stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאודור לסינג
הגותו - מקור השנאה העצמית היהודית

המוסר היהודי המפותח הוא גם המפתח לפתולוגיה של השנאה האוטו-אנטישמית. האדם אינו רוצה לדעת רק מהי הסיבה לאסונות הפוקדים אותו, אלא גם מדוע. בעוד מרבית האנושות תזקוף את האשמה לפתח האחר – האויב – היהודי מקבל על עצמו אשמה, משום שהוא רואה בכל אסון עונש שהוא בד בבד כפרה על חטא. תכונה זו מקורה באלפי שנות סבל.
סיבה נוספת לשנאה העצמית נעוצה בסביבה הלא-יהודית. תהליך הדמוניזציה של הקורבן הוא תהליך פסיכולוגי שכיח כדי להתגבר על נקיפות מצפון על עוול שנעשה. האדם מחפש סיבה להצדיקו. 2,000 שנה של רדיפה נוצרית שינו משהו במהות הפנימית היהודית עד שגם היהודים השתכנעו שהעוולות מגיעות להם, ובלשונו של לסינג: ”כדי להפוך בן אדם לכלב צריך רק לקרוא לו מספיק זמן 'כלב שכמוך!'”
מכתביו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
השנאה-העצמית היהודית (Der jüdische Selbsthaß), ברלין: יודישער פערלאג, 1930 (ניתן להורדה בארכיון האינטרנט)
לקריאה נוספת

דור בן-ארי, תיאודור לסינג: מורשתו של הקורבן הראשון של הנאציזם בצ'כוסלובקיה, פראג בצבעים, מאי 2024.
פרדריק גרונפלד, נביאים בבלי כבוד, הוצאת עם עובד, 1982.
יותם חותם, "גנוסיס מודרני וציונות: משבר התרבות, פילוסופית החיים והגות לאומית יהודית", הוצאת מאגנס, 2007.
שלמה אפרים מלונטשיץ

| --- | --- |
 לידה:  1550 לנצ'יצה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  21 בפברואר 1619 (בגיל 69 בערך) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי העתיק בפראג 
 תקופת הפעילות:  ? – 21 בפברואר 1619 
 רבותיו:  מהרש"ל
 
קברו של רבי שלמה אפרים מלונטשיץ' בבית העלמין העתיק בפראג
רבי שלמה אפרים מלונטשיץ (ה'ש"י, 1550 - ז' באדר ה'שע"ט, 21 בפברואר 1619), המכונה על שם ספרו הכלי יקר, היה רב, דרשן, ראש ישיבה ואב"ד בעיר פראג במקביל למהר"ל והשל"ה.
תולדות חייו

נולד בלונטשיץ (Łęczyca), שבפולין לרבי אהרן. בתחילה נקרא אפרים בלבד, והשם שלמה נוסף לו רק בהמשך. לדבריו:
"הנה כעת בשנת שס"א לפ"ק, קודם ימי הפורים - נפלתי למשכב בחולי מסוכן כמה שבועות, עד שהוסיפו לי שם שלמה. ובחמלת ה' הוציאני מתוך ההפיכה לחיות אותי כיום הזה, נדרתי לה' ואשלמה, לחבר חיבור זה לכבוד ה' ותורתו, ולגלות מצפוניו"
בצעירותו למד בישיבת המהרש"ל והוא מכנה אותו "מורי". בהמשך עבר לירוסלב ומשם ללבוב, בשלב זה בחייו היה מהדרשנים היהודים המפורסמים בדורו. בשנת שס"א (1601) קודם ימי הפורים חלה קשות ואז הוסיפו לו את השם שלמה. בשנת ה'שס"ד (1604) נקרא לשאת יחד עם המהר"ל (בשנותיו המאוחרות) את תפקיד ראש הישיבה ורבה של פראג. בשנת ה'שס"ז (1607) פטרוהו ראשי הקהל מהחובה לשפוט בדיני ממונות ובמקום זאת החל לשאת את הדרשות מדי שבוע. בשנת ה'שס"ט (1609) לאחר פטירת המהר"ל כיהן ברבנות פראג לבדו עד שנת ה'שע"ד (1614) שבה החל השל"ה (שגורש מפרנקפורט) לכהן יחד איתו כרב העיר. אף על פי שלא היה תלמידו של המהר"ל ממש, הושפע רבות מדרכו ומתורתו, ולעיתים הוא מוזכר כתלמידו.
היה מראשי ועד ארבע ארצות והוא חתום על רוב החלטות שהתקבלו בתקופה זו. באופן חריג מימן הוועד את הדפסת ספרו "כלי יקר".
חיבוריו הרבים עוסקים בענייני מוסר לרוב ולמרות תפקידו בוועד ארבע ארצות נודע כאחד המבקרים החריפים של החברה היהודית בתקופתו. הוא תוקף בספריו ודרשותיו את הרבנים, ראשי הקהל, והעשירים. כמו כן ביקר גם את מנהגי ההוללות בפורים, ואת חוסר הכוונה בתפילה. נודע גם בהתנגדותו ללימוד התלמוד לילדים בגיל צעיר ולשיטת הפלפול. הדבר מתבטא גם בפירושו לתורה, בו הכניס ענייני מוסר.
נפטר בז' באדר ה'שע"ט (1619)
מקום קבורתו בבית העלמין העתיק בפראג סמוך למקום קבורת המהר"ל.
משפחתו

רבי שלמה אפרים - היה נשוי לזלדה (נפטרה בשנת ה'שפ"ו, 1626)
בנו הרב הירש - כיהן אף הוא כדרשן וראש ישיבה בפראג
בנו רבי יצחק
חתנו רבי יצחק שיטנהופן
אחיו הרב משה - כיהן כר"מ בהורודנה
תלמידיו

בין תלמידיו נמנים:
רבי שבתי שפטל הלוי הורוביץ מחבר הספר ווי העמודים, בן השל"ה.
רבי יום-טוב ליפמן הלר בעל פירוש "תוספות יום טוב" על המשנה.
בנו רבי צבי הירש - מילא את מקומו בראשות הישיבה בפראג.
חתנו רבי האשקי (כינוי ליהושע) אביו של הרב אברהם ראובן הכהן סופר מחבר הילקוט ראובני.
ספריו

ספרו המוכר ביותר הוא כלי יקר - פירוש על התורה. ספר זה נכתב לאחר מחלתו ממנה התאושש ונוסף לו השם "שלמה". ספריו הנוספים הם:
שפתי דעת - ספר הקדמה, בו מסביר המחבר את מטרותיו בכתיבת חיבוריו השונים: "בכל החיבורים אשר חיברתי מעודי, היו עיני וליבי על דרכי בני עמינו ולפרסם את החנפים, לפעמים מתוך הכתב, ופעמים בעל פה בבתי כנסיות במדינת פולין..."
עיר גיבורים - דרשות על התורה ובנושאי מוסר.
עוללות אפרים - דרשות על מועדי השנה, ודרשות לשמחות כגון ברית מילה וחופה וקידושין.
ארח לחיים - דרשות לראש השנה, יום הכיפורים ולפסח.
עמודי שש - דרשות ופשטים אשר בתחילה נכתבו באורך שישה עמודים.
רבבות אפרים (לא נדפס).
לקריאה נוספת

ר' חיים מיכל, אור החיים, פפד"מ תרנ"א, עמ' 241–243.
ח"ה בן-ששון, "עושר ועוני במשנתו של המוכיח רבי אפרים איש לנצ'יץ", ציון יט (תשי"ד), עמ' 166 – 142.
חיים ראובן רבינוביץ, ר’ שלמה אפרים לונשיץ "המוכיח בשער", סיני נט (תשכו) 174-184.
אביב עקרוני, בעל "עוללות אפרים" [ר’ שלמה אפרים מלונצ’יץ’], הפועל הצעיר מ, 22 (תשכט) 28-29.
משה סוקולוב, פרשת האזינו : "אני אמית ואחיה" - גלות וגאולה במשנתו של ר’ שלמה אפרים לונטשיץ, הוגים בפרשה (2005) 630-637.
ישראל פינחס טירנואר: "ראש המדברים בכל מקום", בתוך המודיע מוסף תורני, א' באדר ב' התשע"ט, עמוד ט"ז.
הערות שוליים

↑  תמונת מצבתו באתר Find a Grave
↑  אברהם עובדיה (גוטסדינר), הארי שבחכמי פראג, ירושלים תשס"ב, עמ' קלו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260980405171  PLWABN: 9810678198505606  BnF: cb135458538 (data)  GND: 122082370  ISNI: 0000 0000 6680 5160  LCCN: n88102162  NKC: zmp2012739180  NTA: 13835975X  SELIBR: 51837  SNAC: w6x67mt4  SUDOC: 091514592  VIAF: 14758301   WorldCat (עם VIAF): 14758301 
עיר גיבורים, זולקווא, ה'תקנ"ט
ריפוי האיש בעל היד היבשה

ישו מרפא את האיש בעל היד שיבשה, פסיפס ביזנטי .
ריפוי האיש בעל היד שיבשה הוא אחד מהנסים של ישו. הסיפור מופיע בשלוש הבשורות הסינופטיות: במתי יב: 13-9, מרקוס ג: 6-1 ולוקס ו: 11-6.
סיפור הנס

בשבת כאשר ישו נכנס לבית הכנסת, הפרושים והסופרים (חכמי התורה) חיפשו סיבה להאשים אותו, הם ארבו ועקבו אחריו מקרוב כדי לראות האם הוא ירפא בשבת והוא שאל אותם: "האם זה מותר לרפא בשבת? הם לא השיבו, ואז ביקש מן האיש להושיט ידו המשותקת וריפא אותו.
הציטוט על פי בשורת מתי

9 וַיַעֲבֹר מִשָׁם אֶל־בֵּית הַכְּנֶסֶת שֶׁלָּהֶם׃ 10 וְהִנֵּה־שָׁם אִישׁ וְיָדוֹ יְבֵשָׁה וַיִּשְׁאָלוּהוּ הֲמֻתָּר לִרְפֹּא בַּשַׁבָּת לְמַעַן יִמְצְאוּ עָלָיו עֲלִילֹת דְּבָרִים׃ 11 וַיּאֹמֶר אֲלֵיהֶם הַיֵּשׁ בָּכֶם אָדָם אֲשֶׁר־לוֹ כֶּבֶשׂ אֶחָד וְנָפַל בְּבוֹר בַּשַׁבָּת וְלֹא־יַחֲזִיק בּוֹ וְיַעֲלֶנּוּ׃ 12 וּמַה־יָּקָר אָדָם מִן־הַכֶּבֶשׂ לָכֵן מֻתָּר לַעֲשׂוֹת טוֹבָה בַּשַׁבָּת׃ 13 וַיּאֹמֶר אֶל־הָאִישׁ פְּשֹׁט אֶת־יָדֶךָ וַיִּפְשֹׁט אֹתָהּ וַתֵּרָפֵא וַתָּשָׁב כְּיָדוֹ הָאַחֶרֶת׃
הציטוט על פי בשורת מרקוס

1 וַיָּשָׁב וַיָּבוֹא אֶל־בֵּית הַכְּנֵסֶת וְשָׁם־אִישׁ אֲשֶׁר יָדוֹ יְבֵשָׁה׃ 2 וַיֶּאֶרְבוּ לוֹ אִם־יִרְפָּאֵהוּ בַּשַּׁבָּת לְמַעַן יִמְצְאוּ עָלָיו עֲלִילוֹת דְּבָרִים׃ 3 וַיּאֹמֶר אֶל־הָאִישׁ אֲשֵׁר יָבְשָׁה יָדוֹ קוּם עֲמֹד בַּתָּוֶךְ׃ 4 וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם הֲמֻתָּר בַּשַּׁבָּת לְהֵיטִיב אוֹ לְהָרֵעַ לְהַצִּיל נֶפֶשׁ אוֹ לְהָמִית וַיַּחֲרִישׁוּ׃ 5 וַיִּפֶן וַיַּבֵּט אֲלֵיהֶם בְּזַעַף וַיִּתְעַצֵּב עַל־קְשִׁי לְבָבָם וַיֹּאמֶר אֶל־הָאִישׁ פְּשֹׁט אֶת־יָדֶךָ וַיִּפְשֹׁט יָדוֹ וַתֵּרָפֵא וַתָּשָׁב כָּאַחֶרֶת׃ 6 וַיֵּצְאוּ הַפְּרוּשִׁים וַיְמַהֲרוּ לְהִתְיָעֵץ עָלָיו עִם־אַנְשֵׁי הוֹרְדוֹס לְאַבְּדוֹ׃
הציטוט על פי בשורת לוקס

6 וַיְהִי בְּשַׁבָּת אַחֶרֶת וַיָּבֹא אֶל־בֵּית הַכְּנֵסֶת וַיְלַמֵּד וְשָׁם אִישׁ אֲשֶׁר יָבְשָׁה יָדוֹ הַיְמָנִית׃ 7 וַיֶּאֶרְבוּ־לוֹ הַסּוֹפְרִים וְהַפְּרוּשִׁים לִרְאוֹת אִם־יִרְפָּא בַּשַּׁבָּת לְמַעַן יִמְצְאוּ עָלָיו עֲלִילֹת דְּבָרִים׃ 8 וְהוּא יָדַע אֶת־מַחְשְׁבוֹתָם וַיֹּאמֶר אֶל־הָאִישׁ אֲשֶׁר יָבְשָׁה יָדוֹ קוּם וַעֲמוֹד בַּתָּוֶךְ וַיָּקָם וַיַּעֲמֹד׃ 9 וַיֹּאמֶר אֲלֵיהֶם יֵשׁוּעַ אֶשְׁאֲלָה אֶתְכֶם דָּבָר מַה־הַנָּכוֹן בַּשַּׁבָּת הַלְהֵיטִיב אִם לְהָרֵעַ לְהַצִּיל נֶפֶשׁ אִם־לְאַבֵּד׃ 10 וַיַּבֵּט סָבִיב אֶל־כֻּלָּם וַיֹּאמֶר לָאִישׁ פְּשֹׁט אֶת־יָדֶךָ וַיַּעַשׂ כֵּן וַתֵּרָפֵא יָדוֹ וַתָּשָׁב כָּאַחֶרֶת׃ 11 וְהֵמָּה נִמְלְאוּ חֵמָה וַיִּוָּסְדוּ יַחַד מַה־לַּעֲשׂוֹת לְיֵשׁוּעַ׃
פרשנות

הפרושים ארבו לא פעם לישו על מנת למצוא סיבות להאשים אותו או להבאיש את ריחו. הפעם בקשו להאשים אותו בכך שריפא בשבת, לכאורה מלאכה אסורה בשבת, אך לא באמת על פי התורה אלא על פי המסורת (קבלת הזקנים) שהתפתחה עם השנים. ישו כעס על הלב הקשה שלהם ועל רצונם לשמור על "עצת אנשים מלומדה" ולא לנהוג על פי הכלל "פיקוח נפש דוחה שבת".
בסוף הקטע המתאר את הריפוי של האיש בעל היד היבשה, מתואר שהפרושים והסופרים החליטו לגרום לאבדנו של ישו. נראה שכל זאת ממפני שלא הסכים עם הפרשנות שלהם למלאכות אסורות בשבת וגם מתוך קנאה על סגולות המרפא שהיו לו ועל היותו כל כך מקובל בעם.
אירוע זו מזכיר מאוד נס ריפוי אחר שנערך בבית הכנסת בשבת. ראה ריפוי האישה הכפופה. גם באירוע זה ארבו לו פרושים וסופרים הוא התעמת עמהם לגבי עצם הריפוי בשבת.
באמנות

נס זה היה נושא קטע מהדרשה המדוברת של המלחין ג'ון אדמס משנת 1973 "קנאות נוצרית ופעילות ".
הערות שוליים

↑  Bible Knowledge Background Commentary: Matthew-Luke by David C. Cook and Craig A. Evans (Feb 27, 2003) ISBN 0781438683 pages 240-241
↑  יוסף עמנואל לנדסמן, קורות חיי ישוע המשיח, דפוס ינץ בע"מ
עצרת הזיכרון לשואה ולגבורה בקיבוץ לוחמי הגטאות

עצרת יום השואה בשנות החמישים בקיבוץ לוחמי הגטאות
עצרת הזיכרון לשואה ולגבורה כונסה לראשונה בידי מקימי קיבוץ לוחמי הגטאות ב-19 באפריל 1949, מועד שנהיה אחר כך ל"יום השואה והגבורה" הישראלי. מאז היא מתקיימת שנה בשנה באמפי בקיבוץ לוחמי הגטאות, בסמוך ל"בית לוחמי הגטאות". היא אירוע ההנצחה הציבורי הראשון והגדול ביותר בישראל, שמכנס אליו שנה בשנה, ב"יום השואה והגבורה" אלפים, צעירים ומבוגרים, מכל ענפי החברה הישראלית. העצרת מכילה מסכת זיכרון באומר, בשירה ובמחול, הנחת זרי זיכרון לששת מיליון הנרצחים היהודים וזר לזכרם וכבודם של "חסידי אומות העולם".
העצרת הראשונה

היכן הכל התחיל? ב-19 באפריל 1946 קיימו בוורשה ארגוני הניצולים היהודיים ושרידי הלוחמים טקס בין גלי ההריסות של אזור הגטו היהודי לציון שלוש שנים לפרוץ המרד בגטו ורשה. יצחק צוקרמן, מראשי הארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה, ולעתיד מנהיגה של חבורת מייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, היה מהדוברים המרכזיים בו. במקום נחנכה אנדרטה צנועה שהזכירה בצורתה את מכסה הביוב דרכו יצאו אחרוני המורדים מהגטו הבוער. במרכז העיגול נחקקו עלה של זית והאות ב' שאומרת – כך הסביר צוקרמן - "להתחיל מבראשית". במבט לאחור, הייתה זו ראשיתה של מסורת הטקסים הפומביים לציון זיכרון השואה והמרד בשנים שלאחר מכן. שנתיים אחר כך, במעמד ציבורי רב-רושם נחנכה בסמוך לאנדרטת 1946 האנדרטה המונומנטלית לזכר מורדי הגטו של הפסל רפופורט. המועד, 19 באפריל, כבר התקבע בתודעת הציבור.
שלוש שנים אחר כך, כשמייסדי הקיבוץ כבר מצאו את דרכם לארץ ישראל, התאגדו בגרעיני התיישבות בקיבוצים יגור, בית השיטה וגינוסר, והתאחדו לשם הקמת קיבוצם החדש, צוין ברוב-עם יום עלייתו על הקרקע של קיבוץ לוחמי הגטאות [כמעט] באותו מועד, ב-18 באפריל 1949. היה זה אירוע משולש: לצד הטמנתה של אבן הפינה לציון הקמתו של קיבוץ חדש, קהילה של חיים מתחדשים, היה זה גם יום לידתו של "בית לוחמי הגטאות", עת אורגנה תערוכה צנועה של תעודות ופריטים "משם". הצלע השלישית הייתה כינוסה של עצרת הזיכרון הראשונה על אדמת ארץ ישראל, שהפכה לאירוע של קבע ולכינוס הציבורי הגדול בישראל לציון יום השואה. בעקבותיו נכונו עם השנים עצרות זיכרון במועד זה גם בקיבוץ יד מרדכי של תנועת השומר הצעיר ובקיבוץ משואות יצחק.
מועד הזיכרון - יום הזיכרון לשואה ולגבורה

היו שייחסו משמעות למיקומו של יום זיכרון צעיר זה בימים שבין פסח ליום העצמאות כחוליית חיבור בין החג הלאומי הקדום, פסח, לחג הלאומי החדש, יום העצמאות. למעשה, היו אלו הגרמנים שבחרו את ערב פסח 1943 כיום חידוש גירוש היהודים מגטו ורשה ובכך גם הביאו לפרוץ המרד ב-19 באפריל 1943. מכיוון שלא ניתן היה לקיים אירוע זיכרון ציבורי במועד הפסח, הוא הועבר לשבוע שלאחריו. ה'סנדוויץ' של שני המועדים נוצר בדיעבד כאשר בהדרגה התעצבה גם מסורת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות. חוק זיכרון השואה נחקק רק ב-21 באפריל 1951, אולם הוא נותר בעיקרו כיום חולין. מיסודו של יום השואה כמועד מעוצב נתקל בהתנגדות של הממסד הפוליטי במדינת ישראל, אולם משקלם הגובר של ניצולי השואה בחברה הישראלית הביא לכך שיותר לא יכלו להימנע מקבלת דרישתם לעגן את יום השואה, הגבורה והמרד בלוח הזמנים הרשמי של מדינת ישראל.
מועד הזיכרון - יום הזיכרון לשואה ולגבורה > מועדים אלטרנטיביים

החלטת הכנסת לא התקבלה כמובנת מאליה ויש שערערו אליה והם המערערים עליה דה-יורה או דה-פקטו גם היום מכך שהם מסרבים לקביעה של מועד חדש בלוח העברי-יהודי. לוח השנה היהודי היה "נעול" מזה כ-1900 שנה מאז חורבן ירושלים השני. המסורת היהודית רבנית ביקשה לראות את שנות הגלות, כל מה שבין חורבן הבית לביאת המשיח, כימים חסרי משמעות, כהסחת דעת מסוכנת. בין החורבן לביאת משיח לא יכול להתרחש דבר בעל משמעות לזהות היהודית. ט' באב ו-י' בטבת כאירועים מטא-היסטוריים בלעו לתוכם את רישומי הדרמות ההיסטוריות הקשות שלאחר חורבן ירושלים. מבחינת המסורת היהודית הן לכאורה לא התרחשו, ואילו הלוח היהודי נותר רק עם מועדים שהם תוצר של הפרה-היסטוריה היהודית, ימי המקרא ותקופת הבית השני. כעת, בחוצפתה של קהילה זעירה אחת, ובהפקה משותפת עם תנועת "הקיבוץ המאוחד", נפרץ האיבון שכפתה התודעה הרבנית על הזמן היהודי והוצב מועד חדש בלוח היהודי-עברי. בכך הם הכריזו שהעם היהודי שב אל ההיסטוריה וזו, ביד קשה, החלה נותנת את רישומה במועדיו. תודעת השיבה אל ההיסטוריה וקבלת האחריות על ההיסטוריה הלאומית בהתהוותה הייתה מרכזית לקביעת המועד החדש.
בחוגים חרדיים בישראל ובעולם דחו את התוספת "השערורייתית" ללוח והם מציינים מאז ומתמיד את זכר קורבנות השואה בימי האסונות ההיסטוריים של העם היהודי. סירוב החרדים לקבל עליהם את יום כ"ז בניסן הלך והתמסד כמענה אידאולוגי למפעל הציוני ולתודעת ההיסטוריה שלו. הרבנות הראשית – הגוף הממלכתי, האמון על שירותי הדת בישראל, ומתנהל בגישה אורתודוקסית – קבעה כבר בשנת 1949 את י' בטבת, יום הקדיש הכללי, יום שהמסורת רואה כיום מותו של משה רבנו שמקום קבורתו לא נודע ויום הטלת המצור הכשדי על ירושלים, שהסתיים בשנת 586 לפנה"ס בחורבן ירושלים הראשון, כיום להעלאת זכר הנספים. יוצאי ברית המועצות שהגיעו לישראל, חלקם יוצאי הצבא האדום של ימי המלחמה, ציינו את יום כניעת גרמניה לצבא האדום, 9 במאי, כיום המשמעותי בעבורם כפי שנהוג היה לעשות תחת השלטון הסובייטי. בנובמבר 2005 קיבלה עצרת האומות המאוחדות החלטה היסטורית לקבוע בלוח השנה הבינלאומי את 27 בינואר כיום השואה, מועד שחרור מחנה אושוויץ. המועד נקבע כדי להעלות על נס את ניצחונו של העולם הנאור על עולם הרשע. מבחינתם זה אינו סיפור יהודי דווקא אלא סיפור כלל אנושי.
תוכן העצרות הראשונות > העצרת השנייה

עם קיומה של העצרת השנייה, באפריל 1950 הפכה עובדת העצרת למסורת ישראלית. כך כתבו על העצרת ב"דפים", עלון קיבוץ לוחמי הגטאות:
אחרי ההכנות המרובות עבר עלינו היום הזה כחוויה שלא תישכח במהרה. שוב הפך יישובנו מרכז לאותו חלק בציבור המתקדם בארץ, אשר זכר הגטו והמורדים חרות עמוק בלבו והוא מעלה אותו ביום הזיכרון. אלפים באו מכל הארץ, מן הקיבוץ והעיר. השנה גדול היה אחוז הנוער בקהל.
דבריהם של טוביה {בוז'יקובסקי], של יצחק גרינבוים, ליוויק ודויד שמעוני, שיריהם ונגינותיהם של אמני הקיבוץ המאוחד, דברי קדיה מולודובסקה האנינים, מפגן הנוער, השתתפות הצבא בהזכרת הנופלים על חומות הגטו, המעמד המרעיד לב בעת קריאת "היזכור", הדברים הקצרים והפשוטים של יצחק שדה, כל אלה משתלבים לחוויה העמוקה שעברה עלינו ביום זה.
לקראת ה-19 באפריל הקדיש העלון האינפורמטיבי של הקיבוץ המאוחד עמוד ובו רשימה של טוביה על "בית לוחמי הגטאות", סקירה על יישובנו (לפי "דפים"). פורסם גם מכתב של יצחק קצנלסון, שנשלח ממחנה ויטל, אל ברל קצנלסון – לקוח מגנזי "בית לוחמי הגטאות". רשימות על העצרת היו גם ב"על המשמר", מודעות – בעיתונים שונים. בדפים של "בשער", המוקדשים למרד הגטו, הופיעו רשימות ותמונות הלקוחות מארכיון "בית לוחמי הגטאות".
עבור חברי הקיבוץ העצרת הייתה הזדמנות לקבל הכרה, חיבוק ציבורי ואישור לעובדת קיומם שהייתה כה בלתי מובנת בהקשרה ההיסטורי. חשוב לראות שהאישים המדוברים והציבור אליו מתייחסים חברי הקיבוץ הוא בעיקרו ציבור יוצאי אירופה.
עיצוב חזותי ותכני של העצרת

אירוע העצרת הראשונה באפריל 1949 לא היה הפקה פרטית של חברי הקיבוץ. הוא היה הפקה שלהם יחד עם תנועה קיבוצית, "הקיבוץ המאוחד" שגייס לאירוע את משאביו, כסף, אמצעי תחבורה, חומרים להקמת אמפיתיאטרון מאולתר, גיוס אמנים והבאת קהלים.
המיקום שנבחר היה מורדות הגבעה עליה שכן עד הקמת המדינה מחנה צבאי בריטי ובה התמקמו מייסדי הקיבוץ. על מורדות הגבעה בואכה עמק עכו, שהיו כאמפיתיאטרון טבעי, הונחו קורות עץ על גבי בלוקים לבניין ובתחתית המדרון הוקמה במה מאולתרת. ברקע עמד מונומנט דרמטי שתרם לעיצוב העצרת בכל שנותיה – אמת המים העות'מאנית, שעברה דרך הגבעה והובילה עד 1948 מים ממעיינות כברי לעכו. על מורדות הגבעה נבנה עם השנים אמפיתיאטרון מסודר ובו כמה אלפי מקומות ישיבה. מעליו-מאחוריו הוקם בשנות הששים בניין הקבע של בית לוחמי הגטאות, שיצר את תפאורת הרקע הנוספת לאירוע. בעשרות השנים הראשונות הייתה אמת המים חלק מעיצוב התפאורה. כרזות נתלו עליה והוצבו דגלים, עליה צעדו נושאי לפידים, משמר כבוד וכתת יורים של צה"ל ותלמידים במופעים שונים עטופים בגלימות צהובות, זכר למצעדי היהודים אל מותם. בעשורים האחרונים נחלש מבנה אמת המים ולכן לא הותר בטיחותית להלך עליה ולעשות בה שימוש פעיל בעצרת. היא נותרה כחלק עיצובי דומיננטי, אבל פאסיבי.
בעצרות הראשונות אורגן מרחב העצרת במתכונת "סוציאליסטית" כאשר למול הבאים הוקמה הבמה ועליה שולחן הנשיאות, שולחן ארוך מכוסה מפה ועליה אגרטלים עם פרחי קלה. הצילומים מהעצרות מראים שמשנת 1971 ואילך בוטל שולחן הנשיאות. משנה זו ישבו הנכבדים בשורה הראשונה של הקהל, יחד עם הציבור, ובהגיע תורם לשאת דברים הם עלו לבמה ולדוכן הנואמים ואחר כך שבו אל הקהל. ההפרדה היררכית המסורתית בוטלה – המסר העיצובי נהיה ליותר עממי ודמוקרטי.
עיצוב חזותי ותכני של העצרת > המיקום

קיבוץ לוחמי הגטאות שוכן בפריפריה הישראלית. ית לוחמי הגטאות וקיבוץ לוחמי הגטאות אינם "ירושלים" – משמעות קיומם מעוגנת רק בסיפור השואה ובמעשה המייסדים ובכך קיבעו את הגבעה ההיא כמקום של עליה לרגל וכמרכז לעיסוק בזיכרון השואה. כך גם התרחש בקיבוץ יד מרדכי ובמשואות יצחק. עם השנים התעצבו מרחבי זיכרון רבים עממיים שעמדו בניגוד למרחב הממלכתי שהתעצב בהר הרצל, ב"יד ושם".
עיצוב חזותי ותכני של העצרת > כהני הזיכרון

מעל לכל מעשה הזיכרון של שרידי הלוחמים ואחר כך של קיבוץ לוחמי הגטאות מתנוססת, תרתי משמע, דמותו של יצחק (אנטק) צוקרמן. צוקרמן הוא היוזם של האירוע והוא הדובר המרכזי בטקס הזיכרון שמתקיים בין חורבות גטו ורשה ב-19באפריך 1946. צוקרמן, ועמו שותפתו לחיים צביה לובטקין, הם הדמויות המובילות את התגבשותו וייסודו של הקיבוץ ואת הקמתו של בית לוחמי הגטאות. צוקרמן היה הדמות המובילה גם בעצרות הזיכרון של השנים 1949 עד 1953. הוא הנואם המרכזי. משנת 1954, כך מראים צילומי הארכיון, ועד שנת 1984, חודשים ספורים טרם פטירתו, מי שמוביל את העצרת הוא צבי שנר, מנהלו של בלה"ג. זו גם השנה שבה תופסים את קדמת בימת הנואמים לא רק אנשי המחתרת הלוחמת. בחלק מהצילומים נראה צוקרמן על הבמה אולם הוא יושב בשורה השנייה. יש כאן ייצוג סימבולי של הישראליזציה של העצרת והרחבת האופקים שלה מסיפור המרד אל סיפורו של כלל ישראל. בשנת 1985 מוליך את העצרת חבר הקיבוץ והנהלת בלה"ג בנימין אנוליק ומשנת 1986 ועד לפרישתו לגמלאות מופיע על הבמה כמוביל העצרת נציג ראשון של דור הצעירים בקיבוץ שמחה שטיין.
משנת 1954, כך מראים צילומי הארכיון, ועד שנת 1984, חודשים ספורים טרם פטירתו, מי שמוביל את העצרת היה צבי שנר, מנהלו המדעי של בלה"ג. זו גם השנה שהחל ממנה תפסו את קדמת בימת הנואמים לא רק אנשי המחתרת הלוחמת. את שנות המלחמה עבר שנר במחנות עבודה בעומק ברית המועצות והוא לא נשא עמו את הילת הגבורה של הלוחמים. בחלק מהצילומים נראה צוקרמן על הבמה, אולם הוא ישב בשורה השנייה. יש כאן ייצוג סימבולי של הישראליזציה של העצרת והרחבת האופקים שלה מסיפור המרד אל סיפורו של כלל ישראל.
בשנת 1985 הוליך את העצרת חבר הקיבוץ והנהלת בלה"ג בנימין אנוליק ומשנת 1986 ועד לפרישתו לגמלאות הופיע על הבמה כמוביל העצרת נציג ראשון של דור הצעירים בקיבוץ, שמחה שטיין.
לצד אנשי ציבור שכיבדו בנוכחותם את העצרת ונשאו בה דברים, החלה לבלוט במאוחר בנוכחותה בעצרת קבוצת מפקדי צה"ל, שנעדרו, כנראה מסיבות של הימנעות משיוך פוליטי, מהעצרות הראשונות. רב-אלוף יצחק רבין כיבד בנוכחותו את עצרת 1965 ובכך פתח מסורת חדשה של ייצוג צה"ל בין נכבדי העצרת. בשנים הבאות נטלו בה חלק רא"ל דוד אלעזר (1973), אלוף פיקוד צפון יצחק חופי (1973), רא"ל מוטה גור (1975), רא"ל משה לוי (1984), אלוף הפיקוד אורי אור (1986), אלוף הפיקוד יוסי פלד (1988), רא"ל דן שומרון (1989), רא"ל אהוד ברק (1993), אלוף הפיקוד איציק מרדכי (1994), אלוף הפיקוד עמירם לוין (1995, 1996), רא"ל שאול מופז (1999), אלוף הפיקוד גבי אשכנזי (1999). הנוכחות הזו של מפקדי צה"ל באה לידי ביטוי גם בקהל הבאים לעצרת שמכיל יותר ויותר חיילים שבאים עם יחידותיהם לעצרת או לימי עיון בבלה"ג.
עיצוב חזותי ותכני של העצרת > אלו טקסטים ישולבו בטקס?

המסורת היהודית יצרה כלים טקסטואליים להתמודדות עם אסונות אישיים וציבוריים. באמצעותם היא נתנה משמעות לאירועים היסטוריים דרמטיים והקהתה את כוחם לערער על תבניות יסוד של הזהות היהודית. ה'קדיש' ולצדו תפילת האשכבה, 'אל מלא רחמים', וטקסטים קדומים נוספים, מזמורי תהילים, קינות ופיוטים – אלו הכלים בהם נעזר היהודי כדי לתת משמעות לעובדת המוות הקשה מנשוא. אם זיכרון השואה היה ממוזג אל תוך מסורת ט' באב, היו הטקסטים הללו משמשים גם להתמודדות עם השואה. אולם מכיוון שכבר ראינו שמנהיגי הציבור הקיבוצי סירבו להטמעה זו, עמד בפניהם האתגר לבנות מסכת טקסטואלית חדשה. זו עמדה בדיאלוג מתמיד, לעיתים במאבק קשה, עם ספרות החורבן והמסורת הליטורגית הקיימת..
משנה לשנה, מעצרת זיכרון אחת לרעותה, הלכה והצטברה מסורת עברית חדשה של הנחלת זכר השואה: תפילת יזכור בניסוחים של ברל כצנלסון, אחר כך של חיים גורי ובהמשך של אבא קובנר החליפה את נוסח 'יזכור' המסורתי. שירת חיים גורי – במיוחד שירתו "מן הדליקה ההיא" בה עסקנו – סיפקה טקסטים לטקסי הזיכרון. 'הנדר' של אברהם שלונסקי זכה למעמד של טקסט לאומי ושולב בהרבה עצרות. כך גם מכתבו האחרון של מרדכי אנילביץ' ליצחק צוקרמן על "חלום חיי קם והיה ראיתי הגנה יהודית בכל גדולתה ותפארתה" – טקסט שהיה לאבן יסוד של הנצחת השואה בעשורים האחרונים ונכנס לקאנון העצרת.[1]
יצירתו המאוחרת של יצחק קצנלסון (שבלה"ג נושא את שמו), "יומן ויטל" ו"השיר על העם היהודי שנהרג", היו מקור לקטעי קריאה קבועים בעצרות רבות. החלק הפותח של הקינה הגדולה, המילים הקוראות להתכנסות היהודים כדי לשאת את ההספד על העם היהודי שנרצח, היו למרכיב מהותי בליטורגיקה של יום השואה בעצרת הלאומית בקיבוץ לוחמי הגטאות.
משנה לשנה, מעצרת זיכרון אחת לרעותה, הלכה והצטברה מסורת עברית חדשה של הנחלת זכר השואה: תפילת יזכור בניסוחים של ברל כצנלסון, אחר כך של חיים גורי ובהמשך של אבא קובנר החליפה את נוסח 'יזכור' המסורתי. שירת חיים גורי – במיוחד שירתו "מן הדליקה ההיא" בה עסקנו – סיפקה טקסטים לטקסי הזיכרון. 'הנדר' של אברהם שלונסקי זכה למעמד של טקסט לאומי ושולב בהרבה עצרות. כך גם מכתבו האחרון של מרדכי אנילביץ' ליצחק צוקרמן על "חלום חיי קם והיה ראיתי הגנה יהודית בכל גדולתה ותפארתה" – טקסט שהיה לאבן יסוד של הנצחת השואה בעשורים האחרונים ונכנס לקאנון העצרת.
יצירתו המאוחרת של יצחק קצנלסון (שבלה"ג נושא את שמו), "יומן ויטל" ו"השיר על העם היהודי שנהרג", היו מקור לקטעי קריאה קבועים בעצרות רבות. החלק הפותח של הקינה הגדולה, המילים הקוראות להתכנסות היהודים כדי לשאת את ההספד על העם היהודי שנרצח, היו למרכיב מהותי בליטורגיקה של יום השואה בעצרת הלאומית בקיבוץ לוחמי הגטאות: