stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיה סונדהאגה
הערות שוליים

↑  ‏ IFFHS' Century Elections, באתר rsssf.com
↑  לאקן ליטמן,‏ Pia Sundhage found success in U.S., now hopes to repeat with Sweden, באתר USA Today‏, 6 ביוני 2015
1 2  לאורה אמאטו,‏ Pia Sundhage: 5 Fast Facts You Need to Know Time, באתר heavy.com‏, 12 ביוני 2015
| זוכי פרס מאמן השנה בעולם |
| --- | --- | --- |
| כדורגל גברים | 2010: מוריניו • 2011: גוארדיולה • 2012: דל בוסקה • 2013: היינקס • 2014: לב • 2015: לואיס אנריקה • 2016: ראניירי • 2017: זידאן • 2018: דשאן • 2019: קלופ • 2020: קלופ • 2021: טוכל • 2022: סקאלוני • 2023: גוארדיולה |  |
| כדורגל נשים | 2010: נייד • 2011: ססאקי • 2012: סונדהאגה • 2013: נייד • 2014: קלרמן • 2015: אליס • 2016: נייד • 2017: ויכמן • 2018: פדרוס • 2019: אליס • 2020: ויכמן • 2021: הייז • 2022: ויכמן • 2023: ויכמן |  |
| נבחרת ארצות הברית – גביע העולם בכדורגל נשים 2011 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 סולו •  2 מיטס •  3 ראמפון •  4 סאורברון •  5 א'והרה •  6 לפיילבט •  7 בוקס •  8 רודריגז •  9 או'ריילי •  10 לויד •   11 קרייגר •  12 צ'ייני • 13 מורגן •  14 קוקס • 15 ראפינו • 16 לינדזי • 17 הית' • 18 ברנהארט • 19 בוהלר • 20 וומבאק • 21 לויידן • מאמן: סונדהאגה |  1 סולו •  2 מיטס •  3 ראמפון •  4 סאורברון •  5 א'והרה •  6 לפיילבט •  7 בוקס •  8 רודריגז •  9 או'ריילי •  10 לויד •   11 קרייגר •  12 צ'ייני • 13 מורגן •  14 קוקס • 15 ראפינו • 16 לינדזי • 17 הית' • 18 ברנהארט • 19 בוהלר • 20 וומבאק • 21 לויידן • מאמן: סונדהאגה | ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 9985 3443  MusicBrainz: ef10aafa-d036-44da-94eb-37bd8df1f1d2  SELIBR: 359212  VIAF: 295230952   WorldCat (עם VIAF): 295230952
פיוטר סטגניי

אין תמונה חופשית
פיוטר ולדימירוביץ' סטגניי (ברוסית: Пётр Владимирович Стегний; נולד ב-24 בינואר 1948) הוא היסטוריון ודיפלומט רוסי.
כיהן כשגריר רוסיה בישראל בשנים 2007-2011.
ביוגרפיה

סטגני הוא היסטוריון במקצועו, למד במכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים ובאקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ.
עבד במספר שגרירויות במזרח התיכון בשנים 1968–1986, בעיקר בסודאן, תימן ומצרים. בשנת 1986 נשלח כיועץ לשגרירות הסובייטית בלבנון וב-1990 חזר למוסקבה, כיהן כסגן מנהל מחלקת מדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה עד 1992 משנשלח חזרה למזרח התיכון.
כיהן כשגריר רוסיה בכווית בשנים 1992-1998. בשובו למוסקבה התמנה למנהל מחלקת התיעוד וההיסטוריה במשרד החוץ של רוסיה, תפקיד שמילא עד שנת 2003. ב-1999 היה לחבר במועצה של משרד החוץ הרוסי ובמועצה של שירות הארכיון הפדרלי.
בשנת 2003 מונה לשגריר רוסיה בטורקיה עד שנת 2007, עת נשלח לכהן כשגריר רוסיה בישראל. ב-8 ביוני 2011 עזב למוסקבה ופרש לפנסיה.
ספריו

Улыбка сфинкса [Об АРЕ] — М.: Наука, 1985
Под сенью восьмиконечного креста (Мальтийский орден и его связи с Россией) — М.: Международные отношения, 1991
Посол III класса. Повествование о российском дипломате А. М. Обрескове... — М.: Наука, 1992
Хроники времен Екатерины II: 1729-1796 гг. — М.: ОЛМА-Пресс, 2001
Время сметь, или Сущая служительница Фива: Хроники времен Екатерины Великой — М.: ОЛМА-Пресс, 2002
Разделы Польши и дипломатия Екатерины II: 1772, 1793, 1795 — М.: Международные отношения, 2002
Посол III класса. Хроники «времён Очаковских и покоренья Крыма» — М.: Феория, 2009
«Прощайте, мадам Корф»: из истории тайной дипломатии Екатерины II — М.: Международные отношения, 2009
חלק מספריו הוא כותב תחת שם העט פיוטר פרמינוב.
הערות שוליים

↑  Указ Президента Российской Федерации от 31.12.1992 № 1730 «О назначении Стегния П.В. Чрезвычайным и Полномочным Послом Российской Федерации в Государстве Кувейт»
↑  Указ Президента Российской Федерации от 24.03.1998 № 289 «Об освобождении Стегния П.В. от обязанностей Чрезвычайного и Полномочного Посла Российской Федерации в Государстве Кувейт»
↑  Распоряжение Правительства Российской Федерации от 31.10.1999 № 1778-р «О члене коллегии Министерства иностранных дел Российской Федерации»
↑  Распоряжение Правительства Российской Федерации от 21.04.2003 № 487-р «О членах коллегии Министерства иностранных дел Российской Федерации»
↑  Распоряжение Правительства Российской Федерации от 31.10.1998 № 1552-р «О члене коллегии Федеральной архивной службы России»
↑  Распоряжение Правительства Российской Федерации от 28.05.2003 № 683-р «О члене коллегии Федеральной архивной службы России»
↑  Указ Президента Российской Федерации от 27.02.2003 № 254 «О назначении Стегния П.В. Чрезвычайным и Полномочным Послом Российской Федерации в Турецкой Республике»
↑  Указ Президента Российской Федерации от 31.01.2007 № 90 «О Стегнии П.В.»
↑  Указ Президента Российской Федерации от 31.01.2007 № 93 «О назначении Стегния П.В. Чрезвычайным и Полномочным Послом Российской Федерации в Государстве Израиль»
↑  Указ Президента Российской Федерации от 08.07.2011 № 904 «О Стегнии П.В.»
↑  Иная ипостась: писатели-дипломаты
| ראשי הנציגות הדיפלומטית של ברית המועצות ורוסיה בישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| ברית המועצות (1923–1955)ברית המועצות | פבל ירשוב • אלכסנדר אברמוב • מיכאיל בודרוב • דמיטרי צ'ובאחין • אלכסנדר בובין |  |
| רוסיה רוסיה | אלכסנדר בובין • מיכאיל בוגדנוב • גנאדי טראסוב • פיוטר סטגני • סרגיי יאקובלב • אלכסנדר שיין • אנטולי ויקטורוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810586308605606  BnF: cb14546561f (data)  GND: 1043684379  ISNI: 0000 0001 1759 240X  LCCN: nr2002004376  LNB: 000196821  NKC: js2014843448  NTA: 237929988  SELIBR: 225290  SUDOC: 079414354  VIAF: 39616095   WorldCat (עם VIAF): 39616095 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פליקן (אי)

פליקן (באנגלית: Pelican Island; "אי השקנאי") היה אי קטן ולא-מיושב בחוף המערבי של ברידג'טאון ופונטאבל, בסנט מייקל, ברבדוס. על פי התיעוד ההיסטורי, האי קיבל את שמו משקנאים חומים שקיננו שם.
בעבר היו ממוקמים באי מתקני בידוד, בהם החזיקו בבידוד ספנים חולים, על מנת שלא להפיץ מחלות מידבקות באי.
על האי מוקמו חלק ממתקני הנמל של ברידג'טאון, וכן הוקם עליו אתר תיירות שנקרא פליקן וילג' (בעברית: "כפר השקנאי") אשר שימש מרכז למלאכות יד מסורתיות.[דרושה הבהרה]
בשנות ה-50 של המאה ה-20 יובשו המים בין האי פליקן לברידג'טאון, והאי הפך לחצי אי.
איים נוספים בשם זה

אי אחר בשם פליקן ממוקם בקבוצת האחיות הקטנות שבאיי הבתולה הבריטיים, ואי נוסף בשם זה ממוקם צפונית לאי גלווסטון שבמדינת טקסס שבארצות הברית.
פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם

| --- | --- |

 לידה:  1464 בווה, צרפת 
 פטירה:  21 באוגוסט 1534 (בגיל 70 בערך) רבאט, מלטה 
 מדינה:  צרפת 
 תפקיד:  גראנד מאסטר של מסדר אבירי יוחנן הקדוש (1521–21 באוגוסט 1534) 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם (בצרפתית: Philippe de Villiers de L'Isle-Adam; ‏1464 – 21 באוגוסט 1534), היה אביר במסדר אבירי יוחנן הקדוש, והגראנד מאסטר ה-41 של המסדר. פיקד על צבא האבירים ברודוס בעת המצור הטורקי עליה ב־1522.
חייו

ל'איל אדם, בן למשפחת אצולה צרפתית שנולד בבווה שבפיקרדי, הגיע לרודוס ב־19 בספטמבר 1521, בהיותו בן 57, זמן קצר לאחר שהתמנה לעמוד בראש מסדר יוחנן הקדוש. מיד עם הגיעו לאי קיבל מכתב מסולימאן הראשון "המפואר", ובו רמיזות באשר לתוכניתו לכבוש את האי שהיווה נקודה חשובה בנתיבי השייט של האימפריה העות'מאנית, לאזורים שבשליטתה בחציו המזרחי של אגן הים התיכון. הוא הגיב לקונית במכתב תשובה, תוך שהוא משמיט את שורת התארים הארוכה בה עיטר הסולטאן את עצמו במכתביו: ”האח פיליפ וילייה דה ל'איל אדם, ראש מסדר האבירים ברודוס, לסולימאן סולטן הטורקים. היטב הבנתי את כוונת מכתבך”. ובמקביל כתב לפרנסואה הראשון, מלך צרפת: ”הוד מעלתך, זה המכתב הראשון ששלח איש זה לרודוס מאז נהיה ראש וראשון לטורקים. אין אנו רואים בו אות ידידות, אלא איום מוסווה”
ל'איל אדם פיקד על אבירי המסדר בעת ההכנות למצור, רכישת אספקה באיטליה, ניקוי תעלות ההגנה והכנת הביצורים. לרשותם עמד גבריאלה טאדיני מגדולי המהנדסים הצבאיים בני התקופה, שתכנן את הביצורים כך שסייעו מאוד בבלימת המתקפה הטורקית במשך זמן רב. לאחר חודשי מצור ממושכים נכנע האי; לפי התיאורים, ביכר ל'איל אדם למות מאשר למסור את השליטה באי במו ידיו לידי המוסלמים; ואף התעלף כאשר הועלתה הצעת הכניעה בפעם הראשונה. אולם למעשה, נחתם הסכם כניעה ב־20 בספטמבר, וב־24 בחודש הגיע ל'איל אדם עצמו להביע את כניעתו לפני הסולטאן.
ב־1 בינואר 1523 יצא ל'איל אדם מן האי בספינות בראש 180 האבירים ששרדו את הקרבות. אבירי המסדר הפכו לנוודים, ול'איל אדם החל לבקש ממלכי אירופה שיציעו בסיס חדש למסדר, ממנו יוכל להמשיך במלחמות קודש. הנרי השמיני, מלך אנגליה, קיבל אותו לראיון ממלכתי, ואף העניק למסדר תותחים, אך לא פיסת קרקע בה יכול היה לבסס מקום של קבע לאנשיו.
בשנים הבאות נדד ל'איל אדם עם אנשיו אבירי המסדר; בתחילה שהו זמנית בכרתים, ולאחר מכן במסינה, בוויטרבו ולבסוף בניס (בין השנים 1527–1529). לאחר פנייתו של ל'איל אדם לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך ספרד, העניק המלך לאבירים את האיים מלטה, גוזו וקומינו בתמורה להתחייבותם להגן גם על מבצרו שבטריפולי, בחוף ברבריה.
פיליפ וילייה דה ל'איל-אדם מת בגיל 70 ביום 21 באוגוסט 1534, ברבאט שבמלטה (אנ'), ונקבר במבצר סנט אנג'לו בבירגו, מלטה
לקריאה נוספת

רוג'ר קראולי, אימפריות הים: הקרב הסופי על השליטה בים התיכון 1521–1580, מאנגלית: חגי אברבוך. תל אביב: אופוס, 2012. (לפי מפתח עמ' 388).
הערות שוליים

↑  שני הציטוטים אצל: רוג'ר קראולי, אימפריות הים, עמ' 26. המקור אצל: Brockman, Eric (1969), The two sieges of Rhodes, 1480-1522, (London:) Murray, OCLC 251851470, עמ' 114-115.
↑  פיליפ וילייה דה ל'איל אדם, ב"The Grandmasters of the Sovereign Military and Hospitaller Order of St. John of Jerusalem of Rhodes and of Malta".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5353379  BnF: cb123842840 (data)  GND: 119225700  ISNI: 0000 0001 2018 5231  LCCN: n94058254  NKC: jx20110429005  NTA: 299140741  SUDOC: 032903308  VcBA: 495/47175  VIAF: 88672364   WorldCat (עם VIAF): 88672364 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עלי כינור

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שלום עליכם 
 שפת המקור:  יידיש 
 תורגם לשפות:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן דביר 
 הוצאה בעברית
 תאריך:  1956
 תרגום:  יצחק דב ברקוביץ
 תאריך:  1980
 תרגום:  אוריאל אופק
 
"עלי כינור" הוא אחד מסיפורי הילדות של הסופר שלום עליכם. הסיפור מתאר בגוף ראשון את חוויותיו של ילד שגדל בעיירה יהודית במזרח אירופה ולומד בחדר.
הסיפור נכתב ביידיש, תורגם לראשונה לעברית על ידי חתנו של שלום עליכם יצחק דב ברקוביץ', ובמשך השנים נעשו לו תרגומים נוספים. הסיפור הכתוב בעברית נכלל בספר שבו אוסף סיפורים קצרים ונושא אף הוא את השם "עלי כינור". הספר יצא לאור בסדרת מרגנית של הוצאת זמורה בשנת 1980, בתרגומו של אוריאל אופק. במשך השנים עובד הסיפור למחזות ולמחזות זמר והוצג במקומות רבים.
עלילת הסיפור

זמלה הוא ילד שגדל בעיירה יהודית בסביבה דתית מחמירה, ואוהב מוזיקה. הוא נמשך כבחבלי קסם אל הצלילים שמעלים הכלי זמרים המופיעים בחתונות שבעיירה, אך כאשר הוא מנסה להתקרב ולגעת בכלי נגינתם הם מרחיקים אותו בגסות. יותר מכל אוהב זמלה את צלילי הכינור והוא אף מתאווה לנגן בו. פעמים רבות הוא מדמיין שהוא שומע את נעימת הכינור ומחקה בסתר את תנועות הגוף של ישעיקה הכנר. אך אין לו דרך שבה יוכל להשיג כינור.
במשפחתו של זמלה מעריכים לימודי תורה והליכות כבדות ראש, היחס למוזיקה ולשירה הוא מזלזל ביותר, וזמלה יודע שעליו להסתיר ממשפחתו את חיבתו למוזיקה, את השפעתה עליו ואת תאוותו לנגן בכינור. יום אחד עולה רעיון בראשו והוא מנסה בהסתר להסיר כיסוי עץ מדרגש ישן חסר שימוש שעומד בביתם ולהכין ממנו כינור, אך אביו תופס אותו בשעת מעשה, גוער בו ומענישו. הימים חולפים וזמלה הילד הופך לנער, והתאווה לנגן בכינור לא רק שאינה נעלמת אלא אף מתגברת. באחד הימים בעוברו ליד בית משפחת כלי זמרים שכל אחד מבניה מנגן בכלי אחר, הוא מעז ללכת אחר קולות הנגינה והשמחה, נכנס לבית ומסכם עם אבי המשפחה שילמדו לנגן בכינור בשיעורים פרטיים. היה צורך לשמור את הדבר בסוד מפני שמשפחת הכליזמרים אינה משפחה מכובדת, היא ענייה, בניה מכלים ימיהם בנגינה ובביטול זמן, ואף אינם מקפידים על חוקי הדת. אבי המשפחה מכונה "נפתלצי בליזקן" ואף "פאותיו מופשלות לאחור". אסור שמשפחתו של זמלה תדע שהוא בקשר עימם ועוד יותר מכך, שהוא מתכוון ללמוד מהם נגינה! לרוע מזלו של זמלה, הוא נופל למשכב מיד לאחר הביקור, ואחד מבני המשפחה המוזיקלית שבא אל ביתו כדי לברר מדוע אינו מגיע אל שיעור הנגינה מגורש בבושת פנים. כך מסוכלת התוכנית של זמלה ללמוד נגינה בהסתר.
כאשר זמלה מתבגר מגיע שדכן שמציע לחתנו עם אסתר'ל שהיא כלה מכובדת ועשירה. המשפחה מתלהבת וזמלה שיש בו חיבה אל העלמה המוכרת לו מילדותם אף הוא שמח לשידוכין. מאותו היום בו נודע כי זמהלה הפך לחתן, משתנה יחס הסביבה אליו ונעשה מכבד ומנומס יותר. כך משתנה גם יחסו של לקוח נוצרי, המכונה פאן פולקובניק, אשר נוהג להגיע אל בית המרזח של אביו. אותו לקוח מוצא עתה את זמלה ראוי לשיחה והוא משתפו בסיפוריו על עברו, על שרותו הצבאי ועל הימים בהם כיהן כמנצח על תזמורת. לשמע ידיעה אחרונה זו נזקפות אזניו של זמלה, אהבתו לכינור צפה ועולה, והוא שואל את בן שיחו אם הוא מנגן בכינור. הנוצרי עונה לו בחיוב ומזמינו אל ביתו בשבת לשמוע את נגינתו. מדי שבת הולך זמלה אל בית הנוצרי מאזין לנגינתו ונשמתו חוגגת. הוא אינו שוכח כי עליו להסתיר את מעשיו ממשפחתו פן יבולע לו, ואכן הוא מצליח בכך לאורך תקופה, אך בשבת אחת שבה עוקב השדכן אחר זמלה, הוא מבחין בכניסתו אל בית הנוצרי, ומיד רץ ומספר להורי זמלה וגם לאבי הכלה שהוא ראה את זמלה בבית הנוצרי מחלל שבת. השידוך הנכבד בוטל מיד על ידי אבי הכלה, ואביו של זמלה אשר נפגע עמוקות מן הביזיון שבדבר, נופל למשכב. זמלה מעולם לא ראה את אביו עצוב וסובל כל כך והוא מחליט בלב כבד שלא יתקרב עוד אל צלילי מוזיקה ונגינה.
עקבות התקופה ויסודות אוטוביוגרפיים בסיפור

הסיפור "עלי כינור" הוא אחד מסיפורי הילדות של שלום עליכם אשר מסופר בגוף ראשון מפיו של ילד הגדל בעיירה ולומד בחדר. שלום עליכם גדל בעיירה יהודית באוקראינה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובסיפור קיימים יסודות אוטוביוגרפיים מילדותו וגם פרטים שמלמדים על התקופה, על המקום ועל החברה שבה גדל.
היחס לדת מכתיב ההתנהגות היומיומית בעיירה. ההקפדה על קלה כחמורה נדרשת מהחברה ומהפרט, גם אם הוא עדיין ילד. שלום עליכם כמו גם חבריו נדרש ללמוד בחדר מגיל צעיר ביותר, לא להשתובב ולהיות קשוב וממושמע למבוגרים.
יחסי הורים וילדים באותה תקופה היו בדרך כלל נוקשים. הילד לא נחשב, קיימות דרישות רבות ממנו, הקפדה על מעשיו והתנהגותו, חוסר התחשבות בצרכיו, וחוסר תקשורת בין הורים לילדים. לפי המתואר בסיפורי שלום עליכם הוא גדל עם אם חורגת ואב קשוח. גם ב"עלי כינור" רצונו בהאזנה למוזיקה, מעשיו וחשיבתו העצמאית נחשבו להתמרדות מוזרה ומרגיזה. והוא נענש בגללה לעיתים קרובות. תיאור המשפחה הקשה של זמלה בסיפור מודגש בהשוואה לתיאור בית הכליזמרים שממנו עולים תדיר צלילי נגינה וקולות שמחה וצחוק, ולבו של זמלה כמה להיטמע ביניהם.
עיסוק יהודי העיירה בניהול בית מרזח: אביו של זמלה שבספור הוא בעל בית מרזח, זה היה גם עיסוקו של אביו של שלום עליכם, כמו גם משלח ידיהם של יהודים נוספים שחיו במזרח אירופה בסביבה אנטישמית. בסביבה זו היו גם גויים עשירים שייצרו משקאות חריפים משדות חיטה ותפוחי אדמה שברשותם. הם הגיעו להסכם עם היהודים שאלו האחרונים יעבדו עבורם והם יבטיחו אותם מפני פוגרומים והתפרצויות אנטישמיות.
היחס בין יהודים לנוצרים: עבודה בבית מרזח הפגישה יהודים עם נוצרים, אך בדרך כלל נמנעו היהודים מקרבה אליהם, בבחינת "כבדהו וחשדהו". מהסיפור עולה יחס של ריחוק וחשדנות מעם אנשי העיירה כלפי פאן פולקובניק הנוצרי, ואילו יחסו של זמהלה אליו מאפיין את שלום עליכם, הבחור שתפיסתו והתנהגותו שונים משל אנשי העיירה שבה גדל והוא מרשה לעצמו לפרוץ גבולות.
מעשה השידוך שמופיע בסיפור אף הוא מאפיין את התקופה ההיא שבה ההורים והשדכן הם שהחליטו על הזיווג. וכמו בסיפור תלמיד חכם וכלה עשירה נחשבו זוג מוצלח והצעירים קיבלו עליהם את דין השידוך בדרך כלל ללא עוררין.
אהבת המוזיקה: שלום עליכם המבוגר חקר את המוזיקה היהודית והתעמק בה, ומכאן יש לשער שסיפורו "עלי כינור" מבוסס על אהבת המוזיקה שהייתה בו כבר בהיותו ילד.
הספר "עלי כינור"

הספר "עלי כינור" יצא לאור בסדרת מרגנית של הוצאת זמורה בשנת 1980 ותורגם לעברית על ידי אוריאל אופק. הוא כולל את הסיפורים: האולר, עלי כינור, האתרוג, הדגל, בת הרבי, השעון, אסתר, צער בעלי חיים, גזלנים, דמי חנוכה, צורהלה, פסח שנשבת, הרי סיני, סוף העולם, ירק לשבועות. הסיפורים הנכללים בספר הם סיפורי ילדות תמימים ומלאי הומור המסופרים בגוף ראשון מפי ילד, ועל אף ששם הילד המספר משתנה מסיפור לסיפור הרי שהפרטים האוטוביוגרפיים מילדותו של שלום עליכם המפוזרים בהם מורים כי כולם עוסקים בו ובילדותו.
המחזה והמחזמר "עלי כינור"

הסיפור "עלי כינור" עובד למחזה וכן למספר גרסאות של מחזות זמר.
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון הבימה בדצמבר 1935. התרגום והבימוי נעשו על ידי ברוך צ'מרינסקי, המוזיקה נכתבה על ידי פורדהאוז בן ציסי ועל התנועה הייתה אחראית פאני ליוביץ. היא הוצגה כ"מעשיה אידילית-אגדית על נפש יהודית המבקשת לה תיקון בעולם האמנות באמצעות דמויות מעוצבות להפליא." ההצגה זכתה להצלחה, חודשה והועלתה בהבימה שוב מדי מספר שנים.
בשנת 1975 הועלה המחזמר "עלי כינור" בתיאטרון באר שבע בבימויו של חנן שניר ובשנת 2004 הועלתה בתיאטרון באר שבע גרסה של המחזמר מאת הבמאי רפי ניב.
מערכת החינוך מצאה את המחזמר מתאים ביותר להפקות בית ספריות והוא עולה לא אחת כהצגה בית ספרית.
ביקורות

הביקורות למחזה היו ברובן טובות. באתר זמרשת מופיעות ביקורות על פי תחקיר שערך חיים קינן בתוכנית הרדיו "שאלה של טעם" ב-16 באוגוסט 1985.
על ההצגה הראשונה שהועלתה ב-1935 כתב יעקב פיכמן: "קומדיה יהודית נאה שחינו של שלום עליכם וחינה של הבימה עליה".
בביקורת על ההצגה שהועלתה ב-1980 ב"הבימה" שיבחה מבקרת התיאטרון חווה נובק את משחקה של דליה פרידלנד אשר גילמה את דמותו של זמלה. מבקר התיאטרון אליקים ירון כתב על אותה הצגה כי "נעים לשוב ולחזות" בה.
על ההצגה שהועלתה ב-1989 כתב מבקר התיאטרון בועז עברון "אין לי אלא דברי שבח על הצגת 'עלי כינור'" ושיבח את שחקניה.
ראו גם

יהדות פולין
הערות שוליים

↑  שלום עליכם, עלי כינור, באתר פרויקט בן יהודה
↑  אורן רומן, נשים יוצרות מוזיקה בכתבי שלום עליכם, מסכת י"ד, 2018, עמ' 180-155
↑  עדנה וארנון גבריאלי, עלי כינור, באתר ארכיון תיאטרון הבימה
↑  ציפי פליישר, וידאו עלי כינור, באתר ציפי פליישר מלחינה מוסיקולוגית
↑  עלי כינור, באתר www.tsippifleischer.com
↑  חיים קינן, הבה נתפייסה, באתר זמרשת, ‏1985
פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Пётр Николаевич Романов; ‏10 בינואר 1864 - 17 בינואר 1931), היה בנו של הנסיך הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' האב וסבו של ניקולאי רומנוביץ' רומנוב, הטוען לראשות שושלת המלוכה של בית רומנוב ולכתר הצאר הרוסי.
ביוגרפיה

פיוטר נולד ב-10 בינואר 1864 בסנקט פטרבורג שהשתייכה לאימפריה הרוסית, לניקולאי ניקולאייביץ' האב - בנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ולאלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, בתם של פטר, דוכס אולדנבורג ותרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בצעירותו החל פיוטר בשירות צבאי, אולם בשל מחלת שחפת שחלה בה נאלץ להתגורר בחו"ל תקופה ממושכת. בהמשך חזר פיוטר לשרת בצבא האימפריה הרוסית, ואף היה מפקד כוחות ההנדסה. ב-26 ביולי 1889 התחתן פיוטר עם מיליצה, נסיכת מונטנגרו, בתם של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ומילנה ווקוטיץ', ממנה נולדו לו 4 ילדים. בשנת 1907 התחתן אחיו ניקולאי עם אחות אשתו אנסטסיה, נסיכת מונטנגרו, ושני הזוגות ביחד היו בעלי השפעה חברתית רבה בחצר הקיסרית הרוסית, ואף היו מידידיו של רספוטין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת פיוטר במטה אחיו ניקולאי ניקולאייביץ' הבן בחזית המזרחית, ולאחר מכן שירת עמו בקווקז. לאחר המהפכה הרוסית נעצר פיוטר על ידי הבולשביקים והושם במעצר ליד סבסטופול. במרץ 1918 רוסיה חתמה על הסכם הפסקת נשק עם גרמניה והכוחות הגרמניים שחררו את חברי משפחת המלוכה.
באפריל 1919 עזב פיוטר את חצי האי קרים יחד עם הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה ובני משפחה אחרים, על גבי הסיירת הבריטית מרלברו. פיוטר ואחיו ניקולאי התגוררו ביחד בדרום איטליה, ולאחר מכן בצרפת, וב-17 בינואר 1931 מת פיוטר באחוזת המשפחה באנטיב.
משפחתו

ב-26 ביולי 1889 התחתן פיוטר עם מיליצה, נסיכת מונטנגרו, בתם של ניקולה הראשון, מלך מונטנגרו ומילנה ווקוטיץ', ממנה נולדו לו 4 ילדים:
מרינה פטרובנה, נסיכת רוסיה (1892–1981)
רומן פטרוביץ', נסיך רוסיה (1896–1978)
נדג'דה פטרובנה, נסיכת רוסיה (1898–1988)
סופיה פטרובנה, נסיכת רוסיה (1898)
פיה מיה

| --- | --- |

מיה, בשנת 2019
 לידה:  19 בספטמבר 1996 (בת 28) גואם, ארצות הברית
 שם לידה:  פיה מיה פרז
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2009
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 חברת תקליטים:  אינטרסקופ רקורדס
 www.piamiamusic.com
 פרופיל ב-IMDb
 
פיה מיה פרז (באנגלית: Pia Mia Perez; נולדה ב-19 בספטמבר 1996) היא זמרת, שחקנית ודוגמנית אמריקאית. החלה את דרכה על ידי העלאת סרטונים בהם היא שרה ליוטיוב, ומאז התחילה לככב בפרסומות וקליפי מוזיקה.
בעקבות הפופולריות לה זכתה גרסת הכיסוי שלה לשיר של דרייק מ-2013 "Hold On,Wer'e Going Home", הוחתמה לאחרונה בחברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, איתה שחררה את המיני-אלבום The Gift. חלק משיריה של פיה מיה הופיעו בפסקול סרט המדע הבדיוני משנת 2014 - "מפוצלים".
חיים אישיים

פיה מיה נולדה ב-19 בספטמבר 1996 בגואם, ארצות הברית. אחת מארבעת ילדיהם של פיטר ואנג'לה פרז. פרז גרה כיום בלוס אנג'לס.
נמצאת במערכת יחסים מתוקשרת עם השחקן גארט בקסטורם מאז ספטמבר 2013.[דרוש מקור]
קריירה

פיה מיה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה על ידי העלאת סרטונים שלה שרה ליוטיוב ב-2009. היא צברה למעלה מ-757 מיליון צפיות נכון לינואר 2022.
ב-23 בדצמבר 2013 העלתה את המיני-אלבום The Gift לרשת בחינם.
בפברואר 2014 הוחתמה פרז בחברת התקליטים האמריקאית אינטרסקופ רקורדס.
ב-4 במאי 2014, הוציאה, בשיתוף פעולה עם כריס בראון וטייגה, את הסינגל "Do It Again".
בדצמבר 2017 יצא מיני אלבום שני שלה, The Gift 2.
באפריל 2019 יצא הסרט "אחרי ש...", המבוסס על רב המכר של הסופרת אנה טוד, בו משתתפת פיה מיה בתור טריסטן, בת הזוג של סטף. בסרט מופיע השיר שלה "bitter love" בסצנה האחרונה. באותה שנה שיחקה בפרק הפיילוט של הסדרה "זוג פלוס סלב", קומדיה ברשת CBS. בשנת 2020 שבה לגלם את טריסטן בסרט ההמשך "אחרי שהתנגשנו".
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2024: Anti Romantica
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2014: The Gift
2017: The Gift 2
2021: My Side
2021: Christmas
עתר ארד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 במרץ 1945 (בן 79) תל אביב, פלשתינה (א"י)
 מוקד פעילות:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של בריסל 
 עיסוק:  ויולן, פרופסור למוזיקה, מסאי, מלחין
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 כלי נגינה:  ויולה 
 http://www.atararad.com
 
עתר ארד (נולד ב-8 במרץ 1945) הוא ויולן, פרופסור למוזיקה, מסאי ומלחין ישראלי הפועל בארצות הברית.
ביוגרפיה

עתר ארד נולד בתל אביב וגדל בתל ברוך כבנם הבכור של הציירת אסתר פרץ-ארד והפסל והצלם גרישה ארד. אחיו הוא רון ארד, מעצב תעשייתי. ארד למד בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב, שם סיים את לימודיו בשנת 1966; מורו לכינור היה ישראל עמידן. את שירותו הצבאי עשה בתזמורת הגדנ"ע. בשנת 1968 יצא ללימודים בבלגיה, בקפלה למוזיקה ע"ש המלכה אליזבת בבריסל, שאותם סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1971. כן למד בקולג' המלכותי במנצ'סטר שבאנגליה, בבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר, ניו יורק ועוד.
ב-1971 בחר סופית בוויולה ככלי הנגינה שלו; כעבור שנה זכה בפרס הראשון בשתי תחרויות יוקרתיות לוויולה - תחרות "העיר לונדון" והתחרות הבינלאומית לוויולה בז'נבה. כוויולן הופיע רבות – כסולן עם תזמורות חשובות, ברסיטלים ובפסטיבלי מוזיקה יוקרתיים, וכנגן מוזיקה קאמרית עם רביעיית קליבלנד. הוא שיתף פעולה עם גדולי האמנים, ובהם יו-יו מה ופנחס צוקרמן. ארד הקליט יצירות רבות, עם תזמורות ועם הרכבים קאמריים.
משנת 1980 עד 1987 היה ארד חבר ברביעיית קליבלנד. הוא מופיע בפסטיבלים שונים ברחבי העולם, ביהם פסטיבל אדינבורו, פסטיבל זלצבורג, פסטיבל ישראל ועוד. כן הרבה להקליט מוזיקה עבור חברות תקליטים שונות.
מאז 1992 עוסק ארד גם בהלחנה ויצירותיו בוצעו והוקלטו.
ארד מכהן כפרופסור למוזיקה בבית הספר למוזיקה ג'ייקובס שליד אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, וכן הוא מלמד בבית הספר איסטמן למוזיקה ובמכון סטימס לאמנים צעירים ברוויניה שליד שיקגו.
בישראל הוא מלמד נגינה בוויולה במפעל המוזיקלי "קשת אילון" שבקיבוץ אילון.
עתר ארד מנגן בוויולה מקורית של ניקולו אמאטי מסוף המאה ה-16. שמה הרשמי של הוויולה הוא "ניקולו אמאטי -ארד", משום שזה מה שעתר ארד כתב, כהלצה, על תמונת הוויולה. ההלצה התקבלה ברצינות גמורה וכך מופיעה הוויולה ברישומים עד היום.
אחיו הצעיר של עתר הוא המעצב התעשייתי רון ארד.
אתרי הופעות

ארד הופיע בפסטיבלי מוזיקה רבים:
פסטיבל המוזיקה של ברלין, גרמניה
פסטיבל ישראל, קיסריה
פסטיבל המוזיקה של פלנדריה, אנטוורפן, בלגיה
פסטיבל אדינבורו, סקוטלנד
פסטיבל זלצבורג, אוסטריה
פסטיבל "בעיקר מוצרט", ניו יורק, ארצות הברית
פסטיבל הקיץ למוזיקה, סיטקה, אלסקה, ארצות הברית
פסטיבל המוזיקה של אספן, קולורדו, ארצות הברית
פסטיבל צ'וטוקואה, ניו יורק, ארצות הברית
פסטיבל רוויניה ליד שיקגו, ארצות הברית
הפסטיבל הבינלאומי דומיין פורגט, סן-אירני, קוויבק, קנדה
מיצירותיו

סונאטה לוויולה סולו (1992)
רביעיית מיתרים (1993)
קפריצ'י לוויולה סולו (2003)
קונצ'רטו לוויולה (2005)
"פראנץ", מחווה לסונאטת ארפג'ונה של פרנץ שוברט
כתבים

במאמריו בוחן ארד היבטים של קונצ'רטי לוויולה
"שלושה עשר הדפים" ("המורה האמריקאי לכלי מיתר", חורף 1988)
"וולטון כסקאפינו" ("הסטראד", פברואר, 1989)
פרסים ואותות הוקרה

פרס ראשון בתחרות הבינלאומית על שם קרל פלש בלונדון, 1972
פרס ראשון בתחרות הבינלאומית לוויולה בז'נבה, שווייץ, 1972
כתבים

מאמרים על קונצ'רטי של בלה בארטוק ושל ויליאם וולטון.
הערות שוליים

↑  עתר ארד באתר הבמה.
↑  "אינטרמצו עם אריק", 9 ביוני 2013
↑  יוטיוב, אינטרמצו עם אריק, אורח עתר ארד, 9 ביוני 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257696305171  BnF: cb13987036g (data)  CiNii: DA15300926  GND: 134316037  ISNI: 0000 0000 6487 2247  LCCN: nr96030635  MusicBrainz: 02ade0dd-903c-4493-845e-19b20e4b3e0f  VIAF: 4829965   WorldCat (עם VIAF): 4829965