stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
U2
פעילות נוספת

מלבד העבודה במסגרת הלהקה, שתפו חברי הלהקה פעולה עם מוזיקאים אחרים וכן יצרו בנפרד. בונו הקליט את השיר "In A Lifetime" (במשך תקופת חיים) עם הלהקה האירית קלאנאד. דה אדג' ובונו כתבו יחד את השיר "GoldenEye" (עין הזהב) שבוצע על ידי טינה טרנר והיה שיר הנושא של הסרט גולדן איי מסדרת סרטי ג'יימס בונד. הם אף כתבו את השיר "She's A Mystery To Me" (היא תעלומה עבורי) עבור רוי אורביסון. השיר מופיע באלבומו "Mystery Girl" (ילדת תעלומה). אדם קלייטון ולארי מולן ג'וניור יצרו רמיקס לשיר הנושא של הסרט משימה בלתי אפשרית ב-1996.
U2 אף שיתפה פעולה עם אמנים אחרים, כדוגמת הסופר האמריקני ויליאם ס. בורוז, אשר הופיע זמן קצר לפני שנפטר כאורח בווידאו "Last Night on Earth" (לילה אחרון על כדור הארץ). הפואמה שלו "A Thanksgiving Prayer" (תפילת הודייה) הופיעה על גבי מסכי הווידאו בסיבוב ההופעות "Zoo-TV".
השפעתה של U2 על עולם המוזיקה באה לידי ביטוי גם ביצירתם של אמנים אחרים. להקות כמו אר.אי.אם., פרל ג'אם, פט שופ בויז, The Chimes, Mica Paris וג'וני קאש יצרו גרסאות כיסוי לשירי הלהקה. השפעה נוספת של הלהקה נכרת גם אצל אמנים פלסטיים כמו הצייר האוסטרי קאווה אטפי (Kave Atefie) שהקדיש ללהקה שתי סדרות אמנותיות.
פעילות פוליטית וחברתית

מאז תחילת שנות ה-80 חברי הלהקה שיתפו פעולה עם מוזיקאים, אמנים, סלבריטאים ופוליטיקאים כדי לטפל בנושאים הקשורים לעוני, מחלות ואי-צדק חברתי.
ב-1984 בונו ואדם קלייטון השתתפו בפרויקט "בנד אייד" כדי לגייס כספים למען רעבי אתיופיה. היוזמה הזו הולידה את הלהיט "Do They Know It's Christmas?" (האם הם יודעים שזהו חג המולד?) שגם בו בונו ואדם קלייטון לקחו חלק. ביולי 1985 U2 השתתפה במופע "לייב אייד". לאחר מכן, בונו ואשתו, אלי, ביקרו באתיופיה בהזמנת וורלד ויז'ן אינטרנשיונל. בונו אמר שהטיול הזה הניח את היסודות לפעילותו למען אפריקה ולכמה מהשירים שכתב. ב-1986, U2 השתתפה בסיבוב ההופעות "A Conspiracy of Hope" למען אמנסטי אינטרנשיונל ובמופע "סלף אייד" למען מחוסרי העבודה באירלנד. באותה השנה בונו ואשתו ביקרו בניקרגואה ובאל סלוודור בהזמנת "Sanctuary Movement". האירועים האלה השפיעו מאוד על כתיבת האלבום "The Joshua Tree".
במהלך סיבוב ההופעות "Zoo TV" ב-1992 U2 השתתפה במופע "Stop Sellafield" יחד עם גרינפיס כמחאה על המפעל הגרעיני Sellafield. האירועים בסרייבו בזמן מלחמת בוסניה היוו השראה לשיר "Miss Sarajevo". בונו, דה אדג' ובריאן אינו ביצעו את השיר באירוע צדקה של לוצ'אנו פבארוטי ובמופע צדקה של ארגון הצדקה "War Child" . ב-1998 הלהקה הופיעה בבלפסט כמה ימים לפני ההצבעה על הסכם יום שישי הטוב. הם העלו לבמה את דייוויד טרימבל וג'ון יום על מנת לקדם את ההסכם. בהמשך אותה שנה, U2 הוציאה את הסינגל "Sweetest Thing" וכל הכנסותיו נתרמו לארגון Chernobyl Children International למען נפגעי אסון צ'רנוביל.
הלהקה הקדישה את השיר "Walk On", שיצא ב-2000, לאונג סן סו צ'י אשר הייתה אז במעצר בית. ב-2003 בונו ודה אדג' השתתפו בהופעה בהנחיית נלסון מנדלה בשם "46664" בקייפ טאון, דרום אפריקה להעלאת המודעות לאיידס בדרום אפריקה. באותה שנה בונו היה מועמד לפרס נובל לשלום על פעילותו ההומניטרית. ב-2005 U2 השתתפה במופע "לייב 8" בלונדון, אנגליה כדי לתמוך בקמפיין "Make Poverty History" (להפוך את העוני להיסטוריה). ב-2006 הלהקה והמנהל שלה באותה תקופה, פול מקגינס, קיבלו את פרס "Ambassador of Conscience" (שגריר המצפון) אמנסטי אינטרנשיונל עבור עבודתם לקידום זכויות אדם.
בונו הוא ממקימי המותג "Product Red" (מוצר אדום) הפועל לגיוס כפסים לקרן העולמית למאבק באיידס, שחפת ומלריה. בונו הוא גם ממקימי הארגון "ONE Campaign" (קמפיין אחד) הפועל למיגור עוני ומחלות, בעיקר באפריקה.
במהלך הופעה בלאס וגאס ב-8 באוקטובר 2023, בזמן מלחמת חרבות ברזל, הקדישה הלהקה את השיר "Pride (In the Name of Love)" כמחווה לישראל בעקבות הטבח במסיבה ברעים
מורשת

U2 מכרה מעל ל-170 מיליון אלבומים והיא אחת הלהקות שמכרו הכי הרבה אלבומים בהיסטוריה. האלבום החמישי של הלהקה, The Joshua Tree, הוא אחד האלבומים הנמכרים ביותר בעולם עם מכירות של יותר מ-25 מיליון עותקים. U2 נמצאת במקום ה-21 ברשימת הלהקות שמכרו הכי הרבה יחידות בארצות הברית עם 52 מיליון יחידות. U2 נמצאת במקום השלישי יחד עם לד זפלין במספר הפעמים שאלבומים של להקה הגיעו למקום הראשון במצעד האמריקאי עם שבעה שאלבומים. ללהקה היו 10 אלבומים ושבעה סינגלים במקום הראשון בבריטניה. הלהקה נמצאת במקום 11 בהיסטוריה מבחינת זמן במצעדים בבריטניה עם 1,452 שבועות.
על פי מגזין הבילבורד, U2 הרוויחה 1.67 מיליארד דולר ממכירת כרטיסים מ-1990 ועד 2016, מקום שני אחרי הרולינג סטונז. מבין 25 הלהקות המרוויחות ביותר מהופעות, U2 הייתה היחידה שמכרה את כל הכרטיסים לכל ההופעות שלה בין 2000 ל-2009.
המגזין רולינג סטון דירג את U2 במקום ה-22 ברשימת 100 האמנים הטוב ביותר בכל הזמנים. בונו דורג במקום ה-32 ברשימת הזמרים הטובים ביותר בכל הזמנים ודה אדג' דורג במקום ה-38 ברשימת הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים. מגזין Q דירג את U2 במקום הרביעי ברשימת האמנים הטובים ביותר בהסתמך על מכירת אלבומים, זמן שהיו במצעדים הבריטים וגודל הקהל בהופעות. ערוץ VH1 דירג את U2 במקום ה-19 ברשימת 100 האמנים הטובים בכל הזמנים. שמונה משיריה של U2 נמצאים ברשימת 100 השירים הטובים ביותר בכל הזמנים של המגזין רולינג סטון, וחמישה מאלבומיה ברשימת 500 האלבומים הטובים ביותר.
U2 הייתה מועמדת לפרס גראמי 46 פעמים וזכתה ב-22 פרסים, יותר מכל להקה אחרת. נכון ל-2024, היא במקום ה-13 מבחינת כמות זכיות באופן כללי ולא רק ללהקות. הלהקה זכתה ב-7 פרסי המוזיקה הבריטית, וב-14 פרסי מטאור. פרסים נוספים בהם זכתה הלהקה הם פרס המוזיקה האמריקאית אחד, ארבעה פרסי VMA, אחד עשר פרסי Q, שני פרסי ג'ונו, שלושה פרסי NME ושני פרסי גלובוס הזהב. הלהקה נכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול במרץ 2005.
דיסקוגרפיה

| --- | --- |
 אלבומי אולפן Boy – 1980  October – 1981  War – 1983  The Unforgettable Fire – 1984  The Joshua Tree – 1987  Rattle and Hum – 1988  1991 – Achtung Baby  Zooropa – 1993  Original Soundtracks No. 1 – 1995  Pop – 1997  All That You Can't Leave Behind – 2000  How To Dismantle An Atomic Bomb – 2004  No Line on the Horizon – 2009  Songs of Innocence – 2014  Songs of Experience – 2017  Songs of Surrender – 2023 אלבומי הופעה חיה Under A Blood Red Sky – 1983  2000 – Hasta La Vista Baby!: Live From Mexico City Release EP U2: 3 – 1979  Wide Awake in America – 1985  PopHeart – 1997  2001 –‏ 7:  אוספים ושיתופי פעולה 1995 – Melon  1998 – The Best of 1980–1990  2002 – The Best of 1990–2000  2004 – The Complete U2  1995 – Original Soundtracks No. 1  2000 – The Million Dollar Hotel  2006 – U218 Singles וידאו U2 Live at Red Rocks: Under a Blood Red Sky – 1983  The Unforgettable Fire Collection – 1985  Rattle and Hum – 1988  1992 – Achtung Baby: The Videos, the Cameos, and a Whole Lot of Interference from Zoo TV  Zoo TV: Live From Sydney – 1994  Popmart: Live From Mexico City – 1997  The Best Of 1980–1990 – 1999  2000 – U2: The Joshua Tree  Elevation 2001: Live From Boston – 2001  The Best Of 1990–2000 – 2002  U2 Go Home: Live From Slane Castle – 2004  Vertigo 2005: Live From Chicago – 2005  2006 – Vertigo 05: Live from Milan  2006 – U218 Videos  2009 – Linear  2010 – U2 360° at the Rose Bowl  2016 – Innocence + Experience: Live in Paris  2020 – eXPERIENCE + iNNOCENCE: Live in Berlin
פליקס המרין

פליקס תאודור המרין (בשוודית: Felix Teodor Hamrin;‏ 14 בינואר 1875 – 27 בנובמבר 1937) היה פוליטיקאי שוודי שכיהן כמנהיג מפלגת המחשבה החופשית וכראש ממשלת שוודיה בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1932.
חייו

פליקס המרין נולד בעיירה מונסטרוס (Mönsterås) שבמחוז קאלאמר. אביו היה סוחר בעורות. בשנת 1900 נשא פליקס לאישה את אליזבת "ליזי" פניקוק ויחד הם הביאו לעולם שבעה ילדים.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למנהל עסקים בגטבורג, הוא ניהל בין השנים 1903 – 1930 בית מסחר סיטונאי בינשפינג. בגיל 37 הוא נבחר לריקסדאג (הפרלמנט השוודי) ובממשלתו של קרל גוסטב אקמן הוא שימש כשר המסחר בין השנים 1926 – 1928 וכשר האוצר בין השנים 1930 – 1932. כאשר נאלץ איקמן להתפטר זמן קצר לפני הבחירות של שנת 1932 עקב שערוריית קרוגר, מונה המרין לראש ממשלה תחתיו. הוא התפטר לאחר הבחירות בשל ההפסד הקשה שנחלה מפלגת המחשבה החופשית. תקופת כהונתו ארכה 50 יום בלבד ובכך הוא היה לראש הממשלה שכהונתו הייתה הקצרה ביותר בהיסטוריה של שוודיה.
לזמן קצר הוא כיהן כמנהיג המפלגה לאחר איקמן ובמפלגה העממית הליברלית החדשה עד לבחירת מנהיג חדש בינואר 1935. כמו כן הוא שימש כמושל מחוז ינשפין בין השנים 1930–1937. משימותיו הפוליטיות החשובות ביותר היו ההתמודדות עם ההשפעות הכלכליות של השנים הראשונות של השפל הגדול בשוודיה באמצעות נקיטת צעדים כלכליים משמעותיים ולמתן את השפעותיה של שערוריות קריגר.
פליקס המרין מת בינשפין ב-27 בנובמבר 1937.
בן וולף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בספטמבר 1980 פורט קולינס, ארצות הברית 
 פטירה:  23 בפברואר 2015 (בגיל 34) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  2002–2015 (כ־13 שנים) 
 
בנג'מין אריק וולף (באנגלית: Benjamin Eric Woolf;‏ 15 בספטמבר 1980 – 23 בפברואר 2015) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
הוא ידוע בתפקידיו בעונה הראשונה והרביעית של סדרת האנתולוגיה "אימה אמריקאית", שבהן שיחק את תדיאוס מונטגומרי ומיפ, בהתאמה. הוא היה גם גנן.
ראשית חייה

וולף נולד ב-15 בספטמבר 1980, בפורט קולינס, קולורדו, בארצות הברית, להורים ניקולס וולף ולסופרת מרסי לואיקארט. הוא גדל בפיירפילד, איווה. הוא עבר עם משפחתו לסנטה ברברה ב-1999, שם היה שחקן ביליארד פעיל בליגה, שחקן תיאטרון אלתור וחובב קריוקי. הוא קיבל תואר בחינוך לגיל הרך בסיטי קולג'.
בהמשך לכך, הוא עבר להוליווד כדי להגשים את חלומו להיות שחקן.
קריירה

בשנת 2002, וולף החל את קריירת המשחק שלו בסרט המוזיקלי "טאפ". וולף הופיע בסרטים Dead Kansas, "הרוע שבפנים", Haunting Charles Manson ו- Woggie.
עם זאת, נודע וולף בתפקידיהם של תדיאוס מונטגומרי ומיפ בסדרת הטלוויזיה "אימה אמריקאית".
על אהבתו להוראה, אמר וולף, "כשאתה עם ילדים, אתה די חי בעולם אחר שאין לו כללים. זה יותר דמיון".
חיים אישיים

וולף אובחן עם גמדות יותרת המוח בגיל צעיר. בשיאו, הגיע לגובה של 1.32 מטרים בסך הכול.
מותו

וולף נפטר ב-23 בפברואר 2015, בגיל שלושים-וארבע משבץ מוחי כתוצאה מפגיעת ראש שספג בתאונת דרכים בעת שחצה את הכביש. הוא נפגע ממראת הצד של מכונית חולפת, בלוס אנג'לס, קליפורניה.
וולף נפטר מאוחר יותר במרכז הרפואי סידרס-סיני שנמצא בלוס אנג'לס.
שבועיים לפני מותו זכה וולף להוקרה במוסקבה על תרומתו לז'אנר האימה בטקס פרסי סרטי האימה הרוסיים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Ben Woolf, The Santa Barbara Independent (באנגלית אמריקאית)
↑  Moyer, Justin Wm. (24 בפברואר 2015). "Ben Woolf of 'American Horror Story' is dead at 34". The Washington Post. נבדק ב-7 באוגוסט 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dillon, Nancy; Vanmetre, Elizabeth (23 בפברואר 2015). "'American Horror Story' actor Ben Woolf has died from head injury". New York Daily News. ארכיון מ-2016-08-26. נבדק ב-7 באוגוסט 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Campanero, Lucielle (25 February 2015). "Actor Ben Woolf Dies in Car Accident: What is Dwarfism or Short Stature?". Health Aim.
↑  Malec, Brett (23 בפברואר 2015). "American Horror Story's Ben Woolf Dead at 34 After Suffering Head Injury". E! News. E! Online. נבדק ב-7 באוגוסט 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Stack, Liam (23 בפברואר 2015). "Ben Woolf, Actor in 'American Horror Story,' Dies at 34". The New York Times. p. B11. נבדק ב-7 באוגוסט 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Campanero, Lucielle (25 בפברואר 2015). "Actor Ben Woolf Dies in Car Accident: What is Dwarfism or Short Stature?". Health Aim. Green Nutrition Distribution. נבדק ב-7 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל, June 2020)
צ'ארלס בורצ'רס

צ'ארלס מרטין בורצ'רס (באנגלית: Charles Martin Borchers‏; 18 בנובמבר 1869 – 2 בדצמבר 1946) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאילינוי.
ביוגרפיה

בורצ'רס נולד ב-18 בנובמבר 1869 בלוקוויל, אוהיו, ועבר לאילינוי עם הוריו, שהתיישבו במחוז מייקון ב-1875. הוא למד בבתי הספר המשותפים. הוא לימד בבית ספר במחוז מייקון במשך שבע שנים. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1897 והחל לעסוק בכך בדקאטור, אילינוי. הוא כיהן כראש עיריית דקאטור בשנים 1909–1911.
בורצ'רס נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-63, וכיהן מ-4 במרץ 1913 עד 3 במרץ 1915. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש ב-1914 לקונגרס ה-64. הוא חזר לעסוק בעריכת דין, וכיהן שוב כראש עיריית דקאטור בשנים 1919–1923. הוא היה מועמד דמוקרטי לתפקיד המושל ב-1924, אולם לא הצליח להיבחר. הוא מת בדקאטור, אילינוי ב-2 בדצמבר 1946, ונקבר בבית הקברות וסט פראנץ, אוקלי, אילינוי.
אוליבר פיין בולטון

אוליבר פיין בולטון (באנגלית: Oliver Payne Bolton‏; 22 בפברואר 1917 - 13 בדצמבר 1972) היה פוליטיקאי אמריקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1953 ל-1957 ובין 1963 ל-1965. ב-1953, הוא ואמו, פרנסס פיין בולטון, הפכו לאם ולבן הראשונים שכיהנו בו זמנית בקונגרס. אביו, צ'סטר ק. בולטון, כיהן גם הוא בקונגרס.
ביוגרפיה > ראשית חייו

בולטון נולד בקליבלנד, אוהיו, ב-22 בפברואר 1917. אביו, צ'סטר קאסל בולטון, ייצג את מחוז הקונגרס ה-22 של אוהיו בבית הנבחרים מ-1929 עד 1939. עם מות אביו בתפקיד, אמו פרנסס פיין בולטון זכתה בבחירות מיוחדות לרשת את צ'סטר וכיהנה בקונגרס מ-1940 עד 1969. סבא רבא שלו הנרי ב. פיין ייצג גם את אוהיו בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה של מילטון, מסצ'וסטס ב-1935, ובאוניברסיטת הרווארד ב-1939 וב-1947 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן רזרב. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1947, והחל לעסוק בכך בקליבלנד.
ביוגרפיה > קריירה

לאחר הקולג', הוא שירת כחבר במשמר הלאומי של אוהיו ברגימנט הפרשים ה-170. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. הוא יצא לשירות פעיל בצבא ארצות הברית ושירת עד 1946, כולל שנה אחת בזירת האוקיינוס השקט בקורפוס האמפיבי החמישי.
בולטון היה יושב ראש הרפובליקנים הצעירים באוהיו בשנים 1948 ו-1949. הוא היה חבר הוועד הלאומי של הרפובליקנים הצעירים מאוהיו ב-1950 וב-1951. מ-1952 עד 1963 הוא פרסם את The News-Herald במחוז לייק, ואת Daily Reporter בעיר דובר.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

בשנת 1952, חלוקה מחדש של הקונגרס הסירה חלק ממחוז הקונגרס של אמו והקצתה אותו למחוז הקונגרס ה-11 של אוהיו. בולטון נכנס למירוץ וניצח, מה שסימן את הפעם הראשונה שאם ובנה ישרתו יחד בקונגרס. הוא כיהן שתי קדנציות בקונגרסים ה-83 וה-84. לאחר התקף לב ב-1956, הוא סירב להתמודד לכהונה שלישית. לאחר שעזב את הקונגרס, הוא היה מנהל המסחר של מדינת אוהיו מפברואר עד אוגוסט 1957.
ב-1962 הוא חזר לפוליטיקה והביס את רוברט א. קוק המכהן בבחירות אמצע הקדנציה של 1962, אך כיהן רק קדנציה אחת. בולטון הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1964.  ב-1964 הוא עבר להתמודד על המושב הכללי של אוהיו, שרוברט טאפט ג'וניור ויתר עליו כדי להתמודד לסנאט. כשהנשיא לינדון ב. ג'ונסון ניצח את הסנאטור בארי גולדווטר בבחירות לנשיאות של 1964 בשיא של מיליון קולות, בולטון איבד את מושבו לרוברט אי. סוויני.
לאחר הקריירה הפוליטית שלו, הוא הצטרף לבנק ההשקעות Prescott, Merrill, Turben & Co.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נכדתו ביאטריס גרטרי נישאה לרוזן איימרי דה רוז'ה, הבעלים של שאטו דה בארונוויל, ליד פריז, צרפת.
ביוגרפיה > מוות וקבורה

הוא מת מאי ספיקת לב ב-13 בדצמבר 1972 בפאלם ביץ', פלורידה, ונקבר בבית הקברות לייק ויו, קליבלנד.
הערות שוליים

1 2 3  "Oliver P. Bolton of Ohio, 55, Dies". New York Times. 1972-12-15.
1 2 3  אוליבר פיין בולטון, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
↑  "Former Rep. Frances Bolton, in Congress 29 Years, Dies". Washington Post. 1977-03-11.
↑  "H.R. 7152. CIVIL RIGHTS ACT OF 1964. ADOPTION OF A … -- House Vote #182 -- Jul 2, 1964". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2024-08-31.
↑  "Young and Taft Winners in Ohio; To Vie for Senate in Fall —Glenn Shows Strength". New York Times. 1964-05-06.
↑  "Young Beats Taft in an Ohio Upset; Senator Profits From Heavy Vote for Johnson There". New York Times. 1964-11-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: B000608
ביירד רסטין

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1912 וסט צ'סטר, ארצות הברית 
 פטירה:  24 באוגוסט 1987 (בגיל 75) מנהטן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת וילברפורס  תיכון וסט צ'סטר הנדרסון 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, המפלגה הדמוקרטית 
 פרסים והוקרה:  מדליית החירות הנשיאותית (20 בנובמבר 2013)  פרס השלום של ליגת המתנגדים למלחמה (1965)  היכל התהילה של העבודה (2013)  VH1 Trailblazer Honors (2015) 
 
ביירד רסטין (באנגלית: Bayard Rustin;‏ 17 במרץ 1912 – 24 באוגוסט 1987) היה אקטיביסט פוליטי אמריקאי, מנהיג בולט בתנועות חברתיות למען זכויות האזרח, סוציאליזם, פציפיזם וזכויות לקהילת הלהט"ב. היה המארגן העיקרי של המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
ב-1941 רסטין הקים את תנועת "הצעדה לוושינגטון" (אנ') שכיוונה לסיים את האפליה הגזעית בצבא וכוחות הביטחון. רסטין בהמשך ארגן את נסיעות החופש וסייע בהקמת התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית. כחלק מעבודתו בארגון, העביר למרטין לותר קינג מסרים על חשיבותו של מאבק לא אלים. בהמשך עבד בשיתוף פעולה עם אלה בייקר. לאחר מכן הפך לראש ה-A. Philip Randolph Institute (אנ'), שקידם את שילובם של האפרו-אמריקאים באיגודי עובדים בארצות הברית. בשנות ה-70 וה-80 לקח חלק במשימות הומניטריות רבות, כגון סיוע לפליטים מווייטנאם וקמבודיה.
רסטין היה הומוסקסואל ובשל ביקורת על נטייתו המינית, לרוב התמקד בפעילות מאחורי הקלעים. במהלך שנות ה-80 הפך לפעיל בולט למען זכויות קהילת הלהט"ב והחל לנאום באירועים שהתמקדו במטרות אלו. בהמשך חייו, לצד נאמנותו לערכי זכויות עובדים, הצטרף למנהיגי ארגוני עובדים אחרים שהביעו תמיכה בעקרונות נאו-קונסרבטיביים, מה שגרם לכך שלאחר מותו רונלד רייגן שיבח את פועלו. ב-20 בנובמבר 2013 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
שנים מוקדמות והשכלה

נולד ב-1912 בווסט צ'סטר, פנסילבניה, לפלורנס רסטין וארצ'י הופקינס, אך גדל בביתם של סביו מצד אמו, ג'וליה וג'אניפר רסטין, בתור התשיעי מבין תריסר ילדיהם. כשגדל הוא האמין שאמו הביולוגית הייתה אחותו הגדולה. סביו היו מסעדנים ממעמד בינוני-גבוה.
ב-1932 החל ללמוד במכללה שהייתה באופן היסטורי מיועדת לשחורים באוהיו. במהלך לימודיו היה פעיל במספר ארגוני סטודנטים, כגון אחוות אומגה פסי פאי. ב-1936 גורש מהמכללה לאחר שארגן שביתה. בהמשך החל ללמוד במכללת צ'ייני למורים בפנסילבניה (אנ'). ב-2013 המכללה העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד.
אקטיביזם

ב-1947 ארגן את "מסע הפיוס", שנחשב לנסיעת החופש הראשונה שבחנה את יישום פסק הדין מורגן נ' וירג'יניה (אנ'), שפסק כי הפרדה גזעית בנסיעות בין מדינתיות בארצות הברית אינה חוקתית. רסטין, ביחד עם פעילים נוספים, גייס ארבעה עשר גברים לבנים ושחורים, שייסעו כשבעה זוגות (כשבכל זוג ישנו נציג שחור ונציג לבן) באוטובוסים ציבוריים. ה-NAACP התנגדה לגישה זו וטענה שהיא רופסת מדי. משתתפי "מסע הפיוס" נעצרו מספר פעמים, כשרסטין בעצמו אף נעצר למשך עשרים ושניים יום בצפון קרוליינה לאחר שהואשם בהפרת חוקי ג'ים קרואו. ב-2022, זוכו רטרואקטיבית משתתפי המסעות על ידי בית המשפט העליון של המדינה.
רסטין החל לקחת חלק בהפקת המצעד לוושינגטון ב-1962. רסטין מילא תפקיד מרכזי בארגון הצעדה, כשכחלק מתפקידו גייס שוטרים מחוץ לתפקידם על מנת שיסייעו בשמירה על המפגינים, פקחי אוטובוסים שיסייעו בהכוונת התנועה ויצר קשר עם הנואמים והאמנים השונים. למרות התמיכה שקיבל מצד מרטין לותר קינג, ראש ה-NAACP, רוי וילקינס, דרש שרסטין לא יקבל הוכרה באופן פומבי על חלקו בהפקה.
ב-1964 פנו אל רסטין מנהיגי הקהילה השחורה בהארלם על מנת שיסייע להם בארגון חרם ברחבי ניו יורק של בתי ספר ציבוריים אשר הפרידו בין שחורים ולבנים. רסטין פנה אל התאחדות המורים האמריקאית שיצטרפו להשבתה, אך זו סירבה וציינה כי היא מוכנה אך ורק להגן על המורים שישתתפו מפני סנקציות שיינקטו כנגדם. ב-3 בפברואר 1964 יותר מ-400,000 תלמידים ומורים בניו יורק השביתו את בתי הספר, דבר שרסטין כינה כ"ההפגנה הגדולה ביותר" בהיסטוריית ארצות הברית. למרות העובדה שהמחאה לא הצליחה להשיג את ביטול ההפרדה במערכת החינוך בעיר, היא נחשבת להפגנה הגדולה ביותר במסגרת התנועה לזכויות האזרח שנערכה בשנות ה-60 ולאירוע הגדול ביותר של התנועה שלא התרחש בדרום המדינה.
רסטין לקח חלק במאבק למען יהודי ברית המועצות, שכן הוא הזכיר לו את מאבקם של האפרו-אמריקאים בארצות הברית. לאחר שנחשף לאפליה כנגד היהודים בברית המועצות ולאסירי ציון הוא הפך לקול בולט בתנועה האמריקאית שסייעה ליהודים מברית המועצות לעלות לישראל. כחלק ממאבק זה, עבד ביחד עם הנרי ג'קסון וסייע בהעברת הצעת חוק שקשרה את יחסי הסחר האמריקאים עם ברית המועצות ליחס שלה ליהודים בשטחיה.
לאורך חייו רסטין הזדהה כהומוסקסואל וניהל מערכות יחסים עם גברים שחורים ולבנים, כשחלקם היו אף הם פעילים בתנועה למען זכויות האזרח. משפחתו קיבלה אותו לאחר יציאתו מהארון. בשנות ה-80 החל לקחת חלק פעיל באקטיביזם למען זכויות להט"ב, כשכתב ונאם במסגרות שונות למען קידום חקיקה פרו-להט"בית. בנוסף, היה פעיל במאבק בוירוס ה-HIV ובסיוע לנשאים.
מותו ומורשתו

רסטין נפטר ב-24 באוגוסט 1987, מדלקת בתוספתן.
לאורך השנים הוכרה עבודתו של רסטין בדרכים שונות. ב-1985 מכללת הברפורד העניקה לו דוקטור לשם כבוד. ב-2006 הוקם בית ספר תיכון בעיר הולדתו על שמו. ב-2013 הוכנס להיכל התהילה של מחלקת העבודה של ארצות הברית ובאותה השנה הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית. ב-2022 רחוב בעיירה ניאק (אנ') נקרא על שמו. ב-2023 יצא סרט בהפקת Higher Ground Productions שבבעלות ברק ומישל אובמה על קורות חייו, כשדמותו מגולמת על ידי קולמן דומינגו.
הערות שוליים

↑  Bayard Rustin (U.S. National Park Service), www.nps.gov (באנגלית)
↑  Documenting the American South: Oral Histories of the American South, docsouth.unc.edu
↑  Bayard Rustin: Why MLK's Right‑Hand Man Was Nearly Written Out of History, HISTORY, ‏2024-01-02 (באנגלית)
↑  Justin Vaïsse, Neoconservatism: The Biography of a Movement, 2010, עמ' 71-75
1 2  Bayard Rustin: The Civil Rights Activist Portrayed in ‘Rustin’, Biography, ‏2023-11-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  Justin Snow, Obama honors Bayard Rustin and Sally Ride with Medal of Freedom, Metro Weekly, ‏2013-11-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  Bayard Rustin: The Civil Rights Activist Portrayed in ‘Rustin’, Biography, ‏2023-11-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  | Bayard Rustin's Civil Rights Legacy Began with Grandmother Julia Rustin, web.archive.org, ‏2018-10-22
↑  Warren Watson, LibGuides: History of Wilberforce University: Bayard Rustin, wilberforcepayne.libguides.com (באנגלית)
↑  Notable Omegas – Omega Psi Phi Fraternity, Inc. (באנגלית אמריקאית)
↑  Chicago Tribune, Not-so-secret life of gay civil rights leader Bayard Rustin, Chicago Tribune, ‏2012-02-01 (באנגלית אמריקאית)
↑  Brandywine Stories: Bayard Rustin, A Renaissance Man, County Lines Online (באנגלית)
↑  Nishani Frazier, Harambee City : the Congress of Racial Equality in Cleveland and the rise of Black Power populism, University of Arkansas, 2017
↑  Journey of Reconciliation | Orange County, NC, www.orangecountync.gov
↑  Bayard Rustin, organizer of the March on Washington, was crucial to the movement, The Washington Post
↑  Daniel Perlstein, The dead end of despair: Bayard Rustin, the 1968 New York school crisis,  and the struggle for racial justice
↑  Jerald Podair, Bayard Rustin: American Dreamer, Rowman & Littlefield, 2008
↑  Commission to Present Findings on Soviet Jewry to U.N., Jewish Telegraphic Agency, ‏2015-03-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  Yasmin Nair, Windy City Times, Bayard Rustin: A complex legacy, Windy City Times, ‏2012-03-28 (באנגלית אמריקאית)
↑  Long Before Same-Sex Marriage, 'Adopted Son' Could Mean 'Life Partner', NPR, ‏28 ביוני 2015
↑  U.S. Department of Labor - Labor Hall of Honor - Bayard Rustin, web.archive.org, ‏2014-10-17
↑  President Obama Names Presidential Medal of Freedom Recipients, whitehouse.gov, ‏2013-08-08 (באנגלית)
↑  Rustin HS / Homepage, www.wcasd.net (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267445505171  PLWABN: 9811286866305606  BnF: cb13744620v (data)  GND: 122205529  ISNI: 0000 0001 2132 1856  LCCN: n87809562  NARA: 10570672  NDL: 031719779  NKC: kup19990000085252  NTA: 21281592X  SNAC: w6fp2049  SUDOC: 066888131  VIAF: 49401907   WorldCat (עם VIAF): 49401907
ג'יימס פיירמן

| --- | --- |

 לידה:  1826 גלאזגו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  12 במרץ 1904 (בגיל 78 בערך) שיקגו, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לעיצוב 
 
ג'יימס פיירמן (באנגלית: James Fairman; ‏1826 - 12 במרץ 1904) היה צייר נוף אמריקאי יליד סקוטלנד, מורה לאמנות, מבקר אמנות וקצין צבא.
ביוגרפיה

אביו, לורנץ פיירמן, היה קצין צבא ששירת את המלך קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה, במלחמות הקואליציה. כשהמלך החליף צד, הוא ברח לסקוטלנד, שם התחתן עם אמו של ג'יימס, מרי פרקהרסון בלק.
ב-1832, לאחר מותו המוקדם של אביו, החליטה אמו להגר לארצות הברית. הם התיישבו בניו יורק. ב-1842, לאחר שגילה כישרון מסוים לציור, הוא החל להשתתף בשיעורי ערב באקדמיה הלאומית לעיצוב. בהמלצתו של צייר הדיוקנאות, פרדריק סטיילס אגת, הוא הפך לסטודנט במשרה מלאה. לאחר סיום לימודיו, הוא מצא עבודה כשוליה בהוצאת הספרים Harper & Brothers, במנהטן.
בשנת 1851, הוא ביקר בלונדון כדי לראות את התערוכה הגדולה. מאוחר יותר תיאר את מה שראה שם כ"התגלות". במהלך עשר השנים הבאות, הוא הפך למעורב יותר ויותר בתנועה לביטול העבדות וגילה שיש לו כישרון לדבר בפני קהל. בשנת 1858, כאשר התעוררה מחלוקת על הוצאת לימוד התנ"ך מבתי הספר הציבוריים בניו יורק, הוא התנגד לשינוי, התמודד על מושב בוועדת בתי הספר ונבחר. אך נכשל בקמפיין לקונגרס.
שירות מלחמת אזרחים

ב-1861, חודשים ספורים לאחר תחילת מלחמת האזרחים, הוא התגייס כקפטן לפלוגה B של חיל הרגלים ה-10 של ניו יורק, ולאחר מכן עבר לחיל הרגלים המתנדבים ה-96 של ניו יורק והתקבל שם כקולונל. לאחר שלושה שבועות בלבד של אימונים, השתתפה יחידתו במערכת חצי האי. במהלך תקופה זו הוגשו נגדו ארבע תלונות בעקבות סכסוכים עם קצינים אחרים. הוא גם ננזף על העלבת קצין ממונה. הגנרל ויליאם היי קים כינה אותו "הולנדי של פנסילבניה" שהשיג את מעמדו באמצעות השפעה פוליטית. כשהגיעו תלונות דומות, הוא התבקש להתפטר וכך עשה בספטמבר 1862.