stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שולמית לסקוב
ביוגרפיה

לסקוב נולדה בהאג שבהולנד למשפחת ליין-ח"ן, שהיגרה מרוסיה לקלן שבגרמניה.
בשנת 1922 נשלח אביה, פרץ, לירושלים מטעם קק"ל והיא עלתה לארץ ישראל עם משפחתה. שולמית גדלה בשכונת בקעה ובשכונת תלפיות בירושלים ולמדה בבית הספר למל ובגימנסיה העברית רחביה. על חבריה למחזור נמנו, בין השאר שרה שניאורסון ואפרים קציר. לסקוב הייתה חברה בשומר הצעיר ולאחר סיום לימודיה החלה ללמוד היסטוריה באוניברסיטה העברית, אך עזבה את לימודיה ב-1935 והצטרפה לקיבוץ אילון, בו הייתה חברה במשך ארבע שנים, עד שהחליטה לעוזבו ושבה לירושלים. ספרה הראשון נכתב על רקע חוויותיה מהקיבוץ.
בירושלים עסקה במוזיקה וניגנה בכינור, בפסנתר ובוויולה. ב-1939, בעקבות תאונת דרכים בה נפצעה קשה, החלה לעבוד ככתבנית במחלקת העלייה של הסוכנות היהודית בירושלים.
ב-1940 נישאה לרענן ויץ.
לסקוב הוכשרה כאלחוטנית בקורסים בכפר ויתקין, בחניתה ובעין השופט והצטרפה לגדעונים.
לאחר קום המדינה עברה לתל אביב, שם עבד בעלה בסוכנות היהודית. היא עבדה כפקידה ראשית באגף ההדרכה של צה"ל, שם הכירה את האלוף חיים לסקוב, לימים הרמטכ"ל החמישי.
בעקבות ההיכרות ביניהם התגרשה מבעלה ונישאה בשנת 1949 ללסקוב.
לסקוב עבדה במשרד החינוך בתפקידים שונים, בהם כמפקחת על חינוך מיוחד.
לסקוב כתבה ביוגרפיה של יוסף טרומפלדור שיצאה לאור בתחילת 1972. בעקבות ספר זה בקשה לסקוב לחקור את תולדות תנועת ביל"ו, ועשתה זאת במסגרת המכון לחקר הציונות וישראל באוניברסיטת תל אביב. עבודתה נמשכה מספר שנים והניבה מאמרים על הבילויים וספר עליהם שיצא בשנת 1979, והיו שראו בו מנפץ המיתוס של ביל"ו. בהמשך חיברה ביוגרפיות על יוסף ויתקין ואחד העם. היא הוציאה לאור את מכתביו של ד"ר חיים חיסין. ב-2010 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "לפנים", בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
נפטרה ב-16 בספטמבר 2016, בגיל 100, ונטמנה בבית העלמין קריית שאול.
ביוגרפיה > פרסים

בשנת 1972 זכתה שולמית לסקוב בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על הביוגרפיה של יוסף טרומפלדור.
בשנת 1981 זכתה בפרס יצחק בן-צבי.
בשנת 2010 זכתה באות יקיר העיר תל אביב-יפו על פועלה ותרומתה לחקר הציונות
בשנת 2011 זכתה בפרס הרצל על תרומתה לחקר תולדות היישוב והתנועה הציונית.
כתביה (מבחר) > ספרים מפרי עטה

איש לחשבון עולמו, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשכ"ה 1965.
טרומפלדור: סיפור חייו, חיפה: שקמונה, (1972), ירושלים: הוצאת כתר, 1982, 1995.
הביל"ויים, ירושלים: הוצאת הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית העולמית, תשל"ט, תשמ"א (1981).
קול קורא: חייו וזמנו של יוסף ויתקין, תל אביב: הוצאת פפירוס, תשמ"ו 1986.
קודם כל: מסיפורי ראשונים, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, תשמ"ו 1986.
חיי אחד העם: פסיפס מתוך כתביו וכתבים אחרים, ירושלים: המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן - אוניברסיטת תל אביב, תשס"ז 2006.
לפנים: פרקי זיכרונות מארץ ישראל שלפני מלחמת העולם השנייה, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2010.
כתביה (מבחר) > ספרים שערכה וההדירה

כתבים לתולדות חיבת ציון וישוב ארץ ישראל, ליקט וערך לראשונה אלתר דרויאנוב, תל אביב: הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ב 1982-תשנ"ג 1993.
המושבה גדרה, השתלשלותה וקורותיה: מראשית התייסדותה עד היום הזה: מתוך לוח ארץ ישראל לשנת תרס"א מאת דוב אריאל (לייבאוויץ), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשל"ט.
מכתבים בענייני ארץ ישראל: (1891–1926), אחד העם (אשר צבי גינצברג), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תש"ס 2000.
מסע בארץ המובטחת, חיים חיסין, תרגם מרוסית: חיים בן-עמרם, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב.
מרשומות אחד הביל"ויים, חיים חיסין, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"א 1990.
הערות שוליים

↑  אביה פרץ ליין נכד הרב פרץ חן - אבני חן - תולדות משפחת חן לדורותיה, ני יורק, קה"ת, תשע"ה, פר' טו
↑  שולמית לסקוב, יקירי העיר תל אביב, באתר עיריית תל אביב.
↑  י. בר לב, לבטים נושנים, חרות, 21 במאי 1965
↑  רענן ויץ - שולמית ליין - נשואים, דבר, 9 ביולי 1940
↑  דני עשת, [1.pdf שולמית לסקוב]. 1909-2009 מחווה לתושבי תל אביב יפו סביב גיל מאה.
↑  ציונות תחת מיקרוסקופ, דבר, 19 בינואר 1973; המשך
↑  הציונות, כרך ה', דבר, 24 בנובמבר 1978
↑  חיה צוקרמן בראלי, הביל"ויים, דבר, 10 באוגוסט 1979
↑  זכויות לחוד ודיוק היסטורי לחוד, מעריב, 26 ביוני 1980
↑  היום עצרת זכרון ליצחק שדה בגבעת ברנר, דבר, 9 באוגוסט 1972.
↑  פרס בן צבי לשולמית לסקוב, דבר, 10 במאי 1981
↑  יקירי העיר תל אביב-יפו לשנת 2010, עיריית תל אביב.
↑  לעץ משפחתו
↑  עיון ראשון, עליות ראשונות, מעריב, 11 באפריל 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264239205171  BnF: cb145070050 (data)  GND: 1144902568  ISNI: 0000 0001 0773 892X  LCCN: n83156480  NTA: 190080795  SUDOC: 244340188  VIAF: 46993143   WorldCat (עם VIAF): 46993143
דניאל בר מוחא

| --- | --- |
הרב דניאל בר מוחא
הרב דניאל בר מוחא
 לידה:  27 באוקטובר 1956 כ"ב בחשוון ה'תשי"ז
 נהרג:  24 במאי 2017  (בגיל 60) כ"ח באייר ה'תשע"ז גדרה
 מקום קבורה:  גדרה
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום פעילות:  מצפה רמון
 תקופת הפעילות:  1978 – 24 במאי 2017 (כ־39 שנים) 
 בת זוג:  קלוטילד
 אב:  הרב מרדכי בר מוחא
 אם:  שושנה
הרב דניאל עמרם בר מוחא (כ"ב בחשוון ה'תשי"ז, 27 באוקטובר 1956 - כ"ח באייר ה'תשע"ז, 24 במאי 2017) היה רב ישראלי, כיהן כרבה של מצפה רמון במשך כ-39 שנה.
תולדות חייו

נולד לשושנה והרב מרדכי בר מוחא, רבה של נשר, צאצא לשושלת רבנים ממרקש בהם רבי רפאל מסעוד אבן מוחא אב"ד מרקש והמקובל הרב אברהם בר מוחא. אחיו יוסי הוא מנכ"ל אגודת העיתונאים בתל אביב.
למד בישיבת הרמב"ם בתל אביב אצל הרב אברהם חפוטא, ובישיבת פורת יוסף הוסמך לרבנות על ידי הרב עובדיה יוסף והרב שלמה גורן.
באביב 1978, כשהיה כבן 22 בלבד, התמנה כרב היישוב מצפה רמון, תפקיד שמילא במשך כ-39 שנים, עד למותו.
ב-24 במאי 2017 (כ"ח באייר ה'תשע"ז) נהרג בתאונת דרכים בגדרה, בעת שהרכב שבו נהג סטה ממסלולו. ההערכה היא שהתאונה ארעה בעקבות מפרצת שהרב בר מוחא לקה בה, בשל מחלת סרטן הריאה שממנה סבל. הוא נקבר באותו היום בבית העלמין בגדרה. על שמו נקרא בית הכנסת "אחוות דניאל" במצפה רמון.
היה נשוי לקלוטילד, בתו של חלל צה"ל יצחק (חביבי) ממן, שנהרג בשכונת אבו תור בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים, ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  ראו אצל הרב יוסף משאש, "אוצר המכתבים" אלף תשכ"ג
↑  ראו מודעה לרגל היבחרו, מעריב, 7 באפריל 1978.
↑  משה ויסברג, ההרוג בתאונה הקשה: הרב דניאל עמרם בר-מוחא, רב מצפה רמון, באתר בחדרי חרדים, 24 במאי 2017
↑  אלי רוטמן, ‏רבו של מצפה רמון: הרב דניאל בר מוחא ז"ל, באתר כיכר השבת, 24 במאי 2017
↑  "אחוות דניאל ע"ש הרב דניאל עמרם בר מוחא זצ"ל", באתר "גיידסטאר ישראל"
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברן (דמות)

ברן בנם של ברהיר ואמלדיר, הוא מהדמויות המרכזיות ביותר בלגנדריום של טולקין. חי ברבע האחרון של העידן הראשון. ברן הוא בן האדם היחיד בלגנדריום שחזר מהמוות. פשר שמו, נועז. כונה גם קמלוסט (ריק-יד) וארכמיון (בעל היד האחת). על מצבתו של טולקין נכתב 'ברן', כפי שעל מצבתה של אשתו אידית נכתב 'לותין', שמה של אהבתו הגדולה של ברן. מעלליו שלו ושל זוגתו לותיין מובאים ביתר פירוט בספר סיפורם של ברן ולות'יין בעריכתו של כריסטופר טולקין.
חשיבות

דמותו של ברן היא אחת החשובות ביותר בלגנדריום, וסיפורם של ברן ולותין הוא אחד משלושת הסיפורים הגדולים של הסילמריליון, יחד עם ילדי הורין ומפלת גונדולין. השפעתו של ברן על תולדות בלריאנד הייתה גדולה. מלכי בלריאנד שאבו השראה מהתרסותיו של ברן במלקור, ויצאו לקרב חמישי. קרב בו הובסו העלפים תבוסה מרה ושנקרא נירנית-ארנוידיאד, קרב הדמעות לאין מספר. משושלתם של ברן ולותין יצא אארנדיל, שהושיע את עמי בלריאנד, ושממנו יצאו כל מלכי נומנור. שושלתם הייתה היחידה שמוצאה משולש: עלפים, בני אדם, ואיינור. בסוף העידן השלישי, ארגורן, מצאצאיו של ברן, נשא לאשה את ארוון בת אלרונד, נכדת נכדתו של ברן, שאמרו עליה שדמותה של לותין שבה בה לתחייה. הזיווג הזה היה האחרון בין עלפים ובני אדם.
מלבד החשיבות הפנימית של ברן לסיפורי העידן הראשון, הייתה לדמותו, ולדמותה של לותין, ולסיפור אהבתם הנפלא, חשיבות מיוחדת בעיני טולקין, שאהב את הסיפור הזה במיוחד. על מצבתם המשותפת של ג'.ר.ר. טולקין ואשתו אידית, נוספו השמות ברן ולותין.
התפתחות

סיפורו של ברן הוא אחד הסיפורים הראשונים שנכתבו על ידי טולקין, וגרסה מוקדמת שלו יש כבר בספר הסיפורים האבודים. שם ברן הוא עלף מהנולדור (גנום). סירובו של תינגול לתת את ידה של לותין לברן נובע מחוסר חיבה לנולדור. במקום סאורון נופל ברן בשביו של טבילדו, נסיך החתולים. מקביל ספרותי של סאורון, אך הרבה פחות רציני והרבה יותר הלצי. בסיפור המקורי, פינרוד לא מופיע, וברן שבוי לבדו אצל טבילדו, שם הוא משמש כטבח.
הגרסה הארוכה ביותר והיפה ביותר של סיפור ברן היא שירת ליתיאן מ-1925, שירת השחרור מעבדות, אך היא לא הושלמה, ונעצרת כשקרכרות קוטע את ידו של ברן. בסילמריליון פורסמה גרסה מאוחרת יותר וקצרה יותר של הסיפור.
ראו גם

מורגות'
סאורון
תינגול
עלפים
לקריאה נוספת

ג'.ר.ר. טולקין, ברן ולותין, כתר ספרים, 2019
ג'.ר.ר. טולקין, הסילמריליון, זמורה ביתן, 1990
אליה וינטר

אליה וינטר (נולד בו' בניסן ה'תשמ"ה, 28 במרץ 1985) הוא ראש מועצת מצפה רמון.
ביוגרפיה

וינטר נולד וגדל בכפר מיימון. למד בבית ספר נועם תושיה בכפר מימון ובישיבת נווה שמואל באפרת. בגיל 18 הגיע למצפה רמון ובמרץ 2006 התגייס לצה"ל ושירת כחייל קרבי בחיל התותחנים. ניהל מספר עמותות העוסקות בחינוך ברווחה ובהתיישבות בנגב.
בשנת 2013 החל בעבודתו כעוזרו האישי של ראש המועצה מצפה רמון רוני מרום.
בשנת 2016 מונה לגזבר המועצה המקומית מצפה רמון.
בשנת 2023 מונה לגזבר המועצה להבים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 התמודד מטעם רשימת הליכוד לראשות המועצה, מול ראש המועצה לשעבר פלורה שושן וניצח אותה ברוב של 57.3% מהקולות.
וינטר בעל תואר ראשון בניהול ושיווק טכנולוגיה ותואר שני במנהל עסקים שניהם מהמרכז האקדמי לב. נשוי ואב לשבעה. מתגורר במצפה רמון.
הערות שוליים

↑  עדן סולומון, איש הגרעין התורני נבחר לראשות מצפה רמון, באתר הארץ, 28 בפברואר 2024
דוד אמיר

| --- | --- |

 לידה:  26 בספטמבר 1952 (בן 72) תל אביב
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים הפקולטה לרפואה, האוניברסיטה העברית
 תקופת הפעילות:  מ-1974
 תחום יצירה:  רישום, ציור, מיניאטורות
 זרם באמנות:  רישום, פוינטיליזם
 בת זוג:  יעל אמיר
 מספר צאצאים:  3
דוד אמיר (נולד ב-26 בספטמבר 1952) הוא אמן מיניאטורות, צייר ורופא ישראלי.
רישומי המיניאטורה של דוד אמיר מצוירים לרוב בדיו ומתאפיינים באלמנטים מופשטים וספונטניים בקווים ובנקודות, לרוב מונוכרומטיים. לאורך השנים, הוצגו יצירותיו של אמיר בתערוכות רבות בגלריות בישראל ובעולם, לרבות תערוכות יחיד. דוד חבר משנת 2000 באגודת אמני המיניאטורות בישראל.
ביוגרפיה

דוד אמיר נולד בתל אביב לשמואל אמיר (פרמינגר), שעלה ארצה מווינה שבאוסטריה ב-1938 ועבד ככלכלן באוניברסיטה העברית ובבנק ישראל, ולמרים (פרחי) מסופיה, בולגריה, שעלתה בגיל 15 עם עליית הנוער ועבדה כאחות בבית החולים הפסיכיאטרי בכפר שאול.
בשנת 1962 העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לירושלים. מילדות, היה דוד אמיר קרוב ומושפע מדודו אליעזר פרמינגר שהיה צייר.
בשנת 1970 התגייס לחיל השריון ושירת כמפקד טנק. במהלך שירותו עבר תאונה קשה שגרמה לפגיעה בשמונה מאצבעות כף ידו. כתוצאה מכך, עבר במשך שלוש שנים מסכת טיפולים וניתוחים מקיפה לשיקום אצבעותיו.
בשנת 1973, עם שחרורו מצה"ל, התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטה העברית בקמפוס הדסה עין כרם. במהלך עבודתו כסטודנט בבית החולים טלביה הכיר את יעל: אחות פסיכיאטרית בבית החולים הדסה ובהמשך פסיכותרפיסטית, לה נישא. במהלך לימודיו, החל לשרבט רישומים בדיו שהיו בדיעבד ליצירותיו הראשונות. ההנאה הרבה שהפיק מרישומים אלו הובילה אותו להירשם בשנת 1974 לקורסי רישום וציור ב"בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים". בשנות ה-90 הצטרף אל סדנתו של סידון רוטנברג בסדנת ההדפס ירושלים.
עם השלמת לימודי הרפואה וקבלת תואר דוקטור לרפואה, פסק אמיר מעיסוקו ברישום במשך שש שנים על מנת להתמקד בהתמחות באורתופדיה, ולאחר מכן עסק עשר שנים נוספות במחקר. ב-1996 קיבל בהצטיינות תואר דוקטור במדעי הרפואה. מחקרו עסק בהתנהגות שלפוחיות המשתית בחזית העצם המסתיידת בנוכחות שתלים. חקר תאי הרקמות הרכות והעצם היווה השראה לדפוסי הנקודות והקווים המפותלים שיאפיינו את הרישומים שלו בהמשך. מחקרו זיכה אותו בשנת 1997 בפרס הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית לעבודת PhD.
תערוכות בולטות בארץ ובעולם

יצירותיו של דוד אמיר הוצגו בשלל תערוכות, לרבות תערוכות יחיד במוזיאונים וגלריות בישראל וברחבי העולם.
תערוכות בולטות בארץ ובעולם > תערוכות יחיד

בשנים 2002, 2006, 2014–2019 ו-2023 הציג את יצירותיו בתערוכת יחיד בגלריית תיאטרון ירושלים.
תערוכות בולטות בארץ ובעולם > תערוכות קבוצתיות

במהלך שנות ה-70 הציג את יצירותיו במספר הזדמנויות בגלריה שץ בבית הנוער העברי בירושלים.
2002 – "20 אמני מניאטורות מישראל" – גלריה אדיסון בהאג, הולנד
2002 – בנייני האומה בירושלים
2003 – "מיניאטורות 2003" – תערוכה בגלריה קסטרא בחיפה
2003 – תערוכת הסלון ה-6 למיניאטורות בדואה, צרפת
2003 – יד לבנים בבאר שבע
2004 – תערוכת הסלון ה-7 בדואה.
2005 – בית האמנים על שם זריצקי בתל אביב
2006–2015 – עבודתיו הוצגו בכ-7 הזדמנויות בגלריית Seaside Art Gallery בנאגס הד (אנ') שבקרוליינה הצפונית, ארצות הברית
2006 – "פרחים ועצים, תערוכת ציורים מיניאטוריים" – תיאטרון חולון
2006 – מוזיאון המושבה במזכרת בתיה
2007 – "מחווה לירושלים, אגודת אמני המיניאטורות בישראל" – גלריה העירונית בירושלים
2008 – "עונות השנה" - בית התרבות על שם סמילנסקי ברחובות
2009 – "תערוכת חברים" - היכל התרבות פתח תקווה
2015 – גלריה על האגם ברעננה
2020 – תערוכה "הגדה של פסח – תערוכת מחווה לפסח סלבוסקי" בגלריה כורש 14, ירושלים.
ספר

בשנת 2022 הוציא לאור בהוצאה עצמית את הספר "דוד אמיר עבודות 1974–2022" (איור הטקסט: נעמי בריקמן).
חיים אישיים

דוד אמיר נשוי ליעל, אב ל-3 ילדים. שירת כרופא במילואים במרפאת מומחים עד גיל 52 ושוחרר בדרגת סרן. במהלך השנים, עבד בבית חולים הדסה ובקהילה.
הערות שוליים

1 2  מוזיאון ישראל מרכז מידע לאמנות ישראלית – תערוכות: אמיר, דוד, באתר museum.imj.org.il
↑  The enigmatic drawings of surgeon-cum-artist David Amir, The Jerusalem Post
1 2  תערוכת יחיד לדוד אמיר – זמן מבשרת, באתר www.zmz.co.il
↑  ד"ר אמיר דוד, באתר www.rofim.org.il
↑  Itay Almog, תערוכת יחיד בגלריית התיאטרון, ירושלים, באתר Archijob.co.il – עיצוב ואדריכלות חדשות
↑  רעות ברנע, ארטיסטים התאחדו: 19 תערוכות מומלצות לסופ"ש סיום הדמוקרטיה, באתר ארטיסטים התאחדו: 19 תערוכות מומלצות לסופ"ש סיום הדמוקרטיה | טיים אאוט, ‏2023-01-05
↑  מנופים | אמנות בירושלים | הגדה של פסח, באתר manofim.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270988  NLI: 987007257629105171  ISNI: 0000 0000 6976 5512  VIAF: 97621897   WorldCat (עם VIAF): 97621897
דוד תורג'מן

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1959 (בן 66) כ"ה בשבט ה'תשי"ט
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  ציונות דתית
 רבותיו:  הרב אביגדר נבנצל, הרב ישעיהו הדרי, הרב יעקב אריאל, הרב יעקב כ"ץ
 
הרב דוד תורג'מן (נולד בכ"ה בשבט ה'תשי"ט, 3 בפברואר 1959) הוא ממלא מקום הרב הראשי לדימונה ראש הישיבה הגבוהה בדימונה, מייסד וראש הגרעין התורני שם (הכולל גם ישיבה תיכונית, אולפנה ומדרשה).
ביוגרפיה

נולד בדימונה לרב יצחק ולמרים תורג'מן, ממייסדי העיר. למד בישיבה התיכונית בית יהודה בכפר מימון ובישיבת הכותל. את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון במסגרת ההסדר. לחם בקרב סולטאן יעקוב.
ביוגרפיה > החזרה לדימונה

בשנת 1989 חזר לדימונה שם נתמנה לרב שכונת נווה דוד (יצחק שדה). עמד בקשר עם קבוצת אברכים מישיבת מרכז הרב, בראשות הרב צבי קוסטינר והרב דוד שרים שנענתה לפנייתו והגיעה בשנת 1990 לדימונה, ובמקום נפתח כולל אברכים כשהרב תורג'מן עומד בראש הגרעין ומוסדותיו. הכולל צמח לישיבת הסדר "מדברה כעדן". לאחר מכן הוקמה בעיר אולפנה לבנות. ובשנת תשנ"ג נפתחה מדרשה לתרבות יהודית. בשנת 1996 הקים את הישיבה התיכונית דימונה.
בשנת 2000 עזבה ישיבת ההסדר, יחד עם הרב קוסטינר וחלק ממשפחות הגרעין למצפה רמון. הרב תורג'מן נשאר בדימונה עם יתר המשפחות.
בזמן הקמת מפלגת הבית היהודי ב-2008 היה הרב תורג'מן חבר במועצה הציבורית שהוקמה לצורך בחירת מועמדי המפלגה לכנסת.
בשנת 2008 (ה'תשס"ח) הקים מחדש ישיבת הסדר בדימונה. רבים מבני המחזור הראשון היו בוגרי הישיבה התיכונית בעיר. בישיבה לומדים כ-70 תלמידים ואברכים[דרושה הבהרה].
נשוי לפנינה ומתגורר בדימונה. בנו הוא הזמר והיוצר עקיבא תורג'מן. בתו היא הזמרת רוחמה בן יוסף.
הערות שוליים

↑  שמעון כהן, הרב דוד תורג'מן לערוץ 7: "זוכר את השורה בגמרא שממנה יצאנו למלחמה", באתר ערוץ 7, 23 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007380091805171  VIAF: 334151170942139090223   WorldCat (עם VIAF): 334151170942139090223
יוג'ין בולארד

| --- | --- |

 לידה:  9 באוקטובר 1895 קולומבוס, ארצות הברית 
 פטירה:  12 באוקטובר 1961 (בגיל 66) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פלאשינג 
 מקום מגורים:  קולומבוס, פריז, ניו יורק 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי של התעופה (2020)  מדליית ניצחון מדינות ההסכמה 1914–1918  מדליית הפציעה בקרב  Médaille commémorative de la guerre 1939–1945  מדליה להנצחת מלחמת 1914-1918  מדליית הנצחה לשירות התנדבותי בצרפת החופשית  צלב הלוחם  המדליה הצבאית הצרפתית  צלב הלוחן המתנדב 1914-1918  צלב המלחמה 1939-1945  צלב המלחמה 1914–1918  אביר בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 
יוג'ין בולארד במהלך מלחמת העולם הראשונה, 1917
המדליות שצבר בולארד, המוצגות כיום במוזיאון הלאומי של חיל האוויר של ארצות הברית
יוג'ין ז'אק בולארד (Eugene Jacques Bullard,‏ 8 באוקטובר 1894 - 12 באוקטובר 1961) היה טייס אמריקאי, הטייס הצבאי השחור הראשון בהיסטוריה, וממפורסמי הלוחמים בלגיון הזרים הצרפתי.
הערות שוליים

↑  לצד אחמט עלי סליקטן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14438198s (data)  GND: 122433645  ISNI: 0000 0000 3227 1092  LCCN: n99262857  SNAC: w6wt1q07  SUDOC: 23328477X  VIAF: 895318   WorldCat (עם VIAF): 895318
הנוער הציוני

סמל התנועה
הנוער הציוני היא תנועת נוער יהודית-ציונית.
התנועה התחילה את פעילותה, כמו תנועות נוער רבות יהודיות אחרות, בתחילת המאה ה-20.
המייחד את "הנוער הציוני" באותה תקופה מתנועות אחרות היה היותה תנועת נוער ציונית, חילונית, שאינה משתייכת לזרם השמאלי (כלומר לא סוציאליסטית).
התנועה באירופה

כמו תנועות נוער רבות יהודיות אחרות, התארגנו באופן מקומי ברחבי מרכז ומזרח אירופה ארגוני נוער שראו עצמם כנוער ציוני כללי, זאת בניגוד לתנועות נוער בעלות זהות משנה כמו 'דתי', 'סוציאליסטי' וכן הלאה. ראשי התארגנויות אלו, שקראו לעצמם בשמות כמו 'הנוער העברי', 'השומר הלאומי', 'הנוער הציוני הכללי' וכדומה, עמדו בקשר זה עם זה לכל המאוחר כבר ב-1926. בדומה לתנועות נוער אחרות הם הדגישו את חשיבות הרעיון הציוני כמכנה משותף לחיים יהודיים בתפוצות וגם את ההגשמה על ידי התיישבות בארץ ישראל.
ב-25 במאי 1931, התכנסו נציגי הארגונים המקומיים בעיר לבוב, ובהנהגת יצחק שטייגר הוחלט על הקמת ארגון גג שנקרא "הסתדרות חלוצית עולמית הנוער הציוני", כמשקל נגד לתנועת השומר הצעיר בעלת הגוון הסוציאליסטי.
התנועה התפשטה בכל ארצות אירופה המרכזית והמזרחית.
התנועה בישראל

ראשוני החלוצים בוגרי התנועה עלו לישראל בשנת 1930, והקימו את הסניף הישראלי של התנועה.
התנועה בישראל > פעילות פוליטית

בשנות ה-30' התגלע ויכוח בשורות התנועה הציונית, בין תומכי ההנהגה הנבחרת לבין 'הפורשים'. ביקורתם של 'הפורשים' - בראשם התנועה הרוויזיוניסטית - הייתה כנגד נטיית תנועת העבודה הציונית להשליט את דרכיה על העשייה הציונית בכללותה. מנגד התנגדו תומכי ההנהגה לעקרון 'הפרישה' וסברו שאת הביקורת יש לעשות תוך כדי קבלת מרות. ויכוח זה חדר גם אל שורות 'הנוער הציוני', ובהתאם קמו בתחילת שנות ה-30' שני פלגים - א' ("המתקדם") ו-ב' ("האזרחי"). פלג א' הקים בתוך ההסתדרות הכללית את סיעת העובד הציוני - איגוד עובדים לא סוציאליסטי ששמר על ייחוד התנועה במסגרת ההסתדרות, ובתגובה פרש פלג ב' ופעל עצמאית.
ב-1944 התאחדו מחדש שני הפלגים, ולקראת הקמת המדינה חברו לגורמים נוספים שהקימו ב-1948 את המפלגה הפרוגרסיבית .
בין נציגי התנועה במפלגה היו ד"ר יחזקאל מרטון ויהודה שערי.
בשנת 1961 התאחדה המפלגה הפרוגרסיבית עם הציונים הכלליים להקמת המפלגה הליברלית הישראלית, ובשנת 1965 החליטה התנועה על הצטרפות לפורשים מהמפלגה הליברלית שהקימו את מפלגת הליברלים העצמאיים.
התנועה בישראל > התנועה ההתיישבותית

בשנות ה-30 הקים הנוער הציוני תנועה התיישבותית הקיימת עד היום, שהקימה את היישובים הבאים: - הקיבוצים אושה (הקיבוץ הראשון של התנועה, הוקם ב-1938), תל יצחק (על שם יצחק שטייגר), כפר גליקסון (ע"ש ד"ר משה יוסף גליקסון), הסוללים, עין השלושה (ע"ש שלושת חברי התנועה שנפלו במלחמת השחרור), ניצנים ואת המושבים אלוני אבא (ע"ש אבא ברדיצ'ב), אחוזם, בית יהושע (ע"ש יהושע טהון), בית נחמיה, גבעת ישעיהו, דישון, הר אודם, יד נתן, כפר שמואל, כפר רות, מבקיעים, מי עמי, משואה, נאות גולן, נווה אטי"ב, ניר ישראל, פתחיה, שאר ישוב, שקף שדה אליעזר, שדה דוד, שדה עוזיהו, שורש, שילת, תימורים, תלמי יפה.
בנוסף, הקימה התנועה מספר כפרי נוער המאוגדים בארגון "יסודות" (אלוני יצחק, נווה הדסה, מוסינזון, כפר הנוער ניצנים וחוות הנוער הציוני) ואת מכון "משואה" להוראת השואה.
התנועה בישראל > פעילויות קבועות

בעבר פעלה התנועה במסגרת ארצית ובמתכונת שנתית קבועה:
תחילת השנה הייתה בסביבות חג הסוכות, בטקס אש שבו היו "מושבעים" החניכים החדשים (תלמידי כיתות ג'). במקביל בחג הסוכות, היו הבוגרים יוצאים לטיול באזור הנגב ואילת.
בהמשך השנה היו הפעילים יוצאים בחג החנוכה ל"טרמפיאדות" כדי לחלק סופגניות לחיילים, נוסעים לצפון, לאצבע הגליל ולחרמון.
בחול המועד פסח הייתה מתרכזת התנועה כולה באחד מיישוביה, למחנה בן יומיים אשר בו היו מתחרים המושבים אחד נגד השני בענפי הספורט השונים כמו כדורגל, כדורסל, מחניים, ריצה, משיכת חבל, ספורט היתולי ועוד.
מפגשים נוספים היו לבחירת המושבים והרכזים, כמו מפגש "בין קנים" אשר בו היו מתארחים חניכי קן ממושב אחד אצל חניכי קן ממושב אחר.
בסוף השנה בחופש הגדול היה נערך מחנה קיץ שבו היו מתרכזים כל המושבים ביער או חוף ים, מתארחים, מארחים, לומדים ומתחרים במחנאות ועוד. מפגש זה היה סיכום כל שנת הפעילות ובו היו מוענקים גביעים ומדליות למושבים מצטיינים.
התנועה כיום

התנועה פעלה בכ-40 סניפים ברחבי ישראל. התנועה אינה מזוהה מפלגתית, והכשירה את חניכיה להגשמה ציונית חלוצית באמצעות גרעין שנת שירות. פעילות  התנועה בישראל פסקה.
"הנוער הציוני" מתפקדת כתנועה ברחבי העולם היהודי ומפעילה כ-50 סניפים במדינות אלו:
אורוגוואי, אנגליה, אקוודור, ארגנטינה, בלגיה, ברזיל, הונגריה, טורקיה, מקסיקו, פרגוואי, פרו, קנדה, קולומביה וקוסטה ריקה.
לקריאה נוספת

יוחנן כהן, הנוער הציוני: צמיחתה של תנועה, תל אביב, משואה 1976
אשר נתן ואריאל קרמסקי (עורכים), קיבוץ נולד - מן השבי במצרים לגבעה 112, עין השלושה 2002.
אודי מנור, כל אחד בונה - תנועת הנוער הציוני 2020-1925, רמת אפעל, הנוער הציוני 2022.
Udi Manor, Cada Uno Construye - Movimiento Hanoar Hatzioni 1925-2020, Ramat Efal, Hanoar Hatzioni 2022
Udi Manor, Everyone builds - Hanoar Hatzioni 1925-2020, Ramat Efal, Hanoar Hatzioni 2022
הערות שוליים

↑  אודי מנור, כל אחד בונה, רמת אפעל: הנוער הציוני, 2022, עמ' 42-50
↑  אודי מנור, כל אחד בונה, רמת אפעל: הנוער הציוני, 2022, עמ' 59-56
↑  יוחנן כהן, הנוער הציוני - צמיחתה של תנועה, תל אביב: משואה, 1976
↑  תנועת הנוער הציוני, באתר מועצת תנועות הנוער בישראל (מת"ן)
| תנועות נוער וארגוני נוער בישראל |
| --- | --- | --- |
| אינם מזוהים פוליטית | אור לחינוך • אות הנוער • אחריי! • איגי • ארגון הצופים הערביים • האיחוד החקלאי • המכבי הצעיר • הנוער הדרוזי • הצופים הדרוזים • הצופים העבריים • הצופים הערבים האורתודוקסים • הצופים הערבים הקתוליים • התאחדות הצופים והצופות בישראל • התנועה החדשה • כנפיים של קרמבו • LEAD • נוער חובב תנ"ך • צופי בתי הספר הערביים והדרוזים • שומרי המפרץ |  |
| מזוהים עם השמאל הפוליטי | אג'יאל • בני המושבים • ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי • המחנות העולים • הנוער העובד והלומד • הנוער הערבי החלוצי • השומר הצעיר • נוער הדמוקרטים • סדאקה רעות |  |
| מזוהים עם המרכז הפוליטי | נוער יש עתיד • נוער המחנה הממלכתי |  |
| מזוהים עם הימין הפוליטי | ההנהגה הצעירה באיחוד הלאומי‏ • הנוער הלאומי בית"ר • הנוער הציוני • נוער הליכוד |  |
| תנועות נוער דתיות | אריאל • בני עקיבא • הנוער הדתי העובד והלומד • נוע"ם • נוער תל"ם • עדת הצופים • עוז • עזרא |  |
| תנועות נוער חרדיות | אור ישראלי • בנות בתיה • היכלי ענ"ג • פרחי הדגל • נוער חב"ד • צבאות השם |  |
| ארגוני נוער השייכים לגופים ממסדיים | גדנ"ע • גדנ"ע אוויר • חוגי סיירות • מועצת התלמידים והנוער הארצית • מועצת תנועות הנוער בישראל • נוער מד"א • צופי אש |  |
| תנועות נוער שנסגרו | בית"ר • הצבעים שלנו • התנועה המאוחדת • טלנוער • נוער התחיה • נוער לנוער • עליית הנוער • צמרת• נוער העבודה • נוער מרצ |  |
| מושגי יסוד בהדרכה | חניך • מדריך נוער • בוגר • רכז • קבוצה • פעולה • מערך פעולות • גיבוש • הנהגת נוער • מתודיקה בהדרכה • מקורות ההשפעה של המדריך  • קורס הדרכה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007256725905171  LCCN: nr92035766  VIAF: 303373651   WorldCat (עם VIAF): 303373651 
פעולה של הנוער הציוני
דוד אביחיל

| --- | --- |

הרב דוד אביחיל
 לידה:  ה'תש"ך (בן 65 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ישראל
 השתייכות:  ציונות דתית
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבת "רמות ירושלים"
 
הרב דוד אביחיל (נולד בה'תש"ך - 1959[דרושה הבהרה]) הוא ראש הישיבה הגבוהה רמות ירושלים בשכונת רמות בירושלים, ומייסדה של ישיבה תיכונית מצפה רמון.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תש"ך[דרושה הבהרה] לאביו הרב אליהו אביחיל המוכר במיוחד כמייסד אגודת עמישב – למען נדחי ישראל בני מנשה ועשרת השבטים. למד בישיבת אור עציון במרכז שפירא ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק. הוסמך לרבנות, וכן לתואר שני בחינוך ומקצועות היהדות. שימש כרב היישוב הדר בית"ר. בשירותו הצבאי הגיע לדרגת סגן-אלוף. בשנת ה'תשנ"א (1990) ייסד את הישיבה התיכונית לחינוך תורני-סביבתי במצפה רמון, ועמד בראשה במשך 17 שנה. במקביל עמד בראש מספר מוסדות חינוך נוספים בהם המדרשה לבנות "מדברך נאוה", ישיבה גבוהה "נחלת שלמה", מדרשת "אור הדרום", מרכז הדרכה "דרכי נועם" ועוד, ולימד במכללת מורשת יעקב ברחובות. היה ממקימי תוכנית לימודי האמונה במכון מאיר ומלמד כיום גם במכללת בית וגן בירושלים.
בשנת ה'תשנ"ד (1994) נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
בשנת ה'תש"ע[דרושה הבהרה], פרש מראשות הישיבה במצפה רמון ועבר להתגורר בשכונת רמות אלון (רמות) בירושלים. בשנת ה'תשע"א[דרושה הבהרה] ייסד ישיבה גבוהה בשכונה, והוא עומד בראשה עד היום.
נשוי ליעל ואב לחמישה. מתגורר בשכונת רמות בירושלים.
ספריו

תיקון המידות
מקום במדבר
אדם וסביבה
בצומת העולמות
היערן
לקריאה נוספת

הרב דוד אביחיל, "חינוך ולימוד מתוך בחירה – לדרכה החינוכית של הקריה במצפה רמון", עמ' 203–226, בתוך: הרב נריה גוטל (עורך), חופש הבחירה בחינוך – עיון הגות ומעש, מינהל החינוך הדתי, משרד החינוך, ירושלים, תשס"ד 2004