stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'בל עלבה

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  1,435 מ' 
 מדינה:  מצרים מצרים
 מיקום:  משולש חלאיב
 קואורדינטות:  22°11′16″N 36°22′14″E﻿ / ﻿22.18778°N 36.37056°E﻿ / 22.18778; 36.37056
  (למפת מצרים מוגדלת) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםג'בל עלבה(למפת מצרים רגילה) קהיר אלכסנדריה אל-עריש אסואן אסמאעיליה לוקסור שארם א-שייח'  סואץ סיווה ישראל ירדן סודאן ערב הסעודית  ל ו ב  הים התיכון הים האדוםג'בל עלבה
 
ג'בּל עלבּה (בערבית: جبل علبة, "הר הקופסה") הוא שם הר ושם אזור הררי במשולש חלאיב שבצפון אפריקה. הן מצרים והן סודאן טוענות לחזקתן על השטח, אך בפועל הוא נמצא בשליטה מצרית.
גאוגרפיה

הפסגות הגבוהות באזור הן ג'בל עלבה (1,435 מטרים), ג'בל שלאל (1,409 מטרים), ג'בל שנדיבּ (1,910 מטרים) וג'בל שנדודיי (1,526 מטרים).
כמות המשקעים השנתית הממוצעת באזור היא פחות מ-50 מילימטרים, אבל כמות המשקעים האורוגרפיים ג'בל עלבה ובסביבותיו מגיעה ל-400 מילימטרים באזורים הגבוהים.
תופעה זו נובעת מקרבתו של חוף הים האדום (כ־15–30 ק"מ מזרחית להרים אלה) ומהטופוגרפיה של קו המים, המתעקל מעט מזרחה באזור זה, ומאופיין ברצועת חוף שטוחה למדי ורחבה באופן יוצא דופן הפונה אל הים לאורך 20–25 ק"מ, דבר המאפשר את צבירת הלחות המגיעה עם רוחות צפון-מזרחיות מן הים. התופעה מגיעה לשיאהּ בצפון מזרח האזור, בו שוכן ג'בל עלבּה, מה שמסביר את העובדה שבג'בל עלבּה יש כמות משקעים גבוהה יותר מהרי חוף אחרים ברכס, גם כאלה שהם גבוהים יותר. הצחיחות גוברת בהדרגה כלפי דרום מערבו של האזור.
אקולוגיה

פסגת ג'בל עלבּה היא "נווה מדבר של ערפל" אשר חלק גדול מכמות המשקעים המצטברת בה מופיע בצורה של טל, ערפל ועננים, דבר המקיים מערכת אקולוגית ייחודית שאיננה מתקיימת בשום מקום אחר במצרים. ג'בל עלבּה הוא "נקודה חמה של מגוון ביולוגי", עם מגוון ביולוגי שאין שני לו בשום סביבה יבשתית אחרת במצרים גופא. הלחות הגבוהה מאוד באופן יחסי מקיים עולם צומח מגוון המונה כ-458 מיני צמחים – כמעט 25% מכל מיני הצמחים שתועדו במצרים. מינים אפרו-טרופיים רבים מגיעים לגבול תפוצתם הצפוני בג'בל עלבּה, והכיסוי הצפוף של עצי שיטה ושיחים אחרים מהווה חברת היער הפתוח הטבעי היחידה במצרים.
באזור הערפל הגבוה יותר, מינים של עצי שיטה, מורינגה ודרקונית ג'בל עלבה (Dracaena ombet), מסדרת אספרגאים) מהווים את חופת היער הפתוח, עם שרכים, טחבים וסוקולנטים בתת-היער. ההר קולט לחות מרוחות הנושבות מכיוון צפון-מזרח, דבר הגורם לכך שהמדרונות הצפוניים והצפוניים-מזרחיים לחים יותר מהמדרונות המערביים והדרומיים. סוואנות של עצי שיטה וצאלון מתקיימות במדרונות הנמוכים ולאורך אפיקי הנחלים. ההר מהווה בית לאוכלוסייה הגדולה ביותר השורדת של דרקונית ג'בל עלבה במצרים ובסודן.
41 מיני עופות מקננים בג'בל עלבּה ובסביבתו. החוויאי הלהטוּטן (Terathopius ecaudatus), התורית הזנבנית (Oena capensis), התחמס הנובּי (Caprimulgus nubicus), צופית הסינריס הזוהרת (Cinnyris habessinicus), סבכי השיטים (Curruca leucomelaena), חנקן חום ורוד טלאים (Rhodophoneus cruentus), לונכורה אפריקאית, ודרור הפז (Passer luteus) הם מינים אפרו-טרופיים המגיעים לגבול של תפוצתם הצפוני בג'בל עלבה. מינים מקומיים נוספים הם הצחיחן שחור-הכיפה (Eremopteri nigriceps), הזנבן האפריקני (Argya fulva) והיען המצוי (Struthio camelus), והעופות הדורסים עוזניית הנגב (Torgos tracheliotos), הפרס (Gypaetus barbatus), הרחם (Neophron percnopterus), העיט השחור (Aquila verreauxii), והעיט הניצי (Aquila fasciata).
אקולוגיה > הפארק הלאומי

הפארק הלאומי ג'בל עלבה הוכרז על ידי ראש ממשלת מצרים אחמד נזיף ב-1986, משתרע על פני 35,612 קמ"ר, וכולל את רוב שטחו של משולש חלאיב (למעט פינתו בקצהו המערבי), וכן אזור בשטח דומה הנמצא מצפונו בצמוד אליו. ייתכן שבפארק קיימת האוכלוסייה השורדת האחרונה של הערוד הנובי. עם זאת, קיים ספק אם אוכלוסייה זו איננה מעורבת עם מין אחר.
ב-16 בדצמבר 2014 נורה למוות נמר זכר בוגר על ידי קבוצת רועים לאחר שתקף את הגמל שלהם בוואדי שאלאל, באזור חלאיב בקצה הדרומי מזרחי של מצרים. זו הייתה התצפית הראשונה של נמר במצרים מאז שנות ה-50.
הערות שוליים

1 2  "EG023: Gabal Elba". Sites - Important Bird Areas (IBAs). Birdlife International. 2009. אורכב מ-המקור ב-2009-08-18. נבדק ב-2012-03-17.
1 2  "Gebel Elba". Ministry of State for Environmental Affairs: Nature Conservation Sector. אורכב מהמקור ב-2011-02-01.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: bot: original URL status unknown (link)
1 2  BirdLife International (2024). Important Bird Area factsheet: Gebel Elba. Retrieved 24 May 2024.
↑  World Conservation Monitoring Centre. 1998. Dracaena ombet. The IUCN Red List of Threatened Species 1998: e.T30395A9535978. https://dx.doi.org/10.2305/IUCN.UK.1998.RLTS.T30395A9535978.en. Accessed 24 May 2024.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 105148570716424312012   WorldCat (עם VIAF): 105148570716424312012
ג'ון מקלאוד

ערך זה עוסק בביוכימאי. אם התכוונתם למאמן הכדורסל, ראו .
| --- | --- |
ג'ון מקלאוד, 1928
ג'ון מקלאוד, 1928
 לידה:  6 בספטמבר 1876 קלאני, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  16 במרץ 1935 (בגיל 58) אברדין, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  רפואה
 מקום מגורים:  סקוטלנד, קנדה
 מקום קבורה:  Allenvale Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אברדין  University of Aberdeen School of Medicine 
 מוסדות:  אוניברסיטת טורונטו  אוניברסיטת לייפציג 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית של אדינבורו (1932)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1923)  היכל התהילה הקנדי של הרפואה (2012)  עמית החברה המלכותית (1923)  פרס קמרון של אוניברסיטת אדינבורו 
 תרומות עיקריות
 גילוי האינסולין
 
ילדה שטופלה באינסולין: לפני (משמאל) ואחרי (מימין)
ג'ון מקלאוד (באנגלית: John James Rickard Macleod; 6 בספטמבר 1876 –  16 במרץ 1935) היה רופא וביוכימאי סקוטי, זוכה פרס נובל לרפואה בשנת 1923, במשותף עם פרדריק בנטינג, על מיצוי האינסולין ותחילת הטיפול בו לבני אדם, גילוי שעל פי ההערכות עד שנות ה-2000, הציל יותר מ-16 מיליון בני אדם שלקו בסוכרת סוג 1 בכל העולם.מקלאוד כיהן כפרופסור באוניברסיטת וסטרן ריזרב בקליבלנד, באוניברסיטת טורונטו בקנדה ובאוניברסיטת אברדין בסקוטלנד.
ביוגרפיה > שנים ראשונות

ג'ון מקלאוד נולד בצפון סקוטלנד והתחנך בעיר אברדין. סיים לימודי רפואה באוניברסיטת אברדין עם תואר PhD ב-1898. בסיום לימודיו למד שנה ביוכימיה באוניברסיטת לייפציג. בשנת 1902 קיבל דוקטורט ברפואה ציבורית מאוניברסיטת קיימברידג'. לאחר שנה, היגר לארצות הברית ושימש כמרצה לפיזיולוגיה באוניברסיטת וסטרן ריזרב בקליבלנד במשך כ-15 שנה. במהלך מלחמת העולם הראשונה עזר לפעילות המלחמתית והרצה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, לאחר המלחמה, מונה כמנהל מחלקת פזיולוגיה באוניברסיטת טורונטו. מחקריו עסקו בין היתר, ב-Mycobacterium tuberculosis ובסוכרת.
ביוגרפיה > גילוי האינסולין

בשנת 1920 הציע פרדריק בנטינג למקלאוד לנסות לרפא סוכרת באמצעות מיצוי אינסולין, אבל מקלאוד הסתייג מהרעיון, מאחר שידע על ניסויים כושלים שבוצעו באינסולין (לאחר שכבר נמצא כי חוסר בהורמון האינסולין, המופק על ידי איי לנגרהנס בלבלב, גורם אותה), והיה בדיעה שמערכת העצבים בגוף אחראית למשטר הסוכר בדם.
עם זאת, שכנע בנטינג את מקלאוד לתת לו לעבוד במעבדה, במהלך יציאתו של מקלאוד לחופשה בסקוטלנד. מאחר שלא ניתן לספק לסוכרתיים אינסולין באמצעות הפה, ניסה בנטינג לתת אותו כזריקה, לאחר שמיצה אותו יחד עם עוזרו צ'ארלס בסט. באוגוסט 1921. בנטינג מיצה לראשונה את החומר מאיי לנגרהנס והוכיח את חשיבותו כאינסולין על ידי הזרקתו לכלבים סוכרתיים, והורדת רמת הסוכר בדמם. בתוך כחודשיים, מיצו השניים אינסולין טהור יותר (בעזרת הביו-כימאי ג'יימס קוליפ), וניסו אותו על ילד סוכרתי בן 14 (ליאונרד תומפסון) – שרמת הסוכר שבדמו ירדה מיד. בפברואר 1922 פורסם הגילוי ושנה מאוחר יותר הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לבנטינג (שחלק אותו עם בסט) ולמקלאוד (שחלק אותו עם קוליפ). האינסולין שהתגלה, החל להיות מיוצר באופן מסחרי מיד לאחר מכן ולהציל את חייהם של הסוכרתיים.
ביוגרפיה > שנים אחרונות

בשנת 1928 חזר מקלאוד לסקוטלנד ושימש כפרופסור באוניברסיטת אברדין. זנח את המחקר על האינסולין והתמקד במערכת העצבים המרכזית.
גם לפני גילוי האינסולין, נחשב מקלאוד לחוקר מוערך. הוא היה חבר בחברה המלכותית של קנדה ונשיא החברה הפיזיולוגית האמריקאית. לאחר גילוי האינסולין היה חבר בחברה המלכותית ובאקדמיה לאופולדינה.
האודיטוריום במחלקה לרפואה באוניברסיטת טורונטו נקרא על שמו.
מעבודתו

Practical Physiology (1903)
Recent Advances in Physiology (with Leonard E. Hill, 1905)
Diabetes: its Pathological Physiology (1913)
Physiology for dental students (with R.G. Pearce, 1915)
Physiology and Biochemistry in Modern Medicine (1st edition 1918)
Insulin and its Use in Diabetes (with W.R. Campbell, 1925)
Carbohydrate Metabolism and Insulin (1926)
The Fuel of life: Experimental Studies in Normal and Diabetic Animals (1928)
ראו גם

פרדריק בנטינג
צ'ארלס בסט
נקודת מקלאוד - לשון יבשה בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה שנקראה על שמו של ג'ון מקלאוד
ג'בל סלמאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  סלמאן הפרסי 
 גובה:  810 מ' 
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  השומרון, ישראלישראל
 קואורדינטות:  32°09′44″N 35°14′35″E﻿ / ﻿32.162326157496°N 35.24293750282°E﻿ / 32.162326157496; 35.24293750282
  (למפת צפון השומרון מוגדלת) ג'בל סלמאן(למפת צפון השומרון רגילה) ג'בל סלמאן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'בל סלמאן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ג'בל סלמאן
 
ג'בל סלמאן (בערבית جبل سلمان الفارسي) הוא הר בשומרון. פסגתו מצויה ברום של 810 מטר מעל פני הים. הוא סמוך להר גריזים מדרום. על פסגת ההר שוכן היישוב יצהר. ההר הוא הרביעי בגובהו בצפון השומרון, אחרי הר עיבל, גריזים ורכס גדעונים. על ההר נמצאת שמורת סלמאן אל פארסי.
שם ההר

לפי המסורת המוסלמית, ההר נקרא על שם סלמאן הפרסי, שקברו מצוי סמוך לפסגת ההר. לעומת זאת, יש המשערים שהרכס הוא הר צלמון המוזכר במקרא באזור שכם, והשם סלמאן משמר את שמו הקדום של ההר, ובשל זה נוצרה המסורת המוסלמית לגבי זהות הקבר. ייתכן שהשם צלמון מגיע משום שבשל גובהו וגודלו הרב, ההר מטיל צל גדול על הסביבה. ויש מסבירים שפירוש המילה "צלמון" הוא צל או חושך.
גאולוגיה

בדומה להר עיבל ולהר גריזים, ההר הוא הר משאר ובדומה אליהם אף מהווה דוגמה להיפוך תבליט בשל היות שלושתם חלק מקער שכם. ההר מתנשא 250 מטר מעל סביבתו, שכוללת את ההרים הנמוכים יחסית של קער שכם ממערב, ואת עמק המכמתת ממזרח.
ראו גם

יצהר
הר גריזים
הר עיבל
הערות שוליים

1 2  דביר רביב ונתנאל אלינסון, המדריך למטייל בשומרון, חלק א, עמ' 104
↑  שופטים, ט, מח
↑  אך יש מזהים את הר צלמון עם הר כביר שלמרגלותיו שוכן הכפר דיר אל חטב, שפירוש שמו הוא מנזר העצים, שאולי משמר את חטיבת העצים של אבימלך בהר צלמון כמוזכר בספר שופטים.
↑  על פי הפירושים בתהילים, סח, טו
גדוליניום

גדוליניום (באנגלית: Gadolinium) הוא יסוד כימי מסדרת הלנתנידים שסמלו הכימי Gd ומספרו האטומי 64. הוא נמנה עם משפחת היסודות הנדירים, אם כי למעשה הוא אינו נדיר, אלא מפוזר בדלילות ולכן יקר להפקה.
תכונות

גדוליניום הוא מתכת לבנה כסופה, רקיעה, ניתנת לחישול ובעלת ברק מתכתי. בשיווי משקל בטמפרטורת החדר המבנה הגבישי של גדוליניום הוא הקסגונלי, ובטמפרטורות גבוהות (מעל 1235 מעלות צלזיוס), המבנה הגבישי היציב שלו הוא קובי ממורכז גוף (BCC), בפאזה המסומנת β.
גדוליניום יציב יותר מלנתנידים אחרים באוויר יבש, אך הוא מתחמצן במהירות באוויר לח ויוצר את התחמוצת Gd2O3.
גדוליניום הופך למוליך על מתחת לטמפרטורה של 1.083 מעלות קלווין (272.067- מעלות צלזיוס). לגדוליניום תכונות מגנטיות בטמפרטורת החדר: מתחת לטמפ' של 20 מעלות צלזיוס גדוליניום הוא פרומגנטי, ומעל טמפ' זו הוא פאראמגנטי. בגדוליניום מתרחש האפקט המגנטו-קלורי - צימוד בין שינויים במצב המגנטי לשינוי בטמפ'. כלומר, כאשר השדה המגנטי הפועל על החומר משתנה גם הטמפ' שלו משתנה.
במחקרים בננוטכנולוגיה, הצליחו חוקרים להכניס אטומים בודדים של גדוליניום לתוך מולקולות  פולרן (C60). בנוסף, הדגימו חוקרים את האפשרות להכניס אטומים בודדים וצברים קטנים של אטומים לתוך ננו-צינוריות פחמן.
לאיזוטופ גדוליניום-157 יש את שטח החתך לפעולה הגדול ביותר לפיזור נייטרונים, מבין כל האיזוטופים היציבים. הוא שני רק לאיזוטופ קסנון-135, אולם איזוטופ זה איננו יציב.
שימושים

לגדוליניום אין יישום עיקרי בקנה מידה גדול, אלא שורה של יישומים ספציפיים ומיוחדים.
לגדוליניום שימוש בייצור סגסוגות, ריכוז של 1% גדוליניום משפר את העמידות של ברזל, כרום ומתכות אחרות לטמפרטורות גבוהות וקורוזיה.
לאיזוטופ גדוליניום-157 יש שימושים שונים ברפואה גרעינית, ושימושים מגוונים בכורים גרעיניים, וזאת בשל שטח החתך לפעולה הגבוה שלו לפיזור נייטרונים.
לקומפלקסים אורגניים של גדוליניום יישומים ב-MRI.
לתרכובות גדוליניום יישומים בשפופרות צבע בטלוויזיות.
בשל תכונותיה האופטיות המצוינות, התרכובת Gd3Ga5O12 משמשת כתחליף למגוון חומרים אופטיים אחרים, וגם בתוך חיקוי ליהלום.
האיזוטופ גדוליניום-153 מיוצר בכורים גרעיניים מהיסוד אירופיום או מגדוליניום מועשר, והוא בעל זמן מחצית חיים של 240±10 ימים. האיזוטופ משמש כמקור לקרינת גאמא לשימושים כגון כיול מערכות דימות רפואיות. כמו כן הוא משמש כמקור גאמא למדידות בליעת קרני X, במדידות צפיפות עצם לאבחון אוסטאופורוזיס ובמכשירי רנטגן ניידים.
היסטוריה

גדוליניום התגלה בשנת 1880 בזמן אנליזה ספקטרוסקופית בדידמיום (תערובת מתכות) שערך הכימאי השווייצרי ז'אן שארל גאליסר (Jean Charles Galissard). בשנת 1886 תחמוצת גדוליניום (Gd2O5) בודדה על ידי הכימאי הצרפתי פול לקוק (Paul Émile Lecoq).
רק בשנים האחרונות גדוליניום טהור בודד.

גדוליניום נקרא על שמו של הכימאי והגאולוג הפיני יוהאן גדולין (Johan Gadolin).
צורה בטבע

גדוליניום לעולם לא מופיע בטבע בצורתו החופשית, אך הוא נמצא בכמה מינרלים כמו גדוליניט, מונזיט ובסטנסיט. 
 כיום גדוליניום מופק בתגובה בין GdF3 לסידן כך:
2GdF3 + 3Ca → 2Gd + 3CaF2
קיימות טכניקות בידוד נוספות לגדוליניום, כדוגמת חילוף יונים.
אמצעי זהירות

כמו לנתנידים אחרים, לתרכובות גדוליניום רעילות נמוכה. מנגנוני רעילותו לא מובנים במלואם.
לגדוליניום אין תפקיד ביולוגי, אך הוא יכול להאיץ מטאבוליזם.
הערות שוליים

↑  Suenaga, Kazu; Taniguchi, Risa; Shimada, Takashi; Okazaki, Toshiya; Shinohara, Hisanori; Iijima, Sumio (2003). "Evidence for the Intramolecular Motion of Gd Atoms in a Gd2@C92 Nanopeapod". Nano Letters. 3 (10): 1395. Bibcode:2003NanoL...3.1395S. doi:10.1021/nl034621c.
↑  Hashimoto, Ayako; Yorimitsu, Hideki; Ajima, Kumiko;  et al. (2004). "Selective deposition of a gadolinium(III) cluster in a hole opening of single-wall carbon nanohorn". Proceedings of the National Academy of Sciences. 101 (23): 8527–8530. Bibcode:2004PNAS..101.8527H. doi:10.1073/pnas.0400596101. PMC 423227. PMID 15163794.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555550305171  GND: 4155786-4  LCCN: sh85052688 
גדוליניום 99.9% טהור
מינרל הגדוליניט (Gadolinite)
גוטלנד

גוֹטלנד (בשוודית: Gotland, בגוטנית: Gutland) הוא הגדול באיי הים הבלטי.
האי, ששטחו 3,140 קמ"ר, שוכן כ-90 ק"מ ממזרח לשוודיה היבשתית, והוא הגדול באייה של שוודיה. יחד עם איים קטנים בסמיכותו, הוא מהווה מחוז – שהוא גם חבל ארץ נפרד – מחוז גוטלנד, וקומין (מועצה מקומית). העיר המנהלית של קומין גוטלנד, שהיא גם בירת המחוז, היא ויסבי, והיא העיר היחידה באי.
בשנת 2020 התגוררו בגוטלנד מעט יותר מ-60,000 נפשות, שכלכלתן התבססה ברובה על חקלאות ועל תיירות. גידולים עיקריים באי הם חיטה ולפת. פני הארץ שטוחים; ההתרוממות המשמעותית ביותר היא 82 מטרים מעל גובה פני הים. העיר ההנזיאתית ויסבי, יושבת לחופו המערבי של החבל ומהווה את הבישופות שלו; אליה נקשרות כל הדרכים של האי והיא מהווה יעד תיירותי בינלאומי הודות לעיר העתיקה שבשנת 1995 הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

בגוטלנד ישבו אנשים עוד טרם ההיסטוריה הכתובה. כ-42 אלף שרידים עתיקים נמצאו ברחבי האי, לרבות אבנים רוניות ועדויות מתקופת הברזל. כמרכז סחר שימש האי מוקדם יחסית, כך גם כתחנה חשובה לשודדי ים. בימי הביניים המוקדמים ידע גוטלנד עצמאות מסוימת ממרכז הכוח השוודי, ובהמשך – יריבויות בין הסוחרים הגרמנים שבאו לאי לבין הגילדות המקומיות הביאו למלחמת אזרחים שאותה יזם המלך מגנוס לדולוס, ב-1288. ב-1361 נכנס האי גוטלנד תחת שלטון הכתר הדני, ובשנת 1645, לראשונה, היה שוודי. הדנים פלשו שוב ב-1676 וכעבור 3 שנים עזבו, לא לפני שהרסו את המצודה בוויסבי. מלבד כיבוש רוסי קצר בזמן המלחמה הפינית – היה גוטלנד שוודי מאז ואילך. בשנות ה-30 של המאה ה-20 פעל שר המלחמה השוודי לחיזוק ההגנה על גוטלנד למקרה של מלחמה באירופה. בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לנורווגיה הורתה ממשלת שוודיה על יציאת כל הזרים מגוטלנד בתחילת מאי 1940.
שמו של האי – כמו גם שמם של אנשיו, הגוּטים – מצביע על שיוכה הפרוטו-גרמאני של הקבוצה שיישבה את המקום, בדומה לגותים בדרום שוודיה. סיפורם של הגוטים עלה על הכתב בסאגות המוקדמות שתיארו את האי טרם התנצרותו.
גאוגרפיה

גוטלנד ממוקם בלב הים הבלטי, כ-90 ק"מ מחופי סמולנד שבשוודיה במערב, וכ-130 ק"מ מוונטספילס שבלטביה, במזרח. כאיים אחרים בים הבלטי, האי הוא מישור גירי, שהסלעים שמרכיבים אותו נוצרו לפני כ-430 מיליון שנה. בדרומו ובצפונו האי הוא צר, סלעי מאוד ומפורץ, ובסמיכות לחלקיו אלה שוכנים איים קטנים, מהם שמהווים שמורות טבע וכן הפארק הלאומי אי החול של גוטלנד (Gotska Sandön). לעומת אלה, פנים-הארץ רחב, מישורי ופורה ומהווה את אחד מאזורי החקלאות העשירים בשוודיה. ככלל, גוטלנד וסביבתו מהווים יחידת סביבה טבעית מהייחודיות באזור זה של העולם. עולם החי כולל את המין הקדום ביותר של כבש שחי בשוודיה.
עם אביבים קרים וחורפים מתונים, אקלימו הימי-מתון של החבל הופך אותו לאחד האזורים שטופי-השמש במדינה.
האי הוא המחוז היחידי מבין מחוזות שוודיה שכל שטחו מהווה עירייה אחת.
יישובים

מלבד הבירה ויסבי (22,236 תושבים ב-2005), אף לא יישוב אחד בגוטלנד עולה על 2,000 נפש. שבעה יישובים מונים יותר מ-500 תושבים: הֵמְסֵה, סְלִיטֶה, קְלִינְטֶהָמְן, וִיבְּלֶה, רוּמָקְלוֹסְטֶר, פוֹרֶסוּנְד ולַרְבְּרוּ.
תרבות

הדמות הגוטלנדית המוכרת ביותר בעולם היא ככל הנראה גיבורתהּ הספרותית של אסטריד לינדגרן, בילבי בת-גרב, שחיה בווילה מצחיקולה. הדיאלקט שמדובר בפי תושבי גוטלנד נחשב מהייחודיים בין המבטאים השונים בשוודיה. האי נמנה עם יעדי התיירות הפופולריים ביותר במדינה, בשל התרבות והאקלים.
הכבש שמקורו בחבל נאכל כמוצר-בשר יוקרתי בשוודיה.
גוטלנד אירח מספר רב של סרטי קולנוע שצולמו בו, בהם כל גרסאות בילבי בשוודית, וכן ארבעה סרטים שצילם אינגמר ברגמן על האי הקטן פוֹרה.
גוטלנד גם אירח את "משחקי האיים" של שנת 1999, של איגוד משחקי האיים הבינלאומי.
סמלי גוטלנד

סמל חבל גוטלנד – שהוא גם סמל המחוז – מציג רקע כחול שעליו איל בכסף וזהב, כשמאחוריו עמוד עם צלב ודגלון באדום וזהב.
סמל הקוֹמין (עיריית גוטלנד) זהה לסמל המחוז פרט לכך שהרקע אדום במקום כחול.
סמלים נוספים של החבל:
צמח – קיסוס החורש
חיה – קיפוד
הערות שוליים

↑  מושלי גוטלנד, (באנגלית).
↑  נורבגיה לא תזדיין, דבר, 21 באפריל 1935
↑  כיצד אומרות הארצות הסקנדינביות לשמור על נייטרליותן במקרה מלחמה, המשקיף, 6 ביוני 1939
↑  עד יום א יוצאו כל הזרים ממחוז שטוקהולם והאי גוטלנד, הַבֹּקֶר, 2 במאי 1940
↑  NatWest Island Games VIII – Gotland 1999, באתר IIGA – International Island Games Association
| מחוזות שוודיה |
| --- | --- | --- |
|  נורלנד | אופסלה, דלרנה, וסטרבוטן, וסטרנורלנד, יבלבורג, ימטלנד, נורבוטן |  |
|  סביאלנד | סטוקהולם, אופסלה, ארברו, דלרנה, וסטמנלנד, וסטרה ייטלנד, ורמלנד, יבלבורג, ימטלנד, סדרמנלנד, אסטרייטלנד |  |
|  יטאלנד | גוטלנד, וסטרַה יֶיטלנד, ינשפין, קאלמאר, קרונוברי, אסטרייטלנד |  |
|  סקונהלנד | בלקיניה, הלנד, סקונה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562376405171  GND: 4021658-5  LCCN: n84081009  NKC: ge759936  VIAF: 144294767   WorldCat (עם VIAF): 144294767 
תצורות משקעיות אופייניות באי פורה
ג'ון לונגסטאף

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1861 ויקטוריה, אוסטרליה 
 פטירה:  1 באוקטובר 1941 (בגיל 80) מלבורן, אוסטרליה 
 יצירות ידועות:  Breaking the News 
 פרסים והוקרה:  פרס ארצ'יבולד (1925)  פרס ארצ'יבולד (1931)  פרס ארצ'יבולד (1935)  פרס ארצ'יבולד (1929)  פרס ארצ'יבולד (1928)  Knight Bachelor 
 
ג'ון קמפבל לונגסטאף (באנגלית: John Campbell Longstaff‏;  10 במרץ 1861 – 1 באוקטובר 1941) היה צייר, אמן מלחמה אוסטרלי וזכה חמש פעמים בפרס ארצ'יבלד. הוא היה בן דודו של ויל לונגסטאף, גם הוא היה צייר, ואמן מלחמה.
ביוגרפיה

לונגסטאף נולד בקלונס, ויקטוריה, בנם השני של ראלף לונגסטאף וג'נט (ג'סי) קמפבל. ג'ון התחנך בפנימייה בבית הספר Miners Rest וב- Clunes State School. בהמשך למד בבית הספר של הגלריה הלאומית במלבורן, עם עמנואל פיליפס פוקס, פרדריק מק'קבין, דייוויד דייוויס. כישרונו של לונגסטאף הוכר על ידי ג'ורג' פולינגסבי. הוא התחתן עם רוזה לואיזה (טופסי) קרוקר ב -20 ביולי 1887.
הוא זכה במלגת המסע הראשונה של הגלריה הלאומית של ויקטוריה על ציורו הנרטיבי "Breaking the News" משנת 1887 (אשר נתן השראה לסרט עם אותו השם משנת 1912). ג'ון ואשתו הפליגו ממלבורן ללונדון בספטמבר 1887. בינואר 1888 הם נסעו לפריז, שם הציג ג'ון בסלון פריז. בהמשך עבר ללונדון, שם צייר דיוקנאות רבים. הוא חזר לאוסטרליה בשנת 1894 וקיבל כמה עבודות. הוא רכש סטודיו בגרוסוונור צ'יימברס במלבורן בין השנים 1897 - 1900. הגלריה הלאומית של ויקטוריה קיבלה את הבעלות על ציור ״הסירנות״ כתמורה למלגה וקנתה את ציור הנוף הגדול שלו "גיפסלנד, יום ראשון בלילה", ה -20 בפברואר 1898. הוא נסע שוב ללונדון ב -1901 שם הציג באקדמיה המלכותית.
לונגסטאף מונה לאמן מלחמה רשמי עם כוח החי"ר האוסטרלי במלחמת העולם הראשונה. הוא עשה כמה דיוקנאות של קצינים בצבא. עם חזרתו לאוסטרליה הוא זכה במספר פרסים וקיבל תפקידים מכובדים, כמו מינויו לנשיא אגודת האמנים הוויקטוריאנית בשנת 1924 ונאמן הגלריה הלאומית של ויקטוריה בשנת 1927. הוא הוכתר כאביר בשנת 1928, האמן האוסטרלי הראשון שקיבל את התואר הזה.
בשנת 1924 פגש לונגסטאף את מיס ג'סיקה הרקורט, באותה תקופה מוכרת תוכניות תיאטרון, ואחר כך שחקנית, בסידני ומאוחר יותר כונתה "הנערה הכי יפה באוסטרליה". הוא הוקסם מיופייה וצייר אותה פעמיים. בשנת 1925 הציג את דיוקנה של ג׳סיקה הרקורט עם עשרים ציירי מלבורן באולם אתנאום. לונגסטאף התייחס להרקורט "כמעט כיופי נשי מושלם", והציור נחשב ל"אחד הטובים ביותר שעשה אי פעם".
דיוקנו מ -1929 של האמנית אליס רואן היה הדיוקן הלאומי הראשון של אישה אוסטרלית.
הגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה מחזיקה את דיוקנאותיו של פריז נסביט ואשתו של האמן.
דיוקנאות הנשים של לונגסטאף היו נושא התערוכה ״דיוקן נשי״ משנת 2012 במוזיאון לאמנות שפרטון.
הערות שוליים

↑  Leigh Astbury, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  "ART EXHIBITION". Argus (Melbourne, Vic. : 1848–1957). 15 September 1925. p. 6.
↑  Sydney Morning Herald 6 December 1929
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: longstaff-sir-john-campbell-7230  AGSA: 3397  GND: 11946957X  ISNI: 0000 0001 1578 7262  LCCN: n95077664  NGV: 1960  NLA: 36555850  RKD: 50752  SNAC: w6k96jtv  Trove: 1290130  ULAN: 500008253  VIAF: 95731425   WorldCat (עם VIAF): 95731425
גוטהלף ברגשטרסר

| --- | --- |

 לידה:  5 באפריל 1886 אוברלוזה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  16 באוגוסט 1933 (בגיל 47) ברכטסגאדן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת היידלברג 
 תלמידי דוקטורט:  מאיר פלסנר 
 תרומות עיקריות
 חקר שפות שמיות
 
גוֹטהֶלְף בֶּרְגְשְׁטְרֶסֶר (בגרמנית: Gotthelf Bergsträsser‏; 5 באפריל 1886 - 16 באוגוסט 1933) היה בלשן גרמני שנחשב לאחד מגדולי הבלשנים השמיים במאה ה-20.
תולדות חייו

ברגשטרסר נולד באוברלוזה שבסקסוניה, גרמניה. הוא למד באוניברסיטת לייפציג פילוסופיה, שפות קלאסיות ושפות שמיות.
לאחר שסיים את לימודיו עבד מספר שנים כמורה לשפות קלאסיות בדרזדן ובלייפציג. בשנת 1912 קיבל מינוי של מרצה לשפות שמיות באוניברסיטת לייפציג. בשנת 1915 הוזמן לשמש פרופסור באוניברסיטת קונסטנטינופול, ושם נשאר ארבע שנים. כקצין קישור גרמני לצבא הטורקי נתבקש בשנת 1918 לערוך סיור מחקרי באזור סוריה וארץ ישראל, סיור שאותו ניצל למחקריו על הארמית והערבית.
בשנת 1919 חזר לגרמניה, ובמהלך עשר השנים הבאות שימש כפרופסור באוניברסיטאות קניגסברג, ברסלאו, היידלברג ומינכן, כשהוא מתקדם ממוסד למוסד עם התפשטות המוניטין שלו.
בזמן התגברות הזרמים האנטישמיים בגרמניה היה מן המרצים הבודדים שהרים את קולו נגדם. הוא אף עזר לסטודנטים ומרצים למצוא מקומות עבודה מחוץ לגרמניה, ובכך לברוח מהתופת העתידה להתרחש עליהם.
ברגשטרסר מת כתוצאה מתאונה בעיירה ברכטסגאדן שבגרמניה בשנת 1933, והוא בן 47.
בשנת 1941 הארכיאון העשיר שלו עבר לחזקת אנטון ספיטלר.
מחקרו המדעי

ברגשטרסר הקדיש את מירב זמנו לחקר הערבית. בין מחקריו החשובים בתחום זה יש לציין את ספרו "חֻנין אבן אסחאק והאסכולה שלו", האטלס של הערבית המדוברת בסוריה ובא"י, את עבודותיו על תולדות נוסח הטקסט של הקוראן, ואת מחקרו על הדיאלקט הערבי בדמשק.
ספר בעל חשיבות מיוחדת היה "מבוא לשפות שמיות" שכתב בשנת 1928. ספר זה נועד לשמש את תלמידי התואר הראשון לשפות שמיות, אבל האופן הברור והתמציתי שבו הוא מציג את משנתו, והתובנות המעמיקות המפוזרות לכל אורכו הפכו אותו לספר יסוד לדורות. הוא תורגם לאנגלית ומשמש גם בימינו.
ברגשטרסר לא משך ידו גם מארמית, ובין מחקריו הרבים ניתן לציין במיוחד את עיסוקו באוצר המילים של הארמית המערבית החדשה, בעיקר זו המדוברת בכפר הסורי מעלולה.
ספרו "דקדוק הלשון העברית"

עבודתו החשובה ביותר של ברגשטרסר היא ספרו "דקדוק הלשון העברית". ראשיתו של החיבור בניסיון לעדכן ולהשלים את הדקדוק הטוב ביותר שהיה קיים באותה עת – המהדורה ה-28 של הספר "דקדוק עברי" של וילהלם גזניוס בעריכת אמיל קאוטש. מהדורה זו הוכנה בשנת 1909 ותורגמה לאנגלית בשנת 1910 על ידי ארנס קאולי ( Gesenius' Hebrew Grammar) אולם בשל התפתחות המדע היא הייתה מיושנת כבר בשעת הדפסתה, ועל ברגשטרסר הוטל להכין את המהדורה ה-29.
לברגשטרסר התברר עד מהרה כי אין די בעדכון והשלמה, ועליו לכתוב חלקים רחבים מהספר מראשיתם. עובדה זו, וכן הקשיים שהביאה עמה מלחמת העולם הראשונה, גרמו לכך שחלקו הראשון של הספר יצא רק בשנת 1918 (תורת ההגה) וחלקו השני בשנת 1926 (הפועל). ברגשטרסר לא הספיק לסיים את יתר חלקי הספר המתוכננים בשל מותו הבלתי צפוי.
הספר תורגם לעברית בידי מרדכי בן אשר בשנת 1972, ומהדורה שנייה, מתוקנת, יצאה בשנת 1977.