stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עירוי פלזמה
הערות שוליים

↑  British national formulary : BNF 69 (69 ed.). British Medical Association. 2015. p. 172. ISBN 9780857111562.
↑  "Plasma Intravenous Advanced Patient Information - Drugs.com". www.drugs.com. ארכיון מ-11 בינואר 2017. נבדק ב-10 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "WHO Model List of Essential Medicines (19th List)" (PDF). World Health Organization. באפריל 2015. ארכיון (PDF) מ-13 בדצמבר 2016. נבדק ב-8 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Yentis, Steven M.; Hirsch, Nicholas P.; Ip, James (2013). Anaesthesia and Intensive Care A-Z: An Encyclopedia of Principles and Practice (באנגלית). Elsevier Health Sciences. p. 147. ISBN 9780702053757. ארכיון מ-2017-09-23.
↑  Shaz, Beth H.; Hillyer, Christopher D.; Roshal, Mikhail; Abrams, Charles S. (2013). Transfusion Medicine and Hemostasis: Clinical and Laboratory Aspects (באנגלית). Newnes. p. 209-212. ISBN 9780123977885. ארכיון מ-2017-09-23.
1 2 3 4 5   דן אבן, צה"ל - הראשון בעולם לטפל בדם מיובש בפצועים בשטח, באתר הארץ, 29 באפריל 2013
↑  Sally V. Rudmann (18 בפברואר 2005). Textbook of blood banking and transfusion medicine. Elsevier Health Sciences. pp. 247–. ISBN 978-0-7216-0384-1. ארכיון מ-30 במאי 2013. נבדק ב-16 בנובמבר 2010. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Mumford, Andrew D.; Ackroyd, Sam; Alikhan, Raza; Bowles, Louise; Chowdary, Pratima; Grainger, John; Mainwaring, Jason; Mathias, Mary; O'Connell, Niamh (2014-11-01). "Guideline for the diagnosis and management of the rare coagulation disorders". British Journal of Haematology (באנגלית). 167 (3): 304–326. doi:10.1111/bjh.13058. ISSN 1365-2141. PMID 25100430. ארכיון מ-2016-04-19.
↑  Keeling, David; Baglin, Trevor; Tait, Campbell; Watson, Henry; Perry, David; Baglin, Caroline; Kitchen, Steve; Makris, Michael; British Committee for Standards in Haematology (2011-08-01). "Guidelines on oral anticoagulation with warfarin – fourth edition". British Journal of Haematology (באנגלית). 154 (3): 311–324. doi:10.1111/j.1365-2141.2011.08753.x. ISSN 1365-2141. PMID 21671894. ארכיון מ-2016-04-21.
1 2 3  Beth H. Shaz, Christopher D. Hillyer, Mikhail Roshal, Charles S. Abrams, Transfusion Medicine and Hemostasis, Newnes, 2013
1 2  Saadah NH, van Hout FMA, Schipperus MR4, le Cessie, Middelburg , Wiersum-Osselton, van der Bom JG., Comparing transfusion reaction rates for various plasma types: a systematic review and meta-analysis/regression., 2017
1 2   רוני לינדר, סוכריות נגד כאבים ואבקת דם: הפרויקט המפתיע שהציל פצועים ב"צוק איתן", באתר TheMarker‏, 7 באוגוסט 2014
↑  מדור טיל (2014-08-14), פלזמה מיובשת-סרט הדרכה, נבדק ב-2017-12-19
↑  דם - היבטים כירורגיים – ויקירפואה, באתר www.wikirefua.org.il
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מרגלית זוננפלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בנובמבר 1925 ברנו, צ'כוסלובקיה 
 פטירה:  2 בנובמבר 2017 (בגיל 91) 
 מדינה:  ישראל 
 מקצוע:  מאמנת שחייה
 
מרגלית זוננפלד (26 בנובמבר 1925 – 2 בנובמבר 2017) הייתה מאמנת שחייה, מחלוצות ספורט נכים בישראל. כינויה היה "אם השחיינים".
ביוגרפיה

זוננפלד נולדה בברנו שבצ'כוסלובקיה, בתם של קארל זוננפלד ואירמה לבית לוונטל. אחות צעירה ללוטה ואחות תאומה לרות.
בגיל חמש החלה לשחות והייתה חברת מועדון השחייה של אגודת בר כוכבא בעיר ברנו. לאחר שאביה נאסר ב-1939, הוא הסדיר לה ולאחותה רות, אישור הגירה לארץ ישראל במסגרת תנועת מכבי העולמית.
זוננפלד עלתה לארץ בשנת 1940, לאחר פלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה, במסגרת עליית הנוער, והוריה ניספו בשואה. כנערה צעירה היא נשלחה לפנימיית כפר הנוער מאיר שפיה ומשם להכשרה בקבוצת גבע. בהמשך, נשלחה להדריך בתנועת הנוער "גורדוניה – מכבי צעיר" בפתח תקווה.
בשנת 1945, הצטרפה עם חברי ההכשרה לקבוצת חמדיה שבעמק בית שאן, ויצאה מטעמם ללימודי חינוך גופני בסמינר הקיבוצים בתל אביב. במהלך לימודיה התמחתה זוננפלד בהידרותרפיה ונחשפה לתרומה הייחודית של המים והשחייה לשיקום וטיפול בנכים.
בשנת 1957, עזבה את קיבוץ חמדיה עברה לגור בתל אביב, והחלה ללמד חינוך גופני בסמינר הקיבוצים.
ב-1958, יחד עם הפיזיותרפיסט גרשון הוברמן, הנהיגה קייטנות לילדים משותקים ויחד, הם היו מחלוצי ספורט הנכים השיקומי בישראל.
זוננפלד הייתה שותפה בהקמת מרכז הספורט לנכים ועבדה כמאמנת שחייה פאראלימפית עבור כל משלחות ישראל מהמשחקים הפאראלימפיים טוקיו (1964) ועד למשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992), נוסף לתחרויות לאומיות ובינלאומיות אחרות לרבות משחקי סטוק מנדוויל. היא טיפלה, הדריכה, שיקמה והובילה נכים רבים להישגים בינלאומיים,  ולימדה והכשירה מאות מדריכים, מורים, פיזיותרפיסטים, הידרותרפיסטים ומאמנים בתחום השחייה הפראלימפית.
התנדבות

לאחר פרישתה מעבודה, המשיכה זוננפלד והתנדבה בבית הלוחם תל אביב בהדרכת נכי צה"ל צעירים בשחייה, וגם הייתה חברת ועדת השחייה של ההתאחדות לספורט נכים.
ספרה

בשנת 2003, פרסמה את הספר "במים כולם שווים: שחיית הנכים בישראל – סיפורה של מרגלית
הוקרה

ב- 2015, לכבוד יום הולדתה ה-90, קבלה אות הוקרה מהוועד הפראלימפי הישראלי וההתאחדות לספורט נכים, ונרשמה בהיכל התהילה לספורט
לקריאה נוספת

במים כולם שווים: שחיית הנכים בישראל – סיפורה של מרגלית, תשס"ג-2003.
הערות שוליים

↑  אברהם תשובה, מאמנת השחייה לנכים מרגלית זוננפלד נפטרה, באתר ynet, 6 בנובמבר 2017
↑  מרגלית זוננפלד ז"ל, באתר איגוד השחייה הישראלי(הקישור אינו פעיל)
1 2 3 4  פראתון הירחון הפראלימפי של ישראל, מרגלית זוננפלד 1925- 2017 מאמנת השחייה המיתולוגית הלכה לעולמה (עמ' 22), באתר הירחון הפראלימפי | גיליון מספר 25 |
חודש נובמבר 2017, ‏נובמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385154405171  VIAF: 193151172688939210007   WorldCat (עם VIAF): 193151172688939210007
בועז צפריר

| --- | --- |
בועז צפריר בפתיחת תחנת הרכבת שדרות
בועז צפריר בפתיחת תחנת הרכבת שדרות
 לידה:  25 בפברואר 1957 (בן 67)
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  מנכ"ל רכבת ישראל בעבר
 תואר:  בעל תארים בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב
 בת זוג:  אורית
 
בועז צפריר (נולד ב-25 בפברואר 1957) הוא איש ניהול ישראלי. כיהן כמנכ"ל חברת "ממן מסופי מטען וניטול" בע"מ. קודם לכן שימש מנכ"ל רכבת ישראל.
ביוגרפיה

צפריר נולד בירושלים ב-1957 לאם פסיכולוגית ולאב כלכלן. בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
את שירותו בצה"ל עשה בסיירת שקד ויחידת שלדג. הוא אלוף-משנה במילואים. לאחר השירות הצבאי, עבד כ-13 שנה בתפקידים שונים בחברת שמן תעשיות לרבות סמנכ"ל הכספים. ביוני 1996 מונה למנכ"ל, ושימש בתפקיד זה עד לשנת 2004, אז פרש מתפקידו. לאחר מכן שימש כמנכ"ל חברת זוגלובק, והיה למנכ"ל הראשון שאינו בן למשפחות בעלי השליטה בזוגלובק. לאחר מכן מונה ליו"ר ומנכ"ל חברת PETROTEC AG, מקבוצת החברה לישראל, הפועלת במערב אירופה.
בספטמבר 2011 מונה צפריר למנכ"ל רכבת ישראל וכיהן בתפקידו עד אוקטובר 2016. באפריל 2018 מונה צפריר למנכ"ל החברה הציבורית ממן - מסופי מטען וניטול וכיהן בתפקידו עד יולי 2022.
חיים אישיים

צפריר נשוי ואב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  הדס מנור, ‏בועז צפריר, מנכ"ל שמן תעשיות, פורש; יחליפו - יו"ר מדרוג, יעקב לסקוב, באתר גלובס, 10 באוקטובר 2004
↑  אילנית חיות, ‏מנכ"ל חדש לזוגלובק: אלי זוגלובק יחליף את בועז צפריר, באתר גלובס, 2 בספטמבר 2007
↑  עמירם ברקת, ‏מהחברה לישראל לרכבת: בעז צפריר מונה למנכ"ל הרכבת, באתר גלובס, 28 ביוני 2011
↑   אורן דורי, דלתות מסתובבות: בכיר נוסף מרכבת ישראל עובר לחברת ממן, באתר TheMarker‏, 9 באפריל 2018
אביב לוי, ‏מרכבת ישראל למטענים: בעז צפריר מונה למנכ"ל ממן, באתר גלובס, 10 באפריל 2018
↑  גולן חזני, מנכ"ל ממן עוזב אחרי ארבע שנים, באתר כלכליסט, 26 ביולי 2022
| יושבי הראש ומנכ"לי רכבת ישראל  |
| --- | --- | --- |
| יושבי הראש | משה ליאון • יעקב אפרתי • דורון וייס • חוסאם בשארה • דן הראל • משה שמעוני |  |
| מנהלים כלליים | משה פייקוביץ' • אריה אפרתי •  בנימין גלבוע • מנחם סבידור • אברהם צוויק • יהודה רשף • צבי צפרירי • אליהו ברק • משה בר כוכבא (בריל) • יעקב שן צור • אהוד הדר • עמוס עוזני • יוסי שניר • יוסי מור • עופר לינצ'בסקי • יצחק (חקי) הראל • בעז צפריר • שחר איילון • מיכה מייקסנר • משה (שיקו) זנה |  |
הזכות לעבודה

הזכות לעבודה היא אחת מזכויות האדם המוכרות במשפט הבינלאומי. הזכות הוכרה במישור הבין-לאומי הרשמי לראשונה בסעיף כ"ג בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948.
הזכות לעבודה היא אחת מזכויות העבודה כגון הזכאות לעבודה ובחירה חופשית של המקצוע, תנאי עבודה צודקים והוגנים, הגנה מפני אבטלה, שוויון הזדמנויות בעבודה, הגנה סוציאלית וחופש ההתארגנות והשביתה. הזכות לעבוד הכרחית למימוש זכויות אדם אחרות ומהווה חלק בלתי נפרד מהכבוד האנושי. לכל אדם יש את הזכות להיות מסוגל לעבוד, ובכך לאפשר לו לחיות בכבוד. הזכות לעבודה תורמת להישרדותם וקיומם של הפרט ומשפחתו, וככל שהעבודה נבחרת או מתקבלת באופן חופשי יותר, כך היא משפיעה גם על התפתחותו של האדם בקהילה והכרתה בו.
רקע והתפתחויות היסטוריות

הביטוי "הזכות לעבודה" הוטבע על ידי מנהיג סוציאליסטי הצרפתי בשם Lui Blank, לאור המהומה החברתית של ראשית המאה ה-19 והאבטלה הגואה בעקבות המשבר הפיננסי בשנת 1846 שהוביל למהפכות_1848_בצרפת. הוא דרש אספקת עבודה לפועלים מובטלים תמורת שכר מינימום מובטח.
בתקופה זו נקבעה הזכות לעבוד, על מנת לאפשר להמון להגיע לרמת חיים נאותה. זאת מכיוון שעד אז, הייתה שליטה פאודלית מוחלטת ברכוש וההמון נותר חסר כל או תלוי בידי הפאודלים. כך, הזכות לרכוש הייתה דרישה קריטית בחיפוש המוקדם אחר חופש פוליטי ושוויון ונגד שליטה פאודלית ברכוש. כיום, אפליה על בסיס בעלות על רכוש, מוכרת כאיום חמור על הזכות לשוויון בכלל ובפני החוק בפרט. זו מעוגנת בזכויות האדם על ידי כל סעיפי מניעת אפליה בהסכמים הבינלאומיים.
קיימת טענה נוספת שהועלתה על ידי מכון מחקר שמרני אמריקני, כי הביטוי "הזכות לעבוד" הוטבע לראשונה על ידי איש התקשורת האמריקאי ויליאם ראגלס ביום העבודה האמריקאי בשנת 1941, כמאה שנים לאחר הטבעת הביטוי על ידי בלנק.
לאחר התבססותה של הזכות הכללית לעבודה, הוטבע המושג המודרני של זכויות עובדים במאה ה-19, לאחר הקמת איגודים מקצועיים ובעקבות תהליכי התיעוש. תנועות חברתיות לזכויות עובדים כגון הסוציאליסטים והקומוניסטים החלו להופיע בהשראת רעיונות אלו. סוציאליסטים דמוקרטיים מתונים יותר, תמכו באינטרסים של העובדים וזכויותיהם. זכויות עובדים מודרניות התמקדו בתפקיד, בניצול ובצרכים המיוחדים של נשים, ותנועה ומעבר גלובליים של עובדים מזדמנים ומהגרי עבודה.
ישנה סברה נוספת כי הזכות לעבודה במדינות המערב, התפתחה כריאקציה לרעיונות הקומוניסטים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כך, בשנת 1919 הוקם ארגון העבודה העולמי (ILO) כחלק מחבר הלאומים, במטרה להגן על זכויות עובדים. בהמשך, סונף הארגון לאומות המאוחדות לאחר הקמתו. האו"ם עצמו התייחס לזכויות עובדים בשני סעיפים במסגרת ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם (סעיפים כ"ג-כ"ד), שהם הבסיס לאמנה לזכויות פוליטיות, חברתיות וכלכליות שנחתמה בשנת 1966 (סעיפים 6-8).
עיגון הזכות לעבודה בדין הבין-לאומי ופרשנויותיו

הזכות לעבודה מעוגנת בדין הבין לאומי במסגרת שני מסמכים מרכזיים: ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם משנת 1948 (סעיפים כ"ג-כ"ד), והאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966 (סעיפים 6-8). בשני מסמכים אלו מפורטת הזכות לעבוד בסעיפים שונים.
בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם מפורטים שני סעיפים רלוונטיים:
סעיף כ"ג המתייחס לזכאותו של כל אדם לעבוד ולבחור את עבודתו, לתנאי עבודה הוגנים, הגנה מפני אבטלה, שכר שווה והוגן והזכות להתאגדות.
סעיף כ"ד הנוגע לזכאותו של כל אדם למנוחה, חופשה והגבלת שעות העבודה.
באמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות מפורטים שלושה סעיפים רלוונטיים:
הסעיף השישי המתייחס לזכות הפוזיטיבית של הזכות לעבודה, כלומר פירוט חובתה של המדינה לפעול למימושה של זכותו של כל אדם, להשיג אפשרות להשתכר למחייתו בעבודה שיבחר בה באורח חופשי.
הסעיף השביעי המתייחס לזכותו של כל אדם להנאה מתנאי עבודה צודקים ונאותים, דוגמת שכר הולם, בטיחות ושוויון בתנאי העבודה.
הסעיף השמיני המתייחס לזכותו של כל אדם להצטרף לאיגוד, זכויות איגודים וכן הזכות לשבות.
בדיון ה-35 של ועדת המעקב של האו"ם על האמנה לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 2005, ניתנה פרשנות נרחבת לסעיפי האמנה בהקשרי "הזכות לעבוד". זאת, לאחר שנבחנה עמידתן של המדינות החתומות על האמנה. בוועדה זו, ניתנה התייחסות נרחבת ל"נושאים מיוחדים של יישום נרחב", ובכלל זה הזכות לעבוד בקרב אוכלוסיות מיוחדות:
נשים: הוועדה הדגישה את הצורך במערכת הגנה מקיפה למאבק באפליה המגדרית ולהבטיח שוויון הזדמנויות בין גברים ונשים ביחס לזכותם לעבודה, על ידי הבטחת שכר שווה עבור עבודה שוות ערך. בפרט, הריונות אינם יכולים להוות מכשול בפני תעסוקה, ואינם מהווים הצדקה לאובדן תעסוקה.
צעירים: הוועדה הדגישה שהעבודה הראשונה של אדם, מהווה הזדמנות להסתמכות עצמית כלכלית, ובמקרים רבים אמצעי למניעת עוני. לצעירים ובעיקר לצעירות, יש בדרך כלל קשיים גדולים במציאת תעסוקה ראשונית. יש לאמץ וליישם מדיניות לאומית, הנוגעת לחינוך הולם ולהכשרה מקצועית, כדי לקדם ולתמוך בגישה של הזדמנויות תעסוקה לצעירים.
ילדים: הוועדה הדגישה בעיקר הגנה מפני עבודה בכפייה וניצול של ילדים.
קשישים: הוועדה הדגישה את הצורך לנקוט צעדים למניעת אפליה על בסיס גיל בעבודה ובתעסוקה, על מנת לממש אפשרויות תעסוקה לקשישים המעוניינים לעבוד.
נכים: הוועדה גרסה כי "זכותו של כל אחד להזדמנות להתפרנס מעבודתו הנבחרת או מתקבלת בחופשיות" אינה מתממשת, כאשר ההזדמנות האמיתית היחידה הפתוחה לעובדים נכים, היא לעבוד במתקנים "מוגנים" תחת תת-תנאים. עוד היא גרסה כי על המדינות החברות לנקוט צעדים המאפשרים לאנשים עם מוגבלות, להבטיח ולשמור על תעסוקה הולמת ועל התקדמות בתחום התעסוקתי שלהם, ובכך להקל על השתלבותם בחברה.
מהגרים: הוועדה הדגישה את הצורך בתוכניות פעולה לאומיות ושימוש באמצעי חקיקה, לקידום הזכות לעבוד בקרב מהגרי עבודה, על מנת לכבד ולקדם הזדמנות תעסוקתית לאוכלוסייה זו.
הזכות לעבודה במשפט הישראלי

במהלך שנות ה-50 וה-60, הצטרפה ישראל לשורה ארוכה של אמנות בינלאומיות העוסקות בזכויות עובדים. חלק ניכר מהוראות האמנות אומצו בחקיקת העבודה הישראלית. בשנת 1991, הצטרפה ישראל לאמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966, והיא אחת האמנות הבסיסיות של האו"ם בתחום זכויות האדם עליה חתומות כ-150 מדינות. אמנה זו היא המגדירה באופן הרחב ביותר את הזכות לעבודה, לצד זכויות חברתיות וכלכליות אחרות. עם זאת, הוראות האמנה לא אומצו בחקיקה פנימית בישראל ולכן הן אינן מעוגנת בחוק יסוד ואין להן מעמד משפטי מחייב. בישראל קיימת חקיקת עבודה מפותחת, שמרביתה מבוססת על האמנות עליהן חתמה ישראל עד לשנות ה-70' המאוחרות.
ביטוי חשוב להכרה בזכות לעבודה בישראל ניתן לראות בפסיקתו של בית הדין לעבודה במסגרת פרשת לוין, בה ציינה השופטת ברק כי "הזכות לעבוד היא זכות העומדת בנפרד מהזכות להשתכר בכבוד... לעובד לא רק להשתכר בכבוד אלא גם ליהנות מהעבודה, לעסוק במה שהוא מיומן בו, לעסוק במלאכה ולא ללכת בטל". בתוך כך, קיימים מספר פסקי דין משמעותיים נוספים, אשר מבליטים את המתחים והמורכבות הנוגעים לזכות לעבוד בישראל, בדגש על אוכלוסיות מיוחדות.
פס"ד דין בולט הוא פס"ד ליה נאידור נגד חברת החשמל, במסגרתו פתחה הנתבעת קורסים להכשרה מקצועית, ולא אפשרה לתובעת להשתתף בקורס, בטענה שאיננו מיועד לנשים. חברת החשמל נאלצה בהחלטת בית המשפט לפצות את התובעת. דוגמה נוספת לחשיבות הזכות לעבוד למרות שאיננה מעוגנת בחוק באופן רשמי, ניתנת בפס"ד חושאן נגד מדגם ייעוץ ומחקר, בה לטענת התובע הוא הופלה ונפסל מקבלת משרה בשל מוגבלותו. בית הדין האזורי לעבודה קבע כי על הנתבעת לשלם לו פיצויים על אי קבלתו לעבודה.
בנוגע לאוכלוסייה מבוגרת, ניתן לראות בפס"ד קלנר נגד בית הדין הארצי לעבודה, את המגבלה של הזכות לעבוד. ד"ר קלנר רצה להתקבל לתפקיד רופא אחראי במנהל התעופה האזרחי, אך נדחה על ידי הגוף הציבורי. העתירה שהוגשה נדחתה על ידי בג"ץ, אם כי התקיימו דיונים מעמיקים והיא איננה נדחתה על הסף. בג"ץ גרס כי קיים היגיון בהסדר הפרישה הכרונולוגי וגיל הפרישה האחיד הנהוג במדינת ישראל ועל כן קיבל את טיעוני ההגנה מצד המדינה.
אכיפה בישראל:
שירות התעסוקה הישראלי מהווה את הגוף הרשמי והמרכזי למימוש "הזכות לעבוד". הארגון הוא תאגיד סטטוטורי, אשר הוקם מכוח חוק שירות התעסוקה (1959), בעקבות חתימתה של מדינת ישראל על אמנה בין לאומית, המחייבת הקמה של שירות תעסוקה ממלכתי ללא תשלום לעובדים ומעסיקים. שירות התעסוקה נתון לפיקוחו של שר העבודה והרווחה ולמועצת שירות התעסוקה. קיימים שלושה גופים נוספים, הלוקחים חלק באכיפת חוקי והסכמי הזכויות לעבודה. האחד הוא בתי הדין לעבודה, האחראים על שיפוט לפי חוקי והסכמי העבודה. גוף נוסף הוא משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, אשר לו הסמכות המדינית לאכוף חוקי עבודה. הגורם השלישי הוא האיגודים המקצועיים, הפועלים בין היתר להבטיח כי החברים בהם ייהנו מהתנאים המובטחים בחוקים ובהסכמים שנקבעו עם המעסיקים. כיום, הגוף הבולט ביותר הוא בתי הדין לעבודה.
ראו גם

הזכות לעבודה בישיבה
המהפכה החוקתית
קרל מרקס
סוציאל-דמוקרטיה
חוק שוויון הזדמנויות בעבודה
חופש ההתארגנות
האמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות
חבר הלאומים
האומות המאוחדות
שביתה
לקריאה נוספת

בן ישראל, רות, דיני עבודה בישראל, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 1989.
דריאנה קמפ, רבקה רייכמן, עובדים וזרים, הוצאת מכון ליר והקיבוץ המאוחד 2007.
יגודה, מ' (2005). הזכות לעבודה וזכויות עובדים במשפט העברי. מכללת הרצוג.
לוין, א' (2017). לידתה של המהפכה. ידיעות ספרים.
Hogler, R.; Shulman, S. (1999). The law, economics, and politics of right to work: Colorado's labor peace act and its implications for public policy. University of Colorado Law Review 70(3), 871-952.
Shermer, E. T. (2009). "Counter-organizing the sunbelt: Right-to-work campaigns and anti-union conservatism". 1943-1958. Pacific Historical Review, 78(1), 81-118.
הערות שוליים

↑  ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, באתר http://www.lib.cet.ac.il/pages/item.asp?item=7939
↑  Committee on Economic, Social and Cultural Rights - The right to work. United
↑  Priscilla Smith Robertson, Revolutions of 1848: A Social History, Princeton University Press, 1952. (באנגלית)
↑  Gudmundur, A. Asbjorn, E. (1999). The Universal Declaration of Human Rights: a common standard of achievement. Martinus Nijhoff Publishers. p. 533. ISBN 978-90-411-1168-5
↑  "Dallas Morning News editorial writer William Ruggles coined the term "right to work" on Labor Day in 1941 - AEI". AEI (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-01-25.
↑  סוציאליזם: הגות ועשייה, באתר lib.cet.ac.il
↑  "American History: Fear of Communism in 1920 Threatens Civil Rights". VOA (באנגלית). נבדק ב-2018-01-25.
↑  About the ILO, www.ilo.org (באנגלית)
1 2  משרד המשפטים. אמנה בינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות. http://www.justice.gov.il/Units/InternationalAgreements/Documents/ICESCR.pdf
↑  Universal Declaration of Human Rights (באנגלית)
↑  Committee on economic, social and cultural rights - The right to work. United Nations
1 2  בוזגלו, נ' (2007). הזכות לעבודה בישראל – מבט משפטי ותקציבי. מרכז אדווה. http://adva.org/wp-content/uploads/2014/09/work-full.pdf
↑  ע"ע 8 99/359 לוין נ' רשות השידור 407-408
↑  ס"ע 47986-07-10 - ליה נאידור נ' חברת חשמל
↑  סע"ש 46240-06-13 חושאן נ' מדגם ייעוץ ומחקר.
↑  בג"ץ 4487/06 ד"ר בנימין קלנר נ' בית הדין הארצי לעבודה
↑  שירות התעסוקה | אודות שירות התעסוקה, באתר שירות התעסוקה הישראלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538871405171  BnF: cb11974247g (data)  GND: 4048739-8  LCCN: sh85114090  NKC: ph903830
עפר בן אליעזר

עפר בן אליעזר (נולד ב-13 באוקטובר 1963) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן במשך 15 שנים כראש המועצה המקומית רמת ישי וכיום מכהן כמנכ"ל עיריית נוף הגליל.[דרוש מקור]
ביוגרפיה

בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת חיפה.
בן אליעזר נבחר לראשות המועצה המקומית רמת ישי בבחירות המקומיות שנערכו ב-2008, לאחר קדנציה בה כיהן כיו"ר האופוזיציה במועצת היישוב.[דרוש מקור] מלבד תפקידיו ביישוב רמת ישי, כיהן בתפקידים נוספים במסגרת השלטון המקומי, וביניהם חבר הנהלה, יו"ר ועדת כספים ויו"ר ועדת עבודה והסכמי שכר. כיהן בנוסף כחבר ועדת התכנון והבניה "מבוא העמקים", וכן כדירקטור במשכ"ל ובקרן ההשתלמות של הסתדרות המורים.
בן אליעזר נכנס לכהן כראש מועצה כשמצבו הכספי והכלכלי של היישוב היה רע, כאשר הגרעון היה גבוה ממחצית התקציב ועובדי המועצה לא קיבלו שכר חודשים ארוכים. לדבריו, בעת סיום כהונתו עמדה לרשות היישוב קופת מועצה של למעלה מ-11 מיליון ש"ח.
בן אליעזר כיהן במשך 3 כהונות במשך כ־16 שנים בראשות המועצה המקומית רמת ישי עד שהובס בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב־2024 על ידי אסף אוברלנדר. בן אליעזר סיים את כהונתו ב־19 במרץ 2024.
בן אליעזר נשוי ליעל ואב לארבעה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "בניסיון, במנהיגות, במקצועיות ובאחריות": ראש מועצת רמת ישי עפר בן אליעזר מתמודד על קדנציה נוספת ומציג תוכנית חומש מקיפה להמשך פיתוח הישוב, באתר ניוזים, 5 באוקטובר 2023
↑  הודעת התבוסה של עפר בן אליעזר, בעמוד הפייסבוק של עפר בן אליעזר, 28 בפברואר 2024
↑  סיון חילאי, ירון דרוקמן, חילופי שלטון: הערים והיישובים שבהם יהיו ראשי עיר ומועצות חדשים, באתר ynet, 28 בפברואר 2024
↑  חנן אסולין, קדנציה חדשה יצאה לדרך ברמת ישי: ראש המועצה הנבחר אסף אוברלנדר וחברי המועצה החדשים הושבעו בישיבת מליאה חגיגית, מרכז העניינים, 20 במרץ 2024
ועדת שיינין

ועדת שיינין היא ועדה שעסקה בהכנת תוכנית לאומית רב-שנתית לבטיחות בדרכים. עיקרי התוכנית הוגשו לשר התחבורה מאיר שטרית ביולי 2005.
הוועדה נקראה על שם היו"ר שלה, הכלכלן יעקב שיינין (מנכ"ל חברת מודלים כלכליים). בוועדה היו חברים גם ניצב שחר איילון - ראש אגף התנועה במשטרת ישראל, מומחים לתחבורה ובטיחות בדרכים, יועצים כלכליים ומומחים לדיני תעבורה.
התוכנית שגיבשה הוועדה מושתתת על בסיס כלכלי ומטרתה להגביר את הבטיחות, לפחות כל עוד החיסכון בנזקים גדול מעלות ההשקעה בבטיחות. מטרת התוכנית היא להגיע לרמת הבטיחות של המדינות המובילות בתחום בתוך 10 שנים.
חידושים בתוכנית

החידוש בתוכנית בא לידי ביטוי בארבע מרכיבים עיקריים- יעדים, אחריות, עצמאות, מקורות כספיים:
יעד - להגיע בתוך 10 שנים לרמת הבטיחות של המדינות המובילות בתחום. ב-2005 מספר ההרוגים לנסועה בישראל היה גבוה ביותר מ-65% לעומת שבמדינות המובילות (לפי מדד של מספר הרוגים לק"מ נסועה). לפי אומדנים, פרוש העמידה ביעד היא ירידה במספר ההרוגים בתאונות דרכים אל מתחת ל-360 -איש לשנה עד שנת 2010 ואל מתחת ל-300- איש בשנת 2015. זאת כאשר הנסועה הייתה צפויה לגדול ב-30% ומספר כלי הרכב צפויים לגדול ב-46%.
אחריות - האחריות הישירה לבטיחות בדרכים תופקד בידי שר התחבורה, והתואר שלו ישתנה ל"שר התחבורה והבטיחות בדרכים". לראשונה, הממשלה, בהנהגת שר ייעודי, תהיה אחראית לבטיחות בדרכים בדומה לאחריות שלה בתחום ביטחון המדינה.
הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים תהפוך לרשות ממשלתית עצמאית וחזקה, שתפקח על כל הפעילות השוטפת בתחום ותממן אותה. התקציב השנתי הכולל למימון הרשות יעמוד על סך של 550 מיליון ש"ח. תקציב זה יופנה לתפעול השוטף של הרשות, לחינוך תעברותי, למדיניות הסברה והכשרה ולשם הגברת האכיפה המשטרתית.
מקורות כספיים תקציב הראשות יהיה דרך הממשלה, ודרך אגרת בטיחות בשיעור של 9% מגובה עלות ביטוח החובה של כל כלי הרכב. למרות שהצרכנים ישלמו בצורה ישירה לרשות, עורכי התוכנית טענו כי הצלחת התוכנית תוביל להפחתת עלות התאונות ולכן גם לירידה אגרת עלות ביטוח החובה, וכי התוכנית עדיפה על המצב הקיים לפיו הציבור גם משלם פרמיות ביטוח גבוהות וגם מקבל בטיחות נמוכה.
לפי דו"ח הוועדה תשתית דרכים בטיחותית הינה תנאי הכרחי לבטיחות (על פי העיקרון "לפני עיוור לא תיתן מכשול"). במקביל, הוועדה מוצאת כי יש לשפר משמעותית את תרבות ותורת הנהיגה ואת המודעות לסכנות בדרכים. השיפורים יתאפשרו באמצעות מערכת יעילה של הסברה, חינוך, אכיפה וענישה. מתוך ניסיון העבר סבורים אנשי הוועדה כי שימוש נכון באמצעים אלה יאפשר לשנות את תרבות הנהיגה בישראל.
יעדים

הוועדה הגדירה 3 יעדים בתחום הבטיחות והתחבורה:
א. ירידה במספר ההרוגים בתאונות דרכים - הגעה אל מתחת ל-360- הרוגים בשנה, תוך חמש שנים, (2010) ואל מתחת ל-300 הרוגים בשנה, תוך 10 שנים (2015).
ב. האטת קצב הגידול בנסועה - כך שבשנת 2015 תגדל הנסועה, בהשוואה לשנת ,2004 ב-30% בלבד בעוד שמצבת כלי הרכב צפויה לגדול ב-46%.
ג. הפחתת הנזק הכלכלי מתאונות  - הפחתה של יותר משני מיליארד ש"ח לשנה בנזקים הישירים מתאונות (על פי תשלומי התביעות
מחברות הביטוח) עד שנת 2010 הפחתה זו תקשף ירידה של מעל ל-3 מיליארד ש"ח לשנה בנזקים הכוללים מנקודת ראות הציבור.
מבנה ועיקרי המלצות התוכנית

התוכנית מורכבת משלושה חלקים, ששילובם יחד אמור לתרום לאפקטביות שלה:
חלק א' - שינויים מבניים בדרג הממשלה ומשרדיה,
חלק ב' - תשתית בטיחותית.
חלק ג' - תוכנית פעולה ייעודית במגוון תחומים.
בתוכנית הפעולה קיימים שני עקרונות:
1 - לאפשר לכלי הרכב נסיעה בטוחה בתנאי דרך שחברי הוועדה מגדירים כסבירים.
2 - להשפיע על משתמשי הדרך להתנהגות נכונה בכבישים ובדרכים.
מבנה ועיקרי המלצות התוכנית > שינויים מבניים

התוכנית כוללת המלצות לשינויים מבניים כולל שינויים בדרך תקצוב פעילות הבטיחות
א. מחויבות ממשלתית לנושא בטיחות בדרכים, תוך הצבת הנושא כיעד לאומי.
ב. מינוי שר התחבורה כאחראי על הבטיחות בדרכים, והגדרתו מחדש כ"שר התחבורה והבטיחות בדרכים".
ג. מיצובה של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים כרשות עצמאית (סטטוטורית) הכפופה ישירות לשר
התחבורה והבטיחות בדרכים.
ד. העמדת מקורות חוץ תקציביים (אגרת בטיחות) לפעילות שוטפת של הרשות.
ה. שינוי מערכת המיסוי על כלי רכב ועל דלק, ועידוד גריטה מוקדמת של כלי רכב פרטיים.
ו. העתקת האחריות ללימוד עיוני של תורת הנהיגה ובטיחות בדרכים, למערכת החינוך, והכללת הנושא בבחינות הבגרות. הצלחה במבחן תהווה תנאי הכרחי ללימוד נהיגה מעשי.
מבנה ועיקרי המלצות התוכנית > תפקידי הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים

א. פיקוח מלא על בטיחות מערכת הכבישים ומסילות הברזל.
ב. הקמה והפעלה של מרכז מידע לאומי. קיום מחקר יישומי וחקר עומד של תאונות דרכים.
ג. פעילות הסברה ומודעות הציבור.
ד. עזרה במימון פעילויות לבטיחות בדרכים (תשתית בטיחות עירונית, אכיפה, חילוץ, הצלה, חינוך), דבר זה יבוצע תוך מעורבות שוטפת של הרלב"ד בתהליכי קבלת החלטות.
מבנה ועיקרי המלצות התוכנית > תשתית בטיחותית

המלצות הוועדה כוללות גם המלצות בנושא שיפור התשתיות, כולל:
א. שדרוג רמת הבטיחות של הכבישים הקיימים.
ב. שיפור ושדרוג תחזוקת הכבישים.
ג. הקמת תשתית בטיחות עירונית להגנה על הולכי רגל מפני פגיעת כלי רכב
ד. פיתוח תשתית תחבורה, וריסון הגידול בנסועה ברכב פרטי
מבנה ועיקרי המלצות התוכנית > מרכיבים נוספים

א. הסברה ויצירת מודעות לתורת הנהיגה ולסכנות בדרכים.
ב. בטיחות של כלי רכב (עידוד השימוש במערכות בטיחות מתקדמות).
ג. נוכחות משטרתית מוגברת ואכיפה בכבישים.
ד. חקיקה מתאימה ליישום התוכנית.
ה. שיפור מערכי חילוץ נפגעים והצלה.
ו . חינוך והכשרה