stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אומו"ן

| --- | --- |

 איננו יודעים רחמים ולא תרים אחריו
 פרטים
 כינוי:  יחידת המשטרה למטרות מיוחדות
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 שיוך:  המשמר הלאומי
 סוג:  יחידת עילית ללוחמה בטרור, יחידת השתלטות
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  23 באוקטובר 1987 – הווה (37 שנים)
 מלחמות:  מלחמת צ'צ'ניה הראשונה והשנייה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  24,000 לוחמים בשירות קבע
 ציוד עיקרי:  נשק קל ואמצעים מיוחדים
 פיקוד
 יחידת אם:  המשמר הלאומי של רוסיה
מסמלי היחידה.
חיילי אומו"ן בכיכר האדומה, מוסקבה.
חיילי אומו"ן בסנקט פטרבורג, 2008.
חיילי יחידת אומו"ן טמבוב, לקראת יציאה למבצע.
משאית אומו"ן סטנדרטית המיועדת לפיזור הפגנות, מוסקבה.
חיילי אומו"ן במהלך תרגיל לוט"ר, מוסקבה, 2009.
אוֹמוֹ"ן - היחידה הניידת למטרות מיוחדות (ברוסית: Отряд мобильный особого назначения; בעבר: Отряд милиции особого назначения, 'יחידת המיליציה למטרות מיוחדות') היא יחידת עילית של המשמר הלאומי של רוסיה.
היחידה הוקמה ב-23 באוקטובר 1987 כיחידת עילית של משטרת רוסיה, לתגובה מהירה, תחילה במוסקבה ולאחר מכן בשאר הערים הגדולות בברית המועצות. היחידה מקבילה לימ"מ הישראלי וליחידות לוחמה בטרור מקבילות בעולם, כיחידות ה-SWAT האמריקניות, ה-GIGN הצרפתית וה-GSG-9 הגרמנית שהוקמו באירופה בשנות ה-70 של המאה ה-20 כדי להילחם בתופעת חטיפות המטוסים שאירעו באותה עת. אומו"ן נחשבת ליחידת עילית רבת עוצמה ברוסיה. במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה נטלה היחידה חלק פעיל מאוד ופעלה כמשטרה צבאית וביצעה מבצעי אכיפת סמים בחבל צ'צ'ניה ודאגסטן.
עד 2011 בכל מחוז ברוסיה ובבירת מחוז התקיים כוח אומו"ן נפרד. ב-1 במרץ 2011 נכנס לתוקף חוק חדש ששינה את שם המשטרה מ"מיליציה" ל"משטרה" בהתאם לשם המשטרה הרוסית מתקופת הצארים וקיים דיון נרחב לשינוי שם היחידה, אולם טרם הוחלט איזה שם תישא היחידה. היחידה נחשבת ליחידת עילית לפיזור מהומות ופעמים רבות משתתפים חיילי היחידה בדיכוי הפגנות לא חוקיות והיא מקבילה ליס"מ בישראל, במובן זה. במסגרת הרפורמה המשטרתית ב-2011, אומו"ן הוכפפה עם יחידת OMSN למרכז למטרות מיוחדות של המשטרה (Центр специального назначения полиции). באפריל 2011, מונה ויאצ'סלב חאוסטוב למפקד המרכז החדש. על פי צו פנימי של משרד הפנים הרוסי, נותרו ראשי התיבות של הארגון "אומו"ן", אלא שמשמעותם שונתה והיחידה נקראת בשם "היחידה הניידת למשימות מיוחדות" (Отряд мобильный особого назначения).
באפריל 2016 הוקם המשמר הלאומי של רוסיה והיחידה מוזגה לתוכו. חג אומו"ן, הנחוג מדי שנה ב-23 באוקטובר, הוא היום שבו הוקמה היחידה.
היסטוריה

אומו"ן הוקמה ב-23 באוקטובר 1987 בצו של שליט ברית המועצות מיכאיל גורבאצ'וב. היחידה הוקמה כחלק ממשטרת מוסקבה והוטל עליה לפעול בעת מצבי חירום ולטפל במעצר מבוקשים וטיפול במשברי בני ערובה, ותגובה מהירה למעשי טרור. פלוגות האומו"ן אוישו בדרך כלל על ידי חיילים לשעבר בצבא הסובייטי ומוותיקי מלחמת אפגניסטן.
מאז פירוק ברית המועצות, צומצם כוחה של היחידה ונוסדו לצידה יחידות משטרה מיוחדות נוספות כסוב"ר (СОБР, יחידות מיוחדות לתגובה מהירה), שהוקם במיוחד כדי לטפל בפשיעה מאורגנת וחמורה ומעצר פושעים מבוקשים, יחידת ויטיאז ללוחמה בטרור ויחידות ייעודיות של משרד הפנים הרוסי. יחידות אומו"ן שהוקמו שימשו בתחילה את המשטרה לדיכוי מהומות, אלא שעם השנים היחידות הפכו ליחידות אזוריות המיועדות לסייע לפעולות שיטור, כולל שרשרת פעולות רחבה לביצוע פטרולים צבאיים, לצד יחידות האכיפה של משרד התובע הכללי הצבאי, בשל העדר משטרה צבאית.
באפריל 2016 הוחלט על העברת כל היחידות המיוחדות של המשטרה ואם וה דה לאחריות המשמר הלאומי שהוקם.
מבצעים נודעים

ב-20 בינואר 1991, יחידת אומו"ן השתתפה בדיכוי מהומות בבניין הסניף הלטבי של משרד הפנים הסובייטי בעת מהומות שפרצו, עקב הכרזת העצמאות הלטבית. שישה בני אדם נהרגו ושבעה חיילי אומו"ן נמצאו לאחר מכן אשמים על ידי בית המשפט המחוזי של ריגה שגזר עליהם מאסר על תנאי.
היחידה נטלה חלק גם בדיכוי מהומות דומות בגאורגיה, בעת שהיחידה הוצבה כדי להגן על זוויאד גמסחורדיה, נשיא גאורגיה בתקופת מלחמת האזרחים הגאורגית בשנים 1991-1993.
עשרות בני אדם נהרגו בתקופת אפריל-מאי 1991 במהלך מבצע של אומו"ן והצבא הסובייטי כנגד כנופיות חמושות של הארמנים בחבל נגורנו קרבאך האוטונומי.
יחידות אומו"ן השתתפו גם בעימותים עם המפגינים נגד ילצין, במשבר החוקתי שפרץ באוקטובר 1993.
היחידה השתתפה במבצעי חילוץ בני ערובה במשבר החטופים בבודיונובסק ב-1995 ובמשבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה ב-2002 ובמשבר בני הערובה בבסלאן ב-2004.
אומו"ן נוטלת חלק באופן קבוע בדיכוי הפגנות ועימותים, וצברה שלל דיווחים על אלימות משטרתית, כולל שימוש מופרז בכוח ומעצרים שרירותיים של מארגני הפגנות האופוזיציה הרוסית במהלך השנים 2006-2007.
במרץ וביוני 2017 אנשי אומו"ן במוסקבה ובסנקט פטרבורג ובערים נוספות הסתערו על מפגינים נגד השחיתות השלטונית ועצרו מאות בני אדם, ביניהם המועמד מטעם האופוזיציה לנשיאות רוסיה, אלכסיי נבלני.
מאפייני יחידת אומו"ן

על פי מידע ממקורות שונים עולה כי היו בין 10,500 ל-15,000 חיילי אומו"ן שהוצבו במרכזי הערים ברחבי רוסיה בשנת 1990, אך עד שנת 2007 מספר זה עלה באופן רשמי ל-20,000 חיילי אומו"ן ברוסיה כולה. יחידת אומו"ן הגדולה ביותר ברוסיה היא יחידת אומו"ן במוסקבה שמונה מעל 2,000 חיילים. החיילים מרוויחים משכורת חודשית של כ-7,000 דולר (כשהיחידות האזוריות מציעות פחות) ולעיתים אינם מקבלים תגמול על שירותם ביחידה (בשנת 2001, למשל, כ-50 מחיילי אומו"ן מוסקבה הגישו תביעה משפטית בטענה שלא שולמה להם משכורת חודשית על שירותם בפעולות לחימה בצ'צ'ניה). רוב החיילים פורשים בגיל 45.
חיילי אומו"ן הם בעלי כושר גבוה ומיומנים מאוד בשימוש בנשק קל ובלוחמת קרב מגע. כל גבר בין הגילאים 22 ו-30 שסיים שירות צבאי יכול להצטרף לאומו"ן (לאחר שעבר בדיקות רפואיות ופסיכולוגיות, ובדיקות מהירות וכושר). ההכשרה הראשונית נמשכת ארבעה חודשים. המועמדים עוברים הכשרה נרחבת בשימוש בכלי נשק שונים בקרב מגע ומאומנים גם למלא פקודות בכל מחיר. דגש מיוחד מושם על לחימה אורבנית. האימון כולל גם הכשרה משפטית. הליך הגיוס נחתם עם המבחן הסופי שבמסגרתו על המתגייס נדרש להילחם בשלושה עד חמישה חיילים במקביל.
נשק וכלי רכב

יחידות אומו"ן משתמשות במגוון רחב של כלי נשק, כולל:
רובה AK-47 מסוגים שונים
רובה קרבין ורובה קרבין מדגם 9A-91
תת מקלע PP-19 Bizon.
יחידות אומו"ן משתמשות גם בכלי נשק המאפיינים לרוב את צבא היבשה הרוסי, שכוללים גם מקלעים ומטולי רימונים מדגמים שונים, כדוגמת:
מקלע PK
מקלע GP-25
רובה צלפים דרגונוב
רובה צלפים וינטורז
היחידה עושה שימוש בשלל כלי רכב, כולל ג'יפים, אוטובוסים, משאיות ומספר מסוים של נגמ"שים (דגמי BTR-60, BTR-70 ו-BTR 80).
מדים

אומו"ן מכונים לעיתים בשם "הכומתות השחורות", בשל הכומתה השחורה שכל חייל עוטה לראשו, אך לרוב חיילי היחידה עוטים מדים כחולים, הנחשבים למדי הסוואה עירוניים ובשעת פעולה מבצעית החיילים עוטים מסיכת סקי. לעיתים עוטים חיילי היחידה מדים סדירים של צבא היבשה בעת מבצעים משותפים עם הצבא בצ'צ'ניה.
ראו גם

המשמר הלאומי של רוסיה
SWAT - המקבילה האמריקנית
ספצנאז - המקבילה הצבאית הרוסית
יחידת אלפא - המקבילה של שירותי הביטחון הרוסיים
ברקוט - המקבילה האוקראינית
אז'ן פוטייה

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1816 פריז, הרסטורציה 
 פטירה:  6 בנובמבר 1887 (בגיל 71) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Eugène Edine Pottier 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Grave of Pottier 
 מפלגה:  מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה 
 
אז'ן אדין פוטייה  (בצרפתית: Eugène Edine Pottier;‏ 4 באוקטובר 1816 – 6 בנובמבר 1887), משורר ואנרכיסט מהפכני צרפתי, הידוע כמחבר המנון האינטרנציונל בגרסתו המקורית הצרפתית.
עבד כמעצב בדים ואף היה חבר הסינדיקט של מעצבי הבדים שהצטרף לאינטרנאציונל הראשון. השתתף במהפכת אביב העמים ב-1848 ולאחר מכן בקרבות בתקופת המצור על פריז. בחודש מרץ 1871 נבחר אז'ן פוטייה כחבר מועצת עיריית פריז - הקומונה הפריזאית (הממשלה הסוציאליסטית אשר שלטה בפריז לאחר התבוסה לממלכת פרוסיה) כנציב הרובע שלו וכחלק מנציבות השירותים האזרחיים.
במהלך התקופה בה היה חבר בקומונה, הוא כתב את השיר הסוציאליסטי "האינטרנציונל", אשר נכתב לכבוד הקומונה ולשם ייצוג השקפתה. שיר זה הוכרז כהמנון הסתדרות הפועלים הבינלאומית (האינטרנציונל הראשון) בשנותיה האחרונות (1871 - 1876). השיר זכה לפרסום נרחב לאחר ששימש כהמנון ברית המועצות והמפלגה הקומוניסטית עד שנת 1944.
. 15 שנים לאחר תבוסת הקומונה, כתב פוטייה שיר נוסף לזכרם :
| תרגום מילולי (מבוסס על תרגום מילולי לאנגלית) | המקור בצרפתית |
| --- | --- |
 הם הרגו אותה עם רוביהם, עם המקלעים שלהם, וגילגלו אותה עם דגלה בחימר ובבוץ התלינים השמנים. הם חשב שניצחו. ולמרות הכל, ניקולה, הקומונה אינה מתה.:  On l'a tuée à coups de chassepot, A coups de mitrailleuse, Et roulée avec son drapeau Dans la terre argileuse. Et la tourbe des bourreaux gras Se croyait la plus forte. Tout ça n'empêche pas, Nicolas Qu'la Commune n'est pas morte
לאחר תקופת הקומונה נדון פוטייה למוות וברח לגלות - תחילה לאנגליה ואחרי כן לארצות הברית. בין השנים 1873–1880 חי בניו יורק שם הצטרף למסדר הבונים החופשיים ולתנועה הסוציאליסטית בארצות הברית וניסה לארגן סיוע לגולים מהקומונה. ב-1880 שב לפריז בעקבות החנינה הכללית ללוחמי הקומונה. הוא המשיך לפרסם פואמות וחיבורים, אך נותר בלתי מוכר ועני, ולבסוף ומת בחוסר כל. מעט לאחר מותו פרסמו חבריו אסופה משיריו המהפכניים. כמו רבים מחבריו אנשי הקומונה, נקבר בפר לשז בפריז.
אוטו פרשנר

| --- | --- |

 לידה:  4 בנובמבר 1902 Dürrenzimmern, נורדלינגן, הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  28 במאי 1946 (בגיל 43) כלא לנדסברג, גרמניה המערבית 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 פרסים והוקרה:  צלב ההצטיינות במלחמה 
 
אוטו פרשנר (בגרמנית: Otto Förschner;‏ 4 בנובמבר 1902 – 28 במאי 1946) היה קצין ופושע מלחמה אס-אס גרמני בדרגת שטורמבאנפיהרר. שירת כמפקד מחנה העבודה דורה-מיטלבאו וכמפקד מחנה הריכוז קאופרינג.
פורשנר נידון למוות ב-13 בדצמבר 1945 על זוועות שביצע בעת תפקידו בקאופרינג ונתלה בלנדסברג ב-28 במאי 1946.
ביוגרפיה > תחילת חייו

אוטו פרשנר נולד בדירנצימרן (נרדלינגן) שבבוואריה ב-4 בנובמבר 1902, וגדל בחווה של משפחתו. בשנת 1922 גויס לרייכסווהר ובו שירת במשך 12 שנים. לאחר יציאתו מהצבא בשנת 1934 היה לחבר באס אס ושובץ ביחידתו הצבאית, היחידה שלימים נהפכה לוואפן אס אס. בין אפריל 1934 לדצמבר 1936 עבר הכשרה בבית הספר לקציני האס אס בבאד טלץ והיה לחבר בשורות המפלגה הנאצית בשנת 1937.
ביוגרפיה > מפקד מחנה ריכוז

במהלך מבצע ברברוסה בשנת 1941, פרשנר שירת בדיוויזיית פאנצר אס אס החמישית. לאחר שנפצע בקרב הוגדר רפואית כבלתי כשיר לתפקיד לחימה, שובץ ביחידות גולגולת המת וקיבל את הפיקוד על גדוד שומרי האס אס במחנה בוכנוואלד באביב 1942.
בספטמבר 1943 ניתן לפרשנר הפיקוד על מחנה דורה-מיטלבאו החדש, שבאותו זמן שימש כתת-מחנה של בוכנוואלד. תכליתו של מחנה דורה-מיטלבאו היה לספק עובדי כפייה למפעלי המתכת והנשק של חברת מיטלוורק. נוסף להיותו מפקד מחנה דורה, פרשנר היה מבחינה טכנית גם המנהל של חברת הקש מיטלוורק, שנוסדה על ידי גרמניה הנאצית לייצור טילי הווי. הוא החזיק במשרה זו עד אפריל 1944, אז הוחלף על ידי גאורג ריקהי.
לפרשנר היו עליות ומורדות עם שירותי הביטחון הנאציים (האס דה והגסטאפו) שפעלו בשטח מחנה דורה-מיטלבאו. הפיקוד שלו על המחנה ספג ביקורות חוזרות ונשנות, בהן נאמר שהוא "רך" מדי הן עם האסירים והן עם סגל המחנה. מה שהפריע להם במיוחד היה המנהג שלו למנות לתפקיד קאפואים במחנה בעיקר אסירים גרמנים-קומוניסטים.
המוניטין של פרשנר נפגע קשות בנובמבר 1944, לאחר שאסירים רבים שמינה לקאפואים נחקרו על ידי הגסטאפו ועלה שהיו מעורבים בפעילות מחתרתית במחנה, הבולטת שבהם, חבלה בנשק בתהליך הייצור. בהמשך התגלה שפרשנר לא דיווח על בונוס של 10,000 רייכסמארק שקיבל ממיטלוורק, הוא הודח מתפקידו כמפקד מחנה דורה-מיטלבאו בפברואר 1945, והוחלף על ידי ריכרד בר מפקדו של מחנה אושוויץ.
לאחר ההדחה ממחנה דורה, פרשנר נשלח למחנה דכאו, שם שירת תקופה קצרה כמפקד מחנה קאופרינג.
לאחר המלחמה

באפריל 1945 נעצר פרשנר על ידי צבא ארצות הברית. הוא הועמד לדין במסגרת משפטי דכאו והואשם בפשעי מלחמה עקב חזקתו על מחנה קאופרינג. בפועל, הוא הואשם באחריות פיקודית על התנאים האכזריים ששלטו במחנה ועל תפקידו בניהול הוצאות להורג של אסירים.
הוא הורשע על ידי בית דין צבאי אמריקאי ונידון למוות, יחד עם 35 נאשמים נוספים ב-13 בדצמבר 1945. הוא הוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג ב-28 במאי 1946.
אוטו פרס מולינה

אוטו פרס מולינה, 2007
אוֹטוֹ פרְננדוֹ פֶּרֶס מוֹלִינָה (בספרדית: Otto Fernando Pérez Molina; נולד ב-1 בדצמבר 1950) הוא איש צבא, גנרל בדימוס, ופוליטיקאי גואטמלי, שכיהן כנשיא גואטמלה בין התאריכים 14 בינואר 2012 – 3 בספטמבר 2015.
פרס מולינה ניצח בבחירות הכלליות לנשיאות גואטמלה ב-2011, כמועמד מטעם המפלגה הפטריוטית. קודם לכן היה קצין צבא ושימש כראש המודיעין הצבאי. פרס החל את כהונתו כנשיא ב-14 בינואר 2012.
הקריירה הצבאית

פרס הוא בוגר האקדמיה הצבאית הלאומית ומכון חצי הכדור המערבי לשיתוף פעולה ביטחוני. במהלך שירותו בצבא שימש כמנהל המודיעין הצבאי והמפקח הכללי של הצבא. בשנת 1983 היה חבר בקבוצת קציני צבא שתמכה בהפיכה של שר ההגנה אוסקר מחייה, הפיכה שבוצעה נגד הנשיא אפרין ריוס מונט. בתקופת כהונתו כראש המודיעין הצבאי בשנת 1993, היה לו חלק בהדחת הנשיא חורחה סראנו, לאחר שהאחרון ניסה לכפות את המשך שלטונו באמצעו פיזור הקונגרס ושינוי הרכב בית המשפט העליון. בעקבות האירועים, מינה אותו הנשיא החדש, רמירו דה לאון לראש הסגל הנשיאותי שלו, תפקיד אותו מילא עד 1995. פרס גם ייצג את הצבא במשא ומתן שהוביל להסכם השלום ב-1996, ושם קץ למלחמת האזרחים שנמשכה כ-30 שנה. בין השנים 1998 ו-2000 ייצג את גואטמלה בוועדת הביטחון של ארגון מדינות אמריקה. בינואר 2000 פרש לחלוטין מהצבא.
הקריירה הפוליטית

ב-24 בפברואר 2001, ייסד פרס את המפלגה הפטריוטית (Partido Patriota). קדמו לכך מספר תקריות בהן חמושים רעולי פנים ירו לעבר בנו, בתו, ושניים ממקורביו נרצחו. אף אחת מהתקריות לא פוענחה, ואולם גורמים במדינה סבורים שהאירועים הם על רקע יריבות פוליטית.
בבחירות שנערכו ב-2003, התמודדה המפלגה במסגרת משותפת עם שתי מפלגות נוספות, תחת השם "הברית הלאומית הגדולה" (Gran Alianza Nacional), ופרס נבחר מטעמה לקונגרס. ב-2007 התמודד מטעם המפלגה על הנשיאות. סיסמת הבחירות שליוותה אותו הייתה "יד קשה, ראש ולב" ("Mano dura, cabeza y corazón") והקמפיין התמקד בגישה מחמירה כלפי ההתמודדות עם הפשיעה. בסיבוב הבחירות הראשון דורג פרס שני עם 23.5% מקולות הבוחרים, ובסיבוב השני הפסיד לאלווארו קולום, לאחר שצבר 47.2% מהקולות. במהלך מערכת הבחירות נרצחו כמה מהפעילים במפלגה, בהם מזכירת המפלגה בקונגרס ועוזרתו של פרס, אאורה מרינה סלסאר קוטסאל.
בשנת 2011 התמודד פעם נוספת על תפקיד הנשיא. בסיבוב הראשון קיבל 36.1% מקולות הבוחרים, ובסיבוב השני גבר על מנואל בלדיסון ברוב של 53.7% מהקולות. המפלגה הפטריוטית הכפילה את כוחה מ-30 חברי קונגרס ל-56. במהלך מערכת הבחירות פנה ארגון הילידים Waqib Kej לאו"ם בטענה שפרס ביצע פשעי מלחמה במהלך מלחמת האזרחים, ב-1982.
בדצמבר 2013 ביקר בישראל בראש משלחת שרים, ובכך היה לנשיא גואטמלה הראשון אי פעם המבקר בה. הוא נועד עם ראש הממשלה, שר הביטחון ואישים נוספים.
באפריל 2015 תובעים בינלאומיים, בסיוע האו"ם, הציגו ראיות לקיומה של פרשיית שחיתות שלטונית. במאי התפטרה סגנית הנשיא, רוקסנה בלדטי. באוגוסט תובעים גואטמלים הציגו ראיות למעורבותו של מולינה בפרשייה. ב-2 בספטמבר הגיש מולינה את התפטרותו מהנשיאות, ויום לאחר מכן נעצר. סגנו, אלחנדרו מלדונאדו אגירה, החליפו ליתרת תקופת כהונתו.
הערות שוליים

↑  אתר מחלקת המדינה של ארצות הברית
↑  Ian Bremmer, "In Guatemala, troubles ahead and troubles behind", Foreign Policy, 21.7.2011
↑  חזקי עזרא, רה"מ לנשיא גואטמלה: האיום הגדול ביותר - אירן, באתר ערוץ 7, 9 בדצמבר 2013
↑  Otto Pérez Molina out as Guatemala's President, ordered to jail
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אלווארו קולום | נשיא גואטמלה  2012–2015 | הבא: אלחנדרו מלדונאדו אגירה (ממלא מקום) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1196231281  LCCN: no2016110775  VIAF: 342147266793935481817   WorldCat (עם VIAF): 342147266793935481817
אבדילמג'יט הראשון

אַבְּדִילְמֵגִ'יט הָרִאשׁוֹן (בטורקית: I. Abdülmecit; בטורקית עות'מאנית: عبد المجيد اول,‏ 25 באפריל 1823 – 25 ביוני 1861) היה הסולטאן ה-31 של האימפריה העות'מאנית, שלט בה מ-2 ביולי 1839 ועד יום מותו. היה בנו של הסולטאן מהמוט השני אשר קדם לו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אבדילמג'יט נולד ב-25 באפריל 1823 בארמון בשיקטאש סאהיל או בארמון טופקאפי, שניהם באיסטנבול. הוא היה בנו של מהמוט השני ואמו הייתה אשתו הראשונה של אביו, ולידה סולטן בזמיאלם, ששמה במקור היה סוזי (1807–1853), שפחה צ'רקסית או גרוזינית.
ביוגרפיה > עלייתו לשלטון

אבדילמג'יט עלה על כס המלוכה ב-2 ביולי 1839 לאחר מות אביו, כשהיה בן שש עשרה בלבד. הוא היה צעיר וחסר ניסיון, וענייני האימפריה העות'מאנית היו במצב קריטי. אביו נפטר בתחילת המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, והחדשות הגיעו לאיסטנבול שצבא האימפריה הובס ב Nizip בידי הצבא של המורד המצרי, מוחמד עלי. במקביל, צי האימפריה היה בדרכו לאלכסנדריה, שם נמסר למוחמד עלי על ידי מפקדו אחמד פבזי פאשה, בתואנה שיועציו של הסולטאן הצעיר צידדו ברוסיה. עם זאת, באמצעות התערבות של המעצמות האירופיות במהלך המשבר המזרחי של 1840, היה מוחמד עלי חייב לסגת, והאימפריה העות'מאנית ניצלה מהתקפות נוספות, בעוד נחלותיה בסוריה, לבנון וארץ ישראל הוחזרו לשליטתה. התנאים הושלמו בוועידת לונדון (1840).
ביוגרפיה > הרפורמות והטנזימאט

אבדילמג'יט זכה לחינוך אירופי והתעניין בספרות ובמוזיקה. בדומה לאביו, החזיק ברעיונות מודרניים, ורווחת האימפריה ונתיניה נגעו לו. הוא היה הסולטאן הראשון שקיבל קהל והאזין לנתיניו באופן אישי וללא מתווכים, והוא אף סייר ברחבי האימפריה במספר הזדמנויות כדי להתרשם באופן אישי ממצבה.
בהכירו בכך שהממסד הדתי והצבאי הישן שוב לא התאים לצרכיה של האימפריה בעולם המודרני, שהתהווה החל בראשית המאה ה-19, הוא ביקש להמשיך ברפורמות שבהן החל אביו ולאמץ תהליכים אירופיים קיימים. אנשי הממשל שלו, דוגמת אלי פאשה (Mehmed Emin Âli Paşa) ומיטהט פאשה (Mithat Paşa), תמכו בצעדיו, אך הוא גם נאלץ להיאבק באופוזיציה שמרנית, שהתנגדה לרפורמות ואף זממה להתנקש בחייו מספר פעמים.
במטרה להגביר את הזהות העות'מאנית של תושבי האימפריה, אשר החלו לגלות שאיפות להגדרה לאומית, וכפועל יוצא מכך לעצור את תהליך שקיעתה של האימפריה ואת צמצום גבולותיה, פרסם אבדילמג'יט הראשון ביום 3 בנובמבר 1839, חודשים ספורים לאחר שעלה לשלטון, את הצהרת הטנזימאט, שמטרתה "להביא את יתרונות הממשל התקין לרחבי האימפריה באמצעות הקמתם של מוסדות חדשים". ההצהרה, שפתחה את תקופת הטנזימאט, הביאה עמה שורה של חידושים שנמשכו עד אמצע חלקה השני של המאה ה-19, וכללו, בין היתר, את ההתחייבות לשלומם, כבודם ושלום רכושם של כל תושבי האימפריה, ארגון המערכת הפיננסית בהתאם לדגם הצרפתי, ארגון מחדש של הצבא, רפורמה חקיקתית שכללה את אימוץ החוק האזרחי והפלילי הצרפתי ואת הקמתה של אספה (Meclis−i Maarif−i Umumiye), שהייתה אב הטיפוס של הפרלמנט העות'מאני הראשון.
בית המלוכה אימץ סטנדרטים אירופיים גם בלבושו, והטורבן נאסר והוחלף בתרבוש. הסולטאן הורה גם על בנייתו של ארמון דולמאבהצ'ה החדש ב-1856, אשר לא היה בנוי עוד סביב חצרות פנימיות, אלא לפי תוכנית מתאר אירופית יותר.
ביוגרפיה > יחסי חוץ

בשנות שלטונו הראשונות נאלץ אבדילמג'יט הראשון להתמודד עם פלישת המצרים בהנהגת אבראהים פאשא, אשר הגיעו לסביבות איסטנבול, בעוד שהצי העות'מאני, שהיה בדרכו לאלכסנדריה, ערק לצד המצרי. הכוח הפולש נעצר רק בשל התערבות בין-לאומית, וב-1841 הושבו לאימפריה נכסיה בסוריה, לבנון ובארץ ישראל.
השקט היחסי ביחסי החוץ, שנמשך למעלה מעשור, הופר על ידי מלחמת קרים בין השנים 1854–1856. הגורם למלחמה היה פלישת רוסיה לנסיכות מולדובה ולוולאכיה, לאחר ויכוח בין רוסיה לבין האימפריה העות'מאנית באשר למשמורת על מספר ערים קדושות בארץ ישראל ולביטחונם של הנוצרים האורתודוקסים. הרוסים הטביעו חלק מהצי העות'מאני בסינופ ב-30 בנובמבר 1853, ואל העות'מאנים הצטרפו בריטניה וצרפת, ומאוחר יותר גם סרדיניה. משא ומתן לסיום המלחמה החל לאחר כיבוש העיר סבסטופול והכתרתו של אלכסנדר השני לצאר. המלחמה הסתיימה ב-30 במרץ 1856 עם חתימת חוזה השלום בפריז, בעיקר בשל עייפות שני הצדדים וההכרה ההדדית בחוסר היכולת להשיג הכרעה במלחמה.
ביוגרפיה > מותו

כמו אביו, גם אבדילמג'יט הראשון מת משחפת ב-25 ביוני 1861. אחיו, אבדילאזיז, ירש אותו, אולם לאחריו שלטו באימפריה בניו של אבדילמג'יט הראשון, מורט החמישי, עבדול חמיד השני, מהמט החמישי ומהמט השישי זה אחר זה.
אדולף פרידריך פולמר

| --- | --- |

 לידה:  17 בדצמבר 1806 המבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  12 בפברואר 1875 (בגיל 68) המבורג, הקיסרות הגרמנית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות 
 הושפע על ידי:  Suhr Brethren, Friedrich Rosenberg, כריסטופר אקרסברג 
 צאצאים:  Johannes Vollmer 
 
אדולף פרידריך פולמר (בגרמנית: Adolph Friedrich Vollmer;‏ 17 בדצמבר 1806 – 12 בפברואר 1875) היה צייר נוף וגרפיקאי גרמני. הוא ובן זמנו, הצייר כריסטיאן מורגנשטרן, היו חלוצים בהמבורג של הריאליזם המוקדם בציור.
ביוגרפיה

בן של מנהל חשבונות בהמבורג, פולמר גדל בסביבה צנועה. הוא היה נחוש להיות צייר בניגוד לרצונו של אביו, הוא הפך לחניך של האחים זור שבבעלותם היה בית מלאכה גרפי המייצר הדפסי פנורמה. כמו מורגנשטרן לפניו, פולמר טייל ברחבי גרמניה עם אחד האחים, קורנליוס זור, במשך שנה וחצי. בשנת 1826 הציג אותו סוחר האמנות בהמבורג ארנסט הארזן בפני קרל פרידריך פון רומוהר, אריסטוקרט עשיר, שהיה פטרון לאמנים צעירים רבים בהמבורג ביניהם מורגנשטרן ואוטו ספקטר. כנראה בעצתו של רומוהר פולמר השלים את לימודיו אצל כריסטופר וילהלם אקרסברג באקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות בקופנהגן. לאחר מכן עבר למינכן משם ערך מסעות לאגם קונסטנץ, האלפים האוסטרים והשווייצרים, ונציה, והולנד.
בשנת 1839 חזר פולמר להמבורג והתיישב שם. הוא איבד את ראייתו בשנת 1866 ומת בהמבורג.
אחד מבניו, יוהנס פולמר, היה אדריכל בולט של כנסיות פרוטסטנטיות. נכדו הנס פולמר היה היסטוריון אמנות אשר ערך במשך שנים רבות את "טימה-בקר קונסטלר לקסיקון".
יצירה

נופיו של פולמר ונופי נמל המבורג אינם מושפעים מהרומנטיקה. הם מצוירים במסורתם של גדולי ציירי הנוף ההולנדים במאה ה-17. בציוריו הטובים ביותר, למרות הפורמט הקטן בדרך כלל, הוא מצליח ליצור קומפוזיציות מאוזנות בקפידה לתת תחושת עומק ומרחב. האיורים בשרטוטים ובתחריטים שלו הם לעיתים קרובות זעירים, בגודל מילימטרים. עם זאת, באמצעות קווים דקים מאוד הוא מסוגל להציג תיאורים של אנשים בעבודה ובפנאי.
יצירותיו של אדולף פרידריך פולמר ניתן למצוא, בין השאר, באוספים בהמבורג, במוזיאון ארמיטאז' בסנט פטרסבורג, במוזיאון סטטנס לאמנות בקופנהגן ובמוזיאון הבריטי. מוזיאון פילדלפיה לאמנות מחזיק סט שלם של תחריטים ידועים שלו.
גלריה

נמל המבורג
נוף בהולשטיין
על נהר האלבה
נמל המבורג
שייט
דייגים
אלסטר
הערות שוליים

↑  "Vollmer: Adolf Friedrich", daten.digitale-sammlungen.de
↑  Georg Kasper Nagler, Neues allgemeines künstler-lexicon; oder, Nachrichten von dem leben und den werken der maler, bildhauer, baumeister, kupferstecher, etc, München, E. A. Fleischmann, 1835
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117487422  ISNI: 0000 0000 6677 5176  RKD: 81699  ULAN: 500027516  VIAF: 52468538   WorldCat (עם VIAF): 52468538
אונדלסנס

| --- | --- |

 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 מחוז:  מרה ורומסדל
 רשות מקומית:  ראומה
 שטח:  2.22 קמ"ר
 גובה:  16 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,416 (4 בנובמבר 2019)
 קואורדינטות:  62°34′02″N 7°41′13″E﻿ / ﻿62.567222222222°N 7.6869444444444°E﻿ / 62.567222222222; 7.6869444444444 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת נורווגיה מוגדלת) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוסיהאונדלסנס(למפת נורווגיה רגילה) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוס.אונדלסנס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פיורד רומסדלס, והעיירה אונדלסנס בתצפית מההר הסמוך
אונדלסנס (בנורווגית: ‏Åndalsnesקובץ:Aandalsnes.ogg‏Ⓘ‏) היא עיירה בראומה שבמחוז מרה ורומסדל בנורווגיה. אונדלסנס היא המרכז המנהלי של ראומה. היא ממוקמת בסמוך לאיספיורדן (7 ק"מ מזרחה), בצפון עמק רומסדלן (Romsdalen). לידה עובר נהר ראומה ומעבר לו ממערב נמצאת Veblungsnes.
שטחה של העיירה כ-2.2 קילומטרים רבועים, ואוכלוסייתה היא כ-2,400 תושבים (נכון ל-2018). בנמל של העיירה "טינדקאיה" מבקרות מדי שנה אוניות תענוגות בהן קוסטה מרינה, תומסון סלבריישן, קוסטה ויקטוריה וקוסטה אטלנטיקה.
היא נמצאת לחופיו של פיורד רומסדל (Romsdalsfjord). אוכלוסיית הסלמון באזור נמצאת בשלבי שיקום בעקבות הידלדלות שאירעה בשנות ה-80 של המאה ה-20 כתוצאה מפגיעה של טפיל Gyrodactylus salaris. בדומה לנהרות אחרים גם בנהר ראומה יש עלייה באוכלוסיית הטרוטה החומה.
בעיירה עוברים הכביש המהיר E136 וכביש 64. קו הרכבת של ראומה מגיע לאונדלסנס, ויש ממנה אוטובוסים למולדה ואולסונד.
במסגרת המערכה בנורווגיה במלחמת העולם השנייה נחתו כוחות בריטיים באונדלסנס כחלק מתנועת מלקחיים להשגת טרונדהיים, כשחלקה הצפוני של המתקפה הייתה נמסוס. הכוחות נסוגו במאי 1940.
אז'ן פננסיה

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1873 Bray-sur-Seine 
 פטירה:  4 ביולי 1955 (בגיל 82) פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  סורבון 
 מפלגה:  המפלגה הרדיקלית 
 פרסים והוקרה
 מפקד בלגיון הכבוד 
 
אז'ן פננסיה (בצרפתית: Eugène Penancier;‏ 24 בפברואר 1873, ברה-סור-סן – 4 ביולי 1955, פריז) היה מדינאי צרפתי שכיהן בפרלמנט הצרפתי ובתפקיד שר במספר מממשלות צרפת.
ביוגרפיה

אז'ן פננסיה נולד בברה-סור-סן. לאחר סיום בית הספר הוא למד בסורבון וסיים את לימודי הדוקטורט במשפטים בשנת 1897. הוא חזר לעיר הולדותו לנבחר לראש העיר. בשנים 1920–1936 הוא היה חבר הסנאט. פננסיה היה חבר במפלגה הרדיקלית.
אז'ן פננסיה פעמיים כיהן כשר המשפטים של צרפת במהלך שנת 1933 ו-1934, כל פעם תחת ראש ממשלה אדואר דאלאדיה. בפעם השנייה ממשלה בה הוא כיהן נפלה לאחר 10 ימים בלבד. תקופה מסוימת הוא היה סגן ראש ממשלה ראשון של צרפת. פננסיה עזב את הפוליטיקה בשנת 1936 לאחר שלא הצליח להיבחר מחדש לסנאט.
על פעילותו בתחום הציבורי הוא התקבל ללגיון הכבוד.
אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין

אדולף פרידריך הראשון, דוכס מקלנבורג-שוורין (בגרמנית: Adolf Friedrich I., Herzog zu Mecklenburg-Schwerin; 15 בדצמבר 1588 – 27 בפברואר 1658) היה דוכס מקלנבורג-שוורין בין השנים 1592–1628, ושוב בין השנים 1631–1658.