stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'וצ'ה
השפעה על הכלכלה

בשנים 1957 - 1961 תוכנית החומש תיעדפה במקום גבוה את שיקומן של תעשיות מרכזיות שנהרסו במלחמה ומיקמה את מוצרי הצריכה בסוף טבלת העדיפויות. ההטיה לכיוון בנייתן מחדש של התעשיות העיקריות "בשילוב סיוע גדול וחסר תקדים מברית המועצות, דחף את הכלכלה לשיעורי צמיחה גבוהים בשנות ה-50 ובשנות ה-60"[דרוש מקור]. בעוד שמוצרי צריכה יום-יומיים כגון עטים ושעונים היו נדירים בצפון-קוריאה שלפני המלחמה בשנת 1949, באמצע שנות ה-60 כלכלת צפון-קוריאה צמחה מהר יותר מזו של קוריאה הדרומית.
תחת הצ'וצ'ה, מטרתה הכלכלית של קוריאה הצפונית השתנתה ל"בניית מדינה שופעת וחזקה שיכולה לערוב לחופש של עמנו". קים איל-סונג הציע להגן על החופש של הכלכלה הלאומית באמצעות הסתמכות על משאבים פנימיים ושאיפה לעצמאות ממשאבים זרים. בהיצמדות לעקרונות הצ'וצ'ה של חופש ועצמאות פוליטיים וכן עצמאות ואי תלות בכלכלה, כפי שהעקרונות האלו שורטטו בידי קים איל-סונג ב-1965, המדינה בודדה את עצמה משאר העולם[דרוש מקור]. לקוריאה הצפונית היה מספר מועט של קשרים דיפלומטים עם עמים אחרים, עד להתמוטטותו של הגוש הסובייטי, שהכריח אותה ליצור קשרים חדשים.
ראוי לציין שרעיון העצמאות וחוסר התלות הכלכלית היה שונה ממדינות אחרות שניתקו עצמן מהכלכלה העולמית, וכלכלותיהן חוו האטה או הידרדרות. כלכלתה של קוריאה הצפונית לא חוותה האטה אלא צמיחה עד שנות ה-80.
תאורטית, יציאתה של קוריאה הצפונית מהכלכלה העולמית נועדה ליצור אי תלות ועצמאות ממדינות אחרות. בפועל, לעומת זאת, האומה הצפון-קוריאנית נאלצה להסתמך על סיוע מברית המועצות, ומאוחר יותר מסין, לצורך תמיכה במחייתה. דוגמה אחת של הצורך בסיוע חיצוני אירעה ב-1986, כשקים איל סונג הציב יעד ייצור של עשרה מיליוני טונות של תבואה. כאשר התוכנית נכשלה והמדינה ייצרה ארבעה מיליוני טונות תבואה בלבד, היא פנתה לסיוע חיצוני לצורך קבלת שני מיליוני טונות תבואה נוספים. בעזרת ששת מיליוני טונות התבואה הצליחה המדינה לספק את כמות המזון המינימלית להזנת האוכלוסייה.
השפעה על הכלכלה > שנות ה-90 ואילך

המשבר הכלכלי של קוריאה הצפונית המשיך במהלך שנות ה-90. "מרבית האשמה יוחסה לא למערכת הסוציאליסטית המגושמת של קוריאה הצפונית, אלא ל'התמוטטות המדינות הסוציאליסטיות והשווקים הסוציאליסטים בעולם', ש'הרסו' שותפות סחר רבות של פיונגיאנג והסכמים". נפילתו של השוק הסוציאליסטי ושותפים למסחר הובילו את קוריאה הצפונית למשבר שלא ניתן היה להשתלט עליו במסגרת גבולות הכלכלה הפנימית. כתוצאה, בסתירה לפילוסופיית האוטרקיה של הצ'וצ'ה, ייסדה קוריאה הצפונית את אזור הכלכלה והסחר הפתוח Najin-Sonbong במהלך אמצע שנות ה-90.
משקיעים חיצוניים מהונג-קונג, בריטניה, יפן, צרפת, קוריאה הדרומית, ארצות הברית וארצות נוספות פתחו מתקני ייצור בקוריאה הצפונית. במקביל פתחה קוריאה הצפונית את אזור התעשייה שליד העיר קאסונג (Kaesŏng) לייצוא עד שנת 2010, בה אכפה קוריאה הדרומית סנקציות כלכליות לאחר עליית השמרנים בדרום ב-2008 וההטבעה של ספינה מלחמה דרום קוריאנית.
עיקרון הצ'וצ'ה השלישי, העוסק בהסתמכות עצמית על ההגנה הלאומית, ובמיוחד אחרי יישום מדיניות הסונגון (קדימות לצבא העם) בידי קים ג'ונג-איל, גרם לקוריאה הצפונית להוציא חלק משמעותי מתקציבה לצרכים צבאיים והקטין את כמות ההון שיכלה לשמש לצורך פיתוח כלכלי. מוערך כי כ-25% מתקציבה השנתי של קוריאה הצפונית הולך לצרכים צבאיים.
מעמד חברתי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ביקורת

ארגוני זכויות אדם ופרשנים פוליטיים כמו בריאן ריינולדס מאיירס מדווחים בקביעות כי המצב הממשי בקוריאה הצפונית אינו תואם כלל את עקרונות הצ'וצ'ה ומצטטים את העובדה שכלכלת קוריאה הצפונית הסתמכה משמעותית על ייבוא וסיוע חיצוני, הן לפני והן אחרי התמוטטות גוש המסחר הקומוניסטי. בנוסף טענו הביקורות שלדעתו של העם הצפון קוריאני לא היה משקל בקבלת החלטות. תאורטיקן הצ'וצ'ה הבכיר הואנג ג'אנג יופ הוסיף את קולו לביקורות הללו לאחר שערק לקוריאה הדרומית, למרות שעדיין האמין ברעיון הצ'וצ'ה, כפי שהבין אותו.
הד"ר למדע המדינה האן ס. פארק, בספרו North Korea: The Politics of Unconventional Wisdom משנת 2002 והתאולוג תומאס ג'יי. באלק בספרו Juche: A Christian Study of North Korea's State Religion מ-1999 השוו שניהם את הצ'וצ'ה לדת פוליטית.
ביקורת > צ'וצ'ה כאידאולוגיית חזית המסתירה השקפת עולם לאומנית

בריאן ריינולדס מאיירס בספרו The Cleanest Race דוחה את הטענה שהצ'וצ'ה היא האידאולוגיה הצפון קוריאנית העיקרית. הוא מתייחס להערצה הציבורית לרעיון הצ'וצ'ה ככזו שנועדה להטעות זרים ומצביע על כך שהחוקה האחרונה של קוריאה הצפונית, משנת 2009, השמיטה כל אזכור לקומוניזם. מאיירס טען שהצ'וצ'ה היא זיוף שפותח כדי לתאר את קים איל-סונג כהוגה פוליטי, בדומה למאו דזה-דונג.
לפי The Cleanest Race, ממשלת קוריאה הצפונית הוקמה כימין קיצוני ולא כשמאל קיצוני, בשל מדיניות ה"צבא קודם", הגזענות והפחד מזרים, כפי שבאו לידי ביטוי בניסיון הלינץ' של הדיפלומטים האפרו-קובניים וההפלות בכפייה של נשים צפון קוריאניות שהרו מסינים אתניים.
צ'וצ'ה מחוץ לקוריאה הצפונית

במהלך המלחמה הקרה, קוריאה הצפונית קידמה את הצ'וצ'ה ואת עיקרון ה"הסתמכות העצמית" כדרך עבור מדינות אחרות, בייחוד מדינות העולם השלישי, לפיתוח כלכלתן. זה הסתיים בהפיכה צבאית באינדונזיה. נשיא רומניה ניקולאה צ'אושסקו התרשם מהניידות האידאולוגית בקוריאה הצפונית במהלך ביקורו באסיה ב-1971 וזמן קצר לאחר מכן החל בתוכנית לפיתוח עירוני ברומניה (אנ') בעלת מאפיינים דומים לצ'וצ'ה.
הממשלה הצפון קוריאנית אירחה את הסמינר הבינלאומי הראשון בנושא צ'וצ'ה בספטמבר 1977. Korean Central News Agency, סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית, ו-Voice of Korea, הרדיו הצפון-קוריאני, מתייחסות לעיתים לטענות של קבוצות לימוד ומחקר בנושא הצ'וצ'ה ממדינות אחרות. שתיים מהקבוצות הבולטות ביותר בתחום הן International Institute of the Juche Idea ביפן ו-Korean Friendship Association, ארגון בינלאומי המונהג בידי אזרח ספרדי. קבוצות לימוד אחרות בנושא הצ'וצ'ה לא מתפרסמות מחוץ לתקשורת הצפון-קוריאנית ושיעור פעילותן, ככל שהוא קיים, אינו ברור. קים ג'ונג איל הדגיש כי מדינות אחרות אינן צריכות ליישם את הצ'וצ'ה בצורה זהה לקוריאה הצפונית, אלא צריכות להשתמש בשיטות המתאימות למצב.
לוח צ'וצ'ה

הממשלה הצפון קוריאנית וארגונים הקשורים אליה משתמשים בשילוב של הלוח הגרגוריאני עם שנת צ'וצ'ה המבוססת על תאריך ה-15 באפריל 1912, תאריך הולדתו של קים איל-סונג, כשנה 1. הלוח הוצג לראשונה בשנת 1997. החודשים זהים לחודשי הלוח הגרגוריאני הרגיל. במקרים רבים, שנת הצ'וצ'ה מצוינת לאחר שנת הספירה, לדוגמה "27 ביוני 2007 צ'וצ'ה 96". אבל בפרסומים הצפון קוריאנים שנת הצ'וצ'ה לרוב מצוינת לפני שנת הספירה המתאימה, כך לדוגמה: "צ'וצ'ה 96 (2007)".
לוחות שנה המבוססים על עידנים פוליטיים ניתן למצוא גם בשיטה היפנית לתיארוך מבוסס עידן (nengō (אנ')) ובלוח מינגו (אנ') ברפובליקה הסינית (טאיוואן), למרות ששני לוחות אלו אינם מבוססים על לידתו של אדם ספציפי, כמו בלוח הגרגוריאני ובלוח צ'וצ'ה.
באוגוסט 1997 הוועידה העממית המרכזית של קוריאה הצפונית הכריזה על הסדרה של נושא השימוש בלוח עידן הצ'וצ'ה (ספירת שנים משנת 1912 בה נולד קים איל סונג). התקנות החדשות קובעות כי עבור תאריכים לפני שנת 1912 ייעשה שימוש בלוח הגרגוריאני בלבד, כך שאין שנת צ'וצ'ה "שלילית" או ספירה "לפני צ'וצ'ה". ביקורות על הצ'וצ'ה טוענות כי "שיטת התיארוך של הצ'וצ'ה", המבוססת על תאריך לידתו של אדם במקום על עידן פוליטי, משקפת מסורת שושלתית בה שמות העידנים נקראים על שם קיסרי יפן וסין, כמו גם הקיסרים הקוריאנים, שהשתמשו גם כן בשיטה בעבר.
ראו גם

מערכת המשפט בקוריאה הצפונית
חוקת קוריאה הצפונית
עשרת העקרונות להקמתה של מערכת אידאולוגית מרכזית
מוזיאון שלוש המהפכות
הערות שוליים

1 2 3  French, Paul, 1966-, North Korea : state of paranoia, London: Zed Books, 2014
1 2 3  Juche Idea: Answers to Hundred Questions. Pyongyang: Foreign Languages Publishing House. 2014.
↑  בניית המדינה
↑  היות שממשלת קוריאה הצפונית לא מתירה הטלת ספק בעקרונות הצ'וצ'ה, די לה באמירה שהחלטה מסוימת תואמת את הצ'וצ'ה כדי להצדיקה.
↑  הגנה עצמית משמעותה הסתמכות עצמית בתחום ההגנה - יכולת להגן על עצמה מבלי להזדקק לסיוע זר.
1 2  Victor Cha (2009). The Impossible State: North Korea Past and Future. Vintage Books
↑  Kim Jong Il: The Great Man. Pyongyang: Foreign Languages Publishing House. 2012.
↑  דקלה ארינוס, השיגור בקוריאה הצפונית: בין לוויינים, טילים והישרדות המשטר, iAsia, ה-8 במאי 2013
↑  North Korea: The Politics of Unconventional Wisdom, אתר Lynne Rienner Publishers
↑  Charles K. Armstrong,‏ North Korea: the Politics of Unconventional Wisdom., ‏The Free Library, ‏2004
Discussion of why Juche is classified as a major world religion, אתר Adherents, ‏23 באפריל 2005
↑  Colin Marshall‏, Immersion in propaganda, race-based nationalism and the un-figure-outable vortex of Juche Thought: Colin Marshall talks to B.R. Myers, author of The Cleanest Race: How North Koreans See Themselves and Why it Matters, ‏3 Quarks Daily‏, 12 באפריל 2010
↑  Michael Rank, ‏Lifting the cloak on North Korean secrecy, ‏Asia Times, ‏10 באפריל 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4378516-5 
תמונת לווין של חצי האי הקוריאני בלילה, שנת 2012. ניתן לראות אורות מערים דרום קוריאניות וסיניות, ואילו קוריאה הצפונית ברובה חשוכה. כתם האור במרכז המדינה הוא הבירה פיונגיאנג.
לסטר פירסון

לסטר בולס "מייק" פירסון (באנגלית: Lester Bowles "Mike" Pearson;‏ 23 באפריל 1897 – 27 בדצמבר 1972) היה פוליטיקאי, היסטוריון ודיפלומט קנדי שזכה בפרס נובל לשלום ב-1957 על הקמת כוח החירום הבינלאומי של האומות המאוחדות שנוצר לצורך פתרון משבר סואץ. הוא כיהן כראש ממשלתה ה-14 של קנדה בין ה-22 באפריל 1963 ועד ה-20 באפריל 1968 מטעם המפלגה הליברלית. בתקופת שלטונו הוכרז דגל עלה האֶדֶר כדגלה הרשמי של קנדה, נוסד מסדר קנדה והונהגו ביטוח בריאות ממלכתי וביטוח פנסיה לכל אזרחי המדינה. הממשלה בראשותו עיגנה את מעמד האישה בחקיקה, הורידה הגבלות על ההגירה ופעלה להעמקת השילוב של דוברי הצרפתית בחברה ובממשל של הפדרציה בין היתר על ידי קבלת הצרפתית כשפה רשמית בקנדה. בשל פעולות אלה ובשל פעילותו הנמרצת במסגרת האומות המאוחדות נחשב לאחד הקנדים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
ביוגרפיה

פירסון נולד באונטריו, בפרוור של טורונטו. הוא למד בקולג' של אוניברסיטת טורונטו. בעת לימודיו באוניברסיטה היה ספורטאי מצטיין ושיחק בנבחרות הרוגבי והכדורסל המקומיות. הוא היה פעיל גם בקבוצות לקרוס וכדור בסיס ושיחק גולף וטניס.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 התנדב לשמש ככוח עזר רפואי בטורונטו, ב-1915 הועבר למצרים וליוון במסגרת כוחות חיל הרפואה והתקדם לדרגת לוטננט (סגן). ב-1918 הוצב בחיל האוויר הקנדי ונשלח ללמוד טיס באנגליה, הוא שרד התרסקות של מטוסו, אך נפצע כאשר פגע בו אוטובוס בלונדון והוחזר לקנדה כנכה מלחמה. בעת שירותו הצבאי דבק בו הכינוי "מייק".
לאחר המלחמה סיים תואר בוגר אוניברסיטה והמשיך לאוניברסיטת אוקספורד במלגת הצטיינות ולמד היסטוריה מודרנית. במהלך שהותו באוקספורד התבלט ככוכב נבחרת ההוקי קרח של האוניברסיטה. ב-1925 השלים תואר מוסמך וחזר לקנדה. הוא קיבל משרת הוראה באוניברסיטת טורונטו ונשא לאשה את מריון מודי (Maryon Moody ;1901-1989), אחת מתלמידותיו. לזוג נולדו בן ובת.
ב-1927 זכה להצלחה יוצאת דופן במבחני שירות החוץ של קנדה והתקבל לעבודה במשרד החוץ הקנדי.
ביוגרפיה > דיפלומט

בשנות ה-30 הוצב בלונדון. במהלך מלחמת העולם השנייה היה שני בהיררכיית השגרירות הקנדית בעיר ועסק בהגשת סיוע לפליטים. ב-1942 הועבר לשרת כקונסול דיפלומטי בוושינגטון די. סי. בין ה-1 בינואר 1945 ועד ספטמבר 1946 היה שגריר קנדה בארצות הברית. הוא כמעט והפך ליו"ר הראשון של האו"ם, אך מועמדותו נפסלה בשל הצבעת ברית המועצות.
ב-1947 כיהן בראשות "ועדת אד-הוק" של האו"ם שגיבשה את תוכנית החלוקה של ארץ ישראל.
ב-1948 מונה לתפקיד שר חוץ בממשלתו של לואי סן-לורן. במסגרת תפקידו חתם על הצטרפות קנדה לברית נאט"ו וכיהן כיו"ר הארגון בין 1951 ל-1952.
ביוגרפיה > משבר סואץ

בנובמבר 1956 נחלץ, לדברי ועדת פרס נובל, "לעזרת העולם" ובתפקידו כנשיא המושב השביעי של העצרת הכללית של האומות המאוחדות נסע לתווך בין מצריים לבין אנגליה וצרפת על מנת לאפשר מעבר חופשי בתעלת סואץ ולהפסיק את הקרבות בסיני. הוא הציע להקים כוח חירום בינלאומי לשמירת השלום באזור, שיפעל תחת דגל האו"ם (UNEF) ונחשב לפיכך ל"אבי הכוחות לשמירת השלום של האו"ם".
על מאמציו והצלחתו הוענק לו פרס נובל לשלום בשנת 1957.
בעת הדיונים נשא פירסון את דגלה של קנדה באותה עת, נס קנדה האדום, בו משובץ בפינתו השמאלית העליונה דגל אנגליה. הדבר עורר חוסר אמון ראשוני מצד המצרים שלא הבינו כיצד יוכל להיות מתווך אובייקטיבי, כאשר דגלו נושא את דגל אחד הצדדים בסכסוך. פירסון נאלץ לעמול על מנת להוכיח למצרים את עצמאותה של קנדה וחוסר תלותה באנגליה. עם זאת, באותה עת גמלה בליבו ההחלטה שלקנדה חייב להיות דגל לאומי נפרד, שאינו נושא עליו סמל של אומה אחרת.
ביוגרפיה > ראשות המפלגה והממשלה

ב-1958 נבחר פירסון ליו"ר המפלגה הליברלית לאחר כישלונה בבחירות (לראשונה מזה 20 שנה). מיד לאחר מכן הפסיד הפסד צורב לג'ון דיפנבייקר, מנהיג המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית בבחירות שיזם האחרון באותה שנה על מנת לבסס את הרוב שלו.
ב-1960 כינס ועידת מחשבה בקינגסטון, רבות מתוצאות אותה ועידה יהוו בסיס למדיניותו כשיהיה לראש ממשלה.
ב-1962 הצליח לדחוק את דיפנבייקר לממשלת מיעוט. בפברואר 1963 ניצל את הסכסוך הפנים-מפלגתי במפלגה השלטת על דרישת ארצות הברית להכניס נשק גרעיני לקנדה ופעל לפירוק הקואליציה של דיפנבייקר. בבחירות שנערכו מיד לאחר מכן זכה, אך ברוב לא מספק שחייב אותו להקים ממשלה קואליציונית.
פירסון, בניגוד בולט לדיפנבייקר, ראה בארצות הברית (ולא בבריטניה) את בעלת בריתה הטבעית של קנדה, הוא אף לא ראה צורך במונרכיה וביקש להבדל מממלכות חבר העמים הבריטי.
אחד מצעדיה הראשונים של ממשלתו היה הצעה לדגל חדש לקנדה שיבליט את עצמאותה. דיפנבייקר, מנהיג האופוזיציה הוביל כנגד ההצעה דיון ציבורי טעון ויצרי שנקרא דיון הדגל הגדול, אך הפסיד במאבקו זה ובראשית 1965 נקבע דגל עלה האדר כדגלה הרשמי של קנדה.
הממשלה בראשותו חוקקה מספר חוקים שהרחיבו את מדיניות הרווחה כגון חוק בריאות ממלכתי, הלוואות לסטודנטים, ביטוח פנסיה ממלכתית וקביעת שבוע עבודה בן 40 שעות.
למרות תמיכתו בחוזה ההגנה עם ארצות הברית (במסגרתו הסכים לחימוש גרעיני לטילים המוצבים על אדמתה של קנדה), סירב בתוקף למשלוח חיילים קנדיים למלחמת וייטנאם.
ועדה שכינס דנה במעמד האישה ועיגנה את השוויון בחקיקה. ועדה אחרת דנה בסכסוך בין דוברי הצרפתית ודוברי האנגלית וקבעה את הצרפתית כשפה רשמית בקנדה. פעילות נוספת בתחום זכויות האדם הייתה ביטול כל המגבלות הגזעניות על ההגירה שהיו נהוגות.
בשנת 1967 הוכרזה "שנת ה-100 לייסוד קנדה", שנה של חגיגות ואירועים, בהם תערוכה עולמית (אקספו 67') במונטריאול, העיר הגדולה בקוויבק. באותה שנה ביקר נשיא צרפת שארל דה גול בקוויבק וקרא בבוטות לשחרור הפרובינציה הצרפתית מהפדרציה הקנדית והפיכתה לעצמאית. פירסון תקף אותו למחרת בטענה ש"קנדים לא זקוקים לשחרור", תוך רמז לכך שקנדה סייעה בשתי מלחמות עולם לשחרורה של צרפת, והכריז שדה גול איננו עוד אישיות רצויה בקנדה. דה גול עזב ולא ביקר עוד בקנדה. עם זאת פירסון שילב ליברלים רבים מקוויבק במנגנוני השלטון. הוא גם פעל לאירוח המשחקים האולימפיים במונטריאול. העיר נבחרה לארח את אולימפיאדת 1976 על ידי הוועד האולימפי ב-1970, לא מעט בזכות השתדלותו ומעמדו הבינלאומי.
בסוף אותה שנה פרש פירסון וכממשיכו נבחר בן טיפוחיו, שר המשפטים בממשלתו, פייר אליוט טרודו.
ביוגרפיה > שנים אחרונות, תוארי כבוד והנצחה

מ-1969 ועד מותו כיהן כנשיא אוניברסיטת קרלטון באוטווה.
הוא זכה לאותות הכבוד הבאים: אביר מסדר ההצטיינות, חבר מועצת המלוכה של קנדה, אביר מסדר קנדה ומפקד במסדר האימפריה הבריטית. בשנת 1969 הוענק לו פרס הרצל על ידי הסתדרות ציוני אמריקה.
על שמו נקראים שדה התעופה הבינלאומי של טורונטו, פרס ליגת ההוקי קרח הלאומית של קנדה, בניינים באוניברסיטאות ובתי ספר רבים.
לקריאה נוספת

Beal, John Robinson. Pearson of Canada. 1964.
Bothwell, Robert. Pearson, His Life and World. Toronto: McGraw-Hill Ryerson, 1978. ISBN 0-07-082305-7.
Bowering, George. Egotists and Autocrats: The Prime Ministers of Canada, 1997.
English, John. Shadow of Heaven: The Life of Lester Pearson, Volume I, 1897-1948. Toronto: Lester & Orpen Dennys, 1989. ISBN 0-88619-169-6.
English, John. The Worldly Years: The Life of Lester Pearson, Volume II, 1949-1972. Toronto: Lester & Orpen Dennys, 1992. ISBN 0-394-22729-8.
Hillmer, Norman and J.L. Granatstein, Prime Ministers: Rating Canada's Leaders, 2001.
Hutchison, Bruce. Mr. Prime Minister 1867-1964, Toronto: Longmans Canada, 1964.
Stursberg, Peter. Lester Pearson and the Dream of Unity. Toronto: Doubleday, 1978. ISBN 0-385-13478-9.
Thordarson, Bruce. Lester Pearson: Diplomat and Politician. Toronto: Oxford University Press, 1974. ISBN 0-19-540225-1.
לקריאה נוספת > כתביו

Pearson, Lester B. Canada: Nation on the March. Toronto: Clarke, Irwin, 1953.
Pearson, Lester B. The Crisis of Development. Toronto: University of Toronto Press, 1970.
Pearson, Lester B. Diplomacy in the Nuclear Age. Boston: Harvard University Press, 1959.
Pearson, Lester B. The Four Faces of Peace and the International Outlook. Toronto: McClelland and Stewart, 1964.
Pearson, Lester B. Mike : The Memoirs of the Right Honourable Lester B. Pearson. Toronto: University of Toronto Press, 1972. ISBN 0-575-01709-0 .
Pearson, Lester B. Peace in the Family of Man. London: Oxford University Press, 1969. ISBN 0-563-08449-9.
Pearson, Lester B. Words and Occasions: An Anthology of Speeches and Articles. Toronto: University of Toronto Press, 1970. ISBN 0-674-95611-7.
אירוע ספורט רב-ענפי

הדגל האולימפי, סמלם של המשחקים האולימפיים הנחשבים לאירוע הספורט מרובה הענפים החשוב בעולם
אירוע ספורט רב-ענפי הוא אירוע ספורט מאורגן הכולל תחרויות בענפי ספורט רבים ושונים בין קבוצות מאורגנות של ספורטאים. מרבית האירועים הללו נערכים על פני מספר רב של ימים ולרוב משתתפים בהם ספורטאים ממדינות שונות, לעיתים מכל רחבי העולם (למשל המשחקים האולימפיים או האוניברסיאדה), לעיתים מיבשת או אזור גאוגרפי מסוים (למשל המשחקים האירופיים) ולעיתים ממדינות בעלי תרבות משותפת (למשל משחקי חבר העמים הבריטי).
אירוע הספורט הרב-ענפי הבין-לאומי הראשון בעידן המודרני היה המשחקים האולימפיים שנערכו ב-1896 באתונה, יוון, בהשראת המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה שהיו אירוע ספורט רב-ענפי בו השתתפו ספורטאים מכל רחבי יוון העתיקה.
לרוב האירועים הרב-ענפיים המודרניים אותו מבנה בסיסי: המשחקים נערכים בכל מספר קבוע של שנים, כל פעם במשך מספר ימים בעיר או מדינה מארחת המשתנה בכל תחרות. מדינות שולחות לכל תחרות משלחת המורכבת מספורטאים בודדים או נבחרות לאומיות המתחרות במגוון רחב של ענפי ספורט. לספורטאים או לנבחרות מוענקות מדליות זהב, כסף וארד לזוכים במקום הראשון, השני והשלישי בהתאמה.
היסטוריה

המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, שנערכו לראשונה בשנת 776 לפנה"ס, נחשבים לאירוע הרב-ענפי הראשון בהיסטוריה של הספורט. בתחרויות, שנערכו כל ארבע שנים, השתתפו ספורטאים מהפולייס (ערי-מדינה) של יוון העתיקה, ובמהלכן הונהגה הפסקת אש אולימפית. בתחילה נערכה במשחקים רק תחרות אחת, הסטאדיון (תחרות ריצה לכ-190 מטרים), אך לאחר מכן נוספו תחרויות כגון אגרוף, היאבקות, פאנקרטיון, מרוץ מרכבות, פנטאתלון, קפיצה לרוחק, הטלת כידון, זריקת דיסקוס ומקצי ריצה שונים לרבות דוליכוס.
בתקופה הקלאסית של אירופה נערכו מספר אירועים דומים:
המשחקים הפאן-הלניים:
המשחקים הפיתיים, נוסדו בשנת 527 לפנה"ס והתקיימו בדלפי מדי ארבע שנים
המשחקים הנמאיים, נוסדו בשנת 516 לפנה"ס והתקיימו בארגוליד מדי שנתיים
המשחקים האיסתמיים, נוסדו בשנת 523 לפנה"ס והתקיימו באיסתמוס הקורינתי מדי שנתיים
המשחקים הרומאיים - בעקבות שורשים אטרוסקים ולא יוונים גרידא, המשחקים הרומאיים שמו פחות דגש על תחרויות ריצה וזריקה ובמקום זאת ענפי הספורט היווניים מרוץ מרכבות והיאבקות, כמו גם קרבות גלדיאטורים אטרוסקיים, תפסו את הבמה.
פסטיבלי ספורט רבים אחרים נוסדו בימי הביניים באירופה, כולל המשחקים האולימפיים של קוטסוולד (אנ') באנגליה של המאה ה-16, משחקי היילנד בסקוטלנד (אנ') ואולימפיאדת הרפובליקה (צר') בצרפת בשלהי המאה ה-18. גם מחוץ ליבשת נערכו אירועים כאלו, כדוגמת פסטיבל הנאדאם, המהווה עד היום חג לאומי במונגוליה. הנאדאם הוא אירוע בו משתתפים ספורטאים מכל רחבי מונגוליה בשלוש תחרויות מסורתיות המסמלות את "רוחה של מונגוליה": היאבקות, קליעה בחץ וקשת ומרוץ סוסים, שלושת העיסוקים החשובים ביותר לאדם בחברה הנודדת. לצד אירועי הספורט מתקיימות פעילויות תרבות נוספות כמו ריקודים ומצעדים, והנאדאם הוכר כמורשת תרבותית בלתי מוחשית על ידי אונסק"ו בשנת 2010.
היסטוריה > בעידן המודרני > התנועה האולימפית

המסורת האולימפית חודשה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, כשב-1894 ייסד הברון הצרפתי פייר דה קוברטן את הוועד האולימפי הבין-לאומי ובאפריל 1896 נערכו באתונה המשחקים האולימפיים הראשונים בעת החדשה. באולימפיאדה הראשונה היו תשע תחרויות: אתלטיקה, מרוץ אופניים, היאבקות, הרמת משקולות, התעמלות, טניס, סיף, קליעה ושחייה. עם הזמן נוספו יותר ויותר ענפי ספורט אולימפיים, ונכון לאולימפיאדת פריז (2024) ישנם 32 ענפי קיץ אולימפיים.
עד תחילת המאה ה-20 הספורטאים באירועי הספורט מרובי הענפים היו כמעט אך ורק גברים. כשהחל להתפתח ספורט נשים בין-לאומי נערכו אירועים כמו המשחקים העולמיים לנשים (1922–1934) ואולימפיאדת החסד (1931) כדי לאפשר לנשים לעסוק בספורט ברמה בין-לאומית, והם הובילו להכללה רבה יותר של נשים באירועים מרובי ענפים במהלך המאה ה-20, בפרט להשתתפות נשים במשחקים האולימפיים. באולימפיאדה הראשונה לא שותפו נשים ובמשחקים הבאים ועד אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) אחוז הנשים המשתתפות היה פחות מ-10%. עם זאת, בכל אולימפיאדה שנערכה מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996) לפחות שליש מהמשתתפים במשחקים הם נשים, אם כי מעולם לא היוו הנשים רוב של המשתתפים.
ב-1924 נערכה בשאמוני שבצרפת תחרות ענפי ספורט חורף כחצי שנה לפני אולימפיאדת פריז, שאורגנה על ידי הוועד האולימפי, ובעקבות הצלחתה החליט הוועד לערוך בכל ארבע שנים את משחקי החורף האולימפיים והכיר בדיעבד במשחקי שאמוני כאולימפיאדת החורף הראשונה. עד 1992 נערכו משחקי החורף באותה שנה של משחקי הקיץ האולימפיים, אך מאז 1994 הם נערכים שנתיים לאחריהם.
ב-1948 ייסד הנוירולוג הבריטי לודוויג גוטמן אירוע ספורט נכים מרובה ענפים לפצועי מלחמת העולם השנייה, שנודע מאוחר יותר בשם משחקי סטוק מנדוויל על שם העיר בה נערך לראשונה. ב-1960 נערכה התחרות התשיעית לצד אולימפיאדת רומא, ומאז בכל ארבע שנים נערכים המשחקים הפאראלימפיים בעיר המארחת את המשחקים האולימפיים לאחר שאלו מסתיימים. משחקים אלו נחשבים ליוקרתיים ביותר בספורט הפאראלימפי.
היסטוריה > בעידן המודרני > המכביה

המכביה היא אירוע ספורט רב-ענפי המאורגנת מדי ארבע שנים בישראל על ידי תנועת מכבי העולמית. במכביה משתתפים ספורטאים יהודים מכל התפוצות, והיא נוסדה על ידי יוסף יקותיאלי. ב-1912 הוא נחשף לחוברת בנושא אולימפיאדת סטוקהולם וביקש לפעול למען השתתפות משלחת של יהודי ארץ ישראל במשחקים האולימפיים, אך נדחה על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי בטענה שספורטאים ללא מדינה אינם רשאים להשתתף. ב-1929 התקבלה הצעתו של יקותיאלי בקונגרס מכבי העולמי לקיום המכביה הראשונה בארץ ישראל בשנת 1932, במלאת 1800 שנה למרד בר כוכבא, ובמסגרת הקונגרס שנערך באוסטרבה שבצ'כוסלובקיה נערכה המכביה האירופית הראשונה.
במכביה הראשונה שנערכה בתל אביב השתתפו 390 ספורטאים מ-27 מדינות בענפי ספורט רבים, כגון אגרוף, אתלטיקה, התעמלות, שחייה, הוקי שדה, טניס, כדורמים, כדורגל, כדורסל, כדוריד, כדורעף וסיף. ב-1933 התקיימה מכביית החורף הראשונה בזאקופנה שבפולין, בה נערכו תחרויות בובסלי, הוקי קרח וסקי. נכון ל-2024 נערכו 22 מכביות קיץ ושלוש מכביות חורף.
היסטוריה > בעידן המודרני > ספיישל אולימפיקס

ביוני 1963 ארגנה יוניס קנדי שרייבר, אחותו של נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי, מחנה קיץ לילדים בעלי מוגבלות שכלית בביתה שבמרילנד, במהרה הוקמו מחנות נוספים ברחבי ארצות הברית במימונה של קרן משפחת קנדי. ב-1964 הראה מחקר של פרנק היידן, מרצה לחינוך גופני מאונטריו, שאנשים עם מוגבלות שכלית יכולים וצריכים להשתתף בפעילות גופנית, ובסתיו 1968 הוא ייסד את אחת מתוכניות הספורט הציבוריות המאורגנות הראשונות לאנשים עם מוגבלות שכלית. הוא הובא במהרה לידיעת קרן קנדי, עימה שיתף את הרעיון לאירוע ספורט לאומי רב-ענפי לבעלי מוגבלות שכלית. משחקי הקיץ הבין-לאומיים הראשונים של ספיישל אולימפיקס נערכו בשיקגו, אילינוי, בהשתתפות ספורטאים מקנדה וארצות הברית בלבד שהתחרו באתלטיקה ובשחייה. המשחקים השניים ב-1970 שלחה צרפת ספורטאים והפכה לראשונה מחוץ לאמריקה הצפונית שעושה זאת. ב-1977 נוסדו משחקי החורף של ספיישל אולימפיקס בסטימבוט ספרינגס, קולורדו. משחקי הקיץ האחרונים של ספיישל אולימפיקס נערכו ב-2023 בברלין, גרמניה, בהשתתפות 6,500 ספורטאים מ-178 מדינות ב-26 ענפי ספורט, ומשחקי החורף האחרונים נערכו ב-2017 בגראץ ושלאמינג שבאוסטריה בהשתתפות 2,277 ספורטאים מ-113 מדינות בתשעה ענפי ספורט.
היסטוריה > בעידן המודרני > אירועים אחרים

בשנות ה-20 של המאה ה-20 נוסדו אירועי ספורט מרובי ענפים רבים הייחודיים לקבוצה אחת של ספורטאים. ב-1920 ארגנו הסובייטים את הספרטקיאדה הראשונה, אלטרנטיבה קומוניסטית למשחקים האולימפיים ה"בורגניים", וב-1923 נערכה אליפות האוניברסיטאות הבין-לאומית בפריז, צרפת, שב-1959 הפכה לאוניברסיאדה.
בנוסף נוסדו אירועי ספורט רב-ענפיים אזוריים, כגון משחקי אליפות המזרח הרחוק (1913), משחקי אמריקה המרכזית והקריביים (1926), המשחקים הפאן-אמריקאיים (1951) ומשחקי אסיה (1951). ב-2015 נערך לראשונה בבאקו, אזרבייג'ן, אירוע ספורט מרובה ענפים ליבשת אירופה, המשחקים האירופיים. אירועים בולטים נוספים הם משחקי הים התיכון (נוסדו ב-1951 למדינות הים התיכון) המשחקים הפאן-ערביים (נוסדו ב-1953 למדינות ערב) ומשחקי חבר העמים הבריטי (נוסדו למדינות חבר העמים הבריטי ב-1930 כ"משחקי האימפריה הבריטית").
ב-1981 נערכו בסנטה קלרה, קליפורניה, משחקי העולם הראשונים, הנערכים מדי ארבע שנים וכוללים ענפי ספורט לא-אולימפיים כגון ניווט ספורטיבי, פיתוח גוף וסקווש. האירועים נערכים תחת חסותו של הוועד האולימפי הבין-לאומי, ונחשבים ליוקרתיים ביותר הענפים הלא-אולימפיים.