stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם חרי
ביוגרפיה

חרי נולד בעיר אטאקי בבסרביה, שהייתה אז בשליטת האימפריה הרוסית (כיום בשטח מולדובה על הגבול עם אוקראינה). קיבל חינוך מסורתי וכללי במסגרת העיירה וכשהיה בן 18, התחוללו פרעות קישינב (1903). בעקבות הפרעות הללו עזב את מקום הולדתו ועבר לוורשה, שם הצטרף לאגודת "צעירי ציון" וכן עבד במסגרת הוצאת "השחר" של חברת הספרים בבעלות מרדכי קפלן. בשנת 1911 יצא מטעם אגודת "צעירי ציון" כציר לקונגרס הציוני ה-10 שהתקיים בבזל.
בשנת 1912 עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה, ולאחר עבודות שונות הצטרף ב-1915 למשרד הארצישראלי בניהולם של ארתור רופין ויעקב טהון. במסגרת המשרד, שהיה הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית העולמית בארץ ישראל, קיבל חרי אחריות על נושא ניהול הכספים, ועסק במקביל גם בהעברת כספים למושבות החקלאיות ולסניפים השונים. השלטונות העות'מאנים באותה תקופה ראו בפעילות ציונית, ובמיוחד בתמיכה כספית בה, פעילות ריגול לכל דבר ועניין שדינה עינויים ומוות, אך בשל העובדה שברשותו של חרי הייתה תעודת נתין ספרדי, התאפשר לו מעבר כמעט חופשי במחסומים השונים שהוקמו בדרכי הארץ. במסגרת תפקידו טיפל גם בכל נושא מימון הפעילויות השונות שהיו כרוכות בגירוש תל אביב, תמיכה בוועד ההגירה ובמגורשים וכן ביישובים השונים שקיבלו את המגורשים. יחד עם טהון, היה מאחרוני העוזבים את תל אביב.
עם העברת פעילותו של המשרד הארצישראלי לירושלים, קיבל חרי בקיץ 1918 לאחריותו למשך שנתיים את ניהול בתי המלאכה של בצלאל, שהופקעו בהחלטת ועד הצירים מידיו של פרופ' בוריס שץ בשל בעיות כספיות והועברו לאחריות המשרד. במסגרת פעילותו זו עסק חרי בין השאר בהגדלת יכולות הייצור ומגוון המוצרים האומנותיים שיצרו בתי המלאכה של בצלאל כמו גם בחתימת חוזים לטובת שיווקם של מוצרים אלו לחו"ל. פעילותו זו אפשרה את המשך תפקודו של המוסד למרות הקשיים הכלכליים ושנות השפל.
ביוגרפיה > מחלקת הקרקעות של הקק"ל

על בסיס החלטת הוועידה הציונית השנתית בלונדון, הוקמה בשנת 1921 מחלקת הקרקעות במסגרת הקק"ל, שקיבלה אחריות על סוגיית רכש האדמות וגאולת הקרקע בארץ מטעם המוסדות הציוניים והיוותה את חוד החנית בנושא עד קום המדינה. כראש המחלקה הראשון מונה עקיבא אטינגר ובשנת 1932 החליפו יוסף ויץ. חרי גויס למחלקה מיד עם הקמתה ועבד בה במשך 33 שנה עד לפרישתו ב-1954.
על פי הרישומים וההתכתבויות השמורים בארכיון הציוני המרכזי, חרי היה מעורב במרביתן של עסקאות רכש הקרקעות הגדולות שבוצעו בכל רחבי הארץ על ידי מחלקת הקרקעות של הקק"ל וחברת הכשרת הישוב בכל התקופה שמהקמת המחלקה (1921) ועד מלחמת השחרור. עיקר פועלו היה בתחומים הבאים:
רישום בספרי האחוזה – חרי היה היחיד מבין עובדי מחלקת הקרקעות שהוכר כ"נאמן" לרישום בעלות על הקרקעות שנרכשו על שם הקק"ל בספרי האחוזה (לשכות הטאבו השונות). מרבית הלשכות הרלוונטיות שכנו בערים הערביות דוגמת עזה, שכם, טולכרם, ג'נין וחברון והרישום חייב ניהול משא ומתן מתיש וארוך שלעיתים ארך חודשים רבים. המשא ומתן נוהל מול המוכרים, האריסים והפקידים המקומיים והמטרה הייתה לוודא שהקרקעות נרשמות כיאות על שם הקק"ל. גם בתקופות הקשות של הפרעות והמרד הערבי הגדול המשיכה פעילות הרישום להתבצע באופן שוטף.
השתתפות במכירות פומביות של קרקעות – במשך שנות ה-20 וה-30 השתתף חרי במספר לא מבוטל של מכירות פומביות בכל רחבי הארץ, אליהן היה מגיע כנציג מחלקת הקרקעות כשעמו סכומי כסף גדולים. גם כאן, מרבית המכירות התבצעו בלב היישובים והכפרים הערבים.
ניהול משא ומתן מול בעלי קרקעות ערביים שהתגוררו במדינות השכנות - יצא מטעם הקק"ל למדינות השכנות כגון לבנון וסוריה, ניהל משא ומתן מול משפחת סורסוק על אדמות עמק חפר ובמקרים מסוימים אף פעל ישירות מול מנחם אוסישקין ר' הקק"ל.
ייצוג המחלקה במשפטים הקשורים בסכסוכי קרקעות – חרי ייצג את הקק"ל באירועים רבים בהם הוגשו על ידי גורמים ערביים שונים הסתייגויות מכך שהם לא נכללו בהסדרים – בין אם מדובר בכאלה שהציגו עצמם כבעלי הקרקע הקנויה ולא היה ידוע אודותם דבר קודם לכן או לחלופין בעיות עם אריסים שסירבו להתפנות או דרשו הגדלת פיצוי. במקביל, דאג חרי אישית לכך שהמתיישבים היהודיים יקבעו עובדות בשטח על מנת להבטיח את אישור בית המשפט לעסקאות המקרקעין.
ביוגרפיה > פרטים אישיים

היה מתושביה הראשונים של שכונת רחביה והתגורר בה עד לפרישתו מקק"ל. לאחר הפרישה, פעל בהתנדבות במסגרת ארגון "ברית ראשונים" – ארגון א-מפלגתי שמתפקידו היה לעזור לגמלאים עובדי הגופים הציוניים השונים שהיו זקוקים לסיוע כלכלי. הוא שלט ב–8 שפות (עברית, יידיש, רוסית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, פולנית וערבית) והחזיק ספרייה ענפה. מרבית ספריו נתרמו על ידי משפחתו לאחר מותו לאוניברסיטת בר-אילן ושלט הנצחה נמצא על שמו עד היום בספריה המרכזית.
נפטר ב-1957 ונקבר בבית הקברות בסנהדריה שבירושלים. בתו, אביבה, ד"ר בביוכימיה, שירתה בחמ"ד והייתה ממקימי המכון הביולוגי בנס ציונה.
לקריאה נוספת

דוד תדהר (עורך), "אברהם יעקב חרי", אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג' (1949), עמ' 1421
אברהם יעקב חרי, קטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים
"אברהם חרי ז"ל", קרננו - ביטאונה של הקק"ל, שנה ל"ד, גיליון ב', אלול תשי"ז (1957), עמ' 15
"לזכר נעדרים - אברהם חרי", דבר - עיתון פועלי ארץ ישראל, 3 יוני 1957, עמ' 3.
"אברהם חרי - שנה למותו", הארץ, 10 מרץ 1958, עמ' 5
"זכרונות", אברהם חרי, שורות - פנקס לענייני הפקידים, הוועד המרכזי להסתדרות הפקידים שבהסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, חוברת מס' 5, מרץ 1939, עמודים 10–11.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג', 1949, עמ' 1421
↑  אברהם חרי, זכרונות, שורות - פנקס לעניני הפקידים כרך 5, מרץ 1939, עמ' 10–11
↑  הארכיון הציוני המרכזי (אצ"מ), L2\222 – 102 – 106 מ-28 אוג' 1918
↑  ראו מכתב של ד"ר טהון לחרי, אצ"מ, L2\222, מ-10 יוני 1920
↑  ראה לדוגמה אצ"מ, KKL5/4399-40 בו נרשמו חלק מאדמות יבנה בספרי האחוזה של עזה, אחריות על רישום קרקע שנקנתה בעבר הירדן המזרחי ונרשמה באל-סאלט KKL5/12535 מ-2 יוני 1943 וכן סיפור הקמת מושב צור-משה, "מרעיון התיישבות ציוני-יווני לגאולת הקרקע", שובל בן צור ארי, ללא תאריך.
↑  ראו לדוגמה אצ"מ, KKL5/31102-10 מנוב' 1930 בנושא אדמות בית שאן.
↑  ראה לדוגמה אצ"מ KKL5/31102-87 מ 28 אוק 1927
↑  "ספריה על שם חרי בבר-אילן", מעריב, 8 יולי 1964, עמ' 15 וכן "ספרית משפחת חרי באוניברסיטה בר-אילן", הצופה, 16 יולי 1964, עמ' 3.
פקידי המשרד הארצישראלי - אברהם חרי בשורה האמצעית, הראשון מימין. ירושלים 1918
טום ויזדום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בפברואר 1973 (בן 51) סווינדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1993 
 מקום לימודים:  Richard Taunton Sixth Form College  Academy Drama School 
 http://tomwisdom.net
 פרופיל ב-IMDb
 
טום ויזדום (באנגלית: Tom Wisdom; נולד ב-18 בפברואר 1973) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה בריטי.
בין הסרטים ששיחק בהם ניתן למנות את "היי מיסטר די-ג'יי" (2005) ו-"300" (2007).
ביוגרפיה

טום ויזדום נולד בבריטניה. אביו שירת בחיל האוויר המלכותי של בריטניה. בעקבות כך נאלצה המשפחה לעבור דירה פעמים תכופות. לויזדום יש 2 אחים. הוא בוגר המכללה בסאות'המפטון, שם התאמן בלימודי דרמה.
בטלוויזיה, ויזדום שיחק את טום פרגוסון בטלנובלה "רחוב ההכתרה" (1999-200). בתיאטרון הוא שיחק ב"ארץ אחרת" (2000) ובהצגה "סוף המסע" (2005). התפקיד הידוע ביותר שלו הוא כ"אסטוניס" בסרט "300". הוא שיחק גם בסרט "רדיו רוק" (2008), ואת איאן בסרט "אחוות הג'ינס 2" ו"אש וקרח".
סרטים ששיחק בהם

Enemy Lines - ‏2020
שומרי האור - 2010
אש וקרח - 2008
אחוות הג'ינס 2  - 2008
רדיו רוק - 2008
300 - 2007
היי מיסטר די ג'יי  - 2005
סרטים ששיחק בהם > טלוויזיה

החברה הגבוהה (2005-2003)
דומיניון (2015-2014)
ראיתיכם שוב בקוצר ידכם

רְאִיתִיכֶם שׁוּב בְּקֹצֶר יֶדְכֶם הוא שיר מחאה של חיים נחמן ביאליק, שפורסם לראשונה בכתב העת "מאזנים" ב-22 באוקטובר 1931. השיר נכתב לאחר שביאליק השתתף בקונגרס הציוני העולמי השבעה עשר בבזל, שם הודח חיים ויצמן, שבו תמך ביאליק, מנשיאות ההסתדרות הציונית, על ידי האופוזיציה, ובראשה הפלג הרוויזיוניסטי.
אין להוציא מכלל אפשרות שביאליק מחה נמרצות בשיר גם כנגד חבורת סופרים צעירים מודרניסטים בהנהגת אברהם שלונסקי, שהתרכזה בכתב העת "כתובים", וקידשה מלחמה בסגנונו ושירתו של ביאליק בפרט, ובאגודת הסופרים בכלל. האגודה בראשות ביאליק פרשה מ"כתובים" והקימה את "מאזניים".
השיר מבטא מפח נפש וזעם גדול עד כדי גידופים המוטחים בעם או בקהילה, אליה הוא מיועד, והכותרת שלו משמשת מדי פעם לאנשים שונים שיוצאים בקריאת מחאה כנגד קהילה כלשהי.
הרקע לכתיבת השיר > קהל יעד ציוני

הקונגרס הציוני השבעה עשר התכנס בבזל ביולי 1931, על רקע של משברים שהתרחשו ביחסים בין התנועה הציונית לבין שלטונות המנדט הבריטי. מאורעות הדמים בשנת תרפ"ט, ההמלצות להגביל את העלייה וההתיישבות היהודית בארץ ישראל ופרסום הספר הלבן של פאספילד – נתפסו על ידי רבים ממשתתפי הקונגרס ככישלון מדיניותו הפייסנית של חיים ויצמן. במהלך הוועידה הודח ויצמן מתפקידו כנשיא ההסתדרות הציונית, ובמקומו נבחר נחום סוקולוב. בד בבד נדחתה הצעת הרוויזיוניסטים לקבל רוב להכרזה שמטרתה הסופית של הציונות היא להקים מדינה יהודית משני צדי הירדן. זאב ז'בוטינסקי קרע את כרטיס החבר שלו כתגובה לדחייה ועזב בזעם את הקונגרס עם סיעתו.
ביאליק, שהיה חסידו של ויצמן, השתתף בקונגרס, וצפה בדיונים כשהוא מזועזע מהדחתו המשפילה של המנהיג הציוני. במכתב אישי שכתב לחברו יהושע חנא רבניצקי הוא התבטא: "לא קונגרס היה זה כי אם ביצה עמוקה וסרוחה אשר כל באיה לא ישובון". על משתתפי הקונגרס כתב שהם צירוף מבחיל של זקנים חלושי דעת וקטני נפש, כשאת עיקר זעמו שפך על הסיעה הרוויזיוניסטית, אך גם הסיעות האופזיציוניות הקטנות לא יצאו ריקם. את הטיוטה הראשנה של השיר כתב ביאליק במהלך הקונגרס עצמו, ולאחר שבועות מספר השלים אותו בקרלסבד, שם שהה לצורך מנוחה ומרפא. הוא הגדיר את השיר כיצור כלאיים בין שיר ובין מאמר.
ביאליק דחה הפצרות רבות מכיוונים שונים לגנוז את השיר הקשה, ובאוקטובר 1931 התפרסם השיר ב"מאזניים" כשהוא גורר אחריו התפרצות סוערת של תגובות שנמשכה חודשים רבים. ז'בוטינסקי, שנפגע קשות מהשיר, פרסם מאמר נוקב ביידיש, כשהוא מאשים את ביאליק כמי שסרה ממנו רוח השירה והוא הפך לפחדן שתומך בוויצמן. לימים התפייס ז'בוטינסקי עם ביאליק.
ביאליק עצמו התבטא בצורה אמביוולנטית על זהותו של קהל היעד של שירו. במכתב לרבניצקי הוא מדבר בעיקר על ז'בוטינסקי וסיעתו, אך במכתב לאשתו, שחששה למעמדו בעקבות השיר, הוא כותב שכלל לא התכוון ליריביו הפוליטיים אלא ל"עניינים ספרותיים ידועים".
הרקע לכתיבת השיר > קהל יעד ספרותי

המרד של הסופרים המודרניסטים בביאליק החל בשנתו החמישית של כתב העת "כתובים", כשאברהם שלונסקי ואליעזר שטיינמן עומדים בראש התוקפים. תחילה תקף שלונסקי את כתב העת "מאזניים", שפרש מ"כתובים", בכך שהוא שמרני שדוחה סופרים מודרניים ומנסה להחזיר את ימי הזוהר של הסופרים הוותיקים כגון דוד שמעוני, המשוררת אלישבע, גרשון שופמן, ובראשם ביאליק. שלונסקי החליט שהגיע עת חילוף המשמרות, וראה את עצמו כיורשו של ביאליק. גיליון "כתובים" מיוחד בשם "דור דור ודורשיו – דור ודור ודורסיו" הוקדש ליוצרים שנדחו בזמנם על ידי הביקורת הממסדית עקב חדשנותם. שלונסקי ושטיינמן טענו שביאליק העסוק במפעלי הכינוס שלו, מפלה את המשוררים הצעירים וחולש על התקציבים של הוצאות הספרים הוותיקות.
התקיים שוני מהותי בין שירת ביאליק ובני דורו לבין סגנון השירה החדש, שהיה מודרניסטי ואקספרסיוניסטי באופיו, והתבסס על שירת אירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה. בין המשוררים החדשים נמנו מלבד שלונסקי ושטיינמן גם אורי צבי גרינברג, דוד פוגל ואחרים. במקום שירת היחיד שלטה ביצירתם הזיקה אל חברת ההמונים המודרנית, במקום הכמיהה אל הטבע – התמקדות במציאות הטכנולוגית העירונית החדשה, במקום טיפוח הדמיון הפיוטי – קונקרטיות וחשיפה של הגופניות. שירתו של ביאליק נדמתה למשוררים הצעירים כאילו שהגיעה מעולם שאבד עליו הכלח, אישיותו הטילה צל עליהם והם ניסו לקעקע את דמותו הספרותית והציבורית כאחד.
התקבלות השיר

נחום סוקולוב, עורך כתב העת של ההסתדרות הציונית, "העולם", אשר ירש את תפקידו של ויצמן המודח כנשיא ההסתדרות הציונית, פרסם את השיר בכתב העת. כדרכו של סוקולוב, הוא משתדל לצעוד בין הטיפות. מצד אחד השיר הוא פרי עטו של המשורר הלאומי שסוקולוב העריך מאוד, ומצד שני, בסופו של יום, הוא עצמו קיבל את תפקידו כתוצאה ממעשה ההדחה, אשר בעקבותיו נכתב השיר. במאמרו "חזון השבוע" הוא מכנה את השיר מאורע שאיננו בהכרח ספרותי, אלא בבחינת החזות הקשה שצופה המשורר לעם. בכך מפחית סוקולוב מערכה הספרותי של היצירה.
הוא מהלל את ביאליק בהיותו ער תמיד לרחשי הציבור, מתאר את תוכנו של השיר ומסיים בדברי ביאליק על רצון העם במנהיג יחיד, אשר יאחז בציצית ראשו של העם וינער אותו קשות. אלא שאז מסיים סוקולוב בהתנערות מאותה שאיפה: "כמיהה זו ליחיד-גיבור מובנה ואיננה נדירה כיום בעולם. אך אנו לא נלך בזה אחרי המשורר. אנו מאמינים שאין גיבור כרצון עם מגובש, ואין שבט ברזל כמצוקה. לזו האחרונה דאג ודואג גורלנו המר" סוקולוב קורא לציבור עצמו לקחת לתשומת לבו את התוכחה ולדאוג למלא את חובתו האישית והציבורית, ורק אז תגיע הישועה.
אברהם שלונסקי, שראה את עצמו ואת עמיתיו המשוררים הצעירים כמען של השיר הנוקב, תקף את ביאליק בשלושה מאמרים בוטים: "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם", "חבלי שיר" ו"מן הקצה אל הקצה". שירו של ביאליק הוא בן 50 שורות, תיאר שלונסקי, כאשר חצי ממנו איננו כלל שיר אמנותי. זהו שיר של כעס המתכחש להווייתו של ביאליק כמשורר לירי וגורם לדיכוי האש העצור שבקרבו. שלונסקי לא הסתפק בביקורת אמנותית קשה אלא רמז גם ל"עקרות השירית" של ביאליק בתקופה הנדונה. השיר, האשים שלונסקי, עמוס ציטוטים מהמקורות, שאמנם מעידים על מלאכת מחשבת של שליטה בלשון ובמקורות, אך אינה שואבת ממקורות אישיים פנימיים של המשורר. "זהו תשבץ מימרות נאה, מלאכת מחשבת המעידה על שררה בלשון, אבל לא ביטוי פרטי השואב מן הפנימיות של הזעם האישי של 'מדבר בעד' בדור כך וכך. זוהי ירייה מסוגננת בכלי נשק שאולים ביד בקיאה מבית העתיקות. וקול 'האני איהו?"
זאב ז'בוטינסקי פרסם מאמר חריף ביידיש בכותרת המעליבה: "המשורר לשעבר", והקביל בין המשורר לבין הגישה הפשרנית של ויצמן. רוח הזעם והגבורה שנכחה בימיו הטובים של ביאליק איננה קיימת עוד, האשים ז'בוטינסקי, ועתה הוא אימץ גישה בעל-ביתית פשרנית.
נתן אלתרמן הכריז, בניגוד לדעתו של שלונסקי, שאין לשלול מן השיר את זכות היצירה האמנותית. לא ניתן לגשת לניתוח של שיר בקני מידה מוכנים מראש, ופנייתו של ביאליק אל ארון הספרים היהודי בגידופיו ברורה לחלוטין בהיות השפה העברית המודרנית ענייה בביטויי זעם. אולם, טוענת זיוה שמיר, בקריאה זהירה מסתבר שאלתרמן מסווה במאמרו ביקורת סמויה על ביאליק, ועל התוכן ה"המוני" של שירו שאיננו אלגי ומעודן, ובכך הוא מסייע בעקיפין לביקורתו של שלונסקי.
שמואל אבנרי, מנהל הארכיון בבית ביאליק, הקריא קטע ממכתב שכתב ביאליק לידידו: "תובעים לכיסא ויצמן יש הרבה. וראויים אין אחד. אוסישקין רחב האחוריים יושב על שלושה כיסאות בבת אחת. סוקולוב בין שני כיסאות, גרינבוים ניפץ את הכיסא, ויצמן – הכיסא נשמט מתחתיו, ז'בוטינסקי פשט ידיו אל כיסא ולא הגיעו, וכך נהפך בית הקונגרס לבית הכיסא". הטקסט הזה יכול להסביר במידה רבה את רחשי לבו של ביאליק בעת שכתב את הטקסט הקשה של השיר "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם".
לקריאה נוספת

זיוה שמיר, "שיר הקונגרס של ביאליק "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם": בין המימסד הפוליטי ומימסד הספרות". בתוך: בין היסטוריה לספרות, דיונון, 1983
זיוה שמיר, "מאבקם של צעירי המודרנה התל אביבית במימסד הספרות והשתקפותו ביצירתו המאוחרת של ח"נ ביאליק", דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות ט, 1985, עמ' 357–364. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
נתן גורן, "התוכחה החדשה". עולמנו, כ"ב בטבת תרצ"ג, 20 בינואר 1933, עמ' 3, על "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם". חזר ונדפס בספרו פרקי ביאליק (תש"ט), עמ' 118–120 ובפרקי ביאליק (מהדורה שנייה, 2014), עמ' 134–136
הערות שוליים

↑  חיים נחמן ביאליק, "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם", מאזנים, י"א בחשוון תרצ"ב. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  חיים נחמן ביאליק, השירים, ערך והוסיף מבואות, ביאורים ונספחים: אבנר הולצמן, דביר, 2004, עמ' 457
↑  ראו למשל ליבנשטין: "איני מציע שלא להשתתף בועידה", הארץ, 24 בדצמבר 1946; חנה ארנון, יהדות פה ושם, מעריב, 1 ביולי 1984; בצלאל לביא, ראיתיכם שוב בקוצר ידכם, באתר News1 מחלקה ראשונה, 18 בדצמבר 2014
↑  אבנר הולצמן, חיים נחמן ביאליק (גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי), מרכז זלמן שזר, 2009, עמ' 215
1 2  אבנר הולצמן, חיים נחמן ביאליק... [ראו לעיל], עמ' 216
1 2  אברהם שלונסקי, מסות ומאמרים: העשור הראשון, 1922–1933, בעריכת חגית הלפרין וגליה שגיב, הקיבוץ המאוחד ספרית פועלים מרכז קיפ לחקר הספרות והתרבות העברית, אוניברסיטת תל אביב, 2011, עמ' 29–30, 418–441
↑  אבנר הולצמן, חיים נחמן ביאליק... [ראו לעיל], עמ' 212
↑  ספר בראשית, פרק י"א, פסוק ז'
↑  ספר ישעיהו, פרק ו', פסוק ד'
↑  ספר איוב, פרק ג', פסוק ט'
↑  ספר שמות, פרק י"א, פסוק ז'
↑  ספר ישעיהו, פרק נ"א, פסוק י"ז
1 2  זיוה שמיר, "מעל כל במה": לפתרון חידת שיר התוכחה הכמו-נבואי של ביאליק "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם", א. שלונסקי – אודותיו (אתר)
↑  נחום סוקולוב, חזון השבוע, העולם, 24 בנובמבר 1931
↑  שלושת מאמרי הביקורת של שלונסקי התפרסמו ב"כתובים"; הראשון ב-4 בנובמבר 1931, השני ב-26 בנובמבר 1931, והשלישי ב-26 בינואר 1932
↑  "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם" מאת חיים נחמן ביאליק, בהקראת שמואל אבנרי
| חיים נחמן ביאליק |
| --- | --- | --- |
| שירים | אל הציפור • תחזקנה • אם יש את נפשך לדעת •  הכניסיני תחת כנפך • על השחיטה • בעיר ההרגה • המתמיד • מתי מדבר • הבריכה • מגילת האש • לא זכיתי באור מן ההפקר • שיר העבודה והמלאכה • למתנדבים בעם • אכן חציר העם • ראיתיכם שוב בקוצר ידכם • שירתי • זוהר • ביום קיץ יום חום • בגינה • עציץ פרחים • שיר לחמוטל • שבת המלכה • פרש • קן ציפור • הפרח לפרפר • הפרפר לפרח • בין העצים הירקרקים‎ • היא יושבה לחלון • נדנדה • מעבר לים • מתי מדבר האחרונים • יהי חלקי עמכם • לכבוד החנוכה • בערוגת הגינה • מקהלת נוגנים • קומי צאי • יש לי גן • הקיץ גווע • אחרי מותי • לבדי •  תרזה יפה • לא ביום ולא בלילה • בין נהר פרת ונהר חדקל • בשל תפוח |  |
| סיפורים | ספר האגדה • אלוף בצלות ואלוף שום • גילוי וכיסוי בלשון • החצוצרה נתביישה • אריה "בעל גוף" • התרנגולים והשועל • שירים ופזמונות לילדים • אגדת שלושה וארבעה • ויהי היום • מסע הדג‎ • ספיח • יום השישי הקצר • מאחורי הגדר |  |
| הנצחה | קריית ביאליק • בית ביאליק • גבעת ח"ן • פרס ביאליק • כפר ביאליק • שדרות ח"ן (תל אביב) • כיכר ביאליק • מוסד ביאליק • רחוב ביאליק (תל אביב) • קמפוס ביאליק-רוגוזין • שדרות ח"ן (רחובות) • רחוב ביאליק (רמת גן) |  |
| ערכים קשורים | מאניה ביאליק‎ • אירה יאן • מרדכי עובדיהו • משה אונגרפלד • ראדי • אהל שם • עונג שבת |  |
האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית

| --- | --- |
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מטה הארגון:  ברלין 
 מייסדים:  Emil Lehmann 
 תקופת הפעילות:  26 במרץ 1893 – 10 בנובמבר 1938 (45 שנים) 
 
עלון מטעם 'האגודה המרכזית', היוצא נגד תעמולה אנטישמית (1925)
לוחית זיכרון על הבניין שבו שכנה האגודה, ברחוב פריזר 44 בברלין
האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית (בגרמנית: Centralverein deutscher Staatsbürger jüdischen Glaubens, ובקיצור: CV) הייתה ארגון פוליטי יהודי שפעל בין השנים 1893–1938 בגרמניה (למעשה, בשלוש ישויות פוליטיות נבדלות: הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית). מטרתו הייתה לפעול כנגד עליית האנטישמיות בגרמניה, ובתוך כך גם להבטיח שוויון זכויות לכל אזרחי המדינה.
היסטוריה

הארגון נוסד בתאריך 26 במרץ 1893 על ידי קבוצת אינטלקטואלים יהודים בברלין. זמן קצר לאחר היווסדו מנה הארגון 1,426 חברים ובתוך מספר שנים מועט הפך "לגוף הפוליטי המרכזי ביהדות גרמניה לצד הקהילות הדתיות". בנובמבר 1899 הגיע מספר החברים באגודה לכ-50,000. ב-3 בפברואר 1903 ציינו באגודה 10 שנים לקיומה עם 14,000 חברים בודדים ועוד מאה קהילות שלמות שהצטרפו כקהילות, באופן שנטען שהאגודה ייצגה מעל 100,000 איש.
בשנת 1924 הגיע מספר החברים באגודה ל-72,400, אשר אם סופרים גם את בני משפחותיהם, ייצגו לפחות 300,000 נפש, כלומר את רוב יהודי גרמניה.
בשנת 1933, שנת עלייתו המפלגה הנאצית לשלטון, ירד מספר החברים ל-64,000. בשנת 1933 קוימו שיחות עם ראשי האגודה על ארגון יהודי גרמניה שמהם תשלל האזרחות היהודית כעדה דתית שתנוהל על ידי האגודה. רעיון זה לא יצא אל הפועל. בנובמבר 1935, בעקבות חקיקת חוקי נירנברג שמנעו מיהודים להיות אזרחים גרמניים, שונה שם הארגון ל"האגודה המרכזית של היהודים בגרמניה" ("Centralverein der Juden in Deutschland"), ובשנת 1936 שונה השם שוב, הפעם ל"האגודה המרכזית היהודית" ("Jüdischer Centralverein"). לאחר ליל הבדולח ב-1938 פסקה הוצאת השבועון של האגודה, וזמן קצר לאחר מכן נאסרה פעולתה כליל.
פעילות

האגודה שמה להּ למטרה לאחד את היהודים אזרחי גרמניה כדי להיאבק למען זכויות אזרח ליהודים וללחום באנטישמיות ואפליה נגד יהודים. האגודה נהגה לתבוע אנשים שפרסמו פרסומים אנטישמיים או לתבוע מהממשלה להעמיד את המפרסמים לדין. כן דרשה לפעול נגד אמירות אנטישמיות של עובדי המדינה, כמו שופטים וחיילים.
בשנות ה-20 הוציאה האגודה פרסומים שונים שיועדו לקהל נוצרי ונועדו לקרב את הגרמנים אל היהודים, למען שוויון זכויות מלא של היהודים בגרמניה. בין השאר הוצא לאור כתב עת בשם "C.V.-Zeitung" (גרמנית: "עיתון CV"), שיצא בכ-55,000 עותקים. בראשית שנת 1922 פרסם ה-"C.V.-Zeitung" שיחות עם הנשיא פאול פון הינדנבורג ועם מנהיגים כלכליים, על השתלבות היהודים בגרמניה.
בשנת 1928 הוקם בסיועו של אלפרד וינר (מייסד אוסף וינר לתיעוד הנאציזם באוניברסיטת תל אביב) "משרד רח' וילהלם" ("Büro Wilhelmstraße"), שעסק בתיעוד פעולות הנאצים ופרסם מידע אנטי-נאצי עד עליית הנאצים לשלטון ב-1933. עם זאת, חלק מפרסומי האגודה בשנים אלו בקשו להרגיע את יהודי גרמניה. ביוני 1932 טענו באגודה שהחלטת הלנדטאג הפרוסי על החרמת רכושם של יהודים שהגרו לגרמניה אחרי תחילת מלחמת העולם הראשונה היא הצהרתית ולא תהיה לה נפקות מעשית.
אידאולוגיה

האגודה ייצגה בעיקר את היהודים הליברלים בגרמניה, שבקשו להיות חלק מהלאום הגרמני. הצבת הביטוי "אזרחים גרמנים" לפני "בני דת משה" נועדה לציין את היות חברי האגודה קודם כל אזרחים גרמנים. בהכרזה על הקמת האגודה נכתב:
בשנת 1901 תיאר הדער איזראעליט האורתודוקסי כנס של האגודה ככזאת שלא הגיעו אליה אורתודוקסים כלל. וגם הציונים לא הורשו להשתתף בה. עם זאת, היו באגודה גם יהודים אורתודוקסים שהאמינו בהשתלבות בעם הגרמני ועד שנת 1910 היו באגודה יהודים שהיו גם חברים בהסתדרות הציונית. באותן שנים, הגם שהאגודה שללה את היותם של היהודים עם והתנגדה לציונות, היא בקשה לייצג את כלל יהודי גרמניה ועל כן שמרה על נייטרליות בוויכוחים פנים יהודיים.
בשנת 1903 בכתבה לכבוד עשור לאגודה, נכתב בהמליץ, שהיה מזוהה עם הציונות, שאמנם היה עדיף אם שם האגודה הייתה מקדימה את התואר "יהודים" ל"אזרחים גרמנים" אך למרות זאת פעולות האגודה מקובלות על כל המפלגות בין יהודי גרמניה, כולל הציונים.
החל משנת 1910 נוצר עימות בין הציונים לאנשי האגודה. קביעת ועידה ציונית בפוזן בשנת 1912 שכל ציוני צריך לייעד את עצמו לעלייה לארץ ישראל, כמו גם הגידול בפעילות הציונית בגרמניה, הביאה את אנשי האגודה לצאת בפרסומים נגד הציונות, במה שהתפתח לעימות תעמולתי חריף בין הארגונים עד תחילת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1921, על רקע התגייסות של מנהיגים יהודיים מהמחנה הליברלי בעד קרן היסוד, קיבלה האגודה את ההחלטה:
החלטה זאת עוררה סערה בין תומכים למתנגדים בתוך האגודה.
בשנת 1928 קיבלה ועידת האגודה שנתכנסה בברלין החלטה הטוענת שהתעמולה הציונית מגבירה את ההבדלה בקרב הציבור בין גרמנים ליהודים, הבדלה שהאגודה פעלה במשך שנים לבטלו. עם זאת, הוועידה סירבה לקבל החלטה האוסרת על חברי האגודה להיות חברים בוועד למען ארץ ישראל.
באפריל 1929 תיארו בדבר את התמורה שחלה בקרב האגודה על רקע ההצעה שהאגודה תהיה שותפה לא ציונית בסוכנות היהודית שהוקמה אז:
בפברואר 1930 קיבלה ועידת האגודה החלטה השוללת לאומיות יהודית או השתתפות במפעל למען ארץ ישראל, ומבהירה שגרמניה היא מרכז חייהם הפוליטיים והרוחניים של חברי האגודה.
פעילים מרכזיים

בין מייסדי האגודה הייתה הנרייטה מיי שהייתה האישה הראשונה שכיהנה בוועד.
בתקופת רפובליקת ויימאר היה לודוויג ויימאר מהדמויות הבולטות באגודה. הוא הצטרף לאגודה בשנת 1907, נהיה למנכ"ל האגודה בשנת 1921 ובשנת 1923 היה למנהיג האידאולוגי שלה.
לקריאה נוספת

אברהם ברקאי, לבטי זהות על סף החידלון: האגודה המרכזית ויהודי גרמניה 1893-1938, מכון ליאו בק ויד ושם, תשע"ג.
הערות שוליים

↑  גיא מירון, "בין השתלבות להתיחדות - האמנסיפציה והקיום היהודי בגרמניה", בתוך: יהדות זמננו 11–12, תשנ"ח, עמ' 101-102
↑  ברלין, הצפירה, 28 בנובמבר 1899
1 2  מלחמת מגן, המליץ, 18 בפברואר 1903
↑  גיא מירון, "בין השתלבות להתיחדות - האמנסיפציה והקיום היהודי בגרמניה", בתוך: יהדות זמננו 11–12, תשנ"ח, עמ' 103, הערה 20
↑  גם היטלר אינו כשר בעיניהם, דבר, 30 בינואר 1934
↑  צנטרלפריין, הַבֹּקֶר, 28 באוקטובר 1935
שנויים בתקנון של האגודה המרכזית של יהודי גרמניה,  הירדן, 15 בנובמבר 1935
↑  ראו למשל: בחוץ לארצנו, המליץ, 19 ביוני 1898
↑  ראו למשל: בחו"ל, הצפירה, 2 ביוני 1901
↑  בחו"ל, הצפירה, 26 בספטמבר 1901
↑  ידיעות קצרות - אנשי הצבא החונים בברלין, הפסגה, 11 בנובמבר 1898
1 2  ועידת האגודה המרכזית ליהודי גרמניה, דואר היום, 5 במרץ 1928
↑  הבורגנות היהודית בגרמניה בלי מפלגה, דבר, 31 באוגוסט 1930
↑  שום פרעות ביהודים, רק גירוש זרים, דואר היום, 29 ביוני 1932
↑  גיא מירון, "בין השתלבות להתיחדות - האמנסיפציה והקיום היהודי בגרמניה", בתוך: יהדות זמננו 11–12, תשנ"ח, עמ' 107, הערה 32
↑  דברי סופרים, המליץ, 23 באפריל 1901
↑  גיא מירון, "בין השתלבות להתיחדות - האמנסיפציה והקיום היהודי בגרמניה", בתוך: יהדות זמננו 11–12, תשנ"ח, עמ' 101, הערה 11
1 2  גיא מירון, "בין השתלבות להתיחדות - האמנסיפציה והקיום היהודי בגרמניה", בתוך: יהדות זמננו 11–12, תשנ"ח, עמ' 113-114
↑  מכתב מברלין, העברי, 20 במאי 1921
↑  ה"צנטראל־פאריין" של יהודי גרמניה והסוכנות, דבר, 8 באפריל 1929
↑  ההתבוללות בגרמניה משמיעה קול ברמה, דבר, 20 בפברואר 1930
↑  גיא מירון, "בין השתלבות להתיחדות - האמנסיפציה והקיום היהודי בגרמניה", בתוך: יהדות זמננו 11–12, תשנ"ח, עמ' 103
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259514705171  GND: 39708-8  ISNI: 0000 0001 1957 1266  LCCN: n83036365  NKC: zmp2018985609  VIAF: 141009005   WorldCat (עם VIAF): 141009005