פלוגות המנהרות הבריטיות במלחמת העולם הראשונה
הקמת הפלוגות

לאחר המערכה הניידת הנרחבת שהתחוללה בחזית המערבית באירופה בפתיחת מלחמת העולם הראשונה לבשה הלחימה בחזית זו אופי סטטי בעיקרו למשך קרוב לשלוש שנים, כאשר הצדדים הלוחמים הקימו לעצמם מערכת מסועפת של ביצורים וחפירות, שהשתרעה מחוף תעלת למאנש ועד לגבול שווייץ. במציאות זו לא ניתן היה לצדדים הלוחמים לאגף את עמדות האויב שמולן או לעוקפן, אלא בהתקפה חזיתית עליהן – או מתחתיהן. על רקע מציאות זו החל להתפתח בחזית זו השימוש בלוחמת מנהרות.
כבר בשלהי 1914 עלה הרעיון להקים יחידות מנהרות ייעודיות בחיל ההנדסה הבריטי. מפקד הקורפוס הבריטי הרביעי, גנרל הנרי רולינסון (Henry Rawlinson), ביקש להקים ולשגר יחידה שכזו אליו.
ראשונים לנקוט בפועל בלוחמת מנהרות היו הגרמנים: ב-20 בדצמבר 1914 הם פוצצו עשרה מוקשים (למעשה מטעני חומר נפץ), שהוטמנו מתחת לעמדות של גיסות הודיים באמצעות מנהרות שנחפרו מתחת לשטח ההפקר שבינם לבין הקווים הגרמניים. הסתערות רגלים שלהם בעקבות ההתפוצצות גרמה להודים מאות אבדות. בשבועות הבאים התברר כי הגרמנים החלו לחפור מנהרות ולהטמין בהן מוקשים באופן שיטתי. גנרל ג'ון פרנץ', מפקד חיל המשלוח הבריטי בצרפת ובבלגיה, פנה אל שר המלחמה הבריטי קיצ'נר ותיאר את המצב שהתהווה.
כבר בחודש דצמבר פנה אל משרד המלחמה ג'ון נורטון-גריפית'ס (John Norton-Griffiths), קצין לשעבר, חבר הפרלמנט הבריטי ובעל חברה להנדסה אזרחית. חברתו השתמשה בטכניקת חפירה שכונתה Clay-Kicking. בשיטה זו ישב החופר על קרקעית המנהרה כשפניו אל שטח הכרייה וגבו נשען באלכסון על קרש או ערימה של שקי חול. אל כפות רגליו היה קשור להב בעל קצה מעוגל, שאותו הוא החדיר לשטח החפירה שלפניו בדחיפת רגליו ומשהיה בעומק מספיק היה מסובב אותו כדי לפורר ולחלץ כמות גדולה של קרקע. נורטון-גריפית'ס הציע לצאת לצרפת עם קבוצה מעובדיו המיומנים בחפירת מנהרות ולחפור תחת קווי הגרמנים שם.
ההצעה לא זכתה בתחילה לתשומת לב, אך בפברואר 1915, בעקבות פניית פרנץ', זימן קיצ'נר אליו את נורטון-גריפית'ס. הוא הורה לו לצאת לצרפת ולבדוק את היתכנות השימוש בשיטת החפירה שלו בקרקע שם. הבדיקה העלתה כי הדבר אפשרי, וגנרל פרנץ' נתן את אישורו להקמת פלוגות מנהרות נסיוניות. קיצ'נר אישר את הרעיון.
ראשוני החיילים בפלוגות המנהרות היו 18 עובדים מחברתו של נורטון-גריפית'ס. בתוך ימים ספורים הם גויסו לחיל ההנדסה, יצאו לצרפת והחלו בחפירה שם. לנורטון-גריפית'ס ניתן החופש לגייס אזרחים נוספים לפלוגות המנהרות והוא גייס גם עובדים עד גיל 60, רבים מהם מקרב אנשי קהילות של כורי פחם. בסופו של דבר גויסו לפלוגות במהלך המלחמה כורים ממכרות ומחצבות ברחבי בריטניה – מסקוטלנד, צפון-מזרח אנגליה ודרום ויילס.
עד חודש מרץ 1915 כבר הוקמו תשע פלוגות מנהרות (מס' 170 עד 178), שמנו כל אחת 5 קצינים ו-269 חוגרים. אל כל אחת סופחו לסיוע חיילים מחוץ לחיל ההנדסה כדי לסייע להם בביצוע העבודות הפיזיות הקשות שהיו כרוכות בחפירת המנהרות ומילוין בחומרי נפץ. נורטון-גריפית'ס, שמונה לקצין בדרגת רב-סרן, שימש כקצין קישור בין הפלוגות לבין מפקד חיל ההנדסה הבריטי בצרפת ובלגיה.
הפעולה הראשונה של פלוגות המנהרות הדגימה את יעילות שיטותיהן. ב-10 באפריל 1915 הופעלו שישה מוקשים במשקל כולל של 4.5 טון שהטמינו חיילי המנהרות מתחת לגבעה 60 במבלט איפר שבבלגיה. ההתפוצצויות קרעו את ראש הגבעה, חוללו הרס בביצורים הגרמניים בטווח של 250 מטרים ממוקדן, זרעו בהלה גדולה בקרב הגרמנים והותירו מכתש בקוטר של 21 מטרים.
ההצלחה הביאה להרחבת פעילות פלוגות המנהרות. תחום המנהרות הפך לענף נפרד בחיל ההנדסה הבריטי, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ספרינג רוברט רייס (S.R. Rice). במחצית 1916 כבר מנו פלוגות המנהרות 25,000 איש, ובשלהי השנה פעלו 30 פלוגות, מהן שלוש קנדיות, שלוש אוסטרליות ואחת של חיילים ניו זילנדים. פלוגות אלו עסקו בנוסף לחפירת המנהרות והטמנת מוקשים בהן גם בביצוע פעולות הנדסיות שגרתיות יותר. סופחו אליהן לסיוע חיילי רגלים במספר כמעט כפול מאנשיהן. החיילים המסופחים היו לא פעם נמוכי קומה וכאלו שנדחו בשל כך משירות ביחידות רגילות.
באפריל 1916 חזר נורטון-גריפית'ס לבריטניה ולתפקידו כחבר הפרלמנט. הוא קודם לדרגת סגן-אלוף ועוטר בשלושה צל"שים ובאות השירות המצוין.