stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דומיניק סטראוס-קאהן
הערות שוליים

↑  דנה הרמן, שיחת היום, שיחת היום | "מישל טאובמן, אינך מאמין ששטראוס-קאהן אנס?", באתר הארץ, 6 ביוני 2011
↑  Michel Taubmann, Le roman vrai de Dominique Strauss-Kahn, Paris, Éditions du Moment, 2011
↑  Dominique Strauss-Kahn, euro-coach
1 2  Strauss-Kahn, France's would-be president, Reuters, May 15, 2011
↑  Strauss-Kahn, France's would-be president
↑  Maybe he Strauss-Kahn't, 2 בספטמבר 2010
↑  Elías Camhaji, Montse Hidalgo Pérez, Daniele Grasso, Tony Blair, el rey de Jordania, Strauss-Kahn, Shakira: otros nombres relevantes en los ‘Papeles de Pandora’, El País, ‏2021-10-03 (בספרדית)
1 2  IMF Chief Denied Bail in Sex Assault Case, The Wall Street Journal, May 16, 2011
↑  Head to Head / Journalist Michel Taubmann, should you have warned about DSK's behavior?
↑  IMF director keeps his job despite affair, NY Times, October 26, 2008
↑  ‏ Angelique Chrisafis, Why Anne Sinclair is standing by Dominique Strauss-Kahn, ביוני 2011, באתר הגרדיאן
↑  מכתב ששלחה התביעה להגנה המפרט בעיות באמינות החדרנית
↑  השחרור: שטראוס-קאהן חוזר למירוץ לנשיאות?, וואלה, 2 ביולי 2011.
↑  AP, צרפת: שטראוס-קאהן זוכה מאשמת סרסרות, באתר ynet, 12 ביוני 2015
↑  דנה הרמן, פרשת שטראוס-קאהן מביכה את יהודי צרפת, באתר הארץ, 25 במאי 2011
↑  האם אנחנו יכולים לבחור נשיא יהודי בצרפת?, סלייט, המהדורה הצרפתית, 23 בפברואר 2011.(בצרפתית)
↑  נטלי סוסנה-אופיר, שומר האוצר (תרגום לעברית של דברי קאהן מהמקור הצרפתי), מגזין המושבות גיליון 79, 11/01/2007
↑  אריק קול, ציטוט מתוך הבלוג של סטראוס-קאהן, מדבריו בריאיון לעיתון "טריביון יהודי" ("Tribune juive"), וכן למגזין הספרות "Passages", באתר "לשכת המסחר של צרפת-ישראל", 28 בספטמבר 2007 (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010254695605171  PLWABN: 9810612851405606  BIBSYS: 1018194  BnF: cb11925647s (data)  CiNii: DA0985731X  GND: 121837106  ISNI: 0000 0001 2136 3685  LCCN: n50013896  NKC: xx0208841  NLK: KAC201009141  NTA: 087694743  SUDOC: 027150283  VIAF: 64012171   WorldCat (עם VIAF): 64012171 
סטראוס-קאהן עם ראשי הבנק המרכזי האירופי ז'אן-קלוד טרישה ומריו דראגי
זרסאי

זרסאי (בליטאית: Zarasai ‏האזנהקובץ:Zarasai.ogg‏Ⓘ‏; שם העיר השתנה מספר פעמים לאורך ההיסטוריה) היא עיר בצפון-מזרח ליטא, העיר הגדולה ומרכזו המנהלי של מחוז משנה זרסאי במחוז אוטנה.
זרסאי מחזיקה בשיא הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בשעות היום בליטא, 38.5 מעלות צלזיוס שנמדדו בשנת 2014.
מילידי העיר: הצייר היהודי יודל פן, והגנרל פיוטר וראנגל.
בעיר התקיימה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה שבמסגרתה התנהלו שישה בתי כנסת וישיבה, בית ספר, בית חולים, מושב זקנים, ספריה, קופת גמ"ח וחוגים. בין רבני העיר היו האחים רבי לוי ורבי רפאל שפירא, הרב מאיר שלום הכהן והרב מרדכי פיינשטיין. רבה האחרון של זרסאי, הרב אליהו רזניק, נספה בשואה.
שם העיר

העיר מוקפת באגמים ונהרות רבים, שהקנו לסביבתה את השם "שווייצריה הליטאית" ומעובדה זו נגזרו רוב שמותיה השונים (Ežeras בליטאית: אגם). העיר מוכרת מאז השליש הראשון של המאה ה-16 בשם יזיורוסי (Jeziorosy) שמשמעה אגם. בשנת 1836 הוחלף שם העיר לנובו-אלכסנדרובסק לכבוד אלכסנדר בנו של הצאר דאז, ניקולאי הראשון, ושם זה היה בשימוש עד 1918. בליטא העצמאית שלאחר מלחמת העולם הראשונה נקראה העיר אֶזֶ'רַנִי (Ežerėnai, אף היא לקוחה מהמילה Ežeras) וכך הוא שם העיר ביידיש. השם הנוכחי זרסאי התקבל רק בשנת 1929.
היסטוריה

במהלך מלחמת העולם השנייה, זרסאי הייתה תחת הכיבוש הנאצי, החל מ־25 ביוני 1941 ועד ל־29 ביולי 1944, ונוהלה תחת נציבות הרייך אוסטלנד.
ב־26 באוגוסט 1941 נטבחו 2,569 יהודים מזרסאי והסביבה בקרבת הכפר דאגוצ׳ה (Degučiai) בידי איינזצגרופן ומשת״פים ליטאים.
הערות שוליים

↑  "Holocaust Atlas of Lithuania".
| ערי ליטא |
| --- | --- | --- |
| בירות מחוזות ליטא | אוטנה • אליטא • וילנה • טאורגה • טלז • מריאמפולה • פוניבז' • קובנה • קלייפדה • שיאוליאי |  |
| בירות מחוזות משנה של ליטא | אוקמרגה • איגנלינה • אלקטריינאי • אניקשט • בירז' • בירשטונאס • גרגז'דאי • דרוסקינינקאי • וילקובישק • ויסגינס • וריאנה • זרסאי • טרקאי • יאנובה • יורבורג • ינישוק • לזדיי • מולייטאי • מז'ייקיאי • נאויואי אקמנה • נידה • פגייגיאי • פאקרואוייס • פלאנגה • פלונגה • פסווליס • פרינאי • קדאיניאי • קופישוק • קזלו רודה • קאישיאדוריס • קלווריה • קרטינגה • ראסייניאי • רדווילישקיס • רוקישקיס • ריטובה • שאקי • שווינציאן • שלצ'ינינקאי • שילוטה • שיללה • שירווינטוס • שקוד |  |
| שאר ערי ליטא | אובליאי • אוז'וונטיס • אז'רליס • איישישוק • אקמנה • אריוגלה • בלטויי ווקה • גלגאודישקיס • גריגישקס • גרליאבה • דאוגאי • דוסיאט • דוקשטי • ובלנינקס • וייביס • וייסיאי • וילקי • וירבאליס • ונטה • וקשנה • ורניאי • זאגר • ז'ייז'מריאי • טרשקון • יונישקליס • יז'נאס • לינקובה • לנטבאריס • נמנצ'ין • סדה • סובצ'יס • סימנה • סלנט • סמלינינקאי • פבראדה • פנדליס • פנמוני • פרייקולה • ציטוביאן • קודירקוס נאומייסטיס • קוורסקס • קורשן • קיבארט • רודישקס • רמיגלה • שדובה • שוונצ'יונייליאי • שקודוויל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007471755505171  GND: 7634229-3  LCCN: no2004081734  VIAF: 148100193   WorldCat (עם VIAF): 148100193 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בליטא. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מפת רענן

מפת רענן של רמת הגולן
מפת רענן של סוריה מאזור רמת הגולן ועד דמשק
מפת רענן היא מפת קוד לביטחון שוטף אשר שימשה את צה"ל ברמת הגולן בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים. בזמן מלחמה היה צריך להחליף את המפות.
המפה (למעשה סדרת מפות) הייתה מפה טופוגרפית של רמת הגולן בקנה מידה 1:50,000, שעליה סומנו מכשולים לרק"ם, שמות קוד של צירים, מוצבים, ואזורים שולטים שעשויים להיתפס על ידי כוחות ישראל וסוריה במקרה מלחמה. המפה המקבילה ששימשה בחזית הדרום נקראה מפת סיריוס. בעת מלחמה היה צריך להחליף את מפת הקוד, אולם בשל ההפתעה עם פרוץ המלחמה המפה לא הוחלפה. בזמן כיבוש המובלעת הסורית על ידי צה"ל חולקה לכוחות מפת רענן מזרחית של שטחי סוריה עד דמשק.
בעקבות המלחמה הורד סיווג המפה מ"סודי" ל"בלתי מסווג" וקטעים ממנה הופיעו בספרים על המלחמה כמו גם במאמרים ובאתרי הנצחה. השמות בהם השתמשה המפה נצרבו בזיכרון הציבורי והם משמשים עד היום לתיאור מהלכי המלחמה. צירים כגון "אמריקה", "יבשה", "פלא", ו"מחזה" זכורים היום בעיקר בשמותיהם במפת רענן.
ביאור המפה

ציר צין-מיורקה - ציר מזרעת בית ג'אן שנמצאת בשטח סוריה- מסעדה (ישוב)­-בניאס, כיום כביש 99
ציר יבשה – כיום כביש 91, מקשר את גשר בנות יעקב דרך נפח (מחנה יצחק) מזרחה מצפון לעיר קונייטרה, זה הציר העיקרי המחבר את דמשק למרכז רמת הגולן
ציר מחזה - דרך כביש הנפט - חוצה את רמת הגולן מצפון לדרום
ציר פלא – בחלקו הצפוני כיום כביש 978 מהכפר מסעדה בצפון הגולן, דרומה ומערבה דרך מחנות קלעה, דרך צומת ארמון האמיר פעור היא צומת וואסט, משם דרומה  דרך צומת מחצבת נפח, דרומה במקביל מצד מזרח של כביש הנפט ועד חושניה
ציר כביש - דרך העולה מצפון מזרח הכנרת עד להצטלבות עם ציר הנפט ומשם מזרחה לגבול, כיום כביש 87
ציר פיקרדו - דרך עליה לרמת הגולן דרך מעלה גמלא, כיום כביש 869
ציר טפה - דרך העולה מדרום רמת הגולן מעל חמת גדר- נעה צפונה במקביל לגבול - מגיעה עד הר פרס. כיום זה קטע דרומי של כביש 98 המקשר בין ישובי דרום הגולן
הערות שוליים

↑  עדות אברהם אלזון (אלמ במיל'- רמח ביטחון שדה), ישיבה צז מתאריך 19.02.1974 בוועדת אגרנט, עמ' 18
ליליאן מולר

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1951 (בת 73) גרימסטאנד, נורווגיה 
 מדינה:  נורווגיה 
 פרסים והוקרה:  Playboy Playmate of the Year (1976)  נערת החודש של פלייבוי (אוגוסט 1975) 
 http://www.lillianmuller.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ליליאן מולר (בנורווגית: Lillian Müller; נולדה ב-19 באוגוסט 1951) היא דוגמנית ושחקנית נורווגית.
ביוגרפיה

מולר נולדה במחוז אגדר שבדרום נורווגיה, היא התגלתה על ידי הצלמת סוזה רנדל, בעקבות זאת היא הופיעה במספר מגזינים וביניהם על השער של פלייבוי, באוגוסט 1975 נבחרה לנערת החודש של פלייבוי ולנערת השנה ב-1976.
היא הופיעה כמורה לספורט בקליף לשיר "Hot for Teacher" של להקת ואן היילן, היא גם הופיעה כמושא אהבתו של רוד סטיוארט בקליף לשיר "Da Ya Think I'm Sexy?".
ב-1976 שיחקה את התפקיד הראשי בקומדיית הסקס הגרמנית "הבת של רוזמארי", דמותה בסרט התבססה על נערת ליווי שגרמה לסקנדל בגרמניה. ב-1977 הופיעה בקומדיה התקופתית ".Casanova & Co" לצד טוני קרטיס, בשנה זו גם שיחקה בסרט הגרמני "נשים בבית חולים" לצד מיס גרמניה מרינה לנגנר. ב-1986 שיחקה תפקיד קטן בסרט "Stewardess School" העוסק בדיילות אוויר.
היא ביצעה תפקידים אורחים במגוון סדרות טלוויזיה וביניהן "המלאכיות של צ'רלי" ו"סטארסקי והאץ'". היא גם לקחה חלק בתוכנית הטלוויזיה הנורווגית "Ja, vi elsker Hollywood!" העוסקת בנורווגיות שזכו להצלחה בהוליווד.
שריעה

ערך זה עוסק בדין הדתי האסלאמי. אם התכוונתם לספינה עות'מאנית שטובעה בכנרת במלחמת העולם הראשונה, ראו .
השָׁרִיעָה (בערבית: الشريعة) הוא הדין האסלאמי, אשר מסדיר את כלל תחומי החיים והחברה המוסלמית. ישנם ארבעה זרמי הלכה אסלאמיים סוניים: מאלכית, חנבלית, חנפית ושאפעית. ארבעתם נחשבים אורתודוקסיים במידה שווה.
השריעה בתפיסה האסלאמית

על פי התפיסה האסלאמית, השריעה היא הדת כולה, הדת אשר אללה בחר לעבדיו על מנת להוציאם מהחושך אל האור, ואשר באמצעותה הוא הנחה אותם בנוגע לדברים שעליהם לעשות ולדברים אשר מהם עליהם להימנע, ודרכה הוא הבהיר להם את המותר ואת האסור.
תחומי השריעה

האסלאם, בדומה ליהדות ולדתות הלכה (דתות אורתופרקטיות) אחרות, אינו מבחין באופן עקרוני בין הפולחן הדתי לבין חיי היומיום. לפיכך, השריעה עוסקת לא רק בטקסים דתיים או בפעולות שבין אדם לחברו אלא גם בכללים לביצוע פעולות אישיות (אכילה, רחצה וכיוצא באלה). כמו כן עוסקת השריעה בהיבטים רבים, חילוניים לכאורה, של החיים: פוליטיקה, כלכלה, בנקאות אסלאמית, דיני עבודה, חוזים ועוד.
במהלך ההיסטוריה של האסלאם, היה נהוג כי העניינים הנ"ל נמסרים בידי מנהיג חילוני (אמיר או מלך), אולם הוא היה מחויב לפעול במסגרת שהתוו לו חכמי-הדת, העולמא, שהם המוסמכים לקבוע את דיני השריעה. הפרדה מוחלטת בין דת למדינה היא רעיון בהשראת התרבות האירופית, שהחל להופיע בעולם המוסלמי רק בסוף המאה ה-19. כיום הוא מיושם במלואו רק בטורקיה. בשאר המדינות המוסלמיות יש השפעה מסוימת של השריעה גם על חוקי המדינה החילוניים לכאורה. בערב הסעודית, באיראן ובכמה אזורים מוסלמיים נוספים ברחבי העולם, ממשיכה המסורת שעל-פיה השריעה הנקבעת בידי העולמא, מגבילה ותוחמת את סמכויות ההנהגה החילונית.
המושג "שריעה" עצמו מגיע מהפועל "שארע", שפירושו בקוראן "חוק רוחני" (סורה ה, איה 48) או "מערכת של חוק אלוהי; דרך לאמונה ומצווה" (סורה מה, איה 18).
הזרם המרכזי באסלאם מבדיל בין "פִקְהְ" (فقه), שפירושו "הבנת הפרטים" ומתייחס להבנות החוקיות הפרטניות, לבין ה"שריעה", שהוא העקרונות שמאחורי ה"פיקה". אמנם, חכמי-הדת מאמינים כי ישנה הרמוניה בין השריעה לבין הפיקה, כלומר שפרטי המערכת החוקית נובעים מעקרונותיה. הפיקה נחלקת לשני חלקים: המקורות והמתודולוגיה ("אוצול אל-פיקה" أصول الفقه – שורשי החוק) והחוקים המעשיים ("פורוע אל-פיקה" فروع الفقه – ענפי החוק).
בשריעה יש חוקים שנחשבים כאלוהיים, והם קבועים ונצחיים בכל מצב (לדוגמה, האיסור על שתיית משקאות אלכוהוליים). ישנם חוקים שנובעים מעקרונות שנוסדו על ידי שופטים ומשפטנים אסלאמיים (פוקהא). על פי האמונה, השריעה כפי שנתפרשה על ידי המשפטנים המוסלמים היא רק ניסיון אנושי להגיע לשריעה האלוהית, שהיא הדרך הנצחית המושלמת.
כשהם מפתחים את חוק השריעה המשפטנים המוסלמים אינם יוצרים חוק הפוסל דברים באופן מוחלט ואלוהי, אלא רק מנסים לפרש את העקרונות האלוהיים. לפיכך השריעה נחשבת באופן כללי כאלוהית, אך הדעה של משפטן או שופט בנושא מסוים אינה נחשבת ככזו, אף שאללה הוא שציווה להיזקק לתהליך המשפטי בידי אדם.
מקורות השריעה

עבור מוסלמים סונים, הסמכות של השריעה מגיעה משני מקורות עיקריים, ושני מקורות משניים. המקור העיקרי הראשון הוא דברי הקוראן, והשני הוא ה"סונה" (מילולית – "הדרך"), כלומר הדרך שמוחמד חי את חייו. האוסף של כל מעשיו, אמרותיו ודעותיו של מוחמד קרוי החדית'.
מקור משני הוא ה"קיאס" (القياس), שהוא ההוספה של מצבים חדשים בעזרת היקש מהמקורות האחרים או ממקרים קודמים. המוג'תהידון משתמשים ב"קיאס" – צורות שונות של הסקת מסקנות, הכוללות היקש – על מנת להתמודד עם מצבים בהם המקורות אינם מלמדים באופן ברור מה יש לפסוק. הסכמה בקרב הקהילה או האומה, העניין הציבורי וגורמים אחרים גם הם נחשבים כמקורות משניים, במקום שארבעת המקורות הראשונים מרשים זאת. לבסוף, אפשר לבסס את חוק השריעה על "איג'מע", או הסכמה הכללית של תלמידי מוחמד בנושא מסוים. ההצדקה לדרך אחרונה זו מגיעה מחדית' שבו מוחמד אומר, "עמי אינו יכול להסכים על טעות". שולי יחסית למקורות ההלכה המפורטים מעלה הוא עקרון המצלחה – טובת הכלל.
באופן כללי ניתן לומר שאף על פי שמנהיגי מערכת הדת האסלאמית שמרו באדיקות על מושג הסונה, הם לא חששו לקבל שינויים שנבעו מדרישות הזמן ומנסיבות חדשות שצצו. אחת מהאסכולות האורתודוקסיות רואה בעקרון המצלחה – טובת הכלל – עיקרון שיש לבחון בו את החוק. שני חידושים כאלו היו ההיתרים להשתמש בחוזה ביטוח ובקופות החיסכון, שנחשבו להימור מסוים. לעולמא, כלומר המלומדים, תפקיד חשוב מאוד, מכיוון שהם אלה שלומדים את החוק האסלאמי, ולכן בידיהם הסמכות לייצג אותו. השריעה נוסחה בדרך כלל על ידי ה"אסכולות" ("מדהב") של המשפט האסלאמי.
בחוק האימאי-שיעי, מקורות החוק ("אוסול אל-פיקה") הם הקוראן, הסיפורים על מנהגיו של הנביא ושל 12 האימאמים, והשכל ("עקל"). כמו כן, מה שקרוי כיום שריעה כולל גם מנהגים מקומיים.
על פי האמונה, על השריעה לספק את כל הצרכים של הקיום הפיזי והרוחני של האדם. כל הפעולות האפשריות של המוסלמי מתחלקות (בעיקרון), לחמש קטגוריות: מחויב, מומלץ, מותר, מגונה ואסור. המחויבויות החשובות ביותר הן חמשת עמודי האסלאם.
תכלית השריעה

אחת המטרות לחקיקה, להגשים את מטרת טובת כלל הציבור והרחקת האדם מהרוע והשחיתות בחיי היומיום ובעולם הבא. בהתגשם זה, בשמירת חמשת הגדולים, והם: שמירת הנפש, שמירת הערווה והצאצאים, שמירת הדעת, שמירת הכסף, ושמירת הדת.
השריעה האסלאמית באה לשמור על טובת האדם, שהרי האדם לא יכול לחיות בלעדיה, וחסרונה ישמיד או יחריב את חיי האדם.
השריעה האסלאמית, אשר באה לשמור על טובת האדם, מתחלקת לשלוש דרגות חשיבות, והם:
1. ההלכות ההכרחיות:
והן ההלכות ההכרחיות בחשיבותן, אשר לא יכול האדם לחיות בלעדיהן, ואי עשייתן יביא להשמדת החיים וחורבנם ואי יציבותם, כגון:
- איסור ההרג: לשמור על הנפש.
- איסור אלכוהול: לשמור על הדעת.
- איסור הזנות: לשמור על הצאצאים.
- איסור הגנבה: לשמור על הרכוש.
- אפשרות ההגירה: לשמור על הדת.
2. ההלכות שקיומן דרוש:
אלו הלכות שהאדם יכול לחיות בלעדיהן, אך יהיה קשה כשמבטלים אותן, למשל:
- מותר לחולה או לנוסע למרחקים לשבור את צומו.
3. ההלכות המשפרות (המיטיבות):
אלה ההלכות שהאדם יכול לחיות בלעדיהן, אך הכוונה בהן לארגן ולשפר את אורח החיים של האדם:
למשל: לאכול ביד ימין, או לישון על צד ימין.
חשיבות למידת השריעה האסלאמית:
1. להציג את ההתרצות אללה .
2. הסדרת חיי האדם והחברה.
3. הוכחה שדת האסלאם מתאימה לכל אחד ולכל מקום.
חלקים של השריעה

השריעה נחלקת לשני חלקים עיקריים (המקבילים במידה מסוימת לחלוקה ביהדות של "בין אדם לחברו" ו"בין אדם למקום"):
פולחן, אל-עבאדה (العبادة), הכולל:
טהרה
תפילה
צדקה
צומות
עלייה לרגל למכה (חג')
קשרים בין-אישיים, אל-מועאמלאת (المعاملات), הכולל:
עניינים כספיים
מתנות
דיני ירושה
נישואים, גירושים וטיפול בילדים
אכילה (כולל שחיטת חלאל וציד)
ענישה פלילית
מלחמה ושלום
ענייני משפט (כולל דיני עדות ודיני ראיות)
מעמד השריעה בישראל > המג'לה

המג'לה הוא קובץ חוקים המבוסס על המשפט המוסלמי, אשר הסדיר את הדין האזרחי בתקופה העות'מאנית. באימפריה העות'מאנית נהג הכלל המוסלמי שעל-פיו קובעים חכמי-הדת, העולמא, את המסגרת לחוקי המדינה על-פי השריעה, בעוד השליט החילוני רשאי לפעול ולצוות במסגרת זו, שקבעו העולמא. נוהג זה והחוקים שנגזרו ממנו בוטלו בטורקיה עצמה בסמוך לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית, בשנת 1926, ובמקומו אומץ קודקס אזרחי שווייצרי הנחשב למתקדם יותר, בהתאם למגמתו של מוסטפא כמאל למודרניזציה ולאימוץ אורחות חיים מערביים.
בארץ ישראל השתמרו החוקים העות'מאניים הישנים באמצעות "המג'לה", כיוון שממשלת המנדט הבריטי הכירה בתוקפם, ואף הממשלה הזמנית של מדינת ישראל הורתה על שמירת החוקים והדינים שכללו את המג'לה. עם זאת, עם כינון המנדט הבריטי, חדלו רשויות השלטון לראות בעולמא המוסלמיים מקור סמכות לפירוש ולתיקון חוקי המג'לה, ובמקום זאת התייחסו אל המג'לה כאל קודקס חוקים הנתון לפרשנות משפטית של המוסדות החילוניים שהוקמו על ידי ממשלת המנדט (ומאוחר יותר על ידי מדינת ישראל). לפיכך, הוכנסו בחוקים אלה תיקונים, וחלקם בוטלו או שונו במידה ניכרת בכל גלגולי החקיקה והמשטר שעברו על ארץ ישראל ומדינת ישראל. בשנת 1984 בוטלה המג'לה בחוק של הכנסת, לאחר שהתחומים בהם עסקה הוסדרו בחוקים ישראליים מקוריים שקיבלה הכנסת.
למג'לה השפעה היסטורית מסוימת על המשפט הישראלי, וככזו היא שימשה כמעין צינור להשפעת השריעה על המשפט בישראל. השימוש במג'לה שנעשה בשנותיה הראשונות של המדינה הותיר חותם מסוים, אם כי מצומצם, בפסיקה ובמנהג.
ככלל, אפשר לומר כי ההשפעה המכרעת על המשפט בישראל היא לשיטת המשפט המקובל הבריטי, ובמידה מסוימת למסורת קונטיננטלית, ולמשפט העברי. השפעת השריעה דרך המג'לה היא מצומצמת ביותר, ומוגבלת לשנותיה הראשונות של המדינה. עם זאת, עיקרון אחד של המשפט העות'מאני התקבל במשפט הישראלי והוא החלת דין אישי דתי על עניינים הקשורים במעמד האישי של האזרח (נישואים, גירושים וכיוצא באלה). למעשה, החוק העות'מאני העניק אוטונומיה רחבה לקהילות הדתיות שחיו ברחבי האימפריה, והכיר בחוקים הדתיים המקובלים בכל קהילה כל עוד לא ערערו על השלטון, ולא סתרו בצורה בוטה את השריעה. בתקופת המנדט הבריטי הצטמצמה האוטונומיה המשפטית בארץ רק לענייני המעמד האישי.
עם הקמת מדינת ישראל אומץ עקרון האוטונומיה המשפטית בענייני המעמד האישי, מתוך רצון לשמור על הסטטוס קוו בין הציבור היהודי החילוני לציבור היהודי הדתי. מבחינת הקהילה המוסלמית בישראל, פירוש הדבר כי השריעה מוסיפה להיות החוק התקף בענייני נישואים וגירושים של מוסלמים בישראל.
מעמד השריעה בישראל > דיני המעמד האישי

הסמכות בענייני המעמד האישי מסורה על-פי החוק לבתי דין דתיים, הדנים בעניין על פי הדין הדתי המהותי (ההלכה בבית הדין הרבני, והשריעה בבית הדין השרעי). כמו כן, למעט כמה מגבלות, אנשי הדת הם המוסמכים לפרש את החוק הדתי (חוקים שמקורם בדת אך אינם עוסקים במעמד האישי, מתפרשים על ידי שופטים בבתי משפט חילוניים).
הסדר זה מעניק לדיני השריעה תחולה בישראל, אולם רק בענייני המעמד האישי (נישואים, גירושים וכדומה) ורק לגבי המוסלמים הסונים. קיימת מחלוקת בין הרבנות לבין בתי הדין השרעיים בישראל, האם בסמכות בתי הדין השרעיים לחתן זוגות מעורבים (כלומר מוסלמי ויהודייה או נוצרייה, בנסיבות שהדין השרעי מתיר זאת), והאם בסמכותם לאשר התאסלמות של יהודים.
לבתי הדין השרעיים יש הכרה רשמית והם ממומנים על ידי המדינה, בדומה לבתי הדין הרבניים. לקאדים (דיינים) העומדים בראשם יש מעמד של עובדי מדינה. הגבלות שחוק המדינה קבע לגבי נישואים וגירושים, כגון האיסור לחתן נערה שלא מלאו לה 17 שנים, האיסור על ביגמיה והאיסור לגרש אישה בניגוד לרצונה, חלות על בתי הדין השרעיים בישראל באותו אופן שבו הן חלות על בתי הדין הרבניים. כלומר, אסור לבית הדין לשתף פעולה עם המבקשים להינשא בנסיבות כאלה, ואם התקיימו הנישואים, עליו לעשות כל שביכולתו כדי להתירם. באותו אופן, אסור לבית הדין השרעי לשתף פעולה עם גבר המבקש לגרש את אשתו בניגוד לרצונה, אף שהשריעה מתירה זאת בנסיבות מסוימות.
כבתי דין דתיים אחרים, פסיקותיהם של בתי דין השרעיים בעניינים אזרחיים אחרים נחשבים בחוק הישראלי כפסיקות של בורר, ולפיכך הצדדים המתדיינים מחויבים להן רק אם התמלאו התנאים הקבועים בחוק לבוררות. התנאי העיקרי הוא הסכמת כל הצדדים להוצאת העניין הנדון מסמכותו של בית המשפט האזרחי המוסמך, ולהעבירו לבית הדין השרעי. לבית הדין השרעי אין כל סמכות בעניינים שאינם ענייני המעמד האישי, ועניינים שבהם אי-אפשר לקיים בוררות (לדוגמה, עניינים פליליים).
מעמד האישה באסלאם

האסלאם אינו אוסר על נשים לעבוד, אך הוא מדגיש את החשיבות של טיפול בבית ובילדים לשני ההורים. מבחינה תאורטית, החוק המוסלמי מתיר גירושין באופן פשוט, על ידי אמירה שלוש פעמים "אני מגרש אותך". למעשה, גירושין הם עניין מורכב יותר. בדרך כלל, האישה המגורשת שומרת על הנדוניה שלה מזמן שנישאה, אם הייתה כזו, וניתנת לה תמיכה לילדים עד שהם נגמלים. לאחר מכן הם מועברים לבעל, על פי הנסיבות שבכל מקרה.
בנוסף, נאסר על נשים להחזיק בתפקידים דתיים. רבים מפרשים את החוק המוסלמי כך שאסור לנשים לעבוד בתעסוקה בולטת, ולפיכך אסור להן לעבוד בממשל. ראייה זו היא המקובלת ברוב המדינות המוסלמיות במאה האחרונה, למרות הדוגמה של אשתו של מוחמד עאישה, שלקחה חלק בפוליטיקה וגם הייתה סמכות "חדית'" חשובה. אולם, המצב שונה במדינות מוסלמיות מתונות. לדוגמה, בפקיסטן, באינדונזיה, בטורקיה ובבנגלדש, כולן מדינות מוסלמיות ברובן, כיהנו נשים כראשי הממשלה או המדינה. נשים מוסלמיות גם מחזיקות בתפקידים חשובים בממשלות או בחברות.
אסור למוסלמי להינשא מחדש או להישאר נשוי לכופר משני המינים (סורה 2, 221; 60, 10). מותר לגבר מוסלמי להינשא לאישה מעמי הספר (סורה 5, 5); אך המסורת אוסרת על אישה מוסלמית להינשא לגבר לא-מוסלמי. אם הגבר בוחר להמיר את דתו לאסלאם הנישואין מותרים.
מעמד האישה באסלאם > קוד לבוש

הקוראן גם מציב קוד לבוש למאמינים. לנשים, הוא מדגיש את הצניעות: "ואמור לאישה המאמינה להשפיל את מבטה ולשמור על איבריה האינטימיים, ולא להציג את קישוטיה (על פי הפרשנות האסלאמית, צורת הגוף והשיער) לבד מאלה שבדרך כלל חשופים (על פי הפרשנות, פניהן וידיהן) ולמשוך את כיסויי הראש על החזה, ושלא תציג את קישוטיה אלא לבעלה, אביה, אבי בעלה, בניה וכו'" (סורה א-נור, 31). קרובים אלה מכונים ה"מהרהם" שלה. לגברים יש קוד לבוש קשוח פחות: עליהם להיות מכוסים מהברך ועד למותניים.
בטורקיה, ארץ שרובה הגדול מוסלמי, יש חוקים נגד קוד הלבוש הזה בבתי הספר ובמקומות עבודה. לאחר ההכרזה על הרפובליקה ב-1923, כחלק מהמהפכה של מוסטפא כמאל, היה עידוד לקוד לבוש מודרני. גם בצרפת אסור ללבוש כיסוי ראש בבית הספר, בחוק שנתקבל בשנת 2005 ועורר ויכוח ציבורי נרחב.
יש שרואים את קוד הלבוש הזה כדיכוי של הגברים כנגד הנשים. אולם, יש מקומות רבים בהם הנשים הולכות על פי הקוד הזה אף על פי שאין הן מחויבות לכך, כחלק מדתן ותרבותן. אחד מהבגדים שנשים לובשות ידוע כ"חיג'אב". פירוש המילה הוא לכסות את הראש והגוף.
מעמד האישה באסלאם > אלימות כלפי נשים

על פי רוב הפירושים, בקוראן ניתנה הסמכות לגבר להכות את אשתו אם היא אינה שומעת לו. ראשית עליו להוכיח אותה בדברים, ולאחר מכן להימנע מיחסי מין אתה לתקופה מסוימת. לבסוף, אם הוא חושב שהמצב מחייב זאת, מותר לו להכות אותה:
המשפטן הימי-ביניימי אשאפי, מייסד אחת מאסכולות הפיקה, העיר על הפסוק הזה כי "הכאה מותרת, אך עדיף שלא להכות".
מצד שני, ישנם כמה חדית'ים שבהם מובעת התנגדות רבה להכאת נשים.
"רצח על רקע כבוד המשפחה" נחשב בעולם המערבי כקשור לחוק המוסלמי, אך למעשה הוא מתרחש גם בחלק מהמדינות האסלאמיות וגם במקומות אחרים, כמו במערב אפריקה ובמרכז אמריקה, ואינו מתרחש כלל בחלק מהמדינות האסלאמיות.
באסלאם אכן יש עונשים קשים על סוגים שונים של פשע, ואלה כוללים כל יחסים מיניים מחוץ לנישואין, לנשים ולגברים; אך רק העונש על ניאוף ממש הוא מוות. כך לדוגמה, גזר בית משפט באירן על סכינה מוחמדי אשתיאני מוות בסקילה, בגין ניאוף. הפרשנות והיישום של החוקים ביחס לנישואין וצניעות השתנו במקומות ובזמנים שונים.
המרת דת מהאסלאם

על פי החוק המוסלמי, המרת דת של מוסלמי לדתות אחרות אסורה והיא נחשבת כבגידה ושמד. בתאולוגיה המוסלמית, המרת דת כזו מקבילה לבגידה בעם. העונש על עבירה זו היא נידוי והגליה או אף הוצאה להורג אם הממיר את דתו חי ב"מדינה מוסלמית" ונחשב כאויב המדינה. אך בארצות מוסלמיות רבות ובארצות מערביות, אין כל עונש למי שממיר את דתו.
חופש הביטוי

הרעיון המודרני של חופש הביטוי בעניינים פוליטיים ודתיים מגיע מתקופת ההשכלה במאה ה-18 והוא זר לנצרות וליהדות בצורותיהן הקדם-מודרניות. כך גם החוק השרעי אינו מתיר חופש ביטוי על נושאים כמו ביקורת כלפי הנביא מוחמד.
על פי הקוראן, אללה מקלל את מי שמזיק לנביא, וברור כי קללת אללה דינה מוות.
במצרים, לדוגמה, השלטונות ניסו לבטל את נישואיו של פרופסור נאצר אבו זייד (אנ') כאשר הוא חלק על איש דת מוסלמי אורתודוקסי מאוניברסיטת אל-אזהר בקהיר. איש הדת טען כי הפרופסור הבין את הקוראן בצורה המהווה בגידה וכפירה, ואבו זייד ברח להולנד.
ראו גם

פיקה
חלאל (כללי כשרות המזון)
מילה (אסלאם)
ד'ימי ("בני חסות" לא מוסלמים בארצות האסלאם)
לקריאה נוספת

מאיר יעקב קיסטר, מחקרים בהתהוות האסלאם, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1999
גיא בכור, המשפט בעולם הערבי, המרכז הבינתחומי הרצליה, 2002
יצחק יהודה גולדציהר, "הרצאות על האסלאם" (תקציר הספר)
בעז שושן, מיומנו של נוטריון מוסלמי, דמשק 1480-1500, ג'מאעה, 2015
רגשנות

ציר הרגשנות החיובית והשלילית
רגשנות (באנגלית: Dispositional Affect) היא נטייה או תכונת אישיות להגיב למצבים שונים בצורה רגשית ברורה. אנשים רגשניים נוטים להתרגש בקלות.
נטייה או תכונה זו יכולה לעיתים לבוא לידי ביטוי כאשר אדם נוטה באופן קבוע לראות דברים באופן חיובי או שלילי. אנשים עם נטייה לרגשנות חיובית (Positive Affectivity) מעריכים ומפרשים דברים בצורה אופטימית בעוד שאנשים עם נטייה לרגשנות שלילית (Negative Affectivity) רואים דברים בצורה פסימית.
רמת הרגשנות משפיעה על תחושות והתנהגות באופן מיידי ובדרך כלל גם באופן לא מודע, וההשפעה יכולה להיות ארוכת טווח (כמה שבועות עד כמה חודשים). מחקרים רבים מצביעים על מתאם בין רמת הרגשנות החיובית והשלילית לבין היבטים אחרים בפסיכולוגיה ובמדעי החברה, בהם אישיות, תרבות, קבלת החלטות, משא ומתן, חוסן נפשי והתמודדות עם משברים ועוד. לכן, יש חשיבות לנושא הן בחקר הפסיכולוגיה החברתית והן בחקר הפסיכולוגיה הארגונית.
המילונאי ראובן אלקלעי גזר מן המילה את צמד הפעלים גזורי השם רִגְשֵׁן (עשה לרגשני) והִתְרַגְשֵׁן (נעשה רגשני).
מאפיינים של רגשנות > הבחנה בין רגשנות לרגשות ומצב רוח

מלבד רגשנות קיימים מושגים נוספים לביטויים רגשיים, כגון רגשות ומצב רוח. מושגים אלו שונים מרגשנות ועם זאת יש ביניהם קשר.
רגשנות שונה מרגש (Emotion או Affect) בהיותה תכונת אישיות בעוד שרגש הוא מושג כולל לתגובות סובייקטיביות של בני אדם למצבים או לתופעות שונות. רגש כולל תגובות כלליות (רגש חיובי או רגש שלילי), וכן תגובות ספציפיות (אהבה, כעס, שנאה, פחד, קנאה, עצב). עם זאת, רמת העוצמה של רגשות שאדם חווה יכולה לנבוע מרמת הרגשנות שלו.
רגשנות שונה גם ממצב רוח (Mood) מאחר שמצב רוח מתייחס לתחושה כללית שבדרך כלל אינה ממוקדת באובייקט או אירוע ספציפי אבל גם אינה מהווה תכונת אישיות. עם זאת, נטייה לרגשנות חיובית יכולה להביא לכך שלאדם יש בדרך כלל מצב רוח חיובי, מאחר שרגשנות חיובית מביאה להסתכלות חיובית על העולם, ומצב הרוח נובע מצורת ההסתכלות על העולם. באופן דומה גם נטייה לרגשנות שלילית יכולה להביא לכך שלאדם ישנו בדרך כלל מצב רוח שלילי בשל הנטייה להסתכלות שלילית על העולם.