stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורבן שלמים

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק ג'; ז', י"א–ל"ד
 משנה:  מסכת זבחים, פרק ה', משנה ז'
 תלמוד בבלי:  מסכת זבחים, דף נ"ה, עמוד א'
 משנה תורה:  ספר עבודה, הלכות מעשה הקרבנות, פרק ט'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה ס"ו ספר החינוך, מצווה קמ"א
 
קָרְבָּן שְׁלָמִים הוא אחד מסוגי הקורבנות על פי הלכות היהדות. על פי ההלכה, קורבן שלמים בא בדרך כלל כקרבן נדבה, ובשרו מתחלק לשלושה חלקים: האמורים - קרבים על גבי המזבח, החזה והשוק - ניתנים לכהנים לאכילה, ושאר בשר הקרבן - נאכל על ידי הבעלים. קורבן שלמים הוא בדרך כלל קורבן מסוג קדשים קלים, ולכן בשרו נאכל בכל השטח המקודש של ירושלים, ולא רק במקדש.
פירוש השם

כמה פירושים ניתנו לשם שלמים. חז"ל, במדרש ההלכה תורת כהנים, הביאו שני פירושים:

א. "רבי יהודה אומר: כל המביא שלמים - מביא שלום לעולם".

ב. "דבר אחר: שלמים - שהכל שלום בהן, הדם והאימורין למזבח, החזה ושוק לכהנים, העור והבשר לבעלים"
יש שפירשו ש"שלמים" הוא מלשון תשלומים, שכן קרבן שלמים הוא קרבן נדבה, שאדם נדר או התנדב להביא, ועתה הוא חייב לשלם את נדרו, כמו שנאמר: "כִּי תִדֹּר נֶדֶר לַה' אֱלֹהֶיךָ לֹא תְאַחֵר לְשַׁלְּמוֹ".
"שלמים" (בצורת היחיד "שלם") מצוי כשם של קורבן גם במקדשים פיניקיים.
סוגי השלמים

שלמי נדבה - קורבן שלמים הבא על ידי יחיד בנדר או בנדבה. נדר הוא כאשר האדם אומר: "הרי עלי קורבן שלמים" ובכך הוא מחייב את עצמו להביא קורבן. אם אדם זה מקדיש אחר כך בהמה לקורבנו, הרי שגם אם הבהמה תמות או תאבד - לא פקע ממנו חיובו להביא בהמה לקורבן, כיוון שחובו להקריב שלמים אינו תלוי דווקא בבהמה שהקדיש. נדבה היא כאשר האדם אומר: "הרי בהמה זו שלמים". באמירתו הוא מקדיש את הבהמה המסוימת הזו לשלמים, ואם היא מתה או אבדה - הוא פטור מלהביא בהמה אחרת לקורבן, כיון שהתחייבותו הייתה על בהמה זו בלבד.
שלמי חגיגה - קרבן יחיד שאדם חייב להקריב בעת העלייה לרגל בשלוש הרגלים, ככתוב: "שָׁלֹשׁ רְגָלִים תָּחֹג לִי בַּשָּׁנָה". לכתחילה יש להביא את הקורבן ביום הראשון של החג, אך אם האדם שגג או פשע ולא הביא את הקורבן ביום הראשון - הוא יכול להביא אותו בשאר ימי החג, כולל שמיני עצרת. גם בחג השבועות יש שישה ימים לתשלומים (ו'-י"ב בסיוון), שבהם ניתן להביא את הקרבן. כך גם אם היום הראשון חל בשבת - מביאים את הקורבן באחד הימים הבאים.
חגיגת ארבעה עשר - קרבן מיוחד הבא בי"ד בניסן בשביל לאכול ממנו קודם הפסח, כדי שהאדם יאכל את הפסח כשהוא כבר אינו רעב, והפסח ייאכל "על השובע". קורבן זה אינו חובה, והוא בא רק כאשר הפסח קרב ביום חול (ולא בשבת, שכן קורבן זה אינו דוחה את השבת), בטהרה (ולא כשרוב הציבור טמאים, שכן קורבן זה, בניגוד לקורבן פסח, אינו דוחה את הטומאה), ובמועט (כאשר בשר הפסח אינו מספיק להשביע את המסובים לבדו).
שלמי ביכורים - המביא למקדש ביכורים משבעת המינים, חייב להביא עמהם קרבן שלמים.
שלמי שמחה - קרבן יחיד הקרב ברגלים, כדי לאכול ממנו ולשמוח בחג עם בני ביתו ועם העניים והנזקקים, ככתוב: "וְשָׂמַחְתָּ בְּחַגֶּךָ אַתָּה וּבִנְךָ וּבִתֶּךָ וְעַבְדְּךָ וַאֲמָתֶךָ וְהַלֵּוִי וְהַגֵּר וְהַיָּתוֹם וְהָאַלְמָנָה אֲשֶׁר בִּשְׁעָרֶיךָ". חכמים למדו שהשמחה היא אכילת שלמים, על פי הכתוב האמור בציווי על הקמת המזבח בהר עיבל: "וְזָבַחְתָּ שְׁלָמִים וְאָכַלְתָּ שָּׁם וְשָׂמַחְתָּ לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ". אם יש לאדם בשר אחר של קורבנות שהוא יכול לאכול ממנו בימות החג, כגון מעשר בהמה - הוא פטור מלהקריב קרבן זה.
קורבן תודה - סוג של קרבן שלמים הבא בנדר או בנדבה, כתודה לה' על ישועה או הצלה. דיני קורבן תודה שונים בכמה פרטים מדיני קורבן השלמים, כדלהלן, אך בכל זאת הוא נחשב לסוג של קורבן שלמים. בקורבן תודה, מלבד הבהמה הקרבה, יש להביא גם ארבעים לחמים, עשרה מכל אחד מהסוגים הבאים: סולת מורבכת, חלות מצות, רקיקי מצות - שלושת אלה ללא חימוץ, וחלות חמץ, כאשר לחם אחד מכל סוג ניתן לכהן, והשאר לבעלים. הבדל נוסף בין קורבן תודה לקורבן שלמים רגיל הוא, שקורבן תודה אינו נאכל אלא ביום ההקרבה ובלילה שלאחריו, בעוד שקורבן שלמים נאכל גם ביום השני להקרבה.
איל נזיר - הנזיר בסיום ימי נזירותו חייב להביא שלושה קורבנות: עולה, חטאת ושלמים. קורבן השלמים של הנזיר הוא איל, והנזיר מביא ביחד עמו עשרים לחמים, עשר חלות ועשרה רקיקים, שניהם ללא חימוץ. גם באיל נזיר, כמו בקורבן תודה, לחם אחד מכל סוג ניתן לכהן, והאכילה מוגבלת ליום האכילה וללילה שלאחריו.
שלמי עצרת (או: זבחי שלמי ציבור) - בחג השבועות מביאים מנחה מיוחדת למקדש - שתי הלחם. ביחד עם מנחה זו מקריבים שני כבשים לשלמים. קורבן זה הוא קורבן השלמים היחיד שהוא קורבן ציבור. קורבן זה, אף שהוא נקרא בתורה "שלמים", הוא שונה בדיניו באופן מהותי מדיני קורבן השלמים: בעוד שקורבן השלמים הוא "קדשים קלים", זבחי שלמי ציבור הם "קדשי קדשים" (וראו להלן).
הקרבתם ואכילתם

קורבן השלמים מתייחד בכך שהוא בא מכל סוגי הבהמות הכשרות לקורבן: פרים, כבשים ועזים, זכרים ונקבות, גדולים וקטנים (כלומר: ללא הגבלת גיל). היוצאים מכלל זה הם שלמי נזיר, שאינם יכולים לבוא אלא איל זכר, וזבחי שלמי ציבור, שאינם יכולים לבוא אלא כבשים זכרים.
הקרבת השלמים כוללת כמה שלבים, שרובם אינם מיוחדים לו:
סמיכה - הנחת ידי בעל הקורבן על ראש הבהמה. בקורבנות הבאים לכפר על חטא מסוים, המקריב מתוודה על חטאו בזמן הסמיכה; אולם בשלמים, שאינם באים על חטא, אין מקום לווידוי, ולכך כתב הרמב"ם (מעה"ק ג טו) "ויראה לי שאינו מתודה על השלמים אבל אומר דברי שבח". אולם הרלב"ג (שמואל א ג יד) כתב שלכך הייתה סמיכה על ראש השלמים להעיר שגם הם באים לכפרה. וכך מבואר בזוהר (ויקרא יב א) ששלמים באים לכפר על מצוות עשה ולא תעשה. בקרבן תודה המקריב מודה על מה שיש לו להודות.
שחיטה - שחיטת השלמים נעשית בכל מקום בעזרה, כדין "קדשים קלים". שחיטת זבחי שלמי ציבור - נעשית דווקא בצפון העזרה, כדין "קדשי קדשים".
קבלת הדם הנשפך מן הבהמה על ידי כהן, בכלי הנקרא "מזרק".
הולכת הדם על ידי הכהן למזבח העולה.
זריקת הדם על ידי הכהן בשתי זוויות של המזבח: הזווית הצפון מזרחית והזווית הדרום מערבית. הדם צריך להינתן בכל זווית כך שייראה בשתי הצלעות של הזווית ("שתי מתנות שהן ארבע").
שפיכת שיריים - אם נשאר דם במזרק, הוא נשפך במקום מיוחד ביסוד המזבח בפינה הדרום - מערבית.
תנופה - התנופה היא פעולה כמעט ייחודית לקורבן השלמים. תהליך התנופה מתחיל כאשר הכהן נוטל את חלקי הקרבן הקרבים על גבי המזבח (ה"אימורים"), ואת חלקי הקורבן הניתנים לכהן שהם: חזה ושוק, באיל נזיר נוספים "זרוע בשלה" ושני לחמים (אחד מכל סוג), ובקרבן תודה נוספים ארבעה לחמים, (אחד מכל סוג). ומניח את כולם על ידי הבעלים, ומניח את ידיו מתחת ידי הבעלים, ושניהם ביחד מניפים את הכל למעלה ולמטה, ולצדדים. ב"זבחי שלמי ציבור" נעשות שתי תנופות: האחת, כשהכבשים חיים - כהן מניף את שני הכבשים החיים ביחד עם שתי הלחם; והשנייה, לאחר השחיטה - הכהן מניף את החזה, השוק והאימורים עם שתי הלחם.
הקטרת אימורים - כהן לוקח חלקים מסוימים מן הבהמה (חלב, כליות, ועוד), מעלה אותם לראש המזבח, ומניח אותם על מערכת העצים הבוערת.
נסכים - יחד עם קורבן השלמים מביאים יין, ומנסכים (שופכים) אותו על גבי המזבח. כמו כן מביאים מנחת נסכים - מנחה העשויה מסולת חטים ושמן המעורבים זה בזה, ומקטירים אותה על גבי המזבח. הכמויות המדויקות של הסולת, היין והשמן תלויים במין הבהמה הקרבה כשלמים.
אכילת הבשר - בשר השלמים נאכל על ידי הבעלים, מלבד החזה ושוק הימין שנאכלים על ידי הכהנים ובני משפחותיהם. באיל נזיר הכהן מקבל גם "זרוע בשלה" ושני לחמים. בקורבן תודה הכהן מקבל גם ארבעה לחמים. שלמים נאכלים ביום ההקרבה, בלילה שלאחריו, וביום שלמחרת ההקרבה, עד שקיעת החמה. קורבן התודה ואיל הנזיר נאכלים רק במשך יום ההקרבה והלילה שלאחריו. אכילת השלמים, כולל החלקים הניתנים לכהנים, נעשית בכל ירושלים. זבחי שלמי ציבור נאכלים על ידי כהנים זכרים בלבד, בעזרה של בית המקדש, ביום ההקרבה ובלילה שלמחרתו.
ראו גם

חזה ושוק
ג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט

ג'ון סטיוארט, רוזן ביוט השלישי (באנגלית: John Stuart, 3rd Earl of Bute; ‏25 במאי 1713 - 10 במרץ 1792) היה מדינאי בריטי ממוצא סקוטי שכיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 1762–1763 וניתן לטעון שהוא היה המועדף החשוב האחרון בפוליטיקה הבריטית. הוא היה ראש הממשלה הראשון בבריטניה ממוצא סקוטי בעקבות חוקי האיחוד של 1707.
קריירה פוליטית

כבן לשבט קמפבל (Campbell) (סבו מצד אמו היה ארצ'יבלד קמפבל, דוכס ארגייל הראשון), ירש ג'ון סטיוארט את רוזנות ביוט (נקראה על השם האי ביוט במחוז ארגייל וביוט של ימינו במערב סקוטלנד) לאחר מות אביו, ג'יימס סטיוארט, רוזן ביוט השני, ב-1723. גודל על ידי דודיו מצד אמו, דוכס ארגייל השני ודוכס ארגייל השלישי. ביוט התחנך באיטון קולג' בין השנים 1720-1728 ולמד באוניברסיטת ליידן שבהולנד בין השנים 1728–1732, שם קיבל תואר במשפט אזרחי ובמשפט ציבורי. ב-24 באוגוסט 1736 נשא לאישה את מרי וורטלי מונטגיו, בתו של סר אדוארד מונטגיו שהיה חבר פרלמנט ושגריר בריטניה באימפריה העות'מאנית ובעקבות הנישואין גדל רכושו. ב-1737 בהשפעת דודיו, נבחר להיות נציג סקוטי בבית הלורדים, אך לא בלט בפעילותו וב-1741 לא נבחר מחדש. בשנים הבאות פרש לאחוזותיו בסקוטלנד ועסק בעיקר בתחום העניין שלו, בוטניקה.
במהלך המרד היעקוביטי של 1745, עבר ביוט לוסטמינסטר שבלונדון ושנתיים לאחר מכן הוא הכיר את פרדריק, נסיך ויילס ועד מהרה הם נעשו ידידים קרובים. עם מות הנסיך ב-1751, ניתנה עדיפות גבוהה לחינוכו של בנו הנסיך ג'ורג' וב-1755 התמנה ביוט לתפקיד המורה הפרטי שלו. ביוט דאג שהנסיך ואחיו, הנסיך אדוארד, יקבלו השכלה בתחום הפילוסופיה של הטבע. דבר נוסף שקרה לאחר מות הנסיך פרדריק היה התקרבותו של ביוט לאלמנתו, הנסיכה אוגוסטה. שמועות נפוצו על כך שהתנהל רומן בין השניים. סביר להניח שהשמועות הללו היו לא נכונות עקב נישואיו המאושרים של ביוט ועקב אדיקותו הדתית והתנגדותו לאפשרות של ניאוף. ב-1780 נבחר להיות הנשיא הראשון של אגודת אספני העתיקות של סקוטלנד.
בשנים 1760 - 1761 שימש ביוט בתפקיד נער בית הכיסא של המלך ג'ורג' השלישי.
ראש ממשלה

בשל ההשפעה שהייתה לו על תלמידו הנסיך, קיווה ביוט שמעמדו הפוליטי יעלה בעקבות עלייתו של ג'ורג' השלישי לכס המלוכה ב-1760, אך תקוותיו היו מוקדמות מדי. באותה שנה נבחר מחדש כנציג הסקוטי בבית הלורדים ומונה לראש הממשלה דה-פקטו. בתפקיד זה נחל הצלחה בסיום השליטה של המפלגה הטורית והביא לתום מלחמת שבע השנים, אך המלך החל להפנות לו עורף לאחר ביקורת שספג על נאום שנשא ושזוהה כנאום שנכתב על ידי ביוט. כמו כן הציע ביוט להטיל מס על הסיידר וספג ביקורת ועוינות באזורים בהם יוצר המשקה.
העיתונאי ג'ון וילקס פרסם סדרת מאמרים בשם "צפון בריטניה" (The North Briton) בהם תיאר בצורה סטירית את מערכת היחסים בין הנסיכה אוגוסטה לבין ביוט. ביוט התפטר מתפקידו כראש ממשלה זמן קצר לאחר מכן, אך המשיך לכהן כנציג הסקוטי בבית הלורדים עד 1780. יחסי הידידות שלו עם הנסיכה המשיכו אך מאמציה לפייס בינו לבין בנה המלך עלו בתוהו.
סוף חייו

ביוט המשיך להתגורר באחוזתו שבהמפשייר, שם עסק בבוטניקה ונעשה פטרון של ספרות ואומנות. בין בני החסות שלו היו איש הספרות סמואל ג'ונסון, המשורר הסקוטי טוביאס סמולט (Tobias Smollett), הארכיטקט והמעצב רוברט אדם, ההיסטוריון ויליאם רוברטסון והבוטניקאי ג'ון היל. הוא גם תרם בנדיבות לאוניברסיטאות הסקוטיות. עבודתו בתחום הבוטניקה הגיעה לשיאה ב-1785 כאשר פרסם טבלאות המפרטות את משפחות הצמחים בבריטניה.
ביוט מת בביתו שבוסטמינסטר ונקבר ברות'סיי שבאי ביוט.
אווטאר: אש ואפר

| --- | --- |

לוגו של הסרט
 בימוי:  ג'יימס קמרון 
 הופק בידי:  ג'יימס קמרון, ג'ון לנדאו 
 תסריט:  ג'יימס קמרון  אמנדה סילבר  ריק ג'פה
 עריכה:  דיוויד ברנר 
 שחקנים ראשיים:  סם וורת'ינגטון (Jake Sully) ג'ואל דייוויד מור סי-סי-אייץ' פאונדר (Mo'at) סיגורני ויבר (Kiri) זואי סלדנה (Neytiri) סטיבן לאנג (Miles Quaritch) מישל יאו 
 מוזיקה:  סיימון פרנגלן 
 צילום:  ראסל קרפנטר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Lightstorm Entertainment
 חברה מפיצה:  אולפני וולט דיסני 
 הקרנת בכורה:  19 בדצמבר 2025 
 שפת הסרט:  אנגלית, נא'בית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מדע בדיוני 
 תקציב:  200 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   avatar3
 סרט קודם:  אווטאר: דרך המים 
 סרט הבא:  Avatar 4 
 www.avatar.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
אווטאר: אש ואפר (באנגלית: Avatar: Fire and Ash)‏ הוא סרט מדע בדיוני אפי אמריקאי שבוים, הופק, נכתב, ונערך על ידי ג'יימס קמרון וצפוי לצאת לאקרנים ב-19 בדצמבר 2025 למרות שהסרט השלישי היה צריך לצאת ב-20 בדצמבר 2024 אך גיימס קמרון הכריז על עיכוב הסרט והעיכוב משפיע גם על חלקי ההמשך:4,5. זהו השני מבין ארבעה סרטי המשך מתוכננים לסרט "אווטאר" (2009) ויהיה סרט המשך ל"אווטאר: דרכם של המים" (2022), מה שהופך אותו לסרט השלישי בזיכיון אווטאר. קמרון מפיק את הסרט עם ג'ון לנדאו, כשריק ג'פה ואמנדה סילבר הוכרזו במקור ככותבים שותפים; מאוחר יותר הוכרז שקמרון, ג'פה, סילבר, ג'וש פרידמן ושיין סלרנו לקחו חלק בתהליך הכתיבה של כל סרטי ההמשך לפני שהוטל עליהם לסיים את התסריטים הנפרדים, מה שהופך את הקרדיטים על הכתיבה בסופו של דבר ללא ברורים. צוות השחקנים כולל את סם וורת'ינגטון, זואי סלדנה, סטיבן לאנג, סיגורני וויבר, ג'ואל דייוויד מור, סי-סי-אייץ' פאונדר, דיליפ ראו ומאט ג'רלד צפויים לחזור משני הסרטים הראשונים. אליהם מצטרפים שחקני הסרט השני קליף קרטיס, אידי פאלקו, ברנדן קאוול, מישל יאו, ג'מיין קלמנט ואונה צ'פלין.
צילומי הסרט החלו במקביל לצילומי אווטאר: דרכם של המים ב-15 באוגוסט 2017. שני סרטי המשך נוספים יצולמו ברגע ששני הסרטים הקודמים יושלמו וצפויים לצאת לאקרנים ב-21 בדצמבר 2029 וב-19 בדצמבר 2031, בהתאמה.
שחקנים ודמויות > נאבי

סם וורת'ינגטון בתפקיד ג'ייק סאלי, בן אנוש לשעבר שהתאהב בנייטירי והתיידד עם הנ'אבי לאחר שהפך לחלק מתוכנית אווטאר, ובסופו של דבר עבר לצד שלהם בסכסוך עם בני האדם והוביל אותם לניצחון; בסוף הסרט הראשון הוא הופך למנהיג החדש של האומטיקאיה (שבט נ'אבי המרכזי בסיפור) ומעביר את מוחו לצמיתות באופן קבוע לדמות הנ'אבי שלו.
זואי סלדנה בתפקיד נייטירי, בת זוגו של ג'ייק ובתו של מפקד השבט הקודם.
סי-סי-אייץ' פאונדר בתפקיד מואט, המנהיגה הרוחנית של אומטיקאיה ואמה של נייטירי.
קליף קרטיס בתור טונווארי, מנהיג שבט אנשי השונית של מטקאיינה.
דייוויד ת'יוליס בתפקיד שלא פורסם. אף על פי שנשאר חשאי לגבי אופי דמותו, ת'יוליס הזכיר שיש לו "הרבה מה לעשות ב[סרטים]", כי תפקידו דורש לכידת תנועה וכי הוא יוצג באווטאר: אש ואפר עד 5. הוא הזכיר בינואר 2020 שדמותו היא נאבי.
ג'יימי פלאטרס - נתיאם, בנם הגדול של ג'ייק ונייטירי.
בריטן דלטון - לואק, בנם השני של ג'ייק ונייטירי.
שחקנים ודמויות > בני אדם

ג'ואל דייוויד מור בתפקיד ד"ר נורם ספלמן, שהיה בעבר חלק מתוכנית אווטאר שבחר לצוד עם הנאבי בסרט הראשון.
מאט ג'רלד בתפקיד רב"ט לייל וויינפליט, איש צבא שהצטרף לנאבי.
ג'ובאני ריביסי בתפקיד פרקר סלפרידג', מנהל מבצע הכרייה של תאגיד RDA בסרט הראשון.
דיליפ ראו בתפקיד ד"ר מקס פאטל, מדען שעבד בתוכנית אווטאר והגיע לתמוך במרד של ג'ייק נגד RDA.
אדי פאלקו בתפקיד הגנרלית ארדמור, המפקדת האחראית על האינטרסים של RDA.
ברנדן קאוול בתפקיד מיק סקורסבי, קפטן ספינת ציד בפנדורה.
מישל יאו בתפקיד ד"ר קרינה מוג.
ג'מיין קלמנט בתפקיד ד"ר איאן גרווין
שחקנים ודמויות > לא ידועים

סטיבן לאנג בתפקיד קולונל מיילס קוואריץ', שהוביל את אנשיו בסכסוך עם הנאבי בסרט הראשון. אף על פי שהדמות מתה בסוף הסרט הראשון, קמרון אישר בשנת 2010 שלאנג יחזור לשלושת ההמשכים הראשונים, באומרו "אני לא הולך להגיד בדיוק איך אנחנו מחזירים אותו, אבל זה סיפור מדע בדיוני, אחרי הכל. דמותו תתפתח למקומות ממש לא צפויים מעבר לקשת הסאגה החדשה של שלושה סרטים." מאוחר יותר הצהיר כי קוואריץ' ישמש כנבל ראשי, בכל ארבעת ההמשכים.
סיגורני וויבר במקור הופיעה ויבר בסרט הראשון כד"ר גרייס אוגוסטין, בת אנוש הנוטלת את צדם של הנאבי ומתה במהלך הסכסוך. אף על פי שגם ויבר וגם קמרון אישרו כי ויבר תחזור לסרטי ההמשך, היא הצהירה בשנת 2014 שהיא לא תגלם את אותה דמות.
אונה צ'פלין בתפקיד ורנג, "דמות מרכזית חזקה ותוססת המשתרעת על כל סאגת ההמשך".
הפקה

ב-31 ביולי 2017, הוכרז כי אולפן האפקטים החזותיים הניו זילנדי Weta Digital החל לעבוד על סרטי ההמשך של אווטאר.
הפקה > ליהוק

באוגוסט 2017 חתם מאט ג'רלד באופן רשמי על השתתפות בסרט כקורפורל לייל וויינפליט בכל סרטי ההמשך. באוגוסט 2017, בראיון לאמפייר, חשף קמרון שסטיבן לאנג לא רק יחזור לכל ארבעת ההמשכים אלא שהוא גם הנבל הראשי בכל ארבעת הסרטים. ב-3 באוקטובר 2017 חתמה קייט ווינסלט להשתתף בארבעת ההמשכים לתפקיד לא מוגדר בסרט שתוארה על ידי קמרון כ"רונאל". ב-25 בינואר 2018, אישר דיליפ ראו שיחזור כד"ר מקס פאטל.
באפריל 2018 חשף דייוויד ת'יוליס את מעורבותו בזיכיון, וקבע כי הוא יופיע בשלושה מתוך ארבעת ההמשכים ובהמשך ציין בינואר 2020 כי דמותו היא נאבי. זה הוביל לדיווחים לפיהם ת'יוליס במידה רבה מהווה חלק מצוות השחקנים של "אווטאר: דרכם של המים"; עם זאת, הוא הצהיר ביוני 2020 שהדיווחים שגויים וכי למעשה יהיה חלק מ"אווטאר: אש ואפר" עד "אווטאר 5".
הפקה > צילומים

שלב הצילומים ל"אווטאר: דרכם של המים" ו"אווטאר: אש ואפר" החלו בו זמנית ב-25 בספטמבר 2017, במנהטן ביץ', קליפורניה. ב-14 בנובמבר 2018 הודיע קמרון שהצילומים עם צוות השחקנים העיקרי הושלם. הצילומים בשני ההמשכים הבאים יתחילו לאחר השלמת שלב הפוסט-פרודקשן בשני ההמשכים הראשונים.
על פי המפיק ג'ון לנדאו, הצילומים ל"אווטאר: אש ואפר" החלו בניו זילנד בתחילת 2019.
ב-17 במרץ 2020 הודיע לנדאו שצילומי סרטי ההמשך של אווטאר בניו זילנד נקטעו ונדחו ללא הגבלת זמן בעקבות מגפת הקורונה. הוא גם אישר שההפקה תישאר בלוס אנג'לס. עם זאת, העבודה על האפקטים החזותיים תמשיך באולפני Weta Digital בוולינגטון.
בתחילת מאי ממשלת ניו זילנד אישרה פרוטוקול בריאות ובטיחות המאפשרים לחדש את הצילומים במדינה. עם זאת צוות ההפקה של סרטי ההמשך של אווטאר עדיין לא חזר לניו זילנד. ב-31 במאי הוענק לחלק מהצוות כולל ג'יימס קמרון כניסה לניו זילנד בקטגוריית ויזה מיוחדת לפטורי גבולות לזרים שנחשבים חיוניים לפרויקט בעל "ערך כלכלי משמעותי". ב-1 ביוני 2020 פרסם לנדאו תמונה שלו ושל קמרון באינסטגרם והראה שהם חזרו לניו זילנד כדי לחדש את הצילומים. לאחר הגעתם, כל 55 אנשי הצוות שנסעו לניו זילנד החלו תקופת בידוד בפיקוח ממשלתי של שבועיים בבית מלון בוולינגטון לפני חידוש הצילומים, מה שהפך את "אווטאר: דרכם של המים" ו"אווטאר: אש ואפר" לשוברי הקופות הגדולים הראשונים מהוליווד שחידשו את ההפקה לאחר דחיית הצילומים בשל המגפה. בספטמבר 2020 הודיע קמרון כי 95% מ"אווטאר: אש ואפר" הושלמו.
הפצה

"אווטאר: אש ואפר" מתוכנן לצאת לאקרנים ב-20 בדצמבר 2024 בהפצת אולפני המאה העשרים, שנתיים לאחר שחרור "אוואטר 2", שמתוכנן ל-16 בדצמבר 2022.
ב-19 במרץ 2023 נודע כי לאחר יציאת הגרסה התיאטרלית של "אווטאר: אש ואפר", קמרון מתכנן את יציאת גרסת הבמאי של הסרט בצורת מיני-סדרה בשירות הסטרימינג דיסני+, וזאת בשל אורכה שמגיע לתשע שעות.
סרטי המשך

"אווטאר: אש ואפר" הוא השני מבין ארבעה סרטי ההמשך המתוכננים ל"אווטאר". "אווטאר 4" ו"אווטאר 5" מתוכננים לצאת אחרי יציאת הסרט השלישי. אף על פי ששני ההמשכים האחרונים דווח כי אושרו להפקה, קמרון הצהיר בראיון שנערך ב-26 בנובמבר 2017: "בואו נודה בזה, אם אווטאר: דרכם של המים ואווטאר: אש ואפר לא ירוויחו מספיק כסף, לא יהיה 4 ו-5". מאוחר יותר אישר דייוויד ת'יוליס זאת בפברואר 2018 וקבע "הם עושים 2 ו-3, הם יחכו לראות אם אנשים יצפו בהם, ואז הם יעשו את 4 ו-5". לעומת זאת, סיגורני וויבר הצהירה בנובמבר 2018, לאחר ששני ההמשכים הראשונים סיימו את שלבי הצילומים, כי היא כרגע "עסוקה בהפקת אווטאר 4 ו-5", שכמה כלי תקשורת פירשו כאישור לכך שהחלה הפקת ההמשכים האחרונים. בינואר 2019, לאחר שחברת פוקס המאה ה-21 נרכשה על ידי חברת וולט דיסני, אישר מנכ"ל דיסני, בוב אייגר, כי גם "אווטאר 4" וגם "אווטאר 5" בפיתוח. על פי המפיק ג'ון לנדאו בפברואר 2019, ייתכן שאייגר פירש לא נכון. לדבריו "אווטאר 4 ואווטאר 5 לא רק שאושרו אלא גם שליש מאווטאר 4 כבר צולם".
מדינת ברזיל

ערך זה עוסק ביחידה מנהלית בברזיל קולוניאלית. אם התכוונתם למדינת ברזיל המודרנית, ראו .
מדינת ברזיל  של שניר סינואני הייתה יחידה מנהלית קולוניאלית באמריקה הפורטוגלית שהתקיימה בין 1621 ל-1815 בחלקים נרחבים משטחה של ברזיל המודרנית. לאחר כישלון שיטת הקפיטניות הכפיף פליפה השלישי, מלך ספרד ופורטוגל, מספר קפיטניות תחת סמכותה של יחידה מנהלית חדשה, "מדינה", וייסד שתי מדינות שכאלו: מדינת ברזיל, שכללה את רוב האזורים המפותחים דאז של אמריקה הפורטוגלית והתפרשה על אזורי דרום, מרכז-מערב, דרום-מזרח, וכל אזור החוף המזרחי, ואת מדינת מרניאו מצפון לה.
רקע לייסוד

בין 1534 ו-1536, כ-35 שנים לאחר גילויה על ידי פורטוגל, חולקה ברזיל לרצועות רוחביות, שכונו קפיטניות, אשר ניתנו על ידי מלך פורטוגל לאצילים בממלכה במטרה לפתח ולאכלס את הקולוניה. משלא הושגה מטרה זאת, שלחה פורטוגל ב-1549 מושל כללי לרכז את פעילות הקפיטניות ובכך יצרה שלטון מרכזי. עם ריכוז השלטון והחלפת האינדיאנים המקומיים בעבדים אפריקנים ככוח עבודה, חלק מהקפיטניות התחילו לספק הכנסות נאות לכלכלת פורטוגל.
ב-1580 כבש פליפה השני, מלך ספרד, את פורטוגל והכריז על עצמו כמלך פיליפה הראשון של פורטוגל. מאז ועד 1640 שלטה ספרד על פורטוגל, וכתוצאה גם על קולוניותיה, לרבות ברזיל. עם זאת, ריבוי הרפתקאות צבאיות וניהול פנימי חלש הביאו להידרדרות כלכלית של הממלכות. עד שעלה לשלטון בנו של פיליפה השני, פליפה השלישי (פיליפה השני של פורטוגל), הלכה וגברה תלותה של ספרד בהכנסות מהקולוניות. תהליך זה הביא את הצורך בפיקוח צמוד יותר על המסחר והמיסוי בברזיל.
ייסוד וניהול

ב-1621 חילק פיליפה השלישי את ברזיל הקולוניאלית לשתי מדינות: מדינת ברזיל ומדינת מרניאו. מטרת ייסוד מדינת ברזיל הייתה פיקוח הדוק יותר על השלטון המקומי. מטרת ייסוד מדינת מרניאו הייתה הגברת השמירה על הקפיטניות הצפוניות המרוחקות ממרכז הקולוניות בפני פלישות צרפתיות וכן עידוד הייצור החקלאי והמסחר בו.
מדינת ברזיל כללה את כל הקפיטניות, למעט מרניאו, פרה, וסֶיאָרַה. בירתה הייתה סלבדור, שהייתה גם בירת הקולוניה כולה עד אז.
בשלהי המאה ה-17, אחרי שפורטוגל הייתה שוב עצמאית, התגלו מכרות זהב, מתכות, יהלומים, ואבנים יקרות נוספות בקפיטניית סאו ויסנטה (São Vicente) הדרומית. האזור נקרא מינאס ז'ראיס ("מכרות כלליים"). כתוצאה, עברה בירת המדינה ב-1763 לריו דה ז'ניירו, אשר שמשה כנמל יציאה של הזהב לפורטוגל.
לאחר 1720 קיבל שליט המדינה את הכינוי משנה למלך, אף על פי שהמדינה מעולם לא קיבלה תוקף רשמי של מלכות משנה.
בעקבות העתקת מושבה של החצר המלוכה הפורטוגלית אל ברזיל ב-1808, חדלה מדינת ברזיל להתקיים ב-16 בינואר 1815. אז העלה הנסיך העוצר ז'ואאו את כל הקולוניה הברזילאית לדרגת ממלכה ואיחד אותה עם ממלכת פורטוגל ואלגראבש ביחידה מנהלית אחת, המכונה "הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגראבש".
עבדות בבסיס הכלכלה

הכלכלה במדינת ברזיל במאה ה-16 וה-17 התבססה על ניצול עבדים אפריקאים בעבודות במטעי הקקאו, הטבק והסוכר. מזג האוויר הטרופי המאפיין אזור זה אפשר גידול מסיבי של מטעי הסוכר אשר הפיקו פי שלושה רווחים מיתר התפוקה החקלאית. תהליך הפקת הסוכר מקנה הסוכר הוא תהליך מפרך וממושך שדורש כוח עבודה רב. כתוצאה ממחסור בכוח עבודה ומהביקוש ההולך וגדל של סוכר במדינות אירופה, צמחה שיטת העבדות. העבדים בתקופה זו היוו כוח חיוני לכלכלה הקפיטליסטית שהתפתחה, שכן ככל שהדרישה למוצרי יוקרה באירופה גברה, כך גבר הצורך ביותר עבדים. כמו כן, החברה שצמחה באזורי המטעים הייתה מורכבת ברובה מעבדים אשר נשלטו בידי קבוצת אליטה אירופאית או קריאולית. קבוצה זו שלטה באוכלוסיית העבדים בכל היבטי החיים כמו התערבות במסגרת המשפחתית ושלילת זכויות אדם בסיסיות. שיטת ניצול זו היא בין השיטות האכזריות ביותר שהכירה האנושות וקשורה באופן הדוק לשגשוג מדינת ברזיל ומדינות נוספות באירופה.
הערות שוליים

↑  Gad Heuman and Treuor Burnard, THE, ROL]TLE,DGE, HISTORY OF SLAVERY, raytorarranciiZro, 2010
פלסטרינה (עיר)

פלסטרינה (באיטלקית: Palestrina, בכתיב עתיק ובלטינית: Praeneste, פראינסטה) היא עיר עתיקה בלאציו, 35 ק"מ מרומא (המחוברת אליה על ידי הדרך הרומית וִיָה פלסטרינה). בן העיירה המוכר ביותר הוא המלחין ג'ובאני פלסטרינה. בין 1297 ל־1630 הייתה העיר נחלת משפחת קולונה ומ־1630 הפכה העיירה לנחלתם של בני משפחת ברבריני, שהבכיר בהם נושא בתואר נסיך פלסטרינה.
היסטוריה > העת העתיקה

העיר הייתה מיושבת כבר במאה ה־7 לפנה"ס, במישור למרגלות גבעת העיר נמצא נקרופוליס שבקבריו נמצאו פריטים המשויכים לתרבות האטרוסקית יחד עם תכשיטים פניקיים. בעיר נמצאה גם קערת מתכת פיניקית ועליה כתובת מצרית ארוכה וכן כתובת הקדשה פיניקית ”אשמניעד. בן עשתא” (CIS I 164). בקברים מפוארים מ־240 לפנה"ס לערך נמצאו ארון קבורה עשוי ארד ומראה מארד מלוטש, המייצגים את מיטב האמנות האטרוסקית וכן כתובות באטרוסקית ובלטינית ארכאית.
העיר הייתה חברה בברית הלטינית עד ליצירת ברית עם רומא ב־499 לפנה"ס (לדברי ההיסטוריון טיטוס ליוויוס פטווינוס). לאחר מלחמת בעלות הברית (88–91 לפנה"ס) סופחה העיר לנחלת רומא ולתושביה ניתנה אזרחות רומית. בעת מלחמת האזרחים של סולה (82 לפנה"ס) הייתה העיר, שהייתה מעוזם של הפופולרים, נתונה תחת מצור, בו נכלא גאיוס מריוס הבן. לאחר פריצת המצור והתאבדותו של מריוס (שהעדיף להרוג את עצמו מאשר ליפול לידי סולה) התחולל בה טבח ועל חלק משטחה הוקם מחנה צבא.
לאחר תקופה בה חוותה העיר תקופת שקיעה, הוקם בה אזור נופש לאצילי רומא, שהקימו בה וילות שהשקיפו על הנוף ונהנו מהבריזה הנעימה. העיר הוגדרה מוניקיפיום על ידי טיבריוס, שנפש בה כמו גם אביו אוקטביאנוס, מרקוס אורליוס, פליניוס הצעיר והדריאנוס.
המקדש המרכזי בעיר הוקדש לפורטונה (Fortuna Primigenia) והיה בו אורקל.
היסטוריה > ימי הביניים

בימי הביניים הוקמה העיר על חורבות מקדש פורטונה. בשנת 313 מוזכר לראשונה בישוף פרנסטה. ב־1297 מרד שליט העיר (שנקראה פלסטרינה) באפיפיור וכתגמול נחרשה אדמת העיר במלח בהוראת האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שהעניק את נחלותיה למשפחת קולונה. העיר הוקמה מחדש ב־1437 והוחרבה מחדש בהוראת אאוגניוס הרביעי מספר שנים לאחר מכן. ב־1448 הקים אותה מחדש סטפנו קולונה.
היסטוריה > העת החדשה

ב־1630 נרכשה העיר על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני עבור אחיינו טדאו ברבריני, שנשא לאשה את אנה קולונה שנתיים מאוחר יותר. אורבנוס הפך את העיר לנסיכות זעירה.
בראשית המאה ה־19 התקיים ליד העיר קרב בין גריבלדי[דרושה הבהרה] לצבא נפולאון. המרכז העתיק של העיר נחרב בהפצצות בעת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יצאו מאזור העיר שלוש אניות מעפילים לארץ ישראל. במרץ 1946 אורד וינגייט עם 238 מעפילים, בנובמבר 1947 קדימה עם 794 מעפילים ובינואר 1948 ל"ה גיבורי גוש עציון עם 273 מעפילים.
ערים תאומות

גרמניה פיסן (אנ'), בוואריה, גרמניה
צרפת בייב (אנ'), צרפת
הערות שוליים

↑  נחום סלושץ, אוצר הכתובות הפניקיות, דביר, 1942, עמ' 141
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557312905171  BnF: cb12650159f (data)  GND: 4224216-2  LCCN: n81046794  MusicBrainz: 3641a5be-e649-4da1-b2de-a8d198e3d7de  NKC: ge678603  VIAF: 168362316   WorldCat (עם VIAF): 168362316 
קערת המתכת הפיניקית שנמצאה בעיר