stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיקשה מדראשי-בק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 במאי 1838 מדראש, הונגריה 
 פטירה:  9 במרץ 1924 (בגיל 85) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Beck Miksa 
 מדינה:  ממלכת הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני, בודפשט, הונגריה 
 מספר צאצאים:  5 
 
הברון ממדראש מיקשה מדראשי-בק (במקור עד 1911 בק, בהונגרית: Madarassy-Beck Miksa; מדראש, 4 במאי 1838 – בודפשט, 9 במרץ 1924) היה בנקאי, כלכלן יהודי-הונגרי, אביהם של מרצל מדראשי-בק ואחיו של נאנדור מדראשי-בק ושל הוגו בק ממדראש שהיה משפטן ועורך דין יהודי-הונגרי, נשיא מועצת הקורייה (בית המשפט העליון של הונגריה).
קורות חיים

מיקשה בק נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד בק ושל שרה ברגר. הוא סיים את לימודיו המסחריים בפשט והחל את דרכו כעובד בנק בפשט של חברת J. G. Cohen ומשנת 1864 היה מנהל חברה. בשנת 1869 הוא היה כבר מנהל ה"בנק הדיסקונט והמרת מטבע הונגרי" בהונגריה. משנת 1870 היה המנכ"ל ומשנת 1899 נשיא הבנק. הוא העלה את המוסד הפיננסי הזה לשורות הבנקים הגדולים והמובילים בהונגריה. בק הקים את מוסד "המחסן הציבורי" הראשון בהונגריה והשתתף בהקמת מספר חברות תעשייתיות ומוסדות פיננסיים. היה חבר במועצת המנהלים של בורסת הסחורות ושל בורסת ניירות הערך של בודפשט. בשנת 1894, מלך הונגריה פרנץ יוזף (פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה) העניק לו את הדרג השלישי של "מסדר כתר הברזל" כהוקרה ליכולותיו והישגיו בתחום הכלכלה הציבורית והמדינתית ובענייני הציבור. כאחד מעמודי התווך הפיננסיים של המערכת, הוא קיבל את תואר הברון בשנת 1911 ומאז השתמש בשם הכפול מדראשי-בק.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
משפחתו

אשתו הייתה מלווין נטר (1852–1932). הם נישאו ב-10 באוקטובר 1871 בפשט.
ילדיהם:
מרצל מדראשי-בק (1873–1945) נשיא ומנכ"ל, חבר פרלמנט. אשתו היא יולאן וייס (1882–1935).
אלברט בק (1874–1900), עורך דין, סגן חוזר.
מרגיט מדראשי-בק (1878–1949). בעלה אאורל דובאי (1871–1946) היה עורך דין ומנהל בנק.
אירן מדראשי-בק (1880–1944). בעלה היה הנריק הוניך (1867–1926) מנכ"ל טחנות קונקורדיה.
שרולטה מדראשי-בק (1881–1956). בעלה הוא פרידייש קארוי קרמבאך (1878–1944), היה מהנדס.
לקריאה נוספת

נתוניו במאגר מוזיאון הספרותי פטפי
Gudenus János József: A magyarországi főnemesség XX. századi genealógiája I–V., Natura–Tellér Kft.–Heraldika, Budapest, 1990–1999 (הגנאלוגיה של האצולה הבכירה בהונגריה)
Magyar életrajzi lexikon II. (L–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1969. (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת אגנש קניירש)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. מיקשה מדראשי-בק
הערות שוליים

↑  Sírkövén a lexikonokkal ellentétben más dátum szerepel.
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári halotti akv. 113/1924. folyószáma alatt".
↑  "Gyászjelentése (1924)".
↑  "Báró Madarassy-Beck Miksa halála". פשטי נפלו (עיתון). 1924-03-11. p. 5.
↑  "Vaskorona-rendet kapott". Budapest Hírlap. 1894-05-09. p. 9.
↑  "Uj báró". Magyarország. 1911-03-07. p. 10.
↑  "Madarassy-Beck Miksa báró temetése". Budapest Hírlap. 1924-03-12. p. 6.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 288/1871. folyószáma alatt".
↑  "Madarassy-Beck Margit gyászjelentése (1949)".
אליאב ליואי

אליאב ליואי (28 בדצמבר 1905, ל' בכסלו ה'תרס"ו – 26 במרץ 1987, כ"ה באדר ה'תשמ"ז) היה עורך דין ופוליטיקאי ביישוב ובמדינת ישראל, ראש המועצה המקומית בת ים בין השנים 1943–1950.
ביוגרפיה

נולד ביפו ב-28 בדצמבר 1905 (ל' בכסלו ה'תרס"ו) לאביו אברהם ליואי, איש חינוך ועסקן ציבור ממייסדי בית הספר תחכמוני וחבר מועצת עיריית תל אביב ואספת הנבחרים, ולאמו רבקה בת יהודה הורביץ מירושלים. למד במחזור הראשון של בית הספר תחכמוני ובבית המדרש למורים מזרחי. גמר לימודי משפטים והוסמך כעורך דין. בהמשך היה שותף במשרד עורכי הדין "ליואי, מינקוביץ ושות'". היה מראשי גדוד מגיני השפה. משפחתו הייתה מהראשונות שהתיישבו בבת ים. היה חבר מפלגת הציונים הכלליים והתמודד מטעמה בבחירות לקונגרס הציוני העולמי ה-21 קרא להנהגת היישוב שלא לקבל את תוכנית החלוקה.
בשנת 1943 נבחר לראש מועצת בת ים, וב-1947 התמודד מטעם רשימת "למען בת ים" וזכה לכהונה נוספת. בין פעולותיו: הקמת 75 יחידות דיור עבור מעפילים ששוחררו ממחנה המעצר בעתלית, פיתוח רצועת החוף של העיר ועוד. בתחילת מלחמת העצמאות, חתם על הסכם אי התקפה הדדי עם שכונת ג'באלייה ביפו. לקראת הבחירות לרשוית המקומיות שנערכו בשנת 1950 לא התמודד שוב על התפקיד.
בשנת 1957 נבחר לנשיא מועדון רוטרי בתל אביב ב-1963 החל לנהל סניף של הבנק ליצוא בבת ים.
השתתף בתרגום לעברית של הספר "לשם מה צריכים היהודים ארץ משלהם" של שלום עליכם (יחד עם יצחק דב ברקוביץ' ויוסף רובין).
נפטר ברחובות ב-26 במרץ 1987 (כ"ה באדר ה'תשמ"ז). נקבר למחרת בבית הקברות בגדרה, לצד אשתו שנפטרה כארבע שנים לפני כן.
משפחתו

בדצמבר 1927 נשא את רחל בת יהודה פטרבוים. נולדו להם בן, עו"ד עמיזכאי ליואי ושתי בנות, נאוה עינב ונגה דפנר.
אחיו הגדול, אליעזר, היה רואה חשבון, נשיא לשכת רואי החשבון בישראל חבר מועצת בת ים מטעם הציונים הכלליים, מחבר הספר "תורת הנהלת חשבונות" ושותף במשרד רואי החשבון "פלמן, ליואי ושות'".
הערות שוליים

↑  ראה אודותיו אצל דוד תדהר (עורך), "אברהם ליואי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3180
↑  חגיגות הגמר בבתי הספר, הצופה, 12 ביולי 1944.
↑  בגדוד מגני השפה, הארץ, 9 בינואר 1925.
↑  אברהם ליואי, דבר, 29 בפברואר 1960.
↑  רשימת הברית העולמית של הציונים הכלליים בא"י, הַבֹּקֶר, 30 ביולי 1939.
↑  "החלוקה - ויתור עם ישראל על זכותו", הבוקר 25 בספמטבר 1946.
↑  מועצת בת־ים בוחרת לה ראש, הַבֹּקֶר, 4 ביולי 1943.
↑  מחר – הבחירות למועצת בת־ים, הַבֹּקֶר, 23 באפריל 1947.
↑  הנהלת מועצה חדשה בבת־ים, קול העם, 20 במאי 1947.
↑  שכון עולים בבת ים, הבוקר, 25 בספטמבר 1946.
↑  בת ים, הצופה, 11 ביוני 1946.
↑  נכרת שלום בין ג'בליה ובת ים, הצופה, 18 בדצמבר 1947.
↑  בתל־אביב, הארץ, 23 באפריל 1957.
↑  סניף בנק ליצוא בע"מ נפתח בבת־ים, על המשמר, 18 באפריל 1963.
↑  לשם מה צריכים היהודים ארץ משלהם, בקטלוג הספרייה הלאומית.
↑  מודעת נישואין, הארץ, 21 בדצמבר 1927
↑  ראה אודותיו אצל דוד תדהר (עורך), "אליעזר ליואי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3172.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469332805171  VIAF: 308260939   WorldCat (עם VIAF): 308260939 
מצבתם של אליאב ורחל ליואי בבית הקברות בגדרה
מחצבת נשר הישנה

| --- | --- |

מחצבת נשר הישנה, אפריל 2010
 מידע כללי
 סוג:  מחצבה 
 כתובת:  דרך בר יהודה כביש 752 נשר
 מיקום:  נשר
 מדינה:  ישראל
 בעלים:  כלל תעשיות
 מייסדים:  מיכאל פולק
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  1923
 תאריך פירוק:  1942
 חברת בנייה:  נשר מפעלי מלט ישראליים
 שיטת כרייה:  חציבה
 מידות
 שטח:  250 דונם
 
 קואורדינטות:  32°45′36″N 35°03′15″E﻿ / ﻿32.7601°N 35.0541°E﻿ / 32.7601; 35.0541
  (למפת חיפה מוגדלת) מחצבת נשר הישנה(למפת חיפה רגילה) מחצבת נשר הישנה(למפת הגליל המערבי רגילה) מחצבת נשר הישנה(למפת הגליל המערבי מוגדלת) מחצבת נשר הישנה
 
תצלום אוויר של המחצבה משנת 1946
פועלים עובדים במחצבה בשנת 1937
משאית שופכת את האבן שירדה ממחצבת החירייבה לתוך המגרסה השוכנת בשטח מחצבת נשר הישנה. האבן נגרסת ועוברת לאזור המפעל באמצעות סרט נע על גבי גשר שעובר מעל כביש לעמק יזרעאל, היום כביש 752. בתמונה רואים מימין את הארובות של כבשנים 1 ו-2. צולם ב-1956
מחצבת נשר הישנה היא מחצבה הנמצאת בתחתית מורד הר הכרמל, על גבול עמק זבולון, בשטח העיר נשר. שטח המחצבה 250 דונם, והיא קרובה לשמורת הטבע פארק הכרמל ולשמורת אשדות יגור. המחצבה פעלה בשנים 1925–1942, עד שאבן הגיר המתאימה לייצור מלט אזלה, ולא היה כלכלי יותר להפעילה. בעקבות כך פתח מפעל נשר חיפה מחצבה חדשה, מחצבת הח'רייבה, מצפון לכביש 672 ומתחת לגבעת ההגנה. מחצבת נשר הישנה פעלה באופן חלקי גם בזמן מלחמת העולם השנייה.
הבחירה במקום זה לפתיחת מחצבה ומפעל למלט נבעה מסוג אבן הגיר שנמצא במקום. על מנת לייצר מלט באיכות גבוהה (צמנט פורטלנד), יש הכרח לטחון את חומרי הגלם הגירניים יחד עם חרסית (טין), תוך בקרה רצופה ומהימנה על הרכבם הכימי, ולטחון את תוצרי תהליך השרפה שלהם (קלינקר) לאבקה (מלט). זמינות חומרי הגלם לייצור המלט הייתה הסיבה להקמת המפעל במקום ולהקמת שכונת נשר הוותיקה. המפעל השתמש לצורך הייצור בסלעים שנחצבו מרכס הכרמל כמקור לגיר, בקרקעות בסמוך לנחל קישון כמקור לחרסית, ובדרך חיפה-ג'נין (כביש ורכבת) להובלה נוחה של המלט לחיפה לשם הפצתו. בשנות ה-20 של המאה ה-20 כבר היה בחיפה מזח בסמוך לתחנת הרכבת חיפה מזרח, ובשנת 1933 נפתח נמל חיפה המודרני שבנו הבריטים.
שטח המחצבה

המתלול המזרחי של הר הכרמל, שבו שוכנת נשר, מורכב בדרך כלל מסלעי גיר ודולומיט קשים. שטח המחצבה שונה מההר שמעליו באופי סלעיו ובצמחייתו, מכיוון שאינו כולל חורש אלא בָתָה בלבד.
המחצבה העיקרית היא בשכבות מאוזנות מאוד, ומשני עבריה השכבות כמעט אנכיות. השכבות המאוזנות הן של גיר רך מאוד, ואילו המאונכות הן מסלע גיר קשה. מכיוון שעם היווצרות ההעתק צנחו השכבות הצעירות יותר לעומק של מאות מטרים, והכרמל התרומם, ההעתק שנוצר בדרך ליגור נראה ממש כחומה. במחצבה נוצל הקירטון החווארי כחומר גלם לתעשיית המלט. אולם לאחר כרייה מרובה נותרה רק אבן גיר המכילה כמות גדולה של צור המזיק לתעשיית המלט, ולכן עברו לכרייה במחצבת הח'רייבה, שאבני הגיר שבה אינן מכילות צור.
היסטוריה > הרקע להקמת המחצבה

בספרו "אלטנוילנד" (1902), חזה בנימין זאב הרצל את בנייתו של בית חרושת למלט בחיפה.
בשנת 1903 עלה לארץ ישראל מרוסיה המהנדס נחום וילבושביץ (וילבוש), אחיה של מניה שוחט. הוא סייר בארץ כדי לבחון את אפשרויות הפיתוח בה. באותה תקופה לא היה בארץ ישראל מפעל לייצור מלט, והמלט יובא ממפעל קטן במצרים. וילבושביץ העריך שבעקבות הגידול בבנייה יגדל הביקוש למלט. הוא הציע להקים מפעל שתפוקתו תהיה 10,000 טון בשנה, והמליץ על הקמתו בחיפה, בגלל הקרבה לנמל חיפה, מסילת הרכבת החיג'אזית ומרבצי אבן גיר מתאימים בכרמל. מלחמת העולם הראשונה דחתה את מימוש תוכניותיו של וילבושביץ. ב-1918 הוא חזר לארץ, נפגש עם יהושע חנקין וביקש ממנו שירכוש שטחי קרקע מתאימים שנמצאו ליד הכפר הערבי יאג'ור, שהיו שייכים למשפחת ח'ורי, שהתגוררה בלבנון.
במקביל לפעילותו של וילבושביץ הוקם בלונדון ה"סינדיקט לצמנט פורטלנד בארץ ישראל", שוילבושביץ לא נמנה עם מייסדיו. יוזם הסינדיקט היה בוריס גולדברג, ומזכירו היה יצחק שניאורסון. ב-1920 הגיע שניאורסון ביחד עם מהנדס בריטי לארץ ישראל, כדי לבחון מקום להקמת מפעל למלט. חנקין סיפר להם על השטח שעליו המליץ וילבושביץ. כדי למנוע את עליית מחירי הקרקע אמרו היזמים לבא כוח משפחת ח'ורי שהם רוצים לעשות קידוחי ניסיון בקרקע; המילה "מלט" לא הוזכרה. הבדיקה העלתה שאבן הגיר המתאימה ביותר נמצאה במרחק של 7.5 ק"מ מחיפה, ליד יאג'ור, וחרסית ניתן למצוא בשפע ליד נחל קישון.
בעקבות ההמלצה קנה בנובמבר 1921 יהושע חנקין, באמצעות חברת הכשרת היישוב, את האדמות ממשפחת ח'ורי ושילם מקדמה של 10,000 לירות מצריות על חשבון שטח בגודל של 19,000 דונם, מתוכם 3,000 דונם לייצור מלט. במקביל חיפשו חברי הסינדיקט מהנדס מומחה ושותפים נוספים למימון ההשקעה במפעל. הם פנו למהנדס הונגרי בשם בלה שפיגל וביקשו את חוות דעתו. שפיגל הגיע לארץ ישראל בקיץ 1921 לבדוק שוב את הר הכרמל ואת התנאים להקמת מפעל רווחי. ב-5 בספטמבר 1921 שלח לחברי הסינדיקט דו"ח חיובי. בחיפושיהם אחרי משקיע הגיעו לתעשיין היהודי-רוסי מיכאל פולק. פולק הגיע לארץ ישראל במאי 1922 ביחד עם שפיגל ובדק את השטח בנשר. הוא מצא שטח מתאים, אבל היה מודאג מביצות הקישון וממחלת המלריה שפגעה בפועלים. פולק דאג לטפל במיגור הקדחת בעזרת צוות סניטרים שבראשם עמד צבי סליטרניק. שפיגל גם המליץ על בניית שלוחת רכבת שתוביל אל בית החרושת. בשלב זה הוחלט על השלמת רכישת השטח. פולק נפגש עם חנקין כדי שימשיך את תהליך הרכישה, חזר לאנגליה, הצטרף במאי 1922 לסינדיקט וביוני הפך ליו"ר שלו. בארץ ישראל המשיך חנקין במשא ומתן עם משפחת ח'ורי. לאחר שהתברר שיש בעיה ברישום הקרקע בטאבו, סוכמה על דעת כל הצדדים העברה מיידית של 3,000 דונם לחברת הכשרת היישוב – 1,000 דונם על הר הכרמל ו-2,000 דונם במישור. השטח כלל מקום שנקרא "סלמיה" שבו היה חאן ששימש בעבר למגורי אריסים. ב-17 באוגוסט 1922 אישר בית משפט מנדטורי את ההסכם.
היסטוריה > העבודה במחצבה

המחצבה נוצרה בהדרגה בגבעה שבה היו בתי סלמיה שלאחר שיפוצם שימשו את פועלי נשר הראשונים ואחר כך כמה בעלי משפחות. בגבעה נבנה אולם תרבות, מקורה ברעפים אדומים, ששימש את כל תושבי נשר ובו הייתה גם ספרייה גדולה. צמוד אליו היה בניין אבן ששימש את מזכירות מועצת הפועלים של נשר. במקום היה גם מבנה ששימש בית ספר ראשון. בהדרגה "בלעה" המחצבה את הגבעה ואת הבניינים, ולא נותר להם שריד וזכר.
בשטח גבוה בהר קדחו חורים בשורה, מילאו אותם בחומר נפץ וכך, לאחר הפיצוץ, התפוררה האבן ונפלה. בשלב הבא העמיסו את האבנים לתוך קרוניות שעמדו על מסילת ברזל, וקטר קטן משך אותן דרך מעבר בגשר בטון מתחת לכביש חיפה-נצרת אל המפעל.
בשנת 1942 מפעל המלט נשר עבר לחצוב במחצבת הח'רייבה שבשטח פארק הכרמל של היום. לצורך כך נסלל כביש, היום כביש 7212, שהוביל במשאיות את החומר שנחצב לשטח המחצבה, למבנה המגרסה, שם נגרסו הסלעים, והועברו לשטח המפעל. ב-1966 נבנה רכבל שהוביל את החומר שנחצב ממחצבת ח'רייבה למחצבת נשר הישנה.
בעבר המחצבה הייתה פתוחה, ילדים שיחקו בה במיוחד בשלוליות החורף, והאוטובוס מבית החרושת עלה דרכה לגבעת נשר. מזה כמה עשורים הוקפה המחצבה בגדר. חלקה המזרחי של המחצבה הוסדר, ובו נמצאים מוסך, מגרש חנייה ותחנת דלק. במהלך השנים שימשה המחצבה לפינוי פסולת, ואת ערמות האשפה כיסו בעפר. צמחייה מכסה כיום את מרבית המחצבה. בדופן הצפונית של המחצבה נוצרו שתי ביצות וסביבן התפתחו צמחי מים ובעלי חיים ייחודיים.
היסטוריה > פרויקט דנציגר

בשנת 1971 נעשה ניסיון לשקם את המחצבה באופן חלקי. כאשר קמה התנגדות להמשך הכרייה שלמפעל נשר במחצבת ח'רייבה, חברו יחד המפעל והפסל הישראלי יצחק דנציגר, שהיה גם אדריכל גנים ופרופסור לעיצוב בטכניון, כדי לערוך ניסיון לשיקום המחצבה הישנה. יצחק דנציגר היה ממייסדי "הסגנון הכנעני" בפיסול הישראלי, ופסלו "נמרוד", שעוצב בסגנון זה, נחשב לאחת היצירות החשובות באומנות הישראלית. כנראה, כאשר שיקם דנציגר את המחצבה והתאמץ להחיות את "צמחיית ההר הפצוע", התחבר לערכיו ה"כנעניים". דנציגר עמד בראש צוות ובו אנשי הטכניון ומשרד החקלאות, מומחים בתחומי האקולוגיה והקרקע. צוות זה התארגן כדי לבחון דרכים לשיקום אתר המחצבה שנפגע ולהמליץ בפני הנהלת נשר על תוכנית ניסיונית לשיקומה. הפרויקט אומץ על ידי מוזיאון ישראל, וניסוי בזריעה על משטח הוצג בתערוכה במוזיאון ישראל בפברואר 1971.
לאחר התערוכה אישרה הנהלת מפעל נשר תקציב לביצוע ניסוי דומה באתר המחצבה. הצוות החל לעבד תוכנית לשיקום ניסיוני של חלקה בת דונם אחד במדרון התלול. מטרת השיקום הייתה לעצב את המחצבה מחדש כדי שתשתלב בנוף. דנציגר נעזר בצילומי אוויר ובדגם של המחצבה. באותה עת הכוונה הייתה לעצב חלק מהקירות מחדש, וחלקים מהמחצבה אמורים היו לשמש לצורכי דיור ותעשייה, אולם רוב השטח נועד להיות אתר טבעי מעוצב. כמה אנשי מקצוע חברו לדנציגר. בישראל לא היה ידע בעניין זה, והעבודה הייתה חלוצית. לפי התוכנית נערכו פיצוצים כדי להתאים את השיפוע לשתילה, ואחר כך הונחו על המדרונות המתונים רשתות של מעוינים שבהן נשתלו צמחי סלעים מקומיים וצמחים שהובאו מהנגב, מאוסטרליה ומקליפורניה. הרעיון התחבר לתחום חדש באומנות הפלסטית שבו אומנים בארצות־הברית ובאירופה מבצעים עבודות בנוף הפתוח. השלב השני, שלא הגיע למימוש, נועד לתת למחצבה המשוקמת תפקיד חברתי חדש. אף על פי שהפרויקט לא הושלם, הוא משמש ציון דרך בתולדות האומנות הישראלית מכיוון שמדובר במאמץ לגאול את הטבע מן ההרס של החברה המודרנית. בעיני צוות המתכננים נודע ערך חשוב לפעולת השיקום, כדברי יצחק דנציגר: ”הדינמיט והדחפור פוצעים את הטבע תוך ימים ספורים. באמצעים דומים עלינו לאפשר לטבע להיאחז שוב בשממה שהאדם יצר, ולהפעיל בו סדר אקולוגי חדש. הניסוי ]...[ הוא כלי שיספק לנו מידע ]...[ ועלינו להעבירו לכל גורם העשוי להימצא ביום מן הימים מול בעיה מוסרית כזו שלפנינו”.
היסטוריה > מבנים בשטח המחצבה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא תקלדות, תחביר לקוי, ניסוחים עמומים ומגמתיים.
בשטח המורחב של המחצבה, הכולל את גבעת העמדות, שוכנים שישה מבנים. ארבעה מתוכם נמצאים ברשימת השימור של תוכנית הבנייה של חברת כלל תעשיות שאושרה בשנת 2019 והם חלק מתוכנית בניין עיר של העיר נשר.
גבעת העמדות – היא גבעה בעיר נשר השוכנת בשולי מחצבת נשר הישנה. על הגבעה שרידי בונקרים של הצבא הבריטי ממלחמת העולם השנייה, עמדות תותחים ששימשו להגנה על האזור מפני התקפות אוויריות ועמדת בטון מבוצרת ממלחמת העצמאות. מצידה המערבי משקיפה הגבעה על שכונת גבעת נשר, מצידה הצפוני על עמק זבולון ומפרץ חיפה ומצידה המזרחי, מחצבת נשר שעברה ניסוי שיקום נקודתי במסגרת פרויקט ניסיוני של האמן יצחק דנציגר, פרויקט שיקום מחצבת נשר. על רכס גבעת העמדות היה מאבק של תושבי נשר בתוכנית של חברת כלל שרצתה לבנות מבנים לגובה שיסתירו את הנוף הנשקף מהגבעה. המאבק הסתיים בפשרה בשנת 2019 בבית דין מינהלי.
בית הדואר המנדטורי בנשר הוקם באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 בנשר, על ידי מפעל נשר חיפה והיה במשך שנים רבות סניף הדואר המרכזי ששירת את כל תושבי שכונת הצריפים נשר, מפעל המלט, מפעלים באזור וכן את תושבי קיבוץ יגור. המבנה הוא ברשימת המבנים לשימור שאושרה על ידי מינהל התכנון במסגרת תוכנית הבנייה בתוך מחצבת נשר הישנה. המבנה שוכן בצידה הצפון מערבי של המחצבה, ונמצא בסכנת הריסה בעקבות דרישת חברת כלל נדל"ן (חברת בת של כלל תעשיות), הבונה את שכונת אגמי הכרמל להרוס את המבנה כדי לסלול עליו כביש.
המגרסה – בשטח המחצבה נמצא מבנה "המגרסה" ששימשה לקליטת חומר (אבן גיר) מן המחצבה. החומר נערם בסככת האחסנה. במגרסה הסלעים שנכנסו פוררו וגורסו. החומר הגרוס הועבר באמצעות מסוע על גבי גשר למפעל בצידו הצפוני של הכביש. במפעל החומר נכנס לאחסנה ומשם הועבר למטחנות לשימוש בתהליך יצור המלט. לאחר המעבר לחציבה במחצבת הח'רייבה, החומר הגיע למגרסה על גבי משאיות ונפרק לתוך משפך המוביל את החומר למגרסה. בשנת 1966 בנה המפעל רכבל שהוביל את החומר ממחצבת הח'רייבה ישירות למגרסה. בעקבות סגירת המפעל, אין שימוש יותר במגרסה. המבנה נכנס לרשימת השימור של המבנים בתוכנית כלל נדל"ן לבניית שכונת מגורים בשטח המחצבה. הגשר שעליו הונע החצץ באמצעות המסוע, לא נכנס לרשימת השימור ונהרס בחלקו (נכון למרץ 2024).
רצפת בית העם – יסודות בית העם ורצפתו (צריף הפועל) נבנו באמצע שנות ה-30, על ידי מפעל המלט נשר על שטח צריף כתות הלימוד של בית הספר לילדי עובדים הראשון. בית העם פעל עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 שאז ננטש ובהמשך נהרס.
בית משאבה – בית משאבה שנבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בשטח המחצבה. שימש כחלק ממערך המים של המפעל. בבית משאבה זה שאבו מים לצורכי שתייה. הפסקת השימוש בבית המשאבה הביאה ליצירת ביצה כל השנה בשטח המחצבה. הביצה שוכנת בשולי כביש 752. במסגרת תוכנית הבנייה של כלל נדל"ן מבנה זה יהרס, אף על פי שהופיע ברשימת השימור של עיריית נשר.
משרדים, מוסכים ותחנת דלק של קבוצת תעבורה – מבנים אלה שוכנים בחלק המזרחי של המחצבה מאזור המגרסה ועד השער היוצר מול קאנטרי נשר. המבנים האלה יפונו כשתיבנה השכונה "אגמי כרמל" בשטח המחצבה.
גשר המגרסה, ששימש כמסוע מהמגרסה למפעל – גשר מעל דרך בר יהודה, שתחילתו מהמגרסה ליד הביצה, עבר מעל דרך בר יהודה לתוך המפעל. הגשר לא הוכר כמבנה לשימור. חלקו בתוך המפעל נהרס בשנת 2022 לערך, ונשאר רק החלק מעל הכביש, חלק זה של הגשר הוסר ב-5 בספטמבר 2024. הונח במחצבת נשר הישנה, יפורק והמתכת תימכר.
פרויקט אגמי הכרמל – אגמי בראשית

בשנת 2015 יזמה חברת כלל תעשיות, בעלי השטח, תוכנית לפיתוח האזור, בשיתוף עם ראש עיריית נשר, אברהם בינמו. התוכנית כללה הקמת שכונת מגורים חדשה המחולקת לשני שלבים ובה כ-5,000 יחידות דיור, לצד שטחי מסחר ותעסוקה, על שטח של כ-2,500 דונם.
שלב א': כלל כ-2,000 יחידות דיור על שטחי גבעת העמדות ומחצבת נשר הישנה, מדרום-מערב לכביש 752. במהלך שלב זה מפעל המלט המשיך לפעול במתכונת חלקית.
שלב ב': מתוכנן להיבנות בצפון-מזרח המחצבה, על שטח מפעל נשר חיפה, לאחר פינויו.
התוכנית עוררה מחלוקת ציבורית ומשפטית. חברי אופוזיציה במועצת עיריית נשר ותושבים מקומיים התנגדו לה, בטענה כי לא הובאה לדיון ציבורי מספק. ההתנגדויות הובילו להקפאת תמיכת העירייה בתוכנית ולהגשת התנגדויות רבות במהלך שלבי האישור.
בינואר 2018 הופקדה התוכנית לציבור, ועם הגשת ההתנגדויות התקבלו מספר התאמות, ביניהן הנמכת מבנים על צלע הגבעה ושמירה על הנוף מגבעת העמדות. בסופו של דבר, התוכנית קיבלה אישור בתנאים שהותאמו בעקבות פשרה בבית המשפט וביוני 2022 הונחה אבן הפינה לפרויקט שקיבל את השם "אגמי כרמל". המחלוקות התעצמו עם התחלת כריתת העצים במאי 2024 כחלק מפיתוח השטח. ההתנגדויות כללו עררים מצד עמותות סביבתיות ותושבים, בטענה לפגיעה בסביבה ובערכי טבע מוגנים. מנגד, חברות הפיתוח טענו כי העיכובים שנגרמו בעקבות ההתנגדויות הסבו להן נזקים. בהמשך, הוגשו תביעות משפטיות מצד החברות בדרישה לפיצויים, בעוד עמותות סביבתיות טענו כי מדובר בתביעות השתקה.
בספטמבר 2024 החלה חברת אפריקה ישראל מגורים, בשיתוף שיכון ובינוי, בשיווק הפרויקט תחת השם "אגמי בראשית", תוך מיקוד באוכלוסיית תושבי נשר בשלב הראשון.
הערות שוליים

↑  ישראל בן דור, "100 שנים לנשר - משכונת צריפים לעיר מגדלים, אפי מלצר בע"מ, מאי 2023 עמוד 18
↑  תיאודור הרצל, אלטנוילנד, ספר רביעי, פרק ד.
↑  המלט ויוצריו - נשר ביובלו, מפעלי מלט פורטלנד ישראליים נשר, 1976, עמוד 16
↑  ישראל בן דור, "100 שנים לנשר - משכונת צריפים לעיר מגדלים, אפי מלצר בע"מ, מאי 2023 עמוד 302
↑  מכתב אדריכל השימור גיורא סולר: 'אגמי הכרמל' בנשר 'מתחם הרכס – הגנה על מבנים לשימור, מופנה למינהל התכנון ולמהנדס עיריית נשר, 6 ביוני 2023, אוסף ארכיון היסטורי של העיר נשר
↑  חגית הורנשטיין, פינת הנוסטלגיה: "לא נשאר כלום שמרמז על התפקיד שלו. הוא כמו פיגום חסר משמעות", רדיו חיפה, 4 בספטמבר 2024
↑  הועדה המרחבית לתכנון ובניה מורדות הכרמל - יישובים נשר, טירת כרמל ורכסים
↑  הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז חיפה, ישיבה מס' 2017006, פרוטוקול דיון פומבי מיום 27 במרץ 2017 תוכנית ק/408 א' 1 - כלל מגורים בנשר, עמ' 2–6
↑  הוקם מטה מאבק: הפרויקט לבניית 5,000 יחידות דיור בנשר בהקפאת הליכים (עמ' 10), באתר כוכב נשר, ‏10 בנובמבר 2017(הקישור אינו פעיל)
↑  עת"מ 10745-12-18 : ברייר ואח' נ' הועדה המחוזית לתכנון ובניה חיפה ואח', באתר תולעת המשפט
↑  חגית הורנשטיין, נשר: כך קפץ מספר העצים לכריתה מ-779 ל-3,657, כלבו, 3 בינואר 2023
↑  19 עצים במתחם כלל דרומית לדרך בן יהודה, מזרח נשר
↑  בתיה גלעדי, נשר: פעילי סביבה הצליחו לעצור כריתת עצים מסיבית במתחם המחצבה, רדיו חיפה, 6 ביוני 2024
↑  צפריר רינת, פעילי סביבה: שלוש חברות נדל"ן מנסות למנוע הגנה על עצים באמצעות תביעת השתקה, באתר הארץ, 11 באוקטובר 2024
↑  תושבי נשר, הרשמו להגרלה ותזכו בהנחה בלעדית לרכישת דירה
כריתת עצים בשטח המחצבה צמוד לגבעת העמדות, ללא גדר מגינה. 7 ביולי 2024
בניין המגרסה מימין, והביצה במחצבה משמאלו, אפריל 2024
בית המשאבה שעתיד להיהרס למרגלות גבעת העמדות, יולי 2024
גשר המגרסה ביום הריסתו, 5 בספטמבר 2024
פירוק גשר המגרסה ב-5 בספטמבר 2024 בשעות הלילה
גשר המגרסה בשנת 1966
ממחצבת נשר הישנה. האזורים הבהירים בתמונה היו מכוסים עצים עד לתחילת כריתתם ב-8 במאי 2024. התמונה צולמה מכביש 7212
יחידת נופש בשיטת TimeShare

יחידת נופש בשיטת TimeShare
יחידת נופש בשיטת TimeShare הוא סוג של נכס נופש. במקום לרכוש בית נופש שהרוכש אינו מתכוון להשתמש בו במשך רוב ימות השנה, יחידות נופש בשיטת TimeShare מאפשרות לרכוש חלק מיחידת נופש במסגרת הסכם בו הרוכשים יוכלו לשהות ביחידת הנופש במשך זמן מסוים לאורך השנה - למשל שבוע אחד בשנה (כלומר 1/52 מניות) או יותר.
הקונספט של יחידת נופש בשיטת TimeShare נוצר במקור באירופה בשנות ה-60 של המאה ה-20. במקור היה זה מפתח של אתרי סקי באלפים הצרפתיים אשר שיווק את אתר הנופש שלו באופן חדשני אשר עודד את האורחים "להפסיק לשכור חדר" ובמקום זאת "לקנות את המלון". בעקבות כך הוא הצליח להגדיל באופן משמעותי את התפוסה ועם השנים הקונספט התפשט ברחבי העולם.
יחידת נופש בשיטת TimeShare נוטות להיות דירות הנעות בגודלן - מיחידות המכילות שני חדרי שינה, ועד ליחידות המכילות שלושה או ארבעה חדרי שינה בהן יכולים לשהות משפחות גדולות.
אנשים אשר בבעלותם יחידת נופש בשיטת TimeShare יכולים לבחור להישאר באתר הנופש שלהם במהלך התקופה המוגדרת לפי ההסכם, או לחלופין הם יכולים להשכיר לאנשים אחרים את האפשרות לשהות ביחידה במהלך אותו פרק הזמן, או שהם יכולים לאפשר לחברים או בני משפחה לשהות ביחידת הנופש במהלך אותו פרק הזמן. לפי הסכמים מסוימים אנשים אשר בבעלותם יחידת נופש בשיטת TimeShare מקבלים גם את האפשרות לשהות באחד מאלפי אתרי נופש אחרים ברחבי העולם כאשר מגיע התור שלהם לשהות ביחידת הנופש בתמורה לכך שאנשים אחרים ישהו ביחידת הנופש במהלך התקופה שהם הם היו אמורים לשהות ביחידה לפי ההסכם.
ביקורת

אנשים רבים שמחזיקים בבעלותם יחידות נופש בשיטת TimeShare נוהגים להתלונן על כך שדמי האחזקה השנתיים (הכוללים תשלום ארנונה) גבוהים מדי.
אנשים המוכרים יחידות נופש בשיטת TimeShare טוענים כי בהשוואה לשהייה במלונות רגילים לתקופות זמן ארוכות יחסית, התמחור של יחידות נופש בשיטת TimeShare צפוי להיות אפשרות זולה יותר. עם זאת, אורחים בבתי מלון רגילים לא צריכים לשלם מדי חודש משכנתא על נכס נוסף, לא צריכים לשלם סכום מהותי מבעוד מועד על מנת לזכות בבעלות חלקית על נכס, אינם מוגבלים ללוח זמנים קבוע בו הם יכולים לשהות במקום, לא נדרשים לשלם את דמי התחזוקה, ולא מגבילים עצמם לשהות במיקום מסוים מדי שנה במהלך תקופת החופשה. אנשים רבים המחזיקים בבעלותם יחידות נופש בשיטת TimeShare נוטים גם להתלונן גם על בעיות הקשורות לדמי האחזקה השנתיים. חלק מהמבקרים טוענים כי העמלות הולכות וגדלות לאורך השנים יתר המידה.
בנוסף לכך לאורך השנים המוניטין של ענף יחידות הנופש בשיטת TimeShare נפגע קשות משום שלא מעט מבוצעת השוואה בין אנשי המכירות של יחידות הנופש בשיטת TimeShare לאנשי מכירות של מכוניות משומשות, בעיקר בשל הטקטיקה של חלק מאנשים המכירות ללחוץ על הקונים הפונטציאלים לחתום עוד היום על חוזה.
כמו כן יציאה מעסקת בעלות משותפת על יחידות נופש בשיטת TimeShare אינה קלה, ולרוב על מנת לעשות זאת נדרש סיוע מצד עורך דין. לעיתים רבות על מנת לצאת מההסכם נדרשים לשאת בהפסד כספי משמעותי.
ראו גם

קלאב הוטל
הערות שוליים

↑  Sarah Max, "The Timeshare Trap": Frustrated with fees, timeshare owners struggle to donate, sell or give away vacation property" (אורכב 05.12.2008 בארכיון Wayback Machine), CNNMoney, March 21, 2002.
↑  "A Fresh Look at the Math: Buying a Timeshare vs Staying at a Hotel". Hotel-online.com. 17 ביוני 2007. ארכיון מ-24 באוקטובר 2010. נבדק ב-2010-07-27. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Time-Share". Lendingtree. 2007-08-06. אורכב מ-המקור ב-2010-07-19. נבדק ב-2010-07-27.
↑  "Toughest_8_Sales_Pitches_CBS_News". CBS News. ארכיון מ-2013-03-09.
↑  Elliott, Christopher (26 בדצמבר 2018). "Trapped in a timeshare? Here's how to escape". USA Today. נבדק ב-2012-09-25. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536561205171  LCCN: sh85135443