stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חסידות סדיגורה
החסידות בארץ ישראל

שורשי החסידות בארץ ישראל החלו כשרבי ישראל מרוז'ין קנה שטח בעיר העתיקה, לבניית בית הכנסת תפארת ישראל. הוא קנה את זכות ההדלקה בל"ג בעומר בקבר רבי שמעון בר יוחאי ועמד בנשיאות כולל ווהלין. רבי ישראל החזיק באזרחות טורקית. בית כנסת נוסף היה בצפת. לאחר פטירת רבי אברהם יעקב מסדיגורה, בנו של רבי ישראל, הפכו רוב חסידי סדיגורה בארץ ישראל לחסידי בנו, רבי יצחק פרידמן מבויאן, שעמד בנשיאות כולל ווהלין.
בשנת תרפ"ה החל רבי מרדכי שלום יוסף מסדיגורה לשלוח חסידים לארץ ישראל על מנת שיפתחו את היישוב והתעסוקה. בשנת תרצ"ג הוא ביקר בארץ וערך סיור במושבות ובקיבוצים. בחזרתו לגליציה, שלח קבוצת חסידים מטורקה לארץ ישראל, והם התיישבו בנתניה בה פתחו בית חסידים. חסידו אליעזר אלטמן פתח ברחוב רבי עקיבא בבני ברק בית כנסת שהיה מהראשונים בעיר. כמו כן הוא שלח מחסידיו למחנה ישראל.
כאמור, שניים מבניו של רבי ישראל מסדיגורה, רבי אברהם יעקב ורבי שלמה חיים, ברחו מווינה לאחר האנשלוס והתיישבו בתל אביב. רבי אברהם יעקב פתח בית כנסת ברחוב נחמני במרכז העיר. לאחר פטירתו נכשלו מאבקים משפטיים לשמר את המקום, ובית המדרש עבר למבנה בית הספר ברחוב אוליפנט. עומד בראשו הרב מרדכי אוירבך, רב קהילת "אביר יעקב".
אחיינם, רבי מרדכי שלום יוסף, עלה גם הוא והתיישב בתל אביב. הוא פתח בית כנסת ברחוב בצלאל יפה, ובשובו לישראל בשנות ה-60 פתח אותו מחדש ברחוב פנקס.
בנו, רבי אברהם יעקב, שעמד בראש בית מדרשו בשכונת קראון הייטס בברוקלין, עלה גם הוא מאוחר יותר לארץ ועמד בראש ישיבת רוז'ין בבני ברק, כן רשת כוללים בירושלים ותל אביב. לאחר פטירת אביו כיהן במקומו בתל אביב ובהמשך העביר את מרכז החסידות לבני ברק. בתקופתו נפתחו קהילות גם במודיעין עילית, ביתר, אשדוד ואלעד, וכן ישיבה קטנה בירושלים (מלבד הישיבות בבני ברק שהקים בחיי אביו) ותלמודי תורה בבני ברק ובירושלים. קהילות נוספות מחוץ לישראל, קיימות בלונדון, אנטוורפן וניו יורק.
בתי כנסת נוספים של החסידות היו[דרושה הבהרה] בבני ברק (בהמשך היה משותף לחסידות בויאן עד הקמת בתי כנסת נפרדים), בחיפה, בנתניה, בצפת, בטבריה ובירושלים. החסידות מונה כיום כמה מאות משפחות, מלבד החסידים האדוקים ישנם מאות אוהדים בארץ ובעולם.
ניגוני סדיגורה

לחסידות סדיגורה יש מסורת של ניגונים מאבות החסידות כהמגיד ממזריטש ורבי ישראל מרוז'ין. בחצרות סדיגורה במזרח אירופה היו מספר מלחינים בהם יהושע רייזנר ("יהושע סקוורער"). החזן יוסף רוזנבלט שהשתייך לחסידות סדיגורה הלחין אף הוא ניגונים.
לאחר שיקומה של החסידות, בזמנו של האדמו"ר הקודם רבי אברהם יעקב, החלה גם התפתחות בנושא הנגינה בחסידות, והולחנו והופקו ניגונים רבים. החסידות הוציאה 2 תקליטי ניגונים, "הקם מלכות דוד" ו"רחם בחסדך". מלחין ומנצח המקהלה הוא פנחס ביכלר. בין הניגונים הבולטים בחסידות הוא "לא ימושו מפיך" שהולחן לכבוד הבר מצווה של האדמו"ר לימים, רבי מרדכי שלום יוסף, על ידי המלחין הבעלזאי, יחיאל שלמה קאליש ששימש באותה עת משגיח בישיבת סדיגורה.
גלריית תמונות

רבי אברהם יעקב השני מסדיגורה
רבי שלמה'ניו מסדיגורה
רבי מרדכי שלום יוסף מסדיגורה
רבי אברהם יעקב השלישי מסדיגורה
רבי ישראל משה מסדיגורה
רבי יצחק יהושע העשיל מסדיגורה עם אחיו רבי אהרן דב בער מסדיגורה-לונדון
פן-דור תעשיות

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 מייסדים:  אהוד גת, בנימין פניגשטיין
 תקופת הפעילות:  1989–הווה (כ־35 שנים)
 חברת אם:  גרלם בע"מ
 משרד ראשי:  ישראל ראשון לציון, ישראל
 ענפי תעשייה:  דלתות ומנעולים
 מוצרים עיקריים:  דלתות פנים, דלתות הלמינטו, משקופים פולימריים, דלתות עמידות למים
 עובדים:  קרוב ל-300 עובדים
  
 האתר הרשמי של החברה
 
זרוע רובוטית במפעל פנדור
פן-דור תעשיות בע"מ היא חברה ישראלית לייצור דלתות פנים המוכרת תחת שם המותג "דלתות פנדור".
היסטוריה

חברת פן-דור תעשיות בע"מ הוקמה על ידי אהוד גת ובנימין פניגשטיין בשנת 1989, על יסודותיה של נגרייה קטנה מבאר שבע. בנוסף לנגרייה רכשו גת ופניגשטיין נכסים נוספים. בשנת 1993 הפכה החברה לציבורית והונפקה בבורסה. את שנת ההנפקה סיימה החברה ברווח של 4.5 מיליון שקלים, אך את השנה שלאחריה סיימה בהפסד של 4.3 מיליון שקל בשל חברות אחרות שהיו בבעלותה. בשל כך, ב-1996 היא מכרה את חברת "החופר", הבעלים רכש את כל מניותיה והחברה חזרה להיות חברה פרטית.
בשנת 1996 החברה הכניסה רובוטים לקווי הייצור של המפעל. הדבר איפשר לחברה לייצר דלתות בדיוק רב יותר, ברמת גימור גבוהה יותר, ובהיקפים גדולים יותר. כמו כן, אופן הייצור הממוחשב איפשר התאמה אישית של הדלתות לטעם העיצובי ולצרכים הטכניים של לקוחות החברה. על שם החברה רשום פטנט ישראלי: "מנעול לדלת והתקן ושיטה לחיבור ידית למנעול זה".
בשנת 2001 ביצעה גרלם בע"מ, חברה בשליטה מלאה של אהוד גת, הצעת רכש וקנתה את כל מניותיה של פן-דור תעשיות בע"מ. מאז פיתחה החברה דלתות, משקופים פולימריים ודלתות עמידות למים.
הערות שוליים

↑  רון שטיינבלט, ‏בעלי פנדור מנסה לחזור לבורסה מהדלת האחורית, באתר גלובס, 13 במרץ 2014
↑  משרד המשפטים, יומן הפטנטים, 29 במאי 2017, עמ' 177
נבחרת נורווגיה בכדורסל

| --- | --- |
נורווגיה
 מידע כללי
 הצטרפות:  1968
 השתייכות:  פיב"א אירופה
 דירוג פיב"א (10 באוגוסט 2024):  79       ‎-5‏
  - ניקוד פיב"א:  121.7
 אתר רשמי
 
 משחק בינלאומי ראשון
 נורווגיה נורווגיה 50 - 63 דנמרק דנמרק אוסלו, נורווגיה; 11 בפברואר 1967
 הניצחון הכי גדול
 סן מרינו סן מרינו 48 - 88 נורווגיה נורווגיה סראוואלה, סן מרינו; 26 ביוני 2018
 ההפסד הכי גדול
 איסלנד איסלנד 123 - 59 נורווגיה נורווגיה רייקיאוויק, איסלנד; 15 באפריל 1968
 
נבחרת נורווגיה בכדורסל היא נבחרת הכדורסל הלאומית של נורווגיה. הדירוג הנוכחי של נבחרת נורווגיה ברשימת הדירוג של פיב"א לנבחרות גברים, הוא המקום ה-79 בעולם, נכון ל-10 באוגוסט 2024, ירידה של 5 מקומות לעומת דירוג קודם.
הנבחרת מעולם לא העפילה לטורניר אליפות אירופה בכדורסל או לכל טורניר משמעותי אחר.
כל אליפויות אירופה

1969 עד 1977 - לא השתתפה
1979 - לא העפילה
1981 - לא העפילה
1983 - לא השתתפה
1985 עד 1993 - לא העפילה
1995 - לא השתתפה
1997 עד 2001- לא העפילה
2003 עד 2022 - לא השתתפה
2025 - לא העפילה
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות גברים באתר פיב"א
חרבין

| --- | --- |

פוטומונטז' של חרבין
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז:  חיילונגג'יאנג
 מושל:  Sun Zhe
 בירת התת-המחוז העירוני:  Songbei District 
 תאריך ייסוד:  לפני 1115 (יושבה לראשונה)  ייסוד עיר: 1898
 שטח:  53,069 קמ"ר
 גובה:  150 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בתת-המחוז העירוני:  10,009,854 (2020)
  ‑ במטרופולין:  6,976,136 (2020)
  ‑ צפיפות:  188.6 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  45°45′00″N 126°38′00″E﻿ / ﻿45.75°N 126.63333333333°E﻿ / 45.75; 126.63333333333 
 אזור זמן:  UTC +8
 http://www.harbin.gov.cn
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןחרבין(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןחרבין(למפת חיילונגג'יאנג רגילה) סוויהואה צ'יצ'יהאר דאצ'ינג מודאנג'יאנג ג'יאמוסי ג'ישי חייחה רוסיה מונגוליה הפנימית  ג'יליןחרבין(למפת חיילונגג'יאנג מוגדלת) סוויהואה צ'יצ'יהאר דאצ'ינג מודאנג'יאנג ג'יאמוסי ג'ישי חייחה רוסיה מונגוליה הפנימית  ג'יליןחרבין    מיקומה של חרבין במחוז חיילונגג'יאנג tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב חווה יואן ברובע דאולי
חַרְבִּין (בסינית מפושטת: 哈尔滨; בסינית מסורתית: 哈爾濱; בפין-יין: Hā'ěrbīn; ‏האזנהקובץ:Harbin pronunciation.ogg‏Ⓘ‏; ברוסית: ‏Харбинקובץ:Ru-Харбин.oga‏Ⓘ‏; ממנצ'ורית:  - חַלְבִּין - "מקום לייבוש רשתות דייגים") היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז חיילונגג'יאנג שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. חרבין משתרעת על פני 53,069 קמ"ר על גדות נהר סונגחווה (אנ') (במנצ'ורית נקרא סונגארי) כ-1,060 ק"מ צפון-מזרחית לבייג'ינג בירת סין. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בתת-המחוז העירוני כ-10 מיליון תושבים, מתוכם כ-6.976 מיליון בשטח האורבני. חרבין היא מרכז תעשייה אזורי וכן מרכז התקשורת המרכזי בצפון-מזרח המדינה.
היסטוריה

ההתיישבות הראשונה באזור זה הוקמה בשנת 2,200 לפני הספירה לערך, בסוף תקופת האבן.
העיר המודרנית הוקמה בשנת 1898 מכפר דייגים קטן. הזרז להקמת העיר הייתה הקמת רכבת מזרח סין על ידי רוסיה - כהמשך לקו הרכבת הטרנס סיבירית, במטרה לקשר את עיר הנמל דאליין לולדיווסטוק.
בעקבות תבוסת רוסיה במלחמת רוסיה יפן (1904-5) פחתה השפעתה של רוסיה באזור, ולעיר הגיעו תושבים של מדינות אירופאיות רבות (בעיקר גרמניה וצרפת) וכן אנשי עסקים מארצות הברית והקימו באזור חברות מסחריות, מפעלים ובנקים, ובמהרה הפכה חרבין למרכז התעשייה והכלכלה של צפון מזרח סין, ולמטרופולין רב תרבותי.
בדצמבר 1918 במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה ברחו פליטים רבים מתומכי הצבא הלבן אל העיר. כמו כן הגיעה אל העיר קבוצה גדולה של יהודים רוסיים. בשנות ה-30 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר בשל הגירה מגרמניה הנאצית, ומספרה היה יותר מעשרים אלף יהודים.
בשנת 1932 נכבשה העיר בידי הצבא היפני.
בשנת 1935 נמכרה מסילת הברזל ליפן, וגברה ההשפעה היפנית בעיר - השפעה שהגיעה לשיאה עם הפיכת העיר לבירת מדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו. היפנים החזיקו בעיר כוחות צבא גדולים, והקימו במקום מפעלים לייצור נשק ביולוגי.
בעקבות כניעת יפן בתחילת ספטמבר 1945 ופירוק מנצ'וקוו נכנסו כוחות הצבא האדום לעיר.
ברית המועצות מסרה את העיר לידי סין אולם, השאירה כוחות צבא בה. מרבית בני הלאומים הזרים בעיר נמלטו ממנה, בעיקר לאוסטרליה, ברזיל וארצות הברית. אזרחים רוסים רבים שברחו לעיר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הוצאו להורג על ידי החיילים הסובייטיים.
בזכות הנוכחות הצבאית הסובייטית נכבשה חרבין בידי הקומוניסטים הסינים כבר בשנת 1946.
ב-13 בנובמבר 2005 גרמה דליפת בנזן ממפעל בקרבת העיר לזיהום משמעותי, שהביא להפסקת הזרמת מי השתייה לעיר. השלטון המקומי בעיר הכחיש את הדליפה וטען שמדובר בניקוי שגרתי של מערכת המים.
אדריכלות

חרבין מכונה סנקט פטרבורג של המזרח בשל סגנון הבנייה הייחודי שבה - בעל ההשפעה הרוסית המרובה.
רחוב ג'ונג יאנג (הרחוב המרכזי, המכונה גם רחוב קיטאייסקיה) הוא מרכז העסקים הראשי של העיר. ברחוב זה נמצאים מבנים רבים בסגנון אירופאי, ובהם מבנים בסגנון הבארוק ואף סגנון בנייה ביזנטיני.
כנסיית סופיה הקדושה שנבנתה בסגנון הרוסי בשנת 1932, משמשת כיום למוזיאון להיסטוריה התרבותית והארכיטקטונית של חרבין.
בשנת 1998 רחוב סנטרל במרכס העיר הפך להיות מדרחוב.
השפעה רוסית

גם כיום מרובה ההשפעה של התרבות הרוסית והכלכלה הרוסית בעיר. בשל הקרבה לרוסיה, מיובאים לעיר מוצרי צריכה רבים. המטבח המקומי מושפע אף הוא מהמטבח הרוסי. גם העגה המקומית משתמשת במילים רבות מהשפה הרוסית.
תרבות

בחרבין נערך מדי שנה פסטיבל שלג וקרח, בשל היותה הצפונית ביותר בערי סין, ובשל קרבתה של העיר לסיביר. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 21.2 מעלות צלזיוס, ובחורף 16.8- מעלות צלזיוס בממוצע (הטמפרטורות הנמוכות מגיעות ל-38.1- מעלות).
מדי שנה, מאז שנת 1985 נערך בעיר פסטיבל בינלאומי לפיסול בקרח ובשלג - אחד מארבעת פסטיבלי הפיסול בקרח הידועים בעולם (יחד עם פסטיבל השלג ספורו ביפן, קרניבל החורף של קוובק בקנדה ופסטיבל סקי בנורווגיה).
השכלה

בין המכללות והאוניברסיטאות בעיר ניתן למנות את:
אוניברסיטת ההנדסה של חרבין
אוניברסיטת חיילונגג'יאנג
המכון לטכנולוגיה של חרבין
אוניברסיטת חרבין למדע וטכנולוגיה
המכון הפוליטכני של חרבין
חלוקה מנהלית

תת-המחוז העירוני חרבין מחולק לתשע מועצות, שבע נפות כפריות ושתי נפות עירוניות:
מועצת דָאוֹלִי (道里区/Dàolĭ Qū)
מועצת נָאנְגָאנְג (南岗区/Nángăng Qū)
דָאוֹ-וָאי (道外区/Dàowài Qū)
מועצת פִּינְגְפָֿאנְג (平房区/Píngfáng Qū)
מועצת סוֹנְגְבֶּיי (松北区/Sōngbĕi Qū)
מועצת שְׂיָאנְגְפָֿאנְג (香坊区/Xiāngfāng Qū)
מועצת חוּלָאן (呼兰区/Hūlán Qū)
מועצת אַצֶ'נְג (阿城区/Āchéng Qū)
מועצת שְׁוָואנְגְצֶ'נְג (双城区/Shuāngchéng Qū)
נפת יִילַאן (依兰县/Yīlán Xiàn)
נפת פָֿאנְגְגֶ'נְג (方正县/Fāngzhèng Xiàn)
נפת בִּין (宾县/Bīn Xiàn)
נפת בָּאיֵן (巴彦县/Bāyàn Xiàn)
נפת מוּלָאן (木兰县/Mùlán Xiàn)
נפת טוֹנְגְחֶה (通河县/Tōnghé Xiàn)
נפת יֵנְשׁוֹאוּ (延寿县/Yánshòu Xiàn)
הנפה העירונית שָׁאנְגְגְ'ה (尚志市/Shàngzhì Shì)
הנפה העירונית ווּצָ'אנְג (五常市/Wŭcháng Shì)
הקהילה היהודית בחרבין

ראשוני היהודים הגיעו לחרבין מרוסיה וממזרח אירופה ב-1898, עם תחילת בנייתה של מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, שנועדה לחבר בין מוסקבה לבייג'ינג. המסילה החלה לפעול בנובמבר 1903. באותה שנה כבר מנתה הקהילה כחמש מאות יהודים. אחרי מלחמת רוסיה–יפן, ב-1905, התיישבו בעיר חיילים יהודים משוחררים רבים. אליהם הצטרפו גם פליטים מהפרעות שהתחוללו בשנים 1905 – 1907 במחוזות דרום מערב רוסיה. ב-1908 חיו בחרבין כ-8,000 יהודים. אחרי המהפכה הבולשביקית ברוסיה ב-1917 היגר גל נוסף של יהודים לחרבין. רוב הזמן מנתה הקהילה עשרת אלפים בני אדם ובשיאה בין 1917 ל-1930 היו בעיר 15 אלף נפשות - כחמשה עד עשרה אחוז מתושבי העיר.
מבין יהודי חרבין היו סוחרים ויצרנים בעלי חנויות, מפעלים, מכרות פחם, בתי מלון ומסעדות. הם הקימו בית חולים יהודי ששירת גם את כלל האוכלוסייה. לקהילה היו בתי ספר, תנועות נוער, בית תמחוי, עיתונים יומיים, הוצאות ספרים, תזמורות ותיאטרון.
במהלך מלחמת האזרחים עזבו בני הזוג בת שבע (ורה, אחותה של רחל המשוררת) ואוריאל גולדשטיין את מוסקבה ועברו לחרבין. שם הקימו קונסרבטוריון והתגוררו למעלה מ-10 שנים. בתם הפסנתרנית אלה גולדשטיין נולדה שם.
בקהילה פעלו כמה מוסדות כגון מועדונים, בית אבות, ובית חולים, שטיפלו גם בלא-יהודים. בשנת 1907 נוסד תלמוד תורה, וב-1909 הוקם בית ספר יסודי יהודי ("אברייסקיה גימנזיה"), בו למדו בשנת 1910 יותר ממאה תלמידים. בבית הספר לא היו די כתות, ושבעים אחוזים מהתלמידים היהודים למדו בבתי ספר לא יהודים.
ב-3 במאי 1907 החלה הקהילה היהודית הגדלה בבניית בית כנסת חדש, שנקרא "הראשי", ברחוב ארטילריסקיה ברובע פריסטן (כיום רחוב אונג'יאנג, רובע דאולי). הבנייה נשלמה בינואר 1909. בית כנסת נוסף חסידי נוסד ב-1917. הרב לוין היה הרב הראשון של הקהילה מ-1903 עד לעזיבתו ב-1906. אחריו הובא הרב זלמן השקל (גשקל זלמן ליבוביץ') לשמש כרב אך הוא נפטר תקופה קצרה לאחר שהגיע לחרבין. הנהלת הקהילה בחרה פה אחד ברב אהרן משה קיסילוב (1866 – 1949) שהיה באותה שעה רב בעיר בוריסוב ברוסיה והזמינה אותו לחרבין. הוא כיהן כרב הקהילה משנת 1913 עד לפטירתו בספטמבר 1949. בקונגרס הקהילות היהודיות של המזרח הרחוק, שהתקיים בשנת 1947, נבחר הרב קיסילוב כרב הראשי של המזרח הרחוק כולל יפן. הוא הקים תלמוד תורה בו למדו מאות ילדים.
לתנועה הציונית היה מקום נכבד בחיי הקהילה. בין האגודות הציוניות שפעלו בעיר בלטו בעיקר תנועות בית"ר ו"מכבי" שקיימו גם פעילות ספורטיבית ענפה. ד"ר אברהם קאופמן שהיה יו"ר הקהילה בשנים 1933–1945 עמד בראש הפעילות הציונית בעיר. הוא היה יו"ר קרן היסוד בחרבין, חבר בהנהלה הציונית העולמית והסוכנות היהודית ויו"ר הארגון הציוני בסין.
בסוף מלחמת העולם השנייה, תחת שלטון ברית המועצות שנמשך כתשעה חודשים, הופסקה הפעילות הציונית בעיר, רבים הוגלו למחנות כפייה ברוסיה, ויהודים רבים עזבו את חרבין. ב-1963 נסגרו רשמית מוסדות הקהילה היהודית בעיר. ב-1985 עזב היהודי האחרון שחי בחרבין.
ב-1903 נחנך בחרבין בית הקברות היהודי הראשון בסין ובמרוצת השנים נקברו בו 2,000 יהודים. בית הקברות הוקם במרכז העיר, אולם הועבר ב-1958 אל מחוץ לה. ב-1992, לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לסין, הוא שופץ, לבקשת איגוד יוצאי סין בישראל ויש בו כיום 583 מצבות.
בתחילת שנות ה-2000 השקיעה עיריית חרבין, ביחד עם ממשלת היילונג'אנג והאקדמיה למדעי החברה של המחוז, בשימור המורשת היהודית של חרבין, שיקום ובשיפוץ בתי הכנסת, בית הקברות היהודי ושאר המוסדות היהודיים שנותרו בעיר. באפריל 2000 הוקם בחרבין מרכז מחקר יהודי, המקושר לאקדמיה למדעי החברה היילונג'יאנג. בית כנסת הישן הפך לאולם הקונצרטים.
ערים תאומות > מקומיות

הרפובליקה העממית של סין צ'נגדו, סצ'ואן, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין דאליין, ליאונינג, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין ג'נגג'ואו, חנאן, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין האנגג'ואו, ג'ג'יאנג, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין ונג'ואו, ג'ג'יאנג, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין שיאמן, פוג'יין, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין שינינג, צ'ינגהאי, הרפובליקה העממית של סין
ערים תאומות > בינלאומיות

יפן ניאיגטה, ניאיגטה, יפן
דנמרק אורהוס, דנמרק
קנדה אדמונטון, אלברטה, קנדה
רוסיה מחוז סברדלובסק, רוסיה
ארצות הברית מיניאפוליס, מינסוטה, ארצות הברית
דרום אפריקה אקהורונלני, דרום אפריקה
לטביה דאוגבפילס, לטביה
רוסיה חברובסק, חברובסק, רוסיה
רומניה פלוישט, רומניה
יפן אסהיקאווה, הוקאידו, יפן
קוריאה הדרומית בוצ'ון, קוריאה הדרומית
ברזיל סלבדור, באהיה, ברזיל
ישראל גבעתיים, ישראל
זמביה נדולה, זמביה
הערות שוליים

↑  China: Hēilóngjiāng (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564557205171  PLWABN: 9811718657105606  GND: 4072316-1  LCCN: n81062069  MusicBrainz: 5682473c-903d-44e7-9caa-79df1a970b76  NARA: 10044272  NDL: 00648212  NKC: xx0041812  NLA: 36605112  VIAF: 144255570   WorldCat (עם VIAF): 144255570 
ספר שו"ת משברי ים, שנדפס בעיר חרבין בשנת 1926 על ידי הרב קיסילוב, ששימש כרב הקהילה של היהודים פליטי רוסיה בעיר.
כנסיית סופיה הקדושה
עולם הקרח והשלג בחרבין
אבו אל בנאת

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD של הסרט
 בימוי:  משה מזרחי
 הופק בידי:  סרטי נח - מנחם גולן ויורם גלובוס
 תסריט:  משה מזרחי ושייקה אופיר
 שחקנים ראשיים:  שייקה אופיר, זהרירה חריפאי, יוסף שילוח, מיכל בת-אדם, גדעון זינגר
 צילום:  אדם גרינברג
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1973
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 פרסים:  מועמד לפרס דקל הזהב
 דף הסרט ב־IMDb
 
אַבּוּ אלְ-בַּנַאת, מופיע גם בשם אַבּוּ אלְ-בַּנַת, הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1973, בבימויו של משה מזרחי, לפי תסריט מאת מזרחי ושייקה אופיר, שאף גילם את התפקיד הראשי. שם הסרט לקוח מהכינוי בערבית לאדם שנולדו לו בנות בלבד.
תמצית העלילה

שבתאי אלפנדרי (שייקה אופיר) הוא ספרדי טהור ירושלמי, אב לתשע בנות, שמייחל לבן, שבבוא העת יאמר עליו קדיש. אלפנדרי חולם על הבן ומשחק איתו בחלומותיו. הוא נועץ במכשפים לשם הסרת הקללה המונעת ממנו בן. הוא משיא את בתו הבכורה לעוזרו בתקווה שייוולד בן זכר במשפחה, אך נולדת עוד בת.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
שייקה אופיר: שבתאי אלפנדרי
זהרירה חריפאי: ביאנקה אלפנדרי, אשתו של שבתאי אלפנדרי
יוסף שילוח: יוסף עומרי, עוזרו של שבתאי אלפנדרי
מיכל בת-אדם: אסתר אלפנדרי, בתם של ביאנקה ושבתאי אלפנדרי
גדעון זינגר: ד"ר מזור
אבנר חזקיהו: קסרולה
נעמי גרינבאום: דפנה אשכול
הקרנת הסרט

הקרנת הסרט החלה שבוע לפני מלחמת יום הכיפורים. בשבוע זה זכה הסרט להצלחה רבה, וצפו בו כ-50,000 צופים. פריצת המלחמה הביא לירידה תלולה במספר הצופים. באוגוסט 1974 חודשה הקרנת הסרט בבתי הקולנוע, אך הפעם לא זכה להצלחה.
באביב 1974 השתתף הסרט בתחרות של פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ונבחר על ידי קהל הצופים לסרט הפופולרי בפסטיבל.
דבר המבקרים

זאב רב-נוף, מבקר הקולנוע של העיתון "דבר" כתב על הסרט: "כסרט בידור הוא רציני ועצוב מדי, כסרט בעל משמעות הוא מצחיק מדי וכסרט חשוב הוא פשטני מדי. אף-על-פי-כן הוא סרט בעל טעם רב ואין מה להתבייש בו, גם אם אין הוא מבטא את היכולת הטמונה באנשים שיצרוהו".
הערות שוליים

↑  זאב רב-נוף, העולם שייך לנקבות, דבר, 9 באוקטובר 1973
כינוס נכסים

כינוס נכסים הוא הליך משפטי הכולל תפיסת נכס ושליטה בו, כך שניתן יהיה להיפרע ממנו. בדרך כלל, הוא נפתח במצב בו נושה זכאי, בתיווך כונס הנכסים, לממש רכוש של אדם פרטי, קבוצת אנשים או חברה, ששועבד כבטוחה על חובות שלא שולמו.
מהות ההליך

במונח "כינוס" נעשה שימוש גם במסגרת הליכי פשיטת רגל. קיימת הפרדה בין שני שלבים מרכזיים בהליך פשיטת הרגל – השלב של מתן "צו כינוס" והשלב המאוחר יותר של מתן "צו פשיטת רגל". בפועל, ההפרדה בין שני שלבים אלו היא ברובה ארכאית, שכן צו הכינוס הוא הצו העיקרי והמכריע: הוא הפותח את הליך חדלות הפירעון, מחיל משטר קולקטיבי לגביית החוב ומעביר את נכסי החייב לשליטת הנאמן. על אף הדמיון במונחים, "צו כינוס" שונה בתכלית מכינוס נכסים במובן הנדון כאן. צו כינוס אינו אלא חלק מהליך חדלות פירעון מסוג פשיטת רגל. שלא כמו כינוס נכסים, אין מטרתו להיטיב עם נושה מסוים, אלא עם כלל נושי החייב.
דיני כינוס הנכסים אינם קשורים בהכרח לדיני חדלות הפירעון. אדם יכול להיות כשיר-פירעון, אך עדיין ימונה עליו כונס נכסים, פשוט מכיוון שלא שילם את חובו לנושה אחד ספציפי (שהוא נושה מובטח). אותו נושה יבקש להיפרע מן השעבוד; הנכס יגרע ממצבת הנכסים של האדם שלא שילם, יחד איתו יפרע החוב, והעסקים ימשכו כרגיל. אולם בפועל, קיים קשר בין חדלות פירעון לבין כינוס נכסים. זאת מכיוון שרק לעיתים נדירות, אדם כשיר-פירעון יפסיק להחזיר חובות דווקא לנושה מובטח שלו. הדבר נכון במיוחד בישראל, בה מרבית הנושים המובטחים הם בנקים. כמעט כל חברה עסקית נמצאת במערכת יחסים ארוכת-טווח עם בנק כזה או אחר, המהווה את מקור האשראי העיקרי שלה. אם חברה מתקרבת לחדלות פירעון, היא תפסיק קודם כל לשלם לנושים הלא-מובטחים (כגון ספקים). רק כשלא נותרת עוד ברירה (מצוקת המזומנים חמורה במיוחד), החברה תפגע במערכת היחסים שלה עם הבנק, הנושה המובטח, ותפסיק לשרת גם את חובותיה אליו. או אז, יתאפשר מינויו של כונס נכסים. לכן, במרבית המקרים בהם מתבצע כינוס נכסים, הדבר מהווה אינדיקציה לכך שהחברה נמצאת במצב של חדלות פירעון.
כינוס נכסים במדינת ישראל

במשפט הישראלי, קיימות שלוש קבוצות עיקריות של הליכים הקרויים "כינוס נכסים": הליך אחד הוא מינוי כונס נכסים במסגרת סדר הדין האזרחי. ההליך השני הוא מינוי כונס נכסים בהוצאה לפועל ובבית המשפט. ההליך השלישי הוא מינוי כונס נכסים בדיני החברות, לאכיפת שעבוד צף שהוטל על נכסי חברה. זה האחרון הוא הטיפוס המוכר והמתוקשר של כינוס נכסים, ואליו מתכוונים כאשר אומרים שחברה "נמצאת בכינוס נכסים" או "מונה לה כונס נכסים". למרות שכינוס נכסים מהסוג השלישי מרכז משקל כלכלי רב יותר, אנשים פרטיים עשויים להיתקל בעיקר בכינוס מהסוג השני (בהוצאה לפועל או בבית המשפט). יחד עם זאת, בישראל, נושא ההפרדה בין סוגי הכינוס השונים אינו מפותח ביותר, בין השאר עקב היעדר חקיקה מספקת בנושא ואי-בהירות של דברי החקיקה הקיימים. אף בקרב העוסקים בתחום, מושגים ומסגרות נורמטיביות שונות משמשות בערבוביה. בסוגיות מסוימות, כגון אופן קביעת שכר הטרחה של כונסי נכסים, פסיקת בתי המשפט בישראל נוטה לעבר מבחנים מהותיים המתחשבים בתוכן העבודה שביצע הכונס ורק במידה פחותה בהסדר החקיקתי שמכוחו התמנה.
בישראל, כינוס נכסים הוא תמיד סעד שיפוטי (ולא סעד אוטונומי). הווה אומר, רק בית משפט או רשם ההוצאה לפועל רשאים למנות כונס נכסים. דבר זה נכון לכל שלושת הסוגים של כינוס נכסים. זאת בניגוד, למשל, לדין בבריטניה ובמספר ארצות אחרות של המשפט המקובל, בהן הנושים עצמם רשאים למנות את הכונס.
כינוס נכסים במדינת ישראל > כינוס נכסים בסדר הדין האזרחי

כונס נכסים כזה עשוי להתמנות בתור סעד זמני, לפי סימן ד' לתקנות סדר הדין האזרחי, תשע"ט-2018. הוא אמור להבטיח, למען אחד הצדדים במשפט, כי הצד השני יוכל לשלם לו את הסעד שיפסק, אם יפסק. כונס הנכסים ישמור באורח זמני על נכס או נכסים של הצד השני, כך שלא יוברחו, יוענקו וכדומה:
111(א). מינוי כונס נכסים זמני
על בית המשפט מוטל, בין השאר, לאזן בין זכויותיהם החוקתיות של המשיב ושל מבקש הכינוס. בשל אופיו הפרוצדורלי והזמני, המיועד לשמור על נכס יותר מאשר לממשו, קיים הבדל משמעותי בין כינוס כזה לבין שני הסוגים האחרים של כינוסי נכסים, שיידונו להלן, והמייצגים את המשמעות הנפוצה יותר של המושג.
כינוס נכסים במדינת ישראל > כינוס נכסים בסדר הדין האזרחי > כינוסי נכסים פרוצדורליים נוספים

כינוס נכסים פרוצדורלי, כזה שתפקידו העיקרי שמירה על נכס עד להכרעה שיפוטית, מוסדר בדברי חקיקה נוספים, פרט לתקנות סדר הדין האזרחי.
כך, למשל, סעיף 16 לחוק עוולות מסחריות, תשנ"ט-1999 דן במינוי כונס נכסים "לשם חיפוש ותפיסת נכסים אשר הופקו תוך ביצוע העוולה או שימשו לביצועה, או לשם תפיסת ראיות אשר קיים חשש סביר להעלמתן".
בדומה, סעיף 104 לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], תשמ"ב-1982 קובע כי בית המשפט רשאי למנות כונס נכסים על "כל נכס מנכסיו של הנאשם, מיטלטלין או מקרקעין" וזאת כאשר הנאשם "נמלט או מסתתר ואין אפשרות למצאו" ואם בית המשפט "סבור שהדבר עשוי להביא להתייצבותו של הנאשם".