stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלוואן
יהודי קלוואן

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1563. במהלך גזירות ת"ח ות"ט נפגעה קשות הקהילה המקומית, אך עם הפיכת היישוב לעיר, השתקמה הקהילה, תוך שהייתה כפופה מספר שנים לקהילת לוצק. בשנת 1766 נמנו בקהילה כ-1,000 איש.
משנות ה-90 של המאה ה-19 התקיימה ביישוב פעילות ציונית. במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי היישוב מקרב שהתרחש בין האוסטרים והרוסים בקרבת העיירה, וכן ממעשי התעללות ושוד שבאו בסיום המלחמה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,545 יהודים, כמחצית תושביה, ופעלו בה בתי ספר עבריים ומוסדות תרבות יהודיים.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שהצבא האדום נסוג ממנה. למחרת היום רצחו הגרמנים בין 400 ל-645 יהודים בעיירה, כאשר כ-50 מתוכם נשרפו חיים בבית הכנסת המקומי. יתר יהודי העיירה גויסו לאחר מכן לעבודות כפייה, ובסוף החודש רוכזו כל יהודי העיירה וכפרי הסביבה שלה בגטו שהוקם בה.
ב-11 ביולי 1942 חיסלו הגרמנים את הגטו שבעיירה, תוך רצח כ-2,000 היהודים שנותרו בו בבורות ירי מחוץ לעיירה. בהמשך החודש רצחו הגרמנים כ-280 יהודים נוספים שאיתרו במקומות מסתור ובסביבת העיירה.
מקהילת קלוואן שרדו את השואה כ-30 יהודים.
את והב בסופה

ערך זה עוסק בביטוי מקראי. אם התכוונתם לספר מאת עמוס קינן, ראו .
את וָהֵב בסופה הוא ניב מקראי-חז"לי המשמש כהצהרה כי למרות חילוקי דעות חריפים בלימוד התורה, ניתן להישאר בידידות.
מקור הביטוי

בעת תיאור מלחמת שבטי ישראל נגד סיחון מלך האמורי, בנחל ארנון, נכתב בתורה:
עַל כֵּן יֵאָמַר בְּסֵפֶר מִלְחֲמֹת ה'; אֶת וָהֵב בְּסוּפָה וְאֶת הַנְּחָלִים אַרְנוֹן.
לפשוטו של מקרא, מדובר בציון העובדה כי בספר בו כתבו בני ישראל את ניצחונותיהם, הוזכר כיצד נכבשה העיר והב או יהב והעיר סופה. פרשנים אחרים גורסים, כי מדובר בתיאור מליצי על כיבוש העיר והב, בסופה ובסערה.
בהתחשב בסגנון הלמידה הישיבתי, המבוסס על לימוד בחברותא ומתאפיין בוויכוח ומחלוקות כחלק בלתי נפרד מחוויית הלימוד, טבעו חז"ל את הביטוי: "מלחמתה של תורה", כמושג חיובי לוויכוח בעל אופי בונה, המוביל בסופו של דבר להסקת מסקנות ופסיקת ההלכה. לשם הבהרת הדברים דרשו חז"ל בתלמוד בבלי את הפסוק, על מנת להסביר את מהותה של המלחמה התורנית בין הלומדים:
אמר רבי חייא בר אבא: אפילו האב ובנו, הרב ותלמידו שעוסקין בתורה בשער אחד, נעשים אויבים זה את זה ואינם זזים משם עד שנעשים אוהבים זה את זה, שנאמר; "אֶת וָהֵב בְּסוּפָה", אל תקרי בְּסוּפָה, אלא בְּסוֹפָהּ.
הסביר זאת רש"י בפירושו: ”מתוך שמקשים זה על זה, ואין זה מקבל דברי זה, נראין כאויבים, והכי דריש לה (כלומר הדרוש על הפסוק הוא): 'ספר מלחמות' - מלחמה שעל ידי ספר, 'והב בסופה' - אהבה יש בסופה”.
משמעות הניב והשימוש בו

הניב בא לתאר מצב של מחלוקת בין ידידים קרובים, אפילו אב עם בן ורב עם תלמיד, המתווכחים על נקודה מהותית. זאת שלא מתוך כוונה או רצון להתנצח, אלא על מנת להגיע לאמיתות הדברים ולהסיק מסקנות ברורות, כשבסופו של ויכוח לא יוותרו הצדדים אויבים, אלא יישארו בידידות ובהסכמה.
כבר בתקופת הראשונים ניתן למצוא את הניב בספרי השו"ת, כהבעת התנצלות וידידות, לאחר כתיבת דעה החולקת על הזולת. בעיקרו משמש הניב בספרות התורנית כחתימה לוויכוח, וכהצגת עמדה, כי על אף חילוקי הדעות, אין בהבעת דעה מנוגדת, משום שינוי לרעה באופי היחסים בין המתווכחים וכי הסכסוך הוא ענייני ולא ירד לפסים אישיים.
לעיתים משמש הניב כהודעה על קבלת דברי הזולת לאחר ויכוח סוער, תוך הסכמה כי בסופו של דבר הוכרעה "המלחמה" ושני המתווכחים נותרו אוהבים זה לזה והגיעו לעמק השווה.
השפעה

משמעותו של הניב השפיעה אף על הפסיקה ההלכתית האוסרת על הוראת הלכה בפני רבו, אך מתירה ויכוח עמו לצורך פסיקת ההלכה, כפי שאנו רואים בספרי הפוסקים:
דווקא להורות במקום רבו אסור, אבל להתווכח עם רבו באיזה פסק או הוראה, שלא נראה לו כמו שרבו אומר, ויש לו ראיות והוכחות, וודאי שרי (מותר), שהרי כל הש"ס מלא מזה שהתלמידים התווכחו עם רבותיהם. ואמרו חז"ל; אפילו הרב ותלמידו נעשו אויבים זה לזה בהלכה, ואת והב בסופה, שאחר כך נעשו אוהבים זה לזה וכן אב ובנו, וכך דרכה של תורה. ואמרו חז"ל "ומתלמידי יותר מכולם" ואסור להחניף בדברי תורה, והתורה נקראת אמת. ומכל מקום, אם רבו עומד על דעתו, אסור לו להורות עד שרבו יודה לדבריו.
בספרות

בספרו מ-1984, "הדרך לעין חרוד", הסופר עמוס קינן הרבה להשתמש בניב, וב-1988 פרסם ספר בעל אלמנטים אוטוביוגרפיים בשם "את והב בסופה".
ראו גם

האמת והשלום אהבו
הערות שוליים

↑  על פי פירוש רש"י והרמב"ן שם, ופירוש רבנו יונה אבן ג'נאח בספר השרשים.
↑  על פי פירוש רש"י שם. ייתכן כי מדובר באזור עין יהב, השוכנת על חורבות הכפר הערבי "עין ויבה" בחבל הערבה.
↑  התורה תמימה שם הערה ט"ו מסביר על פי הגמרא במסכת ברכות (נ"ד.), כי מדובר בשמות ערים בסביבות נחל ארנון.
↑  אבן עזרא והרמב"ן שם.
↑  ראו למשל: שו"ת הרמב"ם (סימן ש"י), שו"ת הריטב"א (סימן ר"ח), שו"ת הריב"ש (סימן תמ"ח) ואחרים.
אזור נחל ארנון, על פי חלק מהפרשנים, זהו מיקומן של הערים והב וסופה המקראיות.
קסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה

קסניה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (ברוסית: Ксения Александровна Романовa; ‏8 באפריל 1875 – 20 באפריל 1960), הייתה בתו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה, ואחותו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
ביוגרפיה > ראשית חייה

קסניה נולדה ב-8 באפריל 1875 בארמון אניצ'קוב, סנקט פטרבורג, לאלכסנדר אלכסנדרוביץ', הצארביץ' של רוסיה ולדאגמאר, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל. בשנת 1881 נרצח סבה אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ואביה עלה לשלטון במקומו כאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
קסניה, כמו אחיה, קיבלה את השכלתה ממורים פרטיים, ודגש מיוחד הושם על לימוד שפות זרות. מלבד השפה הרוסית, למדה קסניה אנגלית, צרפתית וגרמנית. כמו כן, קסניה למדה בישול, נגינה ועשיית בובות ובגדיהן לתיאטרון. היא גם נהנתה מרכיבה ודיג בנהר הסמוך לאחוזה, ציור, התעמלות, ריקודים ונגינה בפסנתר.
כל משפחתה נהנו מחופשות משפחתיות בביתם של סבה וסבתה מצד אמה בטירת פרדנסבורג בדנמרק, ושם היא נפגשה עם בת דודתה וחברתה, מריה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של גאורגיוס הראשון, מלך יוון, ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
ביוגרפיה > נישואיה

קסניה התאהבה כבר בצעירותה בבן דודו של אביה, אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אולם רק ב-12 בינואר 1894 התארסו השניים, לאחר שקסניה קיבלה את רשות הוריה להתחתן עמו. ב-6 באוגוסט התחתנו השניים בארמון פטרהוף, וב-1 בנובמבר אותה שנה מת אביה, ואחיה ניקולאי השני, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
קסניה עסקה רבות בעבודות צדקה, ואף טיפלה בנזקקים בבתי חולים, ובשנת 1903 אף הצטרפה לאגודת הנשים הפטריוטית. קסניה כעסה מאוד על פרוץ מלחמת רוסיה–יפן, ולאחר מהומות הדמים ביום ראשון העקוב מדם בשנת 1905, התנגדה להסכמת אחיה הצאר להקמת הדומה.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

פרוץ מלחמת העולם הראשונה תפס את קסניה ואמה בחו"ל. קסניה הייתה בצרפת, ואילו הקיסרית האלמנה הייתה בלונדון. הם סיכמו להיפגש בקאלה, שם המתינה הרכבת הפרטית של הקיסרית האלמנה כדי לקחת אותם לרוסיה. אמה הייתה בטוחה שווילהלם השני, קיסר גרמניה יניח להם לעבור, אולם כשהגיעו לברלין, מצאו שהקו לרוסיה סגור. כששמעה כי גם משפחת יוסופוב היו בברלין, ציוותה עליהם אמה להצטרף לרכבת. השתיים התעכבו בברלין עד שלבסוף הורשתה הרכבת לנסוע לדנמרק, ומשם הלאה לפינלנד.
במהלך המלחמה שירתה קסניה כאחות ברכבת בית חולים צבאי, ואף עמדה בראש מכון קסניה, שסיפק גפיים מלאכותיות לנפגעים. בשנת 1915 כאשר נודע לה כי אחיה ניקולאי מתכוון לפקד על הכוחות המזוינים, היא ליוותה את אמה לצארסקויה סלו בניסיון להניא אותו מכך, אולם הן לא הצליחו להניא אותו מדעתו. בפברואר 1916 נסעה קסניה לקייב לבקר את אמה, ולאחר חזרתה לסנקט פטרבורג ניסתה בנובמבר לשלוח לאחיה מכתב על חשיבות הרפורמות במדינה, אולם הוא אפילו לא קרא את המכתב. אשתו, אלכסנדרה, נסיכת הסן קראה את המכתב שהועבר על ידי ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, והאשימה אותו בחתירה מאחורי גב המשפחה הקיסרית. עקב חששותיה מהסכנה המתקרבת היא עברה עם משפחתה לחצי האי קרים, והיא זו שהודיעה לאמה על רצח רספוטין.
לאחר מהפכת פברואר ניסתה קסניה להיפגש עם אחיה ניקולאי, אולם היא סירבה לקבל אישור לכך מממשלת המעבר הרוסית. לאחר מהפכת אוקטובר נעצרה קסניה על ידי הבולשביקים והושמה במעצר ליד סבסטופול, אולם במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה, והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה. באפריל 1919 עזבו קסניה ומשפחתה את חצי האי קרים יחד עם אמה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי אוניית המערכה הבריטית מרלבורו.
ביוגרפיה > בגלות ואחרית חייה

ב-17 במאי 1920 קיבלה קסניה את אחוזתו של ניקולאי באנגליה בשווי של חמש מאות לירות שטרלינג, ואילו בעלה אלכסנדר התגורר בתקופה זו בפריז. בשנת 1925 המצב הפיננסי של קסניה נעשה נואש, וג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, שהיה בן דודה הראשון שלה, התיר לה להתיישב בקוטג' פרוגמור. מאוחר יותר היא נאלצה להתמודד עם טענות מזויפות של אנה אנדרסון, אשר טענה כי היא אחייניתה - אנסטסיה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. ביולי 1928, עשר שנים לאחר מותם של ניקולאי ואלכסנדרה, קיוותה קסניה להשתלט על לאנגינקוסקי בקוטקה, פינלנד אך לא השיגה תוצאות משמעותיות. קסניה ביקרה את אמה בדנמרק לעיתים קרובות ככל שיכלה, ולאחר מותה בשנת 1928 מכרה קסניה את אחוזתה בהבידור ואת התכשיטים שלה, מה שהעניק לה הכנסה נוספת.
ב-26 בפברואר 1933 נפטר בעלה של קסניה, ובמרץ 1937 היא עברה להתגורר בהמפטון קורט, שם חייתה עד מותה ב-20 באפריל 1960. למרות מיעוט הכנסותיה במהלך חייה, הותירה קסניה אחריה מעט רכוש לקרוביה הנותרים.
משפחתה

ב-6 באוגוסט 1894 התחתנה קסניה עם אלכסנדר מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
אירינה אלכסנדרובנה, נסיכת רוסיה (1895–1970), התחתנה עם הנסיך פליקס יוסופוב
אנדריי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1897–1981), התחתן עם אליזבטה רופו-סאסו, ולאחריה התחתן עם נדין מקדוגל
פיודור אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1898–1968), התחתן עם הנסיכה אירינה פבלובנה פאליי
ניקיטה אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1900–1974), התחתן עם הרוזנת מריה וורונסובה-דשקובה
דמיטרי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1901–1980), התחתן עם הרוזנת מרינה סרגייבנה גולנישצ'בה-קוטוזובה, ולאחריה התחתן עם שיילה צ'יזהולם
רוסטיסלב אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1902–1978), התחתן עם הנסיכה אלכסנדרה פבלובנה גליצין, ולאחריה התחתן עם הדוויג פון צ'אפויס
וסילי אלכסנדרוביץ', נסיך רוסיה (1907–1989), התחתן עם הנסיכה נטליה אלכסנדרובנה גולטיסינה
TheMarker

| --- | --- |
הלוגו של TheMarker
 תדירות:  יומון וירחון
 מו"ל:  הארץ
 מייסד:  גיא רולניק ואיתן אבריאל
 עורך ראשי:  סיון קלינגבייל
 תאריכי הופעה:  1 במאי 2000 – הווה (24 שנים) 
 שפה:  עברית
 מדינה:  ישראל
 www.themarker.com
 
TheMarker (בעברית: דה מרקר) הוא עיתון יומי כלכלי ישראלי ואתר חדשות כלכלי מבית עיתון "הארץ". הוקם בידי גיא רולניק ואיתן אבריאל. החל מינואר 2008, הוא נמכר כעיתון יומי עצמאי. לעיתון יש ירחון כלכלי (הנושא את השם TheMarker Magazine) ובעבר הוא הפעיל רשת חברתית מקוונת בשם TheMarker Café. מערכת העיתון פועלת בבניין "הארץ" בתל אביב. העורכת הראשית של TheMarker היא סיון קלינגבייל ועורך המגזין הוא איתן אבריאל.
היסטוריה

אתר האינטרנט TheMarker נחשף לציבור ב-1 במאי 2000 ונועד להציג סיקור שוטף של שוק ההון בישראל ובעולם, תחום ההיי-טק, ענפי הפרסום והמדיה, ענף הנדל"ן, שוק העבודה, צרכנות, עולם המשפט הישראלי, רכב ותחבורה. עד אז היה אתר האינטרנט של "גלובס" היחיד בישראל שעסק בחדשות מתחום הכלכלה.
המייסד והמקים של TheMarker הוא גיא רולניק ואליו הצטרפו איתן אבריאל, המשמש כיום כעורכו של המגזין, ועדו פולק, שעבר ב-2010 לשמש כמנהל הטכנולוגיות הראשי של קבוצת המדיה מטומי. רולניק, אבריאל ופולק הקימו את TheMarker ב-1999. המשקיעים הראשונים היו קבוצת "הארץ" ואתר האינטרנט הכלכלי האמריקאי TheStreet.com שיתוף פעולה שהתפתח על רקע שגשוג כלכלי וגאות בענפי ההיי-טק והאינטרנט בישראל ובעולם. באפריל 2001 נרכש האתר A-Online, שסיפק מידע עסקי ובורסאי בזמן אמת לפעילים בשוק ההון הישראלי, ומוזג לתוך אתר TheMarker. לאחר התפוצצות בועת הדוט קום מחק האתר TheStreet.com את השקעתו ב-TheMarker.
היסטוריה > אתר TheMarker

לצורך הקמת אתר האינטרנט גויסו כ-30 עיתונאים ליצירת מערכת חדשות עצמאית, שתשרת את האתר בלבד, ותפעל במנותק ממערכת המדור הכלכלי של עיתון "הארץ". בהמשך הועלתה לרשת מהדורה אנגלית של האתר - שתכניה שולבו במסגרת TheStreet. שיתוף הפעולה בין אתר TheMarker לבין עיתון "הארץ" החל ב-2001 והורחב בהדרגה.
החל ממאי 2018 מחלק האתר את הכתבות לכתבות פתוחות ולכתבות סגורות אשר הגישה אליהן כרוכה בתשלום.
האתר מציג מדיניות אתית נוקשה כחלק מ"מדיניות המערכת":
היסטוריה > אתר TheMarker > תביעה על הפרת זכויות יוצרים

העיתון "מעריב" וכתביו הכלכליים תבעו את אתר TheMarker ועורכיו על הפרת זכויות יוצרים נרחבת, במסגרתה במהלך השנים 2001–2002 העתיק אתר TheMarker באופן שיטתי כתבות ממדור "עסקים" של "מעריב", ללא רשות וללא מתן קרדיט לכתבי "מעריב". TheMarker טען שמדובר בסקירת עיתונות לגיטימית, שלא חייבה מתן קרדיט, על פי הנוהג המקובל באותה תקופה. ב-17 באוקטובר 2012 פסק בית המשפט המחוזי מרכז שאתר TheMarker אכן הפר את זכויות היוצרים של "מעריב" וכתביו, ואף הטיל חבות אישית על גיא רולניק ואיתן אבריאל, מייסדי TheMarker. סכום הפיצויים ל"מעריב" ולכתביו נקבע על 5.5 מיליון ש"ח ועוד 180,000 ש"ח הוצאות משפט. שני הצדדים ערערו לבית המשפט העליון, ובפשרה שהושגה ביניהם נקבע ש-TheMarker ישלם למעריב פיצוי בסך 3.3 מיליון ש"ח ותבוטל החבות האישית של רולניק ואבריאל.
היסטוריה > העיתון היומי

בינואר 2005 במה שנחשב כצעד תקדימי בעולם העיתונות בישראל, אומץ המותג האינטרנטי TheMarker על ידי העיתון המודפס - ומדור הכלכלה של "הארץ" זכה לשם "הארץ TheMarker" ולעיצוב מחודש בפורמט טבלואיד הקטן ביחס לשאר חלקי העיתון. בנוסף, התמסד שיתוף הפעולה בתחום התוכן בין האתר למהדורה המודפסת. בפורמט החדש הגבירה "הארץ" את תחרותה בעיתון הכלכלי הוותיק "גלובס". התחזקות TheMarker ומעמדו של גיא רולניק ב"הארץ" היו אחת הסיבות לעזיבת חנוך מרמרי את עריכת "הארץ" לאחר 13 שנים.
בשתי שנותיו הראשונות הכיל גיליון של TheMarker כחמישים עמודים, וב-2007 הוגדל הגיליון לכשמונים עמודים. שינוי נוסף חל בכותרת העיתון: הכיתוב שהופיע מתחת לשם העיתון, "עיתון הכלכלה והעסקים של הארץ", הוחלף לכיתוב "עיתון הכלכלה והעסקים של ישראל". ידיעות מעטות מ-TheMarker הרכיבו מדי יום את עמוד הכלכלה של החינמון "ישראל היום" בשנתו הראשונה. בתחילת שנת 2008, לקראת הוצאתו לאור של "כלכליסט", יומון כלכלי חדש מקבוצת "ידיעות אחרונות", הגדיל TheMarker את מספר עמודיו, והחל להימכר גם כעיתון עצמאי, נפרד מ"הארץ".
כל גיליון מחולק למדורים המסודרים לפי נושאים ומקלים על ההתמצאות במוסף: חדשות, דעות (של חברי המערכת, בעיקר גיא רולניק, מירב ארלוזורוב וסמי פרץ, לצד קוראי העיתון), היי-טק ותקשורת, נדל"ן ותשתיות, פרסום שיווק ומדיה, עבודה וקריירה, משפטים, צרכנות, כלכלה עולמית ושוק ההון. ביום ראשון המוסף מצומצם בגודלו. ביום שישי הוא יוצא בגרסה הקרויה Markerweek, שלה אופי מגזיני וכמה כתבים ייעודיים.
בעקבות מחאת האוהלים של קיץ 2011 אמר חוקר העיתונות ד"ר רפי מן כי TheMarker תרם להנחת התשתית הציבורית למחאה זו. "אני חושב שמבחינה זאת הוא באמת יותר בולט מעיתונים אחרים".
היסטוריה > מגזין TheMarker

מגזין TheMarker הוא ירחון כלכלי בעריכת איתן אבריאל. נוסד בפברואר 2001.
מגזין TheMarker רשם כמה הישגים עיתונאיים, בהם חשיפת מעשיו של שר האוצר, אברהם הירשזון ביולי 2004. ביוני 2008 הוגש נגד הירשזון כתב אישום, בין היתר על גנבה והלבנת הון, הוא הורשע ונגזר עליו מאסר בפועל. בכך היה הירשזון לשר האוצר הראשון שנשלח לכלא. הירשזון שכר את עורך הדין היהודי-אמריקאי אלן דרשוביץ כדי שינסה למנוע את פרסום הכתבה במגזין TheMarker, אך היא פורסמה בכל זאת.
גיליונות רבים של המגזין עסקו בעלייתם של הטייקונים ומשפחות העסקים בישראל, בהם נוחי דנקנר, אליעזר פישמן, יצחק תשובה ואחרים, בהשפעתם על כלכלת ישראל ובמה שנדרש לעשות כדי לשנות את המציאות הכלכלית הישראלית. העבודה העיתונאית של המגזין, יחד עם אתר האינטרנט והעיתון היומי המודפס, עודדו את ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר האוצר יובל שטייניץ ונגיד בנק ישראל סטנלי פישר להקים את ועדת הריכוזיות ("הוועדה להגברת התחרותיות במשק") באוקטובר 2010. על רקע עבודת הוועדה, בסוף 2013 חוקק חוק הריכוזיות ("חוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות").
על רקע המשבר הפיננסי של סוף 2008 ותחילת 2009, מגזין TheMarker הקדיש תשומת לב מיוחדת לדרישות של כמה מאילי ההון למחוק חובות והתנגד להן נחרצות. עקב כך, היקפי הסדרי החוב היו נמוכים מאלה שלהם בעלי הון קיוו, ולפיכך חלקם נאלצו לוותר על מניות כדי לעמוד בהתחייבויותיהם.
תחת עריכתו של אבריאל, מגזין TheMarker כתב רבות על תקציבי צה"ל, שכרם של משרתי הקבע שמועסקים במשרות שאינן קרביות, הפנסיות של משרתי הקבע ועוד. הכתבות הרחיבו את הדיון הציבורי על מערכת הביטחון, שעד אז התרכז בעיקר בפעילותה הצבאית והביטחונית.
נושאים נוספים שכוסו בהרחבה על ידי המגזין הם הצעידה המהירה של ישראל לקראת פקקי תנועה אינסופיים (אוקטובר 2010 ופברואר 2019), החוקרים המובילים בעולם המדע הישראלי (ינואר 2013), "100 חקירות שצריך לפתוח" (אפריל 2014), מאזן האימה בין ראש הממשלה נתניהו למו"ל "ידיעות אחרונות" נוני מוזס (ספטמבר 2016, לפני שנחשפו הקלטות השיחות ביניהם), המשמעות של תיק 2000 (ספטמבר 2018), השימוש הפרטי והעסקי בידע הטכנולוגי של יחידה 8200 (אפריל 2017), משבר האקלים (ספטמבר 2019) ועוד.
TheMarker Café

בפברואר 2007, עלתה לאוויר הרשת החברתית המקוונת ואתר הבלוגים TheMarker Café של אתר "TheMarker", בעריכתו של אדם שוב. האתר שווק תחילה כ"רשת החברתית העסקית הראשונה בישראל", עבור מנהלים ואנשי מקצוע. האתר היה בנוי על טכנולוגית Web 2.0, בה התוכן מבוסס על תרומת הגולשים. כל משתמש יכול היה לפתוח עמוד אישי משלו, לפתוח בלוג, להקים קהילות ולהשתתף בהן, לשתף אחרים בתמונות וקובצי וידאו, ולשלב תכנים מאתרים אחרים. תחילה הוקמו קהילות ופורמים באופן אקטיבי והאתר הזמין מנהלי שיווק, מנהלים טכנולוגיים, עורכי דין ורואי חשבון לכתוב בהם תכנים. תוכן האתר היה מנוטר למנוע תכנים פוגעניים ולהבטיח אמינות.
לאחר כשנה עזב אדם שוב את תפקיד העורך. מאז האתר לא נוהל יותר באופן אקטיבי, למעט ניטור תוכן. בדצמבר 2008 הוקם האתר המקביל "עכבר קפה" כחלק מאתר עכבר העיר, רשת שהתרכזה בתחומי התרבות, האמנות, הבידור והפנאי. בעיקר אפשרה לגולשים לכתוב בלוגים וביקורת על סרטים, מוזיקה, מסעדות והופעות.
האתר חולק בחינם, והיה אמור להתבסס על הכנסות מפרסום. בשנים הראשונות זכה להצלחה, אך בהמשך, עם העלייה בפופולריות של פייסבוק, ירד מספר הגולשים באתר. ביולי 2020 הודיע "TheMarker" כי האתר ייסגר וכל התוכן שבו ימחק.
| --- | --- |
עמוד הבית של הרשת החברתית המקוונת ואתר הבלוגים TheMarker Café, שפעל בין השנים 2007 ל-2020: ההודעה על סגירת TheMarker Café
הערות שוליים

↑  המערכת - מערכת –דהמרקר, באתר www.themarker.com
↑  מערכת –דהמרקר, באתר www.themarker.com
↑  חנוך מרמרי, פתאום שמענו בום, באתר העין השביעית, 1 בינואר 2008
↑  TheMarker Online, מנכ"ל TheMarker עדו פולק עובר למגזר ההיי-טק, באתר TheMarker‏, 26 באפריל 2010
↑  שלמה פרידמן, ‏TheStreet.com תשקיע 2.25 מ' ד' במיזם אינטרנט עם גיא רולניק ו"הארץ", באתר גלובס, 28 באוקטובר 1999
↑  שי שלו, ‏מיזוג זוטא נוסף אצל שוקן: דה-מרקר מאחד כוחות עם אי-אונליין, באתר גלובס, 30 באפריל 2001
↑  הארץ, אתר TheMarker.com קנה את אתר אי-אונליין, באתר TheMarker‏, 24 באפריל 2001
↑  שי שלו, ‏TheStreet מחקה השקעה של 4 מיליון דולר ב"דה-מרקר", באתר גלובס, 2 ביוני 2003
↑   לפני כולם: ריכשו מינוי דיגיטלי ל-TheMarker - במחירי השקה, באתר TheMarker‏, 14 במאי 2018
↑  לי-אור אברבך, ‏"דה מרקר" ישלם ל"מעריב" כ-6 מ' ש' על הפרת זכויות יוצרים, באתר גלובס, 17 באוקטובר 2012
ת"א 1549-08-08 מעריב הוצאת מודיעין בע"מ ואח' נ' ביזנסנט מידע מקוון בע"מ ואח', ניתן ב-17 באוקטובר 2012
↑  אורן פרסיקו, שוטף פלוס 3,650, באתר העין השביעית, 12 ביוני 2013
↑  ערוץ 2: TheMarker הפך לעיתון המשפיע ביותר בישראל; תרם להנחת התשתית למחאה, באתר TheMarker‏, 10 באוקטובר 2011
↑   איתן אבריאל, לא מאמינים יותר להנהגה? זה עולה לנו כסף, באתר TheMarker‏, 3 בפברואר 2021
↑  TheMarker משיק את הרשת החברתית העסקית הראשונה בישראל: TheMarker Cafe, באתר TheMarker‏, 19 במרץ 2007
↑  ענת קם‏, אדם שוב עובר לתה, באתר וואלה, 21 באוגוסט 2007
↑  ההכרזה על השקת "עכבר קפה"
| דגל ישראל עיתונים יומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| עיתונים כלליים בתשלום | הארץ • ידיעות אחרונות • מעריב השבוע |  |
| עיתונים כלליים בחינם | ידיעות אחרונות (גרסה מקוצרת) • ישראל היום • מעריב הבוקר |  |
| כלכלה ועסקים | גלובס • כלכליסט • TheMarker |  |
| המגזר החרדי | המבשר • המודיע • הפלס • יתד נאמן |  |
| יומונים ושבועונים ברוסית | נאשה סטראנה • נובוסטי נדלי |  |
| עיתונים בשפות נוספות | אל-איתיחאד (בערבית) • ג'רוזלם פוסט (באנגלית) • הניו יורק טיימס הבינלאומי (באנגלית) |  |
| יומונים שהפכו לתקופונים | מקור ראשון |  |
| עיתונים שנסגרו | 24 דקות • דבר • הבקר • היום • הצופה • וסטי (ברוסית) • זמנים • חדשות • חרות • טלגרף • יום חדש • ישראלי • למרחב • מעריב • על המשמר  • קול העם • שערים • חדשות ישראל (בגרמנית) • לעצטע נייעס (ביידיש) • רוסקי איזראילטיאנין (ברוסית) |  |
שפססכאף

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־26 לפנה״ס 
 פטירה:  2499 לפנה״ס 
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 מקום קבורה:  סקארה 
 בן או בת זוג:  חנטקאוס הראשונה 
 
שמו של שפססכאף ברשימת המלכים מאבידוס
שפססכאף היה פרעה מצרים העתיקה. השישי והאחרון מבין פרעוני השושלת הרביעית. מלך בין 4 ל-7 שנים בסביבות שנת 2510 לפנה"ס.
ביוגרפיה

על משפחתו של שפססכאף לא ידוע דבר ודאי. הוא עלה לשלטון לאחר מותו של מנכאורע, כך שסביר להניח שהיה בנו. בהנחה שהוא אכן היה בנו של מנכאורע, אמו יכולה להיות חאמרנבטי השנייה או רקטר או אשה אחרת ששמה אינו ידוע לנו. בהתאם למנהג הפרעוני, ייתכן ושפססכאף נשא לאשה את אחותו חנטקאוס הראשונה אולם הדבר אינו ודאי כלל. המלכה בונפר נזכרת ככהנת שלו, מה שהוביל חוקרים שונים להנחה שהיא הייתה אשתו. אם כי היא יכולה להיות גם בתו. לא ידוע גם על אף צאצא ודאי שלו, אם כי ידוע כי אציל בן התקופה בשם פאהסהאפס היה נשוי לאשה בשם חמאת' הנזכרת כבת של מלך. ייתכן שהיא הייתה בתו של שפססכאף אולם ייתכן גם שהיא הייתה בתו של אוסר כאף.
שפססכאף נחשב לשליט האחרון של השושלת הרביעית. מנתון מכנה אותו סברח'רס ומזכיר מלך נוסף בשם תמפתיס אשר שלט זמן קצר לאחר שפססכאף. עם זאת, בשום מקור אחר לא נזכר שמו של תמפתיס, ולפיכך יש השוללים את קיומו, ואחרים מזהים אותו עם הפרעה דדפרע אשר תקופת שלטונו אינה ברורה. רשימת המלכים מטורינו מזכירה אמנם שליט נוסף אשר שלט זמן קצר לאחר שפססכאף, אולם זהותו אינה ברורה. באשר לסיבות נפילתה של השושלת הרביעית, נותרו בעיקר אגדות, ונראה כי האירוע קשור לסכסוך בין הפרעה לכת כהני רע.
תקופת שלטונו אינה ודאית. ברשימת המלכים מטורינו נכתב כי מלך ארבע שנים. מנתון טוען כי מלך שבע שנים. קיומו ידוע לנו בעיקר מאזכורים אקראיים של כהני דת ששרתו תחתיו. בניגוד לקודמיו, שפססכאף לא בנה לעצמו פירמידה, אם כי שיפץ והשלים את פירמידת מנכאורע אשר בה נקבר אביו. עם זאת, באבן פלרמו צוין כי כבר בשעת שלטונו הראשונה של שפססכאף הוא בחר לעצמו מקום לבנות בו פירמידה. כנראה הוא לא סיים אותה, אולי בשל תקופת שלטונו הקצרה. קברו מזוהה כיום עם מסטבת פאראון. הועלתה השערה כי שפססכאף לא סיים את בניין הפירמידה שלו, ויורשיו החליטו להשלים אותה כמסטבה במקום כפירמידה.
במוזיאון לאמנות בבוסטון נמצא פסל ראש אשר בעבר היה מקבל לזהותו עם שפססכאף, אולם כיום מקובל להאמין כי הוא מנכאורע.
לקריאה נוספת

Tyldesley, Joyce. Chronicle of the Queens of Egypt. Thames & Hudson. 2006
Dodson, Aidan and Hilton, Dyan. The Complete Royal Families of Ancient Egypt. Thames & Hudson. 2004
Grajetzki, Ancient Egyptian Queens: A Hieroglyphic Dictionary, Golden House Publications, London, 2005
הערות שוליים

↑  ז'ן ורקוטר, מצרים העתיקה, הוצאת ספרים מ. מזרחי, 1963. מ' 61.
↑  ג'מס הנרי ברסטד, דברי ימי מצרים, הוצאת ש. פרידמן, 1957. חלק א' עמ' 91.
↑  ג'מס הנרי ברסטד, דברי ימי מצרים, הוצאת ש. פרידמן, 1957. חלק א' עמ' 90.
יחיד ורבים הלכה כרבים

יחיד ורבים הלכה כרבים הוא מצווה מהתרי"ג מצוות וכלל בפסיקת ההלכה במשפט העברי, לפיו בכל מחלוקת שבין חכמי ישראל יש להכריע את ההלכה כדעת הרוב. כלל זה נלמד מהכלל הבסיסי של הכרעת רוב בדיינים.
מקור הדין

מקור הדין הוא בפסוק: ”לֹא-תִהְיֶה אַחֲרֵי-רַבִּים לְרָעֹת וְלֹא-תַעֲנֶה עַל-רִב לִנְטֹת אַחֲרֵי רַבִּים לְהַטֹּת” (שמות כ"ג, ב). הרמב"ם במשנה תורה כותב ”בית דין שנחלקו, מקצתן אומרין 'זכאי' ומקצתן אומרין 'חייב' - הולכין אחר הרוב. וזו מצוות עשה שלתורה שנאמר 'אחרי רבים להטות'”. מדברי הפסוק "אחרי רבים להטות" למדו חז"ל את העיקרון הכללי של רוב בהלכה, שמהווה מקור להיזדקקות לרוב בהכרעת ספקות מסוגים שונים - לא רק בהכרעה בין דיינים, בין יתר הכרעות הרוב הנלמדים ממצווה זו למדו חז"ל שבכל מקרה שיפול ספק ומחלוקת בין החכמים תיקבע ההלכה על פי רוב. וכך מבאר ספר החינוך
לנטות אחרי רבים - והוא כשיפול מחלוקת בין החכמים בדין מדיני התורה כולה, וכמו כן בדין פרטי כלומר בדין שיהא בין ראובן לשמעון...   הודיעתנו התורה שריבוי הדעות יסכימו לעולם אל האמת יותר מן המיעוט. ובין שיסכימו לאמת או לא יסכימו לפי דעת השומע, הדין נותן שלא נסור מדרך הרוב.
כלל זה מוזכר במשנה ”אין הלכה אלא כדברי המרובים” (עדיות א ה) בתלמוד בבלי ובשאר ספרי חז"ל פעמים רבות ונפסק להלכה בשולחן ערוך.
הכרעות מעשיות על פי רוב חכמים מובאות בחז"ל בכמה מקומות. למשל, במחלוקת המפורסמת בעניין תנורו של עכנאי בין רבי אליעזר לחכמים, נפסקה הלכה כדעת חכמים המרובים על רבי אליעזר משום הכלל "אחרי רבים להטות". מקרה נוסף מובא בתוספתא ביחס לרבי עקיבא שבמחלוקת בין רבן גמליאל לחכמים נהג כשיטת חכמים בפניו של רבן גמליאל: ”אמר לו רבן גמליאל: עקיבא! מה לך אתה מכניס ראשך בין המחלוקת? אמר לו: למדתנו רבינו - "אחרי רבים להטות". אף על פי שאתה אומר כך וחביריך אומרים כך, הלכה כדברי המרובין”.
מקור הדין > טעם הדין

בעל ספר החינוך מסביר כי בנוסף להנחה שדעת הרוב נוטה אל האמת יותר מדעת המיעוט יסוד קביעת ההלכה כדעת הרבים נועד לשמור על אחידות התורה, שכן במידה וכל אחד יכריע את ההלכה על פי סברתו ולא לפי דעת הרוב, תעשה התורה ככמה תורות: ”שאילו נצטוינו קיימו התורה כאשר תוכלו להשיג כוונת אמתתה, כל אחד ואחד מישראל יאמר "דעתי נותנת שאמתת עניין פלוני כן הוא", ואפילו כל העולם יאמרו בהפכו...ויצא מזה חורבן שתעשה התורה ככמה תורות כי כל אחד ידין כפי עניות דעתו. אבל עכשיו שבפירוש נצטוינו לקבל בה דעת רוב החכמים - יש תורה אחת לכולנו והוא קיומנו גדול בה...”. 
האחרונים הסתפקו אם פסיקת ההלכה על פי הרוב בכל התורה היא בתורת בירור שכך המציאות או גזירת הכתוב לפסוק כך את ההלכה כלומר בירור הדין או הנהגה. אך בהכרעה על פי רוב חכמים נראה שאין חולק שההכרעה היא בירור.