היסטוריה של אירלנד
מדינת אירלנד החופשית והרפובליקה של אירלנד

ההסכם החדש עם הממלכה המאוחדת חילק את התנועה הרפובליקנית לשני פלגים – מתנגדי ההסכם, שביקשו להמשיך בלחימה עד להשגת עצמאות מלאה והקמה רפובליקה אירית בכל שטחי האי, ותומכי ההסכם, שקיבלו את הקמת מדינת אירלנד החופשית כצעד ראשון בדרך למדינה עצמאית ומאוחדת. מחוסר הסכמה זו פרצה מלחמת האזרחים האירית, שתחילתה בקרב דבלין והמשכה היה בקרבות ממושכים בעיקר בדרום ובמערב אירלנד בין יוני 1922 ואפריל 1923. בראש מתנגדי ההסכם עמד איימון דה ואלירה, ראש הממשלה ונשיא אירלנד לעתיד, כשלראשותו עמד הצבא האירי הרפובליקני, ובראש תומכי ההסכם עמדו ארתור גריפית' ומייקל קולינס, שניהם נהרגו במהלך המלחמה, כשלרשותם עמד צבא אירלנד. בסוף המלחמה, יצא צבא אירלנד כמנצח במלחמה, והצבא האירי הרפובליקני ירד למחתרת. ראש המדינה הנבחר החדש היה ויליאם תומאס קוסגרייב. חלוקה זו בין תומכי ומתנגדי ההסכם משפיעה על הפוליטיקה האירית עד ימינו, בעיקר בשתי המפלגות החזקות ביותר בפוליטיקה האירית – פיאנה פול, שהוקמה על ידי איימון דה ואלירה ותומכיו, ופינה גייל, שהוקמה על ידי מייקל קולינס ותומכיו.
מדינת אירלנד החופשית החדשה התפתחה בצל עלייתן של דיקטטורות רבות ברחבי אירופה והשפל הגדול בשנת 1929, ובניגוד למדינות רבות באירופה שהוקמו באותה התקופה, אירלנד נותרה דמוקרטית. דמוקרטיה זו בלטה במיוחד כאשר בשנת 1932 ניצח מנהיג הצד המפסיד במלחמת האזרחים, איימון דה ואלירה, בבחירות הכלליות והפך לראש הממשלה של אירלנד. השלטון עבר לדה ואלירה בצורה שלווה ונטולת חיכוכים. כמו כן, אירלנד נותרה יציבה מבחינה כלכלית, על אף מלחמת הסחר עם בריטניה ואחוזי האבטלה וההגירה הגבוהים, וזאת הודות לצמצום הנרחב בהוצאות הממשלתיות שלה.
לכנסייה הקתולית הייתה השפעה ניכרת על הממשל האירי לאורך רוב שנות קיומו, שהתבטאה במיוחד במדיניות שמרנית כגון איסורים על גירושים, הפלות, פורנוגרפיה, פיקוח ילודה וצנזורם של ספרים וסרטים רבים. בנוסף, הכנסייה שלטה על רובם של בתי החולים, בתי הספר ושירותים סוציאליים נוספים ברחבי המדינה.
עם חלוקתה של אירלנד ב-1922, כ-92.6% מאוכלוסיית המדינה החדשה הייתה קתולית, ורק כ-7.4% פרוטסטנטית. עד לתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, רק כמחצית מהם נותרו להתגורר באירלנד. על אף שההגירה הייתה גבוהה בכל חלקי האוכלוסייה בשל קשיים כלכליים, בקרב האוכלוסייה הפרוטסטנטית היא הייתה גבוהה במיוחד בשל מספר סיבות:
הפרוטסטנטים לא הרגישו חלק מהמדינה הקתולית והלאומית החדשה.
הפרוטסטנטים חשו נרדפים בידי הרפובליקנים, בייחוד בתקופת מלחמת האזרחים, במהלכה נשרפו בתי פרוטסטנטים רבים.
הפרוטסטנטים הגדירו עצמם יותר כבריטים, ולא רצו לחיות במדינה אירית עצמאית.
בשל התהפוכות הכלכליות ששררו באירלנד בעקבות המלחמות הרבות שעברה.
התקנה החדשה של הכנסייה הקתולית – נה טמרה, שקבעה שילדים שנולדו כתוצאה מנישואי תערובת בין קתולים לפרוטסטנטים, יגודלו ויתחנכו כקתולים.
בשנת 1937 נכנסה מחדש לתוקפה החוקה של אירלנד. המדינה נותרה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, ונותרה מחוץ למעגל הזוועות שהתרחש ברחבי העולם, על אף שעשרות אלפי מתנדבים אירים התנדבו לשרת בצבא הבריטי. אירלנד סבלה ממחסור במזון בשנות המלחמה, וכתוצאה התושבים היו נתונים להקצבות בכמות המזון למשפחה. כמו כן, היה מחסור חמור בפחם, מאחר שהייתה העדפה לייצור כבול לצורכי הצבא הבריטי. על אף שהייתה נייטרלית באופן רשמי, מחקרים מהשנים האחרונות מציעים שהייתה מעורבות אירית גבוהה ממה שחשבו בעבר לצד בעלות הברית. אחת העדויות לכך היא שיום הפלישה לנורמנדי נקבע לפי נתוני מזג אוויר שנלקחו מתחנה מטאורולוגית שהייתה שייכת לממשלה האירית.
בשנת 1949 המדינה הוכרזה רשמית כרפובליקה ועזבה את חבר העמים הבריטי. בשנת 1961 נמדד המספר הנמוך ביותר של תושבים באירלנד מאז החלו המדידות, והוא 2.7 מיליון תושבים. בשנות ה-60 של המאה ה-20 אירלנד עברה רפורמות כלכליות נרחבות תחת שלטונם של הטישך שון למס ושר האוצר תומאס קנת וויטאקר. שר החינוך דונו אומאלי הציג חטיבות ביניים ציבוריות בשנת 1968. בשנות ה-70 של המאה ה-20, העולם נכנס למשבר כלכלי, שהועצם על ידי החלטות פיננסיות נמהרות של ממשלות, כולל של זו של הטישך ג'ק לינץ', שהוביל את הכלכלה האירית לקיפאון. עם תחילתן של הצרות בצפון אירלנד, משקיעים זרים נמנעו ממעורבות באי. אירלנד הצטרפה כחברה באיחוד האירופי ב-1 בינואר 1973. פיחות בקיפאון התאפשר עם הנפקתה של הלירה האירית בשנת 1979, וניתוק הקשר עם הלירה שטרלינג הבריטית. רפורמות כלכליות שבוצעו במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, שנתמכו בסיוע הקהילה האירופית, הובילו לכך שבשנות ה-90 של המאה ה-20 הפכה הכלכלה האירית לבעלת אחוזי צמיחה מהגבוהים בעולם ולהגירה מסיבית אל האי, בעיקר מאסיה וממזרח אירופה. עם נפילתו של הגוש המזרחי בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, מדינות מזרח אירופה רבות התבססו על המודל הכלכלי של אירלנד על מנת לבסס את כלכלתן ולהצטרף לאיחוד האירופי.
במהלך תקופת השגשוג הכלכלי, החלה החברה האירית לאמץ דעות ומנהגים ליברליים יחסית – הגירושים הפכו לחוקיים, חוקקה אי-הפללה להומוסקסואליות והפלות מלאכותיות הותרו במקרים ספציפיים. הכנסייה הקתולית, שבעבר הייתה בעלת השפעה נרחבת בתחומי האי, החלה לאבד מכוחה החברתי-פוליטי, בעיקר בעקבות איבוד העניין בעיסוק הדתי בקרב הדור הצעיר, שבא לידי ביטוי בצניחה בנוכחות במיסה של יום ראשון בחצי בתוך עשרים שנה. בנוסף, החלה מוסריותם ואמינותם של נציגי הכנסייה להתערער, בייחוד לאחר המקרה של הבישוף של גולוויי, איימון קייסי, אשר התפטר בשנת 1992 לאחר שנחשף שניהל קשרים אסורים עם אישה אמריקאית, אשר ילדה ממנו ילד. סקנדלים ושערוריות נוספות באשר לחשדות בפדופיליה והתעללות בילדים פגעו במעמד הכנסייה עוד יותר. כמו כן, שורה של בתי דין שהוקמו בשנות ה-90 של המאה ה-20, החלו לחקור לראשונה חשדות לרשלנות פושעת בקרב פוליטיקאים, הכמורה הדתית, שופטים, בתי חולים והמשטרה. בשנת 2011 סגרה אירלנד את השגרירות שלה בקריית הוותיקן, כנראה כעדות להתדרדרות היחסים בין האירים לבין הכנסייה הקתולית.
הצמיחה הכלכלית הגיעה לסיום עם המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, כשהמערכת הבנקאית באירלנד קרסה. כ-25%–26% מהתוצר המקומי הגולמי היה גלום בבנקים שקרסו, והיה צורך לשקם ולייצב את הסקטור הפיננסי. שיקום הבנקים היה הנרחב ביותר מכל מדינה אחרת בהיסטוריה, בשל מצבם הרעוע וכמות הכספים שאבדו. המשבר העולמי הוביל למשבר כלכלי ופוליטי גם באירלנד, שנכנסה בעקבותיו למיתון קשה. ההגירה מאירלנד עלתה יחד עם עלייתו של שיעור האבטלה מ-4.2% טרם המשבר ל-14.6% לאחריו. רק משנת 2014 החלה אירלנד לחוות סימני שיקום וצמיחה כלכלית מחודשת.