חוף הזהב ההולנדי
היסטוריה > התיישבות הולנדית

הפורטוגזים היו האירופאים הראשונים שהגיעו למערב אפריקה, ועד ל-1471 כבר השתקעו באזור שעתיד היה להיקרא בשם חוף הזהב. הבהלה לזהב, שנהב ופלפל צמחה לממדים כה גדולים, עד שב-1482 בנו במקום תחנת מסחר קבועה, היכן שכיום שוכנת מדינת גאנה. אותו מבצר, אשר כונה תחילה בשם סאו ג'ורג' דה מינה ומאוחר יותר שונה שמו למצודת אלמינה, נבנה על מנת לבסס את המסחר הפורטוגזי באזור, ולהגן עליו מפני מתחרים אירופאים ושבטים אפריקאים עוינים.
ההתיישבות הפורטוגזית המקומית, המוכרת יותר בשם חוף הזהב הפורטוגזי, נותרה על כנה במשך יותר ממאה שנים. במהלך אותה תקופה, השלטונות בליסבון חיפשו להשיג מונופול על כל המסחר במערב אפריקה ולהעביר אותו לידי בית המלוכה, זאת על ידי מינוי והצבת בכירים שונים במצודתם, וכן באמצעות הפגנת יחס עוין ואלים כלפי כל ניסיון אנגלי, צרפתי או הולנדי, לקיים פעילות מסחרית על רצועת החוף.
ברנט אריקס (אנ') היה ההולנדי הראשון אשר נודע בכך שהצליח לנצל את משאביו הטבעיים של חוף הזהב, ולשוב חזרה לנמל ארצו בשלום. אריקס, סוחר ים, נלכד בשבי הפורטוגזי ב-1591 לאחר שנאלץ לעצור בחופי אפריקה בעקבות נזק כבד שספגה ספינתו. במהלך השנתיים ששהה כאסיר בסאו טומה למד לעומק את ההתנהלות המקומית ואת דרכי הפורטוגזים, ולאחר שעלה בידו להימלט חזרה להולנד במרץ 1593, השיג מימון מידי מספר משקיעים עבור הקמת משלחת ימית חדשה ושליחתה לחוף הזהב. משימתו השאפתנית הוכיחה את עצמה כהצלחה גדולה, וכעבור תשעה חודשים שב לביתו עם מטען עשיר בזהב, שנהב ופלפל, מאורע אשר סימל את פתיחת שעריה של מערב אפריקה בפני האימפריה ההולנדית.
במהרה החלו סוחרים הולנדים רבים לפקוד את חופיה של מערב אפריקה, ביניהם אישים נודעים כגון קלאס אדריאנס, אליאס טריפ (הו'), לורנס ביקר (הו') ובלתזאר דה מושרון (אנ'). לא חלף זמן רב בטרם החלו להפנות את מבטם לכיוון המצודה הפורטוגזית הגדולה. ”אילו טירת דל מינה הייתה בידיהם של ההולנדים, הם היו משיגים יותר שליטה וסמכות ברחבי המדינה, מאשר מה שהפורטוגזים היו מצליחים להשיג בכל חייהם”, טען פיטר דה מארס (אנ'), מגלה ארצות אשר העלה בכתב את התיעוד הראשון של מערב אפריקה בשפה ההולנדית.
הפסקת האש של תריסר השנים (אנ') בין פורטוגל וספרד לבין הרפובליקה ההולנדית, אשר נמשכה מ-1609 עד ל-1621, הפריעה לפעילותם השוטפת של הסוחרים ההולנדים בחוף הזהב, מאחר שהעניקה לפורטוגזים את האמצעים להגן על מונופול המסחר שלהם. תחילה ניסו הסוחרים להתאגד לכדי חברה מאוחדת וחזקה יותר, ולבסוף עתרו לסטאטן חנראל, הפרלמנט של הרפובליקה, בתחינה להקים מבצר משלהם על החוף. הפרלמנט נענה לבקשתם, וב-1611 שלח לחוף הזהב את יאקוב אדריאנס קלנטיוס, הגנרל הראשון של הקולוניה. כעבור שנה, לאחר שהצליח למסד את רשותם של מנהיגי השבטים המקומיים בדמות אמנת אסיבו (אנ'), הקים את מצודת נסאו (אנ') בסמוך למורי (אנ'), היכן שקודם לכן עמדה תחנת מסחר הולנדית אשר הפורטוגזים שרפו עד היסוד.
בתום הפסקת האש נוסדה חברת הודו המערבית ההולנדית ב-3 ביוני 1621, אשר החלה להדק את אחיזתה מסביב לקולוניות הפורטוגזיות באפריקה ובאמריקה כחלק ממדיניות גרוט דזין (אנ'), התוכנית הגדולה. במהרה הבינו ההולנדים שבכדי לעקור את השורשים הפורטוגזים בברזיל, תחילה יהיה עליהם לקטוע את אספקת העבדים שהגיעה מאפריקה.
לאחר קרב אלמינה הראשון (אנ') ב-25 באוקטובר 1625, בו ספגו ההולנדים תבוסה מוחלטת כאשר נטבחו בידי הכוח הפורטוגזי ששמר על המצודה, חלפו כמעט תריסר שנים בטרם ניסו את מזלם שוב. קרב אלמינה השני (אנ'), אשר התרחש בין ה-24 ל-29 באוגוסט 1637 והובל בידי הקולונל האנס קווין, הביא לכניעתם הסופית של הפורטוגזים, לאחר שאנשי החברה תקפו והפציצו את המבצר באש תותחים במשך מספר ימים. בשנים הבאות נפלו גם מצודת סן סבסטיאן ב-1640 ומצודת סנטו אנטוניו ב-1642, עד שלא נותרה כל נוכחות פורטוגזית בחוף הזהב.