stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארין לה פן
השקפותיה > מדיניות חוץ

לה פן מקורבת לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, נעזרת במסע הקמפיין שלה במימון מבנקים של אוליגרכים המקורבים לקרמלין, ותומכת ביציאה מוחלטת מנאט"ו, לצד יציאה מן האיחוד האירופי, תוך שיתוף פעולה עם רוסיה ואיראן לצד התרחקות ועצמאות מארצות הברית.
הישגיה בבחירות > בחירות לאספה הלאומית

לה פן התמודדה ארבע פעמים למושב באספה הלאומית, לפני שבפעם החמישית, בשנת 2017, הצליחה לראשונה להיבחר.
לה פן התמודדה לראשונה על מושב באספה הלאומית בבחירות בשנת 1993, כשהייתה בת 24. בבחירות אלה היא התמודדה על ייצוג מחוז הבחירה ה-16 של פריז, שכולל את הרובע השבעה עשר של פריז. היא לא הצליחה להיבחר והגיעה למקום השלישי עם 11.10% תמיכה.
בשנת 2002 התמודדה לה פן על ייצוג מחוז הבחירה ה-13 של פה-דה-קאלה, שכלל את העיר לאנס. בסיבוב הראשון זכתה לה פן במקום השני עם 24.24% מהקולות, אחרי ז'אן-קלוד בואה, שזכה ב-38.20% מהקולות. בסיבוב השני הביס בואה את לה פן 67.70% מול 32.30%.
בבחירות של שנת 2007 התמודדה לה פן על ייצוג מחוז הבחירה ה-14 של פה-דה-קאלה, אשר כולל את הקומונה אנין-בומון (אנ'), ושוב לא זכתה בבחירות. היא הגיעה למקום השני מתוך 14 מתמודדים בסיבוב הראשון, עם 24.47% מהקולות, והייתה היחידה ממפלגתה שהצליחה להגיע לסיבוב השני. בסיבוב השני קיבלה לה פן 41.65% מהקולות, לעומת 58.35% לאלבר פסון.
בבחירות של שנת 2012 התמודדה לה פן במחוז הבחירה ה-11 של פה-דה-קאלה. אלה היו הבחירות הראשונות שבהן היא התמודדה גם כמנהיגת מפלגתה. בעקבות שינויים בגבולות מחוזות הבחירה, מחוז זה כלל את אנין-בומון, הקומונה שבה התמודדה לה פן ב-2007. לה פן הגיעה למקום הראשון בסיבוב הראשון, עם 42.36% מהקולות, אך היא נוצחה בפער קטן בסיבוב השני. פיליפ קמל זכה בסיבוב השני ב-50.11% מהקולות, בעוד לה פן זכתה ב-49.89%. באותן הבחירות התמודד גם ז'אן לוק מלנשון, שהגיע למקום השלישי. ב-2014 נקנסה לה פן ב-10,000 אירו, לאחר שהיא נמצאה אשמה כי בניגוד לחוקי הבחירות ב-2012 היא הציגה עלוני בחירות מזויפים שבהם מלנשון כביכול קרא למצביעים ערבים להצביע עבורו, תחת הסיסמה "אין עתיד לצרפת בלי הערבים – הצביעו מלנשון!".
במאי 2017 התמודדה לה פן שוב למושב מטעם מחוז הבחירה ה-11 של פה-דה-קאלה, ולראשונה נבחרה כחברת פרלמנט. בסיבוב הראשון היא הגיעה למקום הראשון עם 46.02% מהקולות. בסיבוב השני השני היא ניצחה מועמדת הרפובליקה בתנועה! אן רוקה, עם 58.60% מקולות המצביעים. בעקבות כניסתה לאספה הלאומית התפטרה לה פן ממושבה בפרלמנט האירופי.
בבחירות לאספה הלאומית בשנת 2022 זכתה לה פן שוב במושב מטעם מחוז הבחירה ה-11 של פה-דה-קאלה. בסיבוב הראשון, היא זכתה ב-21,219 קולות, שהם 53.96% מקולות המצביעים. על אף שזכתה ברוב מוחלט של קולות הבוחרים, מספר קולות זה ייצג רק 22.53% מבעלי זכות הבחירה במחוז, ועל מנת להיבחר בסיבוב הראשון על המועמד לזכות בלפחות רבע מקולות בעלי זכות הבחירה. היות שכך, נערך סיבוב שני ובו זכתה לה פן ב-61.03% מהקולות (שהם 23.68% מבעלי זכות הבחירה) והבטיחה את המשך כהונתה כנציגת המחוז.
הישגיה בבחירות > בחירות באירופה

צפון מערב צרפת בשנת 2009
בבחירות 2009, הובילה מרין לה פן את רשימת FN במחוז הבחירה בצפון מערב צרפת. כאן קיבלה לה פן את התוצאה הטובה ביותר מבין שבע רשימות החוץ של מפלגתה באירופה, 10 אחוזים (253,009 קולות) מצביעים וזכייה במקום אחד מעשרת המושבים של חבר הפרלמנט האירופי.
הישגיה בבחירות > בחירות אזוריות

בחירות אזוריות צרפת 2010
בבחירות 2010 הובילה מרין לה פן את רשימת ה-FN האזורית של מחוז נור-פה דה קאלה עם עמדות בנושאים אזוריים כגון בעיות חברתיות כלכליות פוליטיות ותרבותיות, וזכתה ל-22 אחוזי תמיכה.
בחירות אזוריות צרפת 2004
בבחירות 2004 הובילה את רשימותיה במחוזות איל-דה-פראנס (Île-de-France) ואו־דה־סן (Hauts-de-Seine), וזכתה ב-10 אחוזי תמיכה.
בחירות צפון פה דה קלאי 1998
בבחירות 1998 היא נבחרה מטעם רשימת ה-FN בנור-פה דה קאלה והייתה חברת המועצה האזורית במשך שש שנים (1998 - 2004).
הישגיה בבחירות > הבחירות העירוניות

הבחירות המוניציפליות בצרפת 2008
באנן־בומון (Hénin-Beaumont) זכו לה פן ומפלגתה ב-28 אחוזי תמיכה בשנת 2008.
הבחירות המוניציפליות בצרפת 2009
באנן־בומון זכו לה פן ומפלגתה ב-47 אחוזי תמיכה בשנת 2008.
תוכנית הרעב

תוכנית הרעב (der Hungerplan; der Backe-Plan) הייתה תוכנית שפיתחה גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה להחרמת מזון מברית המועצות ולהעניקו לחיילים ואזרחים גרמנים; התוכנית כללה את מותם ברעב של מיליוני סלאבים "נחותים גזעית" בעקבות מבצע ברברוסה במהלכו כבשו הגרמנים שטחים נרחבים מברית המועצות (ראו Generalplan Ost). הנחת היסוד העומדת מאחורי תוכנית הרעב הייתה שגרמניה אינה מייצרת לעצמה את אספקת המזון, וכדי לאפשר את המלחמה ולהמשיך במורל הביתי הדרוש לה כדי להשיג את האוכל מארצות כבושות בכל מחיר. מדובר ברעב מהונדס, שתוכנן ויושם כחלק ממדיניות מוסדרת. תוכנית זו פותחה בשלב התכנון לפלישת הוורמאכט (כוחות הצבא הגרמני) התכנית איפשרה הפניית משאבי המזון אוקראינים ממרכז רוסיה וצפונה לטובת הצבא הפולש והאוכלוסייה בגרמניה. התוכנית הביאה למותם של מיליוני אנשים ותוארה כאמצעי לרצח המוני במספר מסמכים, ביניהם מסמך הידוע בשם "הירוקה של גרינג", בו מצוטט מספר מקרי מוות ברוסיה "20 עד 30 מיליון" כתוצאה מ"פעולות צבאיות ומשברים באספקת מזון".
מתווה התוכנית

אדריכל תוכנית הרעב היה הרברט בקה. יחד עם אחרים, כמו היינריך הימלר, הוביל בקה קואליציה של מדינאים נאצים, שנועדה להבטיח את אספקת המזון של גרמניה. ייתכן שהוחלט על תוכנית הרעב כמעט ברגע שהיטלר הודיע על כוונתו לפלוש לברית המועצות בדצמבר 1940. אין ספק שעד 2 במאי 1941 זה היה בשלבי תכנון מתקדמים והיה נתון לדיון בין כל משרדי המדינה הנאצים הגדולים ולמשרד הכלכלה של האוברקומנדו דר וורמכאט (OKW) בראשות הגנרל גאורג תומאס. חוסר יכולתה של מערך הרכבות הרוסיות, חוסר היכולת של התחבורה בכבישים ומחסור בדלק, גרמו לכך שצבא גרמניה ייאלץ להאכיל את עצמו על ידי מגורים בשטחים שנכבשו באזורים המערביים של ברית המועצות. מסקנותיה נערכו במפגש ב-2 במאי 1941 בין מזכירי הקבע האחראים לתכנון הלוגיסטי לפלישת ברית המועצות, כמו גם בעלי תפקידים אחרים במפלגה הנאצית, בכירים וקצינים צבאיים.
1.) המלחמה יכולה להימשך רק אם הוורמאכט יזין עצמו מרוסיה בשנה השלישית למלחמה.
2.) אם ניקח את מה שנצטרך למען המדינה, אין ספק שעשרות מיליונים ימותו ברעב.
פרוטוקול הישיבה מדגים את התכנון הגרמני לכיבוש ברית המועצות. נראה שהייתה החלטה מכוונת על חייהם או מותם של חלקים נרחבים מהאוכלוסייה המקומית כפיתוח הגיוני, בלתי נמנע. שלושה שבועות לאחר מכן, ב-23 במאי 1941, הופיעו הנחיות למדיניות כלכלית לפלישה הקרובה שהופקו על ידי המחלקה החקלאית של הנס-יואכים ריקה במטה הכלכלי במזרח, שהייתה אחראית ישירות לניצול הכלכלי והחקלאי של השטחים הסובייטים שייכבשו:
עשרות מיליוני אנשים רבים במדינה זו יהפכו למיותרים ומיותים או ייאלצו להגר לסיביר. ניסיונות להציל את האוכלוסייה שם ממוות באמצעות רעב על ידי השגת עודפים מאזור האדמה השחורה [...] מונעים את האפשרות של גרמניה להחזיק מעמד עד תום המלחמה.
עודפי התבואה שנתפסו מאוקראינה הצטיינו באופן בולט במיוחד בחזון גרמניה "מספקת את עצמה". היטלר עצמו הצהיר באוגוסט 1939 שגרמניה זקוקה "לאוקראינה, כדי שאיש לא יוכל להרעיב אותנו כמו במלחמה האחרונה." (הכוונה למלחמת העולם הראשונה): עם זאת, אוקראינה לא ייצרה מספיק תבואה לייצוא כדי לפתור את בעיותיה של גרמניה. הקטנת העודפים החקלאיים באוקראינה לצורך הזנת הרייך קראה ל:
השמדת התפיסה של המשטר הגרמני כאוכלוסייה מיותרת (יהודים, אוכלוסיית הערים הגדולות באוקראינה כמו קייב שלא קיבלה כלל אספקה)
הפחתה קיצונית של המנות שהוקצו לאוקראינים בערים הנותרות
הפחתה במזון שצורכת אוכלוסיית החקלאים
בדיון בתוכנית ציין בק '"עודף אוכלוסייה" ברוסיה של כ-20 עד 30 מיליון בני אדם. אם אוכלוסייה מנותקת ממזון, ניתן להשתמש במזון כדי להאכיל הן את הצבא הגרמני הפולש והן את האוכלוסייה הגרמנית עצמה. התיעוש יצר חברה עירונית גדולה בברית המועצות. תוכניתו של בקה חזתה שאוכלוסייה זו, המונה מיליונים רבים, תנותק מאספקת המזון שלה ובכך תשחרר את המזון המיוצר בברית המועצות כיום לרשות גרמניה. כתוצאה מכך, צפוי סבל רב בקרב האוכלוסייה הסובייטית הילידית, כאשר עשרות מיליוני צפויים למות במהלך השנה הראשונה לכיבוש הגרמני. הרעב היה אמור להיות חלק בלתי נפרד מהמערכה של הצבא הגרמני. תכנון הרעב קדם לפלישה והפך למעשה למצב חיוני בה; המתכננים הגרמנים האמינו שההתקפה על ברית המועצות אינה יכולה להצליח בלעדי תוכנית זו. על פי דבריו של גסין גרהארד, גורמי החקלאות הגרמניים ראו בתוכנית הרעב פתרון הן למשבר המזון האירופי (דהיינו מחסור במזון עבור גרמניה) והן כשיטה להשמדת האוכלוסייה הסובייטית 'הלא רצויה'.
השפעות

תוכנית הרעב גרמה למותם של מיליוני אזרחים בשטחים הכבושים בברית המועצות. ההיסטוריון טימותי סניידר מעריך ש"4.2 מיליון אזרחים סובייטים (ברובם רוסים, בלארוסים ואוקראינים) הורעבו על ידי הכובשים הגרמנים בשנים 1941-1944." בין הקורבנות היו יהודים רבים, שהנאצים הכריחו לסגור בגטאות, ושבויי מלחמה סובייטים, שתנועתם נשלטה בקלות רבה על ידי הגרמנים ובכך ניתקו בקלות מאספקת המזון. על יהודים, למשל, נאסר לרכוש ביצים, חמאה, חלב, בשר או פרי. מה שמכונה "מנות" ליהודים במינסק ובערים אחרות בשליטת קבוצת ארמיות מרכז היו לא יותר מ-420 קלוריות ליום. עשרות אלפי יהודים מתו מרעב ומסיבות הקשורות לרעב בחורף 1941-1942.
הנתונים המהימנים ביותר לגבי שיעור המוות בקרב שבויי מלחמה סובייטים בשבי הגרמני מגלים כי 3.3 מיליון מתו מכלל 5.7 מיליון שנלכדו בין יוני 1941 לפברואר 1945, באופן ישיר או עקיף ביותר כתוצאה מהרעבה ותת תזונה. מתוך 3.3 מיליון אלה, 2 מיליון כבר מתו בתחילת פברואר 1942. המספר העצום של מקרי המוות היה תוצאה של מדיניות רעב מכוונת שכוונה נגד שבויי מלחמה סובייטים. צוותי התכנון הגרמניים חשבו על הכיבוש וכך נאלצו להאכיל עד שני מיליון אסירים במהלך שמונת השבועות הראשונים של המלחמה, כלומר בערך אותו מספר כמו במהלך המערכה ב-1940 נגד צרפת וארצות השפלה. מספר השבויים הצרפתיים, בלגים והולנדים שמתו בשבי הגרמני, לעומת זאת, היה נמוך ביותר בהשוואה למספר מקרי המוות בקרב שבויי מלחמה סובייטים.
חרף שיעור התמותה הגבוה בקרב שבויי מלחמה סובייטים, שהיוו את הקבוצה העיקרית של קורבנות תוכנית הרעב, התוכנית לא יושמה מעולם עד תומה בשל כישלונה הסופי של המערכה הצבאית הגרמנית. עם זאת, כפי שההיסטוריון אלכס ג'יי קיי מבהיר, "מה שאנו מתעסקים בו כאן הוא התוכנית לרצח המוני שלא היה כדוגמתו בהיסטוריה המודרנית". פרט למקרים בודדים, הגרמנים לא היו חסרי כוח אדם לאכיפת 'מצור האוכל' על הערים הסובייטיות; הם גם לא יכלו להחרים את כל המזון למטרותיהם. עם זאת, הגרמנים הצליחו להשלים משמעותית את מלאי התבואה שלהם, בעיקר ממאגרים באוקראינה הפורייה וניתוק הסובייטים מהם, מה שהוביל לרעב משמעותי בשטחים הסובייטים (בצורה הקיצונית ביותר הדבר ניכר בלנינגרד, שהוקפה על ידי כוחות גרמנים ובה מתו כמיליון איש). הגרמנים גם ניסו להרעיב את קייב וחרקוב באוקראינה הכבושה. במהלך הכיבוש הגרמני, כ-80,000 תושבי חרקוב מתו מרעב. המחסור במזון תרם גם לרעב של עובדי כפייה ואסירי מחנות ריכוז בגרמניה.
רעב בשטחים אחרים שנכבשו על ידי גרמניה

תוכנית הרעב שהופנתה נגד אוכלוסיית הערים הסובייטיות הייתה ייחודית - הנאצים לא גיבשו שום תוכנית מתוכננת אחרת נגד תושבי כל שטח אחר שנכבש על ידי גרמניה. עם זאת, הרעב אכן השפיע על חלקים אחרים באירופה הכבושה, כולל יוון (יותר מ-300,000 יוונים מתו מרעב במהלך הרעב הגדול) ופולין (גנרלגוברנמן). שלא כמו בברית המועצות, בפולין סבלה האוכלוסייה היהודית בגטאות (במיוחד בגטו ורשה) בצורה קשה ביותר, אם כי גם פולנים אתניים התמודדו עם עלייה ברמות רעב. ראול הילברג העריך ש"בכל פולין הכבושה מתו 500,000 עד 600,000 יהודים בגטאות ובמחנות עבודה", בין השאר בגלל רעב. בתחילת 1943 העריך הנס פרנק, מושל פולין הגרמנית, כי שלושה מיליון פולנים יתמודדו ברעב כתוצאה מהתכנית. באוגוסט נותקה בירת פולין ורשה לחלוטין ממשלוחי התבואה. רק התפוקה מעל הממוצע ב-1943 והחזית המזרחית שהתמוטטה בשנת 1944 הצילו את הפולנים מרעב. מערב אירופה הייתה במקום השלישי ברשימה הגרמנית לתעדוף מחדש של אוכל. מזון נשלח לגרמניה גם מצרפת ומשטחים כבושים אחרים במערב, אם כי המערב מעולם לא היה נתון ברעב דומה לזה שחווה המזרח. כ-22,000 אנשים מתו במהלך הרעב ההולנדי של 1944 כתוצאת מאמברגו שהוטל על ידי הגרמנים על הובלת מזון לתוך המדינה.
באמצע 1941 המיעוט הגרמני בפולין קיבל 2,613 קלוריות ליום, בעוד שהפולנים קיבלו 699 קלוריות ויהודים בגטו קיבלו רק 184 קלוריות. המנה היהודית סיפקה רק 7.5 אחוזים מהצרכים היומיומיים האנושיים; מנות פולניות רק 26 אחוז. רק המנות שהוקצו לגרמנים מילאו את מלוא הצרכים של צריכת הקלוריות היומית שלהם.
ראו גם

תוכנית-האב למזרח
השמדת שבויי מלחמה סובייטים בידי גרמניה הנאצית
הפתרון הסופי
לבנסראום
פשעי המלחמה של הוורמאכט
לקריאה נוספת

Wigbert Benz: Der Hungerplan im "Unternehmen Barbarossa" 1941. Wissenschaftlicher Verlag Berlin, Berlin 2011, ISBN 978-3-86573-613-0.
Christopher Browning: The Origins of the Final Solution. The Evolution of Nazi Jewish Policy, September 1939 – March 1942. With contributions by Jürgen Matthäus. Lincoln, University of Nebraska Press and Jerusalem, Yad Vashem 2004, ISBN 0-8032-1327-1.
Lizzie Collingham: The Taste of War: World War Two and the Battle for Food. Allen Lane, 2011, ISBN 978-0-7139-9964-8.
Gesine Gerhard: "Food and Genocide: Nazi Agrarian Politics in the Occupied Territories of the Soviet Union", in: Contemporary European History, 18/1 (2009), pp. 45–65.
Christian Gerlach: Kalkulierte Morde. Die deutsche Wirtschafts- und Vernichtungspolitik in Weißrussland 1941 bis 1944. Hamburger Edition, Hamburg 1998, ISBN 3-930908-54-9.
Hilberg, Raul (1961). The Destruction of the European Jews. Chicago: Quadrangle Books.
Alex J. Kay: Exploitation, Resettlement, Mass Murder: Political and Economic Planning for German Occupation Policy in the Soviet Union, 1940-1941. (Studies on War and Genocide, Vol. 10) Berghahn Books, New York, Oxford 2006, ISBN 1-84545-186-4.
Alex J. Kay: "Germany's Staatssekretäre, Mass Starvation and the Meeting of 2 May 1941", in: Journal of Contemporary History, 41/4 (October 2006), pp. 685–700.
Alex J. Kay: "Verhungernlassen als Massenmordstrategie: Das Treffen der deutschen Staatssekretäre am 2. Mai 1941", in: Zeitschrift für Weltgeschichte, 11/1 (spring 2010), pp. 81–105.
Alex J. Kay: "'The Purpose of the Russian Campaign is the Decimation of the Slavic Population by Thirty Million': The Radicalization of German Food Policy in early 1941", in: Alex J. Kay, Jeff Rutherford and David Stahel, eds., Nazi Policy on the Eastern Front, 1941: Total War, Genocide, and Radicalization. (Rochester Studies in East and Central Europe, Vol. 9) University of Rochester Press, Rochester, NY, 2012, ISBN 978-1-58046-407-9, pp. 101–129.
Timothy Snyder: Bloodlands. Europe between Hitler and Stalin. The Bodley Head, London 2010, ISBN 978-0-224-08141-2, pp. xiv, 162-188, 411.
Adam Tooze, The Wages of Destruction, Allen Lane, London 2006, ISBN 0-670-03826-1.
נורית בת-שחר צפריר

| --- | --- |

 מוקד פעילות:  ישראל 
 
נורית בת-שחר צפריר היא משוררת ופזמונאית וציירת ישראלית.
ביוגרפיה

צפריר בעלת תואר ראשון בגאוגרפיה ובחינוך מאוניברסיטת תל אביב, ובעלת תואר שני בקומוניקציה במסלול דוקטורט, מהאוניברסיטה העברית בירושלים. התמחות בלימוד מחוננים. לימדה בנוער שוחר מדע באוניברסיטת תל אביב.
נשואה ואם לשלושה ילדים. מתגוררת בהוד השרון.
יצירותיה > טלוויזיה ורדיו

כתבה את הפתיח "מרגול" בערוץ 2 בתוכנית הטלוויזיה של מרגלית צנעני, וכן כתבה שירים לתוכנית הסאטירה האקטואלית "מוצ"ש" בערוץ 1. כל שיריה במסגרת התוכנית הולחנו על ידי יוריק בן דוד, ובוצעו על ידי צוות התוכנית: מיקי קם, אלי יצפאן, יעל עמית, ספי ריבלין, שרית סרי, דב רייזר, עדי טופול ועוד.
הייתה משוררת הבית של רדיו 99FM ובעלת פינה למקאמות בתוכנית עם רון לוונטל, וכן בתוכנית "בשעת שידור" עם מנחם זילברמן.
יצירותיה > ספרים ומקאמות

בשנת 1989 פרסמה בת שחר צפריר את ספר המכתמים "מכל מאהבי השכלתי" בהוצאת י' שרברק, שיצא לאור בשתי מהדורות. עד היום הופקו ובוצעו יותר משבעים משיריה מתוך כאלפיים שכתבה. כסטודנטית, כתבה פיליטונים בעיתון הסטודנטים של עיתון "מעריב" על ההווי האוניברסיטאי.
לאחר הירצחו של ראש הממשלה יצחק רבין כתבה צפריר מקאמה לזכרו בשם "שביל-הזהב", שקראה בטקס האזכרה הממלכתי התשיעי למותו, על קברו. לאחר מכן, כתבה לכבודו את השיר "משוואה בכמה נעלמים", בביצוע קרן הדר ללחן של ארקדי דוכין.
בסוף 2013 יצא לאור ספר חדש של אמרות כחולות: "קליאופרדה והפוסי שלה", עם ציורים של אראל בריל.
הערות שוליים

↑  Israel: How the Eurovision jury voted, ESCToday
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310553505171  MusicBrainz: 35b1243a-0274-4ba7-affc-37c4722741e0  VIAF: 7239892   WorldCat (עם VIAF): 7239892
מגדל חסאן

החומה העתיקה של המסגד ואחת הכניסות אל המתחם בו נמצא משמר פרשים מלכותי
מגדל חסאן (בערבית صومعة حسان) הוא מינרט בלתי גמור של מסגד שבנייתו לא הושלמה הנמצא ברבאט בירת מרוקו.
היסטוריה

ב-1195 הסולטאן אבו יוסוף יעקוב אל מנצור (ابو يوسف يعقوب المنصور) יזם הקמת מסגד שנועד להיות הגדול ביותר בעולם עם הצריח הגבוה בעולם - מגדל חסאן; המגדל תוכנן על פי דוגמת הצריח של מסגד כותוביה (جامع الكتبية) במרקש.
ב-1199 הסולטאן מת ובניית המסגד נעצרה.
המגדל, הבנוי מאבן חול אדומה, מגיע לגובה של 44 מטר ׁ(כמחצית מהגובה המתוכנן שהיה 86 מטר).
במקום מדרגות, העלייה על המגדל הייתה אמורה להיות על רמפות שנועדו לאפשר למואזין לרכוב על סוס לחלק העליון של המגדל כדי לקרוא לתפילה.
מייחסים את תכנון המגדל לאדריכל ג'אבר בן אפלח שבנה את מגדל המסגד כותוביה ואת מגדל מסגד חירלדה בסביליה (המשמש כמגדל פעמונים).
ממול למגדל חסאן ניצב מאוזוליאום מוחמד ה-5 (סבו של המלך הנוכחי). בנייתו החלה בשנת 1961, מייד לאחר מותו של המלך, והסתיימה לאחר עשר שנים. במבנה באות לידי ביטוי מיטב האמנויות המרוקאיות: עבודה בעץ, שיש, טיח וברונזה.
האתר בו נמצאים המגדל והמאוזולאום הוכרז ב-2012 כאתר מורשת עולמית, בקריטריונים 2 ו-4.
כיכר יעקוב אבן מנסור

מהמסגד נותרו רק התחלות בנייה של קירות ספורים וכ-200 עמודים לא גמורים הניצבים ברחבה שבין המגדל לבין המאוזולאום הקרוי: "כיכר יעקוב אבן מנסור".
רנה דפונטן

| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1750 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 פטירה:  16 בנובמבר 1833 (בגיל 83) former 12th arrondissement of Paris, צרפת 
 ענף מדעי:  בוטניקה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מוסדות:  המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע 
 פרסים והוקרה:  לגיון הכבוד  חבר זר של החברה המלכותית (6 ביוני 1833) 
 תרומות עיקריות
 חקר צמחיית, תיאור מינים חדשים
 
רנה דפונטן (בצרפתית: René Louiche Desfontaines;‏ 14 בפברואר 1750 – 16 בנובמבר 1833, פריז) היה בוטנאי צרפתי, נשיא האקדמיה הצרפתית למדעים.
ביוגרפיה

רנה דפונטן נולד בכפר בברטאן שבצרפת. לאחר סיום בית הספר בשנת 1773 הוא הגיע לפריז במטרה ללמוד רפואה. בעקבות הרצאות שהוא שמע בז'רדן דה פלאנט הוא החליט לעבור לחקר צמחים.
במשך שנתיים היה דפונטן בסיור בתוניסיה ואלז'יר. בשנים 1798–1799 הוא פרסם את ממצאיו ב-2 כרכים Flora Atlantica בהם תיאר לראשונה כ-300 צמחים. בנוסף הוא עסק באורניתולוגיה ופרסם את המאמרים בתחום בידיעון של האקדמיה. בשנת 1880 מאמרים אלו רוכזו בספר Desfontaines's Mémoire sur quelques nouvelles espèces d'oiseaux des côtes de Barbarie שיצאה לאור בלונדון.
בשנת 1786 מונה דפונטן לפרופסור בז'רדן דה פלאנט. בהמשך הוא מונה למנהלו של מוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע. במהלך המהפכה הצרפתית הוא הפעיל את השפעתו והציל מספר בוטנאים.
דפונטן אסף עשבייה שכללה 1480 פריטים של צמחים מאגן הים התיכון. האוסף נתרם לעיריית פריז.
בשנת 1783 התקבל דפונטן לאקדמיה הצרפתית למדעים ובהמשך כיהן כנשיא של האקדמיה בשנים 1804–1805.
סוגים Desfontainia ו- Fontanesia נקראים על שמו. הוא גם היה הראשון שתיאר את אלימון ובולבול אפריקאי.
קלוגה

ערך זה עוסק בעיר ברוסיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קלוגה (ברוסית: Калуга) היא עיר במרכז החלק האירופי של רוסיה, בירת מחוז קלוגה. העיר שוכנת על גדות נהר אוקה, 190 ק"מ דרומית-מערבית ממוסקבה. אוכלוסייתה מונה (נכון ל-2021) כ־331,842 נפש.
היסטוריה

העיר מוזכרת לראשונה במסמך של הנסיך הליטאי אולגרד משנת 1371 תוך ציון שעיר זו נלקחה ממנו על ידי דמיטרי דונסקוי, נסיך מוסקבה. שנה זו נחשבת לשנת היווסדה של העיר. ב־1389 הפכה סופית לחלק מנסיכות מוסקבה.
ב־1480 נאסף כוח גדול של הפולשים המונגולים על גדותיו של הנהר אוגרה, סמוך לקלוגה. לאחר שהלוחמים משני המחנות (רוסים ומונגולים) עמדו אלה מול אלה כשהנהר חוצה ביניהם. לבסוף, נסוגו המונגולים והסתיימו שנים ארוכות של כיבוש.
בשנים 1723 ו־1737 נכחדה אוכלוסיית העיר כמעט לחלוטין בעקבות רעב. בשנים 1742, 1754, 1756, 1760 ו־1761 פקדו את העיר שריפות ענק שגרמו להרס מוחלט. ב־1771 פקדה את קלוגה מגפת הדבר.
בשנת 1776 העיר הפכה למרכז גוברניית קלוגה.
בין 1892 ל-1935 חי ופעל בעיר המדען בעל החזון קונסטנטין ציולקובסקי, שהצליח לפתור את בעיית המסע בחלל. הוא נקבר במרכז פארק הנושא את שמו, וכהנצחה הוקמו לזכרו שני מוזיאונים (מתוכם אחד בבית שבו התגורר).
בסוף 1941 הייתה קלוגה תחת כיבוש נאצי שנמשך כשלושה חודשים שבמהלכו נהרסו 196 בתים ויותר מ־850 משפחות נותרו ללא קורת גג. אף על פי שהכיבוש נמשך שלושה חודשים בלבד בעיר פעל גטו.
היסטוריה > גטו קלוגה

בשנות העשרים התגוררו בקלוגה כ-800 יהודים, שהיו קרוב לשני אחוזים מכלל אוכלוסיית העיר.
עם פרוץ המלחמה בין גרמניה לבין ברית המועצות התפנו רוב יהודי קלוגה מזרחה, וכשנכנסו הגרמנים לעיר ב-13 באוקטובר 1941 נשארו בה כ-150 יהודים – רובם נשים וילדים, זקנים וחולים. עם תחילת הכיבוש פורסמה שורת איסורים: נאסרו על היהודים הנוכחות בכיכרות, בשווקים ובמקומות ציבורים, השימוש בבתי מרחץ ובחשמל והקניות בשוק. על תושבי העיר נאסר כל קשר עם היהודים. בכרוזים שפרסם הפיקוד הגרמני בחוצות העיר הואשמו היהודים בבולשביזם ובאחריות לפרוץ המלחמה. על היהודים הוטל לשאת טלאי בצורת כוכב מחומש ובעיר החלו מעשי שוד של רכוש היהודים וכמה יהודים נהרגו במהלכם.
בתחילת נובמבר 1941 הוקם בפאתי העיר גטו והוקף בגדר. את החפצים שנשארו בדירות לאחר שעזבו היהודים שדדו הגרמנים ושוטרים מקומיים. מרק פרנקל, רואה חשבון במקצועו, מונה לראש היודנראט. בגטו שררה צפיפות רבה. יהודים נלקחו לעבודות כפייה משפילות כניקוי בתי שימוש בידיים. ב-7 בנובמבר 1941 נאסרו 23 יהודים, ושמונה מהם – הצעירים ביותר – נורו למוות. היתר הוחזקו במעצר שלושה שבועות קודם שהוחזרו לגטו. קצינים וחיילים גרמנים ושוטרים מקומיים היו נכנסים לגטו מדי יום ושודדים רכוש מהיהודים.
ב-4 או ב-5 בדצמבר 1941 החלה מתקפת החורף הסובייטית שגרמה לצבא הגרמני לסגת מקרבת מוסקבה, ובין היתר מקלוגה. ב-21 בדצמבר 1941 הציתו הגרמנים הנסוגים את בתי היהודים. כשנסו היהודים מהבתים הבוערים פתחו עליהם הגרמנים באש, וכמה יהודים נהרגו. בסך הכל נרצחו בגטו קלוגה כ-20–25 יהודים. ב-30 בדצמבר 1941 שחרר הצבא האדום את קלוגה. מרבית יהודי העיר ניצלו.
כיום אין כל אתר זיכרון וכל ציון לזכר הגטו. ב-2016 הקהילה היהודית ניסתה ליזום הקמת אנדרטה לזכר קורבנות הגטו.
היסטוריה > לאחר המלחמה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תעשייה

בתקופת ברית המועצות כ-90% ממפעלי העיר היו שייכים לתעשיות הביטחון. בשנים האחרונות קלוגה הפכה למרכז של תעשיית הרכב של רוסיה. משנת 2007 פועל בעיר מפעל של החברה הגרמנית פולקסווגן. כמו כן נבנו מפעלים של החברה הצרפתית פז'ו ושל חברת וולוו.
שיעורי האבטלה בעיר עומד על 0.5% (2006).
ערים תאומות

לקלוגה שלוש ערים תאומות:
פינלנד לאהטי, פינלנד (מ־1994)
גרמניה זול, תורינגיה, גרמניה
שווייץ בינינגן, שווייץ
ראו גם

המוזיאון הממלכתי לתולדות החלל על שם ציולקובסקי
הערות שוליים

↑  Памятник жертвам еврейского гетто планируют установить в Калуге
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550555305171  BnF: cb15891338v (data)  GND: 4359266-1  LCCN: n82000809  MusicBrainz: d7168c92-ee7f-4b3d-be4a-fffbf165ef3f  NKC: ge329254  SUDOC: 167464582  VIAF: 940154381056930292299   WorldCat (עם VIAF): 940154381056930292299
אגם הידן (אלברטה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אגם קרחוני 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  קנדה 
 קואורדינטות:  51°29′05″N 116°06′31″W﻿ / ﻿51.484722222222°N 116.10861111111°W﻿ / 51.484722222222; -116.10861111111
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי אגם הידן(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי אגם הידן(למפת אלברטה רגילה) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' מדיסין הט גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתאגם הידן(למפת אלברטה מוגדלת) אדמונטון קלגרי רד דיר לת'ברידג' מדיסין הט גרנד פריירי קולומביה הבריטית הטריטוריות הצפון-מערביות ססקצ'ואן ארצות הבריתאגם הידן
 
אגם הידן (באנגלית: Hidden Lake, "האגם הנסתר") הוא אגם קרחוני קטן בעמק סקוקי של הפארק הלאומי באנף, שבקנדה. הוא ממוקם ברכס סלייט של הרי הרוקי הקנדיים.
ניתן להגיע לאגם דרך מסלול טרק באורך 8.4 קילומטרים המתחיל בפיש קריק, בבסיס אתר הנופש בהר לייק לואיז, ליד אגם לואיז. אתר מחנה נידח ממוקם כקילומטר לפני האגם. האגם הוא נקודת מוצא לטיפוס הרים, הר ריצ'רדסון, פסגת פיקה פסגת פטרמיגן.
מימי הקרחונים של האגם מנוקזים על ידי נחל קריק דרך עמק סיקוקי אל נהר בואו.
הערות שוליים

↑  בריאן פאטון וברט רובינסון (1986). The Canadian Rockies Trail Guide (שלישית ed.). Summerthought. pp. 103–104.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
טימותי אינס

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1993 (בן 31) 
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק בריסטול אולד ויק 
 פרופיל ב-IMDb
 
טימותי אינס (באנגלית: Timothy Innes; נולד ב-1 בנובמבר 1993) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע ממשחקו בסדרה "הממלכה האחרונה" ובסרט הקולנוע "תחושה של סוף".
ביוגרפיה

בשנת 2015 הוא סיים את בית הספר לתיאטרון בריסטול אולד ויק (אנ').
קריירה

הופעת הבכורה של אינס בטלוויזיה הייתה בשנת 2016 בסדרת הטלוויזיה הבריטית, "רופאים". באותה שנה שיחק לצד כריסטופר פולפורד בסרט הקצר "Those Who Are Lost". תפקידו הראשון בסרט עלילתי היה בסרט "תחושה של סוף", בו גילם את אלכס סטיוארט בצעירותו. (הילטון מקריי מגלם את סטיוארט המבוגר). באותה שנה שיחק גם בסרט הבריטי "Daphne" לצד אמילי ביצ'ם.
בשנת 2018 הוא שיחק בתפקיד חוזר בסדרה פרוצות, בעונתה הראשונה. הוא גילם את בנג'מין לנוקס, בנו הבכור של נתנאל מנישואיו נישואים. באותה שנה הוא שיחק בשני סרטי קולנוע, בסרט המועדפת, דרמה היסטורית וקומדיה שחורה להט"בית, שבוימה על ידי יורגוס לנת'ימוס, ובסרט "Ashes in the Snow".
בשנת 2018 לוהק לתפקיד המלך אדוארד בסדרת הטלוויזיה הממלכה האחרונה אותו הוא מגלם מעונתה השלישית של הסדרה.