stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחיא אל-משד
התנקשות

ב-14 ביוני 1980 נמצא אל-משד מת בחדרו במלון לה מרידיאן בפריס. מקורות מסוימים הצהירו שהוא נמצא עם חתך בגרונו ופצעי דקירה מרובים, בעוד מקורות אחרים טוענים שהוא הוכה למוות. שבועות לאחר מכן, פרוצה פריזאית בשם מארי קתרין מגל, שלכאורה היה לה קשר למותו של אל-משד, נהרגה ממכונית חולפת בתאונת פגע וברח. הרשויות בצרפת חשדו בסוכנות הביון הישראלית המוסד, אך לא היו להן הוכחות. ישראל פרסמה הצהרות מיד לאחר מותו של אל-משד בטענה כי תוכנית הגרעין העיראקית הושהתה, אך הכחישה מעורבות.
ראו גם

תקיפת הכור הגרעיני בעיראק
לקריאה נוספת

Bar-Joseph, Uri; Handel, Michael; Perlmutter, Amos (2003) [1982], Two minutes over Baghdad (2nd ed.), London [u.a.]: Routledge, ISBN 978-0-7146-5422-5
הערות שוליים

↑  Bergman, Ronen (13 בדצמבר 2010). "Killing the Killers". Newsweek. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hider, James (20 בספטמבר 2008). "The secret life of Tzipi Livni". The Times. London. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Attack — and Fallout: Israel and Iraq". Time. 22 ביוני 1981. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "ﻡ؟ﺵﻡ؟ﺵﻡ؟ﺵﻡ؟ﺵ ﻡ؟ﺵﻡ؟ﺵﻡ؟ﺵﻡ؟ﺵﻡ؟ﺵ". Egyptian Figures (בערבית). Egypt: State Information Service. נבדק ב-24 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Druks, Herbert (2001). The uncertain alliance: the US and Israel from Kennedy to the peace process. Greenwood Publishing Group. p. 225. ISBN 978-0-313-31424-7.
↑  Perera, Judith (1983). Can the Arabs win the nuclear race with Israel?. Arab Research Centre. p. 32. ISBN 978-0-907233-13-8.
↑  Bar-Joseph, Handel & Perlmutter 2003, p. xxxvii.
↑  Samuels, David (8 באוקטובר 2010). "Q&A: Tzipi Livni The Kadima leader says Israel is not the safest place in the world for Jews". Tablet Magazine. נבדק ב-23 באוגוסט 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Weissman, Stephen ‘Steve’; Krosney, Herbert (1981), The Islamic bomb: the nuclear threat to Israel and the Middle East, New York, NY: Times Books, p. 275, ISBN 978-0-8129-0978-4.
↑  Bar-Joseph, Handel & Perlmutter 2003, p. 56.
↑  www.theatlantic.com
↑  Grossman, Mark (1995). Encyclopedia of the Persian Gulf War. Santa Barbara: ABC-CLIO. p. 218. ISBN 978-0-87436-684-6.
↑  Styan, David. France and Iraq: Oil, Arms and French Policy Making in the Middle East. I.B. Tauris, 2006. p. 134.
↑  Moore, Dan McKinnon (1988). Bullseye one ([Rev.]Berkley ed.). New York: Berkley. p. 82. ISBN 978-0-425-11259-5.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299816905171  GND: 1271008904  ISNI: 0000 0000 3305 9309  LCCN: n90654152  VIAF: 28693557   WorldCat (עם VIAF): 28693557
יואכים למלזן

| --- | --- |

גנרל יואכים למלזן
 לידה:  28 בספטמבר 1888 ברלין, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  30 במרץ 1954 (בגיל 65) גטינגן, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1907–1945 (כ־38 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל השריון (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-29   מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5   מפקד קורפוס הפאנצר ה-47   מפקד הארמייה העשירית   מפקד הארמייה הראשונה   מפקד הארמייה ה-14   מפקד הארמייה העשירית   מפקד הארמייה ה-14
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   עיטור בית הוהנצולרן עם חרבות   הצלב הגרמני בזהב
 
גנרל יואכים למלזן (בגרמנית: Joachim Lemelsen;‏ 28 בספטמבר 1888 – 30 במרץ 1954) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

למלזן נולד ב-28 בספטמבר 1888 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-40, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר למלזן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בנובמבר 1931 הועלה למלזן לדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1932 מונה למפקד הגדוד ה-3 של רגימנט הארטילריה ה-5. ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הארטילריה ייטרבוג. ב-1 באפריל 1935 מונה למפקד האקדמיה הצבאית בדרזדן, וב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל-מיור. ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-29, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה למלזן מפקד הדיוויזיה הממונעת ה-29, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-14 במסגרת הארמייה העשירית. בתחילת המערכה על צרפת לחם למלזן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, וב-29 במאי מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-15 במסגרת הארמייה הרביעית, במקום מקס פון הרטליב-ואלספורן. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה למלזן לדרגת גנרל חיל התותחנים (שהומרה ב-1941 לדרגת גנרל חיל השריון), וב-25 באוקטובר 1940 מונה למפקד הקורפוס הממונע ה-47. במהלך מבצע ברברוסה פיקד על הקורפוס שבפיקודו שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ולחם עמו בקרב סמולנסק ובקרב על מוסקבה. ב-27 ביולי 1941 קיבל למלזן על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-21 ביוני 1942 הוסב הקורפוס ה-47 לקורפוס פאנצר, וב-15 ביולי 1942 קיבל למלזן את עיטור הצלב הגרמני בזהב. במהלך קרב קורסק לחם למלזן עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ועל פעולותיו בקרבות קיבל ב-7 בספטמבר 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-24 באוקטובר 1943 מונה למלזן למפקד הארמייה העשירית בחזית האיטלקית, וב-31 בדצמבר 1943 הועבר לעתודת המילואים. ב-3 במאי 1944 מונה למפקד הארמייה הראשונה בחזית המערבית, וב-5 ביוני 1944 מונה למפקד הארמייה ה-14 בחזית האיטלקית. ב-24 באוקטובר 1944 מונה שוב למפקד הארמייה העשירית, וב-22 בפברואר 1945 מונה שוב למפקד הארמייה ה-14. ב-2 במאי 1945 עם כניעת כל הכוחות הגרמניים באיטליה, נכנע למלזן בראש כוחותיו, ונלקח לשבי הבריטי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

למלזן שוחרר מהשבי ב-10 באפריל 1948. לאחר שחרורו התגורר למלזן בנירנברג עד למותו ב-30 במרץ 1954.
יחסי אסטוניה–הודו

| יחסי אסטוניה–הודו |
| --- | --- |
אסטוניה: הודו


אסטוניה: הודו
שטח (בקילומטר רבוע)
45,228: 3,287,263
אוכלוסייה
1,356,415: 1,454,183,987
תמ"ג (במיליוני דולרים)
40,745: 3,549,919
תמ"ג לנפש (בדולרים)
30,039: 2,441
משטר
רפובליקה: רפובליקה סוציאליסטית פדרלית

שרת החוץ ההודית סושמה סוואראג' ושרת החוץ האסטונית מרינה קליורנד נפגשות באספה הכללית של האו"ם ה-70; ספטמבר 2015.
יחסי אסטוניה–הודו הם היחסים הדיפלומטיים בין אסטוניה להודו. הודו הבריטית הכירה באסטוניה ב-22 בספטמבר 1921 כשאסטוניה הצטרפה לחבר הלאומים, והודו הכירה מחדש באסטוניה ב-9 בספטמבר 1991 ויחסים דיפלומטיים כוננו ב-2 בדצמבר אותה שנה בהלסינקי.
ביקורים רשמיים

להודו:
אוקטובר 1993 – טריווימי ווליסט, שר החוץ
פברואר 1999 – ביקור ממלכתי של לנארט מרי, הנשיא
נובמבר 2008 – אורמס פאט, שר החוץ
ספטמבר 2012 – ביקור שר החינוך האסטוני עם משלחת בכירה משלוש האוניברסיטאות הגדולות באסטוניה שאורגן על ידי יוניקה פתרונות בע"מ. היום הפתוח של אסטוניה לחינוך נערך בהילטון מומבאי.
לאסטוניה:
אוגוסט 1995 – סלמאן קורשיד, שר המדינה לענייני חוץ
2001 – השר לענייני חוץ, ראנג'יט סינג קלהא, ושר החוץ של אסטוניה, טומאס הנדריק אילווס, נפגשים כדי לדון בשיתוף פעולה במאבק בטרור.
נובמבר 2003 – דיגוויג'אי סינג, שר המדינה לענייני חוץ
יחסי סחר

בשנת 2007 הייתה הודו השותפה לייבוא ה-34 בגודלה ושותפה לייצוא ה-37 בגודלה. היבוא לאסטוניה הוכפל בשנת 2006. שווי המסחר הכולל בין המדינות בשנת 2007 עמד על 30.8 מיליון אירו.
בעוד שההשקעות ההודיות באסטוניה הן בקנה מידה קטן והן בתחום המסחרי והמזון, לאסטוניה אין השקעה ישירה בהודו. עם זאת, שר החוץ של אסטוניה אורמאס פיט הביע רצון לשפר את הקשרים הכלכליים ולמנות שגריר שאינו תושב ולפתוח שגרירות מלבד שתי קונסוליות כבוד קיימות.
הודו חתמה על הסכם המועצה העסקית המשותפת עם לשכת המסחר באסטוניה.
יחסי תרבות

האדם הראשון מאסטוניה לבקר בהודו בסוף המאה ה-17 היה איש הדת אברהרד אקהולד (אקהולץ) שנולד ב טאלין ולמד בבית "האקדמיה Gustaviana" של טרטו. שום דבר מיוחד לא ידוע על ביקורו. משלחתו של אדם יוהאן פון קרוזנשטרן ביקרה בהודו בדרכה לסין בשנים 1797–1798 במהלך הקפת כדור הארץ הרוסית הראשונה. הוא שהה תקופות קצרות במדרס ובכלכותה, הכיר את הפעילות המסחרית והניהולית של חברת הודו המזרחית הבריטית ועשה מסע של חודשיים על סיפון HMS אורפיאוס במפרץ בנגל. העובדה שספרייתו של קרוסנשטרן הכילה כארבעים פריטים על ההיסטוריה והגאוגרפיה של הודו ועל ספרות סנסקריט מראה את העניין הרב שלו כלפי המדינה.
ספרי הלימוד האסטוניים הראשונים שהזכירו את הודו נכתבו על ידי גאורג גוטפריד מרפורג (1805) וקרל ארנסט ברג (1811). הפרסום האסטוני הראשון שהגיע להודו היה "Pühhapäiwa Wahhe-luggemissed" (קריאות מתווך ביום ראשון) של אוטו וילהלם מסינג (1818). הספר הכיל תיאור של מאה עמודים על טבעה וחברה של הודו. פרסומים בשפת הסנסקריט הודפסו באוניברסיטת טרטו ומשנת 1837 החלו שיעורי ההוראה בסנסקריט, שהועברו על ידי הפרופסור קרל פרידריך קיל. אחד מממשיכיו לאופולד אלכסנדר פון שרדר הפך לאינדולוג מצטיין, הידוע בתרגומיו ובמחקריו המקוריים על הספרות ההודית המוקדמת.
באמצע המאה ה-19 פורסמו כמה מאמרים על עבודת המיסיונרים בהודו, במיוחד בקרב הטמילים. "Maailma maade õpetus" (שיעור על מדינות העולם) מאת ברנד גילדנמן נתן סקירה שיטתית קצרה על הגאוגרפיה של הודו, שהשתפרה במהדורות 1854 ו-1868. מאמריו של יוהאן וולדמר יאנסן על הודו, שהיו פופולריים מאוד, תרמו עוד יותר לידיעת האסטונים על המדינה, כאשר פרסם מידע עדכני על מהלך המרד ההודי הגדול בשנת 1857. השפעה נוספת על הידע הושגה על ידי האינטלקטואלים פרידריך ריינהולד קרויצוולד, וולדמר הנסן, אדוארד פרידריך לוסיוס ואחרים.
כמה מיסיונרים פרוטסטנטים מאסטוניה תרמו בהודו. הראשון היה ארנולד נרלינג שעבד בקרב הטמילים בשנים 1862–1872. נולד ברוואל, פרנץ מתיסן למד בבית הספר של המיסיון בבזל, נשלח לעבוד בכלכותה בשנת 1867 ונשאר שם למשך שארית חייו. אף על פי שהם היו גרמנים-בלטים, המיסיונר האסטוני האתני היה כריסטוף ברנספלד מקרדלה שעבד במכללה התאולוגית Gossner בשנים 1880–1896.
בסוף המאה ה-19, הודו הייתה ידועה מאוד לאסטונים. בנוסף לספרי הלימוד והעיתונות, הונפקו חוברות על המרד ההודי הגדול, ננה סאהיב (1884), הרעב הגדול של 1876–78 (1892), ההינדואיזם (1892), הראג' הבריטי (1895) ועוד. אלה נתמכו במכתבי המיסיונרים בהודו שפרסמו העיתונות האסטונית.
השמעת מוזיקה הודית הפכה למסורת בפסטיבל הסרטים האסטוני "אוריינט". שווינה שחקן Dr.Mustafa רזא הופיע בפסטיבל שלוש פעמים.
החברה לתרבות אסטונית-הודית הוקמה בשנת 2004 ומאז תרמה באופן קבוע למכון האסטוני למדעי הרוח, לספרייה הלאומית של אסטוניה ולאוניברסיטת טרטו.
יחסים פוליטיים

קבוצת הפרלמנט האסטונית–הודית הוקמה בריגיקוגו בשנת 2004. אסטוניה תמכה בהצעתה של הודו למושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם. אסטוניה תומכת גם בטיוטה ההודית בנושא אמנה מקיפה בנושא טרור בינלאומי (CCIT) באו"ם.
מדע

בשיתוף פעולה עם המרכז לביולוגיה סלולרית ומולקולרית, CCMB, היידראבאד, הודו, ביוסטון אסטוני ואוניברסיטת טרטו פרסמו עשרות מאמרים בנושא מוצא והגירה של אוכלוסיות דרום אסיה. מלבד סטודנטים וחוקרים הודים רבים עובדים באוניברסיטת טרטו ובאוניברסיטה הטכנולוגית בטאלין.
הסכמים

לאסטוניה ולהודו יש הסכמים על שיתופי פעולה בנושאים שונים ממדע וטכנולוגיה לתרבות, חינוך, מדע, ספורט, אומנויות, מדיה המונית, תיירות ונושאי נוער. בשנת 1999 הודו ואסטוניה חתמו על הסכם מועצה עסקית משותפת להגדלת ההשקעות והסחר בין שתי המדינות.
הצהרת עקרונות וכיווני שיתוף פעולה בין הרפובליקה של אסטוניה לרפובליקה של הודו שנכנסה לתוקף 15 באוקטובר 1993
הסכם לשיתוף פעולה בתחומי המדע והטכנולוגיה שנכנס לתוקף ב-6 באוגוסט 1999
הסכם בנושא שיתוף פעולה בתחומי התרבות, החינוך, המדע, הספורט, האמנות, המדיה ההמונית, התיירות והנוער, שנכנס לתוקף 11 בנובמבר 1999
הסכם לשיתוף פעולה כלכלי וטכני שנכנס לתוקפו 13 במרץ 2000
הסכם על סחר ושיתוף פעולה כלכלי שנכנס לתוקפו 24 באוגוסט 2004
נציגויות דיפלומטיות

אסטוניה מחזיקה בהודו שגרירות בניו דלהי וקונסוליית כבוד במומבאי.
הודו מיוצגת באסטוניה באמצעות שגרירותה בהלסינקי, פינלנד ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בטאלין.
יהוא (מחזה)

| --- | --- |

כרזת המחזה
 כתיבה:  גלעד עברון 
 הצגת בכורה:  23 במאי 1992 
 שפה:  עברית 
 
יהוא הוא מחזה פרי עטו של גלעד עברון. המחזה הוא אלגוריה לשלטון ישראל ביהודה ושומרון.
עלילה

המחזה מתייחס להתרחשויות המתוארות בשני פרקים בתנ"ך: ט' וי' בספר מלכים ב'.
חוץ מדמותו של יהוא המופיע בפרקים אלה, שאר הדמויות ועיקרה של הדרמה הן יצירי דמיונו של עברון.
המאורעות מתרחשים מעט אחרי מלכותם של אחאב ואיזבל. יהוא, קצין בצבא ישראל, מובא למשפט כפושע מלחמה המשתולל בהרים שבשליטת ממלכת ישראל ורוצח תושבי כפרים כבושים. עזגד מפקד הצבא תובע מזיף ראש השרים להוציא להורג את יהוא. אבל דמותו הפראית והכריזמטית של יהוא מפתה את זיף ובמקום לחתום על גזר הדין, הוא בוחר ל"תרבת" את הקצין הפרוע וללמד אותו התנהגות נאותה וסגנון של בן תרבות. יהוא אמנם לומד את הסגנון, אבל אינו משנה את דרכיו ובהזדמנות הראשונה הוא חוזר בראש צבא, מחסל את יהורם, מלך ישראל, אונס את  זילפה אלמנתו, ומהחלון משליך אל הכלבים את איזבל אשת המלך הקודם. הוא ממליך את עצמו למלך ישראל וקורא לזיף ועזגד הנמצאים בעיר אחרת לצאת ולהילחם נגדו. במקביל לעלייתו הרצחנית של יהוא לשלטון המחזה מתאר את תהליך התפוררותו הנפשית והמוסרית של ראש השרים זיף שאין בו את גדלות הנפש והכוח לצאת מול יהוא. הוא מעדיף להתרפס ואף לכרות את ראשיהם של 70 מבני משפחת המלוכה ולהביאם בדודים אל יהוא. עזגד, שר הצבא, שאינו מוכן להשתתף בכניעה זו בוחר להתאבד עם אשתו. זיף שמוצא עצמו ניצב מול הראשים הכרותים למול ציבור גדול, ולמול האירוניה המקברית של יהוא, מידרדר ומאבד את שפיותו וזכרונו.
עלילת המחזה נתונה במסגרת של ניסיונה של קטורה, בתו של זיף, להחזיר לזיף את זיכרונו. כך מאיים ודורש ממנה יהוא, המבקש בתום הרציחות להתרווח בארמון המלוכה וליהנות בניחותא משיחות עם זיף, מורהו הגדול לסגנון. כשנדמה לרגע ששפיותו של זיף אמנם שבה אליו, הוא מתאבד, כמי שאינו מסוגל לעמוד מול תוצאת חידלון מעשיו. יהוא נותר לבדו עם שני חיילים רצחניים, נושאי דברו. "אלה הכי מפחידים אותי" הוא אומר "העתיד".
פרופסור שמעון לוי כתב על המחזה:
"יהוא, שאחרי חתירתו הנמרצת והברוטאלית אל כס השלטון, מבקש ליהנות ממנעמיו ולהגות ברומם של דברים, אבל הוא מוקף בצללי אנשים שבורים שעוותו על ידו, והם מחזירים לו כמראה את פשר מעשיו, ואין לו אפשרות עוד לשאול שאלה ולהיחלץ מתוך עצמו."
ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית המחזה המקורי הטוב ביותר לשנת 2015.
עלילה > הפקת 1992

ההפקה הראשונה של המחזה עלתה ב-23 במאי 1992, בדיוק 30 יום לפני מערכת הבחירות לכנסת השלוש עשרה שהתקיימה ב-23 ביוני 1992. הכתבות על ההצגה התחילו להתפרסם לפני עלייתה והיו מי שפירשו אותה כביקורת על שר הביטחון שרון (יהוא בהצגה) ועל ראש הממשלה בגין (זיף בהצגה) שמסתגר בביתו[דרוש מקור][דרושה הבהרה].
כתבה של רם לוי במגזין חדשות "יומן" על המחזה נפסלה לשידור, על ידי מנהל הטלוויזיה אריה מקל, בשל ההשוואה שערכו המחזאי גלעד עברון והבמאי חנן שניר במהלכה, בין הסיפור התנ״כי למצב בישראל. הפרסום הרב אודות כך היקנה להצגה כותרות בעיתונים וסייע לפרסומה. ההצגה הוצגה 173 פעמים.
ההצגה שוחקה על במה משופעת, ריקה ופתוחה שרצפה דמוית שיש, כשהשחקנים יושבים סביבה על כיסאות, קמים מהם כדי לשחק וחוזרים לשבת עם סיום משחקם או עם מותם, כשכיסוי על ראשם.
הבמאי חנן שניר פיתח שפה בימתית שאינה ריאליסטית, המדגישה את הטקסי, ומשתמשת בסגנון מוקפד של תנועות ומחוות מיוחדים כדי לייצור חוויה של עולם שאורחותיו דומים לאלה שלנו, אך גם שונים מהנהוג בימינו.   
כך גם היה לבושם של השחקנים שחלקם עטו כיסויי גוף אקספרסיביים שהקצינו ועיוותו את גופם. 
שפת המחזה בה דיברו השחקנים הייתה שילוב מסוגנן בין השפה העכשווית לשפה התנ"כית.
פרופסור שמעון לוי כתב על המחזה:
"המחזה מעלה את שדות האלימות והכוח המצויים מתחת או מעבר לכיסויי המולת היום יום, ייצוגם המסוגנן, באמצעות ההרחקה התנ"כית מאפשר לזהות אותם במבנים הפוליטיים וביחסים בין אנשים, וכך המרחק של הטקס והסגנון מאפשר דווקא קרבה."
העלאת המחזה בתיאטרון הישראלי

1. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 23 במאי 1992
יוצרים: במאי - חנן שניר, תפאורה - רוני תורן, תלבושות – בוקי שיף, תאורה – בן ציון מוניץ, מוזיקה – אורי וידיסלבסקי, תנועה – אריה בורשטיין
שחקנים: יהוא – יגאל נאור, זיף – אלכס פלג, מעכה – רבקה גור, עזגד – ששי סעד, אלי דנקר, זלפה – רוזינה קמבוס, קטורה – נאוה זיו, חייל א' – רמי ורד, חייל ב – יורם יוספסברג
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 14 במאי 2015
יוצרים: במאי - אילן רונן, תפאורה - ניב מנור, תלבושות - נטשה טוכמן-פוליאק, מוזיקה - אורי וידיסלבסקי, תנועה - מירי לזר, תאורה - זיו וולושין, שפה ודיבור - אסי אשד
שחקנים: יהוא - גיל פרנק, זיף - דב רייזר/ יגאל שדה, מעכה - רזיה ישראלי, עזגד - אלון נוימן, זלפה - מאיה מעוז, קטורה - לאה גלפנשטיין, חייל א' - דניאל סבג, עודד אהרליך, חייל ב' - שלומי ברטונוב, מחליף לחייל א/ ב- עודד אהרליך
לקריאה נוספת

"יהוא", בתוך: גלעד עברון, "שישה מחזות", קובץ מחזות, הוצאת ספרא, אוניברסיטת תל אביב, 2007, עמ' 66-15.
יואב רינון, "זהו מחזה העוסק, כזכור, בחורבן: אתיקה בעידן של כיבוש - מלים ומעשים ביהוא לגלעד עברון", במה 130 (תשנ"ג) 5-22
הערות שוליים

↑   מיכאל הנדלזלץ, לראות את יהוא התנ"כי ולחשוב על קצינים בישראל כיום, באתר הארץ, 7 ביולי 2015
1 2   יאיר אשכנזי, המחזה "יהוא" מציג את שורשי האלימות בתנ"ך, באתר הארץ, 5 ביולי 2015
↑  שמעון לוי, "מכאן אני כותב", בתוך: גלעד עברון, "שישה מחזות", קובץ מחזות, הוצאת ספרא, אוניברסיטת תל אביב, 2007, עמ' 14.
↑  הגר רם, מקל פסל עוד כתבה ל־"יומן"  על רקע פוליטי, חדשות, 14 ביוני 1992
↑  שמעון לוי, "מכאן אני כותב", בתוך: גלעד עברון, "שישה מחזות", קובץ מחזות, הוצאת ספרא, אוניברסיטת תל אביב, 2007, עמ' 10.
יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל

סמלה הראשון של יחידת הצנחנים
יחידת הצנחנים הראשונה בצה"ל הוקמה ב-2 בספטמבר 1948 במחנה בריטי לשעבר בשכונת אחוזה בחיפה, ופורקה ב-24 במאי 1949. במסגרת היחידה נערכו מספר קורסים לצניחה, והוכשרו בהם כמאה צנחנים ומדריכים. היחידה לא השתתפה במשימות קרביות כלשהן.
רקע

הקמת יחידת צנחנים נדונה במטה הכללי עוד לפני הקמת המדינה, והוצעו תוכניות שונות לארגונה. ביולי 1948 התקיים בצ'כוסלובקיה קורס צניחה לאנשי מח"ל ולמתנדבים מישראל, בפיקודו של חיים גורי.
מפקד היחידה וחייליה

למפקד היחידה מונה יואל פלגי (נוסבכר), חבר קיבוץ מעגן, שנמנה עם צנחני היישוב במלחמת העולם השנייה. כגרעין ליחידה, רוכזו בוגרים של קורס הצניחה בצ'כוסלובקיה, ביניהם שמשון בר-נוי, קרל כהנא, דן אבני, ג'ורג' פרלוס, וחיים גורי.
נקבע כי טיסות ההצנחה ימריאו משדה התעופה ברמת דוד. היחידה התמקמה ב"מחנה הלגיון" בשכונת אחוזה בחיפה, ששימש בעבר כבית ספר לקומנדו של הצבא הבריטי. אנשי הג"א מחיפה הוקצו לה כפלוגת שירותים.
המטכ"ל הודיע לכל יחידות צה"ל על ריכוז מתנדבים ליחידת הצנחנים, אך יחידות רבות מנעו מאנשיהן להתנדב. ביחידה נקלטו, לצד מתנדבים בעלי ערכים וצנחנים שהוכשרו בצבאות אחרים, גם בעלי עבר פלילי והרפתקנים פורקי עול. הרכבה היה חריג בצה"ל, והיא כונתה "לגיון הזרים היהודי". היחידה סבלה מבעיות משמעת חמורות שלא נפתרו עד לפרוקה.
לקראת סוף 1948 היו ביחידה 219 אנשים, מהם 28 קצינים.
אימוני צניחה

היחידה התארגנה לקיום קורסים לצניחה. המצנחים וציוד הצניחה (רצועות, ווים ורתמות) הגיעו מעודפי הצבא הבריטי. בין השאר, הושמשו מצנחים שנמכרו לסוחרי בדים. מתקני האימונים החיוניים אולתרו או נבנו על ידי היחידה. כשלא נמצא מטוס דמה לתרגול יציאה ממטוס, השתמשו המדריכים בדלת הכניסה של השק"ם. לקראת פתיחת קורס הצניחה הראשון, היו ביחידה 12 מדריכי צניחה שהוכשרו בשיטות שונות, חלקם חסרי ניסיון. בהמשך, הגיעו מדריכים נוספים. הצניחות בוצעו ממטוס תובלה מדגם "קומנדו", משנת 1941, אך לטייסים לא היה ניסיון בהצנחת חיילים.
קורס הצניחה הראשון נפתח באוקטובר 1948, והשתתפו בו 14 חניכים. בתאונת צניחה ב-16 בנובמבר נהרג סרן איתמר גולני. ב-18 בדצמבר, במהלך הקורס השני, נהרג בתאונת צניחה סגן בנימין קורין. התאונות פגעו קשות במורל היחידה ובלכידותה.
פרוק היחידה

צמצום הצבא בסוף מלחמת העצמאות, והתאמתו לתקופת רגיעה, השפיעו גם על יחידת הצנחנים. מפקד היחידה, רס"ן יואל פלגי, עזב את תפקידו והשתחרר מצה"ל בסוף אפריל 1949. מחליפו, סרן יהודה הררי, הגיע למסקנה כי חוסר המשמעת ביחידה אינו מאפשר את המשך קיומה. הוחלט לפרק את היחידה, שהייתה מאורגנת כיחידה לוחמת, לפזר את רוב אנשיה, ולהקים בית ספר לצניחה שיהיה כפוף למחלקת ההדרכה של צה"ל. צו חיסול היחידה הוצא ב-24 במאי 1949. מיד לאחר מכן הוקמה היחידה מחדש על ידי יהודה הררי בבסיס תל נוף. לאחר הקמת בית הספר לצניחה, הוקם גם גדוד 890 ובהמשך גם שתי פלוגות מילואים - הכול בפיקודו של סא"ל יהודה הררי.
המחנה בו שכנה היחידה הושמש מחדש, והחל משנת 1953 שכנה בו הפנימייה הצבאית לפיקוד.
סמל היחידה

סמלה הראשון של יחידת הצנחנים היה עשוי בד שחור רקום בחוטים אדומים ולבנים, עשוי בצורת חרוט כיפתי הדומה למצנח פתוח בעת הרחיפה. על הסמל מופיעה חרב בעלת כנפיים, המבטאת את רעיון הצניחה.
יעקב תורן

יעקב (קובי) תורן (1 ביוני 1939 – 26 בדצמבר 2006) היה מנהל ישראלי, שעמד בראש חברות ביטחוניות וכיהן כמנכ"ל משרד הביטחון.
ביוגרפיה

תורן נולד בירושלים. התגייס לצה"ל, למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר ושימש במגוון תפקידים בלהק ציוד. בתקופת מלחמת ששת הימים היה אחראי על מעבדת האלקטרוניקה של טייסת 101, טייסת מטוסי מיראז'. בוגר הטכניון בהנדסת אלקטרוניקה ומוסמך בתחום הנחיה ובקרה של טילים וכלי טיס מבית הספר הטכנולוגי הגבוה של חיל האוויר האמריקאי. עסק בתחומים של פיתוח, אחזקה ורכש מערכות לחימה. עמד בראש מערכת הטילים והרקטות ברשות לפיתוח אמצעי לחימה. השתחרר ב-1982 בדרגת אלוף-משנה.
עבד בתעשייה האווירית, שימש כסגן מנהל מפעל מב"ת, וב-1985 מונה למנהלו. בתקופתו קידם את תחום החלל, הלוויינות וטילים נגד טילים.
ב-1989 מונה למנכ"ל אל-אופ, במהלך כהונתו הצעיד את החברה למעמד של מובילה עולמית בתחום פיתוח מערכות אלקטרו-אופטיות, עם מחזור מכירות של 300 מיליון דולר, צבר הזמנות של יותר מ-500 מיליון דולר, ו-2,000 מועסקים. ב-1998 זכה בפרס התעשייה בקטגוריית אלקטרוניקה כאות הערכה על "הזנקת קבוצת אל אופ אל השורה הראשונה של התעשיות הביטחוניות בעולם". הוא הוביל את הליך המיזוג של החברה עם אלביט מערכות ובשנת 2000 מונה ליו"ר משותף של אל-אופ ויו"ר ועדת המיזוג בדירקטוריון אלביט מערכות.
ב-2001 מונה ליו"ר דירקטוריון רפאל, בתקופתו הפכה רפאל לחברה ממשלתית בשם רפאל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ. בשנת 2004 הציגה החברה תוצאות שיא בתולדותיה ובעקבות כך שילמה לראשונה דיבידנד למדינה בסך 40 מיליון ש"ח.
תורן כיהן כחבר נשיאות איגוד תעשיות האלקטרוניקה והתאחדות התעשיינים, כיו"ר פורום התעשיות הביטחוניות, כחבר הקורטוריון של הטכניון, חבר הנהלת המרכז הישראלי לניהול ויו"ר סניף מחוז ת"א, חבר בוועדת ההיגוי הציבורית של הרשות לשיתוף פעולה תעשייתי במשרד התמ"ת. במהלך שנותיו במערכת הביטחון זכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל.
ב-15 בספטמבר 2005 מונה על ידי שר הביטחון, שאול מופז למנכ"ל משרד הביטחון, בעקבות כניסתו של עמיר פרץ לתפקיד שר הביטחון, סיים תורן את כהונתו כמנכ"ל והוחלף על ידי גבי אשכנזי ב-27 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה. מספר חודשים אחר כך, ב-26 בדצמבר 2006, נפטר מדום לב.
היה נשוי ואב לשלושה.
על שמו של תורן נקרא פרס ראש מפא"ת לחשיבה יוצרת, פרס המוענק מדי שנה במטרה לעודד ולהביע הערכה מיוחדת לחשיבה מקורית ויוצרת בתחום המחקר והפיתוח הביטחוני.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
יואכים לב

יואכים "יוגי" לֵב (בגרמנית: Joachim "Jogi" Löw; נולד ב־3 בפברואר 1960 בשנאו אים שוורצוואלד) הוא כדורגלן עבר גרמני ששימש כמאמן נבחרת גרמניה בכדורגל. לב היה המאמן של נבחרת גרמניה מ-2006 עד 2021, בהן הוא הוביל את גרמניה לזכייה במונדיאל 2014 בברזיל ובגביע הקונפדרציות 2017 ברוסיה. במרץ 2021, לב הודיע כי יתפטר מתפקידו לאחר יורו 2020. ללב אחוז הניצחונות הגבוה ביותר מכל המאמנים של נבחרת גרמניה אי פעם.
ביוגרפיה

לב התחיל את הקריירה כשחקן בקבוצת פרייבורג. הוא עזב את הקבוצה וחזר אליה לסירוגין שלוש פעמים בין השנים 1978 ל-1989. בעונת 1980/1981 שיחק לב בקבוצה הגרמנית שטוטגרט. לאחר מכן עבר לאיינטרכט פרנקפורט, בה שיחק גם כן עונה אחת בלבד. בשנת 1982 חזר לב לפרייבורג, בה נשאר עונה נוספת. לאחר שתי העונות בפרייבורג שוב החל לעבור קבוצות בתדירות גבוהה. כך עשה בקבוצתו הבאה קרלסרוהה, אותה עזב לאחר עונה אחת בלבד, שוב לטובת פרייבורג. הפעם, שלא כמו בעונות קודמות, נשאר לב במועדון כארבע עונות, עד 1989.
את המעבר הבא עשה לב אל שווייץ, אל מועדון הכדורגל השווייצרי שפהאוזן ושיחק שם במשך שלוש עונות. בעונת 1992/1993 עבר למועדון כדורגל שווייצרי אחר, וינטרטור, בו שיחק עד לסיום עונת 1993/1994. הקבוצה האחרונה בה שיחק לפני שפרש ממשחק פעיל הייתה פראואנפלד, בה שיחק עונה אחת בלבד - 1994/1995.
לב החל את קריירת האימון בקבוצה הנוער של וינטרטור, אותה אימן מ-1992 עד 1994, עוד טרם פרש ממשחק. בשנים 1994 עד 1995 שימש כמאמן-שחקן במועדון הכדורגל פראואנפלד. מ-1 ביולי 1995 עד 13 באוגוסט 1996, שימש כעוזר המאמן בקבוצת שטוטגרט.
בספטמבר 1996 מונה למאמן הראשי של קבוצת הכדורגל של שטוטגרט, ובכך בפעם הראשונה אימן קבוצת בוגרים. בעונת 1996/97 הוביל את קבוצתו לגמר הגביע הגרמני וזכה עימה בתואר. הוא החזיק בתפקיד עד יוני 1998, עת עבר לקבוצת פנרבחצ'ה הטורקית. את פנרבחצ'ה אימן שנה אחת, ובאוקטובר 1999 חזר לגרמניה, לאימון המועדון קרלסרוהה, אותו עזב בתום עונת 1999/2000.
בתחילת שנת 2001 אימן לב את קבוצת אדנאספור, אותה עזב לאחר חודש וחצי בלבד. בעונת 2001/2002 אימן את קבוצת טירול אינסברוק, איתה זכה באליפות אוסטריה רגע לפני שהתפרקה. בעונת 2003/2004 אימן את הקבוצה האוסטרית אוסטריה וינה.
לאחר יורו 2004 מונה לב לתפקיד עוזר מאמן הנבחרת הלאומית של גרמניה, תחת חברו לספסל לימודי מקצוע האימון יורגן קלינסמן. לאחר שנתיים בתפקיד מונה, בתום מונדיאל 2006, למאמן הראשי במקומו של קלינסמן והוביל את נבחרת גרמניה בכדורגל לגמר יורו 2008. לאחר מכן המשיך המאמן הגרמני לדחוף את הנבחרת הגרמנית קדימה ובהצלחה רבה. גרמניה סיימה ראשונה בבית שלה במוקדמות מונדיאל 2010, ובהגרלת המשחקים במונדיאל 2010 דורגה כראש בית. באותו טורניר, הוביל לב את גרמניה למקום השלישי. זכה בפרס מאמן השנה בעולם לשנת 2014 בעקבות זכיית נבחרת גרמניה במונדיאל. הפרס הוענק על ידי פיפ"א.
במונדיאל 2018 כשלה נבחרת גרמניה לאחר שסיימה במקום האחרון בבית ו' והודחה כבר בשלב הבתים עם ניצחון אחד ושני הפסדים.