו לא.
באופן עקרוני חבים מעביד/שולח באחריות שילוחית, אך סעיף 15 יוצר סייג, הגבלה לסעיפים 13 ו-14, ומסביר שבשונה מיחסי עובד ושולח, בין עוסק למעסיק כבר לא תהיה אחריות שילוחית. במצב כזה שם העובד הוא קבלן עצמאי (להבדיל מעובד) - ולא מתקיימת אחריות שילוחית.
האחריות בדיני הנזיקין > חובת הזהירות של המעסיק

היקפה של חובת הזהירות שחב מזמין כלפי מבצע עבודה, נגזרת משאלת מעמדו המשפטי של המבצע כקבלן עצמאי או כעובד. חובת הזהירות המוגברת הנדרשת ממעביד כלפי עובדו אינה חלה על המזמין כלפי הקבלן העצמאי. יחד עם זאת, חב המעביד כמזמין, לנקוט זהירות כלפי קבלן עצמאי כחלק מהחובה הכללית המוטלת עליו להבטיח את שלומו ואת ביטחונו של כל אדם שהוא צופה או צריך לצפות שיהא מושפע מן המתרחש בשטח. זאת ועוד, אף האחריות השילוחית שמטילה פקודת הנזיקין על מעביד לעוולות עובדו, או על שלוח לעוולות שלוחו - רק בשל העובדה שבין השניים מתקיימים יחסי עובד-מעביד, או שולח-שלוח, והעוולה בוצעה במהלך ביצוע העבודה או השליחות, אינה מתקיימת, במקום שהמועסק הוא קבלן עצמאי.
האחריות בדיני הנזיקין > הפרת חובת הזהירות

עם זאת, כאמור: אין בקביעה כי פלוני חייב באחריות שילוחית כדי למנוע את חבותו הישירה למעשיו שלו - מעביד עשוי להימצא חב כאחראי ישיר, בגין מעשים שביצע קבלן עצמאי, מקום שהפר את חובותיו שלו כלפי הניזוק, באחד משני מצבים: הוא אישר מראש או בדיעבד את מעשי המעוול, ואז חב עמו כמעוול במשותף, או שהוא חב בגין הפרת חובתו הישירה לדאוג כי הפועלים מטעמו ינקטו זהירות סבירה. בבסיס האמור עומד הרציונל כי בידי המזמין חסרים הידע והאפשרות לכוון את פעולתו של הקבלן העצמאי, ולפיכך יכולתו למנוע את הנזק שיגרום הקבלן - מועטה. בעוד הקבלן הוא בעל המומחיות, חסר המזמין מידע על היקף הסיכון הכרוך בעבודת הקבלן, ועל כן אינו יכול לשקול את הנזק, ואף לא לפזר אותו כראוי. מטעם זה, אין זה ראוי לחייב את המזמין לשאת באחריות לנזק שגרם. תימוכין לעמדה זו נמצא אף בהוראות החוק החרות: סעיף 15 לפקודת הנזיקין, מורה כדלקמן: "לעניין פקודה זו, העושה חוזה עם אדם אחר, שאיננו עובדו או שלוחו, על מנת שיעשה למענו מעשה פלוני, לא יהא חב על עוולה שתצמח תוך כדי עשיית אותו מעשה".
הסעיף מוסיף וקובע 5 חריגים, אשר בבסיסם העיקרון כי חובתו של בעל החוזה כלפי המתקשר עמו שאינו שלוחו או עובדו, תקום אך במקרים בהם מבצע הראשון עוולה באמצעות האחרון, או מפר חובתו כלפי הניזוק. מכך ניתן לסכם ולומר, כי נוכח פערי הידע הקיימים דרך כלל, בין המזמין לקבלן העצמאי, חסר המעביד-המזמין את אותה שליטה על פעולות הקבלן, כזו המאפיינת יחסיו עם עובדים מן המניין, ולמעשה המבחן להבחנה בין קבלן עצמאי לעובד הוא מבחן השליטה.
התנאים להחלת הסעיף > מבחן השליטה הגמורה

כדי להיכנס לגדרי סעיף 15 לפקודת הנזיקין, יש לבחון האם קיימים יחסי עובד-מעביד, או מעסיק-קבלן עצמאי.
הגדרת המונחים "מעביד" ו"עובד" בפקודת הנזיקין שונה מהגדרתם במסגרת דיני העבודה. לפי סעיף 13 לפקודת הנזיקין, כדי לחייב מעסיק כ"מעביד", מבלי שיוכל לחסות תחת סעיף 15 כאמור, נדרש בין היתר שיתקיימו יחסי עובד-מעביד. סעיף 2 לפקודת הנזיקין מגדיר מעביד כמי שיש לו ביחסיו עם אדם אחר שליטה גמורה על הדרך שבו אדם אחר מבצע עבודה בשבילו ואילו הוא עצמו אין עליו מרות דומה לגבי אותה עבודה. מבחן השליטה הגמורה, שמקורו בדין האנגלי, הוא המבחן הדומיננטי להבדלה בין יחסי עובד-מעביד לבין יחסי מעסיק-קבלן עצמאי. בפרשת Honeywill and Stein Ltd. V. Larkin Brothers Ltd הבהיר השופט Slesser כי אין די בקביעת תוכן פעולת העובד בידי המעביד, אלא המעביד צריך לשלוט מעשית על ביצוע העבודה. מבחן זה שלט בכיפה במשפט האנגלי עד לשנות השישים לערך, וגם כיום, למרות הכרסום במעמדו והשינויים שחלו בו, הוא עדיין המבחן הרווח ביותר במשפט האנגלו-אמריקני. מבחן זה נקלט בארץ בשל קביעתו המפורשת באחדות מהפקודות המנדטוריות, ובעיקר בשל הזיקה שהייתה בין המשפט הישראלי למשפט האנגלי.
התנאים להחלת הסעיף > מבחן ההשתלבות הארגונית

מבחן השליטה הגמורה התאים למצב הסוציאלי והתעסוקתי של המאות הקודמות, כשהתעסוקה הושתתה בעיקר על כוח אדם חסר מומחיות ספציפית. אולם, במהלך השנים קטנה בהדרגתיות יכולת המעביד לשלוט מעשית על עבודת העובדים ובשנים האחרונות כמעט ולא קיימת משרה המתאפיינת במרות מלאה ומוחלטת, עקב המומחיות הספציפית של העובדים, שעלתה עשרות מונים על זו של המעביד. לפיכך, ביהמ"ש באנגליה הציעו מבחנים חלופיים כגון מבחן "ההשתלבות הארגונית", לפיו כשמדובר בחוזה לרכישת שירות מידי ספק, כאשר ביצוע השירות נעשה לאו דווקא על-ידו אישית, יש לראות במערכת היחסים בין המזמין לספק יחסי מעביד - קבלן עצמאי. לפי מבחן זה, עובד הוא מי שמועסק כחלק אינטגרלי של הפירמה המעסיקה, בעיקר מהבחינה הארגונית והמנהלית. לשם קביעת יחסי עובד-מעביד בתוך מבחן זה מסתייעת הפסיקה באלמנטים הנותנים אינדיקציות האם קיימת השתלבות ארגונית - האם העובד משולב במערך של המעביד - כמו שימוש בידע, מכשור של המעביד ועוד. בעוד שקבלן, גם כאשר הוא מבצע מלאכה כלשהי עבור המעסיק, עושה זאת כגורם חיצוני, ולא כחלק מהמערך הארגוני הרגיל של המעסיק. גם מבחן זה עשוי להיות בעייתי, כשקיימים יחסי עבודה אך אין "מפעל" להשתלב בו, למשל - הורה המעסיק מטפלת לטיפול בילדו. אף כאשר קבלן מבצע פרויקט בסיועם של קבלני-משנה, ייתכן שקבלן-משנה יהיה משולב במידה זו אחרת במערך הארגוני של הקבלן הראשי, ובכל-זאת לא ייחשב כעובדו. ביחסי עובד-מעביד, המעביד זכאי לקבוע לא רק מה יעשה העובד, אלא גם את האופן שבו תבוצע המלאכה. לעומת זאת, קבלן נדרש לבצע את המשימה שנטל על עצמו, אך אין הוא נתון לפיקוח המזמין לגבי אופן הביצוע. למעסיק קבלן אין שליטה על אופן ביצוע העבודה.
התנאים להחלת הסעיף > מבחן המציאות הכלכלית

בית המשפט בחן האם קיים קשר עסקי עם החברה או שמא ישנה עבודה עבור שכר מוסכם.
בפסיקה הישראלית מבחן השליטה הגמורה רוכך באמצעות פרשנות שיפוטית אשר קבעה כי אין מדובר במיטת סדום, אלא במבחן גמיש שיופעל לפי שיקול דעת שיפוטי ובהתחשב בשיקולים חברתיים ובשיקולי צדק כלליים על כל מקרה ומקרה לפי הנסיבות. בהתאם למבחן השליטה הגמורה, הוכרה חובת זהירות מושגית בין מזמין עבודה לבין מבצעה שהוא קבלן ואינו נחשב "עובד" כמשמעות המונח בפקודת הנזיקין. נפסק כי קבלן ראשי וקבלן משנה חייבים בחובה כללית להבטחת שלומו וביטחונו של כל אדם שהם צופים ו/או צריכים לצפות שהוא עשוי להיות מושפע מהמתרחש בשטח. עוד נפסק כי קבלן ראשי חייב לפקח על העבודה ולדאוג לאמצעי בטיחות נאותים. הקבלן הראשי חב בחובת זהירות מכוח החוזה שנקשר בו עם קבלן המשנה לביצוע העבודה. חובת מזמין העבודה כלפי עובד או קבלן משנה, תוסר מעליו עם מינוי קבלן ראשי, שכן המזמין מאבד את השליטה על הנעשה. הוראות סעיף 15 תחול גם לגבי יחסי קבלן ראשי - קבלן משנה, אם אכן יתקיים מבחן השליטה הגמורה - כלומר, כשלקבלן הראשי אין שליטה מעשית על אופן ביצוע העבודה. ניתן גם לבחון האם הם מקיימים קשר עסקי והאם קיים חוזה לרכישת שירות שלאו דווקא יתבצע על ידי קבלן המשנה עצמו. אולם, יש לציין שעל הקבלן הראשי מוטלת מרות דומה לגבי אותה עבודה, כך שלא ייראה כמעסיק.
הגדרה נוספת נמצאת בסעיף 82(ב) לפקודת הנזיקין, המגדיר "מעביד" כמי ש"חייב לפי החוק בתשלום דמי הביטוח בעד המבוטח לרבות מי שהמעביד אחראי למעשהו לפי סעיף 13 לפקודה זו". לעומת זאת, מעסיק אינו חייב בתשלום דמי הביטוח של הקבלן, הרי הוא אינו שלוח של המעביד אלא ספק שירות, הנשכר לצורך ביצוע עבודה ותו לא.
התפתחות היסטורית של הסעיף והרציונלים העומדים ביסודו > מאחריות אישית לאחריות שילוחית

לקראת סוף המאה ה-17 החלו מתגבשות באנגליה הדוקטרינות של אחריות האדם למעשה הזולת. עד אותה עת שרר העיקרון, כי בעוד האדם אחראי באחריות מוגברת למעשיו הוא, אין הוא אחראי למעשה הזולת. בד בבד עם הנטייה להעביר את בסיס האחריות האישית לפסים של אשמה, התפתחה נטייה הפוכה ומאזנת של הרחבת האחריות למעשה הזולת. בשורת תקדימים אנגליים מהמאה ה-17 נקבע שכל מעסיק אחראי למעשיו של כל אדם הפועל עבורו. עיקרון זה לא הבדיל בין עובד, מורשה או קבלן עצמאי. גישה רחבה זו מצאה ביטוי במספר החלטות נוספות במשך השנים.
התפתחות היסטורית של הסעיף והרציונלים העומדים ביסודו > אחריות מעסיק קבלן

המפנה החד, בכיוון הסרת אחריות המעסיק, אירע בשנות העשרים של המאה ה-19. בשני פסקי-דין מנחים, צומצמו ההלכות הקודמות לנסיבות הספציפיות, וביהמ"ש האנגלי קבע כי מעסיק שאינו מעביד אינו אחראי למעשיו של אדם שאינו עובד. בהתאם לכך, נהנה המעסיק מחסינות גמורה מאחריות למעשיו של קבלן עצמאי. ואולם, חסינות מקיפה זו לא האריכה ימים. החריג הראשון לחסינות המעסיק נקבע כבר ב-1852, שעה שהוחלט כי מעסיק אחראי למעשיו של קבלן עצמאי המועסק לביצוע מעשה אסור. ב-1861 נקבע העיקרון כי במקום שהוטלה על המעסיק חובה סטטוטורית להשיג תוצאות מסוימות, אין הוא משתחרר מאחריותו בשל אי השגת אותן תוצאות, אם העביר ביצוע החובה על שכמי קבלן עצמאי. באותה שנה נפסק כי המחזיק במקרקעין אחראי בגין סיכון בלתי רגיל שנוצר על ידי קבלן עצמאי. 5 שנים לאחר מכן נפסקה הלכת פלטשר, לפיה הוטלה אחריות על בעל מקרקעין בגין נזק שנגרם לעובר אורח בדרך הרבים, ונקבע שמוטלת עליו החובה לדאוג לכך שהמבנה יבנה כראוי. זמן קצר לאחר מכן נפסק שבמקום שמעסיק מטיל על קבלן עצמאי ביצוע עבודה, שבמהלך הדברים הרגיל יש לצפות לכך שללא אמצעי זהירות עשויה לגרום נזק, חייב לדאוג לכך שאמצעים אלה יינקטו, ואינו משתחרר מאחריות על ידי העסקת קבלן עצמאי.
בשלב זה הגיע המשפט האנגלי למקום בו החריגים לעיקרון חסינות המעסיק הם מקיפים ויסודיים. הם הקיפו אחריות המעסיק לנזק הנגרם בדרך הרבים, לפגיעה בזכות המשעין, מטרד פרטי, פריצת אש והזנחת חפצים מסוכנים. המעסיק נמצא אחראי בכל מקרה בו הוא מסר לקבלן עצמאי ביצוע עבודה שיש לצפות לכך שאם לא ינקטו באמצעי זהירות סבירים - ייגרם נזק. כמו כן, נמצא המעסיק אחראי לאי קיום חובה סטטוטורית המוטלת עליו ושביצועה הועבר על ידו לקבלן עצמאי. המפנה בכיוון צמצום היקף החריגים ואחריות המעסיק החל באמצע שנות ה-20 למאה הנוכחית. כך לדוגמה, בהלכת רנהיים - בהקשר הצבאי, בו מהווה המדינה מעסיק - נקבע כי עבודת בניית מבנה צבאי הנמסרת לקבלן עצמאי משחררת את המעסיק, הצבא והמדינה, מכל נזק הקורה עקב התפוצצות תחמושת תוך הבנייה, למרות שיש כאן וודאי מקום לצפות כי אם לא ינקטו אמצעי זהירות - ייגרם נזק.
הסקירה ההיסטורית מצביעה היטב על הקושי בפניו אנו ניצבים, מספר רב של חריגים שלא נמצא החוט המקשר ביניהם. הסיבה לכך נעוצה בעובדה שהמשפט המקובל האנגלי פעל כאן כבפעולת מטוטלת. הוא החל בעיקרון כי המעסיק אחראי לכל מעשיו של קבלן עצמאי, עבר לעיקרון ההפוך של חסינות מלאה, חזר לעיקרון של חריגים רחבים לחסינות, ושב חזרה לעקרון החסינות הכפוף לחריגים מצומצמים. פעולת מטוטלת זו השאירה אחריה פסיקה ענפה, מכל אחת מהתקופות האמורות. למרות תופעה זו, נראה כי בסופו של דבר שולט בכל התקופות עיקרון בסיסי אחד בחריגים לחסינות אדם המעסיק קבלן עצמאי. עיקרון בסיסי זה הוא, שבכל המקרים בהם נמצא המעסיק אחראי למעשיו של קבלן עצמאי, אחריותו היא אישית. על כן, החריגים לעיקרון חסינות המעסיק הם חריגים מדומים. הכלל וחריגיו משקפים עיקרון משפטי אחד ויחיד, לפיו המעסיק אחראי רק למחדליו ולמעשיו הוא. פעולת המטוטלת הייתה למעשה מחויבת המציאות, בשל השינוי בגישת המשפט המקובל באשר להיקף החובות שהעוולות מטילות על אדם. פעולת המטוטלת הייתה רק חלק מהתנודה הכוללת של אחריות האדם למעשיו במשפט האנגלי.
יסודות הסעיף

סעיף 15 לפקודת הנזיקין מסיר את אחריות המעסיק לעוולה שבוצעה על ידי קבלן עצמאי תוך כדי עבודה שהטיל עליו המעסיק. לעקרון כללי זה הוכרו 5 סייגים. קיימים שני פירושים לסייגים אלו: הפירוש הראשון הוא שבכל אחד מהמקרים האלו מוטלת על המעסיק אחריות, כלומר האחריות היא לעוולות המבוצעות על ידי הזולת. הפירוש השני הוא שבכל אחד מהמקרים לא יחול עקרון אי הטלת האחריות על המעסיק. אולם, הסייג לא ישמש כמקור לאחריות, אלא נדרש שיתקיימו בין הקבלן למעסיק יחסי משדל-משודל, או שמעשי הקבלן יפרו חובה של המעסיק כלפי הניזוק. בפסיקה התקבל הפירוש הראשון בפס"ד ע"א 131/55 פרידמן נ' לוי. אולם נראה כי הפירוש השני תואם יותר את לשון הסייג ואת עקרונות המשפט האנגלי, מהם נלקחו עקרונות אחריות המעסיק בנזיקין. במשפט האנגלי עצם מסירת עבודה אסורה לקבלן לא מטילה אחריות על המעסיק בשל עוולה שנגרמה בעקבותיה, אלא נדרש שהעבודה האסורה תהווה גם עוולה ואז המעסיק יהיה כאחראי בשידול. ניתן גם להוכיח כי העוולה שמבצע הקבלן העצמאי היא הפרת חובה של המעסיק כלפי הניזוק. לכן אחריות המעסיק למעשי הקבלן העצמאי אינה לעוולת הזולת, אלא אחריות בגין הוראה לביצוע עוולה או בגין הפרת חובת המעסיק כלפי הניזוק. נראה כי בכל המקרים בהם נמצא המעסיק אחראי למעשי הקבלן העצמאי, אחריותו היא אישית. הכלל וחריגיו משקפים עקרון משפטי, לפיו אחראי המעסיק רק למעשיו ומחדליו הוא.
יישום דוקטרינת סעיף 15 בפסיקה ופיתוח אלטרנטיבות לבחינתו

בבואה להתמודד עם יישום סעיף 15, בראש ובראשונה ביקשה הפסיקה לקבוע אמת-מידה להבחנה בין אחריות מעסיק בקבלנות עצמאית, לבין אחריות המעסיק ביחסי-עבודה. אולם, לשתי התופעות סממנים חיצוניים דומים, והתנאים עשויים להשתנות ולהידמות בהתאם לחוזי העבודה שקובעים הצדדים ביניהם. בתגובה לכך ניסתה הפסיקה לאתר את הגורם ה"אמיתי" המונח ביסוד אותם סממנים חיצוניים ולהשתמש בו כקנה מידה להבחנה. הפסיקה לא ביקשה עוד מבחן טכני, אלא עמידה על "מהות" היחסים.
בין התשובות ששיטות-משפט שונות נותנות למבחן זה ניתן להזכיר את ה"שליטה" של המעסיק על עבודת המועסק, וכן את יחס ה"כפיפות האישית". אולם, גם מבחנים אלה לא היו משביעי רצון. ה"כותרות" השונות אינן מסוגלות להשיב באופן מספק לשאלת הסיווג, לעיתים היו חסרות משמעות, ולכל היותר הן הצביעו על דגשים מסוימים בניתוח הסוגיה. בניגוד למקום או לזמן של ביצוע העבודה, שאותם ניתן לברר ולקבוע בקלות יחסית, במקרים רבים "כפיפות", "שליטה" או "השתלבות" אינן עובדות שקל להיווכח בקיומן או בהיעדרן. גם אם בתחילה "שליטה" או "כפיפות" מרמזות למצב עובדתי כלשהו, עם השימוש בהן כאמת-מידה לעריכת ההבחנה במצבים שונים ומשתנים הן מאבדות את התוכן הקונקרטי שהיה להן והופכות למושגים מופשטים. למעשה אלו הן מסקנות משפטיות שאותן מסיקים ממכלול העובדות בכל מקרה ומקרה. יוצא, שקיום יחס של "שליטה" או "השתלבות" שוב איננו המבחן לקיומם של יחסי-עבודה, אלא כינוי אחר למסקנה שיחסים כאלה אכן קיימים.
בשלב זה, שבו מצויות כל שיטות-המשפט הידועות לנו, הציבה הפסיקה מספר דרכי-פעולה: דרך אחת היא לעדן ולשכלל את מבחן זה או להציע מבחן חדש אשר יתגבר על הקשיים שנתגלו ביישום המבחנים הקיימים. ברוח זו נוטה המשפט הישראלי לזנוח את מבחן השליטה ולאמץ תחתיו את מבחן ההשתלבות. ברוח דומה הוצע להחליף את המבחנים הקיימים במבחן "המציאות הכלכלית", הבוחן כל מקרה לגופו. כל שיטות - המשפט המוכרות לנו נוטות ללכת בדרך זו, המאפשרת לבית-המשפט לעטוף את שיקול-דעתו בנוסחאות מילוליות. קיומו של מבחן יחיד או מבחן ראשי יוצר מראית-עין של ודאות וביטחון משפטיים. דרך זו מתיישבת היטב עם התפישות הרווחות של משפט ושפיטה, אך לא נתקבלה בארץ. דרך אחרת היא לוותר על מבחן מהותי כזה או אחר ולהסתפק באינטואיציה של השופט. ברוח זו הציעו את מבחן "האדם הנבון מהשוק" או "חוש המומחיות של המשפטן". אולם, הביקורת על דרך זו היא שאין זה מבחן חלופי או מבחן כלל, אלא ויתור על עצם הניסיון להתוות קריטריונים כלשהם לשימוש בסעיף 15. ויתור כזה שולל את האפשרות להסתמך על דיונים קודמים באותו נושא ומגביר עוד יותר את אי-הוודאות. דרך רדיקלית אחרת היא לוותר כליל על ההבחנה בין עובד לקבלן, ותחת זאת לשקול בכל הקשר את הנימוקים המהותיים התומכים בתוצאה זו או אחרת, ולפי אותם נימוקים לעצב כללים שיקבעו ישירות את תחולתה של אותה תוצאה. אולם, דרך זו מלבד השאלות הפוליטיות הכרוכות בה ומעבר לכך שהיא דורשת שינוי החוקים הנזקקים להבחנה בין עובד לקבלן, גם איננה פותרת הקשיים בהבחנה.
כשבוחנים את מימוש כלל האלטרנטיבות בפסיקה, יישום ההבחנה והבחירה ליישם את סעיף 15, ניתן לומר שההבדלים הם רטוריים בעיקרם, שכן בפועל בתי-המשפט מנצלים את המניפולטיביות של המבחנים השונים כדי להגיע בכל מקרה ומקרה לתוצאה הנראית להם ראויה ביותר, בהתחשב במכלול השיקולים המוסדיים, הערכיים והתוצאתיים.
יישום דוקטרינת סעיף 15 בפסיקה ופיתוח אלטרנטיבות לבחינתו > עמדת המשפט העברי

גם לפי המשפט העברי אין מעסיק הקבלן חייב בנזקים שייצר הקבלן. עם זאת, ישנם הבדלים בייחס לסייגים שבסעיף 15 לחוק. הסייג של התרשלות בבחירת המעסיק אינה קיימת במשפט העברי, הסייג של התערבות בפגיעה חל רק אם ההתערבות היא מעשית ולא ניהולית, וכן אם החוזה היה שלא כדין מדובר במקרה של אין שליח לדבר עבירה ולכן הסייג לא חל.