stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנחם החברוני
תיאור החיבור

החיבור המכיל את האיגרת המיוחסת לו מכיל שני חלקים. בחלק הראשון כעין יומן מסע המתאר עלייה לרגל לאתרים שונים בארץ ישראל, והחלק השני מלא בסיפורי בדיות. בחלק השני מתואר מנחם כשליח ציבור מזה שמונה שנים בחברון, ומצוין בה תאריך: תמוז ד'תתקע"ה.
תיאור המסע מתחיל בחברון, שם מבקר המחבר ביקור בקברי האבות, ממשיך לקבר יונה הנביא, ומשם הוא פונה לבקר את קבר רחל בבית לחם. משם הוא פונה לירושלים, שם שהה והתפלל במחיצת קהילה גדולה. חברי הקהילה הם ”בעלי משנה ובעלי תלמוד ובעלי מקרא אנשי שם”. בהר ציון ראה את קברי המלכים ויכול היה לראות משם
גם את מקום בית המקדש, ואת הכותל המערבי "שעדיין קיים". מהר הזיתים הוא השקיף על מזבח שנבנה על ידי עזרא, ובעמק יהושפט ראה את קבר זכריה "שהיה כהן ונביא" ויד אבשלום. מכאן והלאה הופך המסע למבולבל, ושמות האתרים המופיעים בו אינם מסודרים בסדר הגיוני כלשהו. הוא סייר גם בגליל ובין השאר בארבל שם תיאר את קבר דינה.
בחיבור מופיעים אתרים שונים שלא במקומם המוכר כיום. לדוגמה, את קברו של רבי שמעון בר יוחאי הוא מאתר בכפר חנניה.
בחלקו השני של החיבור אוסף אגדות, שכל אחת מהן פותחת במשפט "ועוד הגיד לנו ר׳ מנחם בן פרץ".
אדולף נויבאואר, פרסם ראשון את החיבור בהלבנון, ואחריו פרסמו אברהם משה לונץ ב"המעמר".
אמינות החיבור

דעות החוקרים חלוקות בשאלת אותנטיות ואמינות החיבור. ש' קליין, ראה בו זיוף מהמאה ה-19, אך ישעיהו זנה סבר שמדובר בכתב יד עתיק מהמאה ה-14, ומלאכי בית-אריה הגיע למסקנה שתיאור המסע, כמו גם כל הקודקס שבתוכו נמצא החיבור, כולם נכתבו בראשית המאה ה-13. לדעתו של יהושע פראוור, החיבור הוא זיוף, אך אין זה מעשה ידיו של מחבר בן המאה ה-19, אלא של זייפן בן המאה ה-13. זה זיוף כושל, שהשתמש בקטעים של תיאורי־מסע אחרים, שכנראה היו כבר נפוצים בתפוצות המערב. לעומתם, אלחנן ריינר סבור שמדובר ב"חיבור אמין, מדויק ומעניין".
הכותב עצמו חשש כפי הנראה שיחשדוהו במניעים פסולים, ולכן כתב בתוך איגרתו:
"והרואה זה הכתב מאילו הצדיקים הנקובים למעלה אשר נקבו בשמות אל יחשדוני ואל יאמרו בלבם כי למצוא חן בעיניהם כתבתי, וכדי להוציא ממון מהם כתבתי, כי גלוי וידוע לפני מי שאמר והיה העולם כי כן קבלתי מבני מערבא (=בני ארץ ישראל), ואם יקשה הרואה ויאמר: איככה בני מערבא יודעים כי בני הצדיקים אשר נקברו שם כבר ג' אלפים שנה? גם אני הכותב אשיב להם מפי בני מערבא ולא מפי כתבם, כי אותם הדרים היום בארץ ישראל לא גלו מעולם משם עד היום... וקבלו איש איש מאביו מחורבן הבית ויודעין כל העניין... וכה קבלתי אני, מנחם החברוני."
לקריאה נוספת

אלחנן ריינר, "מפיהם ולא מפי כתבם, על דרכי רישומה של מסורת המקומות הקדושים בארץ-ישראל בימי הביניים", בתוך: וזאת ליהודה: מחקרים בתולדות ארץ ישראל ויישובה מוגשים ליהודה בן פורת. ירושלים: יד בן צבי, תשס"ג 2003.
הערות שוליים

↑  עמוד 37 במהדורת לונץ
↑  הלבנון, ה, 40, 1868, עמודים 626–629.
↑  המעמר, ג, תר"ף, עמודים 36–46.
↑  ׳מכתב של ר׳ מנחם מחברון׳, ידיעות, ו [תרצ"ט], עמ' 29-19
↑  ראו י׳ בן־צבי, שאר ישוב, ירושלים תשכ״ו, עמי 517-512
↑  יהושע פראוור, תולדות היהודים בממלכת הצלבנים, עמ' 222.
↑  אלחנן ריינר, "בין יהושע לישוע: מסיפור מקראי למיתוס מקומי", בתוך: ציון, 61, עמוד 288
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007431151305171  VIAF: 499149066726965601917   WorldCat (עם VIAF): 499149066726965601917
מלחמת טורקיה–צרפת

מלחמת טורקיה–צרפת (בטורקית: Türk-Fransız Cephesi או Güney Cephesi – "חזית הדרום"; בצרפתית:  La guerre en Cilicie – "מלחמת קיליקיה") הייתה סדרה של עימותים מזוינים לאחר מלחמת העולם הראשונה וחלק ממלחמת העצמאות של טורקיה, שהתרחשו בדרומה של אסיה הקטנה, בין האוכלוסייה המקומית וכוחות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה מצד אחד, לבין הצבא הצרפתי, כוחות צרפתיים קולוניאליים והלגיון הצרפתי-ארמני מצד שני.
בין צרפת לכוחות הטורקיים התרחשו עימותים נוספים בחלקים אחרים של אסיה הקטנה ותראקיה, אולם על אלה ראו: "מלחמת העצמאות של טורקיה".
רקע

בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, ב-16 במאי 1916 נחתם הסכם סודי בין צרפת לבריטניה אשר נודע לימים כהסכם סייקס–פיקו. בהסכם זה ביקשו שתי המעצמות לחלק ביניהן את אזורי השליטה בשטחי האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון בתקופה שלאחר המלחמה. ההסכם קבע, בין היתר, כי צרפת תקבל את לבנון, סוריה ואת דרומה של אסיה הקטנה מקיליקיה במערב, עבור דרך קפדוקיה במרכז וכלה באזור דיארבקיר במזרח. בצפון היה אמור השטח הצרפתי להגיע עד סיוואס, מרחק של כמאה ק"מ מחופי הים השחור.
לקראת סופה של המלחמה כבש הצבא הבריטי את מוסול שבצפון עיראק של ימינו והגיע עד לצפונה של סוריה. לאחר חתימת הפסקת האש של מודרוס שהסדירה את כניעתה של האימפריה העות'מאנית ב-30 באוקטובר 1918, הגיעו כוחות הצבא הצרפתי לאזור. במהלך דצמבר 1918 השתלטו הצרפתים על ערי מפתח בקיליקיה ובהן אנטקיה, מרסין, טרסוס, אדנה וכן על מישור צ'וקורובה בואכה שערי קיליקיה. במקביל השתלטו גם הבריטים על מספר ערים בדרום טורקיה ובהן איסכנדרון וקיליס, ובתחילת שנת 1919 גם על מארש (כיום קהרמאנמרש - Kahramanmaraş), אנטפ (כיום גזיאנטפ - Gaziantep) ואורפה (כיום שנלאורפה - Şanlıurfa), כולן לאורך הגבול הנוכחי בין סוריה לטורקיה.
מצב דברים זה נותר בעינו עד שב-29 באוקטובר 1919 מסרו הבריטים את מארש לידי הצרפתים, הכול בהתאם להסכם ביניהם. למחרת הגיע הלגיון הצרפתי-ארמני לעיר, ובמקביל הועברה לידי הצרפתים גם השליטה באורפה. ב-5 בנובמבר 1919 קיבלו הצרפתים לרשותם גם את אנטפ. שבועיים לאחר מכן נכנסו כוחות צבא צרפת גם למרדין בקצהו המזרחי של האזור אשר יועד להם לפי הסכם סייקס–פיקו, אך פינו אותה בו ביום מחשש לחוסר שקט בקרב אזרחי העיר.
ההתנגדות במארש, אורפה ואנטפ

בשלוש הערים אנטפ, אורפה ומארש, לוו חילופי השלטון בעימותים עם התושבים אשר התנגדו לצעד זה בעיקר בשל נוכחותם של חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני. הצרפתים הפעילו את אנשי הלגיון הצרפתי-ארמני כעושי דברם וכן נסמכו על חייליו לשם איסוף מודיעין. ב-31 באוקטובר 1919, יומיים לאחר כניסת הצרפתים למארש ויום לאחר שהגיעו 2,000 חיילי הלגיון הצרפתי-ארמני, ארעה בעיר "תקרית סוטצ'ו-אימאם" (Sütçü İmam olayı - "תקרית האימאם סוטצ'ו" (חלבן)). שלוש נשים טורקיות אשר יצאו מרחצה בחמאם, הוטרדו על ידי חיילים ארמנים וטורקי מקומי שחש לעזרתן נורה למוות. בתגובה פתח סוטצ'ו-אימאם באש לעבר החיילים הארמנים והרג אחד מהם. גם הארמנים הגיבו באש והרגו אזרח נוסף ואחר נתפס ועונה למוות. האירוע הוביל לחוסר שקט שהתפתח לקרב מארש שהחל ב-21 בינואר 1920. כתוצאה מכך נאלצו הצרפתים, ב-12 בפברואר 1920, לפנות את העיר.
תנועת התנגדות התפתחה גם באורפה והובילה את הצרפתים לפנות גם אותה ב-11 באפריל 1920. לפי הסכמה שהושגה בין נציגי התושבים לצבא הצרפתי, הייתה הנסיגה הצרפתית אמורה להתנהל בדרכי שלום, אך מארבים שהציבו התושבים לאורך עורקי הנסיגה הפרו את ההסכמה וגבו את חייהם של 296 צרפתים.
גם באנטפ אירעו תקריות דומות אשר הובילו, החל בחודש ינואר 1920, למארבים על כוחות צרפתים לאורך הדרכים המובילות מהעיר אל מארש ואל קיליס. גם באנטפ גלשו האירועים למרי ולקרבות קשים שנמשכו בחלקים שונים של העיר משך יותר משנה.
הלוחמה

רק בחודש מאי 1920, לאחר הקמתה של "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" התפתחו העימותים ללוחמה שגלשה מתחומי שלוש הערים המתקוממות. ב-27 במאי 1920 נחלו הטורקים ניצחון על הצרפתים סמוך למעבר קרא (Karboğazı - קראבואזי) סמוך לטרסוס ושבו 530 חיילים צרפתים. ב-2 ביוני 1920 פינו הצרפתים את קוזן הסמוכה לאדנה, ויומיים לאחר מכן נסוגו מכל השטחים שממזרח לנהר הפרת.
במהלך הקרבות ביום 10 באוגוסט 1920, נחתם הסכם סוור אשר העניק הכרה חוקית ובינלאומית לשלטון הצרפתי בדרומה של אסיה הקטנה, אך עובדה זו לא שינתה את המצב בשטח, והתבוסה הצרפתית המשיכה גם במחצית השנייה של 1920 עם פינוי בירג'יק הסמוכה לאורפה וסאימבילי שליד אדנה.
אולם ב-8 בפברואר 1921 נכנעה אנטפ לאחר 384 ימי קרב שהחלו בינואר 1920. בו ביום החליטה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה על שינוי שמה של העיר מ"אנטפ" ל"גזיאנטפ" (Gaziantep - "אנטפ הגיבורה"). אולם מעבר להישג זה המשיכו הצרפתים לסגת מפני ההתנגדות הטורקית וביום 9 במרץ 1921 חתמו הצרפתים ונציגי הממשלה הטורקית באנקרה על הסכם השלום בקיליקיה. לפי ההסכם שנחתם בלונדון הסכימו הצרפתים לפינוי כל קיליקיה, ועם היוודע הדבר החלה בריחה של תושבים ארמנים מהאזור. למרות חתימתו של ההסכם הלוחמה לא באה אל סופה והטורקים המשיכו בהתנגדותם אשר המשיכה והובילה את הצרפתים לפינוי ערים וכפרים נוספים. ב-9 ביוני 1921 שלח ראש ממשלת צרפת אריסטיד בריאן שליח מטעמו לאנקרה, במטרה לנסות ולהביא את העימות המזוין לסופו. מגעים אלה הובילו לחתימתו של הסכם אנקרה ב-21 באוקטובר 1921 אשר התייחס אך ורק לעימות בין הצרפתים לטורקים בדרום אסיה הקטנה, ולא נגע לגזרות מחלוקת אחרות בין שתי האומות. בתמורה לסיום הכיבוש הצרפתי בדרום אנטוליה הכירו הטורקים במנדט הצרפתי על סוריה.
תוצאות המלחמה

הסכם אנקרה סיים באופן רשמי את הלוחמה בין הצרפתים והטורקים בדרומה של אסיה הקטנה, והשפיע במידה רבה על ניסוח קו הגבול בין הרפובליקה של טורקיה למנדט הצרפתי על סוריה כפי שנקבע בהסכם לוזאן שנחתם ב-1923. עד יום 3 בינואר 1922 השלימו הצרפתים את פינוי חייליהם משטחי אסיה הקטנה שנותרו בחזקתם, ובכלל זה מהערים גזיאנטפ, טרסוס ואדנה. במקביל פינו הבריטים את העיר קיליס שליד אדנה ואשר נותרה בחזקתם משך כל המלחמה.
הפעלת הלגיון הצרפתי-ארמני בדרום טורקיה הסתברה כטעות מצד הצרפתים. בין האוכלוסייה המקומית לבין החיילים הארמנים התפתחו מאבקים שעלו בחיי אדם והובילו להצתת המרי האזרחי, ובסופו של דבר לתבוסה הצרפתית. הדבר הוביל גם לאסון נוסף שפקד את האוכלוסייה הארמנית המקומית אשר נסה מהאזור בד בבד עם הנסיגה הצרפתית, וזאת לאחר כאלף שנות יישוב ארמני באזור.
נוסף על אנטפ ששמה שונה לגזיאנטפ, זכתה גם מארש לכבוד דומה עת הייתה ל"קרמאנמרש" (Kahramanmaraş - "מארש הגיבורה") ב-1973, וכך גם באשר לאורפה שהפכה ל"שנלאורפה" (Şanlıurfa - "אורפה רבת התהילה") ב-1984.
ראו גם

מלחמת העצמאות של טורקיה
קבר סוטצ'ו-אימאם בקרמאנמרש
טורקיה (צהוב) לפי הסכם סוור: סגול-ארמניה, אדום-בריטניה, תכלת-צרפת, ירוק-איטליה, כחול-יוון, כתום-אזור המצרים (מנהל אנגלי-צרפתי משותף)
מניפנית

ערך זה עוסק בבעל חיים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| מניפנית |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: לטאות
משפחה:: פילודקטיליים
סוג:: מניפנית
שם מדעי
 Ptyodactylus ‏פולדפוס, 1820

מְנִיפָנִית (שם מדעי: Ptyodactylus) היא סוג של לטאה ממשפחת הפילודקטיליים, החיה במדבריות המזרח התיכון ואפריקה.
למניפנית כפות רגליים גדולות במיוחד, מהם קיבלה את שמה (מניפנית = כמו מניפה). רגליה נאחזות היטב בסדקים וכך יכולה המניפנית להלך על קירות וגזעי עצים ואפילו במהופך. היא פעילה בשעות הלילה ומחפשת חרקים קטנים למאכל. המניפנית משתמשת בעיניה הגדולות כדי לאתר מזן בחושך. היא אינה צריכה לשתות לעולם.
מינים

Ptyodactylus ananjevae
Ptyodactylus dhofarensis
מניפנית מצויה (Ptyodactylus guttatus)
מניפנית אילתית (Ptyodactylus hasselquistii)
Ptyodactylus homolepis
Ptyodactylus orlovi
Ptyodactylus ruusaljibalicus
Ptyodactylus oudrii
מניפנית גלילית (Ptyodactylus puiseuxi)
Ptyodactylus ragazzii
מסחרית

מסחרית מדגם שברולט סוואנה, בתצורת מיניבוס.
מוניות שירות בישראל - רכב ואן שהוסב למונית.
מסחרית או ואן (באנגלית: Van) הוא כלי רכב שמהווה גשר בין מכונית או טנדר למשאית קלה. המסחרית נועדה לצורכי עבודה, מסחר (שינוע והפצה) ותובלה קלה בתוך העיר, בפרט בשכונות עם רחובות צרים בהם למשאית גדולה יהיה קשה לתמרן. מסחריות משמשות גם להובלת נוסעים, כרכבי הסעות או כמוניות שירות. מסחריות משמשות גם ארגוני ביטחון כגון משטרה לצורך תובלה של קבוצות שוטרים (כגון לוחמי SWAT) וציוד (כגון רובוט חבלה).
דגמים מפורסמים

פורד טרנזיט
סיטרואן ברלינגו
GMC סוואנה (שברולט אקספרס)
מרצדס ספרינטר
ראו גם

טנדר (מטענית)
מיניוואן
מיניבוס
משאית
מעמס

סקאלה בחרטום האונייה המציינת את השוקע המרבי המותר. המעמס מחושב כך שהאונייה לא תשקע מעבר לשוקע הבטוח המרבי.
מעמס או תִּסְבֹּלֶת (באנגלית: Deadweight Tonnage) הוא יחידה לציון המשקל המרבי שאוניית משא יכולה לשאת בבטחה. משקל זה מציין את משקל המטען, דלק, מי שתייה, מי נטל, אספקה, נוסעים וצוות, אך הוא אינו כולל את משקל האונייה עצמה ("הדחק בריק" - lightweight). בעבר נמדדה יחידה זו בטון ארוך שהוא כ־1,016 קילוגרם אך הוחלפה בטון מטרי.
אין לבלבל מעמס עם תפוסה, הנמדדת בטונות תפוסה שהן יחידות נפח ולא משקל, או עם הֶדחק (לעיתים נקרא גם "דֶחִי"), יחידת מידה למשקל המקובלת באוניות מלחמה.
מיכל אמין

נבחרת ישראל בשחייה ליד הגדר הטובה, חורף 1989.

מימין למעלה - אירית אפרתי, רוית אלון, המאמן חנן גלעד. באמצע מימין - המנהל דוד סיבור, סהר אלוני, איריס קומן, מיכל אמין, רויטל וילנאי, תמי לוין, הדס פדה, עינת גבאי, אורת בש. למטה מימין - גלעד רפאלי, יואב ברוק, רזיאל רימר, אליאב טל, שגיא שטיגמן, שגב פורת, ערן הירש, ברק עטר וכרמל לויתן
מיכל אמין זילברברג (נולדה ב-16 באוקטובר 1972) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה. בעלת 5 מדליות מהמכביה השלוש עשרה (1989).
ביוגרפיה

אמין שחתה בקבוצת השחייה של הפועל הוד השרון בית ברל (ה.ה.ב.ב.), בהדרכתם של אורי שפר, אמנון קראוס וברוך צ'יש. היא למדה בבית ספר תיכון כצנלסון בכפר סבא עיר מגוריה.
ביוגרפיה > 1986 > אלופת ישראל בת 13 ו-9 חודשים

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 בהיותה רק בת 13 ו-9 חודשים, זכתה אמין ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:15.26 דקות. במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:42.18 דקות. במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:43.73 דקות.
ביוגרפיה > 1987

בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 סיימה אמין פעמיים במקום השמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:46.32 דקות, ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:55.4 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:15.38 דקות, אחרי עינת גבאי ממכבי חיפה (2:14.33 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:45.83 דקות, אחרי גבאי (4:39.18 דקות) ואיילת אורן (4:42.83 דקות).
ביוגרפיה > 1988 > מלכת הבריכה

באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1988 זכתה אמין ב-5 מדליות אישיות, 4 זהב ו-1 ארד והוכתרה כ"מלכת הבריכה". מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:12.55 דקות, לפני עינת גבאי (2:14.28 דקות) ואיילת שליזנגר (2:14.87 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:32.04 דקות, לפני עינת גבאי (3:39.94 דקות) ושרון אקסלרוד הפועל נתניה (4:43.88 דקות), במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:18.40 דקות, לפני עינת גבאי (9:43.91 דקות) ושרון אקסלרוד (9:48.76 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:26.15 דקות, לפני איריס קומן ממכבי נהריה 2:28.12 דקות ורויטל וילנאי ממרכז וייסגל (2:30.55 דקות). מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:22.21 דקות אחרי נעמה מישר מהפועל עמק הירדן (5:19.89 דקות) ואיריס קומן (5:20.74 דקות).
ביוגרפיה > 1989 > המכביה ה-13

בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכתה אמין ב-3 מדליות כסף ושתיים ארד. מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 4:25.14 דקות, שיפור לשיאה של הדר רובינשטיין, 4:28.33 דקות, שיא זה החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי עדי ביכמן בשנת 1998 (4:21.14 דקות). במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, עם תמי לוין, איריס קומן ורויטל וילנאי בשיא ישראלי חדש של 4:07.36 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, עם קומן, וילנאי ועינת גבאי בשיא ישראלי חדש נוסף של 8:50.58 דקות. מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חתירה בתוצאה של 2:09.89 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:08.09 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה אמין ב-4 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף. מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:10.88 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.80 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:21.71 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי עם אורת בש בתוצאה של 5:18.00 דקות. מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:26.57 דקות, אחרי סהר אלוני מהפועל עמק חפר (2:26.19 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:17.41 דקות.
ביוגרפיה > 1990

בתחרות שמונה האומות, שנערכה באוסלו, נורווגיה באפריל 1990 סיימה אמין במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:18.50 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:16.13 דקות.
חייה האישיים

אמין נשואה לשחיין אודי זילברברג ולהם ארבעה ילדים, גלי אלופת ישראל בשחייה ונגה אלופת ישראל בשחייה לגילאים. המשפחה מתגוררת ברעות. היא עובדת בבנק ישראל.
ריכוז מדליות

| התחרות | 200 מטר חופשי | 400 מטר חופשי | 800 מטר חופשי | 200 מטר פרפר | 400 מטר מעורב אישי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
אליפויות ישראל
| 1986 |    2:15.26 דקות |    4:42.18 דקות |    9:43.73 דקות |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| 1987 |    2:15.38 דקות |    4:45.83 דקות |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| 1988 |    2:12.55 דקות |    4:32.04 דקות |    9:18.40 דקות |    2:26.15 דקות |    5:22.21 דקות |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
| 1989 |    2:10.88 דקות |    4:30.80 דקות |    9:21.71 דקות |    2:26.57 דקות |    5:18.00 דקות |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  אלכס פרלסמן, חן שכטר - זהב עם יד אחת, מעריב, 7 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, שיא ישראלי כמתנת פרידה מהחברים, מעריב, 8 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, אליפות השחייה - כל התוצאות, מעריב, 8 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, זוהר בריכה - גלילי שבר השיא ב-100 גב, מעריב, 10 באוגוסט 1986
↑  סוף השבוע בבריכה, מעריב, 10 באוגוסט 1986
↑  אלכס פרלסמן, שממון איכותי ביום הראשון באליפות השחיה, מעריב, 27 באוגוסט 1987
↑  אלכס פרלסמן, גרומי:פרפר על הגב, מעריב, 28 באוגוסט 1987
↑  אליפות ישראל בשחייה: יום אמין למיכל, מעריב, 18 באוגוסט 1988
↑  אלכס פרלסמן, הבריכה של קומן וחן. השאר נשארו יבשים, מעריב, 19 באוגוסט 1988
↑  גרומי בגב, אירית בחזה, מעריב, 21 באוגוסט 1988
↑  המשאית עם המדליות, מעריב, 21 באוגוסט 1988
מנחם הכהן ריזיקוב

הרב מנחם הכהן
הרב מנחם הכהן ריזיקוב (ה'תרכ"ו, 1866 - ה'תש"כ, 1960) היה רב, פוסק, ומחבר ספר הלכה. הרב ריזיקוב כיהן כרב במנהטן ובברוקלין.
קורות חייו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
נולד ב-1866 לרב צבי יוסף רזניק בז'טל ולמד בישיבת וולוז'ין וישיבות בעיר וילנא. החל משנת תרנ"ה, 1895, הוא כיהן כרב בעיר קאזאן אשר ברוסיה במשך 11 שנה עד שנאלץ לברוח מפני פרעות אנטישמיות. הוא הגיע לניו יורק בשנת 1906 כבן ארבעים שנה.
הרב ריזיקוב קיים קשרי מכתבים עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק בסוגיות תורה והלכה. היה לו גם קשר מכתבים עם נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט ומהם הוא דורש ראשי תיבות של שם הנשיא וחיבתו של שתי המפלגות בקונגרס האמריקני - הרפובליקנים והדמוקרטים.
רעיוניו על הכהונה

בערוב ימיו, בשנת ה'ת"ש, הדפיס הרב מנחם הכהן את חיבורו "הכהנים הלוים", בו הוא מאריך בחיבת הקדוש ברוך הוא לכהנים בני אהרן, ומציע לכהנים לערוך יום צום ותפילה לקדוש ברוך הוא להשגיח על דיכוי עם ישראל בידי הנאצים ולנקום באויבי העם.
בספר הוא גם מציע לאחיו הכהנים לקנות שטח בארץ ישראל להקים יישוב של כהנים. בשנת ה'תש"ח הוא גם הדפיס ספר על עבודת הכוהנים בבית המקדש בשם "תורת הכהנים".
חיבוריו

תפארת מנחם, 305 חידות בהלכה ופתרונן. נדפס בוילנא תרנ"ה (1894)
דברי מנחם, ספר הספרדים שהספיד המחבר אישים שונים. נדפס בארצות הברית תרע"א, (1911)
שערי זבח, (2 חלקים), על דיני שחיטה, ניקור וטריפות. נדפס בירושלים תרע"ג (1913). את ההכנסות ממכירת הספר הקדיש עבור בית החולים משגב לדך בירושלים.
מתורת צבי יוסף ספר חידות נוסף ובו 440 חידות בהלכה ופתרונן. ההכנסות ממכירת הספר הוקדשו עבור תמיכה בישיבת שער השמיים בירושלים. נדפס בירושלים תרפ"ה (1925)
שערי רצון: א', ב' חידושים בתלמוד ובהלכה. נדפס בניו יורק תרצ"א (1931)
שערי שמים: א', ב', ג', ד', ה' נדפס בניו יורק תרצ"ז (1937). הספר קיבל את הסכמותיהם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב אברהם דב כהנא שפירא, ועוד.
פלגי שמן (1939)
הכהנים הלוים (1940)
לקוטי דינים תורת הכהנים (1948)
ילדיו

הרב מנחם ריזיקוב נשא לאישה את עטל בת ר' שלום, ונולדו להם שבעה ילדים:
משה יהואש, נשא לאשה את לאה.
יהודה לייב, נשא לאשה את זלאטא.
שלום.
עו"ד יצחק יעקב, נשא לאשה את ראזא.
עו"ד שמעון.
מושא מלכה
פייגא רחל, נישאה לרב חיים יצחק, שהיה רבה של סרטוגה ספרינגס שבניו יורק
הערות שוליים

↑  מכתבו לנשיא ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507930605171  ISNI: 0000 0000 5215 4475  LCCN: no99029224  VIAF: 4561225   WorldCat (עם VIAF): 4561225 
הרב מנחם הכהן בצעירותו
מטריצת שכנות

דוגמה למטריצת שכנות של גרף לא מכוון
מטריצת שכנוּת (גם: מטריצת סמיכויות או מטריצת שכנויות) היא שיטה לייצוג גרף מכוון בעל  n צמתים בעזרת מטריצה ריבועית בגודל  n\times n. לפי שיטה זו, תא (i,j) שווה 1 אם ורק אם בגרף קיימת קשת מקודקוד i לקודקוד j . אם אין קשת כזו, הערך בתא במטריצה יהיה 0.
פעמים רבות דנים בתורת הגרפים בגרפים פשוטים[דרושה הבהרה].
מטריצת שכנויות של גרף לא מכוון היא סימטרית. זאת משום שבגרף לא מכוון אין כיוון לקשתות ולכן, אם קיימת קשת מ-i ל-j אזי קיימת קשת מ-j ל-i. גרפים שאינם מכוונים נהוג לשמור רק את המשולש העליון של מטריצת השכנויות.
עבור גרף שבו אין לולאות עצמיות (כלומר, קשת מקודקוד כלשהו לעצמו), האלכסון הראשי של מטריצת השכנויות המתאימה יהיה 0.
מטריצת השכנויות של גרף שלם תהיה המטריצה בה כל התאים בעלי הערך 1, פרט לאלכסון הראשי.

מטריצת השכנויות של גרף חסר קשתות תהיה מטריצת האפס.
בגרפים שאינם פשוטים, ייתכנו מספר קשתות מקבילות בין אותו זוג צמתים. במקרה זה,
ניתן לבנות מטריצת שכנויות שערך התא במטריצה יהיה מספר הקשתות מ-i ל-j.
תכונות

לייצוג גרף בשיטה זו יש יתרונות רבים:
הוספה/מחיקת קשת מתבצעת בגישה מיידית, בסיבוכיות זמן של  \ O(1)‏.
ניתן לחשב את הגרף המשלים בקלות על ידי חיסור של מטריצת השכנות ממטריצת שכנות של גרף שלם. כך, בכל מקום שהיה בו קשת, כלומר ערך 1, יהיה 0 ובכל מקום שהיה בו 0, יהיה 1.
סיבוכיות מקום קטנה יחסית לשמירת המטריצה בזיכרון,  \ \Theta (|V|^{2}) סיביות.
יחד עם זאת, אלגוריתמים בסיסיים רבים (כמו DFS, BFS, מיון טופולוגי וכו') רצים בזמן  \ O(|V|+|E|) כאשר  \ |V| מסמן את מספר הקודקודים ו- \ |E| את מספר הקשתות. בשימוש במטריצת שכנות, הסיבוכיות היא לכל הפחות כגודל המטריצה, כלומר  \ O(|V|^{2}).
ראו גם

מטריצת לפלסיאן
מסעותי עם ורה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אדית זק
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת מטר
 תאריך הוצאה:  2011
 מספר עמודים:  215
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002779805
מסעותי עם ורה הוא ספר מאת אדית זק שיצא לאור בתחילת 2011 בהוצאת מטר.
הספר מספר את סיפור ילדותה, נערותה, בגרותה של ורה, בת למשפחת מהגרים שאיבדו את משפחותיהם הקודמות במחנות ריכוז ובנו משפחה חדשה, פרק ב' של חייהם שבמסגרתו נולדה ורה.
עלילת הספר

הספר נפתח במשאלת לב של ורה. היא רוצה להיות מישהי אחרת. היא רוצה אמא צעירה וחייכנית שמתאפרת ולובשת בגדים יפים והיא רוצה להיות ישראלית, צברית, חבר'המנית, אשה שעובדת מחוץ לבית ובערב היא חוזרת ועוד יש לה זמן וכוח לצאת ולשיר שירים עם החברים.
היא מקשיבה לסיפורים של אמה ואחותה ששרדה מפרק א' של האם. הן מספרות לה על חיים בארץ אחרת, בעולם אחר שחלקו על פלנטה אחרת. אבל בסיפורים יש "חורים" ואת החורים האלה ורה מנסה למלא. היא חוקרת את אמה ואת אחותה, שואלת שכנים, מתבוננת בחיים של אחרים ומקשיבה לסיפורים שמספרים אנשים שבאים לבקר אותם בבית ובכל יום היא מוסיפה עוד חלק לפאזל שהיא בונה.
מבנה הספר

הספר בנוי משני נרטיבים המדלגים בין עבר והווה שמתערבבים זה בזה. העבר מסופר כ"סיפורים לפני השינה" ודרכם אנחנו מגלים שלאמא ולאבא היו פעם חיים אחרים, שלאמא של ורה היו פעם שלוש ילדות ולאבא הייתה רק אשה, שסבתא שלה הייתה בעלת בית מרזח וכל המשפחה נידתה אותה. שפעם הייתה משפחה גדולה ושמחה ועכשיו יש משפחה קטנה ועצובה. כדי לברוח מהעצב ורה משחקת במשחק "כאילו", היא ממציאה לעצמה עולם משלה, שם יש נשים יפות ומטופחות שמדיפות ריח של בושם יקר והן מעשנות סיגריה עם פומית והן מושכות את כל המבטים של כל הגברים בסביבה.
כשהיא מתבגרת ורה זונחת את משחקי ה"כאילו" ומתפנה להיות נערה טיפוסית בחברת הישראלית של שנות השישים. היא מתאהבת, היא הולכת לתנועה ואחר כך לחברה סלונית, היא רוקדת והיא שרה והיא מתאמצת להיות כמו כולם. אבל אנחנו מגלים שהיא אף פעם לא נערה ישראלית טיפוסית כמו שהיא חושבת שנערה צריכה להיות.
מלבד הסיפורים הרבים שמופיעים כתמונות-תמונות, הספר מציג תיאורים של מגוון אנשים שוורה פוגשת בבית ומחוצה לו ושל מערכות יחסים רב-גווניות בין הדמויות השונות.
השאלה המרחפת באוויר לכל אורך הספר היא השאלה שוורה דנה בה באופן עקיף כל יום, האם יש לה זכות להתקיים בלי לשמר בתוכה בכל רגע את הטראומה שהיא לא חוותה ישירות?
שיגעון השואה וחייהם של המהגרים
חייהם של מהגרים שהגיעו מאירופה אחרי השואה עוברים כחוט השני בתוך הספר ומחוללים שינויים בחיי הדמויות. אניקה ומרטין נוקטים בשיטת ההדחקה וה"שיכחה", הם מתקיימים בהווה ויורדים לארצות הברית כדי לחפש חיים חדשים וזהות חדשה. האם שרי לעומתם לא מפסיקה לספר על מה שהיה פעם, איך החיים נראו "לפני שהכל התחיל" ואיך הם היו והווים "אחרי שהכל נגמר." האב וילי חי בין הסיפורים של האם והקיום במסגרת משפחתית לוחצת ולחוצה בין הניסיונות החוזרים ונשנים שלו לחיות חיים בוהמיינים של יצירה וחופש אישי, אבל הוא איננו מצליח להשתחרר באמת.
הנושא שחוזר פעמים רבות הוא היחסים בין משפחות המהגרים שהגיעו מאירופה ובין המשפחות הישראליות שנולדו כאן או הגיעו לכאן בגיל צעיר והם "צברים" לכל דבר. אלה האחרונים מגלים בורות, חשיבה סטריאוטיפית וחוסר סובלנות מופגן ביחס ל"אחר."
ביקורות

עלית קרפ, שני ספרים בקצרה מסעותי עם ורה ואישה אחת, באתר הארץ, 27 באפריל 2011
עמליה תמיר, מנגינת הלב: על "מסעותי עם ורה", באתר nrg‏, 2 במרץ 2011
באתר של הוצאת מטר
מוסף "שבת" – המוסף לספרות של 'מקור ראשון' - ביקורת מאת ורדה פוקס