stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוסקוס נמרי ואיגאו
תיאור

קוסקוס ואיגאו הוא המין הבינוני בסוגו: קטן מהקוסקוס המצוי והשחור, וגדול מהשאר. מבנה גופו עגלגל וגוצי, וראשו העגול רחב וקצר, עם חוטם חרוטי צר. אוזניו עגלגלות וזעירות, אך עדיין ניתן להבחין בהם לעומת מינים אחרים בסוג. העיניים הבולטות בצבע אדמדם, חום בהיר או כהה והאישונים אנכיים ודמויי חתול. הזנב גמיש ושרירי ומסוגל ללפות עצמים בחוזקה, וחציו השני חשוף. תכונות פיזיות אחרות שמסייעות לקוסקוס לטפס על עצים הן הטפרים המעוקלים והחדים וכריות ההדבקה בתחתית הכפות. אורך ראשו וגופו של קוסקוס ואיגאו 47–57 סנטימטרים, אורך זנבו 47–55 סנטימטרים ומשקלו כ-2.6 קילוגרם.
הפרווה של קוסקוס ואיגאו צפופה וצמרירית, והוא יוצא דופן משאר המינים בסוגו בכך שגם לזכר וגם לנקבה פרווה מנומרת, והחברבורות קטנות מן הרגיל. צבעה הכללי של הפרווה לבן בוהק, קרם-שמנת, אפרפר או וניל חיוור. שני הזוויגים מנומרים כאמור, אך החברבורות של הזכר גדולות ושחורות יותר מן החברבורות הקטנות והדהויות של הנקבה ומנוגדות יותר בצבען הכהה לפרווה הבהירה. הראש מתחלק לשלושה צבעים עיקריים: המצח והקודקוד אפרפרים-שחרחרים, הפנים והאוזניים כתמתמות או אדמדמות, והלחיים והסנטר בצבע לבן בוהק; לעיתים יש משקפיים שחרחרים סביב העיניים. החלקים החשופים בגוף - דוגמת העור סביב העיניים והאף, הכפות וקצה הזנב - בצבע ורוד חיוור או כהה.
תפוצה וביולוגיה

קוסקוס ואיגאו אנדמי לאי ואיגאו (אנ')‏ (3,155 קילומטרים רבועים) בתוך ארכיפלג רג'ה אמפט הנמצא בין חצי האי ראש-ציפור שבגינאה החדשה לבין האי הלמהרה ושייך לאינדונזיה, וייתכן שקיים גם באי בטנטה דרומית לוואיגאו. בית הגידול של הקוסקוס מורכב מיער גשם טרופי ולח בשפלות, חופים או מדרונות הרריים נמוכים ברום 450 מטר מעל פני הים לכל היותר.
אין מידע זמין אודות הביולוגיה של המין, וסביר להניח שהיא דומה לזו של פרטים אחרים. הוא פעיל בעיקר בשעות היום, וניזון מפירות ועלים. הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר היריון קצר, והוא שוהה בכיס שלה מספר חודשים ולאחר מכן רוכב על גבה עד הגמילה.
מצב

קוסקוס ואיגאו מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), היות שטווח התפוצה שלו מוגבל לאי בודד, מה שהופך אותו לרגיש במיוחד לאיומים מעשי ידי אדם כמו ציד ובירוא יערות המתרחשים בהיקף נרחב על אדמת האי. נכון לשנת 2020, הקוסקוס עדיין נחשב ליונק נפוץ על האי, אפילו ביערות משניים שבהם יש הפרעה אנושית נרחבת.
קוסקוס ואיגאו נמצא באזור מוגן אחד באי ואיגאו ורשום בנספח ב' של אמנת CITES אשר מאפשר מסחר במין ובמוצריו תחת פיקוח הדוק.
הערות שוליים

↑  קוסקוס נמרי ואיגאו באתר הרשימה האדומה של IUCN
צינור הנפט סומד

| --- | --- |
 סוג:  צינור נפט
 מדינות:  מצרים
 מוצא:  מסוף עין שוקנה
 יעד:  אלכסנדריה
 מפעיל:  חברת סומד, בשליטת חברת צינורות הנפט הערבית
 שותפים:  EGPC, Saudi Aramco, IPIC, three Kuwaiti companies, QGPC
 אורך:  320 ק"מ (200 מייל)
 קוטר:  1,070 מ"מ (42 אינץ')
 קיבולת מקסימלית:  2.5 מיליון חביות נפט ביום
 כיוון זרימה:  מדרום לצפון-מערב
 תאריך הפעלה:  1977
 מסלול צינור הנפט סומד
צינור הנפט סומד (באנגלית: Sumed oil pipeline, ידוע גם כצינור הנפט סואץ-הים-התיכון, Suez-Mediterranean pipeline) הוא צינור נפט במצרים המשמש להובלת נפט גולמי ממסוף עין שוקנה בחופי הים האדום לאלכסנדריה שלחופי הים התיכון. מטרת הצינור לשמש חלופה למעבר מכליות נפט שמוצאם במפרץ הפרסי דרך תעלת סואץ. אורכו של הצינור 320 ק"מ, בנייתו החלה בשנת 1973 והושלמה בשנת 1977.
היסטוריה

הפרויקט לבניית צינור להובלת נפט גולמי מהים האדום לים התיכון החל על רקע חסימת התעלה למעבר אוניות לאחר מלחמת ששת הימים ביוני 1967, דבר שאילץ את מכליות הנפט לבצע סיבוב ארוך סביב כף התקווה הטובה. היוזמה להקמת הצינור גובשה בשנת 1973 על ידי מדינות המפרץ הפרסי: ערב הסעודית, כווית, קטר ואיחוד האמירויות הערביות יחד עם מצרים. בעקבות היוזמה הוקמה חברה בבעלות משותפת של המדינות שתבנה ותנהל את הצינור. בניית הצינור החלה בשנת 1974 והיא הושלמה בשנת 1977, זאת על אף שתעלת סואץ נפתחה שוב לאוניות לאחר מלחמת יום כיפור ב־1974.
מפרט טכני

אורכו של הצינור הוא 320 ק"מ (200 מייל), קוטרו 1,070 מילימטר (42 אינץ'). הקיבולת של הצינור כ-2.5 מיליון חביות נפט ביום. לצינור 3 תחנות שאיבה. הצינור אמור לספק נפט גולמי למזקקות הנפט בפוג'יירה ולנמלי היצוא שלה.
קליין קוראסאו

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הקריבי 
 קואורדינטות:  11°59′27″N 68°38′35″W﻿ / ﻿11.990833333333°N 68.643055555556°W﻿ / 11.990833333333; -68.643055555556
 שטח:  1.7 קילומטר רבוע
 אורך:  2.9 קילומטר
 רוחב:  1.1 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  קוראסאו 
 אוכלוסייה:  0
 אזור זמן:  UTC-4
  (למפת האנטילים הקטנים מוגדלת) קליין קוראסאו(למפת האנטילים הקטנים רגילה) קליין קוראסאו(למפת קוראסאו רגילה) וילמסטאד הים הקריביקליין קוראסאו(למפת קוראסאו מוגדלת) וילמסטאד הים הקריביקליין קוראסאו
 
קליין קוראסאו (בהולנדית: Klein Curaçao - "קוראסאו הקטן") הוא אי קטן בלתי מיושב באנטילים הקטנים, המצוי דרומית־מזרחית לאי קוראסאו ומהווה חלק מממלכת ארצות השפלה.
על האי מצוי מגדלור ומספר בקתות.
האי ידוע כאתר צלילה לנופש יפה במיוחד בשל שוניות האלמוגים הרבות סביבו, והמערות התת־מימיות שבמימיו. תיירים רבים מגיעים לאי מקוראסאו באמצעות סירות במהלך היום על מנת לצלול באזור.
המגדלור שבאי
צינור נאבוקו

| --- | --- |

מפת צינור נאבוקו
 סוג:  צינור גז טבעי
 מדינות:  טורקיה, בולגריה, רומניה, הונגריה ואוסטריה
 מוצא:  אירזום, טורקיה
 יעד:  אוסטריה
 מפעיל:  Nabucco Gas Pipeline International GmbH
 אורך:  4,042 ק"מ
 קוטר:  1,422 מ"מ (56 אינץ')
 קיבולת מקסימלית:  31 מיליארד מטר מעוקב (BMC) לשנה
 כיוון זרימה:  ממזרח למערב
 תאריך הפעלה:  הפרויקט בוטל
צינור נאבוקו (באנגלית: Nabucco pipeline) הידוע גם בשם צינור הגז טורקיה-אוסטריה (באנגלית: Turkey–Austria gas pipeline) הוא הצעה לצינור אנרגיה שיוביל גז טבעי לאירופה. הפרויקט בוטל ביוני 2013 עם העדפת הצינור הטרנס-אדריאטי (אנ').
מטרת הצינור להקטין את התלות האירופאית בגז הרוסי, תוך יצירת צינור חדש שיוביל גז אזרי, טורקמני, עיראקי, ומצרי לשוק האירופאי. אורכו המתוכנן הוא כ-4,042 קילומטר, והוא יתחיל בטורקיה, יעבור דרך בולגריה, רומניה והונגריה ויסתיים באוסטריה. ההכנות לבניית הצינור החלו בשנת 2002 ובשנת 2009 נחתם הסכם בינממשלתי בין חמש המדינות בהן יעבור הצינור. בניית הצינור תוכננה בשנים 2013–2017. יכולת ההולכה המרבית בצינור יועדה להיות 31 מיליארד מטר מעוקב (BMC) לשנה. עלותו כ-12 עד 15 מיליארד אירו.
רקע

פרויקט נאבוקו הוא חלק מרשת האנרגיה הטראנס אירופאית (TEN-E) אשר נבנה בתמיכת האיחוד האירופי וארצות הברית. מטרת הפרויקט היא לחבר את שדות הגז בים הכספי ובמזרח התיכון לאירופה על מנת להקטין את התלות ברוסיה, ספקית הגז הטבעי הגדולה ביותר של אירופה. סכסוכי הגז של רוסיה ואוקראינה הובילו לחיפוש מקורות אנרגיה חדשים, ספקים נוספים ודרכי גישה חלופיות. יתרה מכך, הביקוש לגז טבעי יגדל מ-502 מיליארד מטר מעוקב (BMC) בשנת 2005 ל-815 מיליארד בשנת 2030, ביקוש אותו רוסיה לא תוכל לספק לבדה.
היסטוריה

ההכנות לבניית הצינור החלו בפברואר 2002 בשיחות בין אוסטריה לטורקיה, בחודש יוני נחתם הסכם הבנות בין 5 חברות אנרגיה לבחינת פרויקט הקמת הצינור. בדצמבר 2003 העניקה הנציבות האירופית מענק בגובה 50% מעלות בחינת היתכנות הפרויקט, ובכך היא קיבלה דריסת רגל בפרויקט. ביוני 2005 נחתם הסכם שותפות בין חמשת השותפים, ובפברואר 2008 הוכנס שותף גרמני כך שכל צד מחזיק חלק שווה (16.67%) בפרויקט.
בחודש יוני 2008 נחתם החוזה הראשון לאספקת גז מאזרבייג'ן לבולגריה דרך צינור נאבוקו. באפריל 2009 אישר שר האנרגיה של טורקיה, שמדינתו היה מוכנה לחתום על החוזה בתנאי שהמדינה תקבל 15% מהגז שיעבור בצינור.
ב-13 ביולי 2009 נחתם הסכם בין-ממשלתי על ידי ראשי הממשלות של טורקיה, בולגריה, רומניה, הונגריה ואוסטריה, בנוכחות נשיא הנציבות האירופית ז'וזה מנואל ברוזו ואנשי ממשל אמריקאים בכירים. ממשלות הונגריה ורומניה אישרו את ההסכם במהלך 2009 וממשלות רומניה וטורקיה אישרו אותו במהלך 2010.
ראו גם

צינור הגז הערבי
צינור הגז תבריז–אנקרה
צ'ארלס בל

| --- | --- |

תחריט דיוקן בקווים ונקודות מ-1839
 לידה:  12 בנובמבר 1774 אדינבורו, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  28 באפריל 1842 (בגיל 67) ווסטר, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אדינבורו, התיכון המלכותי של אדינבורו 
 תפקידים:  אנטומיסט, מרצה באוניברסיטה, נוירולוג, פיזיולוג, פילוסוף, רופא, כירורג, סופר, מדען מוח, צייר 
 פרסים והוקרה:  Fellow of the Royal College of Surgeons of Edinburgh (1799)  המדליה המלכותית (1829)  עמית החברה המלכותית של אדינבורו  עמית החברה המלכותית 
 
סר צ'ארלס בל (באנגלית: Sir Charles Bell; ‏ 12 בנובמבר 1774 – 28 באפריל 1842) היה רופא כירורג, אנטומיסט, פיזיולוג ונוירולוג סקוטי. הוא היה גם צייר ופילוסוף. צ'ארלס בל נודע בגילוי ההבחנה בין עצבים מוטוריים וחושיים בחוט השדרה. כמו כן הוא תיאר את שיתוק עצב הפנים הידוע כ"שיתוק על שם בל".
קורות חייו > ילדות וצעירות

צ'ארלס בל נולד ב-1774 באדינבורו כבן הרביעי של ויליאם בל, כומר בכנסייה האפיסקופלית של סקוטלנד. אביו נפטר ב-1779 כשצ'ארלס היה בן חמש, ומשום כך לאמו הייתה השפעה עמוקה על חייו המוקדמים, היא לימדה אותו גם קרוא וכתוב. היא טיפחה גם את כישוריו האמנותיים ומימנה לו שיעורי ציור קבועים אצל הצייר הסקוטי הנודע דייוויד אלן. בל גדל באדינבורו וב-1784–1788 למד בתיכון היוקרתי של העיר. אף על פי שלא הצטיין בלימודי התיכון הוא החליט ללכת בעקבות אחיו ג'ון ובחר בקריירה של רופא. ב-1792 התחיל את לימודיו באוניברסיטת אדינבורו וליווה את אחיו ג'ון כעוזר מנתח. בעת שנות האוניברסיטה הושפע בל מאוד מהרצאותיו של דאגלד סטיוארט בתחום "הפילוסופיה הרוחנית". השפעות של הרצאות אלה ניתן למצוא אפילו בספר הלימוד של בל על אודות יד האדם.
בנוסף לשיעורי האנטומיה הקפיד בל להשתלם בקורס לציור. כבר כסטודנט הוא היה חבר בחברה הרפואית המלכותית ומאוחר יותר, ב-1837 נאם בחגיגות מאה השנים של אותו ארגון.
קורות חייו > הקריירה הרפואית והאקדמית באדינבורו

ב-1798 סיים בל את לימודי הרפואה והתקבל במהרה כחבר בקולגיום הכירורגים של אדינבורו, ובמסגרתו לימד אנטומיה וערך ניתוחים בבית החולים הידוע כמרפאה המלכותית של אדינבורו. כישרונו כצייר עזר לו לסייע לאחיו בהשלמת הספר "האנטומיה של גוף האדם" בארבעה כרכים. עד 1803 צ'ארלס בל כתב ואייר את הכרכים השלישי והרביעי של הספר וב-1798 ו-1799 פרסם איורים משלו בספר System of Dissections (מערכת נתיחות). בנוסף השתמש בל בכישרונו האמנותי ביצירת דגמי שעווה של מקרים רפואיים מפורסמים. הוא אסף אוסף גדול של דגמים אנטומיים אותם אחסן במוזיאון האנטומיה שלו. כמה מהם ניתנים עדיין לצפייה ב"Surgeon's Hall, בניין הקולגיום של הכירורגים באדינבורו.
בעקבות מריבות בין ג'ון בל לשני חברי הסגל של אוניברסיטת אדינבורו, אלכסנדר מונרו סקונדוס וג'ון גרגורי, שני האחים בל לא נבחרו יותר בצוות הכירורגים של בית החולים ונאסר עליהם לעבוד בו. זאת אחרי שג'ון גרגורי, שכיהן כיושב ראש בית החולים, החליט שרק ששה כירורגים במשרה מלאה יורשו לעבוד בבית החולים.
קורות חייו > פעילותו בלונדון

ב-1804 עבר בל לגור בלנדון וב-1805 רכש שם בית ברחוב לסטר. הוא לימד בביתו שיעורי אנטומיה וכירורגיה שנועדו לסטודנטים לרפואה, לרופאים ולאמנים.
ב-1811 נשא בל לאישה את מריון שו. בעזרת הנדוניה של אשתו הוא רכש חלק מבניין בית הספר לאנטומיה בגרייטוינדמיל סטריט, בית ספר מיסודו של האנטומיסט ויליאם האנטר. הוא העביר את מרפאתו הפרטית מהבית לאותו בניין והמשיך בו את עבודת ההוראה והמחקר עד 1824.
בשנים 1813–1814 הוא כיהן כחבר בקולגיום הכירורגים של לונדון וככירורג בבית החולים מידלסקס.
ב-1809 הוא נמנה עם מספר כירורגים שהתנדבו לטפל בכמה אלפי חיילים חולים ופצועים שנסוגו ללה קורוניה. כעבור שש שנים, ב-1815, התנדב שוב כדי לטפל בחיים חולים ופצועים למחרת הקרב בווטרלו. במשך שלושה ימים ולילות הוא ניתח חיילים צרפתים בבית החולים הצבאי Gens d'Armerie Hospital. מצבם של החיילים הצרפתי היה קשה למדי ורבים ממטופליו מתו זמן קצר אחרי הניתוחים.ד"ר רוברט נוקס, אחד מעוזריו של בל, מתח בקורת על כישוריו כמנתח וציין כישלונות רבים בעבודתו בתחום. למשל, מתוך 12 חיילים שעברו אצל בל כריתות רגל רק חייל אחד שרד.
ככירורג בצבא רשם בל את הנזקים הנוירולוגיים שאותם אבחן בבית החולים המלכותי.
ב-1814 חקר בל את הפצעים שנגרמו על ידי כדורי מוסקט ופרסם את ממצאיו. מספר איורים של הפצעים מוצגים עד היום בבית הקולגיום של הכירורגים באדינבורו.
ב-1824 נמנה בל עם מייסדי בית הספר לרפואה של בית החולים מידלסקס והתמנה כפרופסור ראשון לאנטומיה ולכירורגיה בקולגיום הכירורגים של לונדון. באותה שנה תמורת 3000 לירות שטרלינג. הוא מכר את האוסף שלו עם 3000 פריטים משוועה לקולגיום המלכותי של הכירורגים באנדיבורג.
ב-1829 בית הספר לאנטומיה בוינדמיל סטריט נכלל לתוך קינגס קולג' לונדון. בל הוזמן לכהן בו כפרופסור הראשון לפיזיולוגיה וסייע בהקמת בית הספר לרפואה של אוניברסיטת לונדון. הוא נאם את נאום הפתיחה והשתתף בעריכת תוכנית הדרישות להסמכה. בל לא נשאר זמן רב בבית הספר לרפואה והתפטר בגלל חילוקי דעות עם הצוות האקדמי. בשבע השנים הבאות הוא לימד שיעורים קליניים בבית החולים מידסקס וב-1835 הסכים לשוב לאוניברסיטת אדינבורו כראש הקתדרה לכירורגיה, בעקבות מותו טרם עת של הפרופסור ז'ון ויליאם טרנר.
בל נפטר ב-1842 בהאלו פארק על יד ווסטר בחבל מידלנדס, בעת מסע מאדינבורו ללונדון.
הובא לקבורה בבית הקברות האלו צ'רצ'יארד על ידי ווסטר.
מחקריו

1799 – A System of Dissections, explaining the Anatomy of the Human Body, the manner of displaying Parts and their Varieties in Disease (מערך של נתיחות, המסביר את האנטומיה של גוף האדם, את חלקיו והווריאציות בעת מחלה)
1803 – השלמה של ספר אחיו ג'ון בל The Anatomy of the Human Body, כרך ג', ד'
1803 – Engravings of the Arteries, Engravings of the Brain, Engravings of the Nerves – תחריטים על עורקים, תחריטים על המוח, תחריטים על העצבים – כוללים דיאגרמות אנטומיות מפורטות, מלוות בתוויות ותיאור קצר של תפקידם בגוף, כלי חינוכי לסטודנטים ברפואה, כללו איורים אנטומיים מפורטים, מלווים בהסברים
1806 – Essays on The Anatomy of Expression in Painting, (מסות על האנטומיה של המבע בציורים) במהדורה אחרת – ב-1824 תחת הכותרת Essays on The Anatomy and Philosophy of Expression (מסות על האנטומיה והפילוסופיה של המבע)
ספר זה נועד לשמש את בל בקידום התמנותו כמרצה באקדמיה המלכותית לאמנות. הוא פנה לעקרונות של התאולוגיה הטבעית, והתייחס למערכת הייחודית של שרירי הפנים אצל האדם, המשרתת את המין האנושי תוך יחס ייחודים עם הבורא. רעיונות אלה קרובים לאלו של ויליאם פיילי. לבסוף לא קיבל בל את המשרה.
1811 – An Idea of a New Anatomy of the Brain
ספר שבו הביע בל את הדעה שמסלולים עצביים שונים מתחברים אל חלקי מוח שונים ומשתתפים בתפקודים שונים. הוא מתאר ניסוי שבו ערך חתך במח השדרה של ארנב ונגע בהמשך בקרניים שונות של המח השדרה. הוא גילה שגירוי של הקרן הקדמית מביא לפרכוס, בעוד גירוי של הקרניים האחרויות אינו גורם לשום אפקט. ניסויים אלה שכנעו אותו שיש להבחין בין עצבי חישה ועצבים מוטוריים.
מסה זאת של בל נחשבת על ידי רבים כאבן יסוד של הנוירולוגיה הקלינית, אם כי היא לא התקבלה טוב על ידי עמיתיו. נמתחה בקורת על הניסויים שלו ועל הרעיון לפיו הקרניים הקדמיות והאחוריות בחוט השרדה מחוברות אל המוח ובהתאמה אל המוחון. יתר מזו המסה המקורית של בל מ-1811 לא כללה תיאור ברור של שורשי העצבים המוטוריים והחושיים כפי שטען בל מאוחר יותר.
חרף הכתף הקרה שקיבל בל מעמיתיו, הוא המשיך לחקור את האנטומיה של מוח האדם ולהתמקד בעצבים המתחברים אליו.
ב-1821 פרסם את המחקר "On the Nerves: Giving an Account of some Experiments on Their Structure and Functions, Which Lead to a New Arrangement of the System" (על העצבים: דו"ח על ניסויים אחדים המתייחסים למבנם ותפקודים של העצבים, דבר המביא להסדרה מחדש של המערכת). הוא הופיע בכתב העת של החברה המלכותית Philosophical Transactions of the Royal Society, בו תיאר בל את תגליתו המפורסמת ביותר – זאת שעצב הפציאליס (הפנים) או העצב השביעי הוא עצב של פעולה שרירית.
תגלית זו הייתה חשובה מכיוון שכירורגים פגעו לעיתים קרובות בעצב הזה תוך ניסיון לרפא את שיתוק הפנים ("פציאליס"), דבר שגרם למטופל שיתוק חד צדדי של שרירי הפנים, הידוע בימינו כ"שיתוק בל" (Bell's Palsy).
בעקבות פרסומו, הוכר צ'ארלס בל כאחד הרופאים הראשונים ששילבו מחקר מדעי של נוירואנטומיה עם הפרקטיקה הקלינית.
מחקריו של בל על ההבעה הריגושית השפיעו על הרעיונות של צ'ארלס דרווין לגבי מקורות חיי הרגש של האדם; בעוד שדחה את טיעוניו התאולוגיים של בל, דרווין הסכים מאוד עם הדגש ששם בל על התפקיד האקספרסיבי של שרירי הנשימה. דרווין פירט את דעותיו אלה בספרו The Expression of the Emotions in Man and Animals (1872) (ביטוי ריגושיהם של האדם ובעלי החיים), שאותו כתב בשיתוף פעולה פעיל עם הפסיכיאטר ג'יימס קריקטון-בראון.
מחקריו > אפונימים

מספר תגליות נקראו על שמו:
העצב בל (העצב החיצוני הנשימתי) או העצב הארוך של בית החזה (long thoracic nerve)
השיתוק בל (Bell's palsy) – שיתוק אידיופאתי חד צדדי של שרירי הפנים, כתוצאה מנזק בעצב הפציאלי (VII). נקרא בעבר כבר גם "שיתוק פנים בקור" (a frigore) vxhni
תופעת בל – מנגנון הגנה נורמטיבי – תנועה למעלה וצדדית של עין האדם כשהוא עוצם את עינייו בכוח
במצבים פתולוגיים – כמו בשיתוק שריר ארובת העין (orbicularis oculi)
למשל בתסמונת גייאן-בארה או בשיתוק בל, לא ניתן לעצום את העין לגמרי, והעפעף נשאר מורם.
הכיווץ על שם בל (Bell's spasm) – כיווץ בלתי רצוני של שרירי הפנים.
החוק בל (Bell's Law) – או חוק בל–מז'נדי (Bell–Magendie law) הענף הקדמי של שורשי העצב הספינלי מכילים אר סיבים מוטוריים בעוד השורשים האחרוניים מכילים רק סיבים סנזוריים
חייו הפרטיים

שלושת אחים הגדולים כללו את רוברט בל (1816-1757), סופר, את ג'ון בל (1820-1763), גם הוא כירורג ידוע וסופר, ועורך הדין ג'ורג' ג'וזף בל (1843-1770), שכיהן כפרופסור למשפטים באוניברסיטת אדינבורו
וכנשיא בית המשפט העליון של סקוטלנד (Court of Session).
בל היה נשוי החל מ-1811 למריון שו.
הוקרה

8 ביוני 1807 – עמית בחברה המלכותית של אדינבורו
16 בנובמבר 1826 – עמית בחברה המלכותית של לונדון; זכה במדליית הזהב של החברה המלכותית של לונדון.
1831 – חבר במסדר הגואלפים של ממלכת הנובר
1839-1836 – חבר במועצת החברה המלכותית של אדינבורו
חבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים
הנצחה

בית צ'ארלס בל, חלק מיוניברסיטי קולג' של לונדון משמש הוראה ומחקר בתחום הכירורגיה.
הערות שוליים

↑  תופעת בל בווידאו, בבית החולים מאיו בלהור OPD Mayo Hospital Lahore.
↑  Jones, David H (2001). "Bell's phenomenon should not be regarded as pathognomonic sign". BMJ: British Medical Journal. 323 (7318): 935. doi:10.1136/bmj.323.7318.935. PMC 1121451. PMID 11693144.
↑  "Charles Bell House". UCL. נבדק ב-8 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273180505171  PLWABN: 9810598701705606  BIBSYS: 2018880  BnF: cb13474499p (data)  CANTIC: a11099707  DSI: 928  GND: 117583766  ICCU: TO0V312023  ISNI: 0000 0000 8082 3007  LCCN: n81149818  LNB: 000131284  NDL: 00866200  NKC: nlk20000079494  NLA: 36356551  NLG: 167138  NTA: 070216703  RKD: 340667  SELIBR: 299998  SNAC: w6cc109f  SUDOC: 086763121  Trove: 1250433  ULAN: 500009683  VcBA: 495/367147  VIAF: 2619993   WorldCat (עם VIAF): 2619993 
ציור החולה הפסיכוטי בשרשראות The Maniac"(1806) מאת צ'ארלס בל
אופיסטוטונוס (טטנוס) ציור מאת צ'ארלס בל (1809)
קאריטה טיקה

| --- | --- |

 לידה:  22 בספטמבר 1976 (בת 48) קואופיו, פינלנד 
 מדינה:  פינלנד פינלנד
 
קאריטה טיקה (בפינית: Karita Tykkä; נולדה ב-22 בספטמבר 1976) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה פינית.
ביוגרפיה

טיקה נולדה בקואופיו.
ב-1997 זכתה במיס פינלנד, היא ייצגה את פינלנד במיס תבל 1997 ונבחרה כנציגת המדינה כמיס הים הבלטי לשנת 1998.
ב-2002 התמודדה בתוכנית המציאות "Julkvisti".
כשחקנית הופיעה ב-2001 בסרט הקומדיה "Ponterosa".
ב-2003 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת המשטרה "Rikospoliisi Maria Kallio".
ב-2008 שיחקה בסדרה "Lemmenleikit" שעלתה ב-Yle, רשות השידור הלאומית הפינית.
ב-2009 שימשה כשופטת אורחת בגרסה הפינית של פרויקט מסלול.
מ-2009 ועד 2011 הנחתה את תוכנית הספורט "Elixir".
ב-2008 נישאה ליזם פטרי טיקה וב-2010 נולד בנם.
הערות שוליים

↑  1997,Karita Tuomola, lempimissit.suntuubi.com, ‏2010-10-26 (בפינית)(הקישור אינו פעיל)
↑  "Karita Tuomola kolme päivää tajuttomana sairaalassa". Ilta-Sanomat (בפינית). 2008-10-30. נבדק ב-2018-10-12.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קוסקוס נמרי שחור

| קוסקוס נמרי שחור |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: קוסקוסיים
סוג:: קוסקוס נמרי
מין:: קוסקוס נמרי שחור
שם מדעי
 Spilocuscus rufoniger ‏1937
תחום תפוצה


קוסקוס נמרי שחור או קוסקוס שחור-נקודות (שם מדעי: Spilocuscus rufoniger), הוא כיסאי צבעוני ונדיר דמוי קוף גדול בסוג קוסקוס נמרי שאנדמי ליערות הטרופיים בצפון גינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1937 על ידי חוקר הטבע רודולף צימרה (Rudolf Zimara) ונחשב בעבר כתת-מין של קוסקוס נמרי מצוי. משמעות שמו המדעי היא "קוסקוס כתמים אדום-שחור". מין זה פעיל בשעות הלילה, וחי ביערות גשם טרופיים. הוא מאוים על ידי ציד ואובדן בית גידול ונעלם מאזורים רבים בתפוצה שלו. הקוסקוס השחור הוא המין הגדול ביותר בסוגו, והשני בגודלו במשפחת הקוסקוסיים ובתת-סדרת דמויי-קוסקוס לאחר קוסקוס דובי סולאווסי.
תיאור > אנטומיה ותכונות פיזיות

הקוסקוס השחור הוא המין הגדול והכבד בסוגו; אורך ראשו וגופו 58–70 סנטימטרים, אורך זנבו 45–65 סנטימטרים ומשקלו 6–7 קילוגרם. הנקבה גדולה מן הזכר. לקוסקוס השחור גוף גוצי, מקושת וחסון, ראש עגול, רחב וקצר ומצח תפוח שנובע מהעצמות הקדמיות הקמורות בגולגולתו. החוטם זרבובי ומחודד. העיניים גדולות וצהובות עם אישוני חתול אנכיים וטבעות עור מחורצות סביבן, והן מותאמות לראיית לילה. האוזניים קטנות ועגולות וכמעט בלתי נראות, הלוע גדול, והשיניים הטוחנות מסיביות ומשוננות מעט.
הזנב של הקוסקוס ארוך ושרירי, וקצהו החשוף משמש אותו כמשטח אחיזה וכרגל חמישית במהלך הטיפוס. תכונות אחרות המסייעות לו בטיפוס הן ההתפלגות של האצבעות בכפות לשני חלקים (מאפשר לו לאחוז בענף משני צדדיו), טפרים מעוקלים וחזקים וכריות הצמדה. בוהן הרגל גדולה במיוחד וחסרת טופר, והאצבעות השנייה והשלישית ברגל סינדקטיליות ובעלות טופרים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה. לקוסקוסית כיס מפותח שנפתח כלפי קדימה בדומה לקנגורו ובו ארבע פטמות.
תיאור > כסות

לקוסקוס השחור פרווה צבעונית, צפופה וצמרירית. היא מגוונת להפליא בצבעיה: פלג הגוף הקדמי, הכתפיים והכפות בצבע ערמוני או אדמדם כהה, פלג הגוף האחורי והירכיים בצבע שחור מבריק או פחם, בעוד שהעכוז והזרועות בצבע כתמתם או צהבהב בדרך כלל. הבטן, המפשעה, החזה והגרון בצבע קרם-שמנת או לבן בוהק. הזנב עשוי להיות כתמתם או לבנבן.
אף על פי שלשני הזוויגים התפלגות צבעים דומה (אדום בפלג הגוף הקדמי ושחור בפלג הגוף האחורי), ניתן להבדיל בקלות בין הזכר לנקבה: פרוות הזכר לבנה למעשה ומנומרת בחברבורות שחורות ואדומות גדולות, בעוד שפרוות הנקבה אחידה ומתאפיינת בכתם שחור גדול דמוי אוכף בפלג הגוף האחורי. אצל שני הזוויגים הראש בצבע ערמוני, אדום כהה או כתמתם, האוזניים בהירות והלחיים והסנטר בצבע לבן בוהק. הפנים, האצבעות וקצה הזנב עירומים משיער, וצבעם ורוד או כתמתם חיוור. הגורים חווים תהליך ארוך של התחלפות בגווני הפרווה עד לקבלת המראה האופייני לבוגרים.
תפוצה וביולוגיה

הקוסקוס השחור אנדמי לצפון גינאה החדשה, בה הוא מצוי הן בצד הפפואני והן בצד האינדונזי; טווח התפוצה שלו משתרע מחצי האי הואון במזרח לאורך השפלות הפפואניות ורכס טוריצ'ילי דרך השפלות האינדונזיות והרי פוג'ה המבודדים, וכלה באוכלוסייה מרוחקת ברכס ארפק בחצי האי ווגלקופ במערב. למרות טווח התפוצה הרחב, הקוסקוס נפוץ בדלילות על פני שטח זה והופך לנדיר יותר ויותר עם הזמן כתוצאה מאיומים מעשי ידי אדם.
התפוצה הגאוגרפית של הקוסקוס נעצרת בשוליים הצפוניים של הקורדילרה הניו-גינאית שחוצה את האי ממזרח למערב. בית הגידול של הקוסקוס השחור מורכב בעיקר מיער גשם ממוזג וטרופי בשפלות או ברכסים הרריים עד רום 1,200 מטר מעל פני הים.
הקוסקוס השחור הוא יונק שוכן עצים מובהק, שמבלה את מרבית הזמן בחופה הגבוהה או הבינונית של היער ויורד לאדמה לפרקים קצרים. הקוסקוס פעיל בשעות הלילה, ואת שעות היום הוא מבלה במנוחה בהתכרבלות על ענף גבוה. הוא נע באיטיות על הענפים, ומשתמש בזנבו כרגל חמישית. בדומה לקוסקוסים רבים, גם הקוסקוס השחור הוא יונק סוליטרי שחי רוב הזמן בגפו; האינטראקציות והמפגשים בין הקוסקוסים מלווים לרוב בגילויי תוקפנות זה כלפי זה. לא ידוע על טורפים טבעיים של הקוסקוס בגינאה החדשה.
התזונה של הקוסקוס השחור מורכבת מפירות ועלים, בלוטים גדולים של מיני אלון הליתוקרפוס (Lithocarpus), וכנראה גם חסרי חוליות.
המידע אודות הרבייה של הקוסקוס השחור מועט. החיזור מתרחש על העצים, ולאחר תקופת היריון קצרה הקוסקוסית ממליטה גור יחיד שמבלה בכיס מספר חודשים ולאחר מכן רוכב על גבה עד לגמילה. תוחלת החיים אינה ידועה.
מצב

הקוסקוס השחור מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), בשל הערכה שהוא חווה ירידה ממושכת במספרים שצפויה להגיע לכדי 80% מגודל האוכלוסייה עד אמצע העשור השלישי של המאה ה-21. הסכנה חמורה במיוחד עבור אוכלוסיות מבודדות כמו בחצי האי הואון ובחצי האי ווגלקופ.
האיום העיקרי על הקוסקוס השחור הוא ציד לבשרו ופרוותו הנאה שבה נעשה שימוש בטקסים שבטיים (גלימות וכובעים מסורתיים), וכן בירוא יערות למטרת חקלאות, תעשיית העץ או עבור מטעים להפקת שמן דקלים לצד גידול באוכלוסייה האנושית באי. הקוסקוס אינו מסתגל לחיים באזור עם הפרעה אנושית גבוהה, בניגוד למינים רבים בסוג שמסוגלים להתקיים ביערות משניים. הנהירה הגוברת של תושבים אינדונזים לפפואה המערבית בעידוד השלטונות האינדונזים (עקב הנטייה לבדלנות בקרב הפפואנים המקומיים), גורמת לצמצום בית הגידול המתאים בחלק זה של האי.
הקוסקוס השחור מצוי במספר אזורים מוגנים באינדונזיה, ובאזור השימור YUE בחצי האי הואון בפפואה. ארגון השימור IUCN ממליץ להגן על אזורים בהם יש אוכלוסיות משמעותיות של המין. נדרשים פעולות להעלאת המודעות למצבו של הקוסקוס בקרב הילידים המקומיים, וכן יש צורך במחקרים נוספים אודות התפוצה, האקולוגיה והאיומים על מנת להכין תוכניות שימור מתאימות.
הערות שוליים

↑  קוסקוס נמרי שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN
סביבת מחיה אופיינית לקוסקוס השחור.