stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק ביילי
ביוגרפיה

ביילי נולד ב-1936 בבאפלו שבמדינת ניו יורק. בשנת 1957 הגיע לראשונה לישראל. למד לתואר ראשון היסטוריה של המזרח התיכון והאסלאם באוניברסיטה העברית, תואר שני ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה,
ודוקטורט במדעי המדינה בהתמחות במזרח התיכון, אף זאת באוניברסיטת קולומביה. בשלב זה החליט לעלות לישראל.
ב-1967 פגש במקרה בביקור בארץ את פולה בן-גוריון. כך נוצר הקשר בין ביילי לדוד בן-גוריון. ביילי עלה לישראל והשתקע בשדה בוקר.
ב-1968 ריאיין במשך שש שעות את דוד בן-גוריון לסרט תיעודי, ששימש בסיס לסרט העלילתי של דוד פרלוב, "42:6" (1969). ב-2017 יצא לאקרנים הסרט "בן-גוריון: אפילוג", הערוך מחומרי הסרט התיעודי.
ביילי שירת כקצין בצה"ל, ושימש כיועץ לענייני ערבים במשרד הביטחון. במלחמת לבנון הראשונה שימש כיועץ ליחידת הקישור ללבנון. במסגרת תפקיד זה שימש כקצין קישור עם תנועת אמל ויועץ לענייני שיעים במשרד הביטחון.
ביילי כיהן כפרופסור אורח בטריניטי קולג' בהרטפורד שבקונטיקט. שימש כעמית חוקר במכון טרומן באוניברסיטה העברית.
בשנת 1994 הוענק לו אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג על מפעל חייו לחקר תולדות הבדואים בישראל ולקידום זכויותיהם.
ב-2021 הגיע הארכיון של קלינטון ביילי על התרבות הבדואית למשמר בספרייה הלאומית. הארכיון כולל כ-350 שעות של ראיונות והקלטות ממחקריו של ד"ר ביילי, וכן מאות תמונות, שקופיות וקטעי וידאו המתעדים את תרבות השבטים הבדואים בחצי המאה האחרונה, שנאספו על ידי ביילי בעבודתו.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ביילי היה נשוי למיה ולהם ארבעה בנים.
מספריו

קסם נאקות: שירה בדווית מסיני והנגב, הוצאת הקיבוץ המאוחד המרכז לחקר החברה הערבית, 1993
התרבות הבדואית בתנ"ך, הוצאת רסלינג, 2020
Bedouin Law from Sinai and the Negev: Justice without Government, Yale University Press, November 24, 2009
A Culture of Desert Survival: Bedouin Proverbs from Sinai and the Negev, Yale University Press, April 10, 2004
Bedouin Poetry from Sinai and the Negev: Mirror of a Culture, Oxford University Press, USA, April 11, 1991
Hamas: a Challenge to the PLO, The Washington Institute for Near East Policy, 1991
Jordan's Palestinian Challenge, 1948-83: A Political History, Westview Press, September 1984
הערות שוליים

↑   אנשיל פפר וחמי שלו, עשרות בדואים מתו ב-1972 לאחר שגורשו מבתיהם בסיני בשל תרגיל צה"לי סודי, באתר הארץ, 12 בפברואר 2014
↑  אריה דיין, הרוב המקופח, כותרת ראשית, 4 במאי 1983 - ריאיון על מצב העדה השיעית בלבנון
↑   יצחק ביילי, המחדל האמיתי בעניין רון ארד, באתר TheMarker‏, 26 בנובמבר 2016
↑  מגן ברושי, הבדווים כמשל, באתר הארץ, 15 ביוני 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258029405171  BIBSYS: 90551229  BnF: cb12037135p (data)  CiNii: DA11223925  GND: 170137503  ISNI: 0000 0003 8249 0500  LCCN: n83319570  NTA: 074328042  RERO: 02-A002960875  SUDOC: 028559789  VIAF: 265199439   WorldCat (עם VIAF): 265199439
אל-בחירה

אל-בֻּחַירה (בערבית: محافظة البحيرة) הוא אחד מ-27 מחוזות מצרים הממוקם בצפון המדינה, בדלתא של הנילוס. בירת המחוז היא דמנהור. עיר מרכזית נוספת היא כפר א-דוואר. בנוסף על שתי ערים אלו, ישנן עוד כ-12 ערים במחוז. בשנת 2017 נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי מינה מושלת למחוז, אירוע שלא קרה קודם לכן במצרים. האוכלוסייה כפרית מאוד, כאשר 19.5% מהתושבים בלבד מתגוררים בערים.
באל-בֻּחַירה מתגוררים מעל 6 מיליון תושבים, והוא מתפרס על כ-10,130 קמ"ר, מה שהופך אותו למחוז החמישי במצרים בגודל האוכלוסייה והעשירי בשטחו. המחוז נחשב לחשוב מאוד מבחינה תחבורתית. הייצור המקומי כולל כותנה, כימיקלים, שטיחים, חשמל ודיג.
יריד ההבלים (סרט, 2004)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  יריד ההבלים מאת ויליאם תקרי
 בימוי:  מירה נאיר 
 הופק בידי:  ג'נט דיי
 תסריט:  ויליאם תאקרי   מתיו פאוק   מארק סקיט   ג'וליאן פלוז
 עריכה:  אליסון ס. ג'ונסון
 שחקנים ראשיים:  ריס וית'רספון   ג'ונתן ריס מיירס   ג'יימס פיורפוי   גבריאל ביירן   איילין אטקינס   בוב הוסקינס   רומולה גאראי   ג'ים ברודבנט
 מוזיקה:  מייקל דאנה 
 צילום:  דיקלן קווין 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  Focus Features 
 חברה מפיצה:  פוקוס פיצ'רס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 1 בספטמבר 2004
 משך הקרנה:  135 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה קומית, דרמה היסטורית, סרט דרמה, דרמה תקופתית, קומדיה רומנטית, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  לונדון 
 תקציב:  $23,000,000
 הכנסות:  19.2 מיליון
 הכנסות באתר מוג'ו:   vanityfair
 פרסים:  פרס סטלייט לעיצוב התלבושות הטוב ביותר 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
יריד ההבלים (באנגלית: Vanity Fair) הוא סרט דרמה רומנטית משנת 2004 שביימה מירה נאיר עיבוד לרומן באותו שם מאת הסופר האנגלי ויליאם מייקפיס תאקרי. הרומן שימש בסיס למספר רב של עיבודים קולנועיים וטלוויזיוניים. גרסה זו סוטה בצורה משמעותית מהמקור הספרותי, בעיקר באופייה של הגיבורה בקי שארפ.
הסרט היה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2004.
צוות השחקנים

ריס וית'רספון – רבקה (בקי) שארפ קרולי
אנג'ליקה מנדי – רבקה שארפ הקטנה
רומולה גאראי – אמיליה סדלי אוזבורן
ג'יימס פיורפוי – רודון קרולי
ג'ונתן ריס מיירס – ג'ורג' אוזבורן
ריס איוואנס – ויליאם דובין
איילין אטקינס – מיס מטילדה קרולי
ג'רלדין מקיואן – ליידי סאותדאון
גבריאל ביירן – מרקיז סטיין
בוב הוסקינס – סר פיט קרולי האב
דאגלס הודג' – פיט קרולי הבן
נטשה ליטל – ליידי ג'יין שיפשיינקס קרולי
מג ויין אוון – ליידי קרולי
ג'ים ברודבנט – ג'ון אוזבורן
טוני מאודסליי – ג'וזף (ג'וס) סדלי
ג'ון פרנקלין רובינס – מר סדלי
דברה פינדלי – גברת סדלי
ברברה לי-האנט – ליידי בייראקרס
ניקולס ג'ונס – לורד דרלינגטון
ריצ'רד מקייב – המלך
רוברט פטינסון – רודי קרולי הבוגר (מופיע רק בסצנות שנמחקו)
קייט פליטווד
הערות שוליים

↑  ז'אן טנג, האור הפנימי שבין הצעיפים, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4828823-8  LCCN: n2004044315  NKC: unn2013768788  VIAF: 180380051   WorldCat (עם VIAF): 180380051 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צ'ינדיטים

| --- | --- |

צ'ינדיטים חוצים נהר בבורמה במהלך מבצע בד ארוך
 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  כוחות מיוחדים
 בסיס האם:  ג'אנסי, הודו הבריטית
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  מרץ 1942 – פברואר 1945 (כ־3 שנים)
 מקים היחידה:  אורד צ'ארלס וינגייט
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  9,000-12,000
 פיקוד
 יחידת אם:   צבא הודו הבריטית הארמייה ה-14
 מפקדים:  אורד צ'ארלס וינגייט ולטר לנטיין
צִ'ינְדִיטִים היו כוחות מיוחדים של הצבא הבריטי שלחמו במהלך המערכה על בורמה במלחמת העולם השנייה. הצ'ינדטים השתמשו בטקטיקות גרילה וקומנדו שפותחו על ידי מפקדם, אורד צ'ארלס וינגייט, שהתבססו בעיקר על חדירה עמוקה לתוך השטח שבשליטת הצבא היפני הקיסרי בבורמה לשם פגיעה בקווי האספקה ובדרכי התקשורת שלו. הצ'ינדיטים התפרסמו באימוניהם הקשים והדרישות הגבוהות מהם, שכללו לעיתים צעידה במשך ימים רצופים עם הספקת מזון מועטה. במהלך פעילותם ספגו הצ'ינדיטים אבדות כבדות שנגרמו לא רק מהלחימה נגד היפנים אלא גם ממחלות טרופיות, כגון מלריה ודיזנטריה, וכן מתת תזונה.
הצ'ינדיטים החלו את דרכם במרץ 1942 במסגרת הבריגדה ההודית ה-77, שכללה כ-3,000 איש. בפברואר 1943 יצאו בפיקודו של וינגייט למבצע בד ארוך, שבמהלכו חצו את הנהר צ'ינדווין (אנ') ופשטו על מסילות הברזל היפניות והסבו להן נזק. לאחר מכן חצו את הנהר איראוואדי (אנ'), אולם נאלצו לחזור חזרה להודו הבריטית בשל מחסור במזון. תוצאות המבצע שנויות במחלוקת, אולם עם חזרתם התפרסמו הצ'ינדיטים בכל רחבי העולם. בעקבות המבצע הזמין וינסטון צ'רצ'יל את וינגייט לוועידת קוויבק, במהלכה קיבלה טקטיקת החדירה העמוקה שלו אישור מהפיקוד העליון של בעלות הברית המערביות. לאחר הוועידה הוחלט להגדיל את הכוח הצ'ינדיטי לסדר גודל של דיוויזיה. במרץ 1944 יצאו הצ'ינדיטים לפשיטה שנייה מאחורי הקווים היפניים אשר נקראה מבצע יום חמישי. פשיטה זו הייתה גדולה ומורכבת בהרבה מקודמתה. הפעם הונחתו הצ'ינדיטים מהאוויר בעומק שטח האויב, והקימו בסיסי קבע מאחורי הקווים היפניים, מהם תקפו את נתיבי התנועה היפניים, שיבשו את ההכנות לפלישה יפנית להודו, וסייעו להתקדמות כוחותיו הסיניים-אמריקניים של ג'וזף סטילוול בצפון בורמה. במהלך המבצע נהרג וינגייט בתאונת מטוס, וולטר לנטיין מונה כמפקד הדיוויזיה החדש. עד סוף אוגוסט 1944 פונו כל הצ'ינדיטים מהודו, בעיקר עקב מצבם הבריאותי. בפברואר 1945 הוחלט על פירוק היחידה.
קיימת מחלוקת באשר לערכם הצבאי של הצ'ינדיטים. יש הרואים בהם סיפור הצלחה, וסוברים שהמבצעים שלהם שיבשו בצורה משמעותית את מאמץ המלחמה היפני בצפון בורמה, בעוד אחרים סוברים שפעילותם הייתה למעשה כישלון, ולא הצדיקה את המשאבים הצבאיים שהושקעו בה, בהתחשב באחוז הנפגעים הגבוה שספגו, ובעובדה שהיפנים הצליחו לתקן תוך זמן קצר את הנזק שהם גרמו למסילות הברזל ולקווי האספקה שלהם. עם זאת, אין מחלוקת על כך שלפעילות הצ'ינדיטים היה ערך פסיכולוגי ותעמולתי רב. הם העניקו תחושת גאווה וביטחון עצמי לחיילים הבריטיים וההודיים בבורמה, והוכיחו כי היפנים אינם עדיפים על כוחות חבר העמים הבריטי שלחמו מולם, וכי האחרונים מסוגלים לנוע וללחום בהצלחה ביפנים גם בג'ונגלים של בורמה.
רקע

בינואר 1942 פלש הצבא היפני הקיסרי לבורמה שהייתה תחת שלטון האימפריה הבריטית, ופתח בכך את המערכה על בורמה. ב-7 במרץ פינה הצבא הבריטי את הבירה ראנגון ופתח בנסיגה צפונה, כשהוא נחלץ אך בקושי מכיתור בידי היפנים. אל הכוחות הבריטיים וההודים ששהו בצפון בורמה חברו עד מהרה חיילים סינים, והכוחות אוחדו לכדי "קורפוס בורמה". לאחר תבוסה במספר קרבות, החליטו הבריטים לסגת מבורמה אל הודו הבריטית. הנסיגה התנהלה תוך קשיים רבים. בשל דחיפות הנסיגה, שלט חוסר הארגון בכל. הכוחות חצו יערות גשם טרופיים עם אספקה וציוד מועטים. שיירות רבות חסמו את דרכי הגישה המשובשות לכיוון הודו, וכל אותו זמן היו נתונים תחת מצוד מצד היפנים. קורפוס בורמה הבריטי הצליח לחצות את הגבול להודו, והגיע לערים אימפהל ומניפור, במאי. אולם, לכשהגיעו להודו, נוכחו לדעת כי הרשויות אינן ערוכות לקבלת מספר כה רב של פליטים, ועל כן הם נותרו בשטח הפתוח, עם תחילת עונת המונסונים.
עם תום עונת המונסונים, בחרו היפנים שלא לחדש את מתקפתם, אלא הקימו את "מדינת בורמה", שהייתה למעשה ממשלת בובות בורמזית שנשלטה בידי היפנים. הבריטים יזמו מתקפה קטנה בניסיון להשיב לעצמם את השלטון בחצי האי מאיו, אולם ההתקפות ההודיות והבריטיות נהדפו בזו אחר זו על ידי היפנים, אשר הסבו אבדות רבות לתוקפים. זמן קצר לאחר מכן, הגיעה תגבורת יפנית ממרכז בורמה, כשהיא חוצה רכסי הרים ויערות אשר נחשבו בעיני בעלות הברית לבלתי-עבירים. התגבורת תקפה את אגפו השמאלי החשוף של כוח בעלות הברית, וזה נסוג כמעט עד הגבול עם הודו.
הקמה

במרץ 1942, הזעיק ארצ'יבלד וייוול, מפקד "פיקוד הודו", את בריגדיר אורד צ'ארלס וינגייט, בכוונה שיקים כוחות מיוחדים, שילחמו נגד הכוחות היפניים בבורמה. קודם לכן, פיקד וינגייט במהלך המערכה במזרח אפריקה על "כוח גדעון", כוח מיוחד שהורכב מחיילים בריטים וסודאנים שלחמו לצד פרטיזנים אתיופים, כנגד האיטלקים, מערכה עליה פיקד ויוול. כוח גדעון פעל מאחורי הקווים של הצבא האיטלקי, שיבש את קווי התקשורת שלו ומילא תפקיד משמעותי במערכה לשחרור אתיופיה. וינגייט הציע להקים כוח הדומה ל"כוח גדעון", שיילחם ביפנים באותן שיטות בהן השתמש כוח גדעון במערכה נגד האיטלקים באתיופיה. וינגייט הגדיר את הטקטיקה של הכוח בפיקודו כ"חדירה לטווח ארוך" מעבר לקווי האויב, להבדיל מהיפנים, שהשתמשו בטקטיקה של "חדירה לטווח קצר", כדי לאגף ולכתר את הכוחות הבריטיים במהלך כיבוש בורמה ויוול נתן את אישורו לתוכנית מבלי להתייעץ בממונים עליו, או בנציג האמריקאי הבכיר בזירת סין-בורמה-הודו, ג'וזף סטילוול.
השם "צ'ינדיטים" הוצע בידי קפטן אאונג ת'ן (Aung Thin), בורמזי שלחם בצבא הבריטי. השם הוא שיבוש של השם "צ'ינתה", שהוא שמה של חיה מיתולוגית שחציה נשר וחציה אריה, שעל פי המסורת הבורמזית שמרה על הפגודות. הצ'ינתה אף שמשה כסמלם הרשמי של הצ'ינדיטים.
ארגון והדרכה

ויוול העביר תחת פיקודו של וינגייט את בריגדת החי"ר ההודית ה-77, אשר הוקמה באותה שנה באזור ג'אנסי שבהודו. הבריגדה כללה כ-3,000 חיילים, אשר כמחציתם היו בריטים והשאר הודים, בורמזים וגורקים. תוכניתו של וינגייט הייתה שהצ'ינדיטים יחדרו מעבר לקווים היפניים בבורמה באמצעות תנועה רגלית דרך הג'ונגלים. לפיכך, הוא דרש מהכוח שבפיקודו לעבור תוכנית אימונים תובענית ביותר בג'ונגלים של הודו, שכללה בין השאר צעידה במשך ימים שלמים עד לאפיסת כוחות. וינגייט אימן את חייליו לפלס את דרכם בג'ונגלים, במקום להשתמש בכבישים, לימד אותם לטפל בפרדות, שעתידות היו לשמש כאמצעי התובלה העיקרי שלהם, והורה להם להשיג את מזונם בעצמם, כך שעד מהרה הם התרגלו לאכול צפרדעים, לטאות וחרקים. כפי שנהג באתיופיה ובארץ ישראל, גם בבורמה התעלם וינגייט כליל מנוהלי האימון הרגילים בצבא הבריטי.
נדרשנו להפחית את ההצדעות למינימום. כל פעולה היתה צריכה להיעשות בריצה קלה. כל חייל נדרש לאכול לפחות בצל אחד ביום. בימים גשומים היינו צריכים ללבוש מכנסיים קצרים בלבד. הקללות היו חייבות להיפסק. בעת שצעדנו ביחידות גדולות היה עלינו להתעלם משיחים קוצניים, ורק סבך עבות של קני במבוק נחשב כמכשול על דרכנו.
במהלך האימונים מתו שני חיילים מדיזנטריה, ובמקרה אחד כשבעים אחוזים מחיילי אחד מגדודי הצ'ינדיטים ביקשו להתאשפז. וינגייט התנגד לכך שחייליו יתאשפזו בבתי חולים, והסביר להם שבג'ונגל עליהם לרפא את עצמם. בתחילה נדרש כל חייל שרצה להתאשפז לקבל את אישורו האישי של וינגייט, אולם בהמשך בוטלה הוראה זאת בהדרגה. כל חייל נשא על גופו כ-33 ק"ג שכללו: רובה לי אנפילד, תת-מקלע סטן, תחמושת, רימונים, סכין מצ'טה או קוקרי, מנות מזון לשבעה ימים, יריעת בד וציוד נוסף. הבריגדה כללה כ-1,000 פרדות שנשאו אספקה וכן מרגמות ומקלעים, אם כי משאה של פרדה אחת היה לרוב קל יותר ממשאו של לוחם אחד. בינואר 1943 הועברה הבריגדה לאסאם, ומשם הצעיד וינגייט את אנשיו רגלית עד לאימפהל, מרחק של כ-210 ק"מ. הצעדה התנהלה בלילות, עם עצירות של שעה אחת למנוחה כל לילה.
היחסים בין וינגייט לפקודיו, הם נושא שנוי במחלוקת. בספרו דרך בורמה טוען החוקר דונובן ובסטר שהיחסים היו חמים וקרובים מאוד, וכי למרות כל הסבל שהסב להם, העריצו הצ'ינדיטים את וינגייט. לעומתו, טוען אברהם עקביה בספרו הביוגרפי על וינגייט, כי מדובר היה ביחסים מורכבים, וכי כ-250 מבין החיילים הבריטים נשרו מהיחידה בשלב מוקדם של האימונים. עם החיילים ההודיים והבורמזיים היו לווינגייט יחסים טובים, אך לא כן עם חיילי הגורקה אשר לא גילו נכונות ללמוד את השיטות החדשניות שלו. לדעתו של עקביה, ייתכן שמתנגדיו של וינגייט בשורות הצבא ההודי-בריטי הסדיר, הסיתו אותם נגדו.
מבצע בד ארוך

הצ'ינדיטים היו אמורים במקור לקחת חלק ב"מבצע ענקים", במסגרתו היו אמורים כוחות בריטיים ואמריקאיים לפלוש לבורמה, אולם התוכנית בוטלה, וויוול הגיע באופן אישי לאימפהל כדי להודיע לווינגייט על הביטול, ולאחר שווינגייט התעמת עמו, הוא אישר לו לצאת למבצע נפרד משלו. בפברואר 1943 כינס וינגייט את אנשיו והודיע להם שהם עומדים "לצאת להרפתקה גדולה". תאריך המבצע נקבע ל-8 בפברואר, והוא קיבל את שם הצופן "מבצע בד ארוך". מטרת המבצע הייתה גרימת נזק רב ככל האפשר ליפנים, בדגש על פגיעה במסילות הברזל שלהם. הצ'ינדיטים התפצלו לשני כוחות, שנועדו לחדור לצפון בורמה בנתיבים שונים. לאחר החדירה לבורמה, כל כוח נועד להתפצל למספר טורים גדולים דיים כדי להנחית מהלומות, אך קטנים מספיק כדי לחמוק דרך רשת ההגנה של האויב.
מבצע בד ארוך > שלב ראשון

הצ'ינדיטים יצאו מאימפהל ב-8 בפברואר והגיעו אל נהר הצ'ינדווין ב-13 בו. כאן התחלקו לשני כוחות. הכוח הראשון נקרא בשם "הקבוצה הדרומית" ונועד לשמש ככוח הסחה ולמשוך את תשומת לבם של היפנים מ"הקבוצה הצפונית" בפיקודו של וינגייט עצמו, אשר היוותה את הכוח העיקרי. שתי הקבוצות חצו את הנהר בלילה שבין 16 ל-17 בפברואר. החצייה נתקלה בקשיים, בעיקר עקב הפרדות הרבות, בהן השתמשו הצ'ינדיטים. לאחר החצייה החלו שתי הקבוצות לנוע אל מסילת הברזל מנדאליי-מיצ'צ'נה במטרה לפוצץ אותה בכמה שיותר מקומות. הקבוצה הדרומית מילאה את תפקיד ההסחה שלה בהצלחה רבה מדי, וב-2 במרץ אחת מתוך שתי השדרות שלה (שדרה מס' 1) נפלה למארב יפני מתוכנן היטב ליד העיירה קיקאתין שם תכננה לפוצץ את מסילת הברזל. שרידי השדרה חזרו להודו, בעוד אנשי השדרה השנייה המשיכו בדרכם לכיוון הנהר איראוואדי. באותו היום פקד גורל דומה גם את אחת משדרות הקבוצה הצפונית (שדרה מס' 4), אולם ההתמקדות היפנית באותה שדרה אפשרה לשדרה מס' 3 של מייק קאלוורט ולשדרה מס' 5 בפיקודו של ברנרד פרגוסון להתקדם ללא הפרעה.
הצ'ינדיטים נעו במהירות יחסית, תודות למסלול חטיבת עצים של הממשל הקולוניאלי הבריטי. בתוך כמה שבועות היא גמאה שני רכסי הרים שהפרידו כעת בינה לבין הודו. המפות שברשות הצ'ינדיטים התגלו כגרועות מאוד ולא מעודכנות. הצרה הייתה שפוריותה של קרקע באזור טרופי זה מידלדלת במהירות, ואחת לכמה שנים החקלאים שרפו את הכפר שלהם ונדדו למקום אחר. כך קרה שלא פעם הגיעו הצ'ינדיטים לנקודה מסומנת במפה, ובמקום למצוא בה כפר מצאו הריסות עשנות. ב-6 במרץ החלה ההתקפה על מסילת הרכבת. הצ'ינדיטים פוצצו אותה בלמעלה מ-70 נקודות, והשביתו כליל את תנועת הרכבות באזור. הצ'ינדיטים אף הצליחו להדוף התקפות יפניות עליה, כשהם סופגים אבדות קלות בלבד. וינגייט היה יכול לסכם לעצמו שלמרות האבדות הרבות, המבצע הסתיים בהצלחה יחסית. מאוחר יותר היפנים גייסו את כל תושבי האזור לעבודת כפייה, והצליחו לתקן את הנזקים בתוך מספר שבועות בלבד.
מבצע בד ארוך > שלב שני

כעת עמד וינגייט בפני דילמה. האם לסגת חזרה להודו לפני שיספיקו היפנים להזרים כוחות, שינתקו את כוחותיו מבסיס היציאה שלהם, או שמא להמשיך להתקדם לעומק שטח בורמה ולחצות את הנהר איראוואדי (Irrawaddy). מפקדי השדרות שלו, שהתעודדו מהצלחותיהם, המליצו לו להמשיך הלאה ויעצו לעשות זאת בהקדם. ההכרעה התקבלה ב-11 במרץ כאשר התברר לווינגייט ששדרה מס' 1, שהייתה חלק מהקבוצה הדרומית שלו, לא הושמדה, והצליחה לחצות את האיראוואדי בהצלחה. וינגייט הורה להמשיך מזרחה.
חציית האיראוואדי החלה ב-13 במרץ, ונמשכה עד ל-18 בו. חלק מהשדרות חצו בקלות, בעוד השדרה של קאלוורט, שעד אז הייתה היחידה שלא איבדה אף אדם, נתקלה במארב יפני ובשלב מסוים מצאה את עצמה לכודה על אי במרכז הנהר ממנו הצליחה להיחלץ רק בקושי. המטרה שווינגייט הציב לעצמו, הייתה פיצוץ גשר גוקטייק, מרחק של כ-160 ק"מ מגדת הנהר. כעת השתנתה הקרקע, ובמקום הג'ונגלים שעד אז חיפו על פעילות הצ'ינדיטים, נמצאו שטחים פתוחים יחסית, וחצו אותם הרבה שבילים שהתאימו לתנועה של כלי רכב ממונעים. תנאים אלו שיחקו לרעת הצ'ינדיטים. גרוע מכך, היפנים היו מודעים כעת לפעילות הצ'ינדיטים ממזרח לאיראוואדי, ושלחו עוד ועוד כוחות בניסיון ללכוד אותם. בשלב מסוים ניהלו אחריהם מצוד כ-2,000 חיילים, שהשתייכו לשתי דיוויזיות יפניות. כעת הצ'ינדיטים נמנעו מלהשיג מזון בכפרים המקומיים מחשש למארב, ולא יכלו לבקש עזרה מאף מקומי מחשש שיוסגרו לידי היפנים. הצ'ינדיטים ביצעו בדרך כלל פעולות כנגד היפנים, שכללו לרוב מארבים מתוכננים היטב. לעיתים היו בונים מחנות דמה, ולאחר שהללו משכו אליהם חיילים יפנים, היו מכתרים אותם מעורפם וטובחים בהם. לא פעם הם גם איתרו מחנה יפני רגיש, ואז הזעיקו מטוסים של חיל האוויר המלכותי כדי שישמידו אותו. עם זאת, כעת הם השאירו כל פצוע וחולה מאחור, והללו הלכו והתרבו ככל שהחיילים הותקפו בידי עלוקות, התקשו להשיג מזון, ולא התרחצו והתנקו במשך שבועות. בתחילה היו מבקשים אספקה באמצעות האוויר, אולם ככל שהתרחקו מזרחה הפך הדבר לקשה מאוד לביצוע, מה גם שליחידות רבות נהרסו מכשירי האלחוט. הצ'ינדיטים רזו כל כך, עד שפרגוסון שידר לווינגייט באלחוט את הפסוק "אֲסַפֵּר כָּל עַצְמוֹתָי הֵמָּה יַבִּיטוּ יִרְאוּ בִי."
ב-24 במרץ הורה וינגייט לסגת, אולם נכשל בניסיון שכל הקבוצה תחצה את האיראוואדי כאיש אחד. לפיכך הוא חילק את אנשיו לקבוצות, והורה לכל קבוצה להגיע חזרה להודו בכל צורה שתעלה על דעתה. הקבוצה של קאלוורט הגיעה חזרה להודו ב-14 באפריל, הקבוצה של וינגייט הגיעה ב-29 באפריל והקבוצה האחרונה שכללה תשעה חיילים בלבד הגיעה ב-6 ביוני.
פרסום בעולם

מבין כ-3,000 הצ'ינדיטים שחצו את הצ'ינדווין בפברואר, חזרו בסה"כ רק 2,182. כ-450 נהרגו, כ-120 בורמזים הורשו להישאר בג'ונגל, והשאר נפלו בשבי. מאלו האחרונים חזרו לאחר המלחמה רק בודדים. מבין הניצולים, כ-600 היו חלשים מכדי לחזור לשירות צבאי, ומבין הנותרים בחר וינגייט בעצמו את אלו שימשיכו עמו, בעוד השאר שולבו ביחידות צבאיות רגילות. לוטננט גנרל ויליאם סלים, מפקד הארמייה ה-14 שאליה הייתה כפופה בריגדת הצ'ינדיטים, מאז ומתמיד לא חיבב את וינגייט, והגדיר את המבצע כולו ככישלון מוחלט. סלים טען כי רק 205 יפנים נהרגו במבצע, וכי היפנים התגברו על הנזק שנגרם לרכבות תוך ימים ספורים (מה שלא היה נכון, לקח ליפנים מספר שבועות). באופן כללי טען סלים שלצ'ינדיטים לא הייתה כל השפעה על ניהול המערכה בבורמה. חלק מהחוקרים נוטים להסכים עם סלים, אולם הם מודים שבמבצע זה נלמדו לקחים חשובים שיושמו היטב מאוחר יותר. כך או כך, אפילו סלים הודה ש"תהיינה העובדות אשר תהיינה – לחיילים בבורמה נדמה היה כי זהו הגל הקטנטן הראשון המבשר את בוא הנחשול... ואנו ניצלנו במלואה את ערכה התעמולתי [של הפשיטה] בכל האמצעים שעמדו לרשותנו".
כבר בסוף אפריל החלו לדלוף פרטים על מבצעי הצ'ינדיטים בעורף האויב, וב-12 במאי הותר למשלחת עיתונאים לבקר את הצ'ינדיטים הפצועים בבתי החולים באימפהל ולראיין אותם. ב-21 במאי הוסרה הצנזורה מהסיפור כולו, והצ'ינדיטים זכו לפרסום בינלאומי. "מבצע בד ארוך" הוצג בתקשורת כניצחון הבריטי הראשון על הצבא היפני במערכה בבורמה, והתקשורת בבריטניה דאגה לנפחו. וינגייט הפך לגיבור, וקיבל מכתבי מעריצים מכל רחבי בריטניה, ובין היתר מג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת. מבצע בד ארוך היווה בעיקר ניצחון מורלי רב ערך. ראשית, הצ'ינדיטים יצרו איום פסיכולוגי על החיילים היפנים ביערות בורמה, ושנית, הם תרמו למורל ולביטחון העצמי של חיילי בעלות הברית בזירת המלחמה של דרום-מזרח אסיה, בכך שהוכיחו כי חיילים בריטים והודים מסוגלים לנוע ולהילחם ביערות לא פחות טוב מהחיילים היפניים. הגנרל האמריקני פרנק מריל אף הקים את "יחידת הפשיטה 5307" ("הפושטים של מריל"), אשר היוותה מעין חיקוי ליחידת הצ'ינדיטים של וינגייט.
אחד מאנשיו של וינגייט כתב בזיכרונותיו:
מבצעיו [של וינגייט] ב-1943... העניקו לנו את התחושה שלא נשכחנו על הבמה העולמית – שלא העיבו עלינו בזוהרם איטליה, האוקיינוס השקט והפלישה הצפויה לאירופה. ארמייה 14 – שכבר זכתה בפי העיתונאים לכינוי "הצבא השכוח" – אשר ניהלה מערכה קטלנית בארץ קשה בעלת אקלים גרוע, הייתה זקוקה לגיבור; למישהו שיהיה אהוב על האלים הזועפים והרחוקים בוושינגטון ובלונדון. וינגייט היה האיש.
ועידת קוויבק ועיצוב התוכנית לכיבושה מחדש של בורמה

וינגייט כתב דו"ח רשמי על המבצע, אשר היה שנוי במחלוקת מכיוון שגילה סלחנות כלפי הטעויות שנעשו על ידו במהלכו, ותקף בצורה בוטה קצינים אחרים. מאוחר יותר הוא נאלץ לצנזר את הדו"ח שלו, ולהסיר ממנו את כל דברי הביקורת שהטיח כלפי האמריקנים. הדו"ח הגיע לידיו של וינסטון צ'רצ'יל ראש ממשלת בריטניה, אשר התלהב כל כך מהתיאורים שנכללו בו, עד שהציע למנות את וינגייט, בו ראה מפקד מוכשר וחדשן, כ"ראש הצבא הפועל נגד בורמה" (כלשונו). הוא זנח את הרעיון לאחר שהקצינים הבכירים במטכ"ל הבריטי הזדעזעו מההצעה לקדם קצין, שהתנסה בפיקוד על בריגדה בלבד, לתפקיד של מפקד קבוצת ארמיות. עם זאת, צ'רצ'יל הזמין את וינגייט ללונדון לארוחת ערב. הוא התרשם מאוד מווינגייט, שהציע במהלך ארוחת הערב להפוך את הצ'ינדיטים לאמצעי התקיפה העיקרי של כוחות בעלות הברית בזירת בורמה, ולא להתייחס אליהם רק ככוח בעל תפקיד משני במערכה. צ'רצ'יל הציע לווינגייט ואשתו לורנה להצטרף אל המשלחת הבריטית לועידת קוויבק. בפגישה הקודמת של מנהיגי בעלות הברית, טענו ראשי המטות האמריקאים כי הבריטים אינם עושים מספיק במערכה הצבאית נגד היפנים, וצ'רצ'יל רצה להציג את וינגייט כדוגמה לקצין בריטי שנחל ניצחון על היפנים.
צ'רצ'יל הציג את וינגייט בפני ראשי המפקדה המשולבת של בעלות הברית, והאחרון שטח בפניהם תוכנית, על פיה יוחדרו לעומק העורף היפני בבורמה שמונה חטיבות צ'ינדיטים, שיכללו כ-8,000 לוחמים, יפרשו בשטח בקבוצות קטנות ויתישו את היפנים בלוחמת גרילה, בעוד צבא בריטי-אמריקאי-סיני משולב בפיקודו של ג'וזף סטילוול יתקוף את הצבא היפני בצפון בורמה משלושה כיוונים שונים. למרבה ההפתעה, דווקא הקצינים הבכירים הבריטים תקפו בחריפות את תוכניתו של ווינגייט וביקרו אותה, בעוד האמריקנים התרשמו ממנה מאוד. קלוד אוקינלק, אשר החליף את ויוול בתפקיד מפקד פיקוד הודו, שלח תזכיר אל צ'רצ'יל ובו הצביע על ליקויים רבים בתוכניתו של וינגייט. אנשי המטה שלו טענו שהתוכנית תחייב הקצאת משאבים צבאיים וכוח האדם המובחר, שתהיה גדולה לאין ערוך מתרומתה למאמץ המלחמה נגד היפנים. עם זאת, צ'רצ'יל לא היה יכול לסגת מהסכמתו לתוכנית, כיוון שווינגייט היווה מעין "נקודת הסכמה" בין בעלות הברית, והדבר היה מעורר קרע בין הבריטים לאמריקאים.
בוועידת קוויבק התקבלה סוף סוף תוכנית לכיבושה מחדש של בורמה, בכפוף לאישור סופי, שאמור היה להתקבל במהלך הפגישה הבאה של ראשי המטות של בעלות הברית בקהיר בנובמבר 1943. התפקיד העיקרי במסגרת התוכנית הוטל על הכוחות הסינים-אמריקאיים שתחת פיקודו של סטילוול. כוחות אלו נועדו לכבוש את צפון בורמה מידי היפנים, ולאפשר את השלמת סלילת דרך לדו – דרך הררית שמוצאה בלדו, שבצפון הודו, שנועדה להתחבר אל דרך בורמה הישנה, ולהגיע בסופו של דבר עד לקונמינג במחוז יונאן בדרום סין, ובכך לאפשר חידוש העברת אספקה וציוד צבאי בדרך היבשה מבעלות הברית לכוחות הסינים הלאומנים, שניהלו מלחמה נגד הצבא היפני בסין החל משנת 1937. כוח בפיקודו של סטילוול נועד לתקוף מכיוון צפון ולכבוש את העיירה מיצ'צ'נה, בסיוע הצ'ינדיטים של וינגייט, שיבטיחו את כיבושה המהיר על ידי ניתוק דרכי האספקה והתגבורת של היפנים באזור ותקיפת יחידות עורפיות שלהם. במקביל ינועו כוחותיו של צ'יאנג קאי שק ממחוז יונאן לאורך "דרך בורמה", במטרה לחבור אל כוחו של סטילוול ולפתוח את הדרך לתנועה באמצעות מתקפה משולבת על הכוחות היפניים בצפון בורמה והדיפתם עד מדרום ללאשיו. בשלב מאוחר יותר תצטרף למערכה גם הארמייה ה-14 בפיקוד סלים, שתתקדם במספר צירים אל נמל ראנגון. כיבוש הנמל יאפשר שימוש ברשת מסילות הברזל הבורמזית לצורך העברת אספקה ישירות לנקודת המוצא של "דרך בורמה".