stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים צאנזר
ביאורים והרחבות

↑  את הבעל שם טוב פגש פעמים מספר בברודי, וכמה מראשוני הצדיקים בתנועה היו מלומדי הקלויז.
↑  בספר "אור יצחק" לרבי יצחק מראדוויל מכתב יד, מסופר למקוטעין על דו-שיח בין רבי חיים לרבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ואישים נוספים מראשי החסידות. וראו עוד את הקדמתו של רבי ישעיה אשר זליג מרגליות לספר צבי לצדיק, ירושלים תשכ"ד, עמ' ל"ו, באתר אוצר החכמה.
↑  אם כי יש אומרים שלא היה חתן רבי שמואל שמעלקא אלא חתן גיסו של רש"ש.
↑  מצוטט בספר מבשר צדק (מהדורה חדשה), פרשת פינחס, צפת תש"ע, עמ' ר"א, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  יש האומרים כי רבי אברהם דב מחמלניק היה חתנו.
הערות שוליים

↑  כך כתב רבי יעקבקא לנדא בן רבי יחזקאל לנדא, ב"דברי ידידות" - הקדמה לנודע ביהודה - מהדורה תנינא, לבוב תרי"ז-תרי"ט, באתר אוצר החכמה.
↑  רבי יעקב עמדין, התאבקות, לבוב תרל"ז, דף צ"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  תורת היהודי הקדוש, חלק ב', עמ' ר"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  רבי ישראל ליפשיץ, אור ישראל, קליוה תק"ל, דף כ"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  הרב שלמה אבי"ש, "התנגדות לבעש"ט בימי חייו",  בתוך: כתב עת היכל הבעש"ט, קובץ כ"ז, ניו יורק תשס"ט, עמ' ק"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  שבחי הבעש"ט, שבחי הבעש"ט, ברלין תרפ"ב, עמ' ק"ט, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  רבי יצחק מראדויל, אור יצחק (מהדורה חדשה - ללא המפתחות), פרשת בראשית, ניו יורק תשס"ט, עמ' כ"ז, באתר אוצר החכמה.
↑  רבי יעקב יוסף כ"ץ, תולדות יעקב יוסף (דפו"ר), פרשת מקץ, קורץ תק"מ, דף ל"א עמ' ב', באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום). ובספרו בן פורת יוסף (מהדורה חדשה),הקדמה לחלק א', ירושלים  תשע"א, עמ' ב', באתר אוצר החכמה, ובספרו כתונת פסים, לבוב תרכ"ו, דף י"ב עמ' א', באתר אוצר החכמה.
↑  רבי יחזקאל לנדא, נודע ביהודה (מהדורה חדשה), יורה דעה מהדורה קמא, סימן מ"ד, ירושלים תשנ"ח, עמ' פ"ה, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  קובץ תורני אוצרות ירושלים, חלק קל"ח, אות רכ"ד, ירושלים תשט"ו, עמ' תר"ב, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים).
↑  רבי אפרים זלמן מרגליות נשא בזיווגו השני את אלמנתו או את בתו.
↑  הוא היה גיסו של רבי משה מברדיטשוב חמיו של רבי ישראל מרוז'ין.
↑  בנו היה רבי חיים יצחק אייזיק הלפרין מבוטושאן, תלמידם של רבי יוסף מיאמפול ורבי ברוך ממז'יבוז', עלה לארץ ישראל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526611505171  VIAF: 315206684   WorldCat (עם VIAF): 315206684 
בניין בית הכנסת הגדול בברודי
שער הספר נאדר בקודש
טבח פלמירי

| --- | --- |

 תאריך:  7 בדצמבר 1939 – 17 ביולי 1941 (שנה) 
 קואורדינטות:  52°20′N 20°44′E﻿ / ﻿52.33°N 20.74°E﻿ / 52.33; 20.74
 סוג:  טבח, רצח המוני, פשע מלחמה 
 הרוגים:  1,700 
 מבצע:  אס אס, משטרת הסדר 
 he
 
נשים פולניות המובלות להוצאה להורג המונית ביער ליד פלמירי
טבח פלמירי (בפולנית: Palmiry) היה סדרה של רציחות המוניות, שביצעו כוחות גרמניה הנאצית בפולין הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה ליד הכפר פלמירי (אנ'), ביער קמפינוס (אנ'), מצפון-מערב לוורשה.
מעשי טבח

בין דצמבר 1939 ליולי 1941, יותר מ-1700 פולנים ויהודים – רובם אסירים בכלא פאוויאק בוורשה – הוצאו להורג על ידי האס אס ומשטרת הסדר בקרחת יער ליד פלמירי. המתועד מבין מעשי הטבח הללו, התרחש ב-20–21 ביוני 1940, כאשר 358 חברי האליטה הפוליטית, התרבותית והחברתית הפולנית נרצחו בפעולה אחת.
פלמירי הוא אחד האתרים הידועים של פשעי נאצים נגד האומה הפולנית (אנ'), ו"אחד המקומות הידועים לשמצה של הוצאות להורג המוניות" בפולין. יחד עם טבח יער קאטין, הוא הפך לסמל לאקציית האינטליגנציה, רצח האינטליגנציה הפולנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
רקע

המנהיגים הנאצים ראו בוורשה את אחד המכשולים הגדולים ביותר לתוכניתם להכניע את האומה הפולנית. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, ורשה צומצמה לעיר פרובינציאלית בגנרל גוברנמן שהוקם. עם זאת, ורשה נשארה מרכז חיי התרבות הפולנים, עמדה בראש מדינת המחתרת הפולנית והפכה למעוז התנגדות חמושה והתנגדות פוליטית לכיבוש הגרמני. ב-14 בדצמבר 1943 ציין המושל הכללי הנס פרנק ביומנו:
"יש מקום אחד במדינה הזו שהוא מקור לכל אסונותינו – ורשה. בלי ורשה לא היו לנו ארבע חמישיות מהצרות שעומדות בפנינו כעת. ורשה היא מוקד כל הפרעות, המקום שממנו מתפשטת אי שביעות רצון בכל הארץ."
ורשה נכנעה לוורמאכט ב-28 בספטמבר 1939. שלושה ימים לאחר מכן נכנסו לעיר חברי איינזצגרופה D בראשות בריגדפיהרר לותר בויטל (Lothar Beutel). הם ערכו חיפוש במבנים ציבוריים ופרטיים, וביצעו מעצרים המוניים. ב-8 באוקטובר 1939 נעצרו כ-354 מורים פולנים וכמרים קתולים, משום שרשויות הכיבוש הניחו שהם "שוביניסטים פולנים" ו"יוצרים סכנה עצומה" לסדר הציבורי. עד מהרה היו בתי הכלא ומרכזי המעצר של ורשה - כלא פאוויאק, כלא מוקוטוב (Mokotów), בית המעצר המרכזי ברחוב דנילוביצ'ובסקה (Daniłowiczowska), מרתפי מטה הגסטאפו בשדרות סוחה (Szucha) מספר 25 מלאים באסירים. רבים מהאסירים גורשו למחנות ריכוז נאצים. רבים אחרים נרצחו.
בחודשים הראשונים של הכיבוש הגרמני, אסירים פוליטיים מוורשה הוצאו להורג בחשאי בחלק האחורי של מתחם בניין הפרלמנט הפולני (סיים) ברחוב וייסקה (Wiejska) במה שנקרא גני סיים (ogrody sejmowe). בין אוקטובר 1939 לאפריל 1940 נרצחו שם מאות בני אדם. עם זאת, רשויות המשטרה הגרמנית הנאצית הבינו עד מהרה כי לא יוכלו לשמור על ההוצאות להורג בסוד אם הן יתנהלו במרכזה של עיר גדולה. הוחלט כי מעתה ואילך יתבצעו הוצאות להורג המוניות בקרחת היער הקטנה ביער קמפינוס, הנמצאת בסמוך לכפרים פלמירי ופוצ'ייצ'ה (Pociecha), כ-30 קילומטרים מצפון-מערב לוורשה.
שיטת הפעולה

ההוצאות להורג בפלמירי בוצעו על ידי משטרת הסדר וגדוד פרשי האס אס שישב בוורשה. הם היו בפיקוח קציני גסטפו בראשות האס דה ומפקד משטרת הביטחון בוורשה, שטנדרטנפיהרר יוזף מייזינגר (Meisinger).
בכל אירוע של הוצאה המונית להורג בפלמירי נעשו הכנות מוקדמות זהירות. קברי אחים נחפרו תמיד כמה ימים לפני ההוצאה להורג המתוכננת. בדרך כלל עשתה זאת יחידת שירות העבודה של הרייך ששכנה בלומנה או חברי הנוער ההיטלראי שחנו ליד פלמירי. רוב הקברים היו בצורת תעלה, באורך יותר מ-30 מטר ובעומק 2.5 עד 3 מטר. לפעמים, עבור קבוצות קטנות של אסירים או עבור קורבנות בודדים, הוכנו קברים בעלי צורה לא סדירה, בדומה למפולות שטח טבעיות או מכתשי פיצוץ. עד מהרה הוגדלה קרחת היער שבה נערכו ההוצאות להורג, וזאת על ידי כריתת עצים. ביום הביצוע המתוכנן, עובדי היערנות הפולנים קיבלו תמיד יום חופש. בינתיים ביצעה המשטרה הגרמנית סיור אינטנסיבי ליד קרחת היער וביער שמסביב.
הקורבנות הובלו למקום ההוצאה להורג במשאיות. בדרך כלל הם הובאו מכלא פאוויאק, ולעיתים רחוקות מכלא מוקוטוב. חיילי אס אס ניסו לשכנע את קורבנותיהם שעומדים להעבירם לכלא אחר או למחנה ריכוז. מסיבה זו, בדרך כלל קרו שילוחים למוות בשעת בין הערביים, והאסירים הורשו לקחת איתם את חפציהם. לפעמים לפני העזיבה קיבלו הנידונים מנת מזון נוספת ואת מסמכיהם ממחסן הכלא. בתחילה היו השיטות הללו היו יעילות, והאסירים לא היו מודעים לגורל הצפוי להם.  מאוחר יותר, כשהאמת על המתרחש בפלמירי התפשטה בוורשה, כמה קורבנות ניסו לזרוק מהמשאיות מכתבים קצרים או חפצים קטנים, בתקווה שבדרך זו יוכלו להודיע למשפחותיהם על גורלם. במהלך חשיפת הגופות מהקברים לאחר המלחמה נמצאו כמה גופות עם כרטיס "הוצא להורג בפלמירי", שכתבו הקורבנות זמן קצר לפני מותם.
בקרחת היער נלקחו תיקי האסירים אך הם הורשו לשמור מסמכים וחפצים קטנים. יהודים יכלו לשמור על הטלאים הצהובים שלהם, ואנשים שעבדו במרפאה של כלא פאוויאק יכלו לשמור על התגים שלהם עם סמל המעוין האדום. לפעמים ידי אסירים נקשרוו עיניהם כוסו. לאחר מכן נלקחו הקורבנות לקצה הקבר והוצאו להורג באש מקלעים. לפעמים נאלצו הקורבנות להחזיק מוט או סולם ארוך מאחורי הגב. תומכות כאלה הורדו מאוחר יותר כך שהגופות נפלו לתוך הקבר בשכבה אחידה. חפירת הקברים לאחר המלחמה הוכיחה שהקורבנות הפצועים נקברו לפעמים בחיים. חברי האס אס ומשטרת הסדר צילמו את ההוצאות להורג עד שמייזינגר אסר על הצילומים, כפי שקרה ב-3 במאי 1940. לאחר סיום ההוצאה להורג, מילאו את הקברים, והם כוסו באזוב ובמחטים, ולאחר מכן נשתלו עצי אורן צעירים. מאוחר יותר הודיעו השלטונות הנאציים למשפחות הקורבנות כי קרוביהם "מתו מסיבות טבעיות".
למרות כל המאמצים, הנאצים לא הצליחו לשמור את מעשי הטבח בסוד. לתושבים הפולנים המקומיים, במיוחד עובדי היערות ותושבי פלמירי ופוצ'ייצ'ה, היו הזדמנויות רבות לצפות במשלוחי המוות ולשמוע את קולות הירי. כמה פעמים ראו גם קבוצות של מורשעים מובלים למקום ההוצאה להורג. היערן אדם הרבנסקי ופקודיו משירות היערות הפולני עזרו לחשוף את האמת על טבח פלמירי. תוך סיכון חייהם, הם ביקרו בקרחת היער לאחר ההוצאות להורג (בדרך כלל בלילה) כדי לסמן בסתר את קברי האחים. כמו כן, תמונות שצילמו הרוצחים בפלמירי נגנבו על ידי חברי איגוד המאבק המזוין (Związek Walki Zbrojnej), ארגון מחתרת פולני שהתאחד עם הארמייה קריובה ב-1942.
ציר הזמן של טבח פלמירי > הוצאות להורג ראשונות

ההוצאות להורג הראשונות בקרחת היער ליד פלמירי בוצעו כנראה ב-7 וב-8 בדצמבר 1939, כאשר 70 ו-80 בני אדם נרצחו, בהתאמה. לטענת חיילי הוורמאכט ששמרו על מחסן תחמושת סמוך, כל הקורבנות היו יהודים. אין אישוש למידע הזה.
ההוצאה להורג הבאה נערכה ב-14 בדצמבר 1939 כאשר 46 בני אדם נורו למוות. לפחות חלק מהקורבנות הגיעו מפרושקוב. ביניהם היו סטניסלב קלברצ'יק, מורה פולני מפרושקוב, ושתי נשים לא מזוהות.
נסיבות ההוצאה להורג ההמונית האחרונה שנערכה בפלמירי ב-1939 ידועות לפחות חלקית. עם זאת, לפי מריה וורדז'ינסקה (היסטוריונית פולנית מהמכון לזיכרון לאומי), לפחות 70 אנשים נוספים הוצאו להורג בחשאי בפלמירי לפני סוף 1939.
בינואר ובפברואר 1940 ריסק הגסטפו את ארגון המחתרת "פעולת העצמאות העממית הפולנית" (Polska Ludowa Akcja Niepodległościowa – PLAN). ב-14 בינואר נמלט מפקד התוכנית, קז'ימייז' אנדז'יי קוט, ממפקדת הגסטאפו בשדרות סוחה 25. זמן קצר לאחר מכן נעצרו בוורשה מאות בני אדם, ביניהם 255 אינטלקטואלים יהודים מובילים. ב-21 בינואר הוצאו להורג בפלמירי כ-80 בני ערובה, בהם שתי נשים. בין הקורבנות היו פרופ' מרסלי נובאקובסקי (רקטור כנסיית המושיע הקדוש בוורשה, וחבר פרלמנט לשעבר) ו-36 יהודים (כולל עורך הדין לודוויק דיזנהאוז, רופא השיניים פרנצישק שטורם ואמן השחמט דויד פשפיורקה). 118 אנשים נוספים שנעצרו לאחר בריחתו של קוט, רובם יהודים, ככל הנראה נרצחו בפלמירי בחודשים הראשונים של 1940.
לדברי מריה ורדז'ינסקה, כ-40 מתושבי זקרוצ'יים הוצאו להורג בפלמירי בינואר 1940. ביניהם היה ראש עיריית זקרוצ'ים, תדיאוש הנזליך.
ההוצאה להורג ההמונית הבאה בפלמירי בוצעה ב-26 בפברואר 1940. כנקמה על מותו של ראש עיריית לגיונובו הגרמני, שנרצח יומיים קודם לכן על ידי מבצעים לא ידועים, נרצחו כ-190 בני אדם ב"קרחת היער של המוות". בין הקורבנות היו שש נשים. ברוב המקרים, קורבנות ההוצאה להורג הגיעו מלגיונובו או מיישובי הסביבה.
בליל ה-28 במרץ 1940 נכנסו שוטרים גרמנים לבית ברחוב סוסנובה בוורשה, שם שכנה דירת המחתרת של יוזף ברוקנר, מפקד ארגון המחתרת "וילקי" ("הזאבים"). ברוקנר ועוזרו פתחו באש לעבר השוטרים, ולאחר קטטה קצרה נמלטו מהבניין. כנקמה עצרו הגרמנים 34 גברים פולנים שהתגוררו בבניין זה, בני 17 עד 60. כולם נרצחו בפאלמירי ב-23 באפריל 1940.
ב-2 באפריל 1940 נרצחו בפלמירי כ-100 אסירים מבתי הכלא פאוויאק ומוקוטוב. ההוצאה להורג נערכה כנקמה על רצח שני חיילים גרמנים בוורשה. בין הקורבנות היו פרופ' יאן קראבצ'יק (תאולוג, כומר של הקהילה הקתולית בווילאנוב), בוגומיל מרז'ץ (עורך דין), סטפן נפיירסקי (מבקר ספרות, עורך כתב העת החודשי לספרות Ateneum), בוהדן אופנברג (סגן מנהל "קרן העבודה"), זביגנייב רוויץ'-טווארוג (קפטן בצבא הפולני), יאצק שוומין (אדריכל) ו-27 נשים.
לפי ההיסטוריונים הפולנים, בין 700 ל-900 בני אדם הוצאו להורג בפלמירי מדצמבר 1939 ועד אפריל 1940.
ציר הזמן של טבח פלמירי > מבצע אה בה

באביב 1940 החליטו רשויות המפלגה הנאצית והאס אס הגבוהות ביותר בגנרלגוברנמן על מבצע משטרתי רחב היקף שמטרתו השמדת האליטה הפוליטית, התרבותית והחברתית הפולנית. רצח המוני של פוליטיקאים פולנים, אינטלקטואלים, אמנים, פעילים חברתיים, כמו גם אנשים החשודים בפעילות אנטי-נאצית אפשרית, נתפס כאמצעי מנע כדי לפזר את ההתנגדות הפולנית ולמנוע מהפולנים להתקומם במהלך הפלישה הגרמנית המתוכננת לצרפת. פעולה זו קיבלה את שם הקוד "מבצע אה בה". מבצע זה נמשך ממאי עד יולי 1940 וגבה לפחות 6500 הרוגים.
בסוף מרץ 1940 נפגעו ורשה וערי הסביבה מגל מעצרים. בחודשיים הבאים, מאות אינטלקטואלים פולנים ופוליטיקאים נעצרו ונכלאו בפאוויאק. ב-20 באפריל עצר הגסטפו 42 עורכי דין פולנים בבניין לשכת הפרקליטים של ורשה. ב-10 במאי נעצרו למעלה מתריסר מנהלי בתי ספר פולנים, שלמרות האיסור הגרמני סגרו את בית הספר שלהם ביום החוקה ב-3 במאי. תדירות ומספר ההוצאות להורג בפלמירי גדלו עם תחילת מבצע אה בה.
ההוצאה להורג ההמונית הראשונה שנערכה בפלמירי במהלך מבצע אה בה התרחשה ב-14 ביוני 1940. כ-20 בני אדם נרצחו באותו יום, ביניהם ההיסטוריון הפולני קרול דרונובסקי ובנו אנדז'יי.
הטבח שתועד בצורה הטובה ביותר התרחש ב-20–21 ביוני 1940, כאשר שלושה טרנספורטים עם 358 אסירים נשלחו מפאוויאק למקום ההוצאה להורג ליד פלמירי.
ציר הזמן של טבח פלמירי > הוצאות להורג אחרונות

ב-23 ביולי 1940 הכריז המושל הכללי הנס פרנק על סיום מבצע אה בה. למרות זאת, מעשי הטבח בפלמירי נמשכו למעלה משנה. ב-30 באוגוסט 1940, לפחות 87 בני אדם הוצאו להורג בקרחת היער. בין הקורבנות היו אנשים שנעצרו בוולוחי (Włochy) שלושה חודשים קודם לכן.
הוצאה המונית נוספת להורג בוצעה ב-17 בספטמבר 1940 כאשר כ-200 אסירים מכלא פאוויאק, כולל 20 נשים, נרצחו בקרחת היער ליד פלמירי. לדברי רגינה דומנסקה, ייתכן שהטבח הזה קשור לחשיפת בית דפוס תת-קרקעי ברחוב לבובסקה בוורשה.
זו הייתה ההוצאה להורג האחרונה שנערכה בפלמירי ב-1940, שנסיבותיה ידועות לפחות חלקית. עם זאת, במהלך חשיפת הגופות לאחר המלחמה, נמצאו בקרחת היער שלושה קברי אחים מלאים ב-74, 28 ו-24 גופות בהתאמה. בשני הראשונים נקברו נרצחים בחורף 1940, ואילו השלישי נחפר כנראה בחורף 1940 או 1939. היסטוריונים פולנים לא הצליחו לקבוע את הנסיבות של אותם מעשי טבח. על פי רגינה דומנסקה, כ-27 אסירים מפאוויאק הוצאו להורג בפאלמירי ב-4 בדצמבר 1940. לפי מריה ורדז'ינסקה, ייתכן שעד 260 בני אדם נרצחו בפלמירי בחורף 1940.
ב-7 במרץ 1941, השחקן איגו סים, משתף פעולה נאצי ידוע וסוכן גסטפו, נרצח על ידי חיילי איגוד המאבק המזוין. כנקמה, 21 אסירים מפאוויאק הוצאו להורג בפלמירי ארבעה ימים לאחר מכן. בין הקורבנות היו סטפן קופץ' (ביולוג, פרופסור באוניברסיטת ורשה) וקז'ימייז' זקז'בסקי (היסטוריון, פרופסור באוניברסיטת ורשה).
ב-1 באפריל 1941 כ-20 גברים מלוביץ' הוצאו להורג בפאלמירי. בין הקורבנות היה סגן ראש עיריית לוביץ', אדולף קוטקובסקי.
טבח נוסף נערך ב-12 ביוני 1941: 30 אסירים מפאוויאק, כולל 14 נשים, נרצחו. בין הקורבנות היו ויטולד חולביץ' (משורר ועיתונאי רדיו), סטניסלב פיאסצקי (פוליטיקאי ימני ומבקר ספרות), יז'י צוריג (עורך דין, סינדיקליסט), סטניסלב מלינובסקי (עורך דין).
ההוצאה להורג ההמונית האחרונה הידועה בפאלמירי בוצעה ב-17 ביולי 1941 כאשר 47 אנשים, רובם אסירי פאוויאק, נרצחו בקרחת היער. בין הקורבנות היו זיגמונט דימק (עיתונאי ופעיל תנועת פועלים) ושש נשים.
לאחר 17 ביולי 1941, הרשויות הגרמניות הפסיקו להשתמש בקרחת היער בפלמירי כמקום להוצאות להורג המוניות. כנראה כי הבינו שההתנגדות הפולנית והאוכלוסייה האזרחית היו מודעים היטב למה שקורה בפלמירי.
הנצחה

לאחר המלחמה החל הצלב האדום הפולני, בתמיכת הוועדה הראשית לחקירת פשעי גרמניה בפולין, בתהליך החיפוש וההוצאה מהקברות בפלמירי. העבודה בוצעה בין 25 בנובמבר ל-6 בדצמבר 1945, ומ-28 במרץ עד תחילת קיץ 1946. הודות לאדם הרבנסקי ופקודיו משירות היערות הפולני, שבשנות הכיבוש סיכנו את חייהם כדי לסמן את מקומות ההוצאה להורג, הצליחו החוקרים הפולנים למצוא 24 קברי אחים. יותר מ-1700 גופות הוצאו מהקבר, אך רק 576 מהן זוהו. מאוחר יותר הצליחו היסטוריונים פולנים לזהות את שמותיהם של 480 קורבנות נוספים. ייתכן שכמה קברים עדיין לא נתגלו ביער ליד פלמירי.
בשנת 1948 הפכה קרחת היער ליד פלמירי לבית קברות לקורבנות המלחמה ולמאוזוליאום. קורבנות הטרור הנאצי שגופותיהם נמצאו במקומות אחרים של הוצאה להורג בתוך מה שמכונה "טבעת המוות של ורשה", נקברו גם הם בבית הקברות פלמירי. בסך הכל קבורים שם כ-2204 בני אדם. בשנת 1973, הוקם בפלמירי מוזיאון הזיכרון הלאומי פלמירי, סניף של מוזיאון ורשה.
זיגמונט סיינה, שנרצח בפלמירי ב-17 בספטמבר 1940, הוא אחד מ-108 חללי מלחמת העולם השנייה הפולנים שקיבלו תואר "מבורך" ב-13 ביוני 1999 מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני. קז'ימייז' פייניצ'ק (חבר בכנסיית התחייה), קורבן נוסף של טבח פלמירי, זכה לתואר "משרת האלוהים". הוא אחד מ-122 חללי פולין של מלחמת העולם השנייה שנכללו בתהליך קביעת הקדושה שהחל ב-1994.
פלמירי הפך, כפי שמגדיר זאת ריצ'רד ס' לוקאס, ל"אחד המקומות הידועים לשמצה של הוצאות להורג המוניות" בפולין. זהו גם אחד האתרים המפורסמים ביותר של פשעי הנאצים בפולין. יחד עם טבח יער קאטין הוא הפך לסמל לרצח האינטליגנציה הפולנית במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 2011 אמר נשיא פולין ברוניסלב קומורובסקי כי "פלמירי היא במידה מסוימת קאטין של ורשה".
עשיית דין

כמה מהרוצחים בפלמירי הובאו לדין. לודוויג פישר, מושל מחוז ורשה בשנים 1939–1945, ומייזינגר, ראש האס דה ומשטרת הביטחון בוורשה בשנים 1939–1941, נעצרו לאחר המלחמה על ידי כוחות בעלות הברית והועברו לידי הפולנים. משפטם התקיים בין 17 בדצמבר 1946 ל-24 בפברואר 1947. ב-3 במרץ 1947, בית הדין הלאומי העליון בוורשה דן את שניהם למוות. הם נתלו בכלא מוקוטוב במרץ 1947.
מודר, מפקד האס אס והמשטרה במחוז ורשה בשנים 1940–1941, נהרג בקרב בחזית המזרחית בפברואר 1942.
לקריאה נוספת

Władysław Bartoszewski (1976). Palmiry (בפולנית). Warszawa: Książka i Wiedza.
Władysław Bartoszewski (1970). Warszawski pierścień śmierci 1939–1944 (בפולנית). Warszawa: Interpress.
Jochen Böhler; Klaus-Michael Mallmann; Jürgen Matthäus (2009). Einsatzgruppen w Polsce (בפולנית). Warszawa: Bellona. ISBN 978-83-11-11588-0.
Regina Domańska (1978). Pawiak – więzienie Gestapo. Kronika lat 1939–1944 (בפולנית). Warszawa: Książka i Wiedza.
Krzysztof Dunin-Wąsowicz (1984). Warszawa w latach 1939–1945 (בפולנית). Warszawa: Państwowe Wydawnictwo Naukowe. ISBN 83-01-04207-9.
Richard C. Lukas (2004). Forgotten Survivors: Polish Christians Remember the Nazi Occupation. University Press of Kansas. ISBN 978-0-7006-1350-2. נבדק ב-2016-03-24.
Zygmunt Mańkowski (1992). Außerordentliche Befriedungsaktion 1940 – akcja AB na ziemiach polskich (בפולנית). Warszawa: Zakład Historii Najnowszej Uniwersytetu Marii Skłodowskiej-Curie i OKBZpNP-IPN w Lublinie.
Jerzy Misiak (2006). Palmiry (בפולנית). Izabelin: Kampinoski Park Narodowy. ISBN 83-89961-22-9.
Robert Rozett; Shmuel Spector (2013). Encyclopedia of the Holocaust. Routledge. ISBN 978-1135969509. נבדק ב-2016-03-24.
Rafał Sierchuła; Wojciech Muszyński (2008-04-04). "Katyń i Palmiry 1940 (Dodatek specjalny IPN)". Niezależna Gazeta Polska (בפולנית).
Artur Stelmasiak (באוגוסט 2008). "Dobry proboszcz na złe czasy" (בפולנית). e-civitas.pl. נבדק ב-23 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
Wojciech Świątkiewicz (21 ביוני 2015). "Palmiry: warszawski Katyń" (בפולנית). idziemy.pl. נבדק ב-12 ביוני 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
Maria Wardzyńska (2009). Był rok 1939. Operacja niemieckiej policji bezpieczeństwa w Polsce. Intelligenzaktion (בפולנית). Warszawa: Instytut Pamięci Narodowej. ISBN 978-83-7629-063-8.
"Palmiry National Memorial Museum (Miejsce Pamięci Palmiry)". warsawtour.pl. אורכב מ-המקור ב-14 ביוני 2017. נבדק ב-23 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
"Prezydent: Palmiry to warszawski Katyń" (בפולנית). prezydent.pl. 31 במרץ 2011. אורכב מ-המקור ב-18 במאי 2015. נבדק ב-23 באפריל 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
יוסף, מלך הכוזרים

יוסף בן אהרן, מלך הכוזרים נודע בעיקר בשל איגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים. הוא מוזכר גם במכתב שכטר. שמו אינו מופיע כלל במקורות אחרים, יהודיים, מוסלמיים, ביזנטים או רוסיים. לדעת חוקרים התומכים באותנטיות של המכתבים ובמהימנות של סיפור ההתגיירות במכתבים הכוזריים יוסף היה כגן או כגן בק של ממלכת הכוזרים באחרית ימיה, וכיהן לכל המוקדם מ-932 ועד 961 לכל המאוחר.
קורות חייו

לפי התכתובת הכוזרית יוסף היה בנו של אהרון השני בן בנימין שליט הכוזרים משושלת בולאן. קורותיו מתועדים באופן ישיר או כחלק מכרוניקות המצויות במכתב שכטר ובחליפת המכתבים עם חסדאי אבן שפרוט. בתקופתו נתונה הייתה הממלכה הכוזרית בעימות צבאי עם אולג מנובגורוד נסיך רוס של קייב והפצ'נגים מחד ומול האימפריה הביזנטית תחת הקיסר רומנוס הראשון לקפנוס.
לפי מקור זה יוסף יצר קשרים עם יהודי העולם באמצעות חליפת המכתבים ובה מתוארים, מוצאם ותהליך התגיירותם של הכוזרים. בהמשך מתועד כי חבר למדינות מוסלמיות באזור כנגד פשיטות הוורנגים. מעט מאוחר יותר הוכרע צבא הכוזרים על ידי סוויאטוסלב, נסיך קייב ובירתם איטיל נכבשה והוחרבה. אין תיעוד לגבי גורלו של יוסף.
על פי מכתב שכטר נתן לו מלך האלאנים את בתו לאשה. חוקרים מתארכים את הדבר לשנת 932 ומסיקים שכתוצאה מכך זנחה הישות האלאנית את הנצרות האורתודוקסית והקאסטה השלטת שם התגיירה. על פי מסמך זה בתקופת שלטונו הייתה הגירת יהודים משטחי האימפריה הביזנטית לממלכת הכוזרים, בשל רדיפתם על ידי הביזנטים.
ראו גם

ממלכת הכוזרים
סיפור ההתגיירות במכתבים הכוזריים
הערות שוליים

↑  מכתב שכטר, באתר revolvy.com (באנגלית).
↑  רבקה שפק ליסק, כוזרים: אימפריה יהודית בימי הביניים, באתר אימגו.
| ממלכת הכוזרים |
| --- | --- | --- |
| עדויות | סיפור ההתגיירות במכתבים הכוזריים • מכתב שכטר • מכתב קייב |  |
| אישים (אנ') | חסדאי אבן שפרוט • יוסף, מלך הכוזרים • בולאן |  |
| ספרות בנושא | הכוזרי • השבט השלושה עשר • מטה דן • מילון הכוזרים • אבירי הדרך • ממלכה במבחן • (איסתרק • מהללאל • יוזבד • פדהאל) • עם נסוך תרדמה • מקום קטן עם דבי • אל הרקיע השביעי • כזריה – תולדות ממלכה יהודית באירופה |  |
| שונות | תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים • איטיל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270155605171  VIAF: 250489996   WorldCat (עם VIAF): 250489996
יהלומים וחלודה

| --- | --- |
 בימוי:  עדי ברש, רותי שץ
 הופק בידי:  עדי ברש, רותי שץ וגיל מטרני
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2001
 משך הקרנה:  75 דקות
 שפת הסרט:  עברית, אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
יהלומים וחלודה סרט תיעודי משנת 2001 בהפקתם של עדי ברש, רותי שץ.
עלילה

הסרט מתעד במשך תשעים יום את חייהם של פועלים קשי יום מרחבי העולם העובדים על ספינת יהלומים העוגנת לחופי נמיביה.
הסרט חושף את הניצול וההשפלה של קונצרן היהלומים דה בירס. הסרט זכה בפרסים רבים ביניהם פרס איגוד היוצרים הצרפתים הבינלאומי והגולדן גייט בסן פרנסיסקו. הוא הוקרן בתחנות טלוויזיה רבות בארצות הברית ואירופה.
טופלס

אישה טופלס במהלך יריד באורגון
משתזפות טופלס בברצלונה
אישה בלבוש מסורתי בדרום אתיופיה. בתרבויות רבות שדיים חשופים אינם נחשבים לדבר מגונה
בהתייחס לתופעה חברתית, המינוח טופלס (מאנגלית: Topless, ללא חלק עליון) מתאר מצב שבו אישה חושפת את שדיה בפומבי, בניגוד לטאבו המקובל בתרבות שבה היא חיה, ובמקומות מסוימים אף בניגוד לחוק. יש המנסות לשבור טאבו זה, על ידי הליכה טופלס במקומות ציבוריים, בהם לרוב נשים לבושות גם בחלקן העליון. לעיתים משמש המושג לתיאור גבר החושף את פלג גופו העליון, גם כשזה אינו מעשה המנוגד לטאבו.
בימינו נהוג העירום, ובייחוד חשיפת השדיים, בשבטים רבים באפריקה. כך לדוגמה בשבט הסורמה נהוג עירום מלא, ובשבט ההימבה פיסות בד מכסות את אזור הערווה והישבן, בעוד השדיים חשופים. גם במלנזיה קיימים אזורים בהם נשים מהלכות בעירום, או חושפות את חזן.
בעבר, לבוש טופלס נחשב לאסור לחלוטין וגרר עונשים, אך עם תהליכי שחרור האישה השתנה גם היחס לטופלס. כך, בעוד בעבר הליכה בביקיני נחשבה אסורה[דרוש מקור], כיום היא מקובלת לחלוטין, ומול כך הטופלס מעט יותר לגיטימי בתרבות המערב, ואף נהוג בחלק מחופי הרחצה.
רחצה טופלס

בניגוד להליכה ללא כיסוי לשדיים, אשר נחשבת לא מקובלת ברוב החברות בעולם, ואף אסורה במקומות רבים, רחצה ללא בגד הים העליון נחשבת למקובלת יותר, ואף נפוצה במקומות רבים ברחבי העולם. בנוסף, נפוצה ביותר היא ההשתזפות טופלס, לרוב באזורי רחצה, כגון בריכת שחייה וחוף ים.
למרות היחס המתירני יותר לחשיפת גוף האדם בסוף שנות ה-60, שהתבטאה בפופולריות גוברת והולכת של הביקיני, חשיפת השדיים בפומבי נחשבה ללא מקובלת כלל. זאת בנוסף לאי-החוקיות של חשיפת השדיים בפומבי, שהובילה פעמים רבות לעימותים. כך, בשנת 1964, כאשר הוצג בחנויות בגד ים ללא חלק המכסה את השדיים, הרוכשות שלבשו את הבגד בציבור נעצרו בשל טעמי צניעות. כך, בעוד שבתצוגות אופנה בגדי הטופלס החלו לצבור פופולריות, השימוש בבגדים אלו בציבור נאסר. עם השנים, ככל שגברה הפופולריות של בגדים חשופים יותר, בייחוד באזורי רחצה, נהפכה הרחצה וכן השיזוף טופלס לנפוצים, ובעקבות כך הותרו במדינות רבות על פי חוק. מחקרים שנעשו החל בשנות ה-90 הראו פופולריות הולכת וגוברת ודעות מתונות יותר כלפי הטופלס.
הפופולריות ההולכת וגוברת של הטופלס באה לידי ביטוי במיוחד בערי אירופה, אשר נשים המשתזפות בהן ללא חלקו העליון של בגד הים הן עניין שבשגרה, והעניין זכה להבנה בקרב רוב תושבי האזור, כמו גם באוסטרליה. כך, סקר שנערך בשנים 1994-1995 בקרב 118 תלמידי קולג' אוסטרלים גילה כי 88% מהם רואים בטופלס דבר לגיטימי..
הדעות בנושא השתנו בעשור השני של המאה ה-21. מודעות גוברת לסרטן העור, אך בעיקר כניסת הטלפונים החכמים והרשתות החברתיות, והחשש מהשימוש שיכול להיעשות בכלים אלו מצד מציצנים. הירידה החדה באה לידי ביטוי בסקר שנערך בצרפת בנושא, בעוד ש-43% מהנשים שענו על הסקר טענו שהשתזפו בחזה חשוף ב-1984, זה ירד ל-19% ב-2019. כאשר אצל נשים מבוגרות התופעה יותר נפוצה מאשר אצל נשים צעירות.
מלבד תופעות בודדות, בישראל הטופלס אינו נפוץ, ואף על פי שאין החושפת את שדיה בחוף צפויה לעונש חוקי, מעטות הנשים שעושות זאת. יוצאת דופן בהיבט זה היא אילת, שעקב היותה עיר תיירותית המביאה אליה תיירות רבות מחו"ל, מראה הטופלס שכיח יותר בחופיה.
צילום פפראצי

צילום של טופלס, מבוצע פעמים רבות על ידי צלמי פפראצי. הצילום מתבצע בשני מקרים עיקריים:
צילום של נשים כאשר הן ללא החלק העליון של מלבושם, כאשר מחשופם הוא מרצונן האישי. במקרה זה הצלם מגיע בחשאי, ומצלם את הנשים ללא מלבושן.
כאשר האישה יודעת כי מצלמים אותה, ואף אחד מאיבריה האינטימיים אינו חשוף, אך בעוד מתבצעים הצילומים נופל, מחליק, או נקרע החלק העליון של מלבושן, והצלמים רואים זאת ומצלמים.
רבים הם המקרים בהם נשים צולמו טופלס, להלן הבולטים והמשפיעים שבהם:
קייט מידלטון צולמה טופלס במהלך חופשה בצרפת, בספטמבר 2012. כעבור כחודש נעצר הצלם שצילם על פי החשד את התמונות. כמו כן, נאסר פרסום של התמונות.
אנג'ליק מורגן, כוכבת ריאלטי צרפתית, צולמה טופלס במהלך חופשה בארצות הברית. נשים בצרפת נוהגות להסתובב חשופות חזה ללא כל מפריע, וצילום זה שינה את היחס של רבות מהן לטופלס.