חוק יסודות המשפט
חוק יסודות המשפט והמשפט העברי

עוד קודם לחקיקת חוק יסודות המשפט היו שופטים רבים בבית המשפט העליון שפנו אל המשפט העברי - אם כמקור השראה, אם כמקור פרשנות. במיוחד היה ידוע בכך השופט חיים כהן. עם קבלת החוק ניתנה, לכאורה, גושפנקה רשמית למשפט העברי כמקור חוקי מחייב לפרשנות החוק במשפט מדינת ישראל, מתוך הנחה שיש זהות בין המשפט העברי לבין "עקרונות החירות הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל". אולם שופטים אחרים התנגדו לזהות בין העקרונות המפורטים בחוק יסודות המשפט לבין המשפט העברי.
מחלוקת זו בפרשנות חוק יסודות המשפט, לא הוכרעה עד היום בבית המשפט העליון, וחודדה במיוחד במספר פסקי דין בהם ישבו בדין השופטים מנחם אלון ואהרן ברק, שייצגו גישות מנוגדות באשר לתפקידו של המשפט העברי בפסיקת בתי המשפט ובפרשנות חוק יסודות המשפט.
שלוש סוגיות עיקריות עלו, ולא הוכרעו:
האם החוק תקף בכל מקרה של ספק בפרשנות (עמדת אלון) או רק במקרה של לאקונה (עמדת ברק).
מהו היקפם של "עקרונות החירות הצדק, היושר והשלום של מורשת ישראל". האם המדובר במשפט העברי (עמדת אלון), או רק במושג הרחב של "מורשת ישראל" (עמדת ברק).
האם משמעות חוק יסודות המשפט היא כי למשפט העברי יש בשיטת המשפט הישראלי מעמד של בכורה, אל מול שיטות משפט אחרות, כמקור לפרשנות החוק ולאיתור "עקרונות היסוד" של שיטת המשפט הישראלית?
שאלות אלו עלו במספר פסקי דין של בית המשפט העליון, וזכו לדיון מעמיק בשלושה פסקי דין ידועים:
בפסק הדין הנדלס נ. בנק קופת עם התעוררה השאלה מי בעליהן של שטרי איגרות חוב שמצא אדם מוטלות על רצפת חדר הכספות בבנק. לשאלה זו לא נמצאה תשובה ברורה בחוקי מדינת ישראל, ונתגלתה לאקונה. יש שביקשו לפנות אל דיני השבת אבידה שבמשפט העברי, שכללו פירוט בסוגיה זו.
השופט חיים כהן, שישב בדין, הביע את עמדתו כי אכן, כלשון חוק יסודות המשפט, יש לפנות קודם אל הלשון המפורשת בחוק, לאחר מכן אל התקדים, ואל ההיקש, ואם התשובה לא תימצא בכל אלו, רק אז יש לפנות אל המשפט העברי.
לעומתו, סבר השופט מנחם אלון כי אל המשפט העברי ניתן לפנות גם במקרה שיש פרשנויות שונות להוראה משפטית, ולא רק במקרה של לאקונה, כדבריו: "הפנייה למערכת המשפט העברי כמקור השראה ראשי וראשון במעלה לפרשנותו של המשפט הישראלי, כאשר פנייה זו נעשית בעיון הראוי והזהירות הדרושה, לפי צורכי השעה ועניינו של החוק, תעניק למשפט הישראלי שורשים היסטוריים משלו, ותפתח סינתזה זו שבין מערכת המשפט העברית לבין מערכת משפטה של המדינה היהודית".
השופט אהרן ברק, שישב אף הוא בדין, סבר לעומתם כי: "אין זה נכון מבחינה פורמלית, ואין זה רצוי מבחינה מהותית, להעמיד את המשפט העברי כמקור פרשני, אליו חייב השופט לפנות, במקום שהוא מתקשה בפירוש החוק. הפניה שכזו, בלא הוראה מפורשת בחוק, אינה עולה בקנה אחד עם מהות הפרשנות, הבאה לפרש מלים וללמוד על כוונה ומטרה מתוך החוק עצמו, על רקע חקיקה הדומה לו, ושאינה משתלבת כלל בהפניה למקור אחר, יהא ערכו הלאומי והתרבותי רב ככל שיהיה".
בפסק דין קניג נ. כהן חזרו השופטים אלון וברק על גישתם זו, תוך שהשופט אלון מנסה להרחיב את המקרים שבהם חייב השופט לפנות אל המשפט העברי, וברק מנסה לצמצמם.
השופט ברק סבר כי
השופט אלון סבר כי לא רק שהחוק מאפשר פנייה אל המשפט העברי, אלא גם מחייב אותה, שכן בשל העובדה שפרשנות על פי המשפט העברי כמקור מדריך הייתה נהוגה גם בטרם נכנס החוק לתוקף, לא ניתן להבין את סעיף 2 לחוק יסודות המשפט המבטל את הצינור דרכו נכנסה הפרשנות מהמשפט האנגלי, אלא כהוראה המחייבת פנייה אל המשפט העברי.
עמדות אלו חודדו בפסק דין ז'רז'בסקי נ. ראש ממשלת ישראל, שעסק בשאלת אכיפתו של הסכם קואליציוני שנוי במחלוקת. במסגרת הדיון הביע השופט ברק את דעתו כי 'עקרונות החירות, היושר, הצדק והשלום של מורשת ישראל' הם אמנם חלק מ"עקרונות היסוד של השיטה", אך אין הם מתייחדים בכך שאליהם, ורק אליהם יש לפנות.
לקראת חקיקת החוק, במהלך דיוני הכנסת, חברי ועדה רבים התייחסו למשפט העברי לביסוס עמדותיהם בנוגע לחוק.