stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איילת קורץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 באוקטובר 1969 (בת 55)
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1993
 עיסוק:  שחקנית, ומדבבת
 מקום לימודים:  ניסן נתיב
 מספר צאצאים:  3
 פרופיל ב-IMDb
איילת קורץ (נולדה ב-16 באוקטובר 1969) היא שחקנית, ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה

קורץ למדה משחק בניסן נתיב.
קריירה

כשחקנית
ב-1993 שיחקה בתפקיד ראשי לצידו של יהודה בארקן בסרט "מחפשת בעל על ארבע" גילמה את דניאלה.
ב-1998 הופיעה באופרת הסבון של ערוץ 2 "רמת אביב גימל" גילמה את מיכל סופר.
ב-2000 הופיעה בסדרת הדרמה של הוט 3 "שבתות וחגים" בתפקיד עורכת דין.
ב-2004 הנחתה את התוכנית "היפה והחיות" ששודרה בערוץ טבע הדברים.
ב-2011 שיחקה בתפקיד ראשי לצידם של יון תומרקין, וגל זייד בקלטת הילדים "להיות אחים" בתפקיד אמא. באותה השנה שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "הגדר" גילמה את שמחה.
ב-2012 הופיעה בסדרת הדרמה "חטופים" ששודרה בערוץ 2 שיחקה את אמא של יעל.
ב-2013 שיחקה את ויויאן קריאל, אמא של דניאל בסרט "מקובלות".
ב-2017 הופיעה בסדרת הדרמה "מתים לרגע" ששודרה ב־HOT3 גילמה את חיה המאירי. באותה השנה שיחקה בסרט "איסתהר" בתפקיד דינה קלארק.
ב-2018 שיחקה בסרט האמריקאי "Everything is Fine".
ב-2019 גילמה את דמותה של רינה הררי בסרט "הרפתקה בשחקים".
ב-2020 התארחה במספר פרקים בודדים בסדרת הדרמה של רשת 13 "בלקספייס" גילמה את אמא של שירה.
ב-2022 שיחקה בסרט "קאיה" גילמה את מלכה. באותה השנה השתתפה בסרט התיעודי "אנחנו לא ניפרד לעולם".
ב-2024 שיחקה בסרט "שמים ריקים" בתפקיד אמא.
כמדבבת
1999 "ארנב עכשיו" דיבבה את הילדה הברבורה.
2000 "חוות סוסי הפוני" דיבבה את קייט.
2000 "ד"ר סוס" דיבבה דמויות שונות
2000 "נקודות בצבעים" דיבבה את המפטי.
2002 "ליגת הצדק"
2002 "הרפתקאותיו של טוב טוב הגמד"
2002 "הבובודים" דיבבה את דודה אגתה
2012 "ביבי וטינה" דיבבה את סוזן.
חיים אישיים

קורץ היא אם לשלושה.
פילמוגרפיה > סרטים וסדרות

| שנה | סרט/סדרה | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1993 | מחפשת בעל על ארבע | דניאלה | תפקיד ראשי |
| 1998 | רמת אביב גימל | מיכל סופר | תפקיד אורח |
| 2000 | שבתות וחגים | עורכת דין | תפקיד אורח |
| 2004 | היפה והחיות | בתפקיד עצמה | תפקיד ראשי |
| 2011 | להיות אחים | אמא | תפקיד ראשי |
| 2011 | הגדר | שמחה | תפקיד ראשי |
| 2012 | חטופים | אמא של יעל | תפקיד אורח |
| 2013 | מקובלות | ויויאן קריאל | תפקיד ראשי |
| 2017 | מתים לרגע | חיה המאירי | תפקיד אורח |
| 2017 | איסתהר | דינה קלארק | תפקיד ראשי |
| 2018 | Everything is Fine |  |  |
| 2019 | הרפתקה בשחקים | רינה הררי | תפקיד ראשי |
| 2020 | בלקספייס | אמא של שירה | תפקיד אורח |
| 2022 | קאיה | מלכה | תפקיד ראשי |
| 2022 | אנחנו לא ניפרד לעולם | בתפקיד עצמה | סרט תיעודי |
| 2024 | שמים ריקים | אמא |  |
הערות שוליים

↑  ניסן נתיב-בית הספר למשחק, ניסן נתיב - בית הספר למשחק - מחזור ד - 1993 - איילת קורץ, באתר ניסן נתיב - בית הספר למשחק
↑  סמדר שילוני, מה איילת אוהבת?, באתר ynet, 25 באוגוסט 2004
↑  אלבום תמונות צילומי הסרט הגדר, באתר טלי אברהמי, ‏2016-03-29
↑  שלי גרוס, בית ספר לאופנה: איזה כיף שבשבועות נהוג ללבוש לבן, באתר ynet, 23 במאי 2023
נאג'י אל-עלי

| --- | --- |

 לידה:  1938 א-שג'רה, פלשתינה (א"י) 
 נרצח:  29 באוגוסט 1987  (בגיל 49 בערך) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות ברוקווד 
 תקופת הפעילות:  1959–1987 (כ־28 שנים)
 תחום יצירה:  קריקטורות
 פרסים והוקרה:  פרס עט הזהב של החופש (1978) 
 
נאג'י סלים חוסיין אל-עלי (בערבית: ناجي سليم حسين العلي; 1938 - 29 באוגוסט 1987) היה קריקטוריסט פלסטיני שנודע בביקורתו הפוליטית כלפי ישראל כמו גם כלפי משטרים ערביים ואף זה הפלסטיני. הוא צייר יותר מ-40,000 קריקטורות שבדרך כלל תיארו את דעת הקהל הערבית והפלסטינית וביקרו בחריפות את המנהיגות הפלסטינית והערבית. הוא מפורסם בעיקר בזכות יצירת דמותו של חנדלה - ילד פלסטיני פליט המתבונן מהצד בעוולות הנעשות לעמו, דמות שהפכה מאז להיות האייקון של המאבק הפלסטיני לעצמאות.
ביוגרפיה

נאג'י אל-עלי נולד בשנת 1938 בקירוב בכפר הערבי א-שג'רה, אשר שכן בין טבריה לנצרת עד 1948 ועל אדמותיו הורחב היישוב אילניה. הוא גלה לדרום לבנון יחד עם משפחתו, במלחמת העצמאות, שם התגוררו במחנה הפליטים עין אלחלוה אשר ליד צידון. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר מקצועי ועבר לביירות, שם חי במחנה הפליטים שתילה ועסק במגוון עבודות בתחומי התעשייה. ב-1957, לאחר התנסות קצרה כמכונאי רכב, הוא עבר לערב הסעודית, שם עבד במשך כשנתיים.
ביוגרפיה > עבודתו כקריקטוריסט וכעיתונאי

ב-1959 חזר נאג'י אל-עלי ללבנון, ובאותה השנה הצטרף לתנועת הלאומיים הערבים, אבל הודח ממנה ארבע פעמים בתוך שנה, בגלל חוסר במשמעת מפלגתית. בין 1960 ל-1961, יחד עם חברים מהתנועה הערבית הלאומית, הוא פרסם עיתון פוליטי שנכתב ידנית, "אל-שרקה" (הבכי). ב-1960 הוא החל ללמוד באקדמיה הלבנונית לאמנויות, אך לא המשיך את לימודיו מכיוון שישב בכלא מסיבות פוליטיות זמן קצר לאחר שהחל ללמוד. לאחר שחרורו עבר לצור.
הסופר והפעיל הפוליטי ע'סאן כנפאני נתקל בכמה מעבודותיו של אל-עלי בביקור שערך בעין אל-חילווה, והדפיס את הציור הראשון שלו עם מאמר מלווה בעיתון "אל-חוריה", ב-25 בספטמבר 1962.
בשנת 1963 עבר נאג'י אל-עלי לכווית בתקווה לחסוך כסף ללימודי אומנות בקהיר או ברומא. בכווית הוא עבד כעורך, קריקטוריסט, מעצב ומוציא לאור של העיתון הערבי "א-טליעה". משנת 1968 הוא עבד עבור "א-סיאסה". במהלך אותם ימים חזר ללבנון מספר פעמים. ב-1974 הוא החל לעבוד עבור העיתון הלבנוני "א-ספיר", מה שגרם לו לשהות בלבנון תקופות ארוכות יותר. במהלך מלחמת לבנון הראשונה ב-1982 הוא נעצר לתקופה קצרה על ידי כוחות צה"ל יחד עם תושבים אחרים של מחנה הפליטים עין אלחלוה. בשנת 1983 הוא חזר שוב לכווית לעבוד עבור "אל-קבס", ובשנת 1985 נסע ללונדון, שם עבד עבור המהדורה הבינלאומית של העיתון עד מותו מירי בידי מתנקש שזהותו לא ידועה.
בשנת 1984 הוא תואר על ידי הגארדיין הבריטי כ"דבר הקרוב ביותר לדעת הקהל הערבית".
ביוגרפיה > ההתנקשות בו

ב-22 ביולי 1987 נורה נאג'י אל-עלי בפניו ונפצע אנושות בלונדון, מחוץ למשרדי "אל-קַבַּס", העיתון הכוויתי שבו פרסם את יצירותיו. זהות המתנקש אינה ידועה עד היום.
אל-עלי היה שרוי בתרדמת ומת מפצעיו חמישה שבועות לאחר מכן, ב-29 באוגוסט, בבית החולים צ'רינג קרוס. המניע לרצח נותר עלום. לפי פרסומים בישראל, ההתנקשות בוצעה בהוראת יאסר ערפאת, בעוד שלפי פרסומים בערבית היו אלו סוכני מוסד שביצעו את הרצח.
אל-עלי ביקש עוד בחייו להיטמן ליד אביו בבית העלמין בעין אלחלוה. מסיבות ארגוניות דבר זה לא התאפשר והוא נטמן בבית העלמין המוסלמי בברוקווד. הוא הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
עבודות, עמדות ופרסים

במהלך עבודתו כמאייר פוליטי, נאג'י אל-עלי פרסם יותר מ-40,000 ציורים. לרוב הם עסקו בעם הפלסטיני, תיארו סבל והתנגדות ועקצו בביקורתיות את ההנהגה הפלסטינית והמשטרים הערביים. אל-עלי העז לפרסם קריקטורות שהציגו את יאסר ערפאת ואנשיו באור שלילי ונלעג, כחבר מושחתים הוללים ושמנים החיים במלונות פאר על גבו של הפליט הפלסטיני הרעב והאומלל. הוא היה מתנגד נחוש לכל הסדר שלא יכלול את זכות השיבה של הפלסטינים, וברבים מציוריו מובעת התנגדות זו. שלא כמאיירים פוליטיים רבים, פוליטיקאים לא הופיעו בעבודותיו, כפי שכבר אמר בעבר: "יש לי נקודת מבט שונה, ומשום כך הציורים שלי לובשים צורה כזו. מה שחשוב הוא לצייר סיטואציות ומציאות, לא לצייר נשיאים ומנהיגים."
נאג'י אל-עלי פרסם שלושה ספרים של עבודותיו ואיוריו, בשנים 1976, 1983 ו-1985, והתכונן להוציא לאור אחד נוסף לפני שנרצח. ב-1979 נבחר נאג'י אל-עלי לנשיאה של ליגת המאיירים הערבית. בשנים 1979-80, הוא זכה במקום הראשון בתערוכת המאיירים הערבים שנערכה בדמשק. הפדרציה הבינלאומית של מוציאי העיתונים זיכתה אותו בפרס "עט הזהב של החירות" בשנת 1988.
חנדלה

חנדלה הוא הדמות המזוהה ביותר עם נאג'י אל-עלי, מכל יצירותיו. הוא מתואר כילד בן עשר והופיע לראשונה בעיתון "א-סיאסה" בכווית, בשנת 1969. הדמות מפנה את גבה לצופה מאז 1973, ומשלבת את ידיה מאחורי גבה. אל-עלי הסביר כי בחר בגיל עשר דווקא, משום שהילד מתאר את הגיל שבו הוא עצמו עזב את ארץ ישראל, ושחנדלה לעולם לא יגדל עד שהמאייר יוכל לחזור למולדתו. חנדלה מופיע כשידיו מאחורי גבו וידיו משולבות, על מנת לתאר את הפסיביות וחוסר האונים של הפליט הפלסטיני אל מול כוחות חזקים ממנו. חנדלה מופיע תמיד עם בגדים קרועים וברגליים יחפות, שמסמלות את העוני, ההזנחה והרעב במחנות הפליטים. בציורים מאוחרים יותר, הוא מופיע לעיתים מיידה אבנים או מרסס גרפיטי. דמותו של חנדלה משמשת גם כסמל התנועה הירוקה באיראן.
חנדלה הפך לסמל לכל ציוריו של אל-עלי, ונשאר אייקון של המאבק הפלסטיני להגנה ולעצמאות. האמן עצמו ציין כי: "הדמות הזו שאני המצאתי ללא ספק לא תיעלם אחרי שאלך. ואולי לא תהיה זו הגזמה לומר שאני אחיה לנצח אתו אחרי מותי."
דמויות אחרות

דמויות מצוירות אחרות שיצר נאג'י אל-עלי כללו אדם רזה ומסכן למראה, שייצג את הפלסטיני הפשוט כקורבן המתנגד ל'דיכוי הישראלי', ואדם שמן שייצג את המשטרים הערביים ואת הנהגת אש"ף שבחרו בדרך החיים הקלה לעצמם, והיו עסוקים בפשרות פוליטיות. פשרות שהאמן האידיאליסט היה מתנגד חריף שלהן. המוטיבים של הצליבה (כמסמלת, שוב, את הסבל הפלסטיני) וזריקת האבנים (סמל ההתנגדות של המוני העם הפלסטינים) היו גם הם נפוצים מאוד בעבודתו.
הערות שוליים

↑  נאג'י אלעאלי: הקריקטוריסט שאחת מהקריקטורות שלו גרמה לרציחתו, באתר www.defeatist-diary.com (ארכיון)
1 2  על נאג'י אל-עלי | abumidian
↑  רונן ברגמן, ההסתבכויות הקודמות: מזיופי דרכונים ועד הסוכן הכפול, "ידיעות אחרונות", 24.3.2010
יוסי מלמן, פעם נוספת, הדיפלומטיה משלמת את מחיר ההסתבכות של המוסד, באתר הארץ, 24 במרץ 2010
↑  פירוט במאמר "המיתוס של יאסר ערפאת", מאת אלי אשד, 2004.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257063005171  BIBSYS: 12004604  BnF: cb16523512c (data)  GND: 11923940X  ISNI: 0000 0001 2100 8229  LCCN: n84145975  NDL: 01216772  NKC: jx20120810013  NLK: KAC202122523  NTA: 113336187  RKD: 482366  SNAC: w6dz28mb  SUDOC: 157580059  ULAN: 500722126  VIAF: 40183853   WorldCat (עם VIAF): 40183853 
חנדלה בגרפיטי בנצרת, ליד מפת ארץ-ישראל בצבעי דגל פלסטין
הפרח הלאומי של הרפובליקה הסינית (טאיוואן)

פריחת שזיף (梅花)
הפרח הלאומי של הרפובליקה הסינית הוא פרח עץ Prunis mume, סוג עץ סיני הידוע תחת השמות שזיף סיני, שזיף יפני ומשמש יפני, כיוון שפרותיו מזכירים גם שזיף וגם משמש. הוא נבחר רשמית כפרח הלאומי של הרפובליקה סינית ב-21 ביוני 1964. פריחת השזיף מופיעה בחודשים ינואר עד מרץ, בין סיום החורף לתחילת האביב, כאשר כל הטבע עדיין רדום. מכיוון שכך פרח השזיף מסמל תקווה והתחדשות, תזכורת לכך שהחיים יכולים לפרוח גם בתנאים הקשים ביותר. הפרחים ריחניים וצבעם לבן או ורוד בגוונים שונים.
עצי השזיף חיים שנים רבות מאוד, דוגמת עץ בן 1,600 שנה שעדיין פורח בנפת הואנגמיי (בסינית מפושטת: 黄梅县, בסינית מסורתית: 黃梅縣 ,בפין-יין: Huángméi Xiàn) שבמרכז הרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה

פריחת השזיף היא נושא אהוב מאוד במסורת הציור, השירה והתרבות של סין, קוריאה, וייטנאם ויפן.
בתקופת נארה (710 – 784) התקיימה בקרב המעמד האריסטוקרטי של יפן תרבות של הערצה לפריחת השזיף. בתקופה זאת התפתח מנהג הבילוי בחיק הטבע תחת עצי השזיף בזמן פריחתם (umemi 梅見). בתקופת הייאן (794 – 1185) תפסו עצי הדובדבן (סאקורה) את מקומם של עצי השזיף (hanami 花見) (אנ').
פרח השזיף מעטר את המטוס F-15J של חיל האוויר היפני.
בקוריאה, היה פרח השזיף (בקוריאנית: 오얏꽃) הסמל הרשמי של האימפריה הקוריאנית (1897 – 1910) ושל משפחת המלוכה. הוא הופיע בעיטורים בארמון ועל מטבעות. בשנת 1900 ייסד קוּג'וֹנְג, קיסר קוריאה, את מסדר האבירות "פרח השזיף" (אנ').
הפריחה האדומה של עץ השזיף היא סמל חברת התעופה של הרפובליקה העממית של סין.
אות מסדר פרח השזיף בקוריאה
סמל חברת התעופה של הרפובליקה העממית של סין
מטוס הקרב F-15J של חיל האוויר היפני
אדמונית העץ, הפרח הלאומי של טייוואן עד שנת 1929
בטייוואן, נחשבה אדמונית העץ (Paeonia suffruticosa) לפרח הלאומי בתקופת שושלת מינג (1368 – 1644) ובתקופת שושלת צ'ינג (1644 – 1911). בתקופת ממשלת בייאנג (1912 – 1928) נשמעו קולות שדרשו בחירת פרחים אחרים, ביניהם החרצית כסמל לאומי.
ההצעה לבחור בפריחת השזיף כפרח לאומי הועלתה בשנת 1928. בתקופה שבין 1929 ל-1964, שולבה פריחת השיזף בסמלי מדינה שונים והתקבלה באופן לא רשמי כפרח הלאומי של הרפובליקה הסינית. ב-21 ביולי 1964 הוענקה לה הכרה רשמית.
סמליות

שלושת ניצני הפרח מסמלים את שלושת העקרונות של העם של ד"ר סון יאט-סן.
חמשת עלי הכותרת מסמלים:
את חמש רשויות הממשל, בהתאם לחוקה: הרשות מחוקקת, הרשות השופטת, הרשות המפקחת על השירות הציבורי והרשות המבקרת.
את האחדות בין חמש הקבוצות האתניות המרכיבות את העם הטאיוואני (אנ') החאן, המאנצ'ו, המונגולים של סין, החווי (המוסלמים) והטיבטים.
את חמשת היחסים הבסיסיים בין בני אדם על פי תורת קונפוציוס.
את חמש המעלות הקבועות על פי תורת קונפוציוס.
את חמשת עקרונות האתיקה על פי תורת קונפוציוס.
עץ השזיף פורח בטמפרטורות הנמוכות של החורף לכן הוא מסמל חוסן והתמדה בהתמודדות עם מצבים קשים, נאמנות, נחישות וקדושה ומייצג את הרוח הלאומית של העם הטאיוואני.
הענפים (影斜), הגמישות (曳疏) והעמידות בקור (傲霜) של עץ השזיף מסמלים את ארבעת סוגי המעלות האצילות: מקורי וחודר, מועיל ואיתן המוזכרים בספר אי צ'ינג.
השימוש בפרח עץ השזיף כסמל לאומי של טייוואן

הצורה הבסיסית של פרח עץ השזיף
סמל לשכת נשיא המדינה
הדגל האולימפי
חברת התעופה הלאומית
מטבע דולר טייוואני
דרגת קצונה בצבא טייוואן
סמל הכביש המהיר
הערות שוליים

↑  Plants & Fungi: Prunus mume (mume) - Species profile from Kew, web.archive.org, ‏2011-11-09
↑  National Flower - National Symbols
↑  Plum Blossoms: the Original Flower of Japan's Tradition of Hanami, KANSAI NARA Treasure Travel (Nara/Kyoto/Osaka Japan), ‏2022-02-27 (ביפנית)
↑  Bubble Tea Island, Plum Blossom | National Flower of Taiwan, Bubble Tea Island, ‏2023-12-23 (באנגלית)
↑  Five Relations, www2.kenyon.edu
↑  Five Constants - (Intro to Humanities) - Vocab, Definition, Explanations | Fiveable, library.fiveable.me (באנגלית)
↑  Plum Blossoms' Beauty Through the Ages - Shen Yun Performing Arts, www.shenyun.org (באנגלית אמריקאית)
↑  משרד נשיא הרפובליקה הסינית, סמליות פריחת השזיף
עארף אל-עארף

שלט על ביתו של עארף אל-עארף
עארף אל-עארף (בערבית: عارف العارف; 1892 – 30 ביולי 1973) היה עיתונאי, היסטוריון, פוליטיקאי ואיש ציבור ערבי בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל. שימש כמושל נפת באר שבע בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכראש עיריית מזרח ירושלים בשנות ה-50.
ראשית הקריירה

אל-עארף נולד בשנת 1892 בירושלים למשפחה מכובדת.
ב-1913 פרסם את מאמרו הראשון בעיתון היפואי "פלסטין", בו כתב בחריפות נגד מכירת קרקעות "לציונים הזוממים להשתלט על הארץ".
הוא למד לימודים גבוהים באיסטנבול ושירת כקצין בצבא האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה. הוא נשבה בחזית הקווקז על ידי צבא הצאר ונכלא במחנה שבויים בקרסנויארסק שבסיביר, שם שהה שלוש שנים. בהיותו במחנה השבויים הוציא לאור עיתון בערבית לשבויים. כמו כן, תרגם לטורקית, בתקופת שביו, את ספרו של ארנסט הקל, "Die Welträthsel".
לאחר המהפכה הרוסית הצליח אל-עארף להימלט משביו.
הייתה זו השמועה על אודות "המרד הערבי" שהניעה אותו לברוח, יחד עם שבויים ערביים אחרים. הוא יצא למסע ארוך דרך המזרח הרחוק במטרה להצטרף אל שורות המורדים, אך רק לאחר סיום המלחמה הצליח להגיע לירושלים.
במישור הפוליטי הטיף אל-עארף להתנגדות תקיפה אך בלתי אלימה לתנועה הציונית ודגל בלאומנות פאן-ערבית. ב-1918, בעת שהתגברה הלאומנות הערבית בירושלים, יפו, חיפה, עכו ושכם, הצטרף אל-עארף לשייח' חאג' אמין אל-חוסייני, פח'רי אל-חוסייני, איסחאק דרוויש, איברהים דאווש, ג'מאל אל-חוסייני, כאמל אל-בודיירי (אנ') ושייח' חסן אבו אל סועוד ויחד הם ייסדו את "המועדון הערבי". ב-1919 היה לעורכו של העיתון הלאומי הראשון שיצא בערבית בארץ ישראל בשם: "סוריא אל-ג'נוביה" ("סוריה הדרומית").
בעקבות מאורעות תר"פ ב-1920 בקשו שלטונות המנדט הבריטי להעמיד את אל-עארף לדין על הסתה מעל דפי עיתונו שהובילה לפרעות, שבהן נרצחו שישה יהודים ונפצעו 200. הוא נמלט יחד עם אמין אל-חוסייני לעבר הירדן המזרחי ומשם לדמשק. בהיעדרם נידונו על ידי בית דין צבאי לעשר שנות מאסר, ועיתונו נסגר בפקודת השלטונות.
ב-31 במאי 1920 נוסדה בדמשק "האגודה הערבית הפלסטינית" ("אל-ג'מעיה אל-ערביה אל-פלסטיניה"), שהנהיגה את התנועה הערבית הלאומית שבארץ ישראל, ועארף היה בין העומדים בראשה. האגודה פרסמה מחאה נגד החלטות ועידת סן רמו ונגד מינוי הרברט סמואל היהודי לנציב עליון בארץ ישראל. כמו כן, היא גם שלחה תזכיר לאפיפיור וביקשה את עזרתו נגד יהוד פלסטין באמצעות הצהרת בלפור.
ב-7 ביולי הכריז הנציב העליון הנכנס, הרברט סמואל, על חנינה כללית לכל האסירים הפוליטיים, אולם חנינה זו לא כללה את אל-עארף ואל-חוסייני, משום שברחו מהחוק. 
ב-21 באוגוסט 1920, במהלך ביקור בא-סאלט, העניק הרברט סמואל לעארף ולחוסייני חנינה לבקשתם של מספר שייח'ים בדווים.
השלטון הבריטי בארץ ישראל ראה בו דמות בעלת השכלה, השפעה וניסיון פוליטיים וביקש לקרבו אליו ולמתן בצורה זו את עמדותיו. בהתאם לכך, בנובמבר 1920 הוצע לו לשרת באדמיניסטרציה הבריטית. בשנים הבאות שירת עארף כקצין נפה בג'נין, שכם, בית שאן ויפו. בעקבות הצלחתו הוא מונה בשנת 1926 כמזכיר הראשי של עבדאללה הראשון, מלך ירדן. לאחר שלוש שנים בתפקיד חזר עארף ב-1929 לארץ ישראל ונתמנה כקצין אזורי (District Officer) בנפת באר שבע.
מושל נפת באר שבע

הבדואים היו באותה עת הרוב המכריע באוכלוסיית הנגב והניסיון שרכש אל-עארף במנהגיהם סייע לו בתפקידו כמושל. פעולותיו הקנו לו כבוד בקרב הבדואים שכינוהו אבו סופיאן. הוא אף המשיך וחקר את מנהגי שבטי הנגב בתקופה בה כיהן כמושל בבאר שבע. ב-1933 פרסם את ספרו הראשון "המשפט בין הבדואים" ושנה לאחר מכן יצא לאור ספרו השני "תולדות באר שבע ושבטיה". שני הספרים תורגמו לעברית על ידי העיתונאי והמתרגם מנחם קפליוק שאף התארח אצל אל-עארף בבאר שבע.
בשנים 1936–1939, בעת המרד הערבי הגדול, עמד אל-עארף בפני בעיה. הוא היה פקיד במגזר הציבורי הבריטי, היה חייב נאמנות אליו ומתוקף תפקידו היה עליו לשמור על השקט באזור שלטונו, ומנגד, הוא תמך באנשי הכנופיות במאבק הערבי נגד השלטון הבריטי. אל-עארף מצא פתרון לבעיה על ידי ביום פיצוצים בסמוך לביתו שלא פגעו בבית אך יצרו את הרושם כי אנשי הכנופיות נאבקים באל-עארף, ובמקביל, הניח לאנשי הכנופיות לפעול באזור וב-1938 אף השתלטו הללו על העיר. בשנותיו הראשונות בבאר שבע התגורר בבניין המושל אולם בהמשך החליט להקים את ביתו בעיר ורכש חלקת אדמה, עליה הקים בין השנים 1937–1938 את הבית שזכה לשם בית עארף אל-עארף.
השלטון הבריטי כנראה חשד בנאמנותו והעבירו ב-1939 להיות קצין מחוזי של מחוז עזה. עד 1948 המשיך לשמש במנגנון הממשל של המנדט הבריטי. בשנת 1946 היה סגן מושל מחוז רמאללה. בתחילת 1948 חבר לעבדאללה ועסוק בגיוס לוחמים לכוחות שיעבדו תחת הלגיון הירדני.
ראש עיריית ירושלים

ביולי 1950 נתמנה אל-עארף על ידי השלטון הירדני לראש עיריית ירושלים המזרחית. לאחר שנה, ב-31 ביולי 1951 התקיימו לראשונה בחירות מוניציפליות בירושלים תחת השלטון הירדני. בבחירות נבחרו 12 חברים במועצת העיר, מחציתם מסיעתו של עארף ומחציתם מהאופוזיציה. חברי המועצה בחרו את אל-עארף לראש העיר. הוא פוטר בדצמבר 1951. הוא הוחלף על ידי חנא עטאללה ששימש בתפקידו שלושה חודשים בטרם הוחלף על ידי עומר וואעארי.
בתחילת 1951, בעת שכיהן כראש העיר, נפגש עם ראש ממשלת עיראק, נורי סעיד, במטרה להניא אותו מתוכניתו לגרש את יהודי עיראק. אל-עארף חשש ממצב בו יראו מדינות העולם בגירוש יהודי ארצות ערב לישראל השלמת מהלך של חילופי אוכלוסין ואמר: "לו שמר כל חבל ארץ ערבי על היהודים החיים בקרבו ועל נכסיהם ורכושם כעל משכון, היו נפתרות בקלות שתי הבעיות – זו של פלסטין באופן כללי וזו של הפליטים במיוחד. ניסיונו זה כשל, ויהודי עיראק, שניתנה להם רשות להגר, הגיעו לישראל.
אל עארף המשיך לכהן במועצת עיריית ירושלים. בספטמבר 1955 מונה אל-עארף לראש העיר. ב-15 בדצמבר 1955 הוא התמנה לשר העבודה בממשלתו של היזאע אל-מג'אלי. מספר ימים לאחר מכן, ולאחר שהממשלה התפטרה, הוא הודח מראשות העירייה על ידי מועצת העיר, בגלל שהסכים לכהן כשר בממשלתו של היזאע אל-מג'אלי שתמך בהצטרפות לברית בגדאד.
בשנים 1956–1960 כתב ספר רחב היקף על מלחמת העצמאות ותוצאותיה מנקודת מבטם של ערביי ארץ ישראל: "אל-נכבה, נכבת בית אל-מקדס ואל-פרדוס אל-מפקוד" (הנכבה, נכבת ירושלים וגן העדן האבוד), 1947–1952.
ב-1963 נתמנה כמנהלו של מוזיאון רוקפלר בירושלים ושימש בתפקיד זה עד 1967. לאחר מלחמת ששת הימים עבר לאל-בירה והקדיש את רוב זמנו לאיסוף ותיעוד עדויות על פעולות של הממשל הישראלי כנגד הפלסטינים. הוא מת באל-בירה ב-1973.
ראו גם

בית עארף אל-עארף
לקריאה נוספת

אלעארף עארף, תולדות באר שבע ושבטיה, 1937; מהדורת הוצאת אריאל ומרכז ג'ו אלון, ירושלים 2000
הערות שוליים

1 2 3 4  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 331.
↑  ג'ני לבל, חאג' אמין וברלין, עמ' 12.
↑  עארף אל-עארף, בספרייה היהודית המקוונת (באנגלית)
1 2  צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 12.
1 2 3  לעומת זאת, אצל יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 105, הערה 22: עארף נידון ל-15 שנות מאסר, קיבל חנינה בספטמבר 1920 ומונה ב-1 באוקטובר 1920 לעוזר מושל ג'נין.
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, עמ' 276–277, הערה 7.
↑  צבי אל-פלג, המופתי הגדול, עמ' 13.
↑  אילן פפה, אצולת הארץ: משפחת אל-חוסייני, עמ' 231.
↑  Wasserstein Bernard, The British in Palestine, Basil Blackwell, 1978, עמ' 180–182
↑  Wasserstein Bernard, The British in Palestine, Basil Blasckwell, 1978, עמ' 180–183
↑  היצירה התרבותית של ערביי ארץ ישראל, דבר, 22 בנובמבר 1946
↑  סגן מושל מחוז חבר פעיל באחים המושלמיים, דבר, 3 ביוני 1946
↑  מן העיתון הרשמי, דבר, 7 במרץ 1946
↑  דוד סיטון, מכשולי הכנופיות הבלתי סדירות, הַבֹּקֶר, 3 בספטמבר 1948
↑  עארף אל עארף מונה כראש העיר העתיקה, הַבֹּקֶר, 31 ביולי 1950
↑  מחצית עיריית ירושלים העתיקה - לאופוזיציה, על המשמר, 3 באוגוסט 1951
↑  פוטר ראש עירית העיר העתיקה, דבר, 6 בדצמבר 1951
↑  Jerusalem at "Palestinian Academic Society for the Study of International Affairs
↑  המיליון שנשכח – קהילות יהודים שנעקרו מארצות ערב, עמדת הפלסטינים וארצות ערב כלפי תביעות ארגון "ווזאק"
↑  מצוקתה הכלכלית של עבר הירדן, הצופה, 16 באוקטובר 1953
↑  עארף אל-עארף ראש עירית ירושלים העתיקה, דבר, 27 בספטמבר 1955
↑  מג'אלי הרכיב ממשלה בירדן, דבר, 16 בדצמבר 1955
↑  אל־עארף הודח בעיר העתיקה, מעריב, 23 בדצמבר 1955
↑  עארף אל־עארף יודח, הַבֹּקֶר, 1 במרץ 1956
↑  יהושפט הרכבי, ‏על אבדות הערבים ב-1948, מערכות 166, מרץ 1965
↑  דני רובינשטיין, עראף אל עארף - מאחרוני המנהיגות הפלשתינאית, דבר, 3 באוגוסט 1973
| ירושלים ראשי עיריית ירושלים (החל מ-1878) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | יוסף אל-ח'אלידי (1878–1879) • סלים אל-חוסייני (1882–1897) • פיידי אל-עלמי (1906–1909) • חוסיין אל-חוסייני (1909–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | עארף א-דג'אני (1917–1918) • מוסא כאזם אל-חוסייני (1918–1920) • ראע'ב נשאשיבי (1920–1934) • חוסיין אל-ח'אלידי (1934–1937) • דניאל אוסטר (1937–1938) • מוסטפא אל-ח'אלידי (1938–1944) • דניאל אוסטר (1944–1945) • ועדה מנדטורית (1945–1949) |  |
| ירדן ראשי העיר המזרחית | אנואר אל-ח'טיב (1948–1950) • עארף אל-עארף (1950–1951) • חנא עטאללה (1951–1952) • עומר וואעארי (1952–1955) • ועדה עירונית (1955–1957) • רוחי אל-ח'טיב (1957–1967) |  |
| ישראל ראשי העיר המערבית | דניאל אוסטר (1949–1950) • שלמה זלמן שרגאי (1951–1952) • יצחק קריב (1952–1955) • גרשון אגרון (1955–1959) • מרדכי איש-שלום (1959–1965) • טדי קולק (1965–1967) |  |
| ישראל ראשי עיריית ירושלים המאוחדת | טדי קולק (1967–1993) • אהוד אולמרט (1993–2003) • אורי לופוליאנסקי (2003–2008) • ניר ברקת (2008–2018) • משה ליאון (2018 ואילך) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256737705171  BnF: cb13554616g (data)  GND: 125977026  ISNI: 0000 0000 9880 4613  LCCN: n82164850  NTA: 074515691  SELIBR: 34170  SNAC: w6417fz0  SUDOC: 07736838X  VIAF: 110035180   WorldCat (עם VIAF): 110035180 
ביתו של עארף אל-עארף בבאר שבע, שהוכרז כבניין היסטורי לשימור
חוקת הרפובליקה העממית של סין

| --- | --- |


 פרטי החוק
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 סוג:  חוקה
 תאריך חקיקה:  4 בדצמבר 1982
 גוף מחוקק:  הקונגרס הלאומי העממי
 שטחים שעליהם חל החוק:  הרפובליקה העממית של סין 
 רקע לחקיקה:  סיום שלטון מלחמת האזרחים הסינית ועלייתה לשלטון של המפלגה הקומוניסטית של סין
 
חוקת הרפובליקה העממית של סין (במנדרינית: 中华人民共和国宪法; פין-יין: Zhōnghuá Rénmín Gònghéguó Xiànfǎ) היא מסמך חוקתי המרכזי של הרפובליקה העממית של סין. היא מהווה את הבסיס המשפטי להכרה בזכויות האדם, מבנה השלטון, וכוחות הרשויות השונות במדינה.
היסטוריה > השלבים ההיסטוריים המרכזיים

סין הקיסרית (לפני 1912): עד תחילת המאה ה-20, סין הייתה תחת שלטון קיסרי. לא היו חוקים כתובים או חוקה מרכזית, אלא סדרי חיים שהיו מבוססים על מסורת ועקרונות קונפוציאניים.
הרפובליקה הסינית (1912–1949): ב-1912 הוקמה הרפובליקה הסינית לאחר קריסת שושלת צ'ינג. החוקה הראשונה של סין נכתבה ב-1912, אך לא הוחלה באופן מלא, והיא לא התפקדה כבסיס יציב לשלטון. במהלך תקופה זו, סין עברה שינויים פוליטיים ותסבוכות כלכליות רבות.
הקומוניזם הסיני (לאחר 1949): ב-1949, לאחר מלחמת האזרחים, עלתה לשלטון המפלגה הקומוניסטית של סין בראשות מאו צה-דונג. ב-1954 התקבלה החוקה הראשונה של הרפובליקה העממית של סין, שהייתה מבוססת על עקרונות מרקסיסטיים-לניניסטיים.
שינויים מאז 1954: החוקה הסינית עברה מספר עדכונים ושינויים, בעיקר ב-1975, 1978 ו-1982, כאשר העדכון המשמעותי ביותר היה ב-1982, עם החוקה הנוכחית. החוקה נועדה לשדר יציבות ולתת תוקף לחוקי המדינה בסביבה פוליטית משתנה.
מבנה החוקה

החוקה הסינית בנויה מכמה פרקים שמסבירים את מבנה המדינה, עקרונות השלטון, זכויות האדם והחובות, והארגונים השלטוניים השונים. החוקה הנוכחית, שהתקבלה ב-1982, מורכבת משישה פרקים:
מבוא – עקרונות יסוד וערכים מרכזיים של המשטר הקומוניסטי הסיני.
הזכויות והחובות של האזרחים – מציינת את הזכויות החיוביות והשליליות של אזרחי הרפובליקה העממית של סין.
המבנה השלטוני – מגדיר את המוסדות השלטוניים והכוחות הפוליטיים.
המערכת הכלכלית – דגש על המעבר כלכלה מרכזית לניהול מבוזר יותר, אך תחת שליטה מרכזית.
המערכת הצבאית – מציין את כפיפות הצבא למפלגה הקומוניסטית ולשלטון המרכזי.
תיקונים לחוקה – מאפשר שינויים עתידיים לחוקה בהתאם לצרכים פוליטיים וכלכליים.
פרק המבנה השלטוני

החוקה הסינית מתארת את מבנה השלטון במדינה כמרוכז ומבוזר, כאשר כל הסמכויות המרכזיות מצויות בידיים של המפלגה הקומוניסטית, וההרשויות השלטוניות פועלות תחת המניע שלה.
פרק המבנה השלטוני > "הקונגרס העממי הלאומי" – הרשות המחוקקת

הגוף המחוקק העליון במדינה.
מונה כ-3,000 נציגים שמייצגים את כל המחוזות.
מקבל החלטות בנוגע לחוקים, תקנות, אישור תקציב המדינה ועוד.
בדרך כלל האספה מאשרת את ההחלטות המרכזיות של המפלגה הקומוניסטית.