stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנציקלופדיה של הסיפור היהודי
המפעל

המחקר התמטולוגי הוצג בכנסים בינלאומיים וזכה להכרה נרחבת בקרב חוקרים בכירים מדיסציפלינות שונות. במסגרת המחקר הוקם מאגר ארכיוני של גרסאות-סיפור, המונה כיום (2011) כמאה תימות (מתוך כמאתיים צפויות), אשר כל אחת מהן מכילה בממוצע כמה עשרות גרסאות. התוצר העיקרי של מפעל זה הם כרכי סיפור עוקב סיפור: האנציקלופדיה של הסיפור היהודי, שהכרך הראשון שלה הופיע בשנת תשס"ה (2005), הכרך השני בתשס"ט (2009), הכרך השלישי בתשע"ג (2013) והכרך הרביעי בתשע"ח (2018). בכרכים אלה נחקרו ומופו עשרות סיפורים (תימות), כאשר כל סיפור זוכה לערך אנציקלופדי משלו. מחציתו הראשונה של הכרך הראשון הוקדשה למאמרי-יסוד מתודולוגיים, שהחשובים שבהם הם המבוא ומאמר-הפתיחה מאת העורכים.
המתודה התימטולוגית

פרופ' יואב אלשטיין המציא את מתודת המחקר התימטולוגית בשנת 1982. בשנת 1985 חבר אליו פרופ' אבידב ליפסקר, עמיתו לסגל ההוראה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, והשלים עמו את הנוסח האחרון של המתודה. סיכום עיקריה של המתודה פורסם בכתב העת ביקורת ופרשנות בשנת תשנ"ד (ובהרחבה – בפתיחת כרך א של ה'אנציקלופדיה של הסיפור היהודי', תשס"ה) ובקובץ Thematics Reconsidered. מתודה זו נועדה לארגן תופעה מיוחדת לספרות היהודית לפיה כל סיפור מאז המקרא זוכה לעשרות עיבודים גירסאיים. עיבודים אלה חוצים תקופות שונות, קהילות בפזורה היהודית ושפות יהודיות שונות.
על פי המתודה החדשה כל סיפור – 'תימה' במונחי המתודה (Theme, כאן בשימוש שונה מן המושג 'תימה' המבטא את הרובד האידיאי של יצירה) – זוכה לניתוח עוקב היסטורי של התפתחות גרסאותיו, תוך הבחנה בין רמות שונות של תפקוד המצויות בטקסט. הסיפור היהודי הוא אפוא אוצר של תימות הזוכות לעיבודים גרסאיים, וכל תימה מייצגת מצב דינמי של תודעה מתפתחת בתוך התרבות היהודית. בכך נבדלת הגדרת ה'תימה' במתודה זו מהגדרתה במתודה פולקלורית בינלאומית, הרואה את כל מאגר הסיפורים שבכל התרבויות כמין מסה-ספרותית אחידה. עם זאת, גם המתודה החדשה מבקשת לאתר קווים מקבילים לטיפוסים סיפוריים בפולקלור הבינלאומי, תוך השוואתם אל גרסאות התימות היהודיות.
ה"חיים גרסאיים" של כל סיפור יהודי נתפסים אפוא כשרשרת של התבוננויות עצמיוֹת חוזרות של מסַפּרי הסיפורים וכותביהם במסורות שקיבלו מקודמיהם. פעילות זו לעיתים מעתיקה את הגרסה שקדמה לה, ולעיתים מחדירה ברמות שונות של חידוש והעזה גוונים משלה כדרך להשמעת קול תרבותי חדש. אף על פי כן, בתוך שפע הגרסאות של תימה סיפורית מסוימת (כגון: יוסף מוקיר שבת, מעשה בספר בראשית, מעשה ברוריה אשת רבי מאיר, ראשיתו של רבי עקיבא) אפשר תמיד לאתר פורמולה יציבה של פעולות או של עיצובים ספרותיים מרכזיים, ואלה הם תווי הזיהוי של 'התימה ההומוגנית' (כלומר הסיפור המזוהה), מעבר להשתנותה הגירסאית.
איסוף התימות הרווחות בספרות היהודית על גרסאותיהן בכתבי-יד, בדפוסים ובתיעודים של מסירה בעל-פה הוא פרויקט מרכזי של מקצוע התימטולוגיה שבמחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
המתודה התימטולוגית > מושגי יסוד

התופעה הנחקרת במחקר התימטולוגי היא כאמור ה'תימה' (Theme) – סיפור שסופר במרחב היהודי, אשר לו מופעים גירסאיים. המעקב השיטתי אחר השינויים הגירסאיים מתבצע באמצעות ניתוח הטקסט בארבע רמות של 'ביצועו', המיוצגות באמצעות סולם-המושגים הבא:
המוטיף (Motif - מושג נבדל מן המוטיב החוזר) – יחידת חומר בודדה (עצמים, דמויות, פעולות וכו') של הטקסט הסיפורי (לדוגמה: חלום, טבעת אבודה, מטה פלאים) – כמוגדר גם במקצוע הפולקלור.
המוטיפמה (Motifeme) – 'פונקציה' שמארגנת את החומר לכדי יחידת משמעות בסיסית המהווה שלב מובחן בהתפתחות העלילה ('אירוע') או בַּמסגרת של מסירת הסיפור (פרולוג, אפילוג) (לדוגמה: רב המקבל מסר שמיימי בחלומו, גיבור היוצא לחפש אחר אוצר אבוד, אם החתן הנלחמת בשד המתנכל לו ביום חתונתו);
הקבועה (Constant) היא קבוצת מוטיפמות המהווה את שלד התימה (לדוגמה – קבועת התימה 'יוסף מוקיר שבת': הגיבור קונה דג לשבת, נכרי מלגלג עליו, הנכרי מאבד מרגלית יקרה, הגיבור מוצא את המרגלית בבטן הדג ומתעשר).
הטלוס (Telos) הוא המגמה האידאית שבבסיס הסיפור (לדוגמה: המכבד את השבת שׂכרוֹ גדול).
למושגים אלה מתווספים שני מושגים מתווכים:
קונפיגורציה (Configuration) – מושג המתווך בין המוטיף למוטיפמה ומציין הופעה חוזרת ונשנית של שני מוטיפים או יותר כצירוף חזותי (לדוגמה: מרגלית בבטן הדג) או רטורי (לדוגמה: בביטוי הציורי "פה מפיק מרגליות"). הארגון הקבוע של מוטיפים אמבלמטיים על פי סדר מסוים מסייע בעיצוב המשמעות הפונקציונלית של החומר (לדוגמה: מרגלית בבטן דג, קדוֹש עטור הילה, עני בשער העיר).
דפוס-עומק (Substructure) – מושג המתווך בין הקבועה לטלוס, המציין אקלים דעות האופייני למרחב-תרבות מסוים בתקופה מסוימת. בשונה מן הטלוס, שעשוי להיות מנוסח באופן מפורש כמוסר-ההשכל המוצהר שלו, דפוס העומק משתקף מן הטקסט כהלך רוח שבְּרקע היגדו של הסיפור, כמין הנחת יסוד לאו דווקא מוּדעת של המספר בכל אחת מן הגרסאות, כמייצג תודעה בת-זמנו ומקומו. כפועל יוצא מכך, תמורות קלות שֶׁחלות בעיצוב המוטיפמי והתבניתי (כלומר ברמת הקבועה) במהלך התפתחותה של סדרת גרסאות, עשויות לבטא תנודות אידיאיות המשקפות דפוסי-עומק שונים המתקיימים במקומות ובזמנים שונים, אף שברובד הגלוי לא ניכר שינוי מרובה בעיצוב הטלוס.
המתודה התימטולוגית > פרסומים נוספים

במסגרת המחקר התימטולוגי פורסמו עד כה מאמרי מחקר רבים ונכתבו למעלה מעשר עבודות מחקר לתואר שני ושלישי. מערכת האנציקלופדיה מקיימת גם במה קבועה של פרסומים אקדמיים בסדרה 'תימה' הכוללת מונוגרפיות מקיפות (חלקן תימטולוגיוֹת) על סיפורת יהודית וכן קובץ מחקרים הרואה אור מדי כמה שנים בשם 'מעשה סיפור'.
ביבליוגרפיה נבחרת

יואב אלשטיין, אבידב ליפסקר ורלה קושלבסקי, אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך א', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה.
יואב אלשטיין, אבידב ליפסקר ורלה קושלבסקי, אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך ב', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ט.
יואב אלשטיין, אבידב ליפסקר, אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך ג', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ג.
אבידב ליפסקר, אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך ד', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ח.
יואב אלשטיין ואבידב ליפסקר, "תימטולוגיה של ספרות עם ישראל – קווי יסוד", ביקורת ופרשנות 30 (תשנ"ד), עמ' 14-7 (נוסח מורחב: הנ"ל, "קווי יסוד בתימטולוגיה של ספרות עם ישראל", אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך א', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה, עמ' 51-25).
רלה קושלבסקי, עימות משה ומלאך המוות: משימה לפיתוחה של יחידה תימטולוגית, עבודה לשם קבלת תואר שלישי, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"א.
יוסף במברגר, האפיפיור היהודי: לתולדותיה של אגדה מימי הביניים באשכנז, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, סדרת תימה, תשס"ט.
ורד טוהר, אברהם בכבשן האש: מרד בעולם פגאני, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, סדרת תימה, תש"ע.
חיה הופמן, "בת המלך כבר לא כלואה במיגדל", ידיעות אחרונות, המוסף לשבת - ספרות, 4 בפברואר 2005, עמ' 28.
הערות שוליים

↑  יואב אלשטיין ואבידב ליפסקר, "תימטולוגיה של ספרות עם ישראל – קווי יסוד", ביקורת ופרשנות 30 (תשנ"ד), עמ' 14-7 (נוסח מורחב: הנ"ל, "קווי יסוד בתימטולוגיה של ספרות עם ישראל", אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך א', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה, עמ' 51-25).
↑  יואב אלשטיין ואבידב ליפסקר, "קווי יסוד בתימטולוגיה של ספרות עם ישראל", אנציקלופדיה של הסיפור היהודי: סיפור עוקב סיפור, כרך א', רמת-גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ה, עמ' 49-37.
קטע מרשימת הגרסאות של הערך 'פרה שומרת שבת', כרך ב
תרשים של מונחי המתודה התימטולוגית
אקיהברה

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  טאייטו 
 על שם:  מקדש אקיבה 
 אוכלוסייה:  67 (1 באפריל 2024)
 קואורדינטות:  35°41′54″N 139°46′23″E﻿ / ﻿35.698333333333°N 139.77305555556°E﻿ / 35.698333333333; 139.77305555556
  (למפת טוקיו מוגדלת) אקיהברה(למפת טוקיו רגילה) אקיהברה
 
אקיהברה (ביפנית: 秋葉原) הוא אזור שופינג מרכזי בטוקיו אשר ממוקם בחלק הצפון מזרחי של רובע צ'יודה סביב תחנת הרכבת אקיהברה.
אקיהברה נחשבת בעיני רבים למרכז התרבות הפופולרית היפנית המודרנית ולאזור השופינג המרכזי של משחקי וידאו, אנימה, מאנגה, מוצרי אלקטרוניקה ומוצרי מחשוב. זהו כנראה אחד מאזורי השופינג הגדולים ביותר בעולם עבור מוצרי אלקטרוניקה ומחשבים, וניתן למצוא בו הן פריטים חדשים והן פריטים משומשים.
תרבות האוטאקו של אקיהבארה נודעת למדי. השפעת תרבות האוטאקו עיצבה את העסקים והמבנים של אקיהבארה כדי לשקף את תחומי העניין של חובבי האנימה והמאנגה. הרחובות של אקיהבארה מכילים דמויות בולטות ביותר באנימה והמאנגה, וישנם גם לא מעט אנשים בתחפושת קוספליי של דמויות אנימה ומאנגה ברחובות של אקיהברה אשר מקדמים עסקים שונים באקיהברה, ובמיוחד את בתי הקפה בהן המלצריות פועלות בתחפושת משרתת. באקיהבארה נערכים גם כנסים לחובבי אנימה ומאנגה בהם ניתן לפגוש את היוצרים והמדבבים של הסדרות.
אנרגיית שפעול

אנרגיית שפעול (נקראת גם אנרגיית הפעלה או אנרגיית אקטיבציה) היא האנרגיה המינימלית הדרושה להפעלת תגובה כימית. נהוג לסמן את אנרגיית השפעול ב־Ea.
תאוריית ההתנגשות

לפי תאוריית ההתנגשויות, כדי שמולקולה אחת תוכל להגיב עם מולקולה שנייה צריכים להתקיים שלושה תנאים:
המולקולות צריכות להתנגש.
ההתנגשות צריכה לספק די אנרגיה (לפחות אנרגיית השפעול) על מנת שהתגובה תתרחש.
המולקולות צריכות להתנגש באוריינטציה בה התגובה תוכל לצאת לפועל.
ככל ששתי המולקולות קרובות יותר, ענני האלקטרונים שלהן יידחו אחד את השני. על מנת להתגבר על דחייה זו שתי המולקולות צריכות אנרגיה, שבדרך כלל מתקבלת מהאנרגיה הקינטית שלהן. אם יש מספיק אנרגיה כדי להתגבר על הדחייה, והמולקולות מתקרבות מספיק כדי שתווצר משיכה ביניהן, נוצר קשר כימי בין המולקולות.
בדרך כלל כאשר הטמפרטורה נמוכה, למולקולות אין מספיק אנרגיה על מנת להגיב. העלאת הטמפרטורה גורמת לעלייה באנרגיה הקינטית שלהן, הגורמת לעלייה בקצב התגובה.
בדרך כלל אנרגיית השפעול מוגדרת ככמות האנרגיה בקילו־ג'ולים הדרושה למול של המגיב להגיב.
פירוק קשרים כימיים

בתגובות כימיות רבות, בנוסף ליצירת קשרים כימיים חדשים, מפורקים קשרים קודמים. על מנת לפרק קשרים אלה יש להשקיע אנרגיה, האנרגיה הדרושה לפירוק כל הקשרים שיש לפרקם במגיבים שווה לאנרגיית השפעול.
דבר זה ניתן להמחיש על ידי תרשים פשוט. ניקח לדוגמה את התגובה הפשוטה, שריפת גלוקוז:  C_{6}H_{12}O_{6}+6O_{2}\rightarrow 6H_{2}O+6CO_{2}
נוסחה מתמטית

אפשר לחשב את אנרגיית השפעול דרך משוואת ארניוס, שנותנת את הקשר בין קצב התגובה לאנרגיית השפעול:
E_{a}=-RT\ln \left({\frac {k}{A}}\right)
כאשר A הוא קבוע התדירות, R הוא קבוע הגזים האוניברסלי, T הוא הטמפרטורה (ביחידות קלווין)
ו-k הוא קבוע קצב התגובה (A ו-k שונים לכל תגובה, כמו כן k תלוי גם בטמפרטורה).
מצב המעבר

מצב המעבר הוא המצב בו יש את האנרגיה החופשית הגבוהה ביותר, המצב הזה מתקיים לזמן מועט מאוד.
האנרגיה הדרושה כדי להגיע למצב המעבר היא אנרגיית השפעול. בתגובה כימית רב שלבית יכולות להיות מספר מצבי מעבר. חומרים המורידים את אנרגיית השפעול נקראים זרזים; זרז ביולוגי נקרא אנזים. הזרזים משפיעים רק על אנרגיית השפעול ולא על אנרגיית המגיבים או התוצרים. באמצעות הורדת אנרגיית השפעול, דרושה פחות אנרגיה על מנת להפעיל את הריאקציה ולכן הריאקציה מתרחשת בתדירות יותר גבוהה. ישנם זרזים שמורידים את אנרגיית השפעול עד כדי כך שהריאקציה נעשית פי כמה מאות יותר תדירה.
מצב המעבר הוא האזור בגרף שבו האנרגיה הכי גבוהה. גרף זה מציג את אנרגיית השפעול עם או בלי נוכחות זרז בתגובה אנדותרמית.
אקיאנה קרמריק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 ביולי 1994 (בת 30) מאונט מוריס, אילינוי, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  שירה 
 akiane.com
 
אקיאנה קרמריק (באנגלית: Akiane Kramarik; נולדה ב-9 ביולי 1994) היא ציירת ומשוררת אמריקאית. חיה ופועלת באילינוי.
אקיאנה היא בת לאב אמריקאי ואם ליטאית, שניהם אתאיסטים. היא ציירת אוטודידקטית ותולה חלק מציוריה בחזיונות נוצריים שהיו לה. היא החלה לצייר בגיל 4. ליתוגרפיות של ציוריה נמכרות, כמו גם שני ספרים רבי-מכר מציוריה.
היא מציירת ציורים דתיים, ציורי פנטזיה וציורים ריאליים.
אמנות הציור

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  יוהנס ורמיר
 תאריך יצירה:  1665-1667
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  100 ס״מ 
 גובה:  120 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  תור הזהב של הולנד, בארוק 
 מספר יצירה:  GG_9128 (המוזיאון לתולדות האמנות) 
 מיקום:  המוזיאון לתולדות האמנות וינה שבאוסטריה
 
אמנות הציור (בהולנדית: De Schilderkunst), נקרא גם "אלגוריה על הציור" או "הצייר בחדר עבודתו", הוא ציור שמן על בד, המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-17 ומיוחס לצייר ההולנדי יוהנס ורמיר. הציור נוצר כנראה בין השנים 1665–1667. מומחים רבים לאמנות פרשו יצירת אמנות זו כאלגוריה על אמנות הציור, ומכאן שמותיה החלופיים של היצירה. ציור זה הוא הגדול והמורכב מכל יצירותיו של ורמיר.
על אף שהיצירה נוצרה לפני המצאת הצילום המודרני, סגנונה הריאליסטי דומה לתיאור צילומי. רבים מאמינים כי ורמיר השתמש בקמרה אובסקורה לשם יצירת ציור זה. השימוש בצבעים בהירים, והרושם העז אשר נוצר מן האור הזורם מן החלון ו"נח" על אלמנטים שונים בציור, הם ממאפייניו הידועים של ורמיר.
תיאור

היצירה מציגה סצנה של חדר פנימי ובו שתי דמויות אנושיות. אחת הדמויות היא של צייר. פניו של הצייר אינן נגלות אלינו, אולם נהוג לחשוב כי מדובר בפורטרט עצמי של ורמיר.[דרוש מקור] הוא מתואר עטוי מלבושים אלגנטיים, אשר יכולים להצביע על מעמד חברתי גבוה יחסית. העליונית שלגופו, המעוטרת שסעים לאורך הגב והזרועות, זהה למלבושים שנלבשו באירועים מיוחדים של תחילת המאה ה-17, ייתכן מתוך רצון לשוות לדמות משקל היסטורי.[דרוש מקור]
המודל של הצייר, הניצבת בחלקו האחורי של החדר, לובשת שמלה כחולה, ועל ראשה כתר פרחים. ביד אחת היא אוחזת בספר שכריכתו צהבהבה, ובידה השנייה היא אוחזת בכלי נשיפה דמוי טרומבון. היא ניצבת ליד חלון וברקע פרוסה מפה גדולה של הולנד. זהותה של הדוגמנית איננו ברור. עם זאת, ניתן לראות דמיון רב בין האשה שבציור זה ובין הדמות המתוארת בציור "נערה עם עגיל פנינה". יש המאמינים שמדובר במריה, בתו הראשונה של ורמיר.[דרוש מקור]
בחלקו הקדמי של החלל מתואר וילון גדול. הווילון מסתיר את החלק השמאלי של התמונה. הימצאותו של הווילון מעניקה לצופה את האשליה כי הוא מציץ בסצנה אינטימית ופרטית.
ישנם מספר אלמנטים בציור שאינם שייכים לחדר עבודה רגיל של אמן: רצפת השיש והנברשת המוזהבת הן שתי דוגמאות לפריטים אשר באופן נורמלי שמורים לחדרים בבתים אמידים. המפה אשר ברקע היא של שבעת-עשר המחוזות המאוחדים של הולנד, והיא יצאה לאור על ידי Claes Jansz Visscher ב-1636.[דרוש מקור]
סימבוליזם ואלגוריה

נהוג לחשוב על הדמות הנשית בציור כעל קליאו, מוזת ההיסטוריה. עדות לכך היא עטרת הדפנה שלראשה, המסמנת כבוד, תהילה וחיי נצח. החצוצרה שבידה אף היא מסמלת תהילה. כמו כן, ייתכן והיא אוחזת בספר של תוקידידס המסמל היסטוריה. איקונות אלו היו אמנם בשימוש נרחב בידי אמנים אשר ביקשו לצייר את קליאו, אך לא כאשה רגילה. האמן המעתיק את דמותה בזהירות אל הבד, איננו בהכרח זה אשר מקבל עליו את השראת המוזה, אלא הוא עצמו המרכז, והוא מהווה את הסוכן דרכו היא מקבלת חיים ומשמעות.
ייתכן והנשר הדו-ראשי, סמל לשושלת ההבסבורגית האוסטרית ושליטיה הקודמים של הולנד, אשר מעטר את הנברשת, מסמל את האמונה הקתולית. ייחודו של ורמיר, בין השאר, היה בהיותו קתולי בסביבה פרוטסטנטית בעיקרה. היעדרם של נרות מן הנברשת מצביע, אולי, על דיכויה של הכנסייה הקתולית בהולנד של המאה ה-17.
במפה אשר תלויה מאחור יש קרע המפריד את הולנד בין צפון לדרום (המערב נמצא בראש המפה, כפי שהיה נהוג באותה תקופה). הקרע מסמל את החלוקה בין הרפובליקה ההולנדית שבצפון ובין המחוזות שנשלטו על ידי השושלת ההבסבורגית בדרום.
מקובל לחשוב כי המסכה המונחת על השולחן לצד האמן היא מסכת מוות, המסמלת את חוסר יעילותה של מונרכיית הבסבורג.
סלבדור דאלי מתייחס ליצירה זו בציורו הסוריאליסטי "רוחו של ורמיר מדלפט היכולה לשמש כשולחן" (1934). בציור זה נראה ורמיר כפי שהוא מופיע מאחור, אך בצורה שונה המציגה אותו כסוג משונה של שולחן.
הפילוסוף הצרפתי קלמאן רוסה (Clément Rosset) התייחס לציור וציין שוורמיר "מצויר שם מן הגב, כאילו היה זה צייר אחר כלשהו העסוק בציורו. שום סימן מזהה אינו ניכר – לא בלבוש, לא בגובה ולא בתנוחת הצייר; שום חיבה מיוחדת אינה ניכרת ביחסו של הצייר כלפי עצמו. יחד עם זאת, ציור זה – כמו כל הציורים של ורמיר – שופע שמחת חיים הקורנת מכל עבר, תופס באחת את הצופה, ומעיד על התלהבות תמידית למראה הדברים."
טכניקה ושימור

ורמיר לא הותיר אחריו רישומים מקדימים, ולכן ידיעותינו לגבי התהליך האמנותי שלו נגזרות מן העבודות עצמן. אמנות הציור, אם כן, הייתה בעלת חשיבות עצומה ומקור ללימוד רב בשל תיאורו של הצייר. למשל, העובדה כי ישב אל מול כן הציור בזמן העבודה, ולא עמד מולו. כמו כן, שימושו במוט לאיזון ידיו בזמן הציור. ניתן לראות כי בד הציור כוסה באפור בהיר כבסיס וקווי מתאר הקומפוזיציה היו לבנים, ייתכן מגיר, ועליהם משיכות לא-סדירות של המכחול. בדיקות טכניות של ציוריו של ורמיר הראו כי אכן זו הייתה הטכניקה בה השתמש. בעבודות אחרות נמצא כי ורמיר שינה דעתו לעיתים קרובות והזיז חפצים, או ביטל לאותם לאחר מחשבה; אך באופן מפתיע ביותר, ביצירתו הגדולה והמורכבת ביותר, לא נתגלה ולו שינוי אחד, הקטן ביותר, גם לאחר הניתוח המיקרוסקופי, בידוק האינפרה-אדום וצילום הרנטגן. דבקות זו בקומפוזיציה ראשונית נדירה ומצביעה על תכנון קודם זהיר ומדויק, כמו גם ביטחון גמור של האמן.
ורמיר העניק תשומת לב רבה לחוקי הפרספקטיבה והמרחב. כמו בעבודותיו האחרות, הוא ציין את נקודת ההתחלה שלו בסיכה על הבד (הנקב עדיין ברור לעין), בדיוק מתחת לראש המוט השחור המאזן במשקלו את המפה. אז מתח ורמיר חוטים מן הסיכה כדי לסמן את הזוויות והיחס של המשבצות שברצפה, כמו גם את היחס לשולחן. למרות מדידות זהירות אלה (ואולי בזכותן), הפרספקטיבה הסופית בציור תורגמה לצרכיו של ורמיר ולהגברת ההשפעה הדרמטית של הסצנה. על-מנת להצביע על חשיבותו של הצייר בגוף העבודה האלגורית, דמותו צוירה גדולה מעט יותר מן היחס המתאים לשאר חלקי הציור. לו היה הצייר נעמד, היה נישא מעל לדוגמנית שלו בצורה לא פרופורציונלית. למרות שפניו אינן נגלות אלינו, הצופה חש כי מאחורי הגב ישנה אישיות חזקה ומבט ממוקד ומרוכז.
ורמיר ידוע ביכולתו "לתפוס" אור בציוריו, ובאמנות הציור ניתן לראות כישרון זה בבירור. בעוד הצייר וכן הציור שלו מצביעים על חוזקה וכוח, מתוך המשחק עם הצלליות, הרי דמותה של קליאו רכה ומזמינה בזכות האור הנופל עליה. לא רק זאת, באחד מן הניואנסים המבריקים ביותר שלו, ורמיר הצליח לשוות לנברשת מוחשיות כמעט-שלמה, באמצעות המשחק העדין עם האור הנשקף מן החלון אליה, וממנה אל שאר החדר.
הצבעים כפי שהם נראים היום הם בהירים ועשירים מכפי שהיו אחרי כל עבודות השחזור והשימור שקדמו לזו האחרונה. העבודה, אשר נעשתה ב-1995 כהכנה לתצוגת ורמיר גדולה, לא נעשתה דווקא בשל דהיות הגוונים, אלא בשל גילויה של בעיה רצינית במבנה צבע השמן, אשר ניתן היה להתמודד איתה רק לאחר טיפול קפדני וזהיר לאורך מספר שנים. מקור הבעיות בצבע הוא כנראה ברכיבים בהם השתמש ורמיר בעת ערבוב הצבעים שלו. הבדיקה העלתה כי ורמיר שילב שמן וחלבון, ובכמויות שונות כל פעם. ייתכן שתערובת זו, יחד עם שינויי אקלים ולחות, כמו גם עבודות שחזור קודמות בהן היה שימוש בחומרים קשים מדי, תרמו להיווצרותם של סדקים לכל רוחב שכבת הצבע העליונה, בעיקר בגוונים הלבנים.
בשל אי-עמידות הצבע, עבודת השחזור נעשתה באיטיות, לאורך שנים, ובעזרת סטריאו-מיקרוסקופ. לא רק זאת, קרם ייחודי נרקם על ידי Werner Jütte מווינה במיוחד לרגל עבודות השחזור, אשר קבע את שכבת הצבע במקומה בזמן "שאיבת האור" (טכניקת שימור). בזכות מאמצים אלו, כמו גם עבודות ניקוי נוספות, הצבע איננו רק בטוח ומקובע שוב, אלא גם שטוף אור ובוהק בשנית, כפי שראוי הוא להיות.
היסטוריה

יצירה זו נחשבת כ"ורמיר במיטבו" לא רק בגלל הנושא והטכניקה, אלא בשל העובדה שהאמן סירב להיפרד ממנה, או למכור אותה, גם כשהיה תחת חובות כבדים. לאחר מותו הורישה אלמנתו קתרינה את היצירה לאמה, מריה, בניסיון להימנע מלאבד אותה לידיהם של נושים. המוציא לפועל ומומחה האמנות המפורסם שהיה אמון על קניינו של ורמיר, אנטוני ואן לוונהוק, קבע כי העברת היצירה אל החמות של הצייר אינה חוקית. פרטי ההסכם וחלוקת הירושה אינם ידועים, אך ניתן להניח כי המשפחה איבדה את בעלותה על הציור בסביבות 1677. גורלו של הציור במהלך המאה ה-18 לוט בערפל, כמו גם ציורים רבים נוספים של ורמיר. ידוע כי השתייך למלומד הברון חרארד ואן סוויטן ולבנו, איש האשכולות גוטפריד ואן סוויטן.
לתקופה ארוכה, עד שנת 1860, הוצג הציור במרמה כשייך לפיטר דה הוך (Pieter de Hooch), אמן בן-זמנו של ורמיר ואויבו המושבע. חתימתו של הרמאי אף זוייפה על גבי הציור. הייתה זו התערבותם של חוקר ורמיר צרפתי, Thoré Bürger, והיסטוריון גרמני לאמנות, Gustav Friedrich Waagen, שחשפה את המעשה והחזירה ליצירה את שמו של יוצרה. כאן החלה תהילתו של הציור, והוא הוצג בפני הציבור במוזיאון זרנין שבווינה. רבים ניסו לרכוש את הציור, לשווא.
לקריאה נוספת

Wheelock Jr., Arthur K., Vermeer and the Art of Painting, Yale University Press; 1st Edition, 1995. ISBN 978-0300062397
Landsman, Rozemarijn, Vermeer's Maps, DelMonico Books/Frick Collection, 2022. ISBN 978-1636810249
הערות שוליים

↑  קלמאן רוסה, הממשי וכפילו - מסה על האשליה, תרגם אלי שיינפלד, הוצאת כרמל, 2019, עמ' 66
↑  על הציור באתר הגלריה הלאומית לאמנות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 242346 
פרט מן הציור המציג את המודל
דוגמה נוספת לשימוש של ורמיר בוילון על-מנת לגרום לצופה להרגיש כאילו הוא "מציץ" במתרחש, בציורו Allegorie op het Geloof
ארץ המישור

ארץ המישור הוא חבל ארץ מקראי שהשתייך לממלכת סיחון מלך האמורי, ולאחר מכן לנחלת שבט ראובן.
אזכורים מקראיים

ארץ המישור נזכרת מספר פעמים במקרא כמקום מושבן של ערי סיחון מלך האמורי, ולאחר כיבושן על ידי בני ישראל, הוזכר כמקום מושבן של ערי שבט ראובן, ובפרט של עיר המקלט בצר:
אָז יַבְדִּיל מֹשֶׁה שָׁלֹשׁ עָרִים בְּעֵבֶר הַיַּרְדֵּן מִזְרְחָה שָׁמֶשׁ... אֶת בֶּצֶר בַּמִּדְבָּר בְּאֶרֶץ הַמִּישֹׁר לָראוּבֵנִי וְאֶת רָאמֹת בַּגִּלְעָד לַגָּדִי וְאֶת גּוֹלָן בַּבָּשָׁן לַמְנַשִּׁי
בספר יהושע מוזכרת ארץ המישור כמקום מושבן של חשבון ובנותיה, מידבא, וערים נוספות:
מֵעֲרוֹעֵר אֲשֶׁר עַל שְׂפַת נַחַל אַרְנוֹן וְהָעִיר אֲשֶׁר בְּתוֹךְ הַנַּחַל וְכָל הַמִּישֹׁר מֵידְבָא עַד דִּיבוֹן... וַיִּתֵּן מֹשֶׁה לְמַטֵּה בְנֵי רְאוּבֵן לְמִשְׁפְּחֹתָם. וַיְהִי לָהֶם הַגְּבוּל מֵעֲרוֹעֵר אֲשֶׁר עַל שְׂפַת נַחַל אַרְנוֹן וְהָעִיר אֲשֶׁר בְּתוֹךְ הַנַּחַל וְכָל הַמִּישֹׁר עַל מֵידְבָא. חֶשְׁבּוֹן וְכָל עָרֶיהָ אֲשֶׁר בַּמִּישֹׁר דִּיבוֹן וּבָמוֹת בַּעַל וּבֵית בַּעַל מְעוֹן... וְכֹל עָרֵי הַמִּישֹׁר וְכָל מַמְלְכוּת סִיחוֹן מֶלֶךְ הָאֱמֹרִי אֲשֶׁר מָלַךְ בְּחֶשְׁבּוֹן אֲשֶׁר הִכָּה מֹשֶׁה אֹתוֹ
גאוגרפיה

ארץ המישור היא רמה שגובהה הממוצע הוא סביב 700 מטרים מעל פני הים, השוכנת ממזרח למצוק ההעתקים שעל יד ים המלח, בצידו המזרחי שנמצא כיום בשטח מדינת ירדן.
ארץ המישור היא חבל הארץ הדרומי מבין שלושת חבלי הארץ המרכיבים את עבר הירדן המזרחי: הבשן, הגלעד והמישור, וכמתואר בספר דברים:
וַנִּקַּח בָּעֵת הַהִוא אֶת הָאָרֶץ מִיַּד שְׁנֵי מַלְכֵי הָאֱמֹרִי אֲשֶׁר בְּעֵבֶר הַיַּרְדֵּן מִנַּחַל אַרְנֹן עַד הַר חֶרְמוֹן... כֹּל עָרֵי הַמִּישֹׁר וְכָל הַגִּלְעָד וְכָל הַבָּשָׁן עַד סַלְכָה וְאֶדְרֶעִי עָרֵי מַמְלֶכֶת עוֹג בַּבָּשָׁן
| אזורים בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| רמת הגולן וסביבתה | הר חרמון • טרכון • חורן • הבשן • רמת הגולן |  |
| הגליל והעמקים | הגליל העליון • אצבע הגליל • הגליל המערבי • הגליל התחתון • עמק יזרעאל |  |
| מישור החוף | מישור החוף הצפוני • הכרמל • השרון • מישור חוף יהודה • גוש דן • מישור החוף הדרומי |  |
| הבקע הסורי-אפריקני | בקעת הירדן • עמק החולה • ארץ כינרות • עמק בית שאן • הערבה • בקעת ים המלח |  |
| מרכז שדרת ההר המערבית | השומרון • הרי בנימין • השפלה • יהודה • מדבר יהודה |  |
| שאר עבר הירדן | הגלעד • ארץ המישור • עמון • מואב • הרי אדום |  |
| הנגב | הנגב הצפוני • חבל אשכול (חבל הבשור) • בקעת באר שבע • מכתשים בנגב • הר הנגב • מדבר פארן • הרי אילת |  |
אנדרייביצה (מחוז)

| --- | --- |
סמל אנדרייביצהסמל אנדרייביצה
 מדינה:  מונטנגרו מונטנגרו
 בירת המחוז:  אנדרייביצה 
 תאריך ייסוד:  1991 
 שטח:  283 קמ"ר
 גובה:  740 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  5,071 (2011)
  ‑ צפיפות:  18 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  42°44′N 19°47′E﻿ / ﻿42.73°N 19.79°E﻿ / 42.73; 19.79 
 http://www.andrijevica.me/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז אנדרייביצה (במונטנגרית: Андријевица) הוא אחד מ־21 מחוזות מונטנגרו. המחוז נקרא על שם בירתו – אנדרייביצה.
גאוגרפיה

המחוז ממוקם במזרח מונטנגרו ושטחו 283 קילומטרים רבועים.
גבולות המחוז: מצפון ומצפון־מזרח: מחוז בראן; מדרום־מזרח: מחוז פלב; מדרום: מחוז גוסיניה ומחוז שקודרה הנמצא בצפון אלבניה; מדרום־מערב: מחוז פודגוריצה; ממערב: מחוז קולאשין.
דמוגרפיה

נכון לשנת 2011, אוכלוסיית המחוז מונה 5,071 תושבים. אוכלוסיית המחוז קטנה בהתמדה פי 2 משנת 1953.

להלן גרף התפתחות האוכלוסייה במחוז
נכון לשנת 2011, 61.86% מתושבי המחוז הם מונטנגרים, 32.46% הם סרבים והשאר, 5.68%, הם אחרים.
הערות שוליים

↑  "Stanovništvo Crne Gore prema polu, tipu naselja, nacionalnoj, odnosno etničkoj pripadnosti, vjeroispovijesti i maternjem jeziku po opštinama u Crnoj Gori" (PDF). monstat.org. נבדק ב-19 ביוני 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Census of Population, Households and Dwellings in Montenegro 2011" (PDF). 12 ביולי 2011. נבדק ב-13 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
אנדריי שלייפר

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1961 (בן 63) מוסקבה, ברה"מ 
 ענף מדעי:  כלכלה 
 מקום מגורים:  בוסטון 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד (1982)  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (מאי 1986)  תיכון איסט 
 מנחה לדוקטורט:  פיטר דיאמונד, פרנקלין מ. פישר 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 תלמידי דוקטורט:  ניקולס ברבריס, Leonardo Almeida Bursztyn, Giacomo Antonio Maria Ponzetto, סיימון ג'ייגר, Francisco Pérez-González, Nicholas Constantine Barberis, Paul Goldsmith-Pinkham, Charles-Henri Weymuller, Francisco J. Gomes, Matthew Gentzkow, Nicola Gennaioli, Sendhil Mullainathan, Mark Duggan, Joshua Reid Schwartzstein 
 פרסים והוקרה:  פרס קרן סלואן (1990)  מדליית ג'ון בייטס קלארק (1999) 
 
אנדריי שלַייפֶר (באנגלית: Andrei Shleifer; נולד ב-20 בפברואר 1962) הוא כלכלן אמריקאי ממוצא יהודי-רוסי, המכהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת הרווארד. בשנים 2006-2001 החזיק בקתדרה ע"ש ויפל ו"נ ג'ונס (Whipple V. N. Jones). הוא נחשב לאחד הכלכלנים המשפיעים ביותר כיום ומדורג תדיר ככלכלן המצוטט ביותר בעולם. זוכה מדליית ג'ון בייטס קלארק לשנת 1999 עבור תרומותיו בתחום מימון חברות, כלכלה של שווקים פיננסיים וכלכלת מעבר.