stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שופיפיי

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בטורונטו (2015–SHOP)  הבורסה לניירות ערך בניו יורק (2015–SHOP) 
 סימול:  SHOP
 מייסדים:  טוביאס לוטקה  דניאל ווינאנד  סקוט לייק
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־19 שנים) 
 חברות בנות:  Oberlo 
 מיקום המטה:  אוטווה, אונטריו, קנדה
 ענפי תעשייה:  אינטרנט, מסחר אלקטרוני
 הכנסות:  3,231,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2021) 
 חובות:  1.17 מיליארד (נובמבר 2022)
 רווח:  2,914,659,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2021) 
 עובדים:  8,300 (נכון ל־2023) 
  
 Shopify.com
 
שופיפיי (באנגלית: Shopify) היא חברה קנדית לתוכנת מסחר אלקטרוני, המבוסס על תשלום דמי מנוי חודשיים, להפעלת חנות מקוונת באינטרנט. החברה, שבסיסה באוטווה, אונטריו, מפתחת תוכנות מחשב באינטרנט עבור חנויות קמעונאיות ומערכות של נקודת מכירה.
שופיפיי מציעה לקמעונאים ועסקים קטנים חבילת שירותים הכוללת שירות תשלומים, ניהול לוגיסטיקה ומוצרים, בניית מסד לקוחות, כלים לניהול משלוחים ושירות לקוחות, אופציות סליקת אשראי ועוד.
התייחסויות

מאז השקתה, שופיפיי הייתה אהודה מאוד על מגזינים אינטרנטיים, כגון CNET, המשבחים את הפלטפורמה של שופיפיי כ-"נקייה, פשוטה, וקלה לשימוש."כך גם בפרסומים דומים ב"וול סטריט ג'ורנל", ה"ניו-יורק טיימס",THE SUN ונקובר, "הפיננסי פוסט", TechCrunch, ו-Mashable.
שופיפיי קיבלה תשבחות והמלצות ברשימה המכובדת של FAST COMPANY, שהיא רשימת רוב החברות החדשניות של 2012. ב-2013, נכללה Shopify ברשימת הנבחרים על ידי CNBC's Disrupter 50.
גודל שוק בעולם

בפברואר 2020, החברה מפיצה את דוחותיה הכספיים לשנת 2019 ומדווחת כי מעל 1,000,000 סוחרים מבצעים שימוש בפלטפורמה שלה, ברחבי 175 מדינות בעולם, נכון לסוף שנת 2019, כאשר ממשק הפלטפורמה מתורגם ל-13 שפות שונות. החברה אחראית ללמעלה מ-319 מיליארד דולר של פעילות עסקית כלכלית בעולם.
החברה דיווחה כי בשנת 2019, 300 מיליון קונים רכשו מוצרים בחנויות שופיפיי (עלייה של 37% בהשוואה לשנה אשתקד). עם הכנסות של מעל 60 מיליארד דולר (עלייה של 47% בהשוואה ל אשתקד).
גודל שוק בישראל

נכון לאוקטובר 2020, יש בישראל 2,295 חנויות שופיפיי (אשר הוקמו על ידי אזרחים ישראלים). מתחילת שנת 2020 ועד לתאריך 19 באוקטובר 2020, נבנו 776 חנויות והמספר צפוי להמשיך לעלות עד סוף השנה. רוב החנויות פונות לקהל הלועזי, עם סיומת של com. (כ-63% מכלל החנויות) ורובן בתחום ההלבשה (כ־25%).
ביקורת

על שופיפיי נמתחה ביקורת משום שאיפשרה למגזין השנוי במחלוקת חדשות ברייטברט, לארח חנות על הפלטפורמה שלה. ביקורת זו הגיעה גם מכמה עובדים של שופיפיי המתנגדים לכך. מנגד, נמתחה ביקורת על המבקרים, על ניסיון לסתימת פיות וניסיון להטיית הפלטפורמה לטובת אינטרסים זרים.
הגבלות

החברה מגבילה ואינה מאפשרת למכור מוצרים שאינם חוקיים, או שאינם עומדים בקוד האתי שלה, או שעומדים בניגוד לתקנות של חברות מסחריות ששותפות עימה. לדוגמה, החברה אינה מאפשרת למכור באמצעות הפלטפורמה שלה סוגים שונים של נשק לירי, זיופים וחיקויים של מותגים, מוצרים המשמשים להימורים, מוצרי פורנוגרפיה, תרופות וסמים, סימוני לייקים בפייסבוק, עוקבים ברשת אינסטגרם, וכיוצא בזה.
האימפריה הפורטוגזית

| --- | --- |


רחוב בעיר גואה, הודו הפורטוגזית,   בין השנים 1579–1592.
    שטחי השפעה ימיים ונתיבי שיט וסיור עיקריים   שטחים שהיו בשליטת פורטוגל   טענות פורטוגזיות לריבונות   אזורי השפעה ומסחר   נקודות מסחר   חופים שנחקרו (התרשים אינו כולל את התגליות הפורטוגזיות המשוערות של אוסטרליה בתחילת המאה ה-16)
 המנון לאומי:  Hymn of the Charter 
 ממשל
 משטר:  אימפריה קולוניאלית
 שפה נפוצה:  פורטוגזית
 עיר בירה:  ליסבון (1415–1808, 1821–1999)   ריו דה ז'ניירו (1808–1821)
 גאוגרפיה
 יבשת:  אפריקה 
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך הקמה:  1415
 פירוק:   
 תאריך פירוק:  1999
 ישות יורשת:  פורטוגל 
 דמוגרפיה
 דת:  נצרות קתולית
 
מבט מכיוון מערב על אנדרטת התגליות שבליסבון
מבצר אסילה שנבנה על ידי הפורטוגזים בחוף האוקיינוס האטלנטי במרוקו
האימפריה הפורטוגזית (בפורטוגזית: Império Português) הייתה אימפריה קולוניאלית ימית שנוצרה בעקבות תגליותיהם של הספנים הפורטוגזים.
פורטוגל בלטה כחלוצת עידן התגליות האירופי בין המאה ה-15 למאה ה-17. בתקופה זו הפליגו ספניה ברוב האוקיינוסים על פני כדור הארץ והגיעו למרחקים הולכים וגדלים מהבירה ליסבון. בכל נקודת חוף שעליה תבעו הפורטוגזים ריבונות, הוצב עמוד אבן גדול המכונה בפורטוגזית פדראו.
בשלבים הראשונים, הפליגו ספני פורטוגל לאיים באוקיינוס האטלנטי ולאורך חופי מערב יבשת אפריקה עד לקצה הדרומי שלה. בהמשך הם הגיעו גם להודו, לסין וליפן במזרח ולברזיל במערב. בתחילה הושם דגש בעיקר על מסחר ופחות על קולוניזציה. הפורטוגזים הקימו נקודות מסחר (פייטוריאש) בחופן של טריטוריות שמעבר לים, והיו גם אזורים שבהם התבצע המסחר ישירות מסיפון הספינות הפורטוגזיות שעגנו בחופים זרים. היו לפורטוגל גם מספר מושבות שכללו ערים, כדוגמת גואה ומקאו, ובשלבים מאוחרים יותר הוקמו גם מושבות בשטח נרחב, דוגמת ברזיל. ההשתלטות הפורטוגזית הן על נתיבי שיט ומסחר והן על טריטוריות עשירות מעבר לים, הביאה לפריחה כלכלית בפורטוגל והפכו אותה למעצמה עולמית ראשונה במעלה במאה ה-16.
המניעים לחקר האוקיינוסים והאדמות מעבר לים > מסורת ימית ובידוד יבשתי

הפורטוגזים, עם בעל מסורת ימית מובהקת, השוכן בחבל ארץ בקצה הדרום מערבי של אירופה, היו לחלוצי חקר הימים באירופה בימי הביניים. שילוב של חוף ארוך, נמלים טבעיים מצוינים ונהרות הנשפכים מערבה לאוקיינוס, שימש עבורם כ"מרחב-אימונים", וחישל זן הרפתקני של יורדי ים. שכנותיה היבשתיות הגדולות של פורטוגל, קסטיליה ואראגון, שגילו עוינות רבה כלפי פורטוגל, חצצו בינה לבין אירופה, ומנעו קיום נתיבי סחר יבשתיים בין פורטוגל לשאר היבשת. על כן נאלצו הסוחרים הפורטוגזים לשלח את סחורותיהם בדרך הים לשווקים באנגליה, בפלנדריה, באיטליה או בערי ההנזה, ובכך פיתחו את היכולות הימיות שלהם.
המניעים לחקר האוקיינוסים והאדמות מעבר לים > ייצוב גבולות ממלכת פורטוגל

הממלכה הפורטוגזית השיגה את עצמאותה מקסטיליה, תוך כדי מאבק עימה בחזית המזרחית ועם המורים המוסלמים בחזית הדרומית. הרקונקיסטה הפורטוגזית הושלמה בשנת 1249, כאשר אפונסו השלישי כבש את פארו שבאלגָרבֶש, בקצה הדרומי של פורטוגל. בכך התקבעו גבולות פורטוגל בחצי האי האיברי, שהשתנו אך במידה זעומה עד ימינו.
מאמצים מפרכים לכבוש בחזרה אדמות מהמורים עוררו וטיפחו את כמיהת הפורטוגזים, הקיימת משכבר, לתהילה צבאית ולסיפוח חבלי ארץ נוספים לעולם הנוצרי. בנוסף, שאבו הפורטוגזים עידוד מהמורשת הצלבנית ומזו של מסדרי אבירים אחרים באירופה, שסייעו לפורטוגזים במלחמתם במורים. לקראת סוף המאה ה-14, הצליחה פורטוגל במלחמתה נגד קסטיליה, והחלה להתמקד בפיתוח יכולותיה הימיות. באותה תקופה, הממלכות האחרות בחצי האי האיברי, שטרם התאחדו תחת השם "ספרד", היו עדיין עסוקות במלחמתן במורים, והרקונקיסטה בתחומן הושלמה רק עם כיבוש גרנדה ב-1492.
המניעים לחקר האוקיינוסים והאדמות מעבר לים > נתיבי מסחר והיבטים כלכליים ודתיים

כשליטים קתולים, המונרכים הפורטוגזים ראו עצמם מחויבים להפצת הנצרות, ובתוך כך, גם למיגור האסלאם. מחד, האגדה אודות הממלכה הנוצרית הקדומה והאבודה של פרשטה ז'ואאו (Preste João), הנמצאת אי שם במזרח, נטעה תקוות שאם תאותר ותיכבש, יתאפשר כיתור האסלאם בכוחות נוצריים. מאידך, מציאת דרך חלופית למזרח שלא תעבור באדמות הנתונות בשליטה מוסלמית, תאפשר לפורטוגזים גישה נוחה למקורות העשירים של המסחר בתבלינים. כך יוכלו לעקוף את מסלול הסחר היבשתי הארוך מהמזרח לאירופה, שבו הייתה לוונציאנים שליטה. המוסלמים חסמו את הגישה הנוצרית למזרח דרך הים התיכון, עובדה שאפשרה להם את מכירת הטובין והסחורות האקזוטיות מהמזרח לאירופים, בתיווך סוחרי ונציה, במחירים מופקעים.
הכלכלה הפורטוגזית הפיקה תועלת מקשריה עם הארצות המוסלמיות השכנות. משק המטבע התפתח דיו במאה ה-15 ואיפשר תשלום במטבע לעובדים, גם באזורים הכפריים וגם בעיירות. החקלאות באזורים הכפריים הפכה מגוונת. גרעיני תבואה יובאו ממרוקו, סממן למשק התלוי במשק הפורטוגזי. בפורטוגל, באזורים שבהם גידלו בעבר גרעיני תבואה, החלו לטפח גידולים ייעודיים, כמו כרמים ועצי זית, ובאזור אלגרווה שבדרום פורטוגל גם קני סוכר, גידול שהועבר מאוחר יותר לברזיל. יותר מכל, שושלת בית אוויש, שעלתה לשלטון בשנת 1385, סימלה בהיבטים מסוימים את שקיעתה של האריסטוקרטיה השמרנית והפאודלית בפורטוגל.
המניעים לחקר האוקיינוסים והאדמות מעבר לים > מדע, יזמות ותגליות

בגלל קשריהם הקרובים של הפורטוגזים עם מספר ממלכות מוסלמיות, התנהלו ביניהם חילופי ידע תדירים, שהפכו את פורטוגל באותה תקופה למרכז ידע ופיתוח טכנולוגי. קשרים אלה עם ממלכות מוסלמיות הביאו לפורטוגל מתמטיקאים, אסטרונומים, כרטוגרפים ומומחי טכנולוגיה ימית, וביניהם גם יהודים רבים (ראו יהדות פורטוגל) שהבולט בהם הוא ר' אברהם זכות. השלטון קידם מגמה זו, הן באמצעות קנייה ישירה של שירותיהם, שעבורם שילם המלך כדי לקדם את שאיפותיו הימיות, והן על ידי ייסודם של מרכזי מחקר בפורטוגל, ובכך תרם ישירות לפיתוח תעשייה זו. בנוסף, הנסיך אנריקה הספן (1394–1460) העביר את מעונו וחצרו לסגרש (Sagres) שבדרום פורטוגל, ומשם הוא ניהל מיזמים ימיים ומימן אנשי מדע, קרטוגרפים ומסעות תגלית באוקיינוס האטלנטי. במרכזים אלה הושגו פריצות דרך בתחומים מתמטיים יישומיים ובעיקר בטכנולוגיה ימית, הן באמצעי תובלה, כגון שיפור הקרוולות, והן בציוד נלווה, כגון האצטרולב, כמו גם בשיטות ניווט, במיפוי ובכרטוגרפיה.
שחר האימפריה (1415–1500) > ניצנים ראשונים

פורטוגל החלה להתפשט אל מחוץ לאירופה ב-1415, כאשר חצתה את מצר גיברלטר אל תוך הים התיכון וכבשה את סאוטה שבצפון אפריקה מידי המורים. מעתה היו הפורטוגזים יכולים לפקח על השיט שבין הים התיכון לאוקיינוס האטלנטי. ניסיון של המורים להשיב את סאוטה לחיקם ב-1418 נכשל. ב-1419 החלו הגילויים הפורטוגזים בתחומי האוקיינוס האטלנטי. שלושה מבין רבי החובלים של הנסיך אנריקה הספן (ז'ואאו גונסלווש זארקו, טרישטאו ואז טיישיירה וברתולומאו פרשטרלו) הוסטו מערבה עקב סופה, וכך גילו את איי מדיירה. ב-1427 רב-חובל נוסף, אף הוא מאלו שמומנו ונתמכו בידי הנסיך אנריקה, גילה את האיים האזוריים, המרוחקים בכמחצית הדרך מאירופה לצפון אמריקה.
שחר האימפריה (1415–1500) > שליטה על השיט באוקיינוס האטלנטי ומיפוי חופי אפריקה > התגברות על מחסום כף בוז'אדור

ב-1419 החלו נווטים פורטוגזים למפות את חופי מערב אפריקה תוך שימוש בפיתוחים האחרונים במדעי הניווט, הקרטוגרפיה והטכנולוגיה הימית, במטרה למצוא נתיב ימי למקורות הסחר הרווחי בתבלינים.
ב-1436 שיגר המלך דוארטה חיל-משלוח לטנג'יר שבמרוקו. הכוחות הפורטוגזים הובסו וחמקו כחוט השערה מהשמדה. באותה העת, בזירת האוקיינוס, המשיכו ספניו של הנסיך אנריקה הספן את חקר חופי אפריקה והאוקיינוס האטלנטי. ב-1434 חצה ז'יל איאנש את כף בוז'אדור, שבמערב הסהרה לחופי אפריקה, ובכך התגבר על משוכה מנטלית ופיזית משמעותית בדרך להמשך התגליות. כף בוז'אדור נודע לשמצה בקרב יורדי ים מאירופה, וניסיונות קודמים לעבור אותו עלו בתוהו ולא מעט מלחים הרפתקנים נעלמו. אי לכך, רווחו אמונות טפלות אודות הכף, שמעבר לו כביכול רותחים מימי האוקיינוס, ושוכנות בו מפלצות. לאחר צליחת המעבר בכף-בוז'אדור, המשיכו ספני פורטוגל במיפוי חופי אפריקה שדרומה לו. ב-1441 הגיע משלוח ראשון של עבדים מאפריקה לפורטוגל. במהרה הפך סחר העבדים לאחד מענפי המסחר המובילים, והפורטוגזים סחרו בהם הן בפורטוגל והן בשאר יבשת אירופה. ב-1445 ירדו ספנים פורטוגזים בחופי סנגל וכף ורדה, וב-1446 הרחיק אנטוניו פרננדש כמעט עד חופי סיירה לאון דהיום.
שחר האימפריה (1415–1500) > שליטה על השיט באוקיינוס האטלנטי ומיפוי חופי אפריקה > ביסוס הנוכחות באוקיינוס ומדיניות הים הסגור

ב-8 בינואר 1455 חתם האפיפיור ניקולאוס החמישי על הבולה רומנוס פונטיפקס (Romanus Pontifex). בין יתר סעיפיה, נאסר בה על שיט ספינות מכל הלאומים במים שבשליטת פורטוגל באוקיינוס האטלנטי, זולת אלו שקיבלו אישור מפורש ממלך פורטוגל. בנוסף, הוצהר בבולה שזכותן של אומות קתוליות באירופה לכפוף תחת שלטונן חבלי ארץ לא-נוצריים שיגלו. כמו כן, עודדה הבולה את שעבודם של העמים הילידים הלא נוצריים באפריקה, ומאוחר יותר גם בעולם החדש.
בה בעת שמפורטוגל הפליגו אנשיו של הנסיך אנריקה, הכירו הפורטוגזים בחיוניות סגירת המרחב הימי האטלנטי מחופי פורטוגל לכיוון מערב ודרום-מערב. סגירה זו, שכונתה מדיניות הים הסגור (בלטינית: mare clausum), התייחסה הן לשיט ספינות ממדינות ריבוניות אחרות באירופה, והן לפעולות של שוד ימי.
במסגרת מאמץ להבטיח את השיט לאורך חופי אפריקה, שיגר אפונסו החמישי שלושה חילות משלוח לחופי מרוקו, שם הצליח לכבוש ב-1458 את אלקאסר אס-סגיר, וב-1471 גם את אסילה וטנג'יר. הוא כונה "האפריקאי", בשל מאמציו להשתלט על מעוזי המורים בחופי צפון אפריקה.
החל מ-1458 היו לפורטוגזים, נוסף על סאוטה, היאחזויות נוספות בחופי מרוקו - תחנות לסיוע לוגיסטי לספינות פורטוגזיות בדרכן דרומה ולאוקיינוס האטלנטי, וגם להכנת מארבים לשודדי ים מורים ואחרים. עם ייסודה של תחנת סחר מוגנת בחיילים באי ארגן (מול חופי מאוריטניה דהיום), עמדה לרשות הפורטוגזים תשתית מפותחת היטב לשיגור כלי שיט למסחר, סיור ומיפוי. עתה הייתה פורטוגל יכולה לשלוט ולפקח כיאות על השיט במרחב הימי התחום בין מרוקו ומאוריטניה דהיום לאיי מדיירה, האיים הקנריים והאיים האזורים, ואף למנוע חדירתן של ספינות זרות למפרץ גינאה. שליטה זו אפשרה להשיג מימון מבעלי אינטרסים שונים בפורטוגל ובאירופה, ולהגן על נתיבי השיט.
בה בעת, היו האיים האזוריים ואיי מדיירה בשלבי קולוניזציה מתקדמים על ידי מתיישבים מפורטוגל, מצרפת, מפלנדריה ומג'נובה. מעל לכל, הזהב שהובא ליבשת מגינאה היה התמריץ המסחרי העיקרי של הפורטוגזים מבית. היה ברור כי מעבר להיבטים דתיים ומדעיים, הניבו מסעות תגלית אלה רווחים כלכליים גבוהים.
שחר האימפריה (1415–1500) > שליטה על השיט באוקיינוס האטלנטי ומיפוי חופי אפריקה > מעבר לכף בוז'אדור - אפריקה שמדרום לסהרה

ב-1479 נחתם חוזה אלקסובש אשר העניק לפורטוגזים זכות שיט בלעדית בים שמדרום לאיים הקנריים. בתמורה הכירו הפורטוגזים באיזבלה כמלכת קסטיליה, לאחר שבעת הכתרתה טען גם מלך פורטוגל, אפונסו החמישי, לכתר קסטיליה, מתוקף נישואיו לנסיכה הקסטיליאנית חואנה.
אף שאפונסו החמישי תמך בתחילה במסעות התגלית שהנהיג דודו, הנסיך אנריקה הספן, לאחר מותו של האחרון, לא המשיך המלך במפעל חייו של אנריקה. תחת מלכותו נחקר מפרץ גינאה עד לכף סנטה קתרינה.
ז'ואאו השני, יורשו של אפונסו החמישי, החיה שוב את מסעות התגלית ואת חקר האוקיינוס האטלנטי, פעולות שהחל אחי-סבו אנריקה הספן. בימיו המשיכו הספנים הפורטוגזים לחפש את הדרך הימית להודו. ב-1482 הוקם מבצר סָאוֹ ז'וֹרְזֶ'ה דָה מִינָה באלמינה שבגאנה דהיום, במטרה להגן על הסחר עם אזורי החוף של מפרץ גינאה. מעוז זה הפך למעין "מפקדה כללית" של הפורטוגזים בזירת מערב-אפריקה, ושימש למטרה זו במשך 150 השנים הבאות. באותה שנה גילה דיוגו קאו את ממלכת קונגו, וב-1486 הגיע אף לכף קרוס (Cape cross, בנמיביה דהיום).
שחר האימפריה (1415–1500) > הפלגה בלב האוקיינוס האטלנטי

הים שבין האיים האזוריים לאירופה כונה "האוקיינוס הקטן" והייתה לו חשיבות מכרעת לגילוי אמריקה, שכן בו למדו הפורטוגזים, ובהמשך גם יתר האירופים, בהם קולומבוס, את משטר הרוחות וזרמי הים בחלקו הצפוני של האוקיינוס האטלנטי. הספנים הפורטוגזים הבינו שבהפלגה מאפריקה לכיוון צפון, ניתן לנצל את משטר הרוחות וזרמי הים שבלב האוקיינוס לכיוון האיים האזוריים, ולהסתייע בהם בשיט חזרה לאירופה. בהמשך, אימצו הפורטוגזים את האיים האזוריים כתחנת ביניים בדרכם חזרה לפורטוגל, והעדיפו את השיט צפונה בנתיב שבלב האוקיינוס לכיוון האיים האזוריים, על פני השיט בקרבת חופי אפריקה. זרמים אלה, בעלי אוריינטציה בכיוון השעון, הובילום לאיים האזוריים.
הספנים הפורטוגזים הבינו זאת בהדרגה, בתהליך של ניסוי וטעייה, ככל שהרחיקו להפליג לאורך החוף האפריקאי. הם גילו שההפלגה חזרה לאירופה הפכה ליעילה ולמהירה יותר כאשר הפנו את ספינותיהם לצפון-מערב אל לב האוקיינוס לכיוון האיים האזוריים, ומשם לחופי פורטוגל.
עקרונות דומים של ניווט ושיט שימשו גם בחלקו הדרומי של האוקיינוס האטלנטי, כשהארמדות של דה גאמה ושל קברל הפליגו להודו. בהגיעם לחציו הדרומי של כדור הארץ לאחר חציית קו המשווה, כששייטו במים שבין כף ורדה לחוף השנהב, הם פנו ללב אוקיינוס והפליגו בסיוע זרמי הים אל לב דרום האוקיינוס האטלנטי, לכיוון דרום-מערב, תוך ניצול זרמי הים שהובילום דרומה לכף התקווה הטובה במהירות רבה יותר מאשר בקרבת חופי אפריקה. האוריינטציה של זרמי הים בחציו הדרומי של כדור הארץ מנוגדת לזו שבחציו הצפוני - וכיוונה הוא נגד כיוון השעון (ראו משמאל את איור נתיב מסעו של וסקו דה גאמה להודו סביב אפריקה). הפורטוגזים היו הראשונים באירופה שהבינו את משטר הרוחות וזרמי הים הגלובליים ואת חשיבות ניצולם הנכון. תובנות ניווט אלו היו נהוגות מאז ועד תום עידן ספינות המפרש.
שחר האימפריה (1415–1500) > גילוי הדרך הימית להודו

בשנת 1487, יצאו מפורטוגל, בשליחות המלך ז'ואאו השני, חוקרי הארצות פרו דה קוויליאן ואפונסו דה פאיבה למסע למזרח, בדרך היבשה, תוך חציית הים התיכון ומעבר בקהיר ובחצי האי ערב, במטרה ללמוד מקרוב את נתיבי השיט והמסחר באוקיינוס ההודי. הם הרחיקו עד הודו, אתיופיה ואף לאזורים דרומיים יותר בחופה המזרחי של אפריקה. באוגוסט של אותה השנה יצאה בדרך האוקיינוס האטלנטי גם משלחתו של הנווט ברתולומיאו דיאס, בניסיון נוסף, מבין ניסיונות רבים לפני כן, למצוא מעבר בטוח למזרח סביב אפריקה. בשנת 1488 הקיף דיאס את כף התקווה הטובה ובדצמבר חזר לליסבון לדווח למלך על גילוי נתיב שיט למזרח, שאינו עובר בשטח שבשליטת מוסלמים. כך נפתח לראשונה המעבר לאוקיינוס ההודי עבור האירופים בעת החדשה. מסופר כי כריסטופר קולומבוס, שניסה לשכנע את מלך פורטוגל ז'ואאו השני לממן את תוכניתו להגיע להודו בהפלגה מערבה, נכח בטקס שנערך לכבוד דיאס בחצר המלך.
עשר שנים לאחר מכן, בשנת 1498, בימי מלכותו של מנואל הראשון, הגיע ואסקו דה גאמה לחופי הודו.
(במפה המובאת מעלה, בסעיף הקודם, ניתן לראות את נתיב מסעו הראשון של ואסקו דה גאמה יחד עם אלה שערכו עשר שנים קודם לכן בדרך היבשה דה קוויליאן ודה פאיבה)
שחר האימפריה (1415–1500) > גרינלנד, ניופאונדלנד ולברדור

ב-1474 חוקר ארצות בשם ז'ואאו ואז קורטה-ריאל (João Vaz Corte-Real) זכה לנחלה באיים האזוריים, כהכרה וכהוקרה על שגילה ב-1472 את אדמות Terra Nova dos Bacalhaus (מילולית: ארץ חדשה של דגי בקלה). יש הטוענים שחבל ארץ זה הוא ניופאונדלנד דהיום, אם כי קשה לאמת זאת, כיוון שההקפדה של הפורטוגזים על סודיות תגליותיהם הביאה לכך שנותרו מעט ראיות בעניין זה.
בזמן שספינותיו החלו לעבור דרך כף התקווה הטובה בדרכן להודו, אישר המלך מנואל הראשון לז'ואאו פרננדש, ה"חורש" (בפורטוגזית "o Lavrador"), ולאחים מיגל וגשפר קורטה-ריאל, בניו של ז'ואאו קורטה-ריאל, לצאת למסע לחקור את צפון האוקיינוס האטלנטי. ב-1498 גילה פרננדש מחדש, בעקבות הוויקינגים, את גרינלנד ואת לברדור. בשנים 1500–1501, חקרו האחים קורטה-ריאל את ניופאונדלנד ואדמות אחרות באזור. אפשר כי היה גם ניסיון להקים מושבות של קבע באזור, אך לא נותר כל זכר למושבה פורטוגזית כלשהי. ההתעניינות בצפון אמריקה נמוגה לאור העובדה כי זירות אפריקה ואסיה הניבו תשואה גבוהה ביותר. במחצית השנייה של המאה ה-16 רק דייגים פורטוגזים המשיכו לבקר בניופאונדלנד ולברדור, שמימיהן עשירים בדגי בקלה.
שחר האימפריה (1415–1500) > גילוי ברזיל

ב-1500, בעקבות מסעו החלוצי של דה-גאמה, שלח מלך פורטוגל, מנואל הראשון, את הנווט פדרו אלוורש קברל, בראשות צי של 13 ספינות ויותר מ-1,000 יורדי ים, להקים תחנת מסחר בהודו. בדרכו לשם נסחף לחופי דרום אמריקה. יש הגורסים כי טעות בניווט ובניצול זרמי ים הביאו, יחד עם 13 ספינותיו, לשם. אחרים גורסים, שקיום יבשה זו כבר היה ידוע לכתר הפורטוגזי, והדבר נחשב לסוד מדינה. בחלק זה של יבשת אמריקה הקימו הפורטוגזים מאוחר יותר, בשנות ה-30 של המאה ה-16, את המושבות הראשונות בברזיל.
הארמדה עגנה בחופי ברזיל ב-25 באפריל 1500, באזור בו נמצא כיום מחוז פורטו סגורו. שלושה ימים קודם לכן הבחינו המלחים בהר אותו כינו הר פסקואל. נערך שם טקס דתי והוכרזה ריבונות פורטוגל על הארץ החדשה.
בשנים הבאות הוקמו שם מושבות זעירות במטרה ללקט עץ ברזיל, ממנו אפשר להפיק צבע אדום ולייצר, בין השאר, קשתות לכינורות. הארמדה של קברל שהתה בברזיל כשבועיים. בטרם הרימו המלחים עוגן ויצאו להודו, שלח קברל את אחת הספינות חזרה לליסבון להודיע למלך מנואל הראשון על גילוי האדמות החדשות בצדו השני של האוקיינוס האטלנטי. משם המשיכה השייטת להודו, שם נערכו הסכמי סחר והוקמו תחנות סחר בערים קוצ'ין וקוז'יקוד.
חוזה טורדסיאס (1494)

הגישה לנתיב ימי סביב אפריקה, להודו ולשאר אסיה, הניבה לפורטוגל הזדמנויות מסחר שלא היו כמותן בעבר, ועל כן פעלה זו נמרצות ובאופן אגרסיבי להקים הן תחנות סחר והן בסיסים מבוצרים.
ב-1488 סירב ז'ואָאו השני מלך פורטוגל להענות לבקשתו של כריסטופר קולומבוס לתמוך במסעו להודו בהפלגה באוקיינוס האטלנטי מערבה, ביודעו, בזכות דיאש, כי האוקיינוס ההודי מתחבר לאוקיינוס האטלנטי. עקב סירוב המלך, פנה קולומבוס למלכה איזבלה מקסטיליה, ותגליתו ב-1492 של איי הודו המערבית הובילה ליסודה של האימפריה הספרדית באמריקות.
מעמדה של האימפריה הפורטוגזית הובטח על ידי בולה אפיפיורית מ-1493 ועל ידי חוזה טורדסיאס מ-6 ביוני 1494. שני צעדים אלה (יחד עם בולות והסכמים נלווים) חילקו את העולם שמחוץ לאירופה חלוקה דואופולית בלעדית בין הפורטוגזים והספרדים. קו החלוקה שנקבע בהמיספירה המערבית היה קו האורך שנמצא 370 ליגות (1,550 קילומטרים) ממערב לאיי כף ורדה, אשר אל מול חופי מערב אפריקה (מאוחר יותר, הורחב קו זה למעגל גדול מסביב לגלובוס, מעבר לקטבים, על מנת לחלק גם את ההמיספירה המזרחית בין שני הצדדים). כתוצאה מכך, כל אפריקה וכמעט כל אסיה יועדו להשתייך לפורטוגל, ולספרד יועד להשתייך כמעט כל העולם החדש.
הצעתו ההתחלתית של האפיפיור לגבי מיקום הקו הוזזה במעט מערבה על ידי המלך ז'ואָאוּ השני, והוא לא נתקל בכל התנגדות בעניין זה, צעד שאפשר לפורטוגל לטעון בשנת 1500 לבעלות הן על ברזיל והן על ניופאונדלנד. יש הרואים במרחק הלא "מעוגל" (370 ליגות) שהציע ז'ואָאוּ השני ראיה לכך שפורטוגל ידעה מראש על קיומן של האדמות האלה, לפני חוזה טורדסיאס (1494). ז'ואאו השני הלך לעולמו שנה לאחר חתימת החוזה, ב-1495.
סודיות, הטעיה ותחרות סמויה

היסטוריונים חלוקים בעניין הנסיבות שהובילו לגילוי האדמות, אותן גילה קולומבוס. ישנה דעת מיעוט הגורסת כי קולומבוס פעל בספרד כמרגל מטעם חצר מלך פורטוגל, במטרה להסיט את תשומת לבה של ספרד מהטריטוריות שמעבר לים, בהן התמקדה פורטוגל. ראוי, עם זאת, להדגיש כי הנושא שנוי במחלוקת. ברם, פעולות מעין אלה התבצעו כדרך שגרה באותה התקופה, בגלל מרוץ התגליות שהסלים בין שתי הממלכות. לרשות כל אחת מהן עמד שירות חשאי, שפרס רשת מרגלים אצל זולתה. התנהלה לוחמת מודיעין בלתי פוסקת ביניהן, שהתבטאה חדשות לבקרים בהולכת שולל ובהצנעת טריטוריות ונתיבי מסחר שנתגלו בידי כל אחת מהן (במיוחד בידי פורטוגל). מפות הוסתרו בקפידה והופצו תאריכים ומיקומים שקריים. הקפדה זו על סודיות הובילה להנפקתם של מסמכים שאמינותם מוטלת בספק, ועל כן הידע העומד לרשותנו כיום מוגבל וחלקי. בנוסף, ברעידת האדמה בליסבון (1755), הושמדו ארכיונים בהם תיעודים היסטוריים של מסעות תגלית, ביניהם גם מסעו של ואסקו דה גאמה. לאור כל אלה, ישנם היסטוריונים המאמינים כי אפשר כי טריטוריות, כגון ברזיל, אזורי חוף באפריקה ובצפון אמריקה, נתגלו למעשה לפני התאריכים המקובלים.
שיאה של האימפריה (1500–1580)

עם חתימת חוזה טורדסיאס, שוריינה עבור פורטוגל זכות שיט בלעדית סביב אפריקה, וב-1498 הגיע ואסקו דה גאמה להודו ויצר קשרי מסחר ראשונים. במהרה החליפה פורטוגל את ונציה כמרכז קשרי המסחר של אירופה עם המזרח. נטוותה רשת מסועפת של מרכזי סחר חליפין, מרכזי אחסנה ומבצרים שאפשרו צבירת הון וסחורות, יחד עם הפצת השפה הפורטוגזית והדת הקתולית, במאמץ ליצירת ישות ציוויליזציונית פורטוגזית הטרוגנית ומורחבת, הן באמצעות פעילות מיסיונרית, הן דרך נישואי תערובת, ובעיקר באמצעות כוח הזרוע.
המסחר בין המרכז שבפורטוגל לבין המזרח הרחוק כלל בעיקר יבוא לאירופה של תבלינים, אבנים יקרות, מינרלים נדירים, אוצרות אומנות, מוצרי חרסינה, משי, עץ וסחורות אחרות. החשיפה למזרח הביאה גם ליבוא של חיות אקזוטיות שלא היו מוכרות באירופה, כמו פילים וקרנפים, כדוגמת הקרנף ההודי שהובא ב-1515 מהודו לחצרו של מנואל הראשון ושבה את דמיונו של צייר הרנסאנס הגרמני, אלברכט דירר, שיצר על פי תיאור החיה את חיתוך העץ המפורסם שלו "קרנף".
ליסבון הפכה לעיר העשירה באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-16, מרכז מסחרי חשוב, שדרכו התנהל עיקר המסחר האירופי עם המזרח. בכך החל עידן חדש שבו התקיימו תהליכים האופייניים למשק גלובלי, והתאפשרו חילופי סחורות, בכמות ובמגוון שלא היו כדוגמתם עד לאותם ימים, בין שווקים ביבשות שונות.
במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16, נחשבה פורטוגל למעצמה אירופית, מדורגת בשורה אחת עם אנגליה, צרפת וספרד, במונחים של יכולת השפעה כלכלית, פוליטית ותרבותית. אף כי מילאה תפקיד משני בעניינים פנים-אירופיים, שאבה פורטוגל את עוצמתה מהאימפריה הקולוניאלית הימית-מסחרית רחבת הידיים שלה.
מנואל הראשון היה למלך הראשון בפורטוגל שעוטר, בברכת האפיפיור, בתואר "בברכת האל, מלך פורטוגל ואלגארבש, הים משני צדי אפריקה, אדון גִינֶאָה והכיבוש, השיט והמסחר באתיופיה, ערב, פרס והודו" (בפורטוגזית: Pela Graça de Deus, Rei de Portugal e dos Algarves, d'Aquém e d'Além-Mar em África, Senhor da Guiné e da Conquista, Navegação e Comércio da Etiópia, Arábia, Pérsia e Índia).
מבחינות רבות, נחשבה המאה ה-16 לתור הזהב של פורטוגל, ובה חלה פריחה בכלכלה, במחקר המדעי והגאוגרפי, בגסטרונומיה, בספרות ובאדריכלות (ראו, לדוגמה, גותיקה מנואלינית).
המשורר לואיש ואז דה קמואש כתב את האפופאה המפורסמת "הלוזיטאנים", בה מונצחים ההדר, האומץ וההרואיות בין שאר מופתים ומעשיות של עם של יורדי ים. יצירתו היא ניסיון לתאר ולהאניש את העם הפורטוגזי, כגיבור הראוי לסיועם המסור והבלתי מסויג של האלים וליראתם, ואף למפלצות לא נותר אלא לסור מדרכם של הפורטוגזים. ביצירתו מרומם קמואש את המלחים, הלוחמים והמלכים שתרמו לבניית האימפריה ולהפצת האמונה הקתולית.
שיאה של האימפריה (1500–1580) > זירת האוקיינוס ההודי ומזרח אסיה

ב-20 במאי 1498 הטיל הצי של וסקו דה גאמה עוגנים מול חופי קוז'יקוד ובשנה שלאחר מכן שבה הארמדה לאירופה, שייטה במעלה נהר הטז'ו ועגנה בנמל ליסבון. מנזר ז'רונימוש נבנה לציון גילוי הדרך הימית להודו.
בהמשך פעלו הפורטוגזים להבטיח את הנתיב הימי להודו ובאו לידי ברית עם ממלכות איסלאמיות קטנות לאורך חופי מזרח אפריקה (האי מוזמביק, קילווה, בראווה, סופלה ומומבסה), שבפניהם הוצבה הברירה: להיהפך לנתינות של מלך פורטוגל או להימחות מעל פני האדמה.
כבר ב-1490 הגיע לאתיופיה בדרך היבשה (תחת מעטה סודיות, ותוך התחזות למוסלמי) פרו דה קוויליאן. ב-19 באוקטובר 1520 התייצבה בחצר הקיסר משלחת דיפלומטית מטעם מלך פורטוגל - מגע רשמי ומוצלח ראשון של קיסרות אתיופיה הנוצרית עם אומה אירופית.
שיאה של האימפריה (1500–1580) > זירת האוקיינוס ההודי ומזרח אסיה > איים באוקיינוס ההודי

ב-1506 נכבש האי סוקוטרה בים הערבי, ובאותה שנה ביקר בציילון (סרי לנקה) לורנסו דה אלמיידה. באוקיינוס ההודי, גילתה אחת מספינותיו של פדרו אלוורש קברל את מדגסקר, וב-1507 נחקר חלק מהאי בידי טרישטאו דה קוניה, מגלה קבוצת האיים טרישטאו דה קוניה שבדרום האוקיינוס האטלנטי. באותה שנה נתגלה האי מאוריציוס.