stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרובר קליבלנד
בחירות 1892 > הבחירות מול הריסון

הרפובליקנים בחרו מחדש בנשיא הריסון כמועמד, וכך הפכו את הבחירות לקרב חוזר של הבחירות הקודמות. בניגוד למערכות הבחירות השנויות במחלוקת והסוערות ב-1876, 1884 וב-1888, הבחירות ב-1892 התנהלו בצורה נקייה, שקטה וישרה. אשתו של הריסון והגברת הראשונה קרוליין, גססה משחפת, ולפיכך לא ניהל בעלה מסע בחירות. לאחר מותה של קרוליין, ב-25 באוקטובר, הפסיקו קליבלנד ושאר המועמדים את מסע הבחירות שלהם.
עניין מכסי המגן היה יתרון עבור הרפובליקנים בבחירות הקודמות. אולם החקיקה בארבע השנים הקודמות ייקרה את היבוא, גרמה לציבור לתמוך בביצוע רפורמה במכס ולפקפק בעסקים הגדולים. במערב ארצות הברית, שהיה באופן מסורתי מוקד של תמיכה ברפובליקנים, העבירו רבים את תמיכתם לג'יימס ויבר (אנ'), מועמד המפלגה הפופוליסטית. וייבר תמך בהטבעה חופשית של מטבעות כסף, בקצבאות נדיבות ליוצאי צבא, ובהנהגת יום עבודה בן שמונה שעות. הדמוקרטים מהטמאני הול תמכו בקליבלנד ובכך עזרו לו לנצח בניו יורק. פופוליסטים רבים החליטו לתמוך בקליבלנד כדי להביס את הרפובליקנים, שנתפסו כתומכי התאגידים הגדולים. בסכסוכי עבודה אלימים – הבולט שבהם היה שביתת הומסטיד (אנ') – החישו את המגמה הזו.
קליבלנד ניצח בקלות במערכת הבחירות והשיג רוב בקרב הציבור בפעם השלישית. הוא השיג 46% מהקולות ו-62.4% מהאלקטורים והפך לנשיא הראשון שנבחר לשתי כהונות לא רצופות. הריסון זכה ל-43% מהקולות ול-32.7% מהאלקטורים ואילו וייבר זכה ל-8.5% מהקולות ולתמיכה של כמה אלקטורים ממדינות המערב. הדמוקרטים גם שמרו על הרוב שלהם בבית הנבחרים וזכו לרוב בסנאט, כך שבפעם הראשונה מאז מלחמת האזרחים שלטה המפלגה בקונגרס ובנשיאות.
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897)

בקבינט השני שלו נמנע קליבלנד ממינוי חברי הקבינט הראשון שלו. וילסון ביסל ודניאל לאמונט, שניים מתומכיו המושבעים של קליבלנד, מונו למנהל הכללי של דואר ארצות הברית ולמזכיר המלחמה, בהתאמה. וולטר גרשם, לשעבר שר בממשלו של הנשיא צ'סטר ארתור, מונה למזכיר המדינה. ריצ'רד אולני ממסצ'וסטס מונה לתובע הכללי ולאחר מותו של גרשם החליף אותו בתפקיד מזכיר המדינה. יושב ראש בית הנבחרים לשעבר ג'ון גריפין קרלייל מונה למזכיר האוצר.
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897) > משבר כלכלי ועניין הכסף

מעט לאחר תחילת כהונתו השנייה של קליבלנד פגעה בהלת 1893 בשוק המניות והוא נאלץ להתמודד עם שפל כלכלי חמור. למשבר הכלכלי היו גורמים רבים, אך המחסור בזהב – כתוצאה מרכישה ממשלתית גוברת של כסף, שהובילה להנפקה גוברת של שטרות שניתן להמירם בכסף או בזהב – נגע בנושא שהיה בליבה של מחלוקת פוליטית ותפס את עיקר תשומת הלב. קליבלנד נאלץ לכנס את הקונגרס במושב מיוחד כדי לטפל בבעיה. הוא האמין שהתקן הדו-מתכתי הוביל לאגירת זהב וטען שאימוץ תקן הזהב יקל על המשבר בעזרת מטבע יציב. העימות בנושא היה קשה כתמיד והשלכותיו של המשבר הובילו יותר ויותר אנשים לתמוך בביטול חוק רכישת הכסף של שרמן. אולם תומכי הכסף החופשי סירבו להיכנע וההצעה לביטול החוק עברה בבית הנבחרים רק לאחר חמישה עשר שבועות, ב-28 באוגוסט, ברוב של 239 תומכים לעומת 108 מתנגדים. קליבלנד הפעיל לחץ על חברי הסנאט, ושכנע מספיק דמוקרטים, יחד עם רפובליקנים ממזרח ארצות הברית, לתמוך בביטול החוק. ביטול חוק שרמן עבר בסנאט ברוב של 48 תומכים מול 37 מתנגדים, וקליבלנד חתם עליו בנובמבר 1893. כמות הזהב הידלדלה בקצב מתון יותר, ואיגרות חוב הצליחו להחזיר את הזהב למדינה. צעד זה היה תחילת הסוף של הכסף כבסיס למטבע האמריקני.
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897) > רפורמה במכסי המגן

לאחר שהצליח לבטל את מדיניות הכסף של ממשל הריסון הציע קליבלנד לבטל את "מיסוי מקינלי (אנ')", שהיה אחד מהמכסים הגבוהים ביותר בתולדות ארצות הברית. המנהל הכללי של דואר ארצות הברית ויליאם ליין וילסון הגיש הצעת חוק שהצליחה לעבור בבית הנבחרים והציעה להוריד את מכסי המגן על חומרי גלם. כפיצוי, הוטל מס הכנסה של שני אחוזים על הכנסות של מעל 4,000 דולרים (סכום שווה ערך ל-107,000 דולרים היום).
לעומת זאת, בסנאט זכה החוק להתנגדות חזקה יותר מצד דמוקרטים שחפצו בהגנה על מדינותיהם. הצעת החוק בעניין עברה יחד עם כ-600 הסתייגויות של סנאטורים אשר כמעט ולא השאירו דבר מכוונותיה המקוריות. חברת זיקוק הסוכר האמריקאית הייתה מהתומכים הבולטים של ההסתייגויות, שפעלו לטובתה. קליבלנד זעם על כך וטען שהסנאט ויתר לעסקים ולמונופולים. למרות זאת הוא האמין שהחוק היה טוב יותר ממיסוי מקינלי ואפשר לו לעבור גם ללא חתימתו. מס ההכנסה שנכלל במכס המגן נפסל בבית המשפט העליון ב-1895.
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897) > זכויות הצבעה

בשנת 1892, טרם נבחר בשנית לנשיא, ניהל קליבלנד קמפיין נגד חוק שחיזק את ההגנות על זכויות ההצבעה באמצעות מינוי מפקחים פדרליים על הבחירות לקונגרס על פי עצומה של תושבי כל מחוז. קליבלנד התנגד לחוקים שנועדו להגן על זכויות ההצבעה במדינה ולמינוי מפקחים פדרליים לבחירות לקונגרס. ב-1894 ביטל קליבלנד חוק מ-1871 בעניין. בית המשפט ניסה להמשיך להגן על זכויות ההצבעה, אולם ללא תמיכה פדרלית. כל ניסיון לשמור על זכויות ההצבעה של השחורים נכשל.
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897) > סכסוכי עבודה

בהלת 1893 פגעה בתנאי ההעסקה בכל ארצות הברית וביטול רכישת הכסף מצד האוצר הפדרלי הכעיסה את הפועלים במערב. קבוצת פועלים בראשות ג'ייקוב קוקסי (אנ') פתחה בצעדת מחאה אל וושינגטון כדי למחות כנגד מדיניותו של קליבלנד. הקבוצה תמכה בעבודות ציבוריות לסלילת כבישים ובהחלשת ערך המטבע כדי לעזור לחקלאים לשלם את חובותיהם. כשהגיעו לוושינגטון נשארו רק מאה מהם והם נעצרו למחרת היום בעקבות הליכה על המדשאה של גבעת הקפיטול. לקבוצה לא הייתה השפעה רבה אולם היא סימנה את חוסר שביעות הרצון הגובר במערב מהמדיניות הכלכלית המזרחית.
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897) > שביתת פולמן

לשביתת פולמן הייתה השפעה רבה יותר על הממשל. השביתה החלה כנגד איגוד הרכבות של ג'ורג' פולמן (אנ'), עקב שכר נמוך וימי עבודה בני שתים-עשרה שעות. שביתות נוספות, בהנהגת מנהיג איגוד עובדי הרכבת יוג'ין דבס, פרצו לאחר מכן. ביוני 1894 שבתו 125,000 עובדי רכבת ושיתקו את התחבורה. המסילות העבירו גם את הדואר, וחלקן העבירו דואר פדרלי, כך שקליבלנד טען שבסמכותו להתערב בסכסוך. הוא הוציא בתחילה צו מניעה ולאחר שהשובתים סירבו לציית לו שלח קליבלנד לאילינוי 12,000 מאנשי שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים. קליבלנד טען שגם אם יידרש להשתמש בכל הצבא והצי של ארצות הברית כדי לשלוח מכתב אחד בשיקגו, הוא יעשה זאת. רוב המושלים תמכו בקליבלנד, מלבד מושל אילינוי עצמו, ג'ון פיטר אלטגלד. העיתונות המפלגתית תמכה בקליבלנד, אולם יחסיו עם העבודה המאורגנת נפגעו קשות. תוצאת השביתה, יחד עם החולשה של הממשל מול מונופול הסוכר, גרם לכך שקליבלנד נתפס כבובה של העסקים הגדולים.
לפני הבחירות לקונגרס ב-1894, הזהיר את קליבלנד יועצו שאלא אם המדינה תחזור לשגשוג, הדמוקרטים ימשיכו להיתפס כמחוקקים כושלים. האזהרה הייתה נכונה, ובבחירות זכו הרפובליקנים בניצחון גדול והשיגו רוב בבית הנבחרים על חשבון הפופוליסטים. יריביו של קליבלנד השתלטו על המפלגה הדמוקרטית ברוב המדינות, כולל שליטה מוחלטת באילינוי ובמישיגן, וגם באוהיו, אינדיאנה ואיווה. ויסקונסין ומסצ'וסטס היו שתיים מהמדינות היחידות שנותרו בשליטת קליבלנד. ההתנגדות הייתה קרובה לכדי שני שלישים מהמפלגה, סכום שהיה נחוץ כדי לבחור במועמד לנשיאות ב-1896. למרות זאת, היה חסר להם מנהיג לאומי מוצלח. מושל אילינוי ג'ון פיטר אלטגלד נולד בגרמניה ולכן לא יכול היה לכהן כנשיא.
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897) > מדיניות חוץ

כשקליבלנד נכנס לתפקידו בפעם השנייה הוא נאלץ להתעסק בנושא סיפוחה של הוואי. בתקופת כהונתו הראשונה תמך בסחר חופשי עם הוואי והסכים להקמת תחנות בפרל הארבור. בארבע השנים שלאחר מכן, התרחש מרד כנגד המלכה ובינואר 1893 היא הוחלפה בממשלה רפובליקנית, בראשות סנפורד דול, שביקשה להצטרף לארצות הברית. ממשל הריסון הסכים לכך והגיש את הסכם הסיפוח לסנאט.
עם זאת, נוכחותם בהונולולו של חיילי מארינס אמריקאים (על אוניית מערכה שהוצבה בהוואי בזמן ההפיכה, לבקשת השגריר בהוואי ג'ון סטיבנס (אנ')), עוררה מחלוקת רצינית. חמישה ימים לאחר כניסתו לתפקיד, ב-9 במרץ 1893, ביטל קליבלנד את ההסכם ושלח את חבר הקונגרס לשעבר ג'יימס הנדרסון בלאנט (אנ') להוואי, על מנת לבדוק את המצב בה.
ממשל קליבלנד הגיע למסקנה שהציבור בהוואי מתנגד לסיפוח. קליבלנד, שהיה אנטי-אימפריאליסט נחרץ, התנגד לפעולות אמריקאיות בהוואי וקרא למלכה ליליואוקלאני לשקמה; הוא התנגד לממשלה הזמנית החדשה בראשות דול. המלכה סירבה להעניק חנינה בתמורה להחזרתה לתפקיד וטענה שתגרש או תוציא להורג את חברי הממשלה הנוכחית, שסירבו להתפטר. בדצמבר 1893 טרם נפתרה המחלוקת וקליבלנד העביר את העניין לקונגרס. בהודעתו לקונגרס מיום 18 בדצמבר הוא דחה את רעיון הסיפוח ודרש להמשיך במדיניות הבדלנית.
בית הנבחרים, שהיה תחת שליטה דמוקרטית והתנגד לקליבלנד, העביר החלטה המגנה את סטיבנס והכין דו"ח משלו (אנ') שטען שהציבור בהוואי תומך בסיפוח ושההפיכה כנגד המלכה היא עניין פנימי. בעקבות פרסום הדו"ח הפסיק קליבלנד לנסות לשכנע את המלכה וכונן יחסים דיפלומטיים עם ממשלתו החדשה של דול, שהחלה לכהן ביולי 1894. כעבור ארבע שנים, ב-1898, סיפחה ארצות הברית את הוואי.
קליבלנד החליט לפרש באופן נרחב יותר את דוקטרינת מונרו: לא רק שהתנגד לקולוניות אירופאיות חדשות, אלא הכריז על כך שזהו אינטרס לאומי של ארצות הברית להתערב בסכסוכים בחצי הכדור המערבי. כשבריטניה נכנסה לסכסוך עם ונצואלה על גבולה של גיאנה הבריטית, מחה על כך קליבלנד יחד עם מזכיר המדינה ריצ'רד אולני. ראש הממשלה הבריטי רוברט גסקוין ססיל והשגריר הבריטי בארצות הברית דחו את ההכרעה במשבר לפני שנענו לדרישה האמריקאית לבוררות. ב-1898 התכנסה ועידה בפריז, שהעניקה ב-1899 את רוב הטריטוריה לגיאנה. בכך שעמד לצד אומה לטינית מול הקולוניות, שיפר קליבלנד את יחסי ארצות הברית עם שכניה הדרומיים, אולם הצורה המכובדת בה ניהל את המשא ומתן אפשרה שמירה על יחסים טובים עם בריטניה.
מלחמת העצמאות הקובנית פרצה לקראת סוף כהונתו של קליבלנד. בין ארצות הברית וקובה שררו יחסי סחר הדוקים וחששות הומניטריים הובילו אמריקאים רבים לדרוש התערבות בצד המורדים. קליבלנד לא הזדהה עם מטרת המורדים וחשש שקובה תיפול בסופו של דבר לידי מעצמה אירופית אחרת. ביוני 1895 פרסם הצהרה, בה דרש מהאמריקאים להתרחק מהעימות והתנגד לאלו שדרשו הכרזת מלחמה על ספרד. לאחר עזיבתו את התפקיד, נלחמו שתי המדינות במלחמת ארצות הברית–ספרד.
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897) > מדיניות ביטחונית-צבאית

ממשל קליבלנד השני היה גם הוא מחויב לשיפור צבאי, וציווה על הקמת ספינות התקפיות. הקמת הספינות נמשכה במסגרת תוכנית שיישומה החל עוד בתקופת כהונתו הראשונה של קליבלנד. מזכיר הצי הילרי הרברט אימץ אסטרטגיה אגרסיבית ודרש בניית חמש ספינות קרב ושש-עשרה טרפדות. השלמת הספינות הכפילה את כוחו של הצי. ספינות הקרב ושבע סירות לא הושלמו עד 1901, לאחר המלחמה מול ספרד.
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897) > סרטן

במהלך ניסיונו לדחות את הטבעת מטבעות הכסף ב-1893 פנה קליבלנד לרופא הבית הלבן רוברט אוריילי בעקבות גוש שנוצר בחך שלו. דגימות קליניות נשלחו בעילום שם למוזיאון הרפואה הצבאית במרילנד (אנ'); בעקבות בדיקה של הדגימות, נתגלה שלקליבלנד יש גידול אפיתלי ולא ממאיר.
קליבלנד עבר ניתוח באופן חשאי, כדי למנוע בהלה שתחריף את המשבר הכלכלי. על מנת לתת לקליבלנד זמן להתאושש ולשוב לאיתנו, הניתוח בוצע במסווה של שיט תענוגות ב-1 ביולי, על סיפון יאכטה ששטה מחוץ ללונג איילנד, במהלך פגרת הקונגרס. הניתוח נעשה כדי לטשטש כל ראיה אשר תחשוף את דבר המחלה לציבור. במהלך הניתוח הוסרו בהצלחה חלקים מהלסת העליונה השמאלית ומהחך. הניתוח גרם לעיוות בפיו של קליבלנד, ובניתוח אחר הושתלו בו שתלי חניכיים, מה שתיקן את העיוות. על אף שפרטים על הניתוח הופיעו בכתבה עיתונאית, המנתחים שהשתתפו בו הפחיתו מהחומרה של מה שהתרחש במהלך ה"חופשה" של קליבלנד.
קליבלנד נהנה מחיים ארוכים לאחר הסרת הגידול, וישנו ויכוח האם הגידול היה ממאיר. לאחר מותו של קליבלנד טען אחד מהמנתחים שהשתתפו בניתוח כי הגידול היה קרצינומה. לעומת זאת, אחרים טענו שמדובר היה בגידול שפיר המעורב עם רוק (Pleomorphic adenoma (אנ')). בשנות ה-80 של המאה ה-20 אישר ניתוח של הדגימה שהגידול היה קרצינומה וורקוסית (אנ').
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897) > מדינות שהצטרפו לאיחוד

בין 1877 ל-1888 סירב הקונגרס לצרף מדינות ממערב ארצות הברית לאיחוד. אחת מהסיבות הייתה המחסור במסילה טרנסקונטיננטלית צפונית שפגע במשילות באורגון. בנוסף, לא רצו המחוקקים לפגוע באיזון הדמוקרטים והרפובליקנים בקונגרס בידי הוספת עוד מדינות. לבסוף, ב-22 בפברואר 1889, לקראת סוף כהונתו הראשונה של קליבלנד, הגיש הקונגרס הצעה לדקוטה הצפונית, דרום דקוטה, מונטנה, ווושינגטון להגיש חוקות וליצור ממשלות מקומיות לצורך בקשה להצטרפות לאיחוד. הן עשו זאת וצורפו אל האיחוד בנובמבר 1889, תחת הנשיא הריסון.
באמצע כהונתו השנייה, ב-16 ביולי 1894, חתם קליבלנד על הצעת חוק שאישרה ליוטה להגיש חוקה ולהקים ממשלה מקומית לצורך בקשה להצטרפות לאיחוד. ב-4 בינואר 1896 הכריז קליבלנד על יוטה כעל מדינה נוספת באיחוד.
כהונתו השנייה כנשיא (1893–1897) > מינויים לבית המשפט

בעיותיו של קליבלנד עם הסנאט פגעו ביכולתו למנות שופטים לבית המשפט העליון בכהונתו השנייה. ב-1893, לאחר מותו של סמואל בלאצ'פורד, בחר קליבלנד בוויליאם הורנבלואר (אנ') להחליפו. הורנבלואר, שהיה ראש פירמה לעריכת דין בניו יורק, נחשב למועמד ראוי אולם פעל כנגד המנגנון המפלגתי בניו יורק. קליבלנד לא התייעץ עם הסנאטורים לפני בחירתו בהורנבלואר, מה שעורר סערה. הסנאט דחה את מועמדותו של הורנבלואר בינואר 1894.
לאחר מכן בחר קליבלנד בווילר פקהאם (אנ'), עורך דין נוסף מניו יורק שהתנגד למנגנון המפלגתי. המנגנון המפלגתי חסם אותו, וב-16 בפברואר 1894 נדחה גם מינויו שלו. תומכי הרפורמה דרשו להמשיך לבחור במועמדים נגד המנגנון, אולם קליבלנד נכנע והעדיף לבחור בסנאטור אדוארד דאגלס וייט מלואיזיאנה, שנבחר פה אחד. ב-1895, ניסה שוב למנות את הורנבלאוור לתפקיד, אולם הוא סירב. במקומו בחר קליבלנד ברופוס פקהאם, אחיו של ווילר פקהאם והסנאט אישר זאת.
בחירות 1896, פרישתו ומותו

בשנת 1896 נוצר במפלגה הדמוקרטית רוב לסיעת החקלאים תומכי הכסף המתכתי החופשי והאינפלציה הגבוהה (אשר שחקה את חובותיהם). הם גינו את קליבלנד ואת תקן הזהב, וקליבלנד הפסיד את המינוי למועמדות לנשיאות לטובת עורך הדין הצעיר והרטוריקן ויליאם ג'נינגס ברייאן, שתמך בכסף חופשי. קליבלנד תמך במפלגה הדמוקרטית הלאומית, פורשי המפלגה הדמוקרטית שהבטיחו להגן על תקן הזהב, על הממשלה המוגבלת ולפעול להורדת מכסים, אולם סירב להיות מועמדם. הפופוליסטים תמכו בברייאן גם כן, כיוון שהסכים עם רוב מצעם. ויליאם מקינלי, המועמד הרפובליקני, קיווה למשוך אליו גם חקלאים וגם אנשי עסקים באמצעות הימנעות מנקיטת עמדה ברורה בנושא המטבע. מקינלי ניצח בצורה החלטית, כשזכה ב-51% מהקולות ו-60.6% מהאלקטורים. ג'ון פאלמר, המועמד הדמוקרט הלאומי, השיג כמאה אלף קולות, פחות מאחוז אחד. למרות הפסדו של פאלמר, שמח קליבלנד מתוצאות הבחירות, העדיף את מקינלי על פני ברייאן וראה בכך ניצחון של תקן הזהב.
החקלאים בחרו בברייאן שוב כמועמדם ב-1900. ב-1904 הצליחו השמרנים, בתמיכת קליבלנד, לשלוט שוב במפלגה הדמוקרטית ובחרו באלטון פארקר.
לאחר עזיבתו את הבית הלבן ב-4 במרץ 1897 עבר קליבלנד לגור באחוזה בפרינסטון, ניו ג'רזי. באותה השנה נבחר לחבר החברה הפילוסופית האמריקאית. הוא היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת פרינסטון והתנגד לדעותיו של נשיא האוניברסיטה, וודרו וילסון. קליבלנד התייעץ לעיתים קרובות עם מחליפו של מקינלי, הנשיא תאודור רוזוולט, אולם סירב להתמנות ליושב ראש ועדה לטיפול בשביתת כורי הפחם ב-1902 (אנ'). קליבלנד עדיין דיבר בענייני השעה. ב-1905 כתב טור על זכות בחירה לנשים וטען שנשים הגיוניות לא רוצות להצביע כיוון ש"סמכות עליונה" קבעה את תפקידי המינים בעולם.
ב-1906 רצתה קבוצת דמוקרטים מניו ג'רזי לבחור בו כמועמד לסנאט של ארצות הברית. הם הרגישו שקליבלנד יצליח למשוך אליהם כמה רפובליקנים מאוכזבים שיתמכו בו. אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
במרוצת השנים הידרדרה בריאותו של קליבלנד ובסתיו 1907 הוא חלה במחלה קשה. ב-1908 לקה בהתקף לב ומת ב-24 ביוני בגיל 71. מילותיו האחרונות היו "ניסיתי כל כך לפעול בצדק". הוא נקבר כעבור יומיים בבית הקברות פרינסטון בכנסייה הפרסביטריאנית. בהלווייתו השתתפו, בין היתר, הנשיא תאודור רוזוולט ונשיא בית המשפט העליון פולר.
הנצחתו

בכהונתו הראשונה בחר קליבלנד בבית קיץ שיהיה קרוב לבירה ויאפשר לו לברוח מהחום של האזור. הוא קנה בחשאי חווה באזור כפרי, וב-1886 עיצב אותה כמגורי הקיץ שלו. הוא מכר אותה ב-1888 לאחר שהפסיד בבחירות. מעט לאחר מכן, האזור החל להתפתח וכיום הוא נודע כפארק קליבלנד (אנ'). הזוג קליבלנד מונצח באזור.
בקולג' של באפלו (אנ'), אולם גרובר קליבלנד כולל, בין היתר, את משרדם של נשיא הקולג', סגן הנשיא ועובדי מינהל אחרים. בקולדוול, ניו ג'רזי (מקום הולדתו), נקראה על שמו חטיבת ביניים, בבאפלו נקרא על שמו בית ספר תיכון (אנ'), במיסיסיפי נקראה עיירה (אנ') על שמו ובאלסקה נקרא הר געש (אנ') על שמו.
בול הדואר הראשון עם קליבלנד עליו הופיע ב-1923, באותה סדרה שכללה גם את בנג'מין הריסון. הוא הופיע גם בסדרות שהוקדשו לנשיאים לשעבר, ב-1938 וב-1986.
דיוקנו של קליבלנד הופיע על שטר של אלף דולר מ-1928 ועד 1934. הוא הופיע גם על המהדורות הראשונות של איגרות חוב של הפדרל ריזרב בשווי עשרים דולר ב-1914. כיוון שהיה הנשיא ה-22 וה-24, הוא הופיע על שני מטבעות שונים בשווי דולר שיצאו ב-2012 להנצחת נשיאי ארצות הברית.
לקריאה נוספת

Allan Nevins, Grover Cleveland: A Study in Courage, Dodd, Mead & Company, New York, 1932.
Henry F. Graff, Grover Cleveland, Times Books, New York, 2002.
Rexford G. Tugwell, Grover Cleveland, Macmillan, New York, 1968.
Paul H. Jeffers, An Honest President: The Life and Presidencies of Grover Cleveland, William Morrow, 2000.
Richard E. Welch, The Presidencies of Grover Cleveland, University Press of Kansas, 1988.
Robert McNutt McElroy, Grover Cleveland, the Man and the Statesman, Harper, 1923
Horace Samuel Merrill, Bourbon Leader: Grover Cleveland and the Democratic Party, Little, Brown, 1957
Jean Kinney Williams, Grover Cleveland, Compass Point Books, 2003
Joel D. Benson, The Presidency of Grover Cleveland, Nova Science Publishers, 2010
Andrew Steinfeldt, The Transition from Congressional Government to Presidential Government in the Late Nineteenth Century: the Key Role of Grover Cleveland in the Process, Edwin Mellen Press, 2012
ביאורים

↑  החוק התקבל בסופו של דבר בזמן נשיאותו של בנג'מין הריסון.
↑  קנדה הייתה כבר דומיניון עצמאי בחבר העמים הבריטי, אך ענייני החוץ שלה, ובכללם הדמשא ומתן על האמנה, נוהלו על ידי הבריטים.
↑  בתקופת הממשל הרפובליקני של הריסון, עבר חוק רכישת הכסף של שרמן, שחייב את הממשל לרכוש כמות גדולה של כסף בכל חודש באמצעות שטרות, שהונפקו במיוחד לשם כך ואשר ניתן היה להמירם בכסף או בזהב. החוק יצר לחץ על מאגרי הזהב, משום שהציבור העדיף להמיר את השטרות בזהב, שערכו היה יציב יותר. בנוסף, הממשלה שמרה על הטבעה ביחס קבוע של 16:1 בין זהב לכסף, בעוד שבשוק ערכו של הכסף מול הזהב היה נמוך יותר; מצב זה עודד את המגמה של המרת השטרות בזהב. כך, מאגרי הזהב של הממשל החלו להידלדל במהירות, מה שתרם לחוסר אמון במערכת הפיננסית.
יאסר עאמר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1930 דורא, ארץ ישראל
 פטירה:  24 בינואר 2002 (בגיל 72 בערך) עמאן, ירדן
 מדינה:  הרשות הפלסטינית
 השכלה:  תואר ראשון במשפטים, אוניברסיטת דמשק
 תפקיד:  שר החינוך של הרשות הפלסטינית
 תקופת כהונה:  20 במאי 1994 - 16 במאי 1996
 
יאסר חסן חוסיין עבד אל מג'יד עאמר (בערבית: ياسر عمرو ; 1930 בדורא - 24 בינואר 2002 בעמאן) היה עורך דין ופוליטיקאי פלסטיני. הוא היה הראשון שהחזיק בתיק משרד החינוך וההשכלה הגבוהה בממשלות הרשות הפלסטינית.
ביוגרפיה

עאמר נולד בשנת 1930 בעיירה דורא שבמחוז חברון, שם גדל והשלים את לימודיו בבית הספר. הוא הצטרף למכללת אל-נהדה בירושלים ועבד כמורה בין השנים 1951-1955. מאוחר יותר בשנת 1960 קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת דמשק, ובשנת 1961 קיבל רישיון לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1962 הפך יאסר עאמר לחבר בפרלמנט הירדני. בשנת 1967 הצטרף כחבר ללשכת עורכי הדין הירדנית. שנה לאחר מכן גורש על ידי ישראל משטחי יהודה ושומרון אל ירדן. בשנת 1969 נבחר כחבר בלשכה הקבועה של איגוד עורכי הדין הערבים.
בשנת 1985 הוזמן להקים את הוועדה הלאומית הפלסטינית לחינוך, תרבות ומדע, לאחר שעמד בעבר בראש מחלקת החינוך של הארגון לשחרור פלסטין. ב-1994 מונה לתפקיד שר החינוך וההשכלה הגבוהה בממשלתו הראשונה של יאסר ערפאת.
בינואר 2002 מת מהתקף לב.
הערות שוליים

1 2 3  رواد | وكالة الأنباء والمعلومات الفلسطينية - وفا, web.archive.org, ‏2020-04-08
↑  وزارة التعليم العالي والبحث العلمي الفلسطينية > الوزارة > الهيكلية > معالي الوزير > وزراء التربية والتعليم العالي, web.archive.org, ‏2020-04-08
↑  البيان, وفاة ياسر عمرو, www.albayan.ae (בערבית)
צ'ונסי דפיו

צ'ונסי מיטשל דפיו (באנגלית: Chauncey Mitchell Depew‏; 23 באפריל 1834 – 5 באפריל 1928) היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי רפובליקני אמריקאי. הוא זכור בעיקר בזכות שתי כהונותיו כסנאטור ארצות הברית מניו יורק ובשל עבודתו עבור קורנליוס ואנדרבילט, כעורך דין וכנשיא מערכת הרכבות המרכזית של ניו יורק.
ביוגרפיה > ראשית חייו

דפיו נולד בפיקסקיל, ניו יורק, ב-23 באפריל 1834, לאיזק דפיו (1800–1869) ולמרתה מינוט (מיטשל) דיפו (1810–1885).
ביוגרפיה > משפחתו

אביו של דפיו היה סוחר ואיכר שהיה חלוץ בהובלת נהרות בין פיקסקיל לניו יורק והיה צאצא של פרנסואה דופוי, הוגנוטי צרפתי שרכש קרקעות מהילידים באתר פיקסקיל הנוכחי. דרך אמו, דפיו היה צאצא של הכומר ג'וזיה שרמן, ששימש כומר בדרגת קפטן במלחמת העצמאות ומי שהיה אחיו של האב המייסד האמריקאי רוג'ר שרמן והכומר צ'ארלס צ'ונסי, הנשיא השני. של מכללת הרווארד.
ביוגרפיה > השכלה

דיו למד באקדמיה הצבאית Peekskill במשך 12 שנים לפני שסיים את לימודיו במכללת ייל ב-1852. בייל, דיפו הצטרף למועדונים רבים וזכה במספר כיבודים. הוא הצטרף למועדון הסירות Thulia, Kappa Sigma Epsilon, Kappa Sigma Theta, Psi Upsilon ו-Skull and Bones . הוא כיהן כנשיא השלישי של החברה הלינוניאנית. בייל, הוא היה חבר לכיתה של שני שופטים עתידיים של בית המשפט העליון של ארצות הברית, דייוויד ג'וזיה ברואר והנרי בילינגס בראון. הוא סיים את לימודיו בשנת 1856.
ביוגרפיה > קריירה משפטית ועסקית

לאחר שסיים את לימודיו בייל, דפיו התלמד במשרדו של אדוארד וולס בפיקסקיל ולמד משפטים עם וויליאם נלסון. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק במרץ 1858 ופתח משרד בפיקסקיל, שם עבד עד 1861. במשך כמה חודשים, דיפו עסק בעסקי התיווך בעיר ניו יורק כחבר במשרד Depew & Potter, אך לאחר מכן חידש את עריכת הדין בפיקסקיל. מאוחר יותר עבר דפיו לניו יורק. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, שימש דפיו כשליש של הרגימנט ה-18 של המשמר הלאומי של ניו יורק, ולאחר מכן קולונל ושופט פרקליט הדיוויזיה ה-5 בצוותו של מייג'ור גנרל ג'יימס וו. הוסטד מהמשמר של ניו יורק.
בשנת 1865, דפיו מונה ואושר לתפקיד שגריר ארצות הברית ביפן, אך הוא דחה את המינוי כדי להמשיך את הקריירה שלו כעורך דין רכבות ועסקים.
ביוגרפיה > קריירה משפטית ועסקית > עו"ד רכבות

בשנת 1866, דפיו הפך לעורך הדין של ניו יורק והארלם רכבת, בבעלותו של קורנליוס ואנדרבילט. שלוש שנים מאוחר יותר, הוא קיבל את אותו תפקיד עבור הרכבת המרכזית של ניו יורק ו-Hadson River Railroad של ואנדרבילט. לאחר שזכה להכרה על עבודתו עם חברות בת, הפך דפיו ליועץ המשפטי הכללי ולמנהל של "מערכת ואנדרבילט" כולה ב-1876. הוא הצטרף לדירקטוריון של רכבת ניו יורק סנטרל והדסון ריבר ב-1882 והפך לסגן הנשיא השני שלה. בשנת 1885, דפיו נבחר לנשיא הרכבת וכיהן בתפקיד זה עד 1898, כאשר החליף אותו סמואל ר. קאלוויי. לאחר מכן הפך דיו ליו"ר מועצת המנהלים של חברת הרכבות המרכזית של ניו יורק עד מותו ב-1928.
בעוד שדפיו היה פעיל בעיקר במסילות הברזל של ואנדרבילט, הוא מילא תפקידים במקביל עם מסילות ברזל וחברות רבות אחרות. הוא היה נשיא West Shore Railroad וכיהן במועצות המנהלים של רכבת ניו יורק והארלם, שיקגו ונורת' ווסטרן, שיקגו, סנט פול, מיניאפוליס ואומהה, קליבלנד, סינסינטי, שיקגו וסנט. רכבת לואיס, מסילת הברזל של דלאוור והדסון, מסילת הרכבת של ניו ג'רזי צומת, מסילת סנט לורנס ואדירונדק, מסילת וולקיל ואלי, ורכבת הדרום של קנדה.
מלבד מסילות ברזל, דפיו כיהן גם במועצות המנהלים של וסטרן יוניון, חברת הדסון ריבר ברידג', חברת הניאגרה ריבר ברידג', חברת הנדל"ן והטרמינלים של מדינת ניו יורק, חברת יוניון טראסט, חברת אקוויטי לייף ביטוח וארגון בית הקברות קנסיקו.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

כסטודנט צעיר ועורך דין, דפיו נאם במדינת ניו יורק עבור ג'ון פרימונט בבחירות 1856 ועבור אברהם לינקולן בבחירות 1860.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > פוליטיקה של ניו יורק

דפיו ייצג את מחוז וסטצ'סטר באספת מדינת ניו יורק בשנים 1862 ו-1863. במהלך השנה האחרונה, הוא שימש לפעמים כיו"ר האספה המדינתית של ניו יורק באופן זמני בזמן שיושב הראש תאופילוס קליקוט היה בחקירה. ב-1863 הוא נבחר למזכיר המדינה של ניו יורק מטעם מפלגת האיחוד וכיהן בין השנים 1864–1865.
ב-1867 הפך דפיו לפקיד של מחוז וסטצ'סטר אך התפטר לאחר שירות קצר. בשנת 1870, בית המחוקקים של ניו יורק מינה את דפיו לנציב ההגירה, אך הוא סירב לכהן בתפקיד. דפיו היה גם נציב ההסגר ונשיא בית המשפט לתביעות בעיר ניו יורק וכן נציב המיסים והשומות של העיר והמחוז של ניו יורק. דפיו היה אחד הנציבים שמונו לבנות את בירת המדינה ב-1874 וחבר בוועדת הגבולות של המדינה ב-1875.
בשנת 1872, דפיו התמודד על תפקיד סגן מושל ניו יורק מטעם הרפובליקנים ליברלים- דמוקרטים אך הובס.
בשנת 1886, דפיו נשא נאום עם חשיפת פסל החירות.
ב-7 באוקטובר 1897, דפיו חנך את דואר הצינורות הפנאומטי בניו יורק, והכריז: "זהו עידן המהירות. כל מה שגורם למהירות תורם לאושר ומהווה רווח מובהק לציוויליזציה. אנחנו מקדימים את המדינות הישנות כמעט כל כבוד, אבל אנחנו נמצאים בפיגור בשיטות תקשורת בתוך הערים שלנו. מצב זה של תקשורת היה ברברי עד כה שראו ניסו כאן היום יתרחב בקרוב על כל ניו יורק הגדולה."
ב-1898 מינה דפיו את תאודור רוזוולט לתפקיד מושל ניו יורק בוועידת המדינה הרפובליקנית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > פוליטיקה נשיאותית

דפיו שימש כציר כללי לכל ועידה רפובליקנית לאומית מ-1888 עד 1904 ונבחר כציר לכל הועידות הבאות, כולל 1928, שבהה נבחר יום לפני מותו. בוועידה ב-1888 קיבל דפיו 99 קולות למועמדות לנשיאות. הוא נשא נאומי מועמדות לנשיאות עבור בנג'מין הריסון ב-1892 ועבור המושל לוי מורטון ב-1896. בשנת 1904, הוא נשא את נאום המינוי מחדש של סגן הנשיא צ'ארלס פיירבנקס.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הסנאט האמריקאי

דיפו היה מועמד לסנאטור של ארצות הברית בבחירות מיוחדות ב-1881, אך הסיר את שמו משיקוליו לאחר ההצבעה ה-41. הוא גם סירב למועמדות כסנאטור ב-1885.
ב-1899 נבחר דפיו לסנאט מניו יורק ונבחר מחדש ב-1905. הוא כיהן מ-4 במרץ 1899 עד 3 במרץ 1911.
בשנת 1906, דייוויד גרהאם פיליפס החל בסדרת זלזול בשם "הבגידה של הסנאט" עבור מגזין הקוסמופוליטן החדש של ויליאם רנדולף הרסט, והתמקד בדפיו במאמר הראשון. ההאשמות המרעישות של המאמר כללו את תיוג דפיו כ"בודלר" בבעלות "נפשית ומוסרית" של אילי הרכבת קורנליוס וויליאם ואנדרבילט. היצירה עוררה זעם מצד הנשיא רוזוולט, הניו יורק סאן והסנאטור הנרי קבוט לודג'.