stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היעלמות כפויה
דוגמאות > צ'ילה

ב-11 בספטמבר 1973 התרחשה  הפיכה צבאית בצ'ילה, שהעלתה לשלטון כת צבאית בראשות אוגוסטו פינושה. הדיקטטורה התקיימה עד שנת 1990 ובמהלכה התבצעה פעילות לרדיפה וחיסול של מתנגדי משטר.
על פי דו"ח רטיג, היעלמויות כפויות התבצעו באופן שיטתי בעיקר בארבע השנים הראשונות לשלטון הצבאי, בזמן פעילותה של המשטרה החשאית הצ'יליאנית, DINA. האסירים הוחזקו במתקנים סודיים, עונו, נרצחו וגופתם הועלמה. מבין 2,279 הנרצחים בתקופת הדיקטטורה, 957 נעלמו לאחר מעצרם.
דוגמאות > צפון אירלנד

משנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-90 התחולל בצפון אירלנד עימות, הידוע בשם הצרות (The Troubles), בין רוב היוניוניסטי-פרוטסטנטי שחפץ בשימור ההגמוניה שלו והאיחוד עם בריטניה, והמיעוט הקתולי שדרש שוויון זכויות וחלקו אף קרא להצטרפות לרפובליקת אירלנד.
בין השנים 1972 ו-1985 נעלמו שישה עשר אנשים, הידועים בשם הנעלמים (The Disappeared). בשנת 1999 הודה ארגון ה-PIRA (אחד משני הפלגים שנוצרו לאחר פיצול ה-IRA) באחריות למותם של שלושה עשר מתוכם. ארגון ה-INLA הודה באחריות למות אדם נוסף, ולגבי שני הנותרים לא נמסר מידע.
השישה עשר נחטפו והוצאו להורג בהאשמות שונות, ביניהם טיפול בחייל בריטי פצוע, ריגול למען בריטניה וגנבת נשק מה-IRA.
בשנת 1999 הסכימו ממשלות בריטניה ואירלנד על הקמת ארגון לאיתור שרידי הקורבנות, Independent Commision for the Location of Victims Remains.
עד שנת 2014 אותרו תשע מהגופות.
הערות שוליים

↑   פסק דין של בג"ץ, ח"כ זהבה גלאון נ. שר הביטחון
↑  Enforced Disappearance as a Crime Under International Law: A Neglected Origin in the Laws of War
↑  החלטת העצרת הכללית של האו"ם A/RES/33/173
↑  החלטת העצרת הכללית של האו"ם A/RES/47/133
↑  דו"ח מועצת האו"ם לזכויות האדםA/61/53
↑  האמנה להגנה על כל אדם מפני היעלמויות כפויות
↑  הנוסח הרשמי של אמנת רומא
↑  Explaining the Violence Pattern of the Algerian Civil War, רומן האגלסטין
1 2  פרסום באתר של ארגון משמר זכויות האדם
1 2  [ http://www.bbc.com/news/world-latin-america-21884147 Painful search for Argentina's disappeared, ולדימיר הרננדז, BBC]
↑  Death Flight Tale Rekindles Memories of 'Dirty War' : Argentina: Ex-officer describes throwing leftists out of planes into sea. Thousands believed victims of this policy ויליאם ר. לונג, לוס אנג'לס טיימס
↑  Argentina’s Grandmothers of the Plaza de Mayo awarded UNESCO peace prize, UN News Centre
↑  דו"ח רטיג באנגלית
1 2  הוועדה העצמאית לאיתור שרידי הקורבנות
↑  Remains were 'Disappeared' Crossmaglen man Gerry Evans, דיווח באתר ה-BBC
↑  UK Politics Profiles of the 'disappeared' דיווח באתר ה-BBC
↑  אתר משרד המשפטים האירי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7514412-8 
דגל ענק ועליו תמונות הנעלמים במהלך הפגנה בבואנוס איירס לציון יום השנה ה-35 להפיכה הצבאית משנת 1976.
לוח זיכרון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת צ'ילה לזכר חברות סגל וסטודנטיות שנעלמו במהלך הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה.
המצור השלישי על גיברלטר

המצור השלישי על גיברלטר נערך בין פברואר ליוני 1333 על ידי צבא מריני בפיקודו של עבד אל-מליק עבד אל-ווחיד ממרוקו. העיר המבוצרת של גיברלטר נשלטה בידי הקסטיליאנים משנת 1309, אז נכבשה מידי אמירות גרנדה המורית. המתקפה על גיברלטר אורגנה על ידי אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן מלך מרוקו בעקבות בקשתו של המלך הנאסרי מוחמד הרביעי, סולטאן גרנדה.
הקסטיליאנים היו מופתעים מהמתקפה ולא מוכנים כראוי לקראתה - מחסני המזון של גיברלטר היו ריקים משום שדון וסקו פרז דה מיירה, מושל גיברלטר, מעל בכסף שהיה מיועד למזון, לתשלום לחיל המצב ולתחזוקת הביצורים. לאחר ארבעה חודשים של מצור והפגזות של הקטפולטות המריניות על גיברלטר, נכנע חיל המצב לעבד אל-מליק.
תחילת המצור

בשנת 1309 כבשו גדודים קסטיליאניים של פרננדו הרביעי, מלך קסטיליה את גיברלטר, כאשר שמה עוד היה "מדינת אל-פאת'" (עיר הניצחון), מידי השליטים המוסלמים של אמירות גרנדה. הביצורים של גיברלטר תוקנו ושופרו על ידי הקסטיליאנים. בשנת 1315 ניסו הנאסרים לכבוש חזרה את גיברלטר במצור השני על גיברלטר, אך נכשלו.
הברית שנכרתה בין הנאסרים מגרנדה לבין המרינים ממרוקו הושהתה בגלל נפילת גיברלטר, אך פנייתו של הסולטאן המריני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן הובילה לחידוש הברית בין שתי הממלכות המוסלמיות. צבא שמנה 7,000 חיילים בפיקודו של עבד אל-מליק, בנו של אבו אל חסן, הועבר בחשאיות דרך מצר גיברלטר ונפגש עם כוחותיו של הסולטאן הנאסרי מוחמד הרביעי בעיר אלחסירס בפברואר 1333. הקסטיליאנים היו טרודים בהכתרתו של אלפונסו האחד עשר למלך קסטיליה והגיבו באיטיות, דבר שאיפשר למורים להטיל מצור על גיברלטר לפני שתגובה קסטיליאנית התארגנה.
גיברלטר לא הייתה מוכנה כראוי לאפשרות כזאת. מושל גיברלטר, דון וסקו פרז דה מיירה, בזז את הכסף שניתן על ידי הכתר לגיברלטר לשם תשלום עבור המזון ועבור חיל המצב של העיר, והשתמש בו בשביל לקנות לעצמו בית בעיר חרס דה לה פרונטרה. על מנת לשלם לחיל המצב, גנב דה מיירה את המזון שאוחסן במחסני החירום בגיברלטר, מכר אותו למורים ובכסף זה כילכל את חיל המצב. 8 ימים לפני תחילת המצור הצליח חיל המצב לתפוס ספינת תבואה ליד גיברלטר; התבואה אמנם אוחסנה, אך כפי שהחודשים הבאים יוכיחו - לא היה בזה די.
העיר הייתה מחולקת ל-4 אזורים מבוצרים, כל אחד בפני עצמו, שהשתרעו מהמספנה שבחוף ועד למבצר, כמה מאות מטרים במעלה צוק גיברלטר. בסוף פברואר הצליח עבד אל-מליק לכבוש את המספנה ואת האזור של הצוק מעל למבצר, אותו הוא ניסה להבקיע בעזרת כלי מצור. ניסיונות מצד הקסטיליאנים לארגן תגבורת לגיברלטר עלו בתוהו, היות שצבאות גרנדה התקיפו לאורך הגבולות עם קסטיליה ומשכו את תשומת הלב לשם. בנוסף, גם מחלוקות פוליטיות פנימיות בתוך קסטיליה עיכבו את ארגונו של כוח יבשתי שיסיר את המצור מעל גיברלטר. יתר על כן, על אף שברשותו של אלפונסו האחד עשר היה צי ימי בפיקודו של האדמירל אלפונסו חופרה דה טנוריו (Alfonso Jofre de Tenorio), לא היה באפשרותו להסיר את המצור כיוון שהצי המורי התמקם בעמדות קרובות ליבשה וכל ניסיון התקפה ימית עליהם היה מסוכן מדי.
נפילת גיברלטר

רק ביוני התאפשר לאלפונסו האחד עשר לשלוח כוח חילוץ לגיברלטר. לפני כן התעוררה מחלוקת בין השרים והיועצים האם אין זה מסוכן מדי לשלוח כוח יבשתי שייאלץ להילחם הן במרינים והן בנאסרים; לאחר 8 ימים של ויכוחים בסביליה, החליט אלפונסו לשלוח כוח יבשתי לגיברלטר והצליח לשכנע את השר המרדני חואן מנואל, נסיך וילאנה לתמוך בהחלטתו. אלפונסו הניע את צבאו לחרס דה לה פרונטרה, שם הקים מחנה ליד הנהר גואדאלטה במרחק של 4 ימי הליכה מגיברלטר. אך היה זה מאוחר מדי עבור המגינים בגיברלטר.
המצב בגיברלטר היה נואש כבר באמצע יוני. המזון תם לחלוטין, וחיל המצב ותושבי העיר נאלצו לאכול את המגינים, את החגורות ואת הנעליים שלהם במטרה להזין את עצמם מהעור ממנו הם עשויות. האדמירל הקסטיליאני חופרה ניסה לקלוע שקי קמח לתוך העיר באמצעות ירי מקטפולטות שעל גבי הספינות שלו, אך הצי המורי הניס אותו כל אימת שהתקרב. הקטפולטות המוריות פגעו מספר פעמים במגינים של גיברלטר ולחיל המצב החלוש לא נותר עוד כוח להתגונן.
ב-17 ביוני 1333 נכנע מושל גיברלטר וסקו פרז וחתם על הסכם כניעה. הוא נס לצפון אפריקה מתוך פחד שאלפונסו יעניש אותו על כישלונותיו; וכפי שהכרוניקאי של המלך אלפונסו כתב: "הייתה זו חובתו להעביר את המבצר לידי אדוניו, או למות בהגנה עליו". וסקו פרז לא עשה דבר מהשניים, ולפיכך הוכרז על ידי ממלכת קסטיליה לבוגד. שאר המגינים הורשו לעזוב את גיברלטר בכבוד, כציון לשבח על כך שהצליחו לעמוד במצור לזמן רב כל כך.
הידיעה על כיבוש גיברלטר התקבלה בהתלהבות במרוקו; הכרוניקאי המורי איבן מרזוק ציין כי בעת לימודיו בתלמסאן בעודו נער, הכריז המורה בכיתה: "עלזו, קהל המאמינים, בגלל שהאל ברוב טובו השיב לנו את גיברלטר!". על פי איבן מרזוק, התלמידים המאושרים פרצו בקריאות שבח והודיה כשדמעות זולגות מעיניהם.
ביבליוגרפיה

Fa, Darren; Finlayson, Clive (2006). The Fortifications of Gibraltar. Oxford: Osprey Publishing. ISBN 1-84603016-1.
Hills, George (1974). Rock of Contention: A History of Gibraltar. London: Robert Hale & Company. ISBN 0-7091-4352-4.
O'Callaghan, Joseph F. (2011). The Gibraltar Crusade: Castile and the Battle for the Strait. University of Pennsylvania Press. ISBN 9780812243024.
הערות שוליים

↑  פה ופינלייסון, עמ' 11
↑  הילס, עמ' 49
↑  פה ופינלייסון, עמ' 9
↑  הילס, עמ' 56
1 2  הילס עמ' 57
1 2  הילס, עמ' 58
1 2  הילס, עמ' 59
↑  אוקלהגן, עמ' 163
| גיברלטר המצורים על גיברלטר |
| --- | --- | --- |
| תקופת השלטון המוסלמי | 1309 • 1316 • 1333 (פברואר-יוני) • 1333 (יוני-אוגוסט) • 1349-50 • 1411 • 1436 |  |
| תקופת השלטון הקסטיליאני | 1462 • 1467 • 1506 • 1704 |  |
| תקופת השלטון הבריטי | 1704 • 1727 • 1779 |  |
הרי סולוואי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  Ernest-John Solvay 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  64°25′00″S 62°32′00″W﻿ / ﻿64.4167°S 62.5333°W﻿ / -64.4167; -62.5333
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההרי סולוואי(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההרי סולוואי(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהרי סולוואי(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהרי סולוואי
 
הרי סולוואי (באנגלית: Solvay Mountains) הם רכס הרים המשתרע בכיוון מזרח-צפון-מזרח למערב-דרום-מערב, בחלקו הדרומי של האי בראבנט, בארכיפלג פאלמר, למול חוף חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
שיא גובהם של ההרים הוא 1,590 מטרים מעל פני הים (בפסגת קוק).
אוכף אלוזור מפריד בין הרי סולוואי, להרי סטריבוג, שבחלק הצפוני של האי.
היסטוריה > גילוי רכס ההרים

ההרים התגלו על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בשנים 1899–1897, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
היסטוריה > מקור השם

ז'רלאש קרא להרים על שמו של ארנסט ג'ון סולוואי (Ernest-John Solvay), שתמך במשלחתו. במקור נקראו בשם זה כל הרי האי, אולם לימים ניתן שם אחר (הרי סטריבוג) לאיים בצפון האי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
| איים בארכיפלג פאלמר |
| --- | --- | --- |
| איים | אבוט • אולין • אומגה • אטא • אלפא • אלקה • אונוור • אפסילון • בראבנט • בוב • גאנד • גלארוס • דייוויס • דינק • דלתא • דרים • הארי • וינצקה • טאוור • למדא • לייז' • לקוואנט • פמפה |  |
| קבוצות איים | איי אומיקרון • איי טטראד • איי כריסטיאניה • איי מלכיור • איי סיגמא • איי פאי • איי פסי |  |
| איונים | סלע גריינדר |  |
האי בראבאנט, מבט מכיוון צפון מזרח לעבר האי. מימין ניתן לראות את האי אונוור, וברקע את חצי האי האנטארקטי; את הרי סולוואי, ניתן לראות משמאל, בצד הרחוק של האי.
הר בונד (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בהר בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי טולה 
 קואורדינטות:  66°49′00″S 51°07′00″E﻿ / ﻿66.81667°S 51.11667°E﻿ / -66.81667; 51.11667
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בונד(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר בונד
 
הר בונד  (באנגלית: Mount Bond) הוא הר בהרי טולה, בארץ אנדרבי שבאנטארקטיקה.
הר בונד ממוקם בסמוך מדרום להר רודס;
הר בונד ממוקם 3 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מהר פורטאוס.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר מופה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו ממטוסי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בשנת 1956.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של אי. בונד (E. Bond), איש צוות באוניית המחקר "דיסקברי" במהלך משלחת המחקר האנטארקטי הבריטית, האוסטרלית והניו זילנדית לאנטארקטיקה שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1929–1931.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  מידע גאוגרפי
| הרי טולה |
| --- | --- | --- |
| הרים | אולדפילד • בונד • בסט • ברטלט • דגרפלדט • דנהאם • דאנג'י • הארדי • הארווי • המפסון • מוריסון • מילר • סוקק • סטורר • פורטאוס • פיתגורס • קייזר • קינג • רודס • ריידר • ריסר-לארסן |  |
| רכסי הרים | פיקוק |  |
| נונאטאקים | הארווי |  |
וגה

ערך זה עוסק בכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים נבל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

וגה כפי שנראה מטלסקופ החלל שפיצר
 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  נבל
 שמות נוספים:  α בלירה, גליזה 721
 סוג:  כוכב הסדרה הראשית לבן
 בהירות נראית:  0.03
 סיווג ספקטרלי:  A0V
 עלייה ישרה:  18ʰ 36ᵐ 56.3ˢ מילי-שניות קשת בשנה
 נטייה:  ‏01″ ‏47′ ‏38°‏+ מילי-שניות קשת בשנה
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  0.58
 מרחק:  0.1 ± 25.3  שנות אור 0.03±7.76  פארסק
 רדיוס:  2.11 רדיוסי שמש
 מסה:  2.6 מסות שמש
 עוצמת הארה:  פי 3 ± 37 מהשמש
 טמפרטורה:  100 ± 9600 K
 מהירות סיבוב:  274 ק"מ/שנייה
 גיל:  13 ± 455 מיליון שנים
 מהירות רדיאלית:  −20.6±0.2 קילומטר לשנייה
 היסט:  128.2±0.8 אלפיות של שניות קשת
 מתכתיות:  −0.5 
 
וֶגָה (Vega) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים נבל והוא גם הכוכב החמישי בבהירותו בשמים והשני בבהירותו בשמי הצפון (אחרי ארקטורוס). וגה ממוקם כ-25 שנות אור מהשמש, והוא אחד מהכוכבים הבולטים בלילות הקיץ ומהווה את אחד מקודקודיו של משולש הקיץ. כאשר נקבע סולם הבהירות נראית של הכוכבים בשנת 1856 הוא הוגדר כך שבהירותו של וגה תהיה מדרגה 0.0, אך כיום, בעקבות מדידות מדויקות של עוצמת ההארה, התברר כי הבהירות האמיתית היא 0.03.
וגה הוא כוכב התקן למחלקה הספקטרלית A0Va.
תכונות

וגה הוא כוכב צעיר יחסית לשמש - גילו מוערך בפחות מחצי מיליארד שנים. זהו כוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A0 V, צבעו לבן - כחלחל ועוצמת ההארה שלו היא פי 37 משל השמש. יחד עם סיריוס וארקטורוס, הוא בין הכוכבים הקורנים ביותר בסביבה הקרובה של מערכת השמש.
וגה מסתובב סביב צירו במהירות גבוהה במיוחד - כ-274 ק"מ לשנייה. כתוצאה מכך קוטרו בקו המשווה גדול ב-23% מקוטרו בקטבים. בשל חוסר הסימטריה במבנה הכוכב, הטמפרטורה באזור הקטבים גבוהה יותר מאשר סביב קו המשווה ולכן גם עוצמת הקרינה הנפלטת מאזור הקטבים גדולה יותר מעוצמת ההארה סביב קו המשווה. וגה מפנה את אחד מקטביו לעבר כדור הארץ, ולו היה ציר הסיבוב שלו ניצב לקו הראיה אליו, הייתה עוצמת ההארה שלו קטנה בחצי.
וגה מתקרב למערכת השמש במהירות של כ-13.9 ק"מ לשנייה ובשל תהליך ההתפתחות שלו ככוכב הסדרה הראשית, עולה עוצמת ההארה שלו. כתוצאה מכך בעוד כ-210,000 שנים יהיה וגה הכוכב הבהיר ביותר בשמים.
לווגה יש הילה של אבק חם מסביבו, דבר העשוי לרמז על תהליך היווצרות של כוכבי לכת במרחק של כ-11 מיליארד ק"מ ממנו.
היסטוריה

12,000 שנים לפני הספירה הצביע ציר הסיבוב של כדור הארץ אל עבר וגה כך שווגה היה אז כוכב הציר הצפוני, אך בשל נקיפת ציר כדור הארץ מצביע כיום ציר הסיבוב אל הכוכב פולאריס. בעוד כ-12,000 שנים יחזור וגה להיות כוכב הציר הצפוני.
בשל בהירותו הבולטת, היה וגה מוכר ברוב התרבויות שמצפון לקו המשווה: בתרבות האינואיטית הוא נקרא "האשה הזקנה", אצל הפולינזים הצפוניים הוא נקרא "כוכב השנה" שכן מועד תחילת השנה נקבע על פיו. הכוכב היה מוכר גם באשור, שם נקרא "השופט השמימי", באכד, שם נקרא "חיי השמים" ובבבל, שם נקרא "שליח האור". במצרים העתיקה ובהודו הוא זוהה עם נשר ושמו בערבית היה "הנשר הצולל" (אנ-נאסר אל וואקי - النسر الواقع) והמילה "וואקי" שובשה לשמו הנוכחי.
וגה היה הכוכב הראשון (חוץ מהשמש) שצולם כבר בשנת 1850 בשיטת דאגרוטיפ וכן הכוכב הראשון שבאורו התגלו קווי בליעה בשנת 1872.
השוואת גודל וצורה בין וגה (שמאל) ובין השמש (ימין)
וגג'האזה

| --- | --- |
סמל וגג'האזהסמל וגג'האזה
 מדינה:  הונגריה הונגריה
 חבל:  המישור הגדול הדרומי
 מחוז:  בקש בקש
 נפה:  נפת מזקובאצ'האזה
 שטח:  28.95 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,181 (1 בינואר 2021)
 קואורדינטות:  46°23′00″N 20°52′00″E﻿ / ﻿46.383333333333°N 20.866666666667°E﻿ / 46.383333333333; 20.866666666667 
 אזור זמן:  UTC +1
 https://vegegyhaza.hu/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונגריה מוגדלת) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.וגג'האזה(למפת הונגריה רגילה) בודפשט דברצן מישקולץ סגד פץ' גיור נירג'האזה קצ'קמט אוסטריה סלובקיה אוק. רומניה סרביה קרואטיה סל.וגג'האזה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
וגג'האזה (בהונגרית: Végegyháza) הוא כפר קטן בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית קטנה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בוגג'האזה נמצא בירידה. בשנת 1990 חיו בכפר 1,794 תושבים, ובשנת 2021 רק 1,181 תושבים.
הכפר הוקם בשנת 1815 ועד 1882 נקרא הכפר טוטקובאצ'באזה (Tótkovácsháza).
יהודי וגג'האזה

יהודים ישבו בוגג'האזה במאה ה-19 וב-1944 נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1880 | 10 | 687 |
| 1910 | 30 |  |
| 1920 | 21 |  |
| 1930 | 28 |  |
| 1941 | 41 | 1,989 |
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי וגג'האזה שנרצחו בשואה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז בקש |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | בקשצ'בה  |  |
| ערים |  בטוניה •  בקש •  • צ'ורוואש •  דוואוואניה •  אלק •  פיזשדיארמט •  גיומנדרד •  גיולה •  קונדורוש •  קרשלדאן •  מדגיישג'האזה •  מזברן •  מזהגייש •  מזקובאצ'האזה •  אורושהאזה •  שרקד •  סרווש •  סגהאלום •  טוטקומלוש •  אויקיגיוש •  וסטה |  |
| כפרים | בקשסנטאנדראש • צ'בסבדי • דובוז • גרנדאש • קטשופרון • סבדקיגיוש • טלקגרנדאש • דומבג'האז • קוורמש • אלמאשקמראש • דומבירטוש • קספר • קישדומבג'האז • קונאגוטה • מגיארבאנהגייש • מגיארדומבג'האז • מדגיישבודזאש • נג'באנהגייש • נג'קמראש • פוסטאוטלקה • וגג'האזה • צ'אדסאלאש • אצ'גפלבה • הוניה • בלמגייר • קמוט • קרשטרצ'ה • טרהוש • מורון • קרשויפלו • קרטססיגט • בוצ'ה • קטגיהאזה • לוקשהאזה • אורמניקוט • קרדוש • צ'בצ'וד • בקשאמשון • צ'נאדאפאצה • גאדורוש • קרדושקוט • נג'סנאש • פוסטפלדוואר • ביהראוגרה • גסט • קרשנג'הרשאן • קטגיאן • מהקרק • מזגיאן • שרקדקרסטור • אויסלונטה • ז'דאן |  |
| יישובים בנפת מזקובאצ'האזה |
| --- | --- | --- |
| יישובים | מזקובאצ'האזה • בטוניה • מדגיישג'האזה • מזהגייש • דומבג'האז • קוורמש • אלמאשקמראש • דומבירטוש • קספר • קישדומבג'האז • קונאגוטה • מגיארבאנהגייש • מגיארדומבג'האז • מדגיישבודזאש • נג'באנהגייש • נג'קמראש • פוסטאוטלקה • וגג'האזה |  |
הרמת סינוס

הרמת סינוס היא סוג של טיפול שיניים שמטרתו ליצור תוספת עצם בחלקים האחוריים של הלסת העליונה (המקסילה). כאשר יש צורך בביצוע שתל דנטלי בחלקים האחוריים של הלסת העליונה, נתקל לפעמים המשתיל בבעיה של חוסר בנפח עצם מספק. באזור זה של הלסת קיים חלל אוויר שנקרא: הסינוס המקסילרי. החדרת שתל דנטלי דרך עצם לא מספקת אל תוך חלל הסינוס הפתוח עשויה ליצור דלקות וזיהומים שיגרמו לכישלון השתל. בהתאם, יש צורך לעבות את כמות העצם באזור לפני החדרת השתל.
הרמת סינוס פתוחה

בהרמת סינוס פתוחה, מבצע המנתח פתח או חלון בצד החיצוני של הלסת על מנת לקבל גישה אל החלל. לאחר פתיחת החלון, מרים המנתח את הרירית המדפנת את חלל הסינוס בעזרת כפיות ייעודיות מבלי לקרוע אותה. בין רצפת החלל לבין הרירית המורמת ממקם המנתח גרגירי עצם כתושה. גרגירי העצם יכולים להיות ממקור אדם, פרה או אפילו סינתטיים. בסיום החדרת הגרגרים, סוגר המנתח את החלל הממולא ותופר את החניכיים. העצם הטבעית של הגוף מחליפה את גרגירי העצם הכתושה בתהליך ביולוגי הנמשך כ-8 חודשים. לאחר שנוצרת עצם טובה ועבה, ניתן להחדיר לתוכה את השתל הדנטלי ולבנות מעליו שיניים חדשות.
לניתוח זה תופעות לוואי משמעותיות הכוללות נפיחות, שטפי דם חיצוניים המטומות) ולעיתים דמם משמעותי מאתר הניתוח. קרע ברירית המורמת עשוי להביא לירידה בסיכויי הצלחת הפעולה הנאמדים בכ-90%. מרבית המטופלים נאלצים לחוות תקופת החלמה של 4-5 ימים המלווה בתופעות הלוואי שהוזכרו ובאובדן ימי עבודה.
הרמת סינוס סגורה

בהרמת סינוס סגורה לא פותחים חלון אל תוך הסינוס, אלא מבצעים קדח קטן מאוד (כ-3-5 מ"מ בלבד) דרך עצם הלסת מתוך חלל הפה ולא מהצד. הפעולה יכולה להתבצע רק המקרים בהם קיים נפח משמעותי של עצם שיבטיח ייצוב השתל המוחדר ומאפשרת הגבהה ותוספת של 2-3 מ"מ עצם בלבד. דרך החריר שנוצר, דוחף המנתח את רירית הסינוס כלפי מעלה, מחדיר גרגירי עצם כתושה, ולעיתים גם שתל דנטלי כבר באותה ישיבה מבלי להמתין להחלפת העצם הכתושה בעצם טבעית. את דחיקת הרירית כלפי מעלה ניתן לבצע באמצעות מכשירים הנקראים: אוסיאוטומים, או באמצעות החדרת צינורית שבקציה בלון מתנפח. ניפוח הבלון מוביל להרמת הרירית. לאחר הסרת הבלון מהאזור, תוחדר העצם הכתושה ואולי גם השתל.
הרמת סינוס בפולשנות מינימלית

בשנים האחרונות פותחו מספר שיטות המאפשרות ביצוע הרמת סינוס בפולשנות מינימלית בחלקן על ידי הרמה סלקטיבית של הממברנה (הרירית) ובכך מאפשרות ביצוע ההליך ללא צורך בפתיחה של כל חלל הפה בטכניקות שונות המפחיתות את הסיכון שבקריעת הממברנה ובסיבוכים/ זיהומים הנלווים לכך ובעצם זה גם מקצרות את משך הניתוח. שיטות אלה הופכות את פרוצדורת הרמת הסינוס להליך בפולשנות מינימלית ועל ידי כך מצמצמות באופן משמעותי את תופעות הלוואי הנלוות בדרך כלל להרמות סינוס כגון שטפי דם, נפיחות, זיהום וכאבים ובכך מקצרות את תקופה ההחלמה למטופל.
סיכונים וסיכויים

רמת ההצלחה של ביצוע הרמת סינוס עומדת על כ-90% עד 95%. כישלון של הטיפול עשוי להיגרם כבר במהלך ביצוע הטיפול עצמו אם רירית הסינוס (הממברנה השניידריאנית), נקרעת. במקרה כזה עשוי המנתח לתקן את הממברנה הקרועה, או להחליט להפסיק את הניתוח. לאחר כ-4 חודשים מתאחה שוב הממברנה וניתן לבצע ניסיון נוסף. סיבוכים מוכרים של תהליך הרמת סינוס הם כאב, נפיחות, זיהום, ואף דלקת כרונית של הסינוסים. מרבית תופעות הלוואי יחלפו בתוך מספר ימים מביצוע התהליך.
ראו גם

שתל דנטלי
המצור החמישי על גיברלטר

המצור החמישי על גיברלטר (נערך בין אוגוסט 1349 למרץ 1350) היה ניסיונו השני של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה לכבוש את גיברלטר, שהייתה בידי המורים מאז שנת 1333. למצור קדמו מספר מאבקים בין ממלכת קסטיליה הנוצרית לבין אמירות גרנדה המורית ובעלי בריתם המרינים ממרוקו. סדרה של תבוסות ומפלות מוריות הותירו את גיברלטר כמובלעת מורית בתוך שטח קסטיליאני. על הבדידות הגאוגרפית של גיברלטר פיצו הביצורים שלה, ששופרו בצורה מסיבית מאז 1333.
אלפונסו הגיע בראש צבא של 20,000 חיילים צפונה מגיברלטר, יחד עם פילגשו וחמשת ילדיהם הבלתי חוקיים, על מנת להתחפר ולערוך מצור ארוך על גיברלטר. אך בתחילת שנת 1350 פרצה מגפת הדבר - המוות השחור - בתוך מחנה קסטיליה. אלפונסו סירב לנטוש את המצור, אך מת בעצמו כתוצאה מהמגפה ב-27 במרץ 1350.
רקע למצור

אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, כבר ניסה לכבוש את גיברלטר ביוני-אוגוסט 1333 במהלך המצור הרביעי על גיברלטר, מייד לאחר שגיברלטר נכבשה מידיו על ידי המורים באמצע יוני של אותה השנה במצור השלישי על גיברלטר. אלפונסו לא הצליח לכבוש את גיברלטר וחתם על הסכם הפסקת אש ל-4 שנים עם מוחמד הרביעי, סולטאן גרנדה. תוקף ההסכם פג בשנת 1338.
לאחר מכן התחדש המאבק בין הקסטיליאנים למורים, והמורים ספגו מפלות כבידות. צבא מרוקני בפיקודו של עבד אל-מליק עבד אל-ווהיד נמחק על ידי הצבא הקסטיליאני בשנת 1339. לאחר מכן, בשנת 1340, צבא גדול בהרבה של יוסוף הראשון, סולטאן גרנדה (שבא אחרי מוחמד הרביעי) ובעל בריתו המרוקני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן הושמד בקרב סלאדו על ידי צבא נוצרי שאיחד את כל הממלכות הספרדיות נוצריות ופורטוגל. היה זה אחד מן הקרבות הגדולים ביותר במהלך הרקונקיסטה, ומשערים שבכל צד לחמו בין 150,000-200,000 איש; המורים הודו שהם ספגו 60,000 אבדות. על אף שאנדלוסיה אמנם נותרה עדיין בידי המורים אך הייתה גם פגיעה מאוד מחמת המפלות הקשות, קסטיליה לא ניצלה את היתרון שלה והניחה למורים לבנות מחדש את צבאותיהם.
בשנת 1342 הטיל אלפונסו האחד עשר מצור ימי על עיר הנמל האסטרטגית אלחסירס, בצידו המערבי של מפרץ גיברלטר, וחסם את דרך היציאה שלה אל הים; היה זה אחד מן הפעמים הראשונות שנעשה שימוש יעיל בתותחים (עם אבק שרפה) במערכה אירופאית. אמנם המורים הצליחו להדוף את הקסטיליאנים, אך אף אחד מהצדדים לא הצליח להשיג יתרון על יריבו עד שהצי הקסטיליאני החליט להפגיז את הכניסה לנמל של אלחסירס ולהשלים את ההסגר. כעת, כשהצבא שלו באלחסירס היה מנותק לחלוטין, נאלץ יוסוף הראשון להכיר בתבוסתו ולכן הוא הציע הסכם הפסקת אש למשך 15 שנים. על פי ההסכם, בתמורה לכניעתו תינתן לצבאו האפשרות לסגת בשלום וכן גרנדה תחדש את תשלום המיסים לקסטיליה כפי שהיה לאחר המצור ב-1333. אלפונסו קיבל את ההצעה, אך התנה את תפוגת ההסכם ל-10 שנים בלבד.
בפועל ההסכם נמשך רק עד לשנת 1348, כאשר הסולטאן המרוקני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן הוחלף על ידי בנו אבו עינאן פאריס. יוסוף הראשון המשיך את הברית ביניהם, ושניהם החליטו לתקוף את קסטיליה. כך ניתן לאלפונסו ההזדמנות להכריז בקורטס (בית הנבחרים) שלו בדצמבר 1348 על כוונתו לכבוש את גיברלטר, שכעת נותרה מובלעת מורית בתוך שטח קסטיליאני. הייתה זו מטרה לא קלה לכיבוש; גיברלטר בוצרה מחדש בצורה ניכרת, נבנו בה חומות ומגדלים חדשים, וכן מצודה חזקה וגדולה - המצודה המורית. המצב המופקר של הביצורים ב-1333, שגרם לכך שהקסטיליאנים יוכלו לנחות בחוף הדרומי של גיברלטר שהיה דל בביצורים, תוקן וגיברלטר הפכה למבוצרת כולה.