stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם
האימפריה הבריטית

במאה ה-19 נעשה שימוש בביטוי כדי לתאר את האימפריה הבריטית, במיוחד בתקופה הוויקטוריאנית, כאשר מפת העולם הבריטית נצבעה בוורוד או באדום כדי להדגיש את כוחה.
הגם שהמשפט אינו בשימוש עוד בפוליטיקה הבריטית, עד היום עוד לא שקעה השמש על שרידי האימפריה הבריטית - "הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים" ו"ממלכות חבר העמים הבריטי" - שצ'ארלס השלישי עומד בראשן.
האימפריה הספרדית-פורטוגזית בזמן האיחוד האיברי תחת בית הבסבורג (1581–1640). אדום/ורוד - האימפריה הספרדית. כחול/כחול בהיר - האימפריה הפורטוגזית.
האימפריה הבריטית
החוף הנשכח

מיקום החוף הנשכח בפלורידה
החוף הנשכח (באנגלית: Forgotten Coast) הוא אזור במדינת פלורידה לחוף מפרץ מקסיקו (חופו המערבי של חצי האי פלורידה), בין אזור חוף מקסיקו (Mexico Beach, אין קשר למדינה בשם זה), לבין העיר סנט מרקס (אנ').
אזור זה זכה לכינוי "החוף הנשכח" בשל הפיתוח המואץ שעברו אזורי חוף אחרים בפלורידה בשנות ה-90 של המאה ה-20 והפיתוח המועט יחסית שעבר אזור זה.
האזור כולל את כף סאן בלאס, אפאלאצ'יקולה ואת האי סנט ג'ורג'.
הזן של פייתון

19 העקרונות של פיטרס
הזן של פייתון (באנגלית: Zen of Python) הוא אוסף של 19 עקרונות מנחים לכתיבה ועיצוב בשפת התכנות פייתון. את העקרונות כתב מהנדס התוכנה טים פטרס (אנ') והן הופצו לראשונה ב-1 ביוני 1999 ברשימת התפוצה של פייתון. ברשימת העקרונות שהפיץ, השאיר פיטרס שורה ריקה לעיקרון ה-20 עבור מייסד פייתון גווידו ואן רוסום, אך העיקרון מעולם לא פורסם ונראה שאף לא נכתב. את העקרונות ניתן לראות בכתיבת הפקודהimport this באינטרפרטר של פייתון.
רשימת העקרונות

יפה עדיף על מכוער
מפורשות עדיפה על כל משתמע
פשוט עדיף על מורכב
מורכב עדיף על מסובך
שטוח עדיף על מקונן
דליל עדיף על צפוף
הקריאות חשובה
מקרים מיוחדים אינם מספיק מיוחדים כדי להפר את הכללים
עם זאת, הפרקטיות מנצחת את הטוהר
שגיאות לעולם לא צריכות לעבור בשקט
אלא אם כן הן מושתקות במפורש
מול עמימות, הימנעו מהפיתוי לנחש
צריכה להיות דרך אחת – ורצוי רק אחת – ברורה לעשות זאת
אף על פי שדרך זו אולי לא תהיה ברורה מלכתחילה, אלא אם כן אתם הולנדים
עכשיו עדיף על לעולם לא
אף על פי שלעולם לא לפעמים עדיף על ממש עכשיו
אם קשה להסביר את היישום, זה רעיון רע
אם קל להסביר את היישום, ייתכן שזה רעיון טוב
מרחבי שמות הם רעיון נהדר – בואו נעשה יותר כאלה!
הערות שוליים

↑  PEP 20 -- The Zen of Python, Python.org (באנגלית)
↑  מוצאו של מייסד פייתון, גווידו ואן רוסום
האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 מייסדים:  גרנום ברגר 
 יושב ראש:  גרנום ברגר, הווארד לנהוף, נתן שפירו
 תקופת הפעילות:  1974–1993 (כ־19 שנים) 
 
האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (אנגלית: American Association for Ethiopian Jews) ובקיצור AAEJ היה ארגון יהודי-אמריקאי שפעל בין 1974–1993 והעיקרי שפעל למען עליית ביתא ישראל לישראל. תרומתו של הארגון לעליית ביתא ישראל הייתה מעל ומעבר ו”טרם זכתה להכרה מלאה.”
היסטוריה

לאחר שפעיל השלום ג'ד אברהם חזר לארצות הברית משהותו באתיופיה הוא ייסד ב-1969 יחד עם פעילים נוספים את ארגון "ידידי קהילת ביתא ישראל", בשנת 1974 אוחד הארגון עם הוועד האמריקאי למען הפלאשים המנומנם שבראשו עמד מרטין וורמברנד ואלו יצרו יחד את האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה. בראש האגודה עמד גרנום ברגר. בשנות ה-80 ל המאה ה-20 פעלה האגודה לשחרור גדליה אוריה שעלה לישראל בשנת 1984.
כשהסתמן שרוב היהודים מאתיופיה כבר בישראל, החליט הוועד המנהל של האגודה ב-1993 על פיזורו. שנה לאחר מכן הקימו אחדים מחברי האגודה לשעבר את האגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה שהיא עמותה רשומה. חלק מחברי האגודה האמריקאים יחד עם חלק מחברי האגודה הקנדית למען יהודי אתיופיה הקימו את ארגון חברי יהודי אתיופיה.
פעילים

נשיאי האגודה
גרנום ברגר (1978-1974)
הווארד לנהוף (1983-1978)
נתן שפירו (1983-1993)
הארי רוזנברג
ברברה גפין
סוזאן פולק
בילי הלפרן
ראו גם

יהדות אתיופיה
האגודה הקנדית למען יהודי אתיופיה
האגודה הצרפתית למען יהודי אתיופיה
לקריאה נוספת

אפרים יצחק, "הסולידריות היהודית ויהודי אתיופיה" בתוך בנימין פינקוס ואילן טרואן (עורכים), סולידריות יהודית לאומית בעת החדשה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ט, 1988
Graenum Berger, Rescue the Ethiopian Jews!: a memoir, 1955-1995, J.W. Bleeker Hampton Pub. Co., 1996, ISBN 0963564110
Howard M. Lenhoff and Jerry L. Weaver, Black Jews, Jews, and Other Heroes: How Grassroots Activism Led to the Rescue of the Ethiopian Jews, Gefen Publishing House Ltd, 2007, ISBN 9789652293657
הערות שוליים

↑  אפרים יצחק, "הסולידריות היהודית ויהודי אתיופיה" בתוך בנימין פינקוס ואילן טרואן (עורכים), סולידריות יהודית לאומית בעת החדשה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ט, 1988, עמ' 366
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257646205171
דרמה (עיר)

| --- | --- |
המסגד העות'מאני בעיר
המסגד העות'מאני בעיר
 מדינה:  יוון יוון
 מחוז:  דרמה
 חבל ארץ:  מזרח מקדוניה ותראקיה
 ראש העיר:  תומאס מרגריטיס
 שטח:  488.83 קמ"ר
 גובה:  115 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  44,257 (2021)
  ‑ צפיפות:  114 נפש לקמ"ר (2001)
 קואורדינטות:  41°09′00″N 24°08′00″E﻿ / ﻿41.15°N 24.1333333333333°E﻿ / 41.15; 24.1333333333333
 http://www.drama.gr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןדרמה(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןדרמה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דרמה (ביוונית: Δράμα) היא עיר בצפון־מזרח יוון, ובירת מחוז דרמה אשר בחבל מזרח מקדוניה ותראקיה.
היסטוריה > העת העתיקה וימי הביניים

במהלך המאה ה-6 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית, הוקם במקום יישוב מאורגן אשר נסמך על מקורות המים הרבים באזור. בתקופה הרומית נקראה העיר דרביסקוס (Δραβήσκος) והייתה מרכז מסחרי וצבאי רומי. בראשית התקופה הביזנטית נבנתה במקום מצודת דרכים ובין המאה ה-4 למאה ה-7 התפתח סביבה יישוב עירוני קטן. החל מהמאה ה-9 הפכה העיר לזירת קרבות מול צבא האימפריה הבולגרית הראשונה והביזנטים הרחיבו את המצודה וחיזקו את ביצוריה. ב-1204 במהלך מסע הצלב הרביעי נכבשה העיר בידי כוחות הצלבנים וב-1223 נכבשה בידי צבא האימפריה של ניקאה. ב-1230 נפלה בידי איוון אסן השני צאר האימפריה הבולגרית השנייה ונותרה בחזקת הבולגרים במשך 16 שנים עד כיבושה מחדש בידי הביזנטים. ב-1383 נכבשה דרמה בידי צבאו של מוראט הראשון סולטאן האימפריה העות'מאנית.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

לאחר כיבוש קונסטנטינופול בידי הסולטאן מהמט השני החלו העות'מאנים בביצוע טרנספר של אוכלוסיות בכל רחבי הבלקן, תוך אסלום מואץ של האזור באמצעות ישובם של בני שבטים טורקיים ובכלל זה טטרים. החל מאמצע המאה ה-17, תהליך שקיעתה של האימפריה העות'מאנית אשר לווה במשבר כלכלי והחלשות מנגנון השלטון המרכזי, הביא להידרדרות הדרגתית גם בעיר דרמה אשר סבלה ממשבר כלכלי ודמוגרפי. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נותרה העיר בחזקת האימפריה העות'מאנית. ב-1895 תקופת שלטונו של עבדול חמיד השני נבנתה מסילת רכבת שנתיבה עבר דרך העיר ובשילוב הסחר הגואה בטבק, גרמו להאצת הפיתוח הכלכלי בדרמה. בראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר 14,000 נפשות. ב-1912 במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה העיר מידי העות'מאנים, על ידי צבא ממלכת בולגריה וב-1 ביולי 1913 במהלך מלחמת הבלקן השנייה נכבשה על ידי צבא ממלכת יוון.
היסטוריה > המאה ה-20

לאחר מלחמת הבלקן השנייה הועברה העיר לחזקת ממלכת יוון מתוקף הסכם בוקרשט, אשר סיים את המלחמה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה האזור זירת קרבות כחלק מהחזית המקדונית וב-1916 נכבשה שוב העיר בידי הבולגרים. בשלהי 1918 לאחר תבוסת בולגריה במלחמה הוחזרה העיר ליוונים, עניין שקיבל תוקף גם במסגרת חוזה ניי. לאחר תום המלחמה בוצע טרנספר אוכלוסיות בין בולגריה ויוון ולעיר הגיעו פליטים יוונים רבים. ב-1928 מנתה אוכלוסיית העיר 32,000 נפשות. ב-1 במרץ 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי נכנס הוורמאכט לשטחי בולגריה ללא קרב והשתמש באדמתה כבסיס יציאה לפלישה ליוון. באפריל נכבשה יוון והעיר דרמה הועברה לחזקת הבולגרים. באוקטובר 1944 לאחר שבולגריה נכבשה על ידי הצבא האדום הושב השטח ליוונים.
כלכלה

כלכלת העיר התבססה על ייצור מוצרי נייר וטקסטיל, אולם בראשית המאה ה-21 עברו תעשיות אלו אל מעבר לגבול לבולגריה, בה עלות כוח האדם זולה יותר. בקרבת העיר מגדלים גם טבק וכן מתבצעת כריית שיש בהיקף קטן. בשל הסביבה הטבעית העשירה במקום, החלו בראשית המאה ה-21 לפתח את ענף התיירות אקולוגית לאזור. בקרבת העיר דרמה, על הר פאלאקרו מצוי אתר סקי.
אקלים

בדרמה שורר אקלים ממוזג עם השפעות ממתנות מכיוון הים האגאי המעניקות לו מאפיינים של אקלים ים-תיכוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 14.8oc וערכי הקיצון נעים בין 2oc ל-9oc בינואר ובין 20oc ל-30oc בחודשים יולי ואוגוסט. בשנה ממוצעת ישנם 76 ימים גשומים ו-4 ימי שלג.
הקהילה היהודית > יסוד הקהילה והתבססותה

בעיר דרמה התגוררה קהילה יהודית רומניוטית. ב-1165 הגיע לעיר בנימין מטודלה וציין כי מתגוררים בה 140 יהודים. האזכור הבא לקהילה יהודית הוא מהמאה ה-16 ולפי תעודות עות'מאניות מדובר היה בקהילת סוחרים קטנה של יהודים ספרדים. ב-1686 שוחררה העיר בודה מהכיבוש העות'מאני, רבים מיהודי העיר עזבו אותה ביחד עם העות'מאנים הנסוגים וחלקם היגרו לעיר דרמה. בני הקהילה עסקו במסחר זעיר בעיקר של מזון. ב-1900 הורכבה הקהילה מ-45 משפחות שמנו 150 נפשות. לאחר מלחמת הבלקן השנייה התיישבו בעיר פליטים יהודים מהעיר סרס לאחר שהעיר ניזוקה בדליקה גדולה שפרצה בה. בפרוץ מלחמת איטליה–יוון מנתה אוכלוסיית הקהילה 1,200 נפשות
הקהילה היהודית > מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי דרמה

ב-1 במרץ 1941 הצטרפה בולגריה להסכם התלת צדדי, הוורמאכט נכנס לשטחה ללא קרב והשתמש באדמתה כבסיס להכנעת ממלכת יוון. באפריל נמסר חבל תראקיה לחזקת הבולגרים, תוך הבטחה להכרה בתביעותיהם הטריטוריאליות לאחר תום מלחמת העולם השנייה. ב-22 בפברואר 1943 נחתם הסכם בין ממשלת בולגריה לגרמנים, אשר השלב הראשון בו היה שילוח 12,000 יהודי תראקיה ומקדוניה אל מחנות ההשמדה. במועד זה מנתה הקהילה היהודית בעיר 589 נפשות.
ב-4 במרץ 1943 אחר חצות, נערכה אקציה בכל רחבי תראקיה ובכלל זה בעיר דרמה. החיילים הבולגרים הובילו רגלית וברכבות משא את כל 4,000 יהודי תראקיה לתוך שטח בולגריה וריכזו אותם במחסני טבק שהיו ריקים בעונה זו של השנה. מרבית היהודים רוכזו בעיר בלגואבגרד ומקצתם בעיר דופניצה. סוחרי העיר דרמה שלחו מברק תודה, שהוכתב להם מראש על ידי השלטונות הבולגריים ומוען לשר הפנים הבולגרי פטר גברובסקי בו הודו לו על חיסולם של "היהודים הבוגדים, מיעוט של טורפים, מנצלי ועושקי העם היווני לדורותיו".
לאחר כשבועיים הועלו היהודים על רכבות משא פתוחות שיעדן העיר לום שעל גדת הדנובה, תוך שהחיילים הבולגרים מכים בהם בקתות רוביהם ומצליפים בהם בשוטים. עובדי הכפייה היהודים אשר הועסקו בסלילת כבישים ומסילות ברזל לאורך תוואי נסיעת הרכבות, נדהמו מהמראות והקולות והשליכו אל הקרונות הפתוחים את מעט המזון אשר היה להם. בנמל לום הועלו בני הקהילה על 4 מעבורות לכיוון העיר וינה. לפי אחת הגרסאות טובעה מעבורת אחת על ידי הגרמנים וכל נוסעיה טבעו עימה. נוסעי שלוש המעבורות הנותרות הועלו לרכבות משא לכוון העיר קטוביץ וממנה למחנה טרבלינקה, שם נרצחו ביום הגעתם למחנה. איש מ-589 יהודי העיר לא ניצל. ב-1948 התגוררו בדרמה 39 יהודים, ב-1957 מנו בני הקהילה 17 נפשות ובראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר פחות ממניין.
לקריאה נוספת

ברכה ריבלין, "דראמה", בתוך: הנ"ל (עורכת), פנקס הקהילות: (10) יוון, ירושלים: יד ושם, תשנ"ט 1998, עמ' 93–97.
הערות שוליים

1 2 3  היסטוריה של העיר דרמה, באתר הרשות המקומית דרמה (באנגלית).
↑  האקלים בעיר דרמה, באתר myweather2.com (באנגלית).
1 2  הקהילה היהודית בדרמה, באתר הספרייה היהודית המקוונת (באנגלית).
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמוד 86.
↑  משה מוסק, "כפשע בינם לבין המוות - יהודי בולגריה", באתר "יד ושם"
↑  מיכאל בר-זוהר, עמודים 92-93.
↑  תיאור שמסר בן הקהילה היהודית בפלובדיב שהועסק בעבודות כפייה באזור.
↑  נסים יושע, "השועל הבלקני – על חלקה של בולגריה בהשמדת יהודים", באתר "יד ושם"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564616305171  LCCN: n85137341  NKC: xx0117477  VIAF: 154836556   WorldCat (עם VIAF): 154836556 
האנדרטה לזכר יהודי העיר שנספו בשואה
האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  ויקטור הרברט, Glen MacDonough, George Maxwell, Nathan Burkan, Gustave Kerker, Louis Hirsch, Raymond Hubbell, אירווינג ברלין, Jean Schwartz 
 תקופת הפעילות:  1914–הווה (כ־110 שנה) 
 מיקום המטה:  ארצות הברית 
  
 www.ascap.com
 
לוגו האגודה בשנת 2012
האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (באנגלית: American Society of Composers, Authors and Publishers) היא מוסד ללא כוונת רווח שנועד להגנה על זכויות היוצרים של חבריה. פעולתה המרכזית של האגודה היא רישום השמעות וביצועים של יצירות וגביית דמי השמעה מן המבצעים והמשדרים לשם תשלום תמלוגים ליוצרים ובעלי הזכויות. בכך היא מהווה גוף מתווך בין המשמיעים לבין בעלי הזכויות. בנוסף מעניקה האגודה פרסים לחבריה בתחומי המוזיקה והקולנוע. רוב חברי האגודה אמריקאים, אך היא מקבלת לשורותיה, במגבלות, גם חברים לא-אמריקאים, כן מייצגת האגודה באמצעות הסכמים הדדיים למעלה מ-100 ארגונים דומים במדינות העולם (בהם אקו"ם, המקבילה הישראלית לאגודה).
היסטוריה

האגודה נוסדה ב-13 בפברואר 1914 בניו יורק על ידי מלחינים, יוצרים ומו"לים אנשי סמטת טין פאן לשם שמירת זכויות הקניין הרוחני של היוצרים והמו"לים משום שבאותה התקופה חוקי זכויות יוצרים לא היו מפותחים, לא הייתה אכיפה שלהם ובעלי הזכויות נאלצו לנהל משא ומתן פרטני עם כל מפיץ. בין חברי הגרעין המייסד נמנו ויקטור הרברט, ג'ון פיליפ סוזה, אירווינג ברלין, בלארד מקדונלד, ג'ורג' מ. קוהאן, ג'רום קרן ודימס טיילור, שהיה נשיאה הראשון של האגודה. התוצר המרכזי עליו הגנה האגודה היו דפי תווים של היצירות. החל מ-1920, עם התפתחות שידורי הרדיו, נפתח אפיק חדש ורחב יותר לצורך בהגנה על זכויות באופן של גביית רישיון השמעה מתחנות הרדיו, שהוביל לרישום חברים רבים לאגודה.
ב-1937 תבעה מחלקת המשפטים של ארצות הברית את האגודה, כיוון שראתה בפעולתה הריכוזית מול תחנות הרדיו (שכללה קביעת תעריפים שרירותית שגררה אפליה במתן רישיונות) משום פגיעה בתחרות בשוק החופשי. התביעה הסתיימה בהסכם פשרה לפיו התחייבה האגודה לפעול בהגינות ובשקיפות מול כל הגורמים מהם היא גובה רישיונות השמעה, ללא אפליה. כמו כן קבע ההסכם שכל גוף שלא יצליח לקבוע תנאים במשא ומתן ישיר מול האגודה ולא יקבל רישיון, יוכל לפנות לבית המשפט על מנת לזכות בקביעת תנאים שיחייבו את האגודה כפסק דין, מאידך הוכרה האגודה כגוף מייצג של החברים המאוגדים בה.
ב-1940 הכפילה האגודה באופן חד צדדי את דמי הרישיון שגבתה, בנוסף על עליה של למעלה מ-400% בעשור שחלף. הדבר הוביל לחרם אי-השמעה של אמנים המאוגדים באגודה. כך, בין ה-1 בינואר ל-29 באוקטובר 1941 הושמעו ב-NBC וב-CBS רק יצירות שזכויותיהן היו ברשות הציבור, בהן יצירות קלאסיות שהוקלטו על ידי תזמורות ביג בנד וקטעים מחוץ לזרם המרכזי (כגון מוזיקת קאנטרי, בי בופ ורית'ם אנד בלוז) שחשפו ציבור רחב לסוגות חדשות וסייעו בכך להרחבת הטעם המוזיקלי וליצירת סגנונות חדשים בהמשך (כגון הרוק אנד רול). נוסף על כך נוסדה אגודה מתחרה לשמירה על זכויות יוצרים, .Broadcast Music, Inc ‏(BMI), שאיגדה יוצרים בסגנונות אלה ואיפשרה לתחנות הרדיו מרווח נשימה.
לאחר הסדרת הסכסוך, המשיכה האגודה לגדול באופן משמעותי תוך הכללת אמני ג'אז וייצוג מלחיני פסקולי סרטים, שסיפקו את הלהיטים הגדולים ביותר של התקופה. כן אוגדו והגנו על יצירתם מלחיני מוזיקה קלאסית מודרנית כאהרן קופלנד, איגור סטרווינסקי ולנארד ברנסטיין. עליית הטלוויזיה ותחנות שידורי הFM בשנות ה-50 וה-60 הובילו לגידול עצום בהשמעות מוזיקה וליצירתם של להיטי ענק ויחד עמם להתפתחות האגודה ולביצור כוחה בקרב כותבים מכל הסוגות המוזיקליות הפופולריות (כולל יוצרי מוטאון, פעילים בסצנת הפולק, מוזיקאי פופ, קאנטרי ורוקנרול ומוזיקאים בריטים כגון הביטלס והאבנים המתגלגלות שהגנו על זכויותיהם בארצות הברית בעת "הפלישה הבריטית" באמצעות התאגדות ב-ASCAP). הפתיחות של ASCAP מאז שנות ה-70 ונכונותה לקבל יוצרים ממגוון תחומים, כולל תחומי שוליים, הובילו בעשורים הבאים להובלתה בתחומים המתחדשים של הפאנק, הבי מטאל, היפ-הופ, טכנו, גראנג', מוזיקה לטינית ועוד.
פרסים

האגודה מעניקה לחבריה המצטיינים פרסים בשבע קטגוריות: פופ; רית'ם אנד בלוז ומוזיקת נשמה; מוזיקה לסרטים ולטלוויזיה; מוזיקה לטינית; מוזיקת קאנטרי; מוזיקה נוצרית (Contemporary Christian); מוזיקה קלאסית. מחצית מהבוחרים הם מבקרי מוזיקה ומחציתם כלל חברי האגודה. הטקסים מוענקים בערב חלוקת פרסים חגיגי.
על מנת לעודד מלחינים קלאסיים צעירים נוסד ב-1979 פרס המלחין הצעיר (ASCAP Foundation Young Composer Award) שנקרא מאז 1996 על שם מורטון גולד. פרס דומה, בתחום הג'אז (The ASCAP Foundation Herb Alpert Young Jazz Composer Award) מוענק משנת 2002 ונקרא על שמו של הרב אלפרט.
החל מ-1986 מוענק פרס מפעל חיים למלחין פסקולי סרטים, החל מ-1996 נקרא פרס זה על שמו של הנרי מנסיני.
בשנת 1967 נוסד פרס דימס טיילור למחברי לספרים ומאמרים מצטיינים על מוזיקה ומוזיקאים (Deems Taylor Award). הפרס אינו מוענק מדי שנה.
נוסף על פרסים רשמיים אלו המוענקים בטקסים, מעניקה האגודה שלל מלגות ופרסי עידוד לחבריה, בדגש על פיצוי מחברים בסוגות נישתיות, המחברים מוזיקה איכותית שאינה זוכה להשמעות רבות.
מגזין פלייבק

ביטאונה של האגודה הוא מגזין Palyback, הנגיש דרך אתר האינטרנט שלה.
לקריאה נוספת

Bruce Pollock, A Friend in the Music Business: The ASCAP Story, Hal Leonard, 2014 ISBN 9781480386099
הערות שוליים

↑  לורנס לסיג, Larry Lessig on laws that choke creativity, הרצאת TED
↑  How a Copyright Dispute Helped Give America Rock 'n' Roll
↑  Radio: No Letup, טיימס, 27 בינואר 1941
↑  Radio World: This Boycott Changed American Music
↑  1941 ASCAP Boycott
↑  תקנון פרס גולד
↑  The Herb Alpert Young Jazz Composer Awards
↑  פרס הנרי מנסיני
↑  מגזין פלייבק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528098205171  PLWABN: 9810630249005606  BIBSYS: 97028063  BNE: XX134192  BnF: cb124042010 (data)  CiNii: DA06052109  GND: 1009415-5  ISNI: 0000 0001 0851 7512  LCCN: n81124488  MusicBrainz: 9ba458d5-e97d-4c82-8530-59fbab5e31f6  NKC: uk2011666858  NLA: 35005744  RERO: 02-A002925232  SUDOC: 085841528  VIAF: 157188248   WorldCat (עם VIAF): 157188248
דת בממלכת ירושלים

צילום מודרני של חזית כנסיית הקבר
ממלכת ירושלים הייתה מדינה צלבנית שהוקמה בארץ ישראל בשנת 1099 כתוצאה מכיבוש ארץ ישראל על ידי הצלבנים במסע הצלב הראשון (1096-1099). הדת החשובה ביותר בממלכה הייתה הנצרות הקתולית, דתם של שליטיה הפרנקים. דתות חשובות אחרות היו נצרות אורתודוקסית, דתם של הנוצרים שישבו בארץ ישראל לפני כיבושה על ידי הפרנקים ואסלם. היהדות לא הייתה נפוצה כי היישוב היהודי סבל מפשיטות של סלג'וקים עוד במאה ה-11 ורבים מבניו נטבחו על ידי הצלבנים בעת כיבוש הארץ.
רקע

לפני מסעי הצלב הנוכחות הנצרות הקתולית בארץ הקודש הוגבלה למנזר הבנדיקטי סנט מארי, שנוסד ב-1070 בירושלים יחד עם בית החולים על שם יוחנן הקדוש. בתקופה זו הקתולים בארץ ישראל חסו בצלה של הנצרות האורתודוקסית והפטריארך האורתודוקסי.
הנסיכים המערביים שהנהיגו את מסע הצלב הראשון, נשבעו לקיסר הביזנטי שבמסגרתו היה עליהם להעביר לידיו את כיבושיהם אשר היו לפני כן תחת שלטון ביזנטי. הנסיכים מילאו, קיימו, לפחות בהתחלה את שבועתם ומסרו לידיו את השטחים הכבושים. יתרה מכך, קיבלו הנסיכים, בעידוד הוותיקן את הבכורה האורתודוקסית ולא ניסו למנות בישופים קתולים בשטחים שכבשו.
נטייה ידידותית זו השתנתה עם כיבוש אנטיוכיה בשנת 1098. אלכסיוס הראשון, הקיסר הביזנטי היה אמור לחבור לצלבנים, אך בחר לחזור על עקבותיו והחל מרגע זה ראו עצמם הנסיכים משוחררים משבועת ההומגיום וביקשו לכונן לעצמם ממלכות עצמאיות בארץ הקודש. נראה להם אך טבעי לכונן כנסיות קתוליות במקומות אלה.
השינוי במדיניות הצלבנית כלפי הכנסייה האורתודוקסית נראה באופן ברור עם הגעתם לירושלים. אף שהפטריארכיה הירושלמית הייתה בין הזוטרות בסולם הדרגות האורתודוקסי, ייחסו לה הנסיכים המערביים משקל רב. הפטריארך האורתודוקסי של ירושלים ששהה באותה העת בקפריסין נפטר בעת המצור על ירושלים והנסיכים מינו מיד את ארנולף משוק (אנ'), הכומר המוודה של רובר מנורמנדי לפטריארך הלטיני של ירושלים, בלי לדון על כך עם אלכסיוס.
הכנסייה הקתולית

הדת השלטת בממלכה הייתה דתם של כובשיה, הנצרות הקתולית. ראשיה הם אלו ששלחו את בני אירופה לשחרר את ירושלים. מסע הצלב הראשון נהנה מתמיכה גדולה מאוד מהכנסייה. משתתפיו קיבלו כתבי מחילה ותמיכה אחרת מהאפיפיור. התמיכה לא הסתיימה עם כינון הממלכה, אלא המשיכה באופן רציף לכל אורך קיומה של ממלכת ירושלים. האפיפיורים גייסו מסעי צלב, כסף, כח אדם ועזרה אחרת למען הממלכה.
למרות התמיכה הרבה והמעורבות הרבה של האפיפיורים במסעי הצלב, לא הייתה לכנסייה הקתולית השפעה גדולה על הנעשה בתוך הממלכה. למעט ניסיונות ראשונים להקים ממלכה דתית בירושלים שהתמוססו עם מותו של אדאימד דה פואי, שליחו הנמרץ של האפיפיור, שהתלווה למסע הצלב הראשון. מחליפו, דאימברט מפיזה, לא ניחן בכושר השכנוע של קודמו ולמעט הצלחה בודדת של קבלת שבועת אמונים רפה שניתנה על ידי גוטפריד מבויון לא היו הצהרות חשובות אחרות מצד שליטי ירושלים כלפי האפיפיור. גוטפריד לא קיבל, אמנם, את תואר המלך ובמקום זאת הוכתר בתואר "מגן כנסיית הקבר" הרי שמלכים שבאו אחריו לקחו לעצמם את תואר המלוכה הדפו את נסיונותיהם הרפים של האפיפיורים לכונן משטר דתי בממלכה.
יתרה מכך, בעוד ששליטי אירופה המערבית נאבקו מרה באפיפיור על הזכות למנות את בישופיהם בעצמם, מלכי ירושלים קיבלו זכות זו בקלות ואפילו את הזכות למנות את ראש הכנסייה הקתולית בממלכה, הפטריארך הלטיני. יחד עם זאת, שלחו האפיפיורים זרם בלתי פוסק של צירים לפקח על הנעשה בארץ הקודש. בהמשך למגמת הבכורה של הכתר, אף שהייתה לכנסייה סמכות לשפוט את כמריה על פשעים שונים, כפי שהיה מקובל באירופה, אך לא נוצרו רוזנויות ונסיכויות כנסייתיות שאפיינו את המצב במערב אירופה.
הכנסייה הקתולית > סניוריות כנסייתיות

עם כיבוש הממלכה מצאו בה הצלבנים ערב רב של סניוריות אורתודוקסיות קטנות. הם מיזגו אותם לארבע סניוריות קתוליות גדולות. הסניוריה הכנסייתית הראשונה הייתה ה"רובע הפטריארך" (מוכרת גם בשם "רובע כנסיית הקבר". קיימות טענות שהרובע נמסר לידיי הנוצרים עוד במאה ה-11 על ידי השלטון הפטמי, אך אין ודאות לקביעה זו. סניוריה כנסייתית אחרת הייתה לוד, מקום לידתו המסורתי של גאורג הקדוש. סניורה זו נוסדה עוד לפני כינון המדינה. הצבא הצלבני חנה ברמלה סמוכה בדרכו לירושלים והקים בלוד את הבישופות הראשונה מטעמו בארץ ישראל. במהרה קיבל הבישוף גם את רמלה הסמוכה, אך כעבור דור אחד עברה רמלה לסניור חילוני ותחומו של האפיפיור צומצם ללוד בלבד. שתי הסניוריות הנוספות היו נצרת ובית לחם.
השליטה הכנסייתית הייתה מוגבלת לשלוש ערים קטנות ורובע אחד בתוך ירושלים בניגוד למקובל בתקופה המקבילה באירופה שבה קיבלו ראשי הכנסייה נחלות גדולות ועשירות. יתרה מכך, מוסדות הכנסייה לא היו פטורות מחובת גיוס ונקבע להם מספר מסוים של חיילים שהיה עליהם לגייס ולממן.
הכנסייה הקתולית > מנזרים מסדרים דתיים

לפני הכיבוש הפרנקי כמעט שלא היו מנזרים קתוליים בארץ ישראל. מרבית הנזירים הקתולים התבודדו במערות ובפינות נידחות אחרות ורק עם הכיבוש הצלבני התחילו להבנות המנזרים הקתוליים. אמנם בניית המנזרים לא העלימה את התופעה של הנזירים המתבודדים, אך הוסיפה עליהם תכנים חדשים.
מפלת חיטין (1187) המיטה מכה קשה על המנזרים. מרביתם איבדו את מקורות פרנסתם כי שטחם החקלאי אבד וגם הדרך בפני הצליינים נחסמה. המנזרים שבערי הנמל, ובמיוחד המנזרים בעכו הבירה, הצליחו לשרוד אך גם הכנסתם צומצמה עד מאוד. למרות מצבם הקשה, לא הפסיקו המנזרים את פעולתם והיא נמשכה ביתר שאת גם אחרי מפלת חיטין.
לצד בניית המנזרים נוסד בארץ גם מסדר דתי בשם כרמליתים. יהושע פראוור מעריך שהמסדר נוסד עוד באמצע המאה ה-12, אך ארגון בפועל התחיל לא התחיל לפני ראשית המאה ה-13. המסדר נקרא על שם מיקומו בהר הכרמל.
הכנסיות המזרחיות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

נצרות מזרחית קתולית
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, הצלבנים, מוסד ביאליק, 1985
הערות שוליים

↑  פראוור, הצלבנים, 1985, עמ' 171
↑  פראוור, הצלבנים, עמ' 183
דנבלו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה
 אזור מוצא:  דנמרק
 מוצא:  דנמרק דנמרק
 ממציא:  Marius Boel 
 תאריך יצירה:  1920 
 מרכיבים עיקריים:  חלב פרה, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 גבינות
 סוג חלב:  פרה
 תו תקן:  ציונים גאוגרפיים ומוצרים ייחודיים מסורתיים של האיחוד האירופי 
 
דנבלו (Danablu) או דנית כחולה היא גבינה כחולה בעלת ניחוח עז העשויה מחלב פרה. במרקמה היא גבינה חצי רכה והיא לרוב מעוצבת בצורת תוף או לבנה. גוונה לבן או צהבהב, היא לחה מעט, והיא בעלת ציפוי אכיל. מכילה 25–30 % שומן (50–60 % יבשה) ועוברת תהליך ייבוש במשך 8–12 שבועות.
בטרם תחילת תהליך היישון, משתמשים בחוטי או מוטות נחושת כדי לחרוץ את הגבינה ולפזר בתוכה באופן אחיד את עובש הרוקפור. ניתן לראות את החורים גם לאחר שפורסים את גלגל הגבינה המוכן.
דנית כחולה הומצאה בראשית המאה ה-20 על ידי יצרן גבינות דני בשם מריוס בואל במטרה לחקות גבינה בסגנון רוקפור. לדנית כחולה יש טעם עדין יותר מהרוקפור, אך היא מלוחה במיוחד.
לרוב מגישים את הגבינה מפוררת מעל סלט או כקינוח של גבינה עם פירות. בדנמרק נהוג להגיש אותה על לחם או ביסקוויטים.
הדנית הכחולה היא אחת משתי הגבינות היחידות המאושרות על ידי האיחוד האירופי כקניינה הרוחני של דנמרק. משמעות האישור היא שרק בדנמרק ניתן לייצר את הגבינה וכן רק עם חלב דני במחלבות מאושרות המייצרות את הגבינה בהתאם להגדרות הגבינה שהובאו כאן.
ראו גם

גבינה כחולה
הווארטי