stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם רון
ביוגרפיה > השקפה

בשנת 1977 פרסם מאמר בשם: "על מורה שחקן ומורה במאי". במטאפורה זו השתמש כדי להגדיר שני סוגי מורים: מורה שחקן, המרוכז בעצמו: בקולו, בתנועותיו, ובחוויותיו; לעומת מורה במאי המרוכז בשחקנים-התלמידים: בקולם, בתנועותיהם, ובחוויותיהם.
את תפישותיו בעניין תפקידיו החינוכיים הייחודיים של החמ"ד העלה על הכתב בחוברת "עיונים במחשבת החינוך הדתי", שיצאה לאור על ידי האגף לחינוך דתי בשנת 1978. בחוברת דן רון במתח הקיים לכאורה בין חופש ובין סמכות בחינוך הדתי.
בשנת 1985, לאחר פרסום פרשת המחתרת היהודית, פרסם את המאמר "כנגע נראה לי בבית", בו הוא קורא לחינוך לחשיבה רב כיוונית וניתוח מעמיק, השקפה דתית הבנויה על יסודות מוצקים, ומוסר יהודי אנושי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

היה נשוי לצילה והם התגוררו בירושלים. נפטרו עריריים.
ביוגרפיה > ספרים

למדנו לקרוא: מיומנו של מורה (עורך: יצחק רפאל עציון), תל אביב: אברהם ציוני, הוצאת הספרייה הפדגוגית להורים ומורים שעל יד המרכז לחינוך דתי בישראל, 1959
עיונים במחשבת החינוך הדתי – חופש וסמכות, ירושלים: משרד החינוך, האגף לחינוך דתי, ה'תשל"ז 1978
פרקים במחשבת חמ"ד, ספריית המורה הדתי, ה'תשנ"ו, 242 עמ'
ביוגרפיה > ממאמריו

רון פרסם למעלה מ-60 מאמרים. להלן חלק ממאמריו:
ביוגרפיה > ממאמריו > כתבי עת מדעיים ואחרים, ספרי מאמרים ועוד

מידות הלכה: בירור השיטות של הרב משה אביגדור עמיאל בדבר ההגיון התלמודי, "היסוד" ת"א, ו' בכסלו התש"א
הוראת האנגלית בבית הספר היסודי, החינוך א-ב, חשון ה'תשי"ט
החזרת עטרתה של הישיבה, אור המזרח, טבת ה'תשי"ט
על "כתבי הקודש ואינפורמציה מדעית" (תגובה למאמר בשם זה מאת ישעיהו ליבוביץ), דעות כד, ה'תשכ"ד
הערות במסכת יום טוב, אפיקים נחלים, הוצאת ישיבת נחלים, ה'תשכ"ה
על ברירה בדיני תחומים, ניב המדרשיה, ה'תש"ל
על הזכות לחנך לערכים דתיים, מגמות יז (2) ה'תש"ל
מה מוסר המקרא ליהודי (חליפת מכתבים עם ישעיהו ליבוביץ), דעות מב
משהו על המוכנות לקריאה, מגמות, יט (3) ה'תשל"ג
האינפורמציה במקרא, דעות מג, ה'תשל"ג (עמ' 218 ואילך. המשך מחוברת מב)
יסודות המחשבה החינוכית של החמ"ד, בתוך: חיים אורמיאן (עורך), החינוך בישראל, משרד החינוך והתרבות, ירושלים ה'תשל"ג (עמ' 110–111)
על המתירנות , חוזר מנהל האגף לחינוך דתי, ט"ו בסיון התשל"ד
נדפס גם במחשבת כב, בני ברק: אל המקורות, סיון-תמוז ה'תשל"ד
האדם הנקודתי והאדם הקוי , חוזר מנהל האגף לחינוך דתי, י' באלול התשל"ד
נדפס גם בהצופה, כ"ח בתשרי ה'תשל"ה
נדפס גם במחשבת כד, ה'תשל"ה
על דברי הצומות וזעקתם, דעות מד, ה'תשל"ה
המחנך הדתי ותאוריית האבולוציה, עלון למורי הביולוגיה 45, המרכז הישראלי להוראת מדעים, ה'תשל"ה
על הפסיכולוגיה בעבודת היועץ הדתי, יחד - עלון המורה היועץ בבית הספר חמ"ד 1, הוצאת האגף לחינוך דתי ה'תשל"ו
ועוד על "הניעות מטעם" של החינוך ממלכתי דתי, מגמות כב, חוברת 3, סיון ה'תשל"ז
על מורה "שחקן" ועל מורה "במאי", עיונים בחינוך, אוניברסיטת חיפה, טבת תשל"ז, חוברת 13
על דפוסי פיזור ובית ספר שכונתי, עיונים במינהל ובארגון החינוך, אוניברסיטת חיפה, חוברת 6 ה'תשל"ח 1978
האוקימתא והוראתה, בתוך: יצחק דב גילת ואליעזר שטרן (עורכים), מכתם לדוד: דברי תורה, מחקרים וחינוך לזכרו של הרב ד"ר דוד אוקס, אוניברסיטת בר-אילן, ה'תשל"ח 1979
יהדות בתפיסתו של ישעיהו ליבוביץ, בתוך: מדור דור, בהוצאת הסתדרות הרבנים דאמריקה, ירושלים ה'תשל"ט (עמ' 132–149)
גר שלא הביא קרבן, ניב המדרשיה, כרך יד-טו ה'תשמ"א
הואיל וישנן בראיה, ניב המדרשיה, כרך טז-יז ה'תשמ"ג-ה'תשמ"ד
דמות מופת של מחנך - על הרב יצחק רפאל הלוי עציון ז"ל, ניב המדרשיה, כרך טז-יז ה'תשמ"ג-ה'תשמ"ד
משנתו החינוכית של ד"ר עציון ז"ל, ניב המדרשיה, כרך טז-יז ה'תשמ"ג-ה'תשמ"ד
להגנת השיעור הבלתי מוכן המושפל, שמעתין, סיון-אב ה'תשמ"ג
העולם הבא, שמעתין, תשרי-כסלו ה'תשמ"ד
על ישראל… ועל תלמידיהון, בתוך: יהודה עזריאלי (עורך), החינוך הדתי בגבורותיו: 80 שנה לחינוך הדתי-לאומי בארץ-ישראל, ירושלים: המרכז לחינוך הדתי בישראל, ה'תשמ"ז 1989 (עמ' 115–145)
אבי"ר, הרב חיים יוסף דוד אזולאי - 3 סיפורים עליו: חומר לימודי לבתי הספר בחמ"ד לכיתות ו-ז-ח לקראת 150 שנה לפטירתו, הוצאת משרד החינוך והתרבות: אגף החינוך הדתי, שבט ה'תשמ"ז
על יעדי החינוך, הד החינוך, פברואר 1986
גמלאי, גרונטולוגיה - כתב עת לנושאי זקנה, 1988
ממחרת השבת, מגדים טז, ה'תשנ"ב (עמ' 37–53)
מן העבר השני, מגמות לא 1988 (עמ' 90–96)
תגובה למאמר "גישות אפיסטמולוגיות באתיקה דתית" (תגובה למאמר מאת ד"ר רפאל ירחי), מים מדליו ה'תשנ"ב
שיטת רמב"ם במצוות תלמוד תורה, המעין לה (ב), ה'תשנ"ה
ביוגרפיה > ממאמריו > אנציקלופדיה חינוכית

אב"ר (אברהם רון), הווי דתי בבית הספר, מרטין בובר (עורך), אנציקלופדיה חינוכית (כרך ב' עמ' 363–370), הוצאת משרד החינוך והתרבות ומוסד ביאליק, ירושלים ה'תשי"ט
קטע מהערך חשיבה, מרטין בובר (עורך), אנציקלופדיה חינוכית (כרך ה' עמ' 358–360), הוצאת משרד החינוך והתרבות ומוסד ביאליק, ירושלים 1969 ה'תש"ל
ביוגרפיה > ממאמריו > בשדה חמ"ד

דרכי החינוך בישיבות, בשדה חמ"ד ה-ז (ה'תשכ"ג) עמ' 245-252, ו-ז (ה'תשכ"ג) עמ' 309–317
הוראת התנ"ך על פי פרשנות האגדה, בשדה חמ"ד ד', טבת ה'תשכ"ד 1964, עמ' 168-178
דעת סופרים: ספר עזר למורי תנ"ך, בשדה חמ"ד ה, שבט ה'תשכ"ה
החינוך הדתי והילד טעון הטיפוח, בשדה חמ"ד א-ב ה'תש"ל
על כמה מבעיות הוראת היסטוריה בחמ"ד, בשדה חמ"ד ה-ו ה'תשל"א
מגמות וחידושים במרכז לתוכניות לימודים (נמסר בשיחה עם ח' טוביהו), בשדה חמ"ד ג ה'תשל"ג
על התפיסה הכוללנית בחינוך הדתי, בשדה חמ"ד טז (ד) ה'תשל"ג
הרהורים בעקבות המלחמה, בשדה חמ"ד ה, התשל"ד
ר' משה רוזה - ארבע שנים להסתלקותו, בשדה חמ"ד ג, ה'תשל"ה
מורי הד"ר עציון, בשדה חמ"ד ח, התשל"ה
החינוך הדתי והילד ט"ט, בשדה חמ"ד א-ב, תשרי-חשון ה'תשל"ז
ושוב על האגדה הפרשנית, בשדה חמ"ד א-ב תשרי חשון ה'תשל"ט
ושוב על "ושוב על האגדה הפרשנית", בשדה חמ"ד ה-ו ניסן ה'תש"ם
ערכים, בשדה חמ"ד א-ב תשרי חשון ה'תשמ"ב
מורי, ר' יוסף גולדשמידט, בשדה חמ"ד א-ב תשרי חשון ה'תשמ"ב
על ההקצנה, בשדה חמ"ד ג-ד, כסלו-טבת ה'תשמ"ד
היש ערך להוראת מדעי הטבע, בשדה חמ"ד ה-ו ניסן-אייר-סיוון ה'תשמ"ד
החינוך הממלכתי דתי: סיכומים, בעיות ותוכניות, בשדה חמ"ד כה 1982
ביציאתו מה הוא אומר, בשדה חמ"ד כט 1985
תחית המתים של דברי הימים, בשדה חמ"ד לב ג-ד 1988
לקריאה נוספת

אבי"ר (אברהם בן יצחק רון), הישיבות בחינוך הנוער: על ההתפתחות של הישיבות התיכוניות, הצופה, כ"ט תמוז ה'תשי"ז
התאמת מורים מבחינה דתית, הצופה, כ"ה כסלו ה'תשכ"ב
יובל שלא נחוג, (25 שנה לישיבת היישוב החדש), הצופה, י"ד כסלו ה'תשכ"ג
האמת על הישגי החינוך הממלכתי דתי, מעריב, כ"ח בתמוז ה'תשל"ז
אבי, אבי הישיבות התיכוניות, הצופה, ח' בכסלו ה'תשמ"ב
חסידה ויניצקי, מיובל ליובלות, ירושלים: משרד החינוך התרבות והספורט מינהל חברה ונוער, 1988
הערות שוליים

↑  כרטיס קבר: אברהם רון » הר הזיתים, ירושלים, באתר הר הזיתים, ירושלים, ‏2 בפברואר 2017
↑  בועז פולצ'ק, מחנכים באמונה - אברהם רון, בתוך: מאורות - עיונים בסידור התפילה ובפרשת השבוע, גיליון מז מס' 416 (ה'תשע"ב 2012) בהוצאת מכללת אורות ישראל
↑  אורנה שניידר,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'הבניית הזהות הדתית של גן הילדים בחינוך הממלכתי-דתי (חמ"ד) : בין הגמוניות לעצמאות", חיבור לשם קבלת התואר "דוקטור לפילוסופיה" בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן, אייר תשע"ה]
↑  אודות הישיבה באתר ישיבת היישוב החדש
↑  לב ישראל,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'מעמד רב-השראה ליהדות הדתית במגדל אשקלון, הצופה, 1 בדצמבר 1954
↑  "כנס תשובה" לנוער ב"היכל שלמה", הצופה, 22 בספטמבר 1958
↑  כנס מורים בפסח, הצופה, 24 באפריל 1960
↑  נ. עמינוח,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'ישיבת "נתיבות עזתה" בנגב, הצופה, 6 באוגוסט 1959
↑  הנחת אבן פינה לביכנ"ס במרכז נתיבות (עזתה), הצופה, 29 בדצמבר 1957
↑  נפתלי לביא,'"`UNIQ--nowiki-0000000C-QINU`"'אורות וצללים בעזתה, הארץ, 10 בפברואר 1958
↑  מינויים באגף החינוך הדתי,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'מינוים באגף החינוך הדתי, הצופה, 7 במרץ 1962
↑  יעקב אדלשטיין, כל מוסדות החנוך העל-יסודיים הסכימו לפיקוח האגף לחנוך הדתי במשרד החנוך, הצופה, 27 בפברואר 1962, עמ' 4
↑  סופר מעריב,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'כ־80% התלמידים הדתיים בארץ זקוקים לעזרהה בלימודים ולטיפוח, מעריב, 4 בפברואר 1976
↑  שר־החינוך: הטוענים שהזרם הממלכתי דתי קופח-אינם דוברים אמת, על המשמר, 7 ביוני 1977
↑  מינויים במשרד החינור והתרבות, דבר, 22 ביולי 1977
↑  בועז פולצ'ק
↑  חידוש: 30 רבנים מונו לכהן בבתי־הספר, מעריב, 28 בפברואר 1978
↑  פרס החינוך הדתי
↑  "כנגע נראה לי בבית", בתוך: פרקים במשנת החמ"ד, עמ' 191–200
↑  כרטיס קבר: צלה צוראל רון » הר הזיתים, ירושלים, באתר הר הזיתים, ירושלים, ‏2 בפברואר 2017
↑  למדנו לקרוא באתר הספרייה הלאומית
↑  יצא לאור, הצופה, 16 בינואר 1959
↑  Page 30 Advertisements Column 2, מעריב, 1 באוקטובר 1982
↑  הפסקה, הצופה, 12 בינואר 1964
↑  טעון טיפוח, ומשג שטבע אריה סימון
בצוואתו ביקש כי על מצבתו תיכתב מילה אחת בלבד: מחנך
עופר אדרת

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1981 (בן 43) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  הארץ 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  ofer.aderet
 טוויטר (X):  oferaderet
 
עופר אדרת (נולד ב-6 במרץ 1981) הוא עיתונאי ישראלי, כתב "הארץ" לענייני היסטוריה, כותב את מדור הנקרולוגים "אחרי מות". בעבר כתב אדרת את החידה ההיסטורית השבועית של "מוסף הארץ", "מי היה האיש שהיה".
ביוגרפיה

אדרת נולד וגדל בתל אביב. הוא מצאצאי הרב אדר"ת, רבן של הערים פוניבז' ומיר שעלה לארץ ישראל במאה ה-19 והיה הרב האשכנזי הראשי של ירושלים. אביו, עו"ד גיורא אדרת, הוא מבכירי עורכי הדין בתחום עבירות צווארון לבן. סבו מצד אביו, עו"ד יצחק אדרת, היה מראשוני עורכי הדין בארץ. אמו, רבקה אדרת, עובדת במוזיאון בית התפוצות. למד בבית הספר התיכון על-שם ליידי דייוויס, לבגרות מורחבת בהיסטוריה.
בשנת 1999 התגייס לצה"ל ושירת עד לשנת 2002 בחטיבת המחקר של אגף המודיעין. זכה לאות הצטיינות מטעם ראש חטיבת המחקר, תא"ל עמוס גלעד. בשנים 2003–2007 עבד כעורך וכתב באתר "וואלה!". בעל תואר ראשון בהיסטוריה ובפילוסופיה ותואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2007 הצטרף לסגל "הארץ". תחילה כעורך בדסק החדשות, אחר כך עורך במוסף "השבוע". בשנת 2010 שהה בברלין במלגת חילופי העיתונאים ע"ש ארנסט קרמר וטדי קולק. ב-2011 השתתף בתוכנית ההתמחות של הבונדסטג בברלין.
משנת 2012 הוא כתב "הארץ" לענייני היסטוריה, כותב את מדור הנקרולוגים "אחרי מות", וכתב את החידה ההיסטורית השבועית של "מוסף הארץ", "מי היה האיש שהיה", הכוללת רמזים לדמות היסטורית שהפותרים נדרשים לזהותה. מרבה לכתוב בנושאי היסטוריה יהודית, תולדות השואה, והנאציזם.
אדרת חשף בסדרת כתבות ב"הארץ" את פרשת העיזבון האבוד של פרנץ קפקא. היה זה גילוי כי עם מותו של מקס ברוד עבר עיזבונו הספרותי והביוגרפי של קפקא למזכירתו של מקס ברוד, אסתר (אילזה) הופה, שנהגה בו מנהג בעלים, לא התירה גישה אליו ומכרה פריטים ממנו. בעקבות הגילוי הגיע העניין לבית המשפט אשר בתום חמש שנות דיונים פסק כי כתבי קפקא יועברו לספרייה הלאומית.
בשנת 2011 היה עורך התוכן של הסרט "הסיפור האחרון של קפקא". כותב גם ב"יקינתון", כתב העת של ארגון יוצאי מרכז אירופה בישראל.
בשנת 2023 ראה אור ספרו "7 אגדות שלנו", שעוסק בשבעה פרקי לחימה בהיסטוריה הציונית, בהם הקרב על תל חי, מרד גטו ורשה, שיירת הל"ה והקרב על ניצנים.
חיים אישיים

נשוי לקרולינה פשברוצקה-אדרת, עיתונאית פולנייה ילידת קרקוב. לבני הזוג בן משותף.
הערות שוליים

↑  גיורא אדרת, באתר גיורא אדרת - משרד עורכי דין
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'עופר אדרת,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'העליון הורה להעביר לספרייה הלאומית את עיזבונו הספרותי של מקס ברוד, לרבות כתבי קפקא, באתר הארץ, 8 באוגוסט 2016
↑  7 אגדות שלנו, באתר כנרת זמורה
↑  עופר אדרת,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'פרק מהספר "7 אגדות שלנו", באתר הארץ, 13 באפריל 2023
↑  קצת עליי באתר של עופר אדרת
↑   הבדיקות השנויות במחלוקת שקובעות מיהו יהודי, סרטון  באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401813905171  VIAF: 74153288349132652174   WorldCat (עם VIAF): 74153288349132652174
קהילת יהודי סוכטשוב

קיר ההנצחה (בבית העלמין המקומי) ליהודי העיר, שחיו בה כ-600 שנה ונרצחו בשואה
אנדרטה לזכר יהודי העיר, בבית הקברות בחולון, ישראל
הקהילה היהודית בסוכטשוב שבפולין היא מהקהילות העתיקות ביותר הידועות בפולין, היא התקיימה עוד לפני שנת 1426, אך התיעוד הראשון הוא משנה זו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה חלק גדול מהעיר נחרב, ואף הקהילה היהודית כמעט ולא הייתה קיימת, אך בהמשך הוקמה מחדש, ופעלה בעיר עד להשמדתה בשואה. חסידות סוכטשוב הממשיכה בשם זה עד היום, קרויה על שם הרבי הראשון רבי אברהם בורנשטיין (ה"אבני נזר"), שניהל את חצרו בעיר.
תולדות הקהילה > ראשית הקהילה

סיפור חייה של האוכלוסייה היהודית בעיירה נמשך למעלה מ-600 שנים, בהם התקיימה קהילה בעלת אורח חיים יהודי, בדומה לקהילות רבות ברחבי פולין.
סוכטשוב נוסדה לפני שנת 1368, והוכרזה מחדש כעיר בשנת 1476. בתקופה זו כבר הייתה בעיר אוכלוסייה יהודית. בשנת 1426 מתועד דיון אצל דוכס מזוביה ולדיסלב ה-I (אנ') להסדיר הליכים המשפטיים בין יהודים לבעלי אדמות נוצרים שהיו חייבים להם כסף, כך שככל הנראה גרו שם יהודים עוד קודם לכך. כמו בעיירות רבות בפולין, לאוכלוסיות היהודיות הייתה שפה, דת, ספרות, מוזיקה ואף חוקים משלהם.
בית הכנסת הראשון בסוכטשוב נבנה לפני שנת 1599, וברישומי העיר בשנה זו מוזכר בית כנסת שהיה בעיר. ובית הקברות היהודי בעיר הוא ככל הנראה מהעתיקים ביותר בפולין, ויהודים שהתגוררו בוורשה היו מביאים את נפטריהם לעיתים לבית קברות זה, לפני שנת 1806 שאז הוקם בית הקברות היהודי בוורשה.
תולדות הקהילה > התפתחות הקהילה

| נתונים דמוגרפיים של האוכלסייה בעיר> סוכצ'ב.שנה | נתונים דמוגרפיים של האוכלסייה בעיר> סוכצ'ב.יהודים | נתונים דמוגרפיים של האוכלסייה בעיר> סוכצ'ב.כלל האוכלסייה | נתונים דמוגרפיים של האוכלסייה בעיר> סוכצ'ב.אחוז יהודים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1599 | 320 | -- | משוער |
| 1620 | 350 | -- | משוער |
| 1765 | 1349 | -- | בעיר וסביבותיה |
| 1793 | 997 | 1152 | 86.5% |
| 1800 | 972 | -- |  |
| 1808 | 1085 | 1342 | 80.8% |
| 1827 | 2322 | 3142 | 73.9% |
| 1857 | 2936 | 3848 | 76.3% |
| 1897 | 3776 | 5763 | 65.5% |
| 1908 | 4520 | 6397 | 70.6% |
| 1921 | 2419 | 5070 | 47.7% |
| 1931 | 3011 | 10800 | 27.9% |
| 1939 | כ-4000 | -- | כ-30% |

הקהילה כבר רשומה בתקופה שהמקום היה שייך לדוכסות מזוביה (בפולנית: מזובשה), בשליטת שושלת פיאסט, עד תקופת המלך קונראד השלישי (בתחילת המאה ה-16), שאז הפכה לחלק ממלכות פולין. וכאמור, המסמך הרשמי ראשון בו מופיע שיהודים חיו ביישוב, הוא כבר משנת 1426. אך בתקופה זו אושרו המגורים בעיר ליהודים מעטים בלבד, נאסר עליהם להסתובב בין הנוצרים, להתכנס בציבור, ורק בימי השוק, הורשו למכור את סחורתם. היהודים גרו בשטח שמאחורי הטירה שהייתה בעיר, (שנהרסה בסוף המאה ה-18). בשנים 1548–1572 תקופת המלוכה של זיגמונד ה-II ידוע על 8 בתים שגרו בהם יהודים, כשלושים נפש.
בבדיקה שנערכה על ידי ראש העיר בשנת 1599, היו בעיר עשרים בתים בבעלות יהודית, וכן מוזכר בית כנסת שהיה בעיר. מאוחר יותר בשנת 1620, נרשמו 22 בתים, ובהערכה כ-350 נפשות. ברישומי האוכלוסייה היהודית משנת 1765, נרשמו 1,349 יהודים בעיר ובסביבותיה.
כפי הנראה מהטבלה, כבר במאה ה-17 נראה גידול והתפתחות של הקהילה היהודית בעיר, שהייתה אז עיר גדולה, ובירת מחוז סוכצ'ב. המלך ולדיסלב הרביעי התיר לקהילה היהודית להקים בית כנסת ומקווה, להחזיק בתים, קרקעות, שדות ופרדסים, ולעסוק בעסקים שונים, (ביניהם ייצור משקאות חריפים, בית מטבחיים ומכירת בשר). וכן פטר את רב העיר מתשלום מיסים. אך לאחר המלחמה עם שוודיה בתחילת המאה ה-18, עזבו תושבים רבים את העיר, והיא הפכה לעיירה קטנה, שגרו בה כמעט רק עניים יהודים. לאחר חלוקת פולין השנייה (1793) סופחה העיר לממלכת פרוסיה. אוכלוסיית העיר מנתה אז כ-1,100 נפש, מתוכם 990 יהודים. כבעיר היו 148 בתים מאוכלסים, אך רובם היו מוזנחים ורעועים. לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-19 אוכלסיית היהודים הייתה קרובה ל-80% מתושבי העיר. בהמשך הקהילה המשיכה להתפתח, אך גם אוכלסיית התושבים הכללית גדלה במקביל, יותר מהקהילה היהודית.
בתקופת מרד קושצ'ושקו, תרמה הקהילה מרצונה החופשי, כספים לסיוע למרד, ובתקופת כיבוש העיר על ידי הפרוסים ביקשו מיהודי העיר לרגל עבורם ולהודיעם כשהפולנים מגיעים. היהודים לא הסכימו, והגנרל הפרוסי איים לשרוף את העיר. בשריפה שהייתה בשנת 1793, נשרפו בתים רבים בעיר, ביניהם בית הכנסת, שהיה בנוי עד אז מעץ. הקהילה היהודית אספה שאריות לבנים מחצר כנסייה שנשרפה על ידי הפרוסים, ובנתה מחדש את בית הכנסת הגדול, בהתחייבות שאם גם הכנסייה תיבנה מחדש, יספקו לבנים לבנייה, או ישלמו סך של 5,000 זלוטי. אך הכנסייה לא נבנתה מחדש, וסכום זה לא שולם מעולם.
בשריפה שפרצה בעיר ב-19 בנובמבר 1858 נשרף שוב בניין בית הכנסת, כשהקהילה החלה מיד בשיפוצו מחדש, העבודות הושלמו בשנת 1860, ובנין זה עמד עד השואה.
תולדות הקהילה > תקופת הרבי מסוכטשוב

| --- | --- |
 :  ראו גם – רבי אברהם בורנשטיין
בין השנים תרמ"ג — 1883 ל-תרע"ג — 1913
מפה מצוירת של האזור היהודי בעיר בתקופה זו שצוירה מזכרונו של מר יוסף גרונדוואג, ירושלים
הגעתו של הרבי מסוכטשוב לגור בעיר, פרסמה את העיר כעיר ואם לתורה ולחסידות, והשאירה את שמה לזיכרון עד ימינו. בתקופה זו היו מגיעים רבנים רבים לעיר, לדון עם רב העיר וללמוד ממנו דרכי הלימוד. כמו הפוסק רבי יואב יהושע וינגרטן מקינצק בעל ה"חלקת יואב", שאף שימש כמו"צ בעיר, רבי יוסף ענגיל, רבי מאיר אריק, רבי יצחק פייגנבוים – לימים רב העיר ורשה, ואחרים. גם גאונים מליטא, היו מגיעים ללמוד ולברר נקודות הלכתיות אצל הרב, על אף ששימש גם כאדמו"ר חסידי. אברכים צעירים רבים הגיעו לגור בעיר כדי ללמוד תורה מפי ה"אבני נזר" בישיבתו הגדולה.
גם חסידים רבים, היו מגיעים לעיר, לשמוע את דברי תורתו שנאמרו במהלך ה"טיש" שנערך בליל שבת, ולהתיעץ איתו בעניינים שונים. במקביל, הנהיג את רבנותו ביד רמה, והיה מוסר שיעורים באופן קבוע לאנשי העיירה, אף שלא היו מחסידיו.
בתקופה זו הפכה העיר למרכז רוחני ליהודים מכל רחבי פולין. בשנותיו האחרונות, כבר לא היה בכוחו להגיד שיעורים, והישיבה כמעט שנסגרה, אך לאחר פטירתו הוזמן על ידי בנו רבי שמואל בורנשטיין ה"שם משמואל", את תלמידו של אביו, הגאון רבי אריה צבי פרומר הרב מקוז'יגלוב, (לימים ראש ישיבת חכמי לובלין) להיות ראש הישיבה בסוכטשוב, מה שהביא תלמידים רבים לעיר.
תקופת רבנותו היסתיימה, לאחר שהשלטון הרוסי חייב אותו להשביע יהודי בבית המשפט שלהם, דבר שהוא לא הסכים לבצע, ולכן נאלץ בתחילה לברוח לגמרי מהעיר, אך במהרה שב לעיר, אך פוטר מהרבנות, ונשאר רק כאדמו"ר וכראש הישיבה.
לאחר פטירתו בשנת ה'תר"ע נקבר בבית העלמין היהודי בסוכטשוב, ומיד לאחר השלושים נבנה אוהל מעל קברו. האוהל נהרס בתקופת השואה, ונבנה מחדש בשנת ה'תשנ"ב (1992).
תולדות הקהילה > בין שתי מלחמות העולם

במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר הלוך ושוב בידי הגרמנים והרוסים, ובמהלך הקרבות נהרסו כ-40% מהמבנים בעיר, וחוסלה הקהילה היהודית המקומית, רבים נמלטו לוורשה ורבים גורשו, הקהילה הגדולה שהייתה בעיר התפזרה. לאחר המלחמה חזרו חלק מהיהודים להתגורר בעיר, מעט מהחסידים עלו אז לארץ ישראל, ואף הקימו בית כנסת סוכטשוב בתל אביב, הקיים עד היום, והיו גם צעירים שעלו לישראל במסגרת העלייה הרביעית והשתלבו בקיבוצים השונים. בערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-4,000 יהודים, שהיו כשליש מתושביה.
בעיר היו מספר קבוצות פוליטיות, כמו ה"פולקיסטים" (בהמשך, ב-1926 הפכו לתנועת הפועלים) ברוח הקומוניזם, תנועת הבונד ששיתפו איתם פעולה, אך הקימו ב-1927 מטה נפרד. המזרחי, אגודת ישראל והתנועה הציונית שעל ידי ההסתדרות הציונית שהייתה הגדולה שבהם, בראשות שמחה גרונדוואג, ואף הוציאה עיתון "סוכצ'בר צ'יטונג". (בפולנית: "Sochaczewer Tsaytung") (ראו בהמשך), תנועה זו הקימה תלמוד תורה מודרני, שבהמשך הצטרף לתנועת התחיה. כשכל תנועה ניסתה למשוך את הנוער להצטרף לשורותיה. בעיר הוקמו אז מספר ארגוני נוער, נוער אגודת ישראל, תנועת צוקונפט של הבונדיסטים, ארגון השומר הצעיר של הציונים, תנועת בית"ר הרוויזיוניסטית אף היא הקימה סניף בעיר, המזרחי ועוד.
בבחירות לעירייה שנערכו בשנת 1925, מחצית מ-24 חברי מועצת העיר היו יהודים, וסגן ראש העיר היה נציג הפולקיסטים, משה שוורץ.
בבחירות לנשיאות הקהילה שנערכו בשנת תרצ"ט (1939), נבחרו לוועד הבוחר ארבעה נציגים לבונדיסטים, וארבעה נציגים לאגודת ישראל, שעליהם היה לבחור את נשיא הקהילה. הקול המכריע, היה של הרב צבי פרנקל, רב העיר באותו זמן, אך הוא לא רצה להכריע. בגורל שנערך נבחר הרשל וורשבסקי מהבונדיסטים להיות הנשיא, אך מושל המחוז שאמור היה לאשר את הבחירה, לא הסכים, ולבסוף לאחר הסכמים בין אגודת ישראל לקהילות נוספות, נבחר יצחק וינד מהאגודה לנשיא.
תולדות הקהילה > יהודי העיר בתקופת השואה

ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו רצחו בה מספר יהודים, בעיקר קשישים וחולים, והציתו חלק מבתיהם, וכן את בית הכנסת הגדול בעיר. רבים מיהודי העיר ברחו לורשה בה הייתה קהילה גדולה יותר, אך חלקם שבו לעיר, ואז נאלצו להתמודד עם אוכלסייה פולנית מקומית שפלשו לדירות ולבתים שננטשו, וחלק מהבתים נהרסו בהפגזה של הגרמנים על העיר, והשבים נאלצו להתגורר בחדרים קטנים בדירות משותפות עם משפחות נוספות. הגרמנים התעללו ביהודים ששבו לעיר, ותפשו פעם קבוצה של חסידים והכריחו אותם לרקוד משך חצי היום, לבושים בבגדי השבת כדי לשמח את הנוצרים כשיצאו מהכנסייה.
בינואר 1940 הוקם היודנראט בעיר, כשחברים בו 21 מיהודי העיר, באותו זמן הפסיקו חטיפות של יהודים ברחבי העיר, והיהודים תלו תקוות בהקמת היודנראט. אך במהלך השנה הוקם יודנראט חדש, שחלק מהחברים בו הציקו רבות ליהודי העיר, ומי שלא שילם את המיסים שהם דרשו הוסגר לגרמנים. יהודי העיר נלקחו לעבודות כפייה, בבניית גשר מעל נהר בזורה (אנ') הסמוך, שם גם הוטבעו חלק מהם, בפינוי הריסות הבתים בעיר, וגם בבניית ביצורים באזור, תוך שימוש במצבות שהיו בבית העלמין היהודי המקומי. גם הנשים חויבו על ידי הגרמנים לעבוד בעבודות מבזות שונות.
ב-19 בינואר 1941 רוכזו יהודי העיר וסביבתה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, כשלכל יהודי הותר להביא איתו עד 3 קילוגרם חפצים אישיים בלבד. גם בגטו המשיכו התעללויות הגרמנים, שחייבו אנשים להתפשט לגמרי בקור החורפי, ולחטוב עצים ביער. הוקמה בגטו משטרה יהודית, שתפקידה היה לשמור על הסדר בתוך הגטו, חלק מהשוטרים היהודים הציקו מאד לתושבי העיר, עד שהם עצמם הוכו למוות על ידי הגרמנים. כעבור כחודש, ב-15 בפברואר 1941, מפקד המשטרה היהודית, מנשה קנוט, נורה ונהרג על ידי ראש הגסטפו, ויהודי הגטו הועברו לגטו ורשה, כשהותר לכל אחד לשאת איתו עד 15 קילוגרם. בדרכם לצאת מהעיר פולנים מקומיים בזזו מהם את תיקיהם באומרם שהיות והולכים למוות אין להם צורך בתיקים. גורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום, ורובם המוחלט הושמדו באושוויץ וטרבלינקה. יהודים שנותרו בעיר לאחר הסלקציה הוצאו לבית הקברות שם נורו למוות.
קבוצה של 30 מיהודי העיר התארגנו והפכו לפרטיזנים, וניסו לנקום את נקמת יהודי העיר. לאורך שנות המלחמה גרמו לפגיעות רבות במאמצי הנאצים, ואף הרגו רבים מהם. רב מקבוצה זו שרדו לאחר המלחמה שבעה בלבד.
תולדות הקהילה > לאחר השואה

יהודים בודדים שבו לעיר לאחר המלחמה, והקימו בה סניף של "הוועד המרכזי של יהודי פולין". אך לא התקבלו יפה על ידי התושבים האנטישמיים הפולנים שפלשו לדירות היהודים הריקות. אחד השבים, בשם פיניע ווינברג, נרצח ביריות אקדח על ידי פורעים. לבסוף, תוך שנים ספורות, עזבו כולם את העיר.
החיים בעיר

במהלך המאה-16, היהודים התפרנסו בעיקר ממתן הלוואות בריבית לגויים, לאצילים וליהודים אחרים, ומחירת סחורות לתושבי העיר בימי השוק. אך לא ידוע כמעט על עיסוק במקצועות חופשיים. למעט יצחק רוצ'ימק שהיה בעל פרדסים, משה מושקוביץ שהיה נגר, וכן היה רופא אחד בשם פליקס, שהופיעו ברשימת יהודי העיר בשנים אלו. ושני פקידי מכס מטעם המלך.
בשנת 1633 לאחר שקיבלו את כתב הזכויות מהמלך ולדיסלב הרביעי בו התיר ליהודים להחזיק במקרקעין ולעסוק במסחר חופשי, היו בבעליות יהודית כמה שדות ופרדסים, וכן מפעלים לייצור יינות ומשקאות חריפים, הקימו גם בית מטבחיים, אשר שיווק בשר גם לערים אחרות כמו ורשה.
בתחילת המאה ה-18, הוקם על ידי יהודי מהעיר מפעל לעיבוד עורות. והמסחר בעור ובצמר התפתח בין יהודי העיר, אשר ייצאו שומן, בצמר ועורות למכירה ברחבי הממלכה. מסחר זה גרם לחיכוך עם בעלי מלאכה נוצרים שגרו בעיר, והתקשו בהשגת חומרי גלם לצורך בתי המלאכה שלהם. חלק מיהודי העיר התפרנסו מעסקים שעשו עם הצבא, ואחרים היו בעלי מלאכה שונים, כחייטים, סנדלרים יצרני משקאות חריפים ועוד. בשנת 1749 חידש המלך אוגוסט השלישי את הזכות שניתנה לקהילה להחזיק באדמות ולעסוק במקצועות שונים.
התפתחות נוספת בכלכלת העיר הייתה בשנת 1902, עם פתיחת תחנת רכבת בה עצרה הרכבת מורשה לקאליש, דרך לודז', בתקופה זו היו גם מגיעים חסידים רבים לרבי מסוכטשוב שקבע את מקומו בעיר, כשזה תורם להתפתחות של התיירות במקום, לספק לבאים שירותי לינה, מסעדות, וקונדיטוריות, וגם תחבורה, כגון נהגי כרכרות וסבלים.
בין שתי מלחמות העולם התפתחה התעשייה בעיר, ונפתחו בה מפעלים למשי מלאכותי, לייצור כותנה ולאבק שריפה, כשרבים מיהודי העיר עבדו במפעלים אלו. וכן הוקמו בתי מסחר, חנויות ומפעלי תעשייה שונים בבעלות יהודים, ועבודות חופשיות נוספות, כעורכי-דין, נגרים נפחים ועוד.
החיים בעיר > מיסים

בשנותיה הראשונות, על יהודי הקהילה הוטל מס מיוחד לאציל העיר, מעבר למיסים הכלליים, ובכל חג פסחא היה על בעלי בתים לתת קילו פלפל, ועל שוכרי בתים לתת חצי קילו פלפל.
הקהילה הייתה שייכת לקהילות פולין גדול בוועד ארבע ארצות, ובקונגרס בשנת 1519 בו נידונה חלוקת המיסים בין הקהילות, חויבה הקהילה במס שנתי של 200 טאלר בשנה.
החיים בעיר > רדיפות אנטישמיות

באפריל 1556 הואשמו יהודי המקום בפגיעה בדת הנוצרית בחילול לחם "הקודש". בית המשפט המקומי דן את דורותה לז'צקה, שנאשמה במכירת הלחם ליהודים ואת רבה של העיר סוכטשוב, למיתה, שבוצעה ב-23 באפריל 1556. שלושה יהודים נוספים נלקחו למשפט ראווה בפולוצק, שם תחת עינויים הנאשמים "הודו" באשמה. יהודי פלוצק, שחששו מהבאות, פנו למלך זיגמונט אוגוסטוס בבקשה לקבל אישור למשפט חוזר, כשעד לבירור המלך נתן חסות ליהודי חבר העמים הפולני-ליטאי, ובפרט ליהודי פלוצק, ולבסוף נקבעה חפותם של הנאשמים. אך למרות שהמלך הורה על משפט חוזר, המורשעים נתלו במהירות מול שלושת שערי הכניסה לפלוצק ב-1 ביוני 1556. נגד האחראים להוצאה להורג החפוזה, מושלי המחוז, והערים סוכצ'ב ופלוצק, הוגשה תביעה על ידי ראשי הקהילה. רק לאחר חצי שנה, ב–13 בינואר 1557, הורה המלך להוריד את התלויים ולהביאם לקבורה.
ביולי 1617 הואשמו יהודי העיר ברצח ילד נוצרי למטרות פולחן. רוב התושבים היהודים נמלטו מהעיר ונצלו, ומספר יהודים הוצאו להורג. לאחר תקופה שבו להתגורר בעיר.
בשנת 1933, הופצה שמועה בעיר שהיהודים חטפו צעירה נוצרית, ונערך פוגרום ביהודי העיר, עד להתערבות המשטרה המקומית. במהלך המשפט התברר כי הסיפור כולו היה המצאה שיקרית.