משטרת המנדט
היסטוריה > ווקופ וספייסר, רגיעה והתארגנות

בשנת 1931 נכנסו לתפקידם הנציב העליון ארתור ווקופ ומפקד המשטרה רוי ספייסר. תקופת חמש השנים מ־1931 עד לפרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 הייתה תקופה של התבססות ורגיעה, הן למשטרת המנדט והן ליישוב העברי. ווקופ נחשב לנציב אוהד ליישוב היהודי, ואיפשר את העלייה. העלייה החמישית הביאה לארץ יוזמה כלכלית ותנופת פיתוח, ובמקביל נהנתה הארץ במהלך רוב התקופה מרגיעה ביטחונית. ניסיון בודד להצית מחדש את אש המאורעות – מאורעות אוקטובר 1933 – נתקל בהתנגדות בריטית חריפה ונקטע באִבּוֹ.
במקביל, הובילו את המשטרה שלושה אישים לכינון כוח מקצועי ויעיל על פי תוכניתו של דאוביגין. ספייסר עמד בראש, ומתחתיו פעלו סגנו, אלן סונדרס, וראש ה־CID, הארי רייס. עיקר פעולתו של ספייסר הייתה הבנייה מחדש של ה־CID ככוח חקירות יעיל בעל מגמה פוליטית. המשטרה התיימרה לעקוב, הן אחר תנועות הארגונים הערביים והן אחר פעולות המחתרות ביישוב, ולהילחם בתופעות של טרור ועלייה בלתי חוקית. מספר עובדיה גדל מאוד והגיע ל־57 בשנת 1934, כאשר קיבל על עצמו הגוף את המלחמה בעלייה הבלתי חוקית. ל־CID היו מספר הצלחות, כגון גילוי רוצחי משפחת יעקובי בנהלל ב־1932, שהיו מאנשיו של עז א־דין אל־קסאם, אך גם כישלונות, שהעיקרי שבהם הוא עצם פרוץ המאורעות ב־1936, שאותו לא הצליח הגוף לחזות או למנוע, ולא הצליח להביא מודיעין יעיל לגביו.
ספייסר ניסה להפיח חיים במשטרה, שהתנוונה מאוד בתקופת מאברוגורדאטו. הוא הקפיד על אימון ומשמעת ועל הכשרה מקצועית ראויה לכל השוטרים, הביא לארץ כלבי גישוש, הקים מערכת קשר אלחוטית חדישה ופעל ללא לאות על מנת להעמיד כוח מקצועי שיוכל להתמודד עם אתגרי השיטור והאכיפה שהעמידה ארץ ישראל באותה תקופה.
ברוח המלצות דאוביגין העמיד ספייסר את מספר השוטרים הבריטים על כ־700, והם היוו כשלושים אחוזים מהמשטרה. הערבים היוו כחמישים אחוזים נוספים, והיתר, מיעוט שנע בין 12 ל־14 אחוזים, היו יהודים.
בתקופתו ניכרה אפליה בין השוטרים הבריטים והשוטרים ילידי המקום. משטרתו של ספייסר הייתה כוח קולוניאלי שאליו הובאו שוטרים בריטים מאנגליה, לשם שהות בת מספר קצוב של שנים. שוטרים אלה לא הכירו את מנהגי המקום והשפות הנהוגות בו, והתייחסו באדנות אל השוטרים בני המקום. מאפיין חיצוני שהבחין בין השוטרים הבריטים והשוטרים הארץ־ישראלים היה הכובע; לבריטים ניתן כובע מצחייה, ואילו לבני המקום – קולפאק. מעמד מיוחד זה של השוטרים הבריטים, והתחושה כי המשטרה אינה מקום נוח ליהודי וכי בין מטרותיה מטרות הנוגדות את מטרת היישוב, הובילה למיעוט מספרם של השוטרים היהודים בכוח.
תחושת היישוב הייתה כי המשטרה אינה עושה די על מנת להגן על חיי היהודים. פעולות הרצח של כנופיית עז א־דין אל־קסאם וכנופיות דומות, שהגיעו לשיאים במעשים כגון רצח שלושת חברי קיבוץ יגור באפריל 1931, לא נענו באופן ראוי, וכנופייתו של אל־קסאם המשיכה במעשיה כשלוש שנים בטרם הצליחו להכניעהּ.
אירוע קשה היה היעלמותם של זוג צעירים, יוחנן זוהר וסיליה שטאל, שנעלמו בחולות סמוך להרצליה ביוני 1931. המשטרה התמהמהה בחקירה ולא הקדישה לה משאבים, בעוד שהיישוב העברי כולו דאג לגורל הצעירים. לבסוף, כעבור מספר חודשים, גילו אברהם שפירא והשומר אברהם דרויאן, לאחר עבודת מודיעין מאומצת, כי המדובר ברצח ואונס שביצעו בדואים משבט ערב אל־קורעאן, שהובילו לגילוי גופות הצעירים. התחושה הכללית ששררה הייתה כי שפירא ודרויאן ביצעו עבודה שהיה על המשטרה לבצע, וכי המשטרה מפלה בין דם לדם, ואינה מקצה משאבים דרושים לחקירת מקרי רצח של יהודים.
חקירה פלילית מסובכת ומורכבת הוטלה על המשטרה בפרשת רצח ארלוזורוב ביוני 1933. בחקירה היו מעורבים ראשי המשטרה, ובהם קפטן רייס ומייג'ור סונדרס. החקירה התמקדה בשלושה חשודים עיקריים, אנשי התנועה הרוויזיוניסטית: אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט, וכן אב"א אחימאיר. סטבסקי ורוזנבלט הועמדו לדין באשמת רצח. רוזנבלט זוכה, וסטבסקי הורשע, אך זוּכה בערעור. אחימאיר הועמד לדין על שייכות לאגודה בלתי חוקית, "ברית הבריונים", וזאת ללא קשר לרצח. רבים ביישוב לא קיבלו את תוצאות החקירה, וסברו כי מדובר בעלילה פוליטית. דוד תדהר מביא מספר סברות: האחת היא כי הבריטים שיתפו פעולה ברצח, שכן חששו מכוחו הפוליטי של ארלוזורוב; והשנייה מובאת מפי ג'וזף פרדריק ברודהרסט, ראש ה־CID, שפרסם ספר ביוגרפי בשנת 1936 ובו כתב כי משדשדשה החקירה ולא נמצאו כל עקבות, החליטה המשטרה להעליל על שלושה מיריביו הפוליטיים של הנרצח, על מנת להשקיט את הרוחות. קצין יהודי בשם יהודה ארזי השתכנע כי המדובר בעלילה, ובמהלך החקירה פרש מהמשטרה וסייע לצוות ההגנה של סטבסקי.