stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת שלושת ההיינריכים
רקע

בשנת 973 מת אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובנו אוטו השני, מלך גרמניה עלה לשלטון במקומו. עם זאת, כמו אביו, הוא היה צריך להתמודד עם האצולה הסכסונית, שהייתה עוינת כלפי אשתו תאופנו, ועם המצב הרגיש באיטליה, שהגיע לשיאו ברצח של האפיפיור בנדיקטוס השישי בשנת 974. אוטו ניסה להתפייס עם דודו הדוכס היינריך השני, דוכס בוואריה, אולם היינריך אתגר את הקיסר שוב ושוב. בשל קשריו של היינריך עם בורכארד השלישי, דוכס שוואביה וקונרד הראשון, מלך בורגונדי לא חשש היינריך מאוטו, ומינה את בן דודו היינריך לבישוף אאוגסבורג, ואף ערער על זכויותיו של אוטו השני. לאחר מותו של בורכארד השלישי, דוכס שוואביה טען היינריך לזכותו על דוכסות שוואביה, אולם אוטו השני מינה את אחיינו אוטו לדוכס.
המרידות

בשנת 974 מרד היינריך באוטו, וכרת בריתות לצורך כך עם אצילים סקסונים, עם בולסלב השני, דוכס בוהמיה ומיישקו הראשון, דוכס פולין. אוטו השני דיכא בהצלחה חלקית את המרד, ולקח את היינריך בשבי באינגלהיים. באותה שנה התמודדו כוחותיו של אוטו עם ניסיונו של האראלד הראשון, מלך דנמרק להניס את הכוחות הגרמנים משטחו. בשנת 976 ברח היינריך בכלאו ופתח שוב במרד, אולם הובס עד מהרה ברגנסבורג על ידי אוטו השני וברח לבוהמיה. בתגובה על המרד פיצל אוטו חלק מאדמות הדוכסות, ומסר להיינריך לואיטפולדינג את דוכסות קרינתיה, וללאופולד מבאבנברג את מרקיזות אוסטריה, ואת דוכסות בוואריה עצמה מסר לאוטו הראשון, דוכס שוואביה.
ביוני 977 לותר, מלך צרפת הפתיע את אוטו על ידי ששלח את צבאו שמנה כמעט 20,000 חיילים נגד אאכן. אוטו ברח לדורטמונד, ובספטמבר פלש פרנקיה המערבית, ולכד את ריימס, סואסון, ולאן והטיל מצור על פריז. אולם מגפת דבר ותחילת החורף אילצו את אוטו להסיר את המצור ולסגת חזרה לגרמניה. לותר ניצל את ההזדמנות והשמיד את המאסף הגרמני.
בשנת 977 בעוד אוטו השני ערך מסע לבוהמיה להכניע את בולסלב השני, דוכס בוהמיה, חבר היינריך להיינריך, בישוף אאוגסבורג ולהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה, וביחד פתחו במלחמה נגד אוטו השני. עד מהרה הביס אוטו השני בסיוע אחיינו אוטו הראשון, דוכס שוואביה ובוואריה את השלושה לאחר מצור על העיר פזאו, כלא את היינריך מבוואריה אצל פולקמאר, בישוף אוטרכט, שלל מהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה את דוכסות קרינתיה לטובת אוטו מוורמס, ואילו היינריך, בישוף אאוגסבורג נכלא אך שוחרר כעבור זמן קצר.
לאחר מכן

בשנת 983 מת אוטו השני, ובנו אוטו השלישי שהיה בן 3 עלה לשלטון במקומו. בתחילה ניסה היינריך מבוואריה ששוחרר משביו לטעון לזכותו על הכתר, אך הוא איבד את תמיכת האצילים הגרמנים, ואף לא הצליח לגרש את היינריך השלישי, דוכס בוואריה מנחלותיו. בשנת 985 נפגש היינריך עם הקיסרית תאופאנו, והיא השיבה להיינריך את דוכסות בוואריה, ומסרה להיינריך השלישי, דוכס בוואריה בחזרה את דוכסות קרינתיה. בשנת 989 מת היינריך הראשון, דוכס קרינתיה, והיינריך ירש את נחלותיו.
בשנת 995, ובנו היינריך הרביעי, דוכס בוואריה עלה לשלטון במקומו, ובשנת 1014 הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לקריאה נוספת

Gwatkin, H. M., Whitney, J. P. (ed) et al. The Cambridge Medieval History: Volume III. Cambridge University Press, 1926.
מהנדס

מהנדס הוא אדם העוסק בהנדסה. תפקיד המהנדס הוא ליישם את ההתקדמות המדעית והטכנולוגית שהושגה על ידי אנשי מדע ומחקר. המהנדס בדרך כלל מאפיין את הבעיה שלפתרונה הוא נצרך, כולל הצרכים והמגבלות, ועל סמך הידע והניסיון שלו נותן פתרון תכנוני סביר, אך לאו דווקא אופטימלי, לבעיה זו. התואר מהנדס הוא תואר אקדמי.
בשונה מהחוקר המדעי, המהנדס מתבסס לא רק על ידע מתמטי ומדעי, אלא גם על ידע אמפירי בתחומו, על כללי אצבע ועל פרקטיקות מקובלות, כדי למצוא פתרון שהוא נכון וגם כלכלי. מלבד נכונות הפתרון לבעיה, המהנדס עשוי להתחשב במאפיינים שונים של הפתרון, כגון עלויות ייצור ואחזקה. כך למשל, אם הכימאי ינסה למצוא נוסחה לחומר שייתן תכונות מסוימות, ויסנתז אותו במיליגרמים במעבדה, מהנדס כימיה עשוי לנסות למצוא דרך לייצר כמות גדולה של אותו החומר בצורה כלכלית במפעל.
סוגי ההנדסה

מהנדסים נחלקים להתמחויות רבות:
מהנדס אווירונאוטיקה
מהנדס אזרחי
מהנדס ביוטכנולוגיה
הנדסה ביו-רפואית
מהנדס בניין
מהנדס גרעין
מהנדס חומרים
מהנדס חקלאות
מהנדס חשמל
מהנדס כימיה
מהנדס מזון
מהנדס מחשבים
מהנדס מכונות
מהנדס מים
מהנדס מערכות מידע
מהנדס מערכות תקשורת
מהנדס קירור ומיזוג אוויר
מהנדס תוכנה
מהנדס תחבורה
מהנדס תעשייה וניהול
מהנדס ביו רפואי מגינאה
מהנדסת חשמל
מהנדס מכונות
הכשרת מהנדסים בישראל

במדינת ישראל, מהנדס הוא אדם שעומד בתנאים הבאים:
למד במוסד אקדמי לתואר ארבע שנתי בהנדסה (.B.Sc) או מקבליו (כגון .B.Tech), והוסמך כבוגר למדעי ההנדסה באחת הדיסציפלינות המדעיות הרלוונטיות.
פרטיו נרשמו וצוינו ברשם המהנדסים והאדריכלים, בהתאם לחוק המהנדסים והאדריכלים, תשי"ח–1958 ותקנותיו. בתחומים מסוימים כמו קונסטרוקציה ומעליות, יש גם צורך בבחינות מיוחדות ורישום בפנקס המהנדסים כדי לעבוד בתחום מבחינה חוקית.
המוסד העיקרי, ובמשך שנים רבות היחיד, להכשרת מהנדסים בישראל הוא הטכניון. אליו נוספו, ברבות השנים, פקולטות להנדסה באוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת בר-אילן (במקצועות הנדסת חשמל ומחשבים בלבד), האוניברסיטה העברית בירושלים (במקצוע הנדסת מחשבים בלבד), אוניברסיטת אריאל וכן במכללות אקדמיות להנדסה כגון מכללת עזריאלי בירושלים (במקצועות הנדסת תעשייה וניהול, הנדסת חשמל ואלקטרוניקה, הנדסת תוכנה, הנדסת חומרים מתקדמים, הנדסה פרמצבטית, הנדסת מכונות והנדסה אזרחית), אורט בראודה בכרמיאל, המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן (הנדסת תוכנה, הנדסת חשמל ואלקטרוניקה, הנדסת תעשיות מים, הנדסת איכות ואמינות) אפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב (במקצועות הנדסת תוכנה, חשמל, הנדסת מכנית, תעשייה וניהול, הנדסה רפואית), המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון (במקצועות הנדסת תעשייה וניהול, הנדסת מכונות, הנדסה כימית, הנדסת חשמל, הנדסת בניין והנדסת תוכנה), המרכז האקדמי לב, המכון הטכנולוגי חולון, השנקר וכן במרכז האקדמי רופין (הנדסת חשמל ואלקטרוניקה, הנדסת מחשבים והנדסת תעשייה וניהול).
חוק המהנדסים והאדריכלים מייחד את השימוש בתואר "מהנדס" רק למי שרשום בפנקס המהנדסים והאדריכלים, או זכאי להיות רשום בו. לרישום בפנקס זה זכאי מי שסיים לימודים במוסד להשכלה גבוהה באחד מענפי ההנדסה או האדריכלות. כאשר התואר "מהנדס" הוא חלק מתיאור תפקיד, רשאי גם הנדסאי או טכנאי מוסמך, הממלא תפקיד זה, להשתמש בתיאור התפקיד, תוך ציון היותו "הנדסאי" או "טכנאי מוסמך". דוגמה: כרטיס ביקור שעליו נכתב: ישראל ישראלי, הנדסאי, מהנדס ראשי, פיתוח מהיר בע"מ.
ראו גם

הנדסאי
הערות שוליים

↑  הסמכת מהנדסים לבודקי מעליות מוסמכים, באתר משרד העבודה
↑  מידע על מסלולים ומוסדות ללימודי הנדסה, ‏2020
↑  רישום מהנדסים ואדריכלים, באתר משרד העבודה והרווחה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545750105171  BnF: cb11932114x (data)  GND: 4026955-3  HDS: 016399  LCCN: sh85043249  NDL: 00562515  NKC: ph121182
ירחמיאל רבינוביץ'

קבר אביו, רבי יעקב יצחק רבינוביץ' "היהודי הקדוש מפשיסחא"
רבי ירחמיאל רבינוביץ' מפשיסחא (ה'תקמ"ד – ח' באייר ה'תקצ"ו; 1784–1839) היה אדמו"ר פולני, בנו של רבי יעקב יצחק רבינוביץ, "היהודי הקדוש מפשיסחא".
קורות חייו

נישא לבתו של רבי דוד דוב אב"ד שדה לבן שברוסיה חתנו של רבי יהושע יחזקאל פייביל פרנקיל-תאומים מאוסטרובצה. בימי חייו של אביו התפרנס במסחר שעונים ובתיקונם.
לאחר פטירת אביו "היהודי הקדוש" עברה הנהגת העדה לתלמידו המובהק, רבי שמחה בונים מפשיסחא. ואילו רבי ירחמיאל, החל להנהיג חצר חסידית בעיירה פשיסחה רק 14 שנה לאחר פטירת אביו. הנהגתו של רבי ירחמיאל הייתה מתונה מאביו וקרובה באופייה לחצרות החסידיות האחרות בפולין, וחסידיו של רבי שמחה בונים, שבית מדרשו שכן גם באותה עיירה, טענו שדרכו עממית מדי ואינה ממשיכה את שיטתו החדה והנוקבת של אביו.
היה תלמידו של רבי ישכר דוב מרדושיץ. מתלמידיו היו רבי שמואל מאוסרובצה והשרף ממוגלניצא שאמר בשעת קבורתו של רבי ירחמיאל שבכל פעם שרצה לדעת מה קורה בשמים בעולמות העליונים היה הולך אל רבי ירחמיאל.
ספרות

דברי תורתו כונסו בספר "תורת הרבי רבי ירחמיאל", בראש הספר ישנה הקדמה מאת צאצאו הרב בן ציון רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא.  מדברי תורתו מובאים בספר "תפארת היהודי" על אביו, ובקונטרס שבסוף הספר. נזכר אף בספר "סיפורי חסידים" לרב שלמה יוסף זוין.
בדברי תורתו משולבים אמרות קצרות וחריפות בדרך אביו, ועממיות חסידית מבית מדרשו של החוזה מלובלין.
לאחר פטירת "הרבי ר' ירחמיאל" עברה הנהגת העדה לשני בניו, רבי נתן דוד משידלובצה ורבי יעקב יצחק אלחנן מפשיסחא. הבן הגדול, רבי נתן דוד, לא התיישב במקום אביו ועבר לכהן בשידלובצה לחסידי אביו. כ-4 שנים לאחר מכן, עם פטירת רבו המובהק רבי ישכר דוב מרדושיץ, החלו לנסוע אליו גם מחסידי רדושיץ, והם היוו את רוב חסידי שידלובצה.
צאצאיו

"הרבי ר' ירחמיאל מפשיסחא" נישא לרבנית גולדה, בת ר' דוד דוב משדה-לבן. ממנה נולדו שני בניו.
בנו, רבי נתן דוד משידלובצה
בנו, רבי יעקב יצחק אלחנן, כיהן בפשיסחא, ורבים הסתופפו בצילו בהיותו איש מופת
חתנו, רבי אלימלך שפירא - האדמו"ר מגרודז'יסק.
חתנו, רבי צבי רפפורט מדובענקא אביו של האדמו"ר מראווה ר' יחיאל ישעיה.
צאצאיהם של שני בניו של "הרבי ר' ירחמיאל" כיהנו ברבנות ובאדמו"רות בפולין עד לשואה שבה נספו רבים מהם ומחסידיהם. נכדו של רבי ירחמיאל, רבי יצחק יעקב רבינוביץ, הוא מייסדה של חסידות ביאלה הממשיכה להתקיים בדורנו.
לקריאה נוספת

יצחק אלפסי, החסידות מדור לדור, ירושלים תשנ"ה
יצחק אלפסי, תורת החסידות, ירושלים תש"ע, כרך שלישי עמ' 2
הערות שוליים

↑  כך הוא על פי הספד שקונן עליו אחד מגדולי דורו ועל פי תעודת פטירתו שהתגלתה, הובאו שניהם בספר תורת הרבי רבי ירחמיאל.
↑  בספר תורת השרף ממוגלינצא עמוד קל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301438205171  GND: 133407292  ISNI: 0000 0000 6689 989X  LCCN: n97054106  VIAF: 82406051   WorldCat (עם VIAF): 82406051
לגיטימיסטים

סמל הלגיטימיסטים הצרפתים משנת 1962
סמל בית בורבון
הלגיטימיסטים (באנגלית: Legitimists; בצרפתית: Légitimistes) הם מלוכנים שדבקים בזכויות סדר הירושה לכתר של שושלת מלכי צרפת באמצעות צאצאי ענף הבכורה של שושלת בית בורבון שהופל במהפכת יולי 1830. הם דחו את טענת המונרכיה של יולי 1830–1848 שהציבה את לואי פיליפ, מלך הצרפתים דוכס אורליאן, ראש הענף של בית אורליאן, על כס המלוכה עד שגם הוא הודח וגורש לגלות עם משפחתו. הם לא הכירו בלגיטימיות בחירה זו.
בצרפת

בעקבות תנועת האולטרה-רויאליסטים[דרושה הבהרה] (האולטרה היו בדרך כלל חברי האצולה הגבוהה שתמכו מאוד בקתוליות כדת המדינה והדת החוקית היחידה של צרפת וגם במלוכה של בית בורבון במהלך הרסטורציה הצרפתית של 1814). הלגיטימיסטים הקימו את אחד משלושת הפלגים הימניים העיקריים בצרפת, שהתאפיין בעיקר בדעות אנטי-מהפכניות. הלגיטימיסטים מאמינים כי סדרי הירושה המסורתיים, המבוססים על החוק הסאלי, קובעים את המלך החוקי של צרפת. המלך השליט האחרון שהלגיטימיסטים מכירים בו כלגיטימי היה שארל העשירי, מלך צרפת וכאשר שושלת יורשיו נכחדה בשנת 1883, עם מותו של נכדו אנרי, רוזן שאמבור, היורש הבכיר ביותר לכס המלכות לפי הכללים המסורתיים הללו היה חואן, רוזן מונטיסון, צאצא של לואי ה-14 דרך נכדו פליפה החמישי, מלך ספרד. העובדה שכל הטוענים הלגיטימיים הצרפתיים מאז 1883 היו חברים בשושלת המלוכה הספרדית, שמוצאם הפטרילינאלי לואי הארבעה עשר, מלך צרפת מוטל בסימן שאלה מאז 1936, וכי פליפה החמישי ויתר על תביעות לכס המלכות הצרפתי עבורו ועבור יורשיו-הזכרים. הסכם אוטרכט, אינו רלוונטי ללגיטימיזם; עם זאת, עובדות אלו גרמו למונרכיסטים צרפתים אחרים להתמקד בתמיכה בקו אורליאן, אשר יהיה הבא בתור בענף הירושה המסורתי אם יורשיו של פיליפ יוחרגו.
הטוען הנוכחי לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים הוא לואיס אלפונסו, דוכס אנז'ו, הנין הבכיר של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד על ידי העדפת הבן הבכור או פרימוגנטורה שהענף שלו הוחרג מן הירושה של הכתר הספרדי.[דרושה הבהרה]
באנגליה

במאבק הכוחות בין בית סטיוארט לבית הנובר בממלכת אנגליה, היעקוביטים, תומכי זכותם של הסטיוארטים לרשת את כס המלכות, יכולים להיחשב לגיטימיסטים.
בספרד

קרליזם (בבסקית: Karlismo, בספרדית: Carlismo) היא תנועה פוליטית ומסורתית, הטוענת לכתר הספרדי, אשר הוקמה על ידי דון קרלוס, רוזן מולינה מבית בורבון. התנועה הוקמה בעקבות מחלוקת על הירושה ואי שביעות רצון נרחבת מהתנועה האלפונסינית של בית בורבון.
בהונגריה

ב-1920 הלגיטימיסטים השתתפו בפוליטיקה הפנים-הונגרית. הם רצו לראות שוב את קרל הראשון, קיסר אוסטריה על כס המלכות של המדינה. הם היו הלגיטימיסטים, או קרליסטים. ב-23 בפברואר 1921, הרוזן דיולה אנדראשי קיבל לידיו את נשיאות מפלגת "האגודה הלאומית הנוצרית" על מנת לתמוך בשובו של קרל לכס המלכות ההונגרי. בשנת 1921 ארגנו הקרליסטים שתי הפיכות - לא מוצלחות - כדי להחזיר לקרל את כוחו השלטוני.
ראו גם

הרסטורציה הצרפתית
ריאקציה
הערות שוליים

↑  "Legitimism". The Wiley-Blackwell Dictionary of Modern European History Since 1789. Malden: Wiley-Blackwell. 2011. p. 239.
מגפת הריקודים (1518)

תחריט של הנדריק הונדיוס המתאר שלוש נשים מושפעות מהמגפה.
מגפת הריקודים היה אירוע שהתרחש בשטרסבורג, אלזס (אז חלק מן האימפריה הרומית הקדושה) ביולי 1518, בו רקדו בערך 400 אנשים במשך ימים ללא מנוחה. במהלך האירוע, שהתפרס על פני חודש ימים, מתו חלק מן הרוקדים מהתקף לב, שבץ מוחי, רעב או תשישות.
תיאור האירוע

ההתפרצות החלה כאשר אישה בשם פראו טרופאה יצאה לאחד הרחובות בעיר שטרסבורג, והחלה לרקוד בהתלהבות וללא הפסקה במשך ארבעה עד שישה ימים רצופים. בתוך שבוע, 34 אנשים נוספים הצטרפו, ובתוך חודש, היו כ-400 רקדנים, בעיקר נשים.
כשמגפת הריקודים החמירה, אצילים מודאגים ביקשו את עצתו של הרופא המקומי, ששלל סיבות אסטרולוגיות או על-טבעיות, במקום זאת הודיע כי המגפה היא "מחלה טבעית" שנגרמת כתוצאה מן "הדם החם" של הרוקדים. אך, במקום לעשות להם הקזת דם כנהוג באותה תקופה, הרשויות דווקא עודדו את הריקודים, בין היתר על ידי הקצאת אולמות עבור הרוקדים ואפילו בנייה של במת עץ עבורם. הסיבה שגרמה לרשויות לנהוג כך, הייתה האמונה שרק אם החולים ימשיכו לרקוד ברציפות ובלי מנוחה, יום ולילה – הם ירפאו. כדי להגדיל את האפקטיביות של ה"ריפוי", הרשויות אף שילמו למוזיקאים שינגנו בחצוצרות ותופים ולרקדנים מקצועיים שילוו אותם. המוזיקה שימשה כדי לגרות אותם להמשיך לרקוד וכתרופה לחולאים שלהם. במהלך אותו חודש נעשו גם ניסיונות לגירוש שדים, אך בסופו של דבר, עד סוף הקיץ מתו רבים מן הרוקדים מהתקפי לב, שבץ, או תשישות.
תאוריות אפשריות

מגפת הריקודים של שטרסבורג לא הייתה הראשונה מסוגה באירופה, אך היא הייתה המתועדת ביותר, האירוע מפורט במסמכים היסטוריים, הכוללים רישומי רופא, דרשות קתדרלה, דברי ימים מקומיים ואזוריים, ואפילו הערות שהונפקו על ידי "מועצת העיר שטרסבורג".
לא ידוע בבירור מהי הסיבה שגרמה לאנשים אלו לרקוד, ועבור חלקם אף למוות. אך החוקרים בדעה אחת שהם לא עשו זאת מרצונם החופשי, ובוודאי שלא למטרת הנאה. מהתיעודים נראה שהרוקדים התפתלו בכאב, צעקו לעזרה, והתחננו לרחמים. תאוריה אפשרית מציעה שהרוקדים הורעלו מארגוט (ergot), פטריה הגדלה על חיטה, שחדרה ללחם של תושבי הכפר, וגורמת להזיות, התכווצויות, ורעידות. אך בהתחשב בכמות הרוקדים, ובתקופה הארוכה שהתרחש האירוע, נראית אופציה זאת כבלתי סבירה. אחרים סבורים כי הרוקדים השתייכו לכת והשתמשו בריקוד כדי לבטא את מחאתם נגד הכנסייה. הסופר ג'ון ואלר, שחיבר ספר על הנושא, טוען כי תנאי הרעב והמחלות שפקדו את עניי שטרסבורג באותה שנה, בשילוב עם האמונה באיחוז, יצרו תנאים להתפרצות היסטריה המונית. ואלר סבור כי תושבי שטרסבורג רקדו כשהם שרויים במצב של טראנס, מה שיכול להסביר את הסיבולת החריגה של הרקדנים שאפשרה להם לרקוד ימים שלמים.
ראו גם

היסטריה המונית
מגפת הצחוק בטנגנייקה
היהודי בקוצים
לקריאה נוספת

John Waller, A Time to Dance, a Time to Die The Extraordinary Story of the Dancing Plague of 1518, 2008
הערות שוליים

↑  Jennifer Viegas, 'Dancing Plague' and Other Odd Afflictions Explained, באתר discovery news
1 2   טלי קרופקין, התעלומות שיעסיקו את הדמיון גם אחרי שהמטוס המלזי יימצא, באתר הארץ, 31 במרץ 2014
1 2  John Waller, Dancing death, באתר BBC
1 2  A forgotten plague: making sense of dancing mania, the lancet (ארכיון)
מלחמת שלושת האנרים

מלחמת שלושת האנרים (1587-1589) הייתה המלחמה השמינית והאחרונה במלחמות הדת בצרפת.
המלחמה הייתה בין:
אנרי השלישי, מלך צרפת, שנתמך על ידי הרויאליסטים והמפלגה הפוליטית;
אנרי השלישי, מלך נווארה, מנהיג ההוגנוטים, שנתמך על ידי אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ונסיכי גרמניה הפרוטסטנטים;
אנרי הראשון, דוכס גיז, מנהיג הליגה הקתולית, שנתמך על ידי פליפה השני, מלך ספרד.
רקע

המלחמה פרצה ביוזמת פליפה השני, מלך ספרד כדי למנוע מצרפת את האפשרות לפגוע בצבא הספרדי, שהיה מוצב בארצות השפלה הספרדיות, ותכנן את הפלישה לאנגליה. המלחמה החלה כאשר הליגה הקתולית שכנעה את המלך אנרי השלישי להוציא צו איסור מוחלט על הפרוטסטנטיות, ועל הדחת אנרי מנווארה מזכותו לכתר; החלטה שהושפעה מיועצו המלכותי, אן דה גיז.
המלחמה

במהלך החלק הראשון של המלחמה, הרויאלסטים והליגה הקתולית, לא כל כך שיתפו פעולה נגד האויב המשותף, ההוגנוטים. אנרי שלח את אן דה גיז נגד נווארה, בזמן שהוא עצמו התכוון לפגוש את הצבאות הגרמניים והשווייצרים. בקרב קוטרה, הביס אנרי מנווארה את הצבא המלכותי בראשות גיז, שאף נהרג בעצמו בקרב. זה היה הניצחון הראשון לו זכו ההוגנוטים בשדה הקרב. מאידך, אנרי השלישי הצליח להביס את הגרמנים והשווייצרים שפלשו לצרפת. השווייצרים היו בעלי הברית שלו, ופלשו לצרפת על מנת לשחרר אותו מכל שעבוד, אולם אנרי התעקש כי הפלישה שלהם אינה לטובתו, והכריח אותם לחזור הביתה. מאידך, הגרמנים, בראשות פביאן הראשון, רוזן העיר דוהנה, רצו להילחם נגד דוכס גיז, אך הובסו בקרב וימורי.
הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של המלך אנרי השלישי, ואף טענו כי הוא הזמין את הכוחות השווייצריים, הקימו ממשלה מהפכנית בפריז ופתחו במשא ומתן עם פליפה השני, מלך ספרד שמטרתו הייתה לפלוש לאנגליה ולצרפת ולהדיח את המלך. אנרי הראשון, דוכס גיז נקרא על ידי הקתולים לכבוש את פריז.
ב-12 במאי 1588 נמלט המלך מפריז אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר. המלך נאלץ למנות את הדוכס מגיז למפקד הראשי של הצבא המלכותי, וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו שבעיר בלואה (על גדות הנהר לואר). משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך, גופתו נשרפה ואפרו הושלך אל הנהר (23 בדצמבר 1588). למחרת ניתן צו מאסר נגד ראשי הליגה הקתולית, ולואי השני הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג.
מאורעות אלה גרמו לכך שמרבית הצרפתים האשימו את המלך ברצח. הפגנות רחוב קראו להדחתו, והתאולוגים של סורבון, בתמיכת האפיפיור סיקסטוס החמישי, שחררו את הצרפתים משבועת האמונים למלך אנרי השלישי. המלך כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, מנהיג ההוגנוטים, ומינה אותו ליורשו. כוחותיהם המשותפים הביסו את צבא הליגה הקתולית, והם עשו הכנות לעלות על פריז.
ב-1 באוגוסט 1589 בעת שהמלך הכין את צבאו להתקפה על פריז, הוא נפצע אנושות בידי מתנקש ומת ביום המחרת. עם מותו של המלך הפך אנרי, מלך נווארה למלך צרפת מבחינה רשמית, אולם הליגה הקתולית של צרפת (עם תמיכה מבחוץ, בעיקר ממלך ספרד) הייתה חזקה דיה כדי להכריח אותו לסגת צפונה כדי לקבל עזרה מאנגליה.
אחרית דבר

ב-21 בספטמבר 1589 ניצח אנרי את צבא הליגה הקתולית בקרב ארק, שהתחולל ליד חופי התעלה. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה שלחה לו אנשי צבא, זהב ואספקה. בתגובה, פליפה השני הפנה את חיל המשלוח הספרדי בפלנדריה לעזרת הליגה הקתולית. ב-14 במרץ 1590 התחולל קרב איברי, שבו המלך אנרי הביס שוב את צבא הליגה הקתולית. אולם, למרות ניצחונותיו אלה לא הצליח לכבוש את פריז.
בעידודה של פילגשו ואהבתו הגדולה, גבריאל ד'אסטרה, הוא הכריז ב-25 ביולי 1593 כי Paris vaut bien une messe ("פריז מצדיקה אפילו מיסה [קתולית]"), והתכחש לפרוטסטנטיות. כניסתו לחיק הכנסייה הקתולית הבטיחה לו את תמיכתם של מרבית נתיניו, והוא הוכתר כמלך צרפת בקתדרלת שארטר ב-27 בפברואר 1594. עם זאת, בשנת 1598 הוא הכריז על האדיקט של נאנט, שהעניק זכויות מוגבלות להוגנוטים.
לקריאה נוספת

אנדרה מורואה, דברי ימי צרפת, הוצאת מסדה, 1960
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה בריטניקה
ההתנקשות של אנרי השלישי, מלך צרפת באנרי הראשון, דוכס גיז ב-1588.
האדיקט של נאנט.
חבל הבלקן

ערך זה עוסק בחבל-ארץ שבדרום מזרח אירופה. אם התכוונתם לרכס-ההרים שבדרום מזרח אירופה, ראו .
הטופוגרפיה של חבל הבלקן
חבל הבלקן
חבל הבלקן הוא השם ההיסטורי והגאוגרפי המתאר חבל-ארץ הממוקם בדרום-מזרח אירופה. לפי הערכות ואומדנים, שטחו של החבל חולש על כ-667 אלף קמ"ר, ומתגוררים בו כ-59 מיליון תושבים. החבל נקרא על שמם של הרי הבלקן, המשתרעים מגבולן של בולגריה ושל סרביה – ועד לחופי הים השחור שבין אירופה לאסיה (ראו אירואסיה).
המדינות שכל שטחן ממוקם בחבל הבלקן הן: בולגריה בולגריה, מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית, מונטנגרו מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה, אלבניה אלבניה וקוסובו קוסובו.
מדינות השוכנות-חלקית בחבל הבלקן הן: יוון יוון, רומניה רומניה, סלובניה סלובניה, קרואטיה קרואטיה, סרביה סרביה וטורקיה טורקיה.
מדינות נוספות שאמנם לא שוכנות כלל על חבל הבלקן, אם כי גובלות בים או ביבשה וכן עם אלו שלעיל, ועל-כן חלק ניכר מתרבותן משותף גם להן: הונגריה הונגריה, אוקראינה אוקראינה, קפריסין קפריסין וצפון קפריסין צפון קפריסין.
הגדרות

חבל הבלקן כולל בתוכו את המדינות מדרום לנהר הדנובה, לנהר הקופה ולנהר הסאווה, שחוצים את קרואטיה וסרביה שיוצרים יחדיו גבול טבעי בין רומניה ובולגריה. מצפון לקו זה נמצאים הרי הקרפטים.
לעיתים חבל זה מכונה "חצי-האי הבלקני", מכיוון שהוא מוקף בים האגאי, הים האדריאטי, הים היוני, ים מרמרה והים השחור ממזרח.
אפיונו המובהק של הבלקן נובע לא רק מהטופוגרפיה ההררית הייחודית לו, אלא גם מההיסטוריה העקובה מדם של החבל. הבלקן נמצא באופן מסורתי בגבולותיהן של אימפריות, ועברו רצף מלחמות, מרידות, פלישות והתנגשויות בין אימפריות אויבות – החל מימיה של האימפריה הרומית ועד למלחמת האזרחים של יוגוסלביה – עד כדי כך שהשם "בלקן" הוא מילה נרדפת לאלימות על רקע מוצא אתני או דת (ראו בלקניזציה). בעקבות זאת רבים מעדיפים כיום להשתמש במונח דרום-מזרח אירופה כדי לתאר את חבל הבלקן.
מדינות שלעיתים קרובות אינן נכללות בהגדרה המילונית – אך קרובות לחבל הבלקן מבחינה תרבותית, גאוגרפית או היסטורית – ולפיכך כרוכות בהגדרה זו במקומות אחרים: איטליה (חבל דלמטיה), קפריסין ובפרט צפון קפריסין (הסכסוך היווני-טורקי), הונגריה (האימפריה האוסטרו-הונגרית, רצח יורש העצר בסראייבו), מולדובה ואוקראינה.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
טבע ומשאבים

מרבית החבל הוא הררי. הרכס העיקרי הוא האלפים הדינריים בקרואטיה, בוסניה ומונטנגרו, שלהם שלוחות גם באלבניה ויוון. בבולגריה ניתן למצוא את הרי הבלקן והרי רודופי בגבול יוון. הפסגה הגבוהה ביותר היא מוסלה (2925 מ') השייכת להרי רילה בבולגריה.
האקלים נע בין אקלים ים תיכוני בחופים לממוזג באזורים היבשתיים. בצפון החורפים הם קרים ומושלגים, והקיץ חם ויבש. בדרום החורפים מתונים יותר.
במהלך השנים נכרתו יערות רבים בחבל ופינו את מקומם לצמחייה נמוכה. היערות בבלקן טיפוסיים למרכז אירופה, וכוללים בעיקר אלונים באזורים הנמוכים, ובהרים – אורנים וברושים. האדמות ברובן אינן נוחות לעיבוד, ופרט למישורים בהן הקרקע פורייה, האקלים החם בקיץ וההרים מונעים אפשרות של עיבוד האדמה. עם זאת, מינים מסוימים כמו זיתים וענבים נפוצים בחבל.
מקורות אנרגיה אינם נפוצים. בבולגריה, סרביה ובוסניה קיימים מאגרים קטנים של פחם. ליגניט, פחם באיכות נמוכה יותר, נמצא בכמויות גדולות יותר. ניתן למצוא כמויות קטנות של נפט בסרביה, אלבניה וקרואטיה. גז טבעי נדיר גם הוא. מרבית משאבי האנרגיה המקומיים מבוססים על תחנות כוח הידרואלקטריות (המופעלות על ידי מים).
עפרות מתכת נפוצות מאוד בחבל – בעיקר נחושת, בדיל, כרום, אבץ, מגנזיום ובוקסיט.
חשיבות גאופוליטית

בעידן הקלאסי, היה החבל האזור המפותח ביותר באירופה ומרכז העולם ההלניסטי.
בימי הביניים היה הבלקן מוקד לקרבות בין האימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית, שנאבקו על השליטה בחבל בעקבות חשיבותו האסטרטגית.
בסוף המאה ה-16 הפכה האימפריה העות'מאנית לכח העיקרי בבלקן. במהלך 500 השנים הבאות, ובעקבות מלחמותיה של האימפריה באזור החבל והפיגור הכלכלי שאפיין אותה ביחס לשאר אירופה, הידרדר מעמדו הכלכלי של חבל הבלקן והוא הפך לחלק הנחשל ביותר באירופה.
אומות הבלקן זכו לעצמאותן המחודשת במאה ה-19, ובשנים 1912 ו־1913 צמצמו את שטחה של טורקיה לזה הנוכחי בעקבות מלחמות הבלקן. מלחמת העולם הראשונה ניצתה בעקבות הרצחו של הארכידוכס האוסטרו הונגרי פרנץ פרדיננד בסרייבו, בירת בוסניה.
במלחמת העולם השנייה התנהלה המערכה בבלקן.
אחרי מלחמת העולם השנייה ברית המועצות היוותה כוח בולט באירואסיה בכלל ובפרט בחבל הבלקן. בתקופת המלחמה הקרה היו כמעט כל מדינות הבלקן תחת משטר קומוניסטי שנתמך בידי הסובייטים. עם זאת, פרשו חלק ממדינות הבלקן הקומוניסטיות מהגוש המזרחי (כדוגמת יוגוסלביה ב־1948 ואלבניה ב־1961). יוגוסלביה, תחת שלטונו של טיטו, ניסתה בתחילה לחבור לבולגריה ומאוחר יותר התקרבה למערב והצטרפה למדינות עולם שלישי ושני רבות בארגון המדינות הבלתי-מזדהות. אלבניה, לעומתה, פיתחה קשרים עם סין הקומוניסטית, ולאחר מכן נקטה עמדת בדלנות.
המדינות הלא קומוניסטיות היחידות היו יוון וטורקיה, שהיו (ועדיין) חברות בנאט"ו.
בשנות ה־90 חווה החבל קרבות קשים במדינות יוגוסלביה, שהסתיימו בהתערבות נאט"ו בבוסניה והרצגובינה, קוסובו ומקדוניה הצפונית. שאלת מעמדם של האלבנים בקוסובו עדיין שנויה במחלוקת.
יוון חברה באיחוד האירופי מאז 1981. סלובניה וקפריסין חברות מאז 2004. בולגריה ורומניה הצטרפו לאיחוד ב־2007. קרואטיה הצטרפה לאיחוד ב-2013. בוסניה, סרביה, אלבניה, מקדוניה הצפונית, אוקראינה וטורקיה ביקשו להצטרף גם-כן לאיחוד, אך עוד לא-נענו.
בשנת 2013 בקשתה של קרואטיה נענתה והיא הצטרפה כחברה ה-28 באיחוד האירופי.
נכון להיום באיחוד הוקפאו ההצטרפויות מחשש להחלשת האיחוד בגלל צירוף מדינות חלשות ממזרח אירופה, ועקב חוסר ההצלחה להגיע לחוקה אירופאית. טורקיה הגישה בקשה להצטרף כבר ב־1963. בולגריה, רומניה וסלובניה הצטרפו לנאט"ו ב־2004. ב-2009 הצטרפו אלבניה וקרואטיה לנאט"ו. בשנת 2017 הצטרפה לנאט"ו גם מונטנגרו, וב-2019 הצטרפה מקדוניה הצפונית.