stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה
היסטוריה > המאה העשרים

ראשית המאה העשרים התאפיינה בהתגברות ההגירה היהודית השלילית מהעיר, למערב. על כן, מספר חברי קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה הצטמצם ל־119 בשנת 1910. ההגירה נבעה מכך שבתום מלחמת העולם הראשונה כוננה מחדש הרפובליקה הפולנית השנייה, בקונגרס וינה בשנת 1815 (המדינה הפולנית הוקמה מחדש בשנת 1918). בעקבות השינויים המדיניים הללו פרצו 3 התקוממויות בשלזיה, על כן, יהודים שלזיים רבים (שצדדו בעד הפרוסים) החליטו לעבור למערב, לרוב למרכזים עירוניים גדולים בגרמניה. תהליך זה השפיע גם על קוז'לה.
בפסק הדין ב־20 במרץ 1921, רוב הקהילה היהודית הצביעה שהעיר תישאר בגרמניה. בקוז'לה היו 74.9% מהקולות בעד שהעיר תישאר בגרמניה ו-25.1% מהקולות שהעיר תעבור לפולין. כתוצאה מההצבעה, העיר נותרה בגרמניה.
בשנת 1930 חיו בקוז'לה 84 יהודים. התקציב הכולל של הקהילה היהודית בקוז'לה בשנת 1930 היה 7,000 מארקים, בעוד שהתקציב לצרכים דתיים (Kultusetat) היה 1,200 מארקים. בשנת 1932 מנתה הקהילה היהודית בעיר 80 נפשות. ד"ר פיינברג היה רב הקהילה, ובוועד הקהילה היו: ס. בוס, ש. שלזינגר, ברונו וולף, ארנסט פולק, מקס ברויאר וברונו שטיינר. ארבעה יהודים מקנדז'ז'ין השכנה השתייכו גם לקהילה היהודית בקוז'לה.
ב־6 במאי 1932, קבוצה של ספורטאים יהודים מקוז'לה לקחה חלק בעצרת גדולה של קבוצות ספורטאים יהודים משלזיה עילית, שהתארגנה בטאצ'ישוב. באירוע השתתפו נציגים מגליביצה, סטרצלצה אופולסקי, ביטום, אופולה, קוז'לה, ז'אברז'ה ורסיבורץ, כ־250 איש השתתפו בסך הכל. רגע השיא של העצרת היה נאומו של הרב של קהילת יהודי גליביצה, ד"ר אוכס, שדן במצב ההידרדרות של הנוער היהודי בגרמניה. הוא קרא לצעירים שלא לוותר על שאיפותיהם ולנסות להתגבר על כל הקשיים. במהלך העצרת, לכבוד המולדת הגרמנית, קראו שלוש פעמים הקריאה "תחי!". העצרת הסתיימה בשירת ההמנון הלאומי הגרמני דויטשלנד, דויטשלנד מעל הכל.
היסטוריה > עליית היטלר והשואה

החרם האנטי-יהודי בקוז'לה התקיים, כמו בכל גרמניה, ביום שבת, 1 באפריל 1933.
במהלך "ליל הבדולח" הגיעה יחידה מיוחדת של האס הא מהמפלגה הנאצית SA (Die Sturmabteilungen der NSDAP) לקוז'לה, כנראה מהעיר שצ'לצה אופולסקי (אנ'). הנאצים השליכו רימונים לבית הכנסת. בניין בית הכנסת נשרף לחלוטין ונהרס. באותה תקופה חיו בקוז'לה 80 יהודים, שהונהגו על ידי הסוחר ליפמן.
על פי מפקד האוכלוסין מתאריך 17 במאי 1939, היו בקוז'לה 33 יהודים ו-21 הוכרו כתושבים יהודים (ממישלינגה-Mischlinge). הם נאלצו לעזוב את בתיהם בעיר ולגור בבית הלוויות שנמצא בבית העלמין היהודי בדנבובה-Dębowa.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החיים הכלכליים באזור קנדז'ז'ין-קוז'לה השתנו במהירות. מרבית מפעלי התעשייה המקומיים שהיו, הוסבו לייצור חימוש. הרשויות בברלין הקדישו תשומת לב רבה לתעשייה הכימית, שהייתה רחוקה במזרח ובכך הייתה בטוחה מפני תקיפות אוויריות של בעלות הברית.
ביוני 1942 העבירו הנאצים כמעט את כל היהודים מקוז'לה לגליביצה הסמוכה, משם, ב"צעדת המוות" במשותף, עם יהודי גליביצה, הם הועברו לתאי הגזים במחנה הריכוז הגרמני אושוויץ-בירקנאו.
בשנת 1942 הקימו הגרמנים מחנה עבודות כפייה בבלכובניה סלנסקה-Blachownia Śląska (בתחומי קנדז'ז'ין-קוז'לה). בתחילה הובאו לשם עובדי כפייה מכלל גרמניה, ואחר כך הובאו אסירים מפרוטקטורט, בוהמיה ומורביה, צרפת ואיטליה. הוקמו גם מחנות שבויי מלחמה-POW, בהם הוחזקו כמעט 2,500 נפש, שבויי מלחמה בריטים וצרפתים. הם עבדו במסרת גדודי עבודה של שבויי מלחמה (Bau - und Arbeitsbataillonen). בסך הכל היו במתחם מחנות העבודה בכפייה כ־40 מחנות עם כ־45,000 איש. בין האסירים היו גם יהודים. כולם עבדו בבניית מפעל לייצור וזיקוק בנזין סינתטי Oberschlesische Hydrierwerke AG.
בחורף 1942–1943, אזור התעשייה לאורך הריין היה תחת הפצצה אדירה של בעלות הברית, בשלב זה החלה התעשייה הכימית של קנדז'ז'ין-קוז'לה, למלא תפקיד חשוב במערכה הגרמנית. הרשויות דרשו להגדיל את ייצור החימוש למרות המחסור בצוות העובדים. מסיבה זו הוקמו מחנות עבודה בכפייה בתוך מפעלי התעשייה. כתוספת למחנות הקיימים.
ב־17 ביוני 1942 הוקם מחנה לעבודת כפייה ליהודים בבלכוניה סלנסקה (יודנלגר-Judenlager). ב־4 בדצמבר 1942 בטרנספורט מספר XVIII / 3 הועברה קבוצה של 50 יהודים לגטו בטרזינשטט. היהודים בטרנספורט זה הגיעו מקוז'לה, רסיבורץ וביטום. מקבוצה זו שרדו 7 יהודים.
בסוף 1943 ותחילת 1944 ביקשו מפעלי הבנזין הסינתטיים בבלכובניה סלוסקה להקים במפעל סניף של מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו. ב־1 באפריל 1944 הפך המחנה למחנה משנה של אושוויץ-בירקנאו (Oświęcim). מחנה המשנה קבל את השם מחנה עבודה בלכהאמר-Arbeitslager Blechhammer, ומפקדו היה ה-SS-Hauptsturmfuhrer אוטו ברוסמן. המחנה הורכב משני מחנות משנה: מחנה נשים (200 נשים) ומחנה גברים (4,000 גברים). האסירים הועסקו בבניית המפעל הכימי IG Farben בבלכובניה. ההערכה היא כי לפחות 248 אסירים מתו במחנה.
בתאריכים 17–21 בינואר 1945 פונו האסירים למחנה הריכוז הנאצי אושוויץ-בירקנאו. בסך הכל פונו כ־56 אלף איש. אלפי אסירים עברו דרך קנדז'ז'ין-קוז'לה.
ב־21 בינואר 1945 חיסלו הגרמנים את מחנה ארבייט-לגר בלכהאמר ופינו את אסיריו. כ־1,000 אסירים מתו במהלך "צעדת המוות". המחנה בסלאבינצ'יצה שוחרר על ידי הצבא האדום הסובייטי ב־26 בינואר 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הקהילה היהודית בקוז'לה לא הצליחה להיבנות מחדש.
אוכלוסיית קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה

| שנה | האוכלוסייה הכללית | מספר היהודים | אחוז היהודי מהאוכלוסייה הכללית |
| --- | --- | --- | --- |
| 1766 | 956 | 30 | 3.1% |
| 1787 | 1710 | 94 | 5.5% |
| 1790 |  | 98 |  |
| 1845 | 2515 | 182 | 6.3% |
| 1861 | 2851 | 180 | 6.4% |
| 1880 |  | 236 |  |
| 1910 | 7832 | 119 | 1.5% |
| 1930 |  | 84 |  |
| 1932 | 10,766 | 80 | 0.7% |
| 1938 |  | 80 |  |
| 1939 | 13,321 | 33 | 0.3% |
| 1942 |  | 8 |  |
ארגונים בקהילה

בקוז'לה היו כמה אגודות יהודיות, בעיקר בעלות אופי דתי וצדקה. אחת הוותיקות ביותר הייתה אגודת הנשים העבריות (Israelitischer Frauenverein) שהוקמה בשנת 1835, האגודה טיפלה בחולים ובעניים והציעה עזרה לנשים צעירות עניות. בשנת 1872 הצטרפה קהילת קוז'לה לאיגוד בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden). בשנת 1882 הוקמה בעיר החברה קדישא; אדולף אפט ומקס קוסלובסקי ניהלו אותה. במהלך תקופה זו, קרן שהוקמה על ידי היזם היהודי, פדור רינג, מימנה את הקמת בית הכנסת בקוז'לה בשנת 1883. בקרבת מקום למקום בו עמד בית הכנסת שנהרס בליל הבדולח, ברחוב קווינטניה 24-Kwietnia, הוקמו מרפאת ילדים ובית אבות.
בתקופה שבין מלחמות העולם צעירי קוז'לה השתתפו, בחוגים והאירועי ספורט מטעם הקהילה היהודית. ב־6 במאי 1932, קבוצת ספורטאים יהודים מקוז'לה השתתפה בעצרת גדולה של קבוצות נוער יהודיות משלזיה עילית שהתארגנה בטאצ'ישוב (גר')Taciszów. בסך הכל השתתפו בעצרת כ־250 איש. הנאום שנשא הרב אוכס, רופא והרב של קהילת יהודי גליביצה, שניתח את המצב המידרדר של הנוער היהודי בגרמניה, היה נקודת השיא של העצרת. הוא קרא לבני הנוער שלא לוותר על יעדי חייהם ודחק בהם להתגבר על כל הקשיים. השתתפו באירוע גם נציגי קהילת יהודי גליביצה, סטרצלצה אופולסקי, קהילת יהודי ביטום, אופולה, ז'אברז'ה, רביבורז, ורוצלב ואפלו מווינה.
חינוך

בשנת 1799 פעל בקוז'לה בית הספר היהודי, בראשו עמד הרב אברהם, בן 53. לפני כן, התלמידים היהודים למדו בבית ספר נוצרי, בו למדו גם עברית ודת.
בהוראת השלטונות הפרוסיים, בשנת 1820 הקהילה הייתה מחויבת לארגן בית ספר יסודי. מורי בית הספר התחלפו לעיתים קרובות, כי הקהילה בקוז'לה הייתה קטנה. תלמידים רבים קבלו שיעורים פרטיים דבר שהיה נהוג ומקובל בעיר. על פי הנתונים הסטטיסטיים משנת 1834, 16 ילדים לא למדו באף בית ספר, 14 תלמידים למדו בבית הספר הצבאי של חיל המצב (הפרוסי), ושבעה תלמידים למדו בשיעורים פרטיים אצל היימן ברג.
בתקופה שבין המלחמות, מלבד ה"חדר", שפעל בחסות הקהילה היהודית בקוז'לה, למדו ילדים יהודים רבים בבית הספר התיכון בקוז'לה (בית הספר התיכון על שם הנריק סיינקייביץ' מס' 1). אחד התלמידים שלמדו בבית ספר התיכון מספר (תרגום מפולנית):
בגימנסיה היו 9 כיתות רוב התלמידים היו בנים. מנהל בית הספר, מר פיטרס, היה פרופסור אמיתי. כמעט כל הכיתות היו מעורבות, כלומר שהשתתפו בהן קתולים, אוונגליסטים ויהודים. מכיוון שנערכו בבית הספר שיעורי דת בכל הכיתות, שהועברו על ידי שני כמרים קתוליים, ההשתתפות בשיעורים אלה, מסיבות מובנות, לא הייתה מלאה. בכיתה שלי שלי כולם היו קתולים חוץ ממני.
כלכלה

אחד היהודים הראשונים מקוז'לה היה הסוחר אברהם מקוז'לה, ידוע שבתחילת המאה ה-15 הוא ניהל אינטרסים כספיים בטרז'בניצה שמצפון לורוצלב.
לאחר הפסקה, שנגרמה כתוצאה מחוקי אי-הסובלנות כנגד היהודים, משנת 1563. בשנת 1750 התהפך המצב לטובת היהודים לאחר ששלזיה שולבה בפרוסיה, התיישבו בקוז'לה שני סוחרים יהודים, סלומון ומרקוס ברוך. התיישבותם בעיר הייתה כתוצאה מהעמדה של קוז'לה כלפי היהודים כשהעיר עמדה בנקודה חשובה במרכז נתיבי המסחר המובילים מצפון אירופה למערב דרך מה שנקרא שער מורביה (אנ'). אחד המוצרים החשובים היה מלח. בשנת 1807, חמשת הסוחרים המשפיעים ביותר על קהילת יהודי קוז'לה היו: נתן ניקולייר, ישעיה קאופמן, שמעון קאופמן, משה פרנקפורטר ופביאן שטייניץ. הם קיבלו אישור להישאר בתוך העיר המבוצרת במהלך המצור על העיר על ידי צבא נפוליאון; היו אחרים, שנאלצו לעזוב את העיר.
בסוף המאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20, רוב היהודים בקוז'לה היו סוחרים. בשנת 1888 ייצגו את הקהילה היהודית, 5 סוחרים ושלושה בנקאים. בשנת 1930 הקים הסוחר היהודי היימן את חנות הכלבו הראשונה בקוז'לה. המתחם, שהקים כלל מספר חנויות, שנבנו ברחוב מטייקי-Matejki, מול קולנוע "מרזנה" לשעבר. כפי שמספר אלויזי קירשניאווי, תושב גלוגובק, לפני המלחמה:
כל קו הבניינים, מהבית בו נמצא בית המרקחת, וכלה בספרייה הציבורית העירונית, היה בבעלותו של היהודי היימן, שסחר בבגדים. במתחם נמצאו, בנק ספולדז'ילצ'י-Spółdzielczy והייתה חנות נעליים של היהודייה האנה.
בראשית שנות השלושים היהודים בקוז'לה, נהלו מספר חנויות כגון:
באום - בית מרקחת,
בלוך - חנות למכשירי כתיבה,
בוס - חנות למוצרי עור,
ליפמן (ליפמן) - זכוכית ופורצלן,
טישאואר - קפה, תה, סוכריות,
שלזינגר - אוכל,
Sedeimann - מסעדה,
שטיינר - מוצרים לאבלות,
אורבך - מסעדה.
לפני 1933 היה הבעלים של טחנת הקמח בפוגורצל-Pogorzelec ממוצא יהודי.
בשנות השלושים של המאה העשרים התגברו בקוז'לה פעולות החרם האנטי-יהודיים. כמו בכל גרמניה, ב-1 באפריל 1933 יום שבת, בוצע חרם אנטי-יהודי בפריסה ארצית. שיאה של האנטישמיות היו אירועי ליל הבדולח בין 9–10 בנובמבר 1938. יחידה מיוחדת של האס הא, כנראה מ-Strzelce Opolskie, הגיעה לקוז'לה באותה העת. אירועים אלו תוארו על ידי יוזף גרוגר, תושב קנדז'ירין-קוז'לה והיסטוריון:
גילינו כי חנויות בבעלות יהודית נשדדות ובית הכנסת נהרס. ראינו את הנזקים הראשונים בחנות השייכת לליפמן. חלונות הראווה, שיכולנו לעמוד מולם שעות ולהתפעל מהצעצועים, נשברו והסחורה נגנבה, נשדדה או נהרסה. אותה תמונה נראתה בחנות הטקסטיל ממול. המשמעות של מה שקרה הייתה, סוף תקופה שתושבי קוז'לה לא יכלו לעצור.
בתי הכנסת

ביוני 1796 קנו מנהיגי הקהילה: מאיר וולנטין פרידלנדר, יצחק איצינגר וסימון יעקב קאופמן מבנה, מיורשיו של ברוך שטיינפידשן, שהיה בית התפילה הראשון בקוז'לה. במאה ה-19 לאור התרחבות הקהילה, הנהלת הקהילה קבלה החלטה ב־20 באוגוסט 1820 למצא מקום מרווח יותר. ב־21 במרץ 1825, נרכש מבנה בן שתי קומות מהרוקח שליבה-Schliwa ברחוב סיינקייביצה-Sienkiewicza (בעבר רחוב סלודובה 28-Słodowa), במבנה זה הוקם בית כנסת השני של הקהילה, בקומת השנייה. הירש לובל סילברפלד היה הגבאי. בית כנסת זה שרת את הקהילה במשך יותר מ־50 שנה. בשל הגידול המהיר הנוסף של האוכלוסייה היהודית בקוז'לה, בית הכנסת החדש החל להיות קטן מכדי להכיל את כל המתפללים. לכן בספטמבר 1877 התקבלה החלטה נוספת לבנות בית כנסת חדש וגדול יותר.
בספטמבר 1877 נרכשה האדמה לבניית בית הכנסת החדש והגדול קוז'לה שברחוב קווינטניה 24-Kwietnia בכיכר רטיבורר (השם המעודכן כיכר רסיבורסקי-Raciborski) בקוז'לה. עבודות ההכנה החלו ב־19 במאי 1882. ב־5 ביולי 1883 הונחה אבן הפינה. עבודות הבנייה הוזמנו מהבנאי שוורצר. בית הכנסת נבנה בשנים 1877–1886, הודות לתרומות נדיבות. עלות בניית בית כנסת ובית הרב הסמוך נאמדה בכ - 52,000 מארקים. מצידו הימני של בית הכנסת הייתה חלקת בית קברות קטנה שברוב הזמן הייתה סגורה. בית כנסת הגדול והחדש נחנך ב־10 בספטמבר 1886 על ידי האורח המכובד, הרב דוקטור פרדיננד רוזנטל הרב של קהילת יהודי ביטום והרב ארנולד קרוליק שהיה רבה של קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה. בית הכנסת היה שייך ליהודי הזרם הרפורמי.
אוגוסטין ולטזל תיאר את הטקס כך:
Ze starej synagogi, gdzie urzędnik kulturalny, nauczyciel Krolik, pożegnał się w ciepłych słowach, pochód ruszył przez Rynek i dalej ulicą Raciborską w kierunku nowego gmachu. Na czele kroczyła młodzież szkolna, za nimi urzędnicy kulturalni ze zwojami Tory i zespół muzyczny, do którego dołączyli członkowie gminy i goście honorowi. Uroczystości uświetnił występ chóru z Gliwic. Drzwi zostały otwarte przez starostę powiatowego, a bytomski rabin dr Ferdinand Rosenthal wygłosił przemowę, która została także wydrukowana. Poczęstunek został przygotowany na godzinę piątą w Domu Niemieckim. Okrągłe kopuły synagogi sprawiają, że z zewnątrz prezentuje się ona wspaniale. Równie imponująco przedstawia się jej wnętrze, zwłaszcza wieczorną porą, gdy włączone jest jasne oświetlenie gazowe.
תרגום מפולנית:
"חנוכת בית הכנסת החדש.
בבית הכנסת הישן, נפרד לשלום הרב והמורה קרוליק במילים חמות, התהלוכה עברה דרך כיכר השוק ובהמשך רחוב Raciborska לכיוון הבניין החדש. בראשם עמדו תלמידי בית הספר, אחריהם מכובדי הקהילה עם ספרי התורה ולהקת המוזיקה אליהם הצטרפו יתר חברי הקהילה ואורחי הכבוד. בטקס הועלה מופע של מקהלת יהודי גליביצה. את הדלת בית הכנסת החדש פתח ראש העיר והרב של ביטום, ד"ר פרדיננד רוזנטל, נשא נאום. את המטעמים הגישו בשעה חמש בבית הגרמני. הכיפות המעגליות של בית הכנסת גורמו לו להראות נהדר מבחוץ. הפנים של בית הכנסת היה מרשים באותה מידה, במיוחד בשעות הערב כאשר תאורת הגז הבהירה דלקה".
התפילות נערכו בדרך כלל ביום שישי בשעה 16:00 בערב ובשבת בשעה 9:30 בבוקר.
בתי הכנסת > מבנה בית הכנסת

בית הכנסת נבנה מלבנים בתוכנית מלבנית בסגנון אדריכלי נאו-רומנסקי. הוא נחשב לאחד הבניינים המיוחדים והמקוריים ביותר בעיר. הרכיב המיוחד של הבניין הוא המגדל המתומן שמעליו כיפת נחושת גדולה שהסתיימה במגן דוד זהוב. על כל אחד משמונת קירותיו היו חלונות מסוגננים וחצי עגולים. בכניסה לבית הכנסת, שער משולש שבקוקודו העליון שני לוחות הברית עם כתובת מוזהבת בעברית:
זֶה־הַשַּׁ֥עַר לַיהֹוָ֑ה צַ֝דִּיקִ֗ים יָבֹ֥אוּ בֽוֹ
ב־9 בנובמבר 1938 במהלך ליל הבדולח, הרסו מיליציות האס הא-Sturmabteilung את בית הכנסת באמצעות השלכת רימונים לתוך האולם, דבר שגרם לשריפה ולהריסת המבנה.
בתום מלחמת העולם השנייה, בשנות השישים של המאה העשרים הוקמו באתר בו עמד בית הכנסת מרפאה אזורית (בית חולים) לילדים ובית אבות.
בתי הכנסת > הנצחת בית הכנסת והקהילה היהודית

בסוף ינואר 2007 הצטרפה קבוצת בתי הספר של אמנסטי אינטרנשיונל, לפרויקט בשם "בואו נחזיר את הזיכרון", שבוצע בחסות הקרן לשימור המורשת היהודית בפולין. המטרה העיקרית של הפרויקט הייתה לחפש עקבות של הקהילה היהודית בסביבת קנדז'ז'ין-קוז'לה וללמוד על התרבות היהודית ולהציג אותה לתלמידים ולקהל הרחב.
במהלך הפרויקט קבוצת הצעירים שהשתתפה בו ביקרה במוזיאון של אגודת הקרקעות "צומת" בקוז'לה, באתר בו עמד בית הכנסת של קוז'לה, והשתתפה בסדנאות מחול יהודיות ברובע קז'ימייז' שבקרקוב וכו'.
ב-4 באפריל 2007 נפתחה באולם הכינוסים של בית הספר התיכון הראשון 'סיינקייביץ' בקנדז'ז'ין-קוז'לה תערוכה המוקדשת להיסטוריה והתרבות היהודים. התערוכה נמשכה עד 19 באפריל, ואז הועמדה לרשות הציבור במטה אגודת הקרקעות בקוז'לה. במקביל הופקו בורשורים ותיקית מאמרים שכותרתם "בואו נחזיר את הזיכרון".
ב-12 בנובמבר 2019, הודות למאמציהם של עמותת בלכהמר-1944 (Blechhammer-1944) ובני הנוער ממועדון בית הספר "אמנסטי אינטרנשיונל" שבבית הספר התיכון המקומי מספר 1, באתר בו עמד בית הכנסת, הוסר הלוט מלוח זיכרון מזכוכית, הכתוב בארבע שפות. הלוח מציין שבמקום עמד בית הכנסת של יהודי העיר. בטקס הסרת הלוט מלוח הזיכרון אדוארד הדוך מאגודת בלכהמר-1944 תיאר את הטרגדיה של קהילת יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה ובית הכנסת. הוא הוסיף שלאחר קבלת האישורים המתאימים לוח הזיכרון יוחלף באנדרטה מבטון.
הכיתוב בעברית הרשום על גבי לוח הזיכרון הוא:
לזכר היהודים שחיו בקולז'ה ונרצחו בזמן השואה.
בסמוך למקום זה עמד בית הכנסת
אשר נשרף על ידי הגרמנים
הנאצים בליל הבדולח בשנת 1938.
אדוארד הדוך מאגודת בלכהמר - 1944, הודיע בטקס שלאחר קבלת האישורים הדרושים, תוקם אנדרטה מבטון במקום לוח הזיכרון הזמני העשוי מזכוכית.
בטקס חשיפת לוח הזיכרון השתתפות: מושל המחוז מלגורצאטה טודאג', סגן ראש עיריית קנדז'ז'ין-קוז'לה וויצ'יץ יג'ילו, נשיא מועצת העיר אירניאוש ווישניבסקי, מנהלת הספרייה הציבורית העירונית איזבלה מיגוץ, רב הקהילה היהודית מוורוצלב דייוויד בסוק, נוער מבית הספר התיכון מספר 1 ותושבים מן השורה בקנדז'ז'ין-קוז'לה.
בית הקברות

המיקום המדויק של שרידי בית הקברות היהודי העתיק
בית הקברות היהודי בקנדז'ז'ין-קוז'לה הוקם בנובמבר 1814 בכפר הסמוך בשם דנבובה-Dębowa (השם המעודכן, רחוב ריביבורסקה-Raciborska). מוקדם יותר קברו יהודי קנדז'ז'ין-קוז'לה את מתיהם, בבית העלמין של קהילת יהודי צילץ שבצילץ.
בשנת 1822 הוקם בית לוויות בבית העלמין ובשנת 1864 הוגדל שטח בית העלמין. בשנת 1875 נבנתה הבאר.
בשנת 1933 סגרו הנאצים את בית העלמין, שהפך בשנת 1939 לנחלת האגודה היהודית בגרמניה (Reichsvereinigung der Juden), ובמהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1943 בית הקברות נשלט על ידי הגסטפו (Geheime Staatspolizei, המשטרה החשאית במדינה), שאנשיו הרסו את בית העלמין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ב־10 במרץ 1948, קיבלה הוועדה היהודית הפרובינציאלית, מהמועצת הפרובינציה צו לנקות את בית העלמין בקוז'לה ולהסיר ממנו כתובות גרמניות (כולל מצבות).
על פי הדוח של חוקר ההיסטוריה של אזור קוז'לה רומואלד סביקי, בשנת 1950 היו בבית הקברות מצבות גרניט שחור וגם משיש עם כתובות זהב, נראה שכל המצבות נגנבו על ידי תושבי הכפרים הסמוכים.
בשנת 1980, רשויות העיר ניסו לסדר את בית העלמין שהיה מגודר. עם זאת, המיקום המבודד הקל על גניבת אלמנטים של הגדר ועל הרס נוסף של בית העלמין.
על שטח של 2.8 דונם השתמרו שברי 5 מצבות עם כיתובים בעברית ובגרמנית. נמצאו גם בסיסי מצוות פגומות. נראה שהמצבות נגנבו באופן שיטתי. אין מידע על קברי אחים בבית הקברות.
האזור מכוסה לחלוטין ביער וסבך צפוף. אין גדר כלשהי ואין שילוט או לוח זיכרון המציין שבמקום זה ממוקם בית קברות יהודי. הכניסה לבית הקברות היא מהיער. בית הקברות מבוקר באופן ספורדי. ונדליזם וצמחייה פראית מהווים איום חמור לקיומו.
ראו גם

קהילת יהודי גליביצה
קהילת יהודי ביטום
ליל הבדולח
שואת יהודי פולין
יהדות פולין
לקריאה נוספת

Monograph of the City of Kędzierzyn-Koźle, edited by E. Nycz, S. Senft, Opole 2001.
Ziemia Kozielska, edited by S. Popiołek, Koźle 1963.
Borkowski M., Kirmiel A., Włodarczyk T., In the footsteps of Jews: Lower Silesia, Opole region, Ziemia Lubuska, Warsaw 2008.
Cosel, Encyclopedia of Jewish Life Before & During Holocaust, ed. Sh. Spector, G. Wigoder, New York 2001, pp. 273–274.
Jonca K., Senf S., Under the rule of Prussia and the German Reich, Monograph of the city of Kędzierzyn-Koźle, Opole 2001, p. 85.
Jonca K., Outline of the social and economic history of Koźle and its surroundings until 1939, Ziemia Kozielska, Koźle 1963, p. 45.
Kisielewicz D., Nazi labor camps at the chemical plants in Kędzierzyn and Blachownia Śląska during World War II, "Szkice kędzierzyńsko-kozielskie" 1985, vol. 1.
Monograph of the town of Kędzierzyn-Koźle, Opole 2001.
Popiołek S. (ed.), Ziemia Kozielska, Koźle 1963.
Probe H., Stadt und Landkreis Cosel in alten Ansichten, Huttenberg-Rechtenbach 1990.
Rosenthal F., The oldest Jewish settlements in Silesia, "Bulletin of the Jewish Historical Institute" 1960, No. 34.
Świerkosz K., Jews in Nazi camps in Opole Silesia during World War II, 45th anniversary of the Warsaw Ghetto Uprising (1943 - 1988). M ateriały session with popular science, Opole in 1988.
Świtliński K., Wawialny G., Żydzi raciborscy, Naszraciborz.pl [online] https://www.naszraciborz.pl/site/art/5/14/83.html* [access: 17/04/2020].
Triest F., Topographisches Handbuch von Oberschlesien, vol. 2, Breslau 1865, pp. 892–893.
Walerjański D., From the history of Jews in Upper Silesia until 1812, "Orbis Interior. Pismo Muzealno-Humanycznej "2005, vol. 5.
Weltzel A., Geschichte der Stadt, Herrschaft und ehemaligen Festung Kosel, BMW 1888.
Żabicki R., From the pages of the known and unknown history of the city of Koźle, Kędzierzyn-Koźle 2006.
קהילת בית ישראל אנשי אמת

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  ברוקלין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות נאו רומנסקית 
 
 קואורדינטות:  40°41′08″N 73°59′43″W﻿ / ﻿40.6855°N 73.9953°W﻿ / 40.6855; -73.9953
 www.kanestreet.org
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיקהילת בית ישראל אנשי אמת(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיקהילת בית ישראל אנשי אמת
 
קהילת בית ישראל אנשי אמת (באנגלית: Congregation Baith Israel Anshei Emes) הידוע גם כבית כנסת שברחוב קיין, הוא כיום בית כנסת קונסרבטיבי השוכן בקובל היל ברובע ברוקלין שבניו יורק. הוא בית הכנסת הוותיק ביותר שפועל ברציפות בברוקלין.
היסטוריה

בית הכנסת, שנוסד ב-1856, היה בית הכנסת הראשון בלונג איילנד. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיע מספר החברים לשיא, אך מספרם פחת החל מתחילת השפל הכלכלי הגדול. בשנות ה-70 נקלע בית הכנסת למשבר כלכלי חריף, שהעמיד בשלב מסוים בספק את המשך קיומו.
ב-1905 הקהילה עברה למבנה בית הכנסת הנוכחי ברחוב קיין, שעד 1928 היה ידוע בשם בית כנסת רחוב הריסון. הבניין, שנבנה ב-1855 בארכיטקטורה נאו-רומנסקית, שימש, עד לקנייתו על ידי קהילת בית ישראל, ככנסייה פרוטסטנטית.
באוגוסט 1905 החל ישראל גולדפרב בתפקידו כחזן בית הכנסת ומנהל לימודי הקודש (Sunday School). שנה מאוחר יותר מונה הרב גולדפרב כרב הקהילה ושימש כמנהיגה הרוחני של הקהילה במשך 60 שנה.
משנת 2003 נבנה מחדש במקום מרכז קהילתי יהודי ובית-ספר מכספי תרומות ובתמיכה כספית מארגוני קהילה יהודיים, תוך שימור חזיתו ההיסטורית המקורית, שכללה אבני ציפוי דמויי אבן ירושלמית ושיש, ובשנת 2004 הוא נפתח מחדש לקהילה.
ב-2006 שירת בית הכנסת כ-300 משפחות, ובאותה שנה גם קיבל 350,000 דולר מהמשרד לשימור אתרים היסטוריים שבמדינת ניו יורק לשיפוץ חלקו החיצוני. החל משנות ה-90 תומך בית הכנסת בזוגות המבקשים להינשא בנישואים חד-מיניים.
ויקטוריה ספארץ

ויקטוריה ספארץ (באנגלית: Victoria Spartz; באוקראינית: Вікторія Спарц; נולדה ב-6 באוקטובר 1978) היא פוליטיקאית ואשת עסקים אמריקאית-אוקראינית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מדינת אינדיאנה. כהונתה החלה עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית. בעבר, בין השנים 2017–2020 הייתה חברת הסנאט של אינדיאנה.
ביוגרפיה

ספארץ נולדה בעיר נוסיבקה בשם ויקטוריה קולהייקו (באוקראינית: Вікторія Кульгейко), ששכנה אז בשטחי הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. כשהייתה בת 13, ב-1991, התפרקה ברית המועצות ואוקראינה נוסדה מחדש. בשנת 2000 ספארץ היגרה לארצות הברית וב-2006 זכתה למעמד אזרחות בארצות הברית. באותה השנה בה הגיעה לאמריקה נישאה לג'ייסון ספארץ, ולהם שתי בנות. טרם הגיעה לארצות הברית, ספארץ השלימה באוניברסיטה הלאומית לכלכלה בקייב לימודי תואר ראשון ותואר שני במנהל עסקים. היא קיבלה תואר שני בחשבונאות מבית הספר לעסקים ע"ש קלי באוניברסיטת אינדיאנה שבאינדיאנפוליס.
בשנת 2017 מונתה ספארץ לסנאט של מדינת אינדיאנה מטעם מחוז הבחירה ה-20, בעקבות התפטרותו של לוק קנלי. לפני מינויה לסנאט של אינדיאנה שימשה סמנכ"לית כספים (CFO) במשרד התובע הכללי של אינדיאנה. כמו כן, היא הייתה חברת סגל חיצונית בבית הספר קלי לעסקים באינדיאנפוליס ומבקרת חיצונית בחברות הביג פור. ספארץ נמנית בין מייסדי מפלגת תנועת מסיבת התה במחוז המילטון. ב-17 בנובמבר 2020 התפטרה ממושבה בסנאט עם היבחרה לקונגרס האמריקאי.
לאחר שביוני 2019 הודיעה סוזן ברוקס על כוונתה לפרוש מהחיים הפוליטיים, ספארץ הכריזה על התמודדותה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של אינדיאנה בבחירות 2020. ב-2 ביוני 2020 זכתה בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית. ביום הבחירות הכלליות בנובמבר נבחרה ספארץ לבית הנבחרים האמריקאי. ספארץ הושבעה לתפקידה בקונגרס האמריקאי בראשית ינואר 2021. היא ילידת אוקראינה הראשונה שנבחרה לקונגרס, כמו גם ילידת ברית המועצות הראשונה.
ב-3 בפברואר 2023 הכריזה ספארץ כי אין בכוונתה להתמודד מחדש לבית הנבחרים האמריקאי בבחירות 2024. עם זאת, בדצמבר אותה שנה נמלכה בדעתה ובאימייל שכתבה לבוחריה הסבירה כי עמיתיה ובוחריה שכנעו אותה לא לפרוש מהקונגרס. ב-5 בפברואר 2024 הודיעה באורח רשמי כי בכוונתה להתמודד לכהונה נוספת בבית הנבחרים האמריקאי. בנובמבר 2024 נבחרה לכהונתה השלישית עם 56.6% מקולות הבוחרים.
הערות שוליים

↑  Сніжана Божок (Snizhana Bozhok), Вікторія Спартц: як українка потрапила в Конгрес і до чого тут потяг у Москву, BBC News Ukrainian, 12 November 2020 (באוקראינית)
↑  Grace Panetta, Madison Hall, and Susie Neilson, Republican Victoria Spartz beats Democrat Christina Hale in race for Indiana's 5th Congressional District, Business Insider, 5 November 2020 (באנגלית)
↑  Businesswoman, State Senator, and Mother of Two, Victoria Spartz, Enters Campaign for Congress in IN-05, WBIW, 5 February 2020 (באנגלית)
↑  Catie Edmonson, Victoria Spartz Wins Indiana House Seat, Quashing Democrats’ Hope of a Flip, The New York Times, 4 November 2020 (באנגלית)
↑  "The first Ukrainian-born member of Congress". The Ukrainian Weekly. (באנגלית)
↑  Marisa Schultz, Rep.-elect Victoria Spartz, raised in Soviet country, says it's 'crazy' for Americans to want socialism here, Fox News, 26 December 2020 (באנגלית)
↑  Anthony Adragna, Spartz won’t seek elected office in 2024, Politico, 3 February 2023 (באנגלית)
↑  Victoria Spartz says she’s running for reelection, reversing her decision to retire from Congress, CNN, 5 February 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SNAC: w6gk08kz  US Congress: S000929