stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרכז הלאומי לבקרת מחלות (הודו)
היסטוריה

מקורו של המכון ניתן לייחס "ללשכה המרכזית למלריה" שהוקמה בקאסולי, הימאצ'ל פרדש, הודו בשנת 1909.
המכון המאורגן הוקם מחדש כדי לפתח מרכז לאומי להוראה ומחקר בתחומים שונים של אפידמיולוגיה ובקרה על מחלות מועברות. המכון היה אמור לשמש כמרכז מצוינות למתן מומחיות רב-תחומית ומשולבת בבקרת מחלות. המכון הוטל על המשימה לפתח כלים אפידמיולוגיים כלכליים מהירים ואמינים שניתן ליישם ביעילות בתחום לבקרת מחלות מועברות. מטרות המכון מכסות באופן נרחב שלוש פעילויות - הכשרה, שירות ומחקר מבצעי בתחום מחלות מועברות ומניעתן ובקרתן במדינה. המרכז נמצא בקשר עם אוניברסיטת גורו גובינד סינג אינדרפרסטה, דלהי.
המרכז לאיידס ולמחלות קשורות הוקם במכון הלאומי למחלות תקשורת (NICD) כמעבדת הפניה לאומית בהתאם להנחיות NACO בשנת 2002.
ב־30 ביולי 2009 הוא נקרא כמרכז הלאומי לבקרת מחלות.
חטיבות

ל- NCDC יש ארבעה עשר מרכזים / חטיבות טכניות תחתיו
תוכנית מעקב משולב למחלות (IDSP)
המרכז לאיידס ומחלות קשורות (CARD)
אגף אפידמיולוגיה
החטיבה למלריולוגיה ותיאום (M&C)
חטיבת הלמינולוגיה
ביוכימיה וטוקסיקולוגיה
חטיבת ביוטכנולוגיה
חטיבת מיקרוביולוגיה
אנטומולוגיה רפואית וניהול וקטור (CME ו- VM)
חלוקת זונוזיס
המחלקה למחלות טפיליות (DPD)
המרכז לבריאות הסביבה ובריאות תעסוקתית (CE&OH)
המרכז למחלות שאינן מועברות (CNCD)
מרכז פיקוח והערכה סטטיסטי (SM&EC)
תקציב ותפעול

ל-NCDC עובדים 434 קצינים ופקידים. הקצאת התקציב לשנת הכספים 2017 היה ₹ 233.04 קרורים (כ-35 מיליון דולר).
פעילויות

רופאים מ-NCDC זומנו בעבר לחקירת התפרצויות אפשריות של מחלות כולל חשד למקרים של מגפה דלקתית בפנג'אב בשנת 2002, התפרצויות נגיף הסארס בשנת 2004, התפרצות דלקת קרום המוח בדלהי בשנת 2005 ושפעת העופות בשנת 2006, ויש להם בדק את ההיערכות לנגיף קורונה בשנים 2019–2020.
איתור מחלות עולמיות

NCDC בשיתוף עם המרכז לבקרת מחלות ומניעה הקים את המרכז האזורי לגילוי מחלות (GDD) בניו דלהי בהודו. זה הביא לשיתופי פעולה ארוכי טווח בבריאות הציבור בין ממשלת הודו וארצות הברית בתחומים רבים, כולל הקמת מחקר ומעקב באיכות גבוהה על מחלות זיהומיות חשובות בבני אדם, הקמת תוכנית EIS ההודית (מערכת האפידמיולוגיה למודיעין) ופיתוח ה-NCDC כסוכנות בינלאומית בדרום אסיה.
הערות שוליים

↑  "India National Centre for Disease Control". International Association of National Public Health Institutes (באנגלית). נבדק ב-2020-01-28.
↑  Sethi, Chitleen K. (18 בפברואר 2002). "Tests point to plague - One more death takes toll to four". Tribune India. נבדק ב-2020-01-29. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sunderarajan, P. (2003-04-05). "SARS scare: two scientists sent to Bhopal". The Hindu (בIndian English). ISSN 0971-751X. נבדק ב-2020-01-29.
↑  ANI (2020-01-27). "NCDC reviews preparedness regarding coronavirus in RML hospital". Business Standard India. נבדק ב-2020-01-30.
↑  Sharma, Neetu Chandra (2020-01-25). "11 people under observation for coronavirus, PMO holds high-level meeting". Livemint (באנגלית). נבדק ב-2020-01-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 0086 9601  LCCN: n83014110  VIAF: 150130417   WorldCat (עם VIAF): 150130417 
המנהל SP ראמאקרישנן בשלט למכון המרכזי החדש למחלות תקשורת (1964). קרדיט: מכון Wellcome
המיסיונים הישועיים של הגוארני

במהלך המאות ה-17 וה-18 הקימו הישועים כ-30 מיסיונים ורדוקסיונים באזור הנהרות אורוגוואי ופרנה, שנועדו לבני הגוארני ועמים נוספים שהתגוררו באזור. רוב שרידי המיסיונים מצויים כיום בשטחה של ארגנטינה (מרביתם בפרובינציית מיסיונס הקרויה על שמם ומקצתם בקוריינטס), והיתר בברזיל ובפרגוואי. ב-1983 ו-1984 הכריז אונסק"ו על חמישה מהם כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

המיסיונרים הגיעו ליבשת אמריקה בהזמנת הספרדים בראשית המאה ה-17, במטרה לסייע בהמרת דתם של הילידים, והיו ביניהם ישועים, פרנציסקנים ודומיניקנים. הישועים התמקדו בשני אזורים עיקריים: צ'יקיטוס שבמזרח בוליביה של ימינו, והאזור הכולל את דרום ברזיל, צפון-מזרח ארגנטינה ומזרח פרגוואי של ימינו. באזורים אלה הקימו המיסיונרים רדוקסיונים - יישובים שבהם רוכזו הילידים, והתקיימה פעילות המיסיון. מלבד לימודי התרבות הספרדית ועקרונות הנצרות, סיפקו הרדוקסיונים רווחה כלכלית וכן הגנה מפני סוחרי העבדים הספרדים והפורטוגלים.
ב-1750 נחתם חוזה מדריד ששינה את הגבולות באזור, ונהר האורוגוואי נקבע כגבול בין האימפריה הפורטוגזית לבין האימפריה הספרדית. ממזרח לנהר, עתה בשטחה של ברזיל, נותרו שבעה רדוקסיונים ישועיים באזור המכונה מיסיונס אוריינטאלס ("המיסיונים המזרחיים"). ב-1756 התקוממו תושבי הרדוקסיונים נגד הסיפוח לברזיל, ופרצה מלחמת הגוארני. כוח משותף לספרד ולפורטוגל נשלח לאזור והביס את התושבים המקומיים. בשיאם, התגוררו ב-30 הרדוקסיונים כ-84 אלף תושבים. בגדול שבהם, סאו מיגל דאס מיסואס התגוררו כ-6,600 תושבים.
ב-1759 הורתה ממשלת פורטוגל, בהשראתו של שר הממלכה סבשטיאאו דה מלו, על סגירתם של כל המיסיונים הישועיים שבשטח ברזיל. באותה העת חלק ניכר ממיסיונס היה חלק מברזיל, וגם מיסיונים אלה נסגרו. ב-1767 גורשו הישועים גם מהטריטוריות הספרדיות. רבים מבני הגוארני ששהו ברדוקסיונים היו לעבדים העובדים במטעים. הרדוקסיונים עצמם ננטשו מיושביהם, מבניהם התפוררו וצמחייה כיסתה אותם. במהלך המאה ה-20 הוחל בשיקומם ובשחזורם של כמה מהם.
ב-1983 הכריז אונסק"ו על סאו מיגל דאס מיסואס במדינת ריו גראנדה דו סול שבברזיל כאתר מורשת עולמית. שנה לאחר מכן הצטרפו לסאו מיגל ארבעה שרידי רדוקסיונים נוספים בארגנטינה: נואסטרה סניורה דה לורטו, נואסטרה סניורה דה סנטה אנה, סן איגנסיו מיני וסנטה מריה לה מז'ור. חמשת האתרים מהווים יחד אתר מורשת עולמית אחד. סאו מיגל דאס מיסואס וסן איגנסיו מיני נחשבים לשמורים מביניהם.
ראו גם

המיסיונים הישועיים בצ'יקיטוס
איור של בית הכומר בסן איגנסיו מיני, 1846
המיפוי הטריגונומטרי הגדול

ג'ורג' איוורסט
המיפוי הטריגונומטרי הגדול הוא פרויקט טריאנגולציה מקיף של הודו שנערך על ידי הבריטים וההודים במשך רוב המאה ה-19.
בתחילה הוביל אותו ויליאם למבטון ולאחר מכן ג'ורג' איוורסט ואנדרו וו (Andrew Waugh). במסגרת המיפוי מופו ותוחמו גבולות השליטה הבריטית בהודו, ונמדדו הפסגות ברכס ההרים הגבוה בעולם, רכס ההימלאיה. בין השאר נתגלה במיפוי כי "פסגה XV", הלא היא פסגת האוורסט, היא הפסגה הגבוהה בעולם. גם פסגת K2, הפסגה השנייה בגובהה בעולם, מופתה במיפוי זה.
המיפוי שבוצע בעזרת תאודוליטים החל מ-1802 מהקצה הדרומי של הודו לכיוון צפון, נועד במקורו למדוד קשת לאורך קשת האורך ובכך לקבל מידע מדויק על עקמומיות כדור הארץ. למיפוי הייתה השפעה מדעית עצומה, ובין השאר נמדדה בו לראשונה בצורה מדויקת אורכה של קשת האורך של כדור הארץ.
מדידת גובה האוורסט

המיפוי הגיע אל מרגלות ההימלאיה רק עם פרישתו של אוורסט וחזרתו לבריטניה. יורשו בתפקיד אנדרו וו שנכנס לתפקיד ב-1843 החל למדוד מתוך צפון הודו את גובהם של ההרים ברכס ההימלאיה. את החישובים ביצע בקולקטה (נקראה אז כלכותה) המתמטיקאי ההודי רד'נאת סיקדאר, שהיה "המחשב האנושי" של הפרויקט באותה עת. כבר ב-1847 הם גילו שרבות מהפסגות בהימלאיה גבוהות יותר מפסגות הרי האנדים, שעד אז היו הגבוהות ביותר שנמדדו, אולם וו לא פרסם את הממצאים, והחליט לבדוק קודם האם יש פסגות יותר גבוהות, שטרם נצפו ונמדדו, במקבץ הפסגות הרחוק יותר על גבול נפאל וטיבט. הפסגות נמדדו, ממרחק של מאות קילומטרים, באותה שנה, ושוב ב-1849, ואחרי תהליכים של זיהוי הפסגות מהמקומות השונים שבהן נמדדו, והחישובים הטריגונומטריים של סיקדאר, הם הגיעו ב-1852 למסקנה שהפסגה שלה הם קראו פסגה XV, היא הגבוהה ביותר, והיא כנראה הנקודה הגבוהה ביותר על פני כדור הארץ.
וו עדיין התמהמה בפרסום הממצאים, ורק ב-1856 הוא דיווח על תוצאות המדידה, והודיע ש"פסגה XV" שבהימלאיה הנפאלית גובהה הוא 29,002 רגל (8,840 מטר), ושזהו כנראה ההר הגבוה ביותר בעולם.
ראו גם

הקשת הגאודזית של שטרובה
המרכז הלאומי לבניית מטוסים מיל וקאמוב

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  מערך הסחר הרוסי (MVZM)  בורסת מוסקבה 
 מייסדים:  מיכאיל מיל
 תקופת הפעילות:  1947–2020 (כ־73 שנים) 
 חברת אם:  רוסטך
 מיקום המטה:  מוסקבה, רוסיה
 קואורדינטות:  55°39′51″N 37°56′08″E﻿ / ﻿55.6641°N 37.9356°E﻿ / 55.6641; 37.9356 
 בעלות:  מסוקי רוסיה
 ענפי תעשייה:  תעשייה אווירית
 מוצרים עיקריים:  מסוקים וכלי טיס צבאיים
 הכנסות:  10,754,617,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח תפעולי:  1,252,207,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 רווח:  396,402,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 הון עצמי:  4,031,042,000 רובל רוסי (נכון ל־2017) 
 עובדים:  3,246 (נכון ל־2015) 
  
 www.rhc.aero/structure/nhc
 he
 
המרכז הלאומי לבניית מטוסים מיל וקאמוב (ברוסית: Национальный центр вертолетостроения имени М.Л. Миля и Н.И. Камова) הוא חברה רוסית לבניית מסוקים שמפעליה ממוקמים בטומלינו שבמחוז המשנה ליוברצי במחוז מוסקבה. החברה נחשבת ליצרנית מסוקי הקרב הגדולה ביותר ברוסיה. החברה נוצרה בדצמבר 2019 ממיזוגן של מיל וקמוב. מהווה חלק מתאגיד מסוקי רוסיה של רוסטך ומהווה נדבך חשוב בתעשייה האווירית ברוסיה.
מיל

מפעל המסוקים של מוסקבה ע"ש מ.ל. מיל (ברוסית: Московский вертолётный завод имени М. Л. Миля) הייתה חברת רוסית לייצור מסוקים שהוקמה על ידי מיכאיל מיל ב-1947. החברה אורגנה מחדש בדצמבר 2019 כחלק מתאגיד "מסוקי רוסיה", המאגד את יצרניות המסוקים הגדולות ברוסיה.
מיל > מסוקי מיל

לחברה מעל 45 סוגי מסוקים, ביניהם:
מיל מי-6
מיל מי-8
מיל מי-17
מיל מי-24
מיל מי-26(אנ') - המסוק הגדול בעולם
מיל מי-28
מיל מי-38
מיל מי-54
קמוב

| --- | --- |
 :  ראו גם – קמוב
קמוב (ברוסית: Камов, באנגלית: Kamov) הייתה חברת מסוקים רוסית שהוקמה על ידי ניקולאי איליץ' קאמוב בשנת 1929 כמשרד לתכנון ניסויי מספר 938 (OKB-938). החברה ייצרה וסיפקה כלי טיס צבאיים, מסוקים, מסוקי קרב ותובלה לצבא הרוסי וייצאה מסוקים בעיקר למדינות מזרח אירופה.
קמוב > מטוסי קמוב

קמוב Ka-15
קמוב Ka-18
קמוב Ka-20
קמוב Ka-22
קמוב Ka-25 – מסוק ימי ללוחמה נגד צוללות
קמוב Ka-27 – מסוק ימי ללוחמה נגד צוללות
קמוב Ka-28 – מסוק רב תכליתי (שימש להובלת מטענים, סיור וחיפוש, הסעת נוסעים)
קמוב Ka-32 – מסוק רב תכליתי (שימש להובלת מטענים, סיור וחיפוש, הסעת נוסעים)
קמוב Ka-v-5 – מסוק קרב שפיתוחו בוטל בשנות ה-60
קמוב KA-50 "בלאק-שארק" – מסוק קרב שתוכנן בשנות ה-80 ונכנס לשירות באמצע שנות ה-90.
קמוב Ka-52 "אליגטור" – גרסה משופרת לקמוב 50
קמוב Ka-50-2 "ארדוגאן" – גרסה משופרת לקמוב 50, פיתוח רוסי-ישראלי משותף
קמוב Ka-60 – מסוק תובלה
קמוב Ka-226 – מסוק תובלה
קאמוב Ka-137 – מסוק בלתי מאויש
גלריה

מסוק מיל מי-8 מתוצרת החברה, מוצב כאנדרטה במתחם המפעל.
מסוק קרב Ka-50 של חיל האוויר הרוסי, מתוצרת החברה.
קמוב KA-60.
ראו גם

קאזאן מסוקים
תעשיית תעופה ברוסיה
העיר החופשית ליבק

העיר החופשית ליבק (בגרמנית: Freie Stadt Lübeck) הייתה עיר חופשית בתחומי האימפריה הרומית הקדושה ולאחר מכן בתחומי הקונפדרציה הגרמנית והאימפריה הגרמנית. העיר התקיימה כעיר חופשית עד 1937, שאז סופחה לפרובינציית שלזוויג-הולשטיין.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 1226 הקיסר פרידריך השני העלה את דרגת העיר לעיר קיסרית חופשית, והיא הפכה לעיר החופשית ליבק. במאה ה-14 ליבק הפכה ל"מלכת ברית ערי ההנזה", ונהייתה העיר לעיר החזקה והגדולה ביותר בברית.
בשנת 1359 קנתה העיר את הרשאפט מאלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג, ובשנת 1370 קנתה את לורדות ברגדורף, שכללה חלק ניכר מנתיב הסחר בין המבורג לליבק. בשנת 1375 כינה הקיסר קרל הרביעי את ליבק כ"אחת מחמש תהילות האימפריה הרומית הקדושה" יחד עם הערים: ונציה, רומא, פיזה, ופירנצה.
ליבק איבדה ממעמדה לאחר השתתפותה במלחמת אזרחים בדנמרק, שבה נחלה תבוסה. לאחר התבוסה כוחה של העיר החל לדעוך. ליבק הצליחה להישאר נייטרלית במלחמת שלושים השנים, אך עם ההרס שנגרם על ידי שלושים שנות המלחמה ועקב כיוונו של המסחר האירופאי למסחר טרנס-אטלנטי, ברית ערי ההנזה והעיר ליבק איבדו מחשיבותן. לאחר שברית ערי ההנזה התפרקה למעשה בשנת 1669, ליבק נותרה עיר סחר חשובה בים הבלטי.
המלחין הגדול דיטריך בוקסטהודה החל לנגן כנגן עוגב בכנסיית מריה שבעיר בשנת 1668 ונותר במשרה עד שנת 1703 לפחות.
במסגרת מלחמת הקואליציה הרביעית נגד נפוליאון, חיילים תחת פיקודו של ברנדוט (מלך שוודיה ונורווגיה) כבשו את ליבק הנייטרלית ב-6 בנובמבר 1806. מאז ליבק הייתה למעשה מסופחת לצרפת עד קונגרס וינה בשנת 1815.
בקונגרס וינה אושרה עצמאותה של ליבק והיא הפכה לאחת מ-39 מדינות ריבוניות של הקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1867 הצטרפה ליבק לקונפדרציה הצפון-גרמנית, ובשנת 1871 הפכה למדינה אוטונומית כחלק מהאימפריה הגרמנית. במהלך רפובליקת ויימאר נחלש מעמדה של העיר, ובשנת 1937 סופחה העיר לשלזוויג-הולשטיין.
המצור על האופידום של האדוואטוקים

מצור האופידום של האדוואטוקים התרחש אחרי קרב סאביס בשנת 57 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה. האדווטוקים היו חלק מהקואליציה הבלגית שנוצרה בשנת 57 לפנה"ס כדי להתמודד עם פלישתו של קיסר לגאליה. קיסר ניצח את הבלגים בשני קרבות גדולים: קרב אקסונה וקרב סאביס ורק שבט האדוואטוקים נותר חופשי.
צבאו של קיסר התקרב לאופידום, שקיסר לא מסר את שמו, והטיל עליו מצור. האדוואטוקים היו יכולים להיכנע ובכך למנוע מעצמם גורל אכזר שהיה מנת חלקם של אלה שהעיזו להתנגד למכונת הלוחמה הרומית, אך הם בחרו להתבצר באופידום וסירבו לפתוח את השערים.
קיסר הורה לבנות סוללת עפר מחוזקת בחפיר ובביצורי עץ חזקים שכללו מגדלים סביב האופידום. לאחר השלמת טבעת הכיתור, בנו הרומים מגדל מצור גדול שהטיל מורא על האדוואטוקים שלא היו רגילים למתקן מצור מתוחכם כל כך והחלו לחשוש לגורלם. משלחת של מכובדי האדוואטוקים נשלחה לקיסר לשאת ולתת על תנאי הכניעה. האדוואטוקים הסכימו להכניס חיל מצב רומי לעירם ולמסור את כלי נשקם. יחד עם זאת, הכניעה של האדווטוקים לא נעשתה בלב שלם. אחרי שחלק מהצבא הרומי נכנס לעיר, הם החליטו לתקוף אותו בלילה. יתרה מכך, יצאו מהשערים ותקפו את טבעת הכיתור הרומית עצמה. החיילים הרומים עמדו על המשמר והדפו בקלות את ההתקפה. העונש על הפרת תנאי הכניעה היה חמור - כל תושבי האופידום, כ-53,000 במספר נמכרו לעבדות.
הנרי ברוקס

| --- | --- |

 לידה:  1762 או 1765 דבלין, ממלכת אירלנד 
 פטירה:  23 באוקטובר 1837 דבלין, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 צאצאים:  סמואל פרדריק ברוקס, ג'יימס הנרי ברוקס, ויליאם ברוקס, הנרי ברוקס הצעיר 
 
הנרי ברוקס (באנגלית: Henry Brocas;‏ 1762 או 1765 – 1837) היה אמן אירי הידוע בנופיו.
ביוגרפיה

הנרי ברוקס נולד בדבלין ב-1762 או ב-1765. משפחת ברוקס היא צאצאית של האנגלי רוברט ברוקס, שהגיע לאירלנד מדרבישייר בתקופת שלטונו של קרומוול. ברוקס היה בנם החמישי של רוברט ובריג'ט ברוקס (לבית טיילור). אמו הייתה מווקספורד. אחיו הגדול, ג'יימס, היה גם אמן הנרי ברוקס עבר בחייו במספר כתובות בדבלין.
ביוגרפיה > קריירה אמנותית

הוא היה אמן אוטודידקט, עבד בצבעי מים ושמנים, וגם היה חרט פורה. תחריטיו כללו דיוקנאות, קריקטורות ונופים, שפורסמו בכתבי עת ובמגזינים של דבלין. אחת מהקריקטורות הפוליטיות המוקדמות שלו הופיעה ב-Exshaw's Magazine ב-1784 בשם ״אהבת השועל והגירית״. הוא גם הפיק מספר מערכונים סאטיריים על חוק האיחוד בשנת 1800. הוא הפיק דיוקנאות חרוטים של האנשים המפורסמים ביותר של ימיו, כולל וולטר הוסי בורג, ג'ון פוסטר וארל פיצוויליאם. הוא חרט דיוקן של רוברט אמט שפורסם ביום 19 בספטמבר 1803.
בשנת 1801 הוא מונה למאסטר של בית הספר לנוף ולקישוט של החברה המלכותית של דבלין, תפקיד אותו מילא עד מותו, אף שנחשב למורה גרוע. הוא ננזף בקביעות על ידי מנהל בית הספר על שמירת זמן גרועה ושיטות הוראה בלתי צפויות שלו, והושעה לתקופה קצרה בדצמבר 1832 בגלל "אי כפיפות ואי ציות לפקודות". הוא הציג בתערוכות שונות בדבלין בין השנים 1800 ל-1812, וב-1837 הציג ארבעה רישומים באקדמיה המלכותית היברניאן.
בתחילת המאה ה-19 הוא צייר קריקטורות פוליטיות עבור המגזין האירי של וולטר קוקס, המתארים זוועות בריטיות במהלך המרד האירי של 1798.
הוא נפטר בדבלין ב-2 בנובמבר 1837. ארבעה מבניו, ג'יימס הנרי, סמואל פרדריק ברוקס, ויליאם והנרי, היו גם הם אמנים.
הערות שוליים

↑  Bryan, Michael (1886). "Brocas, Henry". In Graves, Robert Edmund (ed.). Bryan's Dictionary of Painters and Engravers (A–K). Vol. I (3rd ed.). London: George Bell & Sons.
↑  Clarke, Frances (2009). "BROCAS, Henry, senior". In McGuire, James; Quinn, James (eds.). Dictionary of Irish Biography. Cambridge: Cambridge University Press.
↑  Raftery, P. J. (1961). "The Brocas Family, Notable Dublin Artists". Dublin Historical Record. 17 (1): 25–34. ISSN 0012-6861
↑  Butler, Patricia (1997). Three hundred years of Irish watercolours and drawings. London: Phoenix Illustrated. p. 41.
↑  Walter F. Strickland, "Brocas, Henry, senior", A Dictionary of Irish Artists, 1913
↑  Roy Douglas, Liam Harte & Jim O'Hara, Drawing Conclusions: A Cartoon History of Anglo-Irish Relations 1798-1998, The Blackstaff Press, Belfast, 1998, pp. 25-26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6893 3684  KulturNav: be97c2c0-d558-4e24-8174-f8d885a3bb5d  LCCN: nr92026438  RKD: 12719  ULAN: 500029404  VIAF: 95863136   WorldCat (עם VIAF): 95863136
המרכז הלאומי לחינוך מדעי

| --- | --- |
 תחום:  הוראת המדעים 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  אוקלנד 
 מייסדים:  סטנלי ויינברג 
 תקופת הפעילות:  1981–הווה (כ־43 שנים) 
 www.ncse.com
 
המרכז הלאומי לחינוך מדעי (באנגלית: National Center for Science Education,‏ NCSE) הוא ארגון ללא כוונת רווח הממוקם באוקלנד, קליפורניה, ומסונף לאגודה האמריקאית לקידום המדע (American Association for the Advancement of Science). מטרתו היא להפיץ בציבור את הידע בנוגע להיבטים החינוכיים והמדעיים של מחלוקות בנושא לימוד האבולוציה ושינויי האקלים, ולספק מידע ומקורות מידע לבתי ספר, הורים ואזרחים הפועלים לקידום החינוך המדעי בבתי הספר הציבוריים בארצות הברית. במרכז חברים 4,500 מדענים, מורים, אנשי כמורה ואזרחים ממגוון השתייכויות פוליטיות ודתיות.
המרכז מתנגד להנחלת השקפות דתיות בשיעורי מדע בבתי הספר הציבוריים של ארצות הברית, ופועל לשם כך במגוון יוזמות כגון פרויקט סטיב. המרכז נחשב לארגון האנטי-בריאתני המוביל בארצות הברית.
הקמה

בשנת 1980 החל סטנלי ויינברג, מורה בתיכון באיווה, להקים ועדות ארציות להגנה על החינוך העוסק בתורת האבולוציה, על פי דפוס הוועדות במושבות הבריטיות שלפני המהפכה האמריקאית. מטרתן הייתה להפיץ מידע עבור המעוניינים בכך, לגבי ניסיונותיהם של בריאתנים לחדור למערכות החינוך המדעי ולפעול לשם תגובה פוליטית ברמה המקומית. פעילות זו התפשטה לכדי פעילות התנדבותית ברוב מדינות ארצות הברית, ולשם כך הוקם בשנת 1983 המרכז, לשם הפקתו של עלון הדן בוויכוח בין הבריאתנים לאבולוציוניסטים. בשנת 1987 התמנתה יוג'יני סקוט, בעלת תואר דוקטור באנתרופולוגיה פיזית, לתפקיד מנהלת המרכז.
פעולה

NCSE מספק מידע חינוכי ומדעי בעלונים ובאתר האינטרנט שלו, בנושא אבולוציה וביולוגיה, ומסייע בתיאום פעילויות למאבק בבריאתנים. הוא מנהל מעקב אחר יוזמות חקיקה של מחוקקים בריאתנים בבתי מחוקקים במדינות ארצות הברית השונות, ופועל לחינוך ולהסברה תקשורתית בהסתמך על התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית המחייב הפרדת דת מהמדינה, וכן על שורת פסקי דין שקבעו כי חינוך על פי הנחות בריאתניות המבוססות על כתבי קודש של דת זו או אחרת מפרות את התיקון הראשון (פסק דין טורסקו נגד ואטקינס (אנ'), פסק דין אדוארדס נגד אגילארד, פסק דין סלמאן נגד מחוז קוב (אנ'), פסק דין קיצמילר נגד ועדת החינוך של דובר ועוד).
היסטוריון המדע מייקל שרמר מתאר את אתר האינטרנט של הארגון בתור אחד מ"שני המקורות הטובים ביותר באינטרנט בנוגע לנושא האבולוציה מול הבריאתנות" (השני הוא TalkOrigins Archive) (אנ'). המרכז מתנגד לתאוריית "התכנון התבוני" ולתאוריות אחרות שמהוות גרסאות שונות של הבריאתנות.
NCSE נייטרלי מבחינה דתית, נמנע מלצדד בתומכים דתיים או אתאיסטים של האבולוציה ומשתף פעולה עם ארגונים דתיים מקומיים ולאומיים, עם האקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ועם אגודות לאומיות שונות להוראת המדעים.
NCSE מארגן הרצאות של ביולוגים, אנתרופולוגים, פילוסופים ותאולוגים בנושאים הקשורים למדע, לאבולוציה ולחינוך. הוא מארח כנסים ומפרסם דו"חות דו חודשיים, בהם קובצי ניתוחים מדעיים של טקסטים בריאתניים וחוברות הסברה.
בשנת 2005 סייע NCSE בתביעה במשפט "קיצמילר נגד ועדת החינוך של מחוז דובר", משפט בה נבחנה החוקתיות של לימוד הבריאתנות בבתי הספר הציבוריים, והעמיד לרשות התביעה את ספרייתו ובה חומרים עשירים בנושא הבריאתנות. ניק מאצקה (Nick Matzke), מנהל פרויקט המידע הציבורי של המרכז, היה יועץ לתביעה והיה אחראי לגילוי ההחלפה של הביטוי "בריאתנות" בביטוי "תכנון תבוני" בטיוטות של הספר הבריאתני "על פנדות ואנשים" (אנ'), גילוי שמשמעותו הייתה שהתכנון התבוני זהה לבריאתנות בהנחות היסוד שלו. גילוי זה היה חלק מכריע בעדותה של ברברה פורסט (ממנהלות NCSE). עדות זו צוטטה בהרחבה בפסיקתו של השופט ג'ון א. ג'ונס השלישי השופט הפדרלי (מינוי של הנשיא הרפובליקני ג'ורג' ו. בוש משנת 2002), שקבע כי מכיוון שהתכנון התבוני הוא השקפה דתית על ענף הביולוגיה, ואינו השקפה מדעית, אין ללמדו בבתי הספר הציבוריים, הממומנים מכספי המדינה, וזאת עקב ההפרדה בין דת ומדינה המתחייבת בחוקה האמריקאית.
בינואר 2014 סייעו אנשי NCSE לביל ניי להתכונן לעימות עם קן האם במוזיאון הבריאה בקנטקי.
חברים ותומכים בולטים במרכז

סטיבן ג'יי גולד
יוג'יני סקוט
קן מילר
ברברה פורסט
זק קופלין
הערות שוליים

↑  פירוט הצעות חוק אנטי-אבולוציוניות במדינות שונות בארצות הברית, בכתב העת המקוון Mother Jones (באנגלית)
↑  10 ההכרעות המשפטיות העיקריות בנושא אבולוציה ובריאתנות בבתי המשפט בארצות הברית, באתר NCSE (באנגלית)
↑  Science Friction: Where the Known Meets the Unknown, Michael Shermer,2004
↑  ביל ניי בראיון עם לורנס או'דונל (אנ') ברשת MSNBC
↑  אתר המרכז הלאומי לחינוך מדעי, ינואר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n85202191   WorldCat (עם LCCN): n85-202191
הולשטיין

ערך זה עוסק בחבל ארץ בגרמניה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מפה של חצי האי יוטלנד עם מיקומם של הולשטיין ושלזוויג
הולשטיין (בגרמנית: Holstein) הוא שמו של חבל ארץ היסטורי בחצי האי יוטלנד, הנמצא כיום בשטחה של מדינות שלזוויג-הולשטיין והמבורג שבגרמניה. החבל מתוחם על ידי הנהר אלבה והמבורג בדרום, הים הבלטי במזרח, נהר האידר (אנ'), וחבל שלזוויג בצפון, והים הצפוני במערב. בירת הולשטיין היא קיל. מקור השם "הולשטיין" בא מהמילים "Holseta Land" ("הולסטה לאנד") שמקורן בשפות הגרמניות העתיקות, ופירושן הוא "ארץ היערות".
יהודים

בשנת 1863 תואר מעמד היהודים בהולשטיין:
באותה תקופה בקשה ממשלת דנמרק להעניק שוויון זכויות ליהודים, אך ועד הולשטיין הערים מכשולים על המהלך. כך מתואר הדבר בעיתון הכרמל:
הערות שוליים

↑  דענעמארק, הכרמל, 15 בפברואר 1861
↑  דענעמארק, הכרמל, 10 ביולי 1860
↑  על המדינות בו יאמר, המגיד, 30 בינואר 1861
↑  הליכות עולם ד', הכרמל, 1 במאי 1863
↑  חדשות שונות, המגיד, 28 באוקטובר 1863
↑  הליכות עולם, הכרמל, 1 בינואר 1864
על המדינות בו יאמר, המגיד, 20 בינואר 1864
↑  הליכות עולם, המליץ, 29 בדצמבר 1864
על המדינות בו ייאמר, המגיד, 22 במרץ 1865
↑  על המדינות בו ייאמר, המגיד, 3 במאי 1865
↑  על המדינות בו יאמר, המגיד, 30 באוגוסט 1865
↑  על המדינות בו ייאמר, המגיד, 14 בפברואר 1866
1 2  דענעמארק, הכרמל, 20 במרץ 1863
↑  ענגעלאנד, המגיד, 26 במרץ 1863
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ge137087
הנרי ברייט

| --- | --- |

 לידה:  1810 סקסמנדהם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  21 בספטמבר 1873 (בגיל 63 בערך) איפסוויץ', הממלכה המאוחדת 
 
הנרי ברייט (באנגלית: Henry Bright‏; 5 ביוני 1810 – 21 בספטמבר 1873) היה צייר נוף אנגלי, הקשור לאסכולת הציירים בנוריץ'.
ביוגרפיה

הנרי ברייט נולד ב־5 ביוני 1810 בסאפוק, בנם השלישי מתוך תשעה ילדיו של ג'רום ברייט (1770–1846), שען, וסוזאנה דני, מאלבורג בנורפוק, שהתחתנו ב־28 ביוני 1790.
ברייט נשלח ללמוד על ידי משפחתו אצל כימאי בוודברידג', סאפוק, אך הועבר לאחר מכן לכימאי בנוריץ', פול סקוויירס. במהלך החניכה הזו, או אולי אחר כך, הוא עבד בבית החולים ותקופה זו בילה חלק מזמנו הפנוי בציור ורישום.
לאחר שהוכרו כישרונותיו האמנותיים הוא הפך לתלמידו של אלפרד סטנארד. כנראה הוא הוכשר גם על ידי ג'ון ברני כרום וג'ון סל קוטמן, שניהם היו חברים באגודת האמנים נורוויץ'.
בסביבות 1833 חזר ברייט לסקסמונדהאם כדי להינשא לנערה מקומית, אליזה ברייטלי, ב־8 במאי. ידוע ששניים מילדיהם שרדו והגיעו לבגרות. ברייט עבר עם משפחתו לפדינגטון בלונדון, בשנת 1836, ובשנת 1848 עברו להתגורר באילינג, שם נפטרה אשתו אליזה.
ב־1854 התגורר ברייט בסנט ג'ון ווד, אך עזב את לונדון בשנת 1858 מסיבות בריאותיות והתיישב עם בנותיו בבית אחיו בסקסמונדהם. ברייט המשיך לבקר בלונדון מסיבות עסקיות ולצפות בתערוכות. משנת 1860 התגורר ברדהיל שבסארי.
הוא נפטר באיפסוויץ' בשנת 1873.
יצירתו

הוא צייר במקומות שונים באנגליה, סקוטלנד, ויילס וברחבי אירופה, ועבד בצבעי שמן, צבעי מים, גיר ועיפרון. במהלך כמה מסעות רישום אלו ליווה אותו ויליאם טרנר, איתו קשר קשרי ידידות. עבודתו של ברייט זכתה להערכה רבה גם על ידי ג'ון ראסקין.
התערוכה הגדולה הראשונה של ברייט הייתה בלונדון בשנת 1836. הוא הציג בתערוכת האקדמיה של ליברפול באותה שנה. הוא הפך לחבר באגודת הציירים החדשה בצבעי מים בשנת 1839, שם הציג עד 1844.
ברייט פיתח חברות עם אמנים מובילים אחרים, ביניהם סמואל פרוט, הנרי ג'וטסום, דייוויד קוקס, ג'ורג' לאנס, ואחרים. הוא הושפע מטכניקת השמן והעיפרון של הרדינג וכמוהו הוציא מספר ספרי ציור בשנות ה-40 של המאה ה-19.
שמו של ברייט נקשר גם בייצור צבעים צבעוניים. בשנת 1844 רכשה המלכה ויקטוריה את הציור - הכניסה לעיירה פרוסית עתיקה (לונדון, אוסף מלכותי) מהחברה החדשה של ציירים בצבעי מים. הוא קיבל גם כמה עבודות מהדוכסית הגדולה מארי מרוסיה.
הצלחתו המקצועית התרחבה בשיתוף פעולה עם אמנים אחרים, בהם ג'ון פרדריק הרינג וויליאם שייר, שם ברייט בדרך כלל תרם את הרקע.
לאורך הקריירה שלו בלונדון שמר ברייט על קשרים עם אמני אסכולת נורוויץ'.
הערות שוליים

↑  Stephen, Leslie, ed. (1886). "Bright, Henry (1814-1873)" . Dictionary of National Biography. 6. London: Smith, Elder & Co. p. 331.
↑  William Frederick Dickes, The Norwich school of painting : being a full account of the Norwich exhibitions, the lives of the painters, the lists of their respecitve exhibits and descriptions of the pictures, London ; Norwich : Jarrold & Sons, 1905
↑  Frederic Gordon Roe, Henry Bright (Born 1810 circa. Died 1873), Norwich School, London, Walker's Galleries, 1920
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1054320772  ISNI: 0000 0000 3920 2882  LCCN: nb2007027712  RKD: 12580  SNAC: w62z2h93  TePapa: 293  ULAN: 500023103  VIAF: 66000322   WorldCat (עם VIAF): 66000322