מקדש מצרי
סגל

כדי לבצע את הטקסים וחובות התמיכה שלו נדרשו במקדש בעלי תפקידים רבים. כוהנים ביצעו את תפקידי הטקס החיוניים של המקדש, אך באידאולוגיה הדתית המצרית, הם היו פחותים בחשיבותם מהמלך באופן ניכר. כל הטקסים היו, להלכה, מעשים של המלך, והכוהנים רק עמדו במקומו. הכוהנים היו אפוא נתונים לסמכותו של המלך, והייתה לו הזכות למנות לכהונה את כל מי שרצה. למעשה, בממלכות הישנה והתיכונה, רוב הכוהנים היו פקידי ממשל שעזבו את חובותיהם החילוניות בחלק מהשנה כדי לשרת את המקדש במשמרות. לאחר שהכהונה התמקצעה יותר, נראה כי המלך השתמש בכוחו במינויים בעיקר לתפקידים הגבוהים ביותר, בדרך כלל כדי לתגמל פקיד מועדף בתפקיד או להתערב מסיבות פוליטיות בענייני פולחן חשובים. מינויים פחותים הוא האציל על הוזיר שלו או על הכוהנים עצמם. במקרה האחרון, נושא המשרה שם את בנו כיורשו או כהונת המקדש החליטה מי צריך למלא משרה פנויה. משרות כוהנים היו רווחיות ביותר ונטו להיות ממולאות על ידי החברים העשירים והמשפיעים ביותר בחברה המצרית. בתקופה היוונית-רומית, משרות כוהנים המשיכו להוות מוקד רווח. בייחוד באזורים הכפריים, כוהנים מצרים הבדילו את עצמם משאר התושבים באמצעות הכנסה וזכויות יתר הקשורות לכהונה, אך גם על ידי השכלתם בקריאה ובכתיבה. משרדים רמי דרג היו, עדיין, כל כך משתלמים, עד שכוהנים נלחמו על עיסוקם בתיקי משפט ארוכים. עם זאת, ייתכן שזה השתנה בתקופה הרומית המאוחרת, כאשר מצרים הייתה נתונה לתהליכים רחבי היקף של שינוי כלכלי, חברתי, תרבותי ודתי.
הדרישות לכהונה היו שונות במשך הזמן ובין פולחני האלים השונים. למרות שידע מפורט היה מעורב במשרדי כהונה, מעט ידוע על איזה ידע או הכשרה נדרשו מבעלי התפקידים. הכוהנים נדרשו לשמור על סטנדרטים מחמירים של טוהר פולחן לפני שהם נכנסים לאזורים הקדושים ביותר. הם גילחו את ראשם וגופם, התרחצו מספר פעמים ביום ולבשו רק בגדי פשתן נקיים. הם לא נדרשו לפרישות, אבל יחסי מין טמאו אותם עד שעברו טיהור נוסף. פולחנים של אלים ספציפיים היו עשויים להטיל הגבלות נוספות הקשורות למיתולוגיה של אותו אל, כגון כללים נגד אכילת בשר של חיה שייצגה את האל. קבלת הנשים לכהונה השתנה במרוצת הזמן. בממלכה הקדומה, נשים רבות שירתו ככוהנות, אך נוכחותן בכהונה ירדה באופן דרסטי בממלכה התיכונה לפני שגדלה שוב בתקופת הביניים השלישית (אנ'). תפקידים פחותים, כמו מוזיקאי בטקסים, נותרו פתוחים לנשים גם בתקופות המגבילות ביותר, וכך גם התפקיד המיוחד של בת זוג טקסית של האל. תפקיד זה היה בעל השפעה רבה, והחשובה מבין בנות הזוג הללו, אשת האל אמון (אנ'), אפילו החליפה את הכוהן הגדול של אמון במהלך התקופה המאוחרת.
בראש היררכיית המקדש עמד הכוהן הגדול, שפיקח על כל תפקידיו הדתיים והכלכליים של המקדש ובפולחנים הגדולים ביותר היה דמות פוליטית חשובה. תחתיו עשויות היו להיות שלוש כיתות של כוהנים כפופים שיוכלו להחליף אותו בטקסים. בעוד שדרגים גבוהים אלה היו תפקידים במשרה מלאה מהממלכה החדשה ואילך, הדרגים הנמוכים של הכהונה עדיין עבדו במשמרות במהלך השנה. בעוד שכוהנים רבים ביצעו מגוון מטלות נחותות, הכהונה הכילה גם מספר מומחים לטקסים. בולט מבין התפקידים המיוחדים הללו היה זה של הכוהן לקטור (אנ') שדקלם מזמורים ולחשים במהלך טקסי המקדש, ואשר השכיר את שירותיו המאגיים להדיוטות. מלבד הכוהנים, מקדש גדול העסיק זמרים, מוזיקאים ורקדנים להופיע במהלך טקסים, וכן חקלאים, אופים, אומנים, בנאים ומנהלים שסיפקו וניהלו את צרכיו החומריים. בתקופה התלמית, יכלו מקדשים לשכן גם אנשים שביקשו מקלט (אנ') במתחם, או מתבודדים (אנ') שהתמסרו מרצונם לשרת את האל ולגור במשכנו. לפיכך, לפולחן גדול יכלה להיות יותר מ-150 כוהנים במשרה מלאה או חלקית, עם עשרות אלפי עובדים שאינם כוהנים העובדים על אדמותיה ברחבי הארץ. מספרים אלו מנוגדים למקדשים בינוניים, שאולי היו בהם 10 עד 25 כוהנים, ועם המקדשים הפריפריאליים הקטנים ביותר, שאולי היה בהם רק אחד.
חובותיהם של מספר כוהנים הוציאו אותם אל מעבר למתחם המקדש. הם היוו חלק מהמשלחת בפסטיבלים שנעו ממקדש אחד למשנהו, ואנשי דת מרחבי הארץ שלחו נציגים לחג הסד הלאומי שחיזק את כוחו האלוהי של המלך. על מספר מקדשים, כמו אלה בערים השכנות ממפיס ולטופוליס (אנ'), פיקח כוהן גדול.
בתקופות מסוימות היה משרד אדמיניסטרטיבי שניהל את כל המקדשים ואנשי הדת. בממלכה הקדומה, מלכים האצילו סמכות זו תחילה לקרוביהם ולאחר מכן לווזירים שלהם. בתקופת שלטונו של תחותמס השלישי התפקיד עבר מהווזירים אל הכוהנים הגדולים של אמון, אשר החזיקו בו במשך רוב תקופת הממלכה החדשה. הרומאים ייסדו תפקיד דומה, זה של הכוהן הגדול לכל מצרים, אשר פיקח על פולחני המקדש עד הכחדתם.