סוטו (קבוצה אתנית)
שלוש מלחמות הבסוטו (או הסוטו הדרומיים) (1858–1868) והיווצרותה של המדינה לסוטו > רקע היסטורי

הגירה המונית של מספר קבוצות של נגוני, קדמה למלחמות בסוטו. הגירה זו התרחשה בתקופת שלטונו של המלך של זולו (Zulu), שמו היה שאקה (Shaka), אשר כבש כמה קבוצות נגוני, שנקלטו לתוך ממלכת זולו. שאקה רדה בהן בצורה קשה. היו אבדות רבות, בין השאר של נשים ושל ילדים, ומעט השורדים נכפו להישבע לו אמונים. שבטים אחרים של נגוני שהצליחו להימלט התיישבו באזורים אחרים, התמודדו עם תנאי רעב גוברים, ואף חלקם נאלצו לאמץ אורח חיים קניבלי בשביל לשרוד. התקופה ההיא ידועה בשם אמפקאנה (Mfecane) או דיפיקאנה (Difiqane), ביטוי אפריקאי, המקביל ל"ריסוק" או "פיזור".
ב-1818, המלך משאוושאוו (Moshoeshoe), שהיה בנו של הצ'יף של קבוצת הבקוטלה (Bakotela) של קלאן קואנה/קוואנה (Koena/Kwena) (קלאן הקרוקודיל) בשבט הסוטו, סייע להשיג כוח על קלאנים קטנים של פליטים. הייתה לו גישה הרבה יותר הומאנית שהעריכה חיי אדם ודגלה בשאיפה לשלום. משאוושאוו ביסס שליטה על מספר קבוצות קטנות של דוברי הסוטו והנגוני, אשר נעקרו על ידי הדיפיקאנה. חלק מהקהילות הללו ביססו קשרים לאנשי הסאן, שגרו מערבית לשטחו של משאוושאוו. כתוצאה מכך, השפה של הבסוטו, שהיא סהסוטו (seSotho), משלבת מספר קולות של "קליקים" שמקושרים לשפות קויסאן, בניגוד לשפה של צפון סוטו.
ב-1820 משאוושאוו הפך לצ'יף של יחידה גדולה יותר של קבוצות מדרום סוטו, שנפלה תחת סמכותו המרכזית בעקבות התחרות על המשאבים, שהתגברה בעקבות בצורת. התחרות הזו על המשאבים גרמה לקבוצות הללו לחפש הגנה מקבוצות משוטטות אחרות, ומשאוושאוו ואנשיו נסוגו למבצר ההר של טאבה בוסיו (Thaba Bosiu [ידוע גם בשם Thaba Bosigo]) ב-1824.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19, קבוצה של קורה (שבט) [Kora] (קבוצה של מתיישבי קויקוי, Khoikhoi, שידועים גם בשם קוראנה [Korana]) וקבוצה של אנשים דוברי הולנדית ממוצא מעורב, הגיעו לסביבת ממלכתו של משאוושאוו, על גבי סוסים, חמושים בנשק. הדבר הוביל לנסיגתם של הבסוטו. זה גם הוביל להחלטת משאוושאוו לחמש את אנשיו ולתת להם סוסים.
הגעת המתיישבים הלבנים לאזור הייתה תחילה מועילה עבור משאוושאוו, מאחר שהמתיישבים יצרו חוצץ בין הבסוטו לבין הקורה. המתיישבים הלבנים האלו (הידועים גם בשם בורים [Boers]) חצו את אורנג' ריבר מקולוניית קייפ (Cape) באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19. על אף שהמתיישבים הללו ביקשו לכאורה את הרשות להתיישב שם, הם דרשו אותה מאוחר יותר – אם כי ההשקפה של משאוושאוו נותרה שהוא משאיל להם את הקרקע. ב-1845 נחתם הסכם שהכיר בהתיישבות של הלבנים באזור; עם זאת, לא נקבעו גבולות בין האזור של ההתיישבות של הלבנים לממלכתו של משאוושאוו. מחלוקת זו הובילה לעימותים בלתי-נמנעים.
הבריטים, שבזמנו שלטו על האזור שבין אורנג' ריבר לואאל ריבר (ריבונות אורנג' ריבר), הכריזו בסופו של דבר על גבול וורדן (Warden line). הגבול הזה חילק את השטח בין הטריטוריה של הבריטים לבין השטח של הבסוטו תחת שלטונו של משאוושאוו. גבול וורדן עורר כעס רב, שכן עמק קאלדון הפורה, שלפי הגבול שהוכרז היה בשטח הבריטי, שימש שטח חיוני מבחינת החקלאות הן לבריטים והן לבסוטו. לפיכך, הגבול הזה לא היה מקובל על משאוושאוו, מה שהביא לעימות בין הבסוטו לבין הבריטים, שהובסו למשאוושאוו בקרב פירפואט (Viervoet) ב-1851. בתקופה זה משאוושאוו אף ניסה לחתום על הסכם עם הבורים כנגד הבריטים.
בתגובה, הבריטים הביאו חיילים לנהר מוהוקאנה (Mohokane River), ומשאוושאוו נצטווה לשלם קנס. כאשר הוא לא שילם את הקנס במלואו, פרץ קרב על Berea Plateau ב-1852, שם ספגו הבריטים הפסדים גדולים, בגלל חיל הפרשים של הבסוטו.
ב-1854, העלות של השמירה על הריבונות באזורים הסמוכים לבסוטו הפכה לגבוהה מדי עבור הבריטים, ומשום כך הם מסרו את הטריטוריה לבורים, דרך חתימה על האמנה של סנד ריבר (Sand River). הבורים דרשו אפוא את האדמה שמעבר לקאלדון ריבר, וכינו אותה בשם הרפובליקה של מדינת אורנג' החופשית. הכינוי גרם לעוד עימות על האדמה ועל גבולות לא מוגדרים עם הבסוטו, אשר ראו עצמם כבעלים החוקיים והמשיכו להשתמש בקרקע הזו לרעיית צאן.