כתב התנועה אשכול-וכמן
עקרונות

בבסיסו של כתב התנועה נמצאת החלוקה של המרחב המקיף כל איבר (וכן את הגוף כמכלול) לקואורדינטות. המרחק בין כל קואורדינטה נמדד לפי הזוויות של הקואורדינטה למפרק של האיבר, כאשר החלוקה המקובלת היא לקואורדינטות במרחק של ארבעים וחמש מעלות אחת מהשנייה. כל קואורדינטה מוגדרת על ידי המרחק האופקי שלה מהקואורדינטה שנמצאת בקו ישר מול המפרק (זו נקראת ה"אפס" האופקי) והמרחק האנכי שלה מהקואורדינטה שנמצאת בקו ישר מתחת לאיבר (ה"אפס" האנכי). כך נוצרת מערכת מתווה בת עשרים ושש קואורדינטות המחולקות לשלוש קואורדינטות בכל אחד משמונת המישורים האנכיים, אחת בקו ישר מעל המפרק ואחת בקו ישר תחתיו. השתיים האחרונות נקראות אפס ארבע ואפס אפס, בהתאמה. זאת מפני שהראשונה נמצאת בגובה של ארבע כמויות מהקו הישר שמתחת למפרק, והשנייה נמצאת במרחק של אפס כמויות ממנו. המרחקים של הקואורדינטות מנקודות האפס נספרים לפי כיוון השעון. כיוון זה נקרא כיוון פוזיטיבי. כך, הקואורדינטה שנמצאת בקו ישר שמאלה מהאיבר בגובה של תשעים מעלות מהקו הישר שנמצא תחתיו, נמצאת בגובה 2 ובמרחק אופקי 6. בהוראות לתנועה ניתן לכתוב כיוון נגטיבי, שהוא תנועה נגד כיוון השעון.
תנועת האיבר בין הקואורדינטות יכולה להירשם באחת משתי דרכים - או בכתיבה של הקואורדינטה אליה מגיע האיבר, מתוך ההנחה שהתנועה נעשית בדרך הקצרה ביותר, או הוראה לתנועה. ישנם שלושה סוגים של הוראות לתנועה:
תנועה מישורית - אופקית, אנכית או תנועת מישור ביניים. מורכבת מציון המישור בו מתרחשת התנועה, ציון כיוון פוזיטיבי\נגטיבי, וציון מספר הכמויות שהאיבר נע בכיוון זה. לדוגמה: מישור 3 (אלכסון אחורי), תנועה פוזיטיבית של שתי כמויות (תשעים מעלות).
תנועה קונית - תנועה המציירת קונוס שקודקודו המפרק של האיבר. תנועה זו מורכבת מציון הקואורדינטה שהיא קצהו השני של הקונוס מהקצה בו נמצא האיבר כרגע, ציון כיוון פוזיטיבי\נגטיבי וציון מספר הכמויות שהאיבר נע בכיוון זה. לדוגמה: גובה 3 מישור אופקי 2, תנועה נגטיבית של כמות אחת (כך, האיבר כלל לא יגיע לקואורדינטה שצוינה).
רוטציה - האיבר מסתובב סביב צירו שלו. תנועה זו מורכבת מציון כיוון פוזיטיבי\נגטיבי וציון מספר כמויות. לדוגמה, רוטציה נגטיבית של ארבע כמויות.
כאשר מציינים קואורדינטה במרחב או הוראה לתנועה, נהוג לציין גם האם ההתייחסות היא למערכת המתווה המקיפה את האיבר המסוים והנגררת אתו ללא התייחסות למרחב המקיף אותו או שההתייחסות היא למערכת המתווה הכללית המוגדרת לפי המרחב. בישראל כיום, נהוג בקרב מורים למחול להשתמש במערכת המתווה הכללית כדי לציין כיוונים במרחב. החזית של הרקדנית היא נקודת האפס, ופנייה לאחת משבע החזיתות האחרות מקבלת בפשטות את שם החזית. כך, אם הרקדנית פונה לדוגמה לחזית חמש (אלכסון אחורי שמאלה), האפס הכללי שלה אינו משתנה, אך האפס האישי שלה הוא כעת מה שנקרא עד כה חמש. כתיבה לפי המערכת האישית נקראת bodywise (בודי-וויז. מבחינת הגוף) וכתיבה לפי המערכת הכללית נקראת spacewise (ספייס-וויז. מבחינת החלל).
כמו כן, כתב התנועה מאפשר כתיבה של מצב רוטציוני של איבר. כלומר, ציון צדו של האיבר הפונה לכיוון מסוים (על פי רוב - לחזית). כל צד של האיבר מותאם לאחד מעשרים ושישה הצדדים הקיימים במערכת המתווה, ציון של חלק זה כמצב הרוטציוני של האיבר מעיד שזה הצד הפונה אל החזית. כך לדוגמה, אל החלק הימני-עליון של הראש יש להתייחס כמישור אנכי 2 בגובה 3.
אפשרות נוספת בכתב היא לכתוב מגע בין איברים, או מגע של איבר עם הרצפה באופן הנושא משקל או שאינו נושא משקל.
עם השנים, התפתחו בכתב סימנים נוספים שנועדו לייעל את הכתיבה ולקבץ בתוכם ריבוי של סמלים קיימים לכדי סימן אחד. כך לדוגמה, נוצר סימן פשוט לצעד במקום לכתוב את ריבוי התנועות המתרחשות בכל צעד של הרגל.