stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי המדאן

קהילת יהודי המדאן היא קהילה יהודית שחיה בעיר המדאן בפרס, כיום איראן. על פי מסורת יהודי איראן העיר מזוהה עם שושן הבירה ובה נמצא קבר אסתר ומרדכי, שם היה מוצב גם בית הכנסת של הקהילה. יהודי המדאן דיברו המדאנית יהודית שהיא ניב של שפה יהודית פרסית.
יהודי המדאן 1917
רקע

המדאן היא עיר במערב איראן ובירת הפרובינציה הקרויה על שמה. המדאן נחשבת לאחת הערים העתיקות באיראן, ואף בעולם. היא מוזכרת בתנ"ך בשם אחמתא. העיר נכבשה על ידי ממלכת אשור בשנת 1100 לפנה"ס, ועל פי ההיסטוריון היווני הקדום הרודוטוס, היא הייתה בירת מדי כ-700 שנה.
מחוז המדאן מחולק בין טויסרקאן, מלאייר ונהאוואנד. מחוז זה יחד עם בורוג'רד, הנמצא דרומית יותר במחוז לורסתאן, יוצר מקבץ גאוגרפי שהיה מיושב על ידי חלק ניכר מהקהילות האיראניות-יהודיות עד שקהילות אלו היגרו לטהראן, ישראל וצפון אמריקה.
היסטוריה

בנימין מטודלה מצא בהמדאן במאה ה-12 (שנת 1162) 30,000 עד 50,000 יהודים, ובאיגרות הגאון שמואל בן-עלי מהמאה ה-12 נזכרת "ישיבה" בעיר בחסות קהילת בגדאד. בהמדאן נולד במאה ה-13 השר היהודי ראשיד אל- דאולה, שהיה גם היסטוריון וחוקר.
כשאר קהילות פרס סבלה גם המדאן מידם הקשה של מלכי שושלת הצאפאווים (1501- 1736), בתקופת שושלת קאג'אר (1925-1794) סבלו יהודי העיר מפעולות המיסיון הנוצרי ומדת הבאהאים. בשנת 1701 כתב פול לוקאס (מצוטט על ידי De Planhol 2003) שיש יהודים רבים יותר בהמדאן מאשר במקומות אחרים בפרס.
מאז אמצע המאה ה-19, עם יסוד התנועה הבהאית, יהודים רבים ובעיקר מאזור המדאן וכאשאן עברו לדת הבהאית, ממספר סיבות: (1) היחס הגרוע והשנאה מצד המוסלמים והערבים ליהודים, בעוד הבהאאים נתפסו כאנשים מכובדים ונכבדים. (2) הציעו כסף רב ליהודים שיהפכו לבהאאים ויתחתנו עם בההאים ובהאאיות. בתקופות העתיקות יותר ובתקופת ראשית האסלאם אך גם לאורך כל הדורות וההיסטוריה הציעו ליהודים, ובמיוחד לצאצאי הכהנים והלווים, כסף ותכשיטים רבים לחתונתם. זאת בנוסף להבטחה לקידום והנהגה במעמד של בני מוחמד אם יתאסלמו, רבים מהם הסכימו, כשלרוב נדרשו יהודים אלו להינשא למוסלמית על-מנת להוכיח שאכן התאסלמו.
בשנת 1865 התרחשו רדיפות בקהילה שנפסקו בזכות התערבותו של השר משה מונטיפיורי. חברת אליאנס -"כל ישראל חברים" הקימה בית-ספר ליהודי המקום בשנת 1901. ב-1912 התארגן שם החוג הציוני הראשון.
ב-1948 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר, לפי האמדן, בין 3,000 עד 6,000 נפש; עם החמרת המצב הכלכלי עלו רבים לישראל ואחרים היגרו למקומות אחרים בעולם. באותה השנה ביקרו בבית המדרש למורים של "כל ישראל חברים" 23 תלמידים, ומספר התלמידים בבית-הספר הגיע ל־1,605 תלמידים. בשנת 1956 ישבו בהמדאן 1,714 יהודים; ב-1961 היה מספרם 428 בלבד. בבית-הספר "אוצר תורה" למדו ב-1949 356 תלמידים, בית הספר נסגר כעבור שנים אחדות.
הקהילה הייתה קיימת עד לאמצע המאה ה-20. יהודי המאדן עלו בשנת 1923/4 בעליה מאורגנת, שבראשה עמד רב הקהילה היה הרב מנחם שמואל הלוי ששימש גם כראש הקהל. אחרי שהרב לוי עלה לארץ ישראל, לירושלים, שימש בתפקיד הרב מנחם דיין צדק. ב-1966 עוד ישבו בהמדאן 402 יהודים, והיו בעיר סניפים של ארגון הנשים היהודיות במדינה ושל ארגון הנוער היהודי. לפי אנציקלופדיה איראניה, הקהילה היהודית הידלדלה מכ-13,000 ב-1920 לפחות מ-1,000 עד 1969. הקהילה עלתה ברובה לישראל ולארצות הברית ולפי הערכות נשארו בעיר כ-100 יהודים בשנות ה-90.
החוקר האמריקאי דונלד סטילו, שכתב ספר על השפה הפרסית היהודית, ביקר באיראן בשנים 2001 ו-2002 ומצא כי נותרו בהמדאן רק שמונה אנשים מהקהילה היהודית.
היסטוריה > חינוך יהודי בהמדאן

רוב אנשי המדאן לא ידעו קרוא וכתוב בפרסית ואורינותם הוגבלה לעברית. כלומר, אם היו רוצים לכתוב משהו, היו כותבים אותו בעברית ומתאימים את האותיות לפרסית. בחלק מבתי הכנסת ישנם ספרי דת - כמו תרגום של כתבי קודש - הכתובים בכתב עברי פרסי (פרסיהוד). היהודים מהמדאן למדו עברית בדרך כלל בבתי כנסת או בתי ספר שבהם לימדו עברית. לאחר תקופה של פעילות בית הספר, היו שיעורי עברית לילדים ובני נוער במקום שנקרא "גן ילדים". לאחר זמן רב, הוקם בית הספר אליאנס בהמדאן בעקבות טהראן. לפני הקמת בית הספר אליאנס, היהודים של המדאן לא היו במצב טוב מבחינת ביטחון ומבחינת מבנים חומריים ורוחניים.
בית הספר אליאנס המדאן הוקם על ידי ארגון כל ישראל חברים בשנת 1900. הוא כלל בית ספר לבנים ובית ספר לבנות.
בית הספר אליאנס המדאן לבנים היה אחד מבתי הספר המפורסמים בהמדאן. במועד הקמתו למדו בו 350 בנים. לפי הנתונים הסטטיסטיים של משרד החינוך האיראני, בשנת 1927, למדו בבית ספר זה 475 תלמידים, מתוכם 159 תלמידים למדו בחינם, ולימדו בו 12 מורים.
במועד הקמת בית הספר לבנות היו רשומות בו 250 תלמידות. לפי הנתונים הסטטיסטיים של משרד החינוך האיראני, בשנת 1927, למדו בבית הספר אליאנס לבנות 259 תלמידות והיו בו 8 מורים. 75 תלמידות למדו ללא תשלום.
בנוסף לתלמידים היהודים, למדו בבית אליאנס המדאן ילדי שגרירים שהתגוררו בהמדאן וילדים איראנים מהמעמד הגבוה.
בית ספר אליאנס של המדאן היה מתקדם מאד, בשיאו היו בו המורים הטובים ביותר, ובתחרויות האקדמיות שנערכו מדי שנה בהמאדן, המקומות הראשון, השני והשלישי היו תמיד מבית הספר אליאנס, והם זכו בפרסים גם בתחרויות ספורט. בית הספר אליאנס היה קיים עד שנה לאחר המהפכה האיראנית, אך עקב הגירתם של מספר רב של יהודים של המדאן לטהראן ולעיתים גם לחו"ל, הוא פורק ושמו שונה, ולאחר מכן נהרס ובמקומו נבנה בית ספר נוסף.
השפה של יהודי המדאן

המדאנית יהודית היא השפה הנכחדת של הקהילה היהודית שהתגוררה בהמאדן ומהווה ניב של שפה פרסית יהודית, המדוברת במקור על ידי יהודי איראן באזורי המדאן ובורוג'רד במערב איראן. לשפה ההמדאנית־יהודית, כמו לשפות יהודיות אחרות, יש מספר רב של מילים המושאלות מעברית והיא כתובה בצורת האלפבית העברי. בעקבות ההגירה של הקהילה היהודית האיראנית באמצע המאה ה-20, השימוש בשפה זו הולך ופוחת והשארים שעוד דיברו בשפה זו באיראן החלו לדבר פרסית יהודית ופרסית. שפתן של קבוצות מהגרים לארצות הברית ולישראל עברה בהדרגה לאנגלית ולעברית. קשה למצוא אנשים שעדיין דוברים את השפה ההמדאנית־יהודית מאחר שרק אנשים שנולדו לפני אמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 גדלו דוברי הניב.
אישי ציבור בקהילה > מנחם שמואל הלוי

מנחם שמואל הלוי היה מנהל בית-הספר אליאנס.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) מונה מנחם שמואל הלוי לשמש כרב בהמדאן. במיוחד בנאומיו יצא כנגד המרת דת של יהודים לדת הבהאית או לאסלאם, ופעל כדי להחזיר ליהדות את מי שהמירו או אולצו להמיר את דתם. הוא פעל לארגון הרצאות מדי שבת בבתי הכנסת המקומיים, והקים מערך הסברה נרחב כנגד המרת הדת, וזכה להוקרה על כך.
בתקופת כהונתו כרב בהמדאן, ייסד שתי אגודות עבריות-ציוניות בשם "מעוררי ישנים" ו"חובבי ישורון". הראשונה פעלה למען חיזוק ערכי היהדות, לימוד העברית והפצת הרעיון הציוני, והשנייה פעלה להסברה כנגד האמונה הבהאית. לאחר הצהרת בלפור ייסד בעיר שלוחה של ההסתדרות הציונית ושימש כנשיאה. בתקופה זו ייסד בעירו גם סניף של הסתדרות הנשים העבריות, וועדים עבור קרן הגאולה, קרן היסוד וקק"ל.
הוא נבחר למנהיג הקהילה היהודית בהמדאן וכיהן בתור הנציג היהודי כחבר במועצת העיר המוניציפלית והממשלתית. כן שימש כמזכיר בקונסוליה הטורקית ולשכת המסחר שלה בעיר.
בתקופתו התרבו הרדיפות וההתנכלויות ליהודי המדאן, והוא עשה רבות כדי לסכל פגיעות בבני קהילתו. במקרה אחד בצעירותו מנע בגופו השתלטות על שטח בית העלמין היהודי בהמדאן על ידי המון מוסלמי, ועקב כך הוא הותקף במכות על ידי ההמון ביחד עם אחיו. פצועים וחבולים הם הובאו בפני המושל של המדאן, שאת בנותיו לימד צרפתית, ובהחלטת המושל זכויות היהודים נשמרו. עם זאת רדיפות כנגד יהודי המדאן נמשכו לאורך כל שנות פעילותו בקהילה.
בשנת 1923 החליט לעלות לארץ ישראל ועמו עלו גם רבים מבני קהילתו. הוא התיישב בשכונת הבוכרים בירושלים ועסק בפעילות ציבורית וחינוכית. עם עלייתו נבחר לשמש כראש ועד יהודי פרס בארץ ישראל, חבר הוועד הארצי של קרן היסוד, חבר בכיר בוועד העדה הספרדית והסתדרות חלוצי המזרח. כן סייע לגדוד מגיני השפה, וייסד תלמוד תורה בשכונת הבוכרים, אותו ניהל והתיר גם לבנות ללמוד בו.
קבר אסתר ומרדכי

לפי מסורת יהודית עתיקה טמונות באחוזת קבר במרכז המדאן עצמות מרדכי ואסתר. לפי כמה דעות, בעיר התרחשו חלק מהאירועים של מגילת אסתר, ועד היום נמצא שם קבר מרדכי ואסתר המלכה, אף על פי שמקום קבורתם אינו מתואר בתנ"ך והוא נושא שנוי במחלוקת. המלך הפרסי כורש שהקים את האימפריה האחמנית, בה גרו רוב היהודים באותה תקופה, בשנת 538 הוציא הצהרה היסטורית שאפשרה ליהודים לחזור לירושלים ולהתחיל לבנות מחדש את בית המקדש. הכתובות העבריות על הקברים האלה נחקרו על ידי חוקרים אירופים, בעיקר ארנסט הרצפלד, ונתברר שמקורם בסוף המאה ה-13. המקום היה נערץ על יהודי פרס, והם נהגו לעלות לקברים מדי שנה, עמם עלו גם מוסלמים רבים.
בתחילת המאה ה-20 גילו החוקרים כי בקצה תקרת קבר מרדכי ואסתר, בקודקוד הכיפה מבפנים נמצא כמין קן או ביצה. נציג צרפתי הגיע לאתר לבדוק, ולא היה גבול לתדהמה לאחר שנמצא בתוך כד מעין קן ובתוכו תכשיטים, כתר פנינים ואבנים טובות שנלקחו אחר כבוד למוזיאון ה'לובר' בצרפת. היהודים התלוננו על שומר הקבר – והוא נכלא. אך הכתר והאבנים הטובות לא הוחזרו מעולם. היהודים המקומיים טוענים כי זה הכתר שהיה שייך לאסתר המלכה.
ב-2008 הכריזה איראן על קברי אסתר ומרדכי אתרי מורשת לאומית.
לאחר העלייה לישראל

בית הכנסת "בית מנחם", אשר נקרא על שם הרב מנחם שמואל הלוי, ראש קהילת יהודי המדאן הוקם בשנות ה-50 של המאה העשרים בשכונת הבוכרים בירושלים על ידי עולי המדאן ושימש כמרכז לקהילה. בחלוף השנים נפטר גרעין המייסדים הוותיקים ובית הכנסת, שהיווה סמל למורשת יהדות המדאן, נותר שומם. יחד עם בני הקהילה שלמה בן-אליהו דאג לשיפוץ ושחזור בית הכנסת, ובשנת 2012 חנך את בית הכנסת המחודש. מאז בית הכנסת משמש כמוקד התכנסות לבני הדור השני והשלישי של עולי המדאן.
הערות שוליים

↑  ספר עזרא, פרק ו', פסוק ב'
1 2 3 4 5 6 7  קהילת יהודי חאמדאן, באתר אנו
↑  אודות הרב לוי באתר הפיוט והתפילה.
↑  אודות הרב מנחם דיין צדק באתר שיחת השבוע
1 2  Encyclopaedia Iranica Foundation, Welcome to Encyclopaedia Iranica, iranicaonline.org (באנגלית אמריקאית)
↑  "Hamadan".
1 2 3  كليميان همدان, www.iranjewish.com
↑  א. נצר, ALLIANCE ISRAÉLITE UNIVERSELLE
↑  אנו-מוזיאון העם היהודי
↑  כיכר השבת, מרתק: כך היהודים באיראן שורדים ת.., באתר כיכר השבת, ‏2019-12-18
1 2  יואב שטרן, איראן הכריזה על קברי אסתר המלכה ומרדכי היהודי כאתרי מורשת לאומית, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2008
↑  ישראל חבר, משהד: היהודים שכונו 'המוסלמים החדשים', באתר כל הזמן, ‏2021-09-29
↑   עופר אדרת, 40 שנה לפני דו"ח ביטון: איש החינוך שטיפח את מורשת המזרח, באתר הארץ, 9 בפברואר 2017
קבר אסתר ומרדכי מבחוץ (2006)
סיפור סיפורים

היצירה: Boyhood of Raleigh מאת ג'ון אוורט מיליי, שמן על בד, 1870. בציור נראה ימאי המספר לוולטר ראלי הצעיר ואחיו את סיפורי הנעשה בים.
סיפור סיפורים או סטוריטלינג (באנגלית: Storytelling) מתאר פעילות חברתית ותרבותית של שיתוף סיפורים. לעיתים השיתוף הזה כולל גם שימוש באמצעים מעולם האלתור, התיאטרון או תוספות ועיטורים לסיפור עצמו. לכל תרבות יש סיפורים או נרטיבים משלה, המשותפים כאמצעי לבידור, חינוך, שימור תרבותי או החדרת ערכים דרך סיפורים הכוללים מוסר השכל. אלמנטים מהותיים של סיפורים כוללים עלילה, דמויות ונקודת מבט עלילתית.
המונח "סיפור סיפורים" יכול בהגדרה צרה להתייחס במיוחד לסיפור של סיפורים בעל-פה, ובהגדרה רחבה יותר לטכניקות המשמשות באמצעי מדיה אחרים כדי לפרש או לחשוף את הנרטיבים של סיפורים. נטען כי לסיפור סיפורים אפקט אנתרופולוגי רחב מכיוון שהוא בסיס לקיומה של כל חברה ולמיסוד המסורות וההיסטוריה שלה. אף על פי שהסיפורים מבדילים אומה אחת מהשנייה, היסוד הבסיסי של סיפור משותף לכלל החברות האנושיות.
פרספקטיבה היסטורית

סיפור של סיפורים מקדים מבחינת תקופה את הכתיבה. הצורות המוקדמות ביותר של סיפורי סיפורים היו בדרך כלל בעל פה בשילוב מחוות וביטויים. בנוסף להיותו חלק מטקסי פולחן דתיים, חלק מהארכאולוגים סבורים כי אמנות הסלע שימשה סוג של סיפור סיפורים בתרבויות קדומות רבות. התושבים האבוריג'ינים האוסטרלים ציירו סמלים מסיפורים על קירות מערות כאמצעי לעזור למספרים לזכור את הסיפור בעל פה. לאחר מכן, הסיפור סופר בשילוב של נרטיב בעל פה, מוזיקה, אמנות רוק ומחול, שאפשרו שילוב של הבנה ומשמעות הקיום האנושי באמצעות זיכרון וחקיקה של סיפורים. אנשים השתמשו בגזעים מגולפים של עצים ובכלי תקשורת חלופיים (כמו חול ועלים) כדי לתעד סיפורים בתמונות או בכתיבה. צורות מורכבות של קעקועים עשויות גם הן לייצג סיפורים עם מידע על גנאלוגיה, שיוך ומעמד חברתי.
עם כניסת הכתיבה והשימוש באמצעי תקשורת יציבים וניידים, סיפורים הוקלטו, תומללו ושותפו באזורים רחבים בעולם. סיפורים נחצבו, נשרטו, נצבעו, הודפסו או הוטבעו בדיו על גבי מגוון של חומרים: עץ, במבוק, שנהב ועצמות חיות נוספות, כלי חרס, טבליות חימר, אבנים, כתבי יד על עלי דקל מיובשים, עורות (קלף), בדי טאפה, נייר, משי, קנבס וחומרי טקסטיל נוספים.
מאוחר יותר סיפורים הוקלטו ותועדו בסרטי קולנוע ונשמרו אלקטרונית בצורה דיגיטלית.
למרות הפופולריות הגוברת בעת החדשה של מדיה כתובה וטלוויזיונית ברחבי העולם, סיפורים בעל פה עדיין ממשיכים להיווצר על ידי מספרי סיפורים מאולתרים, כמו גם סיפורים הקיימים שמחויבים לזיכרון והועברו מדור לדור.
סיפור סיפורים בעת הנוכחית

בעידן המודרני יש תהליך של התרחבות התפיסה בנוגע לסיפור סיפורים. בנוסף לצורות המסורתיות: מעשיות פולקלור וסיפורי עם, מיתולוגיה, אגדות, סיפורי משל ועוד, התרחבה התפיסה גם לייצוגי היסטוריה, נרטיב אישי, פרשנות פוליטית ונורמות תרבותיות מתפתחות. סיפורי סיפורים עכשוויים משמשים גם לצורך מטרות חינוכיות שונות. סוגי מדיה חדשים יוצרים אפשרויות נוספות להקליט, לבטא ולצרוך סיפורים. כלים לתקשורת קבוצתית א-סינכרונית יכולים לספק סביבה שתאפשר לאנשים למסגר מחדש או לרענן סיפורים בודדים לקבוצות של סיפורים. משחקים ופלטפורמות דיגיטליות אחרות, כמו אלו המשמשות בסיפורת אינטראקטיבית או בנרטיבים אינטראקטיביים עשויים לשמש כדי למקם את המשתמש כדמות בתוך עולם גדול יותר. סרטים תיעודיים, כולל תיעוד אינטרנטי, משתמשים בטכניקות של סיפור סיפורים כדי להעביר מידע על הנושא שלהם. בעידן המודרני גם מתרחב השימוש והיישום בסיפורי גילוי-עצמי, שנוצרו לצורך השפעה מזככת וטיפולית, למשל בפסיכודרמה, טיפול בדרמה ותיאטרון פלייבק. סיפור סיפורים גם משמש כאמצעי לזרז של שינוי פסיכולוגי וחברתי בתרגול של אמנות הטרנספורמה.
מסורות שבעל פה

אפשר למצוא מסורות של סיפור סיפורים בעל פה במספר תרבויות; טכניקה זו קדמה לעיתונות המודפסת והמקוונת. בעבר סיפורים שימשו כדי להסביר תופעות טבע, פייטנים סיפרו את סיפורי הבריאה ופיתחו פנתאון של אלים ומיתוסים. סיפורים שבעל פה עברו מדור לדור ומספרי סיפורים נחשבו כהילרים-מרפאים, מנהיגים, מדריכים רוחניים, מורים, שומרי סודות תרבותיים ובדרנים. סיפור סיפורים שבעל פה קיבל ביטוי בצורות שונות שכללו גם שירים כתובים או מולחנים, מזמורים ומחול.
במסורות שבעל פה, סיפורים נשמרים בחיים על ידי כך שהם סופרו שוב ושוב. החומרים בסיפורים עברו עם השנים שינויים והתאמות. במאות שלאחר המצאת הכתב, נטו הסיפורים להיחשב כעבודתם של אנשים פרטיים ולא כמאמץ קולקטיבי. רק לאחרונה כאשר מספר סופרים בעלי השפעה החלו לחקור את תפקיד מספר הסיפורים, זכה שוב להכרה ערכם של סיפורים. מבקרי ספרות כמו רולאן בארת אפילו הכריזו על מות המחבר .
אלברט לורד בחן נרטיבים מתמלילים של פייטנים שבעל פה ביוגוסלביה שנאספו בשנות השלושים, וטקסטים של אפוסים רחבי יריעה כמו אודיסיאה. לורד מצא שחלקם הגדול של הסיפורים הורכב מטקסט שאולתר במהלך תהליך הסיפור.
הוא זיהה שני סוגים של אוצר מילים בסיפור. הסוג הראשון הוא הנוסחאות החוזרות על עצמן: "אאוס (אלת השחר ורודת האצבעות)", "הים האפל כיין" וסט של ביטויים מוגדרים ספציפיים אחרים שהיו ידועים מזה זמן רב בכתיבה של הומרוס ובאפוסים אחרים שבעל פה. עם זאת, לורד גילה כי על פני מסורות סיפור רבות, 90% מהאפוס שבעל פה הורכב משורות שחוזרות על עצמן מילולית או שמשתמשות בתחליפי מילים. במילים אחרות, סיפורים שבעל פה בנויים מביטויים מוגדרים שהצטברו במשך חיים של האזנה לסיפורים וסיפור שלהם.
הסוג השני הוא עלילה: רצף קבוע של פעולות סיפוריות המבנות את הסיפור. כמו שמספר הסיפורים ממשיך שורה אחר שורה באמצעות שימוש בנוסחאות, כך הוא ממשיך מאירוע לאירוע בעזרת נושאים עלילתיים. נושא כמעט אוניברסלי הוא חזרה, למשל "כלל השלושה" בפולקלור המערבי: שלושה אחים יצאו לדרך, שלושה ניסיונות נעשים, שלוש חידות נשאלות ועוד. נושא העלילה יכול להיות פשוט כמו רצף מוגדר ספציפי המתאר את התחמשותו של הגיבור, מה שיכול להתחיל מחולצה ומכנסיים ולהסתיים בכיסוי ראש ובנשק. נושא יכול להיות גדול מספיק כדי להיות מרכיב עלילתי. לדוגמה: גיבור מציע מסע למקום מסוכן / הוא מתחפש על מנת שלא יזהו אותו / התחפושת שלו משטה בכולם / למעט אדם רגיל מהישוב (עוזרת בבית המרזח או חוטב עצים) / שמזהה אותו מיד / אותו אדם מהישוב הופך לבן בריתו של הגיבור, מראה משאבים בלתי צפויים של מיומנות או יוזמה. נושא אינו שייך לסיפור ספציפי, אך ניתן למצוא בו שונות קלה בסיפורים רבים ושונים.
הסיפור תואר על ידי ריינולדס פרייס, כשכתב:
הצורך לספר ולשמוע סיפורים חיוני למין האנושי - והוא כנראה השני בנחיצותו לאחר הזנה ולפני אהבה ומקלט. מיליונים שורדים בלי אהבה ובלי בית, כמעט אף אחד מהם אינו שותק; ההפך מהשתיקה מוביל במהירות לסיפור נרטיבי, וצליל הסיפור הוא הצליל השולט בחיינו, החל מהסיפורים הקטנים של אירועי ימינו וכלה במבנים העצומים הבלתי תקשורתיים של פסיכופתים.
מסורות שבעל פה > מרצ'ן וסגן

אנשי פולקלור מחלקים לעיתים מעשיות שבעל-פה לשתי קבוצות עיקריות: "מרצ'ן" ו"סגן". אלו מונחים גרמניים שאין להם פירוש מדויק באנגלית, אולם יש משמעויות דומות:
מרצ'ן - המעשייה, בתרגום חופשי "מעשייה", תתקיים במעין עולם נפרד ללא מיקום מדויק, של "היה היה פעם", בזמן לא מוגדר בעבר. המעשיות לא נועדו להיות מובנות כאמת לאמיתה. הסיפורים מלאים בתקריות שהוגדרו בבירור, ומאוכלסים על ידי דמויות שטוחות למדי, חסרות חיים כמעט לחלוטין. כאשר משהו על-טבעי מתרחש, הוא מוצג באופן ענייני, ללא הפתעה; עשויים להתרחש אירועים מסמרי דם, אך עם מעט קריאה לתגובה רגשית מצד המאזין.
סגן - מתורגם כ"סיפור עם", מייצג אירועים שאמורים לקרות בפועל, לעיתים קרובות בזמן ובמקום מסוימים, והם שואבים הרבה מכוחם מעובדה זו. כאשר העל-טבעי חודר לסיפור הוא עושה זאת בצורה שופעת רגשית. לקטגוריה זו שייכים סיפורי רוחות רפאים, סיפורי חוצנים וסיפורי יצורים ואירועים על-טבעיים.
בחינה חשובה נוספת של האוראליות בחיי אדם היא בספרו של וולטר אונג: "אוראליות ואוריינות – הטכנולוגיזציה של המילה" (1982). אונג בחן את המאפיינים המבדילים בין מסורות שבעל-פה וכיצד אינטראקציות בין תרבויות בעל פה ובכתב משפיעות זו על זו ועל אפיסטמולוגיה אנושית.
סיפור סיפורים ולמידה

סיפור סיפורים הוא אמצעי לשיתוף ופרשנות של חוויות. הסוציולוג והתאולוג פיטר ברגר טוען שחיי אדם מושרשים באופן סיפורי. אנשים בונים את חייהם ומעצבים את עולמם בהתאם למונחים של זיכרונות שיש להם. סיפורים הם אוניברסליים בכך שהם יכולים לגשר על פערים תרבותיים ואחרים. סיפור יכול להיות אדפטיבי לכל הגילאים, מבלי רעיון ההפרדה בין אנשים על בסיס גילאים. סיפור סיפורים יכול לשמש כשיטה ללימוד אתיקה, התפתחות מוסרית, נורמות והבדלים תרבותיים. הלמידה יעילה ביותר כאשר היא מתרחשת בסביבות חברתיות המספקות רמזים חברתיים אותנטיים לגבי אופן יישום הידע. סיפורים מתפקדים ככלי להעברת ידע בהקשר חברתי.
לכל סיפור יש שלושה חלקים:
הסביבה (עולמו של הגיבור לפני שההרפתקה מתחילה)
הקונפליקט (עולמו של הגיבור מתהפך)
הפתרון (הגיבור מביס נבל, אבל זה לא מספיק לגיבור כדי לשרוד. צריך להפוך את הגיבור או העולם).כל סיפור יכול להיות ממוסגר בפורמט כזה.
הידע האנושי מבוסס על סיפורים והמוח האנושי מורכב ממכונות קוגניטיביות הנחוצות להבנה, לזיכרון ולסיפור סיפורים. בני אדם מספרים סיפורים אשר באופן אישי וחברתי בונים חיים מורכבים. הסיפורים משקפים את המחשבה האנושית במבנה עלילתי ולעיתים קרובות לאנשים יש נטייה לזכור עובדות בצורה סיפורית. עובדות ניתנות להבנה כגרסאות קטנות יותר לחלק מסיפור גדול, ובכך סיפור סיפורים יכול להשלים חשיבה אנליטית. מכיוון שסיפור סיפורים דורש חושים ויזואליים ושמיעתיים מהמאזינים, ניתן ללמוד לארגן את הייצוג הנפשי של הסיפור, להכיר מבנה של שפה ולהביע את מחשבותיו של המספר.
סיפורים נוטים להתבסס על למידה חווייתית, אך למידה מהניסיון היא לא אוטומטית. לעיתים קרובות אדם צריך לנסות לספר את הסיפור של אותה חוויה לפני שהוא מבין את הערך שלה. במקרה זה, לא רק המאזין הוא זה שלומד, אלא גם המספר שמודע לחוויות ולרקע הייחודיים שלו. תהליך זה של סיפור סיפורים הוא מעצים מאחר שהמספר מעביר רעיונות באופן יעיל ובאמצעות תרגול, הוא מסוגל להדגים את הפוטנציאל של ההישג האנושי. סיפור סיפורים מתחבר לידע הקיים ויוצר גשרים תרבותיים ומוטיבציוניים לעבר הפתרון.
סיפורים הם כלי חינוכי יעיל, מכיוון שהמאזינים נעשים מעורבים בסיפור ולכן זוכרים את המסר. ניתן לראות סיפורים כבסיס ללמידה והוראה. בזמן שהמאזין מעורב, הוא מסוגל לדמיין נקודות מבט חדשות, המזמנות ניסיון טרנספורמטיבי ואמפתי. זה כרוך בכך שהאדם לוקח חלק פעיל בסיפור, מתבונן, מקשיב ומשתתף בהדרכה מינימלית. האזנה למספר סיפורים יכולה ליצור קשרים אישיים מתמשכים, לקדם פתרון בעיות יצירתי ולעודד הבנה משותפת לגבי שאיפות עתידיות. לאחר מכן המאזין יכול להפעיל ידע ולדמיין אפשרויות חדשות. המספר והמאזין יכולים לחפש ביחד שיטות עבודה מומלצות ולהמציא פתרונות חדשים. מכיוון שלסיפורים יש לעיתים קרובות כמה רבדים של משמעויות, מאזינים צריכים להקשיב קשב רב כדי לזהות את הידע הבסיסי בסיפור. סיפור סיפורים משמש גם ככלי ללמד ילדים את חשיבות הכבוד באמצעות תרגול הקשבה. כמו כן הסיפורים יכולים ליצור חיבור של ילדים לסביבתם, דרך הנושא המסופר, ומעניקים להם יותר אוטונומיה באמצעות אמירות חוזרות, המשפרות את הלמידה שלהם ללמוד מיומנויות חדשות. כדי ללמד ילדים ערכים של כבוד, פתרון בעיות והתגברות על מצוקות, ישמשו סגנון לימוד קינסטטי, שמערב את המאזינים באמצעות מוזיקה, פרשנות חלומות או ריקוד.
סיפור סיפורים ולמידה > סיפור סיפורים בתרבויות ילידיות

בתרבויות ילידי אמריקה, סיפור סיפורים שימש כצורה של שפה שבעל-פה הקשורה לפרקטיקות וערכים מוסריים החיוניים לפיתוח זהותו של האדם. הסיבה לכך היא שכל מי ששייך לקהילה יכול להוסיף את המגע והפרספקטיבה שלו לנרטיב בשיתוף פעולה. ביצירה המשותפת של סיפור יש מקום גם לפרספקטיביות אישיות וגם לקולקטיביות. סיפור סיפורים שבעל-פה בקהילות ילידיות שונה מצורות סיפורים אחרות מכיוון שהסיפורים מסופרים לא רק לשם בידור, אלא גם לצורך לימוד של ערכים. לדוגמה, קהילת Sto: lo בקנדה מתמקדת בחיזוק זהותם של ילדים על ידי סיפור סיפורים על האדמה כדי להסביר את תפקידם.
יתר על כן, סיפור סיפורים היא דרך ללמד חברים צעירים יותר מקהילות ילידיות על תרבותם וזהותם. במחקר של דונה אדר התראיין אדם משבט הנאוואחו על פרקטיקות סיפורים שהיו להם בעבר ואלו שינויים הם רוצים לראות בעתיד. הם שמו לב כי סיפור סיפורים משפיע על חייהם של ילדי הנאוואחו. על פי חלק מבני הנאווחו שהתראיינו, סיפור סיפורים הוא אחת מהפרקטיקות העיקריות המשמשות ללימוד ילדים את העקרונות החשובים לחיות חיים טובים. בקהילות ילידיות סיפורים הם דרך להעביר ידע מדור לדור.
עבור חלק מהילידים, בחוויות המבוססות על ניסיון חיים אין הפרדה בין העולם הפיזי לעולם הרוחני. לפיכך, חלק מהילידים מתקשרים עם ילדיהם באמצעות טקסים, סיפור או דיאלוג. ערכי קהילה, הנלמדים דרך סיפור סיפורים, עוזרים להדריך את הדורות הבאים ולעזור בגיבוש הזהות.
בקהילת עמי הקצ'ואה באזורים ההרריים של פרו, אין הפרדה בין מבוגרים לילדים. זה מאפשר לילדים ללמוד סיפור סיפורים באמצעות פרשנויות משלהם לסיפור מסוים. לפיכך, מעודדים את הילדים בקהילת הקצ'ואה להקשיב לסיפורים על מנת ללמוד על זהותם ותרבותם. לפעמים מצפים מהילדים לשבת בשקט ולהקשיב באופן פעיל. זה מאפשר להם להיות מעורבים בפעילויות כלומדים עצמאיים.
לימוד ותרגול של סיפור סיפורים מאפשר לילדים לנסח רעיונות על בסיס חוויותיהם ונקודות המבט שלהם. בקהילות נאוואחו, לילדים ומבוגרים, סיפור סיפורים הוא אחת הדרכים היעילות הרבות לחנך את הצעירים והזקנים על תרבויותיהם, זהויותיהם והיסטוריהם. סיפורי סיפורים עוזרים לנבאג'ואים לדעת מי הם, מאין הם מגיעים ולאן הם שייכים.
בתרבויות ילידים הסיפורים מועברים לעיתים באמצעים שבעל פה בסביבה שקטה ומרגיעה. לרוב אלו מסופרים במפגשים קהילתיים משפחתיים או שבטיים ובמהלך אירועים רשמיים יותר כמו אירועים משפחתיים, חגיגות או טקסים. במהלך הסיפור, ילדים עשויים להשתתף על ידי שאילת שאלות, הצגת הסיפור או על ידי חזרה על חלקים קטנים של הסיפור. לעיתים קרובות יש סיפורים שבכל פעם מסופרים בדרך שונה, וכתוצאה מכך נוצרות וריאציות רבות למיתוס יחיד. הסיבה לכך היא שמספרים בוחרים לפעמים לשלב אלמנטים חדשים בסיפורים ישנים בהתאם למערכת היחסים בין המספר לקהל, וכך לגרום לסיפור להתאים לכל סיטואציה ייחודית.
יש תרבויות של ילידים בהן בסיפורים משתמשים ברצועות הוראה - סוג משחקי של תיקון התנהגות בלתי רצויה של ילדים. לדוגמה, שבט האוג'יבה (או צ'יפה) משתמש במעשייה על ינשוף שחוטף ילדים שמתנהגים לא יפה ואומרים לילד: "הינשוף יבוא ויתקע אותך באוזניו אם לא תפסיק לבכות!" לפיכך, צורה זו של הקנטה משמשת כלי לתיקון התנהגות בלתי הולמת ולקידום שיתוף פעולה.
סיפור סיפורים ולמידה > סיפור סיפורים בתרבויות ילידיות > סוגי סיפור סיפורים בעמים ילידים

התקשורת בקהילות אמריקה הילידיות עשירה בסיפורים, מיתוסים, פילוסופיות ונרטיבים המשמשים אמצעי להחלפת מידע. הסיפורים משמשים גם כדי להדריך וללמד ילדים על ערכים ושיעורים תרבותיים. המשמעויות של הסיפורים לא תמיד מפורשות, ומצופה מילדים להסיק את המסקנות מהסיפורים בעצמם. בשבט לקוטה בצפון אמריקה, למשל, מספרים לנערות את סיפורה של אשת הבפאלו הלבנה, שהיא דמות רוחנית המגנה על נערות צעירות מגחמות הגברים. בשבט אודאווה מספרים לנערים את סיפורו של צעיר שמעולם לא דאג לגופו, וכתוצאה מכך רגליו לא מצליחות לרוץ כשהוא מנסה לברוח מטורפים. סיפור זה משמש אמצעי עקיף לעידוד נערים לטפל בגופם.
ניתן לשתף נרטיבים כדי לבטא ערכים מוסריים בקרב בני משפחה או אנשים הנחשבים לחלק מהקהילה הקרובה. ניתן להבין ולפרש את המסר העומד בבסיס הסיפור ברמזים לפרשנות מסוימת. על מנת לייצר משמעות מסיפורים כאלו, יש קהילות בהן הקשישים מדגישים את החשיבות שבלימוד האזנה, מכיוון שהיא מחייבת את החושים להפגיש את הלב והנפש של האדם. לדוגמה, ילדים לומדים על מטאפורות משמעותיות בחברה בה הם חיים על ידי האזנה לקשישים בקהילה והשתתפות בטקסים בהם הם מכבדים זה את זה.
בעולם של היום יש גם כאלו שמדברים על צורות עלילתיות שונות כסיפור סיפורים, למשל: סיפור סיפורים דיגיטלי, משחקי תפקידים, משחקי קופסה ועוד. במשחק תפקידים מסורתי, את הסיפור מעביר אדם השולט בסביבה ובדמויות הבדיוניות שאינן משחקות, ומעביר את האלמנטים שבסיפור עבור השחקנים בזמן שהם מתקשרים עם המספר. לסוג משחק זה יש ז'אנרים רבים, כמו מדע בדיוני ופנטזיה, ועולמות של מציאות חלופית המבוססים על המציאות הנוכחית ומשלבים יצורים שונים כמו אנשי זאב, חוצנים, שדים ועוד. משחקי תפקידים אלו היו פופולריים מאוד בשנות ה-90 בקרב חוגי נוער במדינות רבות לפני שנכנסו לשוק משחקים מבוססי מחשבים וקונסולות.