stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קווין אואנס

| --- | --- |

אואנס, 2023
 לידה:  7 במאי 1984 (בן 40) סן ז'אן סור-ריצ'לו, קוויבק שבקנדה
 שם במה:  קווין אואנס קווין סטין
 משקל:  121 ק"ג
 גובה:  1.83 מטר
 לאום:  קנדי
 קריירה מקצוענית:  7 במאי 2000 – הווה (24 שנים)
 מאמנים:  קארל אולט ז'אק רוג'ו סרג' ג'ודוין טרי טיילור
 ליגות:  WWE
 תרגילי סיום:  פופ-אפ פאוורבומב סטאנר
 מידע אישי
 מספר צאצאים:  2 
 
קווין יאניק סטין (באנגלית: Kevin Yanick Steen; נולד ב-7 במאי 1984), הידוע יותר בשם הבמה שלו, קווין אואנס הוא מתאבק קנדי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון.
אואנס החל את הקריירה שלו בשנת 2000 בהיותו בגיל 16. לפני שהצטרף ל-WWE בסוף שנת 2014, הוא הופיע תחת שם המשפחה שלו, סטין, משנת 2007 בארגון Ring of Honor‏ (ROH), שבו היה פעם אחת אלוף העולם של ROH ופעם אחת אלוף הזוגות של ROH. בנוסף, סטין התאבק באופן נרחב בזירות הארגונים העצמאיים במשך 14 שנה, כשעיקר פעילותו הייתה בארגון Pro Wrestling Guerrilla‏ (PWG), שבו היה שלוש פעמים אלוף העולם של PWG (הכי הרבה זכיות בתואר למתאבק) ושלוש פעמים אלוף הזוגות של PWG. כמו כן, הוא הופיע בארגון International Wrestling Syndicate‏ (IWS), שבו היה שלוש פעמים אלוף העולם במשקל כבד של IWS, ב-All American Wrestling‏ (AAW), שבו היה פעם אחת האלוף במשקל כבד של AAW וב-Combat Zone Wrestling‏ (CZW), שבו היה פעם אחת אלוף האיירון מן של CZW.
אואנס הגיע ל-WWE דרך מחלקת הפיתוח שלה, NXT, שבה היה פעם אחת אלוף ה-NXT, לפני שערך את הבכורה שלו ברוסטר הראשי במאי 2015. מאז, הוא היה פעם אחת האלוף האוניברסלי, פעמיים האלוף הבין יבשתי ושלוש פעמים אלוף ארצות הברית.
החיים שלפני

קווין יאניק סטין נולד ב-7 במאי 1984 בסן-ז'אן-סור-רישלייה, קוויבק, קנדה, וגדל במאריוויל, 29 ק"מ (18 מייל) מזרחית למונטריאול. יש לו אח בשם אדוארד לואר. הוא ממוצא צרפתי-קנדי ואירי ודובר צרפתית כשפתו הראשונה. הוא למד לדבר אנגלית על ידי חיקוי כל מה ששמע בזמן שצפה ב-Raw. סטין השתתף בהוקי קרח, כדורגל ובייסבול, אך מעולם לא שקל לפתח מהם קריירה - במיוחד כדורגל, לאחר שסבל מפציעה בגיל 11 - ובמקום זאת שקל להפוך למתאבק מקצועי לאחר שהוא ואביו צפו בקלטת וידאו של המשחק בין דיזל ושון מייקלס ברסלמניה 11.
חיים אישיים

לסטין ולאשתו, קרינה, בן אחד בשם אואן (על שם אואן הארט - אואנס הקדיש את שם הבמה שלו ב-WWE גם להארט וגם לבנו) ובת אחת בשם אלודי ליילה.
אליפויות והישגים

הישגים בארגון ההיאבקות All American Wrestling - AAW
אליפות במשקל כבד של AAW (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות Combat Zone Wrestling - CZW
אליפות איירון מן של CZW (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות International Wrestling Syndicate - IWS
האליפות הקנדית של IWS (פעם אחת)
אליפות העולם במשקל כבד של IWS‏ (3 פעמים)
הישגים בארגון ההיאבקות Pro Wrestling Guerrilla - PWG"
אליפות העולם של PWG‏ (3 פעמים)
אליפות הזוגות של PWG‏ (3 פעמים)  - ביחד עם אל ג'נריקו (2) וסופר דרגון (1)
הישגים במגזין ההיאבקות Pro Wrestling Illustrated - PWI
PWI דירג אותו במקום ה-3 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2017
הישגים בארגון ההיאבקות Ring of Honor - ROH
אליפות העולם של ROH (פעם אחת)
אליפות הזוגות של ROH (פעם אחת)  - ביחד עם אל ג'נריקו
הישגים במגזין ההיאבקות SoCal Uncensored
קרב השנה (2011) עם סופר דרגון נגד היאנג באקס ב-10 בדצמבר
מתאבק השנה (2005, 2011, 2012)
הישגים בארגון ההיאבקות World Wrestling Entertainment - WWE
האליפות האוניברסלית (פעם אחת)
אליפות ה-NXT (פעם אחת)
האליפות הבין-יבשתית (פעמיים)
אליפות ארצות הברית (3 פעמים)
אליפות הזוגות של Raw - ביחד עם סמי זיין (פעם אחת)
אליפות הזוגות של סמאקדאון - ביחד עם סמי זיין (פעם אחת)
הישגים במגזין ההיאבקות Wrestling Observer Newsletter - WON
המתקוטט הטוב ביותר (2010–2012)
פיוד השנה (2010) נגד אל ג'נריקו
אואנס כאלוף האוניברסלי
ויקטור הוגו

ערך זה עוסק באיש רוח ופוליטיקאי צרפתי. אם התכוונתם לכדורגלן ברזילאי, ראו .
| --- | --- |

הוגו בשנת 1876, בצילום של אטיין קארז'ה
 לידה:  26 בפברואר 1802 בזאנסון, צרפת 
 פטירה:  22 במאי 1885 (בגיל 83) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Victor-Marie Hugo 
 מדינה:  צרפת צרפת
 מקום קבורה:  הפנתאון של פריז 
 מקום מגורים:  Place des Barricades - Barricadenplein, Maison du Pigeon - De Duif, Calle de la Reina, Madrid, Maison du Moulin à vent - De Windmolen, פלאס דה ווז', רחוב לואיז אמילה דה לה טור ד'אוברן, Hauteville House, birthhouse of Victor Hugo, Marine Terrace, בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 אירועים משמעותיים:  הלוויה (1 ביוני 1885) 
 מקום לימודים:  סורבון, תיכון לואי הגדול, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  פמפלט 
 זרם ספרותי:  French Romanticism 
 יצירות בולטות:  עלובי החיים, האדם הצוחק, Les Orientales, עובדי הים, L'Art d'être grand-père, הגיבן מנוטרדאם, Les Contemplations, Ninety-three 
 תקופת הפעילות:  1819–1883 (כ־64 שנים) 
 הושפע מ:  ג'ון אוון 
 בן או בת זוג:  אדל פושה (12 באוקטובר 1822–27 באוגוסט 1868)  ז'ולייט דרואה (1833–1883)  לאוני ד'אונה (1843–?) 
 צאצאים:  אדל הוגו, פרנסואה-ויקטור הוגו, צ'ארלס הוגו, לאופולדין הוגו 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (1837)  אביר בלגיון הכבוד (1825) 
 חתימה:   
 
פסל ראש של ויקטור הוגו מאת אוגוסט רודן בני קרלסברג גליפטוטק
ויקטור-מארי הוגו (בצרפתית: Victor-Marie Hugo;‏ 26 בפברואר 1802 – 22 במאי 1885) היה משורר, סופר, מחזאי, אינטלקטואל ופוליטיקאי צרפתי. בנוסף היה ממייסדי זרם הרומנטיקה ונחשב לאחד מגדולי הסופרים. ספריו המוכרים ביותר הם "הגיבן מנוטרדאם" ו"עלובי החיים". הוא התעניין גם באמנויות הפלסטיות והחזותיות. הוא השאיר רישומים בתחום האדריכלות, והיה ממובילי תנועת התחייה הגותית בצרפת.
ביוגרפיה

הוגו נולד ב-26 בפברואר 1802 בעיר בזאנסון (Besançon) בפראנש-קונטה. אביו היה קצין צבא מקצועי שכיהן כגנרל בצבא נפוליאון. הוא נהג לקחת את בנו לאימונים ולתרגילי מלחמה על מנת שהילד יחבב את חיי הצבא. המשפחה נדדה בעקבות האב, ולכן לא זכה הוגו ללימודים מסודרים. החוויות שצבר בנדודיו, אשר בהם היה עד לסבל, למצוקה ואי-צדק חברתי, באו לידי ביטוי בשיריו ובספריו.
הוריו נפרדו בילדותו. אביו חי עם רוזנת ספרדייה, ואימו נישאה לגנרל אחר בצבא נפוליאון. אחיו הבוגרים מתו בילדותם. כילד היה חולני מאוד וכמעט מת בלידתו. בגיל 11 החל לכתוב שירים, שעסקו לרוב בנושאים פוליטיים. עמדותיו הפוליטיות בילדותו הושפעו מעמדותיה המלוכניות של אימו. אביו המאמץ הוצא להורג באשמת קשירת קשר נגד משטר נפוליאון ומותו השפיע על חייו ויצירתו.
בהיותו תלמיד בית ספר תיכון הקדיש הוגו את חרוזיו הראשונים לשירת ורגיליוס, שהיה המשורר האהוב עליו ביותר ואשר ממנו שאב השראה. שירו "לורגיליוס" הוא שיר אהבה למשורר הרומאי, לידידתו ז'ולייט דרואה ולטבע.
מי שניחמה אותו בצערו הייתה אדל פושה, לימים אשתו ואם חמשת ילדיו. פושה ניהלה מאוחר יותר רומן עם משורר שהיה ידיד המשפחה. גם להוגו הייתה ידידה ומאהבת - ז'ולייט דרואה - שחקנית שפגש לראשונה ב-1833 איתה היה מתבודד בחיק הטבע. נוצר ביניהם קשר עמוק שנמשך 50 שנה.
בהיותו בן 28 פרצה התקוממות ביוון נגד הכיבוש הטורקי. צעירים צרפתיים רבים תמכו במהפכנים היוונים, ביניהם הוגו, אף על פי שבאותה תקופה דגל בשלטון מלוכני, ואף זכה לקצבה קבועה מהמלך לואי ה-18 על כתביו.
ב-1830 פרצה מהפכה נוספת בצרפת במחאה על צנזורה שהוטלה על ידי המלך על הספרות והעיתונות. המהפכנים כבשו את פריז והדיחו את המלך מהשלטון. באותה עת, שינה הוגו את דעותיו הפוליטיות והפך ממלוכני נלהב לתומך במהפכה.
בעקבות מהפכת 1848, הוכרזה בצרפת הרפובליקה השנייה ונפוליאון השלישי, אחיינו של נפוליאון בונפרטה, עלה לשלטון. הוגו נבחר לאספה הלאומית של צרפת והטיף לשלום בין העמים ולצדק חברתי. לנוכח הפיכתו של הנסיך הרפובליקני לדיקטטור, הפך הוגו לאחד ממתנגדיו התקיפים של נפוליאון השלישי וטען שהוא יחריב את הרפובליקה השנייה, כפי שדודו החריב את הראשונה. ב-1851 יצא לגלות בבריסל ואחר כך באיי התעלה, באי ג'רזי (1852–1855) ובאי גרנזי (1855–1870), שם כתב את קובץ שיריו "הרהורים" (1856), את קובץ שיריו "אגדת הדורות" (1859) ואת הרומן עלובי החיים (1862), שזכה להצלחה עצומה. ב-1870, אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה שב הוגו לצרפת.
אנקדוטות רבות סופרו על העממיות של ויקטור הוגו. באחת מהן הוא סיפר כי בערב קר מאוד חזר ברגל לביתו והיה לו צורך עז להטיל את מימיו ועשה זאת על קיר הבית. עובר אורח שראה זאת נזף בו ואמר: אינך מתבייש? זהו ביתו של ויקטור הוגו. "עכשיו הבנתי באמת כמה מפורסם" סיפר ויקטור הוגו.
ויקטור הוגו נפטר בפריז ב-22 במאי 1885 ונקבר בטקס לוויה מפואר בפנתאון של פריז, בו נטמנים גדולי בניה של צרפת.
יצירתו

בגיל 14 החליט הוגו להיות משורר, ובגיל עשרים זכה למלגה על ספר שיריו הראשון. הוא נהג לכתוב שירים יום יום, במשך שנים רבות, וחולל מהפכה בשירה הצרפתית. הוא עמד בראש קבוצת סופרים ומשוררים שהתחילו זרם חדש – הרומנטיזם. הוא עצמו מעיד על מהפכה זו: "במילון הישן שמתי מצנפת אדומה; בתחתית קסת הדיו עשיתי סערה". בין קובצי שיריו: "עלי הסתיו", "הקולות הפנימיים", "קרני האור והצללים", "אגדת הדורות", "הרהורים", ו-"האמנות בלהיות סבא". בקובץ "הרהורים" הוא מתאר, בין היתר, את חיי משפחתו ובמיוחד את אבלו על מות בתו לאופלדין, שטבעה עם בעלה בסן ליד ווילקייר שעל גדות הנהר בשנת 1843, חודשיים בלבד לאחר נישואיהם. בתו הקטנה אדל סיימה את חייה בבית חולים לחולי נפש בשל אהבה נכזבת.
הוגו היה בין המשוררים המפורסמים בתקופתו, וכונה על ידי בלזק, בהקדשה לספר "אשליות אבודות", "משורר גדול בתקופה בה שאר האנשים הם ילדים". בניגוד למשוררים שהעריכו אותו הכותבים הצרפתים המודרניים התייחסו לשירתו בהסתייגות. כששאלו את אנדרה ז'יד מיהו המשורר הצרפתי הגדול ביותר הוא ענה: "ויקטור הוגו, לדאבוננו".
ב-25 בפברואר 1830 הוצג בקומדי פראנסז בפריז מחזהו של הוגו "הרנני", שהיה אחד המחזות הראשונים בזרם הרומנטיזם. מחזה זה הסעיר את פריז ועורר ויכוחים סוערים שפרצו בתיאטרון בין הצופים מיד לאחר הצגתו (הקרב על הרנני). ויכוחים אלה היוו חלק ממסורת ארוכה של מאבקים לגבי טוב טעם אמנותי בתיאטרון הצרפתי, ונערך בין תומכי הקלסיציזם שצידדו בסגנון כתיבה תיאטרלי קפדני, לבין תומכי הסגנון החדש של הרומנטיזם. ניצחונם של הוגו ותומכיו בוויכוח זה מתואר על ידי אנשי התקופה ובהם תאופיל גוטייה.
ב-8 בנובמבר 1838 הוצג לראשונה בתיאטרון הרנסאנס בפריז מחזהו של הוגו "רואי בלה" - דרמה רומנטית המתחוללת בספרד בסוף המאה ה-17.
ספרו הראשון של הוגו נכתב בשנת 1823 ושמו "הנס מאיסלנד" (Han d'Islande). הספר מתאר מרד בדיקטטורה רוויה אלימות והוצאות להורג המתרחש באיסלנד.
בשנת 1826 פרסם את הספר "בוג-ז’רגל". "בוג ז'רגל" חובר על ידיו כבר בגיל שש-עשרה, לאחר התערבות עם ידיד, ואף קדם ל"הנס מאיסלנד". הוא היה הסופר הלבן הראשון אשר ניסה להבין את מצבם של השחורים, וזה היה אחד מהרומנים הראשונים שגיבורם היה שחור.
בשנת 1831 פורסם הרומן הגדול הראשון שלו "הגיבן מנוטרדאם". כתיבת הרומן, שהוגו קרא לו "נוטרדאם דה פארי", נועדה להציג את מכמני קתדרלת נוטרדאם בפריז לציבור הרחב, אחרי החורבן שעשה בה ההמון בימי המהפכה הצרפתית, אשר ראה בה את סמל השלטון. הרומן זכה להצלחה בצרפת, שעוררה, בין השאר, את התנועה לשימור המבנים מן התקופה הגותית בכלל ולשימור קתדרלת נוטרדאם בפרט. הספר תורגם לשפות רבות וזכה להצלחה רבה בכל העולם, עובד למחזות ולסרטים והיווה השראה ליצירות במאה ה-20.
הוגו היה חבר במועדון החשישאים, כמו סופרים רומנטיים נוספים בני התקופה.
בתרבות הפופולרית

השפעתו של הוגו היא כלל-עולמית, וחורגת בהרבה מגבולות התרבות המערבית. מעבר לתפוצה האוניברסלית של יצירותיו הגדולות, בחלק מהקולוניות הצרפתיות לשעבר, כגון וייטנאם, נודעה גם חשיבות גדולה לדמותו שלו עצמו. קאו דאי, דת דרום וייטנאמית סינקרטיסטית עם מיליוני מאמינים בכל רחבי העולם, רואה בו את אחד מקדושיה העיקריים, לצדם של ז'אן ד'ארק, המהפכן הסיני סון יאט-סן והמשורר הווייטנאמי בן המאה ה-16 נגויין בין-קיים (אנ'). לפי אמונתם של אנשי קאו-דאי, הוגו היה מאדריכלי הברית האלוהית בין הדת הסינית לנצרות - ברית שיצרה את דת הקאו-דאי, ותמונתו מוצבת כאובייקט סגידה במקדש הראשי של קאו-דאי בעיר טאי-נין.
ספריו שתורגמו לעברית

הגבור בכבלים, עברית מאת ז. אריאל, תל אביב, 1972. (תרגום נוסף של "עלובי החיים") (הספר בקטלוג ULI)
המכשפה מפריס, תרגם יעקב שטיינברג, אמנות, תל אביב, 1954. (Notre-Dame de Paris) (הספר בקטלוג ULI)
מלחמת אחים, מתורגם על ידי י"ב ליונר, הוצאת תושיה, ורשה, 1913. (הספר בקטלוג ULI)
עובדי הים, עם ארבעה רישומים מאת המחבר, מצרפתית - מנשה לוין, ספרית פועלים, תל אביב, 1986. (הספר בקטלוג ULI)
עלובי החיים, עברית - אביטל ענבר, כתר ספרים, ירושלים, 1988. (הספר בקטלוג ULI)
עלובי החיים, תרגום נוסף, עברית - זאב הרטבי, תל אביב, 1962.
עלובי החיים, תרגום נוסף, תרגם יעקב שטינברג, אמנות, תל אביב, 1954.
קוזט, תרגם מצרפתית : יצחק לבנון, ציורים: רבקה רינד. (הספר בקטלוג ULI)
פנטין, סיפור, תרגם מצרפתית - יצחק לבנון, תל אביב, 1972. (הספר בקטלוג ULI)
הגיבן מנוטר דאם, תרגם מצרפתית - יצחק לבנון, תל אביב, 1964. (הספר בקטלוג ULI)
הגיבן מנוטר דם, תרגום נוסף, עברית - דן סואן, תל אביב, 1975. (הספר בקטלוג ULI)
הגנובה, תרגום מצרפתית, ירושלים, ש"י שיריזלי, אלף תתל"ו לגלותנו, תרס"ה, 1905. (הספר בקטלוג ULI)
היום האחרון בחיי הנידון למיתה, ספור, תרגום זפר"ן, ורשה, תושיה, 1898. (הספר בקטלוג ULI)
בוג-ז’ארגאל, מצרפתית - אביטל ענבר, מעריב, תל אביב, 1987
בוג ז'רגל, מצרפתית - מיכה פרנקל, זמורה-ביתן, תל אביב, 1987
האדם הצוחק, רומן, תרגמו א’ ו’. לוין, ערך א’ יואל, תל אביב, 1929. (הספר בקטלוג ULI)
תרגום: מ. בן אליעזר, שנת התשעים ושלוש, ירושלים: תרגמן, תר"פ. (הספר בקטלוג ULI)
שנת התשעים ושלוש; תרגום נוסף: ח' אברבאיה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב 1961. (Quatrevingt-treize) (הספר בקטלוג ULI)
תותח הקורבטה, עברית - יואב הלוי, משרד הביטחון, תל אביב, 1984.
שירים נבחרים , השירים מתורגמים מן המקור ומוגשים על ידי ד"ר שלמה לוי, 1987. (הספר בקטלוג ULI)
יומו האחרון של נידון למוות, קלוד גה, (תרגם: ניר רצ'קובסקי, הקדמה: דניס שרביט, "מאבקו של ויקטור הוגו בעונש המוות"), ירושלים, הוצאת כרמל, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
להיות גולה, תרגם מצרפתית והוסיף הערות: שי סנדיק, נהר ספרים, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
זיכרון מליל הארבעה, שיר מאת ויקטור הוגו, מצרפתית: דורי מנור, בתוך "בריטוֹן", שירים ותרגומי שירה מאת דורי מנור, הוצאת אחוזת בית, תל אביב 2005.
לילו של השטן, שיר מאת ויקטור הוגו, מצרפתית: דורי מנור, בתוך "בריטוֹן", שירים ותרגומי שירה מאת דורי מנור, הוצאת אחוזת בית, תל אביב 2005.
שירו של מֶליה, שיר מאת ויקטור הוגו, מצרפתית: דורי מנור, בתוך "בריטוֹן", שירים ותרגומי שירה מאת דורי מנור, הוצאת אחוזת בית, תל אביב 2005.
כתובת מצבה, שיר מאת ויקטור הוגו, מצרפתית: דורי מנור, בתוך "מיעוט", שירים ותרגומי שירה מאת דורי מנור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 2001.
מסה על הגרוטסקי, מניפסט התיאטרון הרומנטי, תרגם ערן הורוביץ, רסלינג, 2023
ראו גם

בית ויקטור הוגו
התנועה הרומנטית
לקריאה נוספת

גרהם רוב, ויקטור הוגו - ביוגרפיה, הוצאת דביר, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
בין מקור לתרגום: על תרגום השיר "בעז נרדם" לוויקטור הוגו, מאת ז'ולייט חסין, נדפס בבקורת ופרשנות, 28, 1992.
"הרומנטיציזם מת, יחי הרומנטיציזם!" על הרומן "שנת התשעים ושלוש", מאת מיכל פרם כהן, במגזין "אנוכי", 2019.
הערות שוליים

↑  אלכסנדר דיומא
| ויקטור הוגו |
| --- | --- | --- |
| ספרים | האן מאיסלנד • בוג ז'רגל • יומו האחרון של נידון למוות • הגיבן מנוטרדאם • עלובי החיים • תיל של הים • האדם הצוחק • שנת התשעים ושלוש |  |
| מחזות | אינז דה קסטרו • קרומוול • הרנני • מריון דה לורמה • המלך נהנה • לוקרציה בורגיה • מארי טיודור • אנג'לו, העריץ מפדובה • לה אסמרלדה • רועי בלאס • הבורגרים • טורקמדה |  |
| סיפורים קצרים | קלוד גה |  |
| אוספי שירה | אודות ושירים שונים • אודה נובלית • אודות ובלדות • שירי המזרח • עלי הסתיו • שירי דמדומים • קולות פנימיים • קרני האור והצללים • העונשים • הרהורים • אגדת הדורות (חלק ראשון) • שירי הרחובות והיער • השנה הנוראה • האמנות בלהיות סבא • אגדת הדורות (חלק שני) • האפיפיור • רחמים עליונים • ארבע רוחות הרוח • סופו של השטן • Dieu • כל הלירות • שנות האופל • אלוף אחרון • אוקיינוס, ערימת אבנים • החלק האחורי של הדף • עבודות ילדות ונוער |  |
| כתבים אחרים | הריין • נפוליאון הקטן • ויליאם שייקספיר • מעשים ומילים • ההיסטוריה של הפשע • דתות ודינים |  |
| קרובים | האיגוד הבינלאומי לספרות ואמנות • ועידת ברן • בית האוטוויל • בית ויקטור הוגו • ליאופולדין הוגו (בת) • פרנסואה-ויקטור הוגו (בן) • אדל הוגו (בת) • ז'אן הוגו (נכדה) • לאופולד הוגו (אבא) • ז'ולייט דרואה • שדרת ויקטור הוגו (בפריז) • פסל של ויקטור הוגו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262868305171  PLWABN: 9810659872105606  BIBSYS: 90054094  BNC: 000038044  BNE: XX874892  BnF: cb11907966z (data)  CANTIC: a10409609  CiNii: DA00460099  GND: 118554654  HDS: 011461  ICCU: CFIV000163  ISNI: 0000 0001 2120 0982  KulturNav: 46270dea-cf15-43f2-adb1-ef2626b0eb63  LCCN: n79091479  LNB: 000010603  Léonore: 188501  MusicBrainz: c0c99c8f-4779-4c35-9497-67d60a73310a  NCL: 000290473  NDL: 00443985  NKC: jn19990003739  NLA: 35212404  NLG: 60548  NLK: KAC199613066  NLR:   NSK: 000006120  NTA: 068472390  RERO: 02-A003388998  RKD: 40381  RSL: 000081185  SELIBR: 206651  SNAC: w6r030zb  SUDOC: 026927608  Trove: 867505  ULAN: 500032572  VcBA: 495/78673  VIAF: 9847974   WorldCat (עם VIAF): 9847974 
הקרב על הרנני - 1830
קתדרלת נוטרדאם דה פארי (פריז) - גיבורת ספרו של הוגו "הגיבן מנוטרדאם"
קוזט מתוך "עלובי החיים" - ציור של Émile Bayard
ויקטור הוגו על ערש דווי, צולם בשנת 1885 על ידי הצלם נדאר.
מסע הלוויה של הוגו, שנטמן בפנתאון של פריז
ויקטור הוגו על בול רומני
ישראלים יוצאי אתיופיה

| --- | --- |
שורה עליונה (מימין לשמאל): פנינה תמנו · שלמה מולה · טהוניה רובל  שורה אמצעית (מימין לשמאל): חגית יאסו · אסתר רדא · אבטה בריהון  שורה תחתונה (מימין לשמאל): ברוך דגו · טיטי איינאו · ברהנו טגניה
שורה עליונה (מימין לשמאל): פנינה תמנו · שלמה מולה · טהוניה רובל  שורה אמצעית (מימין לשמאל): חגית יאסו · אסתר רדא · אבטה בריהון  שורה תחתונה (מימין לשמאל): ברוך דגו · טיטי איינאו · ברהנו טגניה
 אוכלוסייה
 168,800 (2022)
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 1.71% מכלל אוכלוסיית ישראל ישראל:  מרכז 37% • דרום 26% • חיפה 14% • ירושלים 8% • תל אביב 6% • צפון 7% • יהודה ושומרון 2%
 שפות
 עברית • אמהרית • תגרית • געז
 דת
 יהדות (היימנות • רבניות)
ישראלים יוצאי אתיופיה, המכונים גם בני העדה האתיופית, הם אזרחי מדינת ישראל מיהדות אתיופיה, שעלו לישראל או שמוצא משפחתם מאתיופיה.
עליית ביתא ישראל למדינת ישראל החלה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, תחילה כבודדים בצורה בלתי־חוקית, ומשנת 1977 בצורה חוקית. כמחצית העולים עלו לישראל במסגרת שני גלי עלייה משמעותיים – "מבצע אחים" בשנים 1979–1990 ו"מבצע שלמה" במאי 1991. לאחר מכן עלו לישראל יהודי קווארה וצאצאי יהודים שכונו בישראל "פלאשמורה". לפי החלטה 716 של ממשלת ישראל מנובמבר 2015, הייתה אמורה העלייה המאורגנת מאתיופיה להסתיים עד סוף שנת 2020.
על פי הלמ"ס נכון לסוף שנת 2022, מנתה אוכלוסיית יוצאי אתיופיה בישראל כ־168.8 אלף נפש (המהווים כ־1.71% מכלל אוכלוסיית מדינת ישראל) – מהם כ־92.1 אלף ילידי אתיופיה שעלו לישראל, והיתר, כ־76.8 אלף צברים שהוריהם נולדו באתיופיה.
מינוח

שמה המסורתי והרשמי של הקהילה היהודית באתיופיה היה ביתא ישראל (געז: "ቤተ እስራኤል", "בֵּתא אִשׂרַאֶל"). לפי המסורת מקור הכינוי במאה ה-4 והוצמד לקהילה כאשר אנשיה סירבו להתנצר, בתקופה בה קיבלה ממלכת אקסום את הנצרות.
כינוי הגנאי "פלאשה" (רבים: "פלאשים"), שמשמעו באמהרית "גולים", נטבע לראשונה בצו שהוציא יסחק הראשון, קיסר אתיופיה.
היסטוריה > מבצע משה ומבצע שלמה להעלאת יהדות אתיופיה

עם קום מדינת ישראל בחנה הממשלה את העלאת הקהילה, אך דחתה זאת בנימוקים של אי-דחיפות והבדלים תרבותיים. בתקופה זו הגיעו מספר משפחות מביתא ישראל וכן משפחות מעורבות שחיו במחוז בגמדר ובאריתריאה. עד תחילת שנות ה-70 עלו מאתיופיה רק יהודים בודדים, חלקם בלא שקיבלו אשרות עלייה לישראל. עם התגברות זרם העולים פעל משרד הפנים לגירוש המגיעים שלא כחוק. באמצע שנות ה-70 חל שינוי במדיניות ישראל – והחלה עלייה רשמית של יהודים על פי חוק השבות. השינוי הושפע גם מפסיקתו של הרב עובדיה יוסף שפסק כי ביתא ישראל יהודים ויש לעלותם מיד. לאחר המהפך ב-1977 החליט ראש הממשלה מנחם בגין על הגברת העלייה מאתיופיה והמוסד הפעיל את מבצע אחים להעלאת יהודים מאתיופיה דרך סודאן. במקביל הועלו בדרכים שונות יהודים ישירות מאתיופיה. עד לתחילת מבצע משה עלו לישראל כ-5,000 יהודים מאתיופיה. בהמשך הגיעו רוב יהודי אתיופיה לישראל במבצע משה ומבצע שלמה. משנת 1993 הועלו גם בני הפלאשמורה לישראל.
היסטוריה > הקליטה בישראל

על מנת להיערך לקליטתם של עשרות אלפי חברי קהילת ביתא ישראל, מדינת ישראל הכינה שתי תוכניות אב. תוכנית האב הראשונה הוכנה בשנת 1985, עם הגעת עולי מבצע משה. תוכנית האב השנייה הוכנה בעקבות מבצע שלמה בשנת 1991. תוכנית האב הראשונה הכילה תוכנית מורכבת ומפורטת. אשר כיסתה נושאים שונים כגון דיור, חינוך, תעסוקה, לצד מדיניות הנוגעת לקבוצות מסוימות בקרב העדה, בהם נשים, בני נוער, ומשפחות חד הוריות.
בין השנים 1995–2005 נמשכה מגמת השיפור ברמת ההשכלה של יוצאי אתיופיה ועלה שיעור הזכאות לתעודת בגרות איכותית (העומדת בדרישות הקבלה לאוניברסיטאות). שיעור התעסוקה של נשים עלה באופן ניכר מ-22.8% בשנת 1995 ל-50.5% בשנת 2006. שכרן לשעת עבודה נמוך ב-61% לעומת כלל הנשים היהודיות. העולים מאתיופיה דווחו על רמה נמוכה יחסית של בדידות, הן בהשוואה לעולים ממדינות אחרות והן בהשוואה לילידי ישראל. מנגד, בסקר משנת 2007 דיווחו כארבעים אחוז מהנשאלים בקרב עולים מאתיופיה על תחושה ש"אין על מי לסמוך", לעומת 4-16% בקרב ילידי ישראל וארצות אחרות. 82% מהנשאלים בקרב העולים מאתיופיה השיבו כי הם מרגישים בבית בישראל, שיעור גבוה בהשוואה לעולים מארצות אחרות, וכך גם שיעור העולים מאתיופיה המגדירים עצמם יהודים. כמו כן, מבין שבע קבוצות העולים שנבחנו, העולים מאתיופיה היו הבטוחים ביותר בכוונתם להישאר בישראל (77%) ובציפייה לשיפור באיכות חייהם בארץ (85%). בנוסף לכך נמצא כי אחוז הגיוס בקרב יהודים יוצאי אתיופיה גבוה מזה של ילידי הארץ (90%). עם זאת, אחד מכל שישה מתגייסים מבני העדה נשלח במהלך שרותו לכלא הצבאי, נתון חריג בהשוואה לשאר האוכלוסיות המשרתות בצה"ל.
קשיי הסתגלות וביקורת על תהליך הקליטה

עלייתם של יהודי אתיופיה לישראל היא הפעם הראשונה שקבוצה גדולה מאפריקה שמדרום לסהרה מנסה להשתלב בחברה הישראלית, והיא גם מהווה נקודת מעבר בתהליך היווצרות הזהות של יוצאי אתיופיה בישראל. באופן מסורתי, יהודי אתיופיה לא תפסו את עצמם כשחורים (המונח המערבי לאנשי כהי עור); רק במפגש שלהם עם החברה הישראלית הם 'הפכו' לשחורים דבר שדרש הסתגלות למרכיב הזהות החדש.
החיים בישראל גרמו לרבים מקרב העולים החדשים בתחילה לחוות הלם תרבות. רבים מעולי ביתא ישראל, במיוחד אלה שהגיעו מכפרים נידחים באתיופיה, מעולם לא השתמשו במוצרי חשמל והיתקלות ראשונה בהם דרשה תקופת הסתגלות. בנוסף, ההסתגלות למטבח הישראלי הייתה קשה במיוחד עבור חלק גדול מהעולים בתחילה.
ככלל, האינטגרציה של יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית הייתה קשה מאוד עבור רבים מהעולים החדשים. כמו כן, בעת העלייה משפחות מורחבות רבות פוצלו בין מרכזי קליטה שונים בארץ. רבים מהעולים נאלצו לשנות את שמם - בתחילה הרשויות בישראל נתנו לרבים מהעולים החדשים שמות עבריים ודרשו כי לכולם יהיו שמות משפחה (באתיופיה לא היו נהוגים שמות משפחה). השינויים הללו יצרו מצב שבו העולים החדשים השתמשו בפועל הן בשמות החדשים והן בשמות הישנים. לימוד עברית היווה אתגר עבור מרבית העולים וחלק ניכר מהם לא הצליחו לשלוט בשפה גם אחרי שנים רבות של מגורים בארץ. כמו כן, המצב בו הרבנות הראשית לישראל הביעה התנגדות להמשך קיום המנהגים הדתיים המסורתיים של חברי הקהילה גרם לבלבול רב בקרב העולים החדשים.
סוציולוגים ישראלים שונים ציינו כי העולים החדשים מאתיופיה נתקלו במגוון בעיות הסתגלות, אשר הובילו להיווצרותן של בעיות פסיכולוגיות אקוטיות שהובילו במקרים קיצוניים למקרי התאבדות בקרב המהגרים בשנים הראשונות לאחר עלייתם לישראל. בשנות ה-90 המאוחרות, שיעור ההתאבדויות בקרב העדה האתיופית עלה על זה של כל העדות האחרות בישראל.
פרופ' אסתר הרצוג טוענת כי המדיניות הממשלתית שמרכזת את העולים מאתיופיה, דבר אשר יוצאי אתיופיה מתנגדים לו, משרתת בעיקר את הביורוקרטיה המשתמשת בהם ככלי לגיוס כספים ושגורמת לאי השתלבות יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית וסיווגם כאחרים וכנבדלים וכן יצירת תלות במדינה ובשרותיה. אותם כספים נעלמים לטענתה בתוך המנגנון הביורוקרטי ורובם אינם מופנים לטיפול בעולים. טענות דומות העלה פרד לזין: רשמית, אנשי הסוכנות היהודית וממשל הישראלי טענו כי יוצאי אתיופים אינם מסוגלים להיקלט ישירות בחברה הישראלית; הם היו חסרים השכלה, מיומנויות, ידע, משאבים ותרבות מתאימה כדי למצוא דיור בכוחות עצמם. אולם, כפי הנראה, היו אינטרסים כלכליים של הסוכנות והממשלה ביחס המגונן כלפי העולים מאתיופיה. אם העולים מאתיופיה היו משתתפים בתהליך קליטה ישירה, הסוכנות היהודית הייתה עשויה לאבד שליטה על עשרות מיליוני דולרים בשנה. היא קיבלה וניהלה כספים לקליטת עולי אתיופיה מהממשלות הישראלית והאמריקאית ומקבוצות נדבנות יהודיות ברחבי העולם. עוד נטען שהטיפול בילדים ממוצא אתיופי במוסדות הסוכנות סייע לסוכנות היהודית לגייס כספים תוך שימוש ציני בהם.
דיור > הדיור הראשוני

סוגיית הדיור הפכה לבעיה חוזרת ונשנית עם כל גלי העלייה ההמוניים שהגיעו לישראל לכל אורך השנים. במסגרת העלייה של קהילת ביתא ישראל, יושמו פתרונות חדשניים שונים, שכללו בין היתר את קליטתם בתחילה באתרי קרוואנים. לפתרון זמני זה היו שני חסרונות עיקריים: מצד אחד, אוכלוסיות העולים החדשות נדחקו לשולי הערים, ובשל כך נוצרו קבוצות אתניות הומוגניות למדי שלא השתלבו ונטמעו עוד בתחילת תהליך הקליטה בחברה הישראלית. בנוסף, במקרים רבים אתרי הקרוואנים היו ממוקמים באזורים רחוקים למדי מאזורי התעשייה והמסחר בישראל ולא הייתה קיימת תחבורה ציבורית נגישה בקרבתם.