כתובות חורבת תימן
סקירה כללית

אתר חורבת תימן ("כונתילת עג'רוד" בערבית) הוא אתר ארכאולוגי קטן באזור צחיח ונידח בצפון מזרח סיני, בו התגלו ממצאים ייחודיים – החשובים שבהם הם הכתובות, הציורים והעיטורים הצבעוניים. האתר ממוקם על גבעה וכולל שני מבנים: הגדול מבין השניים (15×29 מטר) בעל תוכנית טיפוסית של מצודה ישראלית בעלת ארבעה מגדלים, אך הוא נעדר חדרי סוגרים ונמצא בו חדר ספסלים ייחודי, והוא לא שימש כמצודה – מרחביו הארוכים שימשו כמחסנים; הקטן מבין השניים ייחודי בתוכניתו, כמעט שלא נמצאו בו חרסים אך את טיח כתליו עיטרו עיטורים גאומטריים צמחיים באדום, צהוב ושחור. הכתובות, כמו כל אתר חורבת תימן החד־שכבתי, מתוארכות בין סוף המאה ה־9 עד תחילת המאה ה־8 לפנה"ס, ובאמצעות בדיקת פחמן-14 ניתן לדייק את התאריכים ל־820–745 לפנה"ס. הכלים הקטנים באתר הובאו מממלכת ישראל, ואילו הכלים הגדולים הובאו מיהודה, השפלה ומישור החוף הדרומי; לא נמצא באתר אף כלי או שבר ממשפחת "הקרמיקה הנגבית", כלי חרס מקובלים אצל נוודי המדבר הנפוצים מאוד באתרי תקופת הברזל, וייתכן שיש בכך עדות לסגירה מכוונת של האתר בפני נוודים.
את הכתובות שנמצאו באתר ניתן לחלק לשתי קבוצות עיקריות: האחת כוללת את הכתובות החרותות באבן או בחרס, הכתובות שעל הפיטסים וכתובת אחת בדיו על טיח – אלה כתובות שנכתבו בכתב עברי קדום ובניב עברי, כנראה על ידי אנשים מממלכת ישראל; הקבוצה השנייה כוללת את שאר הכתובות בדיו על טיח, הכתובות בכתב פיניקי, ולמעט אחת שגם נכתבה בפיניקית כולן כתובות בעברית בכתיב של ממלכת יהודה.
כל כתובות הדיו מהאתר כתובות בכתב בטוח ויציב, לא בכתב של תלמיד; שרבוטי האותיות שנמצאו הם בדיקה של העט ולא ניסויי כתיבה. למעט כמה כתובות בכתב עברי על טיח שהתגלו בריכוז אחד (לרגלי המדרגות סמוך לפתח המחסן המערבי), כל כתובות הטיח כתובות בכתב פיניקי, הדומה לכתב של כתובת אזתוד. הכתובות על שאר החומרים כתובות בכתב עברי. ניתוח כתיב המילים (בעיקר בהטיותיהן) בכתובות הכתובות אלפבית עברי, כמו גם הרכיב התאופורי "יו" (ולא "יהו"), מעלה שכותביהן היו מממלכת ישראל. ניתוח כתיב המלים בכתובות הכתובות אלפבית פיניקי מעלה חוסר התאמה לכתיב הפיניקי התקני, שנעדר כל אמות קריאה או ציוני דו־תנועות, ותואם את הכתיב של יהודה ("וישבעו", "תימן", "היטב"), לא ישראל ולא פיניקיה.
בשמות התאופוריים המזכירים את יהוה משמש רק הרכיב התאופורי המקוצר "יו" (בוטא כנראה yaw, יָו), הן כתחילית ("יועשה") והן כְסוֹפית ("עבדיו", "שמריו" ועוד) – זאת צורה מכווצת של הרכיב התאופורי "יהו", והיא הצורה היחידה בשמות ישראליים (להבדיל מיהודאים) בממצא הארכאולוגי. התחילית התאופורית "יו־" נדירה מאוד בממצא היהודאי מימי בית ראשון ובמקרא, והסיומת התאופורית "־יו" נעדרת מהממצא היהודאי מימי בית ראשון ומהמקרא כליל, למעט חותמים אחדים מיהודה שנעשו בסגנון ישראלי, כנראה על־ידי אמן ממלכת ישראל. כל השמות התאופוריים המלאים מזכירים את האל יהוה, דבר המעיד על אמונת נושאי השמות. כמה מהשמות הם שמות מקוצרים: "אשא", "עדנה", "אמץ", "יהלי", ו"עזר". שם האלוהות עצמה מופיע הן כ"יהוה" (כפי שמופיע תמיד במקרא) והן כ"יהו" (כפי שמופיע תמיד במכתבי יב), והצורות מתחלפות לעיתים אף באותה כתובת (באחד ה"מכתבים" מפיטס ב') – לחילופים בהופעות אלה אין הסבר פונטי וקשה להסיק מהם מסקנות, אך אין להם משמעות דתית.
"שמרן" מתייחס לעיר שומרון, לחבל השומרון או לכל ממלכת ישראל (שכן כונתה במקרא ומחוצה לו כך). "תמן" היתה, כנראה, עיר חשובה באדום, ולפי אוסביוס הייתה באזור פטרה; במקרא השם "תימן" מסמן גם את הדרום ככלל, בניגוד לנגב המציין את אזור באר שבע וערד, ולעיתים משמש גם כינוי לסיני. השם קשור להופעותיו של יהוה מהדרום (במיוחד בחבקוק, ג', ג'). יידוע השם "תמן" בכמה מהופעותיו מעיד אולי על הבנתו כשם חבל ארץ שניתן ליידע, כמו הנגב, השרון והכרמל. היעדר האות י' בשם "תימן" בחלק מהכתובות מעיד על ערעור הדו־תנועה, דבר האופייני לממלכת ישראל ובעיקר לפיניקיה, בעוד הופעתה בכתובות אחרות מעיד על שימורה.