stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוון השני, מלך דנמרק
ראשית חייו

סוון נולד באנגליה כבנם של אסטריד, בתו של סוון הראשון, מלך דנמרק ואחותו של קנוט הגדול ושל אוּלף, שהיה רוזן סקונה ומושל דנמרק בשמו של קנוט הגדול ולבסוף נרצח בפקודתו ברוסקילדה. על רקע גורלו המשתנה של האב, בילדותו נשלח לזמן מה לאנגליה כמעין בן ערובה לנאמנותו של אביו לקנוט הגדול, אך לאחר מות אביו ב-1026 היה בעיקר בשוודיה, לצד משפחתו מצד אביו.
סוון היה בשירות צבאי בשוודיה במשך 12 שנה, ובכך ניתנה לו האפשרות להעשיר את עצמו בניסיון וידע על כל המדינות הנורדיות. הוא שירת כמפקד בצבאו של בן דודו, אנונד יקוב, מלך שוודיה, ואף נישא לביתו גידה. ב-1040 הוא בזז את המרחב שבין נהר האלבה לבין נהר הוזר, אך נלכד על ידי הארכיבישוף של ברמן, ששחרר אותו זמן קצר לאחר מכן.
סוון נעשה רוזן (jarl) וקיבל את אחוזת אביו לשעבר בסקונה, תחת שלטונו של בן דודו, המלך הדני הארדיקאנוט. הוא הוביל את המערכה שלו כנגד נורווגיה, אותה יזם מגנוס הראשון אשר הסתיימה בהסכם שלום בין שני המלכים. הארדיקאנוט השאיר את השליטה על דנמרק בידיו של סוון כאשר יצא לאנגליה, אולם עם מותו ב-1042, מגנוס הפך למלך דנמרק בהתאם להסכם ביניהם, וסוון נאלץ להכיר במלכותו של מגנוס, נשבע לו אמונים ומונה להיות הרוזן שלו ביוטלנד. ב-1043 לחם סוון עבור מגנוס בקרב לירסקוב הית'. לאחר זמן קצר הפר את שבועתו למגנוס ובזכות המוניטין שרכש בקרב גרם לאצולה הדנית להכתירו כמלך בוויבורג שביוטלנד, אולם עד מהרה נאלץ לברוח ממגנוס שהביס אותו בכמה הזדמנויות, ונמלט לשוודיה. בסופו של דבר עלה בידו לשוב ולהשיג דריסת רגל בסקונה.
המלחמה בין מגנוס לבין סוון התמשכה עד 1045, עד שדודו של מגנוס, האראלד הארדרדה, שב לנורווגיה מהגלות ברוס של קייב ודרש חלק מהממלכה. בזמן שמגנוס היסס אם להיענות לבקשתו, האראלד וסוון כרתו ברית ביניהם ובשנת 1046 תקפו יחד את דנמרק. לאחר שהברית ביניהם לא שרדה, התפייס האראלד עם מגנוס שהחליט לחלוק עימו את הכתר הנורווגי ובשנה לאחר מכן צעדו שני המלכים הנורווגיים יחד נגד סוון, ששוב נאלץ לוותר. מאוחר יותר בשנת 1047 מת מגנוס ועל ערש דווי ציווה לפצל את ממלכתו כך שהאראלד ימלוך על נורווגיה וסוון יהיה מלך דנמרק. בשומעו על מותו של מגנוס, אמר סוון: "כעת, בעזרת האל, לעולם לא אוותר על דנמרק".
המאבק נגד האראלד הארדרדה

האראלד, שלא היה מוכן לוותר על דנמרק, תקף את סוון והלחימה ביניהם הייתה ממושכת. ב-1050 נבזזו הדבי ואורהוס. באותה שנה סוון כמעט ולכד את האראלד, כאשר זה האחרון תקף את חופי יוטלנד והעמיס על ספינותיו שלל ושבויים. הצי של סוון נתקל בספינות הנורווגיות והאראלד הורה לאנשיו להשאיר מאחוריהם את השלל, בחשבו שהדנים יעצרו כדי לקחת אותו. סוון הורה לאנשיו להשאיר את השלל ולרדוף אחרי האראלד. האראלד הורה אז לאנשיו להשליך את השבויים מהסיפון כשהם קשורים לקרשים וחביות וסוון נאלץ לאסוף את השבויים בזמן שהנורווגים נמלטו. ב-1062 סוון כמעט ואיבד את חייו בקרב הימי בניסה שלחופי הלנד (אחד ממחוזות שוודיה). על פי הסאגות, דחק האראלד בסוון לפגוש אותו בקרב אחרון ומכריע באביב 1062. כאשר סוון והצבא הדני לא התייצבו לקרב, שלח האראלד הביתה את חלק הארי של צבאו, והשאיר את הלוחמים המקצועיים יותר בצי שלו. כאשר הגיע סוון בסופו של דבר לפגוש את האראלד, ב-9 באוגוסט 1062, מנה הצי שלו 300 ספינות מול 150 הספינות של האראלד. הציים נלחמו כל הלילה והקרב נמשך עד הבוקר, אז נמלטו הדנים. בסאגות נזקף הניצחון הנורווגי לזכותו של האציל האקון איברסון, שניתק את ספינותיו מהאגפים הנורווגים והחל לתקוף את הספינות המוחלשות באגפים הדנים. סוון הצליח להימלט משדה המערכה, נחת ביבשה והגיע לביתו של איכר וביקש ממנו לאכול דבר מה. "מה היה הרעש הנורא בלילה?" שאלה אשת האיכר. "לא ידעת ששני המלכים נלחמו כל הלילה?" שאל אחד מאנשיו של סוון. "אז מי ניצח?" שאלה האישה ולאחר שנענתה "הנורווגים", אמרה "חבל עלינו, על המלך שיש לנו, הוא צולע ורך לבב". "לא" הסביר המלך סוון, "בוודאי שמלך הדנים אינו רך לבב" ואחד מאנשיו הגן עליו והוסיף, "אבל המזל אינו עמו ונמנע ממנו הניצחון." האיכר נתן לו סוס וסוון המשיך בדרכו לזילנד. מאוחר יותר נקרא אותו איכר לקבל אדמות בזילנד כגמול על שירותו. לסוון יצא מוניטין על נדיבותו וטוב ליבו שסייעו לו בכמה הזדמנויות לזכות בתמיכת עמו.
ב-1064 וויתר האראלד על תביעתו על דנמרק ובתמורה להכרה של סוון בו כהאראלד השלישי, מלך נורווגיה. לאחר מכן האראלד הפליג לאנגליה כדי לנסות לממש את תביעתו לכתר האנגלי ונהרג שם.
ביסוס כוחו

הקשר של סוון לסדר הירושה הדני היה דרך אמו, אסטריד והוא אימץ את שם המשפחה על שמה, אסטרידסון, כדי להדגיש את הקשר שלו לבית המלוכה הדני. סוון שאף לבסס את שלטונו דרך קשרים עם הכנסייה ועם מעצמות זרות וחיפש קשר עם האפיפיורים. הוא חפץ שבנו הבכור, קנוט מגנוס, יוכתר על ידי האפיפיור, אך הוא מת בדרכו לרומא. הוא גם הפעיל ללא הצלחה לחץ להפיכתו של האראלד הראשון, המלך הנוצרי הראשון של דנמרק כקדוש (לפי חלק מהסאגות, מצד אביו סוון היה נינם של סטירביורן החזק, נסיך שוודיה, ות'ירה האראלדסדוטר, מה שהופך אותו לצאצא של המלך השוודי, אולוף ביורנסון, ושל המלך הדני, האראלד הראשון). ב-1049 הוא היה בעל בריתו של היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כנגד בדלווין הראשון, קיסר האימפריה הלטינית וב-1057 הוא סייע לחתנו, גוטשאלק במלחמת האזרחים הלוטיצית.
לאחר שהאראלד השלישי הובס ונהרג בקרב גשר סטמפורד, וויליאם הכובש כבש את אנגליה, הפנה סוון את תשומת לבו לאנגליה, שבעבר נשלטה על ידי דודו, קנוט הגדול. הוא הצטרף לכוחותיו של אדגר אתלינג, היורש האחרון של בית המלוכה האנגלו-סקסי, ושלח כוח שיתקוף את ויליאם ב-1069. אף על פי כן, לאחר שכבש את יורק, קיבל סוון תשלום מויליאם תמורת פירוק הברית שלו עם אדגר, ששב אז לגלות בסקוטלנד. ניסיון בלתי מוצלח נוסף של סוון לכבוש את אנגליה היה ב-1074 – 1075.
היחסים עם הכנסייה

סוון חשש שהארכיבישוף אדלברט מהמבורג ימנה גרמנים לתפקידים הבכירים בכנסיות הדניות, ולפיכך הביא אנגלו-דנים מאנגליה כדי לשמור על עצמאותה של הכנסייה הדנית. בהשפעתו של סוון, חולקה דנמרק ב-1060 לערך לשמונה דיוקסיות. הוא ייסד את הדיוקסיות באמצעות תרומת שטחי אדמה גדולים והדיוקסיה של רוסקילדה הייתה המועדפת מכולן, שכן היה בידידות עם הבישוף וילהלם מרוסקילדה. ב-1072, כאשר מת הארכיבישוף אדלברט, עלה בידו של סוון לקיין קשר ישיר עם האפיפיור.
סוון היה נחוש להביא לדנמרק אנשים שילמדו אותו ואת עמו את השפה הלטינית, כדי שהם יוכלו לתקשר אם שאר ארצות אירופה מעמדה שוויונית. אדם מברמן הגיע כדי להכיר את המלך המלומד ורחש כבוד לסבלנותו ולחוכמתו של סוון. סוון עודד את בנייתן של כנסיות בכל רחבי דנמרק ואדם מברמן נדהם מעצם העובדה שבסקונה לבדה היו 300 כנסיות, יותר מאשר בכל ארצות הצפון האחרות גם יחד.
סוון היה גם יכול להיות אכזרי. בערב ראש השנה דווח למלך שכמה מאורחיו ועובדיו שמו אותו ללעג ודיברו מאחורי גבו. המלך לקה בחמת זעם עד כי הוא ציווה להורגם בכנסייה ביום השנה החדשה. כאשר הגיע סוון למיסה בקתדרלת רוסקילדה, פנה אליו ידידו הבישוף וילהלם ליד דלתות הכנסייה ואסר על המלך ועל פמלייתו להיכנס. "אתה חרפת האל, רוצח, טימאת את בית האלוהים בדם!" בכה הבישוף ודחף את המלך עם מטה הכמורה שלו. הוא הכריז על המלך כמנודה מהכנסייה. אנשי המלך שלפו את חרבותיהם וצעדו קדימה כיד לקרוע את הבישוף לגזרים, אך הבישוף עמד על שלו. "הניחו לו" צעק סוון ונסוג לאחוזתו. שם הוא הסיר את בגדי החג שלו ואת כלי נשקו ולבש בגדי שק. לאחר מכן הוא שב לכנסייה ברגליים יחפות וכרע ברך מול דלתות הכנסייה. הבישוף וילהלם רק החל לנהל את המיסה כאשר נאמר לו שהמלך כורע ברך מול דלתות הכנסייה. הוא הפסיק את הטקס ויצא לדלת כדי לשמוע את ווידויו של המלך. כאשר הבין הבישוף שהמלך הביע חרטה על מעשיו, הוא ביקש ממנו לקום על רגליו, ביטל את הנידוי והוביל אותו לתוך הקתדרלה.
מותו

סוון השני מת באחוזתו, בסודרופ שבדרום יוטלנד. הכרוניקות הדניות מתארכות באופן לא מדויק את מותו ל-1074 אך ידוע שהוא קיבל וענה על מכתבים ב-1075 ומת ככל הנראה ב-28 באפריל 1076. גופתו של המלך הועברה לקתדרלת רוסקילדה שם הוא נטמן בסמוך לקברו של הבישוף וילהלם.
מורשתו

לימים נודע סוון בכינוי "אבי המלכים", שכן חמישה מבניו היו מלכי דנמרק. אחת המורשות שלו הוא השינוי היסודי בחברה הדנית שהיה מבוסס על ההבחנה בין אדם חופשי לבין עבד. סוון נחשב לעיתים קרובות כמלך הויקינגי האחרון של דנמרק והראשון מבין מלכיה בימי הביניים. הכנסייה החזקה יחד עם משפחות אצולת הקרקע החלה להוות משקל נגד למשפחת המלוכה. האיכרים נותרו להגן על עצמם בכוחות עצמם.
סוון בנה בסיס חזק לכוחה של המלוכה על ידי שיתוף פעולה עם הכנסייה. הוא השלים את חלוקתה הסופית של דנמרק לדיוקסיות באמצעות משא ומתן ישיר עם האפיפיור, תוך כדי שהוא עוקף את הארכיבישוף של המבורג-ברמן. במהלך תקופת מלכותו של סוון נבנו מאות כנסיות עץ קטנות בכל רחבי ממלכתו, שרבות מהן נבנו מחדש ככנסיות אבן במהלך המאה ה-12. סוון שאף ליצור ארכיבישופות נורדית תחת שליטה דנית, מהלך שהושלם על ידי בנו, אריק הראשון.
נראה שלסוון הייתה את יכולת הקריאה והכתיבה והוא תואר כמלך מלומד על ידי ידידו האישי, האפיפיור גרגוריוס השביעי. סוון הוא המקור למידע רב שעומד לרשותנו כיום על דנמרק ושוודיה במאות ה-9 וה-10, לאור העובדה שסווין סיפר את קורות אבותיו לכרוניקן אדם מברמן בערך בשנת 1070.
משפחתו

נישואיו הראשונים של סוון היו לגידה, בתו של אנונד יקוב, מלך שוודיה. נישואיו השניים, לאחר מותה של גידה, היו ב-1050 לגונהילדר, אמה החורגת של גידה. הארכיבישוף של המבורג-ברמן הורה על ביטול הנישואין, שאושרו על ידי האפיפיור לאו התשיעי. לאחר מותו של האראלד השלישי, מלך נורווגיה, נישא סוון לאלמנתו, תורה. הוא לקח לו כמה פילגשים במהלך חייו, והיה אביהם של לפחות 20 ילדים שרק אחד מהם נולד במסגרת הנישואין.
משפחתו > צאצאיו

מגונהילדר:
סוון (מת בצעירותו)
מפילגשיו השונות:
קנוט מגנוס
האראלד השלישי, מלך דנמרק (מת 1080)
קנוט הרביעי, מלך דנמרק (מת 1086)
אולף הראשון, מלך דנמרק (מת 1095)
אריק הראשון, מלך דנמרק (מת 1103)
סוון (מת 1104)
אולף (מת 1104)
בנדיקט (מת 1086)
ביורן (מת 1100)
נילס, מלך דנמרק (מת 1134)
זיגריד (מתה 1066)
אינגריד (רעייתו של אולף השלישי, מלך נורווגיה)
סוון ("הצלבן")
תורגילס
סיגורד (מת במלחמה נגד הונדים)
גוטורם
אומונד
גונהילד (הלנה)
רגנהילד
הערות שוליים

↑  Ræder, J. G. F., Danmark under Svend Estridsen og hans Sønner, Copenhagen, 1971
↑  Searle, W. G., Anglo-Saxon Bishops, Kings, and Nobles: The Succession of the Bishops and the Pedigrees of the Kings and Nobles, London: Cambridge University Press., 1899, עמ' p. 355
| מלכי דנמרק |
| --- | --- | --- |
| מלכים קדומים | (הארדיקאנוט הראשון) • גורם הזקן • האראלד "כחול השן" • סוון פורקברד • האראלד השני • קנוט הגדול • הארדיקאנוט • מגנוס הטוב • סוון השני • האראלד השלישי • קנוט הרביעי • אולף הראשון • אריק הראשון • נילס • אריק השני • אריק השלישי • סוון השלישי • קנוט החמישי • ולדמר הגדול • קנוט השישי • ולדמר השני • ולדמר הצעיר • אריק הרביעי • אַבֶּל • כריסטופר הראשון • אריק החמישי • אריק השישי • כריסטופר השני • אריק כריסטופרסן • ולדמר השלישי • תקופת ביניים • ולדמר הרביעי • אולף השני • מרגרטה הראשונה |  |
| בית פפאלץ-ניומרקט | אריק מפומרניה • כריסטופר מבוואריה |  |
| בית אולדנבורג | כריסטיאן הראשון • הנס • כריסטיאן השני • פרדריק הראשון • כריסטיאן השלישי • פרדריק השני • כריסטיאן הרביעי • פרדריק השלישי • כריסטיאן החמישי • פרדריק הרביעי • כריסטיאן השישי • פרדריק החמישי • כריסטיאן השביעי • פרדריק השישי • כריסטיאן השמיני • פרדריק השביעי |  |
| בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרברג-גליקסברג | כריסטיאן התשיעי • פרדריק השמיני • כריסטיאן העשירי • פרדריק התשיעי • מרגרטה השנייה • פרדריק העשירי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810623871905606  GND: 137326955  ISNI: 0000 0000 5559 9058  LCCN: no97029350  VIAF: 78382197   WorldCat (עם VIAF): 78382197
עג'מי אולן

ע'גמי אולן או עג'מי אוג'אי -( בטורקית: Acemi Ocağı "בית הזרים" או Acemi Oğlan - "הבנים הזרים") הוא שמם של הנערים והצעירים הנוצרים - יוונים, אלבנים, בולגרים, סרבים, ארמנים, צ'רקסים, גאורגים - שגויסו כדי לשרת כגוף רזרבי של היאניצ'רים העות'מאנים (ה"קאפי קולו" - kapı kulu "עבדי השער").
הם גויסו בהתחלה במלחמות, בדרך כלל חמישית מכלל העבדים שבויי מלחמות, ומאוחר יותר באמצעות מסעות גיוס הידועים כדוושירמה. גוף רזרבי זה הוקם בשנת 1362 על ידי "חוק החמישית" (penčik kanunu - פנצ'יק קאנונו") של הסולטאן מוראט הראשון. בראשם עמדו צ'נדרלי קארא חליל פאשה ומולה רוסטם.
תחת השם pencik oğlanlanı ("בני החמישית") הובאו הילדים והנערים בני 8 עד 20, לרוב בני 14–18, לאיסטנבול, בקבוצות של מאות ובמדים מיוחדים, עברו ברית מילה ושמותיהם שונו לשמות טורקיים. אחר כך הם נשלחו לשרת אצל איכרים ובעלי אחוזות טורקים באנטוליה ורומליה, בדרך כלל במשפחות של בקטשים, למשך 3–4 עד 7 -5 שנים, כדי ללמוד את השפה הטורקית, את מנהגי הטורקים ואת מסורותיהם וכדי להתאסלם, תוך התנתקות מחייהם הקודמים. בתקופת החניכה הזאת הם קיבלו שכר סמלי.
הסולטן מוראט הראשון, שייסד את גוף הע'גמי אולן בשנת 1362
בהמשך בוגרי אנטוליה נרשמו כ" עג'מי אולנלאני" Acemi Oğlanlanı (הבנים הזרים - במובן של "הבנים המגויסים") לגוף צבאי שהיווה מעין מרכז גיוס: "אוג'אג" - עג'מי אוג'אע'י Acemi Ocağı - שבו קיבלו שכר של אקצ'ה אחת ליום ועברו אימונים צבאיים ולמדו חשבון, שפה ודת. בהתחלה האוג'אג נמצא בגליפולי, בפיקוד האע'א מגליבולו, וחולק ל־8 יחידות (כיום פלוגות - שנקראו בולוק (בלוק - bölük). מאוחר יותר במאה ה-17 עבר ה"אוג'אג" לאיסטנבול . חלקם שירתו גם באדירנה.
באיסטנבול הוצבו ה"עג'מי אולן" בכמה ארמונות (סאראי) כמו "גלטסאראי " בשכונת פרה, אסכנדר צ'לבי סאראי על החוף האסיאטי בסקוטרי ואחרי הוצאתו להורג של הווזיר הגדול איברהים פאשה, בארמונו של יד ההיפודרום. כעבור זמן נוסף עברו הצעירים הנוצרים לשעבר לגוף היניצ'רים, שבו השכר היה שתי אקצ'ה ליום.
באמצע המאה ה-14 היה מניין ה"עג'מי אולן" כ-3,000. במאה ה-15 מספרם הגיע ל-4,000 
. 
חלק מובחר מהעג'מי אולן הוצבו לא באנטוליה אלא נדרשו לשרת כנושאי כלים שנקראו ic oğlan - איץ' אולן - "הבנים של הפנים" או איץ' אע'א - בסאראי "הפנים" "אנדרון" (enderun) של הסולטן או בסאראיות ה"חיצוניות" באיסטנבול, ועברו השתלמויות נוספות בבית הספר הקרוי גם כן "אנדרון". אלו נבחרו בעיקר מקרב הסרבים, האלבנים, הצ'קרסים וכו', מתוך הפיקחים וגבהי הקומה שבהם.   אלה ששירתו בחדרי השינה או בחדרים הפרטיים של השליט יכלו לעלות בהיררכיה ולהגיע למעמד של ביילרביי או וזיר ואף וזיר גדול.
גדודי הפרשים הראשיים - "פרשי החצר" kapıkulu süvarileri גויסו מקרב ה"איץ' אולן" וה"איץ' אע'א", ונקראו סיפאהים (sipah) ו- silahdar (סילאהדאר =- נושאי נשק) . גדודי הפרשים המשניים (olufdeci או gureba) גויסו מקרב ה"עג'מי אולן" הרגילים.
מרבית ה"עג'מי אולן" שלא נבחרו לשרת בארמונות נועדו להיות יניצ'רים. הגוף הצבאי של עג'מי אולן איבד את חשיבותו בסוף המאה ה-17 אך התקיים מבחינה פורמלית עד שנת 1826.
לקריאה נוספת

Ahmed Djevad - Tarihi-i-Asker-i Osmani ("תולדות הצבא העות'מאני"), איסטנבול, שנת 1299 להג'רה, 1882,
Aurel Decei - Istoria Imperiului Otoman până la 1665 Editura Științifică și Enciclopedică, București 1978
(אאורל דצ'יי - תולדות האימפריה העות'מאנית עד שנת 1665) (ברומנית)
Mustafa Ali Mehmed - Istoria turcilor, Editura Științifică și Enciclopedică, București 1976
(מוסטפא עלי מחמד - "תולדות הטורקים") (ברומנית)
הערות שוליים

1 2 3  M.A. Mehmed  1976 עמ' 139
1 2  1978 A.Decei עמ' 41
1 2  A. Decei 1978 עמ' 215
↑  A. Decei 1978 עמ' 216
קצין (קיהאיהסי) מבני ה"עג'מי אולן" ששירתו בארמונות בשנת 1657 - מתוך אלבום התלבושות העות'מאניות של קלאס רולאמב
תלבושות שרד מהאימפריה העות'אמנית בציור מאת ג'ובני ברינדזי. משמאל נראים שני סמלים (צ'אובוש או צ'אוש) של "איץ' אולן" - ič oĝlan čavușlari
עדי פרג (כדורסלן)

| --- | --- |

 לידה:  23 ביולי 1979 (בן 45) ישראל
 עמדה:  רכז, קלע
 גובה:  1.86 מטר
 מספר:  9
 קבוצות כשחקן
 1998–2001   2001–2003   2003   2003–2005   2005–2007   2007–2008   2008–2009   2009   2009–2010   2010–2011   2011–2012   2012–2013   2013   2013–2014:  הפועל תל אביב   הפועל חולון   הפועל לב השרון מכבי פתח תקווה   הפועל חולון   מכבי חיפה   הפועל עפולה   הפועל חולון  מכבי אשדוד   עירוני נהריה   הפועל אילת   אליצור רמלה   אליצור רמת גן   מכבי חדרה
עדי פרג (נולד ב-23 ביולי 1979) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי.
קריירה

פרג שיחק בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב, וב-1998 הועלה לקבוצת הבוגרים. בעונת 2000/2001 הוא עבר להפועל חולון מהליגה הלאומית, הפך לשחקן חמישייה שם, וירד עמה לליגה הארצית בסיום העונה שלאחר מכן. לאחר עונה אחת בליגה הארצית הצטרף פרג להפועל לב השרון, במדיה קלע בממוצע 9.6 נקודות למשחק.
לאחר עונה אחת בלב השרון הוא הצטרף למכבי פתח תקווה, והוביל אותה להעפלה לליגת העל לאחר ניצחון על עפולה בגמר הפלייאוף, עם ממוצע של 17 נקודות למשחק. הוא היה שחקן חמישייה קבוע בפתח תקווה בעונתה הראשונה בליגת העל, בה קלע בממוצע 8.3 נקודות למשחק.
פרג חזר לחולון לפני עונת 2005/2006, והצטיין עם ממוצע של 15.4 נקודות ב-18 דקות למשחק בליגה, ו-17.4 נקודות למשחק בפלייאוף. הוא אף קלע את שלשת הניצחון במשחק מול עפולה, שבזכותו העפילה חולון לליגת העל. חולון נותרה בליגה הלאומית למרות זאת, ופרג הוביל אותה פעם נוספת להעפלה לליגת העל לאחר ניצחון על הפועל באר שבע.
הוא חתם במכבי חיפה לקראת עונת 2007/2008, והוביל גם אותה לליגת העל עם ממוצע של 14.7 נקודות למשחק. בעונה שלאחר מכן שיחק בהפועל עפולה, והוביל גם אותה לעלייה לליגת העל ולרבע גמר גביע המדינה.
בתחילת עונת 2009-2010 חזר פרג לקדנציה שלישית בהפועל חולון. ועזב לאחר המחזור ה-9 למכבי אשדוד, שבסיום העונה העפילה לליגת העל לאחר אישור מנהלת הליגה.
בתחילת עונת 2010/11 חתם בקבוצת עירוני נהריה לעונה אחת.
בעונת 2011/12 הצטרף פרג לקבוצת הפועל אילת מהליגה הארצית.
לאחר שבסיום עונת 2011/12 הוחלט בהנהלת אילת לעלות לליגת העל, כל הסגל הוחלף ופרג חזר למרכז הארץ. לאחר המחזור ה-9 בעונת 2012/13, הצטרף פרג לקבוצת אליצור רמלה מהליגה הלאומית.
לאחר שנפצע באימוני רמלה ולא הספיק לשחק בה אפילו משחק אחד, חתם פרג לקראת סיום עונת 2012–2013 באליצור רמת גן מהליגה הארצית.
במהלך עונת 2013–2014 חתם פרג במכבי חדרה.
חיים אישיים

פרג, תושב פתח תקווה, עובד כמאמן כושר, נשוי לעמית ואב לבן.
סלימאן קארה
הערות שוליים

↑  כך כתב רבי יוסף מדמוני בזכרונותיו עמ' 2, הוצאת אברהם עובדיה תל אביב 1985
↑  מחוץ לארץ, הצבי, 16 ביולי 1886
↑  מתוך מסע תימן, תל אביב תש"ח, עמ' קיז-קיח (גרסה מקוונת באתר פרויקט בן-יהודה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406540805171  VIAF: 34156988915761001848   WorldCat (עם VIAF): 34156988915761001848
סנדרלנד (כדורגל)

מועדון הכדורגל סנדרלנד הוא מועדון כדורגל מהעיר סנדרלנד שבצפון-מזרח אנגליה, ממחוז טיין אנד ויר. בין השנים 1892 ועד 1936 זכתה סנדרלנד שש פעמים בתואר האליפות של הליגה האנגלית הבכירה והייתה אחת הקבוצות הבולטות בכדורגל האנגלי בתקופה זו, לאחר מכן ירדה לשחק בליגות הנמוכות יותר. היא שיחקה בפרמייר ליג ברציפות מעונת 2007/2008 ועד עונת 2016/2017 לאחריה נשרה לליגת המשנה (הצ'מפיונשיפ). בעונת 2017/2018 התדרדרה סנדרלנד לליגה השלישית באנגליה, ובסיום עונת 2021/2022 שבה לליגה השנייה. אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא "אצטדיון האור" המכיל 49,000 מקומות. הקבוצה עברה אליו בשנת 1997 לאחר 99 שנים בהן אירחה את משחקי הבית ב"רוקר פארק".
סנדרלנד בתרבות

סנדרלנד, ביחד עם קבוצת אסטון וילה, הייתה הנושא של הציור העתיק בעולם המקושר לכדורגל, ציור של תומאס מ. מ. המי, שהתפרסם בשנת 1895, ובו מצוירים שחקני הקבוצות במשחק כדורגל ביניהן במגרש ה"ניוקאסל רואד".
בשנת 1973 הקליט הקומיקאי בובי נוקסול את השיר "סנדרלנד כל הדרך" הוא כתב את השיר בעקבות זכיית הקבוצה בגביע האנגלי ב-1973.
סנדרלנד הוזכרה במאי 1997, בנאום הפתיחה של הפרלמנט הבריטי, על ידי כריס מולין, חבר הפרלמנט מדרום סנדרלנד.
ב-1998 לאחר הריסת אצטדיונה העתיק של הקבוצה, הרוקר פארק, המחזאי טום קלי והשחקן פול דאן, יצרו מחזה של אדם יחיד הנקרא "I Left My Heart at Roker Park", שהנושא שלו הוא אוהד הקבוצה שקשה לו להיפרד מהאצטדיון העתיק שהוחלף בשנים אלו.
עוד בשנה זו הוציאה ה-BBC סדרה דוקומנטרית בת שישה פרקים הנקראת "תשוקות עיקריות" (Premier Passions), שבה מתועדת הקבוצה בעונת 1996/1997, שבו ירדה הקבוצה מהליגה הבכירה לליגת המשנה האנגלית, שנה לאחר שעלתה ממנה ועברה אל "אצטדיון האור".
בשנת 2018 הוציאה נטפליקס סרט תיעודי בן שמונה חלקים בשם "סנדרלנד עד המוות". הוא תיעד את האירועים סביב הקבוצה במהלך עונת 2017-2018 בצ'מפיונשיפ והראה את השתלשלות העניינים בקבוצה עד לירידת ליגה נוספת בתום עונה זו. כתוצאה מהצלחת הסדרה אושרה עונה שנייה, למרות התנגדותם של רבים מצוות המועדון, הטענה העיקרית הייתה קשורה של השחקנים שחששו שהסדרה תגרום לכישלונותיהם לנזק בהמשך הקריירה.
תארים

אליפות אנגליה
זוכה (6): 1891/1892, 1892/1893, 1894/1895, 1901/1902, 1912/1913, 1935/1936
סגנות (5): 1893/1894, 1897/1898, 1900/1901, 1922/1923, 1934/1935
הגביע האנגלי
זוכה (2): 1936/1937, 1972/1973
סגנית (2): 1912/1913, 1991/1992
מגן הקהילה
זוכה (1): 1936
סגנית (1): 1937
פרס הפוטבול ליג
זוכה (1): 2020/2021
סגנית (1): 2018/2019
שיאי מועדון

מספר הצופים הגבוה ביותר: 75,118 במשחק גביע נגד דרבי קאונטי ב-8 במרץ 1933 ב"רוקר פארק".
הניצחון הגבוה ביותר: 11:1 נגד פארפיל ב-1895.
השחקן בעל מספר ההופעות הרב ביותר: ג'ימי מונטגומרי עם 623 הופעות.
מלך השערים בכל הזמנים: בובי גורני - 228.
מספר השערים הרב ביותר לעונה: 43 - דייב האלידיי עונת 1928/1929.
סכום ההעברה הגבוה ביותר ששולם: 7 מיליון ליש"ט (עלה ל-9 מיליון ליש"ט) - קרייג גורדון מהארטס.
הערות שוליים

↑  מי הבוס? מאחורי שברון הלב ב"סנדרלנד עד המוות", באתר ynet, 13 באפריל 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2001087783  MusicBrainz: 2822700b-45b5-4e1f-a742-879dfaee2574  VIAF: 125678296   WorldCat (עם VIAF): 125678296 
אחד הציורים העתיקים בעולם הקשורים לכדורגל, "סנדרלנד נגד אסטון וילה 1895", המתאר משחק בין שתי הקבוצות המצליחות ביותר של הכדורגל האנגלי בעשור הזה
סלסט הולם

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1917 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  15 ביולי 2012 (בגיל 95) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1937–2012 (כ־75 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו  בית הספר על שם פרנסיס פארקר 
 צאצאים:  טד נלסון 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר פרס גלובוס הזהב
 http://www.celesteholm.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
סלסט הולם (באנגלית: Celeste Holm;‏ 29 באפריל 1917 – 15 ביולי 2012) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, ידועה בעיקר בשל משחקה בסרט "הסכם ג'נטלמני", עליו אף זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב, ועל משחקה בסרטים "בוא לאורווה" ו-"הכל אודות חוה", שזיכו אותה בשתי מועמדויות נוספות לפרס האוסקר.
ביוגרפיה

הולם נולדה בניו יורק וגדלה בלונג ואלי, ניו ג'רזי. הולם הייתה בתם היחידה של ג'ין פארק, ציירת דיוקנאות וסופרת אמריקאית, ושל תאודור הולם, סוכן ביטוח נורווגי. הולם למדה משחק באוניברסיטת שיקגו, והחלה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 את קריירת המשחק שלה.
קריירה

תפקידה הרשמי הראשון של הולם בתיאטרון היה בהפקה למחזה "המלט", בו כיכבה לצידו של לסלי האווארד. תפקידה המשמעותי הראשון בברודוויי היה בעיבוד למחזה "The Time of Your Life" בבימוי ויליאם סארויאן בשנת 1940, שם כיכבה לצידו של ג'ין קלי. התפקיד אשר העניק להולם את ההכרה הרבה ביותר ממבקרים היה במחזמר "אוקלהומה!" של רוג'רס והמרשטיין בשנת 1943.
לאחר שהופיעה בהפקה של ברודוויי "Bloomer Girl", החתימה אותה חברת ההפקה פוקס המאה ה-20 על חוזה לסרט בשנת 1944, וב-1947 זכתה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "הסכם ג'נטלמני". ב-1949 הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט "בוא לאורווה" לצידה של לורטה יאנג. לאחר מכן הופיעה במספר סרטים נוספים, ולאחר משחקה בסרט "הכל אודות חוה" עליו קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר, הבינה הולם שהיא מעדיפה יותר משחק חי על הבמה מאשר עבודה בסרטים, והיא הופיעה רק במספר סרטים בעשור שלאחר מכן, והמוצלחים מביניהם: "המלכודת העדינה" (1955) ו"החברה הגבוהה" (1956), אשר בשניהם שיחקה הולם לצידו של פרנק סינטרה. בנוסף, הולם כיכבה בסדרות הטלוויזיה "Honestly, Celeste!" וב"Who Pays?".
במהלך שנות ה-70 וה-80 הופיעה הולם בסרטים כדוגמת: "תום סויר", "שלושה גברים ותינוקת", וכמו כן, שיחקה בסדרות טלוויזיה מצליחות רבות.
ב-1991 גילמה את איזבלה הלדן באופרת הסבון "אהבות" ששודרה ב-ABC. את תפקיד זה גילמה למשך שנה אחת עד 1992.
בשנת 1996 החלה לשחק בסדרת הפנטזיה "הארץ המובטחת" ברשת CBS, דמות אשר גילמה במשך 3 עונות עד תום הסדרה ב-1999.
חייה האישיים

נישואיה הראשונים היו לבמאי ולמפיק ראלף נלסון בשנת 1938, ובנם הוא ממציא ההיפרטקסט, טד נלסון.
לאחר שהתגרשה מנלסון, היא נשאה לפרנסיס דייוויס אשר השתייך לכנסייה הקתולית, מה שהביא אותה להצטרף לזרם הקתולי. השניים התגרשו בשנה שנישאו (1940).
במשך השנים 1946-1952 הייתה נשואה למנהל שדה תעופה - איי. סקיילר דנינג, וממנו יש לה בן שני.
הולם הייתה נשואה לשחקן ווסלי אדי משנת 1966 ועד למותו בשנת 1996. באפריל 2004 נישאה לזמר האופרה פרנק בסיל.
בשנת 2006 קיבלה הולם פרס על מפעל חיים מטעם פסטיבל הסרטים סאנדיז באוניברסיטת ברנדייס.
פילמוגרפיה

שלוש נערות בכחול (1946)
Carnival in Costa Rica‏ (1947)
הסכם ג'נטלמני (1947)
Road House‏ (1948)
מאורת הנחשים (1948) The Snake Pit
Chicken Every Sunday‏ (1949)
מכתב לשלוש נשים (1949) (דיבוב של אדי רוס)
בוא לאורווה‏ (1949)
Everybody Does It‏ (1949)
Champagne for Caesar‏ (1950)
הכל אודות חוה (1950)
המלכודת העדינה (1955)
החברה הגבוהה (1956)
Bachelor Flat ‏ (1962)
שלושה מתחת לחופה (1967)
תום סויר (1973)
Bittersweet Love ‏(1976)
The Private Files of J. Edgar Hoover ‏ (1977)
שלושה גברים ותינוקת (1987)
עדיין נושם (1997)
Broadway: The Golden Age, by the Legends Who Were There‏ (2003) (סרט תיעודי)
אלכימיה (2005)
Driving Me Crazy‏ (2009)
My Guaranteed Student Loan‏ (2009)
הולם זוכה בפרס אוסקר על משחקה בסרט "הסכם ג'נטלמני"
סלימאן ג'ובראן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 (בן 85 בערך) ישראל 
 ענף מדעי:  מזרחנות, ספרות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת חיפה  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  ששון סומך 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תלמידי דוקטורט:  יאסין כתאני 
 
סלימאן ג'ובראן (בערבית: سليمان جبران; נולד ב-1939) הוא פרופסור חבר בדימוס בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב. מחקריו עוסקים בשירה ערבית מודרנית, אוטוביוגרפיות, ספרות פלסטינית וספרות מהג'ר.
ביוגרפיה

ג'ובראן נולד בכפר פקיעין בגליל בשנת 1939. בשנת 1957 סיים לימודיו התיכונים בכפר יסיף.לאחר מכן הוא הועסק כמורה בכמה בתי ספר, הבולטים בהם תיכון דלית אל כרמל ותיכון אורתודוקסי ערבי בחיפה. במקביל, בשנת 1967 החל ללמוד באוניברסיטת חיפה, סיים בה תואר ראשון בהצטיינות בשפה ערבית והיסטוריה של המזרח התיכון. הוא עשה תואר שני באוניברסיטה העברית וקיבל תואר דוקטורט בהנחיית ששון סומך בשפה וספרות ערבית מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1985. בשנת 2001 הוא הדריך את יאסין כתאני בעבודת הדוקטורט שלו. בין השנים 2004 ל-2006 היה הנשיא הראשון של האקדמיה ללשון ערבית בישראל.