stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכיבוש הגרמני באיי התעלה
הכיבוש > השלטון

הגרמנים ארגנו את הממשל שלהם באיים כחלק ממחוז מאנש הצרפתי, שם הוא היה למעשה חלק מצרפת של וישי, אך נוהל כחלק מאזור הממשל הצבאי A שבסיסו היה בסן ז'רמן שבחלק של צרפת שהיה כבוש בידי הגרמנים. מפקדת פיקוד השדה 515 בפיקודו של אוברסט פרידריך שומאכר הגיעה ב-9 באוגוסט 1940 לג'רזי כדי להקים מבנה פיקודי למנהל האזרחי, עם שלוחה בגרנזי (שהייתה אחראית גם על סרק), שלוחה באולדרני ונקודה לוגיסטית בגרנוויל שבצרפת.
מפקד הכוח הוציא פקודה ב-2 ביולי בגרנזי וב-8 ביולי בג'רזי שהורתה שהחוקים שהוצאו על ידי בתי המחוקקים המקומיים יקבלו הסכמה מהמפקד הצבאי ושהוראות הגרמנים ירשמו כחוקים. בתי המשפט המקומיים ימשיכו בפעולתם, אך בתי המשפט הצבאיים הגרמנים ישפטו על עבירות על החוק הגרמני. בתחילה הגישו הבייליפים את החוקים לאישורו של המפקד הצבאי חתומים על ידם בתוקף תפקידם כסגני מושלים. בסוף שנת 1941 התנגד המפקד הצבאי להליך זה והחוקים שחוקקו בהמשך נחתמו פשוט על ידי הבייליפים.
השלטונות הגרמנים שינו את אזור הזמן של האיים משעון גריניץ' לשעון מרכז אירופה וכן שינו את כיוון התנועה מנהיגה בצד שמאל כנהוג בבריטניה לנהיגה בצד ימין כנהוג במדינות אירופה. כדי שהכלכלה באיים תמשיך להתנהל הונפקו שטרות כסף של שלטונות הכיבוש. שטרות אלו היו בשימוש הכוחות הצבאיים הגרמנים לתשלום על סחורות ושירותים. משכורותיהם של המקומיים שהועסקו על ידי הגרמנים שולמו גם הם בכסף זה.
הגרמנים אפשרו לפעילות התרבות להמשיך, כולל פעילות של בתי הקולנוע והתיאטראות. התזמורות הצבאיות שלהם הופיעו בפומבי. ב-1944 הגיעה שחקנית הקולנוע הגרמניה ליל דגובר (אנ') להופעות בפני החיילים הגרמנים בג'רזי ובגרנזי.
לצד גופי המנהל האזרחי, היה באיים גם מפקד צבאי. המפקדים הצבאיים היו:
מיור אלברכט לנץ (1 ביולי 1940 - 26 בספטמבר 1940)
אוברסט רודולף גראף פון שמטוב (26 בספטמבר 1940 - 1 ביוני 1941)
גנרל-מיור אריך מילר (1 ביוני 1941 - 1 בספטמבר 1943)
גנרל-מיור רודולף גראף פון שמטוב (1 בספטמבר 1943 - 1 באוקטובר 1944)
גנרל-לויטננט רודולף גראף פון שמטוב (1 באוקטובר 1944 - 26 בפברואר 1945)
ויצה-אדמירל פרידריך היפמייר (26 בפברואר 1945 - 9 במאי 1945)
האיים הוחזקו על ידי הדיוויזיה ה-216 עד 30 באפריל 1941 ולאחר מכן על ידי הדיוויזיה ה-319.
הכיבוש > חשדות לשיתוף פעולה

את השקפתם של רוב תושבי האיים בנוגע להתנגדות פעילה לכיבוש הגרמני ניתן ככל הנראה להמחיש בדבריו של ג'ון לואיס, רופא מג'רזי. "כל סוג של מעשה חבלה היה לא רק מסוכן, אלא גם היה יכול להשיג את התוצאה ההפוכה. ויותר מכך, היו עלולות להיות השלכות מידיות על האוכלוסייה האזרחית שהייתה מאוד פגיעה לכל סוג של מעשה נקם". אמברוז שרוויל הביע את דעתם של רוב תושבי האיים ב-18 ביולי 1940, כאשר הוא הלין על סדרה של פשיטות תקיפה של הקומנדו הבריטי על גרנזי. "פעולות צבאיות מסוג זה אינן מתקבלות בברכה כלל וכלל והן עלולות לגרום לאובדן חיים בקרב האוכלוסייה האזרחית". הוא ביקש מממשלת בריטניה להניח לאיי התעלה. בהמשך נכלא שרוויל על ידי הגרמנים על חלקו בסיוע לשני מרגלים בריטים בגרנזי. כאשר הוא שוחרר הוא גורש למחנה מעצר גרמני.
המצב אליו נקלע שרוויל המחיש את הקושי של ממשלת האי ואזרחיו לשתף פעולה עם הגרמנים, אך לא להגיע למצב של סיוע לגרמנים, ולשמור על רמה גבוהה ככל האפשר של עצמאות מהשלטון הגרמני. סוגיית שיתוף הפעולה של תושבי האיים עם הגרמנים נותרה עמומה במשך שנים רבות, אך הוצתה מחדש בשנות ה-90 עם פתיחתם הארכיונים מימי המלחמה וכתוצאה מפרסום ספרה של מדליין בנטינג "הכיבוש לדוגמה: איי התעלה תחת השלטון הגרמני, 1945-1940". שמו של אחד הפרקים בספר "התנגדות? איזו התנגדות?" עורר את כעסם של תושבי האיים. סוגיית שיתוף הפעולה התלקחה עוד יותר בעקבות סדרת הטלוויזיה העלילתית "אי במלחמה" (Island at War) משנת 2004 שבה תואר רומן בין חייל גרמני ואישה תושבת האיים ותוארה דמותו של המפקד הצבאי הגרמני באור חיובי. הנקודה המרכזית בגישתה של בנטינג הייתה שתושבי האיים לא פעלו ברוח דבריו של צ'רציל, הם "לא לחמו בחופים, בשדות וברחובות. הם לא התאבדו והם לא הרגו אף אחד מהגרמנים. תחת זאת הם התרווחו, עם כמה סימנים גלויים מעטים של התנגדות, בחמש שנות כיבוש קשות, משעממות, אך יחסית שלוות, שבהן יותר ממחצית האוכלוסייה עבדה עבור הגרמנים".
בהיסטוריה הרשמית של הכיבוש, הגן המחבר צ'ארלס קרויקשאנק על מנהיגי האיים ועל ממשלותיהם. בהנחה שמנהיגי האיים, הוא אמר, "פשוט שמרו על ראשיהם מעל המים ועשו מה שנאמר להם לעשות על ידי כוחות הכיבוש, יהיה זה כמעט בלתי ראוי לבקר אותם. אך הם ניהלו את המלחמה המנהלית במחנהו של האויב בהזדמנויות רבות. זה לא שהם לא ביצעו מספר שגיאות למרבה ההפתעה, אך הם לא פעלו נכון בנסיבות של הקשיים הגדולים ביותר".
הכיבוש > חיי התושבים

חייהם של האזרחים במהלך הכיבוש גרמו להם לזעזוע. העובדה שממשלותיהם המשיכו למשול בהם ריככה את המהלומה ושמרה על רובם במרחק מהכובשים. רבים איבדו את מקום עבודתם כאשר בתי העסק נסגרו והיה קשה למצוא עבודה שלא אצל הגרמנים. עם התקדמות המלחמה, נעשו החיים קשים באופן משמעותי יותר והמוראל היה ירוד, במיוחד כאשר הוחרמו מכשירי הרדיו ובוצעו גירושים בספטמבר 1942. מזון, דלק ותרופות נעשו יקרי המציאות והפשע החל לגאות. לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944 נראה השחרור יותר ויותר באופק, אך הימים הקשים עדיין עמדו בפני התושבים. חורף 1944–1945 היה קר מאוד והרעב התפשט. רבים מתושבי האיים ניצלו מחרפת רעב כאשר הגיעו החבילות של הצלב האדום.
הכיבוש > הגבלות

עם הגעתם לאיים, פרסמו הגרמנים צווים שכפו חוקים חדשים על תושבי האיים. בחלוף הזמן, פורסמו חוקים מגבילים נוספים שעל התושבים היה לציית. המגבלות כללו החרמות של כלי נשק, סירות, מכשירי רדיו, כלי רכב (שהתושבים אולצו למכור), מצלמות, דלק, בתים ורהיטים. כמו כן הוטלו מגבלות על דיג, שתיית משקאות אלכוהוליים, ייצוא סחורות, שינוי מחירים, שירים וסמלים פטריוטיים, התכנסויות של יותר משלושה אנשים, גישה לחופים, חופש הדיבור, נגישות לתרופות ופעילות מועדונים ואגודות. בוצעו כאמור שינויים באזור הזמן של האיים ובכיוון הנסיעה של כלי הרכב והונהג קיצוב במזון. התושבים נאלצו לסבול צנזורה, הטלות עוצר, החלפת הכספים למטבע הגרמני, ביצוע מפקד אוכלוסין, העלאת מיסים, נשיאת תעודות זהות, הלנת חיילים בבתיהם, הנהגת הגרמנית כשפת הלימוד בבתי הספר ועבודה עבור הגרמנים.
הכיבוש > ביצורים ובנייה > מחנות עבודת כפייה

הגרמנים בנו מחנות רבים בג'רזי, בגרנזי וארבעה מחנות באולדרני. ארגון טודט הנאצי הפעיל את כל המחנות ועשה שימוש בעובדי כפייה לבניית בונקרים, עמדות תותחים, מקלטים אוויריים וביצורי בטון.
באולדרני החלו המחנות לפעול בינואר 1942 ומספר המוחזקים בהם הגיע לכ-6,000 איש. מחנות ברוקום והלגולנד היו מחנות עבודה ל"מתנדבים". מחנה בורקום שימש את הגרמנים לעבודת טכנאים ו"מתנדבים" מארצות שונות באירופה. מחנה הלגולנד שימש את העובדים מארגון טודט ולאלו שעבדו במחנות אלו שולם שכר, שלא כמו העובדים בשני המחנות האחרים, סילט ונורדרני. האסירים במחנה סילט ובמחנה נורדרני היו עובדי כפייה. במחנה סילט הוחזקו עובדי כפייה יהודים. במחנה נורדרני הוחזקו עובדי כפייה מאירופה (בעיקר ממזרח אירופה ומברית המועצות, אך גם ספרדים). ב-1 במרץ 1943 הועברו מחנות נורדרני וסילט לפיקוחו של האופטשטורמפיהרר מהאס אס מקס ליסט, שהפך אותם למחנות ריכוז.
יותר מ-700 מאסירי ארבעת המחנות הללו איבדו את חייהם באולדרני עצמו או בהפלגות ממנו ואליו עד לסגירתם והעברת האסירים לצרפת, בעיקר באמצע שנת 1944. ב-5 ביולי 1944 פגע טורפדו של הצי המלכותי הקנדי בספינה "מינוטאור" שעל סיפונה הפליגו 468 עובדים של ארגון טודט, כולל נשים וילדים, בדרך מאולדרני לסן-מלו. כ-250 מהעובדים נהרגו מההתפוצצות או מטביעה.
בג'רזי, מספר המחנות המדויק לא ידוע. מחנה ויק בגרוויל נחקר ומוערך שמספר העובדים בו הגיע ל-200.
הכיבוש > יהודים

מספר קטן של יהודים ממוצא בריטי ומארצות אחרות חי באיי התעלה במהלך הכיבוש. רובם התפנו ביוני 1940, אך החוק הבריטי לא אפשר לאזרחי מדינות אויב, ללא קשר למוצאם, להיכנס לבריטניה ללא היתר. עם הגעת הגרמנים, נרשמו 18 יהודים מתוך 30–50 יהודים שמוערך שהתגוררו באיים. באוקטובר הוציאו פקידים גרמנים את ההוראה הראשונה נגד היהודים, שעל פיה הונחתה משטרת האי לזהות את היהודים כחלק מתהליך הרישום של האוכלוסייה האזרחית. רשויות האי צייתו להוראה וכרטיסי הרישום סומנו באות J בצבע אדום. בנוסף נערכה רשימה של הרכוש היהודי, כולל רכוש של יהודי האי שכבר התפנו, שנמסרה לגרמנים. היהודים הרשומים באיים, לעיתים קרובות אנגליקנים שהיו להם סבא אחד או שניים ממוצא יהודי, היו נתונים לתשע "ההוראות הקשורות לאמצעים נגד היהודים", כולל סגירת העסקים שלהם (או העברתם ללא יהודים במסגרת תהליך האריזציה), מסירת מכשירי הרדיו שלהם, והסתגרות בבתיהם במשך כל שעות היממה למעט שעה אחת ביום.
אנשי המנהל האזרחי באי התייסרו על השאלה עד כמה הם יוכלו להתנגד להוראות אלו. התהליך התנהל בצורה שונה בשלושת האיים. פקידי ממשל מקומיים עשו מאמצים להקל על הצעדים שננקטו על ידי כוחות הכיבוש הנאצים, ובתוקף כך הם סירבו לאלץ יהודים לשאת את הטלאי הצהוב ורוב בתי העסק היהודים הוחזרו לבעליהם לאחר המלחמה. פקידי הממשל במחלקת הרישום הנפיקו מסמכי שווא לכמה מאלו שנפלו בקטגוריות כיהודים על פי חשדות הגרמנים. הצעדים נגד היהודים לא בוצעו באופן שיטתי. כמה יהודים ידועים חיו בתקופת הכיבוש בפתיחות יחסית, כולל מריאן בלמפייד, רעייתו של האומן אדמונד בלמפייד. שלוש נשים יהודיות ממוצא אוסטרי ופולני, תרז שטיינר, אוגוסט שפיץ ומריאן גרינפלד, נמלטו ממרכז אירופה לגרנזי בשנות ה-30, אך לא עלה בידן לעזוב את גרנזי כחלק מהפינוי ב-1940 בשל מגבלות החוק הבריטי. שנה וחצי לאחר מכן, גילו הגרמנים את נוכחותה של שטיינר. שלוש הנשים גורשו לצרפת באפריל 1942. מאוחר יותר נשלחו לאושוויץ, ושם נרצחו.
הכיבוש > הבונים החופשיים

הנאצים דיכאו את פעילות הבונים החופשיים. ההיכלות של הבונים החופשיים בג'רזי ובגרנזי נתפסו על ידי הגרמנים בינואר 1941 והריהוט והסמלים שלהם הוחרמו ונשלחו לברלין לתצוגה. רשימות חברי הלשכות נבדקו. בהמשך השנה חוקקו בתי המחוקקים בשני הבייליוויקים חוקים להלאמת הרכוש של הבונים החופשיים כדי להגן עליו. בתי המחוקקים סירבו לנקוט בצעדים נגד הבונים החופשיים ואף אחד מחברי המסדר לא נפגע על ידי רשויות החוק. פעילות תנועת הצופים וצבא הישע נאסרו גם הם, אך הם המשיכו לפעול במחתרת.
הכיבוש > גירושים ומאסרים

על פי הוראות מפורשות מהיטלר ב-1942, הודיעו השלטונות הגרמנים שכל תושבי איי התעלה שלא נולדו באיים, בנוסף לאלו ששירתו כקצינים במלחמת העולם הראשונה, יגורשו מהאיים. רוב האנשים הללו הועברו לדרום-מערב גרמניה, למחנות המעצר לאזרחי בעלות הברית (אנ')‏ V-B בביבראך אן דר ריס (אנ') ו-VII בלאופן (אנ') ולוורצאך (אנ'). פקודת גרוש זו הוצאה מלכתחילה ב-1941, כפעולת תגמול למאסרם של 800 אזרחים גרמנים באיראן. היחס בין האזרחים הגרמנים באיראן לבין המועמדים לגרוש מאיי התעלה היה אמור להיות 20 תושבי האיים על כל אזרח גרמני, אך הפעולה השתהתה ובסופו של דבר בוטלה. החשש ממאסר ומגרוש גרם למעשי התאבדות בכל שלושת האיים. האחות של גרנזי, גלדיס סקילט (אנ'), שהייתה בחודש החמישי להריונה כאשר גורשה לביבראך, הייתה תושבת האיים הראשונה שילדה בעת מאסרה בגרמניה. מתוך 2,300 מגורשים, איבדו את חייהם 45 עד תום המלחמה.
תגובת ממשלת בריטניה

תגובתה של ממשלת בריטניה לכיבוש איי התעלה על ידי הגרמנים הייתה מעומעמת והסתכמה בהוצאת הודעה לעיתונות על ידי משרד המידע לאחר הפלישה הגרמנית. בכמה הזדמנויות הטילו מטוסים בריטים עיתונים ועלונים על האיים.
תגובת ממשלת בריטניה > פשיטות על האיים

ב-6 ביולי 1940 נשלח לוטננט משנה יוברט ניקול, תושב גרנזי ששירת בצבא הבריטי, למשימת מודיעין בגרנזי, שנקראה "מבצע זעם" (Operation Anger). הוא ירד לחוף הדרומי של האי לאחר שהובא לשם על ידי צוללת וחתר לחוף בקאנו בחסות החשיכה. הייתה זו הפעם הראשונה מתוך שתיים שניקול הגיע לאי. בסיום משימתו השנייה הוא החמיץ את פעולת החילוץ שלו ונלכד באי. לאחר חודש וחצי שבו הוא התחבא, הוא הסגיר את עצמו לגרמנים ונשלח למחנה שבויים.
בליל 14 ביולי 1940 התקיים "מבצע שגריר" (Operation Ambassador) בו הונחתו בגרנזי אנשי מחלקה H של גדוד הקומנדו השלישי בפיקודו של ג'ון דרנפורד-סלייטר ופלוגה 11 העצמאית. הכוח לא הצליח ליצור מגע עם חיל המשמר הגרמני. ארבעה לוחמי קומנדו נותרו מאחור ונלקחו בשבי.
בליל 2 - 3 בספטמבר 1942 בוצע "מבצע דראייד" (Operation Dryad), פשיטה מוצלחת על מגדלורי לה קסקט.
בליל 7 - 8 בספטמבר 1942 בוצע "מבצע ברנפורד" (Operation Branford), פשיטה שהסתיימה ללא אירועים מיוחדים על בורהו, אי הסמוך לאולדרני.
באוקטובר 1942 נערכה פשיטת קומנדו על סרק, בשם "מבצע בזלת" (Operation Basalt). שלושה חיילים גרמנים נהרגו ואחד נשבה. הפעולות שבוצעו על ידי לוחמי הקומנדו הובילו לפעולת נקם של הגרמנים נגד תושבי האיים לאיתור לוחמי קומנדו.
"מבצע האקאבק" (Operation Huckaback) תוכנן במקור להתבצע בליל 9 - 10 בפברואר 1943 כפשיטה בו-זמנית על האיים הרם, ג'ת'ו וברצ'ו. מטרת המבצע היית לשבות גרמנים ולהשיג מידע על המצב באיי התעלה הכבושים. המבצע בוטל בשל תנאי מזג אוויר גרועים, ובסופו של דבר התקיים בליל 27 - 28 בפברואר כפשיטה על הלם בלבד. הכוח פשט על האי ומצא אותו בלתי מאויש ולאחר מכן התפנה ממנו.
"מבצע פוסיפוט" (Operation Pussyfoot) היה גם הוא פשיטה על הרם, אך ערפל כבד בליל 3 - 4 באפריל 1943 סיכל אותה ולוחמי הקומנדו לא נחתו באי.
"מבצע הארדטק" (Operation Hardtack) היה סדרה של פשיטות קומנדו על איי התעלה ועל החוף הצפוני של צרפת בדצמבר 1943. מבצע "הארדטק 28" היה נחיתה שבוצעה בג'רזי בליל 25 - 26 בדצמבר. לאחר שטיפסו על הצוקים הצפוניים של האי נפגשו לוחמי הקומנדו עם תושבים מקומיים, אך לא איתרו שום חיילים גרמנים. בפשיטה נהרגו שני לוחמים כאשר עלו על מוקש בדרכם חזרה. מבצע "הארדטק 7" היה פשיטה על סרק שנערכה בליל המחרת. כאשר לא עלה בידי הלוחמים לטפס על הצוקים, הם שבו בליל המחרת, אך שניים מהלוחמים נהרגו ורוב האחרים נפצעו מפיצוץ מוקשים בעת הטיפוס, ועקב כך נכשל המבצע.
ב-1943 הציע תת-אדמירל הלורד מאונטבאטן לכבוש מחדש את האיים ב"מבצע קונסטליישן" (Operation Constellation), שלא יצא לפועל.
תגובת ממשלת בריטניה > הפצצות מהאוויר ומהים

חיל האוויר המלכותי החל את פעולות ההפצצה הראשונות שלו על האיים ב-1940, אף על פי שהתועלת בהן הייתה מועטה למעט הערך התעמולתי, הסיכון בפגיעה במטרות אזרחיות היה גבוה והיה חשש שהגרמנים ינקמו באוכלוסייה האזרחית בשל ההפצצות. במהלך המלחמה נערכו 21 התקפות אוויריות על האיים שבהם נהרגו 93 איש ונפצעו 250, רבים מהם היו עובדי ארגון טודט בנמלים ובנתיבי התחבורה. 13 אנשי צוותי האוויר נהרגו.
בהתקפות מהים נהרגו חיילים ומלחים גרמנים, אזרחים, עובדי ארגון טודט, כולל 468 העובדים שהפליגו ב"מינוטאור", כולל נשים וילדים מאולדרני, שנפגעה מטורפדו של הצי המלכותי הקנדי ליד סן-מלו, ומתוכם נהרגו 250 אש מהפיצוץ ומטביעת האונייה ב-5 ביולי 1944.
ביוני 1944 נפתחה אש ארטילרית מתותחי 150 מ"מ של סוללת בלוכר שבאולדרני לעבר כוחות אמריקאים בחצי האי שרבור. ב-12 באוגוסט נשלחה אוניית המערכה אה"מ רודני להפציץ את הסוללה. תוך כדי קבלת סיוע ממטוס תצפית, ירה צוות האונייה 72 פגזי 16 אינץ' לטווח של 40 ק"מ. שני גרמנים נהרגו, כמה נפצעו ושניים מתוך ארבעת התותחים ניזוקו. באוגוסט הוחזרו לכשירות שלושה מתותחי הסוללה ובנובמבר הוחזר לכשירות הרביעי.
תגובת ממשלת בריטניה > ייצוג האיים בלונדון

כשטחי חסות של הכתר הבריטי בשלטון עצמי, לאיי התעלה לא היו נציגים נבחרים בפרלמנט הבריטי. לפיכך, תושבי האיים שהתפנו מהם ערב הכיבוש ואלו שחיו בבריטניה קודם לכן היו אלו שהבטיחו שתושבי האיים שנשארו תחת הכיבוש לא נשכחו. "אגודת ג'רזי בלונדון" (Jersey Society in London), שהוקמה ב-1896, סיפקה את מוקד ההתעניינות לגולים מג'רזי. ב-1943 הקימו כמה מהבולטים מתושבי גרנזי שחיו בלונדון את "אגודת גרנזי" (Guernsey Society) כדי לספק מוקד התעניינות דומה לגולים מגרנזי. לצד פעילות רווחה, לקחו על עצמם גופים אלו לבצע מחקרים לקראת השיקום הכלכלי והרפורמה הפוליטית שלאחר המלחמה. העלון Nos Îles שפורסם בלונדון על ידי ועדה של תושבי האיים השפיע מאוד על הרפורמה החוקתית שבוצעה באיים ב-1948. סר דונלד בנקס חש שחייב היה להיות קול מושכל וגוף להבעת דעות בקרב הגולים מגרנזי שיוכל להשפיע על ממשלת בריטניה ולסייע לרשויות האי לאחר המלחמה. ב-1942 הוא פנה למשרד הפנים כדי לבדוק אם ניתן לעשות משהו כדי להעביר מסר מרגיע לתושבי האיים, שכן היה ידוע שעל אף העובדה ששלטונות הכיבוש הגרמנים אסרו את השימוש במכשירי רדיו, ניתן היה עדיין לקלוט בהחבא את שידורי ה-BBC באיים. שידור ברוח זו בוצע ב-24 באפריל 1942.
ברטרם פייל (אנ'), איש ג'רזי, נבחר כחבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של פורטסמות' ב-1910. הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים וב-1934 הוא קודם לבית הלורדים. במהלך תקופת הכיבוש הוא ייצג את האינטרסים של תושבי האיים והפעיל לחץ על ממשלת בריטניה כדי להקל על מצוקתם, במיוחד לאחר שהאיים נותקו מכל קשר עם העולם החיצון לאחר הפלישה לנורמנדי.
בכל רחבי האימפריה הבריטית הוקמו ועדות מהגרים מאיי התעלה שגם הם התאגדו כדי לתת עזרה למפונים. לדוגמה, ב-1940 הקים פיליפ ויליאם לוס, סופר ועיתונאי, את אגודות איי התעלה בוונקובר לגיוס כספים עבור המפונים.
מצור

ביוני 1944 החלו בעלות הברית בפלישה לנורמנדי. הם החליטו לעקוף את איי התעלה בשל הביצורים הכבדים שנבנו בהם. כתוצאה מכך נותקו קווי אספקת המזון ומוצרים אחרים של הגרמנים דרך צרפת. אספקת המזון של תושבי האיים כבר החלה להתדלדל והמצב החל להחמיר. הן תושבי האיים והן הגרמנים הגיעו לסף רעב.
באוגוסט הציע משרד החוץ הגרמני לבריטניה, דרך הצלב האדום השווייצרי, שכל תושבי האיים, למעט גברים בגיל גיוס, ישוחררו. הצעה זו לא באה בחשבון מבחינת הבריטים. ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל רשם במזכר "תנו להם לרעוב, הם יכולים להרקב שם". לא ברור אם צ'רצ'יל התכוון לגרמנים או לתושבי האיים. בסוף ספטמבר נדחתה ההצעה.
באותו חודש הפליגה מצרפת לגרנזי ספינה שהניפה דגל לבן. האמריקאים שהיו על הספינה שאלו את הגרמנים אם הם מודעים למצבם חסר התקווה. הגרמנים סירבו לדון על תנאי הכניעה והאמריקאים הפליגו לדרכם.
חודשים של משא ומתן ממושך עברו עד שבדצמבר הורשתה הספינה "ווגה" (SS Vega) של הוועד הבינלאומי של הצלב האדום להעביר אספקה לתושבי האיים שסבלו חרפת רעב. הספינה נשאה חבילות של הצלב האדום, מלח וסבונים וכן אספקה רפואית. בהמשך ביצעה ה"ווגה" חמש הפלגות נוספות לאיים, כשהאחרונה מביניהן הייתה כבר לאחר שחרור האיים.
בלילה שלפני השחרור ביצע כוח של הגרמנים שיצאו מאיי התעלה את "מבצע גרנוויל" (Granville raid). במבצע זה פשט הכוח על גרנוויל שבמחוז מאנש שבצרפת המשוחררת, ושב לאיים עם אספקה.
השחרור

אף על פי שכבר ב-1943 הועלתה הצעתו של הלורד מאונטבאטן לכיבוש מחדש של איי התעלה, פעולה כזאת לא יצאה לפועל עד לכניעת גרמניה הנאצית.
ב-8 במאי 1945, בשעה 10 בבוקר, הודיעו שלטונות הכיבוש הגרמנים לתושבי האיים שהמלחמה הסתיימה. בשעה 3 אחר הצהריים באותו יום נשא וינסטון צ'רצ'יל נאום ברדיו ובו הוא הודיע:
מעשי האיבה יסתיימו באופן רשמי הלילה בשעה אחת אחר חצות, אך לשם הצלת נפשות, "הפסקת האש" החלה אתמול לאורך כל קו החזית, ואיי התעלה היקרים שלנו שוחררו גם הם היום.
בבוקר המחרת, 9 במאי 1945, הגיעה המשחתת אה"מ בולדוג (HMS Bulldog) לסנט פיטר פורט שבגרנזי והכוחות הגרמנים נכנעו ללא תנאי על סיפון הספינה עם עלות השחר. זמן קצר לאחר מכן נחתו בסנט פיטר פורט הכוחות הבריטים.
אה"מ ביגל (HMS Beagle), שיצאה מנמל פלימות' באותה עת, ביצעה תפקיד דומה בשחרור ג'רזי. שני קצינים מהספינה, רופא הספינה לוטננט רונלד מקדולנד ולוטננט משנה ר. מילן, פגשו את מנהל נמל סנט הלייר שליווה אותם למשרדו, שם הם הניפו את היוניון ג'ק לפני שהניפו אותו על תורן מלון פום ד'אור. נראה שהמקום הראשון בג'רזי ששוחרר היה תחנת הממסר של הדואר הבריטי. איש הטלפוניה של הדואר הבריטי, שהתגורר באי בשנות הכיבוש, לא המתין לשחרור האי והגיע באותו יום לתחנת הממסר כדי להודיע לקצין הגרמני שהיה אחראי על המקום שהוא לוקח את האחריות על הבניין בשם הדואר הבריטי.
ב-10 במאי שוחרר האי סרק וב-16 במאי נכנעו הכוחות הגרמנים באולדרני. שבויי המלחמה הגרמנים נלקחו מאולדרני ב-20 במאי ובדצמבר אותה שנה החלה אוכלוסיית האי לשוב אליו.
הנצחה

9 במאי, יום השחרור של ג'רזי וגרנזי, מצוין מאז המלחמה כיום חג לאומי, "יום השחרור" (Liberation Day). האי סרק מציין את יום השחרור שלו ב-10 במאי. באולדרני לא הייתה שום אוכלוסייה ששוחררה, ולפיכך האי מציין את "יום השיבה הביתה" ב-15 בדצמבר, היום בו הגיעו ראשוני הספינות עם התושבים ששבו לבתיהם.
"אגודת כיבוש איי התעלה" (Channel Islands Occupation Society) הוקמה כדי לחקור ולשמר את ההיסטוריה של התקופה.
טירת קורנט (Castle Cornet) הוענקה לתושבי גרנזי ב-1947 על ידי הכתר כאות לנאמנותם במהלך שתי מלחמות העולם.
חלק מהביצורים הגרמנים שומרו כמוזיאונים, כולל בתי החולים התת-קרקעיים בג'רזי ובגרנזי.
כיכר השחרור בסנט הלייר שבג'רזי מהווה בימינו את מרכז העיר ובה ניצב פסל שמציין את שחרור האי. אנדרטת השחרור בסנט פיטר פורט שבגרנזי היא למעשה שעון שמש שנחנך ב-9 במאי 1995, יום השנה ה-50 לשחרור. האובליסק שמהווה את הגנומון של השעון, מעוטר ב-50 שכבות, כשחמש השכבות העליונות מייצגות את חמש שנות הכיבוש. שעון השמש תוכנן כך שב-9 במאי כל שנה הצל מצביע על הכתובות שמספרות את הסיפור של שעת השחרור.
בג'רזי, סיום הכיבוש צוין גם במטבע של פני שעליו הוטבעה הכתובת "שוחרר 1945". בין השנים 1949–1952 הופצו מיליון מטבעות כאלו.
ב-1950 רכש הפרלמנט של ג'רזי את "כף נוארמונט", אתר עם ביצורים נרחבים, כאתר זיכרון לכל תושבי האי שנהרגו בשנות המלחמה. ב-9 במאי 1970 הוסר הלוט מאבן זיכרון במקום לציון 25 שנים לשחרור.
ב-2002 חתמה סנט הלייר ברית ערים תאומות עם העיר וורצאך שבגרמניה, לשם גורשו תושבי האיים בתקופת הכיבוש.
ב-1966 העניקה ברית המועצות לנורמן לה ברוק ול-19 תושבים נוספים של האיים שעוני זהב כאות הכרה לתפקידם בתנועת המחתרת.
בחגיגות יום השנה ה-50 לשחרור האיים ב-1995, השתתפו נמלטים לשעבר שקיבלו מחסה מידי תושבי האיים.
ב-9 במרץ 2010 הוענק אות גיבור השואה הבריטי על ידי ממשלת בריטניה ל-25 אנשים לאחר מותם, כולל ארבעה תושבי ג'רזי, כאות הכרה לאזרחים בריטים שסייעו להצלת קורבנות בתקופת השואה. מקבלי האות מג'רזי היו אלברט גוסטב בדיין (שגם עוטר כחסיד אומות העולם), לואיזה גולד, אייבי פורסטר והרולד לה דרולינק (אחיה של לואיזה גולד). לדבריו של ההיסטוריון פרדי כהן (אנ'), הייתה זו הפעם הראשונה בה הכירה ממשלת בריטניה בגבורתם של תושבי האיים בתקופת הכיבוש הגרמני.
ייצוג בתרבות > מוזיקה

"פסטיבל המוזיקה הבינלאומי לשחרור ג'רזי" (The Liberation Jersey International Music Festival) מתקיים מאז 2008 לזכר תקופת הכיבוש.
סונטת הפנטזיה לקלרינט ולפסנתר של ג'ון איירלנד, שנכתבה ב-1943, הושפעה בחלקה מהחוויה של איירלנד מהתפנותו מאיי התעלה ערב הכיבוש.
בשירה "אולדרני", שהופיע באלבומה The Sea Cabinet, מספרת הזמרת-יוצרת גווינית' הרברט (אנ') את סיפור הפינוי הפתאומי של תושבי אולדרני עם פרוץ המלחמה. הרברט שרה על שינויים בלתי הפיכים שאירעו במהלך הכיבוש הגרמני של האי והשפעתו על תושביו.
ייצוג בתרבות > טלוויזיה וקולנוע

כמה סרטים תיעודיים הופקו אודות הכיבוש, כולל ראיונות עם משתתפים, תושבי האיים וחיילים, קטעי ארכיון, תמונות ומסמכים וצילומים עכשוויים של הביצורים שבאיים. אחד הסרטים הללו היה "בעקבותיו של טוני: לזכר הכיבוש של איי התעלה" (In Toni's Footsteps: The Channel Island Occupation Remembered) משנת 2002. סרט תיעודי זה עוקב אחרי תולדות הכיבוש בעקבות גילויו של יומן בעליית גג בבית בגרנזי שהיה שייך לחייל גרמני בשם טוני קומפל.
עלילותיהם של כמה סרטי דרמה בטלוויזיה ובקולנוע התרחשו בתקופת הכיבוש של איי התעלה:
עלילת הסרט "פגישה עם ונוס" (Appointment with Venus) משנת 1951 מתרחשת באי הדמיוני "ארמורל" (מבוסס על האי סרק).
בסרט "צלב משולש" (Triple Cross) משנת 1966 קיימת סצנת מעבר בג'רזי בתקופה של תחילת הכיבוש.
בסרט הנשר נחת משנת 1976, בבימויו של ג'ון סטרג'ס (אנ'), קיימת סצנת מעבר המתרחשת באולדרני.
עלילת סדרת הטלוויזיה של רשת ITV "אויב בדלת" (Enemy at the Door), ששודרה בשנים 1978–1980, מתרחשת בגרנזי של תקופת הכיבוש.
עלילת סרט הטלוויזיה של רשת A&E "ליל השועל" (Night of the Fox) משנת 1990, מתרחשת בג'רזי ערב הפלישה לנורמנדי.
עלילת הסרט האחרים בכיכובה של ניקול קידמן משנת 2001 מתרחשת ב-1945 בג'רזי, זמן קצר לאחר השחרור.
עלילת סדרת הטלוויזיה של רשת ITV "אי במלחמה" (Island at War) משנת 2004 מתרחשת באי התעלה הדמיוני סנט גרגורי.
הסרט בן של אם אחרת משנת 2017 מספר את סיפורה של לואיזה גולד, שהסתירה שבוי רוסי, שבדמותה מככבת ג'ני סיגרוב ובדמות אחיה של גולד, הרולד לה דרולינק, מככב רונאן קיטינג.
הסרט מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים משנת 2018, שנוצר על פי ספר בשם זה מאת מרי אן שייפר ואן בורוז, מתרחש בגרנזי בזמן כיבוש האי בידי הגרמנים.
ייצוג בתרבות > מחזות

עלילת המחזה "גבירת סרק" (Dame of Sark) פרי עטו של ויליאם דאגלס יום (אנ') מתרחשת בסרק בתקופת הכיבוש הגרמני והוא מבוסס על יומניה של שליטת האי סיביל האת'ווי מאותה תקופה. המחזה עובד לטלוויזיה ב-1976 על ידי רשת ITV ובו כיכבה סליה ג'ונסון (אנ').
עלילת המחזה "המלחמה של לוטי" (Lotty's War) מאת ג'וליאנו קריספיני, מתרחשת באיי התעלה בתקופת הכיבוש.
בנוסף לכל אלה, נכתבו ספרים רבים שעלילתם מתרחשת באיי התעלה בתקופת הכיבוש.
ראו גם

שטח הכיבוש הנאצי
לקריאה נוספת

Bell, William M., Guernsey Occupied But Never Conquered, The Studio Publishing Services, 2002, ISBN 978-0952047933
Bunting, Madeleine, The Model Occupation: The Channel Islands under German Rule, 1940–1945, London: Harper Collins, 1995, ISBN 0-00-255242-6
Carr, Gillian; Sanders, Paul; Willmot, Louise, Protest, Defiance and Resistance in the Channel Islands: German Occupation, 1940–45., London: Bloomsbury, 2014, ISBN 147250920X
Cruickshank, Charles G., The German Occupation of the Channel Islands, The Guernsey Press, 1975, ISBN 0-902550-02-0
Evans, Alice Alice, Guernsey Under Occupation: The Second World War Diaries of Violet Carey, The History Press, 2009, ISBN 978-1-86077-581-9
Maughan, Reginald C. F., Jersey under the Jackboot, London: New English Library, 1980, ISBN 0-450-04714-8
Sanders, Paul, The British Channel Islands under German Occupation 1940–1945, Jersey Heritage Trust / Société Jersiaise, 2005, ISBN 0953885836
Winterflood, Herbert, Occupied Guernsey: July 1940–December 1942, Guernsey Press, 2002, ISBN 978-0-9539166-6-5
Winterflood, Herbert, Occupied Guernsey 1943–1945, MSP Channel Islands, 2005, ISBN 978-0-9539116-7-7