היסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני
1920–1948: תקופת המנדט הבריטי

שינוי דרמטי ביחסי הערבים והיהודים חל בשנת 1920 - במהלך מלחמת הממלכה הערבית של סוריה-צרפת ולאחריה. בשנת 1920 לראשונה החלו להיערך הפגנות על ידי האוכלוסייה הערבית כנגד מדיניות המנדט הבריטי אשר התירה, באופן בלתי הוגן לטענתם, את העלייה היהודית. מורת רוח זו הובילה את האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל בהמשך לבצע מעשי אלימות כנגד האוכלוסייה היהודית, וזאת על רקע המלחמה הערבית בסוריה ולבנון לעצמאות הממלכה הסורית, שטענה בעלות גם על שטחי המנדט הבריטי. באפריל 1920, במהלך חגיגות נבי מוסא, התחוללו בירושלים מאורעות תר"פ, בהם התנפלו ערבים על התושבים היהודים בעיר העתיקה. עם הפסד הערבים במלחמה בסוריה וקריסת הממלכה הסורית הערבית, לאומנים ערביים רבים עזבו את דמשק והפלסטינים שבהם, לרבות אמין אל-חוסייני, חזרו לירושלים והחלו להתרכז במאבק לאומני מקומי. בשנות ה-20 האוכלוסייה היהודית והאוכלוסייה הערבית הפכו עוינות זו לזו באופן מובהק. במאי 1921 פרעו הערבים באוכלוסייה היהודית בארץ ישראל - פרעות תרפ"א, בעקבותן נוסד ארגון ההגנה ככוח הצבאי הגדול והמרכזי של היישוב היהודי בארץ ישראל.
ב-2 בנובמבר 1921 הצליחו החוגים הפלסטינים הקיצוניים להפוך את הפגנת המחאה נגד הצהרת בלפור להתפרצות נגד היהודים, אולם הוועד הפועל הערבי הסתייג ממנה, כוח המגן היהודי הצליח לבלום אותה והמשטרה הצליחה לדכאה. לאחר הפגנה זו, לא היו עוד התפרצויות אלימות עד פרעות תרפ"ט ב-1929. הארץ שקטה מאלימות, והתנועה הציונית זכתה בשמונה שנות פעילות ללא הפרעה, שבמהלכן היישוב היהודי כמעט הוכפל ושטח ההתיישבות שלו גדל.
ב-1921 נתמנה חג' אמין אל-חוסייני למופתי של ירושלים ולאחר מכן לנשיא המועצה המוסלמית העליונה. המופתי התבטא בחריפות נגד הקמת הבית הלאומי לעם היהודי בארץ ישראל והשתמש בכישרונו הריטורי ובמשרתו הדתית לשלהוב ההמונים. המופתי טען בין היתר כי היהודים עומדים להשתלט על הר הבית על מנת לבנות בו מחדש את בית המקדש היהודי, ניסה להשתלט על מתחם הכותל המערבי בטענה כי זהו מקום אשר קדוש למוסלמים והסית למלחמת קודש להצלת קודשי האסלאם.
המתחים הדתיים סביב השליטה בכותל (פרשת הכותל ב-1928) והסלמת המתחים בין האוכלוסייה הערבית והיהודית הובילו בהמשך לפרעות תרפ"ט ב-1929. בפרעות נטבחו תושבי היישוב היהודי בחברון וניצולי הטבח גורשו מן העיר. מעשי אלימות התרחשו גם בצפת ובירושלים. 4 שנים מאוחר יותר פרצו מאורעות אוקטובר 1933.
באפריל 1936 הוכרזה שביתה ערבית כללית במטרה לאלץ את הממשלה הבריטית להיענות לתביעות הפלסטיניות לעצמאות. כדי לרכז את המאבק, הוקם הוועד הערבי העליון בראשות אמין אל-חוסייני. במקביל למרי האזרחי, הופעל טרור, במהלכו נרצחו יהודים בערים השונות. בהוראת המועצה המוסלמית העליונה, בחודש יוני החלו אנשי הדת המוסלמים להסית את ההמונים וקראו להם בשם האסלאם להצטרף אל המורדים. "המרד הערבי הגדול" נמשך עד 1939. מנהיגי מדינות ערב ניצלו את אי-הסדרים שנגרמו מהשביתה, על מנת להציע עצמם כמתווכים בין ההנהגה הפלסטינית ושלטונות המנדט, וב-1937 הסתיימה השביתה. האלימות הערבית הניבה פירות ובהדרגה החלה בריטניה לסגת מהרעיון של בית לאומי ליהודים ולהרהר בפתרון של מדינה דו-לאומית או אף מדינה ערבית עם מיעוט יהודי. בתגובה לפרעות האלימות הבריטים הקימו לאורך השנים מספר ועדות חקירה ממלכתיות - ועדת הייקראפט (1921), ועדת שו (1930), ועדת פיל (1936–1937) וכן פרסמו את הספר הלבן (1939).
הדו"ח של ועדת פיל משנת 1937 העלה לראשונה פתרון מסוג שתי מדינות לשני עמים לפיו ארץ ישראל תחולק לשתי מדינות בהתאם לגודל האוכלוסייה - מדינה יהודית שתכלול את מישור החוף, עמק יזרעאל, בית שאן והגליל התחתון, ומדינה ערבית שתכלול את עבר הירדן המזרחי ומערב ארץ ישראל (שטחי יהודה ושומרון, בקעת הירדן, מרבית הגליל והנגב). בצד היהודי היו חילוקי דעות בנוגע למסקנות הוועדה. בצד הערבי דחו את המסקנות וסירבו לחלוקת שטחים כלשהם בארץ ישראל עם היהודים. דחיית מסקנותיה של ועדת פיל על ידי הצדדים הביאה להקמת ועדה נוספת - ועדת וודהד, ששללה את מסקנותיה של ועדת פיל.
במאי 1939 פרסמה ממשלת בריטניה קובץ תקנות חדש אשר ביקש ליישם בארץ ישראל פתרון מדינה אחת, הקטין באופן משמעותי את מספר המהגרים היהודים אשר הורשו להיכנס לארץ ישראל והציב הגבלות על רכישת קרקע של היהודים מהערבים. ההגבלות הללו נשארו עד תום תקופת המנדט, תקופה אשר התרחשה במקביל למלחמת העולם השנייה ולשואה במהלכה פליטים יהודים רבים ניסו להימלט מאירופה. כתוצאה מכך, במהלך שנות השלושים ושנות הארבעים הנהגת היישוב היהודי ארגנה מספר גלי הגירה בלתי חוקיים של יהודים לארץ ישראל (ראו ההעפלה), דבר אשר גרם למתחים נוספים באזור.
בשנת 1941 במהלך פגישה עם אדולף היטלר ביקש אמין אל חוסייני מגרמניה הנאצית להתנגד, במסגרת המאבק הערבי-פלסטיני לעצמאות, להקמת הבית הלאומי היהודי בארץ ישראל. באותה פגישה קיבל אל-חוסייני את הבטחתו של היטלר כי גרמניה תשמיד את היישוב היהודי הקיים בארץ ישראל לאחר הניצחון הגרמני במלחמה. בעת המלחמה אף נערך מבצע צבאי ערבי-גרמני בארץ ישראל (מבצע אטלס). הגורמים הללו גרמו להתדרדרות היחסים בין ההנהגה הערבית לבין בריטניה, אשר פנתה לשיתוף פעולה עם היישוב במהלך התקופה המכונה מאתיים ימי חרדה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כתוצאה מהמדיניות הנוקשה אותה נקטו הבריטים כלפי היישוב העברי חלה החרפה בחזית המאבק. ארגוני המחתרות היהודיות של היישוב העברי התאחדו לתנועת המרי העברי אשר פעלה בין השנים 1945 עד 1946 ותיאמה את פעולות ההתנגדות המזוינת לשלטון הבריטי. במקביל, הנהגת היישוב העברי ארגנה מבצעי העפלה במהלכם הובאו לארץ ישראל שבעים אלף עולים באמצעות ספינות מעפילים שפעלו בחשאיות ללא אישורם של השלטונות הבריטים כאשר רבים מהם נתפסו בדרך לארץ ישראל על ידי הבריטים ונשלחו למחנות מעצר בקפריסין (שהייתה באותה העת מושבה בריטית). לעלייה זו, שהתקיימה במקביל לחשיפת ממדי השואה בתקשורת העולמית, הייתה השפעה ניכרת על המצב בארץ ישראל והיא תרמה רבות לתמיכה של דעת הקהל העולמית ביישוב העברי בארץ ישראל. הממשלה הבריטית אשר ניסתה לאורך השנים לפתור את הסכסוך באמצעים דיפלומטים, החליטה, בסופו של דבר, להחזיר את כתב המנדט על פלשׂתינה-ארץ ישראל לארגון האומות המאוחדות, יורשו של חבר הלאומים.
ארגון האומות המאוחדות, ניסה לפתור את המתיחות האתנית הגוברת בין היהודים והערבים, שאך החריפה, משנראה כי המנדט מתקרב לסיומו. על מנת לבחון את פתרון הבעיה, מינה האו"ם ועדה מיוחדת לעניין ארץ ישראל - ועדת אונסקו"פ, אשר כללה נציגים מארצות שונות. ועדת אונסקו"פ המליצה לפצל את השטח המנדטורי בארץ ישראל בין שתי מדינות - מדינה יהודית אשר תהיה מורכבת מרוב יהודי ומדינה ערבית אשר תהיה מורכבת מרוב ערבי, כאשר עיר הבירה, ירושלים, תהיה תחת מנדט בינלאומי והאוכלוסייה היהודית והערבית בה יהיו פחות או יותר שוות בגודלם. ההמלצה של ועדת אונסקו"פ, אשר נודעה בשם "תוכנית החלוקה" קבעה את כמות הקרקעות אשר הוקצו לכל צד. המדינה היהודית הייתה אמורה להיות בגודל 15,000 קילומטרים רבועים בקירוב והייתה אמורה לכלול מיעוט ערבי. המדינה הערבית הייתה אמורה להיות בגודל 11,000 קילומטרים רבועים בקירוב והייתה אמורה לכלול מיעוט יהודי. לפי תוכנית החלוקה אף מדינה לא הייתה אמורה להיות רציפה בשטחה. כמו כן, בית לחם הייתה אמורה להיות גם היא תחת שליטת האומות המאוחדות.
אף אחד מהצדדים לא היה מרוצה מתוכנית החלוקה. היהודים לא היו מרוצים משום שלפי התוכנית הם היו אמורים לאבד את ירושלים - אשר הכילה באותה העת רוב יהודי - וכמו כן חששו מיכולת העמידה של מדינה שלא תהיה בעלת שטח רציף. עם זאת, רוב הציבור היהודי בארץ ישראל קיבל את התוכנית ובהן הסוכנות היהודית אשר תפקדה כממשלה בפועל של היישוב ופעלה לקדם את אישור התוכנית. מנגד, חלקים מן הציבור היהודי, בהם ארגון האצ"ל, דחו בתוקף את תוכנית החלוקה.
בניגוד למחלוקת שהייתה בהנהגת היישוב היהודי בנוגע לתוכנית, בהנהגה הערבית דחו את התוכנית מכול וכול. המנהיגות הערבית טענה כי תוכנית החלוקה הפרה את זכויותיהם של מרבית התושבים בארץ ישראל - באותה העת 67% מכלל אוכלוסיית ארץ ישראל הייתה לא יהודית (1,237,000 אנשים) בעוד ש-33% היו יהודים (608,000 אנשים). המנהיגים הערבים טענו גם שאם תיושם התוכנית מספר רב של ערבים יהיו לכודים בשטחי המדינה היהודית. המנהיגים הערבים באותה העת התנגדו באופן עקרוני לזכותם של היהודים למדינה עצמאית בארץ ישראל ושיקפו בכך את מדיניותה של הליגה הערבית.
המלצת הוועדה לחלוקתה של ארץ ישראל המנדטורית אושרה לבסוף בהחלטה מספר 181 שנתקבלה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 (תאריך שמצוין בישראל כ-"כ"ט בנובמבר") ברוב של 33 קולות מול 13 מתנגדים ו־10 נמנעים. תוכנית החלוקה הייתה אמורה להיכנס לתוקפה בלילה שבין ה-14 ל-15 במאי 1948, התאריך בו הבריטים נדרשו להתפנות מארץ ישראל ולסיים את המנדט.
אישור תוכנית החלוקה הוביל למאבק מזוין נגד היישוב היהודי אשר בוצע על ידי הארגונים העיקריים של ערביי ארץ ישראל שנעזרו בכוחות מתנדבים מארצות ערב. המאבק כלל הן פיגועים ובעיקר מלחמה על צירי התחבורה ובשלב מאוחר יותר גם ניסיונות השתלטות על יישובים. מאבק מזוין זה, שהיה עדיין מוגדר כמלחמת אזרחים, והתגובות לו מצד הציבור היהודי, היוו את ראשיתה של מלחמת העצמאות.
ב־14 במאי 1948 הכריז דוד בן-גוריון בתל אביב על הקמת מדינת ישראל. הכרזת המדינה התייחסה להחלטת העצרת הכללית של האו"ם כאל ההצדקה המשפטית להקמת המדינה. בנוסף לכך ההכרזה קבעה, בהתאם לתוכנית החלוקה של האו"ם, כי מדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל האזרחים ללא הבדל דת, גזע ומין ותבטיח חופש דת ומצפון, לשון וחינוך.
סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל והכרזת הקמתה של מדינת ישראל הובילו למלחמה כוללת (ראו מלחמת העצמאות) אשר פרצה ב-14 במאי 1948. בעקבות ההכרזה פלשו חמישה צבאות של מדינות ערב: לבנון, סוריה, ירדן, עיראק ומצרים ותקפו את מדינת ישראל שזה עתה קמה. המלחמה הסתיימה בניצחונו של צה"ל, שהדף את צבאות ערב והרחיב את תחום המדינה מעבר לגבולות שנקבעו למדינה היהודית בהחלטת עצרת האו"ם. ירדן, סוריה, לבנון ומצרים חתמו על הסכמי שביתת הנשק עם ישראל. הטריטוריות אותן ישראל לא כבשה - הגדה המערבית ורצועת עזה, עברו לשליטת ירדן ומצרים, בהתאמה. בנוסף לכך, לאחר מלחמת העצמאות שלטה ישראל על אזור מערב ירושלים ואילו ממלכת ירדן שלטה בעיר העתיקה ובשכונות המזרחיות של ירושלים, בהן גם הרובע היהודי אשר תושביו היהודים הועברו לישראל. בשנת 1950 סופחו השטחים שבשליטת ירדן כולל מזרח ירושלים באופן חד צדדי לממלכת ירדן והוחל עליה החוק הירדני, שטח זה זכה להגדרה המדינית "הגדה המערבית", ביטוי הנמצא בשימוש עד היום.
במהלך מלחמת העצמאות עזבו רוב הערבים תושבי שטחי ארץ ישראל שנכללו במדינת ישראל את בתיהם והיו לפליטים. ההערכות הן שמדובר בכ-700,000 עד 750,000 פליטים. חלק מן הערבים עזבו את מקום מושבם עוד לפני המלחמה, חלקם נמלטו במהלך הקרבות, ובחלק מהמקומות גורשו תושבים ערביים מיישוביהם בכוח או שהתבקשו להתפנות מהם באופן זמני על ידי ההגנה וצה"ל. רוב הפליטים הערבים לא הורשו לחזור לשטחי מדינת ישראל לאחר המלחמה, ולא קיבלו חזרה לרשותם את האדמות והרכוש שהשאירו מאחור. תוצאות אלה של מלחמת העצמאות מכונות על ידי הערבים הנכבה, שפירושה "האסון". במרבית מדינות ערב, למעט ירדן, לא הוענקה לפליטים וצאצאיהם אזרחות.
בשנת 1949, הציעה מדינת ישראל לשחרר חשבונות בנק קפואים ולאפשר לכ-100,000 שהיו חלק מבני המשפחות אשר התפצלו במהלך המלחמה לחזור לשטח המדינה. מדינות ערב דחו פשרה זו, בין היתר משום שהם לא היו מעוניינים לבצע כל פעולה אשר תכיר בקיומה של מדינת ישראל. בשנת 1950 חוקקה הכנסת את חוק נכסי נפקדים שהסדיר את הפקעת רכושם של הפליטים הערבים. נכון להיום (2022), חלק ניכר מהפליטים עדיין חיים במחנות פליטים ושאלת הסטטוס שלהם עדיין נותרה אחת מהסוגיות המרכזיות בסכסוך הישראלי פלסטיני וידועה כבעיית הפליטים הפלסטינים.