פרנץ מראי
ביוגרפיה

פרנץ מראי נולד במשפחה יהודית כבנם של גאשפאר גזה מראי (מלינגר) (1876–?) צלם, ושל ואלריה קליין (1884–?). סבו וסבתו מצד אביו היו רז'ה מראי (מלינגר) (1842–1934) סוחר, וז'ופיה שטרן, סבו וסבתו מצד אמו היו אברהם קליין ואמיליה מאוטנר (1863–1904). את ילדותו בילה בפשט, בסביבה בורגנית, בעיקר בסטודיו לצילום של הוריו בבזאר גאראי. הוא לא אהב את בית הספר. ניתוקו הנפשי ממחנכיו, האכזריות הפיזית שלהם גרמה לו לסבל רב. הוא קרא הרבה ספרים, אפילו 400–500 עמודים בבת אחת. חיי הזוגיות של אמו עם מחזרים מתחלפים הותירו בו עקבות עמוקים.
אחרי שעבר את בחינות הבגרות ועל אף שאמו העדיפה שייסע לברלין, הוא החל משנת 1928 את לימודיו בסורבון בפריז. מראי עסק בכלכלה פוליטית, בסטטיסטיקה, בספרות ובלימוד אחת עשרה שפות. בסופו של דבר פסיכולוגיית ילדים וייעוץ בבחירת קריירה באמת ריתקו אותו. באוניברסיטה הוא התקבל כסטודנט של הרופא הצרפתי הפילוסוף והפסיכולוג אנרי ואלון (Henri Wallon), שהנחה אותו בחקר עולם הילדים. בשנת 1930 הצטרף מראי שם בפריז למפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בשנת 1932 נשא את הרצאתו המדעית הראשונה. ההרצאה שמתחה ביקורת על הפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה העמידה אותו מול המרצה הפטרון שלו, אך הוא פיתח את רעיון המפתח שלו שעיקרו הנחישות החברתית של האדם. מראי קיבל שני תארים; אחד במכללה הגבוהה לייעוץ בבחירת קריירה ואחד בפקולטה למדעי הרוח בסורבון בפילוסופיה, בסוציולוגיה, פסיכולוגיה ובפדגוגיה. פריז העניקה לו לכל חייו את חבריו, את מוריו, את האידיאלים ואת השקפת העולם שלו.
הוא חזר להונגריה בשנת 1934 כבוגר אוניברסיטה "טרי" אך לא מצא עבודה, לכן עבד עד 1938 כפסיכולוג ללא שכר במכון הממלכתי לפסיכולוגיית ילדים (שהוקם על ידי יאנוש שנל, שגם הסכים לערוב לו במשטר הימני-קיצוני דאז). הוא היה הראשון שחקר את החוויה החברתית המשפיעה על הפרט, את התפקיד החברתי של שלטון וגיבוש נורמות. בשנת 1937 כתב את מחקריו: "הילד המשחק בכפתורים" (A gombozó gyermek), "השקפת העולם של ילד" ׁ(A gyermek világnézete).
בין השנים 1938 עד 1940 עבד במעבדת הפתולוגיה האנליטית ובמעבדה הרפואית של "המכללה להכשרת מורים לחינוך מיוחד" בניהולו של לאופולד סונדי. גם שם לא קיבל שכר, אז הוא התפרנס מהוראת שפות. הוא היה כבר נשוי באותה תקופה, ויחד עם אשתו - מורה לחינוך מיוחד (ורה מראי, בלידתה: ורוניקה מולנאר) למדו כיצד לארגן ולבצע מבדקים.
הוא נפסל ופוטר מהמעבדה בגלל יהדותו והחוקים ה(אנטי) יהודים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), ולכן משנת 1940 עבד במרפאת החוץ של אגודת החסות הלאומית היהודית בראשות יוליה ג'רג' (במקור לוי). שם כתב את ספרו הראשון בשנת 1942, ששמו "הפסיכולוגיה של בחירת קריירה" (A pályaválasztás lélektana). לאחר מכן הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). בשנת 1944 ברח, חצה את החזית מזרחה והצטרף לצבא הסובייטי, שם שירת שרות צבאי בדרגת סרן.
בשנת 1949 קיבל את דרגת הכסף של פרס קושוט על עבודתו הפדגוגית. בשנת 1950 נסגר המכון הלאומי לחינוך בו עבד יחד עם ליוויה נמש. הוא פוטר מעבודתו ונאלץ שוב לפרנס את משפחתו מתרגומים. הוא זוכה בשנת 1956 במרד ההונגרי והצטרף למכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים כמדען בולט ואחר כך בשנת 1958 הצטרף למכון לביוכימיה. הוא נעצר באוקטובר 1958 באשמת התארגנות נגד המדינה ונידון לעשר שנות מאסר. את מאסרו ריצה בכלא בבודפשט ואחר כך בכלא שאטוראליאויהיי ובכלא ואץ. בשנת 1960 החל לכתוב את "היומן הפסיכולוגי" בכלא הלאומי בשאטוראליאויהיי (מכיוון שלא היה לו נייר לכתיבה אז כתב על נייר טואלט). במהלך מאסרו הידרדר מצבו והוא סבל מעוויתות מוחיות. הוא שוחרר במרץ 1963 בחנינה.
בשנות ה-70 כתב עבודות בולטות נוספות: "הרשת הנסתרת של הקהילות" (1971), "שיטות פסיכודיאגנוסטיקה קלינית" (1974), "פסיכולוגיה קלינית" (1974). משנת 1976 ניהל את "החברה הפסיכולוגית ההונגרית" ואת ההכשרה הפסיכודרמטית.
יצירת חייו הוכרה על ידי האקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1982 בתואר "דוקטור למדעי הפסיכולוגיה" ומדליית הזיכרון פאל רנשבורג. סרט ראיונות נערך עימו בשנת 1984, במהלך התאוששותו מניתוח רציני, שחלקים מהסרט בהם מתח ביקורת על החיים הציבוריים בהונגריה, שודרו רק בשנת 2009, במלאת 100 שנה להולדתו.
מראי ורעייתו הובאו למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי של אובודה.