stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמי בצלאלי

| --- | --- |

תמי בצלאלי מעיינת בספר הפרוזה הראשון שכתבה, "תישארי".
 לידה:  4 באפריל 1953 (בת 71) חיפה, ישראל 
 שם לידה:  תמי בר-משה 
 תחום יצירה:  ציור, איור 
 פרסים והוקרה:  פרס ליצירה אמנותית ע”ש שושנה איש-שלום (1995) 
 מספר צאצאים:  3 
 2btami.com
 
תמי בצלאלי (באנגלית: Tami Bezaleli, נולדה ב-4 באפריל 1953) היא ציירת, פסלת, מאיירת, מורה לשעבר לרישום בבצלאל, וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בחיפה כתמי בר-משה לנורמה (נוריה) וליצחק בר-משה, עיתונאי, סופר ודיפלומט. הוריה היו ילידי בגדד שעלו לארץ בתחילת שנות ה-50, והתגוררו עם הגיעם ארצה במעברה בשפרעם ובחיפה. יש לה אחות אחת, עדית שמר, נגנת חליל וסופרת. בגיל 5 עברה עם משפחתה לירושלים, ושם גדלה והתחנכה. כשהייתה בת 7 נסעה משפחתה לשליחות בטהראן. בתיכון למדה בגימנסיה העברית רחביה (סיימה בשנת 1971).
בגיל 20 החלה ללמוד בבצלאל, תחילה גרפיקה ובהמשך אמנות. בגיל 21 עזבה את הלימודים, המשיכה בהכשרתה האמנותית באוטודידקטיות, ולפרנסתה החלה ללמד רישום ופיסול בביתה.
החל משנות ה-80 לימדה בכמה בתי ספר ומכללות באזור ירושלים: הייתה מורה לאמנות בבית הספר הניסויי בירושלים, מורה לרישום בבית הספר התיכון ע"ש סליגסברג, מנחת סדנאות בנושאי יצירה במכללה ע"ש דוד ילין, מורה לרישום במכללת אמונה ומורה לרישום, ציור ופיסול למבוגרים וילדים באגף הנוער במוזיאון ישראל (שם עבדה 38 שנים).
בשנים 2000–2020 הייתה מורה בכירה לרישום ומרצה במחלקה לאומנויות המסך בבצלאל.
בשנים 2018–2019 לימדה רישום לאנימציה במכללה האקדמית ספיר.
במקביל עבדה מאז שנות ה-70 כמאיירת ספרים ובעיקר ספרי ילדים בהוצאת דביר ובהוצאת כתר, ועיצבה גם עטיפות רבות לספרים.
בשנות ה-60 לחייה ביצעה "תפנית אמנותית" והחלה לעסוק בכתיבה. היא פרסמה שני ספרי פרוזה: בשנת 2016 הספר "תישארי", ובשנת 2023 הספר "הו-מאמה". בשני הספרים משולבת העלילה הבדיונית ביסודות אוטוביוגרפיים בולטים. הספר "הו-מאמה" נכלל ברשימה הקצרה של המועמדים לפרס ספיר לשנת 2023.
עבודתה האמנותית > תערוכותיה

בצלאלי קיימה שמונה תערוכות יחיד, השתתפה בשבע תערוכת קבוצתיות, והייתה אוצרת של כעשר תערוכות.
עבודתה האמנותית > תערוכותיה > תערוכות יחיד

1973 - גלריה אנגל, ירושלים
1978 - היכל הבונים החופשיים, ירושלים
1982 - בית האמנים, ירושלים
1984 - תמי בצלאלי - רישומים 1984, גלריה דבל, ירושלים
1987 - בית האמנים, ירושלים
1995 - בית האמנים, ירושלים
1999 - רישומים בעיפרון, בית האמנים, ירושלים
2008 - בתים שעוזבים: תמי בצלאלי-שוחט, עבודות חדשות, קיימא גלריה וסטודיו, יפו
עבודתה האמנותית > תערוכותיה > תערוכות קבוצתיות

1995 - תערוכה קבוצתית עם לואיז שץ, בית האמנים, ירושלים
2000 - רשמים: רישום בישראל עכשיו, בית האמנים, ירושלים
2000 - הצבע השלישי, בית האמנים, ירושלים
2003 - The Art of Aging, היברו יוניון קולג', ניו יורק, ארצות הברית
2007 - תערוכת מורים, מרכז אמנות ירושלים, מכללה לאמנות, ירושלים
2011 - דו"ח שנתי 3, קיימא גלריה וסטודיו, יפו
2011 - לילה לבן רגוע, קיימא גלריה וסטודיו, יפו
עבודתה האמנותית > תערוכותיה > תערוכות שאצרה

2003 - דניאלה וכסלר-רסין, סדר דברים (אוסף דפנה נאור), גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2003 - ציפי (ציפורה) פסחוביץ (1949-2003), ציפור נפש האדם, בית האמנים, ירושלים
2003 - לנה זידל, זאבים, בית האמנים, ירושלים
2003 - חברים חדשים 2003, בית האמנים, ירושלים
2004 - מורין פיין, התבוננות בעירום (ציורי עירום בצבעי מים), בית האמנים, ירושלים
2006 - זיו לנצנר, גלריה הוראס ריכטר, יפו
שלמה אלפנדרי, בית האמנים תל אביב
שלומית בר-דיין (1939–2001), בית האמנים ירושלים
שלומית בר-דיין, תיאטרון ירושלים
דניאלה וכסלר-רסין, תיאטרון ירושלים
בבה אייזנברג, תיאטרון ירושלים
עבודתה האמנותית > ספרים שאיירה

בצלאלי איירה כ-20 ספרים:
אסתר סופר (עורכת), שירים שאוהבים: מאת לאה גולדברג, מרים ילן - שטקליס, ע' הלל, נורית זרחי, נתן אלתרמן, מיכל סנונית, לאה נאור, ירושלים, כתר, 1977.
מרגלית עקביא, משחקים סביב לעולם, ירושלים, כתר, 1977.
משה שמיר, סיפורים בשלושה קולות: קול מכפר, קול מעיר, קול מאתמול, תל אביב, דביר, 1978.
ראובן סיוון, נכתוב מלא: מדריך הכתיב חסר הניקוד לפי הכללים שקבעה האקדמיה ללשון העברית לבית הספר היסודי ולחטיבת הביניים, ירושלים, הוצאת א. רובינשטיין, 1979.
אהרן מגד, אהבת נעורים, תל אביב, דביר, 1979.
רחל חובב, תעלולי מיכי ודבי, תל אביב, דביר, 1979.
שלום דרוויש, פריים! פריים!, בימת קדם לספרות, 1986.
יצחק גורמזאנו גורן, משה, מוריס ומוסא או פסח אלכסנדרוני, בימת קדם לספרות, 1986.
בנימין גלאי, המוות השחור או דברי ימי גמיני, תל אביב, דביר, 1987.
חגית בנזימן, כשאמא הייתה קטנה, תל אביב, דביר, 1988.
אורה אנקורי, מה מתבשל באגף הנוער: סל מתכונים של צוות האגף, ירושלים, מוזיאון ישראל, 1995.
פרנסיס הודג'סון ברנט, נסיכה קטנה (עברית: דליה למדני), ירושלים, כתר, 1996.
Semy Kahan, Jerusalem, Brutus Ostlings Bokforlag Symposion, 2003.
יצחק בר-משה, שני ימים ביוני (תרגום מערבית: נורמה בר-משה, עריכת התרגום: עדית שמר), אגודת האקדמאים יוצאי עיראק בישראל, 2013.
דייוויד קאהן, עונת פרא (עריכה: עודד וולקשטיין ויפעת הכט), ירושלים, הוצאת כרמל, 2014.
אתגר קרת, הממלכה הקטנטנה, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2017.
אורית גידלי, אנשים נגעו בירח, כנרת, זמורה-ביתן, דביר, 2018.
איריס אליה כהן, טל מחכה לרכבת, ראשון לציון, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2020.
רותי ויטל גילעד, מזוודודות, תל אביב, קרן, 2020 (כולל עיצוב עטיפה).
עבודתה האמנותית > ספרים שכתבה

(בשיתוף עם מזל שאלתיאל), ארגז כלים למדריך בקייטנה, החברה למתנ"סים - מרכזים קהילתיים בישראל, 2002.
מורין פיין - ספר אומן (כתיבת ההקדמה: תמי בצלאלי-שוחט), 2005.
עבודתה האמנותית > ספרים שכתבה > ספרי פרוזה

תישארי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2016.
הו-מאמה, אפיק - ספרות ישראלית, 2023.
עיסוקים נוספים

בשנת 1978 כתבה את המילים לפזמון "סבתא דימונה" (לחן ועיבוד: נתן כהן, שרה: נירה גל), שכיכב 7 שבועות במצעד הפזמונים הישראלי של רשת ג'.
בשנת 2005 נבחרה ליושבת ראש אגודת האמנים בירושלים.
בשנת 2020 השתתפה בצילום סרט הגמר בבצלאל, של בתה נעמה שוחט. הסרט הקרוי "שלושה דברים שהלכו לאיבוד", מתמקד בזכרונות על יצחק בר-משה, אביה של בצלאלי (וסבה של נעמה שוחט).
בינואר 2023 השתתפה בתוכנית המציאות "מתחילים מאפס" עם בת זוגה שרה גרוס. התוכנית שודרה בכאן 11.
פרסים

1983 - פרס פניגר לאמן צעיר
1995 - פרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש שלום
2023 - ספרה "הו-מאמה" נכלל ברשימה הקצרה של המועמדים לפרס ספיר (אך לא זכה)
חיים אישיים

הייתה נשואה פעמיים לגברים. בפעם השלישית נישאה לאשה, שרה גרוס. השתיים השתתפו יחד בתוכנית "מתחילים מאפס עונת המשפחות". בצלאלי וגרוס חברות פעילות בקהילת "בשלה".
אם לשלושה (שני בנים ובת). בנה הבכור, אסף, התאבד בשנת 2009.
מתגוררת בגבעתיים.
הערות שוליים

↑  באתרי אינטרנט מסוימים ובשנים מסוימות מופיעה גם כ"תמי בצלאלי-שוחט".
↑  תמי בצלאלי, תישארי, כנרת זמורה ביתן, 2016
↑  תמי בצלאלי, הו-מאמה, אפיק - ספרות ישראלית, 2023
1 2  איה חיות, הזוכה בפרס ספיר לשנת 2023: עופרה עופר אורן על ספרה "מה קרה להגר באילת", באתר ynet, 5 במרץ 2024
↑  דניאלה וכסלר רסין, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית - מוזיאון ישראל
↑  ציפי (ציפורה) פסחוביץ, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית - מוזיאון ישראל
↑  מורין פיין, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית - מוזיאון ישראל
↑  שלמה אלפנדרי, באתר מרכז המידע לאמנות ישראלית - מוזיאון ישראל
↑  הספר שני ימים ביוני הוא תוצאת עבודתם של כל בני משפחתה של בצלאלי: אביה כתב את הספר בערבית, אמה תרגמה אותו לעברית, אחותה ערכה אותו, ובצלאלי איירה אותו.
↑  סבתא דימונה, באתר פזמונט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271868  NLI: 987007519021505171  PLWABN: 9812450822505606  BnF: cb17939817d (data)  GND: 1191307611  ISNI: 0000 0005 0173 6500  LCCN: n2018059181  VIAF: 4251159477666127990004   WorldCat (עם VIAF): 4251159477666127990004
שטאדה

| --- | --- |
סמל שטאדהסמל שטאדה

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  סקסוניה התחתונה סקסוניה התחתונה
 מחוז:  שטאדה
 ראש העיר:  סילביה ניבר
 שטח:  110.07 קמ"ר
 גובה:  9.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  48,708 (31 בדצמבר 2023)
 קואורדינטות:  53°36′03″N 9°28′35″E﻿ / ﻿53.600833333333°N 9.4763888888889°E﻿ / 53.600833333333; 9.4763888888889 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.stade.de/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונישטאדה(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפונישטאדה(למפת סקסוניה התחתונה רגילה) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדשטאדה(למפת סקסוניה התחתונה מוגדלת) הנובר אוסנבריק אולדנבורג גטינגן וולפסבורג זלצגיטר הילדסהיים וילהלמסהאפן דלמנהורסט שלזוויג-הולשטיין ה. מקלנבורג מערב פומרניה  בר. סקסוניה אנהלט  תורינגיה הסן נורדריין וסטפאליה  הולנדשטאדה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
עיר ההנזה שטאדה (בגרמנית: Hansestadt Stade; בגרמנית תחתית: Hansestadt Stood) היא עיר בסקסוניה התחתונה שבצפון גרמניה. העיר מופיעה לראשונה במסמכים ב-934, והיא עיר הבירה של מחוז (Landkreis) ששמו כשם העיר. העיר ממוקמת בערך 45 ק"מ ממערב להמבורג, ושייכת לאזור המטרופוליני הרחב של המבורג. העיר מחולקת למספר אזורים (ביצפלט, האגן, ויפנקאטן והאדורף), שלכל אחד מהם מועצה משלו ויכולת לקבלת החלטות אוטונומית.
שטאדה ממוקמת בסמוך לאזור המכונה "נידר-אלבה" (Niederelbe).
היסטוריה

בני האדם הראשונים שהתיישבו בשטאדה הגיעו לאזור ב-30,000 לפני הספירה.
מאז 1180 הייתה שטאדה בשטחה של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן. בתחילת 1208 כבשו ולדמר השני, מלך דנמרק, וחייליו את שטאדה. באוגוסט כבש בן דודו של המלך, הנסיך-ארכיבישוף של ברמן ולדמר, את העיר מידיו של בן הדוד, אך היא נכבשה שנית על ידי המלך לאחר זמן לא רב. ב-1209 שכנע אוטו הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, את בן בריתו ולדמר השני לסגת לאזר שמצפון לנהר האלבה, והנסיך-הארכיבישוף ולדמר (שאיבד את התואר "נסיך-ארכיבישוף") קיבל את השליטה על שטאדה לידיו.
ב-2 במאי 1209 העניק אוטו הרביעי "זכויות עיר" (Stadtrecht) לשטאדה. הוא אישר שבורגני העיר יהיו חופשיים וזיהה אותם כישות פוליטית בעלת חוק משל עצמה. הרכוש בגבולות המוניציפליים של העיר לא יכול היה להיות נתון למערכת פיאודלית, והיה חייב להיות ניתן להעברה בירושה ללא תביעות פיאודליות. כמו כן הוגדרו הליכים משפטיים הוגנים וגודלם של המקסימלי של קנסות. הקיסר התחייב למנוע מתושבי העיר להילקח כבני ערובה, ולשחרר את תושבי העיר באם יילקחו בשבי.
אחרי שאוטו הרביעי שינה את דעתו והעניק לנסיך-ארכיבישוף ולדמר את תחום השיפוט ב-1211, כבש ולדמר השני מחדש את שטאדה. בשנת 1213 אחיו הבכור של אוטו, הנסיך הבוחר מפפאלץ היינריך החמישי מבראונשוויג, מחדש את שטאדה עבור הנסיך-הארכיבישוף. ב-1215 הדף היינריך מתקפה דנית נוספת על שטאדה. בחורף של 1216 לא הצליחו ולדמר השני וחייליו לכבוש את העיר שטאדה, ובניסיונם לכבוש את העיר הרסו את האזור הסובב את העיר. מאז נשארה שטאדה בשטחו של הנסיך-ארכיבישוף של ברמן. בשנת 1355 סבלה העיר ממגפת המוות השחור.
בימי הביניים (מהמאה ה-13 ועד לסוף המאה ה-17), הייתה שטאדה חברה משפיעה בברית ערי ההנזה, לפני הפיכתה של המבורג לעיר החשובה ביותר בברית.
היסטוריה > מבצר שוודי

תקופת השיא של שטאדה נמשכה עד מלחמת שלושים השנים. ב-1628 כבש יוהאן ט'סרקלס פון טילי את העיר; זמן קצר לאחר מכן, השתלטה שוודיה של העיר ושלטה בה עד שנת 1636. לאחר תקופה של שלטון דני, השתלטה שוודיה שנית על האזור ב-1643, וקיבלה את השלטון באזור באופן רשמי, כחלק מארכיבישופות ברמן, בשלום וסטפאליה. במהלך התקופה שבה שלטה שוודיה בשטאדה היא הייתה בירתה של הפרובינציה שבה שכנה. כשני שלישים מהעיר נחרבו בעקבות שרפה גדולה שהתרחשה בה ב-26 במאי 1659. העיר נבנתה שנית לפי תכנונה הקודם.
בין השנים 1675–1676, במלחמת שוודיה-ברנדנבורג, נכבשה שטאדה השוודית בידי דנמרק ומספר מדינות נוספות באימפריה הרומית הקדושה, ונשארה בידי הברית עד סיום המלחמה בשנת 1679. שטאדה הייתה תחת מצור מראשית אפריל 1676 ועד ל-13 באוגוסט 1676. לאחר 1679, הוענקה בחזרה לשוודיה.
תחנת המכס של האלבה ליד שטאדה בברונסהאוזן שבתחילת נהר שווינגה, מילאה תפקיד מיוחד במסחר על נהר האלבה עוד בתקופת הארכיבישוף. ב-1663 הציבו השוודים פריגטה למטרות מכס (Elbzollfregatte) שסיירה באופן קבוע על הנהר. הסדר זה המשיך להתקיים תחת שליטים שונים עד 1850 ותחנת המכס בשדות שווינגה עצמה הייתה קיימת עד 1865.
הריבונות השוודית על שטאדה הסתיימה ב-1712, לאחר שכוחות דניים צרו על העיר במלחמה הצפונית הגדולה והפגיזו אותה מ-29 באוגוסט עד 7 בספטמבר 1712. ההפגזה הרסה 152 בתים, רבע מהשטח הבנוי בעיר.
היסטוריה > תחת שלטון דני

ב-1712 כבשה דנמרק את שטאדה ואת כל ברמן-ורדן. העיר נותרה בירת ברמן-ורדן גם לאחר שהדנים סיפחו אותה לנסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג (הנובר) בשנת 1715. כאשר בשנת 1823 הוחלפה ברמן-ורדן בצורת ארגון אזורית אחרת, שטאדה המשיכה להוות בירת חבל שטאדה.
בשנת 1712 סבלה שטאדה ממגפת המוות השחור, שהרגה לפחות 30–40 אחוזים מאוכלוסיית העיר.
היסטוריה > התקופה המודרנית

ב-1757, בעקבות הפלישה הצרפתית להנובר, מצאו צבא הנובר תחת פיקודו של הנסיך ויליאם, דוכס קמברלנד, והממשל ההנוברי מקלט בעיר שטאדה. קמברלנד התכונן להגן גם על שטאדה, לפני הסכמתו לאמנת קלוסטרצפן (Klosterzeven) שהשרתה שביתת נשק זמנית.
בעקבות הבחירות בשנת 1933 עלתה המפלגה הנאצית לשלטון גם בשטאדה. תומכי ה-SPD נעצרו, המפלגה הקומוניסטית של גרמניה נאסרה והחוקה הדמוקרטית המקומית בוטלה. מדיניות הגזע הנאצית יושמה גם בשטאדה, והיהודים המעטים שהיו בעיר נרדפו. גם עדי יהוה וצועני העיר נשלחו למחנות ב-1935, ובעלי מוגבלויות שונות עוקרו בכפייה; ילדים קטנים בעלי מוגבלויות נרצחו. בתחילת המלחמה נשלחו אסירים פולנים וסובייטים לעבודות כפייה במחנות בחבל שטאדה. במהלך המלחמה, לא נפגעה שטאדה כלל מהפצצות בעלות הברית.
בעשורים האחרונים, נהנתה שטאדה מהנוכחות של תעשייה כימית ותעשייה אווירית באלבה, בין השאר החברות דאו כימיקלים ואיירבוס. כמו כן, על גדות האלבה נמצאת תחנת הכוח הגרעינית של שטאדה, שפעלה מ-1972 עד 2003. כאשר תחנת כוח הוצאה מכלל שימוש, היה מדובר בכור השני בגודלו בגרמניה. בעקבות ההחלטה הגרמנית משנת 2002 להפסיק את ייצור החשמל הגרעיני, היה הכור בשטאדה הראשון שנפגע; הוא נסגר לצמיתות ב-14 בנובמבר 2003. סמוך למתקן הגרעיני יש תחנת כוח מופעלת-שמן לא פעילה, תחנת הכוח שילינג.
יהודים בשטאדה

ב-1611 חתמה העיר על חוזה עם בנים ליהדות ספרד, ואישרו להם הקמה של קהילה בעיר. ב-1613 יישב יוהאן פרידריך מהולשטיין-גוטורפ, הנסיך-ארכיבישוף של ברמן, אשכנזים בעיר; בשל המהומה שהתרחשה מהכיבוש הקתולי של העיר ועד חזרתה לשלטון לותרני, המסמכים הראשונים המאזכרים יהודים בעיר הם רק משנת 1630.
בסופה של המאה ה-17 הופיעו מחדש יהודים אשכנזים בשטאדה. ב-1842 העניקה ממלכת הנובר זכויות שוות ליהודים וקידמה בניית קהילות יהודיות ומבנה על-אזורי (רבנות) בהיקף ארצי. היהודים בשטאדה ראו בכך הן התקדמות והן עול, מפני שלפני כן לא העסיקו כל רב בשכר, בשל הטרחה הכספית שבכך. בשנת 1845 נוסדה בעיר, על פי החוק החדש, רבנות אזורית תחת הרב יוסף היילבוט (Heilbut), ששירתה 16 קהילות יהודיות בחבל שטאדה כולו, שבכולן יחדיו היו 1,250 יהודים בשנת 1864. הרשויות המקומיות ביקשו עתה כי הקהילות היהודיות יקימו בתי כנסת, בתי ספר וישיבות. בית הכנסת בעיר נפתח בשנת 1849. בית הכנסת עבר בשנת 1873 לבניין, שם כיום מציין אותו לוח, אך נסגר בשנת 1908 בשל מגבלות כלכליות. גם מורה לענייני יהדות הועסק בקהילה עד 1890, אז לא יכלה הקילה להמשיך לממן את העסקתו. מ-1903 ניתן לקהילה היהודית של שטאדה סעד כספי ציבורי על מנת שתוכל להמשיך ולתפקד. באזור שטאדה נותרה קהילה יהודית, אך החל משנת 1860 לא התקיימה "רבנות שטאדה" - במקום זאת שימשו רבני אזורים אחרים לסירוגין באחראים על האזור. הגירת עבודה והגירה למרכזים עירוניים מחוץ לחבל שטאדה הביאו לצמצום מספר היהודים באזור (786 בשנת 1913 ו-716 בשנת 1928). עם זאת, רוב היהודים שנותרו בחבל גורשו בתקופת השלטון הנאצי.
ערים תאומות

ארצות הברית לייקווד, קולורדו, ארצות הברית
פולין גולדאפ, פולין
שוודיה קרלסהמן, שוודיה
ישראל גבעת שמואל, ישראל
פינלנד איקלינן, פינלנד
הערות שוליים

↑  Adolf Hofmeister, "Der Kampf um das Erbe des Stader Grafen zwischen den Welfen und der Bremer Kirche (1144–1236)", In: Geschichte des Landes zwischen Elbe und Weser: 3 vols., Hans-Eckhard Dannenberg and Heinz-Joachim Schulze (eds.) on behalf of the Landschaftsverband der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden, Stade: Landschaftsverband der ehem. Herzogtümer Bremen und Verden, 1995 and 2008, (Schriftenreihe des Landschaftsverbandes der ehem. Herzogtümer Bremen und Verden; No. 7), vol. II: Mittelalter (1995), pp. 105–157, here p. 123. ISBN 978-3-9801919-8-2
↑  Jürgen Bohmbach, "Der werdende Territorialstaat der Erzbischöfe von Bremen (1236–1511): III. Die Städte im Erzstift Bremen", In: Geschichte des Landes zwischen Elbe und Weser: 3 vols., Hans-Eckhard Dannenberg and Heinz-Joachim Schulze (eds.) on behalf of the Landschaftsverband der ehemaligen Herzogtümer Bremen und Verden, Stade: Landschaftsverband der ehem. Herzogtümer Bremen und Verden, 1995 and 2008, (Schriftenreihe des Landschaftsverbandes der ehem. Herzogtümer Bremen und Verden; No. 7), vol. II: Mittelalter (1995), pp. 241–262, here p. 249. ISBN 978-3-9801919-8-2
↑  Richard Graewe: Die zweihundertjährige Geschichte der Elb-Zoll-Fregatte zu Brunshausen und ihrer Kommandanten 1650–1850. Selbstverlag des Stader Geschichts- und Heimatvereins, Stade 1963
↑  בערך שליש מהיהודים היגרו לארצות הברית במאה ה-19. Cf. Jürgen Bohmbach, Sie lebten mit uns: Juden im Landkreis Stade vom 18. bis zum 20. Jahrhundert, Stade: city of Stade, 2001, (Veröffentlichungen aus dem Stadtarchiv Stade; vol. 21), p. 4.
↑  Albert Marx, Geschichte der Juden in Niedersachsen, Hanover: Fackelträger-Verlag, 1995, p. 144 and Jürgen Bohmbach, Sie lebten mit uns: Juden im Landkreis Stade vom 18. bis zum 20. Jahrhundert, Stade: city of Stade, 2001, (Veröffentlichungen aus dem Stadtarchiv Stade; vol. 21), p. 4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564457005171  BnF: cb11969759v (data)  GND: 4056709-6  LCCN: n83012831  MusicBrainz: cd6a5efa-2c28-42ef-a445-40b7116af221  NKC: ge748313  SUDOC: 027714098  VIAF: 126702671   WorldCat (עם VIAF): 126702671 
ציור של שטאדה משנת 1572. הכיתוב "S. Cosmus" ו-"S. Wilhat" מתייחס לכנסיית קוסמאס ודמיאנוס הקדושים ולכנסיית וילהאד הקדוש בהתאמה.
שטאדה ב-1640.
הנמל החדש של שטאדה בזמן ההצפה בשנת 1894.
שטאדה בסביבות 1640.
תחנת הכוח הגרעינית של שטאדה, 2006.
בית הכנסת (עם חלון פתוח), המשמש ככזה משנת 1873 עד 1908, מולו כנסיית קוסמאס ודמיאנוס הקדושים (עם דלת פתוחה), 2016
בית קברות יהודי: אבן זיכרון עם שמות הקבורים שמצבותיהם נהרסו בתקופה הנאצית, 2016
בית כנסת: לוח עם תחילת השימוש השגויה ה'תרי"ד, נכון הוא ה'תרל"ד, 2016
יעקב ארטל

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1928 (בן 96) המנדט הבריטי ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב-יפו 
 השכלה:  בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה 
 תקופת הפעילות:  מ-1950
 מעסיק:  בנק לאומי לישראל 
 מספר צאצאים:  3 
 
יעקב ארטל (נולד ב-10 במאי 1928) הוא בנקאי ואיש עסקים ישראלי, עבד כ-46 שנים בבנק לאומי לישראל, מתוכן שמונה שנים (1979–1987) כיהן בתפקיד המשנה למנכ"ל הבנק.
ביוגרפיה

יעקב ארטל נולד בירושלים וגדל בה עד גיל שש. אביו, דוד, נולד בעיירה טורקה שבאוקראינה ואמו, אסתר, נולדה בהונגריה; הוריו נפגשו בווינה בה נישאו וממנה עלו לארץ ישראל בשנת 1916. בארץ ישראל נולדו להם שני בנים: צבי (1923) ויעקב. ב-1934 עבר עם משפחתו לחיפה, לאחר שאביו התמנה למנהל מפעל למרצפות בעיר.
בשנת 1941, בהיותו בן שלוש עשרה, לאחר סיום בית ספר עממי בחיפה, החל לעבוד בבנק לאומי הדר הכרמל בתור שליח. ב-17 ביוני 1946, נמנה אחיו, צבי ארטל (משה), עם אחד עשר הלוחמים שלחמו בשורות הלח"י ונפלו בעת ההתקפה על בתי המלאכה של הרכבת במפרץ חיפה.
במלחמת העצמאות שירת ארטל בדרגת רס"פ בחיל הרגלים בגדוד 22 בחטיבת כרמלי, השתחרר בשנת 1950, חזר לבנק והחל לעבוד בסניף הראשי בעיר התחתית כקופאי. במקביל סיים תואר ראשון בפקולטה לכלכלה של בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה (שהיה אחד המוסדות שממנו התפתחו אוניברסיטת תל אביב). ארטל התקדם בתפקידו בבנק ובסולם הדרגות, וב-1967 התמנה לסגן מנהל הסניף הראשי של בנק לאומי בחיפה.
בשנת 1970 עבר עם משפחתו לגור בתל אביב.
בשנת 1971 התמנה כמשנה למנהל הסניף המרכזי של בנק לאומי בתל אביב. באותה תקופה עבדו בסניף כאלף עובדים, והתנהל בו שליש מסחר החוץ של ישראל. ב-1974 התמנה למנהל החטיבה לעסקי חוץ. בשנים 1978–1982 כיהן כמנהל אזור תל אביב–יפו ובשנת 1979 נתמנה למנהל הסניף המרכזי בתל אביב ומשנה למנכ"ל הבנק.
ביוגרפיה > משנה למנכ"ל בנק לאומי

באוקטובר 1982 בוצע רה-ארגון מקיף בבנק לאומי לישראל, ובמסגרתו הוקמו שבע חטיבות וזאת בתקופת כהונתו של יו"ר מועצת המנהלים והמנכ"ל ארנסט יפת; זהו השינוי המקיף ביותר במבנה הבנק מאז שנת 1970 שכלל גם הקמת ארבע הנהלות אזוריות. בהמשך לשינוי הארגוני מונה ארטל בשנת 1983 לראש החטיבה הבנקאית (הקרויה גם החטיבה לבנקאות קמעונאית ומסחרית). זו הייתה החטיבה הגדולה ביותר בבנק שהורכבה מהאגף ללקוחות פרטיים והאגף ללקוחות מסחריים (פירמות עסקיות קטנות ובינוניות).דוד ליפקין, "בנק לאומי עורך רה-ארגון במבנה ובדרג האישי הבכיר", מעריב, 11 באוגוסט 1982 הוא היה אחראי על כל סניפי הבנק בישראל שכללו כ-10,000 עובדים ו-350 סניפים ואחראי על חברות הבת: בנק עליה-לאומי ובנק ערבי ישראלי. הוא הופקד על השירותים הבנקאיות הבאים: כרטיסי אשראי, שירותי מטבע חוץ, ניירות ערך, תוכניות חיסכון, פיקדונות, קרנות נאמנות וקרנות השתלמות; ארטל היה ממונה על קופות הגמל והקופות המנוהלות על ידי הבנק שבסוף 1982 עמדו על 80 מיליארד שקל והיוו כ-40% מנכסי קופות הגמל הבנקאיות; מספר חשבונות העמיתים בקופות הגמל עמד על קרוב למיליון ומאה אלף.
בספטמבר 1985 התמנה לראש החטיבה לבנקאות עסקית, החטיבה עסקה בשירותים בנקאיים ופיננסיים לקונצרנים, חברות גדולות, וגופים ממשלתיים וציבוריים גדולים. השירותים כללו את פעולות האשראי, הפסיב, ההשקעות במימון בינלאומי, במטבע חוץ ובמטבע ישראלי. ארטל גם היה חבר במועצת המנהלים של בנק לאומי בריטניה. ב-1986 התמנה ליו"ר מועצת המנהלים של "לאומי חברה למימון". ארטל ישב בוועדת ״תכנון אסטרטגי לטווח ארוך״ אשר קבעה את התוכנית האסטרטגית של הבנק, יחד עם מנהל החטיבה לתכנון האסטרטגי. בתפקידו זה היה אחראי בשנת 1986 למספר כישלונות במתן אשראי בהיקף נרחב ללקוחות שפשטו את הרגל, בהם חיים שיף, סולל בונה, אלסינט והמושבים.
בתחילת 1987 בעקבות פרסומים על המשכורות הגבוהות של בכירי בנק לאומי, קוצצו המשכורות של הבכירים, בהם משכותו של ארטל שעמדה על כ-30,000 דולר בחודש, אך הובטח להם שאם יפרשו עד סוף 1987 יקבלו פיצויים או פנסיה על פי שכרם לפני הקיצוץ. זמן קצר לאחר מכן אולץ מנכ"ל הבנק, מרדכי איינהורן להתפטר. איינהורן הציע שבראש הבנק תעמוד ועדת שלושה שתכלול יחד איתו את ארטל וידידיה גרינברג, אך הצעתו נדחתה על ידי הדירקטוריון שהעדיף להצניח את צדיק בינו, מועמד חיצוני. ארטל שראה עצמו כמועמד לניהול הבנק נשאר בבנק למרות אכזבתו מאי קבלת התפקיד. אולם לאחר מספר חודשים, בהם לחץ ועד העובדים להדיחו, ולאחר שדוד קליין מונה למשנה שלו בחטיבה העסקית, הוא התפטר. ארטל סיים את עבודתו בבנק ביולי 1987, בגיל 59, בתום ארבעים ושש שנות עבודה. עם התפטרותו הושלמה החלפת ההנהלה הבכירה של הבנק מתקופתו של יפת.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה מבנק לאומי

מיד עם סיום עבודתו בבנק החל בקריירה חדשה כאשר בשנים 1987–2000 פעל כנציגו בישראל של המשקיע הבריטי ברנרד שרייר (Shreier Group in Israel- C.P Holdings Limited U.K). כאשר בתקופה הזו רכש עבור קבוצת שרייר את החברות קטרפילר, כור סחר ומלון גלי זוהר בים המלח.
בנוסף היה מעורב בהשקעה וניהול מלון השרון בהרצליה. בסך הכול הושקעו בישראל בתקופת עבודתו עבור שרייר כחמישים מיליון דולר.[דרוש מקור]
בשנת 2000 סיים ארטל את עבודתו עבור ברנרד שרייר והחל בקריירה חדשה שרובה ככולה חברות בעמותות בהתנדבות וחברות במועצות מנהלים בחברות שונות.
ארטל הוא חבר הנהלת אגודת הידידים של אוניברסיטה תל אביב וגזבר האגודה. היה חבר הנהלת לשכת המסחר ישראל אפריקה; חבר הנהלת המועדון המסחרי והתעשייתי תל אביב יפו ויו"ר ועדת הכספים; מ"מ יו"ר הנהלת לשכת המסחר הבינלאומית (ICC); יו"ר Jerusalem Arbitration Center; נשיא, גזבר, חבר הנהלה ויו"ר ועדת הכספים של רוטרי תל אביב כשבמסגרת פעילותו במועדון יזם מספר פרויקטים למען הקהילה ותרומות בייחוד לבתי ספר בתל אביב ; יו"ר ועדת כספים וחבר בוועד הפועל של המרכז למורשת המודיעין. ארטל כיהן כחבר במועצות המנהלים של החברות אלקטרה, מנרב, טבעול, קטרפילר, בתי מלון השרון וגלי זוהר ולשכת המסחר ישראל אפריקה.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ארטל מתגורר בתל אביב, נשוי מאז 1957 ללאה (שטיינר), להם שלושה ילדים: צביקה (צבי) ארטל, המייסד והמנכ"ל של חברת ההלבשה האמריקאית דנה-קו; אהוד (אודי) ארטל, בעלים ומנכ"ל של חברת VUMIE Consulting ושותף מנהל בחברת IEV; ואורית ארטל-דלוגין, סמנכ"לית שיווק ב-EY ישראל.