stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוטה וליש
יצירות > מטבעות ושטרות כסף

וליש היה הגרפיקאי שעיצב את מטבעות הפרוטה הישראליים. יחד עם ליאו קדמן וחנן פאבל מ"החברה הנומיסמטית בישראל". את תרשימיהם אישר שר האוצר, אליעזר קפלן.
וליש עיצב את המדליה הממלכתית הראשונה של מדינת ישראל, מדליית עשור לחרות ישראל. את המדליה הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות בשנת 1958, במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל. בצִדה האחד העתק של המטבע "יהודה השבויה" מוקף בשלשלאות ובכתובת העברית "גלתה יהודה" עם התאריך העברי "תל"א". מצדה האחר העתק של עץ התמר שמופיע במטבע המקורי, מעברו האחד אישה נושאת אלומת שיבולים ומעברו האחר גבר הנושא על כתפו מעדר. המילים "Israel Liberata" ("ישראל המשוחררת" בלטינית) ו"ירושלים" משולבות באיור, ומסביבו מופיעה הכתובת "עשור לחרות ישראל", עשרה כוכבים בני שישה קודקודים (דומים למגני דוד) והתאריך העברי "תשי"ח".
מלבד מטבעות, וליש עיצב באוקטובר 1948 שטרות של 50 ו-100 מיל, המתארים את רצפת הפסיפס של בית הכנסת בבית אלפא.
יצירות > כרזות וסמלילים

וליש יצר מספר כרזות וסמלילים בולטים עבור חברות שונות, בהם כרזות קרן קיימת לישראל, הסמלילים של החברות "תנובה" ו"אסם".
כמו כן יצר כרזות, ובהן כרזות בנושא חלוציות, כדוגמת כרזת מפעל "בצרון" בשנות ה-30 ובה חלוץ האוחז בידו האחת רובה ובשנייה חרמש ומגן על היישוב העברי. בכרזה סיסמה הקוראת בגרמנית: "להגנה - לביטחון, ולבניין".
הנצחה

במאי 2015 נפתחה תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון תל אביב "פני עם וארץ".
התערוכה כוללת מבחר מהכרזות שבאוסף המוזיאון ופריטים מאוסף בנו, ערי וליש.
בפברואר 2023 נחנך בהרצליה "משעול אוטה וליש" תוך אזכור פועלו כמעצב סמל העיר הרצליה והבולים הראשונים של מדינת ישראל.
לקריאה נוספת

עמנואל קלו (אוצרת), אוטה וליש - פני עם וארץ, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2015.
דני בירן, אוטה וליש בספר איש על דגלו, מסע אישי בעקבות המורשת ההיסטורית של דגל ישראל, סטימצקי 2017
הערות שוליים

1 2 3  עלון בול שנת הפליט העולמית, באתר התאחדות בולאי ישראל
↑  ראו 
אוטה והלי וליש מודיעים על נישואי בנם, מעריב, 7 ביולי 1967.
↑  תערוכת בולינו תערך בניו יורק, מעריב, 28 בפברואר 1958
↑  בולי ישראל יוצגו באמריקה הלאטינית, מעריב, 3 בינואר 1958
↑  תערוכות ניידות של בולי ישראל, מעריב, 2 במאי 1958
↑  נפטר הפרסומאי אוטה וליש, מעריב, 16 במאי 1977
↑  Wallish and the Declaration of Independence Jerusalem Post, 1998 (republished on Eretz Israel Forever) (באנגלית)
↑  מגילת העצמאות, מוזיאון ישראל באתר YouTube
↑  טלי לוי, לין, טקס שחזור הכרזת העצמאות בתל אביב, באתר הארץ, 25 באפריל 2010
↑  קריאת מגילת העצמאות וסידור המקום לקראת הטקס
↑  טלי לוי, לין, היום לפני 62 שנה: הודפסה סדרת הבולים הראשונה של ישראל, באתר הארץ, 13 במאי 2010
איתמר עצמון, בולי דואר עברי, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
↑  עלון "תבא" 1952, באתר התאחדות בולאי ישראל
↑  בולי "יום העצמאות" של ישראל, מעריב, 1 במרץ 1957
↑  החריף הסכסוך סביב בולי התנ"ך, מעריב, 21 בנובמבר 1958
↑  קטלוג שטרות ומעות מהעבר, מעות - סדרת הפרוטות, התשי"ב - 1952 באתר בנק ישראל
↑  קטלוג שטרות ומעות מהעבר, מעות - סדרת מעות הנייר - מיל, התש"ח - 1948 באתר בנק ישראל.
↑  כרזות בנושא ציונות בהן מספר מכרזותיו של אוטה וליש
↑  ציונות בראי הזמר והסמל: חלוציות כמחויבות לאומית, באתר משרד החינוך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273877  NLI: 987007299726205171  GND: 126900442  ISNI: 0000 0004 5771 061X  LCCN: no2011128273  NKC: zmp2016911018  NTA: 260581194  ULAN: 500478551  VIAF: 63144898537650290326   WorldCat (עם VIAF): 63144898537650290326 
מגילת העצמאות אותה עיצב ויצר אוטה וליש
אוטה וליש בעבודתו
בול "דאר עברי", בעיצובו של אוטה וליש, בערך נקוב של 50 מיל
"משעול אוטה וליש", הרצליה
נשיא קולומביה

| --- | --- |
 

 איוש נוכחי:  גוסטבו פטרו
 תאריך כניסה לתפקיד:  7 באוגוסט 2022
 דרכי מינוי:  בחירה ישירה
 תחום שיפוט:  קולומביה קולומביה
 מעון:  Casa de Nariño 
 ייסוד המשרה:  17 בדצמבר 1819
 איוש ראשון:  סימון בוליבאר
 http://www.presidencia.gov.co
 
נשיא קולומביה (בספרדית: Presidente de la República de Colombia - נשיא הרפובליקה של קולומביה) או נשיא האומה (בספרדית: Presidente de la Nacion), הוא נשיא וראש המדינה של קולומביה והמשרה העליונה בממשל הקולומביאני.
המשרה נוצרה בשנת 1819. נשיא קולומביה הראשון היה הגנרל סימון בוליבר. הנשיא הנוכחי הוא גוסטבו פטרו שנכנס לתפקיד באוגוסט 2022.
תפקיד

על פי החוקה הקולומביאנית משנת 1991 (אנ'), סעיף 188, נשיא קולומביה הוא ראש המדינה, ראש הרשות המבצעת והרשות המנהלית העליונה. נשיא קולומביה מסמל את האחדות הלאומית, ולאחר שנשבע לחוקת קולומביה ונשבע להגן על חוקי האומה, הוא מופקד להבטיח ולהגן על הזכויות והחירויות של כל אזרחי קולומביה.
סעיף 115 קובע כי הממשלה הלאומית ממונה על ידי נשיא קולומביה, סגן נשיא קולומביה (אנ'), מועצת השרים של קולומביה (אנ') ומנהלי המחלקות הממשלתיות של קולומביה (אנ'). כל פעולה של נשיא קולומביה, על מנת להיות חוקית וניתנת לאכיפה, חייבת להיות מאושרת על ידי כל אחד מהמשרדים או מנהלי המחלקות, שיישאו גם באחריות למעשה. החריג היחיד הוא אם הנשיא ממנה או מפטר שרים, מנהלי מחלקות מנהליות וכל פקיד אחר שמונה על ידו בסמכותו. מושלי מחוזות קולומביה, ראשי  עיריות קולומביה (אנ'), כמו גם מפקחים אזוריים של קולומביה, מפעלים ציבוריים ומפעלים ממשלתיים תעשייתיים ומסחריים, כולם מהווים חלק מהרשות המבצעת של קולומביה (אנ').
הנשיא נבחר לתקופת כהונה של 4 שנים. על הנשיא הנבחר להיות אזרח יליד קולומביה (אנ') בן 30 לכל הפחות בעת השתתפותו בבחירות הנשיאותיות.
מעון ומטוס נשיאותי

המעון הנשיאותי ממוקם בבוגוטה והוא מכונה "בית נאריניו (אנ')". המעון מאובטח על ידי גדוד המשמר הנשיאותי של הצבא הלאומי (אנ'). המעון משמש כמשכן הנשיא מאז 1885, אז הורה הנשיא דז רפאל נונייז לרכוש את הבית שבו נולד אנטוניו נאריניו כדי לשמש כמעון רשמי.
בעת נסיעות בתוך קולומביה או מחוץ למדינה, נשיא הרפובליקה משתמש במטוס הנשיאותי "חיל האוויר הקולומביאני מספר 1 (ספ')" המזוהה עם לוחית הרישוי FAC 0001, (דגם בואינג 737 Business Jet BBJ). הנשיא גם משתמש בשני מסוקים מדגם בל 412 (אנ') עם רישום FAC 0004 וסיקורסקי UH-60 בלקהוק עם רישום FAC 0007.
בית נאריניו.
המטוס הנשיאותי FAC 0001.
גדוד המשמר הנשיאותי, המאבטח את משכן הנשיא.
נשיאים

על פי החוקה הקולומביאנית משנת 1991, נשיא קולומביה הוא ראש המדינה וראש הממשלה של הרפובליקה של קולומביה. כראש הרשות המבצעת וראש הממשלה הלאומית, הנשיא הוא נושא המשרה הפוליטית הגבוהה ביותר בקולומביה. הנשיא הוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים של קולומביה. הנשיא נבחר ישירות לכהונה של ארבע שנים בבחירות ישירות. מאז 2004, הנשיא אינו יכול להיבחר ליותר מקדנציה אחת. עם מותו, התפטרותו או הדחתו מתפקידו של נשיא מכהן, סגן הנשיא מחליפו.
סימון בוליבר (1819 – 1830)
אלפונסו לופס פומארחו (1934 – 1938, 1942 – 1946)
מריאנו אוספינה פרז (7 באוגוסט 1946 – 7 באוגוסט 1950)
לאוראנו גומס (1950 – 1951)
רוברטו אורדאנטה ארבלאס (1951 – 1953)
גוסטבו רוחאס פינייה (1953 – 1957)
גבריאל פריס גורדיו (1957 – 1958, ראש החונטה)
אלברטו ליארס קמארגו (1958 – 1962)
גיירמו ליאון ולנסיה (7 באוגוסט 1962 – 7 באוגוסט 1966)
קרלוס ליארס רסטרפו (7 באוגוסט 1966 – 7 באוגוסט 1970)
מיסאל פאסטרנה בוררו (7 באוגוסט 1970 – 7 באוגוסט 1974)
אלפונסו לופס מיקלסן (7 באוגוסט 1974 – 7 באוגוסט 1978)
חוליו ססאר טורבאי איילה (7 באוגוסט 1978 – 7 באוגוסט 1982)
בליסריו בטנקור (7 באוגוסט 1982 – 7 באוגוסט 1986)
וירחיליו ברקו ורגס (1986 – 1990)
ססאר גוויריה (1990 – 1994)
ארנסטו סמפר (1994 – 1998)
אנדרס פאסטראנה אראנגו (7 באוגוסט 1998 – 7 באוגוסט 2002)
אלווארו אוריבה (7 באוגוסט 2002 – 7 באוגוסט 2010)
חואן מנואל סנטוס קלדרון (7 באוגוסט 2010 – 7 באוגוסט 2018)
איוואן דוקה (7 באוגוסט 2018 – 7 באוגוסט 2022)
גוסטבו פטרו (7 באוגוסט 2022 ואילך)
סדר הירושה הנשיאותי

סדר הירושה של נשיא קולומביה מגדיר מי יכהן כנשיא קולומביה במקרה של מוות, התפטרות או הדחת הנשיא, כפי שנקבע בסעיף 202 של החוקה של 1991. במקרה של היעדרות הנשיא וסגן הנשיא כאחד, סעיף 203 לחוקת 1991 קובע כי את תפקיד הנשיא יתפוס שר לפי סדר העדיפויות הקבוע בחוק. השר חייב להיות חבר באותה מפלגה או תנועה אליה השתייך הנשיא המקורי, ויממש את הנשיאות עד שהקונגרס, בתוך 30 הימים שלאחר מינוי התפקיד הנשיאותי, יבחר סגן נשיא חדש שיקבל את הנשיאות.
| מספר | לוגו | משרד | בראשות השר/ה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | סגן נשיא קולומביה (אנ') | פרנצ'יה מרקז (אנ') |
| 2 |  | משרד הפנים (אנ') | אלפונס פראדה (אנ') |
| 3 |  | משרד החוץ (אנ') | אלווארו לייבה (אנ') |
| 4 |  | משרד האוצר והאשראי הציבורי (אנ') | חוסה אנטוניו אוקמפו (אנ') |
| 5 |  | משרד המשפטים והצדק (אנ') | נסטור אוסונה (אנ') |
| 6 |  | משרד ההגנה הלאומי (אנ') | דייגו מולאנו אפונטה (ספ') |
| 7 |  | משרד החקלאות ופיתוח הכפר (אנ') | ססיליה לופז מונטנו (אנ') |
| 8 |  | משרד הבריאות והרווחה (אנ') | קרולינה קורק (ספ') |
| 9 |  | משרד העבודה (אנ') | גלוריה אינס רמירז (ספ') |
| 10 |  | משרד המכרות והאנרגיה (אנ') | איירין ולז טורס (ספ') |
| 11 |  | משרד המסחר, התעשייה והתיירות (אנ') | גרמן אומנה מנדוזה (ספ') |
| 12 |  | משרד החינוך הלאומי (אנ') | אלחנדרו גביריה אוריבה (אנ') |
| 13 |  | המשרד לאיכות הסביבה ופיתוח בר קיימא (אנ') | אלחנדרו גביריה (ספ') |
| 14 |  | משרד השיכון, העיר והטריטוריה (אנ') | קטלינה ולסקו (ספ') |
| 15 |  | המשרד לטכנולוגיות מידע ותקשורת (אנ') | מאוריסיו ליזקאנו (ספ') |
| 16 |  | משרד התחבורה (אנ') | וויליאם רייס גיירמו (ספ') |
| 17 |  | משרד התרבות (אנ') | פטרישיה אריזה (אנ') |
בית נאריניו, מעון הנשיא
בוריס ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

בוריס ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Борис Владимирович; 24 בנובמבר 1877 – 9 בנובמבר 1943) היה בנו של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, נכדו של הצאר אלכסנדר השני ובן דודו הראשון של הצאר ניקולאי השני.
הוא המשיך בקריירה צבאית. לאחר שסיים את לימודיו במכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי בשנת 1896, הוא שירת כצוער ברגימנט ההוסרים של משמר החיים. הוא השתתף במלחמת רוסיה–יפן ב-1904 וקודם לגנרל בצבא הרוסי ב-1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא פיקד על רגימנט הקוזקים של אטמאן ב-1915. הוא נודע ברוסיה האימפריאלית בהתנהגותו חסרת המנוחה וכשחקן ידוע לשמצה.
לאחר נפילת המלוכה הרוסית, הוא הוכנס למעצר בית בפטרוגרד על ידי הממשלה הזמנית במרץ 1917, אך הצליח להימלט בספטמבר אותה שנה והצטרף לאמו ואחיו הצעיר בקווקז. הוא עזב את רוסיה המהפכנית במרץ 1919 עם פילגשו הוותיקה, שעימה התחתן בגלות. בסופו של דבר, הוא השתקע בצרפת, שם בילה את שארית חייו. הוא מת בפריז הכבושה ב-1943.
ראשית חייו

בוריס ולדימירוביץ' נולד ב-24 בנובמבר (12 בנובמבר לפי הלוח היוליאני, שנהג ברוסיה באותה העת) 1877 בארמון הוריו בסנקט פטרבורג. הוא היה הילד השלישי והבן השני שנותר בחיים מבין חמשת ילדיהם של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושל אשתו מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ורעייתו הראשונה אוגוסטה, נסיכת רויס-קסטריץ. הוריו היו עשירים מאוד וגרו בארמון ולדימיר המפואר בסנקט פטרבורג. אביו, ולדימיר אלכסנדרוביץ', אחיו של הצאר אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, היה פטרון נודע של האמנויות; אמו, מריה פבלובנה, אחת המארחות הגדולות של החברה הרוסית. בוריס, מוחצן יותר מאחיו, היה החביב על אמו.
הנסיך הגדול בוריס התחנך בבית. בתחילה הוא גודל על ידי מטפלת בריטית, השפה הראשונה שבה דיבר הייתה אנגלית. כמקובל במשפחה הקיסרית הרוסית, לבוריס ולאחיו היה גם "אומנת" מלחים, מלווה זכר מהצי הקיסרי, ששימש כבן לוויה של הילדים שדאג להם. השכלתו של בוריס ולדימירוביץ' הדגישה שפות ואימונים צבאיים. ההורים בחרו לילדיהם את החונכים, המושלים והחברים בקפידה. ארבעת האחים בילו את רוב זמנם בווילה של הוריהם בצארסקויה סלו, שם היה להם הרבה חופש ויכלו לבקר בפארק עם בריכה.
המסורת עבור הגברים בני משפחת רומנוב הייתה טיפוח קריירה צבאית. מלידתו מונה בוריס לפטרון של רגימנט הרגלים ה-45 של אזוב, ושמו צורף למשמר החיים של סמיונובסקי ולרגימנט הדרגונים של משמר החיים, גדוד הרובאים הרביעי של משמר החיים של המשפחה הקיסרית. בשנת 1896, בהיותו בן שמונה עשרה, סיים את לימודיו בבית הספר לחיל הפרשים של ניקולאייבסקי בדרגת צוער של רגימנט ההוסרים של משמר החיים. בשנה שלאחר מכן, הוא מונה לשליש של הקיסר.
נסיך גדול רוסי

בגיל שמונה עשרה, עם התבגרותו, קיבל הנסיך הגדול בוריס מאביו חלקת אדמה בצארסקויה סלו על הגדה המזרחית של בריכת קולוניסטקי ליד שער מוסקובסקיה. שם, בשנת 1895, בנה הנסיך הגדול בית מגורים משלו בסגנון בית כפרי אנגלי. כל החומרים יובאו מאנגליה והבנייה הסתיימה תוך פחות משנה. האחוזה, שנקראה גן וולף, כללה קוטג', כרכרה, אורוות ובית תה קטן, שבו יכול הנסיך הגדול לארח את חבריו. חללי הפנים עוצבו בעץ מייפל שיובא כולו מאנגליה. כדי להשלים את האווירה הבריטית, נשכרו המשרתים מאנגליה כולל משרת בריטי. בוריס ולדימירוביץ' התגורר בגן וולף כל השנה בעודו משרת בצבא. הנכס נוהל כחווה מודרנית ובשנת 1899 נוסף בית קטן למשרתים.
מנעוריו המוקדמים בוריס היה ידוע לשמצה בסגנון חייו חסר המנוחה. הוא היה מוחצן, מאוד חברתי, הוא אהב לשתות, להמר ולשכב עם נשים. הוא הפך לנער פלייבוי מפורסם. בשנת 1896 במהלך טקסי ההכתרה של הצאר ניקולאי השני, הוא פלירטט עם מריה, נסיכת הכתר של רומניה, שהייתה בת דודתו הראשונה וכבר הייתה נשואה. בשנה שלאחר מכן, הוא ביקר אותה בבוקרשט, ועורר שמועות נוספות. היא אמרה כי "היה לו קול מושך, צרוד למדי, עיניים טובות וחיוך הומוריסטי, שקימט את מצחו לקווים בלתי צפויים. לא בדיוק חתיך, בכל זאת היה לו קסם גדול". הנסיך הגדול גם הסתבך עם מדמואזל דמידוב. הוא היה הגורם לביטול האירוסין שלה ערב חתונתה. הבלרינה המפורסמת אנה פבלובה הייתה אחת ממאהבותיו של בוריס. הנסיכה קתרינה רדזיוויל כינתה אותו "אימתם של בעלים קנאים כמו גם של אמהות ערניות". נסיעותיו לחו"ל הפכו לאגדות, נסיעותיו בספק טעם. הוא שתה בחברת בליינים וזונות.
למרות שחי בעושר ועם פריבילגיות, הנסיך הגדול בוריס מצא שהכנסתו לא מספיקה וצבר חוב ענק של כמעט חצי מיליון רובל עם אמו. בשנה אחת הוא הוציא יותר מ-25,000 רובל לארוחות, 16,000 למשרתים ו-8,000 למכוניות, והעניק 46 רובל לכנסייה. אמו הגנה עליו מפני זעם המשפחה.
ב-1901, לנסיך הגדול בוריס, בן העשרים חמש, היה קשר עם צרפתייה, ז'אן אומון-לקרואה, ונולד לה בן שנולד בפריז. הילד, ז'אן בוריס לקרואה (1902–1984), לא הוכר. כדי לנתק את הקשר ולחזק את דמותו הוריו של בוריס שלחו אותו, באישורו של הצאר, לסיבוב ברחבי העולם.
המלחמה

כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, הופקד בוריס ולדימירוביץ' על רגימנט המשמר של הקוזקים אטמאן. זה היה תפקיד רשמי, והוא הצליח להתרחק מהלחימה. הוא פיקד על הרגימנט הזה במהלך המלחמה בין 1914 ל-1915. לאחר מכן, הוא צורף למפקדה הכללית ומונה לשליש למפקד העליון ב-17 בספטמבר 1915. הוא שירת בצבא, אולם אחריותו הצבאית הוגדרו רק בצורה מעורפלת והוא לא שינה את דרכיו במהלך המלחמה, והמשיך בחייו בהנאה ובבטלה. השירות הצבאי היה נטל על בוריס, שחיפש כל הזדמנות שתגרום לו לחזור לסנקט פטרבורג. גם בזמן המלחמה ערך הנסיך הגדול בוריס מסיבות רבות באחוזתו המפוארת, המרוהטת בסגנון אנגלי, שהייתה בלילות מקום התכנסות ל"נוער הזהב" של סנקט פטרבורג. הנסיך הגדול התפרסם בזכות הכנסת האורחים, נטייתו העליזה, התשוקה לבידור, מטבח גורמה ויינות מצוינים.
למרות המוניטין של בוריס, אמו השאפתנית רצתה לארגן לו נישואים נפלאים. בפברואר 1916 היא ניסתה להשיא אותו עם הנסיכה הגדולה אולגה ניקולאייבנה, בתו הבכורה של הצאר ניקולאי השני. היא הייתה בת דודתו הראשונה, אולם, אולגה, מוגנת יתר על המידה על ידי הוריה, הייתה ילדה לא מנוסה בת עשרים, ואילו בוריס היה בן שלושים ושמונה עם שורה ארוכה של פילגשים מקושרת לשמו, ולכן הצארינה אלכסנדרה פיודורובנה דחתה אותו. הסירוב עורר את איבתה של אמו של בוריס. מריה פבלובנה ומשפחתה, ה"ולדימירוביץ'", זממו להדיח את הצאר ניקולאי השני ולהשיג כוח בעצמם. לקראת סוף המלוכה, הם היו מעורבים בקנוניה להעלות את אחיו של בוריס קיריל על כס המלוכה.
האנגלופוביה של בוריס הכניסה אותו לצרות במהלך המלחמה. ביוני 1916, הוא אכל ארוחת ערב במפקדה הצבאית בעודו שיכור, ובנוכחות כמה קצינים של המשלחת הצבאית הבריטית, הוא ביקר בחריפות את בריטניה הגדולה. התנהגותו הייתה כל כך מעליבה שהשגריר הבריטי הביע מחאה רשמית, ובוריס נאלץ על ידי הקיסר להתנצל.
עד קיץ 1916 התאהב הנסיך הגדול בוריס בזיניידה סרגייבנה רצ'בסקאיה (1896–1963), בתו של קולונל סרגיי אלכסנדרוביץ' רצ'בסקי, שמת ב-1904 בפיקודו על הביצורים בפורט ארתור. בני הזוג נפגשו בנשף לקראת סוף השנה הקודמת. זיניידה, ברונטית תוססת צעירה מבוריס בעשרים שנה, השתייכה לאצולה הרוסית הזוטרה. בסוף 1916, זיניידה הייתה בהריון ממנו. הדוכס הגדול בוריס רצה להתחתן איתה, אבל כיוון שהיה קרוב בתור לכס המלכות הרוסי לא אושרו עבורו נישואים מורגנטיים. כדי לצאת ממצוקתו, בוריס סידר במהירות את נישואיה של זיניידה לפיוטר אליסייב, קצין צבא ממשפחה יוקרתית שקיבל את העסקה בתמורה לתשלום חובות ההימורים שלו מהנסיך הגדול. מיד לאחר החתונה נשלחה זיניידה לג'נובה, שם, בתחילת ינואר 1917, היא ילדה ילד מת. בחזרתה לרוסיה, הושג עבורה גט. הנסיך הגדול בוריס החל לחיות בגלוי עם המאהבת שלו בדאצ'ה שלו בצארסקויה סלו כשהאימפריה הרוסית החלה להתפורר.
כאשר ניקולאי השני התפטר, בוריס היה בגטצ'ינה עם הנסיך הגדול מיכאל אלכסנדרוביץ', שסירב לעלות על כס המלכות. זה סימן את נפילת המלוכה הרוסית ובוריס היה אחד מבני משפחת רומנוב הבודדים שנסעו למוהילב לחלוק כבוד אחרון לצאר ניקולאי השני.
המהפכה

בתקופת הממשלה הזמנית התגורר בוריס ולדימירוביץ' בצארסקויה סלו. במרץ 1917 הוא נשלח למעצר בית בגלל התכתבות מתפשרת עם אמו. ביולי מעצרו בוטל. בסוף אוגוסט הוא עדיין היה בדאצ'ה שלו בצארסקויה סלו. הוא הצליח להיכנס לארמון ולדימיר כשהוא מחופש, בעזרת האנגלי אלברט סטופפורד ומטפל, הוציא בוריס את הכסף והתכשיטים מהכספת הסודית בחדר השינה של אמו. סטופפורד לקח את התכשיטים למקום מבטחים בחו"ל, והפקיד אותם בבנק לונדוני.
לפני שהבולשביקים תפסו את השלטון, בוריס ברח מהבירה הקיסרית לשעבר לקווקז עם פילגשו זיניידה רצ'בסקאיה. בספטמבר 1917, הוא הצטרף לאמו ואחיו הצעיר הנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ' בקיסלובודסק, עיירת ספא ונופש בקווקז. הוא התגורר בווילה עם אחיו, אך פילגשותיהן הושמו בבתים נפרדים, כי הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה לא הכירה בקיומן. בשנה שלאחר מכן הם חיו בשקט הרחק מסכנה, אך באוגוסט 1918 נעצרו בוריס ואחיו אנדריי בלילה לאחר חיפוש שיטתי בווילה שלהם. הם נלקחו לפיאטיגורסק עם אסירים אחרים ועוכבו במלון הממלכתי, אולם הם נמלטו בקושי. המפקד הבולשביקי שנשלח להוציאם להורג היה בעבר אמן בפריז לפני המלחמה, שבוריס עזר לו בקניית כמה מציוריו. הבולשביק זיהה אותו, תוך סיכון חייו, החזיר אותם למחרת לווילה שלהם. מכיוון שהם כבר לא היו בטוחים וכנראה ייעצרו שוב, החליטו שני הנסיכים הגדולים לברוח.
ב-26 באוגוסט 1918, חמושים בניירות כוזבים המעידים שהם בשליחות עבור הסובייטים, נמלטו בוריס ואנדריי לכיוון קברדה, שם חי השבט הצ'רקסי הראשי, הקברדים, במדרון הצפוני של ההר. במשך זמן מה נדדו מכפר לכפר. קיסלובודסק נכבשה על ידי הצבא הלבן והבולשביקים נמלטו בסוף ספטמבר, מה שאפשר לשני האחים לחזור לעיר ב-6 באוקטובר. אולם יומיים לאחר מכן, תחת איום ההתקדמות האדומה, נאלצו הקבוצה הקטנה של הרומנובים ופמלייתם לברוח. מתוך חשש מתמיד לחייהם, המליץ להם הגנרל הלבן המקומי לנסוע לאנאפה שבדרום. הוא סידר רכבת וליווי של אנשיו, והם עזבו את פיאטיגורסק ב-19 באוקטובר, עם מלווים משלהם ועם פליטים מקומיים אחרים. ב-Touapse חיכתה מכמורת, הם עגנו באנאפה, עיר חוף על הים השחור ב-22 באוקטובר. משם יהיה קל יותר לברוח לחו"ל בסירה. עם זאת, הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה הייתה נחושה להישאר ברוסיה בתקווה שהתנועה הלבנה תנצח ואחיו של בוריס הנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ' יוצב כצאר. עד מרץ 1919 החליט בוריס לעזוב עם המאהבת שלו. בניגוד לרצונה של אמו, הוא עזב את רוסיה מאנאפה בסירה דרך הים השחור.
גלות

לאחר שהיה בטוח בגלות בקונסטנטינופול, בוריס ניסה לקבל אישור לנסוע לבריטניה אך סורב לעלות על ספינת מלחמה בריטית. האנגלופוביה שלו חזרה לרדוף אותו והוא לא אהב את משפחת המלוכה הבריטית. בוריס וזיניידה נסעו לצרפת אך גורשו לאחר מספר שבועות. הם רצו להתיישב בספרד, שכן הנסיך הגדול בוריס היה ידידו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, אך לא קיבלו תשובה והתיישבו בסן רמו, במקום זאת. הם נישאו בג'נובה, איטליה, ב-12 ביולי 1919. בסופו של דבר בוריס ואשתו התיישבו זמנית בניס, צרפת. בשנת 1922, הם עברו לבית מגורים גדול ברחוב 18 Rue de Marignan, ליד השאנז אליזה, עם אשתו, חמותו ומזכירתו הפרטית.
בוריס ואחיו התאחדו בגלות בספטמבר 1920, בקונטרקסוויל בדרום צרפת, בשל מותה של אמם הנסיכה הגדולה מריה פבלובנה. בוריס ירש את תכשיטי הברקת של אמו, הפריטים היקרים ביותר באוסף התכשיטים של הנסיכה הגדולה. הוא מכר את רובם. האזמרגדים כללו שרשרת מפורסמת שבשלב מסוים נקנתה על ידי קרטייה, ובתמורה נמכרה מחדש לברברה האטון. לאחר מכן הם איפסו את האבנים ויצרו יצירה מפורסמת עוד יותר, שניתן לענוד אותה כשרשרת או כנזר. בכסף מהאזמרגדים, ומחשבון בבנק אמריקאי שפתח לפני המהפכה, קנה בוריס טירה, "סאנס סוסי", במאדון ליד פריז, וחי בנוחות עם אשתו. לבני הזוג לא היו ילדים, אך הם גידלו את אחייניתה של זיניידה, נטשה.
בחורף 1925 הפליגו הוא ואשתו, שטענה לעניין בייצור שמלות, לניו יורק. הוא אמר שהוא רק רוצה לבקר כמה חברים וליהנות. כשנשאל על ידי כתב האם הנרי פורד היה תומך פיננסי במאמץ להחזיר את המלוכה ברוסיה, בוריס לא ידע מיהו הנרי פורד. אחיו, הנסיך הגדול קיריל, רצה להחזיר את המלוכה הרוסית ובשנת 1924 הכריז על עצמו כצאר גולה, אך בוריס לא התעניין במידה רבה בפוליטיקה.
אחרית חייו

במהלך שנות הגלות הארוכות נשאר הפלייבוי-הנסיך הגדול מאוהב באשתו, הצעירה ממנו בעשרים שנה. הוא היה קשור אליה עמוקות, והתערב עם משפחתה ועם מעגל חבריה. מבין הרומנובים, בני הזוג היו קרובים רק עם הנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ' ואשתו המורגנטית מתילדה קז'שינסקה. קרובי משפחתו של בוריס הביטו בזיניידה בזלזול נרחב.
בגלות, בוריס פקד את בנו הבלתי חוקי, בוריס לקרואה, שגודל בצרפת על ידי משפחת אמו. אמו של לקרואה, ז'אן, שכבר נפטרה, נקברה בבית הקברות פר לשז. בוריס ביקר לעיתים קרובות את בנו, שהפך למעצב מפורסם תחת השם ז'אן בוריס לקרואה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בוריס וזיניידה שהו בווילה שלהם בביאריץ כאשר החיילים הגרמנים כבשו את פריז ביוני 1940. במהלך בריחתם מבירת צרפת הנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ' ואשתו מתילדה באו לגור עם בוריס. ב-26 ביוני הגיעו הגרמנים לביאריץ, ולאחר שלושה חודשים החליטו שני הזוגות לחזור לפריז. בסוף 1942, בתקופת הכיבוש הגרמני, הם מכרו את אחוזתם במאדון, ועברו לבית ברחוב Rue de la Faisanderie בפריז.
ב-1943, הדוכס הגדול בוריס חלה במחלה קשה, ומת במיטתו ב-9 בנובמבר 1943, בפריז, בגיל 65. ההספד שלו צוין רק בקצרה על ידי העיתונים ורדיו וישי.
אף על פי כן, היה קהל רב בהלוויה, שנערכה בקתדרלת סנט אלכסנדר נייבסקי הרוסית-אורתודוקסית בפריז, שם הונחה גופתו בקריפטה. מאוחר יותר הוא נקבר מחדש ליד אמו בקפלה הרוסית האורתודוקסית בקונטרקסוויל, ווז'.
בתרבות הפופולרית

הנסיך הגדול בוריס היה ידוע היטב לפני המלחמה כשחקן בינלאומי, ומופיע בזיכרונות ורומנים רבים מהתקופה. אזכור מייצג נמצא במותחן הספינות הטרנס-אטלנטי של ארתור טריין משנת 1911 CQ, או, In the Wireless House. איש צבא מבקש סיוע מהרפתקנית בינלאומית בתפיסת פושע המנסה לברוח מלונדון לניו יורק:
"גברת טרבליאן היקרה שלי," אמר בתוכחה, "לא התכוונתי להציע שהפושע הזה עשוי להיות חבר שלך, - רק אמרתי שאולי את מכירה אותו. זה עניין אחר לגמרי, לא? מכיר את ג'ק ג'ונסון, לוחם הפרס, או נאן פטרסון, או אוסקר ויילד - "
"איזה מעגל מכרים מענג!" צחקה לילי, משועשעת למרות עצמה. "אם הייתם זורקים רק את הארי תאו, טוד סלואן, אייב הומל והנסיך הגדול בוריס זה יהיה ממש שיקי, - סלון אמיתי! ”
כפר קרע

מסגד ביישוב הנחשב לאחד המסגדים הגדולים באזור.
כֻּפְר קַרע (בערבית: كفر قرع, מילולית "כפר הדלעת") היא עיר ערבית במחוז חיפה בישראל. היא אחת מיישובי המשולש ושוכנת בקצה הדרומי של ואדי עארה (נחל עירון). נחל ברקן (ואדי כפר קרע) תוחם אותה מצפון ונחל עירון מדרום. ב-1958 הוכרז היישוב כמועצה מקומית וב-2023 הוכרזה כעיר. תושביו הם מוסלמים. החמולה הגדולה בעיר היא חמולת מסארווה.
היסטוריה

מקומו המקורי של כפר קרע היה במערב השומרון, סמוך לקרני שומרון כיום; קיומו מוזכר כבר במסמך מסוף המאה ה-16. בתחילת המאה ה-19 העתיקו התושבים את הכפר לואדי עארה; על־פי מסורת של אנשי הכפר, אנשי כפר ת'ולת' החריבו את כפר קרע המקורית בעקבות סכסוך על מים ואדמות.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת חיפה.
במפקד האוכלוסין המנדטורי משנת 1922 נמנו בכפר 776 תושבים, רובם המכריע מוסלמים. במפקד של שנת 1931 עלה מספר התושבים ל-1,109 ב-198 בתים.
בסקר האוכלוסין של 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,510 תושבים.
ההיסטוריון פרופ' מוסטפא כבהא מספר כי במהלך המרד של 1936–1939 היה כפר קרע כפר פעיל, ובניו הקימו פלוגה צבאית בפיקודו של יאסין אלאסמר קבק, פלוגה שפעלה באזור פיקודו של שיח' יוסף סעיד אבו דרה שכלל את אזור דרום חיפה, אלרוחה, ואדי עארה וג'נין.
פלוגה זו נחלה תבוסה קשה בשנת 1938, כאשר רוב חבריה נפלו בפעולת כיתור של הכוחות הבריטים באזור המכונה "בית אלשמאלי", ליד כפר רמאנה (נפת ג'נין). יש להניח כי הכתר הוטל בשל הלשנה מקומית הקשורה במתח פנימי שלימים החמיר, והביא למעצרו של מפקד הפלוגה וסגנו, חסן שבלי (אבו סנאן), על ידי פלוגות המרד. הנופלים מבין חברי הפלוגה בבית אלשמאלי היו: אבראהים אבו פנה, מחמוד אלחסן אבו פנה ויוסף אלערבאסי. בקרב נפצע גם מוחמד אלזוקי מסארוה ולאחר מכן נפטר מפצעיו. בנוסף, מוחמד אחמד אבו סריה נעצר אז ולאחר מכן הוצא להורג בכלא עכו.
היסטוריה > במדינת ישראל

באוקטובר 1970 חוברה היישוב לרשת החשמל הארצית.
ביישוב נפתח בית ספר ערבי-יהודי דו-לשוני, ראשון מסוגו באזור, הנקרא "גשר על הוואדי".
ב-10 במאי 2023 הכריז שר הפנים משה ארבל על כפר קרע כעיר.
אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף דצמבר 2024 (אומדן), מתגוררים בכפר קרע 20,957 תושבים, מתוכם 20,927 תושבי ישראל (מקום 111 בדירוג רשויות מקומיות בישראל).  שינוי בגודל האוכלוסייה ‎+1.8% בשנה‏.  אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 71.6%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 8,679 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב, בשנים 1955 עד 2024:
לקריאה נוספת

שרה אוסצקי-לזר, "כפר קרע 1948–1949: העזיבה והשיבה", בתוך: מרדכי בר-און ומאיר חזן (עורכים), אזרחים במלחמה: קובץ מחקרים על החברה האזרחית במלחמת העצמאות, יד בן צבי, המכון לחקר הציונות באוניברסיטת תל אביב, העמותה לחקר כוח המגן על שם ישראל גלילי, ירושלים תש"ע (2010)