stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אופטוגנטיקה
יישום > מודלים בבעלי חיים

ניסויים נערכים כעת רק על אורגניזמים מודליים כמו עכברים ודגים. זה נובע מהעובדה שיש להשתמש בנגיפים להעברת רודופסינים – החלבונים שנמצאים בליבה של השיטה – לתאים.
תולעים נימיות (שם מדעי: Nematoda, מכונות גם נמטודות)
זבוב פרי (תסיסנית מלנוגסטר)
עכבר (Mus musculus)
דג זברה (Danio rerio)
חוקרים במעבדת "Isacoff Lab" יישמו אופטוגנטיקה בזחלי דג הזברה כדי לזהות נוירונים חדשים המפעילים את ה־CPG (מחולל דפוסים מרכזי) (Wyart et al., 2009). ה־CPG הוא מעגל עצבי המעורב בתנועה המייצר פקודות מוטוריות תקופתיות לתנועות קצביות כמו שחייה ספונטנית. לשם כך, המעבדה ביטאה את ה־OP של LiGluR בתתי-משנה שונים של תאי עצב השדרה באמצעות מערכת ה־Gal4 / UAS. זה יצר קווי דגים עם קבוצות נוירונים שונים שניתן היה להפעיל באמצעות אור.
יישום > ממצאים עדכניים

נכון לשנת 2020, מספר ממצאים חשובים מיוחסים לשיטת אופטוגנטיקה, להלן דוגמאות:
גילוי כיצד מצבים התנהגותיים מורכבים (כמו חרדה) נובעים מתכונות של מצב אישי (כולל שינויים בנשימה והתנהגות להימנעות מסיכון) ,ורכיבי מעגל המוח האחראיים במצבים אלה.
זיהוי הרכבי התאים המבוקשים (engrams) הנמצאים בבסיס הזיכרון וניצולם של מפעילים אופטוגנטיים כדי להגביר ולהקטין את הפעילות באותם נוירונים כדי לגלות כיצד הרכבים אלה שולטים על הפרדתם או שילובם של זיכרונות בודדים.
הארת (זיהוי) קבוצת התאים האחראית על כונני הישרדות (רעב, צמא, איזון אנרגיה, נשימה, חשק...) שוני בין תאי העצב דורש התערבות של אופטוגנטיקה.
קביעת תאים ספציפיים ונתיבים עצביים השולטים בדפוסי פעולה מוטוריים תקינים ולא תקינים. שאלה ארוכת שנים בתחילת התנועה נענתה בניסויים אופטוגנטיים שחשפו את התפקידים ההבדלים של מסלול ישיר מעורבתי מול מחשבים עקיפים. בנוסף להגברת ההבנה בנוגע לוויסות תנועה אדפטיבית, לתובנה זו יש רלוונטיות קלינית גם לפרקינסוניזם ולהפרעות קשורות.
פתרון המעגלים העצביים ודפוסי הפעילות המדויקים המניעים התנהגות חברתית, כולל הזדווגות ותוקפנות. תגלית זו התאפשרה מאחר שאופטוגנטיקה אפשרה מניפולציה של אזור קטן מאוד בעומק המוח (ולא אזורי מוח או סיבי מעבר הסמוכים).
פרספקטיבות עתידיות

בעתיד – ההתקדמות המדעית בתחומים רבים עשויה להקל על ידי המשך פיתוח של:
אופסינים יעילים יותר הניתנים להתאמה אישית לכל דרישה ניסיונית
שיטות משופרות למיקוד אופסין אחד או יותר לתאים ספציפיים
דרכים טובות יותר למקד אור על תא בודד או בתאים מרובים בתבנית זמנית ספציפית
מעבר לייצור אופסינים גדולים, מהירים וחזקים יותר, אופטוגנטיקה יכולה להיות משולבת באופן מלא יותר עם טכנולוגיות אחרות המשמשות ללימודי מעגלים במוח, כולל אלקטרופיזיולוגיה וסידן או דימות מתח. חלה התקדמות בולטת לעבר מטרה זו. עם זאת, כדי להעריך את תפקוד המוח באופן מלא, פירוק המעגלים המורכבים המעורבים עשוי להיות תנאי הכרחי, אך לא מספיק. זה עשוי להיות קריטי להבנת התפקידים של הגומלין והמעבר בין הרבים המעבירים העצביים, המעבר העצבי, האיתות התאי ומולקולות מוח אחרות.
התובנות המדעיות הבסיסיות לגבי תפקוד המוח הניתנות באופטוגנטיקה (במיוחד כאשר משתמשים בהן בשילוב עם טכניקות אחרות) כמעט בלתי מוגבלות. חוקרים משתמשים במגוון כלים בכל מיני שיטות כדי לחקור את הבסיס של תפקוד המוח (למשל, מהזיכרון ועד ההומאוסטזיס) ותפקוד לקוי (למשל, מאוטיזם ועד מחלת אלצהיימר). התחום משתנה גם הוא במהירות ויום אחד האופטוגנטיקה עשויה לשפוך אור על 'הבעיות הקשות' של מדעי המוח, כמו הבסיס העצבי של התודעה. אבל האם אי-פעם תשתמש באופטוגנטיקה לטיפול במחלות? מספר ניסויים קליניים כבר נערכים, ותוצאותיהם צפויות בשקיקה. עם זאת, במקום להשתמש באופטוגנטיקה לטיפול ישיר בחולים, סביר יותר שטיפולים חדשים להפרעות מוח (והפרעות אחרות) יופקו מסוגי המחקר המתאפשר על ידי האופטוגנטיקה.
אפילפסיה היא בין ההפרעות שנחקרו באופן נרחב. אפילפסיות חלקיות מאופיינות בהתקפים הנובעים מפעילות עצבית מעודדת יתר המגיחה מאזור מוקד. על סמך מיקוד ההתקפים המכווץ נראה כי ניתן ליירט התקפים חלקיים על ידי כיבוי חריף של נוירונים מעוררים באמצעות אופטוגנטיקה.
ביטוי של אופינים חיידקים רגישים לאור הוא גישה מבטיחה להחזרת הראייה במחלות ניווניות רשתית ללא צורך בניתוח פולשני. כלים באופטוגנטיקה יכולים לבוא לידי ביטוי גנטית בתתי אוכלוסיות שונות של תאי עצב ברשתית באמצעות וקטורים ויראליים. הרעיון המרכזי של האופטוגנטיקה הוא להמיר נוירוני רשתית בלתי רגישים למצבים "פוטו-קולטנים".
הצלחת המאמצים הללו תהיה תלויה ביכולת לשלוח גנים ואור בבטחה וביעילות לנוירונים – ללא הישג קל.
אפילו אם מוחם של בני האדם לעולם לא יהיה בשליטת לייזרים – כמו שעכשיו יש להם זבובים, עכברים ואפילו קופים – אופטוגנטיקה כמעט ודאי תביא לפריצות דרך רפואיות,אם מחקר אופטוגנטי יכול לבסס את מעגלי המוח המופרעים במחלות נוירולוגיות ופסיכיאטריות, ניתן למקד תאים אלה באמצעות תרופות או טכנולוגיות מבוססות יותר כמו גירוי מוחי עמוק. "אנו יכולים להשתמש בכלים אלה לעקרונות טיפול אמיתיים", טוען מדען המוח האמריקאי אדוארד בוידון מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
ראו גם

נוירוכירורגיה
הפלסטיות של מערכת העצבים
היפנוזה
לקריאה נוספת

Deisseroth, K. Optogenetics: 10 years of microbial opsins in neuroscience. Nat. Neurosci. 18, 1213–1225 (2015).This recent review covers the history and developments of optogenetics over the past 10 years and addresses potential limitations and standards of practice for application.
Kim CK, Adhikari A, Deisseroth K. Integration of optogenetics with complementary methodologies in systems neuroscience. Nature Reviews Neuroscience. 2017.
Kato HE, Kim YS, Paggi JM, Evans KE, Allen WE, Richardson C, Inoue K, Ito S, Ramakrishnan C, Fenno LE, Yamashita K, Hilger D, Lee SY, Berndt A, Shen K, Kandori H, Dror RO, Kobilka BK, Deisseroth K. Structural mechanisms of selectivity and gating in anion channelrhodopsins. Nature. 2018.
Andalman AS, Burns VM, Lovett-Barron M, Broxton M, Poole B, Yang SJ, Grosenick L, Lerner TN, Chen R, Benster T, Mourrain P, Levoy M, Rajan K, Deisseroth K. Neuronal dynamics regulating brain and behavioral state transitions. Cell. 2019.
ennings JH, Kim CK, Marshel JH, Raffiee M, Ye L, Quirin S, Pak S, Ramakrishnan C, Deisseroth K. Interacting neural ensembles in orbitofrontal cortex for social and feeding behavior. Nature. 2019.
Deisseroth, Karl. Optical and chemical discoveries recognized for impact on biology and psychiatry. EMBO Reports. 2017.
And Then There Was Light: Perspectives of Optogenetics for Deep Brain Stimulation and Neuromodulation ( Jean Delbeke,1 Luis Hoffman,2 Katrien Mols,2,3 Dries Braeken,3 and Dimiter Prodanov2,4,(Front Neurosci. 2017; 11: 663.
Josselyn SA. The past, present and future of light-gated ion channels and optogenetics. Elife. 2018;7:e42367. Published 2018 Oct 22.
הערות שוליים

↑  Method of the Year 2010, Nature Methods 8, 2011-01, עמ' 1–1 doi: 10.1038/nmeth.f.321
↑  אוני צברי, מה זה אופטוגנטיקה ואיך גורמים לתאים להגיב לאור?, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, ‏5 במרץ 2011
↑  Edward S. Boyden, Feng Zhang, Ernst Bamberg, Georg Nagel, Millisecond-timescale, genetically targeted optical control of neural activity, Nature Neuroscience 8, 2005-09, עמ' 1263–1268 doi: 10.1038/nn1525
↑  Prize Winners – Harvey Prize, harveypz.net.technion.ac.il
↑  Tractates Sabbat and 'Eruvin, Berlin, Boston: DE GRUYTER, ISBN 978-3-11-028903-9
↑  Thomas Riemensperger, Robert J. Kittel, André Fiala, Optogenetics in Drosophila Neuroscience, Methods in Molecular Biology (Clifton, N.J.) 1408, 2016, עמ' 167–175 doi: 10.1007/978-1-4939-3512-3_11
↑  Maya Peters Kostman, Zebrafish as a Model for Behavior: Swimming into the Optogenetic Spotlight, blog.addgene.org (באנגלית)
↑  Sung-Yon Kim, Avishek Adhikari, Soo Yeun Lee, James H. Marshel, Diverging neural pathways assemble a behavioural state from separable features in anxiety, Nature 496, 2013-04, עמ' 219–223 doi: 10.1038/nature12018
↑  Xu Liu, Steve Ramirez, Petti T. Pang, Corey B. Puryear, Optogenetic stimulation of a hippocampal engram activates fear memory recall, Nature 484, 2012-04, עמ' 381–385 doi: 10.1038/nature11028
↑  A. J. Rashid, C. Yan, V. Mercaldo, H.-L. Hsiang, Competition between engrams influences fear memory formation and recall, Science 353, 2016-07-22, עמ' 383–387 doi: 10.1126/science.aaf0594
↑  Alexxai V. Kravitz, Benjamin S. Freeze, Philip R. L. Parker, Kenneth Kay, Regulation of parkinsonian motor behaviours by optogenetic control of basal ganglia circuitry, Nature 466, 2010-07, עמ' 622–626 doi: 10.1038/nature09159
↑  Dayu Lin, Maureen P. Boyle, Piotr Dollar, Hyosang Lee, Functional identification of an aggression locus in the mouse hypothalamus, Nature 470, 2011-02, עמ' 221–226 doi: 10.1038/nature09736
↑  Jan Tønnesen, Merab Kokaia, Epilepsy and optogenetics: can seizures be controlled by light?, Clinical Science 131, 2017-07-15, עמ' 1605–1616 doi: 10.1042/CS20160492
↑  Botond Roska and David Pepperberg, Chapter 2 – Restoring Vision to the Blind: Optogenetics, Translational Vision Science & Technology 3, 2014-12-30 doi: 10.1167/tvst.3.7.4
נוירון המבטא תעלות מגיבות לאור CHANNELRHODOPSINS-2 (נקודות ירוקות בגוף התא).
A אקטיבציה של כל הנוירונים על ידי גירוי חשמלי
B גירוי עצבי עלי ידי אור כחול לנוירונים לא מגיבים לאור
C גירוי עצבי על ידי אור כחול לנוירונים ספציפיים המבטאים CHANNELRHODOPSINS-2
טקס הענקת פרסי הארווי לשנת 2016
תולעים נימיות
זבוב פרי
עכבר (Mus musculus)
דג זברה (Danio rerio)
איזיה פייגנבוים

אין תמונה חופשית
יצחק "איזיה" פייגנבוים (1909 – 1995) היה שחיין ומאמן שחייה ישראלי. מאמנה של מכבי חיפה (1938–1984) ומאמן נבחרת ישראל. שימש כיושב ראש הוועדה המקצועית באיגוד השחייה בישראל.
ביוגרפיה

פייגנבוים נולד וגדל ברוסיה. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1925. הוא הצטרף לקבוצת השחייה של מכבי חיפה בשנת 1928 והתאמן בהדרכתם של אלכס אפשטיין וארנסט וייגלר. לאחר מותו הפתאומי של וייגלר הוא לקח על עצמו לאמן את שחייני מכבי חיפה, תפקיד אותו מילא בהתנדבות במשך 46 שנים עד לשנת 1984, עם פרישתו.
פייגנבוים מונה למאמנה של הנבחרת הארצישראלית בתחרות הבינלאומית הראשונה, נגד יוון, שנערכה בארץ ישראל בשנת 1937, למאמן נבחרת ישראל במכביות השלישית (1950) והחמישית (1957), בתחרות הבינלאומית נגד יוון שנערכה באתונה בשנת 1959 ביחד עם יוסף טלקי ובאליפות אסיה לנוער שנערכה במנילה, הפיליפינים בשנת 1974.
במהלך הקריירה והארוכה שלו הוא אימן אלפי שחיינים ועשרות אלופות ואלופי ישראל בשחייה ביניהם: אדית טיין, יהודית דויטש, אירנה קרפלס, יעל ברגהיים, אווה בראונר, זהבה הס, חוה שלמברג, שושנה צולוף, תמר זליג, רבקה קרטין, אורנה בלכמן, נעמי לאופר, חנה אהרוני, שלמה הירשברג, זאב ורדי, טיבי שיין, פרנצי בק, וילהיים ארצי, אורי זרנוב, עוזי בק, דן ברנר, דן פיק ורון קרמן.
תארים והישגים

בשנת 1985 זכה פייגנבוים בעיטור מכבי ישראל.
לקריאה נוספת

יובל 90 למכבי חיפה, יקיר האגודה - איזיה, עמוד 65
הערות שוליים

↑  שחייני ישראל יוצאים לאליפות אסיה במנילה, דבר, 23 ביוני 1974
↑  תנועת מכבי ישראל
אוניברסיטת דיסבורג-אסן

| --- | --- |


 אוניברסיטה ציבורית
 על שם:  דיסבורג 
 תקופת הפעילות:  2003–הווה (כ־21 שנים) 
 בעלי תפקידים
 סגל:  6,070 (נכון ל־2021) 
 סטודנטים
 :  43,281 (נכון ל־2016) 
 מיקום
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 קואורדינטות:  51°27′50″N 7°00′22″E﻿ / ﻿51.463889°N 7.006111°E﻿ / 51.463889; 7.006111
 www.uni-due.de
 he
 
אוניברסיטת דיסבורג-אסן (בגרמנית: Universität Duisburg-Essen) היא אוניברסיטה השוכנת בערים דיסבורג ואסן במדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה. האוניברסיטה הוקמה בשנת 2003 תוך מיזוג אוניברסיטת דיסבורג ואוניברסיטת אסן.
אוניברסיטת דיסבורג-אסן היא בין עשר האוניברסיטאות הגרמניות הגדולות ביותר. בשנת 2018 למדו בה למעלה מ-43,000 סטודנטים ב-12 פקולטות.
היסטוריה > אוניברסיטת דיסבורג

סיפורה של האוניברסיטה מתחיל בשנת 1555, כאשר הדוכס יוּלִיך-קְלֵֵבה-בֵרְג (Jülich-Kleve-Berg) וילהלם החמישי החליט להקים אוניברסיטה בדוכסות. הניסיון לא צלח, והאוניברסיטה נפתחה רק 90 שנה לאחר מכן, לאחר שהדוכסות של קלבה עברה לשליטתו של הנסיך פרידריך וילהלם. הפתיחה הרשמית התקיימה ב־14 באוקטובר 1655, הרקטור הראשון היה יוהאן קלודברג. באוניברסיטה היו ארבע פקולטות – תאולוגיה, רפואה, משפט ואמנויות חפשיות. היא נחשבה לאחת האוניברסיטאות המובילות במערב פרוסיה. אך הפריחה לא נמשכה הרבה זמן – תוך כמה עשורים בלבד התחרות עם האוניברסיטאות ההולנדיות הפכה משמעותית, עם הזמן האוניברסיטה איבדה את מעמדה וב־18 באוקטובר 1818 נסגרה רשמית בצו של פרדריק וילהלם השלישי. במקביל נוסדה אוניברסיטת בון, שירשה את מרבית הספרייה של אוניברסיטת דיסבורג.
בשנים 1818–1891 לא היו קיימים מוסדות להשכלה גבוהה בדיסבורג. בשנת 1891 הועבר בית הספר המטלורגי של ריין-וסטפאליה מבוכום לדויסבורג. מאוחר יותר הוא הפך ל"בית הספר המלכותי לפרוסיה להנדסת מכונות ומטלורגיה", ששמו שונה בשנת 1938 ל"בית הספר הממלכתי להנדסה".
בשנת 1960 החליטה ממשלת גרמניה להעביר את האקדמיה לחינוך מקֵטְווִיג (כיום שכונה באסן) לדיסבורג. לאחר המעבר בשנת 1968, נקרא המוסד החינוכי החדש "אוניברסיטת רוהר לחינוך".
מוסדות חינוך אלה היוו את הבסיס של Gesamthochschule Duisburg שנפתח בשנת 1972. הרקטור הראשון היה פרופסור הלמוט שְרַיי. בשנת 1994 החליט סנאט האוניברסיטה לשנות את שמה ל"אוניברסיטת גרארדוס מרקטור" (Gerhard-Mercator-Universität), כהכרה בהישגיו של המדען שהיה פרופסור בגימנסיה האקדמית דויסבורג בסוף המאה ה-16. פתיחת האוניברסיטה הייתה חלק ממדיניות פיזור האוניברסיטאות של הממשלה המחוזית.
היסטוריה > אוניברסיטת אסן

בית הספר האוניברסיאי הגבוה באסן (Universität- Gesamthochschule Essen) הוקם בשנת 1972. הקמתו הייתה חלק ממדיניות מדינת נורדריין-וסטפאליה של שינוי ארגוני באזור הרוהר והמעבר מכריית פחם ותעשיית פלדה למגזרים לא תעשייתיים.
הקמפוס נבנה בצורת מלבן בקצה הצפוני של העיר העתיקה באסן, באתר החלק ההרוס בעבר של רובע העבודה זֵֵגֵרוֹת (Segeroth). זה נעשה על מנת לשלב סטודנטים בחיים העירוניים. בית החולים האוניברסיטאי אסן, שנמצא בדרום, באזור הולסטרוזן, הפך גם הוא לחלק מבית הספר האוניברסיטאי. בית החולים, שנוסד בשנת 1909, הפך בשנת 1963 לפקולטה הרפואית השנייה של אוניברסיטת מינסטר, בשנת 1967 הועבר לאוניברסיטת רוהר בוכום, שהוקמה באותה תקופה, ולבסוף, בשנת 1972, הפך לחלק מ-Gesamthochschule Essen. כך בית הספר הגבוה של אסן, יחד עם Gesamthochschule של דיסלדורף, הפכו ל- Gesamthochschule היחידים בנורדריין-וסטפאליה שנכלל בהם בית חולים אוניברסיטאי.
בשנת 1972, חלק מ-Folkwang-Hochschule (היום אוניברסיטת פולקוואנג לאמנויות) הוכפף ל-Universität-Gesamthochschule Essen, אך הופרד בשנת 2007, אם כי בנייניו עדיין ממוקמים בקמפוס של אוניברסיטת אסן.
בנוסף, לבית הספר האוניברסיטאי הגבוה צורף "בית הספר הגבוה לחינוך של אסן" (Pädagogische Hochschule Essen) הממוקם ברוּטֵנשַייד; "בית הספר הגבוה להנדסת מכונות" ("Fachhochschule für Maschinenbau") בשוּטצֵנבַאן ו"בית הספר הגבוה לבנייה" ("Fachhochschule für Bauwesen") ברובע מוֹלטקֵה. חוץ מבנייני בית הספר לחינוך, כל המבנים משמשים כיום את האוניברסיטה.
עם הזמן בית הספר האוניברסיטאי התפתח לאוניברסיטה מן השורה.
היסטוריה > מיזוג האוניברסיטאות

מיזוג האוניברסיטאות הוצע לממשלה האזורית על ידי נשיאי שתי האוניברסיטאות כדי לאחד כוחות ולהשתמש בפוטנציאל משותף. אף על פי כן, הדיון בבפרטי התהליך לא היה קל. מבחינה משפטית, המיזוג עוגן בחוק של Landtag של נורדריין-וסטפאליה מיום 18 בדצמבר 2002.
לאחר איחוד האוניברסיטאות חולקו תחומי הלימוד כדלקמן: רפואה וחינוך נלמדים באסן, הנדסה ומדעי החברה – בדויסבורג. תוכניות כמו מדעי המחשב וכלכלה קיימות בשני הקמפוסים. בחלק מהמקרים על התלמידים להשתתף בקורסים בשני הקמפוסים. אוטובוס שאטל אוניברסיטאי נוסע בקביעות בין הקמפוסים.
ספריית האוניברסיטה מורכבת משש תת-ספריות ייעודיות השוכנות בשתי הערים. בשנת 2008 נפתח בניין חדש של הפקולטה לכימיה (S07) בקמפוס אסן, בו נמצאים למעלה ממאה מעבדות מודרניות. כחלק מהארגון מחדש הועבר הגן הבוטני של האוניברסיטה לגרוגה - פארק (Grugapark) באסן.
בשנת 2016 נכללה האוניברסיטה ברשימת Times Higher Education בין 250 הטובות בעולם. באותה שנה הוא דורג במקום ה-17 ברשימת האוניברסיטאות הטובות ביותר שקיימות פחות מ־50 שנה.
האוניברסיטה משתתפת בתוכנית ארסמוס. היא גם חלק מרשת האוניברסיטאות האירופיות AURORA.
מבנה ניהולי

כיום, באוניברסיטה קיימות 12 פקולטות:
הפקולטה למדעי הרוח
הפקולטה למדעי החברה
הפקולטה לחינוך
הפקולטה לאמנות ועיצוב
הפקולטה לעסקים וכלכלה
בית הספר למנהל ע"ש מרקטור
הפקולטה למתמטיקה
הפקולטה לפיזיקה
הפקולטה לכימיה
הפקולטה לביולוגיה וגאוגרפיה
הפקולטה להנדסה
המחלקה למדעי הבניין
המחלקה להנדסת חשמל וטכנולוגיית מידע
המחלקה למדעי המחשב ומדעים קוגניטיביים
פקולטה לרפואה
בסך הכל קיימות באוניברסיטה 244 תוכניות לימוד.
מחקר > תחומי מפתח

האוניברסיטה שמה דגש על ארבעה תחומי מחקר עיקריים:
ננוטכנולוגיה
ביו-רפואה
מערכות עירוניות (Urbane Systeme)
שינויים בחברה המודרנית (Wandel von Gegenwartsgesellschaften)
על-פי המרכז הגרמני לפיתוח אוניברסיטאות (Centrum für Hochschulentwicklung), בשנת 2009 פעילות המחקר בתחומים הבאים הוכרה כמשמעותית ודורגה גבוה בקרב האוניברסיטאות הגרמניות:
מנהל עסקים (הפקולטה לכלכלה)
חינוך (סגל מדעי החינוך)
מתמטיקה (הפקולטה למתמטיקה)
מחקר > מכונים מדעיים מרכזיים

ברית המחקר במזרח אסיה (Alliance for Research on East Asia" ,AREA Ruhr", הברית למחקר על מזרח אסיה, יחד עם אוניברסיטת Ruhr בבוכום)
המכון ללימודי מזרח אסיה ("Institut für Ostasienwissenschaften", "IN-EAST")
מכון ארווין האן לתהודה מגנטית ("Erwin L. Hahn Institute für Magnetresonanz", יחד עם אוניברסיטת ניימכן)
המכון למתמטיקה ניסיונית (IEM)
המרכז הבינתחומי ללימודי שילוב והגירה (InZentIm)
המרכז הבינתחומי לננו-אנליסטיקה (ICAN)
המרכז הבינתחומי למחקר חינוכי (IZfB)
המכון התרבותי והמדעי של אסן (בשיתוף עם אוניברסיטאות בוכום ודורטמונד)
המכון הגרמני-צרפתי לאוטומציה ורובוטיקה (IAR)
המרכז למדעים וסימולציות חישוביות (CCSS)
המרכז לחקר מים וסביבה (ZWU)
המרכז לחקר שיתופי פעולה גלובלי (нем. "Käte Hamburger Kolleg")
המרכז לחקר כלכלת הבריאות (CINCH)
מרכז לוגיסטיקה ותחבורה (ZLV)
המרכז לביוטכנולוגיה רפואית (ZMB)
המרכז לשילוב ננו (CeNIDE)
המרכז למחקר אמפירי בחינוך (ZeB)
מכללת אסן ללימודי מגדר (нем. "Essener Kolleg für Geschlechterforschung", EKfG)
מחקר > מוסדות קשורים

paluno, מכון רוהר לתוכנה
המרכז לחקר הטקסטיל הצפון-מערבי הגרמני (DTNW)
המרכז לפיתוח מערכות ספינות ומערכות תובלה (DST)
מרכז המחקר הכלכלי באסיה ואזור האוקיינוס השקט (FIP)
המכון לטכנולוגיית אנרגיה וסביבה (IUTA)
המכון לטכנולוגיה סלולרית ולוויינית (IMST)
המכון לקידום בריאות ומניעת מחלות (IPG)
מכון לחקר המים במזרח ריין-וסטפאליה
מכון ריין-רהר למחקר חברתי וייעוץ מדיניות (RISP)
מכון סולומון לודוויג שטיינהיים להיסטוריה יהודית-גרמנית (StI)
מרכז טכנולוגיה לתאי דלק (ZBT)
רקטורים

ינואר 2003–ספטמבר 2003 – היינר קלפנר (יוזם התאחדות האוניברסיטאות)
אוקטובר 2003–מרץ 2008 – לותר צכלין (הרקטור הראשון)
החל מאפריל 2008 – אולריך רדטקה
ראו גם

חבל הרוהר
אומלו

| --- | --- |
בית טיפוסי באומלו
בית טיפוסי באומלו
 מדינה:  גאורגיה גאורגיה
 מחוז:  קאחתי
 נפה:  נפת אחמטה
 חבל ארץ:  תושתי
 שפה רשמית:  גאורגית 
 גובה:  1,880 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  37 (2014)
 קואורדינטות:  42°22′14″N 45°37′57″E﻿ / ﻿42.370555555556°N 45.6325°E﻿ / 42.370555555556; 45.6325 
 אזור זמן:  UTC +4
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גאורגיה מוגדלת) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור אומלו(למפת גאורגיה רגילה) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור אומלו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוֹמָלוֹ (בגאורגית: ომალო) הוא כפר קטן באזור תושתי שבמחוז קאחתי במזרח גאורגיה. בגלל גובהו הרב והמחסור בדרכי הגעה נוחות, אומלו מבודד משאר גאורגיה מרבית ימות השנה. בחודשי החורף הכפר ננטש על ידי רוב המשפחות ורק בודדים נשארים לשמור על הכפר. הכפרים הסמוכים אליו הם שנאכו במרחק שעתיים הליכה ודרתלו במרחק של 5 שעות הליכה. הדרך היחידה שמוליכה אל הכפר היא דרך מעבר הרי אבנו בגובה 2,850 מטרים. המקום שימש כמקלט למקומיים בזמן מלחמה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בגאורגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אה"מ די (1832)

| --- | --- |

אה"מ "דִּי", הדפס מ-1857 באוסף המוזיאון הימי הלאומי בגריניץ'
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית משוטות מלחמתית
 צי:  הצי המלכותי הבריטי הצי המלכותי הבריטי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בווּליץ'
 הוזמנה:  4 באפריל 1827
 תחילת הבנייה:  אוקטובר 1829
 הושקה:  5 באפריל 1832
 תקופת הפעילות:  9 ביוני 1832 – 17 ביוני 1871 (39 שנים)
 אחריתה:  נגרטה במספנת הצי בשירנס, 1871
 מידות
 הֶדְחֶק:  922 טון
 תפוסה:  704 טון לפי מידת התפוסה הבריטית הישנה
 אורך:  50.8 מ'
 רוחב:  9.3 מ'
 עומק הספנה:  5.0 מ'
 שוקע:  3.5 מ'
 נתונים טכניים
 מהירות:  8 קשרים (מהירות מרבית)
 מספר תרנים:  2
 סוג המעטה:  מעטה סלופ
 הנעה:  מנוע קיטור 2 צילינדרים מתוצרת מוּדסלי, הספק נומינלי 200 כוחות סוס
 צורת הנעה:  משוטות ומפרשי עזר
 אמצעי לחימה
 חימוש:  2 תותחי 18 ליטראות; אחר כך 6 תותחי 32 ליטראות סובבים על מקבע; לקראת סוף שירותה 4 תותחי 32 ליטראות סובבים ותותח 10 אינץ' לירי פגזים
דגם המנוע של אה"מ "די", נבנה על ידי הנרי מודסלי בשנים 1827–1832. מאוספי מוזיאון המדע בלונדון
אוניית הוד מלכותו "דִּי" (באנגלית: HMS Dee) הייתה אוניית משוטה של הצי המלכותי הבריטי שהושקה ב-1832, והיא אוניית המשוטה הראשונה שבנה הצי הבריטי מן המסד. קדמו לה אוניות משוטה אחדות שהיו במקורן אוניות מפרשים והוסבו במהלך שירותן או תוך כדי בנייתן לאוניות משוטה. "דִּי" אומנם תוכננה במקור כאוניית מפרשים מלחמתית – סלופ-בריג מדגם "צֶ'רוֹקי" (אנ'), אך תוכניותיה שונו עוד לפני התחלת הבנייה, ועם סיומה היא סווגה כ"ספינת קיטור" (SV, Steam Vessel) ולימים כ"ספינת קיטור דגם 2" (SV2). במאי 1842 הוסבה האונייה לנושאת גייסות (אנ'), ב-1846 ל"סלופ דגם 2", וב-1868 לאוניית אספקה (אנ'). אה"מ "דִּי" הוצאה מהשירות ונגרטה במספנת הצי בשירנס (אנ') ב-1871.
מבנה האונייה ומידותיה

אה"מ "דִּי" נבנתה במספנת הצי בווּלִיץ' (אנ'), שדריתה הונחה באוקטובר 1829 והיא הושקה ב-5 באפריל 1832. אורך סיפון התותחים שלה היה "166-7 רגל (50.8 מ') ואורך התפוסה "146-6 רגל (44.7 מ'). רוחבה המרבי "½30-4 רגל (9. 3 מ') ורוחב התפוסה "½-30 רגל (9.2 מ'). עומק הספנה (אנ') "16-4 רגל (5 מ'), השוקע הקדמי והאחורי "11-6 רגל (3.5 מ'). התפוסה (לפי שיטת המדידה הישנה) 704 טון וההדחק 907 טון.
מכונותיה של אה"מ "דִּי" תוכננו ויוצרו על ידי חברת מוּדְסְלִי (אנ') מלֶמְבֶּת' (אנ'). הותקנו בה שני דודי צינורות אש (אנ') מרובעים, שסיפקו קיטור בלחץ מנומטרי של 3.5 ליברות (0.24 אטמוספירות). המנוע היה מסוג זרועות צדיות אנכי, 2 צילינדרים, חד-דרגתי, בעל הספק נומינלי של 200 כוח סוס, קוטר כל צילינדר 54 אינץ' (1.4 מ') ואורך המהלך 60 אינץ' (1.52 מ'). המנוע סובב שתי משוטות (paddlewheels) בקוטר 20 רגל (6.1 מ'). במוזיאון המדע בלונדון מצוי דֶּגֶם בקנה-מידה 1:32 של מנוע הקיטור של אה"מ "דִּי" שהוכן על ידי המהנדס הנרי מוּדְסְלִי בשנים 1827–1832. במהירות של 18 סיבובים לדקה העניקו המשוטות לאונייה מהירות מרבית של 8 קשרים (15 קמ"ש). ב-1856 נוסה באה"מ "דִּי" וביכטת הקיטור של האדמירליות אה"מ "בְּלֶק אִיגְל" מַשְּׁחֵן (אנ') שפיתח ג' וות'רד (J. Wethered). המַשְּׁחֵן הביא לחיסכון של 18% בתצרוכת הפחם של "בְּלֶק אִיגְל" ו-31% בזו של אה"מ "דִּי".
מבנה האונייה ומידותיה > החימוש

חימושה של האונייה כלל שני תותחי 18-ליטראות נטעני-לוע וחלקי-קדח על מִקְבָּעִים סובבים (pivot mount)(אנ'), משקל כל תותח 22 כיכר אנגלי (cwt) (1,117 ק"ג). זמן קצר אחר כך הם הוחלפו בשישה תותחי 32-ליטראות נטעני-לוע, חלקי-קדח על מִקְבָּעִים סובבים, ארבעה במשקל 63 כיכרים (3,200 ק"ג) ושניים במשקל 56 כיכרים (2,844 ק"ג). לקראת סוף שירותה הוחלפו שני תותחי 56 הכיכרים בתותח 10-אינץ' ומשקל 86 כיכרים שֶׁיָּרָה פגזים. ב-1868 הוסבה אה"מ "דִּי" לאוניית אספקה וכל תותחיה פורקו.
קורות שירותה בצי > תקופת השירות הראשונה

מפקדה הראשון של אה"מ "דִּי" היה קומנדר רוברט אוליבר (Oliver). עם כניסתה לשירות היא צורפה לאסקדרון שהטיל יחד עם שייטת צרפתית הסגר על נמלי הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה (הולנד). ההסגר בא בתגובה לסירובה של הולנד לקבל את החלטת ועידת לונדון של 1830 ולהכיר בעצמאותה של בלגיה שמרדה בה. צבא הולנדי פלש באוגוסט 1831 לבלגיה אך נסוג אחרי עשרה ימים, וההסגר הסתיים למעשה ב-23 בדצמבר 1832 עם השתלטות צבא צרפתי על מצודת אנטוורפן שהוחזקה על ידי חיל מצב הולנדי. השייטת הבריטית כללה 7 אוניות קו, 10 פריגטות וסלופים ושתי אוניות קיטור – "דִּי" ו"רַדַמָנְתוּס" (אנ'). עם סיום ההסגר הוצבה אה"מ "דִּי" בפיקודו של קומנדר אדוארד סטנלי (Stanley) בצי מימי המולדת. ב-29 במאי 1834 נשלחה לתחנת הצי של צפון אמריקה ואיי הודו המערבית (אנ') בפיקודו של קומנדר ויליאם רמזי (Ramsay). היא שבה לאנגליה והושבתה באפריל 1837.
קורות שירותה בצי > תקופת השירות השנייה

"דִּי" החלה את תקופת שירותה השנייה בפברואר 1838 בפיקודו של קומנדר ג'וזף שירר (Shearer), והוצבה בתחנת הצי בחוף הדרום מזרחי של אמריקה. היא שבה לאנגליה והושבתה במאי 1841.
קורות שירותה בצי > ההסבה לנושאת גייסות

בדצמבר 1841 הוכנסה האונייה למספנת הצי בשירנס והוסבה למובלת גייסות. השלב הראשון של העבודות הסתיים ביוני 1842 בעלות של 6,939 ליש"ט. היא הוחזרה לשירות פעיל תחת פיקודו של רב חובלים תומאס דרייבר ב-26 במאי 1842. השלב השני של הסבת האונייה נעשה במספנת הצי בווּליץ' מיוני עד ספטמבר 1842, בעלות של 5,461 ליש"ט. במרץ 1846 הובילה "דִּי" אספקת מזון לעיר החוף האירית סלייגו, בעקבות הרעב הגדול שפקד את אירלנד. ב-18 במאי 1848 נמסר הפיקוד על האונייה לרב החובלים ג'ורג' פילמר (Filmer), והיא נשלחה לתחנת הצי בכף התקווה הטובה (אנ'). ב-14 בספטמבר 1852 עבר הפיקוד לידי לוטננט ג'ורג' טי.סי. סמית'. האונייה שבה לאנגליה באמצע 1854.
קורות שירותה בצי > ההסבה לאוניית אספקה

בחודשים נובמבר ודצמבר 1854 הוסבה "דִּי" לאוניית אספקה במספנת הצי בפורטסמות' (אנ') בעלות של 860 ליש"ט. היא הוחזרה לשירות פעיל ב-23 בנובמבר 1854 בפיקודו של רב חובלים תומאס סי. פאלן (Pullen). ב-1860 הושבתה. ב-12 ביוני 1863 הוחזרה לשירות כאוניית אספקה בפיקודו של רב חובלים ג'ורג' ריימונד (Raymond). ב-14 באוקטובר 1869 קיבל בווּליץ' את הפיקוד על האונייה רב חובלים ג'ורג' ווֹטרס (Waters).
קורות שירותה בצי > הוצאתה משורות הצי וגריטתה

ב-17 ביוני 1871 הוצאה "דִּי" ממצבת אוניות הצי. היא נגרטה במספנת הצי בשירנס באוקטובר 1871.