stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת קונגו השנייה
1998–1999

באוגוסט 1998 אוימה ממשלתו של קבילה על ידי התקוממות מורדים בניאמולנגים. רואנדה הציעה להם עזרה וכתוצאה מכך נוצרה תנועה חדשה, שכללה בעיקר את הבניאמולנגים ונקראה ה-RCD. התנועה השתלטה על מחוזות מזרחיים עשירים במשאבים וכן על ערים. טענת הממשלה הרואנדית הייתה שחלק ניכר ממזרח קונגו שייך לה מבחינה היסטורית, בנוסף טענו שקבילה מארגן רצח עם כנגד הטוטסים. עד ל-13 באוגוסט, פחות משבועיים לאחר שההפיכה החלה, המורדים החזיקו בתחנות הכוח ההידרואלקטריות שסיפקו חשמל לקינשאסה, בנוסף גם הנמל של מאטאדי, שדרכו עבר רוב המזון שסופק לקינשאסה, נפל לידם. מרכז היהלומים של קיסאנגאני נפל לידי המורדים ב-23 באוגוסט.
אוגנדה, שהמשיכה לתמוך ב-RCD יחד עם רואנדה, הקימה גם היא תנועת מורדים, "תנועת שחרור קונגו", ה-MLC.
מאמציו הדיפלומטיים של קבילה צלחו, ותקיפות המורדים נרגעו לזמן מה. המדינות הראשונות שנענו לבקשותיו של קבילה היו חברות ב"קהילת הפיתוח של דרום אפריקה", SADC. למרות שהמדינות החברות בארגון היו חתומות על אמנת הגנה משותפת במצב של תקיפת חיצונית, הרבה מהן לקחו צד נייטרלי בסכסוך. ב-19 באוגוסט, נפגשו נציגי הממשלות של נמיביה, זימבבואה ואנגולה, והודיעו על תמיכה בממשלתו של קבילה. מדינות נוספות הצטרפו ועמדו לצידו של קבילה: צ'אד, לוב וסודאן. כוחות זימבבואים נכנסו לתוך קינשאסה ועצרו את המורדים. בנוסף, כוחות אנגולים תקפו את המורדים מצפון לגבול. התערבות המדינות הצילה את ממשלת קבילה והרחיקה את המורדים מקינשאסה, אך הם לא הובסו ונוצר סכסוך ישיר עם הצבאות האוגנדים והרואנדים.
ב-18 בינואר 1999 רואנדה, אוגנדה, אנגולה, נמיביה וזימבבואה הסכימו על הפסקת אש בוועידת פסגה שהתקיימה בווינדהוק, נמיביה. ה-RCD לא הוזמנו לוועידה, מה שגרם להמשך הלחימה.
1999–2000

ב-5 באפריל 1999 המתיחות בתוך ה-RCD בכל הנוגע לשליטת הבניאמולנגים הגיעה לנקודת שיא. מנהיג ה-RCD, ארנסט וואמבה העביר את המפקדה שלו מגומה שבקונגו לקיסנגני, שהייתה בשליטת אוגנדה. בנוסף, חתימתם של קבילה ונשיא אוגנדה על הפסקת אש ב-18 באפריל הגבירה את המתיחות. רואנדה וארגון RCD סירבו להשתתף בהסכם הפסקת האש. ב-16 במאי וואמבה סולק מתפקידו כראש ה-RCD לטובת נציג פרו-רואנדי. שבעה ימים לאחר מכן, סיעות שונות של ה-RCD נאבקו על שליטה בקיסאנגני. ב-8 ביוני קבוצות של מורדים נפגשו על מנת להתאחד כנגד קבילה. למרות המאמצים, אוגנדה יצרה מחוז חדש, "איטורי", שהוביל להתנגשות אתנית, אשר הובילה לקונפליקט האיטורי, שנמשך מ-1999 עד 2003.
קונפליקט ה"איטורי" היה מורכב מאוד בשל מעורבותן של קבוצות חמושות רבות, כמויות גדולות של נשק באזור, משאבי טבע חשובים ומתיחות אתנית רבת שנים.
הסכסוך היה אלים מאוד וכלל טבח בקנה מידה גדול. בשנת 2006, דיווח ה-BBC כי 60,000 אנשים נהרגו מאז 1998. מאות אלפי בני אדם נעקרו מבתיהם, והפכו לפליטים.
בסופו של דבר מאמצים דיפלומטיים הם אלה שהובילו להפסקת האש הראשונה של המלחמה.
ביולי 1999 נחתם הסכם השלום לוסאקה על ידי שש המדינות הנלחמות – קונגו, אנגולה, נמיביה, זימבבואה, רואנדה ואוגנדה. ב-1 באוגוסט הצטרפה להסתכם גם ה-MLC. לפי תנאי ההסכם כוחות צבאיים של כל הצדדים, ישתפו פעולה בניסיון לאתר, לנטרל ולתעד את כל קבוצות המורדים בקונגו, בעיקר את אלו שמזוהים עם רצח העם הרואנדי של שנת 1994. המתח של אוגנדה ורואנדה הגיע לנקודת שבירה בתחילת אוגוסט, בעקבות עימות בקיסאנגני בין הצבא הפטריוטי של רואנדה וכוחות ההגנה של אנשי אוגנדה. כוחות מורדים רואנדים ניסו ליזום מתקפה גדולה והתקרבו לקינשאסה, אבל הודחו בסופו של דבר.
ב-24 בפברואר 2000, האו"ם הותיר לכוח הצבאי "MONUC", ארגון של האו"ם שפעל בקונגו, לפקח על הפסקת האש. עם זאת, הלחימה בין המורדים וכוחות הממשלה, ובין הרואנדים לאוגנדים, נמשכה.
2001

ב-16 בינואר 2001, נורה לורן קבילה על ידי שומר הראש שלו, ראשידי מוזאליין, בארמון הנשיאותי בקינשאסה. קבילה הוטס לטיפול רפואי בזימבבואה, הממשלה מסרה כי הוא נפצע אבל עדיין חי. לאחר יומיים הממשלה מסרה הודעה שהניסיונות הנואשים של הצוות הרפואי בזימבבואה להציל את קבילה כשלו, ושהוא מת מפצעיו. גופתו הוחזרה להלוויה ממלכתית ב-26 בינואר.
ג'וזף קבילה, בנו של לורן קבילה, נבחר פה אחד על ידי הפרלמנט של קונגו לנשיאות. הנשיא החדש נפגש בארצות הברית עם נשיא רואנדה, פול קגאמה. רואנדה, אוגנדה והמורדים הסכימו לתוכנית הנסיגה של האו"ם. אוגנדה ורואנדה התחילו לסגת מהחזית.
2002

בשנה זו מצבה של רואנדה במלחמה התחיל להחמיר. רבים מחברי ה-RCD ויתרו או הצטרפו לממשלתו של קבילה. בנוסף, הבניאמולנגים, שהיו המרכיב העיקרי בכוחות המיליציה של רואנדה, החלו להתעייף מלשלוט בקיגאלי ולקחת חלק בסכסוך. חלקם החלו למרוד, מה שהוביל למתקפות אלימות בינם ובין הצבא הרואנדי.
באותו הזמן, הפכה מערב קונגו לבטוחה יותר תחת שליטתו של ג'וזף קבילה, אשר הצליח להשתלט על האינפלציה, ומדינות זרות המשיכו לשלוח עזרה.
ב-19 באפריל גובש בדרום אפריקה הסכם סאן סיטי, שבמסגרתו, קונגו קיבלה את האפשרות לבחירות דמוקרטיות, מאוחדות, ומרובות מפלגות. עם זאת לא היו תנאים שנגעו לאיחוד הצבא, וזאת הייתה חולשת ההסכם. בעקבות ההסכם חלה ירידה בלחימה.
ב-30 ביולי רואנדה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו חתמו על "הסכם פרטוריה", זאת לאחר משא ומתן בן חמישה ימים בפרטוריה, דרום אפריקה. המשא ומתן עסק בעיקר בשתי סוגיות: יציאת הצבא הרואנדי מקונגו, ומיזוג בין החיילים הרואנדים לשעבר, ופירוק מיליציית ההוטו.
לאחר 11 ימים, החיילים הרואנדים הראשונים החלו לסגת ממזרח קונגו. ב-5 באוקטובר רואנדה הכריזה על סיום הנסיגה, ו-MONUC אישר את עזיבתם של חיילים רואנדים רבים.
ב-6 בספטמבר נחתם הסכם השלום "לואנדה" בין קונגו ואוגנדה. ההסכם כלל את פינוי צבא אוגנדה ממזרח קונגו ונועד לשפר את היחסים בין שתי המדינות.
ב-21 באוקטובר, פרסם האו"ם דו"ח בנוגע לשוד המשאבים של קונגו על ידי קבוצות המורדים. גם רואנדה וגם אוגנדה הכחישו את הטענות שבעלי תפקידים פוליטיים וצבאיים בכירים היו קשורים בסחר בלתי חוקי במשאבים.
ב-17 בדצמבר, כלל המפלגות בקונגו חתמו על הסכם כללי. ההסכם תיאר תוכנית עבור ממשלת מעבר, שבסופו של דבר תוביל חקיקה חדשה ובחירות נשיאותיות תוך שנתיים מחתימתו. ההסכם קבע את הסיום הרשמי של מלחמת קונגו השנייה.
2003 והלאה

ב-18 ביולי 2003, הוקמה ממשלת המעבר, כפי שסוכם בהסכם בין המפלגות בקונגו. ההסכם חייב את המפלגות לבנות תוכנית שתאחד את המדינה, לפרוק את נשקן ולהתאחד, ובסופו של דבר לקיים בחירות.
הגורם העיקרי לחולשה המתמשכת של ממשלת המעבר הייתה סירוב המפלגות הנלחמות לוותר על כוחן. ב-30 ביוני 2006, התושבים הצביעו לטובת חוקה חדשה, והתקיימו בחירות ראשונות בקונגו.
בבחירות אלה קבילה התמודד מול מנהיג ה-MLC ז'אן פייר במבא. שניהם טענו לניצחון והתחילו להילחם. עקב כך, השתלט כח האו"ם על הבירה. באותה שנה, התקיימו שוב בחירות וקבילה ניצח. הכוחות המורדים שולבו בצבא.
תוצאות המלחמה

המלחמה גבתה את חייהם של כ-5.4 מיליון בני אדם (בין השנים 1998–2008), בעיקר כתוצאה מרעב וממחלות שבאו בעקבותיה והייתה אחת המלחמות הקטלניות ביותר מאז מלחמת העולם השנייה. מיליוני בני אדם נוספים נעקרו מבתיהם או מצאו מקלט במדינות שכנות.
ראו גם

היסטוריה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
קולטן - מחצב שהמאבק על כרייתו והכסף שהתקבל בעבורו קשורים למלחמה.
הערות שוליים

↑  Zaire: IRIN Briefing Part IV, 02/28/97
↑  Rebels In Zaire Overrun Key City, November 03, 1996, Chicago Tribune
↑  ישי הלפר, ילדי קונגו נשלחים למות בשביל הפלייסטיישן, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 127756258X  NKC: ph1106250
משבר המים ברצועת עזה

מתקן לטיהור שפכים ברצועת עזה
לוחות בטון מגדר הגבול עם מצרים משמשים לתיקון גדותיה של בריכה לטיפול שפכים ברפיח
מכלי מים על גגות המבנים ברצועה
משבר המים ברצועת עזה הוא משבר מים אזורי שנוצר משתי בעיות שונות, היעדר מי שתייה וזיהום מקורות המים ברצועת עזה. למשבר המים בו נתונה הרצועה השלכות סביבתיות ובריאותיות בכמה תחומים עיקריים: זיהום הים והחופים, זיהום נחלים, זיהום מאגרי מים ומי תהום וסכנת הידבקות במחלות.
לפי ועידת האו"ם לסחר ופיתוח 95% ממי התהום של עזה אינם ראויים לשתייה. הסיבות המרכזיות לכך הן התשתית הרעועה מאוד של צנרת המים והביוב ברצועה, שאיבת יתר של האקוויפר שהביאה להמלחת מי תהום ולרמה גבוהה של כלור במים וכן טיפול לקוי של הרשויות ברצועת עזה. כתוצאה מכך המים מלוחים מאוד והתושבים אינם משתמשים בהם לשתייה, אלא לצורך היגיינה וניקיון בלבד. מדי יום עשרות אלפי קוב של שפכים ופסולת מוצקה מוזרמים אל הוואדיות ברצועה. דרך מי התהום הם מגיעים אל הים התיכון סמוך לחוף אשקלון.
משבר המים ברצועה נוצר לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה בשנת 2007. הסכסוך הפנים פלסטיני, הקונפליקט הצבאי עם ישראל, ההסגר שהוטל על הרצועה מצד שכנותיה, ושחיתות ממשל חמאס ואי־נכונותו לפתח תשתיות אזרחיות על־פני תשתיות צבאיות, החריפו מאוד את משק המים ברצועה, אשר סבל עוד קודם מאקלים יבש ומיעוט מקורות מים, עבור אוכלוסייה המתרבה במהירות חדה.
למשבר עלולות להיות השלכות ביטחוניות ומדיניות למדינות השכנות – מצרים וישראל. זאת בשל מצוקת האוכלוסייה וחוסר היציבות המתלווה לה. השפכים הלא מטופלים גורמים לזיהומי הים, הנחלים ומי התהום בשטחי ישראל הגובלים ברצועת עזה.
רקע

רצועת עזה נמצאת באזור צחיח עם אקלים ים-תיכוני יבש, ומקור המים היחיד בה הוא אקוויפר החוף. בשל כך האוכלוסייה בעזה נסמכת כמעט רק על שאיבת מי התהום שבאקוויפר. עובי האקוויפר נע בין מטרים בודדים במזרח ודרום-מזרח הרצועה לבין 120–150 מטרים בצפון הרצועה ולאורך החוף. המים באקוויפר נאגרים בתוך חול, אבן חול וכורכר יחד עם חרסית וטין. מתחת לאקוויפר ישנן שכבות קשות ולא פרודוקטיביות עם חדירות נמוכה. שכבות אלו עשויות חרסית וחוואר בעובי של 800-1,000 מטרים. רוב המים המזינים את האקוויפר מגיעים ממי הגשמים. בממוצע יורדים בעזה 356 מ"מ של מי גשמים בשנה, כ-23% פחות מיהודה ושומרון.
במסגרת הסכם קהיר משנת 1994 הועברה מערכת אספקת המים ברצועת עזה לשליטת הפלסטינים. הפלסטינים הפכו לאחראים על הניהול, הפיתוח והתחזוקה של מערכות המים והביוב. היוצאים מן הכלל היו היישובים הישראלים, בעיקר בגוש קטיף, בהם נשארו בבעלות ישראלית הקידוחים, הצנרת וברכות האיגום. בספטמבר 1995 נחתם בוושינגטון הסכם הביניים (אוסלו ב') בין ישראל לפלסטינים. ההסכם כולל פרק נרחב (סעיף 40) בנושא המים והביוב. במסגרת זו הוסכם על העברת 5 מיליון מטרים מעוקבים בשנה לרצועה, שלא ינקטו פעולות העלולות להביא לזיהום הסביבה ושהביוב יטופל כראוי. כמו כן הוחלט שההסכמים וההסדרים הקיימים בין הצדדים בנוגע למשאבי מים ומערכות מים וביוב ברצועת עזה יישארו ללא שינוי.
עם יישום תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 הועברו לרשות הפלסטינית גם מערכות המים ששרתו את היישובים הישראלים ובהן 25 בארות מים, בריכות אגירה ומערכת הובלה מפותחת. בסופה של ההתנתקות כל מערכות המים והביוב ברצועת עזה היו בשליטה פלסטינית. אז, כיסוי אספקת המים וזמינותם היו טובים יותר מאשר ביהודה ושומרון. אולם מיד לאחר יציאת ישראל מהרצועה, נקדחו בה למעלה מ-3,000 קידוחים פיראטיים. קידוחים אלה הביאו לפגיעה קשה באיכות מי אקוויפר עזה ובמשק המים הכולל של הרצועה. מצב זה נמשך ומוסיף להתעצם. זאת משום שיש הרבה יותר קידוחים לא חוקיים מקידוחים הנעשים באופן חוקי, מה שמגדיל את הנזק הכולל הקשה לתיקון. האקוויפר מוגבל למדי בשל כך כמות המים שאמורה להישאב ממנו בשנה שווה לכמות המשקעים באזור. בפועל, הפלסטינים שואבים כמויות מים גבוהות בהרבה. כך למשל, בשנת 2012 עמד ניצול אקוויפר על 185 מיליון מ"ק כשכמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 55–60 מיליון מ"ק. כתוצאה מכך גירעון המים המצטבר הולך וגדל, אפילו בשנים שבהן חל גידול ניכר בכמות הגשמים.
משבר המים התפרץ לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007, אשר הביא גם לעימות אלים עם הפת"ח, וגם להטלת הסגר מצד המדינות השכנות. העימות הפנימי ברשות הפלסטינית ואי־שיתוף פעולה עם מדינות זרות, הביא להחרפה משמעותית של המצב ברצועה, שממילא סבלה ממשק מים שברירי. ניהול כושל וחוסר פיקוח מצד ממשל חמאס ברצועת עזה, המתעדף התעצמות צבאית על חשבון פיתוח תשתיות חיוניות, הביא לפגיעה אנושה במשק המים. במקום שבו הריבוי הטבעי הוא מהגבוהים בעולם, לא נבנו די מפעלי התפלה וטיהור שפכים, ואלו הקיימים אינם מתוחזקים כראוי. הממשל המקומי לא ניהל את משק המים בצורה יעילה, כך שהתשתיות המיושנות והצנרת הרעועה הביאו לפְּחָת משמעותי בזרם המים. לאור זאת מתגברת שאיבת מי התהום, שאינה מבוקרת, וזו לצד היעדר פיקוח מקצועי, מובילים להידרדרות איכות המים ולהמלחת האקוויפר.
גורמים

הגורמים למשבר המים בעזה קשורים למספר גורמים עיקריים – סביבתיים, מדיניים, כלכליים וחברתיים.
מאז עלה חמאס לשלטון, ההנהגה המקומית מקצה משאבים להתעצמות התשתית הצבאית, על חשבון בטיפול התשתיות האזרחיות, כמו מערכות מים וביוב. חמאס אף עושה שימוש בכספי סיוע הומניטרי ותקציבי שיקום רצועת עזה למטרות אלה. מה שנותר לסוגיות האזרחיות, מנוהל באופן מסואב ומושחת, בהיעדר שקיפות, ולפי נאמנות אישית וקרבה פוליטית. לכן, תשתיות ישנות וחסרות תחזוקה, יחד עם מחסור בהשקעות במתקני טיהור מים והתפלה, הובילו לכך שכמות גדולה של שפכים נשפכת לים או חודרת למי התהום ומביאה להידרדרות אקוויפר החוף, מקור המים העיקרי באזור.
בנוסף, חמאס מנהל קונפליקט מתמשך עם ישראל. עצם קיומו של הקונפליקט פוגע בניהול התקין של משאבי המים ברצועה. מאז עליית ממשל חמאס בעזה הוטל הסגר על רצועת עזה מצד מצרים ומדינת ישראל. הסגר מונע הכנסת חומרים דו-שימושיים, אותם ניתן לנצל הן למטרות אזרחיות והן למטרות לוחמה. הסגר מהווה מכשול בפיתוח תשתיות מים. לא זאת בלבד אלא שהעימות עצמו מסב נזק ישיר לתשתיות. המצב הביטחוני המתוח גם מונע שיתופי פעולה עם ישראל ומדינות שכנות, שהיו יכולים לסייע בפתרונות למים, כמו התפלה או חיבור לרשתות מים חיצוניות, או לרשתות חשמל למתקני ההתפלה.
לחמאס גם סכסוך פנימי עם השלטון המרכזי של הרשות הפלסטינית היושב ברמאללה. הפילוג הפוליטי שנתגלע בין הצדדים, הסלים לכדי עימות אלים, ומונע שיתוף פעולה בניהול משאבי מים ובקבלת סיוע בינלאומי. מאז שחמאס שולט בעזה בצורה עצמאית, הרשות הפלסטינית מתקשה להפעיל שם סמכות ולתחזק את התשתיות. רשות המים הפלסטינית (PWA) מתקשה לתחזק ולטפל במערכות המים בעזה בשל חוסר גישה ושליטה בפועל.
בעיות אלה מצטרפות לקשיים שכבר היו קיימים עוד לפני עליית חמאס לשלטון. בהם, מיעוט במקורות מים טבעיים, קרקע צחיחה ואקלים המאופיין בגשמים מועטים. כמו כן צפיפות אוכלוסין וריבוי טבעי מהגבוהים בעולם, עם שיעור ריבוי טבעי של קרוב ל-3% בשנה. רצועת עזה היא אחד האזורים הצפופים בעולם, והאוכלוסייה בה גדלה בכ-53% מאז עלה חמאס לשלטון. גם המצב הכלכלי הקשה ברצועה, שבה מרבית התושבים חיים בעוני, מוסיף להחמיר את הבעיה.
מחסור במי שתייה > שאיבת יתר ופגיעה באקוויפר

אקוויפר החוף הוא המקור המקומי היחידי הנגיש למים נקיים בעזה. עקב הגידול האוכלוסין המהיר ברצועה, חל גם גידול מהיר בביקוש למים. רמות גבוהות של ביקוש ושימוש השפיעו במידה רבה על זמינות המים ועל איכותם. הביקוש המוגבר, וללא מקורות מים חלופיים, הוביל לשאיבת יתר ולהידלדלות מהירה של מי האקוויפר. קצב שאיבת המים גבוה למעלה מפי שלושה מן האספקה המתחדשת. כמות המים שנשאבה בשנת 2016 מאקוויפר החוף עומדת על 167.2 מיליון מ"ק. כמות זו מתקבלת באמצעות שאיבה המסכנת את קיימותו של האקוויפר, אשר אמור להניב 50–60 מיליון מ"ק בשנה.
מבחינה אקולוגית הפגיעה באקוויפר מחמירה, והמחקרים מראים על עלייה מתמדת במליחות המים. כמו נזק בלתי הפיך כבר נגרם לכמה מקומות באקוויפר ו־96.2% ממי האקוויפר המסופקים ברצועה לשימושים ביתיים מסוכנים לשתייה. שאיבה בלתי מבוקרת זו מהווה איום חמור על זמינותו ארוכת הטווח של מקור זה. ההידלדלות החמורה גרמה גם לצניחה של שכבת מי התהום אל מתחת לפני הים, וכתוצאה מכך להידרדרות נוספת באיכות המים. ככל שרמת מי התהום נמוכה יותר מגובה פני הים, כן גובר חלחול מי ים מלוחים. במהלך העשור האחרון נרשמה עלייה ברמות המליחות בבארות המגיעה ל-1,000 מ"ג/ליטר של כלור, פי 4 מהתקן המומלץ עבור מים בטוחים לשתייה העומד על 250 מ"ג/ליטר של כלור.
איכות המים באקוויפר נפגעה גם כתוצאה מזיהום חנקה שמקורו בחדירת שפכים בלתי מטופלים דשנים כימיים ומים מלוחים. נתונים עדכניים מראים כי 90% מהמים הנשאבים מהאקוויפר מכילים ריכוזי חנקה החורג מהגבול שנקבע על ידי ארגון הבריאות העולמי העומד על 50 מ"ג/ליטר. רק 3.6% מהבארות ברצועה עומדים בתקן של ארגון הבריאות העולמי מבחינת זיהום של כלור וחנקה. בנוסף לכך קיימת תופעה מתמשכת של חדירת מי שפכים אל האקוויפר.
מחסור במי שתייה > אי־סדירות אספקת המים

הגישה למים בטוחים לשתייה בעזה מוגבלת ביותר. לפי מחמוד דאהר, ראש ארגון הבריאות העולמי בעזה, משבר המים נובע גם מכמות המים וגם מאיכותם. בשל תשתית המים המיושנת ברצועה, כ-40% מהמים המסופקים לשימוש ביתי אובדים בדרך לבתי התושבים. גם המים הזורמים בברזים אינם ראויים לשתייה. לכן תושבי עזה מצמצמים צריכת המים שלהם ורוכשים מים מותפלים מספקים פרטיים. תושב עזה צורך בממוצע 70 ליטר מים ביממה, הרבה פחות מהמינימום שקבע ארגון הבריאות העולמי לאורח חיים תקין, שהם 150 ליטר לנפש ביממה. הגבלות משטר המים המצומצם והירידה בצריכה הביאו לפגיעה בבריאות ובתנאי ההיגיינה.
ב־2014 זכו פחות מ־11% מתושבי עזה לגישה למי שתייה באמצעות הרשת הציבורית, בהשוואה ל־97% ביהודה ושומרון. כתוצאה מכך, 90% מהאוכלוסייה תלויה באספקת מים באמצעות מכלים ובקבוקים. אספקת המים הכללית לשימוש ביתי בעזה עמדה על 95.3 מיליון מטרים מעוקבים ב־2015. באותה שנה נותרו ברצועה כ-100 אלף תושבים המנותקים מרשת המים הציבורית. לאלו שמחוברים לתשתיות המים יש הפסקות תכופות באספקתם. משמעות הדבר הוא שיש ימים שבבתים בעזה לא זורמים מים כלל. לפי רשות המים הפלסטינית, בשנת 2016 כמחצית מתושבי עזה קיבלו מים לשימוש ביתי במשך שמונה שעות – מדי ארבעה ימים. שליש ממספר התושבים זכו לאספקת מים במשך שמונה שעות מדי יומיים.
כאשר הזרימה מתקיימת כסדרה מועברים מי תהום מליחים שאינם ראויים לשתייה. מים אלה משמשים את התושבים לצורכי ניקיון והיגיינה בלבד. לשתייה ולבישול צורכים העזתים מים באמצעות דרכים חלופיות. לפי נתוני רשות המים הפלסטינית, כמות המים המסופקים לשימושים ביתיים בעזה עמדה ב-2016 על 98 מלמ"ק. 85.8% מהם נשאבו מבארות מים בתוך הרצועה, 10.1% מהם קנתה הרשות הפלסטינית מחברת מקורות והשאר הותפלו על ידי 154 מתקני התפלה פרטיים. בסה"כ, 18.09% מהמים המסופקים ממקורות אלה לשימושים ביתיים בטוחים לשתייה. על פי הערכות רשות המים הפלסטינית, כ-85 מלמ"ק נוספים נשאבו מבארות בעזה לחקלאות.
מחסור במי שתייה > אמצעים חלופיים

90% מהעזתים שותים מים מותפלים המופקים על ידי 154 מתקני התפלה, אשר רק 48 מתוכם פועלים ברישיון ותחת פיקוח. המתקנים מפחיתים את רמת המליחות, אך לא בהכרח מסלקים את המזהמים מן המים. כמו כן, מתקני ההתפלה הקטנים מתפקדים עתה ב־15% מהקיבולת שלהם, עקב מחסור בחשמל. אפשרות יקרה יותר היא רכישת יחידת התפלה ביתית במחיר של בין 1,000 ל–1,200 שקל. כ–20 אלף משפחות בעזה בחרו בפתרון זה. האפשרות היקרה ביותר היא קדיחת באר פרטית. עלות קדיחה לעומק האדמה, הכנסת צינורות והפעלת גנרטור שאיבה נאמדת בכ-3,000 עד 5,000 דולר, תלוי בעומק הקידוח. משקי בית שאינם מסוגלים לשלם, נאלצים להסתמך על בארות בלתי מבוקרות כמקור אספקה חלופי.
מקורות אספקת המים ברצועת עזה, 2017
כמות המים שסופקו לרצועת עזה על ידי חברת 'מקורות' (מ"ק) לפי שנים
זיהום המים

הזיהום במים גורם להתפשטות מחלות בקרב תושבי הרצועה. ככל שעולה רמת הזיהום כך הולכת וגדלה הסכנה להתפרצות מגפות. כתוצאה מכך ישנה תחלואה הולכת וגוברת שנובעת משתיית מים מזוהמים. הפגיעה היא בעיקר בקבוצות סיכון כמו ילדים ונשים בהיריון. בהתאם 26% ממחלות הילדים בעזה נובעות מזיהום מים, בעיקר פריחות, שיעול, מחלות מעיים וקלקולי קיבה. כמו כן הזיהום במים הוא הסיבה הראשונה לתמותת תינוקות.
לפי ראש ארגון הבריאות העולמי בעזה איכות המים ברצועה ירודה ביותר. רק 10% מתוך שני מיליוני התושבים ברצועת עזה (לעומת 90% ביהודה ושומרון) יכולים לשתות בבטחה מהמים שזורמים בצנרת בבתיהם. הזיהום קיים לא רק בברזים הביתיים, לפי הערכות כ-68% מהמים המותפלים מזוהמים גם הם. אחוז הניטרטים והכלורידים במים של עזה הוא פי עשרה, ולעיתים גם פי 50 יותר מהמקובל. לאורך קו החוף המליחות באקווה מגיעה ליותר מ-10,000 מ"ג כלורידים לליטר מים, בהשוואה לסף המומלץ על ידי ארגון הבריאות העולמי למי שתייה העומד על 250 מ"ג לליטר. האיכות הירודה גורמת להעברת מחלות דרך המים כמו שלשולים הנובעים מטפילים או צהבת זיהומית מסוג A. כמו כן, היא מגבירה את הסיכון להתפרצותן של מגפות כולרה וטיפוס.
זיהום המים > זיהום כימי

מקורו של מרבית הזיהום הכימי במי הרצועה הוא משפכים שאינם מטופלים, ומחדירה של דשנים למים באזורים חקלאיים. אי הטיפול במים מוביל לחדירתם אל מי השתייה, במיוחד כלור וחנקה. ריכוזי כלור מוגברים במים מְאַכֵּלים את צינורות המתכת, ובכך מגבירים את פְּחָת המים. בנוסף, כלור המצוי בריכוזים גבוהים דיים יוצר תגובה כימית עם יונים של מתכת, וכך נוצרים מלחים מסיסים, המעלים את רמת המתכות במי השתייה. תופעה זו עלולה לחזור גם בצינורות העופרת ולהעלות את רמת העופרת במי השתייה. זיהום חנקה נובע בדרך כלל מחדירה של שפכים או דשנים כימיים למאגרי מי התהום. 90% מדגימות המים שנלקחו ברצועה בשנת 2008 הכילו חנקה בריכוזים הגבוהים עד פי 8 מהערך המרבי שנקבע על ידי ארגון הבריאות העולמי עבור מי שתייה. מה שהוביל לכך שאצל מחצית מהתינוקות שנבדקו אובחנו סימני מחלה, שלשולים ורמות גבוהות של חומציות בדם.
אחד הפתרונות שנוסו בעבר לצורך סינון הכלור והחנקה מן המים המסופקים למשקי בית, וכן מזהמים אחרים, הוא החלוקה והשימוש בעזה ביחידות סינון במקום השימוש (POU), הפועלות באמצעות אוסמוזה הפוכה. אולם המתקנים לא סיננו באופן אפקטיבי את המזהמים עקב אי הקפדה על ניקיון, חיטוי והחלפה סדירה של המסננים. ללא הדרכה מתאימה, או גישה לחלקי חילוף, יעילותן יורדת באופן ניכר.
זיהום המים > זיהום ביולוגי

מקורות המים בעזה זוהמו גם במזהמים מיקרוביאלים, כמו קוליפורם צואתי וסטרפטוקוקים צואתיים, הגורמים למחלות רבות ולתחלואה ותמותת ילדים. התפרצויות של מחלות המועברות במים נוטות להתפשט במהירות גבוהה, במיוחד באזורים צפופי־אוכלוסין כמו רצועת עזה, ובהיעדר תשתית תברואה הולמת. בייחוד בקרב אנשים הסובלים ממערכת חיסון חלשה. עקב היעדר טיפול נאות בשפכים, עזה נמצאת בסיכון ממשי להתפרצות מחלות המועברות דרך מים. הסכנות החמורות ביותר נובעות מהחדירה של פתוגנים למערכת העיכול דרך מים המזוהמים בצואת בני אדם או בעלי חיים. זיהום צואתי עשוי להוות מקור לחיידקים פתוגניים (כגון כולרה, סלמונלה, ושיגלה), לנגיפים (כגון אנטרו-וירוסים כמו פוליו), ולפרוטוזואה (כגון ג'יארדיה). זיהום מסוג זה נפוץ במיוחד באזורים שבהם מערכות הביוב מתוכננות או מתוחזקות בצורה לקויה, דבר שעלול לגרום לחדירת מי שפכים למי השתייה בנקודות שונות במערכת.
בדו"ח שפרסם משרד הבריאות הפלסטיני בשנת 2014 בנושא מחלות מידבקות בעזה, זוהו מספר מחלות המועברות כתוצאה מתנאים סניטריים ירודים ותשתית ציבורית לא מספקת, ביניהן צהבת A, טיפוס ושלשולים חריפים. בפרט, מקרים של צהבת A עשויים להיות מוסברים בהבדלים בתנאי התשתית בין מחוזות שונים, ובשונות במידת השמירה על היגיינה אישית.
קריסת תשתיות ביוב

במלחמת חרבות ברזל נפגעה תשתית הביוב והמים ברצועה, מה שהביא את "ארגון הבריאות העולמי" לפרסם את דאגתו מהתפשטות מחלות ומגפות. כמו כן מערכת הביוב הרופפת בעזה מגדילה גם היא את החשש. כשליש מהאוכלוסייה אינו מחובר לרשתות הביוב ומשתמש בבורות ספיגה ותעלות ביוב פתוחות. שיטות אלה מזהמות באופן קבוע את מי התהום. לפי מונתר שובלאק, ראש רשות המים של עזה, גם שני השלישים מהאוכלוסייה שכן מחוברים למערכת הביוב, עושים שימוש בתשתית אשר במצב מתקדם של התפוררות. המחסור בחשמל ברצועה שנובע ממשבר החשמל ברצועה השבית את מתקני טיהור שפכים בשטחה, מה שהעלה את רמת הזיהום במים המזוהמים ממילא.
מערכת הביוב הרופפת בעזה מגדילה את החשש מקריסה. כשליש מהאוכלוסייה אינו מחובר לרשתות הביוב ומשתמש בבורות ספיגה ותעלות ביוב פתוחות. שיטות אלה מזהמות באופן קבוע את מי התהום. בשנת 2007 חמישה אנשים נהרגו בבית לאהיא חמישה בני אדם מתו בשיטפון של ביוב בבית לאהיה עקב כשל בסוללה של לגונת שפכים המטופלים חלקית. לאחר התאונה נבנו שתי לגונות זמניות נוספות, אשר אחת מהן קרסה גם היא במרץ 2009. לפי מונתר שובלאק, ראש רשות המים של עזה (אנ'), גם שני השלישים מהאוכלוסייה שכן מחוברים למערכת הביוב, עושים שימוש בתשתית אשר במצב מתקדם של התפוררות. המחסור בחשמל ברצועה שנובע ממשבר החשמל ברצועה השבית את מתקני טיהור שפכים בשטחה, מה שהעלה את רמת הזיהום במים המזוהמים ממילא. במלחמת חרבות ברזל נפגעה תשתית הביוב והמים ברצועה. בעקבות זאת "ארגון הבריאות העולמי" פרסם את דאגתו מהתפשטות מחלות ומגפות, והצביע על עלייה חדה בצהבת, אבעבועות רוח, דלקות מעיים ומחלות דרכי הנשימה. ממצאי הדו"ח השנתי לניטור הלאומי בים התיכון שהמשרד להגנת הסביבה, משרד האנרגיה והתשתיות והמכון לחקר ימים ואגמים העלו שהזרמת הביוב מעזה לים גדלה בזמן מתיחוּת ביטחונית. אולם במלחמת חרבות ברזל חלה התפתחות מפתיעה, אף על פי שבתחילתה זרמה כמות עצומה של ביוב לים, זה הלך ונעלם בתחילת 2024. זו תוצאה של מחסור במים, ולכן גם מחסור במקלחות ושירותים, לצד פינוי צפון רצועת עזה.
ברצועה פועלים חמישה מתקנים לטיהור שפכים, המתקשים לטפל בביוב בצורה מלאה, בין היתר, בשל הפסקות החשמל התכופות. מנתוני האו"ם עולה כי רק 25% מהשפכים הנאספים ברשתות הביוב בעזה עוברים טיפול כלשהו ונעשה בהם שימוש חוזר בחקלאות, לעומת 85% בישראל. בדצמבר 2015 דיווחה מנהלת תיאום וקישור עזה במתפ"ש כי מדי יום נשפכים 104,000 מ"ק ביוב גולמי אל הוואדיות. משם זורמים השפכים אל הים התיכון, מתוכם 15,000 מ"ק של ביוב גולמי, אשר אינו מטופל כלל. עוד 26,000 מ"ק מחלחלים לבארות המים בצפון הרצועה. הזרמת ביוב גולמי ישירות לים משמעותה הזרמה מואצת של מזהמים, לרבות מוצקים, נוטריינטים כגון זרחן וחנקן, חיידקים ומיקרואורגניזמים פתוגניים, ומתכות כבדות. זיהום כזה פוגע קשות במערכת האקולוגית הימית.