stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוזפשה
תולדות היישוב

התיעוד הראשון לרוזפשה הוא משנת 1065, ובאמצע המאה ה-13 הוחרב היישוב בידי המונגולים. בהמשך שוקם היישוב, ובשנת 1372 הוענקו לו זכויות עיר. מהמאה ה-16 היה היישוב בבעלות משפחות אצולה פולניות.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1870 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודי רוזפשה

תיעוד לקיום קהילה יהודית ביישוב קיים מהמאה ה-17, אך עד המחצית השנייה של המאה ה-18 היו בני המקום כפופים לקהילת פיוטרקוב הסמוכה. בשנות ה-60 של המאה ה-18 נבנה בכפר בית כנסת וקודש בו בית עלמין. בתקופה זו היוו היהודים רוב ביישוב, ובשנת 1887 נמנו בכפר 593 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בכפר 466 יהודים, קרוב למחצית מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו מהכפר רבים מיהודיו, ובד בבד, הגיעו אליו פליטים יהודים רבים. בימים הראשונים לכיבוש הגרמני הושמדו ביישוב כתבי יד היסטוריים ובעלי חשיבות של מספר רבנים שפעלו בו.
ב-13 באוקטובר 1942 גורשו כ-800 יהודי היישוב לגטו פיוטרקוב, ומשם שולחו כעבור מספר ימים עם יתר יהודי המקום למחנה ההשמדה טרבלינקה.
צור ארליך

| --- | --- |

צור ארליך (צילום משנת 2012)
 לידה:  23 בינואר 1974 (בן 50) ישראל ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  100004422813732
 טוויטר:  Tsur_Ehrlich
 
דוגמה לבית מתוך טור מחורז של צור ארליך, העוסק ביום הזיכרון לשואה ולגבורה וביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ומדגיש את חשיבותה של מדינת ישראל.
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
צור ארליך (נולד ב-23 בינואר 1974) הוא עיתונאי, משורר, פובליציסט, עורך, מתרגם ומבקר ספרות ישראלי, המשנה לעורך כתב העת "השילוח".
חיים אישיים

ארליך נשוי לאמירה ואב לשלוש בנות. הוא מתגורר במעלה מכמש.
ספריו

הארץ המאובטחת (ברקאי ספרים, 2005) (מבחר טורים)
אל דביר החשכה (כתב, 2018) (תרגום עברי, עם מבואות וביאורים, למבחר מקיף משירי 'לזכר' מאת אלפרד טניסון)
רודיארד קיפלינג - מבחר שירים, 24 שירים בתרגומו, בתוספת ביאורים ואחרית דבר (דחק, 2019)
המדינה הזאת: מבחר שירי עיתון (סלע מאיר, 2019)
אלכסנדר פופ - מסה על הביקורת (דחק, 2019)
נוסח עברי - מבחר תרגומי שירה (דחק, 2021)
אלכסנדר פופ - מסה על האדם (דחק, 2024)
הערות שוליים

↑  צור ארליך, באתר library.osu.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303789905171  BnF: cb17806267s (data)  GND: 1054559694  ISNI: 0000 0000 6696 6407  LCCN: no2005070427  VIAF: 56348263   WorldCat (עם VIAF): 56348263
הוועדה לתקינה שמאית

סמל הוועדה לתקינה שמאית
הוועדה לתקינה שמאית היא ועדה מקצועית השתייכת ארגונית למועצת שמאי המקרקעין במשרד המשפטים שמטרתה קביעת תקנים וכללים נורמטיביים בענף שמאות המקרקעין.
הקמת הוועדה ופעילותה

הוועדה לתקינה שמאית הוקמה בסוף שנת 2005 על ידי מועצת שמאי המקרקעין בשיתוף אגף שומת מקרקעין, לשכת שמאי המקרקעין, צרכני שומות ובעלי עניין בתחום שמאות המקרקעין במטרה לקבוע תקנים וכללים נורמטיביים-מקצועיים לעורכי שומות מקרקעין אשר יביאו לשיפור בשלושה מדדי איכות: מקצועיות, רמת גילוי ובהירות. תקנים וכללים אלה נועדו לשמירת ענייניו של ציבור המשתמשים בבשומות המקרקעין.
תקופת הפעילות הראשונה של הוועדה נמשכה 6 שנים עד לשנת 2011 במהלכן אושרו 20 תקנים. בראש הוועדה בתקופה זו עמד השמאי הממשלתי הראשי, אייל יצחקי. במספר מקרים שבהם נתעורר צורך בהבהרה או תוספת לתקן קיים לאחר שנת 2011, ניתנה השלמה כזו על ידי השמאי הממשלתי הראשי המכהן או על ידי המשנה ליועץ המשפטי לממשלה. פעילות הוועדה חודשה בשנת 2024 במטרה לעדכן את מערכת התקינה שבחלקה הפכה למיושנת ובמטרה להכליל בה תקנים בנושאים חדשים.
הרכב הוועדה הוא: יושב ראש, שישה חברים בעלי כישורים שונים בענפי הנדל"ן, חלקם עובדי מדינה וחלקם מהמגזר הפרטי ושני משקיפים. לישיבות הוועדה מוזמנים אורחים בעלי מומחיות מיוחדת לפי הצורך.
פעילות הוועדה השוטפת כוללת בעיקר: הקמת ועדות משנה לעניין תקן מקצועי שמאי מסוים (אשר בהרכבם יוכלו להשתתף גם חברים/משקיפים חיצוניים), החלטות בדבר אישור/דחייה של הצעות לתקן, חשיפה ופרסום של הצעות לתקן לציבור השמאים/צרכנים/בעלי עניין, הפצה של מוצרי תקינה ושל הצעות לתקן באמצעים שייקבעו, ניהול מערך משוב של הציבור להצעות לתקן, שימוע ועוד.
תקנים מאושרים

הוועדה לתקינה שמאית קבעה את התקנים הבאים לצורך שיפור המקצועיות, רמת הגילוי ובהירות של שומות המקרקעין בישראל:
| מספר תקן | כניסה לתוקף | מטרת התקן |
| --- | --- | --- |
| 1.0 | 1 במרץ 2007 | פרוט מזערי נדרש בשומות מקרקעין לסוגיהן |
| 2.0 | 1 ביוני 2007 | יישום גישות השומה בשומות מקרקעין לנכסים בנויים למגורים, משרדים, תעשייה, מלאכה ומסחר |
| 3.0 | 1 בדצמבר 2007 | יישום גישות השומה בשומות מקרקעין לנכסים לא בנויים למגורים, משרדים, תעשייה, מלאכה, מסחר ולקרקע חקלאית |
| 4.1 | 1 בנובמבר 2011 | הוראות לעריכת סעיף "זיהוי הנכס" בשומות מקרקעין |
| 5.0 | 1 בספטמבר 2007 | הוראות לעריכת סעיף "תיאור הנכס והסביבה" בשומות מקרקעין |
| 6.0 | 1 בפברואר 2010 | הוראות לעריכת סעיף "המצב התכנוני" בשומות מקרקעין |
| 7.0 | 1 באפריל 2008 | הוראות לעריכת סעיף "הזכויות בנכס" (המצב המשפטי) בשומות מקרקעין |
| 8.0 | 1 בפברואר 2009 | הוראות לעריכת סעיף "עקרונות גורמים ושיקולים" בשומות מקרקעין |
| 9.0 | 1 בנובמבר 2006 | הגדרה ודווח של שטחים בנויים בדירות מגורים בשומות מקרקעין |
| 11.0א | 1 בינואר 2010 | סוגיות מיסוי בשומות מקרקעין (פרק א'- התייחסות למע"מ) |
| 14.0 | 1 בדצמבר 2007 | פרוט מזערי נדרש בסקירה של שומת מקרקעין (Review) |
| 15.0 | 1 ביולי 2008 | פרוט מזערי נדרש בטבלת הקצאה ואיזון הנערכת לתוכנית איחוד וחלוקה |
| 16.0 | 1 בינואר 2009 | פרוט מזערי נדרש בשומת מקרקעין שעניינן הכרעה במחלוקת שמאית |
| 17.1 | 31 בדצמבר 2010 | פרוט מזערי נדרש בשומות מקרקעין המבוצעות לצורך דיווח על פי חוק ניירות ערך ולצורך יישום תקינה חשבונאית |
| 18.0 | 1 באוקטובר 2006 | גילוי מינימלי נדרש בשומות מקרקעין המבוצעות עבור נכסי ההשקעה במקרקעין - ריט |
| 19.0 | 1 בנובמבר 2010 | פרוט מזערי נדרש בשומות מקרקעין המיועדות להצעת זכויות במקרקעין כבטוחה לאשראי |
| 20.0 | 1 בספטמבר 2011 | פרוט נדרש בדו"ח לבדיקה של נכס מקרקעין שאינה כוללת הערכת שווי |
| 21.1 | 13 ביוני 2022 | פירוט מזערי נדרש בשומות מקרקעין המבוצעות לצורך בדיקה שמאית כלכלית לתוכנית פינוי בינוי |
| 22.0 | 1 בדצמבר 2014 | פרוט מזערי נדרש בשומה לקרקע המשווקת לציבור על בסיס ציפיות |
הערות שוליים

↑  אלינור שירקני-קופמן, משרד המשפטים הקים ועדה במטרה להסדיר את תחום שמאות המקרקעין בישראל, באתר ישראל היום, 15 בדצמבר 2024
דוכסי ונציה

סמל רפובליקת ונציה
דוכסי ונציה – הדוג'ים, שלטו במשך תקופה של כ-1,000 שנה ברפובליקה של ונציה. 120 דוכסים נשאו בתואר זה.
הדוג'ים עמדו בראש המערכת הפוליטית הוונציאנית, שימשו כראשי מערכת המשפט של העיר וכראשי הצבא והצי של רפובליקת ונציה.
הדוג'ים נבחרו מבין אצילי העיר בשיטת בחירות מורכבת לכל ימי חייהם, אולם על מנת למנוע הפיכת הרפובליקה הוונציאנית למונרכיה, נבחרו אצילים באים בימים, על מנת שזמן שלטונם יהיה קצר, ומערכת של חוקים הגבילה את כוחם של הדוכסים (בניגוד לדוכסי העיר ג'נובה).
המאה השביעית

פאולו לוצ'יו אנאפסטו (697–717)
המאה השמינית

מרצ'לו טגאליאנו (717–726)
אורסו איפאטו (726–737) נרצח;
אינטרגנום (737–742)
תאודאטו איפאטו (742–755) הודח, עוור, והוצא לגלות;
גאלה גאולו (755–756) הודח, עוור והוצא לגלות;
דומניקו מונגאריו (756–764) הודח, עוור והוצא לגלות;
מאוריציו גאלבאיו (764–787)
ג'ובאני גאלבאיו (787–804) נמלט למנטובה בטרם הודח.
המאה התשיעית

אובלריו אנטנוראו (804–811) הוצא לגלות. כאשר שב וניסה לתפוס השלטון, הוצא להורג בכריתת ראש בכיכר סן מרקו;
אגנלו פרטיצ'יפאציו (811–827) הוצא לגלות ביוזמת בנו, ג'וסטיניאנו פרטיצ'יפאציו;
ג'וסטיניאנו פרטיצ'יפאציו (827–829)
ג'ובאני פרטיצ'יפאציו הראשון (829–837) נאסר, וגולח ראשו לאות בושה;
פייטרו טראדוניקו (837–864) נרצח;
אורסו פרטיצ'יפאציו הראשון (864–881)
ג'ובאני פרטיצ'יפאציו השני (881–887) התפטר מתפקידו בשל בריאותו הלקויה;
פייטרו קאנדיאנו הראשון (887–888) נהרג בקרב;
פייטרו טריבונו (888–912)
המאה העשירית

אורסו פרטיצ'יפאציו השני (912–932)
פייטרו קאנדיאנו השני (932–939)
פייטרו פרטיצ'יפאציו (939–942)
פייטרו קאנדיאנו השלישי (942–959)
פייטרו קאנדיאנו הרביעי (959–976) תושבי ונציה נעלו אותו בארמונו ושרפו את ביתו עליו ועל בנו;
פייטרו אורסאולו הראשון (976–978) התפטר מתפקידו על מנת להפוך לנזיר במנזר סן מיגל דה קושה שבהרי הפירנאים;
ויטאלה קאנדיאנו (978–979)
טריבונו ממו (979–991)
פייטרו אורסאולו השני (991–1009) התפטר מתפקידו והפך לנזיר.
המאה ה-11

אוטונה אורסאולו (1009–1026) נאסר, גולח זקנו, והוגלה לקונסטנטינופול. אורסאולו היה אביו של פטר אורסאולו, מלך הונגריה.
פייטרו בארבולאנו (1026–1032) אולץ להתפטר;
דומניקו פלאבאניקו (1032–1043)
דומניקו קונטאריני הראשון (1043–1071)
דומניקו סלוו (1071–1084) הודח בעקבות תבוסת צי ונציה, והצטרף למנזר;
ויטאלה פאליירו (1084–1096)
ויטאלה מיקלה הראשון (1096–1102)
המאה ה-12

אורדלאפו פאליירו (1102–1117)
דומניקו מיקלה (1117–1130)
פייטרו פולאני (1130–1148)
דומניקו מורוזיני (1148–1156)
ויטאלה מיקלה השני (1156–1172)
סבסטיאנו ציאני (1172–1178)
אוריו מאסטרופיירו (1178–1192)
אנריקו דאנדולו (1192–1205)
המאה ה-13

פייטרו ציאני (1205–1229)
יאקופו טייפולו (1229–1249)
מארינו מורוזיני (1249–1252)
רניירו צנו (1252–1268)
לורנצו טייפולו (1268–1275)
יאקופו קונטאריני (1275–1280)
ג'ובאני דאנדולו (1280–1289)
פייטרו גראדניגו (1289–1311)
המאה ה-14

מארינו צורצי (1311–1312)
ג'ובאני סורנצו (1312–1328)
פראנצ'סקו דאנדולו (1328–1339)
ברתולומאו גראדניגו (1339–1342)
אנדראה דאנדולו (1342–1354)
מארינו פאליירו (1354–1355) – הורשע בבגידה והוצא להורג;
ג'ובאני גראדניגו (1355–1356)
ג'ובאני דלפינו (1356–1361)
לורנצו צ'לסי (1361–1365)
מרקו קורנארו (1365–1367)
אנדראה קונטאריני (1367–1382)
מיקלה מורוזיני (1382–1382)
אנטוניו ונייר (1382–1400)
מיקלה סטנו (1400–1413)
המאה ה-15

תומאזו מוצ'ניגו (1413–1423)
פרנצ'סקו פוסקארי (1423–1457) – אולץ להתפטר על ידי מועצת העשרה;
פסקואלה מאלפיירו (1457–1462)
כריסטופורו מורו (1462–1471)
ניקולו טרון (1471–1473)
ניקולו מרצ'לו (1473–1474)
פייטרו מוצ'ניגו (1474–1476)
אנדראה ונדראמין (1476–1478)
ג'ובאני מוצ'ניגו (1478–1485)
מרקו בארבאריגו (1485–1486)
אגוסטינו בארבאריגו (1486–1501)
המאה ה-16

לאונרדו לורדאן (1501–1521)
אנטוניו גרימאני (1521–1523)
אנדראה גריטי (1523–1538)
פייטרו לאנדו (1538–1545)
פרנצ'סקו דונאטו (1545–1553)
מארקאנטוניו טריוויזן (1553–1554)
פרנצ'סקו ונייר (1554–1556)
לורנצו פריולי (1556–1559)
ג'ירולמו פריולי (1559–1567)
פייטרו לורדאן (1567–1570)
אלוויזה מוצ'ניגו הראשון (1570–1577)
סבסטיאנו ונייר (1577–1578)
ניקולו דה פונטה (1578–1585)
פאסקואלה צ'יקוניה (1585–1595)
מארינו גרימאני (1595–1606)
המאה ה-17

לאונרדו דונאטו (1606–1612)
מארקאנטוניו ממו (1612–1615)
ג'ובאני במבו (1615–1618)
ניקולו דונאטו (1618–1618)
אנטוניו פריולי (1618–1623)
פרנצ'סקו קונטאריני (1623–1624)
ג'ובאני קורנארו הראשון (1624–1630)
ניקולו קונטאריני (1630–1631)
פרנצ'סקו אריצו (1631–1646)
פרנצ'סקו מולין (1646–1655)
קארלו קונטאריני (1655–1656)
פרנצ'סקו קורנארו (1656–1656)
ברטוצ'ו ואליירו (1656–1658)
ג'ובאני פזארו (1658–1659)
דומניקו קונטאריני השני (1659–1674)
ניקולו סאגרדו (1674–1676)
אלוויזה קונטאריני (1676–1683)
מארקאנטוניו ג'וסטיניאן (1683–1688)
פרנצ'סקו מורוזיני (1688–1694)
סליבסטרו ואליירו (1694–1700)
אלוויזה מוצ'ניגו השני (1700–1709)
המאה ה-18

ג'ובאני קורנר (1709–1722)
סבאסטיאנו מוצ'ניגו (1722–1732)
קארלו רוציני (1732–1735)
אלוויזה פיזאני (1735–1741)
פייטרו גרימאני (1741–1752)
פרנצ'סקו לורדאן (1752–1762)
מארקו פוסקאריני (1762–1763)
אלוויזה ג'ובאני מוצ'ניגו (1763–1779)
פאולו רנייר (1779–1789)
לודוויקו מאנין (1789–1797) – אולץ לוותר על כיסאו על ידי נפוליאון בונפרטה.
|  ונציה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | האוניברסיטה הבינלאומית • הגטו • התעלה הגדולה • כיכר סן מרקו • מסטרה • בית הכנסת הספרדי • בית הכנסת האיטלקי • הארי'ז בר • קפה פלוריאן • קפה לאבנה • ריאלטו |  |
| כנסיות | בזיליקת סן מרקו • איל רדנטורה • סן ג'ורג'ו מג'ורה • סן זכריה • סן פולו • סנטה מריה דלה סאלוטה • סנטה מריה פורמוזה • סן סטאה • סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי • סן סלבדור • סן סמואלה • סנטה מריה דיי מיראקולי • סן ג'ורג'ו דיי גרקי • מדונה דל'אורטו |  |
| מבנים | ארמון הדוג'ה • הארסנאלה • הקמפנילה • פאלאצו בארבאריגו • פאלאצו ג'וסטי • פאלאצו גרימאני • פאלאצו דולפין מאנין • פאלאצו טייפולו • פאלאצו מורו לין • פאלאצו פונטאנה רצוניקו • פאלאצו פוסקארי • פאלאצו פוסקארי קונטריני • פאלאצו פיזאני גריטי • פאלאצו פיזאני מורטה • פלאצו פיזאני א סן סטפאנו • פאלאצו קאוואלי-פרנקטי • קא' דא מוסטו • פאלאצי בארבארו • פאלאצו דאריו • פונדאקו דיי טדסקי • קא' ונדראמין קאלרגי • קא' סגרדו |  |
| מוזיאונים | אוסף פגי גוגנהיים • גלריית האקדמיה • מוזיאון קורר • פאלאצו גראסי • קא' ד'אורו • קא' פזארו • קא' רצוניקו • פונדאקו דיי טורקי |  |
| גשרים | גשר האנחות • גשר האקדמיה • גשר החירות • גשר הציצים • גשר ריאלטו • גשר קלטרווה |  |
| איים עיקריים בלגונת ונציה | בוראנו • ג'ודקה • לידו • מוראנו • מצורבו • סן ג'ורג'ו מג'ורה • טורצ'לו • איים נוספים |  |
| אירועים | אקווה אלטה • הביאנלה • הרגאטה • פסטיבל הסרטים • קרנבל המסכות • טקס נישואי הים |  |
| רבעים | דורסודורו • סן מרקו • סן פולו • סנטה קרוצ'ה • קאנארג'ו • קסטלו |  |
| תחבורה | נמל התעופה הבינלאומי ונציה מרקו פולו • תחנת ונציה סנטה לוצ'יה • ואפורטו • המונורייל של ונציה • גונדולה • הרכבת הקלה של מסטרה • נמל ונציה |  |
אנריקו דאנדולו נואם לפני הלוחמים במסע הצלב הרביעי.
הוצאתו להורג של מארינו פאליירו.
דיוקן הדוג'ה לאונרדו לורדאן, דיוקן מעשה ידי ג'ובאני בליני.
אנדראה גריטי, דיוקן מעשה ידי טיציאן.
קארלו רוציני, דיוקן מעשה ידי ג'ורג'ו לאצאריני.
חוק מגן דוד אדום

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  12 ביולי 1950
 תאריך חקיקה עברי:  כ״ז תמוז תש״י
 גוף מחוקק:  ה-1
 שטחים שעליהם חל החוק:  ישראל 
 
חוק מגן דוד אדום, תש"י–1950 הוא חוק שנחקק בשנת 1950 לשם הסדרת מעמדו ופעילותו של ארגון ההצלה מגן דוד אדום שיפעל תחת השראת המשפט העברי "כל המקיים נפש אחת מישראל כאילו קיים עולם ומלואו".
היסטוריה חקיקתית

מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 פעלו ביישוב אגודות מקומיות להגשת עזרה ראשונה, תחת מסגרת-גג בשם ""הארגון
הארצי של אגודות מגן דוד אדום לעזרה מהירה בארץ ישראל".
ב-12 ביולי 1950 אושר בכנסת הראשונה "חוק מגן דוד אדום", על מנת לאפשר את צירופו של הארגון לארגון הצלב האדום, תוך הכרה בסמלו. עקב כך קיבל הארגון מעמד חוקי, קבוע ומוכר בישראל כאגודה ארצית לפי אמנת ז'נבה. מעמד זה העניק לה זכויות, חובות ומעמד קבוע. לאחר הצטרפותה של מדינת ישראל לאמנת ז'נבה כחלק מארגון הצלב האדום ולאמנות נוספות האחראיות על טיפול בקורבנות מלחמה, קיבל מד"א את האפשרות להצטרף כארגון-חבר ארצי של הצלב האדום.
בתיקון הראשון לחוק, ביוזמת חברת הכנסת חייקה גרוסמן, ניתן למד"א פטור מכל מכס, מס קנייה ותשלומי חובה אחרים על יבוא מכשירים, ציוד רפואי ותרופות, המשמשים את מטרותיו, בתנאי שלא ניתן לרכוש ציוד זה בישראל.
בתיקון שנכלל ב"חוק ההסדרים" לשנת 2003 נוסף לחוק סעיף 7א, שקבע שמד"א יחייב באגרה את מי שקיבל שירות ממנו. בשנת 2012 הורחב סעיף זה במידה ניכרת.
עיקרי החוק

החוק הקים תאגיד סטטוטורי בשם "מגן דוד אדום בישראל", שמטרותיו:
החוק קבע את מוסדות האגודה וכן קבע כי סמל האגודה הוא מגן דוד אדום על רקע לבן.
החוק קבע שעם אישור התקנון של מגן דוד אדום, יועברו לארגון זה כל הזכויות והחובות של הארגון הארצי הקיים ושל כל 27 האגודות המקומיות, שיחדלו להתקיים. בנוסף, ביטל החוק את דבר המלך במועצה על אמנות ז'נבה מ-1906, 1929 (ארצות מנדט), ו-1937, שהבטיח הגנה לצלב האדום בלבד.
הערות שוליים

↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 1207: חוק מגן דוד אדום, אתר דעת.
↑  חוק מגן דוד אדום, תש"י–1950, ס"ח 52 מ-21 ביולי 1950
↑  מעמד חוקי למ. ד. א., הארץ, 13 ביולי 1950
↑  חוק מגן דוד אדום (תיקון), תשל"ו-­1976, ס"ח 793 מ-22 בינואר 1976
↑  חוק ההסדרים במשק המדינה (תיקוני חקיקה להשגת יעדי התקציב והמדיניות הכלכלית לשנת הכספים 2003), התשס"ג-2002, ס"ח 1882 מ-29 בדצמבר 2002
↑  חוק מגן דוד אדום (תיקון מס' 7), התשע"ב-2012, ס"ח 2353 מ-4 באפריל 2012
| מגן דוד אדום |
| --- | --- | --- |
| מייסדים | משולם ליבונטין • חיים אלפרין • משה רבינוביץ' • ישעיהו אליהו • חיים לייבוביץ • משה פרנקל • ברוך ניסנבוים • אריה אלוטין |  |
| נשיאים | יהודה סקורניק • נועם יפרח • אבי זהר |  |
| מנכ"לים | מרדכי פן • יצחק שני • בן-ציון טחן • אשר דר • אריאל יהלומי • חיים דגן • עמיצור כפיר • רוני ליכטנשטיין • יחיאל חמי •  נתן כהן •  יעקב אדלר • יוחנן גור • עמוס לוריא • אבי זהר • אלי בין |  |
| שונות | קריית מד"א • חוק מגן דוד אדום • נוער מד"א • יחידת האיתור הבינלאומית |  |
| מיזמים | נאמן חיים • פרויקט מחויבות אישית |  |
סמל אגודת מגן דוד אדום
חוסה מריה ולאסקו גומס

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1840 טמסקלסינגו, Centralist Republic of Mexico 
 פטירה:  26 באוגוסט 1912 (בגיל 72) מקסיקו סיטי, המדינות המקסיקניות המאוחדות 
 שם לידה:  José María Velasco y Gómez Obregón 
 מקום לימודים:  Academy of San Carlos 
 תחום יצירה:  ציור 
 הושפע על ידי:  אאוג'ניו לנדזיו 
 יצירות ידועות:  Scene from the Quaternary upper Paleolithic Period, Descripción, metamorfosis y costumbres de una especie nueva de Siredón, Waterspout from Lake Texcoco, Ensayo Ornitológico de la Familia Trochilidae, Flora and Fauna from the Miocene Cenozoic Period, Ensayo Ornitológico de la Familia Trochilidae, Ahuehuete 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
חוסה מריה ולאסקו גומס (בספרדית: José María Velasco Gómez;‏ 6 ביולי 1840 – 26 באוגוסט 1912) היה צייר מקסיקני מהמאה ה-19, שהתפרסם שצייר דימויים כסמלי זהות לאומית. הוא היה גם אחד האמנים הפופולריים ביותר באותה תקופה ובעל שם בינלאומי. הוא זכה במדליית הזהב של התערוכה הלאומית המקסיקנית באמניות היפות בשנים 1874 ו-1876; מדליית הזהב של התערוכה הבינלאומית של פילדלפיה ב-1876, במלאת מאה לעצמאות ארצות הברית; ומדליה של התערוכה האוניברסלית של פריז ב-1889, במלאת מאה שנה לפרוץ המהפכה הצרפתית. ציורו El valle de México נחשב ליצירת המופת של ולסקו, שלה יצר שבעה עיבודים שונים. מכל ציירי המאה ה-19, ולסקו היה "הראשון שפורסם בתקופה שלאחר המהפכה, כמופת לאומנות."
קריירה

ולסקו למד אמנות באקדמיה של סן קרלוס אצל הפרופסור לציורי נוף, האיטלקי אאוג'ניו לנדזיו, שהחל ללמד באקדמיה ב-1855. לנדזיו העלה את ציור הנוף במקסיקו לדרגת אמנות גבוהה, וניסח תיאוריות קומפוזיציה שיישם בנופיו. ולסקו הוא תלמידו המפורסם ביותר, שבעקבות עזיבתו של המנטור שלו ב-1877, הוא שלט בציורי הנוף המקסיקני וצבר מוניטין בינלאומי, ויצירותיו הפכו לחלק מאוספים בארצות הברית.
ולסקו התעניין גם במדע, וכסטודנט באקדמיה של סן קרלוס למד זואולוגיה ובוטניקה בבית הספר לרפואה הסמוך; הוא גם למד מתמטיקה, גאולוגיה ומדידות לפני שהפך לסטודנט לציור. בשנת 1879, הוא תיאר מין חדש של דו-חיים שנמצא באגם סנטה איזבל, מצפון למקסיקו סיטי, ופרסם את תצפיותיו בכתב עת מדעי מקסיקני.
מורשת

הקריירה הארוכה של ולסקו העלתה את ציור הנוף המקסיקני למעמד בינלאומי. אחד מהנופים שלו "בעמק מקסיקו" נמצא במוזיאון הוותיקן, מתנה לאפיפיור ליאו ה-13. התמונות שלו מהנוף המקסיקני מהוות מקור חזותי להיסטוריונים סביבתיים, שכן הן מציגות את עמק מקסיקו לפני שקיעתו במאה העשרים, עם זיהום אוויר והתפשטות עירונית. לאמנות הנוף שלו יש משיכה רחבה, שכן היא נגישה יותר מציורי היסטוריה הדורשים מהצופה להבין אירוע מסוים.
מוזיאון על שמו נפתח בשנת 1992 בטולוקה ומטרתו לשמר ולקדם את ציוריו.
הערות שוליים

↑  James Oles, Mexican Art and Architecture. London: Thames and Hudson 2013, p. 187.
↑  James Ole, Mexican Art and Architecture. London: Thames & Hudson, 2013, p. 182.
↑  Oles, Mexican Art and Architecture, p. 184.
↑  Velascoa Calderón & Rzed. | Plants of the World Online | Kew Science, Plants of the World Online (באנגלית)
↑  James Oles, Mexican Art and Architecture. London: Thames & Hudson 2013, p. 186.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349774205171  BNE: XX834888  BnF: cb122728823 (data)  CANTIC: a10658336  GND: 119212382  ISNI: 0000 0000 7688 7745  LCCN: n83168358  NKC: pna2016916011  RKD: 79746  SUDOC: 031531679  ULAN: 500000889  VcBA: 495/193375  VIAF: 72199147   WorldCat (עם VIAF): 72199147
יואנס מלאלס

| --- | --- |

העמוד הראשון בספר 18 של "כרונוגרפיה", כתב יד מן המאה ה-11.
 לידה:  491 ככל הנראה אנטיוכיה, האימפריה הביזנטית
 פטירה:  578 (בגיל 87 בערך) ככל הנראה קונסטנטינופול, האימפריה הביזנטית
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 שפות היצירה:  יוונית עתיקה 
 יצירות בולטות:  כרונוגרפיה 
 
יוֹאנִס (יוחנן) מָלַאלָס (ביוונית ביזנטית: Ἰωάννης Μαλάλας; תעתיק: Iōánnēs Malálas;‏ 491―578 לערך) היה היסטוריון בן האימפריה הרומית המזרחית ממוצא סורי, שחי במאה השישית. מחבר הכרוניקה "כרונוגרפיה" ביוונית בת 18 ספרים, המתארת את תולדות העולם מאז בריאתו ועד שנת 565 לספירה.
לכרוניקה שלו הייתה השפעה רבה על ההיסטוריוגרפיה הביזנטית, הסלאבית והמזרחית.
חייו

מעט ידוע על תולדות חייו של מלאלס. כינויו, מָלַאלָס, הוא כנראה גרסה יוונית למילה סורית תיכונה ܡܠܠܐ (תעתיק: מַַלַּלַא) שפירושה "דובר רהוט" או "איש יודע דבר", ואומנם מלאלס מכונה בידי ההיסטוריון בן דורו אוואגריוס סכולסטיקוס (אנ') "יוחנן הנואם". הדבר מעיד על זהותו האתנית הארמית-סורית, כמו גם על ההשכלה הקלאסית שרכש. מפרטי המידע המשובצים בכרוניקה שכתב ניתן ללמוד כי מלאלס נולד וגדל ככל הנראה בסביבות העיר אנטיוכיה, בסוריה של ימינו, וכי במהלך חייו ביקר בין היתר בסלוניקי שביוון ובאזור הבניאס בצפון ארץ ישראל. יש להניח כי בשלב מסוים של חייו הבוגרים התמנה מלאלס לתפקיד פקידותי במערך האדמיניסטרציה האימפריאלי בעיר אנטיוכיה. עוד נראה כי בשנות השלושים של המאה ה-6, לאחר שהשלים מלאלס את המהדורה הראשונה של הכרוניקה שלו, הוא עקר לבירת האימפריה קונסטנטינופול, וכעבור שלושה עשורים אולי חיבר בעיר גרסה נוספת מורחבת של הכרוניקה שלו סביב שנת 565. קיימת עמדה מחקרית הגורסת כי מלאלס האמין בנצרות בגרסתה המונופיזיטית, אולם מקובל יותר להניח שהוא היה נאמן לזרם הנוצרי הדומיננטי באימפריה הרומית המזרחית - הנצרות האורתודוקסית כפי שאומצה בוועידת כלקדון.
הכרוניקה

הכרוניקה של מלאלס נקראת "כרונוגרפיה" (Χρονογραφία). חיבור זה נחשב ליצירה הראשונה בסוג הספרות הנקרא "כרוניקה ביזנטית".
18 ספרי הכרוניקה מתארים את האירועים בתולדות העולם מן הבריאה ועד לשנת 565. כפי שמעיד מלאלס בהקדמה לחיבור:
בהמשך לגרסאות מקוצרות של חומרים... שכתבו שורה ארוכה של כרוניקאים, היסטוריונים ומשוררים רבי תושייה, ראיתי לנכון להביא תיאור מקוצר ומהימן ככל האפשר של האירועים שאירעו בתקופת שלטונם של הקיסרים השונים עד ימיי אני, כלומר - מימיו של אדם הראשון  ועד לקיסר זנון והקיסרים ששלטו אחריו.
במילים אחרות, ספרים 1–14 של הכרוניקה, העוסקים בתקופות שעד לעלייתו לשלטון של הקיסר זנון, אינם מבוססים על עדות ראייה ישירה של מלאלס אלא על שורת מקורות עזר, הכוללים בין היתר, לדבריו, את כתבי הקודש היהודיים ואת עבודותיהם של מחברים כגון אוסביוס מקיסריה, פאוסאניאס, דיודורוס סיקולוס, אפריקנוס ואחרים. מקובל להניח שהמהדורה המקורית של הכרוניקה הגיעה בתיאור הכרונולוגי שלה רק עד לשנת 532, ושם הסתיימה.
17 הספרים הראשונים והחלק הראשון של הספר ה-18 מתמקדים בעיר אנטיוכיה. לפי הדעה המקובלת, העניין המיוחד שמקדישה הכרוניקה לקורות העיר אנטיוכיה רומז שהיא כאמור נכתבה בעיר. אשר להמשך הכרוניקה המגיע עד לשנת 565, קרוב לוודאי שהוא נכתב בקונסטנטינופול, שכן מוקד העניין שלו הוא בירת האימפריה, אולם לא ברור אם מחברו היה מלאלס, שכאמור עבר לעיר בערך באותו הזמן, ושמא את התוספת - שמתארת את רוב תקופת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, ומקיפה כמעט מחצית מן הספר ה-18 והארוך ביותר בכרוניקה - הוסיף מחבר אלמוני תושב קונסטנטינופול.
בניגוד להיסטוריונים רומים מזרחים אחרים, שהבולט ביניהם הוא פרוקופיוס מקיסריה, הכרוניקה כתובה בסגנון תמציתי וענייני ולא בסגנון הפרוזה העשיר ועמוס האמצעים הרטוריים שמקורו במסורת ההיסטוריוגרפיה היוונית הקלאסית מבית מדרשם של תוקידידס והרודוטוס. במובן זה ניתן לראות את מלאלס כממשיך דרכם של היסטוריונים מוקדמים של הכנסייה הנוצרית, ויש הקושרים בין סגנונו של מלאלס לבין חיבורו המשפיע של אוסביוס, "תולדות הכנסייה". עם זאת, בניגוד לסגנון ההיסטוריוגרפי של כתיבת "ההיסטוריה הקדושה", היינו ההיסטוריה של הכנסייה הנוצרית, ואף על פי שמן העמדות דתיות שמלאלס מביע מצטיירת דמותו של נוצרי אדוק, בכרוניקה שלו מוקדש מקום שולי יחסית למאורעות בעלי חשיבות דתית כגון מינויי בישופים או מחלוקות תאולוגיות. את מקומם תופסים אירועים "חילוניים" יותר - תהפוכות פוליטיות וגאו-פוליטיות, אסונות טבע, מפעלי בנייה, עלייתם לשלטון של קיסרים, מרידות, כיבושים וכיוצא בזה.
מקורותיו של יואנס מלאלס לא ידועים בוודאות. ייתכן שכללו מסמכים רשמיים וכרוניקות מקומיות של אנטיוכיה, וכן יצירות היסטוריות וכרוניקות כלליות. על פי הפרגמנטים שנשתמרו, הוא אינו נוקט ביקורת כלפי מקורותיו, אך הודות לכך הוא משמר ידיעות שאינן ידועות משום מקום אחר.