stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יום הסרטן הבין-לאומי
היסטוריה

יום המודעות לסרטן הבין־לאומי מצוין בתאריך 4 בפברואר. בתאריך זה בשנת 2000, לכבוד האלף החדש, החליטו בפריז לקדם את המלחמה, המחקר והעלאת המודעות בסרטן. על מסמך ההחלטה חתמו המזכיר הכללי של אונסק"ו קוהישירו מאטסואורה ונשיא צרפת ז'אק שיראק.
יום המודעות לסרטן הבין־לאומי הוכרז על ידי האיגוד הבין־לאומי לסרטן (Union for International Cancer Control) ומטרתו המקורית והעיקרית היא להוריד באופן משמעותי את החולי במחלת הסרטן.
קמפיין

הקמפיין של יום הסרטן מעודד את כולם, כיחידים וכקהילה לעשות כל שביכולתם למען המלחמה בסרטן. ב-2018, כ־1000 פעילויות התרחשו ב-139 מדינות, היום זכה לכחצי מיליון אזכורים ברשתות החברתיות, יותר מ-100,000 פוסטים וקבצים הורדו ושותפו בכ-54 שפות ובכך עזרו להעלות את המודעות למחלת הסרטן.
ראו גם

האגודה למלחמה בסרטן
עמותת חיים - למען ילדים חולי סרטן בישראל
הערות שוליים

↑  האגודה למלחמה בסרטן, באתר האגודה למלחמה בסרטן (ארכיון)
↑  Leading the global fight against cancer, UICC
↑  I Am and I Will, ‏world cancer day
ערך זה הוא קצרמרבנושא בריאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יו לויד-ג'ונס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בספטמבר 1922 סנט פיטר פורט, גרנזי 
 פטירה:  5 באוקטובר 2009 (בגיל 87) וולזלי, ארצות הברית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  כרייסט צ'רץ'  בית הספר וסטמינסטר 
 מעסיק:  אוניברסיטת אוקספורד 
 תפקיד:  חבר האקדמיה של אתונה 
 פרסים והוקרה:  Runciman Award (1991)  Knight Bachelor  עמית האקדמיה הבריטית 
 
סר יו לויד-ג'ונס (באנגלית: Hugh Lloyd-Jones; ‏ 21 בספטמבר 1922 - 5 באוקטובר 2009)
היה קלסיקן בריטי ופרופסור ריג'וס (מלכותי=Regius) ליוונית באוניברסיטת אוקספורד.
קורות חיים

לויד-ג'ונס למד בבית ספר ווסטמינסטר שם הוא התעניין בהיסטוריה של העת החדשה ובהשפעת מנהל בית ספרו, כריסטי, פיתח עניין בלימודים קלאסיים. 

למד לתואר ראשון ולימודים מתקדמים בקרייסט צ'רץ' קולג' (Christ Church), באוניברסיטת אוקספורד. מלחמת העולם השנייה קטעה את לימודיו ובמהלכה הוא למד יפנית, שירת במודיעין בהודו ודחה הצעה לעבוד בבלצ'לי פארק, ובמקום זאת העדיף לשרת בבורמה. הוא סיים את מלחמת העולם בדרגת סרן.
לויד-ג'ונס המשיך בלימודיו הקלאסיים זכה בפרסים ממספר אוניברסיטאות והיה למשך זמן מה עמית בג'יסוס קולג' (Jesus College), שבאוניברסיטת קיימברידג'. בעת היותו בקיימברידג' התוודע אל אשתו הראשונה, פרנסיס הדלי, סטודנטית ללימודים קלאסיים בניונהאם קולג' (Newnham College), הזוג נישא ב-1953, נולדו להם שני בנים ובת והם התגרשו ב-1981. ב-1951 לויד-ג'ונס שב לאוקספורד שם הוא היה הראשון שהחזיק במשרת ההוראה על שם וורן (E.P. Warren) בקורפוס קריסטי קולג', אוקספורד.
לויד-ג'ונס הנחה תלמידי דוקטורט רבים שהפכו ברבות הימים לבעלי שם. בכללם מרטין ליצ'פילד ווסט. בנאום כניסתו לתפקיד כריג'וס פרופסור (הפרופסור המלכותי) ליוונית ב-1961 הוא קרא לשינוי מתכונתן של בחינות הHonour Moderations בתואר הראשון ולכלול בהן פילוסופיה והיסטוריה עתיקה כמו גם ספרויות ושפות מסורתיות.
ספריו כללו מהדורות ביקורתיות של דיסקולוס של מנאנדרוס (1960) וסופוקלס (1990, ביחד עם נייג'ל וילסון) לOxford Classical Texts, ותרגומים של הפראגמנטים של אייסכילוס (1960) וסופוקלס (2000) ל-Loeb Classical Library.
לויד-ג'ונס היה חבר האקדמיה הבריטית וחבר חמש אקדמיות זרות למדעים (בהן האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים אליה נבחר ב-1978), החזיק בתוארי דוקטור של כבוד מהאוניברסיטאות שיקגו, תל אביב, גטינגן וסלוניקי. הוא פרש מהקתדרה ליוונית אחרי 29 שנים, ב-1989, וקיבל תואר אבירות.
לויד-ג'ונס נישא ב-1982 למארי לפקוביץ', פרופסור אמריטה ללימודים קלאסיים בוולזלי קולג' במסצ'וסטס ושהה בשנותיו האחרונות בביתם בוולזלי שבמסצ'וסטס.
ספריו

Lloyd-Jones, Hugh. Blood for the Ghosts: Classical Influences in the Nineteenth and Twentieth Centuries. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1983.
________. Classical Survivals: The Classics in the Modern World. London: Duckworth, 1982.
________. Greek Comedy, Hellenistic Literature, Greek Religion, and Miscellanea: The Academic Papers of Sir Hugh Lloyd-Jones. Oxford: Oxford University Press, Clarendon Press, 1990.
________. Greek Epic, Lyric, and Tragedy: The Academic Papers of Sir Hugh Lloyd Jones. Oxford: Oxford University Press, Clarendon Press, 1990.
________. The Further Academic Papers of Sir Hugh Lloyd-Jones. Oxford: Oxford University Press, 2005.
________. Greek in a Cold Climate. London: Duckworth, 1991.
________. The Justice of Zeus, 2nd ed. Sather Classical Lectures, no. 42. Berkeley: University of California Press, 1983.
________. Mythical Beasts. London: Duckworth, 1980.
________. Myths of the Zodiac. New York: St. Martin's, 1978.
Lloyd-Jones, Hugh, ed. Females of the Species: Semonides on Women. Park Ridge, NJ: Noyes, 1975.
Lloyd-Jones, Hugh, and Nigel Guy Wilson. Sophoclea: Studies on the Text of Sophocles. Oxford: Oxford University Press, Clarendon Press, 1990.
________. Sophocles: Second Thoughts. Hypomnemata, no. 100. Götttingen : Vandenhoeck und Ruprecht, 1997.
Lloyd-Jones, Hugh, and Nigel Guy Wilson, eds. Sophoclis Fabulae. Scriptorum classicorum bibliotheca Oxoniensis (Oxford Classical Texts). New York: Oxford University Press, 1990.
הערות שוליים

1 2 3   Professor Sir Hugh Lloyd-Jones (Obituary), The Telegraph, 5 October 2009
1 2 3 4  Sir Hugh Lloyd-Jones: Regius professor of Greek at Oxford, טיים, October 9, 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264637905171  PLWABN: 9810626495805606  BIBSYS: 90108174  BNE: XX1002655  BnF: cb11886805q (data)  CANTIC: a11669226  CiNii: DA00388093  GND: 122112466  ICCU: BVEV010974  ISNI: 0000 0001 1479 7370  LCCN: n50050624  NDL: 00447891  NKC: mub2015875123  NLA: 35309577  NLG: 67312  NSK: 000554609  NTA: 069361983  RERO: 02-A003526880  SUDOC: 026662094  Trove: 906631  VcBA: 495/15057  VIAF: 108251909   WorldCat (עם VIAF): 108251909
טירת הרטהיים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שאטו, agricultural structure, מוזיאון 
 כתובת:  Hartheim 1, Schlossstraße 1, 4072 Alkoven 
 מיקום:  Alkoven 
 מדינה:  אוסטריה 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  רנסאנס 
 קואורדינטות:  48°16′52″N 14°06′50″E﻿ / ﻿48.2812°N 14.1138°E﻿ / 48.2812; 14.1138
 www.schloss-hartheim.at
 he
 
טירת הרטהיים - היא מבנה מתקופת הרנסאנס במחוז אלקובן שבאוסטריה עילית כ-14 קילומטרים מהעיר לינץ שבאוסטריה. היא נבנתה על ידי יאקוב פון אספן בשנת 1600, והיא אחת מטירות הרנסאנס החשובות במדינה.
המקום נודע לשמצה כאחד ממרכזי החיסול של התוכנית הנאצית T4 – אותנסיה שבה נרצחו באופן שיטתי אזרחים גרמנים נכים וחולי נפש בגז. לאחר סיומה הרשמי של תוכנית T4, באוגוסט 1941, המתקן שימש לרצח יהודים, קומוניסטים ואחרים ממחנות ריכוז במסגרת תוכנית המכונה מבצע 14f13. לפי הערכות, נרצחו כ-30,000 בני אדם בטירה על ידי הנאצים.
מאז שנת 1997 החלה עבודה על שחזור הטירה ההיסטורית ויצירת תערוכה בנושא "ערך החיים". טקס הנחת היסוד התקיים בשנת 1999. בשנת 2002 נקברו שרידי קורבנות, שנמצאו בחפירות שם, בארכיון הממלכתי של אוסטריה עילית בקבר שתוכנן על ידי האמן הפרגרטנר הרברט פרידל. ב-7 במאי 2003 נחנך בטירת הרטהיים, אתר למידה והנצחה, יחד עם התערוכה "ערך חיים". המקום משמש כיום כמקום מפגש וכמקום למידה והנצחה בפיקוח והנחיה של אגודת טירת הרטהיים.
עד פרוץ מלחמת העולם השנייה

הרטהיים ממוקמת באגן האפרדינג, המשתרע לאורך הדנובה. הטירה שוכנת על הגדה הימנית של הנהר, כ-3 ק"מ דרומית לפסגה הדרומית של המסלול המעוקל של הנהר.
משפחה בשם "הרטהיים" הוזכרה במסמכים כבר ב-1130 וכנראה היו וסאלים של הבישוף של פסאו. בשנת 1287 מוזכר כי הטירה היא בבעלות שלושת האחים, קונרד, פיטר והיינריך פון הרטהיים לאחר עסקה שביצעו מול מנזר וילהרינג. עם זאת, בשנת 1323 תועדה משפחה נוספת כבעלים. עד אמצע המאה ה-14 כלל המתחם בעיקרו מגדל אחד בלבד, עם בית צמוד, מוקף חומה קטנה עם סוללה וחפיר.
לאחר שהחליפה ידיים מספר פעמים הגיעה הטירה לידיה של משפחת אספן, שככל הנראה גם בנתה את הטירה בצורתה הנוכחית. בשנת 1690 החלה מבנה חדש במקום, בסגנון הרנסאנס בצורת מבנה רגיל עם ארבע כנפיים ולו ארבעה מגדלים פינתיים מצולעים ומגדל מרכזי גבוה יותר.
בשנת 1799 רכש גיאורג אדם הנסיך מסטארהמברג את הטירה. בשנת 1862 המקום היה במצב גרוע למדי, כפי שמראה דיווח מאותה תקופה.
בשנת 1898 תרם קמילו היינריך הנסיך מסטארהמברג את בניין הטירה, המבנים החיצוניים וחלק מהאדמה לאגודת הצדקה של מדינת אוסטריה עילית. באמצעות תרומות נוספות, הוא הצליח להקים שם את "מוסד השוטים" לטיפול בתשושי נפש. בין השנים 1900–1910 בוצעו שיפוצים והתאמות נרחבות על מנת שניתן יהיה להשתמש במבנה כבית אבות לנפגעי נפש. בשנת 1926 נהרס גרם מדרגות והוחלף במעלית.
במהלך השואה

החל משנת 1939, הנאצים השתמשו בהרטהיים ובחמישה אתרים נוספים כמתקני השמדה עבור תוכנית T4, שביצעה עיקור ורצח המוני של חברים "בלתי רצויים" בחברה הגרמנית, במיוחד כאלו עם מוגבלויות פיזיות ונפשיות. על פי ההערכות 200,000 בני אדם נרצחו במתקנים הללו, כולל אלפי ילדים. פעולות אלה תאמו את הרעיונות הנאצים לגבי אאוגניקה.
באביב 1939 פורקה אגודת הצדקה הממלכתית. במרס 1940 הוסב המקום למתקן "המתת חסד". בקומת הקרקע של החלק המזרחי נבנו תא גזים ומשרפה. מאוחר יותר, בצד המערבי של הטירה, נוסף מוסך אוטובוסים, אליו הגיעו משלוחי הקורבנות לקראת רציחתם.
במהלך השלב הראשון של תוכנית T4 בטירת הרטהיים, כ-18,000 אנשים עם מוגבלות פיזית ונפשית נרצחו בהרעלת גז פחמן חד-חמצני. המתקן שימש גם לרציחת כ-12,000 אסירות ממחנות הריכוז דכאו ומאוטהאוזן שנשלחו לכאן להמתה בגז, ועוד מאות נשים שנשלחו ממחנה הריכוז רוונסברוק ב-1944, שהיו בעיקר חולות שחפת וכאלו שנחשבו כחולי נפש. בטירה נערכו ביקורים קבועים של הפסיכיאטרים קארל ברנדט, פרופסור לפסיכיאטריה באוניברסיטת וירצבורג, ועמיתו ורנר היידה.
בדצמבר 1944 נסגר שלוס הרטיים כמרכז השמדה' נוקה מראיות לפשעים שבוצעו בו ושוחזר כסנטוריום.
על פי הערכות, כ-30,000 בני אדם נרצחו בהרטהיים בין מאי 1940 לדצמבר 1944. בין הנרצחים היו פגועי נפש וכן אסירי מחנות ריכוז שונים ועובדי כפייה זרים. ביוני 1945, קצין החקירה האמריקני צ'ארלס דמרון איתר בטירה את מה שנקרא "סטטיסטיקת הארטהיים". הייתה זו חוברת עם מידע סטטיסטי חודשי על הרג באמצעות פחמן חד-חמצני בששת מרכזי ההרג של T4 ברייך באותה תקופה. מכאן חושבו גם החיסכון במזון, עלויות שכירות, עלויות כוח אדם וכו'. דוגמה מהחוברת: "חיטוי של 70,273 אנשים בעלי תוחלת חיים של 10 שנים יחסוך מזון בשווי של 141,775,573.80 רייכסמרק".
מבצע 14f13

השלב האחרון בדרך להרג המוני במחנות ההשמדה כדוגמת אושוויץ היה תוכנית שכונתה 14f13 על פי מספרו של התיק המשרדי שבו תויקה. התכנית החלה בראשית 1941 כאשר פיליפ בוהלר שהיה ראש תוכנית ה-T4 אישר לראש הס"ס היינריך הימלר להפעיל את הצוותים והמתקנים של T4 כדי להיפטר מ"עודפי אסירים" במחנות הריכוז, בייחוד אלו שלקו במחלות נפשיות או היו מוגבלים גופנית. התכנית הזאת נודעה גם כ"אותנזיה של אסירים" או "מבצע נכה".
אתר זיכרון

בשנת 1948 הוחזרה הטירה לאגודת הרווחה הממלכתית. בשנת 1950 הוקמה בצד הצפוני מחוץ לארמון אנדרטה ראשונה על ידי אגודת השבויים הצרפתית Amicale de Mauthausen.
בשנת 1954 הושכרו בטירה דירות לאכלוס נפגעי שיטפון.
אנדרטה קטנה ראשונה בתוך הבניין הוצבה בשנת 1969 על ידי אגודת הצדקה של מדינת אוסטריה עילית (היום: החברה ליוזמות חברתיות). אנדרטת זיכרון זו הייתה לא נגישה ובמידה רבה ללא השגחה וכך הוזנחה. באותה שנה נפתחו גם חדרי הזיכרון הראשונים בתא הגזים ובאולם הכניסה לשעבר.
בשנת 1997 נבנו בטירה דירות חלופיות להשכרה לדיירים. שיפוץ החלק הפנוי של הארמון אפשר לשפץ את האנדרטה.
מאז 2003, טירת הרטהיים היא אתר הנצחה המוקדש לעשרת אלפים נכים פיזית ונפשית, אסירי מחנות ריכוז ועובדי כפייה שנרצחו בה על ידי הנאצים.
ועידת הרטהיים הבינלאומית מתקיימת מדי שנתיים בטירת הרטהיים, מקום למידה והנצחה.
תערוכת "ערך חיים"

במרכז התערוכה "ערך חיים" עומד היחס לבעלי מוגבלויות בחברה לאורך התקופות השונות, מתקופת הנאורות דרך המהפכה התעשייתית והתקופה הנאצית ועד היום. מוצגים שם נושאים שונים החל מחלוקת בני האדם ל"שימושי" ו"בלתי שימושי" מבחינה כלכלית ועד לדרישה הנוכחית לשוויון חברתי לאנשים מוגבלים.
כמו כן מושם דגש על רצח נכים כדוגמה ל"הרס החיים שאינם ראויים לחיים" תחת הנציונל-סוציאליזם כדוגמה לקיצוניות השלילית של הנושא.
ראו גם

תא גזים
השואה
תוכנית T4
תיאור הטירה משנת 1674
חדר המשרפה בטירת הרטהיים
יום המהגר הבין-לאומי

| --- | --- |

 סוג:  מועד בין-לאומי 
 סיבה:  מהגר 
 
יום המהגר הבין-לאומי הוא יום ציון בין-לאומי המבקש להגביר את המודעות להגירה. יום המהגר הבינלאומי נקבע ב-18 בדצמבר, על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בארבעה בדצמבר 2000. ב-18 בדצמבר 1990, העצרת הכללית אימצה את האמנה הבינלאומית בדבר הגנה על זכויות של מהגרי עבודה ובני משפחותיהם. ביום זה, במדינות רבות, ממשלות, ארגונים בינלאומיים ואזוריים וארגונים ללא מטרת רווח מפיצים מידע ומעלים את המודעות לזכויות אדם וחירויות פוליטיות בסיסיות של מהגרים, על מנת להבטיח את ההגנה למהגרים ובעקבות המספר ההולך וגדל של מהגרים בינלאומיים.
בספטמבר 2006, נערך דיון בנושא הגירה ופיתוח בינלאומי בעצרת הכללית של האו"ם בהשתתפות נציגים רמי דרג מ-132 מדינות. בסיכום הדיון פורסמה הודעה שכללה מספר מסרים: הגירה, היא תופעה הולכת וגוברת שבאפשרותה לתרום תרומה חיובית לפיתוח מדינות המוצא ומדינות היעד, בתנאי שהיא נתמכת על ידי מדיניות נכונה. יתרונות ההגירה, יבואו לידי ביטוי רק אם יכובדו זכויות היסוד וחירויותיהם של כל המהגרים. כן, מדינות צריכות להגביר את שיתוף הפעולה הבינלאומי בנושא ההגירה אזורית וגלובלית. המשתתפים הכירו בכך שלצד היתרונות של הגירה בין מדינות, היא אינה תחליף לפיתוח. לעיתים קרובות מדי, מהגרים נאלצים לחפש עבודה במדינות אחרות בגלל עוני, סכסוכים או הפרות של זכויות אדם. שלום וביטחון, ממשל תקין, שלטון החוק והזדמנויות לעבודה הוגנת במדינות המוצא, יבטיחו שאנשים ימשיכו להתגורר במדינות המוצא מתוך בחירה ולא מתוך צורך. בהמשך לכינוס. ממשלת בלגיה הקימה פורום עולמי בנושא הגירה ופיתוח ((The Global Forum on Migration and Development (GFMD) להתייעצות מרצון, לכל המדינות החברות באו"ם ומשקיפים.
בעצרת הכללית בספטמבר 2016 בהשתתפות ראשי מדינות נערך דיון בנושא תנועת הפליטים ומהגרים הגוברת בעולם. הדיון הסתיים בהצהרה משותפת המכונה הצהרת ניו יורק. הצהרת ניו יורק לפליטים ולמהגרים מבטאת את הרצון הפוליטי של מנהיגי העולם להציל חיים, להגן על זכויותיהם ולשאת באחריות בקנה מידה עולמי לטיפול מהגרים.
ארגון ההגירה הבינלאומי מעריך כי המספר הכולל של מהגרים בינלאומיים גדל מ-175 מיליון מהגרים בשנת 2000 ליותר מ-244 מיליון מהגרים בינלאומיים בשנת 2015, המהווים כ-3.3% מאוכלוסיית העולם.
הערות שוליים

↑  International Migrants Day, World Health Organization (באנגלית)
↑  International Migrants Day, www.timeanddate.com (באנגלית)
↑  International Mountain Day, 11 December, www.un.org (באנגלית)
↑  The GFMD Process | Global Forum on Migration and Development, gfmd.org (באנגלית)
↑  Peter Thomson, UN General Assembly Adopts Historic Declaration for Refugees and Migrants, Huffington Post, ‏2016-09-19 (באנגלית)
↑  "New York Declaration". Refugees and Migrants (באנגלית). 2016-09-15. נבדק ב-2017-12-15.
↑  Ewelina U. Ochab, For The International Migrants Day - Understanding Not Fear, Forbes (באנגלית)
↑  "Chapter 2". International Organization for Migration (באנגלית). 2017-10-25. אורכב מ-המקור ב-2018-03-31. נבדק ב-2017-12-15.
יום המודעות לפיתוח העולמי

יום המודעות לפיתוח העולמי (באנגלית: World Development Information Day) הוא מועד בינלאומי שנקבע על ידי ארגון האומות המאוחדות, המצוין מדי שנה ב-24 באוקטובר. ההחלטה על קביעת המועד התקבלה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-19 בדצמבר 1972. לפי האספה, מטרת היום היא להפנות את תשומת הלב של דעת הקהל העולמית בכל שנה לבעיות פיתוח שונות וליצירת שיתוף פעולה בינלאומי על מנת לפתור אותן. בשנים האחרונות הועלו מסרים רבים בנוגע ליכולתן של טכנולוגיות שונות כגון אינטרנט וטלפונים סלולריים לחזק את שיתוף הפעולה הבינלאומי ולפתור בעיות פיתוח שונות ברחבי העולם. אולם, מכיוון שבמדינות פחות מפותחות הגישה לטכנולוגיה ולגלישה בפס רחב מוגבלת, קיים חשש להגדלת פערים בין מדינות מפותחות ומדינות לא מפותחות מבחינת בריאות, חינוך, רווחה וממשל.
ראו גם

מדד הפיתוח האנושי
התוכנית לשיתוף פעולה מדעי וטכנולוגי באירופה (COST)
הערות שוליים

1 2  United Nations, World Development Information Day, United Nations (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי החברה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יום הסכינים הארוכות

ערך זה עוסק בטבח שבוצע במהלך מלחמת האזרחים בלבנון. אם התכוונתם למסע רציחות ב-S.A בידי היטלר, ראו .
יום הסכינים הארוכות, או הטבח בספרא (בערבית: مجزرة الصفرا) התרחש ב-7 ביולי 1980, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון. ביום זה חיסלו לוחמי הכוחות הלבנוניים הנאמנים לבשיר ג'ומייל (בעיקר ממפלגתו, הפלנגות) את מיליציית הנמרים, שעד אז היוותה חלק מ"הכוחות הלבנוניים".
רקע

מניעיו של בשיר ג'ומייל לצעד כה קיצוני של חיסול רבים מלוחמים שהיו כפופים לו והיו נחוצים לו במאבק נגד המחנה הרדיקלי במלחמת האזרחים היו רבים. ג'ומייל ששימש כמפקד הכוחות הלבנוניים (מיליציה שאיחדה בין הפלנגות, הנמרים, בריגדת מרדה ושומרי הארזים), היה מעוניין להפוך למנהיגם הבלתי-מעורער של הנוצרים בלבנון, ושאף להפוך את המיליציה לכוח הנוצרי הלוחם היחידי, תוך ביטול נאמנותם של לוחמי "הכוחות" ליחידותיהם המקוריות.
מעבר לכך, ג'ומייל היה מעוניין להשתלט על חמשת הנמלים בהם החזיקו הנמרים בין הג'בייל לביירות, דרכם ייבאו תחמושת, גבו מיסים על ייבוא מוצרים אחרים וייצאו חשיש, שהיווה אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של המיליציה של המפלגה הליברלית הלאומית.
לא הייתה זו הפעם הראשונה בה פעל בשיר ג'ומייל באלימות להחלשת מיליציה נוצרית מתחרה אחרת - בריגדת מרדה של משפחת פרנג'יה ספגה אבדות במתקפה ביולי 1978.
קרבות בין הנמרים לכוחות הלבנוניים על שליטה באזור הר הלבנון אירעו בתחילת 1980 באזור ג'בייל. ב-4 ביולי, שלושה ימים טרם "יום הסכינים הארוכות", היו חילופי אש בין המיליציות באזור נפת המתן, ובהם איבדו את חייהם 16 אנשים.
מהלך האירועים

תחת פיקודו של אלי חובייקה תקפו כ-1,200 לוחמי הכוחות הלבנוניים את עמדות הנמרים במזרח ביירות, בכפר ספרא שליד החוף ובחופים הסמוכים ראביה מארין וטברג'ה בהם היו לנמרים משרדים. המתקפה תוכננה ל-04:00 בבוקר, אולם הוחלט לדחותה ל-10:00 כדי לוודא את היעדרותו של דני שמעון מביתו (כדי להימנע מתרחיש דומה לתקיפה באהדן על משפחת פרנג'ייה ב-1978, בה נרצחו טוני פרנג'יה וחלק ממשפחתו). הלוחמים העלו באש את ביתו של מפקד הנמרים דני שמעון ולא פגעו במשפחתו. בסיס הנמרים בעמשית שהחזיק מעמד תחת מצור הכוחות הלבנוניים לאורך מרבית היום, נכבש ונחרב בשעות הערב, המשרדים שעל החופים נכבשו גם הם. אמצעי לחימה ישראליים רבים שהיו ברשות הנמרים, בהם טנקים נתפסו על ידי הכוחות.
לטענת אנשי הנמרים, לוחמי הכוחות הלבנונים, שחלקם היו מסוממים לקחו בשבי לוחמים מהנמרים והשליכו אותם מהקומות הגבוהות של בתי המלון שהיו על החוף. גופות עם סימני התעללות נמצאו בבריכות בבתי המלון.
מספר הנפגעים היה כ-200 איש, כמחציתם אזרחים שנקלעו לקרבות באזורי החוף, מספר ההרוגים מקרב לוחמי הנמרים נע בין 40 ל-80, מספר ההרוגים מקרב "הכוחות" הוערך בכ-40. הנמרים הצליחו להמשיך להחזיק בעמדותיהם בזחלה ובעין רומאנה שבמזרח ביירות.
השלכות

בשיר ג'ומייל הפך (עד מותו ב-1982) למנהיגם הבולט של הנוצרים. לוחמי הנמרים השתלבו תחת הכוחות הלבנוניים ופסקו מלהיות תחת פיקוד משפחת שמעון. דני שמעון, מפקד המיליציה, נס לצרפת לאחר קרבות שפרצו בין שאריות הנמרים לכוחות הלבנוניים ב-25 באוקטובר בעת ניסיונו להעביר את עמדות הנמרים בעין רומאנה לצבא לבנון.
בשיר ג'ומייל הגיע להסדר עם אביו של דני, כמיל שמעון, במסגרתו המשפחה תמשיך ליהנות מחלק מהמיסים מנמליהם הקודמים; בתמורה הכיר כמיל בשלטונו של ג'ומייל על המחנה הנוצרי. המפלגה הליברלית הלאומית שרדה בזירה הפוליטית.
רבים מצביעים על כך שאמונתם של הנוצרים במיליציות שלהם פחתה לאחר הקרבות הפנימיים על שליטה ורווחים לא חוקיים.
לקריאה נוספת

למות בבירות - אדם ארנון, הוצאת אסטרולוג, 2007 (ראו עמ' 121–123)
הערות שוליים

↑  שמואל שגב, ה"פלנגות" הכריעו את "הנמרים", מעריב, 11 ביולי 1980
אזורי הלחימה ביום הסכינים הארוכות
יוליה אוגוסטי פיליאה

יוליה אוגוסטי פיליאה (בלטינית: Iulia Augusti Filia, 'יוליה בת-אוגוסטוס', אוקטובר 39 לפנה"ס – 14) הייתה אצילה מן השושלת היוליו-קלאודית ובתו של הקיסר אוגוסטוס. הייתה גם אשתו של הקיסר טיבריוס, סבתא מצד האם של הקיסר קליגולה, דודה מדרגה שנייה של הקיסר קלאודיוס וסבתא רבתא מצד האם של הקיסר נירון.
ביוגרפיה > ילדות

יוליה נולדה בשנת 39 לפנה"ס והייתה בתם של אוגוסטוס (אז נקרא אוקטביוס) וסקריבוניה. ימים מספר אחרי לידתה התגרש אביה מאמה כדי לשאת לאשה את ליוויה ובהתאם למנהג הרומאי לקח חזקה מלאה על יוליה.
יוליה גדלה בביתם של אביה וליוויה יחד עם אחיה החורגים טיבריוס ודרוסוס ובן דודתה מרקוס קלאודיוס מרקלוס, היא קיבלה חינוך מעולה וקפדני וחיי החברה שלה הוגבלו על ידי אביה שאיפשר לה לשוחח רק עם אנשים שאושרו על ידיו.
יוליה אורסה בשנת 37 לפנה"ס לבנו של מרקוס אנטוניוס, אנטיליוס כחלק מן הברית הפוליטית בין אנטוניוס לאביה, אולם שניהם לא התכוונו לממש את האירוסים ובמילא הם בוטלו אחרי קרב אקטיום שבו אנטוניוס הובס על ידי אוקטביוס.
ביוגרפיה > נישואים > נישואים למרקלוס

בשנת 25 לפנה"ס נישאה יוליה למרקלוס, בן דודתה, בעודה בת 14. אוגוסטוס לא היה נוכח בטקס מכיוון שהיה עסוק בניהול המלחמה בהיספניה (כיום ספרד) ולכן מרקוס ויפסניוס אגריפה ארגן את החתונה.
טוענים כי נישואיה המוקדמים של יוליה הוחלטו בעקבות מחלה בה לקה אוגוסטוס, שחלה תכופות במהלך שלטונו ובריאותו הייתה רופפת תדיר. בעקבות מחלתו וחששו כי לא יאריך ימים ארגן את חתונתה החפוזה של יוליה הן מכיוון שביקש לדאוג לה לפני מותו והן כי ביקש לסמן את מרקלוס כיורשו.
נישואיה של יוליה למרקלוס היו סימן לכך שהוא נחשב כיורשו של אוגוסטוס אולם הוא נפטר בגיל 26, כשנתיים לאחר הנישואים ליוליה. לזוג לא נולדו ילדים.
ביוגרפיה > נישואים > נישואים לאגריפה

עם מותו של מרקלוס בטרם עת, ניצבה בפני אוגוסטוס בעיה – למצוא חתן חדש לבתו, כזה שמסומן גם כיורשו העתידי. הוא בחר בחברו הטוב ומפקד הצבא המוכשר ביותר שלו, אגריפה. יש הטוענים כי עשה זאת גם מפני שלא רצה להכניס אדם זר למשפחתו, אולם מכיוון שנישואים ליוליה מהווים סימן לירושת הקיסר, כל שלושת חתניה של יוליה לא יכלו להיות אלא יורשיו העתידיים של אוגוסטוס ולא אדם זר. על מנת לממש את האיחוד פקד אוגוסטוס על אגריפה להתגרש מאשתו הנוכחית קלאודיה מרקלה, שהייתה גם אחייניתו של אוגוסטוס ובת דודתה. יוליה נישאה בשנת 21 לפנה"ס לאגריפה.
הנישואים היו נישואים מאורגנים טיפוסיים, אגריפה היה בגילו של אביה של יוליה. יוליה ילדה לו חמישה ילדים: גאיוס קיסר, לוקיוס קיסר, יוליה הצעירה, אגריפינה ואגריפה פוסטומוס. אוגוסטוס אימץ את גאיוס ולוקיוס בשנת 17 לפנה"ס מתוך כוונה להפוך אותם ליורשיו אולם הם מתו בדמי ימיהם.
בזמן נישואיה לאגריפה התחילו לצוץ הדיווחים על ניאופייה. מסופר, שכשנשאלה כיצד בכל זאת דומים ילדיה לאגריפה, השיבה: "איני מקבלת נוסעים לאנייתי, אלא אם כן תפוסתה כבר מלאה".
יוליה הצטרפה אל אגריפה במסעותיו ברחבי האימפריה, היא שהתה בגאליה בין השנים 20–18 לפנה"ס בזמן שאגריפה היה מושלה. בשעה שיוליה הייתה בדרך לפגוש את אגריפה היא כמעט טבעה באיליום, אגריפה הזועם קנס את המקומיים בסכום של 100,000 דרכמות ורק בקשותיו של מלך יהודה הורדוס שכנעו אותו לבטל את הקנס. יוליה הצטרפה אל בעלה כשזה ערך סיור בפרובינקיות המזרחיות ואף ביקרה איתו בשנת 13 לפנה"ס ביהודה ושלחה מתנות לבית המקדש.
אגריפה מת בפתאומיות בשנת 12 לפנה"ס ויוליה הפכה לאלמנה בשנית.
ביוגרפיה > נישואים > נישואים לטיבריוס

לאחר מותו של אגריפה השיא אוגוסטוס את יוליה עם אחיה החורג טיבריוס, מתוך מחשבה להעניק לבנו החורג את אותו המעמד שהוחזק קודם לכך על ידי אגריפה ועל ידי הנישואים להפוך אותו למגנם של נכדיו.
נישואיה של יוליה לטיבריוס היו אומללים והתגלו ככישלון, טיבריוס נטר לה על כך שאולץ להתגרש מאשתו האהובה ויפסניה אגריפינה במצוות אוגוסטוס כדי להתחתן עם יוליה והיה בעל הערכה נמוכה אל אופייה, בעוד יוליה תיעבה את טיבריוס ולפי טקיטוס אף שלחה לאביה מכתב המגנה את טיבריוס. הבן שיוליה ילדה לטיבריוס מת בינקותו.
לבסוף פרש טיבריוס מכל תפקידיו והסתגר ברודוס בשנת 6 לפנה"ס והזוג נפרד באופן מעשי.
ביוגרפיה > הגליה

בינתיים צצו שמועות על התנהגותה ההוללת של יוליה, על נוהגה לבלות את לילותיה במקומות מפוקפקים בפורום רומאנום. אוגוסטוס כיוזם חוקי המוסר הקשוחים לא יכל להתעלם מהתנהגותה, הוא ביטל את נישואיה לטיבריוס בשנת 2 לפנה"ס וגינה אותה במכתב ששלח לסנאט הרומי, לבסוף הוגלתה יוליה לאי פאנדאטריה, שם היא הוחזקה בבידוד מוחלט כשרק אמה סקריבוניה התלוותה אליה. יש הטוענים כי הגלייתה של יוליה הוחלטה על מנת למנוע ממנה גורל מר יותר של הוצאה להורג, שכן מאהבה האחרון, יולוס אנטוניוס, תכנן קשר כנגד טיבריוס, בעלה של יוליה. יחד עם מספר קושרים נוספים תכננו לרוצחו, אולם הן טיבריוס והן אוגוסטוס שמעו על המזימה, ועל מנת למנוע את האשמת בתו מיהר אוגוסטוס להוקיע את הקושרים ולהחליט על הגלייתה של יוליה בהסתמך על חוק המגנה בגידה של נשים וגברים נשואים, אותו העביר 15 שנה קודם לכן. יולוס אנטוניוס עצמו התאבד לפני הגעת אנשיו של אוגוסטוס אליו. יוליה הוגלתה אל מחוץ לאיטליה, אולם חמש שנים לאחר מכן הוחזרה והועברה אל כפר איטלקי קטן, רגיום (כיום רג'ו די קלבריה שבאיטליה). כשהיה ברור שאוגוסטוס עומד למות ושטיבריוס ירש אותו כקיסר, הוכנה קנוניה ברומא שיועדה למנוע זאת על ידי חילוצם שלה ושל בנה אגריפה פוסטומוס, שגם שהה בגלות, אחרי מותו של אוגוסטוס והבאתם ללגיונות הרומאים שחנו בגרמניה והכרזה על אגריפה כיורשו של אוגוסטוס והקיסר החדש.
אולם הקשר התגלה ואגריפה הוצא להורג עם מותו של אוגוסטוס. בכך נסתם הגולל על סיכויה האחרון של יוליה להינצל מגלותה. הקיסר החדש טיבריוס (שכזכור שנא אותה) ביטל את קצבתה של יוליה, הורה שתנועתה תוגבל לחדר אחד בביתה ושלא תבוא במגע עם שום אדם. נסיבות מותה שנויות במחלוקת, דיו קסיוס טען כי היא הורעבה על ידי טיבריוס ומתה מרעב או חולשה. לעומתו טקיטוס טען כי לאחר שגילתה שבנה פוסתומוס מת, יוליה שקעה ביגון, בריאותה הדרדרה והיא מתה ממחלה.
הערות שוליים

↑  מקרוביוס, סטורנאליה, 2, 5, 9 (אצל *צבי יעבץ, אוגוסטוס - נצחונה של מתינות, תל אביב: הוצאת דביר, 1988, עמ' 85), מסת"ב 9650102256
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449974005171  BnF: cb13546169z (data)  GND: 118714058  ISNI: 0000 0004 5308 2265  LCCN: no97056383  NTA: 155466143  SUDOC: 052202925  VIAF: 316751293   WorldCat (עם VIAF): 316751293 
יוליה אוגוסטי פיליאה