stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר הרצוג

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1937 אוסייק, קרואטיה 
 פטירה:  25 באוקטובר 1975 (בגיל 38) סאו פאולו, ברזיל 
 מדינה:  ברזיל, יוגוסלביה 
 מקום קבורה:  Israeli Cemetery of Butantã 
 השכלה:  Bachelor's degree, University of São Paulo
 מעסיק:  אוניברסיטת סאו פאולו 
 תפקיד:  דירקטור 
 
ולדימיר הרצוג (27 ביוני 1937 – 25 באוקטובר 1975), המכונה ולאדו, היה עיתונאי יהודי ברזילאי, פרופסור באוניברסיטה ומחזאי ממוצא יהודי קרואטי. בנוסף, הוא התעניין מאוד בצילום, ויזם מספר פרויקטי קולנוע. בקרב משפחתו וחבריו הוא נקרא ולאדו (שם חיבה קרואטי מקובל לשם ולדימיר).
הרצוג היה חבר המפלגה הקומוניסטית הברזילאית (PCB) והיה פעיל בתנועת ההתנגדות האזרחית נגד הדיקטטורה הצבאית בברזיל. באוקטובר 1975, בהיותו העורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה קולטורה, עונה הרצוג למוות על ידי המשטרה החשאית של הדיקטטורה הצבאית, שביימה לאחר מכן את התאבדותו. 37 שנה לאחר מכן תוקנה תעודת הפטירה שלו ונרשם בה כי הרצוג מת למעשה כתוצאה מעינויים של הצבא שבוצעו במתקני המרכז לפעולות ביטחון הפנים – DOI-CODI. מותו השפיע רבות על החברה הברזילאית, וסימן את תחילתו של תהליך הדמוקרטיזציה של המדינה.
קורות חיים > ילדות

הרצוג נולד באוסייק, שביוגוסלביה, בפרובינציית סבה בנובינה (כיום קרואטיה) ב־27 ביוני 1937, לזיגמונד וזורה הרצוג, משפחה יהודית קרואטית שהיגרה לברזיל בראשית שנות הארבעים, כדי לברוח מרדיפות הנאצים.
קורות חיים > חינוך וקריירה

הרצוג קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת סאו פאולו בשנת 1959. לאחר סיום לימודיו הוא עבד כעיתונאי בכלי תקשורת גדולים בברזיל, בעיקר בעיתון "אסטאדו דו סאו פאולו" – Estado de S. Paulo. במהלך אותה תקופה הוא החליט להשתמש בשמו המלא "ולדימיר" במקום שם החיבה "ולאדו", כשמו הפרטי, מכיוון שהוא חש ששמו האמיתי נשמע אקזוטי במיוחד בברזיל. בהמשך עבד הרצוג בלונדון ב-BBC במשך שלוש שנים.
במהלך שנות השבעים מונה הרצוג לעורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה "תרבות" (Cultura) – ערוץ ציבורי המנוהל על ידי ממשלת מדינת סאו פאולו. הוא גם מונה לפרופסור לעיתונאות באוניברסיטת סאו פאולו, ולימד בבית הספר לתקשורת ואמנויות וכן בקורס העיתונאות הנכחד של קרן ארמנדו אלוורז פנטיאדו – Fundação Armando Alvares Penteado. הוא פיתח קריירה כמחזאי ונועד עם אנשי רוח ותיאטרון. מאוחר יותר, הפך הרצוג לפעיל בתנועת ההתנגדות האזרחית נגד הדיקטטורה הצבאית בברזיל, כחבר המפלגה הקומוניסטית הברזילאית (PCB).
קורות חיים > מעצר ומוות

ב־24 באוקטובר 1975 – כשהרצוג כבר היה העורך הראשי של ערוץ הטלוויזיה קולטורה – זימנו אותו סוכני צבא ברזיל לחקירה בנוגע לקשריו עם המפלגה הקומוניסטית – PCB שהוצאה אז מחוץ לחוק. למחרת הלך הרצוג למתקני המרכז לפעולות ביטחון הפנים – DOI-CODI כדי להיענות לזימון. אולם חקירתו נערכה באמצעות עינויים. הוא נעצר יחד עם שני עיתונאים נוספים, ז'ורז'ה דוקה אסטראדה בניניו ורודולפו קונדר, שאישרו לימים שהוא אכן עבר עינויים.
ב-25 באוקטובר נמצאה גופתו של הרצוג תלויה בתאו בכלא. בטרם בדיקה כבר הוצהרה סיבת המוות בתעודת הפטירה שלו "כהתאבדות בתלייה". על פי האופוזיציה, קציני המרכז לפעולות ביטחון הפנים DOI-CODI הציבו את גופתו במצב בו היא נמצאה כדי להודיע לעיתונות שהוא התאבד.
מורשת

בשנת 2009, למעלה משלושים שנה לאחר מותו של הרצוג, הוקם מכון ולדימיר הרצוג. מטרתו היא לאחסן ולשמר מידע וחומרים אודות הרצוג, לקדם דיון על תפקידם של עיתונאים ושל המדיה החדשה, ולהעניק את פרס ולדימיר הרצוג לאמנסטי, ולעיתונאים ופעילי זכויות אדם.
הערות שוליים

1 2  "Quem foi Vladimir Herzog" (אורכב 18.06.2009 בארכיון Wayback Machine), no Instituto Vladimir Herzog.
↑  "Name Vlado @ Acta Croatica".
1 2 3  Freitas, Daelcio.
1 2  "Family receives new death certificate of journalist killed during Brazilian dictatorship". Folha de S.Paulo. 2013-03-16. נבדק ב-2013-03-17.
↑  "Jewish voices in Brazilian literature: a prophetic discourse of alterity". www.books.google.hr. Nelson H. Vieira.
↑  "Herzog, torturado e morto em outubro de 1975" (אורכב 12.02.2009 בארכיון Wayback Machine).
↑  ["Nos Tempos da Ditadura"].
↑  "PC DO B ".
↑  The Search for Brazil's Disappeared - The Mass Grave at Dom Bosco Cemetery by The physicians for human rights on March 13, 1991
↑  Associated Press (2013-01-23). "Brazil's Truth Commission investigates death of former president Juscelino Kubitschek". Washington Post. נבדק ב-2013-01-26.
↑  Stan Lehman, Associated Press (2013-01-23). "Brazil investigates death of former president". WHEC TV. אורכב מ-המקור ב-17 בפברואר 2013. נבדק ב-2013-10-16. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Agência Estado (2013-01-23). "OEA inicia investigação do caso Vladimir Herzog" (בפורטוגזית). נבדק ב-2013-01-26.
↑  "Son of journalist killed during Brazilian dictatorship asks for support to oust Marin from CBF". Folha de S.Paulo. 2013-04-02. נבדק ב-2013-04-02.
↑  "Instituto Vladimir Herzog - Ação em defesa dos direitos humanos, democracia, liberdade e justiça social" (בפורטוגזית). נבדק ב-2013-10-16.
ראו גם

רשימת מקרי רצח שלא נפתרו
אירוע 2009 בברזיל. כרזה של הקריקטוריסט הפוליטי קרלוס לטוף עם האגדה הסרקסטית: הדיקטטורה הצבאית בברזיל, כך מדווח העיתון פולייה דה סאו פאולו. זה מבוסס על התצלום הידוע לשמצה של הרצוג שצולם על ידי סוכנות הביון והדיכוי הברזילאית Departamento de Operações de Informações – Centro de Operações de Defesa Interna (אנגלית: המחלקה למבצעי מידע – מרכז לפעילות הגנה פנימית) סאו פאולו.
מדוע אתה מצביע ימין ומקבל שמאל?

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ארז תדמור
 איורים:  מושיק גולסט
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  היסטוריה ופוליטיקה
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת סלע מאיר
 תאריך הוצאה:  2017
 מספר עמודים:  279
 עורך:  אורי רדלר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990040550940205171
מדוע אתה מצביע ימין ומקבל שמאל? הוא ספר מאת ארז תדמור העוסק בפוליטיקה הישראלית מתקופת "המהפך" ועד למועד יציאתו לאור בהוצאת סלע מאיר בשנת 2017.
הספר

בבסיס הספר עומדת הטענה, שמקבלת ביטוי גם בשם הספר, כי על אף שמאז "המהפך" בשנת 1977 רוב ממשלות ישראל מוקמות בידי הימין, בתחומים רבים ממשיכה להיות מיושמת מדיניות שמאל.
החלק הראשון בספר מבסס את הטענה האמורה. החלק השני מנמק "מדוע אתה מצביע ימין ומקבל שמאל?", כשליבת תשובתו בנויה על כך שלטענתו חלק ניכר מהשלטון נותר בידי אליטות בעלות השקפה שמאלנית שביססו עוד קודם לכן את שלטונן בזירה המשפטית, התקשורתית, התרבותית והאקדמית, ומכך שופטים, יועצים משפטיים ואנשי תקשורת ואקדמיה מונעים קיום מדיניות ימין.
החלק האחרון בספר מציע דרכי פעולה כדי שניצחון הימין בקלפי יקבל ביטוי מעשי.
תדמור טוען ששלושה מהמוקדים העיקריים שבהם יש לשמאל אחיזה הם התקשורת, מערכת המשפט וההשכלה הגבוהה, ומציע לשנות זאת בהתאמה על ידי פתיחת שוק התקשורת לתחרות, ריסון כוחה של הביורוקרטיה המשפטית, והצעת אלטרנטיבה בתחום ההשכלה הגבוהה בד בבד עם שינוי הסילבוס לכיוון שמרני יותר.
תגובות וביקורת

בטור בשם "מדוע אתה מצביע ימין ומקבל טמטום מוחלט?", טען העיתונאי אבישי גרינצייג כי הטיעון העומד בליבת הספר פוטר את ראש הממשלה נתניהו מכל אחריות ומאשים גורמים אחרים בכשלונותיו. לכן, לטענת גרינצייג "הספר הזה עצמו הוא אחת הסיבות לכך שאתה מצביע ימין ומקבל שמאל, כי תמיד יסבירו למה כל מיני גורמים אחרים אשמים ואחראים ולא האיש שמכהן פה בתפקיד ראש הממשלה כבר עשור וחצי."
ד"ר אפרים אבן טען ש"נראה כי המחבר אינו יודע הרבה על תולדותיהם של ז'בוטינסקי ושל בגין", והצביע על מספר סתירות, טעויות ו"קביעות מוזרות", לדבריו, בספר.
אודי בן חמו כתב כי "ימשיך הספר בשנים הקרובות להיות מסמך אקטואלי, ספר חובה לכל מי שמעוניין להבין כיצד עובדת מדינה, לא רק מדוע אנחנו בוחרים ימין ומקבלים שמאל", והגדיר את הספר "חובת קריאה".
אראל סג"ל, בציטוט שהופיע על כריכת הספר, כתב כי הספר הוא "פצצה תודעתית, המציאות הישראלית כבר לא תיראה לכם אותו הדבר".
הערות שוליים

↑  מנחם רהט, "בכל שנות שלטון הליכוד, מבגין עד נתניהו, שימש הליכוד קבלן הביצוע של אליטות השמאל. רוממות הימין בגרונם, וחרב השמאל בידם." ערוץ 7 26/04/18
1 2  אבישי גרינצייג, מדוע אתה מצביע ימין ומקבל טמטום מוחלט?, באתר ערוץ 7, ‏13.03.25
↑  ארז תדמור - מדוע אתה מצביע ימין ומקבל שמאל, באתר סוציולוגיה ישראלית
↑  הטעויות של ארז תדמור - ליכודניק, באתר web.archive.org, ‏2021-05-12
1 2  חמו, אודי בן (2024-07-25). "מדוע אתה מצביע ימין ומקבל שמאל? - עולם קטן". עולם קטן. נבדק ב-2025-03-16.
אוצר התיישבות היהודים

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ציבורית
 מייסדים:  בנימין זאב הרצל 
 תקופת הפעילות:  1899–הווה (כ־126 שנים) 
 משרד ראשי:  הרצליה
 שליטה בחברה:  ההסתדרות הציונית (95.28% הצבעה)
 בעלות:  קרן היסוד (9.44%)  ההסתדרות הציונית (90.56%) 
 הכנסות:  4.73 מיליון ש"ח (2016)
 רווח תפעולי:  703 אלף ש"ח (2016)
 רווח:  2.36 מיליון ש"ח (2016)
 יו"ר:  אגאי יחזקאל
 מנכ"ל:  ראובן גרסטל
 
סמליל הבנק בתחילת דרכו
תיאודור הרצל עם חברי הוועד המפקח של בנק אוצר התיישבות היהודים, 1900.
המוסדות הציוניים עד מלחמת העולם הראשונה
בנין אוצר התיישבות היהודים בלונדון,  1902
אוצר התיישבות היהודים (בראשי התיבות: אוה"ה, באנגלית: Jewish Colonial Trust או JCT/יק"ט) הייתה חברת החזקות בענף הבנקאות שנסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב עד ינואר 2017. בראשית המאה העשרים נמכרו מניות החברה ליהודי התפוצות, שחלק מהם נפטרו או נספו בשנות השואה. כיום החברה היא חברה פרטית. על פי דוחותיה הכספיים האחרונה שהוגשו לבורסה במרץ 2017, החברה עוסקת בשני תחומי עיסוק: השקעות פיננסיות בניירות ערך הנסחרים בבורסה וייזום, פיתוח, הקמה וניהול של מתקנים ופרויקטים לייצור חשמל סולארי. בעלי השליטה בחברה הם ההסתדרות הציונית, קרן היסוד.
שטר מניה למוכ"ז של אוצר התיישבות היהודים
רעיון האוצר

הקונגרס הציוני שהתכנס בשנת 1898 בבזל החליט לייסד בנק עברי, "בנק אוצר התיישבות היהודים", בהון רשום של 2 מיליון ליש"ט, סכום גדול באותם הימים. ייתכן שהרצל וחבריו לדרך ביקשו לחקות את הברון מוריס הירש שהקים חברה בשם דומה, "החברה להתיישבות יהודית" (יק"א), שנועדה לממן התיישבות יהודים בארגנטינה. הייתה בכך גם תשובה לנדיבותו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד הצרפתי. הרצל טען: "המתיישב בארץ ישראל זקוק לאשראי ולא לנדבה". בסיכומו של דבר, הבנק נועד להיות כלי שרת לעבודה פוליטית ומעשית בארץ ישראל ובהגדרתו של מנהלו הראשון, זלמן דוד ליבונטין:
להקים מוסד חוקי להסתדרות הציונות שכוחו יפה לבוא במשא ומתן על חברות וממלכות, למען לרכוש בדרך רשמית לעם ישראל רישיונות, זכויות וקונצסיות, הדרושים להתיישבותינו בארץ אבותינו. וכן להשיג אמצעים כספיים לעבודות ציבוריות שיאפשרו התיישבות רחבה כאשר תבוא העת לכך ויוכשרו התנאים.
מכל מקום, מייסדי הבנק, בהם דוד וולפסון והבנקאי ההולנדי יעקובוס קאן, סברו כי בסכום זה ניתן יהיה לרכוש את ארץ ישראל מאת הסולטן הטורקי. הסכום שראשי הציונות הצליחו לגייס בסופו של דבר היה 250,000 ליש"ט והוא הספיק להם על מנת לצאת לדרך.
אחד הרעיונות היסודיים היה שהחברה תרכוש מהיהודים, מאזור מסוים, העומדים לעלות לארץ ישראל, את נכסי דלא ניידי שלהם. זאת, על מנת למנוע מהעולים הפוטנציאליים מכירה בהולה של נכסיהם לשאר תושבי האזור בהפסדים. בזמן הביניים, עד למכירה הסופית של הנכסים בארצות המגורים הישנות, החברה תממן לעולים החדשים את העלייה לארץ ישראל ואת בניית בתיהם החדשים בארץ. כך החברה תספק לעולים הגנה מפני איבוד רכושם ותעודד את העלייה לארץ ישראל. רעיון דומה הוצע ליהודי פולין, וכן בוצע בשנת 1933 בקשר ליהודי גרמניה על ידי הקמת חברת העברה על ידי בנק אנגלו-פלשתינה.
תקנות הבנק אושרו בלונדון. אחרי האישור נשלחו כרוזים ומודעות ליהודי העולם, בהצעה להשתתף ביסוד המוסד הכספי על ידי קניית מניותיו. את המניות קנו רבים בסכומים קטנים. היו שסברו כי בעת קיבוץ הגלויות יינתן משפט הבכורה לבעלי המניות. מניה אחת נמכרה ב-80 תשלומים, וכך יכלו גם יהודים דלי אמצעים לרכוש מניות. מניות כאלה, נמצאו סחירות גם בשנת 2021, לאחר שנמצאו במכירה פומבית בישראל והועברו לבעליהן החוקי.
ב-1898 השקיעו ציוני רוסיה במניות החברה כ-3 מיליון רובל, מה שהפך אותם לבעלי שלוש מניות מכל ארבע של החברה. היה זה ביטוי למשקלם הכלכלי המכריע של יהודי רוסיה בתנועה הציונית, שתורגם מאוחר יותר גם לדומיננטיות הפוליטית והתרבותית שלהם בהסתדרות הציונית.
זלמן דוד ליבונטין, שהיה אז מנהל בנק רוסי ("הבנק המינסקאי למסחר"), אחרי ש-17 שנים קודם ייסד את ראשון לציון, הוזמן על ידי בנימין זאב הרצל לנהל את הבנק החדש. הוא קיבל את הניהול בתנאי שכאשר יוקם הסניף הראשון בארץ ישראל הוא יוצב להיות מנהלו, וכך היה.
השליטה בחברה

היות שבכוונת בנימין זאב הרצל היה למכור את המניות בקרב יהודי העולם, עלתה השאלה בידי מי תהיה השליטה בפועל. שכן, לא ניתן היה לכנס אספה של בעלי מניות, בוודאי לא באותם הימים, ומי שיבוא לאספה עלול היה להשתלט על ארץ ישראל.
נקבע כי מאה מניות המייסדים יהיו בידי "המועצה" ובה 23 נגידים מנציגי ההסתדרות הציונית. בפועל, מספר החברים היה נמוך בהרבה. במקרה של פטירת אחד מחבריה, שאר החברים בחרו חברים נוספים. "המועצה" בחרה מתוכה שני "גוברנורים" אשר נכחו בישיבות מועצת המנהלים של הבנק והייתה להם זכות וטו. בפועל, בסוף תקופת קיומה של ה"מועצה", היא מנתה חברים בודדים, מבוגרים מאוד. באורח מעשי, השליטה עברה להנהלת הבנק. ה"מועצה" התכנסה רק במקרים שהיה הכרח לכנסה ופעלה לפי המלצות מנהלי הבנק.
בשנת 2007, לאחר סכסוך משפטי, הועברו מניות המייסדים שמחזיקים בשליטה בחברה מהמועצה ל"רשות ההסתדרות הציונית", והיא שולטת כיום בחברה.
הקמת אפ"ק

בסכום שהחברה גייסה נפתח עסק בנקאי בלונדון. העסק לא נחל הצלחה רבה. השקעתו החשובה נעשתה בשנת 1902 כאשר הוחלט להקים את "חברת אנגלו-פלשתינה" (Anglo-Palestine Company) אשר תהפוך למוסד כספי, בנק אנגלו-פלשתינה, הוא בנק אפ"ק. בראשה הועמד זלמן דוד ליבונטין, מראשי המתיישבים בארץ ישראל. ליבונטין הגיע לארץ ישראל וביום ב' באב תרס"ו, 21 ביולי 1903, נפתח הסניף הראשון של הבנק בעיר הנמל יפו, שהייתה העיר המסחרית החשובה ליישוב היהודי בארץ ישראל (המבנה נמצא עד היום ברחוב יפת 14 ונושא עליו שלט בהתאם).
מבנה החברה והבעלות

בעת ייסודה התאגדה החברה בבריטניה בשם Jewish Colonial Trust ונרשמה כמוסד כספי. ב-1 בינואר 1934 חדל אוצר התיישבות היהודים לפעול כמוסד כספי בבריטניה והפך לחברת החזקות בעלת שליטה בבנק אנגלו-פלשתינה ואחר כך בבנק לאומי לישראל עד שנת 1983. ב-1936 החלו להיסחר מניות החברה בלשכת החליפין לניירות ערך, קודמתה של הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנות החמישים הועברו נכסי החברה ופעילותה לחברה ישראלית שנקראה אוצר התיישבות היהודים, ובעלי המניות פדו את מניותיהם במניות החברה החדשה. מכיוון שנותרו מניות רבות שלא נפדו, רובן של יהודים שנספו בשואה, הוקמה בסוף שנות החמישים "חברת יקט לנאמנות בע"מ" (תרגום של JCT), ואליה הועברו כל המניות שלא נפדו, שהגיעו ל-40.5% מסך מניותיה של חברת אוה"ה.
בשנת 2007, בעקבות ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה, הועברו רוב המניות שהיו בידי יקט לרשות החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, כאשר בידי יקט נותרו 15.8% ממניות אוה"ה שהועברו גם הם בהמשך לרשות האפוטרופוס הכללי.
לאחר משבר מניות הבנקים בשנת 1983, התברר לציבור שהחברה נוהלה בפועל על ידי הנהלת בל"ל. הנהלת הבנק בראשות המנכ"ל, ארנסט ישראל יפת, נהגה, כמקובל באותם הימים, לווסת את המסחר במניות הבנק, כדי שמחירן יעלה בהדרגה והציבור יתייחס למניות כהשקעה בטוחה. עקב תנועת מכירות חריגה במיוחד לא עלה בידי הבנקים לייצב את מחירי המניות והבנקים פנו לממשלת ישראל לסיוע. נקבע הסדר מניות הבנקים, בעקבות המשבר, כדי להבטיח את אינטרס בעלי המניות מהציבור. מניות בל"ל, שהוחזקו בידי אוצר התיישבות היהודים, הועברו לרשות מדינת ישראל ובכך השליטה עברה מ"המועצה" לבעל המניות הגדול, שעתה היה ממשלת ישראל.
כחברה בורסאית

מניות החברה היו רשומות למסחר במשך עשרות שנים בבורסה לניירות ערך בתל אביב, אך היא העסיקה שני עובדים בלבד, ובדירקטוריון שלה יושבו 15 חברים שמונו על ידי המוסדות הלאומיים. מאחר שהיא עדיין החזיקה 4.97% ממניות בנק לאומי, שווי השוק של החברה הביא לכך שהיא הייתה כלולה במדד תל אביב 125.
באוגוסט 2014, החלה להשקיע בתחום האנרגיה המתחדשת כאשר רכשה 50% מחברת האנרגיה הסולארית "סולארית דוראל" תמורת 22 מיליון ש"ח. בנוסף מחזיקה החברה ישירות ב-33% מהבעלות על שלושה מתקנים סולאריים, באיילת השחר, בגבעת חיים מאוחד ובקיבוץ גזר.
בינואר 2015, פנתה החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, לאוצר התיישבות היהודים, בבקשה לזמן אספה כללית מיוחדת ובמטרה לאשר את חלוקת מניות בנק לאומי כדיבידנד בעין לבעלי המניות שלה (על ידי חלוקה של מניות בנק לאומי לבעלי המניות לפי שיעור ההחזקות בחברה), כדי לגייס את הכספים הנדרשים לה לתקציב הסיוע לניצולי שואה נזקקים. בהמשך הוגשה בעניין זה תובענה ייצוגית לבית המשפט לעניינים כלכליים בתל אביב.
בספטמבר 2016 הושגה פשרה בתביעה הייצוגית במסגרתה בוצעה החלפת מניות - בעלי המניות בחברה, למעט בעלי השליטה, מכרו את מניותיהם לחברה ובתמורה חולקו להם מניות של בנק לאומי שהוחזקו על ידי החברה. בעקבות זאת, נמחקו בינואר 2017 מניות החברה מהמסחר בבורסה.
ראו גם

זלמן דוד ליבונטין
בנק אנגלו-פלשתינה
בנק לאומי לישראל
לקריאה נוספת

לארץ אבותינו, זלמן דוד ליבונטין, ספר שני 1901–1914, דפוס שושני, תרפ"ד.
לאומי 100 שנה, הוצאת בנק לאומי, 2003.
שלמה נקדימון, הבנק – יצירתו של בנימין זאב הרצל: סיפורו של אוצר התיישבות היהודים. הוצאת מלוא, 2003.
אברהם רובינשטיין

ערך זה עוסק בראש עיריית בני ברק. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אברהם רובינשטיין (נולד בל' בסיוון תשי"ח, 18 ביוני 1958) הוא פוליטיקאי חרדי שכיהן כראש עיריית בני ברק. בנוסף, מכהן כמזכיר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
ביוגרפיה

נולד לזאב ושרה רובינשטיין וגדל בבני ברק. למד בישיבת אור ישראל בפתח תקווה ולאחר מכן בישיבת פוניבז'. נישא ליהודית אלפא, נינת הרב מאיר קרליץ. לאחר נישואיו למד בכולל חזון איש.
בשנות ה-80 היה ממקימי בית הכנסת "נחלת משה" בבני ברק. הוא משמש כגבאי הראשי של בית הכנסת וביוזמתו הפך המקום למרכז לשיעורי תורה. כמו כן הוא מנהל את רשת הכוללים "נחלת משה" שהסניף המרכזי שלה שוכן בבית כנסת זה ומונה מאות אברכים.
רובינשטיין חבר מזכירות מפלגת דגל התורה. בסוף שנות ה-90 מונה למזכיר מועצת גדולי התורה של דגל התורה. במסגרת תפקיד זה ביצע שליחויות שונות והעברת מסרים בין רבני דגל התורה. הוא גם חבר הנהלת החינוך העצמאי וחבר הנהלת קרן השביעית, המסייעת באופן כלכלי לחקלאים שומרי שביעית.
בשנת 1998 נבחר למועצת עיריית בני ברק מטעם דגל התורה. בשנת 2004 התמנה לסגן ראש העיר ובפברואר 2013, עם התפטרותו של ראש עיריית בני ברק יעקב אשר שנבחר כחבר הכנסת ה-19 מטעם רשימת יהדות התורה, נבחר רובינשטיין על ידי מועצת העירייה לראשות העיר, עד לעריכת הבחירות לרשויות המקומיות. בנובמבר 2013, לאחר בחירת חנוך זייברט לראש העירייה, שב רובינשטיין לכהן כסגן ראש העיר.
רובינשטיין היה מקורב לרב חיים קניבסקי. הרב קניבסקי המליץ על רובינשטיין כמועמד להחליף את אשר, ובמכתב לרב אהרן ליב שטינמן כתב: "נראה לעניות דעתי שהאיש המתאים להיות ראש העיר הלא הוא ידידנו הרב אברהם רובינשטיין, כי הוא שואל כל דבר ועושה ככל אשר מורים לו והוא מאוד אהוב על הבריות". ב-2010 נוצר בין השניים גם קשר משפחתי: בנו של רובינשטיין נישא לנכדת הרב קניבסקי, בת בנו הרב שלמה, ראש ישיבת קריית מלך.
בבחירות שהתקיימו ב-30 באוקטובר 2018 קיבל רובינשטיין כ-82% מהקולות ונבחר לראשות עיריית בני ברק. הוא נכנס לתפקידו ב-20 בנובמבר 2018.
ביולי 2021 פרסם שחלה סרטן.
לקראת בחירות לרשויות המקומיות בשנת 2023 הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
הערות שוליים

↑  אבישי בן חיים, ככה פסקו גדולי התורה על הפינוי
↑  יקי אדמקר, החינוך העצמאי • ואלה שמות נציגי 'דגל' בעמותה, באתר בחדרי חרדים
↑  מנדי גרוזמן, המצעד בבני ברק: הצדעה לחקלאים ששמרו שמיטה, באתר nrg
↑  שרי רוט, פה אחד: אברהם רובינשטיין ראש עיריית בני ברק, באתר בחדרי חרדים
↑  ישראל כהן, ‏המושכים בחוטים - פרק א': אנשי בית הגר"ח קניבסקי, באתר כיכר השבת, 13 באפריל 2014
↑  איציק אוחנה, ‏ראש עיריית ב"ב הודיע: "חליתי, מצבי טוב", באתר כיכר השבת, 25 ביולי 2021
↑  אבי גדלוביץ, "מהפך עצום שלא היה כמותו": ראש עיריית בני ברק פורש מהחיים הפוליטיים, באתר בחדרי חרדים, 12 בספטמבר 2023
| דגל העיר ראשי מועצת ועיריית בני ברק |
| --- | --- | --- |
| ראשי ועד המושבה | יצחק גרשטנקורן 1924–1934 • רב העיר הרב נחמן שמואל יעקב מיודסר 1937–1934 |  |
| ראשי מועצה מקומית | יעקב פרבשטין 1939–1937 • יצחק גרשטנקורן 1949–1954 |  |
| ראשי עירייה | יצחק גרשטנקורן 1949–1954 • משה בגנו 1954 • ראובן אהרונוביץ' 1957–1954 • משה בגנו 1957–1959 • ראובן אהרונוביץ' 1959–1966 • שמואל וינברג 1966–1968 • שמעון סירוקה 1968–1969 • ישראל גוטליב 1969–1974 • יצחק מאיר 1974–1976 • ישראל גוטליב 1976–1978 • שמואל וינברג 1978–1983 • משה אירנשטיין 1983–1991 • ירחמיאל בויאר 1991–1993 • משה אירנשטיין 1993–1995 • עמוס מר-חיים (יו"ר ועדה קרואה) 1995–1998 • מרדכי קרליץ 1998–2003 • ישכר פרנקנטהל 2003–2008 • יעקב אשר 2008–2013 • אברהם רובינשטיין (מ"מ) 2013 • חנוך זייברט 2013–2018 • אברהם רובינשטיין 2018–2024 • חנוך זייברט 2024–מכהן |  |
| מועצת גדולי התורה של דגל התורה |
| --- | --- | --- |
מנהיג: 
| מנהיגים בעבר | הרב אלעזר מנחם מן שך • הרב יוסף שלום אלישיב (דה פקטו) • הרב אהרן יהודה ליב שטינמן • הרב חיים קניבסקי (דה פקטו) • הרב גרשון אדלשטיין |  |
| חברים בעבר | הרב ישכר דב רוקח • הרב נסים קרליץ • הרב אברהם יעקב זלזניק • הרב מיכל יהודה ליפקוביץ • הרב מרדכי מן • הרב צבי מרקוביץ • הרב חיים פינחס שיינברג • הרב זלמן רוטברג • הרב בנימין ביינוש פינקל • הרב אברהם פרבשטין • הרב נתן צבי פינקל • הרב נסים טולדנו • הרב ברוך רוזנברג • הרב יצחק שיינר • הרב דב יפה • הרב אריה פינקל • הרב ברוך מרדכי אזרחי • הרב ברוך ויסבקר |  |
| חברים בהווה | הרב מאיר צבי ברגמן • הרב ברוך דב פוברסקי • הרב יצחק זילברשטיין • הרב משה יהודה שלזינגר •  הרב משה הלל הירש • הרב דוד כהן • הרב אברהם יצחק קוק • הרב אביעזר פילץ • הרב צבי דרבקין • הרב יצחק הקר • הרב אריה לוי • הרב שרגא שטינמן • הרב אליעזר יהודה פינקל |  |
| חברים שפרשו מהמועצה | הרב שמואל אוירבך • הרב יהודה עדס • הרב משה שמואל שפירא |  |
| מזכירים | אפרים צמל • אברהם רובינשטיין |  |
אברהם שמחה הורוביץ

| --- | --- |

 לידה:  אלול, ה'תר"ח ברנוב
 פטירה:  ט"ו אדר א', ה'תרע"ו ארץ ישראל
 מקום קבורה:  הר הזיתים
 תאריך עלייה:  ה'תרס"ט
 מקום מגורים:  ברנוב, ירושלים
 מקום פעילות:  ברנוב, ירושלים
 השתייכות:  תנועת החסידות
 תחומי עיסוק:  אדמו"ר
 רבותיו:  רבי חיים הלברשטאם מצאנז
 תלמידיו:  המקובל רביישעיה אשר זליג מרגליות
 חיבוריו:  חמרא טבא, מגדיל ישועות מלכו
 בת זוג:  הדס (זיווג שני)
 שם השושלת:  חסידות בארנוב, 
 אב:  האדמו"ר רבי ישראל מבארנוב
 צאצאים:  ר' אלתר אליעזר מריגליץ, האדמו"ר רבי יעקב יצחק מבארנוב
האדמו"ר רבי אברהם שמחה הורוביץ היה האדמו"ר השני בחסידות בארנוב.
ביוגרפיה

נולד לאביו האדמו"ר רבי ישראל בארנוב מחודש אלול ה'תר"ח בעיר ברנוב שבגליציה. מילדותו שקד על לימוד התורה וכל עסקו בש"ס ופוסקים ובתפילה. גדל והתחנך על ידי אביו וסבו רבי אליעזר מדז'יקוב. רבו המובהק היה רבי חיים מצאנז בעל "דברי חיים".
נשא לאישה את בתו של ר' מרדכי צבי הירש וינברגר מדוקלה. המשיך בעבודת הקודש ודבק ברבו ובצדיקים נוספים בהם רבי דוד מטאלנא, רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב בעל "אמרי נועם", רבי משה מרוזבדוב ורבי יהושע מבעלזא. בראש חודש ניסן ה'תר"ל (בהיותו בגיל 21) החל לכהן כרב הקהילה בעיר בארנוב וכממשיכו של אביו כאדמו"ר השני לחסידות בארנוב.
בשנת ה'תרס"ט עלה לארץ ישראל והתגורר שכונת בית ישראל בירושלים, בהיותו בירושלים עמד בקשר עם רבי דוד צבי שלמה בידרמן מלעלוב והמקובל רבי חיים שאול דוויק הכהן. מתלמידיו הבולטים היה המקובל רבי ישעיה אשר זעליג מרגליות ורבי ישראל יצחק רייזמן. נפטר בליל שבת קודש ט"ו אדר א' בשנת ה'תרע"ו ונקבר בהר הזיתים.
כתב דברי תורה רבים, אך את רוב תורתו שרף לפני פטירתו והשאיר רק מעט מספרי הדרוש שכתב בראשם ספרו בית אברהם ומועדים לשמחה. ספריו האחרים שיצאו לאור נמצאו 50 שנה אחרי פטירתו בעליית גג בבית אשה בירושלים ונדפסו על ידי תלמידו רבי ישעיה אשר זעליג מרגליות.
בניו

רבי יצחק יעקב כיהן תחת אביו כאדמו"ר השלישי מבארנוב
רבי אלתר אליעזר אב"ד ריגליץ
חתנו רבי מרדכי שפירא אב"ד בערטש
ספריו

חמרא טבא על חמשה חומשי תורה
ליקוטי אמרים - דרושים על המועדים בדרך החסידות
אורה ושמחה על ל"ג בעומר וחנוכה ופורים
נאות דשא - דרושים
מגדיל ישועות מלכו, סיפורים
בית אברהם
מועדים לשמחה
לקריאה נוספת

הקדמת המו"ל לספר חמרא טבא, מהדורה ראשונה ומהדורת תשס"ג
ספר יזכור בראנוב, שמואל בן חיים שלר, מתוך שיחות עם ישישי בארניב
הערות שוליים

↑  תולדות רבינו בהקדמה לספרו חמרא טבא.
↑  תולדות רבינו, בהקדמה לספר חמרא טבא, ניו יורק, תשס"ג.
↑  לאחר פטירת אביו.