stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבר ועתיד (כתב עת)

| --- | --- |
 תדירות:  רבעון
 מייסד:  יוסף פטאי
 עורך ראשי:  יוסף פטאי
 תאריכי הופעה:  1908–1944 (כ־36 שנים) 
 שפה:  הונגרית
 מדינה:  הונגריה
 
כתב העת היהודי עבר ועתיד (בהונגרית: Múlt és Jövő), ואחר כך גם הוצאה לאור ספרים; הוא אחת מהוצאות לאור של כתבי עת וספרים הונגרים הוותיק ביותר בהונגריה.
תולדות כתב העת

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .  הסיבה היא: ניסוחי POV.
כתב העת נוסד על ידי יוסף פטאי בשנת 1911 ופעל ברציפות עד מרץ 1944, עד הכיבוש הגרמני של הונגריה (מבצע מרגרטה). זה היה האורגן התרבותי והאמנותי של כמעט מיליון יהודי הונגריה באותה תקופה. בשנת 1988 חידש את הופעתו יאנוש קבאנאי, תוך ניצול האירוע ההיסטורי של חילופי המשטר בהונגריה. למגזין נוספה הוצאה לאור של ספרים מאז 1994, שפעילותה גדלה באופן דינמי משנה לשנה. המגזין והוצאת הספרים משלימים זה את זה באמצעות מחברים וצוות מערכת משותפים, ובחלקו קהל קוראים משותף.
תוכנית הוצאת כתב העת "עבר ועתיד" והספרים קשורה קשר הדוק לצרכים המוחשיים הסוציולוגיים של התאוששות יהדות הונגריה לאחר שינוי המשטר בשנת 1989. ההוצאה מפרסמת ספרות יהודית חדשה שמגיבה לשינויים בתקופה, לתוצאות המחקר בהיסטוריה של יהדות הונגריה ומשלבת את האוצרות הרוחניים שנאספו ומתעדכנים במהלך גילוי היצירה הרוחנית היהודית של מאה השנים האחרונות לתוך "מחזור הדם" הרוחני האוניברסלי של יהדות העולם. זה חשוב ביותר כיוון שהונגריה הייתה פעם אחד המרכזים החשובים ביותר בעולם של היהדות. מחברים כמו ארמין ואמברי, יצחק יהודה גולדציהר, בנימין זאב בכר, לאיוש בלאו, דב ברנאט הלר, אלכסנדר שייבר, אישטוואן האן ועוד רבים אחרים ידועים בכל רחבי העולם. יתרה מכך, זיכרונם, שמירת דועתיהם הרוחניות, הטיפול וההתפתחות של מורשתם, נותרו חסרי בית לפני כן הן בהונגריה והן בעולם. סופרים ידועים בין-לאומיים יהודים-הונגרים כמו פרנץ מולנר, ארתור קסטלר, אפרים קישון, ג'ורג' מיקש או תסריטאים או במאים הוליוודיים מפורסמים בעולם יצאו מאזור תרבותי זה במרכז אירופה. השואה לא רק הרסה את ההיסטוריה של יהדות הונגריה, אלא גם קטעה, ושיברה קריירות מבריקות רבות במחנות ריכוז. כתב העת ממשיך את יצירתם ואת רוחם, גם מתוך רצון לפרסם את שמם ועבודתם לעולם כולו. כאלה הם לדוגמה קארוי פאפ, כותב הפרוזה ואימרה אמוש הצייר. שניהם אבות יהודים מודרניים, שאליהם מובילה זהותנו הרוחנית.
המו"ל של עבר ועתיד מפרסם ספרות יהודית שנכתבה בשפות המגוונות ביותר בעולם מיצירות יהדות עדכניות בתרגומים להונגרית. בנוסף לנושאים היהודיים הקשורים זה לזה, המו"ל מתעניין גם בסובלנות, ברב תרבותיות ובספרות עיונית. הנושאים התמטיים של כתב העת בכל רבעון כוללים גם אנתולוגיה של ספר בכל מהדורה. אחד מתפקידי עותקי כתב העת להתמקד ביהדות במדינות שונות בשנים האחרונות ולהתמקד בפורומים ואישים רוחניים יהודיים שם. אחד הניסיונות המוצלחים ביותר היה פנייה לאינטלקטואלים ולסדנאות יהודיים: הישראלי, הפולני, הצרפתי, או הגרמני. השנה 1998 למשל בנושאי המגזין והוצאת הספרים היו ציון מלאת 150 שנה למהפכת 1848 בהונגריה ולמלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1849 וכן 50 שנה להקמת מדינת ישראל. יום השנה ה-150 הוא גם הרגע בו יהודי הונגריה הפכו ליהודות הונגריה. זהו אחד האירועים המכוננים והמכריעים בכל ההיסטוריה ההונגרית מכיוון שהאנרגיות היהודיות ששוחררו אז לפני 150 שנה דחפו את הונגריה למסילות המודרניות. עובדה זו מכריעה לפחות כמו התחנה הסופית של צמד המסילות: שואת יהדות הונגריה.
עבר ועתיד החדש

כתב העת עבר ועתיד שהופיע מחדש (הוא מקוצר לעיתים קרובות כ-MéJ, והוסיף בפרסומיו המדעיים את האותיות: ÚF, כלומר: גליונות חדשים) פרסם את הגיליון הראשון שלו בדצמבר 1988, שהייתה אנתולוגיה. בשנת 1989 יצאו לאור שני גיליונות של המגזין, ומאז 1990 יצאו לאור באופן קבוע גיליונות ארבע פעמים בשנה. מסות, מחקרים היסטוריים, סוציולוגיים ובנושאי יהדות, ספרות יפה, אמנות, דיווחים, ראיונות: אלה הם הז'אנרים העיקריים של כתב העת. חלק קטן מחומרי הצילום והאיור כבר עלו או יועלו לאינטרנט, אך יש תוכניות ליצור ארכיון איורים שיעזור לכל מי שעובד בנושאים דומים. מחנה המנויים הזרים (מחוץ להונגריה) הולך וגדל, כך שבסוף הגיליונות מתפרסמים תכנים וסיכום באנגלית. זה גם תנאי לספריות האוניברסיטאות הזרות להזמין את כתב העת. הנושאים נערכים ברובם על פי עקרונות נושאיים. אחד מתפקידי הפרסומים להתמקד כאמור ביהודי מדינות שונות (ישראל, פולין, צרפת, גרמניה) ובשנים האחרונות גם יצירת קשר עם הפורומים והאישים הרוחניים היהודיים שם. המדור בשם "ניטור" הוא ביבליוגרפיה מבוארת של ספרים ומאמרים בנושאים יהודיים שמתפרסמים בהונגרית – ולכן עבור אלה שעוסקים ביהדות הונגריה ידע על העיתונים, כתבי העת והפרסומים הוא בלתי נמנע.
המייסד

מייסד העיתון, יוסף פטאי שנולד בהונגריה ונפטר בתל אביב בשנת 1953 היה סופר, משורר, מתרגם. הוא למד תאולוגיה עברית בניטרה, בבית המדרש לרבנים בבודפשט ולאחר מכן בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1907 ואת תעודת ההוראה בשנת 1908. בין השנים 1908–1921 היה מורה בגימנסיה בבודפשט. משנת 1912, היה העורך של כתב העת עבר ועתיד. בשנת 1940 עלה לארץ ישראל. בקרב יהודי הונגריה ומחוצה לה, הוא פעל בהרחבה ברוח יהודית-ציונית שמטרתה הייתה לעורר את התודעה העצמית הלאומית היהודית. בכתבי יד זרים חקר יצירות לא ידועות של משוררים עבריים מימי הביניים. הוא ערך את:
הספרייה היהודית-הונגרית
האלמנאך היהודי-הונגר
שעשועי עלומים (שירים עבריים, בודפשט, 1902);
זמירות בית כנסת (שירים, בודפשט, 1906);
באיזה ולסינג (1907);
שירי בית כנסת (בודפשט 1910);
משוררים עבריים (תרגומים ספרותיים, בודפשט 1910–1912);
שולמית, את רואה את הלהבה? (שירים, בודפשט, 1919);
ארץ הקודש שקמה לתחייה, (1926)
הרצל (ביוגרפיה, בודפשט, 1932).
מידע על כתב העת

עורך ראשי יאנוש קבאנאי
מנהלת החברה: אגנש פנייה
עורכת: ארז'בט יגש
מנהלת אמנותי: טינדה קלמן
מידע על כתב העת > הוצאה לאור

מוציא לאור: Mált és Jövő Lap- és Könyvkiadó
מטה: בודפשט 1024 בודפשט Keleti Károly u. 16.
מידע על כתב העת > גרסה מודפסת

כותרת: עבר ועתיד
מחזוריות: רבעוני
ISSN 0864-8646
כתובת URL של רשומת הגרסה המודפסת: http://corvina.bibl.u-szeged.hu/corvina/opac?idno=bibJAT00000953%5B%5D
מידע על כתב העת > נושאי פרסום

נושא עיקרי: מדעי החברה
נושא: היסטוריה, היסטוריה מקומית
נושא משנה: היסטוריה של מדינות אירופה, היסטוריה של התרבות
נושא עיקרי: מדעי החברה
נושא: אתנוגרפיה, אנתרופולוגיה
נושא משנה: אנתרופולוגיה תרבותית
נושא עיקרי: מדעי החברה
נושא: סוציולוגיה, מחקר חברתי
נושא משנה: מיעוטים
נושא עיקרי: מדעי החברה
נושא: פוליטיקה, מינהל ציבורי
נושא משנה: היסטוריה פוליטית
מידע על כתב העת > כותרות נושא

ישראל, יהדות, חיים ציבוריים, תרבות, ספרות יפה
מידע על כתב העת > שפה

שפה הונגרית
תוכן העניינים שפה: אנגלית, הונגרית
מידע על כתב העת > הופעה מקוונת

נתוני שנים: 1998-
נתוני השנים הגרסה הדיגיטלית: 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008
מספור: 1998.
גרסה: מקוונת
מידע על כתב העת > מזהים

אתר פרסום כתב העת
הפרסום באוסף OSZK
מזהה (EPA): EPA-00284
גרסה מודפסת ISSN 0864-8646.
סרבל

פועל בניין לובש סרבל וקסדת מגן
סרבל כחול, המשמש את אנשי המשמר השווייצרי כמדי שגרה
סרבל או בלעז: אוֹבֶרוֹל (באנגלית: Overall) הוא בגד עליון המכסה את פלג הגוף העליון והתחתון. הסרבל משמש למספר מטרות, כגון בגד עבודה מגן עבור פועלים, ובצה"ל ובצבאות נוספים ישנם סרבלים המשמשים כמדים עבור תפקידים מסוימים. סרבל מרופד שמיועד להגנה מקור, הוא נקרא חרמונית.
היסטוריה והתפתחות

הסרבלים הומצאו במאה ה-18 כפריטי לבוש עמידים שנועדו לשמש עובדים בעבודות קשות. בתחילה, הם שימשו בעיקר כבגדי עבודה פרקטיים, אך במהלך השנים הם הפכו לסמל של מעמד הפועלים והשתלבו גם בעולם האופנה. העיצוב של הסרבלים התפתח בהתאם לצרכים תעשייתיים ותרבותיים, מה שהוביל למגוון סגנונות. הסרבלים נשארו פופולריים לאורך השנים בזכות השילוב בין פונקציונליות לבין הצהרה אופנתית.
מאפיינים ושימושים

סרבל הוא בגד עבודה או בגד יומיומי, המיועד להגן על הגוף מפני לכלוך, נזקים או חומרים מסוכנים. הסרבל עשוי בדרך כלל מבד עמיד כמו כותנה או פוליאסטר, ולעיתים קרובות כולל תכונות נוספות כמו עמידות למים, חום או כימיקלים. הסרבלים נפוצים בשימוש במגוון תחומים, כולל תעשייה, חקלאות, בנייה ורפואה. הם מספקים נוחות ויכולת תנועה, ומאפשרים לעובדים לבצע את משימותיהם בצורה בטוחה ויעילה. בנוסף, הסרבל הפך לאופנתי בשנים האחרונות, עם עיצובים שונים המיועדים לשימוש יומיומי ולא רק לעבודה.
הסרבלים, כחלק מציוד מגן אישי, מיוצרים במטרה להגן על העובדים מפני חשיפות שונות כגון כימיקלים, חום וחומרים מסוכנים אחרים. חשוב להתאים את הסרבלים לסוגי העבודה ולסיכונים הספציפיים שאליהם העובדים עשויים להיות חשופים. התאמה נכונה של הסרבלים תורמת להגנה אופטימלית ומפחיתה את הסיכון לפגיעות תעסוקתיות.
סמל תרבותי ואופנתי

הסרבל, שהיה בתחילתו בגד עבודה פרקטי, הפך במהלך השנים לסמל תרבותי ואופנתי. שימש כסמל של מעמד הפועלים והתפתח מפריט לבוש בסיסי לגרסה מתוחכמת יותר, המייצגת ערכים חברתיים ותרבותיים שונים. השינויים האלו הובילו לאימוץ הסרבל גם בתחומי אופנה שונים, מעבר לשימושו המקורי בעבודה. כיום, הסרבל נמצא בשימוש אופנתי רחב והוא משתלב במגוון סגנונות ושיקולים תרבותיים.
דוגמאות לשימוש > לבישת סרבלים בצה"ל

בצה"ל לבישת סרבלים נפוצה בעיקר בחיל השריון ובחיל האוויר, והם נחשבים למדי ב'. הסרבלים עשויים מבד נומקס המוכר בעמידתו לטמפרטורות גבוהות, ולכן לובשים אותם חיילים המועסקים במקצועות החשופים לסכנת אש פתוחה. בנוסף, בשל השימוש בסרבלי טיסה על ידי הטייסים, הסרבלים הפכו לסמל סטטוס והשפעתם התפשטה גם למקצועות קרקעיים, כגון בקרי טיסה ומטיסי כטמ"מים.
טייסי הצוות האווירובטי של חיל האוויר בסרבלי טיסה לבנים
מפעילי קשר מוטס מפלוגה המוטסת של גדוד צמרת של אגף התקשוב בסרבלי טיסה בצבע זית
טייסי יחידת הכיבוי האווירי בסרבלי טיסה כתומים וטייסי היחידה האווירית של משטרת ישראל בסרבלי טיסה כחולים
קציני מערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי בסרבלים כחולים-אפורים
מסיימי קורס קצינים של מערך הבקרה ופיקוח הטיסה בסרבלים בצבע חול שנכנסו לשימוש ב-2023.
קצינה ביחידת ניסוי טילים בסרבל כחול הדומה לסרבלים הנהוגים בנאס"א
טייס פנטום מטייסת 119 לובש חליפת לחץ לטיסות בגובה מעל ל-70,000 רגל בצבע כתום, לידו עומדים אנשי צוות קרקע בסרבלי עבודה כחולים
קצינות ביחידה 9900 של אגף המודיעין בסרבלים בצבע ירוק כהה
חיילי גדוד 74 בחטיבה 188 בסרבלים של שריונרים
פרמדיק של איחוד הצלה בסרבל כתום בפינוי מוטס
דוגמאות לשימוש > לבישת סרבלים בארגונים שונים בישראל

טייסי היחידה האווירית של משטרת ישראל לובשים סרבלים כחולים.
טייסי יחידת הכיבוי האווירי לובשים סרבלים כתומים.
טייסי מסוקים של פינוי בהיטס אזרחי של חברת להק תעופה לובשים סרבלים כתומים.
הערות שוליים

↑  The History of Overalls, Back Then History, ‏2023-02-10 (באנגלית)
↑  אילה רז, מי לובש את המכנסיים?, תו+: מוסיקה, אמנויות, חברה, 2004, עמ' 67–74
↑  מיכל פומרנץ, ‏מיוחד לפורים: התלבושות הכי יוצאות דופן בחיל, באתר חיל האוויר הישראלי, 3 במרץ 2023
ספטמוורי

ספטמוורי (בבולגרית: Септември) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במחוז פאזארדז'יק שבבולגריה. היא נמצאת כ-19 ק"מ מהעיר פאזארדז'יק, בירת המחוז. בעיירה מתגוררים (נכון לדצמבר 2016), 7,485 תושבים. בעיר יש מגמת הגירה שלילית.
תחבורה

בסמוך לעיירה שוכנת תחנת רכבת גדולה, שמשרתת את תושבי ספטמוורי והסביבה. בנוסף לכך, הכביש הראשי מס' 8, שחוצה את המדינה לכל אורכה - ממשולש הגבולות יוון-טורקיה-בולגריה עד גבול בולגריה-סרביה, עובר בסמוך לעיירה.
מספטמוורי פועל קו רכבת לסופיה ולפלובדיב, בשל העובדה שהיא נמצאת על מסילת הרכבת המקשרת ביניהן.
היסטוריה

בסמוך לעיירה התגלו שרידים ליישובים עתיקים שהיו באזור שנבנו על ידי התראקים, היוונים והרומאים. היישובים נחרבו במאה ה-14 על ידי האימפריה העות'מאנית. במאה ה-15, העיירה נבנתה מחדש, ובשנת 1873, נסללה מסילת רכבת בסמוך אליה.
הערות שוליים

↑  קריאה בתרבות יוון: מקורות ופרשנויות מאת ד' ברנדאן נאגל וסטנלי מאייר בורסטיין, 2006, עמוד 232. "תחנת מסחר בתראקיה".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567310605171  BnF: cb16530840x (data)  LCCN: n88204490  NKC: ge612779  VIAF: 145528221   WorldCat (עם VIAF): 145528221
סרגו קוטריקדזה

סֵרגוֹ קוֹטריקַדזֵה (בגאורגית: სერგო კოტრიკაძე, ברוסית: Сергей Парменович Котрикадзе‏; 9 באוגוסט 1936 – 3 במאי 2011) היה כדורגלן גאורגי בתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת שוער; אחרי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
ביוגרפיה

סרגו קוטריקדזה נולד בשנת 1936 בעיירה צ'וחטאורי שבחבל גוריה, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות.
ביוגרפיה > קריירה כשחקן

בשנת 1955 קוטריקדזה החל לשחק בקבוצת דינמו טביליסי; בשנת 1959 הוא זכה עם הקבוצה במדליית ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית.
בשנים 1960–1963 קוטריקדזה הוכר ברציפות כשוער השלישי בטיבו באותן עונות האליפות של ברית המועצות (נכלל ברשימת 33 מצטייני העונה כסגן שני של השוער שבין 11 המצטיינים).
קוטריקדזה צורף לנבחרת ברית המועצות לקראת נסיעתה למונדיאל 1962 בצ'ילה, אך הוא לא שותף במשחקי הטורניר; באותה שנה הוא זכה בפרס "השוער הטוב ביותר של ברית המועצות" מטעם השבועון הרוסי-סובייטי "אוגוניוק"; בנוסף, קוטריקדזה גם זכה עם קבוצת דינמו טביליסי במדליית הארד השנייה שלו – על מקום שלישי באליפות ברית המועצות.
ב-22 ביולי ו-1 באוגוסט של שנת 1963 קוטריקדזה הופיע בשני משחקיהּ של הנבחרת האולימפית הסובייטית במסגרת בית 1 האירופי במוקדמות טורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו 1964; בשני המשחקים האלה, מול הנבחרת האולימפית של פינלנד, ניצחה ברית המועצות (0:7 כמארחת בקייב ו-0:4 כאורחת בהלסינקי).
בשנת 1964 קוטריקדזה זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות הראשונה של הקבוצה; בשנת 1967 הוא זכה עם הקבוצה במדליית הארד השלישית שלו על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית.
בשנים 1968–1969 קוטריקדזה הופיע במדי טורפדו כותאיסי – הקבוצה הגאורגית הנוספת בליגת העל הסובייטית; בסך הכול, הוא שיחק במדי הקבוצה השנייה ב-20 משחקים.
בשנת 1969 קוטריקדזה זכה בתואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות.
בשנת 1970 קוטריקדזה חזר לדינמו טביליסי לעונתו האחרונה בקריירת המשחק, אך הופיע בשני משחקים בלבד; בסך הכול, הוא הגן על שערהּ של "דינמו" ב-241 משחקים.
ביוגרפיה > קריירה כמאמן

בשנת 1973 קוטריקדזה אימן את דינמו טביליסי; בשנת 1974 הוא מונה למאמן השוערים ולמאמן בית הספר לכדורגל של המועדון; בשנים 1975–1977 הוא מילא רק את תפקיד מאמן בית הספר.
בשנת 1996 קוטריקדזה זכה בעיטור הכבוד של גאורגיה.
בשנים 1997–2001 קוטריקדזה אימן את קבוצת ויט ג'ורג'יה טביליסי; בעונת 1999–2000 הוא זכה איתה בסגנות אליפות גאורגיה.
בשנת 2001 קוטריקדזה הוכרז כשוער הגאורגי הטוב ביותר במאה ה-20.
סרגו קוטריקדזה מת בשנת 2011 מהתקף לב בסטוקהולם (הוא נלווה כמאמן שוערים לנבחרת הנערים הגאורגית עד גיל 15, שהשתתפה במשחקי גביע לנארט יוהנסון).
תארים ופרסים

דינמו טביליסי
אליפות ברית המועצות: 1964
שלוש מדליות ארד על מקום שלישי באליפות ברית המועצות: 1959, 1962, 1967
ויט ג'ורג'יה טביליסי
סגנות אליפות גאורגיה: עונת 1999–2000 (כמאמן)
אישיים
השוער הטוב ביותר של ברית המועצות: 1962
סבוקה

| --- | --- |

פנורמה של המרכז ההיסטורי של סבוקה
 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  סיציליה סיציליה
 נפה:  מסינה (נפה)
 בירת העיר:  סבוקה 
 שטח:  9.08 קמ"ר
 גובה:  330 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  1,724 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  192 נפש לקמ"ר (2018)
 קואורדינטות:  37°57′21″N 15°20′23″E﻿ / ﻿37.955753°N 15.339624°E﻿ / 37.955753; 15.339624 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.comune.savoca.me.it
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןסבוקה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןסבוקה(למפת סיציליה רגילה) פלרמו קטניה מסינה סירקוזה מרסלה ג'לה רגוזה טרפאני קלטניסטה אטנה ק. מלטה הים היוני  הים הטירני הים התיכוןסבוקה(למפת סיציליה מוגדלת) פלרמו קטניה מסינה סירקוזה מרסלה ג'לה רגוזה טרפאני קלטניסטה אטנה ק. מלטה הים היוני  הים הטירני הים התיכוןסבוקה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סבוקה (באיטלקית: Savoca; בסיציליאנית: Sàuca) היא קומונה בת 1,750 תושבים השוכנת על הר הצופה אל החוף המזרחי (חוף הים היוני) של סיציליה שבאיטליה. הקומונה נמצאת בנפת מסינה, כ-39 קילומטרים דרומית-מערבית למסינה, בערך כשליש הדרך בין מסינה לקטניה.
הקומונה משתייכת לארגון "הכפרים היפים ביותר באיטליה" (I Borghi più belli d'Italia), משום שהיא משמרת שרידים מימי הביניים, הרנסאנס והבארוק בשטחה.
המרכז ההיסטורי של הקומונה הוא יעד תיירותי פופולרי מאז שפרנסיס פורד קופולה צילם בו סצנות מתוך הסרט הסנדק מ-1972, וידוע גם בשל 17 מומיות המוחזקות בקריפטה של מנזר הקפוצ'ינים.
גאוגרפיה

הקומונה של סבוקה משתרעת על שטח של כ-9 קילומטרים רבועים. האזור המאוכלס מורכב ממרכז היסטורי וכפרירים רבים קטנים פחות או יותר השוכנים באזור הכפרי. הצמחייה היא בדרך כלל ים תיכונית: באזורים השטוחים יש מטעי הדרים שופעים, ואילו באזורי הגבעות יש כרמים נרחבים ומטעי זיתים.
המרכז ההיסטורי שוכן בגובה 303 מטר מעל פני הים, זהו כפר מימי הביניים המאוכלס כיום בדלילות, ומונה כמאה תושבים. מרבית האוכלוסייה של הקומונה מתגוררת בכפרים רינה (Rina‏, 498 תושבים), סן פרנצ'סקו די פאולה (San Francesco di Paola‏, 407 תושבים) וקונטורה (Contura), שנמצאים בסמוך לנחל ד'אגרו בעמק הנושא את שמו (Valle d'Agro). שאר הכפרירים הם: סקורסונלו (Scorsonello), קוקו (Cucco), מלינה (Màllina), רומיסה (Ròmissa), מנקוזה (Mancusa), מורטילה (Mortilla), בוטה (Botte), רוגאני (Rogani) וקנטידטי סופריורה (Cantidàti Superiore); בכפרירים בארונה (Barone), קנולי (Cannùli), מלארבה (Malèrba) ורפונה (Rapone) אין יותר תושבים מאחר שהם ננטשו לחלוטין.
היסטוריה

שורשיה ההיסטוריים של העיירה סבוקה היא בתקופה הרומית, כאשר, לדעת חלק מההיסטוריונים, הוקם הגרעין הראשון של המרכז ההיסטורי הנוכחי. היישוב היה קיים בתקופה הביזנטית ופותח אחר כך בתקופת השלטון הערבי בסיציליה, החל מהמאה התשיעית.
ב-1132 יסד רוג'רו השני, מלך סיציליה הנורמני יישוב במקום, ומהמאה ה-12 הפכה העיירה על ההר למרכז העיקרי של אזור עמק הנחל ד'אגרו והחוף היוני של נפת מסינה (יחד עם טאורמינה). היא זכתה ליוקרה שאיפשרה לה התפתחות פוליטית דתית, כלכלית ותרבותית ניכרת בין המאות ה-15 וה-18.
במהלך המאה התשע-עשרה החלה דעיכתה; הצטמצמות האוכלוסייה בעקבות הגירת תושבים לערים המרכזיות בחוף, או מסיציליה בכלל, העמידה בסכנה רצינית את הישרדותה של סבוקה, וב-1929, בתקופת המשטר הפשיסטי, איבדה את מעמדה כקומונה וצורפה לקומונה סנטה תרזה די ריבה (Santa Teresa di Riva). מעמדה הוחזר מחדש רק ב-1948. רק ב-45 השנים האחרונות נראה שדעיכה זו נעצרה, בזכות התיירים. עד היום סבוקה היא עיר אומנות הכלולה ב"ארגון הכפרים היפים באיטליה" ומאז 2016 מחזיקה במקום השלישי בדירוג עשרת הכפרים היפים בעולם.
היסטוריה > הקהילה היהודית ההיסטורית

עד 1492 הייתה בסבוקה קהילה יהודית חשובה. אף שמקורות הנוכחות היהודית בשטח סבוקה אינם ידועים, קיימים מסמכים החל מ-1409 ועד 1470, מהם עולה כי בסבוקה התגוררו באותן שנים כ-250–300 יהודים, מחולקים לכ-50–60 משפחות. בני סבוקה היהודים היו אורגים וצבעים מיומנים, והיו גם כאלה שהיו אמנים בברזל ומשי וכאלה שגידלו קנה סוכר וגפנים. הריכוזים הגדולים ביותר של היהודים היו במרכז ההיסטורי של סבוקה ובאזור קאסלווקיו הסמוכה, שם יש עדיין רחוב במרכז ההיסטורי בשם "סטראדה דלה ג'ודקה" (Strada della Judeca), כלומר "רחוב היהודים". בקהילה יהודית זו היו גם אנשים עשירים כלכלית. עובדה זו מסתברת מכך שבמרץ 1492, כשהמלך פרננדו השני, מלך אראגון פרסם את צו גירוש היהודים מסיציליה, לא היו לתושבי סבוקה האחרים ייסורי מצפון לקחת כמה שיותר פריטים יקרים מהשלל שהוחרם מהיהודים. במרכז ההיסטורי, בסמוך לכנסיית סן מיקלה מהמאה ה-13, קיימות עדיין החורבות של מה שהיה פעם בית הכנסת של סבוקה. אפילו בשמות המשפחה המקומיים נותרו עקבות לנוכחות יהודית משמעותית זו.
מונומנטים ומבנים היסטוריים > מבנים צבאיים

מבצר פנטפור (Castello di Pentefur) – כיום חורבות בלבד, ניצב על הגבעה באותו שם מעל העיירה. המבצר אירח את מעון הקיץ של הארכימנדריט של מסינה. המבצר היה חלק ממערכת הגנה שכללה מגדלי חוף רבים השייכים לשטחה של סנטה תרזה די ריבה.
מונומנטים ומבנים היסטוריים > ארמונות

המרכז ההיסטורי של סבוקה כולל כמה ארמונות של אצילים שיש לחלק ערך אמנותי והיסטורי, ובהם:
ארמון טרימארקי – בר ויטאלי (Palazzo Trimarchi - Bar Vitelli המאה ה-18) – ארמון אצולה עתיק עם שתי קומות מעל פני האדמה ומרתף. סגנון המבנה הוא סיציליאני נאו-קלאסי והוא ממוקם בפיאצה פוסיה (Piazza Fossìa), ברובע בורגו, בסמוך לבית העירייה. יש למבנה שלוש מרפסות אלגנטיות עם תומכות אבן מגולפות ושתי דלתות. הוא נבנה בין סוף המאה השבע-עשרה לתחילת המאה השמונה-עשרה על ידי משפחת טרימארקי העשירה, כמקום מגוריהם, ושופץ על ידם בשנת 1773. זה היה אחד הבניינים החשובים ביותר בסבוקה הקדומה. ביולי 1820, במהלך המרידות נגד השלטון בשנים 1820–1821, הוא הותקף וניזוק. במחצית השנייה של המאה העשרים, מכיוון שהוא כבר לא היה מאוכלס על ידי הבעלים, אירחה הקומה הראשונה את חטיבת הביניים של סבוקה. בקומת הקרקע של בניין עתיק זה נמצא הבר הקטן בו בשנת 1971 צולמו כמה סצנות של הסרט "הסנדק" מאת פרנסיס פורד קופולה. הבר עדיין מכונה "בר ויטלי" כמו בסרט. הקומה הראשונה בבניין, סגורה כיום לציבור בגלל שיקום, ומיועדת לשמש בית מלון.
ארמון סלוודורה (Palazzo Salvadore) – מהמאה השבע-עשרה, במצב מצוין ושומר על השער המקושת של אבן החול.
ארמון קריזאפולי (Palazzo Crisafulli) – בוויה סן מיקלה, שחזור של הארמון שהיה שם קודם.
ארמון סקרצ'לה (Palazzo Scarcella) – מהמאה השבע-עשרה, שאף שהתמוטט חלקית, עדיין שומר על מרפסת אלגנטית הנסמכת על שלוש תומכות אבן.
ארמון המשפחה הטוסקנית (Palazzo della famiglia Toscano), סמוך למנזר הקפוצ'ינים.
החברה > אבולוציה דמוגרפית

אוכלוסיית העיר סבוקה לאורך מאות שנים.
שנת 1134 – 2,800 תושבים
שנת 1540 – 5,145 תושבים
שנת 1652 – 4,469 תושבים
שנת 1713 - 5,000 תושבים
שנת 1831 - 3,285 תושבים
שנת 1861 – 2,025 תושבים
שנת 1901 – 2,315 תושבים
שנת 1951 – 2,226 תושבים
שנת 1971 – 1,566 תושבים
שנת 1981 – 1,406 תושבים
שנת 1991 – 1,518 תושבים
שנת 2011 – 1,766 תושבים
החברה > חגיגת סנטה לוצ'יה

על בסיס על מה שדווח על ידי מקורות ארכיוניים ועל פי הכתבים ההיסטוריים של האבות הקפוצ'ינים בזיליו גוליוטה וג'אמפייטרו ריגאנו, הוכנס פולחן סנטה לוצ'יה, הבתולה והקדושה המעונה מסירקוזה, לסבוקה על ידי האבות הדומיניקנים באמצע המאה החמש עשרה. זה היה באותן שנים שסנטה לוצ'יה הפכה לקדושה המגנה של סבוקה. החגיגה הליטורגית של סנטה לוצ'יה (Festa di Santa Lucia), הקדושה המגנה של סבוקה, נערכת ב-13 בדצמבר. עם זאת, מאז התקופות העתיקות ביותר, ההצגות לכבוד הבתולה הקדושה מסירקוזה מתקיימים בקיץ. למעשה, בעונת החורף של סבוקה כל כך קר וגשום שכל פעילות בחוץ היא לעיתים קרובות בלתי אפשרית.
הפסטיבל מתקיים מדי שנה, ביום ראשון השני של אוגוסט, והוא אחד האירועים המשמעותיים שהתרחשו במשך דורות רבים בסיציליה. כל מרכז הכפר של סבוקה משמש כבמה. לוצ'יה הקדושה מיוצגת על ידי ילדה מקומית לבושה בלבן הנישאת על כתפיו של גבר והאוחזת בידה דקל זהב, סימלה של הקדושה במסורת המקומית. הילדה מוקפת בבני אדם מחופשים המנסים לפתותה. ראשון להם הוא השטן הלבוש בבגד אדום ומסיכה, והאוחז בידיו קלשון מעוקל. סביב מותניה של הילדה קשור חבל בו אוחזים משתתפים בתהלוכה המחופשים לרומאים והמכונים "יהודים מכוערים" (i brutti giudei), ובקצהו של החבל קשורים שני שוורים. התהלוכה מקיפה את הכפר שלוש פעמים ובמהלכה אל לה לילדה לשים את ליבה לפיתויים המקיפים אותה. בסיומה של התהלוכה בכיכר המרכזית בכפר, מורדת הילדה מכתפיו של הגבר שנשאה ורוכנת בפני הקהל. ההצגה מסתיימת בתבוסת הרשע ובבריחתו החפוזה בעקבות הדמות המסווה המייצגת את השטן (המכונה בשם הארכאי "וירסרייו" - Virsèriu) ושל חסידיו, החיילים הרומאים, כולם נרדפים על ידי שני השוורים הדוהרים. אמונתה של לוצ'יה מנצחת בסופו של דבר, והחגיגה מתחילה. המקורות ההיסטוריים-ארכיוניים שהוזכרו לעיל מדווחים כי ההצגה העממית הוקמה במאה ה-16 בהסכמת אנשי הדת של סבוקה, כולל הארכימנדריט, והאבות הדומיניקנים והאבות הפרנציסקנים. הצגה זו הוקמה פה אחד במטרה לבלום את המנהגים הפגניים וכדי לשעשע ולחנך את המוני העם, באמצעות מייצג פומבי שבמרכזו חיי הקדושה. המופע נקרא "לה לוצ'יה" על ידי מקימיה שהיו משוכנעים בתפקיד החינוכי של אמנות התיאטרון. הפסטיבל מאורגן מהקמתו על ידי המסדר הקדום של סנט לוצ'יה (Confraternita di Santa Lucia), בעקבות החוק, שעדיין בתוקף, שתוקן בפעם האחרונה בשנת 1831.
חינוך ותרבות > חינוך

בכפר רינה יש בית ספר יסודי וחטיבת ביניים.
חינוך ותרבות > מוזיאונים > המוזיאון של סבוקה, רובע סן מיקלה

המוזיאון ההיסטורי והאתנו-אנתרופולוגי ממוקם בוויה סן מיקלה, בסמוך לכנסייה באותו שם. בשנת 1984, נערכה בבניין העירייה תערוכה קבועה על התרבות הכפרית, וב-4 באוגוסט 2001 נחנך המוזיאון הנוכחי. המבנה ממוקם במרכז ההיסטורי של סבוקה, באתר בו עמדו (עד 1997) חורבות ארמון הרנסאנס המפואר של משפחת טרישטה. המוזיאון כולל שתי קומות וכולל גם אזור חיצוני נרחב. האולם העירוני המשמש לכינוסים, כנסים ואירועי תרבות מסופח למוזיאון. בקומה הראשונה משוחזרים כמה פעולות מהעולם הכפרי (הכנת לחם, המודד, איש העצים, הרועה, טחנת המים וכו'). התערוכות והכלים מוצבים על ארגזי עץ, שעליהם מוצג גיליון נתונים טכניים. בנוסף, מתועתקים בסיציליאנית פתגמים ושירים פופולריים הנוגעים למסורת המקומית. אפשר גם לשמוע עדויות ושירים מקומיים ששימשו לשירה במהלך העבודה החקלאית ובליל סן ג'ובאני, שהוקלטו לפני כמה עשורים בסבוקה העתיקה. בקומה השנייה של המוזיאון מוצגת ההיסטוריה המקומית החל מימי הביניים עם הצגת כתבי יד יקרים, דיוקנאות, תלבושות, מפות ושלטי אבירים. חלק מוקדש למשפחות הבולטות של סבוקה. באוקטובר 2013 נכלל מוזיאון סבוקה במרשם המורשת הבלתי מוחשית של סיציליה.