stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית מצפן
היסטוריה

בתחילת המאה ה-18 נבנו בתחילה בתי מצפן רבים באמצעות מסמרי ברזל, אך אלו התגלו מאוחר יותר כגורמים לסטיות מגנטיות (אנ') בקריאת המצפן. ככל שהתקדמו התפתחות המצפן והבנת המגנטיות, ניתנה תשומת לב רבה יותר לתכנון כדי למנוע הפרעות מצפן שנגרמו מברזל.
עם כניסתן של ספינות עטויות ברזל הסטייה המגנטית שנצפתה במצפנים הפכה חמורה יותר. בהמשך פותחו שיטות פיצוי על ידי הנחת חפצי ברזל או חפצים מגנטיים ליד המכל. בשנת 1854, רשם ג'ון גריי מליברפול פטנט על סוג חדש של בינקלים אשר שילב ישירות מגנטים מתכווננים לתיקון על ברגים או מתלים. בשנות ה-80 חל שיפור נוסף הלורד קלווין רשם פטנט של מערכת מצפן נוספת ואשר שילבה שני כדורי ברזל לתיקון הסטייה המגנטית. אלה נודעו בשפת העם כ"כדורי קלווין" בבריטניה, ו"כדורי נווט" בארצות הברית. למוזיאון הימי המלכותי בגריניץ', לונדון, יש אוסף נרחב של משקפים.
אטימולוגיה

בית המצפן מכונה באנגלית "Binnacle". ראשית המושג בשם טרם המאה ה-18 "bittable", דרך ל"bitcale" בצרפתית, ו-"habitaculum" בלטינית שפירושה משכן.
ראו גם

מצפן גירוסקופי
יומן האונייה
הערות שוליים

↑  "Ship's Magnetic Compass". Sea Ice Physics and Ecosystem eXperiment. acecrc.sipex.aq. אורכב מ-המקור ב-2011-09-03. נבדק ב-7 באוקטובר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Compass and binnacle | Royal Museums Greenwich".
פסל הלורד קלווין בבלפסט, עם משקוף מתוקן מאחוריו
יחסי ארצות הברית – סאו טומה ופרינסיפה

| יחסי ארצות הברית – סאו טומה ופרינסיפה |
| --- | --- |
ארצות הברית: סאו טומה ופרינסיפה


ארצות הברית: סאו טומה ופרינסיפה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 964
אוכלוסייה
346,514,652: 238,304
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 603
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 2,531

יחסי ארצות הברית–סאו טומה ופרינסיפה הם היחסים ההדדיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין סאו טומה ופרינסיפה. מחלקת המדינה האמריקנית תיארה את היחסים עם סאו טומה ופרינסיפה כמצוינים.
ההיסטוריה של היחסים

סאו טומה ופרינסיפה החלה לפתח קשרי חוץ בעקבות עצמאותה ב-1975. ארצות הברית הייתה בין המדינות הראשונות שמינו שגריר לסאו טומה ופרינסיפה. שגריר הסאו טומני הראשון בארצות הברית, תושב ניו יורק, הוסמך בשנת 1985.
בשנת 1986, נשיא סאו טומה ופרינסיפה, מנואל פינטו דה קוסטה ביקר בארצות הברית ונפגש עם סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש. כמו כן, ממשלת ארצות הברית אף מחזיקה מספר תוכניות סיוע קטנות בסאו טומה, המנוהלות על ידי ארגונים לא ממשלתיים או השגרירות בליברוויל.
באוגוסט 2002 דיווח ה-BBC כי סאו טומה ופרינסיפה הסכימה לארח בסיס ימי של ארצות הברית כדי להגן על אינטרסי הנפט שלה. האיים נמצאים במיקום אסטרטגי, מפרץ גינאה, ממנו ארצות הברית יכולה לפקח על תנועת מכליות הנפט. מאוחר יותר בשנת 2002, ביקר בסאו טומה סגן מפקד פיקוד אירופה של ארצות הברית, קרלטון וו. פולפורד.
ב-16 ביולי 2003 הודחה ממשלה של 140 אלף איש לתקופה קצרה בניסיון להפיכה צבאית. מחלקת המדינה האמריקנית הצטערה לשמוע על הדחה זו וקראה למעורבים לשחרר את פקידי הממשלה העצורים. ראשי ההפיכה החזירו את השלטון כעבור כמה ימים, כאשר הנשיא הבטיח להחזיר את השלטון הדמוקרטי.
ביולי 2005 ביקר משמר החופים של ארצות הברית עם צוות של 100 איש בסאו טומה ופרינסיפה במסגרת השתתפות בתרגיל יחסי ציבור. קרלוס נבס, סגן נשיא האספה הלאומית אמר: "למרבה הצער, האמריקאים מעוניינים בסאו טומה בגלל הנפט, אך סאו טומה הייתה קיימת גם לפני כן."
בנובמבר 2007 חתמו ארצות הברית וסאו טומה ופרינסיפה על הסכם לסף המילניום של תאגיד המילניום בשווי של 8.66 מיליון דולר, שנועד לסייע למדינה לשפר את האינדיקטורים למדיניות הפיסקלית על ידי ייעול תהליכי רישום עסקים, מס ומכס.
ייצוג

שגריר ארצות הברית, שבסיסו בשגרירות בליברוויל, גבון, מוכר לסאו טומה כשגריר שאינו תושב. השגריר וצוות השגרירות מבקרים באופן קבוע באיים.
השגרירה הלא-תושבת הנוכחית של ארצות הברית בסאו טומה ופרינסיפה היא סינתיה הלן אקווטה.
אריק ד. בנג'מינסון כיהן בתפקיד זה בין 22 בנובמבר 2010 ל-21 במאי 2013.
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
יחסי ארצות הברית–כף ורדה
יחסי ארצות הברית – ניקרגואה

| יחסי ארצות הברית – ניקרגואה |
| --- | --- |
ארצות הברית: ניקרגואה


ארצות הברית: ניקרגואה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 130,370
אוכלוסייה
346,514,652: 6,969,810
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 17,829
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 2,558
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: רפובליקה

יחסי ארצות הברית – ניקרגואה הם יחסים הדדיים בין ניקרגואה וארצות הברית.
היסטוריה > משנות ה-90

לאחר שהוקעה בטרור, ארצות הברית נועדה לתמוך בגיבוש התהליך הדמוקרטי בניקרגואה עם בחירתו של הנשיא צ'מורו בשנת 1990. ארצות הברית קידמה פיוס לאומי, ועודדה את ניקרגואה לפתור את בעיותיה באמצעות דיאלוג ופשרה. היא מכירה בכוחות פוליטיים לגיטימיים הפועלים על-פי התהליך הדמוקרטי ונמנעים מאלימות. הסיוע האמריקני מתמקד בחיזוק המוסדות הדמוקרטיים, בגידול הצמיחה הכלכלית בת-קיימא ובתמיכה בבריאות ובחינוך הבסיסי.
ההחלטה על תביעות אזרחיות אמריקניות הנובעות מהפקעות מתקופת סנדיניסטה עדיין מהווה מכשול ביחסים בין המדינות. סעיף 527 של חוק ההסמכה ליחסי חוץ (1994) אוסר על סיוע ותמיכה אמריקניים מסוימים בממשלה של מדינה שהחרימה רכוש אזרחי אמריקני, אלא אם כן נקטה הממשלה צעדים מתקנים מסוימים. ביולי 2007 פרסם מזכיר המדינה כתב ויתור לאומי ארצי על זכותה של ניקרגואה בפתרון תביעות אזרחיות של ארצות הברית, וכן על התקדמותה הכוללת ביישום רפורמות פוליטיות וכלכליות.
יעדים מרכזיים אחרים במדיניות ארצות הברית בניקרגואה הם:
שיפור הכבוד לזכויות האדם ופתרון מצבים יוצאי דופן של זכויות אדם;
פיתוח כלכלת שוק חופשי ביחס לזכויות הקניין והקניין הרוחני;
הבטחת שליטה אזרחית אפקטיבית על מדיניות הביטחון וביטחון הפנים;
הגדלת האפקטיביות של מאמצי ניקרגואה למאבק בפשעים מעבר לגבול, כולל סחר בסמים, הלבנת הון, הברחת מהגרים בלתי חוקיים, סיוע לארגוני טרור ופלילים בינלאומיים וסחר בבני אדם;
רפורמה במערכת המשפט ויישום ממשל תקין.
מאז 1990, ארצות הברית סיפקה למעלה מ-1.2 מיליארד דולר כסיוע לניקרגואה. כ-260 מיליון דולר מתוכם היו להקטנת חובות, ועוד 450 מיליון דולר לתמיכת איזון התשלומים. ארצות הברית גם סיפקה 93 מיליון דולר בשנים 1999, 2000 ו-2001 כחלק מתגובתה הכוללת להוריקן מיץ'. בתגובה להוריקן פליקס, ארצות הברית סיפקה למעלה מ-400 אלף דולר לסיוע ישיר לניקרגואה כדי לתמוך בפעולות התאוששות מהנזק שנגרם בספטמבר 2007. מלבד המימון של הוריקנים מיץ' ופליקס, רמות הסיוע ירדו בהדרגה כדי לשקף את השיפורים בניקרגואה. הסיוע התמקד בקידום השתתפות אזרחית יותר, פשרה ושקיפות ממשלתית; יציבות בצמיחה ובהכנסות; וטיפוח משפחות משכילות ובריאות טובות יותר. חברת המילניום אתגר חתמה על קומפקט של 5 שנים בהיקף של 175 מיליון דולר עם ניקרגואה ב-14 ביולי 2005. "המילניום אתגר קומפקט" נועד לצמצם את העוני ולדרבן את הצמיחה הכלכלית על ידי מימון פרויקטים באזורי ליאון וצ'ינדאנגה, שמטרתם לצמצם עלויות תחבורה ושיפור הגישה לשווקים עבור קהילות כפריות; הגדלת השכר והרווחים ממפעלים חקלאיים ומפעלים הקשורים באזור; הגדלת ההשקעות על ידי חיזוק זכויות הקניין. הגדלת השכר והרווחים ממפעלים חקלאיים ומפעלים הקשורים באזור; הגדלת ההשקעות על ידי חיזוק זכויות הקניין. הגדלת השכר והרווחים ממפעלים חקלאיים ומפעלים הקשורים באזור; הגדלת ההשקעות על ידי חיזוק זכויות הקניין.
היסטוריה > חוק ניקרגואה

בשנת 2016, הועבר חוק התנאים להשקעה בניקרגואה על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית, אולם הוא לא אושר על ידי הסנאט או על ידי הנשיא בשל 2016 לנשיאות. הצעת החוק באה כתגובה להונאת בחירות שבוצעה על ידי הנשיא דניאל אורטגה במהלך בחירות 2016, ומטרתה למנוע מניקרגואה לקבל הלוואות נוספות עד שהם מוכנים. "לנקוט [צעדים] יעילים על מנת לקיים בחירות חופשיות, הוגנות ושקופות." הצעת החוק הועלתה שוב לבית הנבחרים שוב במהלך מושב חדש בשנת 2017.
ממשלת ניקרגואה וכל המפלגות הפוליטיות (כולל אלה שמלכתחילה הביעו דאגה על הבחירות) התנגדו להצעת החוק, וסגן הנשיא רוסאריו מוריליו קראל זה "פעולה ריאקציונרית והתערבות" אשר מטרתה "לערער את הזכות של ניקרגואה להמשיך לפתח את המודל הסוציאליסטי". כל המדינות החברות באלבה התנגדו אף הן להצעת החוק. האיגודים המקצועיים גם הביעו את התנגדותם להצעת החוק, על ידי חתימה על הצהרת סולידריות ותמיכה בממשלת ניקרגואה:
היסטוריה > תקריות דיפלומטיות

בשנת 1987 הסנטור האמריקני בוב דול ביקר במנגואה, ומתח ביקורת על הנשיא דניאל אורטגה על מעצרם של שני אסירים פוליטיים. אורטגה הציע לשחרר את שני האסירים הפוליטיים, שהיו עורכי דין אופוזיציונרים, בתמורה לשחרורו של רוי בורגני, שהיה עצור בארצות הברית.
בשנת 2012 ניקרגואה סיימה את יחסיה עם בית הספר של האמריקות, וסירבה לשלוח יותר חניכים אל המכון. בהודעה לעיתונות נמסר, כי הוא בית הספר של האמריקות לקח כקרבן את ניקרגואה (כנראה הוא התכוון לקונטראס, שהוכשרו במכון).
ראו גם

ניקרגואה נגד ארצות הברית
יחסי ארצות הברית – פלאו

| יחסי ארצות הברית – פלאו |
| --- | --- |
ארצות הברית: פלאו


ארצות הברית: פלאו
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 459
אוכלוסייה
346,514,652: 17,677
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 263
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 14,880

יחסי ארצות הברית–פלאו הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית לבין הרפובליקה של פלאו. פלאו מחזיקה בשגרירות אשר בוושינגטון די. סי, בעוד ששגרירות ארצות הברית ממוקמת בקורור. השגרירה הנוכחית של ארצות הברית לפלאו היא איימי ג'יי היאט.
היסטוריה

היחסים בין פלאו לארצות הברית מצוינים, ושתי המדינות משתפות פעולה בכמה נושאים. פלאו היא מדינה ריבונית בהתאחדות חופשית עם ארצות הברית. ב-1 באוקטובר 1994, לאחר חמישה עשורים של הממשל האמריקאי, הפכה פלאו לחברה האחרונה של שטח האמון של איי האוקיינוס השקט על מנת לקבל את עצמאותה. בשנת 1978 החליטה פלאו לא להצטרף למדינות מיקרונזיה המאוחדת, בשל הבדלי תרבות ושפה, ובמקום זאת חיפשה אחר עצמאות. ב-1986 נחתם הסכם ההתאגדות החופשית בין פלאו לארצות הברית, וסלל את הדרך לעצמאות של פלאו. ב-1993 הוא אושר, ונכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 1994, מועד עצמאותה של פלאו. במסגרת ההסכם, ארצות הברית נותרה אחראית להגנת פלאו במשך 50 שנה, אלא שכיום רק מספר מצומצם מתוך צי הים נמצאים בפלאו.
כיום, פקיד הממשל בשגרירות פלאו הוא השגריר הרסי קיוטה.
בשנת 2009, בריאיון לרדיו ABC האוסטרלי, הודתה שרת החוץ של פלאו, סנדרה פירנטוזי, כי "[ממשלתה] תומכת באמברגו של ארצות הברית נגד קובה על מנת לרבות סיוע מארצות הברית". היא סיפרה לג'יימס אוטן ברדיו האוסטרלי: "יש לנו מערכת יחסים חזקה מאוד עם ארצות הברית ואנחנו לא רוצים לסכן את היחסים האלה, כי זה ישפיע על הרווחה הכלכלית של פלאו".
בשנת 2015, לעומת זאת, הצביעה פלאו לגנות את האמברגו האמריקאי על קובה. הבקשה באו"ם נתמכה על ידי 191 מדינות, עם שני קולות נגד (ארצות הברית וישראל), וללא מדינות נמנעות.
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
יחסי ארצות הברית–נאורו
יחסי ארצות הברית – קוסובו

| יחסי ארצות הברית – קוסובו |
| --- | --- |
ארצות הברית: קוסובו


ארצות הברית: קוסובו
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 10,887
אוכלוסייה
346,514,652: 1,678,500
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 10,438
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 6,219

יחסי ארצות הברית–קוסובו הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של קוסובו. ארצות הברית הכירה רשמית ברפובליקה של קוסובו כמדינה למחרת היום בו הכריזה על עצמאות מסרביה ב-17 בפברואר 2008. נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש קבע ב-19 בפברואר 2008, כי הכרה בקוסובו כאומה עצמאית "תביא שלום לאזור המצולק ממלחמה".
על פי דוח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 87% מאזרחי קוסובו מאשרים ותומכים בהנהגת ארצות הברית, הדירוג הגבוה ביותר עבור כל סקר באירופה. על פי דו"ח גאלופ משנת 2006, 85% מהתושבים תומכים בהנהגת ארצות הברית.
היסטוריה

ארצות הברית סייעה לאלבנים להילחם ביוגוסלביה במהלך מלחמת קוסובו על ידי פריסת כוחות צבאיים ומטוסים. תושבי קוסובו הביעו את הכרת התודה לארצות הברית בכך שצעדו ברחובות עם דגלי ארצות הברית והודו לארצות הברית על תמיכתם במלחמה. מקומות מסוימים בפרישטינה אף נקראים על שמות מנהיגי ארצות הברית, כמו ביל קלינטון, וג'ורג' ווקר בוש. ארצות הברית הקימה יחסים דיפלומטיים מלאים ברמת השגריר עם הרפובליקה של קוסובו. קוסובו רואה בארצות הברית את שותפתה הגדולה ביותר לזכות בהכרה משאר העולם, ודעה זו באה לידי ביטוי גם אצל פקידים אמריקנים.
ארצות הברית וקוסובו הקימו יחסים דיפלומטיים ב-18 בפברואר 2008. הקשרים הדו-צדדיים בין ארצות הברית לקוסובו נשמרים באמצעות שגרירות ארצות הברית בפריסטינה, שנפתחה ב-8 באפריל 2008 על ידי טינה קאידאנו. לפני הכרזת העצמאות, החזיקה ארצות הברית במשרד אמריקאי שבפריסטינה (USOP), בראשות ראש המשלחת. ארצות הברית ממשיכה גם לתרום כוחות וחיילים לכוח קוסובו (KFOR), ותספק צוות למשלחות ICO ו-EULEX.
במהלך הוועידה התורמת הבינלאומית של הנציבות האירופית, שהתקיימה ב-11 ביולי 2008, התחייבה ארצות הברית לגייס סכום של 400 מיליון דולר לשנים 2008–2009, כדי לתמוך, בין היתר, בהפיכת החוב לקוסובו. הסיוע האמריקני בקוסובו ממשיך לתמוך בממשל באמצעות חיזוק החברה האזרחית ותהליכים פוליטיים, במיוחד עבור קהילות מיעוטים, ומטרתו לחזק את המוסדות הכלכליים ולסייע לגידול ביוזמה הפרטית.
ייצוג

שגריר ארצות הברית הרביעי בקוסובו הוא גרג דלאווי, כאשר השגרירים שקדמו לו הם טרייסי אן יעקובסון, כריסטופר ויליאם דל וטינה קאידאנו.
השגרירה הנוכחית מקוסובו לארצות הברית היא ולורה צ'יטאקו. בנוסף, קוסובו מחזיקה בשגרירות בארצות הברית, אשר ממוקמת בוושינגטון די. סי, בירת המדינה.
ראו גם

יחסי החוץ של ארצות הברית
יחסי ארמניה–טורקיה

| יחסי ארמניה–טורקיה |
| --- | --- |
ארמניה: טורקיה


ארמניה: טורקיה
שטח (בקילומטר רבוע)
29,743: 783,562
אוכלוסייה
2,961,171: 87,598,397
תמ"ג (במיליוני דולרים)
24,212: 1,108,022
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,177: 12,649
משטר
רפובליקה: דמוקרטיה פרלמנטרית

היחסים בין רפובליקת ארמניה לבין הרפובליקה הטורקית טעונים כתוצאה מרצח העם הארמני וסירובה של טורקיה להכיר בו, כמו גם סירוב ארמניה לאשרר את הסכם קארס ותמיכת טורקיה באזרבייג'ן בסכסוך נגורנו קרבאך. הגבול בין שתי המדינות השכנות, שאורכו 311 ק"מ, סגור למעבר.
היסטוריה > מהמאה ה-9 עד המאה ה-14

במאה ה-9 החלו שבטי אוע'וז הטורקים לחדור ממרכז אסיה לקווקז. במהלך המאות ה-10 עד ה-11 גל ההגירה גבר. בשנת 1071 הביסו הטורקים את הביזנטים בקרב מנזיקרט. אירוע מפתח נוסף בתקופה זו היה התפשטות האסלאם בקרב הכובשים.
היסטוריה > ארמנים באימפריה העות'מאנית

ארמניה הייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית במאות ה-15 וה-16. בהמשך קיבלה פרס את השליטה באזור המזרחי של ארמניה, והשטח בשליטה העות'מאנית שעליו חיו הארמנים התפרסם כארמניה המערבית. היחסים בין ארמנים לעות'מאנים היו מעורבים. שליטים עות'מאניים יזמו את הקמת הפטריארכיה הארמנית בקונסטנטינופול. האוכלוסייה הארמנית בעיר לא גדלה, לא השתמשה בתמיכת הסולטאן והייתה במצב גרוע יותר מאשר האוכלוסייה הארמנית בארמניה ההיסטורית. אלו סבלו לעיתים קרובות מהממשל המקומי. בנוסף, הם היו צריכים לשלם מיסים נוספים כ"כופרים" ולתת חלק מהנערים לסולטאן, כדי שיהפכו ללוחמים (יאניצ'רים). עם זאת, מתחילת המאה ה-17 החלה האימפריה העות'מאנית לדעוך. במקביל, השליטים החלו לחשוד בארמנים. אחת הסיבות לכך הייתה הכללת הנכסים הצפון-מערביים של האימפריה בתחום האינטרסים של רוסיה, שפטרונות על העמים הנוצרים של טורקיה המוסלמית.
תנאי החיים בארמניה הטורקית תחת הסולטאן עבדול חמיד השני (1876-1908) החמירו. על הארמנים שנחשבו אזרחים מסוג ב', נאסר לשאת נשק, והם הפכו לקורבנות של בוזזים כורדים וגובי המס העות'מאנים. עם זאת, באיסטנבול הם עדיין נהנו מפריבילגיות משמעותיות. הם ארגנו "דוחנים" נפרדים (קהילות לאומיות) וביצעו ממשלה עצמית כלשהי. השירותים הציבוריים העות'מאניים ומערכות הבנקאות אוישו ברובם על ידי ארמנים ויוונים.
בשנת 1908 התחוללה מהפכה בטורקיה, בהובלת מה שמכונה "ועדת האחדות וההתקדמות" או הטורקים הצעירים. הוועדה הכריזה על סיום שלטונו הדפוטי של עבדול חמיד השני ותחילת מסלול חדש לעבר המיעוטים האתניים של האימפריה. הארמנים תמכו בתנועת הטורקים הצעירים והשתתפו בהקמת ממשלה חדשה. עם זאת, עד מהרה אירע טבח בעדן, בו מתו כ-30,000 ארמנים.
היסטוריה > יחסי ארמניה-טורקיה בשנים 1915–1921

ב-10 באוגוסט 1920 נחתם הסכם בעיר הצרפתית סברס, לפיה טורקיה הכירה בארמניה כ"מדינה חופשית ועצמאית". טורקיה וארמניה הסכימו לציית לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, גבולות הבוררות בתוך המחוזות של ואן, ביטליס, ארזורום וטרבזון ולקבל את תנאיה על הגישה של ארמניה אל הים השחור (דרך באטום). עם זאת, חוזה זה לא נכנס לתוקף, שכן הממשלה הטורקית החדשה בראשות כמאל אטאטורק סירבה לאשר אותה. לבסוף תוקנו תנאי חוזה סברס בוועידת לוזאן בשנת 1923. ב-3 בדצמבר 1920 נחתם הסכם השלום באלכסנדרופול שהסתיים במלחמה בין ארמניה וטורקיה. המלחמה הסתיימה בתבוסת ארמניה. הממשלה הארמנית הכירה בחוזה השלום של סברס כמבוטלת והתחייבה למשוך את משלחותיה מאירופה ואמריקה, כמו גם "להוציא מהממשלה את כל האנשים שעוררו וביצעו משימות אימפריאליסטיות", וכן הכירה בכל האמנות שנחתמו לרעת טורקיה או שנפגעו האינטרסים שלה. טורקיה קיבלה את הזכות לשלוט על הרכבות ועל דרכי תקשורת אחרות של ארמניה, לנקוט בצעדים צבאיים בשטח ארמניה. באמנה נקבע גם שיבת פליטים וזכויות האוכלוסייה המוסלמית בארמניה. למחרת, 4 בדצמבר 1920, יחידות של הצבא האדום נכנסו לירוואן והממשלה החדשה של ארמניה הסובייטית ביטלה את אמנת אלכסנדרופול. היחסים בין ארמניה לטורקיה הושלמו על ידי הסכם קארס, שנחתמה ב-13 באוקטובר 1921.
היסטוריה > ארמניה הסובייטית וטורקיה לאחר מלחמת העולם השנייה

ברית המועצות הציבה דרישות לטורקיה להחזיר חלק ממערב ארמניה והציגה אותן כדרישות ארמניה וגאורגיה הסובייטיות. בשנת 1953, תחת שלטונו של חרושצ'וב, הודיעה הנהגת ברית המועצות רשמית על נטישת טענות שהושמעו בעבר על ידי הנהגות הרפובליקות.
מערכת היחסים כיום > תיאור יחסים

טורקיה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של ארמניה לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991. עם זאת, היחסים בין שתי המדינות מאופיינים כמתוחים מאוד. מספר גורמים משפיעים על כך:
היעדר ייצוג דיפלומטי בין המדינות עקב תנאים מוקדמים לכינון יחסים שדרשה טורקיה
טורקיה חוסמת את הגבול הארמני-טורקי, כתוצאה ממנו אין חיבור דרכים ורכבות. זרימת המטען הקיימת בין המדינות עוברת בעיקר דרך שטחה של גאורגיה.
למרות המתחים בין המדינות, טיסות סדירות מופעלות בציר ירוואן-איסטנבול.
הפזורה הארמנית וארמניה ממשיכות להכיר ברצח עם במדינות שונות בעולם.
טורקיה ממשיכה להכחיש את עובדת רצח העם הארמני באימפריה העות'מאנית. אזרחים טורקיים המנסים להעלות נושא זה לדיון, נשפטים על פי סעיף 301 לחוק העונשין הטורקי "העלבת זהות טורקית". במקביל, טורקיה מציעה להקים ועדה משותפת שתחקור את אירועי ראשית המאה העשרים, אז נספו גם הארמנים וגם הטורקים.
מערכת היחסים כיום > סכסוך נגורנו קרבאך

טורקיה הייתה חברה פעילה בקבוצת מינסק של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, שהוקמה בשנת 1992 כדי לתווך בין צדדים לסכסוך. ככל שהכוחות הארמנים הצליחו במלחמת נגורנו קרבאך, יחסי ארמניה-טורקיה התדרדרו יותר ויותר. במאי 1992, בקשר לפעולות צבאיות בגבול בין ארמניה נחצ'יבאן, עלה האיום של התערבות צבאית טורקית בסכסוך.
בשנת 1993 טורקיה חסמה באופן חד צדדי את הגבול הארמני-טורקי, והניעה אותו באופן רשמי עם כיבוש אזורים אזרבייג'ן על ידי חיילים ארמנים. ממשלת טורקיה מבטיחה לפתוח את הגבול, בתנאי שארמניה תפסיק לחפש הכרה בינלאומית ברצח העם הארמני ותסיג חיילים מאזור הסכסוך בנגורנו-קרבאך.
מערכת היחסים כיום > בעיית ההכרה ברצח העם הארמני

טורקיה מכחישה מכל וכל את קיומה של עובדה היסטורית של רצח העם הארמני. לפי הרשויות בטורקיה, גירוש התרחש במהלך מלחמת העולם הראשונה. טורקיה מכירה במותם ההמוני של ארמנים, אך מצביעה על כך שגם מאות אלפי מוסלמים נהרגו . רק נציגים מסוימים של האינטליגנציה הטורקית מדברים על הצורך להכיר ברצח העם הארמני. ההיסטוריון הארמני טאנר אקאם וזוכה פרס נובל אורהאן פאמוק מכירים ברצח העם הארמני.
ב-15 בדצמבר 2008 הושק אתר האינטרנט diliyorum özür ("אני מצטער") של הקמפיין "ארמנים, סלחו לנו". במשך יומיים נחתמה על ידי כ-11 אלף איש על עצומה שפורסמה באתר עם אותו שם. עם זאת, המילה "רצח עם" אינה משמשת בטקסט ההתנצלות, אך משתמשים במונח "קטסטרופה גדולה". החל מ-1 בפברואר 2010 היו לאתר 30 אלף חתימות. עד מהרה, הפרקליטות הכללית של אנקרה פתחה בחקירה במסגרת סעיף 301 לחוק העונשין הטורקי. משרד התובע קרא למארגני הקמפיין להעיד על מנת לחקור את האתר שיצרו. עם זאת, בתחילת ינואר 2010 בית המשפט הפלילי המחוזי באנקרה החליט שלא לפתוח בהליכים פליליים כנגד ארבעה נציגי האינטליגנציה הטורקית, יוזמי המערכה "ארמנים, סלחו לנו" - בסקין אורן, אחמד אינסל, צ'נגיז אקטאר ועלי ביירמוגלו.
מערכת היחסים כיום > הגבול הארמני-טורקי וארמניה המערבית

ארמניה, על פי שרת החוץ שלה ב-2009, מכירה בגבול הקיים עם טורקיה, אך אין פירוש הדבר הכרה בהסכם קארס שעל בסיסו הוא עובר. בשטחים שיצאו לטורקיה בשנת 1921, נמצא אחד הסמלים המפורסמים ביותר של ארמניה - הר אררט. מאז שנת 1918, דמותו של הר זה קיימת על מעיל הנשק של ארמניה, שבגללו טורקיה טענה בעבר. טורקיה חוששת שארמניה עשויה להעלות טענות טריטוריאליות. טורקיה ביקשה מארמניה להכיר רשמית בגבול המשותף הקיים שנקבע על ידי הסכם אלכסנדרופול בשנים 1920–1921, אולם ירוואן סירבה ואמרה כי יש לפתור סוגיה זו רק לאחר כינון יחסים דיפלומטיים. בארמניה עצמה ישנם תומכים רבים של עדכון הגבול כנגד ההכרה בגבולותיה המודרניים של טורקיה, בפרט, הפדרציה המהפכנית הארמנית.
מערכת היחסים כיום > כנסיות ארמניות בטורקיה

בקיץ 2005 החלה שיקום הכנסייה הארמנית סורב חאץ' (הצלב הקדוש), שנבנתה בראשית המאה ה-10 על ידי האדריכל מנוול, באי אחתמר (בימת ואן שבטורקיה). משרד התרבות והתיירות בטורקיה הקצה לכך 3 מיליון לירות (2 מיליון דולר). עבודות השיקום בכללותו הסתיימו בסתיו 2006. הפתיחה, שתוכננה במקור ל-4 בנובמבר 2000, התקיימה ב-29 במרץ 2007. אירוע זה נתפס על ידי מרבית הארמנים כמעשה פופוליסטי. כל תהליך השבת האתר הדתי של סורב חאץ' והליטורגיה שנצברו בו, כותב העיתונות הארמנית, הועבר למישור הפוליטיקה. יש להזכיר שמתוך אלפי מקדשים ארמנים, כיום נשאר בסך הכל בין 450 ל-500, עם זאת, כולם הרוסים או זקוקים לשיקום. לא שוחזרה בעבר אף לא כנסייה ארמנית אחת בשטחה של טורקיה.
בשל הבידוד הגאוגרפי שלה (באי) הכנסייה שמורה יחסית. יו"ר עמותת להגנה על המונומנטים התרבותיים וההיסטוריים של ארמניה סאמוול קרפטאן, שביקר באי אחטאמר, אמר כי השחזור בוצע ברמה הגבוהה ביותר, "בלי סטייה קלה מן הדפוסים ההיסטוריים", אם כי מספר מומחים אחרים מצביעים על פגמים קלים. ב-19 בספטמבר 2010, לראשונה מזה 95 שנה, נערכה ליטורגיה בכנסייה, ובליל 30 בספטמבר עד 1 באוקטובר הוקם צלב על הכנסייה. עכשיו הכנסייה באחטאמר מתפקדת כמוזיאון.
מערכת היחסים כיום > רצח הראנט דינק

הראנט דינק,עיתונאי טורקי ממוצא ארמני, שהאשים את ממשלת טורקיה באחריות לרצח העם הארמני, נורה למוות בידי מתנקש ב-19 בינואר 2007.
דינק הועמד כמה פעמים למשפט על התבטאויותיו נגד השלטון ורבים בטורקיה ראו בו בוגד.
ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, טען כי מדובר ב"התקפה על שלום המדינה ויציבותה" והאשים "כוחות אפלים" במעשה.
במהלך חקירת הרצח התברר כי המשטרה והז'נדרמריה ידעו על הרצח הממשמש ובא, אך לא נקטו באמצעים למניעתו. במקביל, כאשר קרובי משפחתו של דינק הגישו תביעה נגד טורקיה בבית הדין האירופי לזכויות אדם, הממשלה שלחה נאום הגנה לבית המשפט בו הושווה דינק לפושעים הנאצים.
לאחר סערה שנוצרה,הנאום בוטל ושר החוץ הטורקי אהמט דבוטאולו הצהיר כי הוא לא תיאם את הנאום הזה.
בספטמבר 2010 בית המשפט האירופי לזכויות אדם, ששילב את ההאשמות נגד דינק בגין "העלבת האומה הטורקית" והתביעה שהגישו קרוביו של דינק בגין הפרת זכותו לחיים, קבע כי הרשויות הטורקיות הפרו את סעיפי האמנה 2, 10 ו-13 הנוגעים לזכות לחיים וחופש הדיבור. בית המשפט הורה לשלם לקרובי משפחתו של דינק פיצוי בסך 133 אלף יורו.
מערכת היחסים כיום > דיפלומטיית כדורגל וניסיונות לכינון יחסים דיפלומטיים

ב-6 בספטמבר 2008 הגיע נשיא טורקיה עבדוללה גול לירוואן בהזמנתו של נשיא ארמניה סרז' סרקזיאן. אירוע רשמי היה משחק הכדורגל של טורניר המוקדמות למונדיאל 2010 בין הנבחרות הלאומיות של ארמניה וטורקיה (טורקיה ניצחה 0–2). הפגנות המוניות נגד ביקורו של נשיא טורקיה נערכו בירוואן. סרקזיאן, בהצעת גול, הגיע לגומלין השני במשחק הארמני-טורקי, שהתקיים באוקטובר 2009 בבורסה. במלון אלמירה בעיר בורסה הטורקית נערכו משא ומתן בין המשלחות הארמניות והטורקיות, ואחריהן ישיבת הנשיאים. ישיבות ומשא ומתן של נשיאים במהלך משחקי כדורגל נקראו "דיפלומטיית כדורגל".
ב-10 באוקטובר 2009 חתמו שרי החוץ של טורקיה וארמניה, אהמט דבוטאולו ואדוארד נלבנדיאן, על פרוטוקול על הקמת יחסים דיפלומטיים ועל פרוטוקול לפיתוח יחסים דו צדדיים בציריך שבשווייץ. המסמכים סיפקו הקמת ועדה משותפת של "היסטוריונים עצמאיים" לחקר נושא רצח העם הארמני משנת 1915. החתימה על הפרוטוקולים התעכבה במשך שלוש שעות בגלל חילוקי דעות לגבי ההצהרות הסופיות: הצד הארמני בנאומו רצה להזכיר בעקיפין את רצח העם ב-1915, ואת הצד הטורקי - הסכסוך בנגורנו-קרבאך. כתוצאה מכך, לא נאמו נאומים סופיים. האופוזיציה הארמנית והן האופוזיציה הטורקית התנגדו לחתימת הפרוטוקולים כפי שהוצע, והביעו אי שביעות רצון, בפרט, עם סעיפי ההכרה ההדדית בגבולות ויושרה טריטוריאלית של מדינות אחרות. ב-11 באוקטובר (זמן מוסקבה) באותה שנה הודיעה מזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון כי ממשלת ארצות הברית תעשה ככל שביכולתה כדי לבסס את ההצלחה שהשיגו טורקיה וארמניה. באותו יום, משרד החוץ של אזרבייג'ן מתח ביקורת על טורקיה בגין חתימת הסכמים מבלי לפתור את הסכסוך בקרבאך. תהליך האשרור של הפרוטוקולים על ידי הפרלמנטים של טורקיה וארמניה הוקפא ללא הגבלת זמן.
בפברואר 2015 משך סרז' סרקזיאן את הפרוטוקולים הארמניים-טורקיים מהאספה הלאומית של ארמניה.
בינואר 2022 התקיימו שיחות לנירמול היחסים בין המדינות. בארמניה נאמר שהם רוצים לכונן יחסים עם טורקיה ולפתוח את הגבול בין המדינות.