ארכיבישופות ברמן
היסטוריה > הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן לאחר 1180 > הנסיכות-ארכיבישופות במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648)

בתחילת מלחמת שלושים השנים הנסיכות-הארכיבישופות שמרה על נייטרליות, וכך גם רוב השטחים בחוג הסכסוני התחתון. לאחר 1613, כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק-נורווגיה, בהיותו באיחוד אישי דוכס הולשטיין באימפריה הרומית הקדושה, הפנה את תשומת לבו כדי להשיג נחלה על ידי רכישת הנסיכויות-בישופויות של ברמן, ורדן, מינדן והלברשטאדט.
הוא ניצל במיומנות את הקריאה של הפרוטסטנטים הגרמנים לאחר קרב ההר הלבן ב-1620, כדי לקבוע עם מועצת ברמן והמנהל יוהאן פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, בן דודו מדרגה שנייה, להעניק את ברמן עבור בנו פרדריק, לימים נסיך הכתר של דנמרק (ספטמבר 1621). הסדר דומה הושג בנובמבר עבור הנסיכות-בישופות של ורדן עם הסגל והמנהל שלה פיליפ זיגסמונד. בשנת 1623 ירש בנו של כריסטיאן את פיליפ זיגסמונד המנוח בתפקיד פרידריך השני, מנהל הנסיכות-בישופות של ורדן, רק כדי לברוח מחיילי הליגה הקתולית תחת הרוזן יוהאן ט'סרקלס פון טילי ב-1626.
בנובמבר 1619 כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, הציב חיילים דנים בעיר הברמיאנית, שטאדה, רשמית בשם בנו שהיה יורש המנהל, דיכא תסיסה של תושביה.
בשנת 1620, ביקש כריסטיאן הצעיר, דוכס בראונשווייג ולינבורג-וולפנביטל, המנהל הלותרני של הנסיכות-בישופות הלברשטאדט, שהנסיך-הארכיבישוף הלותרני של ברמן יצטרף לקואליציית המלחמה של האיחוד הפרוטסטנטי. המנהל והאצולה של הנסיכות-ארכיבישופות נפגשו בדיאט והכריזו על הטריטוריה שלהם כנאמנה לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ועל נייטרליותם בסכסוך.
עם חיילים דנים בשטחו ובדרישתו של כריסטיאן הצעיר, המנהל יוהאן פרידריך ניסה נואשות להרחיק את הנסיכות-ארכיבישופות שלו מהמלחמה, בהסכמה מלאה עם האצולה והעיר ברמן. כאשר בשנת 1623, הרפובליקה ההולנדית, שנלחמה במלחמת שמונים השנים למען עצמאותה נגד הכוחות הספרדיים והאימפריאליים של הבסבורג, ביקשה מהקלוויניסטים של העיר ברמן להצטרף, העיר סירבה, אך החלה לחזק את ביצוריה.
בשנת 1623 החליטו השטחים שהרכיבו את החוג הסכסוני התחתון לגייס צבא על מנת לשמור על נייטרליות חמושה, כאשר כוחות הליגה הקתולית כבר פעלו בחוג הרייני-וסטפאלי התחתון הסמוך והתקרבו בצורה מסוכנת לאזורם. ההשפעות הנלוות של המלחמה, המחסור ויוקר המחירים, כבר גרמו לאינפלציה גם באזור. האוכלוסייה סבלה מהכורח לאכסן ולהזין כוחות מבאדן-דורלאך, דנים, הלברשטטיאנים, מהליגה הקתולית ומפפאלץ, שצעדתם דרך האזור, הנסיכות-ארכיבישופות נאלצה לסבול כדי למנוע כניסה לעימות מזוין.
בשנת 1623 הרפובליקה ההולנדית, שנתמכה באופן דיפלומטי על ידי ג'יימס הראשון, מלך אנגליה, גיסו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, החלה במסע חדש נגד הבסבורג. כך רותקו חיילי הליגה הקתולית והנסיכות-ארכיבישופות זכתה להקלה. אך זמן קצר לאחר מכן פנו הכוחות הקיסריים בפיקודו של אלברכט פון ולנשטיין לצפון בניסיון להרוס את ברית ברית ערי הנזה המתפוררת, כדי להכפיף את ערי ההנזה ברמן, המבורג וליבק ולהקים מונופול סחר בלטי, שינוהלו על ידי כמה מקורבים אימפריאליים כולל ספרדים ופולנים. הרעיון היה לזכות בתמיכתן של שוודיה ודנמרק, שהיו יוצאות מורווחות מהרס ברית ההנזה.
במאי 1625 כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק ודוכס הולשטיין נבחר - בתפקידו האחרון - על ידי השטחים החברים של החוג הסכסוני התחתון למפקד העליון של הכוחות סקסוניה התחתונה. חיילים נוספים גויסו ויוכלו להתאכסן ולקבל מזונות בשטחי סכסוניה התחתונה, כולל הנסיכות-ארכיבישופות. באותה שנה הצטרף כריסטיאן הרביעי לקואליציית המלחמה האנגלו-הולנדית. בשנת 1625 הזהיר טילי את הנסיך-ארכיבישוף יוהאן פרידריך מפני הצבתם של חיילים דנים ופרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, דרש לסיום מיידי של הברית שלו ושל ורדן עם דנמרק, כאשר ורדן כבר נשלטה על ידי בנו של כריסטיאן, פרדריק, יורשו של יוהאן פרידריך. הוא הצהיר שוב על נאמנותו לקיסר ועל נייטרליות בסכסוך, אבל הכל לשווא.
כעת הורה כריסטיאן הרביעי לחייליו לכבוש את כל מוקדי התנועה החשובים בארכיבישופות ונכנס לקרב לותר אם ברנברג, ב-27 באוגוסט 1626, שם הובס על ידי כוחות הליגה הקתולית בפיקודו של טילי. כריסטיאן הרביעי וחייליו שנותרו בחיים נמלטו לארכיבישופות והציבו את המפקדה שלהם בשטאדה. המנהל יוהאן פרידריך, באיחוד אישי גם מנהל הנסיכות-בישופות של ליבק, ברח אל ורדן והותיר את השלטון בארכיבישופות למועצה ולאצולה.
בשנת 1626 כבשו טילי וחייליו את הנסיכות-בישופות של ורדן, מה שגרם לבריחתם של אנשי דת לותרנים מאותו שטח. הוא דרש ממועצת ברמן לאפשר לו להיכנס לנסיכות-ארכיבישופות. המועצה הכריזה שוב על נאמנותה לקיסר ודחתה תשובה לבקשה, בטענה שעליה להתייעץ תחילה עם האצולה בדיאט, בהליך ממושך.
בינתיים, כריסטיאן הרביעי הורה לחיילים הולנדים, אנגלים וצרפתים שתמכו בו לנחות בארכיבישופות, תוך שהוא סוחט מהאחרונים תרומות גבוהות למלחמה למימון מלחמתו. תחינות המועצה להפחתת התרומות העיר נענו על ידי כריסטיאן הרביעי שברגע שכוחות הליגה הקתולית ישתלטו, הסחטנות שלו תיראה מועטה לעומתם.
עד 1627 כריסטיאן הרביעי הדיח דה פקטו את בן דודו יוהאן פרידריך מהשלטון בברמן. באותה שנה פרש כריסטיאן הרביעי מהנסיכות-ארכיבישופות, כדי להילחם בפלישה של ולנשטיין לדוכסות הולשטיין שלו. טילי פלש אז לנסיכות-ארכיבישופות וכבש את חלקיה הדרומיים. העיר ברמן סגרה את שערי העיר שלה והתבצרה מאחורי ביצוריה המשופרים. בשנת 1628 טילי צר על שטאדה עם חיל המצב שנותר של 3,500 חיילים דנים ואנגלים. ב-5 במאי 1628 העניק להם טילי גישה בטוחה לאנגליה ודנמרק וכל הנסיכות-ארכיבישופות הייתה בידיו. כעת פנה טילי לעיר ברמן, ששילמה לו כופר של 10,000 ריקדולאר כדי לחסוך את המצור שלה. העיר נותרה לא כבושה.
ולנשטיין כבש בינתיים את כל חצי האי יוטלנד, מה שגרם לכריסטיאן הרביעי לחתום על הסכם ליבק, ב-22 במאי 1629, על מנת להחזיר לעצמו את כל נחלותיו בחצי האי, הוא הסכים בתמורה להפסיק רשמית את השתתפותה של דנמרק במלחמת שלושים השנים וויתר בשם בנו פרידריך השני, מנהל הנסיכות-בישופות של ורדן, על ניהול הבישופות וכן על ניהול הנסיכות-בישופות של הלברשטאדט.
המנהל יוהאן פרידריך, ששהה בגלות בעיר החופשית הקיסרית ליבק, היה במצב חלש בולט. בעקבות כך בשנת 1628 הוא הסכים שהמנזר הלותרני בשטאדה - שהיה תחת כיבוש הליגה הקתולית - יוחזר לפולחן קתולי ויאויש בנזירים זרים, אם גם המועצה תסכים.
השתלטות הליגה הקתולית אפשרה לפרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ליישם את צו ההשבתה, שנגזר ב-6 במרץ 1629 בנסיכות-ארכיבישופות ברמן ובנסיכות-בישופות ורדן. המנזרים של ברמן עדיין קיימו את הטקס הרומי-קתולי - מנזר אלטקלוסטר, כנסיית מנזר הרספלד (הו'), נויקלוסטר וזבן - הפכו למעוזים המקומיים לקתוליזציה מחדש במסגרת הקונטרה-רפורמציה.
תחת האיום של צו ההשבה, יוהאן פרידריך הסכים לביקורים קנוניים במנזרים הנותרים, אלה שנאחזו בפולחן הרומי-קתולי ואלו שהומרו למנזרים לותרניים מרצון כאחד. מנזרים היו באופן מסורתי מוסדות לספק לבנות רווקות, שלא ניתן היה לספק להם בעל כיאה למעמדן החברתי או שלא רצו להתחתן, פרנסה בכבוד. כאשר אישה לא נשואה במעמד זה הצטרפה למנזר, היא הייתה מעניקה נכסים מרוויחים (מקרקעין) או - מוגבלים לחייה - הכנסות רגילות ששולמו על ידי קרוביה הגברים, למנזר, ובכך תרמו להרחבת נחלות המנזר.
בטריטוריות רבות, בהן רוב האוכלוסייה אימצה את הלותרניות, לא היה ניתן לוותר על תפקידן של המנזרים לספק פרנסה לנשים לא נשואות. כך קרה שהמנזרים הקתוליים לשעבר של הנסיכות-ארכיבישופות הימלפפורטן, לילינטל, נויאנוולדה, ואוסטרהולץ עם כל אחוזותיהן הפכו למנזרים לותרניים כאלה, בעוד המנזר של זבן היה בתהליך של הפיכתו לכזה.
במסגרת הביקורים עד סוף שנת 1629, המבקרים הרומאים-קתולים הציבו אולטימטום למנזרים הלותרניים לפנות את המנזרים, כאשר האחוזות הימלפפורטן ונויאנוולד הוענקו אז לישועים, במטרה לממן אותם והשליחות שלהם במהלך הרפורמציה הנגדית בארכיבישופות. ראשי המנזרים שגורשו נמנעו מלהחזיר את המקרקעין, שהעניקו למנזר, כשנכנסו אליו.
פרדיננד השני השעה את הקפיטולרים מעונש, אם הם יפטרו את הקואדיוטור הלותרני פרדריק, לימים נסיך הכתר של דנמרק, מתפקידם. המועצה סירבה, משום שעדיין תמכה בפרדריק, שנבחר בתוקף משפטי מלא ב-1621. בעקבות כך פרדיננד השני בעצמו הדיח אותו על ידי שימוש בצו ההשבתה, לטובת בנו הצעיר, הארכידוכס הרומאי-קתולי לאופולד וילהלם מאוסטריה, שכבר ניהל את הנסיכויות-הבישופיות של הלברשטאדט (1628–1648), פסאו (1625–1662) ושטרסבורג (1626–1662).
פרדיננד השני השאיר את יוהאן פרידריך בתפקיד, נגד התנגדות הליגה הקתולית, כי הוא תמיד שמר על נאמנות כלפיו. הליגה הקתולית הציעה לתפקיד את הרוזן הקתולי פרנץ וילהלם מוורטנברג, הנסיך-בישוף של אוסנבריק (1625–1634 ושוב 1648–1661). אחרי הכל, התפקיד כלל באותן שנים הכנסה שנתית של 60,000 ריקסדולר לרשות המחזיק בו, המהווה מחצית מתקציב הנסיכות-ארכיבישופות.
פרנץ מוורטנברג, שמונה על ידי פרדיננד השני כיו"ר ועדת ההשבה הקיסרית, שביצע את הוראות צו ההשבה בחוג הסכסוני התחתון, הדיח את יוהאן פרידריך ב-1629, אשר השלים עם ההדחה.
בספטמבר 1629 הצטוותה המועצה לתת דין וחשבון על כל האחוזות הקפיטולריות, אולם היא סירבה, בטענה תחילה שהצו לא אומת ומאוחר יותר כי בשל מחלוקות עם מועצת העיר של ברמן, הם לא יכלו לנסוע בחופשיות כדי לתת דין וחשבון שלא לדבר על לעשות את המחקר הדרוש על האחוזות. הגישה האנטי-קתולית של התושבים ושל מועצת ברמן גרמה לכך שלא ניתן היה להכין את השבת האחוזות מהמועצה הלותרנית לכנסייה הקתולית. אפילו הקפיטולרים הלותרניים לא היו רגועים בברמן הקלוויניסטית. באוקטובר 1629 מסר לבסוף מזכיר המועצה את הדו"ח בוורדן והודיע לו כי לפי צו ההשבה המועצה נחשבת כבלתי לגיטימית. קפיטולרים לותרנים נחקרו, אך המועצה נותרה בתפקידה, והחלטותיה היו כפאופות להסכמת ועדת ההשבה. האפיפיור אורבנוס השמיני מינה קפיטולרים רומאים-קתולים נוספים ב-1630, כולל פרובוסט חדש.
הנחלות בגבולות העיר הבלתי כבושה ברמן לא הוחזרו בהוראת מועצת העיר. המועצה טענה שהעיר הייתה פרוטסטנטית זה מכבר, אך ועדת ההשבה טענה שהעיר היא דה יורה חלק מהנסיכות-ארכיבישופות, כך שהפרוטסטנטיות הרחיקה באופן לא חוקי נחלות מהכנסייה הקתולית. מועצת העיר ענתה בנסיבות אלה שהיא מעדיפה להיפרד מהאימפריה הרומית הקדושה ולהצטרף לרפובליקה ההולנדית העצמאית (עצמאותה אושרה לבסוף בחוזה וסטפאליה ב-1648). העיר לא הייתה אמורה להיכבש בשל ביצוריה החדשים וגישתה לים הצפוני דרך נהר וזר.
בתוך בית הנסיך-ארכיבישופות הכבושים ביצעו הדיירים הליגואיסטים את ההשבה. בשטאדה, המטה של טילי, כל הכנסיות, מלבד ניקולס הקדוש, נמסרו לאנשי דת קתולים זרים. אבל הבורגרים לא השתתפו בשירותים קתוליים. בעקבות כך במרץ 1630 גירש טילי את כל הכמורה הלותרנית, מלבד זו של ניקולס הקדוש. טילי גבה תרומות מלחמה גבוהות מהבורגרים של שטאדה (למשל 22,533 טאלר רק ב-1628) והציע ב-1630 להקל על כל בורגר, שישתתף בשירותים הקתוליים, ללא הצלחה. ביולי 1630 עזב טילי לכיוון דוכסות פומרניה, שם נחת מלך שוודיה גוסטב השני אדולפוס עם חייליו, ופתח חזית חדשה במלחמת שלושים השנים. הוא זכה על ידי הדיפלומטיה הצרפתית להצטרף לקואליציה אנטי-אימפריאלית חדשה, שאליה הצטרפה עד מהרה הולנד.
בפברואר 1631 התייעץ יוהאן פרידריך עם גוסטב השני אדולפוס ועם מספר נסיכים סקסוניים תחתונים בלייפציג, כולם מוטרדים מהשפעתה הגוברת של הבסבורג שהופעלה מכוח צו ההשבה במספר בתי נסיכים לותרניים בצפון גרמניה. יוהאן פרידריך העלה השערות להחזיר את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ולכן ביוני/יולי 1631 התחבר רשמית עם שוודיה. למען המלחמה קיבל יוהאן פרידריך את הפיקוד העליון של גוסטב השני אדולפוס, שהבטיח להחזיר את הנסיכות-ארכיבישופות למנהלה לשעבר. באוקטובר, צבא, שגויס לאחרונה על ידי יוהאן פרידריך, החל לכבוש מחדש את הנסיכות-ארכיבישופות ובתמיכת חיילים שוודים - לכבוש את הנסיכות-בישופות השכנה של ורדן, מה שגרם הלכה למעשה להדחת הנסיך-בישוף הקתולי של ורדן הרוזן פרנץ מוורטנברג (שלט ב-1630–1631), וגרם לבריחתם של הכמורה הקתולית. הנסיכות-בישופות של ורדן הפכה להיות נתונה לממשל צבאי שוודי, בעוד יוהאן פרידריך עלה על הכס שלה ב-1631.
הכיבוש מחדש של הנסיכות-ארכיבישופות - בסיוע כוחות משוודיה ומהעיר ברמן - הופסק על ידי כוחות הליגה בפיקודו של גוטפריד היינריך פון פפנהיים, שהגיעו כהקלה לשטאדה, שם הם הצטרפו לכוחות הקתוליים האימפריאליים וכוחות הליגה שעדיין החזיקו בה. ב-10 במאי 1632 הם קיבלו מעבר בטוח ועזבו את העיר הענייה מאוד של שטאדה לאחר מצור על ידי כוחותיו של יוהאן פרידריך. יוהאן פרידריך חזר לתפקידו, רק כדי להכיר בעליונותה של שוודיה, אולם התעקש על הפיקוד העליון שלה עד תום המלחמה. הנסיכות-הארכיבישופות סבלה ללא הרף מכניסת חיילים ומזון. היחסים בין האצולה, שנאלצו לנהל תחת כיבוש קתולי, לבין המנהל המוחזר היו קשים. האצילים העדיפו לנהל משא ומתן ישיר עם הכובשים, הפעם השוודים. יוהאן פרידריך רצה לחלן את המנזרים לטובת תקציבו, אך האצילים היריבים מנעו זאת.
לאחר מותו של יוהאן פרידריך ב-1634, ראתה המועצה את הדחתו של פרידריך (לימים יורש העצר הדני) כקואדיוטור על ידי פרדיננד השני מכוח צו ההשבה כבלתי לגיטימית. אבל קודם כל היה צריך לשכנע את הכובשים השוודים לקבל את מינויו של פרידריך. בעקבות כך המועצה והאצולה שלטו בנסיכות-ארכיבישופות עד לסיום המשא ומתן עם שוודיה. בשנת 1635 מונה כמנהל הלותרני פרידריך השני בברמן ובוורדן, אבל הוא היה צריך להיות כפוף לכריסטינה, מלכת שוודיה.
באותה שנה סיפק האפיפיור אורבנוס השמיני למנהל הקתולי לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה, שמונה בשנת 1629 על ידי אביו פרדיננד השני, את תואר הארכיבישוף של ברמן, אך בשל כיבושה המתמשך על ידי השוודים הוא מעולם לא זכה להשפעה דה פקטו מלבד התואר כמנהל הנסיך-ארכיבישוף.
ב-1635/1636 הסכימו האצילים ופרדריק השני עם שוודיה על הנייטרליות של הנסיכות-הארכיבישופות. אבל זה לא נמשך זמן רב, כי במלחמת תורסטנסון הדנית-שוודית (1643–1645) תפסו השוודים את השלטון בפועל בשתי הנסיכויות-הבישופיות. כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק נאלץ לחתום על השלום השני של ברומסברו ב-13 באוגוסט 1645, מספר טריטוריות דניות, כולל שתי הנסיכויות-בישופיות, הועברו לידיים שוודיות. בעקבות כך פרידריך השני נאלץ להתפטר כמנהל בשתי הנסיכויות-בישופיות. הוא ירש את אביו המנוח על כס המלכות הדני בתור פרדריק השלישי, מלך דנמרק ב-1648.
כשברמן שוב פנויה, האפיפיור חדש אינוקנטיוס העשירי מינה את הרוזן פרנץ מוורטנברג, הנסיך-הבישוף של ורדן שגורש לתקופה קצרה (1630–1631) ושימש כנסיך-הבישוף של אוסנבריק (1625–1661), לכומר האפוסטולי בשנת 1645, כלומר ראש המועצה הזמני. ורטנברג מעולם לא זכה להשפעה פסטורלית, שלא לדבר על כוח כנסיך-בישוף בשל הכיבוש השוודי המתמשך של הנסיכות-הארכיבישופות עד סוף מלחמת שלושים השנים.
בשל הכפיפות המתקרבת של ארכיבישופות ברמן למעצמה הגדולה הפוליטית של שוודיה, שנצפתה במשא ומתן על הסכם וסטפאליה, העיר ברמן חיפשה אישור אימפריאלי למעמדה כ"חופשיות אימפריאלית" משנת 1186 (פריבילג' גלנהאוזן), אשר פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק לעיר בשנת 1646.