stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עדנאן פאצ'צ'י
מוצא ונעורים, קריירה מוקדמת

פאצ'צ'י נולד בבגדאד ב-1923 למשפחה סונית מיוחסת. אביו, מוזאחם אל-פאצ'צ'י ודודו חמדי אל-פאצ'צ'י שימשו כראשי ממשלה בעיראק. את חינוכו קיבל בוויקטוריה קולג' באלכסנדריה שבמצרים. בשנת 1941 תמך במורדי מרד רשיד עאלי אל-כילאני שמטרתו הייתה לגרום ליציאת הכוחות הבריטיים מעיראק, תוך תמיכה במדינות הציר.
פאצ'צ'י השלים את לימודיו ב-1943 באוניברסיטה האמריקאית בביירות, תוך שהוא מתמחה במדע המדינה, ופעיל במסגרת חוגים ערביים לאומנים בקמפוס. לאחר שובו לעיראק סירב שירות החוץ לקבלו, בשל פעילותו במהלך מרד רשיד עאלי.
לבסוף התמנה, בשנת 1950, לסגן המנהל של המחלקה הפוליטית במשרד החוץ העיראקי, ועבד בתפקידים שונים במשרד החוץ. במהלך שנות ה-50 ביטא דעות נאצריסטיות ופאן-ערביות, שהיו מנוגדות למדיניותה הרשמית של עיראק באותה התקופה, בה שלט משטר השושלת ההאשמית הקשור בבריטניה, שלחמה בנאצר במלחמת סואץ. ביולי 1958 הודח ממשרד החוץ. ימים ספורים לאחר מכן התרחשה מהפכת ה-14 ביולי, בה עלה לשלטון עבד אל-כרים קאסם, שנתמך במידה רבה בידי אלמנטים נאצריסטיים, ופאצ'צ'י שב לתפקיד בכיר במשרד החוץ.
שגריר ושר

במשטר החדש עלה פאצ'צ'י לדרגות גבוהות במשרד החוץ, וב-1959 מונה לשגריר באו"ם. פאצ'צ'י שירת בתפקיד זה במשך כעשור, עד ינואר 1969, פרט להפסקה בין 1965 ל-1967 בה שימש בתפקיד שר החוץ העיראקי. בתקופה זו אירעו חילופי משטר רבים בעיראק. משטרו של קאסם הוחלף ב-1963 במהפכה אלימה בה נרצחו קאסם ורבים מאנשיו, ואת מקומו תפסו עבד א-סלאם עארף, ולאחר שזה נספה בתאונת מטוס עלה לשלטון אחיו, עבד א-רחמן עארף. המשטר נע בין גישה נאצריסטית פאן ערבית, לבין האידאולוגיה של מפלגת הבעת', בין רצון לאיחוד עם מצרים ובין רצון לאיחוד עם סוריה, כאשר מעת לעת קבוצות של אישים ואנשי צבא עורכים הפיכות אלימות בניסיון לקדם את ראיית עולמן. בכל התמורות האלה שרד פאצ'צ'י, תוך שהוא צובר יוקרה רבה בחוגים הדיפלומטיים, ושימש פניה הייצוגיות של עיראק בעולם.
בתקופה זו נוסד ארגון המדינות הבלתי-מזדהות בו שימשה עיראק כאחת מהמדינות המייסדות. פאצ'צ'י הוביל מהלכים אלו, תוך שהוא שומר על קו חריף כנגד ארצות הברית. עם זאת, בעת חילופי המשטר, כאשר נרדפו בעיראק אנשי המפלגה הקומוניסטית, שתמכו בקאסם, לא היסס להתעמת גם עם ברית המועצות. פאצ'צ'י היה מתנגד חריף לציונות ומתח ביקורת על מדינת ישראל, כמו גם על ארצות הברית המסייעת לה. לאחר מלחמת ששת הימים הוביל פאצ'צ'י את מאמצי המדינות הערביות באו"ם, להביא להחלטה הקוראת לישראל לסגת ללא תנאי מן השטחים שכבשה, ומגנה את ישראל כתוקפן. מאמצים אלו נכשלו. בעצרת החירום של האו"ם שהתקיימה בנושא ביולי 1967 נאם בזעם רב ואף הלם באגרופו בשולחן. משנעשה ניסיון לנעול את העצרת ללא הכרעה ברוח דרישתו של פאצ'צ'י, הכריז כי העצרת לא ננעלה אלא רק נדחתה. במהלך כהונתו כשגריר ושר חוץ תמך בארגון אש"ף כאשר זה עשה את צעדיו הראשונים, ופעל להעניק לו הכרה כארגון. כן היה עקבי בטענתו כי כווית היא חלק מעיראק, וכי יש לספחה לעיראק, וכי היא "אינה יותר מאשר מחוז עיראקי, עיר קטנה לחוף הים"
בשנת 1968 עלתה מפלגת הבעת' העיראקית לשלטון. משטר זה החל בהוצאות להורג פומביות של מתנגדיו, ופאצ'צ'י מצא עצמו כאשר הוא מתקשה להגן על מעשי המשטר בזירה הבינלאומית. בינואר 1969 התפטר מתפקידו, אך הכחיש כי התפטרות זו קשורה במעשי המשטר. לאחר שנים רבות הסביר כי "לא יכול היה לייצג את המשטר שלא הסכים עם דעותיו"
בגלות

פאצ'צ'י לא שב לארצו לאחר התפטרותו. בתחילה חשב שישתקע באירופה או בארצות הברית. מזכיר האו"ם או תאנט הציע לו משרה במזכירות האו"ם אך הוא סירב לקבלה. פאצ'צ'י השתקע לבסוף באבו דאבי ב-1971, ואף שימש תקופה מסוימת כשר בממשלתה, בראשית שנות השבעים. בשנים שלאחר מכן, בתקופה במהלכה עלה סדאם חוסיין לשלטון בעיראק, ושלט בה באופן רודני, הפך פאצ'צ'י לאחד הקולות החשובים באופוזיציה העיראקית.
בשנת 1991 פרסם ספר זכרונות שכותרתו "קולה של עיראק באו"ם". בספר זה שב והדגיש את עמדותיו האנטי-ישראליות, ואת עמדתו בשאלת כווית. עם עליית ביל קלינטון לנשיאות בארצות הברית, גדלה חשיבותו של פאצ'צ'י, שכן ממשל קלינטון לא היה ביחסים טובים עם ארגוני האופוזיציה העיראקית בראשותו של אחמד צ'לבי. פאצ'צ'י הקים ארגון בשם "המגמה המרכזית-הדמוקרטית", שזכה לתמיכה אמריקאית, ונפגש עם אישים כמרטין אינדיק כאשר זה שימש כשגריר ארצות הברית בישראל. עם עלייתו של ג'ורג' וו. בוש לנשיאות, חזרו יחסיו של צ'לבי עם הממשל לתקנם, וחשיבותו של פאצ'צ'י פחתה.
שובו לעיראק

לאחר מלחמת עיראק בשנת 2003 שב פאצ'צ'י לעיראק בפעם הראשונה מאז עזב אותה בשנת 1969. עוד בטרם אירעה הפלישה האמריקנית סומן פאצ'צ'י כיורש אפשרי לסדאם חוסיין, אך הוא סירב לשתף פעולה עם הרצון האמריקאי להפיל את משטרו של חוסיין בכוח, וטען כי הממשל האמריקאי בבגדאד הוא פרי פעולתו של "הלובי הציוני"
עם שובו לעיראק תפס עמדת הנהגה ושימש בתפקידים בכירים וכחבר מועצת הממשל העיראקית. על אף שבראשית תקופה זו התבטא כי לעיראק תחת ההנהגה החדשה לא יהיו קשרים טובים עם ישראל נפגש ביולי 2003 עם שמעון פרס והתבטא כי יש לחתום על הסכם שלום עם ישראל, כאשר זו תעביר את השליטה על שטחי הגדה המערבית לרשות הפלסטינית. הסכם כזה ילווה בהקמת גוש כלכלי משותף של ישראל, ירדן ועיראק, ובהשקעות כלכליות ישראליות בכלכלת עיראק. ביולי 2003 הופיע בפני מועצת הביטחון של האו"ם, כנציג המועצה הממונה בעיראק, ומסר כי המטרה אליה יש לשאוף היא קיצור הזמן בו מנוהלת עיראק על ידי כוחות הקואליציה וניסוח חוקה חדשה.
כאשר נתפס סדאם חוסיין על ידי הצבא האמריקאי, הובא פאצ'צ'י ביחד עם ראשי אופוזיציה אחרים, וביניהם אחמד צ'לבי, לזהותו. סדאם פנה אליו ושאל "אתה היית שר החוץ של עיראק, מה אתה עושה עם האנשים האלה?"
בינואר 2004 שימש כנשיא המועצה השלטת בעיראק לתקופה בת כחודש. תפקיד זה מקביל לתפקיד ראש ממשלת עיראק.
ביוני 2004, כאשר הוחלט למנות נשיא לעיראק, היה פאצ'צ'י המועמד המוביל. הוא זכה לאהדת חברי המועצה הממונה, ולתמיכת רוב הפלגים בחברה העיראקית, כמו גם לתמיכתו של המושל האמריקאי פול ברמר. המועצה פנתה אליו שיקבל את המינוי, אך דווקא התמיכה האמריקאית עמדה בעוכריו, והוא דחה את המינוי על מנת שלא להיתפס כמינוי אמריקאי. משדחה את המינוי מונה ע'אזי אל-יאוור לנשיאה הראשון של עיראק לאחר תקופת סדאם.
פעילות פוליטית בעיראק החדשה

פאצ'צ'י הקים מפלגה בשם "אספת הדמוקרטים העצמאים", שהיא מפלגת מרכז שהתחרתה בבחירות בעיראק בינואר 2005, והתחרתה על הקול הסוני, אל מול מפלגתו של הנשיא אל-יאוור. בבחירות בדצמבר 2005 היה מועמד מטעם מפלגתו של ראש הממשלה לשעבר עיאד עלאווי. הוא נבחר וזכה לפתוח את המושב הראשון של האספה הלאומית העיראקית באפריל 2005 כזקן הנבחרים. בבחירות ב-2010 התמודד שוב מטעם מפלגתו של עלאווי, ונבחר שוב.
נפטר ב-17 בנובמבר 2019.
הערות שוליים

↑  התפטר שגריר עיראק באו"ם, מעריב, 30 בינואר 1969
↑  פאצ'ה-צ'י מאיים על ברית המועצות, מעריב, 5 במרץ 1963
↑  עצרת החרום ננעלה ללא החלטה, דבר, 23 ביולי 1967
↑  עצרת החירום של האו"ם תתכנס בעוד כשבוע ותגנה כנראה את ישראל על סיפוח ירושלים, מעריב, 6 בספטמבר 1967
↑  התכסיס הערבי לא הצליח בדיון על "הארגון לשחרור פלסטין", מעריב, 20 באוקטובר 1965
1 2  צבי בראל, דרוש סוני שיעי ממוצא כורדי ערבי, באתר הארץ, 5 במרץ 2003
↑  שגריר עיראק באו"ם מכחיש כי התפטרותו קשורה במשפטים, מעריב, 31 בינואר 1969
1 2  A free liberal Iraq אל - אהראם, 8.5.2003
↑  ריאד יוצא לדמשק ולבגדאד, מעריב, 11 בפברואר 1969
↑  שרי השוק ייפגשו היום בקופנהגן עם שרי נפט ערבים, דבר, 14 בדצמבר 1973
↑  US media tip Pachachi as Saddam successor אתר DAWN, 16.2.2003
↑  נתן גוטמן, הקהילה היהודית מבקשת מהשלטון העתידי בעיראק להתייחס בחיוב אל ישראל, באתר הארץ, 7 באפריל 2003
↑  גיל איל, פרס: עירק תחתום על הסכם שלום עם ישראל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 ביולי 2003
↑  שלמה שמיר, נציגים של המועצה הממונה בעיראק הופיעו במועה"ב, באתר הארץ, 23 ביולי 2003
↑  יואב שטרן, נתן גוטמן והסוכנויות‏, סדאם התחיל לדבר עם חוקריו, באתר וואלה, 15 בדצמבר 2003
↑  צבי בראל, 'לא' לתכתיב האמריקאי, באתר הארץ, 2 ביוני 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526610805171  GND: 1041654006  ICCU: UFIV063109  ISNI: 0000 0000 6764 0636  LCCN: n92036520  Trove: 1137014  VIAF: 21332327   WorldCat (עם VIAF): 21332327
הלומינירז

| --- | --- |

 מקום הקמה:  דנוור 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 סוגה:  פולק רוק 
 חברת תקליטים:  דואלטון רקורדס, דיין אלון רקורדס 
 thelumineers.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 ווסלי שולץ ג'רמיה פרייטס נילה פקרק (לשעבר)
 
הלומינירז (באנגלית: The Lumineers) הם להקת פולק רוק אמריקאית שנוסדה בדנוור, קולורדו. הלהקה הוקמה על ידי ווסלי שולץ (שירה, גיטרה) וג'רמיה פרייטס (תופים, כלי הקשה). בשנת 2005 החלו המייסדים ווסלי שולץ וג'רמיה פרייטס להופיע יחד בניו ג'רזי. בשנת 2010 הצטרפה ללהקה הצ'לנית והזמרת נילה פקרק, והייתה חברה בה עד שנת 2018. הלהקה הייתה מבין אמני הפולק-רוק ומוזיקת אמריקנה הפופולריים ביותר בעשור השני של המאה ה-21, בתקופה בה צמחו הסגנונות וצברו פופולריות.
סגנונה של הלהקה מושפע מהאמנים ברוס ספרינגסטין, בוב דילן וטום פטי, והיא מוכרת בשל להיטיה הבינלאומיים, ביניהם השירים "Ho Hey",‏ "Stubborn Love" ו-"Ophelia".
בשנת 2013 הלהקה שרה את שיר הנושא של הסדרה "ממלכה".
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2012: The Lumineers
2016: Cleopatra
2019: III
פרסים ומועמדויות

2012 – מועמדות לפרס גראמי לתגלית השנה
2012 – מועמדות לפרס גראמי לאלבום האמריקנה הטוב ביותר
הערות שוליים

↑  The Lumineers Announce the Exit of Cellist Neyla Pekarek, Billboard (באנגלית)
↑  The Official Top 10 Biggest Americana Albums of 2016 revealed, www.officialcharts.com (באנגלית)
↑  The Lumineers to play Zagreb’s INmusic festival, Croatia Week (באנגלית)
1 2  The Lumineers, GRAMMY.com, ‏2020-05-19 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16659726v (data)  GND: 102623543X  LCCN: no2012069935  MusicBrainz: bfcb6630-9b31-4e63-b11f-7b0363be72b5  NKC: xx0158248  SUDOC: 169756300  VIAF: 268993723   WorldCat (עם VIAF): 268993723 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרדיגמה

פָּרָדִיגְמָה (או דְּפוּסָה) היא תבנית מחשבה המגדירה את העמדה של אדם (או של קבוצה חברתית), ומשפיעה על תפיסת המציאות שלו ועל הדרך שבה הוא רואה את העולם. בהקשר המדעי, פרדיגמה מתייחסת לאוסף ההנחות ומושגי היסוד המגדירים את עמדתה של קהילה מדעית מסוימת ביחס למושא המחקר.
היסטוריה

המונח פרדיגמה נטבע בסוף המאה ה-19. בתחילה היה השימוש במילה רווח בשדה הדקדוק. מילונים מתחילת המאה ה-20 מציינים את משמעות המילה רק בהקשר הדקדוקי של השפה או הרטורי, כתחליף למשל. בשדה הבלשנות השתמש פרדינן דה-סוסיר במונח "פרדיגמה" על מנת להצביע על סדרה של אלמנטים לשוניים הדומים זה לזה.
פילוסוף המדע תומאס קון נתן למונח את משמעותו הנוכחית כאשר השתמש בו כדי להתייחס למערך הכולל של העמדות, התפיסות והשיטות המגדירים את החשיבה המדעית בתקופה נתונה. בספרו "המבנה של מהפכות מדעיות" משנת 1962 טבע קון את המונח "פרדיגמה" בהתייחסו להשקפה הרווחת אצל קהילת מדענים העוסקת באותו תחום בתקופה מסוימת. בעקבות ביקורת שנמתחה על כך שהוא השתמש במונח "פרדיגמה" במשמעויות רבות ושונות זו מזו, שיפר קון את הגדרתו. בנוסף, בשל האינפלציה בשימוש הלא-מדויק במושג המקורי "פרדיגמה" מאז פרסום ספרו, קון אף הציע להחליף את המונח "פרדיגמה" במונח "מטריצה דיסציפלינרית". לפי הגדרתו המשופרת של קון, פרדיגמה, או מטריצה דיסציפלינרית, כוללת ארבעה רכיבים:
הכללות סמליות – המרכיבים הצורניים או הניתנים להצגה בכלים של התאוריה המדעית, כגון נוסחאות מתמטיות, ניסוחי תגובות כימיות וכו'.
התחייבויות מטאפיזיות של קהילת המדענים – ההסכמה בין המדענים על האונתולוגיה של התאוריה, כלומר: העצמים שקיימים בעולם ותכונותיהם.
ערכים – האמונות לגבי מהי תאוריה טובה, מהם ניבויים טובים, מהם באופן כללי המאפיינים של הסבר טוב וכו'.
אקסמפלאר – אוסף דוגמאות משותפות של פתרונות של בעיות, המשמשות מופת ודגם לחיקוי כיצד יש לפתור בעיות דומות.
למונחים "חשיבה קבוצתית" (Groupthink) ו"הלך רוח" (Mindset) ישנה משמעות דומה בהקשר של דוגמאות בקנה מידה גדול יותר וקטן יותר של המחשבה המדעית המאורגנת. מישל פוקו השתמש במונחים "אפיסטמה" ו"שיח", "מאתיסיס" ו"טקסינומיה" בדברו על "פרדיגמה" במובן בו השתמש קון.
מעברי פרדיגמה

לעיתים מעברי פרדיגמה הם דרמטיים ביותר, במיוחד כאשר אין מצפים להם. אחת הדוגמאות היא ההתפתחות שחלה בתחום הפיזיקה בין סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בסוף המאה התשע עשרה נראתה הפיזיקה כתחום המשלים את מעט הקצוות התאורטיים שנותרו על מנת ליצור מערכת הידועה ומובנת ברובה הגדול. בשנת 1900 לורד קלווין הצהיר את הצהרתו הידועה לפיה "אין מה לגלות בפיזיקה עוד. כל שנותר הוא רק מדידות מדויקות יותר ויותר". חמש שנים לאחר מכן פרסם אלברט איינשטיין את מאמרו על תורת היחסות הפרטית, שקרא תיגר על אוסף הכללים שניסחה המכניקה הניוטונית, אשר שימשו לתיאור כוח ותנועה במשך יותר ממאתיים שנים. במקרה זה, הפרדיגמה החדשה מצמצמת את הישנה לכדי מקרה פרטי (המכניקה הניוטונית משמשת להערכת גדלים פיזיקליים הקשורים במהירויות נמוכות יחסית למהירות האור).
בספר "המבנה של מהפכות מדעיות" כתב קון כי "מעבר מוצלח מפרדיגמה אחת לשנייה דרך מהפכה הוא דרך ההתפתחות הרגילה של המדע הבוגר". רעיונו של קון היה עצמו מהפכני לזמנו, וגרם לשינוי מהותי בדרך בה דיברה הקהילה האקדמית על המדע. כך, הוא גרם ל"מעבר פרדיגמה" בהיסטוריה, בפילוסופיה ובסוציולוגיה של המדע.
שימושים נוספים

השימוש המקובל הנוסף במילה "פרדיגמה" היא במובן של "ראיית העולם" (בגרמנית: Weltanschauung). כך לדוגמה במדעי החברה, משתמשים במושג כדי לתאר סדרה של התנסויות, אמונות וערכים, המשפיעים על הדרך בה היחיד תופס את המציאות ומגיב לתפיסה זו. מדעי החברה אימצו את המונח של קון "מעבר פרדיגמה" על מנת להתייחס לתופעה חברתית מסוימת, מעבר למשמעות אליה התכוון קון.
כן משתמשים במילה על מנת לציין מבנה, סדרה או טיפוס המובדל במובהק מאחרים. בהקשר זה משתמשים לרוב בשדה העיצוב. פרדיגמות עיצוביות, או "ארכיטיפים", יוצרים תקדימים תפקודיים לפתרונות עיצוביים.
בפסיכולוגיה ניסויית, למשל, משתמשים במונח "פרדיגמה" כדי לתאר טיפוס מסוים של ניסוי. כך, לדוגמה, פרדיגמת "Go/NoGo" מתארת ניסויים בהם נבדק מתבקש להגיב רק כאשר הוא מזהה את גירוי המטרה, ולא להגיב עבור כל גירוי אחר.
שימוש נוסף הוא בתחום הקיברנטיקה. כאן המובן הוא, במובן הרחב, תוכנית אב שמטרתה להפחית את הכאוס במערכת מסוימת. פרדיגמה תהיה מעין איסור להמשיך בכל פעולה שתגדיל את כמות האנטרופיה במערכת. על מנת ליצור פרדיגמה כזו, על מערכת סגורה לקבל כל שינוי הנדרש לשם כך. מכאן שפרדיגמה במובן זה יכולה להתרחש רק במערכת שעדיין לא הגיעה לצורתה הסופית.
במדעי המחשב, משתמשים במונח "פרדיגמה" בשביל לאגד אוסף של שפות תכנות בעלות מאפיינים מרכזיים משותפים.
אטימולוגיה ותרגום לעברית

מקור המילה מיוונית Paradeigma, שפירושה: תבנית / מתכונת, או מהמילה היוונית Paradeiknunai, שפירושה: דוגמה / הדגמה. ניתן לתרגם את המונח לעברית כ"עלדגם", ויהודה מלצר אכן שקל לעשות זאת כאשר תרגם את ספרו של תומאס קוּן "המבנה של מהפכות מדעיות" לעברית.
האקדמיה ללשון העברית הציעה את המילה דְּפוּסָה כמונח עברי.
ראו גם

צייטגייסט
המבנה של מהפכות מדעיות
הקהילה המדעית
העידן החדש
הערות שוליים

1 2  אורי סלע‏, איך אומרים פטריוט בעברית? המילים החדשות של האקדמיה ללשון, באתר וואלה, 9 ביוני 2022
↑  תומאס ס. קוּן, תרגום: יהודה מלצר, הקדמה, המבנה של מהפכות מדעיות, מהדורה עברית חדשה, תל אביב: ספרי עליית הגג, 2005, עמ' 20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563170105171  BnF: cb11946100d (data)  GND: 4044590-2  LCCN: sh85097744  SUDOC: 02741437X
פלוגה מסייעת

פלוגה מסייעת היא פלוגה לוחמת הקיימת בגדודי חיל הרגלים וחיל השריון (ערך מורחב: מסייעת שריון), אך חייליה אינם עוסקים במקצועות חיל הרגלים הנפוצים. הפלוגה מורכבת ממספר מחלקות מקצועיות בתחומן, שמטרתן לסייע לשאר הכוחות הלוחמים של הגדוד באש, ניווט או בתצפית. בנוסף, קיימות פלוגות לוחמות נוספות הנקראות "פלוגה רובאית" והיא קיימת בחיל הרגלים וחיל ההנדסה הקרבית.
הרכב ותפקידים

מטרת הפלוגה המסייעת היא לספק למפקד הגדוד יכולת סיוע אש או תצפית לכוחותיו האחרים (הפלוגות המבצעיות). בעוד שמדובר אמנם ביכולות סיוע מצומצמות יחסית, יתרונן הוא בכך שהמג"ד יכול להפעילן מיידית, ואינו נדרש לבקש אותו מהרמה הממונה (באמצעות הגדס"ר החטיבתי, שתפקידו לסייע לכלל גדודי החטיבה). כך יכול המג"ד להפעיל, למשל, מאמץ סיור בקדמת כוחות הגדוד, או לתת סיוע-אש לפלוגותיו באמצעות מחלקת המרגמות מבלי לבקשו מכוחות תותחנים מסופחים (קשה בדרך-כלל לשנות תוכנית הפעלת-אש ארטילרית ברמה החטיבתית, וגם לצורך הכוונתן נדרשים לידע מוקדם ולמקצועיות).
בשל תפקידיה של הפלוגה המסייעת, בדרך-כלל מפקד הפלוגה ותיק יותר ממפקדי הפלוגות האחרות בגדוד, וכלל חיילי הפלוגה הם לוחמים ותיקים שהחלו את שירותם בפלוגות המבצעיות ("פלוגות מסלול") ועברו לפלוגה המסייעת (לכן כונו בעבר הפלוגות המסייעות בצה"ל "פלוגות הרב"טים").
מבנה בצבא הבריטי, תקופת מלחמת העולם השנייה

מחלקת חבלה
מחלקת מרגמות "3 (או 81 מ"מ) - 6 מרגמות
מחלקת מקלעים בינוניים ויקרס או לואיס (מק"בים) - 4 יחידות
מחלקת שריוניות, כלי עזר
הפלוגה המסייעת בצה"ל

בתש"ח מבנה המסייעת:
מחלקת חבלה
מחלקת מרגמות 81 (6 יחידות)
מחלקת מקלעים בינוניים (בזות)
במסגרת הפלוגה המסייעת הצה"לית נמצאות לרוב המחלקות הבאות:
מחלקת הסיור (מחס"ר, על-בסיס רכבי-שטח בעלי עבירות גבוהה כמו ההאמר).
מחלקת מרגמות בינוניות (על-בסיס נגמ"שים).
מחלקת נ"ט (מצוידת בטילי "עורב" או "גיל", נישאות על-בסיס חי"ר, רכבי-שטח או נגמ"שים).
מחלקת רתק שחמושות במקלעים כבדים (למשל הבראונינג 0.5) ובמקל"רים.
לעיתים, יתווספו תחת-פיקוד מפקד הפלוגה כוחות-סיוע נוספים, כמו כיתות או מחלקות צלפים.
המבנה אינו קבוע ועשוי להשתנות מחטיבה לחטיבה, לדוגמה, בחטיבת הצנחנים, מסייעת נקראת פלגת "אש", מחלקת הסיור נקראת מחלקת ניוד משמע תפקידה הוא לנייד לוחמים, פצועים ואספקה בלבד. לכל פלגה רובאית יש צוות "נשק" (רתק), צוותי המרגמות מתניידים על בסיס האמר-חנית (מרגמה) וקיים צוות צלפים שמאגד תחתיו את כל צלפי הגדוד ובשגרה מהווה מחלקה אורגנית שמתאמנת וחונכת את לוחמיה ובזמן לחימה כל צמד צלפים מסופח לצוות נשק בפלגה רובאית.
הפלוגה המסייעת בצה"ל > הווי

כיוון שבעבר חיילי הפלוגה המסייעת בצה"ל היו לוחמים ותיקים בדרך-כלל, הפלוגה התאפיינה באווירה חופשית יותר ובמשמעת רופפת יחסית לשאר פלוגות הגדוד. כיום הפלוגה עדיין נחשבת לוותיקה עקב היותה מורכבת משני מחזורים עיקריים אך החיילים מגיעים לפלוגה לאחר סיום תקופת המסלול, כמו לשאר הפלוגות הרובאיות.
ראו גם

גדס"ר - גדוד סיור
פלס"ר - פלוגת סיור
פלנ"ט - פלוגת נ"ט ("פלוגת עורב")
הערות שוליים

↑   עינב גרינברג כהן, 1 מתוך 5 לוחמים בגולני יגיע לראשונה לפלוגה החדשה הזו, באתר צה"ל, 17 באוגוסט 2021
מארש

ערך זה עוסק בשיר לכת. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
תזמורת הנוער של עיריית ירושלים במצעד יום העצמאות, 1964
חלק ממארש המנוגן על ידי תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית
תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית צועדת בניו יורק
מארש, שיר לכת או צְעוּדָה, כסוגה מוזיקלית, הוא לחן בעל מקצב קבוע ועוצמתי, המשמש בעיקר במצעדים צבאיים או חגיגיים. המארשים מבוצעים בעיקר בכלי הקשה ובכלי נשיפה, בידי תזמורת צועדת או תזמורת הנמצאת על במה לצד הדרך שבה עובר המצעד. המוזיקה של המארש כתובה בקצב זוגי של ארבעה רבעים או של שני רבעים (אלה ברווה – על החצי), מכיוון שעליה ללוות את קצב הצעידה בימין-שמאל.
סוג נוסף של מארש הוא מארש אבל – לחן במקצב איטי המיועד לצעידה בהלוויות.
היסטוריה

מקורו של המארש הוא כנראה צבאי. המלחינים ניסו לחקות את תנועות החיילים ובכך הצורה הבסיסית של המארש החלה להיווצר. המארשים הלהיבו את החיילים ונתנו להם מוטיבציה להילחם ולכן פעמים רבות נוגנו מארשים לפני מלחמה. המארשים החלו להיכתב באופן מסודר רק מהמאה ה-16 והלאה. עד אז המארשים היו רק קטעי תיפוף עם אלתורים של כלי בודד או מספר כלים.
בתקופות הקלאסית והרומנטית, המארשים שולבו בעיקר באופרות, ולעיתים בסונאטות ובסימפוניות. במאה ה-16 החלה התפתחות של כלי הנשיפה ועם הזמן עד למאה ה-19 המארשים נהפכו להיות נפוצים, ונוגנו במיוחד על ידי כלי הנשיפה המפותחים יותר, מבתקופות הבארוק והקלאסית. מהעת החדשה, המארשים היו כבר צורה מוזיקלית מבוססת ומכובדת, ומלחינים רבים יותר ויותר החלו לכתוב מארשים לתזמורת גדולות יותר ויותר, ואף בקצבים שאינם זוגיים (לדוגמה the washington post). כיום המארשים מנוגנים בעיקר באירועים ובטקסים חגיגיים כגון תהלוכות, מצעדים והכתרות.
ראו גם

תזמורת צועדת
שירי מארש בוויקיפדיה העברית
הרועה

שלושה מאנשי ארגון הרועה. דוד צלביץ (למעלה משמאל), שפס'ל ארליך (למעלה מימין) וגרשון פליישר (בחזית)
הרועה היא קבוצה של חברי השומר שפעלה בארץ ישראל מימי העלייה השנייה ועסקה ברעיית צאן. הקבוצה חלמה ולחמה על כיבוש עבודת המרעה מידי הערבים שרעו את עדרי יהודי המושבות, במטרה לחסוך די כסף כדי לקנות עדר משלהם, איתו יוכלו לנדוד ולחיות חיי נווד בדואי. הקבוצה למדה את מלאכת הרעייה אצל בדואים באזור עמק יזרעאל, וכעבור שנה החלה לרעות את הצאן ביישובים יהודיים בגליל התחתון.
אחד מציוני הדרך בתולדות הקבוצה הוא היאחזות הקבוצה בחצר תל חי, שם עיבדו את אדמות טלחה-טיון.
הקמת הארגון

בימי ראשית הציונות התבסס ענף המרעה ברבות מהמושבות העבריות. חוסר ידע מקצועי בתפעול הענף הצריך העסקה של ערבים מנוסים בתחום שהסתפקו בשכר זעום. 'כיבוש' המרעה מידי הערבים טמן בחובו סיכון רב, שכן ברור היה שהרועים הערבים לא יוותרו בנקל על פרנסתם ואם יפוטרו, יציקו לאיכרים היהודיים. בנוסף, הדעה הקדומה כי ליהודים אין את המיומנות הדרושה והידע בענף המרעה הרחיק את הענף מהפועל היהודי. עבודה זו לא משכה אליה אנשים גם משום שהיה בה סיכון אמיתי: רועה בודד עם עדר הנפרס על כברת ארץ רחבה ומרוחקת, היה טרף קל לשודדים ופורעי חוק אחרים.
אולם חרף כל אלו, הרעיון שהחלוץ היהודי יהיה קל-תנועה כבדואים, החי חיי אוהלים כבימי יעקב אבינו, ומתקיים על המרעה והצאן, הלהיב את רוחם של כמה מחברי ארגון השומר.
וכך, בחורף של שנת 1913 התלבשו שלושה מחברי הארגון – גרשון פליישר, אריה אברמזון ודוד צלביץ – בתלבושת בדואית והלכו להיות רועי צאן אצל שבט טורקמנים פראי למחצה, שחי בהרים ובעמקים של אזור חדרה, כרכור ועמק יזרעאל, על הצאן והמרעה, במטרה ללמוד מהם את התורה.
במשך שנה חיו שלושת הרועים יחד עם הבדואים, וחיקו לחלוטין את אורחות חייהם. במהלך תקופה זו למדו את מלאכת הטיפול בעדרים, חליבתם, גזיזתם ואף איך 'לרעות אתם בשדות זרים'. תחילה היו השלושה יחד, אולם משנתפלג השבט למשפחותיו ויצא לנדודיו, התפצלו השלושה יחד עמם. הם חיו בתנאים עלובים שלא היו מורגלים אליהם וסבלו מעוני, רעב וקדחת. אך הם לא ויתרו וכעבור שנה שבה למדו ורכשו ניסיון, חזרו החברים ולימדו את חבריהם את העבודה.
כיוון שהחברים היו מחוסרי אמצעים להגשמת היעד הנכסף – רכישת עדר, איתו יוכלו לנדוד כבדואים עבריים מבלי להיאחז במקום מסוים – נאלצה החבורה להסתפק ב'כיבוש' המרעה במושבות העלייה הראשונה, עד יחסך די כסף להגשמת חלומם.
בהשפעת "השומר" נמסר לידיהם עדר הבקר הגדול במושבה בית-גן אשר בגליל התחתון. 14 חברי "הרועה" התרכזו במקום ואליהם הצטרפו הבחורות רבקה דנית, נחמה זר-ציון וחנה זְטלובסקי. וכך בעצם התארגנה לראשונה קבוצת "הרועה".
עד מלחמת העולם הראשונה

הרועים העבריים הועסקו באותם תנאים של הפועלים הערביים. לרוב חיו בעוני ובמחסור ולקחו אחריות אישית על כל בעיה שהייתה בעדר. הם היו עטורי כפייה, כבדואים, ששימשה להם גם מגן משמש ומרוח, גם מגבת וגם כרית ללינה בשטח.
כבר בשנה הראשונה של הקבוצה החלו התקלות במה שכונה לימים "עסק ביש": באחד מהימים הגשומים, כאשר היה העדר מפוזר בין ההרים, הרחיקו פרות אחדות אל בין מחבואי ההר מבלי שהרועים העבריים הרגישו בזה. הרועים הבדואים ניצלו את ההזדמנות, התגנבו אל הפרות ודקרו אותן למוות. נבלותיהן נמצאו כעבור יומיים, ואת הנזק שילמו חברי הארגון ממשכורתם. כך הוציאה הקבוצה את כל שחסכה משנת פעילותה הראשונה.
אט אט, המיומנות והאמינות של הרועה העברי נפוצו במושבות הגליל וגם כנרת ומצפה שכרו את שירותיו של "הרועה". עוד ועוד צעירים, מציבור הפועלים, מצאו עניין בענף ורבים הציעו את עצמם לקבוצה.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה בסמיכות לתחילת פעילותו של "הרועה", פגע קשות בארגון הן מבחינת כוח אדם, שכן הצבא הטורקי גייס רבים מאנשי היישוב לשורותיו, והן מבחינה כלכלית. הארגון שזה עתה צעד את צעדיו הראשונים, ספג מהלומה אחר מהלומה עד שפורק בשלהי 1915.
ההיאחזות בתל-חי

עם עליית חברי "השומר" בעצם ימי המלחמה להתיישבות בגליל העליון (כפר גלעדי של היום), נתחדשה גם פעולת "הרועה". לאחר התפרקותה של התנועה מצאו כמה משרידי הרועים מקלט בתל עדשים (כפר השומרים). השהות המשותפת במקום כה קטן ואינטימי הביאה להמשך ההידברות ולהעלאת תוכניות לחידוש הפעילות של הקבוצה. שם כנראה צמח גם הרעיון לקבץ את הרועים בנקודת-יישוב משלהם. על רקע זה באה הצעתו של ישראל גלעדי לרועים, להצטרף לקבוצתו העולה לגליל העליון כדי להתיישב באזור יחד אתם באדמות טלחה-טיון הסמוכות. למרות שרעיון ההתיישבות היה בניגוד לחזון הקבוצה, שטרם ויתרה על חלומה לחקות את סגנון החיים של שבט בדואי, זכתה יוזמתו של גלעדי למענה חיובי: תוכניתם הייתה לרעות את הצאן בהרים הירוקים שבסביבה ולגדל ירקות בבקעה העשירה במים, כך יוכלו להרוויח די כסף ולרכוש עדר איתו יוכלו מאוחר יותר לנדוד ולהיות יושבי אוהלים.
בתחילת החורף של שנת 1916 (אוקטובר) עלו, חמישה בחורים ובחורה אחת לגליל העליון, במקביל לקבוצה של גלעדי: שלושה ימים עשו את דרכם עד שהגיעו לחצר תל-חי העזובה שהעמיד לרשותם חיים מרגליות קלווריסקי לחסות בה במהלך חודשי החורף הקרים. כל רכושם היה מספר שקי פול וקמח, פח שמן ומעט מספוא לשתי בהמות העבודה שלהם. הם קיבלו לעיבוד את אדמות הטיון (בדרך למטולה) וטלחה ובהן ניסו לגדל ירקות. אך האדמה הצמיחה להם רק קוץ ודרדר והם סבלו קשות מעוני ומחסור, מצוקה וחולי. בגדיהם הפכו לסחבות וכאשר היה זר מתקרב היו מסתתרים מחמת הבושה. הם ציפו ליבול הראשון של הבצל שזרעו באדמות הטיון, ולתקציבים שלא הגיעו. כעבור מספר חודשים, לאחר שתש כוחם, קמו ועלו למטולה. את יבולם העלוב שיעבדו לאיכר שהסכים להאכילם. פרשת ההתיישבות הגיע לקצהּ ושוב נתפרדה דרכה של החברים.
ההתיישבות בשרונה – התפכחות מחלום

לאחר תלאות מלחמת העולם הראשונה, כאשר נזדמנו אנשי קבוצת הרועים להיפגש במסגרת הגדוד העברי, הם התלכדו שוב, והחליטו שחלומם כבני אירופה לדמות לבדואים בלתי ניתן להגשמה, ותחתיו לטפח את ענף המרעה כחלק ממשק עברי נייח. רעיון זה הונח ביסודו של משק הרועים בשרונה. הקבוצה התיישבה במקום וקיימה את ענף המרעה בהצלחה. זאת הייתה הפעם הראשונה בה אנשי הרועה לא חיו חיי מחסור ומצוקה, אולם גם התיישבות זאת לא החזיקה מעמד זמן רב. כרבים מחברי "השומר", הצטרפו אנשי הקבוצה שעזבו את המקום בראשית 1921 לגדוד העבודה, והכניסו את ענף הצאן למשקיו, כפר גלעדי ותל יוסף.