הרי העפרה
היסטוריה > היסטוריה כלכלית

נראה שמחוז הכרייה הקדום ביותר של אירופה נמצא בהרי העפרה, והוא מתוארך לשנת 2500 לפני הספירה. משם נשלח בדיל צפונה לים הבלטי ודרומה לים התיכון בעקבות דרך המסחר של דרך הענבר, שהייתה בעלת חשיבות רבה בתקופת הברונזה. הידע על כריית בדיל (אנ') התפשט למחוזות כריית בדיל אירופאים אחרים מהרי העפרה ועדויות לכריית בדיל מתחילות להופיע בברטאן, דבון וקורנוול, ובחצי האי האיברי בסביבות שנת 2000 לפני הספירה. מרבצים אלו זכו לניצול גדול יותר כאשר הרומאים השתלטו עליהם בין המאה השלישית לפני הספירה למאה הראשונה לספירה. הביקוש לבדיל יצר רשת גדולה ומשגשגת בקרב תרבויות ים תיכוניות מהתקופה הקלאסית. בתקופת ימי הביניים, המרבצים של איבריה וגרמניה איבדו חשיבות ונשכחו במידה רבה בזמן שדבון וקורנוול החלו לשלוט בשוק הבדיל האירופי.
מימי גל ההתיישבות הראשון, ההיסטוריה של הרי העפרה הושפעה רבות מהתפתחותם הכלכלית, בעיקר זו של תעשיית הכרייה.
ההתיישבות בהרי העפרה הייתה איטית מלכתחילה, במיוחד בצד של בוהמיה. האקלים הקשה ועונות הגידול הקצרות הקשו על גידול תוצרת חקלאית. אף על פי כן, היישובים נתמכו על ידי משפחת האצולה הרבישיץ' (אנ') והוקמו בעיקר למרגלות ההרים ולאורך פלגי הרים אל תוך היערות העמוקים.
בשנת 1168, כתוצאה מהתיישבות בתחילת המאה ה-12 בקצה הצפוני של הרי העפרה, התגלתה עפרת הכסף הראשונה בסביבת פרייברג של ימינו, וכתוצאה מכך אירע הברגגשרי (אנ'), או בהלת הכרייה הראשונה. כמעט במקביל, התגלתה עפרת הבדיל הראשונה בקצה הדרומי של ההרים בבוהמיה.
במאה ה-13, התיישבות ההרים התרחשה רק באופן ספוראדי לאורך הדרך הבוהמית (antiqua Bohemiae semita). כאן נבנתה סיידה (אנ'), תחנה על נתיב הסחר מפרייברג דרך איינסידל (אנ'), יונסדורף (אנ') ובריקס (אנ') לפראג. בסיידה הוא הצטרף לדרך המלח (אנ') שהתחילה בהאלה דרך אודראן (אנ') אל פראג. ייצור זכוכית הוכנס לאזור מהמחצית השנייה של המאה ה-13. הופעתו של ענף מסחר זה נהנתה משפע העצים העודפים להסקה, שנוצרו על ידי בירוא היערות ויישובים חדשים ואשר הצליח לענות על הביקוש הרב של מפעל הזכוכית. נזירים ממנזר ולדסאסן (אנ') הביאו ידע על ייצור הזכוכית להרי העפרה. רוב מפעלי הזכוכית היו ממוקמים בסביבת מולדאו (אנ'), ברנדאו (אנ') ועמק פראונבאך (אנ'). אתר מפעל הזכוכית העתיק ביותר הוא אולמבאך (Ulmbach). תעשייה זו, הרעבה לעצי הסקה, איבדה את חשיבותה, עם זאת, עם פריחת הכרייה, שגם נהנתה מחסות מלכותית.
הכרייה בצד הבוהמי של ההרים החלה כנראה במאה ה-14. אינדיקציה לכך היא חוזה בין בורש מריזנבורג (אנ') לבין אב המנזר של אוסג (אנ'), גרוויג (Gerwig), שבו סוכמה חלוקת ההכנסות שמקורן בעפרה. גרגרי בדיל (Zinnkörner או Graupen) הושגו באותה תקופה באזור הכרייה של זייפן (Seiffen) והעניקו את שמה לעיירת הכורים הבוהמית גראופן (אנ') (בצ'כית Krupka).
עם המשך ההתיישבות של הרי העפרה במאה ה-15, בסופו של דבר התגלו מרבצי עפרות חדשים, עשירים, סביב שניברג (אנ') אנאברג (אנ') וזנקט יואכימסטאל (אנ'). התחיל הברגגשרי (אנ') השני ועורר גל עצום של התיישבות. ברצף מהיר נבנו עיירות כורים חדשות, מתוכננות, על פני הרי העפרה, בקרבת מרבצי עפרות שהתגלו זמן קצר קודם לכן. דוגמאות אופייניות הן הערים מרינברג (אנ'), אוברוויזנטאל (אנ'), גוטסגב (אנ') (בוז'י דאר), זבסטיאנסברג (אנ') (הורה סווטאהו שבסיטיאנה) ופלאטן (אנ') (הורני בלאטנה). אולם מבחינה כלכלית, נעשה שימוש רק בעפרות כסף ובדיל. מאותה תקופה נבנה עושרה של סקסוניה על בסיס מכרות הכסף של הרי העפרה. כמתכת המשמשת למטבעות, המתכת כסף הוטבעה באתר בעיירות ההרים למטבעות. מטבעות יואכימסטאלר, שהוטבעו בעמק יואכימסטאל, התפרסמו והעניקו את שמם למטבע מימי הביניים המכונה טאלר שממנו נגזרת המילה "דולר". לאחר תום המלחמות ההוסיטיות התאוששה הכלכלה בבוהמיה, שהעימותים פגעו בה.
במאה ה-16 הפכו הרי העפרה ללב ליבה של תעשיית הכרייה במרכז אירופה. תגליות עפרות חדשות משכו עוד ועוד אנשים, ומספר התושבים בצד הסקסוני של ההרים המשיך לעלות במהירות. בוהמיה, בנוסף להגירה מתוך הארץ, קיבלה גם הגירה ממקומות אחרים, בעיקר של כורים גרמנים, שהתיישבו בכפרי ההרים ובערים בשולי ההרים.
תחת פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החל מ-1624 עד 1626 מסע חסר תקדים בבוהמיה להמיר את התושבים לנצרות קתולית, ולאחר מכן נמלטו מספר רב של פרוטסטנטים מבוהמיה אל נסיכות הבוחר מסקסוניה השכנה. כתוצאה מכך, נהרסו כפרים רבים מבוהמיה והפכו שוממים, בעוד שבצד הסקסוני נוסדו מקומות חדשים על ידי המהגרים הללו, כמו עיירת הכורים יוהאנגאורגנשטאדט (אנ').
כריית העפרות נעצרה ברובה במאה ה-17, במיוחד לאחר מלחמת שלושים השנים. בשל הירידה החדה מאוד של תעשיית הכרייה ומשום שהחיפוש אחר מרבצי עפרות חדשים לא הניב תוצאות, נאלצה האוכלוסייה לפנות לעיסוקים אחרים. התפוקות החקלאיות דלות, עם זאת, וגם הביקוש לעץ הצטמצם בעקבות סגירת כורי ההיתוך. אנשים רבים כבר היו פעילים באותה תקופה בייצור טקסטיל. עם זאת, מכיוון שזה לא הספיק לקיום, התפתח ייצור מוצרי עץ וצעצועים, במיוחד בהרי העפרה המזרחיים. כאן, חויבו בעלי המלאכה בהוראת אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה על פי חוק העץ של 1560, לקנות את העצים שלהם בבוהמיה. עדיין היה צורך בעץ מהרי העפרה הסקסונים למכרות ולכורי היתוך בפרייברג. ייצוא עצים זה הוביל, בין היתר, לבניית תעלה חוצה גבולות להשטת גזעי עצים, נויגראבנפלוסה (אנ'), לאורך הנהר פלוהה (אנ'). בשל הירידה בייצור התעשייתי באותה תקופה, אנשים ללא כל קשרים היגרו אל פנים גרמניה או בוהמיה.
לאחר גילוי הפיגמנטים של כחול קובלט (אנ') חוותה תעשיית הכרייה התעוררות. כריית הקובלט נעשתה במיוחד בשניברג, והוא עובד במפעלי הצבע של המדינה לייצור צבעי כחול קובלט. הם הצליחו לשמור בסוד את שיטת הייצור לאורך זמן, כך שבמשך כ-100 שנים היה ליצירת הצבע הכחול (אנ') מונופול עולמי. משנת 1820 בערך ביוהאנגאורגנשטאדט, כרו גם אורניום שלאחר מכן שימש לצביעת זכוכית, בין היתר. בזנקט יואכימסטאל נמצאו מרבצים עשירים יותר של עפרות אורניום. מכרה האדמה הלבנה של זנקט אנדראס (Weißerdenzeche St. Andreas) באואה (Aue) סיפק קאולין למפעל החרסינה של מייסן במייסן במשך כמעט 150 שנה. ייצוא שלו מהמדינה, לעומת זאת, נאסר על ידי הנסיכים הבוחרים תחת איום של עונש חמור או אפילו מוות.
לקראת סוף המאה ה-19, הכרייה שוב הלכה ודעכה. עלויות הניקוז גדלו מאמצע המאה ה-19, והובילו לירידה מתמדת בתפוקה, למרות העמקת פירי המכרות (Erbstollen) והרחבת מערכות התעלה והמנהרות (Rösche) לאספקת המים הדרושים לגלגלי המים מפסגות ההרים, כמו מערכת ניהול המים של מכרות פרייברג (אנ') או ה-Reitzenhainer Zeuggraben. רק כמה מכרות נותרו רווחיים לאורך תקופה ארוכה. ביניהם היה ה-Himmelsfürst Fundgrube (מילולית "אוצר הנסיך השמימי") שליד ארביסדורף (אנ'), ש-50 שנות פעילותו הרווחיות הרציפות הונצחו בשנת 1818 בהנפקת מטבע הנצחה (אנ') (Ausbeutetaler) ואשר המשיך להרוויח ברציפות עד 1848. הודות לתגליות של עפרות עשירות הוא הפך למכרה פרייברג היצרני ביותר של המאה ה-19.
אבל אפילו חפירת ה- Rothschönberger Stolln (מנהרת רוטשונברגר), פתח הניקוז הסקסוני הגדול והחשוב ביותר, שניקז את כל נפת פרייברג, לא הייתה יכולה לעצור את דעיכת הכרייה. מכיוון שעוד לפני השלמת ההישג הטכני הזה הכניסה האימפריה הגרמנית לשימוש את תקן הזהב ב-1871, מחיר המתכת כסף (אנ') ירד במהירות והוביל לחוסר רווחיות של כל תעשיית כריית הכסף בהר העפרה. מצב זה לא השתנה אפילו על ידי גילויים קצרי טווח של מרבצים עשירים במכרות שונים וגם לא רכישת כל מכרות פרייברג על ידי המדינה ושילובם במפעל הממשלתי, Oberdirektion der Königlichen Erzbergwerke (המשרד הראשי של מכרות העפרה המלכותיים), שנוסד בשנת 1886. בשנת 1913 נסגרו אחרוני מכרות כסף והחברה פורקה.
הכרייה בהרי העפרה קמה לחיים חדשים במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה על מנת לספק חומרי גלם. גם גרמניה הנאצית דאגה לחידוש כריית הכסף. לאחר מכן חזרו האנשים לייצור מוצרי עץ וצעצועים, בעיקר בהרי העפרה המזרחיים. תעשיית השעונים התרכזה בגלאסהוטה (אנ'). בהרי העפרה המערביים הוצעו חלופות כלכליות באמצעות תעשיית ההנדסה והטקסטיל.
בשנת 1789 התגלה היסוד הכימי אורניום בזנקט יואכימסטאל; אז בפיצ'בלנדה (אנ') מאותו אזור, רדיום התגלה על ידי מארי קירי ב-1898. בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20, בעקבות גילוי הביקוע הגרעיני, הפכו עפרות האורניום לחשובות, במיוחד למטרות צבאיות. לאחר שילוב חבל הסודטים בגרמניה בשנת 1938 הופקעו כל מתקני ייצור האורניום לפיתוח נשק גרעיני. לאחר הטלת פצצת האטום האמריקנית על יפן ב-1945, חיפשו מומחים סובייטים עדויות לפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית לתמיכה בפיתוח פצצת אטום סובייטית (אנ'). זמן קצר לאחר מכן, החל עיבוד עפרות האורניום עבור ברית המועצות בהרי העפרה תחת שם הקוד SAG Wismut (אנ'), כיסוי לכריית האורניום החשאית ביותר של הגוש המזרחי.
בפעם השלישית בהיסטוריה, אלפי אנשים זרמו להרי העפרה כדי לבנות חיים חדשים. אזורי הכרייה העיקריים היו ממוקמים סביב יוהאנגאורגנשטאדט (אנ'), באד שלמה (אנ') ואואה (אנ'). מרבצי עפרות אורניום נוצלו גם עבור ברית המועצות ביחימוב בבוהמיה (זנקט יואכימסטאל). עיבודו נקשר בהשלכות בריאותיות חמורות עבור הכורים. בנוסף, סכר נפרץ ב-1954 בלנגנפלד (אנ') באגם פסולת כריית אורניום; 50,000 מטרים מעוקבים של שפכים נשפכו 4 קילומטרים לתוך העמק. עד 1991 נכרו עפרות אורניום גם באואה-אלברודה (Aue-Alberoda) ובפולה (אנ').
פעולות הכרייה בפרייברג שהחלו ב-1168 פסקו לבסוף ב-1968 לאחר 800 שנה. באלטנברג (אנ') ובארנפרידרסדורף (אנ') נמשכה כריית הבדיל עד 1991. ההתכה של עפרות אלו התרחשה בעיקר במולדנהיטן (Muldenhütten) עד תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. בזנקט אגידיאן (אנ') ובאואה (אנ') היו אתרי התכת ניקל חשובים. בפולה (אנ') שבהרי העפרה המערביים, במהלך עבודת מחקר עבור SAG Wismut (אנ') התגלו המון עפרות בדיל חדשות ועשירות בשנות ה-80. פעולות הבדיקה של אז גילו את עתודות הבדיל הגדולות באירופה. מקום ידוע נוסף לייצור בדיל היה זייפן (אנ'). הכפר בהרי העפרה המזרחיים הפך למרכז מוביל של ייצור עץ וצעצועים. כאן מכינים כלי קטורת דמויי אנשים מעשנים (אנ') מעץ, מפצחי אגוזים, עצים מגולפים ביד (Spanbaum (אנ')), פמוטים דמוי קשת (Schwibbogen (אנ')), פירמידות חג המולד (אנ') ותיבות נגינה. עד לשליש האחרון של המאה ה-20 כרו פחם ליד צוויקאו עד 1978, סביב לוגאו (אנ') ואולסניץ' (אנ') עד 1971 ובאגן דולן (אנ') ליד פרייטאל עד 1989.
ההרים שעד סוף המאה ה-11 (ותחילת המאה ה-12) היו מכוסים ביערות עבותים הפכו כמעט לחלוטין לנוף תרבותי (אנ') על ידי תעשיית הכרייה ועל ידי ההתיישבות. צפיפות האוכלוסין גבוהה ממש עד לאזורים העליונים של ההרים. כך למשל, אוברוויזנטאל (אנ'), העיירה הגבוהה ביותר בגרמניה, שוכנת בהרי העפרה, ובוז'י דאר (אנ') (בגרמנית: Gottesgab) השכנה בצד הצ'כי, היא למעשה העיר הגבוהה ביותר במרכז אירופה. רק ברכסים הבלתי נגישים יחסית, הפחות נוחים מבחינה אקלימית, יש עדיין יערות גדולים רצופים, אבל מאז המאה ה-18 הם מנוהלים כלכלית. בשל הביקוש הרב לעצים מצד תעשיות הכרייה וההתכה, שם היה צורך במתקנים למכרות ולהסקה, התרחש בירוא יערות בקנה מידה גדול מהמאה ה-12 ואילך, ואפילו היערות שבבעלות האצולה לא יכלו לענות על הביקוש הגובר לעץ. במאה ה-18 עודדו תעשיות להשתמש בפחם כדלק במקום בעץ על מנת לשמר את היערות, והדבר נאכף במאה ה-19. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 נראו סימנים ראשונים מות יערות בהרי העפרה המזרחיים ליד אלטנברג והכפר רייצנהאיין (Reitzenhain), לאחר שהתברר שהנזק מקומי ליערות מאז המאה ה-19 התרחש כתוצאה מעשן כורי ההיתוך (Hüttenrauch). האוכלוסייה הגרמנית של החלק בבוהמיה של הרי העפרה גורשה ב-1945 בהתאם לצווי בנש (אנ').