stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאורג זימל
ביוגרפיה > תרגומים בעברית

גאורג זימל, "העיר הגדולה וחיי הנפש", בתוך: אורבניזם: הסוציולוגיה של העיר המודרנית, הוצאת רסלינג, 2004.
כיצד תיתכן חברה, תרגום: מרים קראוס. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012.
הערות שוליים

↑  Georg Simmel: Biographic Information
↑  Georg Simmel, David Frisby, Mike Featherstone. Simmel on culture: selected writings, london: sage, 1997. pp. 17
↑  Simmel, Georg. The philosophy of money. Psychology Press, 2004.
↑  Simmel, Georg. "The stranger." The Sociology of Georg Simmel (1950): 402-408.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268211005171  PLWABN: 9810533641405606  BIBSYS: 90099125  BNC: 000052756  BNE: XX1014486  BnF: cb11924807v (data)  CANTIC: a1037551x  CiNii: DA00286934  GND: 118614436  ICCU: CFIV005105  ISNI: 0000 0001 2320 5189  LCCN: n79063822  LNB: 000021127  MusicBrainz: c26ef622-6718-4222-9ab0-c55364a43020  NDL: 00456621  NKC: jn19990007969  NLA: 35499935  NLG: 161849  NLK: KAC199625347  NSK: 000063696  NTA: 068386923  RERO: 02-A000150140  SELIBR: 206861  SNAC: w64496p9  SUDOC: 027138739  Trove: 975593  ULAN: 500226097  VcBA: 495/73313  VIAF: 39384262   WorldCat (עם VIAF): 39384262
לודוויק סטשאק

| --- | --- |

 לידה:  13 באוגוסט 1858 בוכניה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  3 בדצמבר 1924 (בגיל 66) בוכניה, רפובליקת פולין 
 תקופת הפעילות:  1878–1924 (כ־46 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, קריקטורה 
 הושפע על ידי:  Feliks Szynalewski 
 
לודוויק יוזף סטשאק (בפולנית: Ludwik Józef Stasiak‏; 13 באוגוסט 1858 – 3 בדצמבר 1924) היה צייר, קריקטוריסט, עיתונאי, סופר, היסטוריון אמנות ומוציא לאור פולני. הוא עבד במגוון רחב של ז'אנרים וסיפק איורים למגזינים. לעיתים קרובות נושאי ציוריו היו יופי הכפר, חיי היומיום באזור הכפרי וטקסים עממיים. הוא היה גם מחברם של כמה רומנים היסטוריים פופולריים.
ביוגרפיה

סטשאק נולד למשפחה ממעמד הביניים ואביו עבד במכרות המלח בבוכניה. הוא נשלח לקרקוב ללמוד בגימנסיה. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1879, הוא התלבט לגבי עתידו, במקביל למד פילוסופיה באוניברסיטת היגליינית וציור באקדמיה לאמנויות.
לאחר שנתיים הוא החליט להתמסר לחלוטין לאמנות. איזידור ז'בלונסקי, פלוריאן סינק, לאופולד לופלר ויאן מטייקו היו בין מוריו. במהלך תקופה זו הוא קיבל כמה פרסים מטעם אגודת ידידי קרקוב לאמנויות. בשנת 1886 המשיך את לימודיו בווינה בהדרכת אוגוסט אייזנמנגר ובהמשך היה במינכן, שם למד אצל אלכסנדר פון וגנר ואלכסנדר פון ליזן-מאייר.
לאחר שחזר הביתה, הפך למציג קבוע בחברת קרקוב והציג 142 עבודות בסך הכל. תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בשנת 1893. שנתיים לאחר מכן, לאחר שנסע באוסטריה ובגרמניה, בשהות קצרה בוורשה, שב לבוכניה ופתח סטודיו שהפך לנקודת כינוס של אמני תנועת פולין הצעירה.
בשנת 1898, כדי להתמודד עם הדומיננטיות של ציירים גרמנים ואוסטרים בעסקי הדפוס האמנותי, הוא ייסד הוצאת הספרים, שהפכה מאוחר יותר להוצאה לאור "סטלה". הוא שימש כמנהל אמנותי ורבות מהעבודות שהוצגו הונפקו מאוחר יותר כגלויות צבעוניות. בשנת 1900 סייע בארגון תערוכה גדולה של אמנים פולנים בקייב.
אחרי 1901 החל להתרחק מציור ולהתרכז בפעילות ספרותית. הוא כתב סדרה שלמה של רומנים היסטוריים, סיפורים קצרים וספרים הומוריסטיים. הרומנים הפופולריים ביותר כוללים: "ברנדנבורג", "אוצר המלך קז'ימייז'", "הגנת הדגל", "ידיים עקובות מדם", "אבירים שישנים בהרי הטטרה", ושלושה כרכים של ספרים הומוריסטיים.
סיפורים הקשורים לבורגנות הפולנית היו נושא מועדף בסיפורים היסטוריים. במהלך מחקר היסטורי ארכיוני, סטשאק החל להתעניין בדמות הגדולה ביותר של קרקוב מימי הביניים – ויט סטוש (אנ'). הוא הטיל ספק באמונה הרווחת כי הפסל ממוצא גרמני, ומצא מספר אי דיוקים במקורות היסטוריים גרמניים. בשנת 1909 כתב כמה מאמרים עיתונאיים שבהם הטיל ספק בתזות העיקריות של תולדות האמנות הגרמנית במאות 12–17, בטענה שהמורשת האמנותית העצומה של קרקוב היא אוטונומית. ההוכחות לתזות הוצגו על ידי סטשאק בספרים שפרסם.
מועצת העיר בוכניה הכריזה על שנת 2008 כ"שנתו של לודוויק סטשאק ".
גלריה

שחקני דמקה
כיכר השוק בלילה
הרי הטטרה
ותיקי הגילדה
בכנסייה
תפילה בלילה
בובת שלג
דוור
הערות שוליים

↑  Brief biography (ארכיון)
↑  "Ludwik Stasiak 1858–1924: na granicy epok" (exhibition catalog), Muzeum Stanisława Fischera, 1994
↑  Newsletter (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275024805171  PLWABN: 9810627311205606  GND: 1052277993  ISNI: 0000 0000 2678 0915  LCCN: n83025811  RERO: 02-A003858782  RKD: 124863  SUDOC: 196563119  ULAN: 500065611  VIAF: 38284187   WorldCat (עם VIAF): 38284187
הוגו שפיצר

| --- | --- |

הוגו שפיצר  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  19 בדצמבר 1858 אוסייק, האימפריה האוסטרית האימפריה האוסטרית
 פטירה:  14 באוגוסט 1934 (בגיל 75) זאגרב, ממלכת יוגוסלביה ממלכת יוגוסלביה
 מקום קבורה:  בית הקברות מירוגוי
 מקום מגורים:  אוסייק, זאגרב
 ידוע בשל:  יושב ראש איגוד הקהילות היהודיות בממלכת יוגוסלבית, יושב ראש הקהילה היהודית באוסייק
 השכלה:  לימודי משפטים באוניברסיטת וינה
 מקצוע:  עורך דין
 תפקיד:  יו"ר איגוד הקהילות היהודיות בממלכת יוגוסלביה, היו"ר הראשון של ההסתדרות הציונית בממלכת יוגוסלביה
 תואר:  דוקטור
 בת זוג:  מרתה לבית יעקבי (בתו של הרב הראשי הושע יעקבי)
הוגו שפיצר (בסרבו-קרואטית: Hugo Spitzer;‏ 19 בדצמבר 1858, אוסייק, האימפריה האוסטרית – 14 באוגוסט 1934, זאגרב, ממלכת יוגוסלביה) היה משפטן, מראשי התנועה הציונית בממלכת יוגוסלביה, יו"ר הקהילה היהודית באוסייק, אשר כיהן גם כיו"ר איגוד הקהילות היהודיות בממלכת יוגוסלביה לאחר מלחמת העולם הראשונה, יושב הראש הראשון של ההסתדרות הציונית בממלכה וכחבר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית.
קורות חייו

הוגו שפיצר נולד באוסייק לרב ד"ר שמואל (1828–1895) ולאמליה לבית פורגס. הרב שמואל שפיצר יליד הונגריה, כיהן כרבה של הקהילה הנאולוגית באוסייק מ-1855 ועד מותו, ניהל את בית הספר היסודי היהודי בעיר והיה המזכיר של "כל ישראל חברים" באוסייק.
הוגו שפיצר רכש השכלה יסודית בעיר הולדתו, וסיים בית ספר תיכון בווינקובצי. בהמשך, יצא ללימודי משפטים באוניברסיטת וינה וב-1891 סיים בהצלחה דוקטורט. הוא שב לאוסייק ופתח בה משרד לעריכת דין. ב-1897 התמנה ליושב ראש הקהילה היהודית באוסייק וכיהן בתפקידו 30 שנים. כיהן כחבר מועצת העיר אוסייק מטעם רשימה יהודית עצמאית. בשנים 1901, 1907 ו-1919 כיהן כסגן ראש העיר. עסק בפעילות ציבורית בעיקר בתחום סיוע לתלמידים משכבות חלשות בני כל הדתות. זכה למספר עיטורים על פעילותו הציבורית. הוא ערך שינויים מקיפים בחינוך היהודי באוסייק והנחיל את הסרבו-קרואטית תחת הגרמנית כשפת הלימוד. בהשפעתו, הודפסו סידורים והועברו דרשות בבית הכנסת בסרבו-קרואטית. ערך את השבועון "אוסייק השבוע" (בקרואטית: "Osječki tjednik") וכיהן כנשיא לשכת עורכי הדין באוסייק.
ב-1919 יזם את הקמת "איגוד הקהילות היהודיות בממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים" ועמד בראשו עד 1933. שפיצר היה פעיל ציוני בולט ביוגוסלביה וכיהן כיושב הראש הראשון של "ההסתדרות הציונית" בממלכה. ב-1920 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות הציונית. ב-1933 עבר להתגורר בזאגרב ובה כיהן כנשיא לשם כבוד של הקהילה.
שפיצר נישא למרתה לבית יעקבי, בתו של הרב הושע יעקבי והיה אב לבת. נפטר בזאגרב ב-1934 והובא לקבורה בבית הקברות מירוגוי.
הערות שוליים

1 2 3   הקהילה היהודית באוסייק, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 29.
↑  ד"ר שמואל שפיצר, בתוך: יקיר אבנטוב (עורך), תולדות יהודי יוגוסלביה, הוצאת התאחדות עולי יוגוסלביה, תל אביב, 1971, עמוד 256.
1 2  הוגו שפיצר, באתר zbl.lzmk.hr (בקרואטית).
↑   הקהילה היהודית בזאגרב, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, עמודים 133-131.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011223700105171  VIAF: 758155284767287060163   WorldCat (עם VIAF): 758155284767287060163
ניקולאי צ'כוב

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1858 (יוליאני) טאגאנרוג, פלך יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 ביוני 1889 (יוליאני) (בגיל 31) Sumsky Uyezd, האימפריה הרוסית 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה  Chekhov Gymnasium 
 
ניקולאי צ'כוב (ברוסית: Николай Чехов;‏ 23 במאי 1858 – 29 ביוני 1889) היה צייר רוסי, ואחיו של אנטון צ'כוב.
ביוגרפיה

כילד ניקולאי הראה כישרונות לאמנות ומוזיקה. הוא למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא לא הצליח לסיים את לימודיו עקב אלכוהוליזם כרוני ותקופות זמן, לעיתים קרובות במשך שבועות, בהם היה מבלה ברחובות מוסקבה.
ניקולאי היה אמן מוכשר, והוא אייר לעיתים קרובות את סיפוריו של אנטון.
אנטון כתב לו, ויעץ לו להישאר פיכח ולהמשיך בציור, אך ללא הועיל.
הוא נפטר בגיל 31 משחפת.
מותו של ניקולאי הפך לסיפור בידי אנטון, על אדם שניצב מול מותו המתקרב.
גלריה

מסיבת גן
אלמנה על קבר בעלה
דיוקן של נער
הערות שוליים

↑  Karlinsky, Simon; Heim, Michael Henry (1997). Anton Chekhov's Life and Thought. Northwestern University Press. p. 52
↑  Bunin, Ivan (2007). About Chekhov: The Unfinished Symphony. Northwestern University Press. p. 15.
↑  Bloom, Harold (2002). Anton Chekhov. Chelsea House Publications. p. 70.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007344843005171  GND: 136660894  ISNI: 0000 0000 5504 1820  LCCN: no2009028449  VIAF: 78996729   WorldCat (עם VIAF): 78996729
טודור איבנצ'וב

טודור אִיבָנְצ'וֹב (בבולגרית: Тодор Иванчов;‏ 1858, טרנובו, האימפריה העות'מאנית – 1905, פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן במספר כהונות שר וכן כראש ממשלת נסיכות בולגריה.
ביוגרפיה

איבנצ'וב נולד בטרנובו ואת השכלתו התיכונית עשה במכללת רוברט באיסטנבול. ב-1881 סיים את האוניברסיטה במונפלייה שבצרפת. הוא שב לבולגריה והועסק כמורה, ובהמשך כמנהל בית ספר בקיוסטנדיל וכן כעורך עיתון. איבנצ'וב הצטרף למפלגה הליברלית-רדוסלאבובית בהנהגת וסיל רדוסלאבוב וב-1886 כיהן בממשלתו הראשונה של רדוסלאבוב כשר החינוך של הנסיכות. בהמשך, מונה לשר החינוך גם בממשלתו של דימיטר גרקוב. לאחר התפטרותו של גרקוב, הטיל עליו הנסיך פרדיננד הראשון את מלאכת הרכבת הממשלה. איבנצ'וב כיהן כראש הממשלה ולתקופה מסוימת גם כשר האוצר, ושר החוץ והדתות של הנסיכות. איבנצ'וב הוביל שורת רפורמות בתחום המינהל הציבורי וכן ניסה ליישם רפורמות אגרריות אשר הובילו לאי שקט והפגנות מצד איכרים. המהומות דוכאו בכוח ואיבנצ'וב נאלץ לסיים את תפקידו.
ב-1903 הועמדו איבנצ'וב ורדוסלאבוב לדין בעוון אי סדרים כלכליים והחלטות המנוגדות לחוקה בתקופת ממשלתו הראשונה של רדוסלאבוב, הורשעו ונדונו ל-8 חודשי מאסר. איבנצ'וב זכה לחנינה ולאחר שחרורו מהכלא, עזב את בולגריה לצרפת ושם הלך לעולמו ב-1905 והוא בן 47 שנים.
איבנצ'וב והקהילה היהודית

ב-1900, בתקופת כהונתו של איבנצ'וב כראש הממשלה רבו התקריות האנטישמיות בבולגריה ולאחר כינוס חירום שנערך בסופיה בעניין, המליץ אברהם דויצ'ון לוי מראשי הקהילה, לשלוח את ישועה כלב לקהילות בולגריה כדי לערוך דין וחשבון על חומרת המצב. לאחר שובו, נועדו כלב ודוויצ'ון עם ראש הממשלה וזה יעץ לכלב להגיש את הדו"ח שכתב לטיפולו של שר הפנים וסיל רדוסלאבוב. כלב הגיש את הדו"ח ולווה אותו במכתב חריף מטעמו בו נכתב בין השאר, שאם ממשלת בולגריה אינה מעוניינת שבשטחה יתגוררו יהודים, הם מבקשים ארכה של שנה ותמיכה כלכלית כדי לעזוב את הנסיכות. רדוסלאבוב נעלב מסגנון מכתבו של כלב וביקש לזמן את ראש קהילת סופיה לבירור, אך איבנצ'וב שכנעו שלא לעשות כן. בעקבות הדו"ח שהגיש כלב פנה רדוסלאבוב למושלי כל מחוזות בולגריה וציין כי זו אחריותם האישית למנוע פגיעה ביהודים.
הערות שוליים

↑  אלברט רומנו, התנועה הציונית בעשור הראשון להיוסדה, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 253.
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: דימיטר גרקוב | ראש ממשלת נסיכות בולגריה  13 באוקטובר 1899 – 25 בינואר 1901 | הבא: ראצ'ו פטרוב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: דימיטר גרקוב | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  13 באוקטובר 1899 – 10 בדצמבר 1900 | הבא: דימיטר טונצ'ב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 2853 6879  LCCN: n85246097  VIAF: 26051154   WorldCat (עם VIAF): 26051154
ישראל אברהמס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בנובמבר 1858 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  6 באוקטובר 1925 (בגיל 66) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  אנגליה 
 השכלה:  יוניברסיטי קולג' לונדון 
 מעסיק:  אוניברסיטת קיימברידג' 
 
ישראל אברהמס (באנגלית: Israel Abrahams‏; 26 בנובמבר 1858 – 6 באוקטובר 1925) היה חוקר של מדעי היהדות באוניברסיטת קיימברידג', מחשובי החוקרים בזמנו.
קורות חיים

אברהמס נולד בלונדון ולמד בקולג' היהודי (Jews' College), שהיה בניהולו של אביו ברנט אברהמס ולאחר מכן בקולג האוניברסיטאי של לונדון ובאוניברסיטת לונדון. הוא לימד מקצועות שונים כגון מתמטיקה (1881-1899), דרשנות (1894-1903) ושימש כמדריך בכיר (1899–1905) בקולג' היהודי. למרות הסביבה האורתודוקסית בה גדל ועבד בראשית חייו, בהמשך עבר להיות תומך נודע של יהדות ליברלית המדגישה ערכים אוניברסליים.
למשך כ-25 שנה כתב אברהמס טור שבועי פופולרי בעיתון ג'ואיש כרוניקל על ענייני ספרות. לאחר מכן עבר לכתוב לעיתון ג'ואיש גרדיאן הליברלי יותר. בשנת 1895 שיתף פעולה עם קלוד מונטיפיורי בחיבור הספר "היבטים של היהדות" (Aspects of Judaism). ספרו הידוע ביותר של אברהמס הוא "החיים היהודים בימי הביניים" (Jewish Life in the Middle Ages, 1896), שסוקר את החיים היהודים בימי הביניים מהיבטים מגוונים. מסקנתו של אברהמס היא כי בימי הביניים הנוצרים הותירו חותם מתמשך על היהודים בעיקר בכך שהם העמיקו את בידודם מהחברה שמסביבם. ספר ידוע אחר שלו הוא "פרקים על הספרות היהודית" (Chapters on Jewish Literature, 1898) בו סקר את הספרות היהודית מחורבן בית שני עד ימיו של הפילוסוף משה מנדלסון. אברהמס פרסם עוד עשרות ספרים, תרגומים ומאות מחקרים נוספים העוסקים בכל תחומי מחשבת ישראל וההיסטוריה היהודית. בשנת 1899 ייסד ביחד עם קלוד מונטיפיורי את כתב-העת Jewish Quarterly Review, מכתבי-העת החשובים ביותר בתחום מדעי היהדות, ושימש כאחד מעורכיו הראשונים. הוא כתב ערכים רבים לאנציקלופדיה בריטניקה (1911) ואנציקלופדיה ביבליקה (1903).
בשנת 1902 ירש את תפקידו של שניאור זלמן שכטר כפרופסור לספרות רבנית ותלמודית באוניברסיטת קיימברידג' לאחר שזה עזב לארצות הברית. את תפקיד זה מילא עד פטירתו. לצד זאת הוא היה חבר פעיל בהתאחדות האנגלו-יהודית, בחברה היהודית להיסטוריה ובמוסדות נוספים של הקהילה היהודית. בשנת 1922 הוא קיבל את הכבוד להציג את מחקריו בסדרת "הרצאות שווייך על ארכאולוגיה מקראית" באקדמיה הבריטית. הרצאותיו עסקו בכיבוש ארץ ישראל בידי אלכסנדר הגדול ולאחר מכן פורסמו כספר (Campaigns in Palestine from Alexander the Great, 1922). לאחר פטירתו, חוקרים ומכרים פרסמו לזכרו קובץ גדול של מחקרים במדעי היהדות וכן מאמרי הספד וביבליוגרפיה של כתביו (Jewish Studies in Memory of Israel Abrahams, 1927).
מספריו

Jewish Life In The Middle Ages, The Macmillan Company, 1919. (גרסה סרוקה של הספר באתר ארכיון האינטרנט)
Judaism, Archibald Constable, 1907. (גרסה סרוקה של הספר באתר ארכיון האינטרנט)
Aspects of Judaism: Being Sixteen Sermons, Macmillan, 1885. (גרסה סרוקה של הספר באתר ארכיון האינטרנט)
Chapters on Jewish literature, The Jewish publicationsociety of America, 1899. (גרסה סרוקה של הספר באתר ארכיון האינטרנט)
By-paths in Hebraic Bookland, The Jewish Publication Society of America, 1920. (גרסה סרוקה של הספר באתר ארכיון האינטרנט)
The Book of Delight: And Other Papers, The Jewish Publication Society of America, 1912. (גרסה סרוקה של הספר באתר ארכיון האינטרנט)
Festival studies: being thoughts on the Jewish year, Macmillan, 1906. (גרסה סרוקה של הספר באתר ארכיון האינטרנט)
לקריאה נוספת

"אברהמס, ישראל", האנציקלופדיה העברית (כרך א), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשכ"ט, עמ' 328
אפרים א. אורבך, "כבוד הבריות: דברים שנאמרו לזכרו של הרב פרופ' ישראל אברהמס ז"ל", טורי ישורון לט (חשוון–טבת תשל"ד), עמ' 7–10, באתר היברובוקס
George Alexander Kohut (ed.), Jewish Studies in Memory of Israel Abrahams, New York: Press of the Jewish institute of religion, 1927.
Harvey W. Meirovich, "Israel Abrahams : master teacher of liberal Judaism", European Judaism 34,1 (2001), pp. 4-16
Elliott S. Horowitz, ""Jewish Life in the Middle Ages" and the Jewish life of Israel Abrahams", The Jewish Past Revisited (1998), pp. 143-162
David G. Dalin, "Israel Abrahams, leader of liturgical reform in England", Journal of Reform Judaism 32,1 (1985) 68-83
סטויאן דאנב

סטויאן פטרוב דאנב (בבולגרית: Стоян Петров Данев;‏ 28 בינואר 1858, שומן, האימפריה העות'מאנית – 30 ביולי 1949, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) היה פוליטיקאי בולגרי אשר כיהן במספר כהונות שר וכן פעמיים כראש ממשלת בולגריה.
ראשית הקריירה וכהונת ראש הממשלה

דאנב נולד בעיר שומן ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש באוניברסיטת היידלברג ובהמשך בסורבון שבפריז. דאנב היה חבר במפלגה הפרוגרסיבית הבולגרית, אשר התפצלה ממפלגת העם הבולגרית ונודעה בתמיכתה באימפריה הרוסית. גם הקו הפוליטי של דאנב לאורך הקריירה הפוליטית היה פרו-רוסי מובהק. הוא כיהן במספר כהונות שר ובינואר 1902 מונה לראש ממשלת בולגריה. על הכהונה של דאנב העיב אי השקט הגובר בחבל מקדוניה שהיה נתון לשליטת האימפריה העות'מאנית. המהומות בין האוכלוסייה ממוצא בולגרי לאוכלוסייה ממוצא יווני, אשר לובו על ידי הממשל היווני, הובילו לחוסר שקט בבולגריה ולזרם בלתי פוסק של פליטים ממקדוניה לבולגריה. אזלת ידו של הממשל העות'מאני הובילה להסלמת ההתרחשויות. מחשש לאבדן שליטה באירועים ולפריצת מלחמה אזורית, פיטר הנסיך פרדיננד הראשון את דאנב ומינה במקומו את הגנרל ראצ'ו פטרוב.
שלהי הקריירה ואחריתו

לאחר סיום כהונתו המשיך דאנב לכהן כחבר הפרלמנט הבולגרי ומיוני 1911 ועד יוני 1913 כיהן כיושב ראש האספה הלאומית הבולגרית. לאחר מלחמת הבלקן הראשונה כיהן בצוות המשא ומתן הבולגרי והיה אחד מהחותמים בשם בולגריה על הסכם לונדון (1913). לאחר פרוץ מלחמת הבלקן השנייה מונה דאנב לתקופה קצרה לראש הממשלה, שר החוץ ושר הדתות של בולגריה, עד להחלפתו על ידי וסיל רדוסלאבוב. בין ה-28 בנובמבר 1918 ועד ה-18 באפריל 1920 כיהן כשר האוצר של בולגריה בממשלותיהם של תאודור תאודורוב ואלכסנדר סטמבוליסקי. בין 1924 ל-1939 כיהן דאנב כנשיא הצלב האדום הבולגרי. באוקטובר 1940, לאחר הודעתו של שר הפנים הבולגרי פטר גברובסקי על הגשת הצעת החוק להגנת האומה, נפגשו נציגי הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה עם אישי ציבור ופוליטיקאים כדי לשכנעם לפעול נגד החוק המוצע. דאנב נפגש עם נציגי הקונסיסטוריון והביע את הסתייגותו מהחוק.
סטויאן דאנב הלך לעולמו בסופיה ב-1949 והוא בן 91 שנים. הוא היה נשוי לראדה בורמובה (בתו של טודור בורמוב) ואב ל-4 ילדים.
הערות שוליים

↑  חיים קשלס, קורת יהודי בולגריה, חלק ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמוד 41.
| ראשי ממשלת בולגריה |
| --- | --- | --- |
| נסיכות וממלכת בולגריה (1878-1946) | טודור בורמוב • קלמנט טרנובסקי • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • יוהאן קזימיר ארנרוט • אלכסנדר באטנברג • לאוניד סובולב • דראגן צאנקוב • פטקו קרבלוב • קלמנט טרנובסקי • פטקו קרבלוב • וסיל רדוסלאבוב • קונסטנטין סטואילוב • סטפן סטאמבולוב •  קונסטנטין סטואילוב • דימיטר גרקוב • טודור איבנצ'וב • ראצ'ו פטרוב • פטקו קרבלוב • סטויאן דאנב • ראצ'ו פטרוב • דימיטר פטקוב • דימיטר סטאנצ'וב • פטר גודב • אלכסנדר מלינוב • איוון גשוב • סטויאן דאנב • וסיל רדוסלאבוב • אלכסנדר מלינוב •  תאודור תאודורוב • אלכסנדר סטמבוליסקי • אלכסנדר צאנקוב • אנדריי ליאפצ'ב • אלכסנדר מלינוב • ניקולה מושאנוב • קימון גאורגייב • פנצ'ו זלאטב • אנדריי טושב • גאורגי קיוסאיבנוב • בוגדאן פילוב • דוברי בוז'ילוב • איוון בגריאנוב • קונסטנטין מוראבייב • קימון גאורגייב |          |
| הרפובליקה העממית הבולגרית | קימון גאורגייב • גאורגי דימיטרוב • וסיל קולארוב • וולקו צ'רבנקוב • אנטון יוגוב • טודור ז'יבקוב • סטאנקו טודורוב • גרישה פיליפוב • גאורגי אטנסוב • אנדריי לוקאנוב |          |
| בולגריה (מאז 1990) | אנדריי לוקאנוב • דימיטר פופוב • פיליפ דימיטרוב • ליובן ברוב • רנטה אינג'ובה • ז'אן וידנוב • סטפן סופיאנסקי • איוואן קוסטוב • סימאון סקסקובורגותסקי • סרגיי סטאנישב • בויקו בוריסוב • מארין רייקוב • פלמן אורשרסקי • גאורגי בליזנאשקי • בויקו בוריסוב • אוגניאן גרג'יקוב • בויקו בוריסוב • סטפן יאנב • קיריל פטקוב • גלב דונב • ניקולאי דנקוב • דימיטר גלבצ'ב |          |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פטקו קרבלוב | ראש ממשלת נסיכות בולגריה  3 בינואר 1902 – 18 במאי 1903 | הבא: ראצ'ו פטרוב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: איוון גשוב | ראש ממשלת ממלכת בולגריה  14 ביולי 1913 – 17 ביולי 1913 | הבא: וסיל רדוסלאבוב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ראצ'ו פטרוב | שר החוץ של נסיכות בולגריה  4 במרץ 1901 – 18 במאי 1903 | הבא: ראצ'ו פטרוב |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: איוואן גשוב | שר החוץ של ממלכת בולגריה  14 ביוני 1913 – 17 ביולי 1913 | הבא: ניקולה גנאדייב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810591206205606  BnF: cb12499332m (data)  GND: 119188082  ISNI: 0000 0000 8384 0566  LCCN: n85293281  NKC: jx20130828005  SUDOC: 188408363  VIAF: 54952586   WorldCat (עם VIAF): 54952586
זיגמונד מוגולסקו

| --- | --- |

מימין: יעקב פ. אדלר, זיגמונד פיינמן, זיגמונד מוגולסקו, רודולף מרקס, מר קרטושינסקי ודוד קסלר, 1888
 לידה:  16 בדצמבר 1858 קלראשי, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 בפברואר 1914 (בגיל 55) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ממלכת רומניה, ארצות הברית 
 
זיגמונד (זֶליג) מוֹגוּלֶסקוֹ (ביידיש: זעליג מאָגולעסקאָ; באנגלית: Sigmund Mogulesko;‏ 16 בדצמבר 1858 – 4 בפברואר 1914) היה זמר, שחקן ומלחין בתיאטרון יידיש.
הוא היה כוכב אצל אברהם גולדפדן בבוקרשט. התפקיד הראשי במחזה שמֶנדריק (שמענדריק) מאת גולדפדן נכתב עבורו. זמן קצר לאחר מכן הקים להקה משל עצמו. בסופו של דבר ייסד את "בית האופרה הרומני" בלואר איסט סייד בניו יורק. באנציקלופדיה היהודית הוא תואר כשחקן הקומי הטוב ביותר על במת תיאטרון יידיש. הוא ידוע גם כמלחין מוביל של מוזיקה לתיאטרון יידיש.
חייו > ילדות ונעורים

מוגולסקו נולד בשנת 1858 בקלרש (Călăraşi) שבמולדובה.
אביו, יואל שריגרודסקי, סוחר במקצועו, שינה את שמו למוגולסקו בשל בעיות עם השלטון. הוא נפטר כשזליג היה בן 9. אמו, שהייתה אחת הדמויות החשובות בעיירה קיבלה לאחר מות בעלה עזרה מן הקהילה. כדי להגדיל את מקורות הפרנסה, שלחה האם את זליג ואחיו לחזן המקומי יוסף הלר כדי שיהיו אצלו "משוררים" (כלומר, זמרים במקהלה של חזן). שם הוא למד בעזרת ה"משוררים" האחרים, תוך ארבעה חודשים לקרוא ולכתוב תווים. כמה שנים מאוחר יותר נפטרה גם אמו, והוא עבר לקישינב, שם הוא שר במקהלה המפורסמת של החזן ניסן בֶּלזֶר. כנער הייתה משכורתו 60 רובל. תוך זמן לא רב הוא נשכר על ידי החזן ישראל קופר מבית הכנסת הגדול בבוקרשט והיה שם הסולן. בגיל 14 החל בלימודי מוזיקה בקונסרבטוריון והיה תלמיד מצטיין.
ב-1874 הופיע מוגולסקו עם להקת אופרטה צרפתית, שם הוא פגש בלזר צוקרמן, שמחה דינמן ומשה וואלד. ארבעתם החלו להופיע יחד בחתונות וטקסים אחרים, כלהקה בשם "Corul Izraelit" (המקהלה היהודית). הוא המשיך לשיר בבית הכנסת אבל לא נמנע מלשיר בגם בימי ראשון במקהלת הכנסייה.
חייו > החיים בקבוצה

כאשר התחלף קולו הוא עבד במשך שנתיים כסורג, ואחרי כן חזר לשיר עבור קופר, בהיותו בן 18, בבית הכנסת כמנהל המקהלה. כמו כן שר בחתונות ומסיבות בסגנון זמרי ברודי וחיקה שחקנים ידועים.
כאשר הגיע גולדפדן באביב 1877 לבוקרשט עם להקתו, שהייתה אז בת פחות משנה, הוא בחן את מוגולסקו בסצנה שבחר המועמד עצמו מתוך המחזה הרומני "Vlăduţu Mamei" (ולדוצו של אמא), שהיה הבסיס למחזה שכתב שמענדריק, אָדער די קאָמישע חתונה. גולדפדן חיפש זמרים ללהקתו המתהווה, והתברר לו שמוגולסקו ניחן גם בכישורי משחק טובים. התפקיד הראשי, שנכתב למוגולסקו, היא של ילד של אמא, אוויל ונאיבי. גיבור זה נחשב לתפקיד הגדול הראשון בתיאטרון יידיש.
מוגולסקו שיחק תפקידים קומיים מוזיקליים אחרים אצל גולדפדן, כולל הסבתא במחזה די באבע מיט דעם אייניקל (הסבתא והנכד) ואת התפקיד הראשי בדי אינטריגע, אָדער, דװאָסיע דיא פּליאָטקעמאַכערין (הקנוניה, או, דבושה המרכלת). אחרי שמוגולסקו שיחק בתפקיד הראשי בהצגה שמנדריק ביקש ישראל גרודנר, שהקים יחד עם גולדפדן את תיאטרון יידיש, תפקיד ראשי. (באותה תקופה הדרך היחידה שהייתה לגולדפדן לגמול לשחקן הייתה לכתוב לו תפקיד ראשי בהצגה.) גולדפדן נתן לו תפקיד בהצגה שתרגם מגרמנית: די ווילדע אינזל (האי הפראי) מאת אוגוסט פון קוצבו (August von Kotzebue). אולם מוגולסקו כל כך האפיל על גרודנר בתפקיד הכושית, עד שהאחרון עזב את הלהקה וייסד להקה משלו ביאשי. למרבה האירוניה, זמן קצר לאחר מכן "חטף" גרודנר את מוגולסקו מגולדפדן. בסופו של דבר ניהל מוגולסקו את להקתו של גרודנר, שהקים להקה אחרת.