היעדרותו של אלוהים ממגילת אסתר
רקע

אלוהים איננו נזכר במגילת אסתר כלל, לא בשמו ואף לא באחד מכינוייו. פרט למגילת אסתר, הספר היחיד בתנ"ך שאיננו מזכיר את שם אלוהים הוא שיר השירים.  מתווה העלילה במגילת אסתר הוא של סיפור הצלה מקראי טיפוסי. בפני המחבר נקרו שפע הזדמנויות להתייחס לאל, ומתמיה שלא ניצל אף לא אחת מהן. השתלשלות העניינים מוצגת בסיפור כבדרך הטבע, ונדמה כי לא אלוהים מכוון אותה אלא מעשיהם של בני האדם ויד המקרה. בחז"ל קיימת דעה לפיה המילה המלך כשהיא מופיעה לבדה מתייחסת ל"מלכו של עולם".
המגילה מתעלמת לכאורה מנושאים דתיים העוברים כחוט השני במקרא: אין בה כל התייחסות לארץ ישראל ולמקדש, והאזכור היחיד של ירושלים הוא אגב הצגת דמותו של מרדכי (ב', ה'–ו'); אין בה התייחסות מפורשת לתורה ולברית הנצחית בין העם לאלוהיו; נזכרים אמנם צומות (ד', ט"ו–ט"ז; ט', ל"א) - לכאורה מעשה דתי מובהק - אך אין התייחסות מפורשת לתפילות ותחינות לאל שמתלוות אליהם; היהודים חוגגים את תשועתם במשתה ובשמחה, אך אין שבח והודאה לאל (ח', י"ז; ט', ט"ז–כ"ב). ככלל, נדמה שהמספר יוצא מגדרו כדי להימנע מהתייחסות דתית מפורשת, גם בהקשרים שבהם הדבר מתבקש.
האווירה במגילה היא חומרנית ונהנתנית, ונדמה שאין בה מקום לאלוהים. חיי החצר המתוארים במגילה רוויים תככים ורדיפת כבוד. על כל המגמות האלה, הזרות לרוחו של המקרא, אין המגילה משמיעה ביקורת מפורשת. ישנם אף כאלה שהתרשמו כי המספר מגלה לפעמים אהדה לאווירה זו, למשל כשהוא מפליג בתיאור המשתה המפואר שבפרק א. רבים הצביעו על הבעייתיות המוסרית שבמגילה, הנראית להם כשטופה בערכים זרים כשנאת נשים, לאומנות ותאוות נקם. היבטים אלה עוררו אי-נוחות בקרב קוראים רבים. אחרים, לעומת זאת, סבורים כי המגילה כולה שזורה בנימה של לעג וביקורת סמויה כלפי אווירת החצר הראוותנית והמושחתת - ההיבטים הקומיים בעלילה הובלטו על ידי פרשנים רבים, ואף יש שזיהו בה מגמות סאטיריות.
על אף היעדרו של אלוהים ברובד הגלוי, רבים טוענים כי נוכחותו מאחורי הקלעים בולטת ומייחסים את שרשרת צירופי המקרים אל ההשגחה העליונה; גם הצומות והתעניות נראים, כאמור, כמעשים דתיים מובהקים. גם סירובו של מרדכי להשתחוות בפני המן נובע ממניעים דתיים. בולטים בהקשר זה דברי מרדכי לאסתר, בתבעו ממנה להשתדל אצל המלך שיבטל את רוע הגזירה: ”אַל תְּדַמִּי בְנַפְשֵׁךְ לְהִמָּלֵט בֵּית הַמֶּלֶךְ מִכָּל הַיְּהוּדִים. כִּי אִם הַחֲרֵשׁ תַּחֲרִישִׁי בָּעֵת הַזֹּאת רֶוַח וְהַצָּלָה יַעֲמוֹד לַיְּהוּדִים מִמָּקוֹם אַחֵר וְאַתְּ וּבֵית אָבִיךְ תֹּאבֵדוּ, וּמִי יוֹדֵעַ אִם לְעֵת כָּזֹאת הִגַּעַתְּ לַמַּלְכוּת.” (מגילת אסתר, פרק ד', פסוקים י"ג–י"ד) יש הסבורים שהמילים "ממקום אחר" רומזות לאלוהים, ומצביעים על כך ש"המקום" הוא כינוי בפי חז"ל לאלוהים.
רובם המכריע של החוקרים אינם מקבלים טענה זו, וכבר האבן עזרא שלל אותה משתי סיבות: האחת, שכינוי זה איננו משמש במקרא אלא רק בדברי חז"ל; והשנייה, שאלוהים הוא אחד ויחיד ולכן לא ניתן לכנותו מקום אחר. מיכאל פוקס מציין, שמפרשנות זו לדברי מרדכי משתמע שהוא מציע שני מקורות או "מקומות" חלופיים לישועה: אסתר כ"מקום אחד" והאל כ"מקום אחר", והנחה זו איננה סבירה. עם זאת, גם מבלי לקבל פירוש זה לצירוף "ממקום אחר", רבים רואים בדברים אלו רמז ברור לאמונתו של מרדכי בהשגחה העליונה ובנצח ישראל. אך עדיין נשאלת השאלה מדוע אין הדברים מובעים במפורש.
מבין אלה המפרשים את המגילה על דרך הרמז והסוד, היו שמצאו בה רמיזות לשם אלוהים. בספרות המדרשית הוסבר שבמקומות שכתוב "המלך" (בניגוד ל"המלך אחשוורוש"), הכוונה ל"מלך מלכי המלכים". בקהילות שונות, כשהגיעו למילה 'המלך' בפסוק 'בַּלַּיְלָה הַהוּא נָדְדָה שְׁנַת הַמֶּלֶךְ...' סוף סדרה ג נהגו להגביה את הקול, או אף להשמיע את מנגינת הימים הנוראים לסוף פיוט נשמת כל חי במילים: המלך היושב על כיסא רם ונישא האר"י כתב שהשם המפורש רמוז בראשי תיבות בפסוקים:
"יבוא המלך והמן היום" - פרק ה', פסוק ד'
"וכל זה איננו שווה לי - פרק ה', פסוק י"ג (סופי תיבות והפוך)
"והמן ראה כי כלתה אליו הרעה" - פרק ז', פסוק ז' (סופי תיבות)
עוד ניתן ללמוד מהפסוק: ”הָרָצִים יָצְאוּ דְחוּפִים בִּדְבַר הַמֶּלֶךְ וְהַדָּת נִתְּנָה בְּשׁוּשַׁן הַבִּירָה, וְהַמֶּלֶךְ וְהָמָן יָשְׁבוּ לִשְׁתּוֹת וְהָעִיר שׁוּשָׁן נָבוֹכָה” (פרק ג', פסוק ט"ו) - המן ישב לשתות בחושבו שתוכניתו להשמדת היהודים תצא אל הפועל, וה"מלך", כלומר אלוהים, 'שותה' במשמעות של לעג לתוכנית של המן. דברים ברוח זו נכתבו גם בספר תהילים: ”לָמָּה רָגְשׁוּ גוֹיִם וּלְאֻמִּים יֶהְגּוּ רִיק? יִתְיַצְּבוּ מַלְכֵי-אֶרֶץ וְרוֹזְנִים נוֹסְדוּ יָחַד, עַל ה' וְעַל מְשִׁיחוֹ. נְנַתְּקָה אֶת מוֹסְרוֹתֵימוֹ וְנַשְׁלִיכָה מִמֶּנּוּ עֲבֹתֵימוֹ. יוֹשֵׁב בַּשָּׁמַיִם יִשְׂחָק, אֲדֹנָי יִלְעַג לָמוֹ” (תהילים, ב', א'–ד') - הגויים הוגים תוכניות נגד האל ועמו, והוא לועג להם.
גם בעל תרגום השבעים נדרש לבעיה, ופתר אותה באמצעות הרחבות שונות שהעניקו למגילה צביון דתי יותר, וקירבוה לסטנדרט המקראי המקובל. עם זאת, עיקר ההרחבות של תרגום השבעים הן פרי יצירתו של חוג בית חוניו, ואין הן מיועדות להנכיח את האלוהות במגילה – אלא להעלות על נס את קדושת מקדש חוניו שישב בהליופוליס בעת העתיקה. בעיה זו עמדה בבסיס מחלוקת חז"ל לגבי מידת קדושתה של המגילה, עם זאת, בסופה של המחלוקת הוכרע כי המגילה כן מטמאת את הידיים.