stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי
תכנון > שריון

רוב השריון הכבד של אוניות הסדרה היה מורכב משריון קרופ; זה כלל את רוב שריון החגורה, הצריחים הראשיים והמשניים והברבטים שלהם, ומגדל הניווט. פריסת השריון של אוניות הסדרה הייתה דומה מאוד לתוכנית ההגנה ששימשה בסדרות דאנקן ולונדון, כאשר השינוי העיקרי היה אימוץ הקופסה המשוריינת לתותחי ה-6 אינץ', ולא לקזמטים בודדים. הייתה להם חגורת שריון בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים) בחלק העיקרי של החגורה; המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי 9–12 אינץ' (229–305 מילימטרים). מאחורי המחיצה הרוחבית, דופן האונייה היה מוגן בשריון קרופ לא מוצק בעובי 2 אינץ' (51 מילימטרים). לפני הברבטה הקדמית, החגורה צומצמה ל-7 אינץ' (178 מילימטרים), ואז הצטמצמה ל-5 אינץ' (127 מילימטרים), ואז ל-3 אינץ' (76 מילימטרים) בקצה הקיצוני של החרטום. הקצה העליון של החגורה הראשית צומצם ל-8 אינץ' (203 מילימטרים), ומעל זה היה סיפון הסוללה של תותחי ה-6 אינץ', שהיה מוגן בלוח בעובי 7 אינץ'. התותחים בסוללה חולקו בחיפויים של קרופ לא מוצק.
הסיפון המשוריין היה בעובי 2 אינץ' מפלדה עדינה, מלבד החלק המרכזי של גוף האונייה, שם הצטמצם לעובי 1 אינץ (25 מילימטרים) והעלה מפלס סיפון לגג הסוללה המרכזית. הפחתת העובי שם הייתה הכרחית כדי להפחית את המשקל העליון. לצריחי הסוללה הראשיים של האוניות היו דפנות בעובי של 8 עד 12 אינץ', מותקנים על גבי ברבטים בעובי 12 אינץ'. התותחים בקוטר 9.2 אינץ' קיבלו הגנת שריון דקה יותר, עם דפנות של 5 עד 9 אינץ'; הברבטים שלהם היו רק בעובי 4 אינץ' (102 מילימטרים), והם הצטמצמו בגובהם בהנחה ששריון הצד סיפק הגנה מספקת, והסבירות של פיצוץ פגז מתחת לברבטה במנוף התחמושת הייתה קטנה מאוד. למגדל הניווט היו דפנות בעובי 12 אינץ'.
תכנון > שינויים

אוניות הסדרה עברו סדרה של שינויים במהלך הקריירה שלהן. בשנת 1907, קינג אדוארד השביעי העבירה חלק מתותחי ה-12 פאונד שלה באופן זמני לגגות צריח הסוללה הראשיים, אך זה התגלה כלא מספק והם חזרו למקומם המקוריים באותה שנה. בין 1907 ל-1908, היא וקומונוולת', דומיניון, הינדוסטן וניו זילנד הסירו את תותחי ה-3 פאונד המורכבים בגשר. הם גם קיבלו זרקורים בעמדות שונות, כולל גגות צריחי התותחים בקוטר 9.2 אינץ' וכנפי הגשר. פסי זיהוי ארובות גם נוספו לכל שמונה האוניות. היברניה והינדוסטן קיבלו מדי טווח על המבנה האחורי שלהם בשנים 1911–1912, ולרוב האוניות היו שינויים נוספים בזרקורים שלהן. לאפריקה היו רמפות שיגורים למטוסי ניסוי שהותקנו על החרטום שלה ב-1912 לצורך ניסויי טיסה, אם כי הציוד הועבר מאוחר יותר באותה שנה להיברניה, ממנה הוא הוסר כליל.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, זילנדיה (לשעבר ניו זילנד) נתנה את אחד מתותחי ה-12 הפאונד שלה כדי לחמש ספינת Q, וקיבלה זוג תותחי 3 פאונד במקומה. במהלך שיפוץ בתקופה ההיא, הוגדל הגשר של דומיניון. סוללת תותחי ה-6 אינץ' הוסרה מכל אוניות הסדרה בין השנים 1916 לאפריל 1917, כאשר בכל אונייה ארבעה מהתותחים הותקנו מחדש בסיפון גבוה יותר בתושבות ציר פתוחות במקום תותחי ה-12 פאונד שהיו ממוקמים שם, שם הם הושפעו פחות מים סוער, ולכן היו כלי נשק שמיש יותר. בתקופה זו הותקנו זרקורים נוספים.
בשנת 1918, זילנדיה וקומונוולת' עברו מודרניזציה רבה לשימוש כספינות אימון לתותחנים. תרני המוט שלהם הוחלפו בתרני חצובה כבדים שהיו מסוגלים לתמוך במנהלי בקרת האש ובמדי הטווח העדכניים ביותר. תותחי ה-12 פאונד הנותרים שלהם הוסרו וזוג תותחי נ"מ 3 אינץ' (76 מילימטרים) נוספו על המבנה האחורי. קומונוולת' קיבלה בליטות נגד טורפדו, אם כי זילנדיה לא. קומונוולת' קיבלה הסוואה מסנוורת, ודווח שזילנדיה נצבעה באופן דומה, אך לפי ההיסטוריון הימי ר.א. ברט, "היעדר ראיות רשמיות וצילומיות שולל זאת".
אוניות הסדרה

קינג אדוארד השביעי, אוניית המערכה הראשונה שהונחה לאחר תחילת שלטונו של אדוארד השביעי, נקראה על שמו של המלך; שאר אוניות הסדרה נקראו על שם החלקים המרכיבים את האימפריה הבריטית, כולל חבר העמים של אוסטרליה, דומיניון קנדה, הינדוסטאן (הודו), בריטניה (השם הרומי לבריטניה הגדולה), ניו זילנד, מושבות האימפריה האפריקאיות, והיברניה (השם הרומי של אירלנד).
| שם האונייה | המספנה | הונחה | הושקה | כניסתה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| קינג אדוארד השביעי | Devonport Dockyard | 8 במרץ 1902 | 23 ביולי 1903 | פברואר 1905 |
| קומונוולת' | Fairfield Shipbuilding and Engineering Company | 17 ביוני 1902 | 13 במאי 1903 | מרץ 1905 |
| דומיניון | Vickers | 23 במאי 1902 | 25 באוגוסט 1903 | יולי 1905 |
| הינדוסטן | John Brown & Company | 25 באוקטובר 1902 | 19 בדצמבר 1903 | יולי 1905 |
| בריטניה | Portsmouth Dockyard | 4 בפברואר 1904 | 10 בדצמבר 1904 | ספטמבר 1906 |
| ניו זילנד | Portsmouth Dockyard | 9 בפברואר 1903 | 4 בפברואר 1904 | יולי 1905 |
| אפריקה | Chatham Dockyard | 27 בינואר 1904 | 20 במאי 1905 | נובמבר 1906 |
| היברניה | Devonport Dockyard | 6 בינואר 1904 | 17 ביוני 1905 | ינואר 1907 |
הילה חדד-חמלניק

הילה חדד-חמלניק (נולדה ב-3 במרץ 1984) היא מהנדסת חלל ואווירונאוטיקה אשר כיהנה כמנכ"לית משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה. קודם לכן שימשה כסמנכ"לית אסטרטגיה וחדשנות בחברת נתיבי ישראל.
ביוגרפיה

הילה חדד-חמלניק נולדה ב-1984 בקריית עקרון. למדה באורט רחובות. ב-2002 החלה לימודי תואר ראשון בטכניון במסלול הנדסת חלל ואווירונאוטיקה, במסגרת העתודה האקדמית, וב-2006 סיימה אותם בהצטיינות. היא שירתה בחיל האוויר ביחידת ניסוי טילים וניהלה שם פרויקטים שונים, לאחר מכן המשיכה כקצינה מטעם חיל האוויר במפא"ת והייתה חברה בצוות פיתוח מערכות כיפת ברזל וחץ 3.
ב-2007–2009 למדה לתואר בלימודי דיפלומטיה מאוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן המשיכה לתואר שני במנהל עסקים גם הוא באוניברסיטת תל אביב. ב-2014 החלה ללמוד תואר שני נוסף במדיניות ציבורית וממשל מהאוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת המחזור השלישי של צוערים לשירות המדינה. סיימה את התואר ב-2016.
באפריל 2016 עברה למשרד התחבורה, שבו שימשה כראש מינהלת פרויקטי תשתיות לאומיות. בין היתר שימשה ראש מינהלת נתיבי ישראל במסגרתה הובילה קידום וביצוע של פרויקטים בהיקף של 27 מיליארד ש"ח, שכללו את מסילת העמק, מסילת עכו-כרמיאל, כביש 6 חוצה צפון, מסילת הרכבת המהירה לירושלים וחשמול מסילות הרכבת.
ב-2019 נבחרה לאחת מ-40 הצעירים המשפיעים של העיתון "TheMarker".
בשנת 2020 מונתה לסמנכ"לית אסטרטגיה וחדשנות בחברת נתיבי ישראל.
ב-14 באוקטובר 2021 נכנסה לתפקידה כמנכ"לית משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה תחת השרה אורית פרקש-הכהן. בינואר 2023 הודיעה על רצונה לסיים את תפקידה במסגרת חילופי הממשלה. באפריל 2023 מונתה ליושבת ראש פעילה של חברת דוטס — חברת אגריטק ישראלית שעוסקת בתחום הטכנולוגיה החקלאית.
באוקטובר 2023, בעקבות מלחמת חרבות ברזל הקימה, יחד עם אהוד שניאורסון ואיציק פרנפס, קרן הון סיכון בשם SAFEDOME, שתתמקד בהשקעות קטנות בחברות הזנק בתחילת דרכן, כדי לסייע להן בתקופת המלחמה.
חדד-חמלניק נשואה ללירון ולהם שלושה ילדים. היא מתגוררת ביישוב כרמית שבצפון הנגב.
הערות שוליים

*מטוס זה כמו גשר - הילה חדד חמלניק בפודקאסט "הטכניוניסטים"
↑  אסנת ניר, 40/40 הצעירים המבטיחים 2019, באתר TheMarker
↑  יהודה קונפורטס, ‏נתיבי ישראל הקימה חטיבת חדשנות לפיתוח וניהול תשתיות תחבורה, באתר "אנשים ומחשבים", 18 במאי 2020
↑  יובל שדה, הילה חדד-חמלניק מונתה למנכ"לית משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה, באתר כלכליסט, 14 באוקטובר 2021
↑  מנכ"לית משרד המדע והטכנולוגיה התפטרה בעקבות כניסת הממשלה, באתר אייס, 1 בינואר 2023
↑   קורין דגני, ממשרד החדשנות לאגריטק: הילה חדד-חמלניק תכהן כיו"ר חברת דוטס, באתר TheMarker‏, 17 באפריל 2023
↑  סופי שולמן, מנכ"לית משרד החדשנות לשעבר ומפקד 8200 לשעבר מקימים קרן חירום לסטארט אפים, באתר כלכליסט, 15 באוקטובר 2023
בלה גרוס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 בדצמבר 1951 (בת 73) ברית המועצות
 ענף מדעי:  נוירולוגיה
 מקום מגורים:  חיפה, ישראל ישראל
 עיסוק:  עומדת בראש המחלקה הנוירולוגית במרכז הרפואי לגליל המערבי - נהריה
 מקום לימודים:  תואר שלישי, פקולטה לרפואה - טכניון חיפה  התמחות, בי"ח כרמל-מחלקה נוירולוגית, חיפה  פוסט דוקטורט בבית החולים henry ford hospital, בדטרויט, מישיגן, ארצות הברית
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן, השלוחה הצפונית על שם עזריאלי
 תלמידי דוקטורט:  Dr. Lubov Balin
 פרסים והוקרה:  זכתה למלגה ב-henry ford hospital, בדטרויט, מישיגן. במשך כשנתיים התמחתה בבית החולים בנושא "מחלות שרירים ומערכת עצבים היקפית".  שימשה במשך עשור כראש החוג לנוירולוגיה וזכתה במשך שנים להוקרה כמרצה מצטיינת[דרוש מקור].
 מספר צאצאים:  3
 http://dr-bgross.zapweb.co.il/
 
בלה גרוס (נולדה ב-2 בדצמבר 1951 בברית המועצות) היא נוירולוגית ישראלית בתחום מחלות שרירים ומערכת העצבים ההיקפית ומחלות טרשתיות. היא פרופסור חבר קליני באוניברסיטת בר-אילן. הייתה ראש החוג לנוירולוגיה, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2001 התמנתה למנהלת המחלקה הנוירולוגית ויחידת שבץ מוחי במרכז הרפואי לגליל המערבי - נהריה. גרוס משמשת כרופאה מומחית בנוירולוגיה במכבי שירותי בריאות.
ביוגרפיה

בלה גרוס נולדה במוקצ'בו ברית המועצות (כיום אוקראינה). אמה, אלינה רייזמן רופאה ואביה פייבל רייזמן מהנדס כימאי. המשפחה עלתה ארצה במסגרת "עליית גומולקה" ב-1957, והתיישבה בקריות.
גרוס היא בוגרת תנועות הנוער הצופים וצופי ים.
ייצגה את ישראל במשלחת של נוער שוחר מדע, מטעם מכון ויצמן.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל המודיעין וסיימה בדרגת סגן.
ב-1971 נישאה לטוביה והחלה את לימודי הרפואה בטכניון. את לימודיה והתמחותה סיימה בשנת 1978 בכבוד (Cum Laude).
גרוס החלה את עבודתה בבית החולים כרמל בחיפה, שם שימשה כסגנית מנהל מחלקה. בלה יצאה להמשך לימודיה, והעמקת ההתמחות, לארצות הברית שם שהתה במשך שנתיים ב-Henry Ford Hospital.
כשחזרה ארצה, התמנתה כמרצה בכירה בפקולטה לרפואה של הטכניון ולמנהלת המחלקה הנוירולוגית של מרפאת לין בחיפה.
בשנת 2001, הקימה את המחלקה הנוירולוגית בביה"ח גליל מערבי בנהריה ויצאה למספר חודשים לבוסטון להשתלם אצל פרופ' קפלן.
הייתה ממקימי ומראשוני המרצים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בר-אילן בצפת.
לימודים ואקדמיה

בין השנים 1979–1985 התמחתה בנוירולוגיה במרכז הרפואי כרמל בחיפה.
בין השנים 1986–1988 ביצעה את מחקר הפוסט דוקטורט ב-henry ford hospital, דטרויט, מישיגן, ארצות הברית.
בשנת 1991 מונתה למרצה בכירה קלינית בטכניון.
בשנת 2005 למדה באוניברסיטת חיפה ניהול מערכות בריאות.
בין השנים 2008–2011 הייתה ראש החוג לנוירולוגיה בבית הספר לרפואה, בטכניון, חיפה.
בין השנים 2011–2016 הייתה ראש החוג לנוירולוגיה, בבית הספר לרפואה, בשלוחה הצפונית של אוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן, שימשה בפקולטה לרפואה בגליל של בר-אילן כיו"ר ועדת הבחינות, כחברה בוועדת ההוראה וכרכזת קורס מוח נפש.
בשנים 2001, 2012, ו-2017 במהלך שנות שבתון, חקרה והתמחתה בארצות הברית בתחום המחלות הנוירו וסקולריות, כאבי ראש ושבץ מוחי.
מחקר

גרוס הקימה בטכניון מעבדת מחקר ייחודית, שחקרה את השפעת הטריפטופן ותזונה עשירה בשומנים על השרירים במודל חיה.
בין השנים 1976–1978 עסקה במחקר בנושא נוירופיזיולוגיה בפקולטה לרפואה, טכניון, חיפה.
בשנת 1985 בצעה מחקר בנושא "טוקסיות של חמצן" במכון לרפואה ימית של חיל הים.
היא התמחתה במחלות טרשתיות בכלל ומחלה טרשתית של המוח בפרט. קשר בין מחלות המוח, הלב והכליות. שינויים במוח ביתר לחץ דם ובסוכרת. מחלות תורשתיות נוירולוגיות. אבחון וטיפול בכאבי ראש, מחלות שרירים, מחלת מיאסטניה גראביס ומחלות של מערכת העצבים ההיקפית. מטפלת במחלות כגון:
כאבי ראש
שיתוקים
סחרחורות
טרשת נפוצה
מחלות שרירים
מחלת מיאסטניה גרביס
מחלת אלצהיימר
מחלת פרקינסון
מחלות עצב היקפי
אפילפסיה
שבץ מוחי
מחקר > ניהול המחלקה הנירולוגית בבתי חולים

גרוס ניהלה בין השנים 1990–1992 בפועל את המחלקה הנוירולוגית בבית החולים כרמל. לאחר מכן, בין השנים 1998–2001 כיהנה כסגנית מנהל המחלקה הנוירולוגית.
בין השנים 1998–2001 ניהלה את המחלקה הנוירולוגית במרכז רפואי לין, של שירותי בריאות כללית בחיפה.
מחקר > תפקידים אדמיניסטרטיביים באקדמיה

בין השנים 1991–1998 עמדה גרוס בראש הוועידה המדעית של החברה הנוירולוגית הישראלית.
בין השנים 2005–2010 ארגנה את כנסי הנוירולוגיה בצפון הארץ.
בשנת 2011 הייתה חברה בוועדה המארגנת את הכינוס הקונטרוברסיה בנוירולוגיה בבייג'ינג, סין.
בשנת 2016 הייתה חברה בוועדת הכנס הבינלאומי מיוקליניק שהתקיים במרכז הרפואי לגליל המערבי - נהריה.
מחקר > פעילות מדעית מחוץ לאוניברסיטה

החל משנת 1991, חברה גרוס במועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל. מאז תחילת פעילותה היא מכהנת כחברה בוועדת הבחינות, בין השנים 2005–2018, כיהנה כיו"ר ועדת הבחינות בנוירולוגיה. בשנים 2005 ו-2008, הייתה חברה בוועדת הסילבוס.
בין השנים 2006–2011 במסגרת משרד הבריאות הייתה חברה יועצת בוועדה לקביעת מוות מוחי ושבץ מוחי.
חברה באיגוד הנוירולוגי הישראלי, חברה בוועדת הבחינות של האיגוד ובוועדת הביקורת שלו. בין השנים 1991–2009 הייתה חברה בוועדה המדעית של האיגוד הנוירולוגי הישראלי.
נכון לנובמבר 2021 פרופסור בלה גרוס חברת דירקטוריון באגודה הישראלית לטרשת נפוצה.
הייתה חברה בוועדת הלסינקי של המרכז הרפואי לגליל המערבי - נהריה, מ-2002 ועד 2021, והחל משנת 2007 כיהנה כיושבת הראש,
משמשת כעדה מומחית בבתי משפט.
פרסומים נבחרים

Gross, Bella and Shapir, L. (2017) Dynamic changes of D-dimer following stroke
Gross, Bella, Daniel Golan, Ariel Miller and Ori Segol (216 ) Cognitive Function of Patients with Crohn’s Disease is Associated with Intestinal Disease Activity
Gross, Bella and Lampl, y. (2006) Anticoagulation for stroke prevention
פרסים והוקרה

בין השנים 2006–2009 קבלה ארבע תעודות מרצה מצטיינת מהטכניון, חיפה.
בשנים 2008 ו-2013 קיבלה תעודות הוקרה עבור הנחיית עבודות MD מצטיינות.
בשנת 2017 קיבלה תעודת הוקרה והצטיינות על היותה מורה מצטיינת.
פרסים והוקרה > זכייה במענקי מחקר

בשנים 1993–1994 קיבלה מענקי מחקר של משרד הבריאות.
בין השנים 2002–2017 קבלה מענקים עבור השתתפות במחקרים קליניים בינלאומיים.
מנהל המרכז הרפואי ד"ר מסעד ברהום כתב אודות פרופסור בלה גרוס: "במשך 35 שנות עבודתה זוכה פרופ' גרוס להכרה לאומית כקלינאית המחנכת דורות רבים ברפואה בכלל ובנוירולוגיה בפרט. היא גידלה דורות של נוירולוגים בארץ, אשר זכו וזוכים להישגים רבים לאומיים ובינלאומיים. היא פועלת רבות לקידום המחקר הקליני והמעבדתי במרכז הרפואי שלנו, שותפה פעילה במעבדת המחקר המתמקדת בחקר השינויים במוח במצבים של יתר לחץ דם ושותפה במחקרים בינלאומיים".
משפחה

מתגוררת בחיפה, נשואה ואם ל-3 ילדים.
הערות שוליים

1 2 3  מנהלת המחלקה נוירולוגית, באתר המרכז הרפואי לגליל המערבי - נהריה
↑  ‏Bar-Ilan University Azrieli Faculty of Medicine Grants Doctoral Degrees to Nine Recipients, באתר אוניברסיטת בר-אילן השלוחה הצפונית
↑  4 תעודות של מרצה מצטיינת בשנים 2006–2009 טכניון, חיפה; 2 תעודות הוקרה עבור הנחיית עבודות MD מצטיינות בשנת 2008; תעודת הוקרה בהנחית עבודת MD מצטיינת 2013 ותעודת הצטיינות מורה מצטיינת 2017
↑  פרופ' בלה גרוס, באתר רשות המחקר - אוניברסיטת בר אילן, ‏4 במאי 2018
↑  בלה גרוס, על פי אתר המרכז הרפואי לגליל המערבי - נהריה
↑  פרופ' בלה גרוס, באתר מכבי שירותי בריאות
↑  בלה גרוס, באתר הרשמי של בלה גרוס
1 2 3  פרופ' גרוס בלה, באתר Zap דוקטורס
↑  באתר האישי של פרופסור בלה גרוס
↑  ועד האיגוד, באתר האיגוד הנוירולוגי הישראלי
↑  ‏The Executive Board of the Israeli Multiple Sclerosis Society, באתר האגודה הישראלית לטרשת נפוצה
↑  ‏Helsinki Committee, באתר המרכז הרפואי לגליל המערבי - נהריה
↑  ועדת הלסינקי, באתר המרכז הרפואי, נהריה
↑  פרופ' בלה גרוס, באתר אינפומד
↑  תואר פרופ' למנהלת המחלקה הנוירולוגית במרכז הרפואי לגליל המערבי נהריה, באתר המרכז הרפואי לגליל המערבי - נהריה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010335494405171  VIAF: 127163510594710932307   WorldCat (עם VIAF): 127163510594710932307
אוניות המערכה מסדרת קולוסוס (1910)

| --- | --- |
אה"מ קולוסוס עוגנת, זמן קצר לאחר השלמתה ב-1911
אה"מ קולוסוס עוגנת, זמן קצר לאחר השלמתה ב-1911
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה קודמת:  אה"מ נפטון
 סדרה עוקבת:  אוניות המערכה מסדרת אוריון
 אוניות בסדרה:  אה"מ קולוסוס, אה"מ הרקולס
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Palmers Shipbuilding and Iron Company 
 תחילת הבנייה:  1909
 הושקה:  1910
 תקופת הפעילות:  1911–1921 (כ־10 שנים)
 אחריתה:  נגרטו
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 20,030 טון
 אורך:  166.3 מטר
 רוחב:  26.0 או 26.4 מטר
 שוקע:  8.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשרים
 גודל הצוות:  751–791
 טווח שיוט:  12,370 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 25,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 203–279 מ"מ   שריון סיפון – 38–102 מ"מ   צריחי תותחים – 280 מ"מ   ברבטות – 102–279 מ"מ   מגדל הניווט – 280 מ"מ   מחיצות – 152–203 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk XI BL‏ 12 אינץ' (305 מ"מ)/50 קליבר   16 תותחי Mk VII‏ 4 אינץ' (102 מ"מ)   3 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניות המערכה מסדרת קולוסוס היו זוג אוניות מערכה דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי בסוף העשור הראשון של המאה ה-20, האחרונות עם תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים). האוניות האחיות בילו את כל הקריירה שלהן בצי הבית והצי הגדול, לעיתים קרובות שימשו כספינות דגל. מלבד ההשתתפות בקרב יוטלנד במאי 1916, והפעולה הבלתי חד משמעית ב-19 באוגוסט מספר חודשים לאחר מכן, שירותם במהלך מלחמת העולם הראשונה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני.
סדרת קולוסוס נחשבה מיושנת עד סוף המלחמה ב-1918 והועברה למילואים בשנה שלאחר מכן. הרקולס נמכרה לגרוטאות ב-1921, אם כי קולוסוס שימשה לזמן קצר כספינת אימונים. היא פורקה מנשקה ב-1923 ונמכרה לגרוטאות חמש שנים מאוחר יותר.
רקע ותכנון

התוכנית הימית הראשונית לשנים 1909–1910 כללה שתי אוניות דרדנוט וסיירת מערכה, אך לאחר מכן הוגדלה לשש דרדנוטים ושתי סיירות מערכה כתוצאה מלחץ ציבורי על הממשלה עקב מרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני. צמד אוניות המערכה המקוריות הפך לסדרת קולוסוס והיו גרסאות המערכה של אוניית המערכה הקודמת, אה"מ נפטון. ב-19 בנובמבר 1908, אדמירל משנה סר ג'ון ג'ליקו, לורד הים השלישי ומפקח הצי, הציע את השינויים שהוא היה רוצה לבצע בעיצוב של נפטון. הוא רצה לחלק מחדש את השריון ולהעבירו ממקומות שאינם חשופים לאש האויב לאזורים שהיו חשופים ולהתאים צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ) במקום צינורות ה-18 אינץ' (450 מ"מ) ששימשו באונייה הקודמת; גם מספר הטורפדות הרזרביות אמור היה לגדול. ככל הנראה בעקבות תזכיר מוקדם יותר מאת אדמירל פרנסיס ברידג'מן, המפקד העליון של צי הבית, ג'ליקו רצה להסיר את התורן הראשי ולהעביר את רוב הפונקציות של הדף האיתור שלו למגדל איתור משוריין בראש מגדל הניווט במבנה העילי. מנהל החימוש הימי (DNO), אדמירל משנה רג'ינלד בייקון, טען שיש לשמור על החלק העליון של התורן הקדמי. ג'ליקו היה מוכן להגדיל מעט את התפוסה של העיצוב החדש על פני נפטון, אבל זה לא יכול היה לעלות יותר, מה שהציב מגבלות גדולות על מנהל הבנייה הימית (DNC), סר פיליפ ווטס.
ה-DNC התנגד לאובדן התורן הראשי כיוון שהוא האמין שהוא נחוץ כדי לתמוך בדריק לטיפול בסירה, אך נדחה על ידי האדמירליות, שהעדיפה למקם את תורן החצובה מאחורי הארובה הקדמית כשרגלי החצובה פונות קדימה כדי לאפשר הרגל האנכית שתשמש לתמיכה בדריק. כל זה רק הבטיח שגזי הארובה החמים עלולים להפוך את החלק העליון לבלתי ניתן למגורים. הגובה הקצר של הארובה גם שטף את הגשר בעשן עד שהוגבהה ב-1912, אם כי זה החמיר את הבעיה של החלק העליון. ההחלטה לרווח את צריחי הכנפיים באופן הדוק יותר זה לזה גם החמירה את בעיית העשן; כי זה צמצם את השטח הפנוי לחדר הדוודים האחורי, מה שאומר שהארובה הקדמית הייתה צריכה להכיל את הפליטה של תריסר דוודים בהשוואה לשישה של הארובה האחורית, מה שהגדיל עוד יותר את העשן מהארובה הקדמית.
לכל שמונה אוניות הראשה של התוכנית הימית של 1909–1910 היה אותו סידור של תרנים וארובות; רק לשתי סיירות המערכה הוחלפו עמדות התורן הקדמי והארובה הקדמית שלהם בהוצאות נכבדות. דייוויד ק. בראון, אדריכל והיסטוריון ימי, התייחס לכל הפיאסקו: "מדהים שלקח כל כך הרבה זמן להגיע להסדר משביע רצון, שנגרם מההתעקשות של ה-DNO לראות ברדסים בגגות הצריחים והאובססיה של ג'ליקו עם הסדרי טיפול בסירה. פריסות לא מספקות אלו הפחיתו את כוח האש, פגעו בהגנה מפני טורפדות וכנראה הוסיפו לעלות. כ-DNO ולאחר מכן כבקר, ג'ליקו נושא בחלק גדול מהאשמה לפריסה הלא מספקת של האוניות הקודמות."
כמו נפטון, גם צריחי הכנפיים של הספינות מדרגת הקולוסוס היו מסודרים "בדירוג" כך שכל חמשת הצריחים יכלו לירות על הצד הרחב, אם כי בפועל נזקי הפיצוץ למבנה העילי ולסירות הפכו את זה לבלתי מעשי אלא במקרה חירום. התכנון גם הנציח את מיקום סירות הספינה על קורות מעל שני צריחי הכנפיים כדי לצמצם את אורך הכלי. עם זאת, אם הקורות נפגעו במהלך הלחימה, הם היו עלולים ליפול על הצריחים, ולהשבית אותם. הגשר ופלטפורמת המצפן הקשורה אליו היו ממוקמים גם הם מעל מגדל הניווט, שבדומה לכך הסתכן בהשבתה אם הגשר יתמוטט.
תיאור

אוניות הסדרה היו באורך כולל של 545 רגל 9 אינץ' (166.3 מטרים), רוחב של 85 רגל 2 אינץ' (26.0 מטרים) (הרקולס) או 86 רגל 8 אינץ' (26.4 מטרים) (קולוסוס) ושוקע של 29 רגל 5 אינץ' (9.0 מטרים). הדחק האוניות היה 20,030 טונות ארוכות (20,350 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-23,266 טונות ארוכות (23,639 טונות) במעמס מלא. הצוות שלהם מנה 751–778 קצינים ומלחים עם כניסתן לשירות ו-791 ביולי 1916.
האוניות הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס. אוניות הסדרה היו הדרדנוטים הבריטיות הראשונות שהיו להם שלושה חדרי מכונות. צירי המדחף החיצוניים חוברו לטורבינות הלחץ הגבוה בחדרי המנועים החיצוניים ואלה הוצאו לטורבינות בלחץ נמוך בחדר המכונות המרכזי שהניעו את הצירים הפנימיים. הטורבינות השתמשו בקיטור שסופק על ידי 18 דוודי צינור מים בלחץ עבודה של 235–240 PSI‏ (1,620–1,655 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר). הם דורגו ב-25,000 כוחות סוס (19,000 קילוואט) ונועדו להעניק לדרדנוטים מהירות מקסימלית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלהם, האוניות האחיות עלו ביעילות על המהירות וכוחות הסוס שתוכננו. הם נשאו לכל היותר 2,900 טונות ארוכות (2,947 טונות) של פחם ועוד 800 טונות ארוכות (813 טונות) של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. זה העניק להם טווח של 6,680 מיילים ימיים (12,370 ק"מ) במהירות שיוט של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תיאור > חימוש ושריון

אוניות הסדרה היו מצוידות בעשרה תותחי טעינת עכוז (BL)‏ 12 אינץ' (305 מ"מ) Mark XI בחמישה צריחים תאומים בעלי הנעה הידראולית, שלושה לאורך קו המרכז והשניים הנותרים כצריחי כנפיים. הצריחים בקו המרכז סומנו 'A', 'X' ו-'Y', מלפנים לאחור, וצריחי הכנף הימני והשמאלי היו 'P' ו-'Q' בהתאמה. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +20° מה שהעניק להם טווח של 21,200 יארד (19,385 מטרים). הם ירו פגזים במשקל 850 ליברות (386 קילוגרם) במהירות לוע של 2,825 רגל לשנייה (861 מטר לשנייה) בקצב של שני מטחים לדקה. האוניות נשאו 100 פגזים לכל תותח. צריחי הכנפיים שלה היו מרוחקים "בדירוג" כך שכל חמשת הצריחים יכלו לירות על הצד הרחב, אם כי בפועל נזקי הפיצוץ למבנה העילי ולסירות הפכו את זה לבלתי מעשי אלא במקרה חירום.
החימוש המשני שלהם כלל 16 תותחי BL ארבעה אינץ' (102 מ"מ)/ 50 קליבר Mark VII. תותחים אלו הותקנו בצריחים בודדים לא ממוגנים במבנה העילי. התותחים היו בעלי הגבהה מרבית של +15° מה שהעניק להם טווח של 11,400 יארד (10,424 מטרים) . הם ירו פגזים במשקל 31 ליברות (14.1 קילוגרם) במהירות לוע של 2,821 רגל לשנייה (860 מטר לשנייה). הם סופקו עם 150 פגזים לכל תותח. האוניות נשאו גם ארבעה תותחי הצדעה 3 פאונד (47 מילימטרים (1.9 אינץ')). כמו כן האוניות צוידו בשלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ', אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו 18 טורפדות.
לאוניות הסדרה הייתה חגורת שריון בקו המים של שריון מוצק של קרופ בעובי 11 אינץ' (279 מ"מ) בין הברבטים הקדמיים והאחוריים שהצטמצמה ל-2.5 אינץ' (64 מ"מ) מחוץ למצודה המשוריינת המרכזית, אך לא הגיעה לחרטום או לירכתיים. זה הפך אותם לאוניות המערכה הבריטיות הראשונות מאז 1893 שאין להן חגורת שריון מלאה על קו המים. החגורה כיסתה את צד גוף האונייה מ-2 רגל 9 אינץ' (0.8 מ') מעל קו המים ועד 5 רגל 6 אינץ' (1.7 מ') מתחת למקום שבו היא הצטמצמה ל-8 אינץ' (203 מ"מ) בקצה התחתון שלה. מעל זה היה רצועה של שריון בעובי 8 אינץ'. המחיצות האלכסוניות הקדמיות בגודל 4 אינץ' (102 מ"מ) חיברו את קו המים וחגורות השריון העליונות לברבטה 'A'. באופן דומה המחיצה האחורית חיברה את חגורות השריון לברבטה 'Y', אם כי עוביה היה 8 אינץ'. שלושת הברבטים המרכזיים היו מוגנים על ידי מגני חזית בעובי 10 אינץ' (254 מ"מ) מעל הסיפון הראשי שהצטמצם ל-4 או 5 אינץ' (127 מ"מ) מתחתיו. ברבטות הכנפיים היו דומות פרט לכך שהיו להן מגני חזית בעובי 11 אינץ' של שריון. לצריחי התותחים היו מגני חזית ודפנות בעובי 11 אינץ' עם גגות בעובי 3 אינץ'.
עובי שלושת הסיפונים המשוריינים נע בין 1.5–4 אינץ' (38–102 מילימטרים) עם העוביים הגדולים יותר מחוץ למצודת השריון המרכזית. החזית והצדדים של מגדל הניווט היו מוגנים על ידי לוחות בעובי 11 אינץ', אם כי עובי הגג היה 3 אינץ'. למגדל האיתור מאחורי ומעל מגדל הניווט היו דפנות בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) ומגדל הפיקוח על הטורפדו מאחור היה עם דפנות בעובי 3 אינץ' וגג בעובי 2 אינץ'. למען חיסכון במשקל, אוניות הסדרה ביטלו את מחיצות האנטי-טורפדו שהגנו על חדרי המנועים והדוודים, וחזרו לתוכנית של הדרדנוטים הישנות יותר שהציבו אותן רק מחוץ למחסני התחמושת באותו עובי מ-1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים). הם אכן שמרו על לוחות השריון בעובי 1 אינץ' המגינים על ספיגות הדוודים.
תיאור > בקרת אש

עמדת השליטה על החימוש הראשי הייתה ממוקמת בצמרות התצפית בראש התורן. נתונים ממד טווח צירוף מקרים של Barr ו-Stroud באורך 9 רגל (2.7 מטרים) שנמצא שם הוכנס למחשב מכני Dumaresq ושודר חשמלית לשעוני טווח Vickers הממוקמים בתחנת השידור הממוקמת מתחת לכל מיקום בסיפון הראשי, שם הוא הומר לנתוני טווח והסטה לשימוש על ידי התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת התווייה כדי לסייע לקצין התותחנות לחזות את תנועת המטרה. ניתן היה לחבר את הצריחים, תחנות השידור ועמדות הבקרה כמעט בכל שילוב. עד 1912, נוסף מד טווח נוסף של תשעה רגל בצד הקדמי של פלטפורמת המצפן. בסוף 1914 הותקנו על גגות הצריח מדדי טווח נוספים באורך תשעה רגל, מוגנים על ידי חיפויים משוריינים.
טכנולוגיית בקרת האש התקדמה במהירות במהלך השנים שבין הזמנת אוניות סדרת קולוסוס לתחילת מלחמת העולם הראשונה, והפיתוח החשוב ביותר היה מערכת הירי של מנהל בקרת האש. זה כלל מנהל בקרת האש הותקן על התורן הקדמי, מתחת לחלק העליון המבחין וסיפק נתונים חשמליים לצריחים באמצעות מצביעים, שצוות הצריח היה אמור לעקוב אחריהם. בקרת האש תזמנה את ירי התותחים בו-זמנית מה שסייע באיתור ניתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים. בעוד שתאריכי ההתקנה המדויקים אינם ידועים, שתי האוניות היו מצוידות במנהל עד דצמבר 1915.
פיתוח נוסף היה Dreyer Fire-Contable Table ששילב את הפונקציות של Dumaresq ושעון הטווח בתחנות השידור. להרקולס הותקן כנראה שולחן אב טיפוס כאשר ממציאו, קומנדר פרדריק דרייר, מונה למפקד האונייה בסוף 1911. האונייה שמרה על מכשיר זה לפחות עד פברואר 1916, אם כי הוא הוחלף בשולחן Mark I עד 1918. קולוסוס קיבלה את שולחן ה-Mark I שלה בתחילת 1916.