אתיקה של דאגה
היסטוריה והוגות מובילות

התפתחותה של אתיקת הדאגה מיוחסת לעבודתן של הפסיכולוגיות קרול גיליגן והפילוסופית נל נודינגס בשנות ה-80 של המאה ה-20. גיליגן ונודינגס טוענות שגישות מוסריות מסורתיות מוטות בדעות קדומות גבריות ומציגות את "קול הדאגה" כאלטרנטיבה לגיטימית ל"פרספקטיבת הצדק" של התאוריה הליברלית של זכויות אדם. אף על פי שבראשיתה נתפסה אתיקה של הדאגה כמתאימה למעגלים אישיים של החיים, בעשורים מאז הופעתה התרחבה כתיאורה פוליטית ותנועה חברתית השואפת להבנה רחבה יותר של המציאות החברתית והפוליטית וזוכה לתמיכה נרחבת.
בספרה המפורסם "בקול שונה" מערערת גיליגן על גישתו של הפרופ' לורנס קולברג (שהייתה תלמידתו), בכל הנוגע להתפתחותן המוסרית של נשים. מחקריו של קולברג על ההתפתחות המוסרית האנושית, שהיו ידועים ונחשבו לבלתי מעורערים, הצביעו כי נשים לרוב מתקבצות בשלבים נחותים בתהליך זה. על מנת להימנע מעיוות זה שיצרו נשים על המחקר, החליט קולברג לערוך את ניסוייו בעיקר על גברים. גיליגן מצידה, לא רק שהתנגדה למסקנותיו של קולברג, אלא גם לפירוש שנתן להם וטענה שנשים וילדות מבטאות את הדילמה המוסרית "בקול שונה". גיליגן המשיכה את פועלה להגדרת מרחב מוסרי נפרד אך שווה לקול השונה, וביקשה ליצור מחדש את התאוריה של קולברג כדי שתטיב לתאר נשים כבעלות יכולות מוסריות שוות לאלו של גברים, כשהיא טוענת שנשים וגברים חושבים באופן שונה בכל הנוגע למוסר ולצדק.
גיליגן היא נציגתו של קוטב אחד בזרם הפמיניזם התרבותי המדגיש את ההבדלים שבין נשים לגברים, על כל המשתמע מהבדלים אלה, כולל הצורך בפיתוח ובעיצוב גישות חינוכיות ומשפטיות המתאימות לנשים. מגמה זו התפתחה כביקורת על הפמיניזם הליברלי שטען לשוויון בין גברים לנשים. מחקריה של גיליגן היו פורצי דרך עבור ההגות הפמיניסטית. טענתה קיבלה חיזוק בהגותה של סימון דה בובואר שראתה בתפיסת השוויון בין נשים לגברים יסוד של קיפוח ותהליך מלאכותי שבו נשים מנסות להידמות לגברים המייצגים אידיאל, במקום להביא לידי ביטוי את עצמיותן האותנטית. גיליגן רואה במבנה הפטריארכלי כמדכא וכמשתיק את קולות הבנות וגם הבנים. לטענתה בנות מושתקות בעקביות במהלך התבגרותן וחוות חרדות, כשנפשן חצויה בין הצווים החברתיים לבין הקול הפנימי האותנטי שלהן. באותה עת, גם הבנים, בחסות צווים חברתיים ותרבותיים, מתחנכים במהלך התבגרותם באופן כמעט טבעי לגבריות מגבילה, הנכפית עליהם במידה רבה. בספרה האחרון "להצטרף להתנגדות" קוראת גיליגן לנשים ולגברים לפעול יחד כדי לפרק את הפטריארכיה וליצור חברה דמוקרטית ושוויונית כהלכתה.
נל נודינגס תרמה רבות גם היא להתפתחותה של אתיקת הדאגה, והמשיכה לפתח את הרעיון כאתיקה פמיניסטית והחילה אותה על הפרקטיקה של חינוך מוסרי. נודינגס רואה במערכות יחסים דואגות כבסיסיות לקיום האנושי ולתודעה האנושית. היא מזהה שתי קבוצות במערכות יחסים דואגות – "האחד/ת הדואג/ת" והאחר/ת "הדואג/ת לו/ה", ומצהירה שלשני הצדדים יש מידה הדדית של אחריות מוסרית, אם כי באופנים שונים. נודינגס ממקמת את מקורות הפעולה האתית בשני מניעים: תגובה רגשנית אנושית שהיא רגש הדואג באופן טבעי, לצד הזיכרון של היותנו בריות שדאגו להן/ם שמעורר עצמי אידיאלי. היא מאפיינת דאגה כפעולה של "התעמקות" בה האדם הדואג מקבל את האדם כלפיו הוא מביע דאגה, כפי שהוא, בתנאים הקיימים ומבלי שהוא מקרין מעצמו או משפיע על העצמי של האדם המקבל את דאגתו. באופן זה מובטח ניתוק ממניעים אנוכיים ופעולה לשם טובתו של מי שמקבל את הדאגה. נודינגס מזהה שתי רמות של דאגה: "דאגה ל-" ו"דאגה על". הראשונה מתייחסת ליישום ממשי ומעשי של שירותי דאגה ואילו הרמה השנייה היא מצב קיומי שבו אדם מזין רעיונות או כוונות של דאגה. עוד היא טוענת שהיריעה של חוויית הדאגה מוגבלת והיא חזקה ביותר כלפי אלה המסוגלים ליחסים הדדיים. בהגותה של נודינגס נתפסת ההתחייבות לדאוג כהרחבה של מעגלים קונצנטריים (שיש להם מרכז משותף). אף על פי שנודינגס בסופו של דבר תומכת בחשיבות ההתחייבות לדאוג לבני אדם רחוקים (מהאדם הדואג) ומצהירה ש"דאגה על" היא שלב חשוב בהנעה ומתן השראה לצדק מקומי וגלובלי, היא מאמינה כי בלתי אפשרי לדאוג לכל, בפרט לאלו הרחוקים מאיתנו.