ראלף קמרון
ביוגרפיה > מחוץ לפוליטיקה

במהלך 1911 לקראת הקמת המדינה, קמרון היה מועמד רפובליקני לסנאט של ארצות הברית אך הפסיד בבחירות הכלליות. לאחר שעזב את תפקידו הוא מיקד את מאמציו בקריירה העסקית שלו והפך לנשיא חברת ניירות ערך והשקעות אריזונה. באופן חריג לכך הוא רץ ב-1914 כמועמד הרפובליקני להחליף את ג'ורג' האנט כמושל אריזונה. לאחר שהובס במירוץ הזה, קמרון החליט לשבת בחיבוק ידיים ולחכות להזדמנות טובה לפני שהוא רץ שוב לתפקיד.
בנוסף למאמצים הפוליטיים שלו, קמרון היה עסוק בתוכניות פיתוח לגרנד קניון. ב-24 במאי 1912 הוכרזה תוכנית הכוללת קבוצת השקעות בפילדלפיה. אם הושלמה העסקה הייתה משלמת לקמרון יותר מ-5 מיליון דולר (שווה ערך ל-158מיליון דולר בשנת 2023). בחודש לאחר מכן, חברת סנטה פה לשיפור קרקעות שילמה 40,000 דולר עבור זכות קדימה מעבר לתביעת קייפ הורן של קמרון בחלק העליון של השפה הדרומית יחד עם תביעות אחרות לאורך שבילי ברייט אנג'ל וההרמיט. רוב פרטי העסקה נשמרו בסוד כדי להגן על מסילת הברזל מפני אופורטוניסטים פוטנציאליים.
בזמן שקמרון עבד על עסקאותיו העסקיות, שירות היערות נתקל בקשיים בניהול האנדרטה הלאומית של גרנד קניון. חלק מהבעיות של שירותי היער היה קמרון ותושבי צפון אריזונה אחרים הצליחו לחסום תוכניות פיתוח עבור הקניון באמצעות תביעות הכרייה שלהם. הטיפול בתביעות היה מסובך בשל העובדה שהאנדרטה הלאומית נוהלה על ידי משרד החקלאות ואילו תביעות הכרייה נוהלו על ידי משרד הפנים. הקמת פארק לאומי תפשט את הדברים על ידי שילוב המינהל לתוך מחלקת הפנים בלבד. לשם כך, היערן הראשי הנרי ס. גרייבס החל לערוך שתדלנות בקונגרס האמריקני כדי להקים פארק לאומי בגרנד קניון בשנת 1914. שירות היערות שקל גם צעדים משפטיים נגד התביעות, אך דחה כל פעולה בשל חשש שתביעה תעורר זעם דעת מקומית נגד השירות. שליטה על ספקים בקניון הציגה בעיה נוספת, כאשר חלק מהעסקים השתמשו במגפונים כדי למשוך תיירים. כדי להתמודד עם זה התאים שירות היער מדיניות של "תחרות מוסדרת". זה עקר מספר ספקים עצמאיים קטנים והעניק מונופולים וירטואליים לחברת פרד הארווי ולמסילת הרכבת של סנטה פה.
בשנת 1914, קמרון הגיש בקשה נוספת לפטנט על תביעת הכרייה שלו בקייפ הורן. בשנה שלאחר מכן הגיש שירות היערות תביעה לחסום את הבקשה. בשנת 1916, הוגשה תביעה כדי לבטל את תביעות הכרייה של קמרון בגני האינדיאנים. תביעה שנייה זו הוקפאה עד להכרעה בתיק הראשון. המקרה הראשון עשה את דרכו לבית המשפט העליון של ארצות הברית אשר פסק לטובת הממשלה ב-19 באפריל 1920. בתי המשפט פסלו את תביעות הגנים האינדיאניים של קמרון בפברואר 1921. נוסף על כך, הנשיא וילסון חתם בחוק על הצעת חוק שיצרה את הפארק הלאומי גרנד קניון ב-26 בפברואר 1919. למרות המספר ההולך וגדל של מכשולים בפני טענותיו, קמרון נשאר אופטימי לגבי סיכוייו לשלוט בחלקים חשובים בגרנד קניון. אמון זה התחזק על ידי העובדה שתביעות כרייה שהחזיק ב-1902 לא ערערו ושיפורים בהשקפתו הפוליטית עם שחר של שנות ה-20.
עד 1920, רבים ממצביעי אריזונה התעייפו ממדיניותו של וודרו וילסון ורצו ב"נורמליות" שהציע המתמודד הרפובליקני וורן הרדינג. עם הזדמנויות רפובליקניות שנראות חיוביות לבחירות הקרובות, קמרון החליט לקרוא תיגר על מארק סמית' על מושב בסנאט של ארצות הברית. קמרון ניצח שלושה מתמודדים אחרים במהלך הפריימריז ב-7 בספטמבר כדי לזכות במועמדות הרפובליקנית. ההבטחה העיקרית של קמרון בקמפיין הייתה לזכות ב-12 מיליון דולר לבניית סכר על נהר חילה ליד סן קרלוס, אריזונה. הבטחה שנייה ללגיון האמריקאי הייתה להקצות מחדש 100,000 עד 150,000 acre (40,000 עד 61,000 הקטאר) של שמורת האינדיאנים של נהר הקולורדו ולתת את האדמה לותיקי מלחמה להתיישבות. הוא גם סיפר לבוחרים כיצד זוג סכרים הידרואלקטרים בגרנד קניון יכולים "לחשמל כל מסילת ברזל, מכרה, טחנה, עיר, עיירה וכפר באריזונה". במהלך ההכנה לבחירות הכלליות, נראה היה שלסמית' בן ה-69 חסרה החיוניות של יריבו הצעיר. קמרון ניצח בבחירות בהצבעה של 35,893 מול 28,169.