stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טבח סברה ושתילה
הערות שוליים

↑  רועי מנדל, שרון חשש מהדו"ח על לבנון: נואשם בהשמדת עם, באתר ynet, 21 בפברואר 2013
↑  מאיה בואנוס, ‏"לרגע לא חשבתי שיהיה כאן טבח": אחרי 40 שנה, בחזרה לאירועי סברה ושתילה, באתר מעריב אונליין, 10 בספטמבר 2022
↑  מלחמת שולל, עמ' 120.
↑  מלחמת שולל, עמ' 313.
↑  פנחס ענברי, בחרבות שבורות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1994, עמוד 133. אומנם אריאל שרון עצמו טען שההערכות היו רק על אלפיים לוחמים, דברים שנאמרו בריאיון לסדרה "תקומה" בפרק על מלחמת של"ג.
1 2 3  מלחמת שולל, עמ' 322.
↑  מלחמת שולל, עמ' 317.
↑  תומאס פרידמן, מביירות לירושלים, עמ' 141.
↑  מלחמת שולל, עמ' 319.
1 2  מלחמת שולל, עמ' 323.
1 2  מלחמת שולל, עמ' 324.
↑  מלחמת שולל, עמ' 325.
↑  מלחמת שולל, עמ' 326.
↑  מלחמת שולל, עמ' 327.
1 2  מלחמת שולל, עמ' 328.
1 2 3 4  מלחמת שולל, עמ' 330.
↑  שמעון שיפר, כדור של"ג : סודות מלחמת לבנון, עמ' 125–126.
↑  תומאס פרידמן, מביירות לירושלים, עמ' 144.
↑  מאת זאב שיף, אתגר חדש ל"מר מודיעין", באתר הארץ, 20 ביולי 2001
↑  מלחמת שולל, עמ' 331.
↑  מלחמת שולל, עמ' 332.
1 2  מלחמת שולל, עמ' 333.
1 2  מלחמת שולל, עמ' 336.
↑  מלחמת שולל, עמ' 335.
1 2  מלחמת שולל, עמ' 337.
1 2  מלחמת שולל, עמ' 338.
1 2  מלחמת שולל, עמ' 339–340.
↑  מלחמת שולל, עמ' 341.
↑  מלחמת שולל, עמ' 340–341.
↑  מלחמת שולל, עמ' 342.
↑  מלחמת שולל, עמ' 346.
↑  מלחמת שולל, עמ' 342–343.
↑  מלחמת שולל, עמ' 343.
↑  מלחמת שולל, עמ' 344.
↑  מלחמת שולל, עמ' 344–345.
↑  מצוינת בדו"ח ועדת כהן כמיצג 153
↑  מצוין כ-151
1 2 3 4  מלחמת שולל, עמ' 350.
1 2  מלחמת שולל, עמ' 351.
↑  סברא ושתילה, נבדק ב-2018-04-13
↑  400,000 השתתפו בהפגנת מחאה בככר מלכי ישראל, דבר, 26 בספטמבר 1982
↑  אורי אבנריתרגיל באסקפיזם - גוש שלום, באתר zope.gush-shalom.org, למשל, העריך את מספר המשתתפים ב-200,000, ויש שהערכתם אף נמוכה מזו כולם מדברים "שלום עכשווית", באתר ynet, 8 באפריל 2008
↑  השיר "אמצע ספטמבר" באתר שירונט
↑  היהודים באים - סברה ושתילה | כאן 11 לשעבר רשות השידור, נבדק ב-2024-05-09
↑  היהודים באים | עונה 3 - הבית של פיסטוק, נבדק ב-2024-05-09
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554465905171  GND: 4144379-2  LCCN: sh2007010413  NKC: ph519638
זאב צלטנר

| --- | --- |

זאב צלטנר
 לידה:  19 בינואר 1909 קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 במרץ 1977 (בגיל 68) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת לייפציג  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין  סורבון 
 השתייכות:  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תקופת כהונה:  ? – 17 במרץ 1977 
 תקופת הפעילות:  ? – 17 במרץ 1977 
 תפקידים בולטים:  נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב  שופט בפועל בבית המשפט העליון
 
זאב ולדימיר צלטנר (19 בינואר 1909 – 17 במרץ 1977) היה פרופסור למשפטים ונשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוגרפיה

צלטנר נולד בקייב והתחנך באוניברסיטאות ברלין, לייפציג, היידלברג ופריז. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ובשנים 1941–1949 עסק באופן פרטי בעריכת דין.
ביוגרפיה > שופט

בשנת 1949 מונה צלטנר לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. בשנת 1952 כיהן כשופט במינוי זמני בבית המשפט העליון ובשנת 1953 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי.
צלטנר כיהן כשופט במשפטם של עמוס קינן ושאלתיאל בן יאיר שהועמדו לדין באשמת זריקת פצצה על ביתו של השר דוד צבי פנקס
והוא זיכה את הנאשמים מכל אשמה. בערעור לבית המשפט העליון הנאשמים זוכו מחמת הספק, אך בית המשפט העליון ביקר את פסק דינו של צלטנר ואת העובדה שהעדיף את גרסת הנאשמים על פני גרסת השוטרים.
צלטנר גם היה אחד משלושת השופטים שדנו בתביעת הדיבה של עמוס בן-גוריון נגד שורת המתנדבים. בשנת 1969 פסק צלטנר שעל מדינת ישראל לשלם לאלכסנדר זרחין תמלוגים על כל מתקני ההתפלה שהוקמו בישראל, ללא קשר לשיטה בה פעלו, בהתאם לנוסח החוזה שהיה לו עם מדינת ישראל. אולם בערעור בבית המשפט העליון נקבע שיש לפרש את החוזה בהתאם לשרשרת ההסכמים בין מדינת ישראל וזרחין, מהם ברור כי הכוונה הייתה רק למתקנים על פי שיטת ההקפאה.
ביוגרפיה > באקדמיה

במקביל פעל צלטנר באקדמיה, כשהוא נמנה בין מייסדי הפקולטה למשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ולאחר מכן בייסוד הפקולטה במסגרת אוניברסיטת תל אביב. במשך חמש שנים הוא שימש דיקן הפקולטה למדעי החברה ובשנים 1959–1961 שימש עוזר לדיקן הפקולטה למשפטים של שלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב. צלטנר קודם לדרג פרופסור חבר באוניברסיטה העברית בשנת 1964 ולדרגת פרופסור מן המניין מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 1971. במקביל, הוא החליף את פלטיאל דייקן ושימש שש שנים עורך כתב העת המשפטי הפרקליט, וכן עורך ראשי של כתב העת עיוני משפט. פרסומיו הרבים כללו את הספר המקיף הראשון בישראל בנושא דיני חוזים.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

לאורך השנים עמד צלטנר בראש ועדות ציבוריות שונות, בהן הוועדה לתיקון חוק החברות (1965), הוועדה לבחינת רפורמה בחינוך העל-יסודי, ומשנת 1960 כיהן כיו"ר המועצה להגבלים עסקיים. בשנת 1957 עמד בראש ועדה לבדיקת החינוך התיכוני בישראל. במאי 1968 ייצג את ישראל בוועידת האו"ם לזכויות אדם בטהראן.
בשנת 1971 הוענק לצלטנר פרס ישראל למשפטים. בשנים 1971–1972 הוא כיהן בתפקיד נגיד "רוטרי" בישראל, על שמו מוענק מטעם הארגון, ביחד עם הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב פרס צלטנר לחוקרים בתחום המשפט. לצלטנר היו ארבעה ילדים.
ממאמריו

בעיות בתורת הרשלנות בחוק הנזיקים, הפרקליט ח 221 (תשי"ב)
תורת החיובים מאין ולאן: ממעמד לחוזה ומחוזה שוב למעמד, הפרקליט י 30 (תשי"ד)
נאמנות פרטית בישראל, הפרקליט טו 214 (תשי"ט)
ביטול התמורה - והלאה? הפרקליט יז 39 (תשכ"א)
המצאות במשפט, הפרקליט יט 122 (תשכ"ג)
יעילות בבתי המשפט, הפרקליט כג 189 (תשכ"ז)
שימוש לרעה בזכות, משפטים ב-465 (תש"ל)
הרהורים על הצעת חוק החוזים (חלק כללי), עיוני משפט ג 121 (תשל"ג)
דיני החוזים בישראל בהתפתחותם במשך חצי יובל מאז קום המדינה, הפרקליט כט 56 (תשל"ד)
הרהורים על דיני מעין חוזים, משפטים ז 149 (תשל"ו)
הערות שוליים

↑  אשר אילני, התנקשויות פוליטיות בארץ ישראל, 2004, עמוד 94
↑  המדינה חוייבה בתשלום תמלוגים לזרחין על כל מתקן להתפלת ימים, למרחב, 29 באפריל 1969
↑  זרחין יקבל תמלוגים רק על מתקן ההתפלה הנסיוני באילת, דבר, 7 ביולי 1970
↑  הצעות הביניים של ועדת צלטנר, דבר, 15.04.1957
↑  החלטה אנטי ישראלית נתקבלה בוועידת או"ם לזכויות אדם בטהראן, דבר, 08.05.1968
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285201805171  ISNI: 0000 0003 7808 7081  VIAF: 256010698   WorldCat (עם VIAF): 256010698
יעקב בריהון

יעקב בריהון (נולד ב-6 ביולי 1993) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בהפועל תל אביב.
קריירת מועדונים

בריהון נולד בראשון לציון, למשפחה יוצאת אתיופיה. התחיל לשחק כדורגל בקבוצת ילדים במודיעין שהפעילה מכבי תל אביב. בגיל 13 הצטרף לא.ס. רמת אליהו, וכשהיה בן 16 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
ב-5 במאי 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של הפועל ראשון לציון, כשפתח בהרכב בהפסד 1–2 למכבי פתח תקווה בליגת העל. לקראת גיוסו לצה"ל לא הצליח בריהון להשיג מעמד של ספורטאי פעיל ולכן מיעט לשחק. ב-28 בינואר 2014 הבקיע בריהון את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1–0 על הפועל קטמון ירושלים במסגרת גביע המדינה. בעונת 2015/2016 הפך לשחקן הרכב קבוע והיה למלך שערי הקבוצה עם 13 שערים ב-35 משחקים בליגה הלאומית.
ב-13 ביוני 2016 חתם בריהון בבית"ר ירושלים. ב-30 ביוני 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, בתיקו 0–0 נגד סלובודה טוזלה במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. ב-6 במאי 2017 כבש בריהון את שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 5–1 על בני סכנין, ואת עונת 2016/2017 הוא סיים עם שני שערים ב-20 הופעות בליגת העל. בעונת 2017/2018 כבש שני שערים ב-15 הופעות, ובעונת 2018/2019 הבקיע שני שערים ב-16 הופעות.
ב-10 ביולי 2019 חתם בריהון לשלוש שנים במועדון ספורט אשדוד, ששילמה עבורו 300 אלף שקלים בנוסף ל-50% מסך העברתו הבאה. ב-30 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–2 על הפועל תל אביב בגביע הטוטו.
ב-4 באוקטובר 2024 חתם בריהון בהפועל תל אביב.
הערות שוליים

↑  "בכלא הצבאי הבנתי שאלוהים נתן לי משהו", באתר ONE‏, 2 בספטמבר 2016
↑  גיא בן זיו, ‏רשמי: יעקב בריהון חתם לחמש שנים בבית"ר, באתר ONE‏, 13 ביוני 2016
↑  גיל לוין, ‏רשמית: אשדוד רכשה את בריהון מבית"ר י-ם, באתר ערוץ הספורט, 9 ביולי 2019
↑  הדר יעקבי, ‏חדש באדום: יעקב בריהון חתם בהפועל ת"א, באתר ערוץ הספורט, 4 באוקטובר 2024
רודולף ולנטינו

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1895 קסטלנטה, איטליה 
 פטירה:  23 באוגוסט 1926 (בגיל 31) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 שם במה:  Rudolph Valentino 
 שם לידה:  Rodolfo Alfonso Rafael Filiberto Julio 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1914 
 בן או בת זוג:  נטאשה רמבובה (1923–1925)  Jean Acker (1919–1923) 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
רודולפו אלפונסו פייטרו פיליברטו רפאלו גוליילמי (באיטלקית: Rodolfo Alfonso Pietro Filiberto Raffaello Guglielmi‏; 6 במאי 1895 – 23 באוגוסט 1926), המוכר תחת שם הבמה רודולף ולנטינו (באנגלית: Rudolph Valentino), היה שחקן קולנוע איטלקי.
ביוגרפיה

רודולף ולנטינו נולד בקסטלנטה שבאיטליה, השלישי מארבעת ילדיהם של ג'ובני ולנטינו, מנהל קרקס שנפטר כשוולנטינו היה בן 11, ושל מארי ברטה גבריאל (Marie Berta Gabrielle, לבית ברבן Barbin), צרפתייה. בשנת 1912 התגורר בפריז אך חזר באותה השנה לאיטליה. בשנת 1913 עבר לארצות הברית וגר בניו יורק. עד מהרה התרושש מכספו, הסתובב ברחובות ועבד בעבודות מזדמנות- בעיקר במסעדנות ובגינון. הוא למד סגנונות ריקוד רבים וניסה לפתוח בקריירת ריקוד ללא הצלחה.
בשנת 1917 עבר לקליפורניה והחל את דרכו בקולנוע בסרטים אילמים בהם רקד. לאחר שהתגלה בסרט דל תקציב, לוהק ולנטינו לסרטים נכבדים באולפני הוליווד. הוא הרבה לשחק את המאהב יפה התואר והפך למושא תשוקה של מיליוני נשים, בין היתר בסרט "השייח" שם שיחק לצד אגנס איירס.
ב-15 באוגוסט 1926 פונה ולנטינו לבית החולים בניו יורק במצב קשה, לאחר שהתגלה אצלו זיהום בכבד. הניתוח עבר בהצלחה, אבל גרם לו להרעלת דם. ולנטינו נפטר ב-23 באוגוסט 1926 בניו יורק כתוצאה מההרעלה. בן 31 בלבד היה במותו. למעלה מ-100,000 אבלים יצאו לרחובות ניו יורק על מנת לחלוק לו כבוד אחרון. אלפים נוספים התכנסו בתחנות בהן עברה הרכבת אשר הסיעה את גופתו לקבורה בלוס אנג'לס, ועשרות אלפים עמדו מחוץ לבית הקברות בו נטמן.
בתרבות

בשנת 1977 יצא לאקרנים הסרט "ולנטינו" אודותיו. בתפקיד ולנטינו שיחק רודולף נורייב.
בסרטו של וודי אלן, "קפה סוסייטי" (2016), מעניקה מאהבתו הצעירה של המפיק ההוליוודי שבסרט, מכתב אהבה כתוב וחתום בכתב ידו של ולנטינו, לאות אהבתה.
בתרבות העברית שימשה דמותו של ולנטינו לתיאור דמות המאהב יפה התואר והבלתי מושג. בתוכניתה של להקת פיקוד מרכז "רד אלינו לבקעה" (1968) נכלל השיר "טנגו ולנטינו" שנכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי סשה ארגוב.
השיר "נסיך החלומות" שכתבה שמרית אור, אשר מוכר בביצוע גלי עטרי, נכתב אודותיו.
סרטיו

ארבעת פרשי האפוקליפסה (1921) The Four Horsemen of the Apocalypse
השייח (1921) The Sheik
דם וחול (1922) Blood And Sand
רדג'ה הצעיר (1922) The Young Rajah
(1924) Monsieur Beaucaire
קוברה (1925) Kobra
הנשר (1925) The Eagle
בנו של השייח (1926) The Son Of The Sheik
הערות שוליים

↑  The Sheik, 1921-11-20, נבדק ב-2025-01-26
↑  טנגו ולנטינו, באתר שירונט
↑  נסיך החלומות, באתר שירונט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601380305171  PLWABN: 9810586866605606  BNE: XX868234  BnF: cb13900678q (data)  CANTIC: a10173092  CiNii: DA12234009  GND: 118625918  ICCU: RAVV089891  ISNI: 0000 0001 2121 0718  LCCN: n50046664  MusicBrainz: d06f563d-3667-4265-b464-220cb920946a  NARA: 10581463  NDL: 00621587  NKC: mzk2003187663  NTA: 069560382  SELIBR: 243101  SNAC: w67p9g5b  SUDOC: 117443735  Trove: 1001085  VIAF: 12493117   WorldCat (עם VIAF): 12493117 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחקנים ובנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה

טקס זיכרון בשוודיה לראול ולנברג ביום הזיכרון הבין-לאומי לשואה 2013
יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה מצוין ב-27 בינואר, התאריך שבו שוחרר ב-1945 מחנה ההשמדה אושוויץ מידי הנאצים. תאריך זה שימש מדינות אחדות, ובהן גרמניה ובריטניה, כיום הזיכרון לשואה עוד קודם להחלטת האו"ם. לראשונה צוין יום זיכרון זה בשנת 2006, וההחלטה עליו התקבלה פה אחד. ההחלטה מציינת את רצח היהודים ומיעוטים נוספים בידי הנאצים.
החלטת האו"ם

יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה נקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם ב-1 בנובמבר 2005. ההחלטה מספר 60/7 נושאת את הכותרת "זיכרון השואה" וכוללת בסעיפי המבוא שלה אזכור של ההכרזה האוניברסלית בדבר זכויות אדם, מגילת האומות המאוחדות ואת האמנה לענישה ומניעת רצח עם. כמו כן מאזכרת ההחלטה את המושב המיוחד ה-28 של העצרת הכללית שהתקיים ב-24 בינואר 2005, וכן מאזכרת כי בשואה נרצח שליש מהעם היהודי וכן מיעוטים נוספים.
בסעיף האופרטיבי הראשון של ההחלטה קובעת העצרת הכללית את 27 בינואר כ"יום הזיכרון הבינ"ל לזכר קורבנות השואה". עוד בחלקה האופרטיבי של ההחלטה קוראת העצרת הכללית למדינות לפתח תוכניות לימוד בתחום זיכרון השואה, דוחה כל ניסיון להכחשת השואה, מעודדת מדינות לשמר את אתרי מחנות הריכוז וההשמדה, מגנה תופעות של שנאת זרים ואלימות על רקע מוצא אתני או אמונה דתית, ולבסוף מבקשת ממזכ"ל האו"ם לפתח במסגרת מזכירות האו"ם תוכנית "האו"ם והשואה" ולדווח לעצרת הכללית על הפעולות השנתיות של התוכנית.
העצרת הכללית לא הצביעה על ההחלטה - היא התקבלה פה אחד וללא הצבעה. את ההחלטה יזם מנהל מחלקת האו"ם במשרד החוץ דאז רון אדם, ולצורך קידום ההחלטה חברו שר החוץ דאז סילבן שלום ושגריר ישראל באו"ם דן גילרמן. את המבצע המדיני שהוביל לקבלת ההחלטה והקיף את כל נציגויות ישראל בעולם הוביל וניהל מנכ"ל משרד החוץ באותה תקופה, רון פרושאור. היוזמה כללה גם את קיומו של מושב מיוחד של העצרת הכללית בנושא השואה, שהתקיים בינואר 2005. שר החוץ סילבן שלום השתתף במושב המיוחד בנושא השואה ואף חנך, לצד מזכ"ל האו"ם קופי אנאן, את התערוכה על מחנה ההשמדה אושוויץ שהוצגה במסגרת המושב המיוחד, לראשונה אי פעם במטה האומות המאוחדות בניו יורק. למהלכים הדיפלומטיים של ישראל למען קבלת ההחלטה סייעו מדינות ידידות באו"ם ובהן ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, מדינות האיחוד האירופי וכן רוסיה, כמי שחייליה (כוחות הצבא האדום) שחררו את מחנה אושוויץ ב-27 בינואר 1945.
מדי שנה, מאז אימוץ ההחלטה, מציין האו"ם באמצעות מרכזי האו"ם בעולם כולו את יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה.
ציון היום על ידי מדינת ישראל

בישראל קיים תאריך מיוחד לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה, כ"ז בניסן.
עם זאת, יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה מצוין גם בישראל. נציגי ממשלת ישראל, שגרירים ודיפלומטים המכהנים בישראל מבקרים ביד ושם ומניחים זרי פרחים, ובמקומות שונים בארץ אף נערכים טקסים לציון היום, כגון באשדוד, בה נערך טקס הוקרה לחסידי אומות העולם והצדעה לניצולי השואה. כמו כן, גם כנסת ישראל מציינת את התאריך מדי שנה ומעלה את נושא השואה והאנטישמיות על סדר היום.
בכל שנה מגיש משרד התפוצות לממשלה את הדו"ח השנתי לרגל יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה במסגרת ישיבת ממשלה מיוחדת. הדו"ח מקיף את המגמות והאירועים המרכזיים של השנה שחלפה באשר לתופעת האנטישמיות בעולם, והמאבק למיגור התופעה.
ב-23 בינואר 2020 נערך בישראל יום השואה הבין-לאומי במתכונת שונה. נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, אירח בירושלים, במסגרת פורום השואה העולמי החמישי, אישים חשובים מכל רחבי העולם, בהם מלכים, נשיאים וראשי ממשלה ממדינות שונות. בין היתר הגיעו לישראל נשיאי הארצות רוסיה, גרמניה, איטליה, צרפת, גאורגיה וארגנטינה; מלכי המדינות ספרד, והולנד, יורש העצר הבריטי וסגן נשיא ארצות הברית מייק פנס. האירוע ארך יומיים כאשר ב-23 בינואר 2020 בשעת צהרים התקיים בכיכר גטו ורשה באתר יד ושם טקס לציון יום השנה ה-75 לשחרור מחנה אושוויץ ולזיכרון הקורבנות שנספו בשואה. במהלך הטקס מנהיגי העולם הניחו זרי פרחים לזכרם של הקורבנות שנספו בשואה למרגלות אנדרטת רפפורט. האירוע התקיים על רקע אירועים אנטישמיים שהתרחשו לאחרונה ברחבי העולם.[דרושה הבהרה]
ציון היום בגרמניה

בגרמניה מציינים ביום זה את "יום הזיכרון לקורבנות הנאציזם" ("Tag des Gedenkens an die Opfer des Nationalsozialismus"). ההחלטה על ציון היום נתקבלה על ידי הנשיא הפדרלי רומן הרצוג, אשר הפיץ כרוז ב-3 בינואר 1996, ובו הקריאה לציין את התאריך 27 בינואר כיום הזיכרון לשואה.
ציון היום במדינות נוספות

גם ברוסיה וגם במדינות שהיו בעלות הברית מציינים יום זה, אך יש חילוקי דעות על ציון התאריך. חלק מהאנשים מציינים את שחרור אירופה המערבית וחלוקת גרמניה, ואחרים מציינים יום זה כיום אבל על קורבנות היהודים באירופה.
גם מדינות חברות באו"ם שמעולם לא הזכירו את השואה מיישמות את הקריאה של העצרת הכללית ומקיימות ימי זיכרון לאומיים ב-27 בינואר.
ראו גם

פורום השואה העולמי
יום הזיכרון לשואה ולגבורה
עשרה בטבת
היום הלאומי לציון השואה ברומניה
הערות שוליים

↑  הנוסח המלא של ההחלטה http://www.yadvashem.org/yv/en/remembrance/international/pdf/un_decision.pdf
↑  ראו: נוסח ההחלטה של העצרת הכללית http://www.yadvashem.org/yv/en/remembrance/international/pdf/un_decision.pdf
↑  סגן יו"ר הכנסת צבי האוזר, "לכל באי עולם" - דברים לציון יום הזיכרון הבינ"ל לשואה, באתר YouTube, ‏27.01.2022
↑  הדו"ח השנתי לרגל יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה (אורכב 19.05.2018 בארכיון Wayback Machine)
↑  יורי ילון, אלפי שוטרים וחסימות צירים: היערכות שיא בירושלים לפסגת המנהיגים, באתר ישראל היום, ‏17 לינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810682276605606 
אירוע לציון יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה בקיטו בירת אקוודור ביוזמת שגרירות גרמניה ושגרירות ישראל במדינה, ינואר 2020
פאול נתן (רופא)

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1899 הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 בספטמבר 1988 (בגיל 88) פתח תקווה, ישראל
 תאריך עלייה:  1930
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת בון
 התמחות:  כירורגיה
 תואר:  פרופסור
 תפקידים:  מקים ומנהל המחלקות הכירורגיות בבית החולים בילינסון מרצה מן המניין בבית הספר לרפואה בתל אביב
 מחלקות ובתי חולים:  בית החולים בילינסון
 בת זוג:  חווה נתן
 מספר צאצאים:  2
 
פרופ' פאול נתן (23 בנובמבר 1899 – 14 בספטמבר 1988) היה כירורג יליד גרמניה. פרופ' נתן היה ממייסדי בית החולים בילינסון, ניהל במשך שנים את המחלקות הכירורגיות בבית החולים אותן הקים בעצמו ונחשב לאחד מאבות הכירורגיה המודרנית בישראל.
ביוגרפיה

פאול נתן נולד בעיר סנט ונדל שבגרמניה. שם אביו היה פרידריך ושם אימו אולגה לבית פרנקן. בגיל 17 גויס לצבא הגרמני בשיאה של מלחמת העולם הראשונה. עקב היותו קצר רואי ושליטתו בשפות, שירת כמתורגמן למפקד גדוד. עם שחרורו מהצבא בסיום מלחמת העולם הראשונה (1918), החל לימודי רפואה באוניברסיטת בון. בשנת 1921, החל התמחות באוניברסיטת "לודוויג מקסימיליאן" במינכן תחת הנחייתו של פרופ' פרידריך פון מילר אשר נחשב לאחד מאבות הנפרולוגיה המודרנית. במקביל, התמחה בכירורגיה תחת הנחייתו של פרופ' פון רדביץ.
בשנת 1930, נמלט מגרמניה עקב אירוע שהתרחש בבית החולים פרידריכסהיין בברלין, בו עבד כמנתח. הורסט וסל, מלחין ההמנון הנאצי, מת בבית החולים. מאמצי הרופאים להצילו עלו בתוהו ופאול חשש שהוא יואשם במותו ונמלט מגרמניה. פאול הגיע לאדינבורו שבסקוטלנד, שם תכנן לקבל רישיון בריטי לעיסוק ברפואה על מנת שיוכל לעסוק במקצועו בפלשתינה א"י. בשנת 1934, עלה לפלשתינה לראשונה ובפעם השנייה והסופית ב-1936. חברו מברלין, ד"ר (ולימים פרופסור) הרי הלר, סיפר לו שעומדים להקים בית חולים בפלשתינה והוא (הרי הלר) ינהל אותו. הוא הבטיח לפאול שינהל את המחלקה הכירורגית. בשנת 1936, נמנה עם שלשת הרופאים יוצאי גרמניה (ארוין רבאו, הרי הלר ופאול נתן) שהקימו את בית החולים בילינסון. פאול נתן, הקים כאמור את המחלקות הכירורגיות בבלינסון, ניתח בעצמו וניהל אותן במשך שלשים ושתיים שנים עד 1968,עם יציאתו לגמלאות. במקביל, לימד בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בחלוף השנים, הוכשרו דורות שלמים של מנתחים תחת הנחייתו, חלקם רופאים בכירים ומנהלי מחלקות בבתי חולים ברחבי הארץ.
בין מטופליו, נמנו גם שרת החוץ גולדה מאיר, אשר עברה ב-1958 ניתוח להוצאת אבן מכיס המרה אשר בוצע על ידי נתן. ב-1970, טס יחד עם קולגות למינכן על מנת לייעץ לרופאים המקומיים לקראת ניתוח מורכב שביצעו בשחקנית התיאטרון חנה מרון.
בין השנים 1952 עד 1966, שימש כנציג קופת חולים כללית במשלחת השילומים לגרמניה בראשותו של פליקס שנער.
חיים אישיים

פרופ' נתן התגורר בפתח תקווה עם אשתו, חווה נתן לבית קלנר – אחות ראשית בבית החולים בילינסון ולהם נולדו 2 בנים, 4 נכדים ו-3 נינים. תחביביו היו קריאה ומוזיקה. היה אספן תקליטים מושבע והופיע מספר פעמים בקול ישראל בתוכנית "הקול והכלי", בה הציגו אספני תקליטים את תקליטיהם והסבירו למאזינים על הפריטים השונים.
הערות שוליים

1 2 3  נסים לוי, "רופאיה של ארץ ישראל, 1799-1948", ישראל: איתי בחור, 2008
↑  פרופ' פאול נתן דל: מחלוצי הכירורגיה, מעריב, 15 באוגוסט 1988
↑  ⁨העלאות בדרגה ומינויים אקדמיים באוניברסיטת תל־אביב ⁩ | ⁨למרחב⁩ | 3 מאי 1966 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨0רופ' נתן-מחנך דור כירורגים בישראל ⁩ | ⁨דבר⁩ | 11 דצמבר 1959 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨נב' מאיר תנותח מהר ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 17 יוני 1958 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
↑  ⁨מצבה של י ⁩ | ⁨למרחב⁩ | 12 פברואר 1970 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
שלט רחוב על שם פאול נתן בפתח תקווה
פור לה מריט

| --- | --- |

 
 פרטים
 מדינה:  פרוסיה פרוסיה האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 סוג:  עיטור צבאי
 המעניק:  הקייזר הגרמני
 סטטוס:  עיטור היסטורי
 נוסד:  1740
 בוטל/פורק:  9 בנובמבר 1918
 היררכיה
 עיטור נמוך יותר:  צלב הברזל
פּוּר לה מֵריט (בצרפתית: Pour le Mérite, "בעבור ההצטיינות") היה העיטור הצבאי הגבוה ביותר בפרוסיה עד סוף מלחמת העולם הראשונה. ידוע גם בשמו הלא-רשמי "מקס הכחול".
היסטוריה

העיטור יוסד בשנת 1740 בידי פרידריך הגדול, שבחר לו שם צרפתי, בהתאם לשפת החצר בפרוסיה באותם הימים – צרפתית. עד 1810 היה העיטור צבאי ואזרחי כאחד. בינואר של אותה השנה קבע מלך פרוסיה פרידריך וילהלם השלישי שהעיטור יוענק רק לקציני צבא בשירות.
בשנת 1842 ייסד המלך פרידריך וילהלם הרביעי את עיטור-המשנה לנושאים אזרחיים, Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste ("עיטור בעבור הצטיינות במדעים ובאמנויות"), שחולק בשלושה תחומים: מדעי הרוח, מדעי הטבע, והאמנויות. אחת מן האמנים המפורסמים ביותר שזכו בעיטור הלא-צבאי היא אמנית ההדפסים והפסלת הגרמנייה קתה קולוויץ (העיטור נשלל ממנה מאוחר יותר בידי הנאצים).
בשנת 1866 נוצרה רמה צבאית מיוחדת של העיטור, "הצלב הגדול". עיטור ברמה גבוהה זו ניתן לאלה אשר במעשיהם הביאו לנסיגתו או להשמדתו של צבא שלם. בשל תנאי זה לא הוענק העיטור ברמה זו ל"ברון האדום" מנפרד פון ריכטהופן, אף על פי שרבים בממסד הצבאי ביקשו להעניק לו אותו. משום כך בחרו שלטונות פרוסיה להעניק לריכטהופן עיטור ברמה פחותה במעט, עיטור העיט האדום, שהוענק לעיתים רחוקות בלבד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה זכה העיטור לתהילה עולמית. אף על פי שניתן היה להעניקו לכל קצין צבא, הפרסום הגדול ביותר ליווה את הענקת העיטור לטייסי זרוע האוויר הגרמנית, שאותם היללה התעמולה של ימי המלחמה. תחילה הוענק העיטור לטייס שהפיל שמונה מטוסי אויב. אלוף ההפלות מקס אימלמן היה הראשון שזכה בעיטור, ועיטור זה זכה לאחר מכן, בזכות צבעו ושמו של מקבלו המפורסם, לשם "מקס הכחול".
סף ההפלות הדרוש לקבלת העיטור הלך ועלה במהלך המלחמה, עד שבסופה נדרשו שש-עשרה הפלות כדי לזכות בעיטור.
עם הידועים שבין מקבלי העיטור נמנים הפלדמרשל לאונרד פון בלומנטל, מנפרד פון ריכטהופן ("הברון האדום"), הרמן גרינג, חברו הטייס של "הברון" שהיה אחר כך לאחד מבכירי הרייך השלישי, ארווין רומל, "שועל המדבר" הנודע ממלחמת העולם השנייה, וכן קצינים גרמנים שהובילו את המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה. אחרון הזוכים בעיטור ששרד בחיים היה הסופר ארנסט יונגר, שמת בשנת 1998, ואשר בגיל 23 היה גם צעיר מקבלי העיטור.
כשליש מן העיטורים הוענקו לקצינים גבוהים בדרגת גנרל ואדמירל. קצינים זוטרים בדרגות לוטננט וקפטן זכו רק בכרבע מן העיטורים.
הענקת העיטור הופסקה ביחד עם התפטרותו של הקייזר וילהלם השני ב-9 בנובמבר 1918 וסופה של הקיסרות הגרמנית.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה היטלר בחר שלא לחדש את העיטור מפאת טיבו האריסטוקרטי וכיוון שאפשר לתת אותו רק לקצינים. העיטור המקביל ביוקרתו לפור לה מריט בזמן מלחמת העולם השנייה היה צלב האבירים של צלב הברזל, שהיה דרגה גבוהה של צלב הברזל.
בשנת 1952 חידש נשיא מערב גרמניה תיאודור הויס את עיטור-המשנה האזרחי כארגון עצמאי תחת חסותו של נשיא גרמניה (אף שאין זה עיטור ממלכתי כמו מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה). עיטור מחודש זה ניתן על הישגים באמנויות ובמדעים, ולא על הצלחות צבאיות. בין מקבליו הקולנוען וים ונדרס, הפיזיקאי זוכה פרס נובל רודולף מסבאואר, הסופר אומברטו אקו, והאדריכל לודוויג מיס ון דר רוהה.
עיצוב

מקבלי העיטור נדרשו לענוד אותו על המדים בכל עת. העיטור הורכב מצלב מלטזי עם עיטים בין זרועותיו, כתר המלוכה, האות F, שסימלה את מייסד העיטור פרידריך הגדול, והמילים "Pour le Mérite" על הצלב. העיטור נתלה על סרט בצבע לבן-שחור-לבן, שהם צבעי הדגל הפרוסי. הוא נענד מסביב לצוואר.
העיטור האזרחי
דיולה קפוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 במאי 1897 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  25 באוקטובר 1989 (בגיל 92) בודפשט, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 שם לידה:  Kőnig Gyula 
 לימודי רפואה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 תפקידים:  רופא, רופא ילדים 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1952) 
 
דיולה קפוש (במקור קניג עד 1947, בהונגרית: Kapus Gyula;‏ בודפשט, 16 במאי 1897 – בודפשט, 25 באוקטובר 1989) היה דוקטור לרפואה, רופא ילדים, נוירופסיכולוג, קנדידט ("דוקטורט קטן" .CSc) למדעי הרפואה (1952), יהודי הונגרי, זוכה פרס קושוט (1952) (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה מקביל לפרס ישראל). פרופסור, מנהל בית חולים.