stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'רלדין מקיואן
ביוגרפיה

מקיואן נולדה ב-9 במאי 1932 באולד וינדזור שבמחוז ברקשייר באנגליה לדונלד ונורה מקאיון (McKeown). יש לה שורשים איריים; סבה מצד אמה הגיע מהעיר קילקני, וסבה מצד אביה הגיע מבלפסט. אביה ניהל סניף של מפלגת הלייבור באולד וינדזור, שהיה מושב בטוח של המפלגה השמרנית.
מקיואן קיבלה מלגת לימודים לבית הספר לבנות "Windsor County Girls' School", ואחר כך למדה בבית ספר פרטי בו חשה לחלוטין לא במקום. ב-2004 אמרה בריאיון לקסנדרה ג'רדין בדיילי טלגרף שהיא הייתה אז "מאוד ביישנית, מאוד פרטית", אבל אחרי קריאת שיר (כנראה הנאום של ליידי מקבת' שמתחיל במילים "Glamis thou art, and Cawdor") בקונצרט לפני קהל "הרגשתי שאני בכיוון שאוכל לנהל את העולם. אוכל להגן על עצמי בכך שאאבד את עצמי בתוך אחרים".
בנעוריה החלה מקיואן להתעניין בתיאטרון, ותחילת הקריירה התיאטרלית שלה הייתה בגיל 14 כעוזרת מנהל במה בתיאטרון רויאל בווינדזור. באוקטובר 1946 הופיעה לראשונה על הבמה בתפקיד מלווה של היפוליטה במחזה "חלום ליל קיץ". ממרץ 1949 ועד מרץ 1951 שיחקה בתפקידים רבים בתיאטרון הרפרטוארי של וינדזור בהם במחזה הביוגרפי של רות גורדון "Years Ago" לצדו של ג'ון קלארק (אנ').
ביוגרפיה > מ-1951 עד 1971

הופעת הבכורה של מקיואן בווסט אנד הייתה ב-4 באפריל 1951 בתיאטרון וודוויל במחזה "Who Goes There" בתפקיד כריסטינה. הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בסדרה של ה-BBC בשם "Crime on Our Hands" יחד עם ג'ק ווטלינג, דניס פרייס וסוניה דרסדל.
ב-1957 החליפה מקיואן את השחקנית ג'ואן פלורייט בהפקה של תיאטרון רויאל קורט של המחזה "הבדרן" מאת ג'ון אוסבורן שהוצג בתיאטרון פאלאס בווסט אנד.
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים של המאה העשרים הופיעה מקיואן בתיאטרון שייקספיר ממוריאל בסטרטפורד-אפון-אייבון, בתקופה שבה סטרטפורד התפתח למקום מפגש ללהקה השייקספירית המלכותית שהוקמה ב-1960. כמו כן הופיעה בתיאטרון אולדוויץ' הבית הראשון של הלהקה בלונדון.
בעונת התיאטרון של שנת 1958 בסטרטפורד שיחקה מקיואן בתפקיד אוליביה במחזה "הלילה השנים עשר" בבימויו של פיטר הול. אחרי מותה כתב מייקל בילינגטון בעיתון הגרדיאן על הופעתה זו "בזמנו נטו לגלם את דמותה של אוליביה כמי ששרויה בצער עמוק. מקיואן הייתה צעירה, נוצצת, שנונה ושופעת תשוקה לוויולה (הלבושה כנער) בגילומה של דורותי טוטין (אנ')". לדבריו של דומיניק שלרד (אנ') הביקורת על משחקה של מקיואן בתפקיד זה התחלקה לכאלה שראו בה "כפירה" וכאלה שחשבו שהיא "מהפכנית".
באותה שנה שיחקה מקיואן בתפקיד מרינה במחזה "פריקלס" ובתפקיד הירו במחזה "מהומה רבה על לא דבר". ב-1961 חזרה לבמה וגילמה את אופליה ב"המלט" לצדו של איאן באנן בתפקיד הנסיך, וגילמה את ביאטריס ב"מהומה רבה על לא דבר" עם כריסטופר פלאמר בתפקיד בנדיקט.
ב-1962 החליפה מקיואן את אנה מאסי בתפקיד גברת טיזל במחזה "The School for Scandal" מאת שרידן בבימויו של סר ג'ון גילגוד בתיאטרון היימרקט בלונדון. את בעלה גילם השחקן סר רלף ריצ'רדסון. ב-1963 יצאה לסיור הופעות בארצות הברית, בו הועלתה ההצגה בתיאטרון מג'סטיק (אנ') בניו יורק, וזו הייתה הופעת הבכורה שלה בברודוויי. כשחזרה לאנגליה הופיעה בהפקה המקורית של המחזה "שלל" מאת ג'ו אורטון יחד עם קנת' ויליאמס, שהוצגה בתיאטרון וימבלדון ואחר כך בלונדון.
אחרי כישלון זה הצטרפה מקיואן לתיאטרון המלכותי הלאומי, שבסיסו היה אז בתיאטרון אולד ויק, בהצעתו של סר לורנס אוליבייה, המנהל האמנותי של התיאטרון. במשך חמש השנים הבאות היא שיחקה ב-11 הפקות. היא הופיעה במחזה "מחול המוות" יחד עם אוליבייה בבימויו של גלן ביאן שו (אנ') שהצגת הבכורה הייתה בפברואר 1967.
הביוגרף של אוליבייה, פיליפ זייגלר, אמר שלדבריו של אוליבייה הוא בחר במחזה של יוהאן אוגוסט סטרינדברג מכיוון שהיה בו תפקיד טוב עבור מקיואן. "לא היה לי אכפת אם הצלחתי או לו, המטרה שלי הייתה ההצלחה שלה". ב-1969 יצאה לאקרנים גרסה קולנועית של המחזה בכיכובם של השניים.
בתיאטרון הלאומי הופיעה מקיואן גם בתפקיד אנג'ליקה במחזה "Love for Love" מאת ויליאם קונגריב, רמונד שאנדביז במחזה "יתוש בראש" מאת ז'ורז' פדו, מילאמאנט במחזה "דרכו של עולם", ובתפקיד ויטוריה קורומבונה במחזה "The White Devil" מאת ג'ון ובסטר. עד להופעותיה במחזות של ובסטר וסטרינדברג התייחסו אל מקיואן בעיקר כקומיקאית, אולם בתפקידים אלה ניכר הכישרון שלה במגוון רחב יותר.
ביוגרפיה > בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים

מקיואן שיחקה בתפקיד הראשי בעיבוד של הטלוויזיה הסקוטית לרומן "אביבה של מיס ברודי" מאת מיוריאל ספארק (1978). היא הייתה השחקנית המועדפת על ספארק לתפקיד וגילמה את הדמות בצורה קרובה לזאת שספארק דמיינה אותה. שחקניות אחרות שגילמו את מיס ברודי היו ונסה רדגרייב ומגי סמית'. עוד בטלוויזיה הופיעה מקיואן בעיבוד משנת 1982 לספרו של אנתוני טרולופ "דברי ימי מחוז ברסטשר", ובתפקיד לוצ'יה בסדרה "מאפ ולוצ'יה" (בשנים 1985 ו-1986) לצדה של פרונלה סקיילס ששיחקה בתפקיד מאפ.
ב-1983 שיחקה מקיואן בתפקיד גברת מאלאפרופ במחזה "The Rivals" מאת שרידן בתיאטרון המלכותי הלאומי בהפקה של פיטר ווד. בהצגה השתתף גם מייקל הורדרן בתפקיד סר אנתוני אבסולוט. על תפקיד זה זכתה מקיואן בפרס איבנינג סטנדרד לשחקנית הטובה ביותר.
ב-1988 ביימה את הצגת הבכורה שלה עם להקת תיאטרון רנסאנס בסיור הופעות "Renaissance Shakespeare on the Road", בהפקה משותפת עם התיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם, ואחר כך הועלה המחזה במשך שלושה חודשים בתיאטרון פיניקס בלונדון. תרומתה של מקיואן הייתה הפקה קלילה ורומנטית של המחזה "כטוב בעיניכם" עם קנת בראנה בתפקיד טאצ'סטון בדמות בדרן מיוזיק הול מהתקופה האדוארדית.
ביוגרפיה > המשך הקריירה

ב-1995 זכתה מקיואן בפרס נוסף לשחקנית הטובה ביותר של האיבנינג סטנדרד על הופעתה בתפקיד ליידי וישפורט בהפקה מחודשת של המחזה "דרכו של עולם" מאת קונגריב שוב בתיאטרון הלאומי.
החל מנובמבר 1997 כיכבה מקיואן לצדו של ריצ'רד בריירס בהפקה מחודשת של מחזה האבסורד "הכיסאות" מאת אז'ן יונסקו, הפקה משותפת של סיימון מקברני בלהקת התיאטרון "Complicite" ושל תיאטרון רויאל קורט בלונדון, שהעלה את הצגת הבכורה בבריטניה של המחזה 40 שנה לפני כן. הפקה זו הועלתה בברודוויי בין אפריל ליוני 1998. על תפקיד זה הייתה מקיואן מועמדת לפרס טוני.
ב-1990 הופיעה מקיואן בסדרת הטלוויזיה "תפוזים הם לא הפרי היחיד" עליו זכתה ב-1991 בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר. ב-1992 וב-1993 שיחקה בסיטקום "מולברי". ב-1999 השתתפה בפרק "קסנדרה" בסדרה "ננס אדום" בתפקיד מחשב הרואה את הנולד. בסרט "רובין הוד: נסיך הגנבים" משנת 1991 שיחקה בתפקיד המכשפה המטורפת מורטיאנה. ב-2002 הופיעה בסרטו של פיטר מולאן "האחיות מגדלנה" בתפקיד הנזירה ברידג'ט.
מקיואן נבחרה על ידי רשת "גרנדה טלוויז'ן" לגלם את דמותה של הבלשית מיס מארפל בסדרה חדשה על פי ספריה של אגאתה כריסטי, ושיחקה בתפקיד זה מ-2004 עד 2007. ב-2005, כאשר הסדרה הוקרנה לראשונה בערוץ PBS, אמרה בריאיון לניו יורק טיימס "אני נהנית לשחק דמויות מקוריות ומעט תימהוניות. זה מאוד משעשע שאגאתה כריסטי יצרה אשה מבוגרת שחיה חיים שגרתיים בכפר קטן, ובכל זאת מבלה את זמנה בפענוח פשעים חמורים". היא הכריזה על פרישתה מהתפקיד ב-2008 אחרי שהופיעה ב-12 סרטים. השחקנית ג'וליה מקנזי החליפה אותה בתפקיד מיס מארפל.
ב-2005 דיבבה את הדמות של מיס ת'ריפ בסרט "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני" וכן בסרט ההמשך "וולאס וגרומיט: עניין של חיים ומוות"
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-1953 התחתנה מקיואן עם יו קרוטוול (אנ'), אותו הכירה כשעבדה בגיל 14 בתיאטרון רויאל וינדזור. קרוטוול היה מנהל האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בין השנים 1965 ו-1984. לבני הזוג נולד בן גרג, שהוא שחקן ותסריטאי, ובת קלאודיה. יו קרוטוול נפטר ב-2002.
היו שמועות שמקיואן סירבה לקבל תואר OBE, ואחר כך DBE, אבל היא עצמה לא הגיבה בנושא. בריאיון עם קסנדרה ג'רדין ב-2004 אמרה שלעולם לא תדבר על כך.
מקיואן נפטרה ב-30 בינואר 2015 בבית החולים צ'ארינג קרוס שבהמרסמית', אחרי ששלושה חודשים לפני כן היא לקתה בשבץ.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1953 |  | There Was a Young Lady | איירין |  |
| 1960 |  | No Kidding | קתרין רובינסון | שם הפצה בארצות הברית "Beware of Children" |
| 1969 |  | Dance of Death | אליס |  |
| 1976 |  | The Bawdy Adventures of Tom Jones | ליידי בלסטון |  |
| 1976 |  | Escape from the Dark | מיס קוט | בארצות הברית "The Littlest Horse Thieves" |
| 1978 | אביבה של מיס ברודי | The Prime of Miss Jean Brodie | ג'ין ברודי |  |
| 1986 |  | Foreign Body | ליידי אמנפורד |  |
| 1985–1986 | מאפ ולוצ'יה | Mapp and Lucia | אמלין לוקאס (לוצ'יה) |  |
| 1989 | הנרי החמישי | Henry V | אליס |  |
| 1991 | רובין הוד: נסיך הגנבים | Robin Hood: Prince of Thieves | מורטיאנה |  |
| 1992–1993 | מולברי | Mulberry | מיס פרנבי | סדרת טלוויזיה |
| 1995 | משה | Moses | מרים |  |
| 1999 | מכתב האהבה | The Love Letter | קונסטנס סקטרגודס |  |
| 1999 | ננס אדום | Red Dwarf | קסנדרה | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2002 |  | Food of Love | נובוטנה |  |
| 2002 | האחיות מגדלנה | The Magdalene Sisters | האחות ברידג'ט |  |
| 2002 |  | Pure | ננה |  |
| 2004 | יריד ההבלים | Vanity Fair | ליידי סאות'דאון |  |
| 2004 | המלחמה של קארי | Carrie's War |  |  |
| 2005 | ילדתו של לזרוס | The Lazarus Child | ג'נט |  |
| 2005 | וולאס וגרומיט והארנב הקטלני | Wallace & Gromit: The Curse of the Were-Rabbit | מיס ת'ריפ | דיבוב |
| 2008 | וולאס וגרומיט: עניין של חיים ומוות | A Matter of Loaf and Death | מיס ת'ריפ | דיבוב |
| 2011 |  | Arrietty | הארו | דיבוב |
פילמוגרפיה > סרטי מיס מארפל 2004–2008

| שנה | שם |
| --- | --- |
2004: הגופה בחדר הספרייה
2004: רצח הקולונל
2004: Marple: 4.50 from Paddington
2005: מודעת הרצח
2005: רצח באישון הלילה
2006: רצח החדרנית
2006: Marple: By the Pricking of My Thumbs
2006: Marple: The Sittaford Mystery
2007: Marple: At Bertram's Hotel
2007: Marple: Ordeal by Innocence
2008: לקראת האפס
2008: גברת מארפל נוקמת
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | על | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1976 | פרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בקומדיה | Oh, Coward! | מועמדות |
| 1976 | פרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בהפקה מחודשת | On Approval | מועמדות |
| 1978 | פרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בקומדיה | Look After Lulu! | מועמדות |
| 1980 | פרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בהפקה מחודשת | גרסת בראונינג / Harlequinade | מועמדות |
| 1983 | פרס איבנינג סטנדרד לשחקנית הטובה ביותר | The Rivals | זכייה |
| 1991 | פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר | תפוזים הם לא הפרי היחיד | זכייה |
| 1995 | פרס איבנינג סטנדרד לשחקנית הטובה ביותר | דרכו של עולם | זכייה |
| 1996 | פרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה | דרכו של עולם | מועמדות |
| 1998 | פרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה | הכיסאות | מועמדות |
פרנק סמית'

פרנק לסלי סמית' (באנגלית: Frank Leslie Smith‏; 24 בנובמבר 1867 – 30 באוגוסט 1950) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי.
ביוגרפיה

סמית' נולד בדווייט שבאילינוי ב-24 בנובמבר 1867. הוא גדל והתחנך בדווייט, ולימד בבית הספר במשך כמה שנים. סמית' החל אז בקריירה עסקית, ותחומי העניין שלו כללו חקלאות, בנקאות ונדל"ן. סמית' עסק בפוליטיקה המקומית, כולל פקיד הכפר של דווייט ב-1894. ב-1904 הוא היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן מושל אילינוי, אולם לא נבחר. מ-1905 עד 1906, הוא היה גובה הכנסות פדרלי של המחוז שכלל את דווייט. ב־1918, הוא היה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן כהונה אחת, מ-4 במרץ 1919 עד 3 במרץ 1921.
סמית' התמודד לראשונה בפריימריז על המועמדות הרפובליקנית לסנאט האמריקאי ב-1920. באותה שנה ראשונה של זכות הבחירה, קולות הנשים נספרו בנפרד מזו של גברים באילינוי. הוא ניצח את ויליאם בראון מקינלי ב-27,000 קולות לאחר ספירת קולות הגברים, אך לאחר ספירת קולות הנשים, מקינלי זכה ב-11,000 קולות. מקינלי זכה גם בבחירות הכלליות. בשנת 1921, סמית' הפך ליו"ר ועדת המסחר של אילינוי, אשר פיקחה על שירותים במדינה.
ב-1926, סמית' ניצח את מקינלי בפריימריז הרפובליקני לסנאט. סמית' זכה גם בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר, למרות שג'וליוס רוזנוולד מסירס הציע לו 550,000 דולר במניות כדי למשוך את מועמדותו. חוקרי הסנאט האשימו לאחר מכן את סמית' בחריגה מהמגבלות המותרות על ידי הוצאה של יותר מ-400,000 דולר על הקמפיין שלו, כולל 125,000 דולר מחברות שירות שעסקיהן נדונו בידי ועדת המסחר בזמן שסמית היה חבר בה.
תקופת כהונתו של מקינלי הייתה אמורה להסתיים במרץ 1927. הוא מת בדצמבר 1926, ומושל אילינוי לן סמול (רפובליקני) מינה את סמית' למלא את המושב הפנוי. כאשר סמית' הציג את תעודותיו, הסנאט של ארצות הברית הצביע נגד מינויו, על פי האשמות בהונאה ושחיתות. במרץ 1927, הוא ניסה שוב להיכנס לתפקיד על בסיס תוצאות הבחירות בנובמבר 1926, אך הסנאט שוב סירב להושיב אותו. לאחר שהמושב היה פנוי במשך יותר משנתיים, סמית' התפטר ב-9 בפברואר 1928.
סמית' נפטר ב-30 באוגוסט 1950 בדווייט שבאילינוי.
הערות שוליים

↑  "Gov. Lennington Small". nga.org.
↑  "The (Other) Man Who Tried to Buy a Senate Seat". nbcchicago.com. 3 ביוני 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Senate Historical Office, United States Senate. "The Election Case of Frank L. Smith of Illinois (1928)". senate.gov.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2013071708  US Congress: S000534  VIAF: 304128604   WorldCat (עם VIAF): 304128604
הנרי השישי, מלך אנגליה

הנרי השישי (באנגלית: Henry VI; ‏6 בדצמבר 1421 – 21 במאי 1471) היה מלך אנגליה בשנים 1422–1461 ומ-1470 ועד מותו (בשנים 1461–1470 מלך בממלכה אדוארד הרביעי, מבית יורק).
הנרי השישי נולד מנישואי אביו הנרי החמישי עם קתרין מצרפת. הוא ירש את כיסא אביו בגיל תשעה חודשים, ובתקופה זו שלטו במדינה עוצרים ופרוטקטורים, עד שהגיע לגיל בגרות בשנת 1437, אז הועבר השלטון אליו. זמן מה אחר כך נשא לאשה את מרגרט מאנז'ו בת רנה מאנז'ו, דוכס לורן.
המלך התגלה כתמים, בעל אופי חלש, ואדוק בדתו. לעומת זאת אשתו הייתה בעלת אופי סוער וחזק, ולמעשה היא וסיעתה היו הרוח החיה בשלטון ובסיעת בית לנקסטר.
עם מות סבו (אבי אמו), שארל השישי נטל הנרי השישי את כתר מלך צרפת, פרט לכתר האנגלי. הוריו התחתנו לאחר ניצחונה של אנגליה על צרפת בקרב אז'נקור וחתימת הסכם טרואה. הנרי השישי מלך על צרפת עד 1429, אז הכתירה ז'אן ד'ארק את דודו שארל השביעי.
בשנת 1453, לאחר תקופת נישואין ארוכה ללא ילדים, נולד להנרי השישי ולאשתו יורש עצר, הנסיך אדוארד (אנ').
בסדרה ההיסטורית מאת ה־BBC "הכתר החלול", הנרי מגולם על ידי השחקן טום סטארידג'.
מלך קטין

הנרי היה בנו היחיד ויורשו של הנרי החמישי, מלך אנגליה. הוא נולד ב-6 בדצמבר 1421 בטירת וינדזור. עם מות אביו ב-31 באוגוסט 1422 ירש את כתר מלכות אנגליה בגיל תשעה חודשים, הצעיר ביותר שירש את הכתר. חודשיים לאחר מכן, ב-21 באוקטובר נעשה מלך צרפת להלכה, עם מות סבו מצד אמו, שארל השישי, מלך צרפת, וזאת על פי הסכם טרואה משנת 1420. אמו, קתרין מולואה, הייתה אז בת 20 וכבתו של שארל השישי, היא קיבלה יחס חשדני מצדם של אצילי אנגליה ונמנע ממנה לקחת חלק מלא בגידולו של בנה.
ב-28 בספטמבר 1423 נשבעו האצילים אמונים להנרי השישי. הם כינסו את הפרלמנט בשמו של המלך ומינו מועצת עוצרים עד אשר המלך יגיע לגיל בגרות. אחד מאחיו של הנרי החמישי, ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, מונה להיות העוצר הבכיר של הממלכה ולאחראי על ניהול המלחמה המתמשכת עם צרפת. בהיעדרו של בדפורד, עמד בראשות הממשלה אחיו האחר של הנרי החמישי, המפרי, דוכס גלוסטר, שמונה להיות המגן של הממלכה. תפקידו היו מוגבלים לשמירת השלום ולזימון הפרלמנט. לדודו למחצה של הנרי החמישי, הנרי ביופורט, בישוף וינצ'סטר, היה תפקיד חשוב במועצה. לאחר מות דוכס בדפורד ב-1435, תבע דוכס גלוסטר את תפקיד העוצר לעצמו, אך לא זכה בכך לתמיכת שאר חברי המועצה.
החל מ-1428 שימש בתפקיד החונך של הנרי ריצ'רד דה ביוצ'מפ, רוזן וורוויק השלושה עשר, שאביו היה מראשי המתנגדים לשלטונו של ריצ'רד השני.
לאחיו למחצה של הנרי, אדמונד וג'ספר טיודור, בניה של אמו של הנרי ושל אוון טיודור הוולשי, הוענקו מאוחר יותר תוארי אצולה. אדמונד טיודור היה אביו של הנרי טיודור, שלימים מלך כהנרי השביעי.
כתגובה להכתרתו של שארל השביעי כמלך צרפת ב-17 ביולי 1429 בקתדרלת ריימס, הוכתר הנרי השישי כמלך אנגליה במנזר וסטמינסטר ב-6 בנובמבר אותה שנה, ולאחר מכן, ב-16 בדצמבר 1431 הוכתר הנרי כמלך צרפת בקתדרלת נוטרדאם בפריז. רק ב-13 בנובמבר 1437, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-16, הועברו להנרי כמה תפקידי שלטון כמלך עצמאי, אך שאיפתו להיות מעורב יותר בממשל נעשתה בולטת יותר בכתובים, כאשר צוין במסמכים שהם הוצאו בצ'ירנססטר (Cirencester) (מקום מושבו של המלך) במקום וסטמינסטר (מקום מושב המועצה המלכותית). עם הגיעו לגיל בגרות הועברו להנרי מלוא הסמכויות המלכותיות.
מלך צרפת

בשנת 1437 כאשר הגיע הנרי לפרקו וכאשר אמו מתה, הוא כבר משל באופן עצמאי. הנרי, שהיה ביישן ואדוק, סולד ממעשי הונאה ומשפיכות דמים, אפשר לחצר המלכות שלו להיות נשלטת על ידי קבוצה של אנשי אצולה שהתכתשו בינם לבין עצמם על עניין המלחמה עם צרפת.
לאחר מותו של הנרי החמישי איבדה אנגליה את התנופה במלחמת מאה השנים והחל מניצחונותיה הצבאיים של ז'אן ד'ארק, התחזק מעמדו של בית ולואה. המלך הצעיר היה בעד מדיניות של שלום עם צרפת ולפיכך הוא תמך בקבוצה שהתקבצה סביב הנרי בופורט (כעת קרדינל) והדוכס מספוק, שגישתם הייתה זהה, בעוד שהמפרי, דוכס גלוסטר וריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, שתמכו בהמשך המלחמה, זכו להתעלמות.
נישואין

הקרדינל ביופורט והרוזן מספוק שכנעו את הנרי שהדרך הטובה ביותר להשכין שלום עם צרפת תהיה באמצעות נישואין עם מרגרט מאנז'ו, אחייניתו של שארל השביעי. הנרי הסכים, במיוחד כאשר הוא קיבל דיווחים על יופייה המדהים של מרגרט ושלח את ספוק לשאת ולתת עם שארל, שהסכים לקיום הנישואין בתנאי שהוא יקבל את השטחים של מיין ואנז'ו מהאנגלים בתור מוהר. תנאים אלה הוסכמו בהסכם טרואה, אך סעיף הוויתור על מיין ואנז'ו נשמר בסוד מפני הפרלמנט, שכן היה ברור שהוא לא יזכה לאהדה בקרב העם האנגלי. טקס הנישואין התקיים במנזר טישפילד (Titchfield Abbey) ב-23 באפריל 1445, חודש לאחר יום הולדתה ה-15 של מרגרט. היא הגיעה לאנגליה עם צוות שלם של משק בית, שאליהם הצטרפו משרתים ממשק הבית של הנרי.
להנרי היו התלבטויות בקשר למסירת מיין ואנז'ו לשארל, ביודעו שצעד כזה יהיה בלתי פופולרי ויזכה להתנגדותם של דוכסי גלוסטר ויורק. עם זאת, מרגרט הייתה נחושה לטפל בעניין עד תומו. כאשר ההסכם הפך לפומבי ב-1446, התמקד הזעם הציבורי בדוכס מספוק, אך הנרי ומרגרט היו נחושים בדעתם להגן עליו.
עליונותם של ספוק וסומרסט

ב-1447 הגישו המלך והמלכה כתב אישום בפני הפרלמנט כנגד הדוכס מגלוסטר באשמת בגידה. צעד זה בוצע ביוזמתם של אויביו של גלוסטר, הרוזן מספוק, הקרדינל ביופורט הזקן ואחיינו אדמונד ביופורט. גלוסטר נלקח למעצר בברי סט' אדמונדס (Bury St Edmunds), שם הוא מת, ככל הנראה מהתקף לב, למרות ששמועות מאותה תקופה דיברו על הרעלה, לפני שהוא הספיק לעמוד למשפט.
הדוכס מיורק, שכעת היה יורש העצר של הנרי, הורחק מחצר המלכות ונשלח להיות מושל אירלנד, בעוד שמתנגדיו, הרוזנים מספוק ומסומרסט קודמו לדרגת דוכס, תואר שבזמנו נשאר באופן רגיל רק לבני משפחה מקרבה ראשונה של המלך. דוכס סומרסט החדש נשלח לצרפת כדי להוביל את המלחמה.
בשנות מלכותו האחרונות של הנרי, נעשתה המלוכה פופולרית פחות ופחות, עקב ערעור הסדר והחוק, השחיתות, חלוקת האדמות המלכותיות למקורבי חצר המלכות, המצב המעורער של הקופה הציבורית והאובדן המתמשך של השטחים בצרפת. ב-1447 לבשו רגשות אלה צורה של מסע גלוי כנגד הדוכס מספוק, שהיה הדמות הבלתי אהודה ביותר בפמליה של המלך ונתפס כבוגד ונשפט על ידי הפרלמנט. בסופו של דבר נאלץ הנרי לשלוח אותו לגלות, אך ספינתו של ספוק התעכבה בתעלת למאנש. גופתו נמצאה על חופי דובר.
ב-1449 פתח הדוכס מסומרסט, שהוביל את המערכה בצרפת, במעשי איבה בנורמנדי, אך בסתיו הוא נהדף אחורה לקן. ב-1450 כבשו הצרפתים מחדש את כל המחוז שהנרי החמישי נאבק קשות כדי לזכות בו. כוחות הצבא ששבו משם, שלעיתים לא קיבלו את שכרם, הוסיפו את שלהם לאווירת ההפקרות ששררה בחלקיה הדרומיים של אנגליה. ג'ק קייד (Jack Cade), הוביל מרד בקנט באותה שנה שפרץ במקום שנקרא "האייל הלבן" (White Hart), שהיה סמלו של ריצ'רד השני המודח. הנרי הגיע ללונדון בראש צבא כדי לדכא את המרד, אך כאשר התברר לו שקייד נמלט, הוא השאיר מאחור את עיקר הכוח ובראש כוח קטן רדף אחר המורדים ונפגש איתם בסבנאווקס (Sevenoaks). הלחימה נוהלה באופן טקטי: קייד ארב בצורה מוצלחת לכוח בקרב סולפילדס (Solefields) ושב כדי לכבוש את לונדון. בסופו של דבר, לא השיג המרד דבר ולונדון נכבשה מחדש לאחר כמה ימים של אנדרלמוסיה, אך זה קרה בעיקר עקב המאמצים של תושבי העיר עצמם יותר מזה של הצבא. המרד הוכיח כי תחושת אי שביעות הרצון בקרב התושבים הולכת וגוברת.
ב-1451 אבדה לאנגליה גם הדוכסות של גויין (Guyenne) שהוחזקה מאז ימיו של הנרי השני. באוקטובר 1452 הצליחו האנגלים בהתקדמותם בגויין לכבוש מחדש את בורדו והם נחלו הצלחה במידת מה, אך ב-1453 הם איבדו שוב את בורדו ובכך נותרה קאלה כטריטוריה האנגלית היחידה בכל היבשת.
אי השפיות ושלטון בית יורק

ב-1452 שוכנע הדוכס מיורק לשוב מאירלנד ולטעון לזכותו לשבת במועצה כדי לשים קץ לפעולותיה של הממשלה הגרועה. מטרתו זכתה לאהדה ציבורית ועד מהרה הוא גייס סביבו צבא בשרוסברי (Shrewsbury). חוגי חצר המלכות גייסו מנגד כוח דומה. ההתנגשות בין שני הצדדים התקיימה מדרום ללונדון, כאשר הדוכס מיורק מגיש את רשימת דרישותיו ותובע להיכנס לחצר המלכות ואת מעצרו של הדוכס מסומרסט. המלך נעתר בתחילה, אך מרגרט התערבה ומנעה את המעצר. ב-1453 חזרה השפעתו של סומרסט למצב הקודם ויורק בודד שוב. אנשי חצר המלכות התעודדו מהידיעה שהמלכה בהריון.
כאשר הגיעה לאוזניו הידיעה על הנפילה הסופית של בורדו באוגוסט 1453, שקע הנרי בהתמוטטות עצבים ולא היה מודע לחלוטין לנעשה סביבו. מצב זה נמשך יותר משנה והנרי אף לא היה מסוגל להגיב על הולדתו של בנו הבכור ויורשו, שהוטבל בשם אדוארד. ככל הנראה ירש הנרי את הנטייה למחלת נפש מסבו מצד אמו, שארל השישי, מלך צרפת, שסבל לסירוגין מתקופות של חוסר שפיות במשך שלושים השנים האחרונות לחייו.
בינתיים, כרת הדוכס מיורק ברית עם בעל ברית חשוב, ריצ'רד נוויל, דוכס וורוויק, אחד מבעלי ההשפעה החזקים ביותר ואדם שהיה עשיר אף יותר מיורק עצמו. יורק מונה להיות עוצר הממלכה ב-1454. המלכה הורחקה מהשליטה לחלוטין ואדמונד ביופורט נכלא במצודת לונדון. במקביל הפיצו רבים מתומכיו של הדוכס מיורק את השמועה שאדוארד הוא לא בנו של המלך אלא של ביופורט. מעבר לכך, החודשים של יורק כעוצר עברו בהתמודדות עם בזבוז כספי הממלכה.
מלחמות השושנים

במהלך תקופת שלטונו של הנרי השישי פרצו מאבקים רוויי דמים בין בית יורק ובין בית לנקסטר על הכתר. סימלו של בית יורק היה שושנה לבנה, ואילו סימלו של לנקסטר היה שושנה אדומה, וכך קיבלו מאבקים אלו את השם "מלחמות השושנים".
על פי חוק הורשת הכתר, יורש הכתר הקרוב ביותר היה ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, בנם של ריצ'רד, רוזן קיימברידג' ואן מורטימר (בתו של רוג'ר מורטימר, נכדו של הדוכס מקלרנס, שהיה בנו השלישי של אדוארד השלישי).
דוכס יורק היה למעשה זכאי למלוכה יותר מהנרי השישי עצמו וביתו בית לנקסטר, שכן הנרי השישי היה בנו של הנרי החמישי שהיה בנו של הנרי הרביעי, בנו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, שהיה בנו הרביעי של אדוארד השלישי, מלך אנגליה. ואילו ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק (שהיה בנו של ריצ'רד, רוזן קיימברידג', בנו של דוכס יורק, שהיה בנו החמישי של אדוארד השלישי) מצד אמו אן היה צאצא של דוכס קלרנס בנו השלישי של אדוארד השלישי, שכן אמו הייתה בתו של רוג'ר מורטימר נכד דוכס קלרנס. נמצא אם כן שמצד אמו הוא צאצא של הבן השלישי של אדוארד השלישי בעוד המלך הנרי השישי מבית לנקסטר היה צאצא של הבן הרביעי של אדוארד השלישי, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר.
החל מאוגוסט 1453 סבל הנרי השישי מתקופות של אי שפיות הדעת. בתקופה זו נטל דוכס יורק את תפקיד הלורד המגן ואת העוצרות. משחזר הנרי השישי לאיתנו, ב-1455, גברה השפעתו של אויבו של יורק, אדמונד ביופורט, דוכס סומרסט. יורק התמרד, ריכז סביבו צבא ובקרב סנט אולבנס הראשון, (22 במאי 1455) הביס את סומרסט, שנהרג, ואילו הנרי השישי נשבה. יורק חזר לעוצרות, ואף כפה על המלך להכריז עליו כיורשו לאחר מותו. המלכה מרגרט לא נכנעה, היא נלחמה והביסה את יורק בקרב וייקפילד. בנו רוטלנד נרצח, יורק עצמו נהרג, וראשיהם הכרותים נשלחו ליורק, בירת דוכסותו.
בנו בכורו של יורק, אדוארד, הוסיף להילחם את מלחמת אביו. בשנת 1461 הביס את צבא לנקסטר מכה ניצחת, המלכה מרגרט ברחה לצרפת, ואדוארד מינה עצמו למלך אדוארד הרביעי.
בשנת 1469 הצליחו אנשי לנקסטר להתלכד ולהשיב מלחמה. עתה נמלט אדוארד הרביעי מאנגליה, והנרי השישי שוחרר מכלאו במצודת לונדון.
תקופת שלטונו השנייה של הנרי השישי לא ארכה זמן רב. אדוארד הרביעי, בסיוע אחיו ריצ'רד דוכס גלוסטר (לימים ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה), עלה לחוף אנגליה ליד ראבנספור והנחיל תבוסה מוחצת לבית המלך ליד טיוקסברי, שם הושמד צבאה של מרגרט ובנה אדוארד נשבה ולבסוף נרצח. באותו יום בו חזר אדוארד הרביעי כמלך אנגליה נרצח הנרי השישי במצודת לונדון ומרגרט נשלחה, חסרת כל, לגלות בצרפת. הנרי נקבר תחילה במנזר צ'רטסי שבסארי, אך ב-1484 גופתו הועברה לקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
מחנה עודד

אין תמונה חופשית
מחנה עודד היה בסיס צבאי של צה"ל ליד מושב מצליח בסמוך לרמלה. במחנה שכנו משרדי הקישור והגיוס של אוגדה 380. בשנת 2005 פורק המחנה במסגרת פינוי התוואי הנדרש לסלילת כביש 431.
מקורו של המחנה בתקופת המנדט הבריטי.
המחנה נקרא על שמו של רב-סרן עודד שניידר, שנספה בעת מילוי תפקידו בתאונת אופנוע. המחנה השתרע על פני שטח של 51 דונם.
בחפירה ארכאולוגית במקום נמצאו שרידים של אזור תעשייה מהתקופה העבאסית. בניית המחנה בתקופת המנדט הבריטי פגעה בחלק מהשרידים הקדומים.
הערות שוליים

↑  מחנה צבאי ע"ש גדנ"עי שנספה, הצופה, 4 בספטמבר 1952
↑  שניידר, עודד - Honor Israels Fallen, באתר Honor Israels Fallen, ‏2 בפברואר 2018
↑  זלמן שיפר, התכנית לפינוי מחנות צה"ל במבחן הביצוע והיעילות הכלכלית, תכנון  8 (2), 2011
↑  גיליון 120 לשנת 2008רמלה (דרום), באתר www.hadashot-esi.org.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרנסיסקו סולנו לופס

פרנסיסקו סולנו לופס (בספרדית: Francisco Solano López;‏ 24 ביולי 1827 – 1 במרץ 1870) היה נשיא פרגוואי ששלט בה כדיקטטור צבאי. לופס הוא האחראי הראשי למלחמת הברית המשולשת, שתוצאתה אובדן תשעים אחוז מהגברים בפרגוואי, ואובדן רוב שטחה של המדינה.
ילדות ונעורים

לופס נולד באסונסיון לאביו קרלוס אנטוניו לופס. לופס האב השתלט על המדינה לאחר מות דודו, הדיקטטור הצבאי חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה ב-1840, ומינה עצמו לדיקטטור צבאי.
לופס הבן גדל באווירה בה היה האב כל יכול ודברו היה חוק. בגיל 19 מונה למפקד צבא פרגוואי בדרגת "בריגדיר גנרל" (המקבילה הצה"לית היא תת-אלוף).
בשנת 1853 יצא לאירופה. שהותו בפריז בשיא התקופה האימפריאלית של נפוליון השלישי יצרה בו רושם עז. שם פגש גם הרפתקנית אירית בשם אלייזה לינץ', אשר הפכה לפילגשו, וילדה לו חמישה ילדים. השפעתה עליו מהיום בו נפגשו הייתה מכרעת.
שהותו של לופס באירופה נוצלה לרכישה מאסיבית של נשק. הוא שב לפרגוואי בשנת 1855 ומונה לשר המלחמה.
דיקטטור צבאי

עם מות אביו בשנת 1862 מונה לופס לדיקטטור צבאי. לאחר שאסר את כל מי שהעז להתנגד לו, מינה "קונגרס" אשר בחר אותו לנשיא. כנשיא נטה לופס לעריצות, היה נתון להשפעתה של לינץ' ולחזיונות מלחמתיים אימפריאליים. לופס המעיט בערכם של צבאות המדינות הגובלות בפרגוואי, שאוכלוסייתן פי כמה מאוכלוסיית פרגוואי שמנתה כחצי מיליון איש.