stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואי קאהן
הערות שוליים

↑  Architectural Research Group (fl. 1932-1934) -- Philadelphia Architects and Buildings, www.philadelphiabuildings.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507970405171  PLWABN: 9810670638205606  BIBSYS: 90184498  BNE: XX981260  BnF: cb122926374 (data)  CANTIC: a1058111x  CiNii: DA00218978  GND: 118559354  ICCU: CFIV098405  ISNI: 0000 0001 2103 1891  KulturNav: 46991397-567a-4679-a360-abed63d22355  LCCN: n79022177  LNB: 000034639  NDL: 00445048  NKC: xx0002177  NLA: 35257147  NLK: KAC199614322  NSK: 000198861  NTA: 070602875  RERO: 02-A003438315  RKD: 225401  SELIBR: 263256  SNAC: w616565t  SUDOC: 03177332X  Trove: 885078  ULAN: 500027669  VIAF: 95195639   WorldCat (עם VIAF): 95195639
RAI

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  ממשלת איטליה 
 תקופת הפעילות:  1924–הווה (כ־101 שנים) 
 חברות בנות:  Rai Pubblicità  Rai News  Biblioteca della Sede regionale per la Campania della RAI  Biblioteca centrale della RAI  Rai Sport (division)  Rai Fiction  Rai Cinema  Fonit Cetra  Biblioteca tecnica del Centro ricerche RAI 
 מיקום המטה:  רומא 
 ענפי תעשייה:  תקשורת המונים 
 מוצרים עיקריים:  שידורי רדיו, טלוויזיה 
 הכנסות:  2,360,000,000 אירו (נכון ל־31 בדצמבר 2020) 
 מנכ"ל:  Carlo Fuortes 
 עובדים:  12,751 (נכון ל־2021) 
  
 www.rai.it
 
RAI (באיטלקית: RAI - Radiotelevisione italiana ידועה בראשי התיבות באופן מסחרי בשם Rai מאז 2000; הייתה ידועה עד שנת 1954 כ-Radio Audizioni Italiane) היא חברת השידור הציבורית הלאומית של איטליה, שבבעלות משרד הכלכלה והאוצר.
RAI מפעילה ערוצי טלוויזיה אזוריים רבים ותחנות רדיו. זהו גוף שידור הטלוויזיה הגדול ביותר באיטליה ומתחרה עם Mediaset, רשת טלוויזיה ורדיו קטנה יותר. ל-RAI יש נתח גבוה יחסית של קהל צופים העומד על 33.8%.
שידורי RAI נקלטים גם במדינות השכנות, כולל אלבניה, בוסניה, קרואטיה, מלטה, מונקו, מונטנגרו, סן מרינו, סלובניה, ותיקן, שווייץ, תוניסיה ובמקומות אחרים בעיקר בטלוויזיה בתשלום.
מחצית מההכנסות של RAI מגיעות מאגרת שידור והשאר ממכירת זמן פרסום.
ב-1950, RAI הייתה לאחד מ-23 ארגוני השידור שייסדו את איגוד השידור האירופי.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לוגו

הסמל הראשון, מ-3 בינואר 1954 עד 2 באוקטובר 1983.
הלוגו השני והשלישי, מ-1982 ועד ל-30 בספטמבר 2000.
הלוגו עד 1988.
הלוגו הרביעי, בין 1 באוקטובר 2000 ל-17 במאי 2010.
הלוגו החמישי, מ-18 במאי 2010 עד 11 בספטמבר 2016.
הלוגו השישי והנוכחי, המשמש מאז 11 בספטמבר 2016.
ערוצי טלוויזיה > ערוצים נוכחיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  Rai.it - Il gruppo RAI, www.rai.it
↑  La radio in Italia cronologia (באיטלקית)
↑  Ascolti tv 2013 - Predominio Rai con Rai1 - DavideMaggio.it, DavideMaggio.it
↑  Il Ministero delle Comunicazioni - Notizie, archive.is, ‏2007-12-27(באיטלקית)
↑  Il Ministero delle Comunicazioni - Notizie, archive.is, ‏2007-12-13 (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266814605171  BnF: cb12306404w (data)  CiNii: DA04050044  ISNI: 0000 0001 0946 5291  LCCN: n79132356  MusicBrainz: cab55679-5573-4b62-913e-fba5d68e35dd  NKC: ko2007411671  VIAF: 137832947   WorldCat (עם VIAF): 137832947 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עמוס דגני

עמוס דגני (23 במאי 1926 - 28 ביולי 2012) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כראש מועצה אזורית עמק חפר (1995-1975) וכיהן כחבר הכנסת ובכיר בתנועת המושבים ובהסתדרות.
חייו

דגני נולד בתל אביב בשנת 1926 לשמואל ובתיה דגני. בשנת 1933 עברה משפחתו לכפר ויתקין.
בצעירותו היה פעיל בתנועת הנוער העובד והלומד ותנועת המושבים. בנוער העובד והלומד נבחר בשנת 1942 לחבר מזכירות התנועה, ובתנועת המושבים היה חבר מזכירות ומנהל מחלקת ביטחון והתיישבות צעירים. לאחר קום המדינה היה פעיל בהעלאת יהודי בולגריה והתנדב מטעם תנועת המושבים לשמש מדריך עולים במושב תאשור בנגב.
בוגר לימודי מינהל ציבורי באוניברסיטה העברית.
בשנת 1944 הצטרף דגני למפא"י ולאחר הקמתה של המשמרת הצעירה מונה למרכזה הארצי. בשנת 1957 נכנס מטעם המפלגה לכנסת השלישית, במקומו של אהרן רמז, ולאחר מכן נבחר לשלוש כהונות נוספות. בעת כניסתו לכנסת היה חבר הכנסת הצעיר ביותר. במהלך הכנסת החמישית עזב את מפא"י והצטרף לרפ"י. בבחירות לכנסת השישית נכלל ברשימה של רפ"י, אך נכנס לכנסת השישית רק מספר שבועות לאחר תחילתה, בעקבות התפטרותו של צבי צור. לאורך שנותיו בכנסת היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת הפנים וועדת הכספים.
הוא המשיך להיות חבר ברפ"י עד איחודה מחדש אל מפלגת העבודה.
לאחר סיום כהונתו בכנסת כיהן בשנים 1970–1975 כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות והיה אחראי מטעמה על הקואופרציה בחברת העובדים.
בשנת 1975 נבחר לראשות מועצה אזורית עמק חפר, תפקיד בו כיהן עשרים שנים רצופות.
נישא ליהודית ולהם 2 בנות (דליה אדיר ותרזה אהרוני). מחותנו היה פרופ' יוחנן אהרוני ונכדו הוא העיתונאי אורן אהרוני.
עמדות

בשנת 1966 תמך בהקפאת הקמת יישובים חקלאיים חדשים מפאת המחסור במים ובמכסות ייצור, אך הבהיר שהוא אינו מתנגד להקמת יישובים כפריים חדשים. דגני תמך בצמצום הסובסידיות לחקלאות באומרו ש"חקלאי אמיתי לא ירצה להיות עובד מדינה", אולם ביקש שלא להגדיל את היבוא החקלאי באומרו ש"התוצרת החקלאית חשופה היום במידה רבה למדי לתחרות".
בשנת 1968 הביע בכנסת דאגה ממצב קרנות הפנסיה ואמר:
ביטוח סוציאלי מחייב תחזיות והערכות, שאינן יכולות להיות כמובן מדויקות לחלוטין, אך אם הולך ומסתבר יותר ויותר כי התהליכים, והתחזיות המתבססות עליהם, מצביעים על קשיים חמורים ואף על משבר, הרי איננו רשאים לנער חוצננו היום מפני הבעיה, מתוך הנחה שכאשר נגיע אל המשבר נתמודד אתו. המוני עובדים ומעסיקיהם מפרישים סכומים גדולים לקרנות גמל ופנסיה. כולם מאמינים, כי סכומים אלה מופרשים לביטחונם הסוציאלי בימי שלכתם, אך המצב האקטוארי של כל הקרנות מחמיר, ומוכיח כי יום בהיר אחד, והוא אינו כה רחוק, ימצאו עצמם המוני עובדים כשחסכונותיהם נאכלו והתנדפו בטרם נזקקו להם.
דבריו אלו ספגו ביקורת בעיתון ההסתדרות "דבר" על שהם גורמים לבהלת שוא, אך תוך שנים אחדות הם התבררו כנכונים.
הערות שוליים

↑  מ. שמריהו, פעמי הבחירות נשמעו במועצת מפא"י, מעריב, 20 באוגוסט 1954
↑  עמוס דגני לכנסת, דבר, 7 בינואר 1958
↑  מעמדה ועתידה של החקלאות הישראלית, דבר, 25 בפברואר 1966
↑  שר החקלאות: אפשר להרחיב את היצוא במידה ניכרת, דבר, 22 במרץ 1966
↑  יונה יגול, הביקורת והעובדות, דבר, 11 ביוני 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297285605171  ISNI: 0000 0003 8031 1011  LCCN: no2015140265  VIAF: 259225590   WorldCat (עם VIAF): 259225590
אליאל סארינן

| --- | --- |

אליאל סארינן
 לידה:  20 באוגוסט 1873 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, פינלנד 
 פטירה:  1 ביולי 1950 (בגיל 76) בלומפילד הילס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Gottlieb Eliel Saarinen 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה  Former Real Lyceum 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 זרם באמנות:  אר נובו, הסגנון הבין-לאומי, אר דקו, יוגנדסטיל 
 יצירות ידועות:  תחנת הרכבת של הלסינקי 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של AIA (1947)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' (1940)  מפקד דרגה ראשונה במסדר הוורד הלבן של פינלנד (22 בדצמבר 1924)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד (1940)  מדליית הזהב המלכותית (1950)  דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של קרלסרוהה (1933)  מפקד הצלב הגדול של מסדר האריה של פינלנד (20 ביולי 1946)  עמית המכון האמריקאי לאדריכלות 
 בן או בת זוג:  Loja Saarinen  Mathilda Tony Charlotta Gyldén 
 צאצאים:  אירו סארינן, Pipsan Saarinen Swanson 
 
אליאל סארינן (בפינית: Eliel Saarinen;‏ 20 באוגוסט 1873 – 1 ביולי 1950) היה אדריכל פיני ונודע בזכות בנייניו שתכנן בסגנון האר נובו בראשית המאה ה-20. אביו של אירו סארינן.
ביוגרפיה ועבודותיו בפינלנד

אליאל סארינן התחנך בהלסינקי ולמד באוניברסיטת הלסינקי לטכנולוגיה. מ-1896 ועד 1905 עבד בשיתוף עם הרמן גאסליוס (Herman Gesellius) והרמס לינדגרן (Armas Lindgren) בחברה שהקימו, "גאסליוס, לינדגרן וסארינן" (Gesellius, Lindgren, and Saarinen). עבודתו המשמעותית הראשונה בחברה הייתה תכנון הביתן הפיני בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1900. הביתן הפיני תוכנן בהשראת מספר בסגנונות בהם: אדריכלות עץ פינית, התחייה הגותית הבריטית והאר נובו. עקרונות התכנון המוקדמים שגיבש סארינן בעבודה זו באו לידי ביטוי גם בעבודות מאוחרות יותר שתכנן. החל מהמוזיאון הלאומי של פינלנד ועד תחנת הרכבת של הלסינקי. מ-1910 עד 1915 עבד על פרויקט נרחב של תכנון העיר Munksnäs-Haga ולאחר מכן פרסם ספר בנושא. בינואר 1911 נבחר ליועץ תכנון העיר לטאלין, אסטוניה ואף הוזמן לבודפשט כדי לייעץ לפיתוח העיר. בשנת 1912, סארינן כתב חוברת על בעיות התכנון של בודפשט. באפריל 1913 קיבל את הפרס הראשון בתחרות בינלאומית על תוכניתו לעיר טאלין. בין השנים 1917–1918 עבד סארינן על תוכנית בניין עיר של הלסינקי. הוא גם עיצב סדרה של בולי דואר, שהונפקו 1917, ואת שטרות הכסף של המרק הפיני הציג בשנת 1922.
ב-6 במרץ 1904 התגרש מאשתו הראשונה, מתילדה (שהתחתנה לאחר מכן עם הרמן גאסליוס) והתחתן עם אשתו השנייה, לואיז גאסליוס, פסלית בהלסינקי, ואחותו הצעירה של הרמן גאסליוס. ב-31 במרץ 1905 נולדה בתם הבכורה, אווה-ליסה (פיפסאן), וב-20 באוגוסט 1910 נולד בנו אירו.
המעבר לארצות הברית

אליאל סארינן עבר לארצות הברית בשנת 1923 לאחר שהצעתו למגדל טריביון בשיקגו, אילינוי זכתה במקום השני בתחרות האדריכלית שנערכה. הצעה זו השפיעה על אדריכלים רבים בארצות הברית וגורדי שחקים רבים בערים אמריקאיות נבנו בהשראתה.  אחת העבודות הבולטות בהשראת סארינן היא בניין המפרץ (Gulf Building) ביוסטון. סארינן התיישב לראשונה באוונסטון, אילינוי, שם עבד על תוכניתו לפיתוח גדות האגם של שיקגו. בשנת 1924 הפך לפרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1925 ביקש ג'ורג' גוף בות (George Gough Booth) מאליאל סארינן לתכנן את קריית החינוך של קרנברוק, שנועדה להיות המקבילה האמריקאית לבאוהאוס. סארינן אף לימד שם והפך לנשיא האקדמיה לאמנות של קרנברוק ב-1932. בין תלמידיו היו ריי וצ'ארלס איימס.
בסביבות שנת 1934, אליאל סארינן היה מעורב בעיצוב מוצר עבור חברת Wilcox Silver Plate Co. במרידן, קוניטקט. קנקן תה אייקוני זה הוצג לראשונה בתערוכה שהתקיימה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק. במהלך השנים הבאות, הוצג הכד התה בתערוכות רבות, כולל ב"תערוכה המודרנית בסנט לואיס" (2015-16) במוזיאון לאמנות של סנט לואיס, "קרנברוק הולכת לסרטים: סרטים והאובייקטים שבהם", שהוצגה מעת לעת בין השנים 1925–1975 במוזיאון האומנות של קרנברוק (2014-15). ובשנת 2005–2007, בתערוכת "המודרניזם בכסף האמריקאי: עיצוב במאה ה-20", שאורגן על ידי מוזיאון דאלאס לאמנות, וגם הופיע במתערוכה מטעם למוסד סמית'סוניאן בוושינגטון די. סי.. בשנת 52–1951, הוצג כד תה באופן בולט בתערוכה לזכרו של אליאל סארינן שנדדה למקומות רבים ברחבי ארצות הברית. בנוסף למוזיאון קרנברוק, מוזיאון דאלאס ומוזיאון סנט לואיס, המוזיאון הבריטי בלונדון ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות מחזיקים גם הם כדי תה הקשורים לעיצוביו של אליאן סארינן.
אליאל סארינן הפך לפרופסור במחלקה לארכיטקטורה באוניברסיטת מישיגן.
בנו, אירו סארינן (1910-1961), הפך לאחד האדריכלים האמריקאים החשובים של אמצע המאה ה-20, כאחד המנהיגים של הסגנון הבינלאומי. סטודנט של סארינן, אדמונד בייקון, זכה להכרה לאומית כמנכ"ל ועדת התכנון של העיר פילדלפיה בשנים 1949–1970.
אליאל קיבל את מדליית הזהב של AIA בשנת 1947.
עבודות משמעותיות

| עבודה | מיקום | תאריך סיום | תמונה |
| --- | --- | --- | --- |
| הביתן הפיני בתערוכה העולמית (יחד עם הרמן גאסליוס (Herman Gesellius) והרמס לינדגרן (Armas Lindgren)) | פריז | 1900 |  |
| Hvitträsk | קירקונומני | 1902 |  |
| המוזיאון הלאומי של פינלנד | הלסינקי | 1904 |  |
| תחנת הרכבת של הלסינקי | הלסינקי | 1909 |  |
| בניין עיריית לאהטי | לאהטי | 1911 |  |
| תחנת הרכבת של ויבורג | ויבורג | 1913 |  |
| בניין עיריית יואנסו | יואנסו | 1914 |  |
| כנסיית סנט פול | טרטו | 1917 |  |
| Marble Palace | הלסינקי | 1918 |  |
| Munkkiniemi Pension house | הלסינקי | 1920 |  |
| Kleinhans Music Hall | באפלו | 1940 |  |
| בית הספר קרו איילנד | ווינטקה, אילינוי | 1940-41 |  |
| "הכנסייה הנוצרית הראשונה" | קולומבוס, אינדיאנה | 1942 |  |
| קריית החינוך של קרנברוק | בלומפילד הילס, מישיגן | 1940 |  |
| המרכז לאומנויות דה מוין | דה מוין | 1948 |  |
| כנסיית לות'רן | מיניאפוליס | 1949 |  |
לקריאה נוספת

Saarinen, Eliel (1985). The search for form in art and architecture. New York: Dover.
Saarinen, Eliel (1943). The City: Its Growth, its decay, its future. New York: Reinhold publishing corporation.
Hausen, Marika (ed) (1984). Eliel Saarinen: 1873-1950 - Works in Finland. Helsinki: Museum of Finnish Architecture.
A&E with Richard Guy Wilson, Ph.D.,(2000). America's Castles: Newspaper Moguls, Pittock Mansion, Cranbrook House & Gardens, The American Swedish Institute. A&E Television Network.
Hill, Eric J. and John Gallagher (2002). AIA Detroit: The American Institute of Architects Guide to Detroit Architecture. Wayne State University Press. ISBN 0-8143-3120-3.
Pelkonen, Eeva-Liisa (2006). Eero Saarinen. New Haven: Yale University Press. ISBN 0-300-11282-3.
הערות שוליים

↑  (January–February 1935).  "At Metropolitan Museum: Silverware executed by International Silver Co. in Contemporary American Industrial Art Exhibit". artdesigncafe.com / International Silver Standard, International Silver Co. newsletter, 3(4), pp. 6-7. Retrieved January 1, 2017.
↑  (September 8, 2015)."Press release: Saint Louis Art Museum marks Gateway Arch anniversary with St. Louis Modern". St. Louis Art Museum. Retrieved January 1, 2017).
↑  (Undated).[.http://cranbrookartmuseum.org/exhibition/cranbrook-goes-to-the-movies-films-and-their-objects-1925-1975 "Exhibition detail: Cranbrook Goes to the Movies Films and Their Objects, 1925–1975"] Cranbrook Art Museum website. Retrieved January 1, 2017.
↑  Stern, Jewel. (2005). "Modernism in American Silver: 20th-Century Design" Dallas Museum of Art and Yale University Press. Retrieved January 1, 2017.
↑  (March 16, 2016). "Wilcox Silver Plate Co. designs in collections, at auction, and in exhibitions". Design Meriden / artdesigncafe.com. Retrieved January 1, 2017.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276521205171  PLWABN: 9810686667905606  BIBSYS: 90129045  BnF: cb12439023k (data)  CiNii: DA00907419  GND: 119048353  ISNI: 0000 0001 0889 9346  KulturNav: 4b82477b-0e6c-479b-b422-2adcff465d45  LCCN: n79027076  LNB: 000097070  NDL: 00525780  NKC: ola2006323491  NTA: 069170606  RKD: 324569  SELIBR: 220978  SNAC: w6pk0jpg  SUDOC: 033531889  Trove: 964751  ULAN: 500027014  VIAF: 39471157   WorldCat (עם VIAF): 39471157 
סארינן תכנן את כלל רובעי העיר הלסינקי אך הם מעולם נבנו עקב העלויות הגבוהות שנדרשו לכך. בתמונה זו תוכניתו לרובע Haaga
המכרזים לבחירת המארחות של מונדיאל 2018 ומונדיאל 2022

המכרזים לבחירת המארחות של מונדיאל 2018 ומונדיאל 2022 החלו בינואר 2009 והסתיימו ב-2 בדצמבר 2010 עם הכרזת מארחות שני הטורנירים על ידי פיפ"א. לאירוח מונדיאל 2018 נבחרה רוסיה ואת מונדיאל 2022 אירחה קטר. 
 זוהי הפעם הראשונה שמדינות אלו אירחו את המונדיאל.
בניגוד למונדיאלים הקודמים, בהם נבחרה המדינה המארחת כ-7 שנים לפני קיום הטורניר, החליטה פיפ"א לבחור באותו יום את מארחות שני הטורנירים. המדינות החברות בפיפ"א הוזמנו להגיש את הצעותיהן עד ל-16 במרץ 2009 לשני הטורנירים גם יחד או לאחד מהם בלבד.
לפי חוקי פיפ"א, יבשת שאירחה מונדיאל לא יכולה לארח את שני המונדיאלים הבאים. מונדיאל 2010 התקיים בדרום אפריקה לכן מדינות באפריקה לא יכולות להגיש הצעה לאירוח מונדיאל 2018. ברזיל נבחרה לארח את מונדיאל 2014 ולכן מדינות דרום אמריקה לא יכולות להגיש הצעה אף לא לאחד הטורנירים.
מונדיאל 2018

מונדיאל 2018 הוא טורניר גביע העולם בכדורגל שנערך ברוסיה. המועמדות הסופיות מביניהן נבחרה המארחת הן אנגליה, רוסיה, והצעות משותפות של ספרד ופורטוגל ושל הולנד ובלגיה.
מונדיאל 2018 > הליך בחירת המדינה המארחת

מבין 11 הצעות שהוגשו לפיפ"א על המכרז לשני המונדיאלים, 8 כללו הצעה לאירוח מונדיאל 2018: אנגליה, רוסיה, ארצות הברית, אוסטרליה, יפן, מקסיקו, והצעות משותפות של ספרד ופורטוגל ושל הולנד ובלגיה.
ב-21 בספטמבר 2009 משכה מקסיקו את הצעתה והותירה את המירוץ ל-7 ההצעות האחרות.
בינואר 2010 הצהיר נשיא פיפ"א ספ בלאטר כי מונדיאל 2018 צריך להיערך באירופה. הוא חיזק את הצהרתו זו בהודעה נוספת באוגוסט 2010, במהלך ביקור בלונדון, בה התייחס ספציפית להצעותיהן של רוסיה ואנגליה כמובילות מבחינתו.
לאור הצהרותיו של בלאטר הסירו אוסטרליה ויפן את מועמדותן במהלך השנה, וב-15 באוקטובר עשתה זאת גם ארצות הברית. כתוצאה מכך נותרו רק ארבע ההצעות האירופיות כמועמדות סופיות, ונקבע סופית כי מונדיאל 2018 אכן ייערך באירופה.
מונדיאל 2018 > בלגיה והולנד

אלן קורטיס, חבר פרלמנט בלגי הודיע באוקטובר 2006 כי הצעה רשמית לאירוח המונדיאל תימסר משלוש מדינות הבנלוקס: בלגיה, הולנד ולוקסמבורג. ביוני 2007 שלוש המדינות פתחו בקמפיין משותף. מאוחר יותר פרשה לוקסמבורג מן ההצעה, לא באופן רשמי אך הודיעה כי בכוונתה לא לארח משחקים או להעפיל אוטומטית לטורניר הגמר, אך נחשבה כאחת מן המארחות בקונגרס פיפ"א. משלחת בראשות ראשי התאחדויות הכדורגל הבלגית וההולנדית נפגשו עם נשיא פיפ"א ספ בלאטר ב-14 בנובמבר 2007 שהודיע באופן רשמי על הצעת האירוח המשותפת. המשלחת נפגשה גם נשיא אופ"א, מישל פלאטיני על מנת לשכנע אותו לתמוך בהצעה המשותפת, אחרי הפגישה טענה המשלחת כי פלאטיני התרשם מהחזרת המונדיאל לאירופה ומההצעה המשותפת. חיסרון בהצעה של בלגיה והולנד הוא חוסר באצטדיון בעל 80,000 מקומות לארח את משחק הגמר, עם זאת מועצת העיר רוטרדם נתנה אישור להרחבת אצטדיון פיינורד עד שנת 2018. לו ההצעה זכתה, בלגיה הציעה לאירוח את האצטדיונים באנטוורפן, ברוז', בריסל, גנט, גנק, ליאז' ושרלרואה. בהולנד אירוח המשחקים היה אמור להיות באיינדהובן, אמסטרדם, אנסחדה, היירייבן ורוטרדם, שבערים אמסטרדם ורוטרדם יארחו שני אצטדיונים. בלגיה והולנד כבר אירחו במשותף את יורו 2000.
מונדיאל 2018 > אנגליה

ב-31 באוקטובר 2007, התאחדות הכדורגל האנגלית הודיעה רשמית על הצעתה לאירוח המונדיאל. ב-24 באפריל 2008 השלימה ההתאחדות האנגלית הצעה בת 63 עמודים לאירוח מונדיאל 2018 ו-2022, עם דגש על פיתוח הכדרוגל ברחבי העולם. ב-27 בינואר 2009, הגישה אנגליה את הצעתה בצורה רשמית לפיפ"א.
ממשלת בריטניה תמכה בהצעתה של אנגליה לארח את המונדיאל בשטחה ואף תמכה בה כספית.
אם הצעתה של אנגליה הייתה זוכה במכרז, הערים המארחות היו: לונדון (שלושה אצטדיונים), מנצ'סטר (שני אצטדיונים), ברמינגהם, בריסטול, לידס, ליברפול, מילטון קינס, ניוקאסל, נוטינגהאם, פלימות', שפילד וסנדרלנד. אנשי פיפ"א הביעו התעניינות רבה בהצעה האנגלית וביניהם דייוויד וויל, סגן נשיא פיפ"א ופרנץ בקנבאואר, מנהיג הצעתה של גרמניה לאירוח מונדיאל 2006 וחבר הוועד המנהל של פיפ"א. נשיא פיפ"א בירך על ההצעה של "מולדת הכדורגל".
ההצעה האנגלית נכשלה והגיעה למקום האחרון במכרז.
מונדיאל 2018 > ספרד ופורטוגל

נשיא פדרציית הכדורגל הפורטוגלית, גילברטו מדייל, דיבר לראשונה על הצעה משותפת עם ספרד כבר בנובמבר 2007. עם זאת, ביולי 2008 הודיעו בספרד כי הם מתכוונים להגיש הצעה אישית. בדצמבר אותה שנה, ספרד חזרו בהם מהרעיון והודיעו שהם מתכוונים להגיש הצעה משותפת עם פורטוגל לאירוח מונדיאל 2018 ו-2022. תוכן ההצעה אינו ידוע, אך העיתונים בספרד פרסמו שהמונדיאל יתקיים ב-12 אצטדיונים ב-8 ערים בשתי המדינות, שמשחק הפתיחה יתקיים בליסבון ומשחק הגמר במדריד.
ההצעה המשותפת של ספרד ופורטוגל הגיעה למקום השני במכרז. ספרד אירחה בעבר את מונדיאל 1982 ופורטוגל אירחה את יורו 2004.
מונדיאל 2018 > רוסיה

רוסיה הודיעה על כוונתה להגיש הצעה לאירוח המונדיאל בתחילת 2008 והגישה את הצעתה בזמן. בהצעה המקורית נכללו 14 אצטדיונים (שקוצצו בהצעה הסופית ל-11): סנקט פטרסבורג, קלינינגרד, סוצ'י, רוסטוב על הדון, קרסנודר, מוסקבה (2 אצטדיונים ועוד אצטדיון נוסף בסביבתה), ירוסלב, ניז'ני נובגורוד, קאזאן, סרנסק, זמארה ואצטדיון בעיר וולגוגרד. באותה תקופה, לא היה ברוסיה אצטדיון עם קיבולת של 80,000 מושבים כמו בדרישות של פיפ"א, אך בהצעה הייתה קריאה להרחבת אצטדיון לוז'ניקי מ-78,000 מושבים לכ-89,000 מושבים (לבסוף הורחב ל-81,006 מושבים).
רוסיה זכתה במכרז ואירחה את מונדיאל 2018. תקציב המונדיאל עמד על כ-13 מיליארד דולרים.
מונדיאל 2022

מונדיאל 2022 הוא טורניר גביע העולם בכדורגל שצפוי להיערך ב-2022. המועמדות הסופיות מביניהן נבחרה המארחת הן ארצות הברית, אוסטרליה, יפן, קוריאה הדרומית וקטר.
מונדיאל 2022 > הליך בחירת המדינה המארחת

11 הצעות הוגשו לאירוח מונדיאל 2022. כל שמונה ההצעות שכללו הצעה לאירוח מונדיאל 2018 כללו גם הצעה לאירוח מונדיאל 2022, ושלוש האחרות כללו הצעה לאירוח מונדיאל 2022 בלבד: קטר, אינדונזיה וקוריאה הדרומית.
לאירוח מונדיאל 2018 נבחרה רוסיה. לאור זאת ולאור חוקי פיפ"א המונעים מיבשת שאירחה מונדיאל לארח את שני המונדיאלים הבאים, בוטלו אוטומטית באוקטובר 2010 כל ההצעות האירופיות לאירוח מונדיאל 2022. חמש ההצעות הלא אירופיות נותרו כמועמדות הסופיות לבחירה. לבסוף, קטר זכתה באירוח מונדיאל 2022.
מונדיאל 2022 > אוסטרליה

בספטמבר 2007 אישרה הפדרציה לכדורגל האוסטרלית כי אוסטרליה תציע הצעה לאירוח המונדיאל. יו"ר הפדרציה הצהיר כי הם מתכוונים להשתמש ב-16 אצטדיונים לצורך ההצעה (שחלקם משמשים גם לענפי ספורט אחרים כמו רוגבי). ראש ממשלת אוסטרליה, קווין ראד, הודיע על תמיכת הממשלה בהצעה ובדצמבר 2008 הודיעה השרה לספורט, קייט אליס שממשלת אוסטרליה תתן לפדרציה לכדורגל 45.6 מיליון דולר אמריקאי למימון הכנת ההצעה למונדיאל.
בקונגרס פיפ"א שהתקיים בשנת 2008 נשיא פיפ"א, ספ בלאטר אמר כי הוא מציע לאוסטרליה להתרכז באירוח המונדיאל של שנת 2022. למרות זאת, אוסטרליה התחייבו מחדש להצעתם ונראו נחושים, אך בסופו של דבר, ב-10 ביוני 2010 אוסטרליה משכה את הצעתה לאירוח מונדיאל 2018 והחליטה להתרכז באירוח מונדיאל 2022.
אף על פי שבתחילה נראתה אוסטרליה כמועמדת פוטנציאלית לאירוח המונדיאל, ההצעה הסופית של אוסטרליה קיבלה רק קול אחד שהדהים את פרנץ בקנבאואר ומומחים כאחד.
מונדיאל 2022 > יפן

יפן הציעה להיות המדינה האסיאתית הראשונה שתארח את המונדיאל פעמיים (הפעם הראשונה הייתה במונדיאל 2002 בשיתוף עם דרום קוריאה). עם זאת, העובדה שיפן אירחה את המונדיאל לא מזמן, הייתה עלולה לפעול כנגדה. אף על פי, שביפן לא היה אצטדיון בעל קיבולת של 80,000 מושבים כמו בדרישות פיפ"א, הצעת יפן התבססה על אצטדיון של 100,000 מושבים שיהיה מרכזי באולימפידאת טוקיו 2020 (האצטדיון האולימפי החדש של טוקיו).
יפן גם התחייבה שאם תוענק לה הזכות לארח את מונדיאל 2022, היא תפתח טכנולוגיה שתאפשר לה לשדר שידור חי בינלאומי בתלת-ממד על גבי מסכים גדולים ובכך תיצור אשליה שהצופה נמצא ממש בקרבת השחקנים. ויתר על כן, יפן התחייבה לשדר את המשחקים בפורמט הולוגרפי, אם הטכנולוגיה תאפשר זאת.
ב-4 במאי 2010, יפן משכה את הצעתה לאירוח מונדיאל 2018, על רקע הקריאות לקיומו באירופה. הצעתה של יפן לאירוח מונדיאל 2022 נכשלה והגיעה למקום הרביעי.
מונדיאל 2022 > קטר

הקטרים הגישו הצעה לאירוח מונדיאל 2022 בלבד. קטר רצתה להיות המדינה הערבית הראשונה שמארחת את המונדיאל. הצעות כושלות ממדינות ערביות אחרות כוללות את מרוקו (1994, 1998, 2006, 2010 ונכון ל-2021, גם 2026 ו-2030), מצרים (2010) והצעה משותפת של לוב ותוניסיה ב-2010 שלבסוף הוסרה.
קטר תכננה לקדם את ההצעה כהצעה לאחדות ערבית וקיוו להיעזר בתמיכה מכל העולם הערבי והציבה זאת כהזדמנות לגשר על הפער בין העולם הערבי למערב. ההצעה יצאה לדרכה בקמפיין פרסומי ברחבי המדינה בנובמבר 2009.
הרבה חששות היו על הצעתה של קטר ובמיוחד בקשר לטמפרטורות החמות בקיץ שיכולות להגיע ל-40 מעלות צלזיוס. בעקבות החששות חשבו בפיפ"א להעביר את המונדיאל לחורף. בינואר 2014 אמר המזכיר הכללי של פיפ"א, ג'רום ואלקה: "הטורניר לא יתקיים ביוני-יולי. נובמבר-ינואר נראים החודשים הטובים ביותר". לבסוף התקבלה החלטה לקיים את המונדיאל בחודשים נובמבר-דצמבר.
למרות החששות הרבות על קיום המונדיאל בקטר, נשיא פיפ"א אישר את קיומו במזרח התיכון בטענה כי "גם לעולם הערבי גביע עולם.."
לאחר המינוי של קטר לאירוח הטורניר הופיעו בתקשורת העולמית שורה ארוכה של תחקירים ובהם נחשפו חשדות שההצבעה הייתה פסולה והתרחשה קניית קולות - פרשה שזכתה לכינוי "קטרגייט". במאי 2014 אמר נשיא פיפ"א ספ בלאטר כי בחירת קטר הייתה טעות.
מונדיאל 2022 > דרום קוריאה

דרום קוריאה הגישה הצעה לאירוח מונדיאל 2022 בלבד. גם הם, כמו יפן, התמודדו להיות המדינה האסיאתית הראשונה שמארחת את המונדיאל פעמיים (הפעם הראשונה הייתה במונדיאל 2002 שאירחה יחד עם יפן). עם זאת, העובדה שדרום קוריאה אירחה את המונדיאל לא מזמן, הייתה עלולה לפעול כנגדה במכרז.
אף על פי שבדרום קוריאה לא היה אצטדיון עם קיבולת של 80,000 מושבים כמו בדרישות פיפ"א, היא תכננה לשדרג אצטדיון קיים בכדי לעמוד בדרישות. הערים שהיו מארחות את המונדיאל לו היה מתקיים בדרום קוריאה היו: בוסאן, צ'ואונאן, דאיגו, טג'אן, קויאנג, קוואנגג'ו, אינצ'ון (2 אצטדיונים), ג'ונג'ו, סאוגוויפו, סיאול (2 אצטדיונים), סוואן ואולסן.
ההצעה הדרום קוריאנית לא התקבלה והגיעה למקום השלישי.
מונדיאל 2022 > ארצות הברית

פדרציית הכדורגל של ארצות הברית הודיעה לראשונה בפברואר 2007 כי יגיש הצעה לאירוח מונדיאל 2018 ו-2022. בינואר 2010 נבחרו 18 ערים ו-21 אצטדיונים ברחבי ארצות הברית. כולם נכללו בהצעתה הסופית של ארצות הברית לאירוח המונדיאל. הערים הן: אטלנטה, בולטימור, פוקסבורו (בוסטון), דאלאס, דנוור, יוסטון, אינדיאנפוליס, קנזס סיטי, לוס אנג'לס, מיאמי, נאשוויל, ניו יורק, פילדלפיה, פיניקס, סן דייגו, סיאטל, טמפה, ו-וושינגטון די. סי.
21 האצטדיונים היו אמורים להיות בעלי קיבולת ממוצעת של 77,000 מושבים, שאף אחד מהם לא יהיו פחות מ-65,000 מושבים. בשבעה מהאצטדיונים יש לפחות 80,000 מושבים. באוקטובר 2010 ארצות הברית משכה את הצעתה לאירוח מונדיאל 2018, על רקע הקריאות לקיומו באירופה. ההצעה האמריקאית לאירוח מונדיאל 2022 הגיעה למקום השני.
ההצעה המשותפת של ארצות הברית, קנדה ומקסיקו לאירוח מונדיאל 2026 התקבלה והוא יתקיים שם בקיץ 2026.