stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גוטפריד וילהלם לייבניץ
פילולוגיה

לייבניץ הפילולוג היה חוקר נלהב של שפות, והיה להוט ללקט כל מידע על אוצר מילים ודקדוק שנקרה בדרכו. הוא הפריך את האמונה, אשר הייתה נפוצה בקרב מלומדים נוצרים בתקופתו, שעברית הייתה השפה הראשונית של האנושות. הוא גם הפריך את האמונה, שפותחה על ידי מלומדים שוודים בתקופתו, שצורה של פרוטו-שוודית הייתה האב הקדמון של השפות הגרמניות. הוא תהה על המקורות של השפות הסלאביות, היה מודע לקיום של שפת הסנסקריט, והיה מוקסם מסינית קלאסית.
סינופיל

לייבניץ היה אולי האינטלקטואל האירופי המשמעותי הראשון שגילה עניין רב בציוויליזציה הסינית, אשר אותה הוא הכיר באמצעות התכתבויותיו, וקריאת העבודות של מיסיונרים נוצרים אירופאים שהוצבו בסין. לאחר שקרא את Confucius Sinarum Philosophus ("חייו ועבודותיו של קונפוציוס"), מאת האב פיליפ קוּפְּלֵה (Philippe Couplet) והאב פְּרוֹסְפֶּרוֹ אינטוֹרְצֶ'טַה (Prospero Intorcetta), משנת 1687 בשנה הראשונה לפרסומו, הוא הסיק שהאירופאים יוכלו ללמוד רבות מהמסורת האתית הקונפוציאנית. הוא הרהר על האפשרות שהכתבים הסיניים היו צורה לא מכוונת של הקרקטריסטיקה האוניברסלית. הוא הוקסם מהבחנתו שלו שהקסגרמות האי צ'ינג תואמות[דרושה הבהרה] למספרים הבינאריים מ-000000 ל-111111, והסיק שהמיפוי הזה היה עדות להישגים מתמטיים סיניים משמעותיים בתחום של הפילוסופיה המתמטית שהוא כה העריך.
משיכתו של לייבניץ לפילוסופיה סינית נבעה מהתפיסה שלו שהפילוסופיה הסינית דמתה לשלו. ההיסטוריון E.R. Hughes הציע שרעיונותיו של לייבניץ על "חומר פשוט" ו-"ההרמוניה שנקבעה מראש" הושפעו ישירות מקונפוציאניזם, והצביע על העובדה שרבים מהרעיונות האלו נהגו בתקופה שבה קרא את החיבור Confucius Sinarum Philosophus.
איש אשכולות

במהלך סיורו הארוך בארכיבים אירופיים, שנועד לתעד את ההיסטוריה של משפחת ברונסוויק (משימה שהוא מעולם לא השלים), הוא עצר בווינה בין מאי 1688 לפברואר 1689, שם הוא עשה עבודה דיפלומטית ומשפטית רבה בעבור בני בית ברונסוויק. הוא ביקר במכרות, דיבר עם מהנדסי מכרות, וניסה לשאת ולתת על חוזי ייצוא עופרת ממכרות הדוכס שבהרי ההארץ. הצעתו שרחובות וינה יוארו במנורות השורפות שמן לפתית יושמה. לייבניץ מילא תפקיד מרכזי בפוליטיקה והדיפלומטיה האירופאית של תקופתו. בשירותו של הנסיך של מיינץ חיבר כמה חיבורים משפטיים חשובים, ביניהם "ההצעה לרפורמה של לימודי המשפטים" ו"יסודות של משפט אזרחי". במהלך פגישתו עם הקיסר האוסטרי ובמזכרים שלאחר מכן, לייבניץ הציע לארגן מחדש את הכלכלה האוסטרית, לערוך רפורמה בשיטת המטבע של חלקים ניכרים במרכז אירופה, לשאת ולתת על קונקורדט בין בני הבסבורג והותיקן, וליצור ספריית מחקר אימפריאלית, ארכיון רשמי, וקרן ביטוח ציבורי. הוא כתב ופרסם מאמר חשוב על מכניקה.
לייבניץ גם כתב מאמר קצר, Primae veritates, שפורסם לראשונה בידי Louis Couturat ב-1903, המסכם את השקפותיו על מטאפיזיקה. המאמר לא מתוארך; השאלה אם כתב את המאמר בווינה ב-1689 הוכרעה רק ב-1999, כאשר המהדורה הקריטית שיצאה פרסמה בסופו של דבר רק את הכתבים הפילוסופיים שלו מהשנים 1690 – 1677. קריאתו של Couturat הייתה נקודת ההתחלה של רבים מזרמי המחשבה על לייבניץ במאה ה-20, במיוחד בקרב פילוסופים אנליטיים. עם זאת, אחרי מחקר קפדני של כל כתביו הפילוסופיים של לייבניץ עד ל-1688 – מחקר שהתאפשר אודות לפרסום המהדורות האחרונות של כתביו – Mercer (ב-2001) פירש בצורה מעט שונה את כתביו של לייבניץ.
מוניטין שלאחר המוות > כמתמטיקאי וכפילוסוף

כשלייבניץ נפטר, המוניטין שלו היה בדעיכה. הוא היה זכור רק בשל ספר אחד, התאודיציאה, אשר הטיעון המרכזי שלו הפך למושא ללעג על ידי וולטר בספרו הפופולרי קנדיד, אשר מסתיים בכך שהדמות קנדיד אומרת, "Non liquet" (אין זה ברור), מונח שנעשה בו שימוש במהלך תקופת הרפובליקה הרומית לציון פסק דין חוקי של "לא מוכח". התיאור של וולטר את הרעיונות של לייבניץ היה כה משפיע שרבים האמינו שהוא תיאור מדויק. על כן וולטר וקנדיד שלו נושאים באשמה לכישלון המתמהמה להבין ולהעריך את הרעיונות של לייבניץ. ללייבניץ היה תלמיד נלהב, כריסטיאן וולף, אשר השקפתו הדוגמתית והקלה גרמה למוניטין של לייבניץ נזק רב. הוא גם השפיע על דייוויד יום שקרא את תאודיציאה והשתמש בכמה מרעיונותיו. בכל מקרה, האופנה הפילוסופית נעה הרחק מהרציונליזם והלוגיקה השיטתית של המאה ה-17, אשר לייבניץ היה מייצג כה בולט שלה. עבודתו על משפט, דיפלומטיה והיסטוריה נתפסה כמעוררת עניין בר חלוף. ההיקף והעושר של ההתכתבות שלו לא זוהה.
בחלקים ניכרים מאירופה הוטל ספק בכך שלייבניץ גילה את הקלקולוס באופן בלתי תלוי בניוטון, ולכן עבודתו כולה במתמטיקה ופיזיקה נזנחה. וולטר, שהיה מעריץ של ניוטון, כתב את קנדיד גם מסיבה נוספת, והיא כדי לפגוע באמינות טענתו של לייבניץ לכך שגילה את הקלקולוס ובטענתו שהיסודות של תורת הכבידה העולמית של ניוטון אינם נכונים.
מצעדו הארוך של לייבניץ לתהילתו הנוכחית החל בפרסום משנת 1765 של חיבורו Nouveaux Essais, אשר קאנט קרא לעומק. ב-1768, Louis Dutens ערך את המהדורה רבת הכרכים הראשונה של כתבי לייבניץ, אשר לאחריה הופיעו במאה ה-19 מספר רב של מהדורות, כולל אלו שנערכו על ידי Erdmann, Foucher de Careil, Gerhardt, Gerland, Klopp, ו־Mollat.
פרסום של ההתכתבות של לייבניץ עם דמויות ראויות לציון כמו אנטואן ארנולד, סמואל קלארק, סופיה מהנובר ובתה, החל.
ב-1900, ברטראנד ראסל פרסם מחקר קריטי של המטאפיזיקה של לייבניץ. זמן קצר לאחר מכן, Louis Couturat פרסם מחקר חשוב על לייבניץ, וערך גם כרך של כמה מכתביו הלא מפורסמים של לייבניץ, בעיקר אלו שעוסקים בלוגיקה. כתבים אלו הקנו ללייבניץ מעמד של כבוד בקרב הפילוסופים האנליטיים והלינגוויסטיים בעולם דובר האנגלית (לייבניץ כבר היה בעל השפעה רבה על גרמנים רבים, כולל ברנהרד רימן). לדוגמה, הביטוי שלייבניץ טבע salva veritate, שמשמעותו ניתנות להמרה מבלי לשנות את ערך האמת, מופיע בכתביו של וילארד קווין. אף על פי כן, הספרות המשנית על לייבניץ לא פרחה באמת עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
Nicholas Jolley שיער שהמוניטין של לייבניץ כפילוסוף הוא כעת אולי גבוה יותר מאשר בכל תקופה שהיא מאז שלייבניץ חי. פילוסופיה אנליטית ועכשווית ממשיכה להחיות את הרעיונות שלו על זהות, אינדיבידואליות, ועולמות אפשריים. עבודה שנעשתה על תולדות הרעיונות במאות ה-17 וה-18 חשפה יותר בבירור את "המהפכה האינטלקטואלית" שקדמה למהפכות התעשייתיות והמסחריות הידועות יותר של המאות ה-18 וה-19, אשר לייבניץ מילא תפקיד מרכזי בה.
ב-1985, הממשלה הגרמנית יצרה את פרס לייבניץ, שמציע פרס כספי שנתי של 1.55 מיליון אירו לתוצאות ניסוייות ו-770,000 יורו לתוצאות תאורטיות. זהו הפרס הגבוה בשוויו בעולם להישגים מדעיים.
כתביו

לייבניץ כתב בעיקר בשלוש שפות: לטינית סכולסטית, צרפתית וגרמנית. במהלך חייו, הוא פרסם מספר רב של פמפלטים ומאמרים סכולסטיים, אבל רק שני ספרים "פילוסופיים", האמנות הקומבינטורית ותיאודיציאה (הוא פרסם מספר פמפלטים, לעיתים קרובות באופן אנונימי, מטעמו של בית Brunswick-Lüneburg, והחיבור "De jure suprematum", דיון מעמיק בטבע של הריבונות). ספר חשוב אחד שלו פורסם לאחר מותו – מאמרים חדשים על התבונה האנושית, אשר לייבניץ מנע מלפרסם אותו עד מותו של ג'ון לוק. רק ב-1895, כאשר Bodemann השלים את הקטלוג שלו של כתבי לייבניץ, ההיקף העצום של העיזבון המקצועי של לייבניץ התבהר: בערך 15,000 מכתבים ליותר מ-1000 נמענים ועוד יותר מ-40,000 כותרים אחרים. יותר מכך, מספר לא קטן מהמכתבים האלה הם באורך חיבור. חלק ניכר מההתכתבות שלו, במיוחד המכתבים שמתוארכים לאחרי 1700, נותר לא מפורסם, וחלק ניכר ממה שכן פורסם רק בעשורים האחרונים. הכמות, המגוון, וחוסר הסדר של כתבי לייבניץ הם תוצאה צפויה של המצב בו היה נמצא, אותו תיאר במכתב באופן הבא:
אני לא מסוגל לומר לך עד כמה פזור דעת אני. אני מנסה למצוא מגוון דברים בארכיב; אני מביט בכתבים ישנים וצד מסמכים לא מפורסמים. מאלו אני מנסה לשפוך מעט אור על ההיסטוריה של בית ברונסוויק. אני מקבל ועונה למספר עצום של מכתבים. באותו הזמן, יש לי כל כך הרבה תוצאות מתמטיות, מחשבות פילוסופיות, וחידושים ספרותיים אחרים שאסור להרשות להם להיעלם, שאני לא יודע אפילו מאין להתחיל.
החלקים הנגישים במהדורה הקריטית של כתבי לייבניץ מאורגנים באופן הבא:
סדרה 1. התכתבויות פוליטיות, היסטוריות, והתכתבויות כלליות. 25 כרכים., 1666 – 1706.
סדרה 2. התכתבויות פילוסופיות. 2 כרכים., 1663 – 1700.
סדרה 3. התכתבויות מתמטיות, מדעיות וטכניות. 8 כרכים., 1672 – 1698.
סדרה 4. כתבים פוליטיים. 7 כרכים., 1667 – 1699.
סדרה 5. כתבים היסטוריים ובלשניים.
סדרה 6. כתבים פילוסופיים. 7 כרכים., 1663 – 1690.
סדרה 7. כתבים מתמטיים. 6 כרכים., 1672 – 1676.
סדרה 8. כתבים מדעיים, רפואיים וטכניים. כרך אחד., 1668 – 1676.
הקטלוג השיטתי של הנכלאס של לייבניץ החל ב-1901. עבודת הקטלוג נעשה קשה ביותר עקב שתי מלחמות העולם ועשורים של חלוקת גרמניה במהלך המלחמה הקרה על ידי מסך הברזל, שהפריד בין מלומדים, ופיזר חלקים של המורשת הספרותית שלו. הפרויקט השאפתני היה צריך להתמודד עם מלל בשבע שפות המוכל ב-200,000 עמודים של דף מודפס ובכתב יד. ב-1985 הפרויקט התארגן מחדש ונכלל בתוכנית משותפת של אוניברסיטאות פדרליות ומחוזיות בגרמניה. מאז הסניפים בפוטסדאם, מינסטר, הנובר וברלין פרסמו במשותף 57 כרכים של כתביו, עם ממוצע של 870 עמודים לכרך, והכינו אינדקס וקונקורדנציה של כתביו.
כתביו > עבודות נבחרות

על אמנות הקומבינציה (1666)
היפוטיזה פיזיקלית חדשה (1671)
שיטה חדשה למקסימום ומינימום (1684)
הרצאה על המטפיזיקה (1686)
הסבר החשבון הבינארי (1703)
מאמרים חדשים על התבונה האנושית (1705)
תיאודיציאה (1710)
המונדולוגיה (1714)
כתביו שתורגמו לעברית

השיטה החדשה וכתבים אחרים על תורת המונדות, תרגם יוסף אור, ערך ח"י רות, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1931.
דקארט: עקרונות הפילוסופיה, לייבניץ: הערות ביקורתיות, מפעלים אוניברסיטאיים, 1979.
מסות חדשות על שכל האדם, תרגם יוסף אור, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 1967.
מאמר מטאפיסי; ההתכתבות עם ארנו, תרגם והוסיף מבוא והערות אלחנן יקירה, מפעלים אוניברסיטאיים הוצאה לאור, ירושלים, 1988.
תאודיצאה: מסות על טובו של האל, על חירות האדם ועל מקור הרע, תרגם אלחנן יקירה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, ירושלים, 2024.
הנצחה

על שמו של לייבניץ נקרא ביסקוויט לייבניץ, אף על פי שהקשר היחיד בין השניים הוא העיר הנובר, שבה ממוקמים מפעלי החברה ושלייבניץ הוא אחד מבניה המפורסמים ביותר.
לקריאה נוספת

גוטפריד וילהלם לייבניץ וסמואל קלארק, עימות לייבניץ-ניוטון, מתוך חליפת האיגרות לייבניץ-קלארק, הוצאת רסלינג, 2021. לקריאת הספר במלא ב"פסיק, הספרייה הדיגיטלית" – פתוח חינם לסטודנטים וחוקרים.
מיכאל קמפה, לייבניץ – הטוב שבכל העולמות האפשריים. מגרמנית: אביעד שטיר, הוצאת ספרי עליית הגג, 2024.
ברברים (קבוצה אתנית)
אטימולוגיה

השם "בֶּרְבֶּרִים" (בלועזית: Berbers) אינו השם שבשימוש על ידי המשתייכים לקבוצה אתנית זו, אלא נגזר ממילת הגנאי ברברים. את ההתייחסות הראשונה לתושביה של צפון אפריקה בכינוי "ברברים" מוצאים בכתביו של קונסול האימפריה הרומית באפריקה, שהשתמש במושג כדי לתאר את תושבי ממלכת נומידיה, ממלכה צפון-אפריקאית עתיקה. השימוש במילת הגנאי "ברברים" לתיאור יריבים היה מקובל בקרב הרומאים, ובדומה לכך השתמשו במושג "ברברים" במהלך הפלישות הגדולות של שבטי הוונדלים לאימפריה הרומית כדי לתאר שבטים גרמאניים אלו.
התייחסויות אחרות לתושבי צפון אפריקה הילידים בשם "ברברים" ניתן למצוא גם בכתביהם של היסטוריונים מוסלמים כגון אבן ח'לדון, שכתב ספר נרחב על ההיסטוריה שלהם. זאת, על אף שאבן ח'לדון היה ידוע בהערכה הרבה שרחש להם.
השם "ברברים" נושא עמו מטען שלילי, וזהו שם זר עבור הברברים עצמם, המכונים בשפתם "אמזיע'ים" ("אימאזיע'ין", "בני חורין"). חלק מבני הקבוצה רואים בשלילה את השם "ברברים", שהפך לנפוץ וממוסד בשפות זרות, ורואים בו שם מגונה ופוגעני.
בכתבים של יהדות ספרד מימי הביניים ושל יהדות צפון אפריקה עד העת המודרנית כונו הברברים על פי רוב בשם "פלשתים". המקור לכינוי היא המסורת שבמהלך המלחמה הממושכת בין בני ישראל לפלשתים בכנען, הצליח הצבא של ממלכת ישראל המאוחדת לגרש את הפלשתים עד לצפון אפריקה. על פי מסורת זו, הברברים הם צאצאי הפלשתים.
מוצא הברברים

ישנן מסורות שונות וסותרות לגבי מוצאם של הברברים. מסורות אלו צמחו במהלך העת העתיקה וימי הביניים, בעיקר על ידי כותבים לא-ברברים (ביזנטים, יהודים וערבים) שניסו להסביר את מוצאם של ילידי צפון אפריקה. מסורות אלו בעלות אמינות היסטורית נמוכה, והתקיימו במקביל בקרב כותבים שונים. המשותף למסורות השונות הוא שהן מייחסות את המוצא של הברברים למזרח התיכון.
מסורת אחת ששורשיה בהיסטוריונים מהעת העתיקה, טוענת כי הברברים הם צאצאי הפלשתים שגורשו מארץ ישראל על ידי דוד המלך ושר הצבא שלו יואב בן צרויה. שורשיה של מסורת זאת מופיעים כבר בספר היובלים, ספר חיצוני לתנ"ך, שנכתב במאה ה-2 לפנה"ס. על מסורת זאת חוזר גם ההיסטוריון פרוקופיוס הביזנטי בן המאה ה-6. המסורת אומצה מאוחר יותר גם על ידי כמה מהמלומדים המוסלמיים בימי הביניים שניסו להתחקות אחר מוצאם של הברברים, והתקבלה גם במקורות יהודיים. עקב מסורת זאת, בספרות של יהדות ספרד בימי הביניים ובספרות של יהדות צפון אפריקה עד העת החדשה, השם המקובל לברברים היה "פלשתים". כך למשל כאשר שמואל הנגיד התייחס בשיריו לשליטים הברברים של הממלכה המוסלמית-ברברית של ממלכת גרנדה שנתנה לו חסות, הוא כינה אותם בכינוי התנ"כי "סרני פלשתים".
מסורת שנייה לגבי מוצא הברברים טוענת שהם צאצאי חם, בנו של נוח, שלכאורה גורש למערב צפון אפריקה על ידי אביו. שושלת ייחוס זאת בדרך כלל מוזכרת בהקשר של תושבי אפריקה השחורה, אך מספר כותבים בימי הביניים טענו שגם הברברים הם מבניו של חם.
ישנן גם שתי מסורות שונות שטוענות שלברברים מוצא ערבי. על פי מסורת אחת הברברים הם צאצאי שבט ע'סאן, שבט ערבי נוצרי טרום-אסלאמי שניהל ממלכה עצמאית באזור הסהר הפורה. במאה ה-7 הביסו צבאות האסלאם את הממלכה של שבט ע'סאן, ועל פי מסורת זאת, בעקבות התבוסה, נס שבט ע'סאן לכיוון צפון אפריקה, והברברים הם צאצאי השבט. מסורת שנייה שמייחסת לברברים מוצא ערבי מייחסת אותם לבניה של ממלכת חמיר מתימן, שגורשו לכאורה לצפון אפריקה לאחר פירוק הממלכה על ידי אתיופיה והאימפריה הביזנטית. מספר מלומדים מוסלמים מימי הביניים נדרשו לשאלה האם אכן הברברים הם ממוצא ערבי או לא, שאלה בעלת-חשיבות בחברה מוסלמית שבה ייחוס-ערבי נחשב ליוקרתי ומכובד. אבן ח'לדון בספרו על ההיסטוריה של הברברים סקר בביקורתיות את המסורות על המוצא הערבי של השבטים הברברים השונים, וטען שרק לשניים מהם (סנהג'ה וקוטאמה) אכן יש מוצא ערבי, בעוד ששאר השבטים הברברים (ובמיוחד הזנאטה) זייפו את המסורות לגבי מוצא ערבי.
היסטוריונים מודרניים נוטים לא לייחס אמינות לאף אחת משלל המסורות לגבי מוצאם של הברברים.
מוצא הברברים > מחקר גנטי

המחקר הגנטי מניח בדרך כלל שהברברים הם ברובם צאצאי האוכלוסיות הפרה-היסטוריות של צפון אפריקה. לצד זאת נמצאו השפעות גנטיות של התערבבות בין הברברים לבין אוכלוסיות שהיגרו לצפון אפריקה לאורך ההיסטוריה. כך למשל מחקרים גנטיים מצאו קרבה גנטית מסוימת בין הברברים לבין סאמים (לאפים), האוכלוסייה הילידית של סקנדינביה, שמעידה על קשר קדום בין האוכלוסיות בתקופה שבין 9000 שנה לפנה"ס ל-5000 לפנה"ס. בעת העתיקה הברברים התערבבו גם עם הפיניקים שהגיעו לצפון אפריקה והקימו בה מושבות גדולות דוגמת קרתגו ואחרות. בעתות מאוחרות יותר הברברים התערבבו גם עם הערבים והבדואים שהגיעו לצפון אפריקה לאחר הכיבוש הערבי.
היסטוריה > העת העתיקה

בעת העתיקה האוכלוסייה הילידית של צפון אפריקה, שצאצאיה קרויים ברברים, ניהלה קשרים ענפים עם מצרים העתיקה. "לובים" (מאזור לוב) מוזכרים בכתבים פרעוניים שונים ומאוחר יותר גם בתנ"ך. בעת העתיקה חלה תנועת הגירה של לובים למצרים הפרעונית, עד שב-945 לפנה"ס שישק הראשון הלובי ייסד את השושלת הפרעונית ה-22 שהיא הראשונה ממוצא לובי ששלטה במצרים העתיקה, ופרעונים נוספים ממוצא לובי שלטו במצרים העתיקה במהלך מרבית המאה ה-10 והמאה ה-9 לפנה"ס.
מהמאה ה-4 לפנה"ס עד סוף המאה ה-3 לפנה"ס התקיימו בצפון אפריקה מספר פדרציות של שבטים ברברים שבין השאר לקחו חלק במלחמה הפונית הראשונה. בשנת 202 לפנה"ס המלך מסיניסה איחד את השבטים העצמאיים השונים לממלכה ברברית חזקה אחת בשם נומידיה (202–46 לפנה"ס). שטחיה של נומידיה כללו את כל תוניסיה וחלק מאלג'יריה של המאה ה-21. השטח ממערב לנומידיה (מערב אלג'יריה ומרוקו) היה בשליטה של האימפריה הרומית והוגדר כחלק מפרובינקיה רומאית בשם מאוריטניה. לתקופה מסוימת (110–80 לפנה"ס) הברברים במאוריטניה מרדו ברומאים וניהלו בה שלטון עצמאי בהובלת המלך בוככוס, אך כעבור הזמן הרומאים הצליחו להשתלט על האזור מחדש.
במאות הראשונות לפני הספירה התקיימה תנועת הגירה של הברברים גם לכיוון דרום הסהרה, תוך כדי הברחת אוכלוסיות אחרות שהתגוררו באזור.
היסטוריה > בעת המודרנית

בתקופה המודרנית, הברברים לקחו חלק במאבק נגד הקולוניאליזם המערבי בצפון אפריקה. כך למשל המנהיג של המאבק האלג'ירי לעצמאות מהקולוניאליזם הצרפתי במהלך המאה ה-19 היה עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, ברבר עם אמונות סופיות. על אף שהברברים היו שותפים לרבים מהמאבקים לעצמאות מהקולוניאליזם, קיים דיון לגבי הצורה שבה העצמאות למדינות הלאום הצפון-אפריקאיות, שכולן מגדירות את עצמן כערביות, השפיעה על הברברים. יש ברברים שבחרו בהתבדלות והם מדגישים את זהותם ותרבותם הברברית ולעיתים אף מדברים על החוסר-לגיטימציה שבשלטון ערבי על צפון אפריקה על אף שהברברים הם תושביו הילידים. לעומת זאת ברברים אחרים בחרו בהיטמעות באליטות החברתיות של צפון אפריקה על אף האוריינטציה הערבית שלהם, וכך למשל הנשיא לשעבר של אלג'יריה ליאמין זרואל וראש הממשלה לשעבר של מרוקו דריס ג'טו הם ממוצא ברברי, על אף שבחרו לא להדגיש זאת. על פי רוב, מדינות הלאום הצפון-אפריקאיות כגון מרוקו, אלג'יריה, לוב ועוד, לא הכירו בתרבות, בשפה ובזהות הברברית אלא במידה רבה ניסו לכפות ערביזציה. עם זאת, יש שינויים מסוימים במגמה זו בתחילת המאה ה-21, וכך למשל החוקה החדשה של מרוקו מ-2011 הכירה בברברית כשפה רשמית של המדינה בנוסף לערבית, וגם באלג'יריה יש הכרה בברברית כשפה רשמית על אף שכמעט ולא מלמדים אותה בבתי הספר במדינה.
דמוגרפיה

קיימת בעיה בניסיון להעריך את מספר הברברים החיים בתחילת המאה ה-21 בצפון אפריקה, שכן יש מספר גדול של ברברים "מסתערבים", כלומר, כאלה שעברו ערביזציה ועל אף שהם ממוצא ברברי נטמעו לתוך התרבות והזהות הערבית. מחקרים מודרניים מצאו שרוב אוכלוסיית המגרב היא ממוצא ברברי. עם זאת רבים מבעלי המוצא הברברי רואים את עצמם כבעלי מורשת ערבית וכערבים, ואינם דוברים עוד את השפות הברבריות. לפי הגדרות קשיחות יותר עבור "מיהו ברבר?", שכוללות רק את מי שממוצא ברברי וגם דובר שפות ברבריות, כמחצית מאוכלוסיית מרוקו היא ברברית וכשליש מאוכלוסיית אלג'יריה. ישנן קהילות קטנות יותר בלוב ותוניסיה וקהילות מצומצמות יחסית גם במצרים ומאוריטניה. מלבד קהילות אלה בארצות צפון אפריקה, ישנן קבוצות ברברים גם בארצות דרומיות יותר. כ-1.12 מיליון ברברים בני שבטי הטוארג מתגוררים במאלי, ניז'ר ובורקינה פאסו כאשר רובם (600 אלף) יושבים במאלי. ב-2012 התעורר סכסוך במאלי, כאשר שבטי טוארג הכריזו עצמאות על המחוז אזוואד וניסו להשתלט על חלקים נוספים, מה שהניע התערבות צבאית צרפתית.
קבוצות ברבריות עיקריות

ברברים מאזורים שונים של צפון אפריקה הם בעלי המאפיינים התרבותיים הייחודיים של אזורם. על פי חלוקה אזורית הברברים דוברים בלהגים שונים של שפות ברבריות, והם בעלי מאפייני לבוש, מוזיקה, אמנות ומלאכה שונים.
| קבוצה | ארץ | הערות |
| --- | --- | --- |
| ברברים של מרכז הרי האטלס | מרוקו מרוקו |  |
| הברברים של בלידה | אלג'יריה אלג'יריה | אזור במרכז אלג'יריה. |
| שלוכים | מרוקו מרוקו | דרום מרוקו. |
| שאווים | אלג'יריה אלג'יריה | בעיקר באזור מזרח אלג'יריה. |
| שנאווים | אלג'יריה אלג'יריה | הר שנאווה במערב אלג'יריה. |
| ברברים של ג'רבה | תוניסיה תוניסיה | התושבים הברברים של האי ג'רבה. |
| קאבילים | אלג'יריה אלג'יריה | ברברים מאזור קביליה בצפון אלג'יריה |
| ברברים של מטאמאטה | תוניסיה תוניסיה | מאזור העיר מטאמאטה בדרום תוניסיה. |
| מזאבים | אלג'יריה אלג'יריה | ברברים מעמק מזאב בדרום אלג'יריה. |
| נפוסים | לוב לוב | מאזור מערב לוב. |
| ריפים | מרוקו מרוקו | ברברים מאזור הריף בצפון מרוקו ומיעוטם גם מאלג'יריה. |
| סיווים | מצרים מצרים | כ-30 אלף ברברים שחיים בנווה המדבר סיווה במערב מצרים. |
| ברברים של תלמסאן | אלג'יריה אלג'יריה | ברברים מאזור העיר תלמסאן במערב אלג'יריה. |
| טוארגים | אלג'יריה אלג'יריה, לוב לוב, ניז'ר ניז'ר, מאלי מאלי ו-בורקינה פאסו בורקינה פאסו | מאזור מדבר הסהרה. |
| זנגים | מאוריטניה מאוריטניה | בדרום-מערב מאוריטניה. |
| זנאטה | אלג'יריה אלג'יריה | במוצאם ממערב אלג'יריה. |
| זווארים | לוב לוב | ברברים מאזור עיר הנמל זווארה בצפון-מערב לוב. |
תרבות

באופן מסורתי בחברה הברברית, הגברים דואגים לבעלי החיים של משק הבית, והשבטים והמשפחות חיים בצורה נוודית ונעים ממקום למקום כדי למצוא מים ומקלט ביחד עם בעלי החיים שלהם. בצורה הזו מובטח שתהיה להם כמות מספיקה של צמר, כותנה וצמחים (בהם משתמשים גם לצביעה). מצדם, הנשים הברבריות דואגות לחיים תקינים של המשפחה ועוסקות במלאכת ידיים, הן עבור שימושם האישי והן כדי למכור בשוק הקרוב לביתם. באופן מסורתי, ברברים גם עוסקים באריגה של שטיחים. השטיחים שומרים על נראות מסורתית וייחודיות שמקושרת לאזור שממנו בא כל שבט, כאשר לכל אזור יש רפרטואר וסגנון ציורים משלו. המבנה החברתי הברברי הוא שבטי. לאורך ההיסטוריה, מספר נשים הנהיגו ושלטו על שבטים ברברים, ולכן לפעמים נהוג לתאר את החברה הברברית כמטריאכלית. בין נשים אלו ניתן למנות את המלכה-המורדת קהינה, את המורדת בצרפתים ללה פטאמה מאזור הקביליה, את תין הינאן מהמאה ה-4 שאליה הטוארג מתייחסים כאל "אם השבט", ואת פאטמה טאזוע'רת שמלכה על פדרציית שבטים באזור הרי אוראס. עם זאת, השבטים הברברים בימינו ככלל מונהגים על ידי גברים.
כוח רב עדיין שמור למבנה השבטי ואף ניתן לו מעמד רשמי על ידי מדינות שונות. באלג'יריה לשבטים באזור הקביליה ניתנה הסמכות החוקית להעמיד למשפט את מי שהם חברי השבט ולקנוס אותם אם הם מורשעים בהליך הפנימי. גם באזור הרי אוראס מנהיגים שבטיים יכולים להטיל סנקציות משפטיות על חברי השבטים שלהם שפשעו. בשבטי הטוארג המנהיג העליון של השבט קרוי אמנוקל. המבנה השבטי מספק גם יציבות מסוימת, וכך למשל בעקבות מהומות בעיר ברייאן באלג'יריה בין ערבים שהתיישבו בה לבין הברברים המקומיים (במהלך האלימות נהרגו ארבעה אנשים ורבים אחרים נפצעו), ראשי השבטים התערבו והיו אלה שדאגו כדי להחזיר את הסדר. בנישואין בחברה הברברית, הגבר על פי רוב הוא זה שבוחר את האישה, ובשבטים מסוימים המשפחה היא זו שעושה את הבחירה הזו עבורו. לעומת זאת בתרבות הטוארגית האישה היא זו שבוחרת את בעלה לעתיד. מנהגי הנישואין שונים בין שבט לשבט וניתן למצוא שבטים יותר מטריאכלים לעומת שבטים יותר פטריאכלים.
ציור יד ברברי
אריג ברברי
לוח שנה ברברי-אלג'ירי
כתובת ברברית עתיקה
תכשיטים מאזור קביליה
תרבות > המטבח הברברי

המטבח הברברי הוא מטבח מסורתי שהשתנה מעט לאורך השנים. הוא שונה בין אזור אחד למשנהו ובין הקבוצות הברבריות השונות. מאכלים ברברים עיקריים הם:
קוסקוס
טאג'ין
פאסטיליה, פשטידת בשר שבאופן מסורתי מבושלת על בסיס יונים.
לחם שנאפה בצורה מסורתית עם שמרים.
אפיפית טבולה בחמאה ודבש טבעי.
סוג של פנקייק שמכיל קמח, שמרים, ביצים ומלח.
תבשיל שמורכב מאיברי הכבשה ומבושל בדרך כלל כשהוא מצופה בדבש, תבשיל זה מוגש בדרך כלל בפסטיבלים.
טאג'ין
קוסקוס
טאג'ין מעוף הודו
תרבות > מוזיקה

למוזיקה ברברית, המוזיקה המסורתית של צפון אפריקה, יש מגוון רחב של סגנונות אזוריים. הידועות שבהן אלה המוזיקה המרוקאית, מוזיקת הקביליה, מוזיקה הגסבה, מוזיקת שאווי מאלג'יריה, ומוזיקת הטוארג ממאלי, בורקינה פאסו וניז'ר. הכלים המוזיקליים הברברים הם הבנדיר (תופים גדולים) וגומברה (סוג של לאוטה), שמלווים בשירה וריקודים.
מוזיקת הקביליה המסורתית מורכבת מזמרים שמלווים בכלי נגינה קצביים כגון הטבלה (דומה לתוף מרים) ובנדיר וכלי נגינה מלודיים כגון ע'ייטה (סוג של חמת חלילים) ואג'ואג (חליל). מוזיקה קבילית הייתה פופולרית בצרפת מאז שנות ה-30 ונוגנה בעיקר בבתי קפה. ככל שמוזיקה זו התפתחה נוספו אליה גם כלי נגינה מערביים וערביים.
ישנם שלושה סוגים של מוזיקה ברברית: מוזיקה כפרית, טקסית, ומוזיקה שמבוצעת על ידי אמנים מקצועיים. מוזיקה כפרית מבוצעת באופן קולקטיבי לשם ריקודים מסורתיים כגון האחוואש והאחידוס. כלי הנגינה בכפרים כוללים חלילים ותופים. ריקודים אלו מתחילים עם שירה של תפילה. מוזיקה טקסית מבוצעת בחגיגות נישואין ושאר אירועים חשובים, וכמו גם עבור טקסים טרום-אסלאמיים כגון גירוש רוחות רעות. מוזיקאים מקצועיים ("אימדייאזן") נוסעים בקבוצות של ארבעה אנשים ובראשם משורר (אמיידאז). המשורר מקריא את שיריו בהופעות, פעמים רבות מלווה בתופים ולעיתים גם ברבאב (כלי מיתר). תפקיד אחר בקבוצות אלה של אמנים מקצועיים הוא זה של ה"בו אוע'אנים", שמנגן על סוג של קלרינט ומתפקד גם כליצן שתפקידו לשעשע את הקהל.
תרבות > לוח השנה הברברי

לברברים יש לוח שנה ייחודי, שמקורו כנראה בלוח השנה היוליאני (שהיה נהוג באימפריה הרומית לפני הנחלת הלוח הגרגוריאני המקובל מאז המאה ה-16). לוח השנה הברברי מורכב מ-12 חודשים, ואורך 365 ימים עם שנה מעוברת שאורכת 366 ימים וחוזרת כל ארבע שנים. ראש השנה הברברי הוא בתאריך 14 בינואר של לוח השנה הגרגוריאני.
לוח השנה הברברי באופן מסורתי לא כלל "ספירה של השנים" החל מנקודה מסוימת. אולם במאה ה-20 החלו לייחס כנקודת התחלה של לוח השנה הברברי את 950 לפנה"ס, התאריך המשוער בו עלה לשלטון הפרעה של מצרים העתיקה שישק הראשון, שמיוחס לו מוצא ברברי. לכן שנת 2013 של לוח השנה הגרגוריאני היא שנת 2963 של לוח השנה הברברי.
היהודים בתרבות הברברית

מספר אלפי יהודים חיו באזורים הכפריים והשבטיים של ארצות צפון אפריקה, כגון הרי האטלס, שהיו בעיקרם בעלי צביון תרבותי ברברי-מוסלמי. יהודים אלה דברו לרוב בניב יהודי של תַשֶלְחִית לצד העברית כשפת קודש והיו תחת השפעתן של התרבויות הברבריות השונות, תוך שמירה על ייחודיות יהודית. היהודים שחיו באזורים ברברים היו במעמד של בני חסות של השבט הברברי ששלט על האזור בו הם חיו, ובתור גורם א-שבטי, תפקידם של היהודים בחברה הברברית היה עבודת מלאכה או ניהול המסחר בין השבטים השונים שעסקו לרוב בחקלאות. פעמים רבות בתקופות של סכסוכים בין-שבטיים, היהודים היו היחידים שלהם היה מותר לחצות הלוך ושוב בין הגבולות השבטיים. נתינת חסות ליהודי נתפשה כסמל יוקרה לברבר נכבד, והיהודים, על אף מעמדם הנמוך, נהנו לרוב מביטחון ושמרו באדיקות על דתם. עם זאת, לעיתים ביטחון היהודים נפגע, ופטרון ברברי היה עלול לפשוט על רכושו של בן החסות היהודי. על יהודים היה להיזהר לא להיתפש כמי שנוהגים בגאוותנות, ולהשלים עם מעמדם הירוד. היהודים על פי רוב לא יכלו להיות בעלי אדמות אלא הם נאלצו לשכור את האדמות מברברים מוסלמים, ולרוב היהודים חיו ברובע יהודי נפרד בתוך הכפר ברברי. לאורך המאה ה-20 כלל היהודים שחיו באזורים ברברים עלו לישראל או היגרו לארצות אירופה. המניעים להגירתם היו בעיקר ההתרגשות שעוררה הכרזת העצמאות של ישראל, מצבם הביטחוני הפגיע והמצוקה הכלכלית שהחלה לאחר שברברים מוסלמים החלו לדחוק את רגלי היהודים מהמקצועות המסורתיים בהם הם עסקו.
רוב גדול מיהודי צפון אפריקה חיו בערים הגדולות, שהיו על פי רוב בעלות אופי ערבי בשפה ובתרבות, ולכן הושפעו בצורה מוגבלת יותר מהתרבות הברברית. עם זאת השפעות תרבותיות מסוימות בכל זאת חדרו, וכך למשל ניתן למצוא מילים משפות ברבריות בערבית צפון אפריקאית יהודית ולא-יהודית.
ראו גם

הקונגרס הבינלאומי של הברברים
ברברים (מונח)
הדגל הברברי
קבילים
טוארג
זנאטה
מגרב
הרי האטלס