דרישה וחקירה
ביאורים

↑  "דרישה וחקירה" הוא כינוי מקובל - אך לא ממצה. אמנם קיימות שאלות שמשויכות ל"דרישות", ושאלות שמשויכות ל"חקירות", אך קיימות שאלות כלליות נוספות שנמצאות תחת הקטגוריה "בדיקות".
↑  בלשון התלמוד: "דיני ממונות" ו"דיני נפשות" או "איסורים". החלוקה ל"משפט אזרחי" מול "משפט פלילי" מדויקת במקרה זה אף יותר מלשון התלמוד, שכן גם בתלמוד ומפרשיו מופיעים כחריגים מקרים שנכללים בהגדרה "דיני ממונות" אך לא בהגדרה "משפט אזרחי", לדוגמה: דיני קנסות.
↑  הרמב"ם (משנה תורה לרמב"ם, ספר שופטים, הלכות עדות, פרק ג', הלכה ד') משלב הלכה זו באופן טבעי בתוך הלכות דרישה וחקירה, משמע עניין זה שאין להעיד בכתב הוא חלק מדיני דרישה וחקירה. פרשנות מרחיבה בעניין ניתנה על ידי הרב שבתאי רפפורט, שכתב כי העובדה שאין לקבל עדות בכתב נובעת משתי סיבות: האחת היא הסיבה הכתובה כאן - שבעדות בכתב לא ניתן לחקור את העדים, משמע במקרים בהם ניתן לחקור אותם - העדות תתקבל (לדוגמה במקרה שהעדים בפני בית הדין ומשיבים בכתב על שאלות הדיינים); הסיבה השנייה, היא כי כתוב בתורה ”על פי שניים עדים יקום דבר” (דברים, י"ט, ט"ו.) - דווקא על בסיס עדות של דיבור. סיבה זו מרחיבה את האיסור לקבל עדות בכתב אף לגבי מקרים בהם ניתן לחקור את העדים - כמו הדוגמה שהובאה.
↑  .ראו לדוגמה: ”כל המרבה בבדיקות הרי זה משובח.” (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ה'.); כמו כן ”מאימין, מיראין ומגדילים בעיניהם ערך העדות, ומסבירים להם מה שיש בעדות השקר מן החרפה וחומר העונש למעיד שקר.” (פירוש המשניות לרמב"ם על מסכת סנהדרין, פרק ג', משנה ו'.)
↑  אימרה זו מצוטטת כמקור להשמת דגש רב יותר על החקירה מאר על עינוי הדין, בפסק דינו של השופט משה דרורי, מהימנותו של עד מומחה, אתר "דעת".
↑  על חלוקתם המדויקת של סוגי השאלות השונות ומעמדן, ראו בפרק "מעמדן של השאלות בגישות הראשונים השונות".
↑  דעותיהם יובאו במפורט להלן בפיסקה "השאלות". יש לציין כי דעתו של התנא האלמוני בברייתא אינה כתובה במשנה, אלא מופיעה בתלמוד הירושלמי, בתחילת פרק ה'.
↑  ולדעת חכמים, אפילו שאפשר ללמוד זאת בקל וחומר מסקילה, העונש של עובד עבודה זרה שלגביו נכתב אחד הפסוקים (שלדעתם סקילה חמורה יותר משרפה), בכל זאת טרח הפסוק וכתב את המילה הנוספת לצורך הלימוד שאינו ברור כל כך. שיטה נוספת היא שחכמים סוברים כשיטת הברייתא להלן.
בהיגיון אינטואיטיבי נראה ההפך: דווקא סוג המיתה החמור, הוא שצריך דרישה וחקירה יותר מאשר סוג המיתה הקל. אך התלמוד משתמש בחומרת המוות כסיבה מקילה בנוגע לדרישה והחקירה; כלומר, ככל שהמיתה חמורה יותר, כן הגיוני פחות שתתבצענה דרישה וחקירה. דבר זה רואים בבירור מדברי התלמוד, הטוען שניתן ללמוד בקל וחומר את הצורך בדרישה וחקירה בסוג המיתה הקל, מהצורך בהן בסוג המיתה החמור; כלומר, אם בסוג המיתה החמור צריך לדרוש ולחקור, בוודאי שבסוג המיתה הקל נצטרך לדרוש ולחקור. (דברים אלו מובאים בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף מ', עמוד ב'). ובלשונו המפורשת של רבנו נסים בן ראובן: כיוון דחמיר איסוריה (שחמור איסורו)
ה"א (ראשי תיבות: "הווא אמינא"; היינו חושבים) דלא בעי (לא צריך) חקירות כלל.
↑  תנא קמא לומד את זה מסופו של הפסוק האחרון: "והנה אמת נכון הדבר".
↑  שאלות אלה לא נועדו לברר את אמיתות העדות, אלא הן העדות עצמה.
↑  הדוגמה הקיצונית שהמשנה מביאה לכך היא "עוקצי תאנים", כלומר בית הדין שואל על צורת עוקצי התאנים שהיו בעץ הסמוך לזירת האירוע.
↑  לא מובא שמו של אומר הדעה, ו"סתם משנה", היא דברי רבי מאיר.
↑  בניגוד לפעם הקודמת בה מוזכרת המילה "שבוע", ובה הכוונה היא לשמיטה, במקרה הזה הכוונה היא לשבוע-ימים.
↑  הסיבה שרבי יוסי מנה את שלוש השאלות האחרונות, היא רק כי מקובל שהעדים לא מדברים בדיוק כה רב, ולכן יש לשאול את השאלות הללו, אך במקרה תאורטי בו מדברי העדים ניתן יהיה להסיק את התשובות לשלוש השאלות האחרונות, גם הן לא תישאלנה.
↑  לא מובא שמו של אומר הדעה, וסתם ברייתא, היא דברי רבי יהודה
↑  אפשרות זו לא תיתכן לפי הגישה בהלכה, לפיה האדם הסביר יכול לטעות בחצי שעה לכאן או לכאן. שכן לפי שיטה זו, גם אם נשאל על השלב בתוך השעה בו התרחש המקרה, ויתגלה הבדל בן שעה שלמה בדברי העדים, עדיין העדות לא תיפסל, כי ייתכן שכל אחד מהם טעה בחצי שעה.
המחלוקת על כך היא בין התנאים רבי מאיר ורבי יהודה. על מחלוקתם, ועל מחלוקת אמוראים נוספת שהתגלעה בפרשנות דבריהם, ראו בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף מ', עמוד ב'.
↑  שיטתו של הנודע ביהודה, בספר השו"ת שלו, מהדורה קמא (ראשונה) על שולחן ערוך, אבן העזר, סימן ע"ב. גם התלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ב, עמוד ב', שכתב שיש לחקור את העדים לשם החקירה; כלומר, להסיע אותם ממקום למקום כדי שיתבלבלו, נראה שסבור כשיטה זו.
↑  זוהי שיטתם של הרדב"ז בחיבורו על משנה תורה, בהלכות עדות, פרק ג', פיסקה 3. וכן של הש"ך על השולחן ערוך, חושן משפט, סימן ל"ג, סעיף ט"ז. עם זאת, ייתכן שהסיבה לכך שעדות שאי אפשר להזימה אינה קבילה, היא אותה הסיבה בדיוק כמו האפשרות השנייה, כלומר הצורך לוודא את אמינות העדים, ואם כן שתי האפשרויות, השנייה והשלישית, שוות בבסיסן.
↑  רבי זרחיה הלוי אומר זאת במפורש בדבריו המובאים בר"ן, ראו בפסקה אודות שיטתו. גם מדברי הרמב"ם אודות דרישה וחקירה נסובים אך ורק אודות השאלות "מי עבד? ובמה עבד?", לעומתן השאלות "מכירים אתם אותו? התרתם בו?" אינן מופיעות כלל בהלכות עדות, אלא בספר שופטים, הלכות סנהדרין והעונשין המסורין להם, פרק י"ב, הלכה א', משמע הן אינן שייכות לחקירת העדים אלא לעצם העדות.
1 2  סברה זו מופיעה ב"נודע ביהודה" באופן הבא: קיים נימוק כפול בבסיס הצורך בחקירות; עיקרון אחד נובע מהצורך בעדות שאתה יכול להזימה, ואילו השני נובע מדין דרישה וחקירה כפי שנלמד מהפסוקים בסוגיה הנידונה במסכת סנהדרין (דף מ', א'). ראו שו"ת "נודע ביהודה" על שולחן ערוך, אבן העזר, סימן ע"ב, מהדורה קמא (-ראשונה).
↑  ראו בהמשך, בפסקה "ביצוע דרישה וחקירה בסיטואציה בה התשובות ידועות", בתת-הפסקה "שיטת רבי זרחיה הלוי". שם מובא הסבר מקורי ואלטרנטיבי לשיטה זו מאת ה"נודע ביהודה".
↑  ניתן לראות במחלוקת זו שתי תפישות שונות באשר למוסד העדות. מלשון רבנו דוד שכתב: ”שהעדים כך הם מעידים, מעידים אנו באיש פלוני שחייב מיתה שהרג הנפש”, ניתן להסיק שלדיינים מקום משני יחסית בתהליך פסיקת הדין, ואילו לעדים המקום המרכזי בהחלת פסק הדין, שכן הוא כולל בדברי העדים את גזר הדין; כלומר, תפקידם של הדיינים מתמקד בווידוא תקינות הפרוצדורה ולא בפסיקת הדין. בשונה מגישה זו, סבור הרמב"ם שהעדים מביאים את העובדות בלבד בפני הדיינים ואלה חורצים את הדין על פי שיקול דעתם.
הבדל זה יכול להקביל להשוואה בין שיטת משפט הכוללת חבר מושבעים, לשיטת המשפט המתבססת על שופט.
↑  "בית הבחירה" על מסכת סנהדרין, דף כ"ט, עמוד א'. הסיבה בגללה סבור המאירי שאי-ידיעה אינה פוסלת את העדות אינה ברורה, אם כי ניתן להסיק מדבריו שגזירתם של חכמים לבטל את הצורך בדרישה וחקירה במשפט אזרחי, אינה קובעת כי יש לסמוך על כך שהם יודעים את התשובות, אלא מדובר בפטור מהותי מדרישות וחקירות.
↑  תוספות על התלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ג', עמוד א', בפסקה המתחילה במילים "שלא" - שני פירושים. ראו גם ב"חידושי הר"ן" על מסכת סנהדרין, (דף ב' ב', בפסקה המתחילה במילים "ובדין") שהסיבה לביטול הצורך בדרישה וחקירה בגזלות וחבלות היא כדי שאנשים יפחדו לגזול ולחבול, כי הם יופללו יחסית בקלות, בלי עדים חזקים שנחקרו.
↑  כגון העובדה כי בהלכה ילד קטן או אישה פסולים להעיד ואילו במשפט הישראלי עדותו קבילה. וככלל, העובדה כי במשפט הישראלי השופט רשאי לקבל או שלא לקבל את דברי העד על פי שיקול דעתו, ואף רשאי לקבל את חלקם ולדחות את חלקם, אך בהלכה הנטייה היא לקבל את דברי העדים לחלוטין - כל עוד לא נמצאה סתירה חד משמעית או פסול בגביית העדות.
↑  אם כי הוא רשאי להתערב בה באופן אקטיבי לפי שיקול דעתו. המידתיות של התערבות השופט בחקירה תלויה במידה רבה בשתי גישות משפטיות מרכזיות ומנוגדות זו לזו: משפט מקובל ומשפט קונטיננטלי.
↑  המקביל במשפט העברי לעורך דין.
↑  למרות המשנה הגורסת ”אל תעש עצמך כעורכי הדיינים. וכשיהיו בעלי דינים עומדים לפניך יהיו עיניך כרשעים, וכשנפטרים מלפניך יהיו בעיניך כזכאין, כשקיבלו עליהם את הדין.” (משנה, מסכת אבות, פרק א', משנה ח'.), ככל הנראה לא מדובר באלה "המלמדים בעל דין לטעון כדי שיזכה בדינו", ויש שאומרים שהגרסה כפי שכתובה בפנינו אינה מדויקת. יש לקרוא זאת "אל תהי כארכי הדיינים" - הגדול שבדיינים.