stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רומן אלכסנדר
לקריאה נוספת > מחקר

Amitay, Ory. 2012. "Alexander in Bavli Tamid: In Search for a Meaning", in Stoneman, Erickson & Netton, 349-365.
Ausfeld, Adolf .1907. Der griechische Alexanderroman. Leipzig: Teubner.
Cary, George. 1956. The Medieval Alexander. Cambridge: University Press.
Jouanno, Corinne. 2002. Naissance et métamorphoses du Roman d'Alexandre: domaine grec. Paris: CNRS.
Merkelbach, Reinhold & Jürgen Trumpf. 1977. Die Quellen des griechischen Alexanderromans (2nd expanded edition). Munich: C.H.Beck’sche.
Ross, D. J. A. 1963. Alexander Historiatus: A Guide to Medieval Illustrated Alexander Literature. London: Warburg Institute.
Stoneman, Richard. 2007. Il Romanzo di Alessandro: Testo, Commentario ed Introduzi Vol. 1. Mondadori.
Stoneman, Richard. 2008. Alexander the Great: a Life in Legend. New Haven [Conn.]: Yale University Press.
Stoneman, Richard. 2009. “The Author of the Alexander Romance”, in Paschalis, M., S. Panayotakis, & G.L. Schmeling (eds). Readers and Writers in the Ancient Novel. Groningen: Barkhuis.
Stoneman, Richard. 2011. "Primary Sources from the Classical and Early Medieval Periods", in Zuwiyya (ed), 1-20.
Stoneman, Richard, Kyle Erickson & Ian Richard Netton (eds.). 2012. The Alexander Romance in Persia and the East. Groningen: Barkhuis.
Zuwiyya, Z. David (ed.). 2011. A Companion to Alexander Literature in the Middle Ages. Leiden: Brill.
הערות שוליים

↑  סיפור מקביל נמצא גם בתלמוד בבלי, מסכת תמיד, דף ל"ב, עמוד א'. ראו גם: Amitay 2012.
↑  Stoneman, 2007; 2011, 2-3.
↑  Bibliotheque Nationale, Parisinus 1711. במחקר מסומן כתב-היד באות אלפא גדולה (A).
↑  Stoneman 2011, 5-6.
↑  יש המזהים אותו עם פלאוויוס פולמיוס, קונסול בשנת 338 לספירה (Stoneman 2011, 6).
↑  Stoneman 2011, 6–7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007585780905171  VIAF: 70148207829700341718   WorldCat (עם VIAF): 70148207829700341718
ירין פרי

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 2005 (בת 19) ראשון לציון, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2015
 עיסוק:  שחקנית
 פרופיל ב-IMDb
ירין פרי (נולדה ב-12 ביוני 2005) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה, מדבבת, דוגמנית, אושיית רשת וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה

פרי נולדה וגרה בראשון לציון, לומדת בנוער הבימה בניהולו של שי פיטובסקי, למדה ב"סטודיו במה", משחק מול מצלמה (נאור זילברמן), הייתה בלהקה צעירה בבי״ס ל"מיומנה", היפ הופ, מודרני, למדה בבי״ס למוזיקה "ווקאל", למדה בבית הספר מרכז רון ורדי לטיפוח ילדים מחוננים ומצטיינים, שותפה בצמד המוזיקלי 2sweet.
ב-2023 התגייסה לצה"ל והיא משרתת כעיתונאית בדובר צה"ל בחיל הים.
טלוויזיה

בשנת 2017 השתתפה בספיישל בת מצווה עם נועה קירל בתוכנית זמר חתונות בערוץ 24, התוכנית מסקרת את היום של שתיהן במקביל ומסתיימת בהופעה משותפת בבת המצווה של ירין. בנוסף, השתתפה בסרט בערוץ "חינוכית" במסגרת פרויקט זיכרון, וכן היא שיחקה בפאנל הילדים בתוכנית "בין השורות חגים ומועדי ישראל" בחינוכית.
משנת 2018 שחקנית בפאנל הילדים בתוכנית אירוח שבועית - "הערב יהיו כאן" עם ירון ברובינסקי, (ערוץ 11 - פינת הילדים), שיחקה בתפקיד גלי בסדרה קופיקו במשטרה, שיחקה בתפקיד ספיר בסדרה חברות, משחקת בתפקיד יעל הבת של שי ושני בסדרה סברי מרנן החל מהעונה הרביעית.
משנת 2019 כותבת ומנחה תוכנית אירוח שבועית בערוץ Kidz, חיים בסלפי, כמנחה הראשונה והצעירה ביותר בתוכנית מסוגה בישראל. היא גם מנחה ושחקנית בתוכנית בלאגניקס המשודרת בערוץ TeenNick, מנחה בערוץ הטיולים בסדרה מטיילים בארץ בפרקים ראשון לציון וכפר סבא וכן מתפעלת ערוץ מתיחות ביוטיוב. כמן כן, פרי השתתפה בכמה פרסומות בטלוויזיה, ובכלל זה בפרסומת לרלב״ד ומשרד החינוך.
פילמוגרפיה > קולנוע

אבן דרך - סרט קצר עם אסתי זקהיים ואלחי לויט - זכה בפרסים בפסטיבלים בעולם.
שיר אמונה - סרט קצר, פסטיבל דרום.
המטפלת - סרט קצר עם יעל לבנטל, אוניברסיטת תל אביב.
סרט קצר - פסטיבל טרבייקה.
סרטון קצר "הרמוניקה", עופר בן חיון, אוניברסיטת תל אביב.
סרט קצר "נעורים", זיו הרמלין, אוניברסיטת תל אביב.
פילמוגרפיה > דיבוב

2018 - הפסקת עשר, ערוץ wiz.
2018 - קודי קא-פאו, ערוץ הופ בתפקיד מיי.
2018 - וטרינרים צעירים ערוץ לוגי בתפקיד אוליביה.
פילמוגרפיה > טלוויזיה

2017 - קופיקו במשטרה בתפקיד גלי.
2017 - חברות בתפקיד ספיר.
2018–הווה - סברי מרנן (סדרת טלוויזיה) בתפקיד יעל.
2019 - בלאגניקס בתפקיד עצמה (מנחה).
הערות שוליים

↑  זמר חתונות, עונה 3 באתר מאקו
↑  דף הבית באתר יוטיוב
↑  מתוקות מדי: שיראל בורוכוב וירין פרי מספרות לנו על ההצלחה בגיל כל כך צעיר באתר מעריב לנוער, 3 באוקטובר 2019
↑  דף הבית באתר יוטיוב
↑  חוזרים לבית הספר - המבצע! באתר יוטיוב
↑  נעורים באתר יוטיוב
כריסטינה מרסיליאק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בספטמבר 1963 (בת 61) מדריד, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 תקופת הפעילות:  מ-1976 
 פרופיל ב-IMDb
 
כריסטינה מרסיליאק (בספרדית: Cristina Marsillach; נולדה ב-30 בספטמבר 1963) היא שחקנית ספרדיה.
ביוגרפיה

היא נולדה במדריד. אביה היה אדולפו מרסיליאק (אנ'),‏ שחקן, מחזאי ובמאי תיאטרון ספרדי ממוצא קטלוני. אמה, תרזה דל ריו (Teresa del Río), ואחותה הצעירה, בלאנקה מרסיליאק, גם הן שחקניות.
כריסטינה מרסיליאק היא המנהלת האמנותית של "האקדמיה למשחק מרסיליאק" (Marsillach Acting Academy) במדריד.
סרטה הידוע ביותר הוא סרטו הישראלי של משה מזרחי, "אהבה גנובה" (1986), שבו שיחקה את התפקיד הנשי הראשי לצדו של טום הנקס. בסרט היא מגלמת את דמותה של צעירה יהודיה ממשפחה ספרדית בירושלים, המתאהבת בטייס אמריקני (פרוטסטנטי) מתנדב בצבא הבריטי בזמן מלחמת העולם השנייה (הנקס), אל מול התנגדותה של משפחתה המסורתית.
פילמוגרפיה

1983 - Últimas tardes con Teresa
1985 - The Trap (אנ'), בתפקיד מארי הצעירה
1986 - אהבה גנובה, בתפקיד שרה פררה
1987 - Opera (אנ'), בתפקיד בטי
1988 - Days of Inspector Ambrosio (אנ'), בתפקיד סנדרה
1989 - I ragazzi di via Panisperna (אנ'), בתפקיד בת דודו של אטורה מיורנה
1989 - Marrakech Express (אנ'), בתפקיד תרזה
1989 - O Re’ (אנ'), בתפקיד לוצ'יאנה
הערות שוליים

↑   אדולפו מרסיליאק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   תרזה דל ריו, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑   בלאנקה מרסיליאק, במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑  אתר האקדמיה למשחק של כריסטינה מרסיליאק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14203729f (data)  GND: 106233826X  ICCU: MODV162919  ISNI: 0000 0003 9563 6548  NLK: KAC2020R6641  NTA: 321662326  SUDOC: 227346998  VIAF: 290428091   WorldCat (עם VIAF): 290428091 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כף עץ

מודל של כף עץ לקידום מכירות.
כפות עץ
כף עץ היא כלי נפוץ בהכנת מזון. כף העץ היא גרסה מוגדלת של כף האכילה, אשר עשויה מעץ ומשמשת בעיקר לערבוב.
היסטוריה

כפות העץ הן זולות וקלות לעיצוב, מה שהפך אותן לנפוצות מאוד לכל אורך ההיסטוריה.
הקלטים בעידן הברזל (המאה ה-3 לפני הספירה) בבריטניה עשו בהן שימוש. מצקת קטנה שנמצאה בכפר אגם גלסטונברי משמשת כעדות לכך. כפות עץ מהתקופה הרומית נמצאו בחפירות בלונדון. האנגלו סקסים היו עובדים טובים בעץ, כמו הוויקינגים, וייצרו כפות עץ לשימוש ביתי.
שימושים

לכף העץ ישנם שימושים מעשיים בתחום הבישול כמו גם שימושים סמליים באומנות ובתרבות.
שימושים > בישול

היום, כפות העץ הן בגודל בינוני עד גדול ומשמשות לערבוב מרכיבים בבישול או באפייה. חלק מכפות העץ שטוחות וחלק בעלות גומה קטנה במרכז.
לפני שמערבלי מזון אלקטרוניים נהיו נפוצים, כפות העץ שימושו לעיתים לעירבול חמאה וסוכר, במתכונים כגון חמאה פריכה או עוגת ספוג.
כפות העץ עדיין משמשות לערבוב סוגים שונים ורבים של מזון ומשקאות, בעיקר מרקים ופשטידות, למרות שהן סופגות ריחות חזקים כגון בצל ושום. כפות עץ עדיפות לשימוש בגלל הרב שימושיות שלהן. טבחים משתמשים בכפות עץ להכנת ריזוטו, משום שהן לא מעבירות חום כמו כפות ממתכת. כמו כן, אפשר להשתמש בהן בבטחה עם מחבתות וסירים המצופים טפלון כי הן לא שורטות את התחתית שלהם. תכונה זאת שימושית בעת הכנת מנות כמו ביצה מקושקשת.
ניתן לטפל בכפות העץ כך שהן לא יספגו נוזלים קרים בעזרת קוקוס ושמן מינרלים. שמני ייבוש אכילים כגון שמן קנאביס, שמן אגוזים ושמן פשתן משמשים ליצירת גימור עמיד יותר. לקבלת התוצאות הטובות ביותר יש לתת לשמני הייבוש להתפלמר לפני שמשתמשים בכף. יש להימנע משמנים צמחיים אחרים, מפני שהם יעברו הסריה וידלפו למזון. אם חתיכות של עץ נראות לאחר שטיפה או רתיחה, ליטוש קל ושימוש בשמן קוקוס ימנעו מהכף להפוך למחוספסת ומכוסה בחיידקים.
שימושים > כף העץ בתרבות ובאמנות

כפות עץ נעשו כמעט בכל אומה על פני כדור הארץ, ובניגוד לכפות כסף, בדיל או זהב, הן מייצגות את האומן הפשוט ואת החיים של האנשים הפשוטים.
כל אזור, ולפעמים כל כפר, ייצר כף עץ בסגנון משלו. בכפות עץ אפריקאיות רבות מגולפות חיות בר והן מכוונות לשוק התיירותי. כפות אחרות משמשות ככפות טקסיות ומכילות הרבה סמלים. כפות צבועות ייחודיות נעשו באזור חוחלומה ברוסיה במשך 200 שנה, במקור הן יועדו לשימוש ביתי ולאחר מכן הן הפכו לאובייקט תיירותי.
באופן מסורתי, כפות אהבה שימשו כמתנה רומנטית בוויילס. כל כפית הכילה משמעויות שונות שבוטאו בסמלים שונים על הכף. למשל: שרשרת סימלה רצון להיות ביחד לנצח, יהלום סימל עושר או מזל טוב, צלב סימל אמון, פרח סימל חיבה ודרקון סימל הגנה. מלחים רבים גילפו כפות אהבה בזמן שהותם בספינה ושילבו סמלים כגון עוגנים וספינות בכפות האהבה שלהם. למרות הסגנון הייחודי של כפות האהבה הוולשיות, סגנונות אחרים של כפות אהבה נעשו בסקנדינביה, במזרח אירופה ובייחוד ברומניה.
באזורים מסוימים, בעיקר של חבר העמים הבריטי וארצות הברית, פרס "כף העץ" ניתן כפרס תנחומים עבור האדם או הקבוצה שהגיעו למקום האחרון.
מספר כפות עץ בצורות שונות ולמטרות שונות.
עובדים צובעים כפות עץ. סמיונוב, רוסיה, 1896.
האחים סאליבן

חמשת האחים סאליבן על חרטום הספינה שעליה שירתו, מספר ימים לפני מותם
האחים סאליבן (באנגלית: Sullivan brothers) היו חמישה אחים אמריקאים בני משפחה אחת, שנהרגו באירוע טביעת ספינת המלחמה שעליה שרתו יחד כולם, הסיירת הקלה "ג'ונו", במלחמת העולם השנייה. כתוצאה ממותם הונהגה מדיניות האוסרת על בנים לאותה משפחה לשרת באותה יחידה צבאית, ואוסרת על המדינה לגייס לשירות קרבי אדם שבן משפחתו מקרבה ראשונה נהרג בקרב.
האחים

האחים סאליבן נולדו בווטרלו במדינת איווה שבארצות הברית. משפחתם הייתה משפחה אמריקאית קתולית, ממוצא אירי שכללה שמונה ילדים, מתוכם שלוש אחיות, שאחת מהן מתה מדלקת ריאות, וחמישה אחים. המשפחה הייתה מגובשת ופטריוטית, וההורים חינכו את ילדיהם לאהבת האל והמולדת. פרט לאחד האחים שהיה נשוי ואב לתינוק, שאר האחים היו רווקים.
שמותיהם היו:
ג'ורג' סאליבן, בן 27 במותו;
פרנסיס (פרנק) סאליבן, בן 25 במותו;
ג'וזף (ג'ו) סאליבן, בן 23 במותו;
מאדיסון (מאט) סאליבן, בן 22 במותו;
אלברט (אל) סאליבן, בן 19 במותו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והקריאה הציבורית בארצות הברית לבנים להתגייס לצבא, החליטו חמשת האחים להתגייס יחד לצי האמריקני. הקשר בין האחים היה חזק, והם דרשו להישאר ולשרת באותה יחידה. אף שהדבר לא היה מקובל, נעתר חיל הים האמריקאי לדרישת האחים, מאחר שהצי היה זקוק נואשות לכוח אדם. האחים הוצבו לשירות יחד, בחודש ינואר 1942, על  הסיירת הקלה USS Juneau(ג'ונו).
ב-13 בנובמבר 1942, במהלך הקרב הימי על גוודלקנל שבאיי שלמה, הסיירת הקלה שעליה שירתו נפגעה מטורפדו, והוטבעה על ידי צוללת יפנית. שלושה אחים נהרגו מיד, אחד שרד יום אחד, והאחרון סבל מהזיות והיה שרוי בצער רב, וביום החמישי מטביעת הסיירת קפץ למים ונעלם.
לאחר שפסקו מכתביהם להגיע לאמם, היא דרשה מהצי לדעת מה עלה בגורל הבנים שלה. את מכתב  התשובה כתב הנשיא האמריקאי בכבודו ובעצמו. יום לפני שהגיע המכתב, הגיעו לבית ההורים של האחים נציגים במדים. האב רץ אל המשלחת ושאל: "מי מהם?". תשובת המשלחת הייתה: "כולם".
מורשת

כתוצאה מהאסון הונהגה בצבא ארצות הברית מדיניות הניצולים היחידים. מדיניות זאת אוסרת על בנים לאותה משפחה לשרת באותה יחידה צבאית, ואוסרת על המדינה לגייס לשירות קרבי אדם שבן משפחתו מקרבה ראשונה נהרג בקרב. מדיניות הניצולים היחידים הונהגה בהדרגה בשאר צבאות העולם המערבי, ובגרסאות שונות במקצת, היא נהוגה גם בצה"ל.
הצי האמריקני קרא לשתי משחתות, DDG-68 (אנ') ו-DD-537 (אנ') "הסאליבנס", על שמם של האחים. זו הייתה הפעם הראשונה שספינות הצי האמריקני נקראו על שם יותר מאיש אחד, והמוטו של שתיהן היה זהה למוטו של האחים סאליבן, "אנו נשארים יחדיו".
למקרה הייתה השפעה על התרבות האמריקאית של שנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20. האחים לבית סאליבן הונצחו בשמות רחובות, ופארקים, נכתבו לזכרם שירים, ושני סרטים הופקו בעקבות האירוע: "Fighting Sullivans" משנת 1944, ו"להציל את טוראי ריאן" משנת 1998 המספר על אירוע דומה.
ראו גם

האחים נילנד
האחים רוג'רס
כריס טאקר

| --- | --- |

 לידה:  31 באוגוסט 1971 (בן 53) אטלנטה, ארצות הברית 
 סוגה מועדפת:  קומדיה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 מקום לימודים:  תיכון קולומביה 
 https://christucker.com
 פרופיל ב-IMDb
 
כריס טאקר (באנגלית: Christopher "Chris" Tucker; נולד ב-31 באוגוסט 1971) הוא קומיקאי ושחקן קולנוע אמריקאי. הוא מוכר בעיקר מתפקידו כבלש ג'יימס קארטר בטרילוגיית הסרטים "שעת שיא".
קורות חיים

טאקר נולד באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית בבית נוצרי-פנטקוסטליזם מאחר ששני הוריו היו חברים ב-Church Of God In Christ. הבן הקטן ביותר מתוך שישה ילדים של מארי לואיז ונוריס טאקר, איש עסקים עצמאי המספק שירותי גנרטורים. הוא גדל בעיירת דקטור, ג'ורג'יה. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון קולומביה עבר לגור בלוס אנג'לס, קליפורניה, כדי להמשיך בקריירת משחק וסטנד-אפ.
ביוגרפיה

ב-1992, עת הגעתו של טאקר ללוס אנג'לס, הוא השתתף בתוכנית הסטנד-אפ "דף קומדי ג'ם" ששודרה ברשת HBO. ושיחק בתפקיד אורח בסיטקום "Hangin' with Mr. Cooper" אשר שודרה ברשת ABC בכיכובה של נל קרטר. שנה לאחר מכן השתתף בקומדיה "איש המטאור" לצידם של רוברט גיום, ג'יימס ארל ג'ונס וביל קוסבי. שנה לאחר מכן, ב-1994, שיחק לצד קנדי אלכסנדר בסרט "מסיבת בית" בתפקיד: ג'וני בוזה.
הפריצה שלו הגיעה בשנת 1995 כאשר קיבל את תפקיד 'סמוקי' בסרט "שישי" שביים אייס קיוב. הסרט הצליח מאוד בעיקר בקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקאית והפכה את טאקר לשחקן מוכר. בשנה זו גם שיחק בדרמה "פנתר שחור", אודות הארגון הרדיקלי הפנתרים השחורים.
בשנת 1997 הוא קיבל תפקיד ראשי בסרט "כסף מדבר" ובאותה שנה כיכב בסרטו של לוק בסון "האלמנט החמישי" לצד ברוס ויליס ומילה יובוביץ'. סרט נוסף שהוא השתתף בו באותה שנה היה "ג'קי בראון" של קוונטין טרנטינו.
שנה לאחר מכן, ב-1998 קיבל את התפקיד של הבלש ג'יימס קארטר בסרט 'שעת שיא' לצידו של ג'קי צ'אן. הוא המשיך והשתתף בשני סרטי ההמשך: "שעת שיא 2" (בשנת 2001) ו-"שעת שיא 3" (בשנת 2007).
טאקר היה חבר טוב של מייקל ג'קסון והשתתף בקליפ שלו לשיר "You Rock My World" בשנת 2001. בנוסף הוא חבר טוב של ביל קלינטון.
בשנת 2023 שיחק בסרט "אייר".
חיים אישיים

כיום טאקר חי בטרזנה, קליפורניה.
דוד פרץ (רב)

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1933 ו' בסיוון ה'תרצ"ג מרוקו
 פטירה:  25 באוגוסט 2017 (בגיל 84 בערך) ג' באלול ה'תשע"ז טבריה
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן בטבריה
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  טבריה
 תקופת הפעילות:  ? – 25 באוגוסט 2017 
 
הרב דוד פרץ (מאי 1933, ו' בסיוון תרצ"ג – 25 באוגוסט 2017, ג' באלול תשע"ז) היה אב בית דין[דרוש מקור] ורבה הספרדי של טבריה במשך כ-40 שנים.
ביוגרפיה

נולד במרוקו לרחל וליעיש פרץ. בילדותו למד במוסדות אוצר התורה במרוקו, מאוחר יותר עברו לצרפת ובגיל 13 בחודש נובמבר 1950 (כסלו ה'תשי"א) עלה לישראל יחד עם אמו, והחל ללמוד בישיבת "בית יוסף" בתל אביב אצל הרב הלל ויטקינד. בישיבה למד בין היתר אצל הרב מרדכי מן והרב אהרון ויינשטיין, ובסיום לימודיו עבר ללמוד בישיבת אור תורה בטבריה.
לאחר נישואיו לרחל לחיאני, החל ללמוד בכולל אברכים "אור תורה" בטבריה. בתקופה זו הרב אשר זאב ורנר לקחו תחת חסותו. במקביל מסר הרב פרץ שיעורים בשכונות העיר ופעל להקים בה מוסדות חינוך, ובשנת 1965 (ה'תשכ"ה) החל לשמש כרבה של טבריה עילית וכחבר לשכת הרבנות בעיר.
לאחר פטירת הרב מאיר ועקנין, נבחר ב-30 בדצמבר 1975 לכהן כרבה הספרדי של העיר. טקס ההכתרה נערך ב-17 בפברואר 1976 בבית הכנסת "אוהל נחום" בטבריה, בהשתתפות שר הפנים דאז יוסף בורג, ראש העיר דאז משה צחר ורבנים נוספים. עם בחירתו, הייתה זו הפעם הראשונה שנבחר בטבריה רב ראשי אחד, ללא רב אשכנזי לצידו, וסמכותו חייבה את כלל העדות. בשנת ה'תשל"ח (1978) הוסמך כדיין בידי הרבנות הראשית.
בטבריה פעל לייסד את כולל "זיכרון מאיר" וישיבת "תורת מאיר". כן ייסד בשיכון ד' בעיר כולל אברכים, שבו לומדים אברכים ממוסדות רבי מאיר בעל הנס.
עם הגיעו לגיל 80, סיים את תפקידו הרשמי ברבנות, ומאז עסק בצורכי הדת.
הלך לעולמו בטבריה ב-25 באוגוסט 2017 (ג' באלול ה'תשע"ז) ונקבר בבית העלמין הישן בעיר.
ביוגרפיה > משפחתו

בניו:
הרב יוסף יחיאל, ראש ישיבת "פני יהושע" בירושלים וראש מוסדות "תורת מאיר" בטבריה.
הרב שלמה, ראש כולל הרמב"ם בטבריה.
הרב חיים ראובן, מחבר ספרים רבים.
הרב יצחק, ר"מ בישיבת "ישמח משה" בירושלים
הרב רפאל.
ביוגרפיה > משפחתו > חתניו

הרב יוסף יצחק שלוש (בנו של הרב דוד שלוש), חבר מועצת הרבנות הראשית, רב המועצה האזורית דרום השרון ויושב ראש ארגון הרבנים בהתיישבות
הרב יוסף דנינו, ר"מ בישיבת "אור חדש" ברכסים
הרב יעקב כהן, ראש ישיבת "קניני התורה" בירושלים
הרב מרדכי כהן, רב קהילת "בית אברהם" בירושלים.
הרב ציון כריסי, שימש כרב קהילה בירוחם.
הרב יעקב ארוש, מנהל תלמוד תורה בנתיבות.
הרב אליהו הלל בנו של הרב יעקב משה הלל, מרבני ישיבת "אהבת שלום" בירושלים.
חיבוריו

חיבר מספר חיבורים תורניים, ופרסם מאמר בעניין שאלת זמני הזריחה והשקיעה בטבריה.
אהבת דוד - על התורה, כתב יד
וידבר דוד - על התורה, כתב יד
לדוד זרעו - על התורה, כתב יד
הערות שוליים

↑  ראו: הרב הראשי לישראל שלמה גורן - כללי - מכתבים נכנסים - כרך ב', באתר ארכיון המדינה, עמ' 230
↑  הסמכה לדיינות, באתר ארכיון המדינה, עמ' 8
↑  יענקי כץ, ‏הקהילה החרדית בירוחם סוערת: מדוע פוטר הרב הספרדי?, באתר כיכר השבת, 4 בספטמבר 2019
↑  קובץ בית אהרן וישראל, ירושלים תש"ע, שנה כה גיליון ג, עמ' סט-עא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008353784105171  VIAF: 41156563594823242528   WorldCat (עם VIAF): 41156563594823242528
לה מרידיאן

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  אייר פראנס
 תקופת הפעילות:  1972–הווה (כ־53 שנים)
 חברת אם:  סטארווד 
 מיקום המטה:  ניו יורק 
 משרד ראשי:  בת'סדה, מרילנד, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  מלונאות 
 מוצרים עיקריים:  מלונות
  
 www.starwoodhotels.com
 
לה מרידיאן במלבורן
לה מרידיאן (בצרפתית: Le Méridien) היא רשת מלונות יוקרה בינלאומית. הרשת מונה למעלה מ-150 מלונות בכל רחבי העולם, כשרובם באירופה, אפריקה ובמזרח התיכון.
החברה שייכת לרשת "Starwood Hotels & Resorts Worldwide" העולמית.
היסטוריה

רשת לה מרידיאן נוסדה בשנת 1972 על ידי חברת התעופה הצרפתית, אייר פראנס. המלון הראשון שנבנה הוא 'Le Méridien Etoile'. מלון בן 1,000 חדרים בלב פריז. תוך שנתיים היו לרשת כבר עשרה מלונות באירופה ובאפריקה. עם השנים נבנו ונרכשו מלונות רבים נוספים בכל רחבי העולם. בשנת 1991 הרשת מנתה 58 מלונות.
בשנת 1994 הרשת נרכשה על ידי רשת המלונות הבריטית 'פורטה גרופ'. שנתיים לאחר מכן, 'פורטה גרופ' הייתה על סף הליך פירוק ונרכשה על ידי חברת תקשורת הבריטית 'גרדנה'.
בשנת 2001 החברה נרכשה על ידי נומורה גרופ, חברה מסחרית ענקית ביפן בעלות של 1.9 מיליארד אירו. רשת 'לה מרידיאן' התמזגה עם רשת המלונות 'פרינסיפלס' שנרכשה באותה השנה על ידי 'נומורה'.
בשנת 2004 הבעלות על הרשת הועברה ל'ליהמן ברדרס'
ב-24 בנובמבר 2005 הרשת נרכשה על ידי 'Starwood Hotels & Resorts' שהיא אחת מרשתות המלונות הגדולות בעולם. בבעלותה מספר רב של רשתות מלונות גדולות ובין היתר רשת מלונות 'שרתון'.
היסטוריה > בישראל

בישראל הרשת מופעלת על ידי פתאל ניהול מלונות. בישראל שלושה מלונות מרשת 'לה מרדיאן':
'מרידיאן ירושלים'
'מרידיאן חיפה' ('לאונרדו חיפה') (200 חדרים)
'מרידיאן ים המלח' (נרכש על ידי חברת 'דייוויד ריזורט') (557 חדרים)
"מרידיאן אילת" נמכר ונמצא כיום בבעלות רשת מלונות אסטרל.
לגרימס נגרס

לגרימס נגרס (דמעות שחורות - Lágrimas Negras) הוא אלבום משנת 2003 של המלחין והמעבד הקובני בבו ואלדס וזמר הפלמנקו הספרדי-צועני דייגו אל סיגאלה, שהפך לרב מכר בינלאומי.
האלבום כולל שילוב של מקצבים וקולות פלמנקו קובניים. הוא הופק על ידי המלחין, המפיק והגיטריסט הספרדי חאבייר לימון והמפיק פרננדו טרובה, והופץ על ידי Calle 54 Records ו-BMG Music Spain.
האלבום זכה בפרס גראמי הלטיני בשנת 2004 בקטגוריית "האלבום הטרופי המסורתי הטוב ביותר". הבמאי הספרדי זוכה האוסקר פרננדו טראובה ליווה את האלבום בסרט.
ליבת האלבום הוקלטה בתוך כמה ימים בלבד.
ראו גם

מוזיקה קובנית
הערות שוליים

1 2  איתמר הנדלמן, ‏הסרטן מאנדלוסיה ישיר לנו סולו, באתר גלובס, 10 ביולי 2006
↑  Diego el Cigala obtiene la nacionalidad dominicana 2014-03-06 (בספרדית)
↑  Schudel, Matt (2013-03-23). "Bebo Valdes dies; Cuban pianist and composer". Washington Post (באנגלית אמריקאית). ISSN 0190-8286. נבדק ב-2020-12-03.
↑  פלמנקו מספרד, לטינו ממקסיקו וסמבה מברזיל, באתר הארץ, 12 ביולי 2006
↑  שתי דמעות Dos Lagrimas, באתר יוסמיוסיק
↑  Bebo Valdés, another music “grande” gone. It may sound clichéd, but they really don’t make them like they used to.
By The Right Track Mar 23, 2013 1:27AM
↑  Nielsen Business Media Inc, Billboard, Nielsen Business Media, Inc., 2004-05-29. (באנגלית) עמ' 36
↑  Kun, Josh (2004-09-07). "Defending the Ancient Heartbeat of Flamenco (Published 2004)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-12-04.
↑  Jon Lusk, BBC - Music - Review of Bebo and Cigala - Lagrimas Negras, www.bbc.co.uk (באנגלית בריטית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 42d5ed7d-c35c-3f8f-a4d3-d13141a9f60f
כריס באק

| --- | --- |

כריס באק, 2015
 לידה:  25 באוקטובר 1960 (בן 64) ויצ'יטה, קנזס שבארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1978
 עיסוק:  במאי סרטי אנימציה
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות קליפורניה  תיכון אל דוראדו 
 בן או בת זוג:  שלי ריי הילטון (29 באפריל 1989–?) 
 צאצאים:  ריד באק, וודי באק 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר (2012)  פרס אנני 
 פרופיל ב-IMDb
 
כריס באק (באנגלית: Chris Buck; נולד ב-25 באוקטובר 1960) הוא במאי אמריקאי הידוע על בימויו בסרטים טרזן, תפוס ת'גלים ולשבור את הקרח. בנוסף, עבד כאנימטור משגיח בסרטים מרד החיות, ופוקהונטס.
ביוגרפיה

יליד ויצ'יטה, קנזס, באק קיבל השראה לעסוק בתחום האנימציה כילד כאשר ראה לראשונה את הסרט פינוקיו. לבסוף משפחתו עברה לPlacentia שבקליפורניה, שם סיים ללמוד בבית הספר התיכון אל דורדו.
באק למד הנפשת דמויות בבית הספר קאלארטס, שבו הוא גם לימד מ-1988 עד 1993. בקאלארטס, באק התחבר עם ג'ון לאסיטר ומייקל גיאמו, שאיתו עבד אחרי הרבה שנים על לשבור את הקרח. הוא התחיל את הקריירה שלו כאנימטור בדיסני ב־1978.
חוץ מעבודתו כבמאי ב"טרזן" ו"לשבור את הקרח", עבודותיו האחרות בבימוי היו "פוקהונטס", "בת הים הקטנה", "ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה", "מי הפליל את רוג'ר ראביט" והיה אנימטור ב"השועל והכלבלב".
באק היה אנימטור בסרט Bebe's Kids ובאחד מפרקי תוכנית הטלוויזיה Family Dog.
באק היה במאי בסרט תפוס ת'גלים שיצא ביוני 2007.
ב-2008, חברו של באק, לאסיטר (שבתקופה זו כבר היה אחראי על האנימציה בדיסני) ביקש ממנו לחזור לדיסני. בספטמבר 2008 הציע 3 רעיונות ללאסיטר. אחד הרעיונות היה הסרט לשבור את הקרח, לאסיטר אהב את הרעיון ואישר לבאק לפתח את הסרט. לאחר שב-2010 הושהה פיתוח הסרט.,הסרט הוכרז בדצמבר 2011 תחת השם "frozen", עם תאריך יציאה- 27 בנובמבר 2013. את הסרט ביים באק יחד עם ג'ניפר לי.
בספטמבר 2014 הוכרז שבאק ולי יביימו סרט קצר המבוסס על הדמויות של הסרט לשבור את הקרח. הסרט יצא באביב 2015.
ב-12 במרץ 2015 דיסני הכריזה שבאק ולי יביימו סרט המשך ללשבור את הקרח.
חייו האישיים

באק נשוי לשלי. ונולדו להם 3 בנים.
בנם הבכור, ריידר, נפטר בגיל 23 ב-27 באוקטובר 2013, בתאונת דרכים. ריידר היה זמר וכותב שירים שהופיע עם הלהקה שלו Ryder Buck and the Breakers, והחלים משנה שבה נלחם בסרטן האשכים שלב 4.
ב־2 במרץ 2014 לאחר שקיבל את פרס האקדמיה לסרט האנימציה הטוב ביותר על בימויו בסרט לשבור את הקרח בטקס פרסי האקדמיה ה-86, באק הקדיש את הפרס לזכר בנו ריידר.
בנו ריד דיבב את ארנולד, פינגווין קטן מהסרט תפוס ת'גלים, שבוים על ידי אביו.
פילמוגרפיה נבחרת

בימוי:
"כלב משפחה" (1993) (טלוויזיה)
טרזן (1999)
תפוס ת'גלים (2007)
לשבור את הקרח (2013)
קדחת הקרח (2015)
לשבור את הקרח 2 (2019)
המשאלה (2023)
אנימציה:
השועל והכלבלב (1981)
מיקי מאוס-חג המולד (1983)
הטוסטר הקטן והאמיץ (1987)
בת הים הקטנה (1989)
ברנרד וביאנקה במבצע אוסטרליה (1990)
פוקהונטס (1995)
מרד החיות (2004)
מיקי מאוס-חג המולד (2004)
לא הזמן שלך (2010)