stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלשנות חברתית
מחקרים קלאסיים בבלשנות חברתית

ב-1906 אנטואן מייה, תלמיד של מישל בריאל ושל סוסיר העיר שלשפה יש "טבע חברתי"  ו"כל שינוי במבנה החברתי יתורגם בשינוי בתנאי התפתחותה (של השפה)". 
לדבריו השינויים בשפה הם "השלכות לפעמים בלתי אמצעיות וישירות ולרוב אמצעיות ועקיפות של השינוי החברתי". מייה צפה שבעתיד יהיה צורך "לקבוע לאיזה מבנה חברתי מתאים מבנה לשוני מסוים וכיצד, בדרך כלל שינויי המבנה החברתי ייתרגמו בשינויים במבנה הלשוני"
המחקרים הקלאסיים בתחום הבלשנות החברתית נערכו כחצי מאה שנה מאוחר יותר בעיקר בארצות הברית ובבריטניה, והם עוסקים בשפה האנגלית. הבלשן האמריקאי ויליאם לבוב (William Labov) נחשב למייסד התחום, לאחר שחקר בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים את שפתם של השחורים בארצות הברית, וטען שאין מדובר בשפה שגויה אלא בניב נפרד, השונה מהאנגלית האמריקאית הסטנדרטית.
במחקרים אחרים הראו, שהמעמד המקפיד ביותר על שפה אנגלית סטנדרטית הוא המעמד הבינוני, אף יותר מהמעמד הגבוה. ההסבר המקובל נטוע בשאיפות בני המעמד הבינוני להתקדמות בסולם החברתי, המביאות אותם לתיקון יתר של השפה. לעומת זאת, בני המעמד הגבוה מרגישים נינוחים יותר להשתמש בשפה באופן שגוי.
ממצא מעניין נוסף הוא, שבקבוצות מסוימות, כמו בשכונות מסוימות של מעמד העובדים, שימוש בשפה תקנית יכול להיות לא רצוי בהקשרים רבים. בקבוצות כאלה, השימוש בניב לא-סטנדרטי מעיד לא רק על השתייכות לקבוצה, אלא גם על גאווה בהשתייכות זו וסולידריות עם הקבוצה.
ישנם גם ממצאים שונים על ההבדל בשימוש בשפה בין נשים וגברים. בניגוד להבדלים בין קבוצות מעמדיות, הבדלים אלה נוטים להיות קטנים יותר, ואינם מוחלטים. לומר שגברים ונשים משתמשים בשפות שונות שקול לאמירה שגברים גבוהים מנשים: בעוד שאמירה זו נכונה בממוצע, בהרבה מקרים היא לא תהיה נכונה לגבי פרטים ספציפיים. כמו כן, ההבדלים האלה נוגעים פחות לתחביר או לאוצר המילים של השפה, ויותר לסגנון הדיבור.
מחקרים קלאסיים בבלשנות חברתית > שיטות מחקר בבלשנות חברתית

הבלשנות החברתית עסוקה בעיקרה בתיעוד ומחקר של הגרסאות הלא-סטנדרטיות של השפה. אתגר שעומד בפני תיעוד זה הוא הנטייה של אנשים להשתמש בגרסה סטנדרטית יותר של השפה כאשר הם מדברים עם איש אקדמיה החוקר את שפתם, וכאשר הם מוקלטים. בעיה זו נקראת לפעמים "פרדוקס הצופה" (observer's paradox). אחד מהישגיהם של ויליאם לבוב וממשיכיו היה פיתוח כלי מחקר שנועדו להחליש את השפעתה של תופעה זו.
אחד מהכלים העיקריים היה פיתוח שיטת ריאיון מיוחדת, שנקראת הריאיון הסוציו-בלשני (Sociolinguistic Interview). המראיין מנסה להפיק מהמרואיין דיבור בשפתו הרגילה כשהוא מבקש ממנו לדבר על אירוע מפחיד בעברו. ההנחה היא שהיזכרות באירוע מפחיד גורמת למרואיין להתרכז פחות בצורה שבה הוא מדבר. המראיין גם משגיח כיצד המרואיין פונה לנוכחים אחרים, כמו בני משפחה הנמצאים במקום. החוקר משווה בין הדיבור באפיזודות אלה לדיבור הקפדני בשאר הריאיון. בנוסף כולל הריאיון הסוציו-בלשני קריאה של קטע, וקריאה של מילים שמכילות את התופעה שבה מעוניין החוקר.
אפשרות אחרת היא לבחון התנהגות לשונית של אנשים שאינם יודעים שהם נבדקים. במחקר מ-1966 בדק לבוב את הדרך שבה מבטאים בני מעמדות שונים בעיר ניו-יורק את העיצור ר' בסופי הברות. לבוב ותלמידיו פקדו שלושה בתי כל-בו בעלי אופי שונה: חנות עממית, חנות יוקרה, וחנות ביניים. בכל אחת מהחנויות הם שאלו את העובדים והקונים היכן נמצא מוצר מסוים, שידעו שהוא נמצא בקומה רביעית (באנגלית: Fourth Floor). הם זיהו הבדלים משמעותיים בדרך הדיבור בין האנשים שפקדו את החנויות השונות.
לקריאה נוספת

Antoine Meillet - Linguistique  historique et générale
הערות שוליים

↑  מייה  עמ' 18-17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553563605171  BNE: XX529616  BnF: cb11933281k (data)  GND: 4077623-2  LCCN: sh85124195  LNB: 000055128  NDL: 00562341  NKC: ph125749
ברוד צ'אנל

| --- | --- |
הספרייה השכונתית
הספרייה השכונתית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ניו יורק (מדינה) ניו יורק
 עיר:   ניו יורק
 רובע:  קווינס
 על שם:  Broad Channel 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בשכונה:  2,294 (2013)
 קואורדינטות:  40°37′08″N 73°49′53″W﻿ / ﻿40.619°N 73.8314°W﻿ / 40.619; -73.8314 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיברוד צ'אנל(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיברוד צ'אנל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ברוד צ'אנל (באנגלית: Broad Channel) היא שכונה שנמצאת באי בשם זה ברובע קווינס בעיר ניו יורק.
השכונה מצויה בחלקו הדרומי של האי ומתגוררים בה כ-3,000 תושבים. זהו האי המיושב היחידי במפרץ ג'מייקה וחלקו הצפוני מהווה חלק מאתר הנופש הלאומי גייטווי.
השכונה נמצאת בין שכונת האוורד ביץ' לשכונת רוקאווי ומחוברת אליהם בגשרים המצויים משני צדי האי.
שני הגשרים מקושרים באמצעות שדרת קרוס ביי החוצה את האי מצפון לדרום.
לרכבת התחתית של ניו יורק יש תחנה באי.
הערות שוליים

↑  Broad Channel neighborhood in Far Rockaway, New York (NY), 11693 detailed profile, City-Data
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533584605171  LCCN: no95052360  VIAF: 141019769   WorldCat (עם VIAF): 141019769
בלינזי

| --- | --- |

 מיון
 משפחה:  חתוליים
 מין:  חתול בר
בלינזי הוא גזע של חתול הבית.
היסטוריה של הגזע

הבלינזי הוא סיאמי ארוך שער. מדי פעם מופיעים סיאמיים ארוכי שיער כמוטציה עצמונית בשגרים של סיאמיים "רגילים". בעבר, אותם ארוכי שיער לא היו רצויים על ידי המגדלים כי לא עמדו בתקן הגזע של הסיאמי, ולכן הוציאו אותם מקווי הגידול. המצב השתנה בשנות החמישים, כאשר שתי מגדלות של הגזע הסיאמי, מריון דורסי מקליפורניה והלן סמית מניו יורק, גילו גורים ארוכי שער בין גורי הסיאמי שהומלטו אצלן. השתים החלו בתוכנית רבייה להפקת סיאמיים ארוכי שער. הייתה זו הלן סמית אשר הציעה להעניק לחתולים האלה את השם "בלינזי" בזכות הדמיון בין החתולים האלו לבין רקדני המקדשים הבלינזים. בשנת 1961 הגזע הוכר באמריקה, ורק באמצע שנות השבעים הגיע לאירופה.
מבנה כללי

הבלינזי מופיע בדיוק באותם הצבעים של הסיאמי:
סיל-פוינט: פרווה בצבע שנהב כהה, חודים בצבע חום-אפרפר.
בלו-פוינט: פרווה בצבע לבן-כחלחל, חודים בצבע כחול-אפור.
צ'וקולט-פוינט: פרווה בצבע שנהב, חודים בגוון שוקולד חלב.
ליילק-פוינט: פרווה בצבע לבן-ורדרד, חודים בצבע אפור-ורדרד.
מלבד ארבעת הזנים הללו, קיימים זנים חדשים, המכונים בארצות הברית Javanese, ומופיעים במגוון גדול של צבעי חודים כמו: אדום, שנהב, לינקס (טאבי), טורטי, עשן ועוד.
לכל הזנים עיניים כחולות.
משקלם נע בין 3–5 ק"ג.
הגורים נולדים לבנים, ומפתחים את דוגמת החודים כשהם בני שבוע עד עשרה ימים.
תוחלת חייהם היא כממוצע 12 שנה.
בן-גוריון (סרט)

| --- | --- |

אליעד נחום בתור שמעון, הילד הקוסם, 1997
 בימוי:  גיל לבנברג
 תסריט:  אסי דיין ‏•‏‏ צחי גראד ‏•‏‏ חגי לוי
 עריכה:  איילת מנחמי
 שחקנים ראשיים:  אליעד נחום ‏•‏‏ רמי פורטיס ‏•‏‏ רונית אלקבץ
 מוזיקה:  שמוליק נויפלד
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  1997
 משך הקרנה:  37 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  דרמה ‏•‏‏ סרט רומנטי
 דף הסרט ב־IMDb
בן-גוריון הוא סרט טלוויזיה ישראלי של צחי גראד וגיל לבנברג משנת 1997 על פי תסריט של אסי דיין. הסרט מתרחש כולו בנמל התעופה בן-גוריון. הוא נוצר עבור חברת קשת בערוץ 2, במסגרת סדרת הסרטים "סיפורים קצרים על אהבה" שהפיק חגי לוי.
עלילה

עלילת הסרט מחולקת לחמישה סיפורים אשר קורים במקביל. כל הסיפורים מתרחשים בלילה אחד ארוך במיוחד, בנמל התעופה בן-גוריון. עם ההתקרבות לסיומו, העלילות השונות נפגשות יחדיו. העלילה הראשונה, היא של שמעון (אליעד נחום), ילד בעל כוחות על-טבעיים, אשר משתמש בהם כדי לקרוא מחשבות, לפתוח דלתות ולקשור קצוות רופפים. בתור קוסם חובב, הילד שמעון בדרכו לסיבוב הופעות עולמי. בחיפוש אחר קלף משחק שאבד לו, הוא משוטט ברחבי הטרמינל. בזמן זה הוריו המודאגים (רמי פורטיס ורונית אלקבץ) מחפשים אחריו. העלילה השנייה, היא של דיילת צעירה (סמדר קלצ'ינסקי), אשר מנסה לשים קץ למערכת יחסים רעילה עם טייס שחצן ומבוגר. לבסוף הדיילת נוטשת אותו, ומקיימת רומן עם לא אחר מאשר בנו. העלילה השלישית, היא של נוסע נאה אך חשדן, אשר חוצה בשקט את הטרמינל. הנוסע נושא בליבו סוד, שנחשף במהלך הסרט. העלילה הרביעית, היא של זוג מבוגר ועייף (ישראל גוריון ונירה רבינוביץ') שחוזר מטיול באירופה. השניים מודאגים מכך ששכחו לקנות נעלי ריצה לנכדם. במהלך העלילה הילד שמעון פוגש בהם, והם עולים יחד על מסוע המזוודות. העלילה החמישית היא של מוזיקאי, בן לאב ערבי־ישראלי ואם יהודייה. במהלך הבידוק הביטחוני, הסלקטורית בוחנת את חפציו. כשמגיעה לקופסת עץ נעולה, המוזיקאי מסרב לפתוח אותה. לדבריו היא ניתנה לו על ידי סבו, ועליו לפתוח אותה רק כשימצא את בחירת לבו. איש הביטחון שנוכח בחדר מתעקש על פתיחת הקופסה, ולאחר סיום הבידוק מציע המוזיקאי נישואין לסלקטורית, היא מסכימה והשניים מתנים אהבה.
שחקנים

אליעד נחום - שמעון, ילד בעל סגולות טלפתיות
רמי פורטיס - אביו של הילד
רונית אלקבץ - אמו של הילד
ישראל גוריון - סבא שחוזר מטיול באירופה
נירה רבינוביץ' - סבתא שחוזרת מטיול באירופה
אסי דיין - קברניט המנהל רומן עם דיילת
סמדר קילצ'ינסקי - דיילת המקיימת רומן עם הטייס
טינקרבל - דיילת
מוחמד בכרי - הערבי
ריטה שוקרון - אשתו של הערבי
חני פירסטנברג - נערה בשדה התעופה
איילת מנחמי - גרושה שמחכה בטרמינל
ליאת גליק - בודקת ביטחונית
רע גלובוס- הנכד של הסבא והסבתא שחוזרים מחו"ל
הסרט היה הסרט הראשון בו השתתף רמי פורטיס.
הערות שוליים

↑  הסיפור של פורטיס - פרק 14: איבדנו פתאום את הדרך לכאן - KZradio רדיו הקצה, באתר KZradio רדיו הקצה, ‏3 במרץ 2021
בקנאז אלמאזבקוב

בקנאז אלמאזבקוב (בקירגיזית: Бекназ Алмазбеков; נולד ב-23 ביוני 2005 בבישקק שבקירגיזסטן) הוא כדורגלן קירגיזי המשחק בעמדת קשר הכנף במחלקת הנוער של גלאטסראיי ובנבחרת קירגיזסטן.
קריירת מועדונים

אלמאזבקוב גדל במחלקת הנוער של אלגה בישקק, ובשנת 2017 עבר למחלקת הנוער של גלאטסראיי.
קריירה בינלאומית

ב-11 ביוני 2022 ערך אלמאזבקוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קירגיזסטן, בניצחון 2-0 על נבחרת מיאנמר במסגרת מוקדמות גביע אסיה 2023.
נכלל בסגל נבחרת קירגיזסטן לטורניר גביע אסיה 2023.
הערות שוליים

↑  AFC Asian Cup 2023™ Qatar squad lists באתר הרשמי של קונפדרציית הכדורגל של אסיה, 4 בינואר 2024 (באנגלית)
| נבחרת קירגיזסטן – גביע אסיה בכדורגל 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 טוקוטייב •  2 בראוזמן •  3 קוזובאייב •  4 נורלנבקוב •  5 אקמטוב •  6 שמורזייב •  7 קוג'ו •  8 אזארוב •  9 בטירקנוב •  10 אליוקוב •   11 סאגינבאייב •  12 עבדורחמנוב • 13 צ'ומוייב •  14 מישצ'נקו • 15 קא. מרק • 16 איסלמקולוב • 17 ממירלייב • 18 ז'ירגאלבק אולו • 19 אלמאזבקוב • 20 דוישובקוב • 21 מוסאבקוב • 22 קאדירז'אנוב • 23 סטאלבקוב • 24 קי. מרק • 25 טוקטוסונוב • 26 ג'ומאשייב • מאמן: טרקוביץ' |  1 טוקוטייב •  2 בראוזמן •  3 קוזובאייב •  4 נורלנבקוב •  5 אקמטוב •  6 שמורזייב •  7 קוג'ו •  8 אזארוב •  9 בטירקנוב •  10 אליוקוב •   11 סאגינבאייב •  12 עבדורחמנוב • 13 צ'ומוייב •  14 מישצ'נקו • 15 קא. מרק • 16 איסלמקולוב • 17 ממירלייב • 18 ז'ירגאלבק אולו • 19 אלמאזבקוב • 20 דוישובקוב • 21 מוסאבקוב • 22 קאדירז'אנוב • 23 סטאלבקוב • 24 קי. מרק • 25 טוקטוסונוב • 26 ג'ומאשייב • מאמן: טרקוביץ' | קירגיזסטן |
אקווינקום

| --- | --- |

שרידי העיר האזרחית ומוזיאון אקווינקום במבט אווירי
 מידע כללי
 סוג:  אתר ארכאולוגי, קסטרום, מבנה רומי עתיק 
 מיקום:  המחוז השלישי של בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 קואורדינטות:  47°33′51″N 19°02′58″E﻿ / ﻿47.564139°N 19.049472°E﻿ / 47.564139; 19.049472
 he
 
מיקום העיר הכפולה של אקווינקום על מפת בודפשט של ימינו
אקווינקום (לטינית Aquincum – "עיר המים") הייתה עיר עתיקה ומעוז צבאי רומי (קסטרום) ששכנו על גדות הדנובה בצפון-מזרחה של הפרובינציה פאנוניה אינפריור (Pannonia Inferior). כיום שוכנים שרידי אקווינקום ברובע אובודה של בודפשט (הרובע השלישי), בירת הונגריה.
היסטוריה > לפני בוא הרומאים

אקווינקום שוכנת סמוך מדרום לעיקול הדנובה, במיקום נוח לחציית הנהר, שכן הגדה שוב איננה מתאפיינת בגבעות בלתי עבירות. מסיבה זו התנקזו נתיבי תחבורה שונים לנקודה זו מאז התקופה הפרהיסטורית. מיקומה המוגן של אקווינקום בצל גבעות בודה, מבטיח תנאי אקלים נוחים והוא נהנה ממשאבים טבעיים דוגמת מעיינות, מרבצי חרס וחומרי בניין. העקבות הקדומים ביותר לנוכחות אנושית הן מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, וכבר בתקופה הנאוליתית המוקדמת והתיכונה (בערך 5500 עד 5000 לפנה"ס), קמו באזור יישובי הקבע הראשונים. יישובים פרהיסטוריים שכנו באזור בודפשט באופן רציף גם בתקופה הנאוליתית המאוחרת, בתקופה הכלקוליתית, ובתקופות הברונזה והברזל. בשלהי תקופת הברזל, במחצית הראשונה של המאה ה-1 לפנה"ס, בנו הקלטים יישוב מבוצר דמוי עיר (אופידום) על גבעת גלרט (Gellért-hegy), וזה היווה מרכז לשבטים הקלטים הארוויסקים.
היסטוריה > הכיבוש הרומי והתפתחות אקווינקום

הכיבוש הרומי של אזור פאנוניה, שבמחקרים קודמים תוארך לרוב לשנים 12-11 לפנה"ס, היה למעשה תהליך הדרגתי שנמשך עשרות שנים. עם זאת, במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה, הנוכחות הרומית התפתחה לשלטון ישיר. כתוצאה מכך, אולי בשנות ה-40 של המאה ה-1, ננטשה העיירה הקלטית בגבעת גלרט בלחץ רומי, והאוכלוסייה המקומית עברה לעיירות סמוכות במישור. במישור הדנובה צצו כפרים קלטים חדשים ויישובים של מהגרים רומאים שבהם התיישבו חיילים משוחררים, בעלי מלאכה וסוחרים. יישוב כזה בשטחה של העיר האזרחית המאוחרת אקווינקום מוכר מחפירות והורכב בעיקר מבתי בור פשוטים.
עם בוא הרומאים, עלתה חשיבותו של האזור בעקבות התפתחות כלכלת שוק וסלילת דרכים רומיות, ובעיקר בשל כך שהדנובה היוותה את הגבול הקיסרי של האימפריה, הידוע בשם לימס הדנובה. בסביבות אמצע המאה ה-1 הוקמו מספר בסיסים צבאיים רומיים קצרי מועד בין הכפרים והחוות שלאורך גדות הדנובה, וכן מחנות של כוחות עזר שהיוו כולם חלק מלימס הדנובה המתהווה. ברובע ויזיווארוש (Víziváros) של ימינו, השוכן למרגלות גבעת הטירה בבודפשט, הוקם מחנה ליחידת פרשים של כ-500 איש. בשנת 73 לספירה הוקם מחנה פרשים שני מעט צפונה משם, באובודה של ימינו, ואשר ככל הנראה היה פעיל עד סוף המאה ה-2. ממש בסמוך אליו נבנה מחנה גדול בסוף המאה ה-1 - אולי בשנת 89 לספירה - שאליו הועבר הלגיון השני אדיוטריקס שמנה 6,000 איש. מתקן זה שופץ בתחילת המאה ה-2 והוזז מעט מערבה, ונותר בסיס צבאי חשוב על גבול האימפריה למשך שארית השלטון הרומי באזור. הקמתו של מחנה זה סימנה את תחילתה של תקופת התיישבות משמעותית באזור, והאוכלוסייה ההטרוגנית - קלטים מקומיים, חיילים רומיים משוחררים עם משפחותיהם, סוחרים, בעלי מלאכה ונותני שירותים לצבא - גדלה באופן משמעותי.
בשנת 105 לערך חילק הקיסר טראיאנוס את הפרובינציה הרומית פאנוניה לשתי פרובינציות נפרדות, ואקווינקום הייתה לבירתה של הפרובינציה המזרחית מבין השתיים, שנודעה בשם פאנוניה אינפריור. בשנים אלו התפתח סביב מחנה הלגיון רובע אזרחי (Canabae), ומעט צפונה משם קמה עיר אזרחית בעלת חשיבות רבה יותר. היווצרות דומה של יישוב כפול התרחשה במחנות לגיון רבים בגבולה הצפוני של האימפריה הרומית, אולם מבחינה מנהלית, לשתי ההתנחלויות האחיות באקווינקום היה מעמד שונה: השטח שעליו קם הרובע האזרחי (Canabae) מסביב למחנה הלגיון, אף שהיה גדול ומאוכלס יותר, היה בשליטת הצבא מבחינה חוקית; לעומתו, העיר האזרחית הקטנה יותר שקמה מצפון לשם לא הייתה כפופה לשלטון הצבא, ולכן הייתה יכולה להפוך למרכז הפוליטי של הרשות המקומית (Civitas), אשר נקראה צ'יוויטאס ארוויסקורום (Civitas Eraviscorum) על שם התושבים הקלטים המקוריים של האזור. בסביבות שנת 124 העניק הקיסר אדריאנוס לעיר האזרחית אקווינקום מעמד של מוניקיפיום ואת השם מוניקיפיום אליום אקווינקום (Municipium Aelium Aquincum). בשנת 194 הקיסר ספטימיוס סוורוס העניק לעיר מעמד של קולוניה אשר נשאה כעת את השם קולוניה איליה ספטימיה אקווינקום (Colonia Aelia Septimia Aquincum). במאה ה-2 קמו מול אקווינקום על הגדה השמאלית של הדנובה (פשט) שני מאחזים צבאיים קטנים - קונטרה אקווינקום (Contra-Aquincum) ליד גשר אליזבת של ימינו וטראנסאקווינקום (Transaquincum) סמוך לגשר ארפאד.
היסטוריה > פריחה

המאה ה-2 ותחילת המאה ה-3 היו בדרך כלל תקופה של צמיחה ותנאים כלכליים טובים עבור אקווינקום. הממצא הארכאולוגי מתקופה זו כולל מוצרי יבוא שונים באיכות גבוהה וכן יצירה מתוחכמת של אמנים ואומנים מקומיים. אחד המוצרים החשובים ביותר מתוצרת מקומית הוא קרמיקה שכללה גם קדרות רומית אדומה עתיקה (Terra Sigillata). אקווינקום הייתה מרכז כלכלי חשוב מעבר לפאנוניה אינפריור, ונראה כי שימשה כנקודת מסחר גם למישור ההונגרי הלא-רומי שמעבר לדנובה ואף לחלקים הצפוניים של דאקיה ממזרח. חשיבותה הפוליטית, הצבאית והכלכלית של העיר הביאה לכך שהתאפיינה בהרכב אוכלוסייה רב-תרבותי. בנוסף להשפעות ילידיות קלטיות ורומיות, ניכרות גם השפעות חזקות ממחוזות רומיים אחרים באירופה, ואף באסיה ובאפריקה. מיקומה הבולט של אקווינקום ישירות על הגבול הוביל למעורבותה במלחמות שונות עם שבטים מעבר לדנובה, ועקב כך לנוכחותם התכופה של מצביאים ושליטים רומיים. ביקוריהם לוו בדרך כלל בהשקעה גדולה בתשתית המקומית, הן מצד אוכלוסיית העיר והן מצד השליט. בתקופת הזוהר שלה מנתה העיר הכפולה של אקווינקום כ-40,000 עד 60,000 תושבים. למרות גודל האוכלוסייה הניכר בסטנדרטים קדם-מודרניים, תנאי ההיגיינה היו כה טובים, שתוחלת החיים הממוצעת עלתה ב-15 שנים לסביבות 42–43 שנים. בין היתר תרמו לכך האספקה האמינה של מים זורמים ומערכת הביוב המפותחת.
מקורות מעטים מספקים תובנות על חיי התרבות בעיר, ואלה הן בעיקר כתובות המעידות, למשל, על נוכחותם של מוזיקאים מקצועיים, מורים לרטוריקה, אנשי תיאטרון ועורכי דין. טקסטים מסוימים על מצבות או חפצים אחרים משקפים גם תנועות פילוסופיות וספרותיות שונות. מבחינה דתית התאפיינה אקווינקום בגיוון רב, שכן הממשל הרומי ראה באלים זרים שווים (Interpretatio Romana) ולכן גילה כלפיהם סובלנות. עם זאת, אלי המדינה הרומיים יופיטר ויונו וכן פולחן הקיסר שולטים בממצא הארכאולוגי. יופיטר הושווה לפעמים לטיוטנוס, אל השבט הקלטי של הארוויסקים. גם אל היער והפוריות סילבנוס מילא תפקיד חשוב דומה, וכך גם כתות מונותיאיסטיות והנותאיסטיות שונות, כמו פולחן המסתורין של מיתרה ומאוחר יותר הנצרות.
היסטוריה > שקיעה וארגון מחדש

בשל מיקומה בסמוך לגבול האימפריה הושפעה אקווינקום קשות מהמצב הצבאי המתדרדר במהלך משבר המאה ה-3. אף שבניגוד למבצרים אחרים באזור, אקווינקום לא נהרסה בהתקפות אויב בסביבות שנת 260, המצב הביטחוני עדיין הצריך לבנות ולהרחיב את המחנה מספר פעמים. חשיבותה הפוליטית של העיר ירדה כאשר הקיסר דיוקלטיאנוס ערך רפורמה במבנה האימפריה בסביבות שנת 300. אקווינקום השתייכה עתה לפרובינציה החדשה של ולריה וככל הנראה איבדה את מושב המושל שעבר לסופיאנה (Sopianae), היא פץ' של ימינו. אובדן החשיבות המדינית והמשבר הכלכלי הביאו לשינוי במבנה האזור הבנוי של אקווינקום בסוף המאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4. העיר האזרחית ננטשה כנראה לחלוטין, והאוכלוסייה התרכזה כעת בעיר הצבאית, שבעצמה הועתקה מזרחה לשטח שבין מחנה הלגיון הקודם והדנובה. מבצר חדש זה תפקד כמרכז צבאי ואזרחי והיווה את מרכז אקווינקום בשלהי העת העתיקה. השטחים הלא מבוצרים של הרובע האזרחי הישן איבדו את חשיבותם ושימשו כבתי קברות ולמבני כנסיות. האמפיתיאטרון הצבאי הוסב למצודה בתחילת המאה ה-5 ונכלל באבטחת קו הגבול.
ארגון עירוני זה שהיה קטן מהעיר הרומית הכפולה של אקווינקום, נותר בעינו עד לימי הביניים. במחצית הראשונה של המאה ה-5, הרומאים נסוגו מהדנובה, ועימם היגרה גם חלק מאוכלוסיית העיר. היישוב המשיך והתקיים בהנהגת בישוף נוצרי תחת שלטון הלומברדים במאה ה-6 והאווארים הפאנוניים (המאה 6 עד המאה ה-8). כשהמדיארים התיישבו בפאנוניה במאה ה-10, קנדה קורסאן בחר באמפיתיאטרון הצבאי כמקום מגוריו, ובגסטה הונגרורום מכונה המבנה בשם "טירת קורסאן" (Castrum Curzan). מתחם העיר אינו מופיע עוד בשמו הקדום אקווינקום, אלא כ"עיר המלך אטילה". בין האמפיתיאטרון הישן בדרום והמבצר הרומי המאוחר בצפון, התפתחה העיר בודה והפכה למרכז חשוב של הממלכה ההונגרית. רק כאשר המונגולים פלשו להונגריה במאה ה-13, הועבר היישוב כולו למקום בטוח יותר, היינו לגבעת הטירה מדרום לשם. השם בודה נדד אל היישוב החדש, בעוד שאזור אקווינקום כונה מעתה אובודה, היינו "בודה הישנה".
אתרי אקווינקום > מחנה הלגיון

מחנה הלגיון הוקם ככל הנראה בשנת 89 לספירה, כאשר הלגיון השני אדיוטריקס הוצב באזור. הוא נבנה בין שני מחנות צבאיים קטנים יותר והוקף חומת עץ ואדמה. בתקופת שלטונו של הקיסר אדריאנוס (117-138), נבנה המחנה מחדש באבן, הרחק מעט מגדת הדנובה, וזה נותר ללא שינוי בצורתו הבסיסית במשך כמעט מאתיים שנה. כדי לספק מים למחנה נבנתה אמת מים שהובילה אליו מים ממספר מעיינות מצפון לאקווינקום דרך העיר האזרחית המאוחרת יותר. המחנה היה בנוי בצורת מלבן באורך של 570 מטרים וברוחב של 476 מטרים, ופינותיו היו מעוגלות (בדומה לצורתם של קלפי משחק). הוא הוקף בחומת אבן ברוחב של 1.4 מטר ונקבעו בו מגדלים מרובעים במרווחים קבועים. בכל אחד מצדדיו נקבע שער שהיה מאובטח בשני מגדלים מרובעים גדולים יותר. שלושה חפירים מקבילים הקיפו את המחנה בכל צדדיו, למעט בצידו המערבי שבו נחפרה תעלה בודדת.
תוכנית המחנה הייתה אופיינית למחנות הלגיון של אותה תקופה, והתאפיינה ברחובות שתי וערב בכיוון דרום-צפון ומזרח-מערב. במרכז המחנה הצטלבו רחובות האורך והרוחב הראשיים אשר הובילו אל ארבעת שערי המחנה. סמוך למרכז המחנה שכנה הפרינקיפיה (Principia) ששמשה כמפקדת המטה ובה היו משרדים מנהליים ומקדש המחנה. סמוך לפרינקיפיה שכנו הפרטוריום (מגורי מפקד המחנה), בית החולים והמרחצאות. ביתר שטחו של המחנה שכנו צריפי המגורים, מחסנים ובתי מלאכה. המחנה נהנה ממים זורמים ומערכת ביוב כבר בשלב מוקדם מאוד.
המצודה העתיקה המאוחרת, שנוספה ממזרח למחנה בתחילת המאה ה-4, הייתה מלבנית בצורתה, אורכה 720 מטרים ורוחבה 300 מטרים. החומות שהקיפו אותה היו בעובי של 3 מטרים. בשלהי העת העתיקה, לאחר בניית המצודה החדשה, נבנו בחציו המזרחי של המחנה מבנים שונים שאינם צבאיים, ובהם כנסייה. החצי המערבי כבר לא היה בשימוש, אולם הונח בו צינור מים תת-קרקעי חדש לתמיכה באמה הישנה שהייתה פעילה עד ימי הביניים. בניין המרחצאות הגדול ברובע הדרום-מזרחי של המחנה הקדום נבנה מחדש בשלהי העת העתיקה, ושימש כנראה כמעונו של המפקד העליון מאחר שארמון המושל הישן ננטש.
אתרי אקווינקום > ארמון המושל

ארמון המושל שכן על אי בדנובה מצפון מזרח למחנה הלגיון ושימש למגורי המושל ובני משפחתו וכן למטרות מנהליות ופוליטיות. הבנייה החלה בתחילת המאה ה-2, במקביל לייסודה של הפרובינציה פאנוניה אינפריור, שהמתחם שימש כמקום מושבה המנהלי. בתוך כמה עשורים נבנה מתחם גדול בגודל של 120 על 150 מטרים שהוקם סביב חצר מרכזית. החזית הראשית פנתה מזרחה אל הדנובה והשטח שלא בשליטה רומית, ומשני צדיה הוקמו מגדלים עגולים. בחלק זה של המנה שכנו חדרים ממלכתיים מעוטרים בפסיפסים. באגף הצפוני שכנו המגורים הפרטיים של המושל ובית מרחץ, והאגף הדרומי כלל בתי מלאכה, מחסנים ותנורים, אך גם מקדש קטן. נראה שכל מושל תרם למבנה מזבח מקודש ו-16 מזבחות כאלו נשתמרו מהתקופה שבין השנים 120–283. מקדש נוסף ניצב בחצר הפנימית ושימש, בין היתר, את הפולחן הקיסרי ואת פולחן האלה פורטונה. אזורי המגורים והאגפים הרשמיים, ואפילו מתקני השירותים, היו מעוטרים. חדרים רבים היו מצוידים בחימום תת-רצפתי, ועוטרו בפסיפסים ובציורי קיר. ציורי הקיר חודשו מספר פעמים, כאשר העיטורים הישנים נצבעו בחדשים בסגנון התקופה. כמו כן השתמרו שרידים מפסלים שנצבו בארמון. ארמון המושל היה מחובר הן לאקווינקום והן לגדה המזרחית של הדנובה באמצעות גשרים, ולצידו נבנה רציף לספינות. בסוף המאה ה-3 ננטש הארמון, כנראה בשל עליית מפלס הדנובה, ובמאה ה-4 נקבע מושב המושל במרחצאות של מחנה הלגיון, שהוסבו למגורים.
אתרי אקווינקום > הרובע האזרחי (קנאבה)

בדומה לרוב האתרים הצבאיים הרומיים, סביב המחנה המבוצר צמח יישוב שבו התיישבו קרובי החיילים וכן סוחרים, בעלי מלאכה, נותני שירותים, פקידים ועובדי מדינה, המכונה "קנאבה". למרות שלקנאבה לא הייתה אמנת עיר רומית ולכן הן נעדרו חוקה מוסדרת, הן פיתחו אופי עירוני ונשלטו על ידי מינהלת מקומית בראשות שני ראשי ערים בעלי תואר "מגיסטר". נראה כי המעמד של קולוניה שהוענק לאקווינקום בתחילת המאה ה-3 התייחס גם לקנאבה, אך לא ברור עד כמה השפיע הדבר על המבנה המנהלי שלה.
מכיוון שמחנה הלגיון של אקווינקום לא ניצב ישירות על גדת הנהר, הקנאבה יכלה להקיפו בכל ארבעת צדדיו. חפירות שבוצעו במקום מצביעות על התרחבות מהמאה ה-1 עד המאה ה-3. בקתות פשוטות של התקופה המוקדמת הוחלפו בתחילה במבני עץ ולאחר מכן במבני אבן, ומערכות אספקת המים והביוב הורחבו. בצפון הקנאבה, סמוך לארמון המושל, שכן אזור מגורים יוקרתי שהווילות שבו עוטרו בפסיפסים, ציורי קיר ופסלים, וחלקן השתייכו כנראה לפקידי מדינה רמי דרג. הממצא החשוב ביותר באזור זה הוא "וילה הרקולס", ששמה (המודרני) מגיע משני פסיפסים שמורים היטב של הגיבור היווני. באזור זה שכן גם מקדש. ממערב ומדרום-מערב למחנה הלגיון התפתחו בעיקר מגורי אומנים, שכללו מפעלי חרס ולבנים שנהנו ממרבצי החרס המקומיים. פורום ואזור שוק גדול נמצאו בדרום-מערב הקנאבה, ובצידה המזרחי הוקם נמל על הדנובה, מחסנים וככל הנראה מבנה של מלון. בנוסף, היו בקנבה כמה בתי מרחצאות.
בקצה הדרומי של הקנאבה שכן "האמפיתיאטרון הצבאי" שנבנה בשנת 145 לערך, בתקופת שלטונו של הקיסר אנטונינוס פיוס. קודם להקמתו שכן במקום מגרש אימונים, והמבנה נבנה על ידי החיל הטכני של הלגיון השני אדיוטריקס. אמפיתיאטרון זה היה גדול מהאמפיתיאטרון של העיר האזרחית וקוטרו נע בין 108.4 מטרים ל-131.8 מטרים. אורך הזירה היה 89.6 מטרים ורוחבה עמד על 66.1 מטרים. גודלה המשמעותי של הזירה (גדולה מזו של הקולוסיאום ברומא) מוסבר בכך ששימשה גם לתרגילים צבאיים. האמפיתיאטרון יכול היה להכיל עד 13,000 צופים.
אתרי אקווינקום > העיר האזרחית

במרחק מה מצפון לקנאבה שכנה העיר האזרחית, שחלק נכבד ממנה משוחזר כיום ונגיש כפארק ארכאולוגי. העיר האזרחית הייתה קטנה משמעותית מהקנאבה, אך מבחינה חוקית היא נחשבה למוניקיפיום ואחר כך לקולוניה. כאשר היא קיבלה לראשונה זכויות עיר בסביבות שנת 124, נבנתה בה חומה היקפית בעלת שערים עם מגדלים כפולים מכל ארבעת צדדיה. במרכז העיר שכן פורום, שכלל גם מקדש גדול ואולם ישיבות עם חימום תת-רצפתי. מלבד זאת היו בעיר מספר בתי מרחצאות (ציבוריים או פרטיים) וכן מקדשים למגוון רחב של אלוהויות ממוצא ים תיכוני, קלטי או מזרחי הפרוסים ברחבי העיר. מצפון לעיר מחוץ לחומות נבנה לפני אמצע המאה ה-2 "האמפיתיאטרון האזרחי" שהיה קטן מ"האמפיתיאטרון הצבאי" בקנאבה, והיה יכול להכיל עד 7,000 צופים בלבד. מבני הציבור נבנו לרוב באמצעות תרומות של אזרחים עשירים שקיוו לזכות מהם יוקרה והשפעה. העיר נחצתה מצפון לדרום על ידי אמת המים הגדולה, שנבנתה לפני הקמתה כדי לספק מים למחנה הלגיון שמדרום. באמה נקבעו שערים שקישרו בין שני חלקי העיר. לעיר היה תפקיד כלכלי חשוב והעדות הטובה ביותר לחשיבות זו היא אולם השוק (Macellum) שנבנה רק באמצע המאה ה-3. בנוסף למתחם השוק היו בעיר רחובות עם חזית מסחרית וברחוב הרוחב הראשי הייתה שורת חנויות שעברה כמעט לכל אורכה של העיר. העיר האזרחית ננטשה כנראה בסביבות שנת 300.
שחזור העיר האזרחית, מבט ממזרח. מימין נראה האמפיתיאטרון האזרחי ולרוחב התמונה נראית אמת המים שהובילה מים מצפון אל מחנה הלגיון, דרך העיר האזרחית
האמפיתיאטרון של העיר האזרחית
שרידי המיטראאום
שרידים מאמת המים
שרידי אולם השוק בעיר האזרחית
בקן

בקן (בהונגרית: Bököny) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית בלקאן קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 היו בכפר 3,319 תושבים ובשנת 2020 רק 2,924 תושבים.
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין מאז המאה ה-13.