stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לואיס גאבלו קונחו

לואיס גאבלו קונחו חימנס (בספרדית: Luis Gabelo Conejo Jiménez; נולד ב-1 בינואר 1960) הוא כדורגלן עבר קוסטה ריקאי ששיחק בעמדת השוער.
קונחו שיחק לאורך הקריירה בעיקר במולדתו, אך שיחק במשך שלוש עונות באלבסטה הספרדית. לזכותו 29 הופעות במדי נבחרת קוסטה ריקה, והוא זכור בעיקר ממונדיאל 1990, בו היה לאחד מהשוערים המצטיינים בטורניר.
קריירת משחק

קונחו, יליד סן רמון שבמחוז אלחואלה, החל את הקריירה הבוגרת בקבוצת רמוננסה מעיר הולדתו, ששיחקה בליגה הבכירה. את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך ב-27 בנובמבר 1981, במשחק מול ארדיאנו. קונחו שיחק בקבוצה במשך שמונה שנים, ואף רשם נתון יוצא דופן לשוער, כאשר כבש חמישה שערי ליגה עבור רמוננסה.
לקראת עונת 1989/1990 עבר לקרטחינס, ולאחר עונה אחת בקבוצה וקמפיין הירואי במונדיאל 1990, חתם בשורות אלבסטה מליגת המשנה הספרדית. תחת המאמן בניטו פלורו ערך קונחו 36 הופעות ליגה, בהן ספג 28 שערים בלבד, וסייע לקבוצתו להעפיל לראשונה בתולדותיה ללה ליגה. קונחו היה לשוער הראשון אי פעם הלובש את מדי אלבסטה בליגה הבכירה, כאשר פתח בהרכב בהפסדה של אלבסטה 2–0 לאוססונה במחזור הפתיחה של העונה ב-1 בספטמבר 1991. עד לתום העונה ערך 33 הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השביעי והמפתיע.
קונחו בן ה-32 פרש ממשחק פעיל בתום העונה, ולא שיחק בעונת 1992/1993, אך בסיומה חזר מפרישה לקדנציה שנייה באלבסטה. הוא פתח בהרכב ב-12 המשחקים הראשונים של העונה, אך לאחריהם איבד את מקומו בהרכב. הוא סיים את דרכו בקבוצה בסיום העונה עם 81 הופעות בסך הכול במדי המועדון.
לאחר שסיים את דרכו באלבסטה, פרש קונחו ממשחק בפעם השנייה, בגיל 34, ולא שיחק בעונת 1994/1995. עם זאת, הוא שוב חזר מפרישה ושב לקוסטה ריקה, שם שיחק בעונת 1996 בארדיאנו ועונה לאחר מכן בקבוצת נעוריו רמוננסה, בטרם פרש סופית ממשחק בגיל 37.
קריירת משחק > נבחרת קוסטה ריקה

קונחו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת קוסטה ריקה בשנת 1987, במשחק ידידות מול דרום קוריאה. הוא היה שותף לזכייתה של קוסטה ריטה באליפות CONCACAF, ששימשה אז כבית מוקדמות מונדיאל 1990, ובכך העפיל עם נבחרתו בפעם הראשונה בתולדותיה לטורניר הגביע העולמי.
קונחו זומן על ידי המאמן בורה מילוטינוביץ' לסגל הנבחרת למונדיאל 1990, שם זכה להכרה עולמית. קוסטה ריקה, שנחשבה לאחת הנבחרות החלשות בטורניר, הפתיעה את סקוטלנד עם ניצחון 1–0, רשמה הפסד מינימלי של 1–0 לברזיל החזקה, וגברה 2–1 על שוודיה כדי להעפיל לשמינית הגמר. קונחו הפגין יכולת גבוהה עם שתי ספיגות בלבד בשלושה משחקים והצלות רבות ומרשימות, אך החמיץ את שמינית הגמר עקב פציעה וראה את נבחרתו מודחת עם תבוסת 4–1 לצ'כוסלובקיה. על אף ההדחה, זכה קונחו (בצוותא עם סרחיו גויקוצ'אה מארגנטינה) בכפפת הזהב, הניתנת לשוער המצטיין בטורניר.
קונחו סיים את דרכו בנבחרת לאחר טורניר גביע הזהב 1991, בו שימש כשוער ראשון וסייע לנבחרתו לסיים במקום הרביעי. בסך הכול ערך 29 הופעות במדי הנבחרת.
לאחר שפרש ממשחק פעיל, החל קונחו לעבוד בהתאחדות הקוסטה ריקאית כמאמן שוערים, שהיה אחראי בעיקר לדור הצעיר של השוערים הבינלאומיים במדינה.
יחסי ונצואלה–צ'כיה

| יחסי ונצואלה–צ'כיה |
| --- | --- |
ונצואלה: צ'כיה


ונצואלה: צ'כיה
שטח (בקילומטר רבוע)
912,050: 78,867
אוכלוסייה
28,433,569: 10,703,802
תמ"ג (במיליוני דולרים)
482,359: 330,858
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,964: 30,910
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

השגרירות הישנה של ונצואלה בפראג, 2007
יחסי ונצואלה–צ'כיה הם היחסים הדיפלומטיים בין ונצואלה לצ'כיה.
סקירה כללית

צ'כיה הייתה בין 28 מדינות האיחוד האירופי שהתעלמו מתוצאות הבחירות לאספה המכוננת הלאומית בוונצואלה 2017. צ'כיה התעלמה גם מתוצאות הבחירות לנשיאות בוונצואלה 2018, בהם הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח. בשנת 2019, במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, הכירה צ'כיה בחואן גואידו כנשיא ונצואלה.
נציגויות דיפלומטיות

צ'כיה מיוצגת בוונצואלה באמצעות שגרירותה בבוגוטה, קולומביה.
ונצואלה מיוצגת בצ'כיה באמצעות שגרירותה בווינה, אוסטריה.
ישראל אודם

ישראל אודם
ישראל אודם (19 בפברואר 1908 - 28 בנובמבר 1997) היה ממייסדי הגרפולוגיה העברית.
קורות חיים

אודם נולד בעיירה סטניסלבוב (כיום איוונו-פרנקובסק) אשר במזרח גליציה, לשושנה ודוד מנחם רובין, כבן בכור מבין שלושה בנים. בגיל שמונה התייתם מהוריו, והגיע לארץ ישראל עם שני אחיו בתוך קבוצה של 127 נערים יתומי מלחמת העולם הראשונה, שהעלה ישראל בלקינד, מאנשי ביל"ו, והביאם לחפציבה במטרה לחנך נוער יהודי לעבודת האדמה בארץ-ישראל.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" בשנת 1927.
בשנת 1931 נשא לאישה את שולמית מטביוב ובנה את ביתו בנתניה. נולדו להם שלושה ילדים. שולמית נפטרה בלדתה את בנם השלישי, בשנת 1937.
בשנת 1944 נישא לאשתו השנייה, בתיה גלוברמן, ושיקם את משפחתו בקיבוץ עין חרוד. במלחמת יום הכיפורים שכל את בנו מנחם שנהרג בקרבות רמת הגולן. אודם היה חבר קיבוץ עין-חרוד מאוחד וגר בו עד יומו האחרון.
כגרפולוג

ישראל אודם הגיע לעסוק בגרפולוגיה לאחר מות אשתו שולמית לבית מטביוב, בשנת 1937. בספרו הראשון "האדם וכתב-ידו" שהתפרסם ב-1960, התאים אודם את עקרונות הגרפולוגיה של האלפבית הלטיני אל האלפבית העברי, ובד בבד עיבד גם את תפיסתו הגרפולוגית. בספרו "כתב-יד ואישיות" הציג אודם לראשונה את משנתו הגרפולוגית-פסיכולוגית: "תורת הפוטנציות א-ט להישרדות קיומית". הספר יצא לאור לראשונה בהוצאת"דביר" ו"מוסד ביאליק" בשנת 1977, והוקדש לזכר בנו מנחם אודם, שנפל במלחמת יום הכיפורים. מהדורה מחודשת של הספר יצאה לאור בשנת 2009.
במהלך חייו פרסם אודם 14 ספרים המבטאים את תורתו ותפיסתו הגרפולוגית.
תורה זו מציעה מערכת של תשעה טיפוסים המאפיינים את דרכי התמודדותם של אנשים בחייהם, מבחינת: תפיסת-עולם, ייחוד אישי, סביבה פיזית וסביבה חברתית.
פוטנציה - היא טיפוס-אופי, מעין תלכיד של סגולות אופי המייצג כוון מסוים של נוהל-חיים המתבטא באורח-חשיבה, הרגשה, והתנהגות – אך זאת רק בכוח, כפוטנציאל, בפועל – הפוטנציאל הזה אינו בהכרח מתממש, כאמור : "הכול צפוי והרשות נתונה".
בחיים הריאליים, אין בנמצא אדם המיוצג על ידי טיפוס-אישיות טהור אחד, אלא כל אינדיבידואל בנוי למעשה מהרכב שונה, וביחס שונה, מבין הטיפוסים שבמערכת (תשע הפוטנציות).
תורת הפוטנציות של אודם מונה תשעה טיפוסי אישיות בהתמודדותם הקיומית, שהם בבחינת פוטנציות;
אלו תשעה טיפוסי אישיות בעלי פוטנציאל התבטאות במגמה אופיינית, המייחדת אותם זה מזה.
תורת הפוטנציות של אודם היא משנה גרפולוגית-פסיכולוגית. אודם בנה אותה מתוך הבנת הפסיכודינמיקה של כתב-היד, והמשמעות הפסיכולוגית הנובעת ממנה.
כל פוטנציה היא טיפוס של אורח-הסתגלות-קיומית, המתבטא בתסמונת של תופעות גרפיות.
להלן תשע הפוטנציות: תיאור אורח-הסתגלותן הקיומית, וסימנים גרפיים עיקריים לכל אחת.
פוטנציה א – אורח-הסתגלות נרפה.
תפקודו סביל, נרפה, חסר-ישע.
התנועה בכתב יגיעה, נגררת, משתהית. נטיית הכתב חדה, תנודית. רפיון בארגון הכתב.
פוטנציה ב – אורח-הסתגלות אינטגרטיבי.
תפקודו פעיל; בעל גמישות טבעית של הרמוניה פנימית, וויסות ספונטני.
התנועה בכתב גמישה, בשטף מחזורי. נטיית הכתב חדה, מחזורית. ארגון הכתב בחוש-איזון וויזואלי.
פוטנציה ג – אורח-הסתגלות אימפולסיבי.
תפקודו פעיל ביותר, בתנודיות סוערת.
התנועה בכתב תנודית, סוערת, חסרת-מנוחה. נטיית הכתב חדה, תנודית. ארגון הכתב סוער, תנודי.
פוטנציה ד – אורח-הסתגלות רציונלי.
תפקודו מבוקר, מאורגן, בעל כוח-דריכות, והתמדה.
התנועה בכתב ערה גמישה, אך מרוסנת. נטיית הכתב ישרה. ארגון הכתב הגיוני-ענייני.
פוטנציה ה – אורח-הסתגלות אוטיסטי.
תפקודו נוקשה, מתבדל.
התנועה בכתב נוקשה, מאובנת. נטיית הכתב ישרה. ארגון הכתב מופרע, וניכר בפערים של ניתוק בין מלים ושורות.
פוטנציה ו – אורח הסתגלות נרקיסיסטי.
תפקודו 'מנופח' בחשיבות עצמית.
תנועת הכתב רכרוכית, רוגעת, המדגישה ברחבות כל אות ואות. נטיית הכתב ישרה. ארגון הכתב בדגש של 'עשיית רושם'.
פוטנציה ז – אורח-הסתגלות רפורמטורי.
תפקודו ביקורתי, ויש בו ביקורת עצמית מחמירה; אי-נחת מהקיים, וצורך לשפר כל הזמן.
התנועה בכתב מתוחה, משעבדת את התנועה לצורת האותיות. נטיית הכתב קהה. ארגון הכתב מופרע הגיונית.
פוטנציה ח – אורח-הסתגלות איובי-זאבי.
תפקודו ציני, נקמני, תוקפני.
התנועה בכתב נשברת, מעוותת. נטיית הכתב קהה, תנודית. ארגון הכתב עוויתי.
פוטנציה ט – אורח-הסתגלות אנרכי-יצרי.
תפקודו הפכפך, מגורה. מאפיין את גיל ההתבגרות, בעיקר של נערות, וחולף בדרך כלל, לאחר מכן.
התנועה בכתב תנודית, מתפרעת, נמרצת/נפסקת. נטיית הכתב קהה, תנודית. הכתב חסר-ארגון.
פרסומים > ספריו

"האדם וכתב-ידו", הוצ. מוסד ביאליק. דביר. נדפס לראשונה 1960
"כתב-יד ואישיות", הוצ. מוסד ביאליק. דביר. נדפס לראשונה 1977
"כתב-יד ומציאות", הוצ. דביר, 1981
"כתב-יד ופסיכודינמיקה", הוצ. הקיבוץ המאוחד, נדפס לראשונה 1982
"חוויה וסמליות בכתב-היד", הוצ. "פוטנציאל", (ד"ר מ. ורדי), 1985
"כתב-יד והסתגלות קיומית", הוצ. "ציפור", 1989
"אתה וכתב-ידך", הוצאה לאור: שרה בץ, 1990
"אי-יושר בראי כתב-היד", הוצ. "מכון מרדכי", 1993
"החיים שבכתב-היד", הוצ. "אח", 1991
"גרפולוגיה מוקדית", הוצ. "מכון מרדכי", 1993
"כתב-יד ונישואין", הוצ. "אח", 1994
"כתב-יד ומקצוע", הוצ. "אח", 1995
"גרפולוגיה פוטנציאלית", הוצ. "אח", 1997
"כתבים חושפים" הוצ. "אור-עם", 1997
"כתב-יד ופסיכודינמיקה", הוצ. "אח", בעריכה מחודשת על ידי בתו עפרה שוטלנד. 2002
"כתב-יד ואישיות",, הוצ. "אח", בעריכה מחודשת על ידי בתו עפרה שוטלנד. 2009
פרסומים > מאמרים בחוברת שונות

"מלומדים לפני המיקרופון" על "גרפולוגיה" הוצ. "אחיעבר" 1957
"גראפולוגיה בבית-הספר", נדפס ב"החינוך" שבט תש"ך.
"לבעיית הכתב", נדפס ב"אורים" סיוון-תמוז, תשכ"ג.
"על כתב-היד", נדפס ב"אורים" תשרי תשכ"ה.
"אבחון גרפולוגי" בכתב-עת לנושאי אבטחה, חקירה ושמירה גיליון מס' 1, נובמבר 1986.
"אבחון גרפולוגי: יחסי בוחן/נבחן" גיליון מס' 2, ינואר 1987.
פרסומים > מאמרים באנגלית בספר

" SCIENTIFIC ASPECTS OF GRAPHOLOGY", "THE GEAPHOLOGY OF EXISTENTIAL ADJUSTMENT, edited by BARUCH NEVO, Ph.D.
הרצאתו של אודם בקונגרס הבינלאומי לגרפולוגיה שהתקיים בירושלים ב-1985, מופיעה בדפוס בחוברת של פרוינד; "A GRAPHOLOGIC TYPOLOGY OF EXISTENTIAL ADJUSTMENT
לואיס גילברט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 במרץ 1920 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  23 בפברואר 2018 (בגיל 97) מונקו 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1925 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (14 ביוני 1997) 
 פרופיל ב-IMDb
 
לואיס גילברט (באנגלית: Lewis Gilbert; מפקד מסדר האימפריה הבריטית; 6 במרץ 1920 – 23 בפברואר 2018) היה במאי, מפיק סרטים ותסריטאי אנגלי.
ביוגרפיה

גילברט נולד בלונדון. אחרי קריירה כילד-שחקן בסרטים של שנות ה-20 של המאה ה-20 הוא החל לצלם סרטים תעודיים עבור חיל האוויר המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה. גילברט קנה לעצמו שם בשנות החמישים בסדרת סרטים מוצלחים המבוססים על סיפורים אמיתיים ממלחמת העולם השנייה, בהם ב-1956 מרקיע שחקים המבוסס על סיפור חייו של אלוף ההפלות האוויריות דאגלס באדר, ב-1958 Carve Her Name with Pride, סיפורו האמיתי של סוכנת מנהלת המבצעים המיוחדים ויולט סזאבו וב- - 1960 - "להטביע את הביסמרק!". ב-1966 ביים גילברט את אלפי בכיכובו של מייקל קיין. הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר בכללם לסרט הטוב ביותר. גילברט היה מועמד לזכייה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
ב-1967 נבחר גילברט לביים את הסרט המוזיקלי "אוליבר!" של ליונל בארט אבל יצא מהפרויקט אחרי שקרול ריד נטל את הפיקוד.
למרות שהוא היה ידוע בדרמות האופי שלו, ביים גילברט שלושה מהאפוסים הגדולים ביותר בסדרת סרטי ג'יימס בונד. אחרי שהוא סירב בתחילה, שכנעו אותו לבסוף הארי זלצמן ואלברט ברוקולי לביים את "אתה חי רק פעמיים" ב-1967. גילברט שב לסדרה וביים עוד שני סרטים, "המרגלת שאהבה אותי" ב-1977 ו"מונרייקר" ב-1979.
בשנות השמונים הוא חזר לביים דרמות וביים גרסאות סרטים מוצלחות של מחזותיו של וילי ראסל לחנך את ריטה (1983) ושירלי ולנטיין (1989).
בשנת 1991 ביים את הסרט המוזיקלי "צעד קדימה" בכיכובן של ג'ולי וולטרס, שלי וינטרס ולייזה מינלי, על פי תסריט של ריצ'רד האריס שמבוסס על המחזה של האריס משנת 1984.
לואיס גילברט נבחר כעמית במכון הסרטים הבריטי בשנת 2001.
סרטים שביים

Sailors Do Care (1944)
The Ten Year Plan (1945)
Under One Roof (1946)
Arctic Harvest (1946)
The Little Ballerina (1948)
Once a Sinner (1950)
There Is Another Sun (1951)
Scarlet Thread (1951)
Cosh Boy (1952)
Emergency Call (1952)
Time Gentlemen Please! (1952)
Johnny on the Run (1953)
Albert R.N. (1953)
The Good Die Young (1954)
The Sea Shall Not Have Them (1954)
Cast a Dark Shadow (1955)
Reach for the Sky (1956) מרקיע שחקים
The Admirable Crichton (1957) - קרייטון המרשים
Carve Her Name with Pride (1958)
A Cry from the Streets (1958)
Ferry to Hong Kong (1959)
Light Up the Sky! (1960)
Sink the Bismarck! (1960)
The Greengage Summer (1961)
H.M.S. Defiant (1962)
The 7th Dawn (1964)
אלפי (1966)
אתה חי רק פעמיים (1967)
The Adventurers (1970)
Friends (1971)
Paul and Michelle (1974)
Operation Daybreak (1975)
Seven Nights in Japan (1976)
המרגלת שאהבה אותי (1977)
מונרייקר (1979)
לחנך את ריטה (1983)
Not Quite Jerusalem (1986)
Shirley Valentine (1989)
Stepping Out (1991)
Haunted (1995)
Before You Go (2002)
ישראל ברמסון

ישראל ברמסון (נולד ב-22 באוגוסט 1966) הוא ראש המועצה המקומית קריית ארבע.
ביוגרפיה

ברמסון נולד בירושלים לברכה והרב יוסף ברמסון. למד בבית הספר נועם בירושלים, שהוקם על ידיו אביו באותה תקופה, בישיבת ירושלים לצעירים בישיבת בית אל ובישיבת עוד יוסף חי בשכם.
בשנת 1985 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 13 בחטיבת גולני.
עבד במינהל לבנייה כפרית במשרד השיכון תחת סגן השר מאיר פרוש קרוב לשנתיים, ובארגון "גל עיני" של הרב יצחק גינזבורג.
מייסד ומנהל עמותות בקריית ארבע ובחברון, בהן ארגון "הכנסת אורחים חברון" ו"כולל מערת המכפלה" ו"וירשתם אותה" שהוקם לסייע ולקדם את ההתיישבות בארץ ישראל. הקים את חברת הקייטרינג "מטעמי חברון" במסגרת ארגון "הכנסת אורחים חברון".
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בבחירות לרשויות המקומיות ב-2008 הוצב במקום השני ברשימת "קריה נאמנה" למועצת קריית ארבע, ונבחר למליאת המועצה.
בבחירות המקומיות ב-2013 התמודד לראשות המועצה מול ראש המועצה המכהן מלאכי לוינגר, והפסיד לו. בבחירות המקומיות ב-2018 התמודד שוב, אך כחודש וחצי לפני הבחירות פרש מהמירוץ לראשות המועצה ותמך במועמד אליהו ליבמן שנבחר לבסוף. ברמסון כיהן כחבר מועצה וכממלא מקום ראש המועצה.
בבחירות המקומיות ב-2024 התמודד שוב לראשות המועצה בתמיכת מפלגות הליכוד ועוצמה יהודית, וניצח עם 41.7% מקולות הבוחרים, למול המתמודד העיקרי ראש המועצה לשעבר מלאכי לוינגר שקיבל 38.2%.
הערות שוליים

↑  פרישה מפתיעה: מפץ פוליטי בקריית ארבע, באתר "סרוגים", 24 בספטמבר 2018
↑  אחרי יממה מתוחה: ישראל ברמסון ניצח בקריית ארבע, באתר "סרוגים", 29 בפברואר 2024
יחסי סן מרינו – שווייץ

| יחסי סן מרינו – שווייץ |
| --- | --- |
סן מרינו: שווייץ


סן מרינו: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
61: 41,277
אוכלוסייה
33,579: 8,933,409
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,855: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
55,254: 99,060
משטר
רפובליקה: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי סן מרינו–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה

עד שנת 2000 הקונסוליה השווייצרית בפירנצה ייצגה את האינטרסים של שווייץ בסן מרינו, ולאחר מכן השגריר ברומא לקח על עצמו את האחריות. הנציג הדיפלומטי של סן מרינו בשווייץ הוסמך כשגריר בשנת 1997.
שיתוף הפעולה בין שתי המדינות מתמקד במתן תמיכה הדדית למועמדים בארגונים בינלאומיים ורב-צדדיים. בנוסף, לשתי המדינות יש אינטרס לקיים מדי פעם שיחות על פיתוח יחסים הדוקים יותר עם האיחוד האירופי (שתי המדינות נחשבות לחלק מהגוש האירופי אך לא חברות באיחוד). בפרט לגבי המגזר הפיננסי, סוגיות המס, ותנועת אנשים חופשית.
הסכמים

16 בדצמבר 1981 - הסכם וחילופי מכתבים בנושא ביטוח לאומי.
20 בדצמבר 2007 - הסכם בנוגע לשיתוף פעולה הדדי ולהחלפת מידע כספי הנוגע להלבנת הון ומימון טרור.
30 בנובמבר 2016 - הסכם בנוגע לחילופי מידע כספי.
ייצוג

סן מרינו אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות. סן מרינו מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בלוגאנו ובז'נבה.
שווייץ אינה מיוצגת בסן מרינו הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי, הגורם המייצג שלה הוא שגריר לא תושב היושב ברומא, בירת איטליה.
יחסי ונצואלה–פקיסטן

| יחסי ונצואלה–פקיסטן |
| --- | --- |
ונצואלה: פקיסטן


ונצואלה: פקיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
912,050: 796,095
אוכלוסייה
28,433,569: 252,259,078
תמ"ג (במיליוני דולרים)
482,359: 338,368
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,964: 1,341
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי ונצואלה–פקיסטן הם יחסי החוץ בין ונצואלה ופקיסטן.
סקירה כללית

בשנת 2008 פקיסטן וונצואלה הסכימו לקיים משא ומתן על אמנה למניעת כפל מס החל על סחר, מסחר ושירותים בין שתי המדינות. הקבינט הפקיסטני אישר את תחילת המשא ומתן להסכם על הימנעות מכפל מס עם ונצואלה בשנת 2008.
יחסים כלכליים

בשנת 2020, פקיסטן ייצאה בשווי 814 אלף דולר לוונצואלה. המוצרים העיקריים שפקיסטן ייצאה לוונצואלה הם בדי כותנה סינתטית קלה (146 אלף דולר), צמיגי גומי (130 אלף דולר) וכותנה מעורבת קלה (124 אלף דולר). במהלך 25 השנים האחרונות ירד היצוא של פקיסטן לוונצואלה בשיעור שנתי של 4.78%, מ-2.77 מיליון דולר ב-1995 ל-814 אלף דולר ב-2020. בשנת 2020, פקיסטן לא ייצאה שום שירות לוונצואלה.
באותה שנה, ונצואלה ייצאה בשווי 793 אלף דולר לפקיסטן. המוצרים העיקריים שוונצואלה ייצאה לפקיסטן היו גרוטאות ברזל (479 אלף דולר), קטניות מיובשות ( 313 אלף דולר) וחולצות גברים לא סרוגות (1.71 אלף דולר). במהלך 25 השנים האחרונות גדל הייצוא של ונצואלה לפקיסטן בשיעור שנתי של 8.87%, מ-94.8 אלף דולר ב-1995 ל-793 אלף דולר ב-2020. בשנת 2020, ונצואלה לא ייצאה שירותים כלשהם לפקיסטן.
ישראל ברי"ל

הרב ישראל ברי"ל (ראשי תיבות על שם אביו: בן רבי יהודה לייב; ה'תק"ט – ט"ו בשבט ה'תקס"ח, פברואר 1808) היה רב הונגרי, רבה של וארפלוטה.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תק"ט בעיר טוול שבהונגריה לרב יהודה ליב. במשך תקופה ארוכה למד אצל בעל "הנודע ביהודה", הרב יחזקאל לנדא ואף מוזכר בשו"ת של הרב לנדא.
בשנת ה'תקמ"ב מונה לרבה של קהילת וארפלוטה, שבמחוז וספרם. כיהן ברבנות הקהילה עד לפטירתו. הרב בריל נפטר בט"ו בשבט ה'תקס"ח, פברואר 1808. אשתו זכתה להאריך ימים עד לפטירתה שלושים שנה מאוחר יותר.
משפחתו

לרב בריל לא היה בן, אך זכה להשיא את בנותיו לרבנים ולאישים ידועים:
בתו הבכורה, חיה שרה (נפטרה בל' באב ה'תקפ"ז, אוגוסט 1827), נישאה לרב חיים קיצה (1772 – ל' בסיוון/א' בתמוז ה'תר"ט, יוני 1849), רבה של אירשה (נתאחד עם הכפר אלברטי, וכיום נקרא אלברטירשה) ובעל הספר אוצר חיים
בתו השנייה נישאה לרב עמרם רוזנבוים
בתו השלישית נישאה לרב ישראל קאהוט, אביו של חנוך יהודה קאהוט, מחבר הספר ערוך השלם וממייסדי בית המדרש לרבנים באמריקה
הערות שוליים

1 2 3  עקיבא בן מרדכי ליב פישר, עטרת עקיבא, באתר אוצר החכמה
1 2  ספר זכרון, נצח ישראל, באתר אוצר החכמה
↑  אברהם בן יצחק יהודה ליב אריה, מליצי אש - ג, באתר אוצר החכמה
↑  עלי זכרון - ל, באתר אוצר החכמה
לואיס ג'קובי

| --- | --- |

 לידה:  7 ביוני 1828 Havelberg, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  11 בנובמבר 1918 (בגיל 90) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פרסים והוקרה:  מסדר כתר הברזל 
 צאצאים:  מיינהרד ג'קובי 
 
לואיס ג'קובי (בגרמנית: Louis Jacoby;‏ 7 ביוני 1828 – 11 בנובמבר 1918) היה חרט יהודי גרמני. יליד האוולברג, ברנדנבורג, גרמניה. הוא היה תלמידו של החרט מנדל מברלין שבה התיישב.
קורות חיים

את שנת 1855 בילה בפריז; 1856 בספרד; ובשנים 63–1860 שהה באיטליה בעיקר ברומא.
ב-1863 מונה לפרופסור לתחריט באקדמיה של וינה, וב-1882 נקרא לברלין כיועץ לאמנות למשרד הקיסרי ויועץ לפרסומים האמנותיים של מוזיאוני ברלין, והיה אחראי על עבודת הגלריה.
התחריט הראשון של ג'קובי, "ג'ון הקדוש" של אלסנדרו טיארני, הופיע בשנת 1850. תחריטיו החשובים ביותר הם: "האלגוריה ההיסטורית" "ליידי מקבת" על פי ויליאם קולבאך ו-"קרב ההונים" על פי רפאל, שהוא יצר עותק ממנו במהלך שהותו ברומא.
ב-1863 הוא הפך לפרופסור לאמנות תחריט באקדמיה לאמנויות יפות בווינה. הוא צייר את המסכים של בית האופרה החדש בווינה.
בשנת 1871 קיבל את מסדר כתר הברזל מדרגה 3 ובשנת 1872 הפך לחבר כבוד של האקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
התחריטים של ג'קובי כוללים: דיוקנאות הזוג הקיסרי האוסטרי וכן קרל פרייהר פון רוקיטנסקי, פיטר ריטר פון קורנליוס, ארנסט קארל גוהל, תיאודור מומזן, וילהלם הנזן, ולודוויג יורק פון ורטנבורג ואחרים.
ג'קובי קבור בבית העלמין היהודי בהאוולברג.
בנו מיינהרד ג'קובי (1873–1957) היה צייר, פסל, מדליסט, גרפיקאי ואומן בברלין ובמולן. הוא היגר לברזיל בלחץ הנאצים.
הערות שוליים

↑  "Louis Jacoby". Artnet. Retrieved 2009-01-12.
↑  Hirsch, Emil G.; Deutsch, Gotthard; Wolf, Albert (1906). "Engraving and Engravers". Jewish Encyclopedia.
↑  Wilhelm von Bode: Mein Leben. Band 2, Berlin 1930, S. 18–20
↑  Historische allegorie, Louis Jacoby, after Wilhelm von Kaulbach, 1838 - 1918, Rijksmuseum (באנגלית)
↑  "British Museum - print". British Museum.
↑  Jacoby, Meinhard. In: Hans Vollmer (Hrsg.): Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart. Begründet von Ulrich Thieme und Felix Becker. Band 18: Hubatsch–Ingouf. E. A. Seemann, Leipzig 1925, S. 260–261.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007518937205171  PLWABN: 9810675594405606  BNE: XX5041941  BnF: cb149699632 (data)  GND: 117610550  ISNI: 0000 0000 8144 0323  PIC: 379210  RKD: 221391  ULAN: 500147886  VIAF: 64279304   WorldCat (עם VIAF): 64279304
לואיס גונסאלס

לואיס אוסקר גונסאלס (בספרדית: Lucho González;‏ נולד ב-19 בינואר 1981 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר, ומאמן כדורגל בהווה. הוא מכונה "לוצ'ו" (Lucho).
ביוגרפיה

לוצ'ו גונסאלס החל את הקריירה בקבוצת הוראקן בגיל 14. הוא הוחתם על ידי מועדון הפאר הארגנטינאי ריבר פלייט ב-2002 והיה אחד מהשחקנים הבולטים בקבוצה. בתקופתו בריבר פלייט זכה גם לזימון לנבחרת, איתה הוא זכה במדליית הזהב באולימפיאדת אתונה ב-2004.
בקיץ 2005, פורטו, מהמועדונים המצליחים ביותר בפורטוגל, רכשה מחצית מכרטיסו תמורת 3.6 מיליון אירו. עונת הבכורה שלו הייתה מוצלחת ביותר, הוא סיים כמלך השערים של הקבוצה וזכה עימה באליפות פורטוגל. בסיום העונה השלימה הקבוצה את רכישת כרטיסו אחרי ששילמה 6.5 מיליון אירו נוספים. לוצ'ו מילא תפקיד חשוב גם בזכייתה של הקבוצה באליפות בשתי עונותיו הבאות.
בקיץ 2009 עבר לקבוצת אולימפיק מרסיי תמורת 18 מיליון אירו, ובעונתו הראשונה בצרפת, זכה עם המועדון באליפות הליגה 1.
בינואר 2012 לאחר 119 משחקים רשמיים במדי מארסיי, חזר לוצ'ו לפורטו וחתם עד יוני 2014. כבר במשחקו הראשון כבש את השער הראשון לזכות קבוצתו בניצחון 2-0 על ויטוריה סטובאל בגביע.
ב-25 ביוני 2015 שב לריבר פלייט לאחר עשור, וחתם לשנתיים. בספטמבר 2016 עבר לאתלטיקו פרנאאנסה הברזילאית, במדיה פרש כעבור 5 שנים.
לוצ'ו היה בסגל ארגנטינה לקופה אמריקה, אולימפיאדת אתונה, גביע הקונפדרציות ומונדיאל 2006. משחק הבכורה שלו במדים הלאומיים היה ב-31 בינואר 2003 במשחק הידידות מול הונדורס.
תארים

ליגת המשנה הארגנטינאית – 2000.
ריבר פלייט
אליפות ארגנטינה: 2003, 2004
גביע ליברטדורס: 2015
גביע סורוגה בנק: 2015
פורטו
אליפות פורטוגל: 2005/06, 2006/07, 2007/08, 2008/09, 2011/12, 2012/13
הגביע הפורטוגלי: 2005/06, 2008/09
אליפות צרפת: 2010
גביע הליגה הצרפתית: 2010
נבחרת ארגנטינה
מדליית זהב באולימפיאדת אתונה 2004
כלל הסה

כלל הסה קובע כי אצל יצורים הומיאותרמיים, המשקל היחסי של הלב גדול אצל תת-מינים המצויים באקלים קר יותר מאצל תת-מינים המצויים באקלים חם.
הלב מוביל את הדם לרקמות, והדם מווסת את חום הגוף. באקלים קר ויסות זה קריטי יותר מאשר באקלים חם, ובשל זאת מתקיים הכלל.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לורנצו טייפולו

שלט האצולה של לורנצו טייפולו.
קברם של יאקופו ולורנצו טייפולו.
לורנצו טייפולו (באיטלקית: Lorenzo Tiepolo ;‏ נפטר ב-15 באוגוסט 1275) היה הדוכס ה-46 של ונציה. טייפולו כיהן כדוג'ה משנת 1268 ועד פטירתו.
חייו

לורנצו טייפולו נולד בוונציה, והיה בנו של הדוג'ה יאקופו טייפולו. ישנה סברה לפיה אשתו השנייה, מרגריטה, הייתה ביתו של מלך רומניה. לפי סברה אחרת היא הייתה בתו של בוהמונד מבריין, שליט רסקיה.
טייפולו זכה לפופולריות רבה לאחר שבמהלך המלחמה בין ונציה לג'נובה הביס את הצי הגנואזי לחופי עכו בשנת 1257. לאחר הניצחון הימי כיהן טייפולו כפודסטה של פאנו.
בשנת 1268, לאחר פטירת הדוג'ה רניירו צנו, נבחר לורנצו לתפקיד דוג'ה ב-23 ביולי, ברוב של 25 קולות מתוך 41 בעלי זכות הבחירה.
טייפולו היה אהוד ופופולרי בקרב פשוטי העם בוונציה אולם האצולה התנגדה לנפוטיזם בו נקט עת נתן לבניו משרות שלטוניות. כתגובה הוקם משרד ה"קנסלייר גראנדה" (Cancellier Grande) שנועד לפקח על מינויי הדוג'ה ולמנוע נפוטיזם.
בשנת 1270 נחתם הסכם השלום עם גנואה בקרמונה, אשר הבטיח לוונציה שליטה בים האדריאטי, אולם באותה שנה פרצה מלחמה בין ונציה לבין ליגה של ערים ובהם בולוניה, טרוויזו, ורונה, מאנטואה, פרארה, קרמונה, רקנטי ואנקונה בשל מחלוקות מסחריות. ונציה נצחה בקרבות כנגד הערים, ובשנת 1271 נחתם הסכם שלום המשמר את זכויות הסחר של ונציה.
במהלך כהונתו של טייפולו כדוג'ה, יצא, בשנת 1273, מרקו פולו לסין.
טייפולו נפטר בשנת 1275 ונקבר לצד אביו בכנסיית סן ג'ובאני אי פאולו.
ימימה חובב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במאי 1972 (בת 52) 
 ענף מדעי:  היסטוריה של עם ישראל 
 מקום מגורים:  אפרת, ישראל
 מוסדות:  המכללה האקדמית הרצוג  מכון שכטר למדעי היהדות 
 בן זוג:  מוטי בנמלך
 
ימימה חובב (נולדה ב-1972) היא היסטוריונית, עיתונאית וסופרת ישראלית. מחקריה עוסקים בתולדות עם ישראל בעת החדשה. כותבת במגזין ההיסטוריה "סגולה" מאז היווסדו. מלמדת בחוג להיסטוריה במכללת הרצוג, לימדה בעבר בחוג להיסטוריה של עם ישראל בוניברסיטה העברית בירושלים ובמכון שכטר למדעי היהדות.
ספרה "עלמות אהבוך: חיי הדת והרוח של נשים בחברה האשכנזית בראשית העת החדשה", המבוסס על עבודת הדוקטור שכתבה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' חווה טורניאנסקי ופרופ' עמנואל אטקס, ראה אור בשנת תשס"ט בהוצאת כרמל ומרכז דינור.
בתשע"ז פרסמה את הרומן הראשון שלה – "אורנים" בהוצאת ידיעות ספרים. בתשפ"ב ראה אור ספרה השני בפרוזה, "אי החירות", גם הוא בהוצאת ידיעות ספרים. בשנת 2023 נכלל "אי החירות" ברשימה הארוכה של פרס ספיר.
חיים אישיים

נשואה להיסטוריון ד"ר מוטי בנמלך, בנו של העיתונאי אברהם בנמלך. תושבת אפרת ומורה בבית הספר פלך בירושלים.
ספריה > עיון

עלמות אהבוך: חיי הדת והרוח של נשים בחברה האשכנזית בראשית העת החדשה, הוצאת כרמל והוצאת מאגנס, 2009. (הספר בקטלוג ULI)
ספריה > פרוזה

אורנים, ידיעות ספרים, 2017. (הספר בקטלוג ULI)
אי החירות, ידיעות ספרים, 2022