אדריכלות ישראלית
אדריכליות נשים בישראל

האדריכלית המדופלמת הראשונה בישראל ואחת הראשונות בגרמניה הייתה לוטה כהן, שלמדה אדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה בשרלוטנבורג (כיום בברלין). היא התחילה את הקריירה המקצועית שלה בגרמניה, ובשנת 1921 הוזמנה על ידי הכשרת היישוב לעלות לישראל ולעבוד במשרדו של האדריכל ריכרד קאופמן. רק על פרויקטים מעטים מאותה התקופה היא חתומה בשמה, אך יש לשער שהייתה מעורבת בפרויקטים רבים נוספים, שכן אז היה נהוג (וכך גם היום) שמנהל המשרד חותם על התוכניות. היא הייתה אחת ממייסדי אגודת הארכיטקטים בפלסטינה ב-1923. אחד הבולטים שבבנייניה היה מבנה פנסיון "קֶטֶה דן" שברחוב הירקון 97, על חוף תל אביב. בניין זה, שהקימה קטה דן (דניאלביץ), היה סמל ליזמות נשית ולאדריכלות נשית בישראל, תחומים שעד אז נחשבו "גבריים". בהמשך דרכה המקצועית בשנות העשרים עבדה בין השאר בתכנון יחידות דיור ובתי ילדים בקיבוצים, ובתכנון דיור לעולים. בשנות השלושים, הארבעים והחמישים תכננה גם בתי מגורים פרטיים ובנייני ציבור, ובתים שתכננה זכו לפרסום בכתבי עת לאדריכלות.
כשפתח את שעריו בשנת הלימודים 1924–1925, היה הטכניון המוסד הראשון שאפשר לימודי אדריכלות בישראל. במחזור הראשון של לימודי האדריכלות היו שבעה בוגרים, ובהם אישה אחת, ציפורה נויפלד-צ'רניאק. לאחר לימודיה היא עבדה במחלקת העבודות הציבוריות של עיריית ירושלים, שם טיפלה בפרויקטים כגון בניין הדואר המרכזי וארמון הנציב, והייתה אשתו ושותפתו למקצוע של האדריכל אברהם צ'רניאק, ותכננה יחד איתו את מעונות עובדים א' ברחוב אבן שפרוט ברחביה.
החל משנות השלושים, ניכרת פעילותן של כמה אדריכליות בישראל. הלגיטימיות של נשים כאדריכליות הייתה עדיין מוגבלת אז. אחדות מהן עבדו עם בעליהן, ובעליהן היו לפעמים היחידים שחתמו על התוכניות. ג'ניה אוורבוך למדה אדריכלות בבלגיה והחלה את פעילותה המקצועית בתל אביב ב-1930. את מרבית עבודותיה הראשונות תכננה בשותפות עם בעלה שלמה גינצבורג (בן מחזור של ציפורה נויפלד-צ'רניאק בטכניון) במהלך נישואיהם הקצרים ואחריהם, על פי עקרונות התכנון של הסגנון הבינלאומי. ב-1934 זכתה בתחרות לתכנון כיכר צינה דיזנגוף, שהפכה מיד עם הקמתה לאחד מסמלי העיר תל אביב, וב-1935 פתחה משרד פרטי יחד עם המהנדס י. גרינץ. בתקופת מלחמת העולם השנייה עבדה במחלקת ההנדסה של עיריית תל אביב והייתה אדריכלית העיר. בשנות החמישים תכננה שני בתי כנסת.
בשנת 1934 זכתה להכרה אדריכלית נוספת, אלזה גדעוני-מנדלשטאם, עקב תרומתה לבנייה של קפה גלינה (יחד עם ג'ניה אוורבוך ושלמה גינצבורג) וחמישה מהביתנים ביריד המזרח. במהלך עבודתה בישראל בנתה כמה בתי ציבור ובתים מגורים. ב-1938 עזבה את ישראל לארצות הברית, ונודעה גם שם כאדריכלית מודרניסטית. ב-1935 זכתה יהודית סגל שטולצר בתחרות לתכנון בית הכנסת הגדול בחדרה, והבחירה באישה לעיצוב מבנה דת, בחירה חריגה באותה תקופה, עוררה הן ביקורת והן עניין. בהמשך הקריירה שלה תכננה את שכונת קריית מאיר בצפון תל אביב, ובשנות החמישים את בית ההסתדרות בירושלים יחד עם בעלה ד"ר אויגן שטולצר. החל מסוף שנות השלושים ועד שנות השבעים בלטה דורה גד כאדריכלית פנים, ובין השאר עיצבה את עיצוב הפנים של כמה מהמלונות החשובים בארץ, של אוניות צים ומטוסי אל על. ב-1959 זכתה בתחרות לעיצוב הפנים של מוזיאון ישראל, וזכתה על כך בפרס ישראל לאדריכלות (יחד עם אל מנספלד, מתכנן המבנה). בשירות המדינה עיצבה את פנים משכן הכנסת ב-1963, משרדי שרים ושגרירויות.
בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20 בלטה התמיכה של ארגוני נשים באדריכליות. ביולי 1934 זכתה אלזה גדעוני בתחרות לתכנון בית ספר לכלכלת בית של ויצו בפינת בנחלת יצחק, תל אביב. גדעוני ושותפה אליעזר צייזלר תכננו גם את בית ויצו בסמטת בית השואבה בתל אביב, שנבנה ב-1935. בית החלוצות ברחוב המלך ג'ורג' בתל אביב, מוסד של ליגת נשים למען ישראל, תוכנן גם הוא בידי גדעוני וצייזלר והוקם בשנים 1935–1936. ב-1940 הופקד תכנון בית החלוצות ברחביה, ירושלים בידיה של ג'ניה אוורבוך בידי "ליגת נשים למען ארץ ישראל בארצות הברית.
על אף הפעילות החשובה וההישגים של ארכיטקטיות בשנות השלושים והארבעים, הן נותרו מיעוט חלוצי בתחום עד קום המדינה. במהלך שנות החמישים עלה בהדרגה ובאופן משמעותי מספר הנשים שסיימו את לימודי האדריכלות בטכניון. ב-1973 ערך איגוד הארכיטקטים בישראל כנס "נשים אדריכליות" שאחת ממטרותיו הייתה הקמת סניף ישראלי שיצטרף לארגון האדריכליות הבינלאומי. לקראת תערוכת הנשים האדריכליות בפריז ב-1978 נערך סקר בארץ, ובו נמצא כי בישראל פועלות כ-300 נשים אדריכליות, במשרדים פרטיים, בתפקידי הוראה ובתפקידים ציבוריים. בין האדריכליות הבולטות של אותה תקופה: אילנה אלרוד, זיוה ארמוני שתכננה את הספרייה הלאומית והספרייה האוניברסיטאית בירושלים, אורה יער שתכננה עם בעלה יעקב יער את בתי המשפט בתל אביב, והתפרסמה בזכות שיכונים שתכננה איתו בגבעת המורה ובכפר סבא, שולמית נדלר שיחד עם בעלה מיכאל נדלר תכננה את בניין תיאטרון ירושלים וכן מבני תרבות וציבור ומבני משרדים בארץ, אדריכלית הנוף פרופסור רות אניס, ורבות נוספות.