stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרס טיורינג

| --- | --- |

גביע פרס טיורינג
 תיאור:  פרס בינלאומי בתחום מדעי המחשב
 מיקום הטקס:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  ACM 
 סכום הזכייה:  250,000 דולר אמריקאי 
 תקופת הפרס:  1966–הווה (כ־59 שנים) 
 נקרא על שם:  אלן טיורינג 
 amturing.acm.org
 
פרס טיורינג (באנגלית: ACM A.M. Turing Award) הוא פרס בין־לאומי בתחום מדעי המחשב. הוא ניתן על ידי ה־ACM, האגודה למכונות מחשוב, בגין הישג יוצא דופן בתחום מדעי המחשב. בתחום זה שקול הפרס מבחינת יוקרתו לפרס נובל, אשר אינו מוענק בתחומי המתמטיקה ומדעי המחשב. (הפרס המקביל בתחום המתמטיקה הוא מדליית פילדס). הפרס קרוי על שמו של אלן טיורינג, מתמטיקאי בריטי שנחשב לאבי מדעי המחשב התאורטיים והבינה המלאכותית.
הפרס ניתן מדי שנה, החל משנת 1966. משנת 2007 חולק לזוכים פרס כספי של 250,000 דולר שמומן על ידי החברות אינטל וגוגל.
החל משנת 2014, גובה הפרס הוא מיליון דולר, במימון חברת גוגל.
בארבעים שנותיו הראשונות נמנו רק גברים עם מקבלי הפרס. בשנת 2006 ניתן הפרס לראשונה לאישה - פרנסס אלן, על תרומתה בתחום המהדרים ומיטוב הקוד שהם יוצרים.
התפלגות הזוכים בפרס לפי מדינות

התפלגות הזוכים בפרס לפי מדינות (נכון לשנת 2017) היא:
ארצות הברית ארצות הברית - 48 זוכים
בריטניה בריטניה - 7 זוכים
ישראל ישראל - 6 זוכים
קנדה קנדה - שלושה זוכים
נורווגיה נורווגיה - שני זוכים
הולנד הולנד - זוכה אחד
שווייץ שווייץ - זוכה אחד
דנמרק דנמרק - זוכה אחד
ונצואלה ונצואלה - זוכה אחד
צרפת צרפת - זוכה אחד
לטביה לטביה - זוכה אחד
הודו הודו - זוכה אחד
יוון יוון - זוכה אחד
איטליה איטליה - זוכה אחד
נכון לשנת 2024, 21 מתוך 77 הזוכים הם ממוצא יהודי (27.2%), בהם שישה ישראלים:
בשנת 1976: מיכאל רבין מהאוניברסיטה העברית (יחד עם דנה סקוט), על מאמרם העוסק באוטומטים סופיים, שהציג את הרעיון של מכונות לא דטרמיניסטיות.
בשנת 1996: אמיר פנואלי ממכון ויצמן למדע, על עבודתו המקורית להבאת לוגיקה טמפורלית למדעי המחשב ועל תרומתו לאימות תוכנה.
בשנת 2002: עדי שמיר ממכון ויצמן למדע (יחד עם רונלד ריבסט ולאונרד אדלמן), על תרומתם לפיתוח הצפנה במפתח ציבורי.
בשנת 2011: יהודה פרל מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ישראלי־אמריקאי, על תרומה יסודית לחקר בינה מלאכותית באמצעות פיתוח תחשיב להסקה סיבתית והסתברותית.
בשנת 2012: שפי גולדווסר מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס וממכון ויצמן למדע (יחד עם סילביו מיקאלי) על תרומה יסודית לביסוס הסיבוכיות התאורטית של הצפנה ופיתוח שיטות יעילות לאימות הוכחות מתמטיות בתורת הסיבוכיות.
בשנת 2023: פרופסור אבי ויגדרזון מאוניברסיטת פרינסטון על הבנת האקראיות במחשוב ועל הובלתו ארוכת הטווח במדעי המחשב התאורטיים.
ראו גם

מדליית פילדס
פרס נובל
הערות שוליים

↑  "Turing award 2013". ACM.
↑  "Turing award 2016". ACM.
חוק החזר מקדמה בשל ביטול אירוע (נגיף הקורונה החדש)

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  22 בדצמבר 2020
 תאריך חקיקה עברי:  ז' בטבת תשפ"א
 גוף מחוקק:  הכנסת העשרים ושלוש
 תומכים:  21
 מתנגדים:  0
 חוברת פרסום:  ספר החוקים 2887, עמ' 240
 הצעת חוק:  הכנסת
 משרד ממונה:  משרד המשפטים0
 נוסח מלא:  חוק החזר מקדמה בשל ביטול אירוע (נגיף הקורונה החדש), התשפ"א–2020
 
חוק החזר מקדמה בשל ביטול אירוע (נגיף הקורונה החדש), התשפ"א–2020 הוא אחד משלל חוקים, תיקוני חקיקה וההוראות שעה שנחקקו בשנים 2020–2021 לשם התמודדות עם הקשיים שיצרה מגפת הקורונה בישראל. החוק אושר בכנסת ב-22 בדצמבר 2020 ותחילתו ב-1 בינואר 2021. החוק מטפל במצב שבו שולמה מקדמה לשם קיומו של אירוע באולם אירועים, והאירוע לא התקיים במועד שנקבע לו מחמת הגבלות נגיף הקורונה.
מטרת החוק

את החוק יזמו חברי הכנסת הילה שי-וזאן, יעקב מרגי ומשה גפני. מטרת החוק מוצגת בדברי ההסבר להצעת החוק, שבהם נאמר, בין השאר:
הוראות החוק

החוק קובע כי: "התקשרו מזמין אירוע ומפעיל אולם אירועים בחוזה לעריכת אירוע באולם אירועים (בחוק זה - הצדדים לחוזה) שלפיו שולמה למפעיל האולם מקדמה ובשל הגבלות נגיף הקורונה האירוע בוטל, ינהלו הצדדים לחוזה משא ומתן בתום לב, בתוך חודשיים מהמועד המקורי או מיום תחילתו של חוק זה, לפי המאוחר, כדי להסכים על מועד אחר לאירוע שייערך בתוך פרק זמן סביר ובתנאים שייקבעו בתום לב."
הסכימו הצדדים לחוזה על מועד אחר לעריכת האירוע, והאירוע בוטל בשל הגבלות נגיף הקורונה, ישיב מפעיל אולם האירועים למזמין האירוע את המקדמה ששילם בתוך חודש מהמועד המתוכנן לעריכת האירוע; המפעיל אינו רשאי להפחית סכום כלשהו מהמקדמה שישיב, למעט סכום שמפעיל אולם אירועים הוציא לשם קיום מפגש שמטרתו בחירת המזון והמשקאות שיוגשו באירוע. גם כאשר מפעיל אולם אירועים החליט שלא לנהל משא ומתן לקביעת מועד חדש או ניהל משא ומתן שלא בתום לב, חלה עליו החובה להשבת המקדמה.
כאשר הצדדים לא הסכימו על מועד אחר לעריכת האירוע, או שמזמין האירוע החליט שלא לקיים משא ומתן לקביעת מועד אחר, על מפעיל האולם להשיב את המקדמה שקיבל, אך בנוסף לזכותו להפחית מהמקדמה את הסכום שהוציא לשם קיום מפגש שמטרתו בחירת המזון והמשקאות שיוגשו באירוע, הוא רשאי להפחית גם דמי ביטול, שלא יעלו על 3,000 ש"ח או 5% מהסכום שנקבע כמחיר האירוע, לפי הנמוך.
עתירת בעלי האולמות

התאחדות בעלי אולמות וגני אירועים בישראל עתרה לבג"ץ נגד החוק, אך לאחר הדיון בבג"ץ חזרה בה העותרת מעתירתה. בפסק הדין הבהיר בג"ץ שהחוק אינו גורע מהסכמה בין הצדדים (בעלי האולם ומזמיני האולם) שהושגה לפני 1 בינואר 2021.
הערות שוליים

↑  חוק החזר מקדמה בשל ביטול אירוע (נגיף הקורונה החדש), התשפ"א–2020, ס"ח 2887 מ-24 בדצמבר 2020
↑  הצעת חוק החזר מקדמה בשל ביטול אירוע (נגיף הקורונה החדש), התשפ"א–2020, ה"ח הכנסת מ-24 בדצמבר 2020
↑  בג"ץ 129/21 התאחדות בעלי אולמות וגני אירועים בישראל נ' כנסת ישראל ואחרים, ניתן ב־21 בפברואר 2021
ליטל דוברוביצקי, בג"ץ לא התערב בחוק החזר מקדמה לזוגות שחתונתם בוטלה, באתר כלכליסט, 21 בפברואר 2021
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
יהדות קראית

| --- | --- |

בית הכנסת הקראי ברמלה
 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 זרם:  טקסטואליזם 
 תאולוגיה, טקסטים וטקסים
 טקסט מכונן:  תנ"ך 
 ארגונים ופעילות
 אזורי פעילות:  רמלה, אשדוד 
 מוסדות:  קראי מזרח אירופה 
 
מזוזה קראית
יַהֲדוּת קָרָאִית (או: קָרָאוּת) היא זרם ביהדות, שהמשתייכים אליו נקראים קראים. היהודים הקראים שונים מהיהודים שמשתייכים לזרם הנפוץ, היהדות הרבנית, בכך שהם לא מאמינים בתורה שבעל-פה ואינם מקבלים את הסמכות הפרשנית-הלכתית של חז"ל, ולפיכך רואים עצמם כמחויבים רק לדברי המקרא הכתובים באופן מפורש בתנ"ך.
קהילת הקראים התגבשה בגלות בבל ובפרס במחצית השנייה של המאה ה־8 והושפעה מענן בן דוד שייסד באותו הזמן את תנועת ה"ענניים". לפי הערכות של חלק מהחוקרים, ייתכן שקרוב לארבעים אחוז מהעם היהודי היו קראים בסביבות המאות התשיעית והעשירית. כיום, במחציתה הראשונה של המאה ה־21, אוכלוסיית הקראים מהווה פחות מחצי אחוז מהעם היהודי.
כינויים ואטימולוגיה

הקראים ידועים גם בכינויים בני מקרא ובעלי מקרא. מקובל ששם זה ניתן לקראים משום שהם נוהגים על פי המקרא (התורה שבכתב) בלבד, ואינם מאמינים בתורה שבעל-פה.
שם נוסף לבני זרם זה הוא תנ"כיים, אך הוא פחות נפוץ. לפעמים נקראים הקראים גם ענניים, על שם הקבוצה הקראית המובחנת הראשונה כביכול, שנבדלה באופן רשמי מהיהדות הרבנית, ולקחה את שמה משמו של מנהיגה ענן בן דוד.
עקרונות היהדות הקראית

הקראים מאמינים בייחודו של אלוהים, אך בשונה מהיהדות הרבנית הם אינם מאמינים בתורה שבעל פה, ומקבלים רק את התנ"ך (כפי שנחתם בתקופת חז"ל) בתור דברי אלוהים: את התורה והנביאים שהם דברי האלוהים (באופן ישיר או מתועד), ואת הכתובים שהם חוכמת חיים המבוססת על דברי התורה והנביאים.
הקראים, ובייחוד בני תנועת אבלי ציון שעלו לירושלים ממצרים במאה התשיעית, פיתחו תפיסה משיחית שהתבססה בעיקר על כתבי כת קומראן.
עקרונות היהדות הקראית > מקורות ההלכה

היהדות הקראית נשענת על שלושה סוגי מקורות:
המקרא - עשרים וארבעה ספרי התנ"ך, הכוללים את כל המצוות (עשה ולא־תעשה) שקיבל משה רבנו בהר סיני והן כתובות בחמישה חומשי תורה, וכן ספרי הנביאים והכתובים שהכלילו חז"ל בין כתבי הקודש.
ההיקש - הדרכים שבאמצעותן פוסקים הלכה למקרים שאינם כתובים במפורש בחמישה חומשי תורה, באמצעות היקשים לשוניים ממקומות שונים בתנ"ך, או על פי ההיגיון, הכוללים שבעה מרכיבים (הדומים במקצת למידות שהתורה נדרשת בהן): 1. סתום במקומו ומפורש במקום אחר; 2. מדין הכלל יודע הפרט; 3. היקש הערך (גזרה שווה); 4. קל וחומר; 5. היקש כוח הדיבור; 6. היקש ההגברה; 7. היקש משפט הדימוי. בעבר, חכם קראי שחידש הלכה בדרך ההיקש, היה מקבל את התואר 'נקש', שהיה עובר גם לצאצאיו (ואם אחד מצאצאיו חידש עוד הלכה בדרך ההיקש, ניתן לו הכינוי 'נקש בן נקש').
סבל הירושה (נקרא גם העתקה משתלשלת) - כלל המנהגים שנהגו בהם בעבר, ובמקרים מסוימים אפילו לפני מתן תורה, ואופן ביצועם הועבר במסורת מדור לדור (כמו אופן ביצוע השחיטה, או אופן ביצוע ברית המילה). כל זאת, בתנאי שאינם סותרים את התורה שבכתב, ובנוסף הם קשורים לאופן ביצועה המדויק של מצווה מסוימת שנכתבה בתורה (במקרה של השחיטה - מצוות איסור אכילת הדם). הקראים אינם טוענים שמנהגים אלה ניתנו על ידי אלוהים, אולם הם דוחים כל מסורת אחרת הסותרת מסורות אלו.
עקרונות היהדות הקראית > פירוש התורה בקרב הקראים

לפי תפיסת הקראים, כל תפקידם של החכמים הוא לפרש את התורה בלבד, ואין הם רשאים לקבוע תקנות וגזירות המוסיפות על המצוות והדינים המוזכרים בתורה, וכל הוראה כזו נתפסת אצלם בתור עבירה על האיסור "בל תוסיף ובל תגרע". זאת, בניגוד לגישת היהדות הרבנית, לפיה החכמים כן רשאים לקבוע תקנות וגזירות העוזרות לחזק את מעמדן של מצוות התורה, ואילו איסור זה חל רק על שינוי דיני התורה עצמם.
הקראים אינם מאמינים כי התורה שבכתב ניתנה למשה יחד עם פירושים אלוהיים, וטוענים כי כל הפירושים נכתבו על ידי אנשים וניתן לחלוק עליהם. אך למרות זאת, הם כן רואים המשנה והתלמוד את בתור ספרי חכמים, ואף מתבססים במידה רבה על תפיסתם של חז"ל ועל פסיקותיהם (ואף חלק מתקנותיהם) שהנהיגו בקרב היהדות הרבנית. אולם, הם דוחים פרשנויות שסותרות לטענתם את התנ"ך, או את המסורת הקראית.
עקרונות היהדות הקראית > פסיקה אישית

ביסודו של הזרם הקראי עומד רעיון הפסיקה האישית. בספרות הקראית המאוחרת ייחסו את ניסוח הרעיון לענן בן דוד, שלפי המסורת הקראית אמר: "חפישו באורייתא שפיר – ואל תישענו על דעתי" (בעברית: חפשו בתורה היטב – ואל תישענו על דעתי), אולם "ספר המצוות" שחיבר ענן לא מכיל את הביטוי הזה, וחוקרים טענו שהוא נוצר רק מאות שנים לאחר מכן. רעיון הפסיקה האישית מאפשר לכל אחד לפרש ולפסוק לעצמו את מצוות התורה והלכותיה, מתוך כוונה להגיע כמה שיותר קרוב לרצונו של אלוהים. רעיון זה עולה מתוך פרשנותם של הקראים לפסוקים הבאים בספר דברים:
כִּי הַמִּצְוָה הַזֹּאת אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם לֹא נִפְלֵאת הִוא מִמְּךָ וְלֹא רְחֹקָה הִוא. לֹא בַשָּׁמַיִם הִוא לֵאמֹר מִי יַעֲלֶה לָּנוּ הַשָּׁמַיְמָה וְיִקָּחֶהָ לָּנוּ וְיַשְׁמִעֵנוּ אֹתָהּ וְנַעֲשֶׂנָּה. וְלֹא מֵעֵבֶר לַיָּם הִוא לֵאמֹר מִי יַעֲבָר לָנוּ אֶל עֵבֶר הַיָּם וְיִקָּחֶהָ לָּנוּ וְיַשְׁמִעֵנוּ אֹתָהּ וְנַעֲשֶׂנָּה. כִּי קָרוֹב אֵלֶיךָ הַדָּבָר מְאֹד בְּפִיךָ וּבִלְבָבְךָ לַעֲשֹׂתוֹ.
מאחורי רעיון זה עומדת התפיסה לפיה האחריות על קיום המצוות מוטלת על כל אדם ואדם, כפי שניסח זאת החכם הקראי סהל בן מצליח הכהן:
דעו אחינו בני ישראל, כי כל אחד ממנו תלוי לנפשו, ולא ישמע אלהינו את דברי המצטדק ואומר: "כך נהגוני רבותי".
דניאל בן משה אלקומיסי ביטא רעיון זה בצורה תקיפה אף יותר:
כל הנשען על אחד ממלמדי הגלות, בלי לחקור היטב בחכמתו, הוא כעובד עבודה נכריה
דניאל אלקומיסי ביטא את השאיפה להסתמך רק על המקרא בכל מה שקשור לקיום מצוות. לדבריו, הסתמכות על מקורות אחרים או למידה מפי חכמים, מרחיקה את האדם מהאל.
למרות זאת, היהדות הקראית לא הייתה בעלת אופי אנטינומי. בראש הקראים עמדו מנהיגים רוחניים הנקראים "חכמים", הבקיאים במקרא ובמסורת הקראית. הם שימשו כמנהיגי הקהילה, מדריכיה, מלמדיה ודייניה. למרות תמיכתם של הקראים ברעיון הפסיקה האישית, רובם דוגלים בפרשנויות מקרא והלכות ספציפיות. הקראים מסבירים את הדבר כשיתוף ידע ודעות שמתקיים בקהילתם. הקהילה דנה בדרכים השונות לפרשנות המקרא, והפרשנות שמשכנעת את הרוב הופכת לדומיננטית. אולם, ישנה סובלנות גם כלפי דעות מיעוט, כל עוד הן מבוססות על הבנה סבירה של פשט המקרא. עם השנים, גברה הנטייה לאחידות אצל הקראים. בניגוד ליהדות הרבנית, הקראים עדיין לא קיבלו פסיקה של אף דור כמחייבת כליל את הדורות הבאים. הקראים לא ביטלו את הפסיקה האישית באופן רשמי, אך מספר חכמים קראיים החלו לתבוע שהציבור יכפיף את עצמו לסמכותם ההלכתית.
בספר ההלכה הקראי "אדרת אליהו", כתב אליהו בשייצי על יכולתם של המנהיגים ("חכמים") לתקן תקנות שיחייבו את כלל הקהילה: ”...המורד בדברי החכמים הנמצאים בכל דור ודור בכל תקנה ודין שיעשו ראוי לנדותו ולהחרימו ככתוב 'יחרם כל רכושו והוא יבדל'” - ”ולא יתירו לו נידוי עד שיבוא לבית דין לקבל מלקות...”
גם החכם הקראי המצרי יוצא רוסיה, טוביה לוי בבוויץ, רמז על מעמדם של החכמים ועל סמכותם לתקן תקנות ולהדריך את העם, בתשובתו לטענה כי הקראות קפאה על שמריה: ”חוקרים רבים כינו את ההבדל בין יסודות דת הקראים לזו של הרבניים, בכך שהקראות בכל דורותיה נשענת על דברי התורה הכתובה, ובאפשרות חכמי הדור הקראים לשנות מנהגים והלכות בהתאם לרוח הזמן מבלי לנטות ימין ושמאל מדברי הכתוב, לעומת היהדות הרבנית, שנשענת על דברי החכמים שדבריהם חזקים יותר מדברי התורה.”
עם עלייתם של הקראים לארץ ישראל, נחלשו המסגרת של הקהילה ותקנותיה, וכך גם מעמדם של החכמים הקראיים. השאלה על מידת סמכותם מעוררת גם בימים אלו חילוקי דעות בקרב החוגים הקראיים.
עקרונות היהדות הקראית > אמונות

ברוב נושאי האמונות והדעות, אין כמעט מחלוקת בין הקראים לרבניים. עיקרי האמונה הקראיים שכתב החכם יהודה הדסי בספרו "אשכול הכופר", דומים לעיקרי האמונה של היהדות הרבנית כפי שכתב הרמב"ם, בתוספת העיקרים "חובה להבין את התורה לאשורה בלשונה" (כלומר, חובה להתמצא בלשון המקרא בשביל להבין את התורה) ו"המקדש הוא משכן כבוד ה' לעולם".
גם הקראים מאמינים, בעקבות ספר דניאל, באחרית הימים ובתחיית המתים. כמו כן, הם מאמינים בביאת המשיח.
הסיבות להתנגדות הקראים לתורה שבעל פה

בין נימוקי הקראים לעמדתם, שלפיה התורה שבעל פה אינה מחייבת ואינה דברי אלוהים:
לפי הפרשנות הקראית לפסוקים הבאים, אלוהים קורא לכל יהודי לפרש את התורה מתוך יגיעה אישית ומייתר לכאורה את הצורך בסמכות המפרשת: ”כִּי הַמִּצְוָה הַזֹּאת אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם לֹא נִפְלֵאת הִוא מִמְּךָ וְלֹא רְחֹקָה הִוא. לֹא בַשָּׁמַיִם הִוא לֵאמֹר מִי יַעֲלֶה לָּנוּ הַשָּׁמַיְמָה וְיִקָּחֶהָ לָּנוּ וְיַשְׁמִעֵנוּ אֹתָהּ וְנַעֲשֶׂנָּה. וְלֹא מֵעֵבֶר לַיָּם הִוא לֵאמֹר מִי יַעֲבָר לָנוּ אֶל עֵבֶר הַיָּם וְיִקָּחֶהָ לָּנוּ וְיַשְׁמִעֵנוּ אֹתָהּ וְנַעֲשֶׂנָּה. כִּי קָרוֹב אֵלֶיךָ הַדָּבָר מְאֹד בְּפִיךָ וּבִלְבָבְךָ לַעֲשֹׂתוֹ.” (ספר דברים, פרק ל', פסוקים י"א–י"ד)
אלוהים ציווה במפורש לא להוסיף ולא לגרוע מתוך מצוות התורה. חז"ל תיקנו שבע מצוות דרבנן, דבר שלתפיסתם אינו סותר את הציווי, אולם הקראים רואים בכך כפירה חמורה.
לטענת הקראים, התורה שבעל פה אינה מוזכרת אפילו פעם אחת בתנ"ך. הם טוענים כי אילו הייתה תורה נוספת לעם ישראל, אלוהים היה מורה בפירוש להאמין בה. כשציווה אלוהים על משה לעלות להר סיני ולקבל את התורה, אלה היו דבריו אליו: ”וַיֹּאמֶר ה' אֶל מֹשֶׁה, עֲלֵה אֵלַי הָהָרָה, וֶהְיֵה־שָׁם; וְאֶתְּנָה לְךָ אֶת לֻחֹת הָאֶבֶן, וְהַתּוֹרָה וְהַמִּצְוָה, אֲשֶׁר כָּתַבְתִּי, לְהוֹרֹתָם”. לפי הפרשנות הקראית, הפסוק מתייחס רק לתורה שבכתב.
חכמי המשנה והתלמוד חולקים זה על זה. מכאן הסיקו הקראים שהם לא הסתמכו על קבלה ישירה מאלוהים, שהרי אם הייתה להם קבלה, פרשנותם ההלכתית הייתה זהה.
התורה שבעל פה סותרת כביכול את התורה שבכתב במקומות רבים, ולכן לא ייתכן שהיא באה מאותו מקור אלוהי.
במשך הזמן נוספו לתורה שבעל פה עוד ועוד פירושים ותוספות, בין היתר על ידי רבנים בימינו. כל אחד מהרבנים מתבסס בפירושיו ובפסיקותיו גם על התורה שבעל פה ופירושים רבניים קודמים, ולא רק על התורה שבכתב, ולעיתים הוא מתבסס גם על השקפתו הייחודית, שכן שבעים פנים לתורה. מכיוון שכל אדם מועד לטעות, ייתכן לטענת הקראים שפרשנותם של הרבנים בימינו מבוססת על הטעויות של קודמיהם, ההולכות ומצטברות זו על זו.
היסטוריה של הקראים

הופעת הקראים כתנועה דתית נקשרת דמותו של ענן בן דוד, חכם קראי מהמאה השמינית. אומנם לא ידוע על קהילה קראית או על קראים לפני תקופתו של ענן בן דוד, אך ההשערה היא שהוא לא המציא את הקראות מאפס, אלא איחד בין קבוצות קיימות בעם היהודי. חלק מהקבוצות האלה היו שרידים של כתות עתיקות מתקופת בית שני שהתנגדו לזרם הפרושים, חלק אחר מחה על שיתוף הפעולה של הקהילה היהודית עם השלטונות, והיו קבוצות שכעסו על עושרו ומעמדו הגבוה של ראש הגולה. ענן איחד בין כל הקבוצות הללו והשיג חופש פוליטי ודתי מידי השלטונות, לאחר שטען כי הקים דת מונותאיסטית חדשה, דבר שהיה חוקי באימפריה העבאסית.
חוקרים אחרים סבורים כי למעשה ענן בן דוד ייסד תנועה אחרת של יהודים, הנקראת על שמו "ענניים", שהתקיימה במקביל לקראים והתאפיינה בגישה שונה במקצת. רק כמה דורות אחרי ענן, נטמעו הענניים בקהילה הקראית ואף שימשו כמנהיגים קראיים. הטוענים כך מסתמכים, בין היתר, על ספר "האורות והמגדלים" שכתב החכם הקראי יעקב הקרקסאני במאה העשירית, בו מסופר על שתי התנועות האלה כתנועות נפרדות, וכן על עדויות נוספות. לפי סברה זו, ההתנתקות הגמורה של הקראים מהיהדות הרבנית הייתה בימיו של החכם הקראי דניאל בן משה אלקומיסי, מייסד תנועת אבלי ציון הקראית.
חכמים רבניים רבים מימי הביניים סבורים כי הדבר שגרם לענן בן דוד לגבש את התנועה הקראית הוא העדפתם של החכמים בישראל ובבל למנות את אחיו הקטן של ענן, חנניה, לתפקיד ראש הגולה במקומו, מפני שהם ראו בו מועמד ראוי יותר מענן.
היסטוריה של הקראים > פריחת הקראות בימי הביניים

ימי הביניים היו תקופת פריחתה של היצירה הקראית – בעולם ובארץ ישראל – בתחומי פרשנות המקרא, הדקדוק, הספרות, הפילוסופיה והפצת הרעיון הקראי. נראה שמעמדם של הקראים בארץ ישראל היה בכיר ממעמדם של היהודים הרבניים. בתקופה זו פעלה תנועת אבלי ציון הקראית, שחבריה נהגו מנהגי אבלות יתרים על חורבן בית המקדש ועודדו עלייה לארץ ישראל. חכמים קראיים רבים (כדוגמת דניאל בן משה אלקומיסי, סהל בן מצליח הכהן, סלמון בן ירוחם ויעקב הקרקסאני) פעלו במרץ להפצת הרעיון הקראי בגולה. פועלם נשא פרי, והיו קהילות קראיות בכל הגולה. באותו הזמן, הקראים היו עסוקים בניהול פולמוס סוער עם חכמים רבניים כמו רבי סעדיה גאון, שיש אומרים שבלעדיו הקראות הייתה דוחקת את רגלי היהדות הרבנית במזרח התיכון. בשל הפולמוס המחודד, נוצרה הפרדה בין הקראים לבין המאמינים בתורה שבעל פה.
עם כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים בשנת 1099, חרבה הקהילה הקראית בירושלים, ששוקמה לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי צלאח א־דין בשנת 1187. כיבוש ארץ ישראל הוביל לנדידת מרכז הכובד הקראי לממלכת הכוזרים ולאימפריה הביזנטית, שם התקיימה קהילה קראית עוד לפני הטבח הצלבני בירושלים. באימפריה הביזנטית המשיכו לפעול חכמים קראים כמו יעקב בן ראובן, יהודה בן אליהו הדסי, אהרון בן יוסף הרופא – מחבר "ספר המבחר", אהרון בן אליהו (אנ') מניקומדיה ("האחרון") – מחבר הספרים "עץ חיים" ו"גן עדן", ואליהו בשייצי – מחבר ספר ההלכה הקראי "אדרת אליהו", שהוא ספר ההלכה הקראי הנפוץ ביותר. בשייצי הוא אחת הדמויות החשובות ביותר בתולדות הקראים – המהפכה ההלכתית שיזם, שעוררה מחלוקת קשה בקרב הקראים, כללה שינויים מרחיקי לכת וקירבה מאוד את פסיקתם לזו של חז"ל.
המרכז בקונסטנטינופול שקע בסוף ימי הביניים, ועבר לקרים ולמדינות אחרות במזרח אירופה. במחצית השנייה של המאה ה־17 היו כ־30 קהילות קראיות במזרח אירופה. הקראים במזרח אירופה דיברו בשפה ייחודית משלהם - השפה הקראימית ("לשון קדר"). החל מהמאה ה־19 עלתה במזרח אירופה התנועה הלאומית הקראית, שהתכחשה לשורשיה היהודיים. אחד ממנהיגי התנועה הקראית במזרח אירופה בתקופה זו היה אברהם פירקוביץ', שבעקבות פועלו, חלק מקהילות הקראים לא נספו בשואה.
בסוף המאה ה־19 היו כ־13,000-12,000 קראים בעולם.
בתקופת השלטון הסובייטי, הקהילה הקראית במזרח אירופה שקעה מאוד.
הקהילה הקראית במצרים היוותה מרכז קראי עתיק וחשוב במשך דורות. לאחר הקמת מדינת ישראל, ועם האנטישמיות הגואה במצרים - עלו רבים מהיהודים לארץ ישראל, על אף שהתקשו לקחת עמם את רכושם.
היסטוריה של הקראים > הקראים במדינת ישראל

בשנים שלפני קום המדינה היה בארץ מיעוט של קראים, שהתרכז בעיקר בירושלים. לאחר הכרזת העצמאות עלו מאות קראים לישראל. מוצאם של רוב הקראים במדינת ישראל הוא ממצרים, ומוצאם של השאר מעיראק, טורקיה ורוסיה, והיה גם מיעוט של אנשים שהצטרפו לקהילת הקראים. מספר הקראים בישראל מוערך בכ־25,000 איש (ועוד כ־10,000 ברחבי העולם). ישנן קהילות קראיות ביישובים הבאים: רמלה (עם שני בתי כנסת, ושם נמצא הבניין של "מרכז היהדות הקראית העולמית"), אשדוד (עם שני בתי כנסת), אופקים, באר שבע, קריית גת, בת ים, ראשון לציון, ערד, ירושלים, בית עזרא, וגם ביישובים מצליח ורנן, שנחשבים היישובים הקראיים היחידים בעולם.[דרושה הבהרה] בסך הכול, ישנם 13 בתי כנסת קראיים בישראל, ב־10 יישובים, ובית תפילה קראי אחד בערד.
כיום נפוצים הנישואין בין יהודים קראיים לרבניים, שמתאפשרים על ידי המעבר של אחד מבני הזוג לזרם השני, אולם יש מגבלות מצד שני הזרמים, שיפורטו בהמשך. גם בקרב הקראים יש כיום תופעה של חילון, וישנם קראים שאינם מקפידים על המצוות כראוי, או כאלה שעוברים לזרם הרבני.
החוק הישראלי מעולם לא הכיר בקראים בתור עדה דתית נפרדת ולכן מעמדם המשפטי של בתי הדין הקראיים בעייתי. היו ניסיונות של הקהילה הקראית בראשות החכם הקראי הראשי חיים בן יצחק הלוי לפעול מול הממשל, אך הם נתקלו בהתנגדות. פסקי הדין בענייני נישואין וגירושין ניתנו לרוב על ידי בית הדין הקראי, אולם לכל אחד מבני הזוג הייתה בעבר אפשרות להעביר את הדיון לבית הדין הרבני. מצב זה השתנה ב־1995, כאשר בית המשפט העליון הפך את פסקי הדין הקראיים למחייבים עבור בני זוג קראיים. בשנת 2014, פסק בית המשפט העליון כי יש להמשיך להנפיק תעודות גירושין לבית הדין הקראי כל עוד לא הוסדר מעמדו בחוק.
מנהגי הקראים > בית הכנסת הקראי

הקראים רואים בבית התפילה מקדש־מעט, מקום מרכזי וייחודי, בו האדם מתייחד עם בוראו. לכן, כל מי שנכנס אליו חייב להיות נקי וטהור מכל טומאה ולכלוך, בגופו ובלבושו. בבתי התפילה הקראיים נהוג שלא לנעול נעליים מפאת קדושת המקום: חליצת הנעליים שעליהן דורכים במקומות מזוהמים ומלוכלכים היא מנהג עתיק יומין, עוד מימי משה רבנו ויהושע בן נון, וכך נאמר למשה: "שַׁל נַעַלְךָ מֵעַל רַגְלֶךָ, כִּי הַמָּקוֹם אֲשֶׁר אַתָּה עֹמֵד עָלָיו, קֹדֶשׁ הוּא".
רצפת בית הכנסת הקראי מכוסה בשטיחים, שעליהם הם מקיימים את תפילותיהם, המורכבות מהשתחוויות וכריעות, כפי שהם הסיקו מתוך התפילות שמתוארות במקרא.
בראשית המאה ה-21 נמצאו בעולם מספר עשרות בודדים של בתי כנסת קראיים פעילים, ועוד מספר בתי כנסת שאינם עוד בשימוש. רוב בתי הכנסת הפעילים נמצאים בישראל, ובמזרח אירופה.
מנהגי הקראים > דיני אישות וטהרה

בעבר, פירשו הקראים את הפסוק "על כן יעזוב איש את אביו ואת אמו ודבק באשתו והיו לבשר אחד" בדרך מיוחדת: לדעתם, מכיוון שהגבר והאישה הופכים ל"בשר אחד" נאסר על קרוביה של האישה להתחתן עם קרוביו של בעלהּ, ולהפך. שיטה זו נקראה שיטת ה"ריכוב בעריות". בשל מספרם המועט של הקראים, איסור זה איים על המשך התקיימותם. חכמים קראיים מאוחרים גרסו כי שיטת הריכוב בעריות היא הוספה על דברי התורה, ולכן במשך השנים בוטל הדבר בהסכמה כללית. על פי עיקרון ההיקש, הקראים אוסרים נישואין בין אישה לבין דודהּ, כלומר אחי אביה או אחי אמהּ, נישואין שמותרים ביהדות הרבנית.
יחסם של הקראים כלפי מי שנחשבים טמאים הוא מחמיר למדי. הטמאים (גברים או נשים) אוכלים בשולחן נפרד, צריכים לשמור על בידול ונאסר עליהם להיכנס לבית הכנסת. טומאת הנידה אצל האישה נמשכת אצל הקראים רק שבעה ימים (על פי הכתוב "שִׁבְעַת יָמִים תִּהְיֶה בְנִדָּתָהּ"), ולפי הקראים אין צורך לספור שבעה ימים נקיים לאחר סיום הווסת (כפי שנהוג בטומאת זבה). זמן הנידה לאחר לידת בן נמשך שבוע, ושבועיים לאחר לידת בת. לימים אלה נוספת תקופה שנקראת "ימי טהרה" שאורכה 33 ימים ללידת בן, ו־66 ימים ללידת בת, על פי הכתוב בפרשת תזריע בספר ויקרא.
נוהגי הטהרה דומים למנהגם של יהודי אתיופיה, ויש שאפילו שיערו שהתקיימו קשרים בין הקהילות. אולם, הקראים טוענים שהדמיון הרב בין ההלכה הקראית להלכה של יהודי אתיופיה נובע מכך שיהודי אתיופיה גלו מהארץ בתקופה שבה עדיין לא הייתה תורה שבעל־פה, ומכך שיהודי אתיופיה היו מבודדים משאר יהודי העולם ולא נתונים להשפעתם.[דרוש מקור]
הקראים אינם טובלים במקווה טהרה על מנת להיטהר מהטומאה, והם רואים בו המצאה מאוחרת. הקראים סבורים כי אפשר להיטהר באמצעות מים זורמים מכל סוג שהוא, ואפילו במקלחת. זאת, בניגוד לשיטת הרבנית, שלפיה אפשר להיטהר רק באמצעות מים מתוך גוף מים טבעי.
בקרב הקראים בישראל קיימת שחיקה במידה בה נשמרת הרחקת הטמאים, אך עדיין מקפידים עליה מאוד בבית הכנסת.
מנהגי הקראים > מעמד האישה

לפי הקראים, נשים נחשבות כשוות לגברים, בחובות ובזכויות. גישה זו באה לידי ביטוי בהבדלים אחדים בין מנהגי הקראים למנהגי היהדות הרבנית:
הנשים חייבות בכל המצוות בדומה לגברים, כולל מצוות עשה שהזמן גרמן, שלפי היהדות הרבנית הנשים פטורות מהן. הקראים טוענים כי התורה אומרת במפורש מתי מצווה מסוימת נועדה רק לנשים ומתי היא נועדה רק לגברים, ובכל שאר המקרים, המצוות מיועדות לשני המינים באופן שווה.
בשל כך, הקראים אינם מברכים "שלא עשני אישה". במקום זאת, שני המינים מברכים ברכה זהה ("הבוראי בצלם אנוש") כחלק מברכות השחר, על אף שברכות השחר אינן מוזכרות בתורה והן בכלל תקנה של היהדות הרבנית.
עדות אישה, לדעת הקראים, שווה לעדותו של גבר.
הקראים נתנו לנשים להחזיק בתפקידי הנהגה, גם בתקופות קדומות. כך למשל במאה ה־11 בספרד, לאחר מותו של המנהיג הקראי סידי אבן אל תראס, מינו את אשתו שכונתה "אל־מועלימה" (המורה) לתפקיד החכם הקראי הראשי בספרד.
לדעת הקראים, בזמן גירושין זכויות וחובות הגבר והאישה שוות.
הקראים אינם סוברים כי קול באישה ערווה, ולכן הם מתירים שירת נשים בפני גברים.
עם זאת, חוקי הטהרה מכבידים על הנשים כך שבמשך שבעה ימים מהווסת (זמן נידתן) הן צריכות להימנע מסוגים מסוימים של מגע חברתי ולאכול בשולחן נפרד (כאמור לעיל).
בבתי הכנסת הקראיים בארץ לא נהוג שאישה תעלה לתורה. גם בבתי הכנסת הקראיים ישנה הפרדה בין גברים לנשים, והסיבה לכך היא שמירה על הצניעות.
מנהגי הקראים > שבת

בתקופות המוקדמות, הקראים החמירו ביותר בכל מה שקשור לדיני השבת. חלקם לא קיבלו את העיקרון לפיו ספק פיקוח נפש דוחה שבת. בנוסף, הם סברו כי אסור להשאיר אש דולקת מערב שבת, ולכן לא האירו את בתיהם ולא חיממו את מזונם. רבים אסרו לטלטל חפצים מחוץ לבית בשבת כלל. היו קראים שנמנעו מיציאה מהבית בשבת כלל (למעט תפילה וצרכים חיוניים), ואף מביצוע ברית מילה. עד היום הקראים אוסרים קיום יחסי אישות בשבת, על פי הכתוב "בֶּחָרִישׁ וּבַקָּצִיר תִּשְׁבֹּת" (ספר שמות, פרק ל"ד, פסוק כ"א), משום שלפי פרשנותם הביאה דומה לחריש ולקציר. כמו כן הם אוסרים ביצוע עבודה על ידי גוי עבור יהודי בשבת (אפילו על ידי רמיזה).
החל מהמאה ה־11 חלה הקלה הדרגתית בדינים אלו: הם התירו להשאיר אש דולקת מערב שבת לשבת (אך לא להשתמש בשעון שבת), וחלק מהקראים אפילו קיבלו את המושג הרבני של "תחום שבת". אך למרות הכול, גישתם עדיין מחמירה מהגישה של היהדות הרבנית.
את המושג "פיקוח נפש דוחה שבת" למדו הקראים, בעקבות חז"ל, מהפסוק "ושמרתם את חוקותיי ואת משפטי, אשר יעשה אותם האדם וחי בהם". מהביטוי "וחי בהם" ניתן להסיק, כי החיים קודמים לקיום המצוות.