stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדרות בני ברית
תוואי השדרה ואתריה > דרום > צומת תל חי – צומת יצחק רבין

בדרום השדרה, היא מתפצלת תחילה לשתי שדרות קצרות; בקצהה הדרומי, היא נפגשת עם שדרות תל חי, התוחמת מדרום את רובע ט"ו עם רובע ט"ז, הדרומי ביותר בעיר. בסמוך לצומת, ישנו מרכז מסחרי מקומי של הרובע. צפונית יותר, היא נפגשת עם שדרות רוטשילד המחברת את רובע ט"ו, מקצהו המזרחי אל רובע ט"ז. מערבה, נמצא פארק ט"ו, שבהמשך שדרות רוטשילד מתרחב צפונה – ומתחבר ליער המאכל.
בהמשך, השדרה נצמתת עם שדרות יצחק רבין בכיכר רחמים חדד. רבין היא שדרה ארוכה הנמתחת משדרות אלטלנה ברובע י"ג ממזרח, דרך גן דוד המלך וגן קק"ל אשדוד, ועד כיכר השלום, בואכה מצודת אשדוד ים במערב.
תוואי השדרה ואתריה > דרום > צומת יצחק רבין – צומת עובד בן עמי

צפונית מהמפגש עם שדרות יצחק רבין, נמצאים ממזרח קאנטרי קלאב אשדוד, ובית הספר התיכון מקיף ח'. השדרה ממשיכה צפונה, כאשר בין שדרות יצחק רבין לשדרות עובד בן עמי, הרבעים י"ב ממערב ו-י"ג ממזרח ניצבות זו מול זו לכל אורכן. במרכז המקטע, השדרה מתפצלת לרבעים אלו, ומובילה אל פארקים עירוניים גדולים – פארק אדמונד ספרא ב-י"ב ופארק יעקב חזן, וכן אל המרכזים המסחריים של י"ב (מג'יק סנטר) ומרכזון י"ג.
תוואי השדרה ואתריה > מרכז > צומת עובד בן עמי – צומת מנחם בגין

במקטע הנמתח בין שדרות עובד בן עמי לשדרות מנחם בגין, נמצא ממערב רובע הקריה ("הסיטי") וממזרח, רובע י'. בקרבת המפגש עם שדרות בן עמי, נמצאת ממערב כיכר אמי"א ובה אנדרטה לזכר הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה. מתוך הכיכר, יוצאת סמטה החוצה את הרובע אלכסונית, המובילה אל פארק הסיטי הדרומי, דרך מרכז הצעירים "כיוונים". ממזרח נמצאת גינת אסירי ציון.
בצומת מנחם בגין, בחלק המערבי נמצא מרכז צימר – הנחשב לאחד מאזורי המסחר הפתוחים ההומים בעיר. לאורך כל השדרה הבנויה בציפוף ולגובה, נמצאות מסעדות, ברים, בתי קפה, חנויות ומשרדים. בצד הדרומי של השדרה, בחלק שממערב לכיכר אילן רמון, נמצאים משרדי הממשלה של העיר. עוד מערבה, הדרך מובילה לחוף הים.
בחלק המזרחי של הצומת, ממוקמת סמטה – מדרחוב בן צרויה, המובילה למדרחוב הנביאים, המתפקד כמרכז המסחרי של רובע י'. המדרחוב, שתוכנן על ידי דן ואילנה אלרוד, וכולל מבנים בעיצוב חיים דותן ודוד נופר, הוא מהרחובות האלכסוניים היחידים בעיר, שהרי שאר הרבעים בנויים במתווה שתי וערב. עוד מזרחה, הדרך על שדרות מנחם בגין מובילה למחלף עד הלום ולתחנת הרכבת אשדוד – עד הלום.
תוואי השדרה ואתריה > מרכז > צומת עובד בן עמי – צומת מנחם בגין > צומת מנחם בגין – צומת ירושלים

במקטע הנמתח בין שדרות מנחם בגין לשדרות ירושלים, נמצא ממערב רובע הקריה, ממזרח, רובע ח'.
רובע ח', במחציתו הדרומית של המקטע – מציג לשדרה פארק ארוך הצמוד אליה, ובו תחנת שאיבת מים המוטמעת מאחורי קירות המקושטים בגרפיטי של אמני העיר. רובע הקריה אינו מציג אתרים ציבוריים הפונים לשדרה במקטע זה, והוא חסום ברובו למעבר אליו.
בקצהו הצפוני של המקטע, בואכה שדרות ירושלים, נמצאים ממערב גן ספורט, והאנדרטה לזכר קורבנות האלימות במשפחה, שהוקמה ביוזמת אתי אטיאס, יו"ר ויצו אשדוד ויקירת העיר.
תוואי השדרה ואתריה > מרכז > צומת ירושלים – צומת יצחק הנשיא

במקטע שבין שדרות ירושלים לשדרות יצחק הנשיא, ניצבים זה מול זה על כל אורכם רובע ה' ממערב ורובע ו' ממזרח. לאורכו רצף פארקים מהצד המערבי – גן הפסלים ופארק יגאל אלון – הממשיך גם לאחר שדרות יצחק הנשיא לפארק בן-גוריון ("המשטרה") ברובע ב'.
תוואי השדרה ואתריה > מרכז > צומת ירושלים – צומת יצחק הנשיא > צומת ירושלים – צומת יהודה הלוי–דב גור

במקטע הקצר שבין שדרות ירושלים לצומת הרחובות יהודה הלוי ודב גור, פונים לרחוב שני פארקים; גן הפסלים ברובע ה' המציג יצירות של פַסָלים ישראלים בולטים, וגן משחקים – פארק הדואר, ברובע ו'. יהודה הלוי ודב גור, שניהם מהווים רחובות מרכזיים ברבעים ה' ו-ו' בהתאמה.
מערבה, בקרבת הצומת הדרך על יהודה הלוי מובילה למרכז המסחרי של הרובע ולקניון לב אשדוד, שהיה הקניון הראשון בעיר, שנסגר ב-2023 ונמצא בהליכי פינוי בינוי. מזרחה, הדרך על רחוב דב גור מובילה דרך כיכר רוטרי לשוק רובע ו' המקורה, המשמש גם כמרכז המסחרי הראשי של הרובע. בסמוך אליו נמצאים גם קאנטרי בית לברון ומרכז הצעירים כיוונים בשכונה.
תוואי השדרה ואתריה > מרכז > צומת יהודה הלוי–דב גור – צומת יצחק הנשיא

לאורך מקטע זה אין אתרים ציבוריים רבים הפונים לשדרה, מלבד פארק יגאל אלון ברובע ה' ממערב, והוא משמש בו בעיקר עורק תחבורתי.
ממערב למפגש עם שדרות יצחק הנשיא, שוכנים מספר אתרים: מרכז הדרכה לבטיחות בדרכים (הרלב"ד), בית האבות המרכזי של העיר, ע"ש שאול בן שמחון, ובעבר בסמוך להם פעלה גם תחנת המשטרה העירונית, אשר עברה לרובע י' ב-2014. ממזרח, השדרה מובילה לרובע ג', ומגיעה עד כיכר אלתא.
תוואי השדרה ואתריה > צפון > צומת יצחק הנשיא – צומת משה סנה–בן-גוריון

לאורך המקטע שבין שדרות יצחק הנשיא לשדרות משה סנה ושדרות בן-גוריון, פונה לשדרה ממערב פארק בן-גוריון, כשבקרבת הצומת עם יצחק הנשיא, נמצאת אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות, ובחלקה המרכזי – אצטדיון הסינתטיקו (הרב-תכליתי). כמו כן, שוכן בפארק מצפון בית משפט השלום של אשדוד, ומסביבו מתוכננת לקום שכונת מגורים במסגרת התחדשות עירונית. זהו המקטע האחרון שבו השדרה עוברת ברובעי המגורים בעיר.
מצפון לפארק, השדרה נצמתת עם שדרות הפלמ"ח ממזרח ורחוב מורדי הגטאות ממערב, כאשר אלו מובילים לרבעים ג' ו-ב' בהתאמה. ברחוב מורדי הגטאות שוכנים בתי ספר רבים – שלוחת מדרשת באר, מקיף אמי"ת ב' ומקיף א'. שדרות הפלמ"ח היא עורק תחבורתי החוצה את חלקו הצפוני של רובע ג' ומוביל לכיכר אלתא. בחלק המערבי, בואכה מורדי הגטאות, נמצא מסוף בני ברית (או "המסוף הצפוני") – מסוף אוטובוסים המשמש את קווי ה-BRT של Ashdod Metro Bus.
עוד צפונה, לפני הצומת עם שדרות משה סנה, מתפצלת משדרות בני ברית שדרות ז'בוטינסקי, המתחילה את דרכה בנקודה זו ממזרח ומובילה למרכז המסחרי סטאר סנטר. בקרבת הצומת נמצאים מבנים של המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון (SCE), תחנת כיבוי האש העירונית וסניף של אשכול פיס.
בסוף הקטע ממזרח – שדרות משה סנה וממערב, בן-גוריון, המובילות לרבעים ג' ו-ב'. שדרות משה סנה עוטפות את העיר ממזרח ומובילות משם עד למחלף עד הלום, ובן-גוריון אל דרך לסקוב, המביאות לנמל אשדוד.
תוואי השדרה ואתריה > צפון > צומת משה סנה–בן-גוריון – כביש 41

לאורך מקטע זה, השדרה אינה עוברת ברבעי המגורים, אלא רק באזור התעשייה הקלה, קריית חלוצים. משני צידי השדרה מצויים מתחמים של חנויות סיטונאות לסחורות, מוסכים ומפעלים ומספר ברים. בצד המערבי מצויים גם מרכולים ומתחמי משרדים. על אי התנועה ועל שטח המדרכה בחלק זה של השדרה, ניצבים פסלים סביבתיים רבים.
השדרה מתפצלת בכביש 41, המוביל ממזרח לדרך היציאה הצפונית של אשדוד, וממערב לצומת נמל אשדוד. צפונה, השדרה מומשכת על ידי רחוב המדע, שהוא רחוב פנימי באזור התעשייה הצפוני של העיר.
פיתוח עתידי

במסגרת המערכת להסעת המונים בנפת אשקלון של משרד התחבורה ונתיבי איילון, מתוכננים לעבור בעיר קווי הסעת המונים אזוריים. לפי טיוטת התוכנית מאוגוסט 2020, בשדרה מתוכנן לעבור "הקו האדום" (אשדוד–אשקלון), הנמתח מתחנת הרכבת בני דרום עד תחנת הרכבת אשקלון.
אהרון אלמוג (שחקן)

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1937 וידין, בולגריה 
 פטירה:  17 בפברואר 2024 (בגיל 86) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1959–2024 (כ־65 שנים)
 עיסוק:  שחקן, במאי תיאטרון
 פרופיל ב-IMDb
 
המנהל האמנותי של קבוצת תיאטרון החאן, פיליפ דיסקין (שמאל). משמאל לימין: צור שפירא, נעמי גרינבאום, אהרן אלמוג, סביונה בן יעקב, יורם כהן וז'אק כהן. מרץ 1968
אהרון אלמוג (4 במרץ 1938 – 17 בפברואר 2024) היה שחקן ובמאי תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה

אהרון אלמוג נולד בווידין שבבולגריה. אמו ודודו מצד אמו היו שחקני תיאטרון בבולגריה.
עלה לישראל ב-1950. בוגר הסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בתל אביב, בהדרכת צבי פרידלנד, אליו התקבל בסביבות 1959.
היה בין מקימי תיאטרון החאן. אלמוג שיחק במספר תיאטראות בישראל.
קריירה > שחקן תיאטרון > בתיאטרון הבימה

ב-1961 גילם את פליקס ודמויות שונות בהצגה "בגדי המלך" שכתב וביים נסים אלוני; גילם את הקשר טוראי ויטאקר בהצגה "הארוך השמן והגוץ" מאת וויליס הול שביים מישא אשרוב, וגילם את אוקטביוס בהצגה "יוליוס קיסר" מאת שייקספיר שביים פיטר קו. ב-1962 גילם לקוח וסוהר במחזמר "אירמה לה דוס" מאת אלכסנדר בּרֶפוֹר שביים אברהם ניניו; גילם נהג מונית וקופאי בבנק בהצגה "אמיל והבלשים" שעיבדו מרג'ורי סיגלי ויוליוס גלנר (על פי ספר בעל אותו שם מאת אריך קסטנר) וביימה מרג'ורי סיגלי; גילם את הבל בהצגה "בראשית" מאת אהרן מגד שביים אמנון קבצ'ניק; גילם קצין צרפתי בהצגה "מלחמה ושלום" שכתבו אלפרד נוימן, ארווין פיסקטור וגונטרם פריפר (על פי טולסטוי) וביים יוליוס גלנר, ושיחק בהצגה "צדיקים אנחנו" מאת זיגפריד לנץ שביים א' מושקוביץ.
ב-1998 גילם את אגאוס מלך אתונה בהצגה "מדיאה" מאת אוריפידס שביים רוברט וודרופ. ב-1998 שיחק ב"מעלילות גבורת הבורגנים - פרויקט שטרנהיים" שהיה 4 מחזות מאת קרל שטרנהיים בבימויים של 4 במאים שונים. ב-1999 גילם את יוסף, בנה של מרגה ויסברג (ליא קניג) בהצגה "מדריך למטייל בוורשה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
ב-2000 גילם את מאיר שמעון (סיימון) גולד בהצגה "אנשים קשים" מאת יוסף בר-יוסף שביים חנן שניר. ב-2001 גילם את סול קפלן בהצגה "חבילות מאמריקה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט. על עיצוב תפקידו בהצגה זו זכה בפרס על שם שמואל סגל לשחקן המשנה המצטיין. ב-2002 גילם את אוגניוש בהצגה "טנגו" מאת סלאבומיר מרוז'ק שביים מישה לוריה. ב-2003 גילם את האבא בהצגה "משפחה" שכתבה וביימה רביד דברה. ב-2004 גילם את מנו, בעלה של באדלה (גילה אלמגור) בהצגה "ארטון" מאת עזרא אהרון שביים רוני ניניו. באותה שנה גילם את שריה בהצגה "כתר בראש" מאת יעקב שבתאי שביים אילן רונן. ב-2005 גילם את אהרון קונסטנטינופול (פטיש), היועץ המשפטי בהצגה "מבקר המדינה 2005" מאת אילן חצור שביים אילן רונן. ב-2006 גילם את אחד מזקני תבי בהצגה "אנטיגונה" מאת סופוקלס שעיבד וביים חנן שניר; וגילם את נח במחזה "נמר חברבורות" מאת יעקב שבתאי שביים חנן שניר.
ב-2008 גילם את אלפונס בהצגה "אלינג" שביים רמי הויברגר. ב-2010 גילם את אלבר דנון בהצגה "אותו הים" שכתב וביים חנן שניר על פי ספר בעל אותו השם מאת עמוס עוז. באותה שנה גילם את רנה בהצגה "גיבורים" מאת ז'ראלד סיבלראס שביים יוסי פולק. ב-2011 גילם את המורה בהצגה "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמאט שביים אילן רונן. ב-2012 גילם את אליהו חסדאי בהצגה "החולה ההודי" מאת רשף לוי שביים אלון אופיר. ב-2014 גילם את אנסלם ואת משרתו של הרפגון בהצגה "הקמצן" מאת מולייר שביים אילן רונן. ב-2015 שיחק בהצגה "אדיפוס: תיאור מקרה" מאת סופוקלס שביים חנן שניר.
קריירה > שחקן תיאטרון > בתיאטרון הקאמרי

ב-1964 שיחק בהצגה "צ'יפס על כל דבר" מאת ארנולד וסקר שביים עודד קוטלר בתיאטרון הקאמרי ושיחק בהצגה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט שביים גרשון פלוטקין. ב-1983 גילם את אבנר בהצגה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין שביים מייקל אלפרדס. ב-1986 גילם את יאקיש בהצגה "יאקיש ופופצ'ה" שכתב וביים חנוך לוין.
קריירה > שחקן תיאטרון > בתיאטרון החאן

ב-1968 שיחק בהצגה "נח" מאת אנדריי אוביי שביים פיליפ דיסקין בתיאטרון החאן, ושיחק בהצגה "כך משתעשעת אמי המשוגעת" מאת אן ג'ליקו שביים עודד קוטלר בתיאטרון החאן.
ב-1973 שיחק בהצגה "וויצק" מאת גאורג ביכנר שביים מייקל אלפרדס, ובהצגה "עיר אחת" שביים מייקל אלפרדס. ב-1977 שיחק בהצגה "חד גדיא" שביימו אילן רונן ורות זיו איל; שיחק בהצגה "פנשן" מאת דייוויד הר שביים חנן שניר, ושיחק בהצגה "צ'רלי קאצ'רלי" מאת דני הורוביץ. ב-1978 שיחק ב"משיח בא, משיח בא" מאת סלבומיר מרוז'ק שביים הלל נאמן; ב"רוזנקרנץ וגילדרנשטרן" מאת טום סטופארד שביים דוד זינדר, ובהצגה "קדימה בית"ר" שכתב וביים אילן רונן. ב-1979 שיחק ב"חקירה" שביימה אנבל מלצר; גילם את ואט המספר בהצגה "מרסיה וקאמיה" מאת סמואל בקט שביימה מיכל גוברין; שיחק ב"אוכלים" מאת יעקב שבתאי שביים אילן רונן; ובהצגה "שבעת הקבצנים" שביים יוסי יזרעאלי.
ב-1980 שיחק בהצגה "אגממנון" מאת אייסכילוס שביים סטיבן ברקוף; בהצגה "הרפתקות החייל איבן צ'ונקין" שביים אילן רונן; בהצגה "חייו של ז'אן בטיסט פוקלן" שביים יונתן מרזר ובהצגה "חסות" שביים אילן רונן.
ב-1981 שיחק בהצגה "מלחמות היהודים" מאת יהושע סובול שביים אילן רונן ובהצגה "המרפסת" מאת ז'אן ז'נה שביים יעקב רז. ב-1982 שיחק בהצגה "וולפונה" מאת בן ג'ונסון שביים אילן רונן.
קריירה > שחקן תיאטרון > בתיאטרון חיפה

ב-1971 שיחק בהצגה "לה מנדראגולה" מאת ניקולו מקיאוולי שביים מייקל אלפרדס בתיאטרון חיפה. ב-1972 שיחק בהצגה "חמורים" מאת פלאוטוס שביים מייקל אלפרדס. ב-1992 שיחק בהצגה "אולם מס' 6" שהייתה עיבוד של נוריאל טוביאס לסיפור מאת צ'כוב בבימויו של אילן תורן. ב-1994 שיחק בהצגה "הכפיל".
קריירה > שחקן תיאטרון > בתיאטרון באר שבע

ב-1989 גילם את אנגסטראנד בהצגה "רוחות" מאת הנריק איבסן שביים מייקל אלפרדס בתיאטרון באר שבע. ב-1991 שיחק בהצגה "הנאהבים" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
קריירה > שחקן תיאטרון > מועדון התיאטרון

ב-1975 שיחק במועדון התיאטרון בהצגה "ילדי קנדי" מאת רוברט פטריק.
קריירה > בימוי

ב-1981 ביים את ההצגה "תל אביב - ניו יורק - תל אביב" מאת רמי רוזן בתיאטרון החאן.
בתיאטרון הבימה: ב-1985 ביים את ההצגה "הפרדס" מאת יוסף בר-יוסף. ב-1992 ביים את ההצגה "תינוקות לילה" מאת אברהם ב. יהושע.
בתיאטרון הקאמרי: ב-1986 ביים את ההצגה "הקן" מאת פרנץ קסוור קרץ. ב-1987 ביים את ההצגה "רכוש נטוש" מאת שולמית לפיד. ב-1989 ביים את "שיץ" מאת חנוך לוין ואת ההצגה "אחרי החגים" שכתב שמואל הספרי על פי ספר בעל אותו שם מאת יהושע קנז. ב-1990 ביים את ההצגה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב. ב-1992 ביים את ההצגה "העלמה ז'ולי" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
בין השנים 1987–1989 שימש כמנהל האמנותי של המרכז התיאטרוני בנווה צדק, וביים שם את ההצגות "האזרח העומד מעל כל חשד", "החייל הטוב שוויק", "הירושה" ו"נעורי ורדהל'ה".
בתיאטרון בית ליסין ביים בשנות ה-90 את הצגת היחיד בכיכובה של מרים גבריאלי "שש שעה רקובה" מאת חנוך לוין.
בתיאטרון באר שבע ביים את ההצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר.
בתיאטרון חיפה: ב-1993 ביים את ההצגה "כובע הקש האיטלקי" מאת אז'ן לביש ומארק מישל. ב-1994 ביים את ההצגה "הדה גאבלר" מאת הנריק איבסן. ב-1995 ביים את ההצגה "המליונרית מנאפולי" מאת אדוארדו דה פיליפו.
קריירה > בטלוויזיה ובקולנוע

ב-1969 שיחק בסרט "מקרה אישה" שכתבו אמנון סלומון וז'ק קתמור שגם ביים. ב-1972 שיחק בסרט "הגלולה" מאת נסים אלוני שביים דוד פרלוב. ב-1973 שיחק בסרט "שלום, תפילת הדרך" שכתב וביים יקי יושע. בין השנים 1974–1976 שיחק בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "ניקוי ראש" שיצר מוטי קירשנבאום וביים יעקב אסל. ב-1987 שיחק בסרט "ילדי סטלין" שכתב וביים נדב לויתן. ב-1997 גילם את טיטו בסרט הטלוויזיה "מצליח" שכתב אילן חצור וביים ערן ריקליס.
חיים אישיים

אלמוג היה נשוי לשחקנית מרגלית אלמוג ולהם בן אחד. התגורר בתל אביב ונפטר ב-17 בפברואר 2024, מעט לפני יום הולדתו ה-86.
הערות שוליים

↑  אביבה לורי, בשנות ה-70 הם היו קבוצת תיאטרון מהפכנית מירושלים. היום הם פותחים את הפצעים בסרט תיעודי, באתר הארץ, 4 בפברואר 2010
↑  ביקורות:
ירמי עמיר, ‏יופי של טרגדיה, באתר גלובס, 7 בינואר 2007
מיכאל הנדלזלץ, עוצמתה הנוראה של הפנאטיות, באתר הארץ, 7 בינואר 2007
ציפי שוחט, אנטיגונה בטיפול קבוצתי, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2006
↑  מיכאל הנדלזלץ, המשורר, המשוגע והאוהב, באתר הארץ, 20 ביולי 2008
איתן בר יוסף, הויברגר לא נורמלי, באתר הארץ, 24 ביולי 2008
↑  מיכאל הנדלזלץ, אותו הים: כמו ציפור על תיל, באתר הארץ, 21 בפברואר 2010
↑  טל לוין, עכבר העיר, "גיבורים": ספי ריבלין משיב ל"הבימה" את כבודו, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2010
↑  סיון שדמון, עכבר העיר, ביקור הגברת הזקנה: הכוכבים לא מספקים את הסחורה, באתר הארץ, 5 בפברואר 2012
↑  יובל בן עמי, עכבר העיר, "החולה ההודי": חצי הצגה בחצי תיאטרון, באתר הארץ, 6 במרץ 2013
↑  מרט פרחומובסקי, עכבר העיר, "אדיפוס: תיאור המקרה": מסקרנת ומעוררת מחשבה, באתר הארץ, 2 במרץ 2015
↑  ביקורות:
עדית זרטל, אחרי בכורה - וויצק הוא ישראלי, דבר, 13 במרץ 1973
טוביה מנדלסון, הישראלי המושפל - ללא תפאורה, דבר, 8 במרץ 1973
↑  נוגה כהן, ביקורת - אגדה בלי הפי־אנד - "שבעת הקבצנים" בתיאטרון החאן. על־פי סיפוריו של ר' נחמן מברסלב. עיבוד, בימוי ועיצוב: יוסי יזרעאלי, כל העיר, 5 באוקטובר 1979
↑  שרית פוקס, סוחרי הגופות, מעריב, 11 בינואר 1980
↑  שוש אביגל, בכורה / מחזה קטן לחמישה שחקנים רגישים - "הנאהבים", מאת הלל מיטלפונקט, חדשות, 5 במאי 1991
↑  שוש אביגל, תיאטרון - סיפור אהבה - 'הפרדס' - מאת יוסף בר־יוסף; 'הבימה'(האולם הקטן), כותרת ראשית, 12 בפברואר 1986
↑  דבורה גילולה, נעורי חנוך - "נעורי ורדה'לה" מאת חנוך לוין, בימוי: אהרן אלמוג, מוסיקה: שוש רייזמן, עיצוב: אילת הרפז, כל העיר, 5 בפברואר 1988
↑  השחקן והבמאי אהרון אלמוג מת בגיל 85, באתר הארץ, 18 בפברואר 2024
אלי לוזון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בינואר 1966 (בן 58) נתניה
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1979
 סוגה:  מוזיקה ים תיכונית, אופרה, בלוז
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 חברת תקליטים:  הפקות אלי לוזון, בן מוש הפקות
 פרופיל ב-IMDb
 
אלי לוזון (נולד ב-13 בינואר 1966) הוא זמר ישראלי, פסנתרן ומלחין.
חיים אישיים

לוזון נשוי לסיגל ואב לשלושה ילדים. מתגורר בנתניה.
לוזון הוא לבקן.
דיסקוגרפיה > אלבומים

איזו מדינה (1986)
הנשמה (1988)
השתיקה (1991)
חביבי יא עיני (1993)
בערבית מערבית (1993)
אל החופש (1994)
איך מתמודדים (1997)
מדבר האהבה (1999)
הודיה (2003)
מקור הברכה (2008)
זה לעולם (2009)
״האוסף״ (2013)
דרך חדשה (2014)
הערות שוליים

↑  אלי לוזון - יוצר, כותב, מלחין, בקול שמימי, באתר מרכז מורשת יהדות לוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303762105171  ISNI: 0000 0000 6936 6642  VIAF: 97466367   WorldCat (עם VIAF): 97466367
מייק אפס

| --- | --- |

 לידה:  18 בנובמבר 1970 (בן 54) אינדיאנפוליס, ארצות הברית 
 שם במה:  מייק אפס 
 שם לידה:  Michael Elliot Epps 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 מקום לימודים:  תיכון ארלינגטון  Arsenal Technical High School 
 https://mikeepps.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
מייקל "מייק" אליוט אפס (באנגלית: Michael Elliot Epps, נולד ב-18 בנובמבר 1970) הוא סטנדאפיסט ושחקן אמריקאי. בין היתר הוא שיחק את Day-Day Jones ב- "Next Friday" ובסרט ההמשך Friday After Next, וגם הופיע ב- בדרך לחתונה עוצרים בווגאס והנגאובר 3: חוזרים לווגאס בדמות בלאק דאג. הוא החליף את קולו של מרטין לורנס בדמות הראשית "בוג" בסרט חברים על הכוונת 2 ובנוסף גילם את לויד ג'פרסון "LJ" וויין בסרטים האויב שבפנים: אפוקליפסה והאויב שבפנים: השמדה.
ביוגרפיה

אפס נולד וגדל באינדיאנפוליס, אינדיאנה, למרי ריד וטומי אפס. ב-1994 עבר לברוקלין כדי לככב בסדרת הסטנדאפ Def Comedy Jam.
קריירה > סטנד אפ

אפס החל את הקריירה המקצועית שלו בהצטרפות לסיבוב ההופעות של Def Comedy Jam בשנת 1995 וכיכב בשניים משידורי Def Comedy Jam של HBO .
קריירה > משחק

מייק אפס הופיע לראשונה בקולנוע בשנת 1997 בסרטו של וין דיזל "Strays". בשנת 1999, אפס נבחר לשחק לצד אייס קיוב בסרט ההמשך "Next Friday". הבחירה התבצעה לאחר שבועות של אודישינים שהחלו כאשר אייס קיוב הגיע למופע סטנדאפ של אפס ולאחר מכן ביקש ממנו להתמודד על תפקידו של דיי-דיי ג'ונס. מאוחר יותר באותה שנה, אפס הופיע בתפקיד אורח בסרט "3 Strikes", ושיחק תפקיד משנה לצד ג'יימי פוקס בסרט פתיון. בשנת 2001 דובב את דמותו של סוני הדוב בסרט דוקטור דוליטל 2 ובנוסף שיחק דמות קומית של סרסור בשם "בייבי פאודר" בסרט "How High" לצידם של מת'וד מן ורדמן. אפס חזר לשתף פעולה עם אייס קיוב בשנת 2002, בסרט "All About the Benjamins", ושוב התאחד עם קיוב בסרט ההמשך Friday After Nex. בשנת 2008 דובב דמות של דוב בסרט "Open Season 2", לאחר שמרטין לורנס סירב לתפקיד. בשנת 2010, אפס הוציא מופע סטנדאפ מיוחד בשם "Under Rated & Never Faded", והנחה את טקס פרסי ההיפ הופ של BET לאותה שנה.
בשנת 2012 שיחק לצד ויטני יוסטון וג'ורדין ספארקס בגרסת הקאמבק של הסרט "Sparkle", בתפקידו הראשון שאינו קומי כנבל הראשי בשם סאטין קומיקאי במהלך היום ובעל ברון סמים זדוני ואלים במהלך הלילה. ביצועיו של אפס זכו לשבחים רבים מצד המבקרים והקהל.
בשנת 2014 זכה בתפקיד של ריצ'רד פריור בביוגרפיה המתוכננת של פריור.
עם זאת, הפרויקט נתקע בשלבי ההפקה ולבסוף נגנז. עם זאת אפס כן גילם את פריור בביוגרפיה של נינה סימון "Nina", משנת 2016 ובפרק של סדרת הדרמה לייקרס: קבוצה מנצחת של HBO.
בשנת 2016 כיכב בסרט הקומדיה-אימה "Meet the Blacks" ובהמשך גם בסדרת ההמשך "The House Next Door: Meet the Blacks 2". הוא שיחק את דמות הכותרת בסיטקום "Uncle Buck", ששודר לעונה אחת בשנת 2016.
מאז שנת 2021, אפס משמש כחבר קבוע בקומדיית מצבים של נטפליקס איך עושים את זה.
בשנת 2024 ביצע הופעת אורח בדרמת הפשע של CBS,"נקודת שוויון" בה מככבת קווין לטיפה, שם גילם את ג'יי ג'יי קראנסון, מכור להימורים לשעבר שנשכר על ידי מק'קול למשימת ההצלה. באותה שנה גילם את או'ניל בסרט גיבורי העל "מאדאם ווב" מבית מארוול קומיקס.
הערות שוליים

↑  "Mike Epps Biography". TVGuide.com. נבדק ב-26 באוגוסט 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Bonnie Britton, "Epps offers encouragement", Indianapolis Star, January 20, 2000.
↑  Bonnie Britton, "Mike Epps is our homie, not Gary's, actor's dad says", Indianapolis Star, September 24, 2000.
↑  "Mike Epps returns to Fayetteville tonight". fayobserver.com.
↑  Mike Epps. VSU Multi-Purpose Center (October 13, 2017). Retrieved on March 17, 2020
↑  "Catching Up With...: Mike Epps". backstage.com.
↑  "Mike Epps Set As Richard Pryor, Three Others Cast In HBO's L.A. Lakers Drama Series". Deadline. 21 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012383878705171  PLWABN: 9810688409905606  BNE: XX1541267  BnF: cb141753111 (data)  GND: 1074485742  ISNI: 0000 0000 5936 5670  LCCN: no00040585  MusicBrainz: 7a38eea1-ee60-4dc4-8b11-4a26a811cf5a  SUDOC: 204544424  VIAF: 37126154   WorldCat (עם VIAF): 37126154
אלבר, הדוכס הרביעי מברוי

| --- | --- |

 לידה:  13 ביוני 1821 פריז, צרפת 
 פטירה:  19 בינואר 1901 (בגיל 79) פריז, צרפת 
 שם לידה:  ז'אק-ויקטור-אלבר דה ברוי
 מדינה:  צרפת 
 תפקיד:  הכסא 18 של האקדמיה הצרפתית (20 בפברואר 1862–19 בינואר 1901)  שגריר צרפת בממלכה המאוחדת (1872–1873)  מנהיג (1893–1894)  ראש ממשלה (17 במאי 1877–23 בנובמבר 1877)  ראש ממשלת צרפת (24 במאי 1873–22 במאי 1874)  סנטור ברפובליקה הצרפתית השלישית  חבר האספה הלאומית הצרפתית 
 מפלגה:  אורליאניסטים 
 בן או בת זוג:  פולין דה גאלאר דה סראסאק דה ביארן (18 ביוני 1845–?) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
ז'אק-ויקטור-אלבר, הדוכס הרביעי מברוי (בצרפתית: Jacques-Victor-Albert, le quatrième duc de Broglie;‏ 13 ביוני 1821 – 19 בינואר 1901), היה פוליטיקאי, סופר, היסטוריון ומתרגם צרפתי. שימש כראש ממשלת צרפת לתקופה קצרה בין מאי 1873 למאי 1874.
ביוגרפיה

אלבר נולד בפריז ב-13 ביוני 1821 הוא היה בנו הבכור של ויקטור, הדוכס השלישי מברוי אשר היה פוליטיקאי חשוב בתקופת המונרכיה של יולי. אמו הייתה אלברטינה, הברונית סטאל פון הולשטיין. בתה של מאדאם דה סטאל ושל בנז'מן קונסטן. לפיכך היה אלבר נינו של ז'אק נקר.
אלבר נכנס לפוליטיקה בעקבות אביו, ולזמן קצר שימש כשגריר צרפת במדריד ורומא. עם זאת, בעקבות מהפכות 1848 בצרפת וביטול המונרכיה, פרש אלבר מהפוליטיקה והפך לסופר. עוד לפני כן הוא תרגם לצרפתית חלק מכתביו של לייבניץ, ולאחר מכן פרסם מאמרים בכתבי עת שונים. הוא הצטרף לאקדמיה הצרפתית. בדעותיו הפוליטיות הוא נודע כמלוכני מובהק והשתייך לתנועת האורליאניסטים (האגף המלוכני שתמך בחזרתו לשלטון של בית אורליאן). ב-1870 מת אביו והוא ירש את תואר הדוכס מברוי.
ב-1871 הוא נבחר לאספה הלאומית כנציג מחוז אר. ב-19 בפברואר של אותה שנה הוא מונה לשגריר צרפת בלונדון. במרץ 1872, בעקבות ביקורת על המשא ומתן שניהל על הסכמי המסחר בין בריטניה לצרפת, התפטר מתפקידו וחזר לתפקידו הקודם באספה הלאומית, שם הפך להיות הנציג הבולט של התנועות המלוכניות כנגד הנשיא אדולף טייר. ב-1873 הוחלף טייר בידי פטריס דה מק-מהון אשר נודע כמלוכן מובהק. מק-מהון דאג שדה ברוי יקבל את תפקיד שר החוץ, ובהמשך השנה אף הטיל עליו את מלאכת הרכבת הממשלה, מה שהפך אותו לראש ממשלת צרפת. במהלך כהונתו הוא נודע בגישתו השמרנית ("סדר המוסרי") וניסה להביא לפשרה בין שלוש הסיעות השונות בין המלוכנים. התוצאה הייתה נפילת ממשלתו ב-22 במאי 1874.
ב-16 במאי 1877, פיטר מק-מהון את ראש הממשלה דאז ז'ול סימון אשר נחשב לרפובליקני מובהק, והטיל על אלבר דה ברוי להקים ממשלה במקומו. האספה סרבה להכיר בראש הממשלה החדש, מה שנודע בתור "המשבר ב-16 במאי 1877" והגשת מנשר ה-363. לאחר מערכת בחירות סוערת שנערכה באוקטובר 1877 זכה גוש השמאל הרפובליקני בראשותו של לאון גמבטה ברוב מוחץ ומק-מהון נאלץ להסכים להקמת ממשלת שמאל בראשות ז'ול-ארמאן דופור. אלבר דה ברוי עצמו הובס במחוז שלו ולא נבחר לאספה הלאומית. ניסיון נוסף שלו להיכנס לאספה הלאומית ב-1885 נכשל, ולאחר מכן החליט דה ברוי לעזוב את הפוליטיקה לצמיתות, והשקיע את זמנו בחיבור ספרי היסטוריה וביוגרפיות.
ב-18 ביוני 1845 הוא נישא לפולין דה גאלאר דה בראסק דה ביארן (1825-1860), אשר מפורסמת בזכות הדיוקן שלה מאת ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, "הנסיכה מברולי". היא ילדה לו חמישה בנים.
נכדו היה חתן פרס נובל לפיזיקה לואי דה ברויי, הדוכס השביעי מברוי.
איליה צימבלר

איליה ולדימירוביץ' צימבלר (ברוסית: Илья́ Влади́мирович Цымбала́рь; באוקראינית: Ілля Володимирович Цимбалар;‏ 17 ביוני 1969 – 28 בדצמבר 2013) היה כדורגלן ומאמן כדורגל סובייטי, אוקראיני ורוסי.
ביוגרפיה

איליה צימבלר נולד באודסה ומגיל 7 שיחק בקבוצות הילדים של מועדון צ'רנומורץ אודסה. מגיל 15 עד גיל 17 התחנך בפנימיה לספורטאים מחוננים בקייב. בגיל 18 הצטרף לקבוצת סק"א אודסה, שם שיחק במשך שתי עונות. לאחר מכן זומן לקבוצה הבוגרת של צ'רנומורץ אודסה. הוא היה לאחד משקני מפתח בקבוצה, וזכה עם הקבוצה בגביע הפדרציה הסובייטי בשנת 1990 ובגביע אוקראינה ב־1992 (במשחק הגמר הבקיע את שער הניצחון). בתחילת 1992 זומן לסגל של נבחרת אוקראינה. השתתף בשלושה משחקי ידיות. בשנת 1993 עזב צימבלר את צ'רנומורץ וחתם בקבוצת ספרטק מוסקבה הרוסית.
בספרטק שיחק צימברל במשך 6 שנים. הוא זכה עם הקבוצה בשש אליפויות ובשני גביעי רוסיה. בשנת 1995 זכה בפרס כדורגלן השנה ברוסיה. בשנים 1997–1999 היה צימבלר קפטן הקבוצה. בעקבות יכולתו של צימבלר במדי ספרטק הוא זומן לסגל נבחרת רוסיה למונדיאל 1994, בו נטל חלק בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בטורניר. צימבלר זומן גם לסגל הנבחרת ליורו 1996, בו לקח חלק בכל משחקי הנבחרת והבקיע שער אחד.
בסוף 1999 עזב את ספרטק, בשל חילוקי דעות עם המאמן אולג רומנצב. הוא עבר ללוקומוטיב מוסקבה שם שיחק עונה אחת, במהלכה זכה עם הקבוצה בגביע רוסיה, תוך שהוא כובש את שער הניצחון במשחק גמר גביע. בהמשך שיחק שתי עונות בקבוצת אנז'י מחצ'קלה. בשנת 2002 פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה צימבלר לקריירת האימון. הוא היה בסגל המאמנים של ספרטק מוסקבה, לאחר מכן היה עוזר מאמן של קבוצת חימקי. בהמשך אימן קבוצות חדשות שנוסדו ברוסיה - ספרטק ריאזן וניז'ני נובגורוד.
איליה צמבלר מת מדום לב בעת ביקורו באודסה, ב-28 בדצמבר 2013, שם גם נקבר.