stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוואמי בראון
קריירה

כשהיה בתיכון בראון נחשב לשחקן התיכון הטוב ביותר בשכבת הגיל שלו. הוא החליט לדלג על משחק בקולג', ונבחר בבחירה ראשונה בדראפט ה-NBA לשנת 2001 על ידי וושינגטון ויזארדס, לפני שחקנים כמו טוני פארקר ופאו גאסול.
האכזבה הייתה גדולה, כשבעונתו הראשונה, לא הרשים וסיים עם ממוצעים מאכזבים של 4.5 נקודות ו-3.5 ריבאונדים למשחק. גם עונתו השנייה של בראון לא ענתה לציפיות שתלו בו, והוא סיים את העונה עם ממוצעים של 7.4 נקודות ו-5.2 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השלישית חל שיפור במשחקו של בראון, והוא סיפק ממוצעים של 10.9 נקודות ו- 7.2 ריבאונדים למשחק. משחק השיא שלו בעונה זו היה מול סקרמנטו קינגס, נגדה קלע 30 נקודות והוריד 19 ריבאונדים.
בעונתו הרביעית ב-NBA עבר בראון ללוס אנג'לס לייקרס. הוא סיים את הפלייאוף של העונה עם ממוצעים של 12.3 ו-9.1 ריבאונדים למשחק.
ב-2007, הוגשה תלונה כנגד בראון במשטרת לוס אנג'לס על ידי צעירה שהתלוננה שהוטרדה מינית על ידו, אך לאחר חקירה הוא נוקה מכל אשמה.
ב-2008 הועבר בטרייד לממפיס גריזליס, כחלק מעסקה ששלחה את פאו גאסול ללייקרס. בתום עונה זו, חתם בראון כשחקן חופשי בדטרויט פיסטונס, שם הוא עולה מהספסל בתפקיד הסנטר, כגיבוי לראשיד וולאס.
בנובמבר 2011 חתם בראון על חוזה לעונה אחת בגולדן סטייט ווריורס ובמרץ 2012 עבר בטרייד יחד עם מונטה אליס ואפיי יודו למילווקי באקס תמורת אנדרו בוגוט וסטיבן ג'קסון.
ב-13 ביולי 2012 בראון חתם בפילדלפיה 76' לשתי עונות על חוזה של כ-6 מיליון דולר. לאחר פציעות נופה מסגל הסיקסרס.
צפון-מערב רוסיה

המחוז הפדרלי הצפון-מערבי
צפון-מערב רוסיה (ברוסית: Северо-запад России) הוא אזור גאוגרפי בחלק הצפון מערבי של רוסיה. האזור חופף פחות או יותר לאזור המחוז הפדרלי הצפון-מערבי.
האזור מכיל אזורים מיוערים עצומים, אגמים ונהרות רבים ומורשת תרבותית עשירה.
הערים סנט פטרסבורג וארכנגלסק הן הערים הגדולות ביותר באזור צפון-מערב רוסיה.
אזור זה גובל בנורווגיה, פינלנד, אוקיינוס הקרח הצפוני, רכס הרי אורל ונהר הוולגה.
מבחינה היסטורית, זה היה האזור של הרפובליקות נובגורוד ופסקוב.
גלריית תמונות

סנקט פטרבורג
הקרמלין של נובגורוד
ויבורג
הפארק הלאומי יוגיד ווה
קוואנדבלה

קוואנדבלה (באנגלית ובאפריקאנס: KwaNdebele) הייתה בנטוסטן בדרום אפריקה אשר יועדה על ידי שלטון האפרטהייד למולדת חצי עצמאית עבור בני עם המטבלה. היא נוצרה כאשר קנתה ממשלת דרום אפריקה 17 חוות בבעלות לבנים בלב פרובינציית טרנסוואל, לא הרחק מיוהנסבורג ופרטוריה והקימה בהם ממשלה. המולדת זכתה לאוטונומיה מוגבלת בשנת 1981 והעיירה סיאבוסווה שימשה כבירתה. ב-1986 הועברה הבירה לקוואמלאנגה.
קוואנדבלה חזרה לשלטון דרום אפריקאי ב-26 באפריל 1994.
הערות שוליים

1 2  Sally Frankental; Owen Sichone (2005-01-01). South Africa's Diverse Peoples: A Reference Sourcebook. ABC-CLIO. p. 187. ISBN 978-1-57607-674-3. Retrieved 2013-09-18.
↑  "Census > 1991 > RSA > Variable Description > Person file > District code". Statistics South Africa - Nesstar WebView. Retrieved 18 August 2013.
| בנטוסטנים בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד |
| --- | --- | --- |
| בנטוסטנים שהוכרזו עצמאיים | בופוטאצוואנה בופוטאצוואנה • ונדה ונדה • טרנסקאי טרנסקאי • סיסקאי סיסקאי |  |
| בנטוסטנים רגילים | גאזאנקולו גאזאנקולו • לבווה לבווה • קוואקווא קוואקווא •  קאנגוואנה • קוואנדבלה קוואנדבלה • קוואזולו קוואזולו |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צינור הגז איסטמד

| --- | --- |

מפת הצינור המיועד
 סוג:  צינור גז טבעי
 מדינות:  ישראל ישראל  קפריסין קפריסין  יוון יוון   מצרים מצרים
 מוצא:  ישראל ישראל
 עובר דרך:  הים התיכון
 שותפים:  DEPA  אדיסון
 אורך:  1,872 ק"מ 
 קיבולת מקסימלית:  10 מיליארד מטר מעוקב (BMC) לשנה
 כיוון זרימה:  ממזרח–למערב
 
שר החוץ של יוון ניקוס דנדיאס נפגש עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו לקראת חתימת הסכם צינור הגז איסט-מד באתונה, ינואר 2020
צינור מזרח הים התיכון או EastMed היה צינור גז טבעי שתוכנן על מנת לחבר ישירות את משאבי הגז הטבעי ממזרח אגן הים התיכון ליוון היבשתית דרך קפריסין וכרתים. הפרויקט היה אמור להעביר גז טבעי ממאגרי הגז הטבעי ממזרח אגן הים התיכון ליוון, ובשיתוף צינורות פוסיידון ו-IGB לאיטליה וחלקים נוספים באירופה. אורכו של הצינור המתוכנן היה כ-1,900 ק"מ, בעלות משוערת של 7 מיליארד דולר. את הצינור פיתחה IGI Poseidon SA, במיזם משותף בין שירות הגז היווני DEPA לבין שירות הגז האיטלקי אדיסון.
ב-2 בינואר 2020 נחתם באתונה הסכם צינור איסט-מד על ידי שרי האנרגיה של ישראל, יוון וקפריסין, ביולי של אותה שנה אישרה ממשלת ישראל את ההסכם.
פרויקט צינור הגז איסטמד היה אמור לקום לצד פרויקט מגשר אירו-אסיה, כבל חשמל תת-ימי המתוכנן באותו מסלול של צינור הגז.
הפרויקט בוטל לאחר שארצות הברית פרשה ממנו בינואר 2022. הפרויקט קם לתחיה ביולי 2022, לאחר שאירופה נכנסה למצוקת אנרגיה בשל השלכותיה של מלחמת אוקראינה–רוסיה.
היסטוריה

בשנת 2013 הועלתה יוזמת הקמת צינור איסט-מד במסגרת תקנה 347/2013 של הנציבות האירופית כפרויקט בעל עניין רב ובתקופה בין 2015–2018 תרמה הנציבות למעלה מ-34.5 מיליון אירו להשלמת ההכנות הטכניות, הכלכליות והסביבתיות לפרויקט.
משולש האנרגיה של יוון, קפריסין וישראל חתמו על הסכם בין ממשלתי עבור צינור הגז איסט-מד בתל אביב ב-20 במרץ 2019 בנוכחות מזכיר המדינה האמריקאי מייק פומפאו, צעד שמבטא תמיכה מצד וושינגטון בפרויקט. העניין האמריקני בצינור מוסבר על ידי דרישת וושינגטון כי האירופאים ישמרו על מדיניות גיוון של יבוא האנרגיה שלהם. הצינור יגוון את אספקת הגז האירופית ויפחית את התלות ברוסיה.
ב-2 בינואר 2020 נחתם באתונה ההסכם להקמת הצינור על ידי מנהיגי ישראל, יוון וקפריסין. בשיחה עם עיתונאים אמר ראש הממשלה היווני קיריאקוס מיצוטאקיס כי הצינור אינו "אמור לאיים על אף אחד". נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הגדירו שניהם את ההסכם כ"היסטורי". ההסכם כולל את תנאי אבטחת הצינור ומשטר מס משותף.
ב-18 בינואר 2020 אמר שר החוץ האיטלקי לואיג'י די מאיו כי הצינור "לא יכול להוות פתרון לטווח הבינוני והארוך מבחינת העלות שלו ותהליך הבנייה".
נתיב

הצינור נועד לחבר את שדות הגז לווייתן (ישראל) ואפרודיטה (קפריסין) במזרח הים התיכון לאירופה. הצינור תוכנן להתחיל באגן הים הלבנטיני, להמשיך לקפריסין, שם תוקם תחנת דחיסה. מקפריסין הצינור תוכנן להמשיך מערבה לאורך כ-700 ק"מ, לחצות את פלופונס בכיוון צפון-מערב, לאחר מכן לחצות את מפרץ פטרס, להמשיך לאורך יוון מערב היבשת, ולהסתיים באזור תספרוטיה. משם, צינור פוסיידון המתוכנן היה אמור לחברו לאיטליה.
פורום הגז איסטמד

בינואר 2019 חתמו שבעה שרי אנרגיה באזור על הסכם להקמת פורום הגז במזרח הים התיכון. טורקיה אוזכרה כיוצאת מן הכלל בשלווה האזורית. המדינות החברות כיום הן: מצרים, קפריסין, ישראל ויוון. נציגי הרשות הפלסטינית וירדן השתתפו בישיבות פורום הגז המזרחי של הים התיכון. בינואר 2020 ביקשו צרפת וארצות הברית להצטרף לפורום, כחברה וכמשקיפה קבועה, בהתאמה.
ביטול הפרויקט

בינואר 2022 דווח כי הממשל האמריקאי שלח לממשלת יוון מכתב שבו הביע חשש מהפרויקט בגלל סיבות כלכליות וסביבתיות.
במכתב נאמר כי ארצות הברית מחויבת לפרויקט, אך תעדיף לעת עתה מיזמים אחרים, ולכן הוא נתפס כהצהרת פרישה מהפרויקט, ולמעשה מבטלת אותו. בין הסיבות לפרישה נאמר שהפרויקט איננו נחשב לאנרגיה ירוקה, וכמו כן צוין היעדר כדאיות כלכלית ומסחרית של הפרויקט, ושהוא יוצר מתחים מיותרים עם טורקיה.
ראו גם

לווייתן (שדה גז)
פורום הגז של מזרח אגן הים התיכון
הערות שוליים

↑  "Eastmed-A direct link to new sources for Europe". IGI-Poseidon.com. נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eastmed pipeline". Edison.it. נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ליאור גוטמן, שטייניץ חתם עם קפריסין ויוון על הקמת צינור ייצוא גז לאירופה, באתר כלכליסט, 2 בינואר 2020
↑  ליאור גוטמן, הממשלה אישרה את הסכם הקמת צנרת הגז לאירופה - איטליה עוד לא אישרה השתתפותה, באתר כלכליסט, 19 ביולי 2020
1 2  EastMed: A pipeline project that ran afoul of geopolitics and green policies, באתר פוליטיקו, ‏18 בינואר 2022 (באנגלית).
↑  ארז רביב, ‏צינור הגז התת-ימי מישראל לאירופה קם לתחייה: פוסידון פרסמה שני מכרזים בסך 1.3 מיליארד אירו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 10 ביולי 2022
↑  "US hot on deal bringing energy to EU, bracing Turkey". NewEurope.eu. נבדק ב-14 במרץ 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Juan Pachon. "Menendez Bill to Reshape U.S. Strategy In The Eastern Mediterranean Approved By Foreign Relations Committee". Senate Foreign Relations Committee. נבדק ב-26 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Dr. Tzogopoulos, George (10 באפריל 2019). "A New EastMed Friendship, with US Support". Begin-Sadat Center for Strategic Studies. נבדק ב-17 באפריל 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Bloomberg".
↑  "Proto Thema".
↑  שר החוץ האיטלקי: "הנחת צינור הגז בין ישראל לאירופה - לא פתרון לטווח ארוך", באתר מעריב אונליין, 18 בינואר 2020
↑  "Proto Thema".
↑  "EastMed gas: Paving the way for a new geopolitical era?". Deutsche Welle. נבדק ב-2 ביולי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Benny, John. (12 November 2019). "A new energy hub emerges among unlikely partners in the Mediterranean." Al Arabiya English website Retrieved 12 November 2019.
↑  France and US request to join East Mediterranean Gas Forum, Middle East Monitor, ‏17 בינואר 2020
↑   ישראל פישר, ארה"ב משנה כיוון ומפנה כתף קרה לצינור הגז שיחבר את ישראל לאירופה, באתר TheMarker‏, 12 בינואר 2022.
↑   ישראל פישר, צינור הגז לאירופה נועד מראש לכישלון, כעת היוזמה להקמתו נקברת סופית, באתר TheMarker‏, 16 בינואר 2022.
↑  Statement on East Med Energy Cooperation, באתר שגרירות ארצות הברית ביוון, ‏10 בינואר 2022 (באנגלית).
צלב קלטי

תרשים של צלב קלטי (משמאל: משולב בטריקווטרה)
תרשים של צלב קלטי הנתון בתצורה הנוצרית המקובלת, כאשר הקו האנכי נוטה כלפי מטה
צלב קלטי (באירית: cros Cheilteach, בגאלית סקוטית: crois Cheilteach, במאנית: crosh Cheltiagh, בוולשית: Croes Geltaidd, בקורנית: krows keltek ובברטונית: kroaz geltek) הוא מונח שנטבע במאה ה-19 המתאר סגנון של צלב נוצרי הרווח בקרב העמים הקלטים. בניגוד לצלב הרגיל, בצלב הקלטי נקודת ההצטלבות של שני הקווים המאונכים מאוגדת במעגל המסמן הילה או שמש.
שימוש נוצרי קדום

צלבים קלטיים הופיעו באתרים רבים באירלנד ובארצות קלטיות אחרות ככל הנראה כבר במהלך המאות ה-5 וה-6, זמן לא רב לאחר הגעת הנצרות לאירלנד. אגדה אירית מספרת כי הצלב הקלטי הראשון נוצר על ידי פטריק הקדוש, ממבשרי הנצרות באי.
תאוריות שונות הועלו על מנת להסביר את משמעות צורתו של הצלב הקלטי. היו שטענו למשל כי המעגל בצלב הקלטי מייצג את השמש. באופן זה ולפי גישה זאת הסביר פטריק הקדוש לתושביה הפגנים של אירלנד את חשיבותו של הצלב, היות שאנשים אלו ייחסו הערכה אלוהית ומיתית לשמש. פרשנות אחרת רואה בצלב הקלטי את סימון עליונותו של ישו על פני השמש הפגנית, באמצעות הופעתו של הצלב על פני השמש המיוצגת כאמור במעגל. דעה אחרת ביקשה לראות במעגל הילה האופפת את הצלב.
שימוש נוצרי קדום > בתור צלבים גבוהים

במהלך המאה ה-8 התפתחה בקרב הארצות הקלטיות מסורת מפותחת של הקמת צלבים קלטים גבוהים. אלו היו מונומנטים עשויי אבן בצורת צלב העומד כמעין אובליסק. תופעה זאת אירעה לצד הופעתם באותן השנים של צלבים גבוהים רבים בכל רחבי האיים הבריטיים, לאו דווקא בתצורה של צלב קלטי. הצלבים הגבוהים הקלטים היו ככל הנראה ברי השפעה בין השאר מהאבן הפיקטית – סמל פגני קדום ובולט אשר היה נפוץ בקרב שבטי הפיקטים הקלטים. כל אותה התקופה, אירלנד הייתה חלוצת הקמת הצלבים הגבוהים הקלטיים, אשר היו כעיקרו של דבר עשירים בעיטורים שונים על גביהם. עיטורים אלו כללו בדרך כלל תבליטים שהנציחו מוטיבים נוצריים או מאורעות חשובים בתולדות עמי האזור. בניית הצלבים הגבוהים הקלטיים הסתיימה סביב שנת 1200 לספירה.
צלבים קלטים גבוהים רווחו באזורים מסוימים גם מחוץ לאיים הבריטיים, בעיקר בצרפת. ייצוג בולט לכך אפשר למצוא בברטאן – חבל ארץ קלטי בצפון מערב צרפת. עם זאת אפשר למצוא דוגמאות לצלבים גבוהים בעיצוב קלטי גם באזורים שאינם קלטים כמו עמק הלואר ונורמנדי.
צלב קלטי גבוה בלנסטר
צלב קלטי גבוה בארגייל וביוט
צלב קלטי גבוה בפמברוקשייר
צלב קלטי גבוה בדנבישייר
שימוש מודרני > התחייה הקלטית

על רקע זוהרה של התנועה הרומנטית, הייתה התחייה הקלטית במהלך המאות ה-19 וה-20 שם כולל למגוון מגמות של עניין מחודש בהיבטים של התרבות הקלטית הקדומה. מגמות אלו כללו בין השאר עיסוק מחודש באמנות הקלטית, באופן אשר בלט בעיקר באירלנד. לפיכך, במהלך המאה ה-19 היה אפשר לחזות לראשונה זה מאות שנים בעלייה בייצוג של הצלבים הקלטים במקומות שונים, לא פעם כסמל ליסודותיה הלאומיים של הלאומיות הקלטית המתעוררת. בתוך כך גם נראו באירלנד ומחוצה לה הקמה של צלבים קלטים גבוהים חדשים. כל זאת נעשה במקביל לבחירתו של הצלב הקלטי לשמש כסמלים של ארגונים קלטיים שונים, באופן אשר צבר תאוצה עם עצמאותה של אירלנד בשנת 1921.
הסמל המקורי של איגוד הכדורגל האירי
דגל כנסיות ויילס
שימוש מודרני > לאומנות ומהפכה

על רקע תהפוכות המאה ה-20, שימש הצלב הקלטי לעיתים רבות בהקשרים לאומניים, רדיקליים ומהפכניים שונים, וכך גם לאחר מלחמת העולם השנייה. באופן זה אפשר היה לחזות בו כסמל לייצוג לאומיות לבנה, עליונות לבנה, גאווה לבנה ונאו-נאציזם. שימוש בצלב קלטי נעשה גם על ידי נאשונל סמלינג, המפלגה הנאצית הנורווגית.
בגרמניה צלב קלטי אומץ על ידי מפלגה נאו-נאצית בשם "התנועה הסוציאליסטית העממית של גרמניה / מפלגת העבודה" (VSBD / PDA). מפלגה זאת הוצאה אל מחוץ לחוק. בהקשר זה סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני קובע כי הצגת הצלב הקלטי בהקשר גזעני מהווה עבירה על החוק. איסור חוקי דומה לבי הצלב הקלטי הוחל גם באיטליה.
"גאווה לבנה מסביב לעולם" – סמל של התנועה הלאומנית הלבנה סטורמפרונט
צלב קלטי בסמל אנרכו לאומי
דגל התנועה הנאצית קלטית
ראו גם

צלב גבוה
טריקווטרה
חצ'קר
הערות שוליים

↑  Werner, Martin (1990). "On the Origins of the Form of the Irish High Cross". Gresta. Gesta, Vol. 29, No. 1. 29 (1): 98–110. JSTOR 767104.
↑  Stephen Walker, "Celtic Revival Crosses", Celtic Arts website, accessed 22 November 2008
↑  "Cudahy landlord described Wade Michael Page as 'pretty normal guy'", 6 August 2016, WTMJ
1 2  "Celtic Cross", Anti-Defamation League
↑  "Profil: Volkssozialistische Bewegung Deutschlands/Partei der Arbeit (VSBD/PdA)", apabiz
↑  Andreas Stegbauer, "The Ban of Right-Wing Extremist Symbols according to Section 86a of the German Criminal Code", German Law Journal, No.2, 1 Feb 2007.
↑  LEGGE 205/1993 del 25 giugno 1993, n. 205 - Conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 26 aprile 1993, n. 122, recante misure urgenti in materia di discriminazione razziale, etnica e religiosa.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13556472w (data)  SUDOC: 050837842 
בולי תעמולה שהפיצה שין פיין בשנת 1907
ציור מודרני משנת 1859 של הצייר האירי הנרי אוניל
קולומביה (מיזורי)

| --- | --- |
דגל קולומביהדגל קולומביה

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  מיזורי מיזורי
 ראש העיר:  Barbara Buffaloe
 תאריך ייסוד:  1821
 על שם:  קולומביה (דמות) 
 שטח:  171.05 קמ"ר
 גובה:  231 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  123,195 (דירוג: 227 בארצות הברית, 2019)
  ‑ צפיפות:  723.11 נפש לקמ"ר (2019)
 קואורדינטות:  38°57′06″N 92°20′03″W﻿ / ﻿38.95171°N 92.33407°W﻿ / 38.95171; -92.33407 
 אזור זמן:  UTC-6
 https://www.como.gov/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה קולומביה(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה קולומביה(למפת מיזורי רגילה) ג'פרסון סיטי קנזס סיטי סנט לואיס ספרינגפילד סנט ג'וזף ג'ופלין אילינוי קנ. טנסי ארקנסו אוקלהומה קנזס נב. איווהקולומביה(למפת מיזורי מוגדלת) ג'פרסון סיטי קנזס סיטי סנט לואיס ספרינגפילד סנט ג'וזף ג'ופלין אילינוי קנ. טנסי ארקנסו אוקלהומה קנזס נב. איווהקולומביה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קולומביה (באנגלית: Columbia) היא העיר הרביעית בגודלה במיזורי שבארצות הברית. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-123,000 תושבים. העיר נקראת על שם הדמות קולומביה. בקולומביה שוכנת אוניברסיטת מיזורי.
מבחינה פוליטית קולומביה מנוהלת על ידי מועצה בת שבעה חברים הנבחרת אחת לשלוש שנים. שישה חברים נבחרים על ידי שישה מחוזות בחירה, וראש העיר נבחר על ידי כלל תושבי העיר.
היסטוריה

ההתיישבות באזור החלה לפני כ-12,000 שנים על ידי ציידים-לקטים. בסביבה התיישבו גם אינדיאנים אשר גורשו עם הגעת האירופאים. ההתיישבות האירופאית התחזקה לאחר מלחמת 1812. הבית הראשון בקולומביה נבנה בשנת 1820. בשנת 1822 נחנך בית החולים הראשון בעיר. בשנת 1830 החל לפעול העיתון העירוני הראשון ושנתיים לאחר מכן נפתח בקולומביה התיאטרון הראשון במיזורי. בשנות ה-30 של המאה ה-19 החלול היבנות בעיר מוסדות חינוך רבים שהפכו לעוגן משמעותי מבחינה חברתית וכלכלית בקולומביה עד ימינו. בשנת 1839 כבר גרו בעיר ובסביבתה כ-13,000 תושבים.
בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה לתושבים חיבה למנטליות של מדינות הקונפדרציה, אך מיזורי נשארה באיחוד. בזמן המלחמה האוניברסיטה המקומית הפכה לבסיס צבא האיחוד. הנוכחות המאסיבית של הצבא הרתיעה את צבא הקונפדרציה ולכן לא התרחשו בקולומביה קרבות של ממש. לאחר המלחמה התקיימה מתיחות גזעית רבה בין הלבנים לאפרו-אמריקאים, עד כדי לינץ' בתושבים שחורים בשנים 1889 ו-1923.
ערים תאומות

רומניה סיביו, רומניה
גאורגיה כותאיסי, גאורגיה
צור באהר

| --- | --- |

לב השכונה
 מידע
 עיר:  ירושלים
 אוכלוסייה:  15,000 (2018)
 קואורדינטות:  31°44′14″N 35°13′59″E﻿ / ﻿31.737222222222°N 35.233055555556°E﻿ / 31.737222222222; 35.233055555556
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) צור באהר(למפת ירושלים רגילה) צור באהר(למפת הרי ירושלים רגילה) צור באהר(למפת הרי ירושלים מוגדלת) צור באהר he
 
צוּר באהִר (בערבית: صور باهر מבטאים: 'סוּר באהֶר' עם ס' נחצית) היא שכונה במזרח ירושלים. השכונה קרובה לשכונות תלפיות מזרח, הר חומה וקיבוץ רמת רחל. מקור השכונה בכפר ערבי שסופח לשטח המוניציפלי של ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים.
נכון לשנת 2018 מתגוררים בכפר כ-15,000 תושבים, מתוכם כ-1,300 בשכונת המשנה ואדי חומוס. גדר ההפרדה עוברת דרומית ומזרחית לשטחי הכפר וכוללת אותו בשטח ירושלים.
אטימולוגיה

לא ידוע מקור שם הכפר. ישנן פרשנויות שונות לשם ובהן:
השם המקורי היה "סִר באהר", שפירושו "סוד אדיר". על פי האמונה המוסלמית, כבש עומר בן אל-ח'טאב את ירושלים מדרום, ובמקומו של הכפר הסתודד עם חייליו כיצד לפרוץ אל העיר בצורה הטובה ביותר[דרוש מקור].
השם המקורי היה "סוּר באהר" (سور باهر) שפירושו "חומה יפה", אולי בשל חומה שהייתה שם בעבר מסביב לאחד ממתחמי הכפר [דרוש מקור].
היסטוריה

אזכור ראשון של הכפר מופיע במפקד של 1596 שבו נמנו בכפר 29 ראשי משפחות. הגידולים העיקריים של תושבי הכפר, על פי המפקד, היו חיטה, שעורה, זיתים, פירות (כולל גפנים) ועיזים ו/או דבורים.
היסטוריה > המאה ה-20

בשנת 1926 הוקם הקיבוץ רמת רחל על אדמות שנרכשו מתושבי הכפר.
בעת מאורעות תרפ"ט הגנו תושבים מהכפר על פועלים יהודים שעבדו איתם ביחד במחצבה באזור. במשך מספר ימים הם החביאו אותם בבתיהם בכפר עד שחולצו בשלום חזרה לירושלים היהודית. בחזרם מליווי היהודים לירושלים העברית, נפגעו כמה מהמלווים מאש חיילים בריטיים בעקבות טעות בזיהוי, ובחיפוש של הצבא הבריטי בעקבות המאורעות היו מספר נפגעים.עם זאת, היו מתושבי הכפר בין העצורים לאחר המאורעות ובעיתונות היהודית נטען שתושבי הכפר היו בין בוזזי תלפיות. המקום הוזכר בשנים שלאחר מכן על ידי הערבים בהזכירם את הקרבנות הערבים של המאורעות.
בתחילת מלחמת העצמאות נורו יריות מצור באהר לעבר שכונות יהודיות בדרום ירושלים. לאחר המלחמה סופח הכפר לממלכה ההאשמית ככל יהודה ושומרון. עד 1967 נחשב צור באהר לכפר ולא נכלל בתחומה המוניציפלי של ירושלים.
היסטוריה > לאחר 1967

ממערב לכפר, במקום בו היה המוצב הירדני המכונה "הפעמון", הוקם גלעד לנופלים.
לאחר מלחמת ששת הימים הורחב שטחה של ירושלים כדי לכלול את כל השטח הבנוי של הכפר, אולם חלק מאדמותיו החקלאיות לא הוכללו בשטחה של ירושלים. במהלך השנים התפתח הכפר, בעיקר מזרחה, ובתים רבים נבנו בשטח שמחוץ לתחום העיר ירושלים, ביניהם בשכונת ואדי חומוס, שכונה בתוך צור באהר. התרחבות צור באהר הביאה את בתיה עד אום טובא שמדרום לה, המהווה גם היא שכונה של ירושלים.
באוגוסט 1970 הפקיעה ישראל 2,240 דונם ממערב ומצפון לכפר לצורך הקמת תלפיות מזרח. בשנת 1985 ביקשו הקרן הקיימת לישראל ומינהל מקרקעי ישראל לטעת חורשה בין צור באהר ותלפיות מזרח על חלק מהאדמות שהופקעו. תושבי צור באהר נאבקו בכוונה זו וטענו שאין היגיון לטעת חורשה, במקום מטעי הזיתים שלהם, כדי ליצור לעיר ריאה ירוקה. במסגרת המאבק נעשו פעולות חבלה ולטענת הקרן הקיימת ניטעו עצי זית. תושבים מתלפיות מזרח התגייסו לסייע לתושבי צור באהר והציעו לטעת עצי זית במקום עצי סרק ושכמחווה של שלום העצים יושכרו לתושבי הכפר במחיר סמלי. הפשרה התקבלה באופן חלקי, אולם עצי הזית שניטעו לא שרדו את השנה הראשונה.
במהלך האינתיפאדה הראשונה הכפר היה יחסית פעיל בפעילות עוינת נגד ישראל.
בדצמבר 1995 פורסמה בילקוט הפרסומים תוכנית מתאר עבור שכונת צור באהר. בגלל התנגדויות רבות הטיפול בתוכנית התעכב במשך שנים רבות והגיע לשלבי סיום בשנת 1999.
היסטוריה > במאה ה-21

בשנת 2003 נחנכה דרך חדשה לכפר ולשכונת תלפיות מזרח, המובילה מאזור התעשייה תלפיות לשתי השכונות. כמו כן, גם דרך שמואל מאיר המחברת את שכונת חומת שמואל לדרך חברון, מקשרת את צור באהר למרכז ירושלים.
גדר ההפרדה תוכננה לחצות את הכפר ולחצוץ בין הבתים בתחומי ירושלים לבין אלו שמחוצה לה, אולם בעקבות עתירה לבג"ץ הסכימה המדינה להסיט את תוואי הגדר כך שכל השכונה כלולה בצד הישראלי של הגדר. בשנת 2005 הושג הסדר על פיו תושבי קבע המתגוררים בצור באהר מחוץ לתחום המוניציפלי של העיר ייחשבו כמי שחוק הביטוח הלאומי וחוק ביטוח בריאות ממלכתי חלים עליהם.
ב-2005 בוצע פרויקט ניקוי שדה מוקשים ירדני מהשכונה. הפרויקט בוצע על ידי עיריית ירושלים, בשיתוף פעולה עם צה"ל. בשטח שהתפנה נבנו בתי ספר.
שירותים

בכפר יש שתי מרפאות ומרכז רפואי גדול השייך לשירותי בריאות כללית.
יש בשכונה 9 גני ילדים ו-10 בתי ספר. שני בתי ספר חדשים נבנו על ידי העירייה. שני שלישים מילדי הכפר לומדים במערכת חינוך לא רשמית בשל המחסור בכיתות הלימוד בכפר.
ב-2016 נחנך בשכונה גן שעשועים ראשון. הגן הוקם במימון בלגיה ובסיוע עיריית ירושלים אך ללא היתר בנייה.
הערות שוליים

↑  עע"ם 1966/09 אחמד עבד אל חאפז עווד עטון נ' שר הפנים, סעיף 13
1 2  Shaul Ephraim Cohen, The politics of planting, University of Chicago Press, 1993, pages 134-135
↑  איך נצלו 4 פועלים יהודים, דבר, 2 בספטמבר 1929
↑  לא ידוע מי הרג את חסידי צור באהיר, דבר, 26 בנובמבר 1929
1 2  שפטים בבוזזי תלפיות?, דבר, 18 בספטמבר 1929
↑  ראשית פעולתו של בית הדין המיוחד בירושלים, דבר, 19 בספטמבר 1929
↑  יום אתמול בא"י, דבר, 24 באוגוסט 1931
↑  צור בחר - קן של כנופיות, דבר, 16 בפברואר 1948
↑  נהרג ביריות הצלפים, דבר, 17 בפברואר 1948
↑  עע"ם 1966/09 אחמד עבד אל חאפז עווד עטון נ' שר הפנים, סעיף 2
↑  Shaul Ephraim Cohen, The politics of planting, University of Chicago Press, 1993, page 136
↑  Shaul Ephraim Cohen, The politics of planting, University of Chicago Press, 1993, page 133
↑  בג"ץ 704/85, יוסף עטון נגד משרד האוצר
↑  התושבים טענו שהעצים ניטעו כמה שנים קודם לכן
↑  Shaul Ephraim Cohen, The politics of planting, University of Chicago Press, 1993, page 144
↑  Shaul Ephraim Cohen, The politics of planting, University of Chicago Press, 1993, page 137, remark 11
↑  בג"ץ 7562/98 ג'מאל בו כף נ' עיריית ירושלים
↑  יוסי בן אלול, איך הפסקתי לפחד והפכתי לבן בית בצור באהר, באתר "שיחה מקומית", 26 במומנבר 2014
↑  עע"ם 1966/09 אחמד עבד אל חאפז עווד עטון נ' שר הפנים, סעיף 3
↑  בנצי טלפוס, פרויקט ניקוי המוקשים מצור באהר, באתר www.jmu.edu, ‏17 בספטמבר 2013 (באנגלית)
שלט "אללהֻ אכבר" על אחד העמודים בכפר
אחד המסגדים בכפר
ממראות הכפר
שילוט ברחוב הראשי
מבט מלמעלה על השכונה
מבט מלמטה על השכונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511344305171 
צור באהר
צור באהר
מתחם בתי הספר בכניסה לצור באהר
צווינגר

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון
 שימוש:  מוזיאון
 כתובת:  Sophienstraße, 01067 Dresden 
 מיקום:  דרזדן
 מדינה:  גרמניה
 בעלים:  אוגוסט השני, מלך פולין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1710–1732 (כ־22 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1711 
 אדריכל:  מתאוס דניאל פפלמן
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק 
 קואורדינטות:  51°03′11″N 13°44′02″E﻿ / ﻿51.05306°N 13.73389°E﻿ / 51.05306; 13.73389
 אתר רשמי
 he
 
הצווינגר (בגרמנית: Zwinger) הוא ארמון מתקופת הבארוק בעיר דרזדן, בירת סקסוניה.
הארמון נבנה ביוזמת אוגוסט החזק, הנסיך הבוחר של סקסוניה, על מנת לשמש כ"ארמון שעשועים". כיום משמש המקום כמוזיאון.
הארמון ממוקם באזור בו שכנו בעבר ביצורי העיר דרזדן ומכאן שמו - משמעות השם "צווינגר" בגרמנית עתיקה הוא האזור בין החומה הפנימית והחיצונית של מבצר.
היסטוריה

הצווינגר נבנה כחלק מתנופת הבנייה שיזם אוגוסט החזק, נסיך בוחר של סקסוניה ומשנת 1697 מלך פולין. הבנייה נועדה להאדיר את שמו של אוגוסט ולחדש את דרזדן שניזוקה בשרפה בשנת 1685. הצווינגר עצמו נבנה במטרה לשמש כ"ארמון שעשועים" לאוגוסט ואציליו.
הצווינגר נבנה בין השנים 1710–1732. התכנון והבנייה הופקדו בידי מתאוס דניאל פפלמן (Matthäus Daniel Pöppelmann) "אדריכל החצר" של אוגוסט החזק. הארמון נבנה סביב חצר גדולה וגנים שיועדו בין היתר למשחקים, מופעים ותחרויות. בגנים ניטעו צמחים אקזוטיים, ובבניין ובחצר שולבו פסלים רבים מעשה ידי בלתזר פרמוזר (Balthasar Permoser). באמצע המאה ה-19 נבנה אגף בצד הקרוב לנהר האלבה בתכנונו של גוטפריד זמפר, ובו ממוקם מוזיאון הציירים הגדולים.
הצווינגר ניזוק כמה פעמים במלחמות שונות כגון מלחמת שבע השנים והמלחמות הנפוליאוניות.
הצווינגר ספג נזקים כבדים במהלך הפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה. שיקום הצווינגר החל זמן קצר לאחר תום המלחמה ונמשך עד לשנת 1963.
כיום שוכנים בצווינגר מוזיאונים לאמנות, מדע ואוספי כלי נשק וחרסינה.
גלריית תמונות

החצר הפנימית של הצווינגר
הגנים מצידו החיצוני של הארמון
ה-Kronentor ("שער הכתר")
ה-Nymphenbad ("מרחץ הנימפות")
ראו גם

עמק האלבה בדרזדן