stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי סוריה–רוסיה
שיתוף פעולה פוליטי > מעורבות רוסיה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה

אחד הביטויים המובהקים לתמיכה זו ניתנה במהלך מלחמת האזרחים הסורית שהחלה בשנת 2011, אז נהנתה הממשלה הסורית מתמיכה בינלאומית של רוסיה וסין. רוסיה, יחד עם סין הצביעו בפברואר 2012 נגד הגינוי הרשמי של מועצת הביטחון של האו"ם כנגד ממשלת בשאר אל-אסד אשר תקפה לכאורה אזרחים בעיר חומס.
מלבד גיבוי דיפלומטי תמכה רוסיה בממשלה הסורית גם בפעילויות אקטיביות, החל מייעוץ צבאי בשלב הראשון, ולאחר מכן במשלוחי אמצעי לחימה, כלי טיס ותחמושת, זאת על אף הביקורות במערב.
ב-30 בספטמבר 2015 החלה רוסיה להתערב ישירות בלוחמה, לאחר בקשות התערבות רשמיות מצד ממשלת סוריה, במטרה לכבוש מחדש שטחים מארגוני המורדים. רוסיה הציבה בסוריה מטוסי קרב וכוחות קרקע, שהשתתפו בלחימה לצד אסד, וביצעו תקיפות אוויריות של מטרות הכוללות קבוצות מיליטנטיות המתנגדות לממשלת סוריה, ירי של טילי שיוט, ועוד. ב-14 במרץ 2016 הודיע נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי תם המבצע הרוסי בסוריה. הסגת הכוחות הרוסיים החלה למחרת, אך לא כל הכוחות רוסיים פונו מסוריה.
באפריל 2020 התקשורת הרוסית הודיעה נגד אסד כי הוא אדם חלש ומושחת, פרשנים רוסים החלו לעסוק בניחושים לגבי החלפתו של אסד בנשיא אחר.
הרוסים הצליחו לסייע לאסד לשמור על שלטונו ולכבוש שטחים רבים ובהמשך צמצמו משמעותית את מעורבותם. בדצמבר 2024, בקרבות שנמשכו 11 ימים בלבד, משטרו של אל-אסד נפל. בשאר אל-אסד ברח לרוסיה.
לאחר נפילת משטר אל-אסד, מנהיג המורדים אבו מוחמד אל-ג'ולאני אמר כי לסוריה יש אינטרסים אסטרטגיים עם רוסיה, וכי הוא ואנשיו אינם רוצים שרוסיה תעזוב את המדינה "באופן שאינו הולם את יחסיה עם סוריה". מאז הפלת המשטר לא היה ברור אם רוסיה תמשיך להחזיק בסוריה את בסיס חיל האוויר שלה בלטקייה ואת בסיס חיל הים שלה בטרטוס, שניהם בסיסי אם אסטרטגיים לפעילותה במזרח התיכון.
בינואר 2025, מוסקבה שיגרה משלחת לדמשק במטרה להיפגש עם אל-ג'ולאני. לפי רויטרס ומקורות סוריים הוא דרש "צעדים בוני אמון", בהם החזרת אל-אסד הנמלט וסיוע בשיקום סוריה, אחרי שנים שבהן הפציצו שם הרוסים. רוסיה הציעה הזדמנויות כלכליות בתמורה לשמירה על בסיסיה הגדולים בטרטוס ובחמיימים. בין השאר הציעה רוסיה לסוריה שורה של הצעות להסכמים כלכליים, למשל בתחום האנרגיה ומשאבי הטבע, וגם סיוע כלכלי בשעה שמדינות המערב.
שיתוף פעולה צבאי

מתקן חיל הים הרוסי בטרטוס, סוריה, הוקם במהלך המלחמה הקרה תחת ההסכם ב-1971 עם סוריה. זהו המתקן הימי היחיד של רוסיה באזור הים התיכון, והמתקן הצבאי היחיד שנותר מחוץ לברית המועצות לשעבר.
בשנת 1991, עם התפרקות ברית המועצות, הצי ה-5 בים התיכון, אשר הורכב מספינות מהצי הצפוני וצי הים השחור, הפסיק להתקיים. מאז מתקיימים לעיתים ביקורים של אוניות וצוללות הצי הרוסי לים התיכון. מאז התפרקות ברית המועצות הפך בסיס טרטוס לחלק מצי הים השחור.
מאז, רוסיה ויתרה לסוריה על שלושה רבעים מחובה, (9.8 מיליארד דולר מתוך 13.4) שנצבר רובו ככולו כתוצאה ממכירת נשק בעידן הסובייטי אז הייתה רוסיה ספקית הנשק העיקרית של סוריה, רוסיה וסוריה קיימו דיונים על האפשרות שרוסיה תפתח מחדש את בסיס הצי שלה ואף תגדיל אותו, כך שרוסיה תוכל לחזק את הנוכחות שלה בים התיכון. עם התדרדרות יחסיה של רוסיה עם המערב, על רקע המלחמה בדרום אוסטיה בשנת 2008, וכוונת ארצות הברית להציב מערכות הגנה מפני טילים על אדמת פולין הסכים הנשיא אסד להפוך את בסיס הצי בטרטוס לנמל קבע של אוניות מלחמה רוסיות הנושאות טילים גרעיניים. מאז 2009, רוסיה החלה לשפץ את בסיס צי טרטוס כולל העמקת הנמל במטרה לאפשר לאוניות מלחמה גדולות יותר לעגון בו.
ביוני 2013, סגן שר החוץ הרוסי, מיכאיל בוגדנוב אמר כי בסיס הצי הרוסי בטרטוס פּוּנַה. בוגדנוב צוטט כאומר כי "נכון להיום, למשרד ההגנה הרוסי אין אף אדם המוצב בסוריה. לבסיס אין שום חשיבות צבאית אסטרטגית". עם זאת, ב-1 באוקטובר 2015, משרד הביטחון הרוסי אמר כי צי האוויר הרוסי בסוריה כולל למעלה מ-50 מטוסי קרב ומסוקים בתחנתם בטרטוס.
מלבד הצי בתדמור, רוסיה מחזיקה, מאז 2013, בבסיס אוויר גם בעיר תדמור (פלמירה). בנוסף, נמל לטקיה שבסוריה משמש גם את צי הים השחור הרוסי.
ביטוי נוסף לשיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות הוא נוכחותם של מומחים צבאיים רוסים בבסיסים שונים ברחבי המדינה. עדות לכך נמצאה בבסיס תל חארה שבקוניטרה בדרום סוריה, שנפל בידי כוחות האופוזיציה הסורית באוקטובר 2014, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ונמצאו בו מסמכים המעידים כי מדובר בבסיס מודיעין רוסי-סורי משותף.
מבחינת ישראל, שיתוף פעולה צבאי זה בין רוסיה לסוריה, ובמיוחד עסקאות הנשק בין הצדדים, גורם ללחץ בקרב גורמי הביטחון הישראלים. אלה טוענים כי הנשק אשר מוכרת רוסיה לסוריה - עושה את דרכו לידי חזבאללה ומשמש את הארגון במסגרת התנגשויות אלימות עם ישראל. (למשל, במלחמת לבנון השנייה, אז טילים אשר שימשו את חזבאללה היו רובם ככולם מתוצרת רוסיה). בינואר 2005 נוצר משבר ביחסי ישראל-רוסיה בעקבות פרסומים על מכירת טילי כתף מתקדמים לסוריה. חששה העיקרי של ישראל היה מפני זליגה של טילים אלה לידי חזבאללה. מלבד ישראל, גם הממשל האמריקאי הביע התנגדות נחרצת לעסקה ואף איים במרומז בהטלת סנקציות נגד סוריה אם העסקה אכן תתבצע. בביקור שערך נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בארץ מספר חודשים לאחר מכן הוא התייחס לעסקת הטילים הנרקמת והודיע כי מדובר בטילים קצרי טווח (4.5 ק"מ בלבד), ולכן אין בהם כדי לסכן את ביטחונה של ישראל. כן גילה כי הטיל וטו על הצעה של הצבא ומערכת הביטחון הרוסיים למכור מערכות כלי נשק וטילים מתקדמים למדינות במזרח התיכון, ובכלל זה לסוריה.
עד 2022, הוקמו כמה בסיסים רוסיים בסוריה, כמו בסיסים ששכנו ליד לטקיה.
יחסים כלכליים > מכירות נשק

לרוסיה אינטרסים כלכליים משמעותיים בסוריה. השקעותיה במדינה זו מוערכות בכ-19.4 מיליארד דולר בשנת 2009, לפי עיתון הטיימס במוסקבה, ושווי היצוא שלה לסוריה היה 1.1 מיליארד דולר בשנת 2010.
מכירות הנשק של ברית המועצות לסוריה בשנות ה-70 וה-80 היוו 90% מכלל יבוא הנשק הצבאי לסוריה, כך לפי שירות המחקר של הקונגרס האמריקאי בדו"ח שפורסם בשנת 2008. הדו"ח ציין כי סוריה רכשה ציוד צבאי סובייטי בשווי של כמה מיליארדים, כולל "OTR-21 טוצ'קה", מערכת לשיגור טילים בליסטיים קצרי-טווח (70 ק"מ).
לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991, סוריה מצאה את עצמה נטולת מקורות אספקה לנשק, אך המשיכה לחפש אותם דרך המדינות הגרורות הסובייטיות לשעבר. הקמת הפדרציה הרוסית בשנת 1992 הביאה עמה את חידוש היחסים בין סוריה והפטרון-ספק לשעבר, שבא לידי ביטוי מיוחד במחיקת כמעט 73% מהחוב של סוריה. על פי הדיווחים, 2.4% מסך היצוא של רוסיה מגיע ממכירות ביטחוניות.
בשנים 2000 - 2010, מכרה רוסיה לסוריה תחמושת בשווי של 1.5 מיליארד דולר, מה שהפך את סוריה ללקוחה השביעי בגודלה של התעשייה הצבאית הרוסית, על פי Dmitri Trenin בניו יורק טיימס.
בשנים 2011 - 2012 מומשו חוזים לעסקאות נשק עם סוריה בהיקף של 687 מיליון דולר, על פי המכון הבינלאומי לחקר השלום בסטוקהולם (SIPRI). [35]. בשנת 2011, הוערך פוטנציאל השוק הסורי בלמעלה מארבעה מיליארד דולר בחוזים פעילים עתידיים.
יחסים כלכליים > ענפי משק אחרים

נכון ל-2011, לחברות רוסיות נוכחות ניכרת בתחומים שונים בתעשייה הסורית, כמו תשתיות, אנרגיה ותיירות. פעילותה העיקרית של חברת הבניה הרוסית Stroitransgaz המספקת גז טבעי היא בסוריה. ב-2011 הסתכם שווי המעורבות של החברה בפרויקטים שונים במדינה ב-1.1 מיליארד דולר, והיא העסיקה צוות של 80 עובדים במדינה. ל-Stroitransgaz מפעל לעיבוד גז טבעי במרחק של 200 קילומטרים סמוך לעיר חומס, והיא מעורבת בסיוע טכני בבניתו של צינור הגז הערבי. "תתנפט" היא חברת האנרגיה הרוסית המשמעותית ביותר בסוריה. החברה החלה להיכנס לשוק הרוסי בשנת 2010 באמצעות מיזם משותף שעשתה עם חברת הנפט הלאומית הסורית להזרים נפט סורי, ובכוונתה להוציא 12 מיליון דולר על בארות גישוש סמוך לגבול העיראקי. חברות אחרות עם אינטרסים עסקיים גדולים בסוריה כוללות את יצרנית צינורות הפלדה TMK, מפיקת הגז, ITERA, ואת חברת התעופה הלאומית אירופלוט.
שגרירים > שגרירי הפדרציה הרוסית בסוריה

אלכסנדר זוטוב (25 בדצמבר 1991 – 13 בספטמבר 1994)
ויקטור יורייביץ' (13 בספטמבר 1994 – 31 באוגוסט 1999)
רוברט מרקריאן (31 באוגוסט 1994 – 10 בנובמבר 2006)
סרגיי קירפיצ'נקו (1 בדצמבר 2006 – 7 בספטמבר 2011)
אזמת רחמטוביץ' (7 בספטמבר 2011 – 22 בדצמבר 2014)
אלכסנדר קינשצ'ק (22 בדצמבר 2014 – 29 באוקטובר 2018)
אלכסנדר ולדימירוביץ' (29 באוקטובר 2018 – הווה)
ראו גם

יחסי החוץ של רוסיה
שירלי יובל-יאיר

| --- | --- |

 לידה:  21 ביוני 1968 (בת 56) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מקום מגורים:  הוד השרון 
 השכלה:  רימון בית ספר למוסיקה  אוניברסיטת תל אביב 
 מקצוע:  מוזיקאית, פסיכולוגית, סופרת ומחזאית
 shirley-yuval.com
 
שירלי יובל-יאיר (נולדה ב-21 ביוני 1968) היא פסיכולוגית, סופרת, מחזאית, ומוזיקאית ישראלית. בעלת הפודקאסט "להנות מהדרך" וכותבת טור מומחים באתר ynet, מרצה ומנחת סדנאות בנושאי פסיכולוגיה חיובית.
קורות חיים

יובל-יאיר נולדה בתל אביב וגדלה בגבעתיים. בצה"ל שירתה כזמרת בלהקת מפקדת חילות השדה. עם שחרורה החלה בקריירה מוזיקלית. במקביל ללימודי מוזיקה בבית הספר רימון, הופיעה כגיטריסטית וזמרת בהופעותיו של דני רובס "פנים ושמות" ו"בדרך אל האושר".
בשנת 1992 הוציאה יובל-יאיר תקליט סולו, "לחשוב כמו מצלמה", בהפקת הד ארצי. הלחנים והתמלילים של כל שירי התקליט נכתבו על ידה, והיא השתתפה גם בעיבודים, אותם יצרה יחד עם הרכב הג'אז "מינואט", בהפקה מוזיקלית של גרי אקשטיין. בעקבות התקליט הופיעה ברחבי הארץ עם להקת מינואט. כמו כן השתתפה בערבים מוזיקליים שונים. בשנת 1996 הופיעה בתפקיד הנשי הראשי במחזמר "בן המלך והעני" בהפקת פשנל.
במקביל לקריירה המוזיקלית ועם סיום לימודיה בבית הספר רימון, סיימה יובל-יאיר לימודי הוראה בבימוי תיאטרון בסמינר הקיבוצים, ותואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. היא עסקה בבימוי וכתיבה של מחזות מוזיקליים לילדים ("מותק", "פרה-פרה", דו רה מווווו, ו"מכונת הצחוק המופלאה").
לאורך השנים פרסמה יובל-יאיר שמונה ספרי ילדים, בהם סדרת ספרי הילדים "גיבורים אמיתיים" אותה כתבה יחד עם ד"ר טל בן שחר. הסדרה מתרגמת את הרעיונות המרכזיים של הפסיכולוגיה החיובית לעולמם של ילדים ומבוגרים. ספרי הסדרה היו לרבי מכר והשתתפו במצעד הספרים של משרד החינוך ("הלן ואני", "תומאס ואני", לודוויג ואני, "דיאן ואני").
בין השנים 1994 ל–2003, למדה יובל-יאיר פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וסיימה תואר שני בפסיכולוגיה קלינית. כותרת עבודת התזה שלה היא "תכונות השימור באישיותן של אמהות המיניקות הנקה ממושכת", והיא נכתבה בהדרכתן של ד"ר חנה גילאי גינור ופרופ' אריאלה פרידמן.
יובל-יאיר מתמקדת בעבודה גם בפסיכולוגיה חיובית, תחום העוסק בחקר האושר. כתבה טור מומחים בנושא ב-xnet ("אושר שימושי") ולימדה במסגרת ה"קתדרה", ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
יובל-יאיר היא בעלת הפודקאסט "להנות מהדרך", בו היא משוחחת עם מומחים שונים - על בריאות ורווחה נפשית ופיזית, על המחקרים העדכנים ועל טכניקות והרגלים שתורמים ליצירת חיים משמעותיים ומספקים.
את הפודקאסט מלווה גם טור שבועי שלה בערוץ הבריאות בynet בשם "ארגז כלים לחיים"
יובל-יאיר מנחה סדנאות בחברות וארגונים, שנועדו להטמיע רעיונות וכלים של הפסיכולוגיה החיובית לתוך סביבת העבודה.
מאז 2018 היא מופיעה במופע "למה לא עכשיו" - הרצאה מוזיקלית שיצרה, על המדע של האושר, המופע הועלה במסגרת "הבימה", ב"טוקהאוס" ובאולמות שונים ברחבי הארץ.
קורות חיים > חיים אישיים

הייתה במערכת יחסים עם דני רובס בזמן שהייתה זמרת הליווי שלו, ורובס נפרד מאשתו למענה.
יובל-יאיר נשואה ליפתח יאיר, בנו של האלוף במיל' יורם (יה־יה) יאיר, ולהם שלושה ילדים. הם מתגוררים בהוד השרון.
ספרים

2006 - "על החיתול ישבתי – רשמים אישים מגיל אפס עד שנה", הוצאת מטר - אסופת שירים קומיים המתארים את השנה הראשונה בחיי תינוקת, מזווית מבטה.
2010 - "דו רה מווווו - מעשה בפרה מוזיקלית" הוצאת כנרת, איורים: קרן מטקאלף מאי.
2012 - "הלן ואני", סיפורה של הלן קלר. סדרת "גיבורים אמיתיים", פסיכולוגיה חיובית לילדים. הוצאת כנרת. מאת שירלי יובל-יאיר ודר' טל בן שחר. איורים: איה גורדון נוי
2012 - "תומאס ואני", סיפורו של תומאס אדיסון. סדרת "גיבורים אמיתיים", פסיכולוגיה חיובית לילדים. הוצאת כנרת. מאת שירלי יובל-יאיר ודר' טל בן שחר. איורים: איה גורדון נוי
2013 - "הנץ על העץ", הוצאת כנרת, איורים: צחי פרבר
2014 - "לודוויג ואני", סיפורו של לודוויג ואן בטהובן. סדרת "גיבורים אמיתיים", פסיכולוגיה חיובית לילדים. הוצאת כנרת. מאת שירלי יובל-יאיר ודר' טל בן שחר. איורים: איה גורדון נוי
2014 - "דיאן ואני", סיפורה של דיאן פוסי. סדרת "גיבורים אמיתיים", פסיכולוגיה חיובית לילדים. הוצאת כנרת. מאת שירלי יובל-יאיר ודר' טל בן שחר. איורים: איה גורדון נוי
2019 - "חבילה עוברת" הוצאת כנרת זמורה- דביר.
מחזות

1997 - "פרה-פרה" - מחזמר לילדים בהפקת תיאטרון הקיבוץ, הועלה גם במסגרת התיאטרון לילדים ולנוער. בימוי: רותי בן דור, מוזיקה: אבנר קנר, בכיכובה של טלי אורן.
2007 - מותק" בבימויה של שירלי יובל-יאיר. בהפקת בית הספר לדרמה של סמינר הקיבוצים בשיתוף עם תיאטרון ה"מדיטק". מוזיקה: גלעד הישג.
2008 - "מכונת הצחוק המופלאה" – בבימויה של שירלי יובל-יאיר. הצגת ילדים אינטראקטיבית, בחלל של המשחקיה, ב"דיאדה", נמל תל אביב.
2010 - המחזמר "דו רה מוווו" בהפקת תיאטרון ה"מדיטק". בכורה בפתיחת פסטיבל ישראל. בימוי: משה קפטן, מוזיקה: טל בלכרוביץ.
עיתונות

"להנות מהדרך" - ארגז כלים לחיים - טור מומחים ב-ynet
"בייבי-פרויד" - טור מומחים ב־ynet
"אושר שימושי" – בלוג ב-xnet - על פסיכולוגיה חיובית בחיי היומיום.
מופעים והרצאות

"כשתגדלי-תביני" - שירלי יובל ושגית אמת. מופע תיאטרלי מוזיקלי על אשה בת זמננו ומגוון המשימות והתפקידים שלה.
"דו רה מווווו - מפגש מוווזיקלי-ספרותי" - שירלי יובל –יאיר מספרת ושרה על פרה מזמרת
"למה לא עכשיו" – הרצאה אמנותית על פסיכולוגיה חיובית – המדע של האושר, בשילוב קטעי נגינה ושירה.
הערות שוליים

↑  מס רישיון 27-89761
↑  האלבום המלא להאזנה, באתר של שירלי יובל-יאיר
↑  יובל אברמוביץ', מסתער מחדש על אהבת הקהל, באתר ישראל היום, 14 במרץ 2014
↑    יואב בירנברג, "אז הייתי מופיעה בקיסריה, זה היה הופך אותי ליותר מאושרת?", באתר "ידיעות אחרונות", 20 באפריל 2019
↑  יונתן בלום, על קו החוף, מוסך מסלול ידיעות אחרונות, 6 בינואר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007392919305171  GND: 1049505948  ISNI: 0000 0004 0280 9620  LCCN: n2019018913  VIAF: 298926262   WorldCat (עם VIAF): 298926262
איילת זורר

| --- | --- |

זורר על הסט של "האסונות של נינה", 2002
 לידה:  28 ביוני 1969 (בת 55) תל אביב-יפו, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 עיסוק:  משחק, דוגמנות
 מקום לימודים:  סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין  Actor's Workshop 
 בן זוג:  גלעד לונדובסקי
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לשנת 2003, פרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2006 ולשנת 2013
 פרופיל ב-IMDb
 
איילת זוּרר (נולדה ב-28 ביוני 1969) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית, בעלת קריירה בינלאומית. זוכת שני פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה וזוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר על משחקה בסרט "האסונות של נינה".
ביוגרפיה

זוּרר נולדה, גדלה והתחנכה בשיכון דן שבתל אביב והתגוררה בבגרותה במושב מכמורת. אביה, יהושע זורר, יליד הארץ, ובעברו פקיד במשרד השיכון. אימה, אביבה זורר, עלתה מצ'כוסלובקיה, והיא מורה לבישול. זורר היא הצעירה מבין שלוש אחיות. בנעוריה למדה תיאטרון במסגרת בית-ספרית בתיכון עירוני י"ד והשתתפה בלהקת צופי תל אביב.
לאחר שירותה בצה"ל בלהקת פיקוד צפון, החלה ללמוד משחק בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין. בתום לימודיה עברה לגור בניו יורק, ולמדה בה משחק גם ב-New Actors Workshop School.
חיים אישיים

זורר נשואה לגלעד לונדובסקי, מדריך גלישה שהכירה במהלך חופשה, ואם לבן. הם מתגוררים בלוס אנג'לס שבארצות הברית.
בשנת 2017 נטען בכתבה של "ידיעות אחרונות" כי זורר הייתה בין המפורסמים שהיו חברים בכת מייסודה של חוה גואז.
פילמוגרפיה חלקית > קולנוע

אהבנו את לורה (1991)
נקמתו של איציק פינקלשטיין (1993)
אהבה אסורה (1997)
לילה ללא לולה (2001)
כיכר החלומות (2001)
איש החשמל (2003)
האסונות של נינה (2004)
משהו מתוק (2004)
מינכן (2005)
רק כלבים רצים חופשי (2007)
רסיסים (2008)
שמונה צדדים לאמת (2008)
אדם בן כלב (2008)
הברקה (2009)
מלאכים ושדים (2009)
Hide Away (נקרא גם A Year in Mooring 2011)
עצם העניין (‏2012)
איש הפלדה (2013)
Last Knights‏ (2015)
הימים האחרונים במדבר (2015)
בן חור (2016)
מילדה (2017)
פילמוגרפיה חלקית > טלוויזיה

עניין של זמן (עונות 1–2, 1992–1994)
יציאת חירום (1995)
פלורנטין (1997–1999)
זינזאנה (1999)
שלווה (2002)
הבלוק (2002)
מכתוב (2004)
חדר מלחמה (2005)
בטיפול (2005)
גומרות הולכות (2006)
היילו 4: עלייתו של שחר חדש (2012)
שטיסל (עונה 1, 2013)
בני ערובה (2013)
דרדוויל (2015)
טרנספרנט (עונה 4 פרק 6, 2017)
מורשות (2019)
לאבד את אליס (2020)
את (עונה 3, 2021)
Moonhaven‏ (2022)
חולי אהבה (2024)
דרדוויל: נולד מחדש (2025)
בית דוד (2025)
הערות שוליים

↑  קרן בר לב, ‏"הקריירה שלי התחילה בצופים", באתר ‏מאקו‏, 12 באוגוסט 2013
↑  מרב יודילוביץ', "אל תפגעו בקולנוע הישראלי", באתר ynet, 9 ביולי 2009
↑  רוויטל מדר‏, לא בת 16 וטוב שכך: איילת זורר בקטלוג החורף של גולברי, באתר וואלה, 19 באוגוסט 2011
↑  אלה לוי-וינריב, ‏איילת זורר: גולברי "חתכו" אותי מקמפיין בטענה שהתכערתי, באתר גלובס, 1 בפברואר 2016
↑  זוהר שחר לוי, פשרה בין איילת זורר לגולברי: פיצוי של 150 אלף שקל, באתר כלכליסט, 16 במרץ 2016
↑  לירון סיני והסוכנויות, איילת זורר תגלם את אמו של סופרמן, באתר ynet, 26 בספטמבר 2011
↑  Robert Abele, The biblical 'Last Days in the Desert' finds Ewan McGregor playing both sinner and saint - Los Angeles Times, Los Angeles Times, ‏5 באפריל 2016
↑  גבי בר-חיים, תחקיר: הכת הסודית של המפורסמים נחשפת, באתר ynet, 25 בינואר 2017
| פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–2010 | ריטה זוהר (1990) • דפנה רכטר (1991) • ענת וקסמן (1992) • חגית דסברג (1993) • רונית אלקבץ (1994) • חנה אזולאי-הספרי (1995) • לוסי דובינצ'יק (1996) • אסתי זקהיים (1997) • דפנה רכטר (1998) • אוולין קפלון (1999) • טינקרבל (2000) • רונית אלקבץ (2001) • אורלי זילברשץ (2002) • איילת זורר (2003) • דאנה איבגי (2004) • סיגלית פוקס (2005) • אסי לוי (2006) • רונית אלקבץ (2007) • היאם עבאס (2008) • עירית קפלן (2009) • מיה דגן (2010) |  |
| 2011 ואילך | אוולין הגואל (2011) • הדס ירון (2012) • סיון לוי (2013) • דאנה איבגי (2014) • מורן רוזנבלט (2015) • נועה קולר (2016) • שאדן קנבורה (2017) • שרה אדלר (2018) • לירון בן-שלוש (2019) • אלונה איב (2020) • ג'ונא סולימאן (2021) • ריטה שוקרון (2022) • ריימונד אמסלם (2023) • ליה אללוף (2024) |  |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2005 - אורלי זילברשץ-בנאי ("לתפוס את השמיים") ריימונד אבקסיס ("חתה יסבח סבח") | פרס האקדמיה לטלוויזיה - השחקנית הטובה ביותר בדרמה בודדת, מיני סדרה, סרט טלוויזיה וסדרת דרמה  2006 - איילת זורר ("בטיפול") | הבא: 2007 - בר בלפר ("מישהו לרוץ איתו") |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2012 - דנה מודן | זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה - השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 2013 - איילת זורר ("בני ערובה") | הבא: 2014 - אלמה דישי ("איש חשוב מאוד") |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526229705171  BNE: XX1784957  BnF: cb161620257 (data)  GND: 139802347  ISNI: 0000 0000 7826 092X  LCCN: no99056475  NKC: xx0244467  SUDOC: 176993894  VIAF: 29167616   WorldCat (עם VIAF): 29167616 
טום הנקס ואיילת זורר על סט הצילומים של הסרט "מלאכים ושדים", 2008
מודק (מחוז)

| --- | --- |
חותם מודקחותם מודק

מלמעלה למטה, מימין לשמאל: עמק הנהר פיט, פסגת איגל, מעבר פנדנגו המשקיף על עמק סרפרייז
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  קליפורניה קליפורניה
 בירת המחוז:  אלטורס (אנ')
 העיר הגדולה:  אלטורס
 תאריך ייסוד:  17 בפברואר 1874
 על שם:  מודק 
 שטח:  10,890 קמ"ר
  ‑ שטח ואחוז מים:  740 קמ"ר 6.7%
  ‑ הנקודה הגבוהה:  3,016
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  8,700 (2020)
  ‑ צפיפות:  0.8 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  41°36′N 120°43′W﻿ / ﻿41.6°N 120.72°W﻿ / 41.6; -120.72 
 אזור זמן:  UTC -8
 אתר האינטרנט של המחוז
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מחוז מודק בין מחוזות קליפורניה    מיקום קליפורניה במפת ארצות הברית tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אגם גוס על הגבול עם מדינת אורגון
מחוז מודק (באנגלית: Modoc County ‏האזנהקובץ:En-us-modoc.ogg‏Ⓘ‏) הוא מחוז בצפון-מזרח מדינת קליפורניה בארצות הברית. המחוז מאוכלס בדלילות, ורק שני מחוזות אחרים בקליפורניה מכילים פחות תושבים. נכון למפקד האוכלוסין של 2020 היה גודל האוכלוסייה 8,700 תושבים, ירידה מ-9,686 תושבים שנמנו במפקד האוכלוסין של 2010. מושב המחוז והיישוב העירוני המאוגד היחיד הוא העיירה אלטורס (אנ'), והנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת איגל (Eagle Peak) בגובה 3,016 מטרים. המחוז גובל במדינות אורגון ונבדה.
חלק גדול ממחוז מודק הוא אדמה פדרלית. מספר סוכנויות פדרליות, לרבות שירות היערות של ארצות הברית, לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, הלשכה לענייני אינדיאנים ושירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, מעסיקות עובדים במחוז, והפעילות שלהן היא חלק משמעותי בכלכלה ובשירותים של האזור.
הסיסמאות הרשמיות של המחוז כוללות "המקום האחרון הטוב ביותר" ו"היכן שהמערב עדיין חי".
גאוגרפיה

על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחו הכולל של המחוז הוא 10,890 קילומטרים רבועים, מתוכם 10,150 קילומטרים רבועים הם יבשה ו-740 קילומטרים רבועים (6.8%) הם מים.
במחוז יש 0.8 נפשות לכל קילומטר רבוע, אחד מהמחוזות דלילי האוכלוסין ביותר בקליפורניה. זהו גם (כמעט) המחוז המלבני היחיד בקליפורניה; יש סטייה קלה סביב מקלט חיות הבר הלאומי של אגם טולי (אנ').
המחוז מגוון מאוד מבחינה גאוגרפית. הנוף בקצה הצפון-מערבי של המחוז נשלט על ידי הרמות של הר הגעש מדיסין לייק (אנ'), חרוט מגן הגדול ביותר בחוף המערבי של ארצות הברית. המונומנט הלאומי שכבות הלבה שוכן בחלקו בפינה הצפון-מערבית של המחוז. כמו כן, לאורך הקצה המערבי של המחוז מצוי "קילוח הלבה של הר הזכוכית" (Glass Mountain lava flow) המסיבי. הפינה הדרום-מערבית של המחוז היא מערכת אקולוגית ייחודית של עצים רחבי-עלים (אלונים) מבודדים והרים געשיים עם עמקי נהרות בין הרים.
המחצית הצפונית של המחוז היא רמת מודק (אנ'), שטח נרחב בגובה של 1.6 קילומטרים של קילוחי לבה, חרוטי אפר, מישורים של יערות ערער, יערות אורנים ואגמים עונתיים, ואגם גוס (אנ') האלקלי (אנ'). כמעט 4,000 קילומטרים רבועים מהיער הלאומי מודק (אנ') שוכנים על הרמה שבין הרי מדיסין לייק במערב לבין הרי וורנר (אנ') במזרח. ברמה משוטטים עדרים גדולים של איילים פרדיים שחורי-זנב, אייל הרי הרוקי (Cervus canadensis nelsoni), תת-מין של אייל קנדי ואנטילוקפרה אמריקנית. יש גם כמה עדרים של סוסי בר על הרמה. מקלט חיות הבר הלאומי קליר לייק (אנ') ומקלט חיות הציד המדינתי לונג בל (Long Bell State Game Refuge) ממוקמים גם הם על הרמה. אגן הניקוז של הנהר לוסט, שנשפך מאוחר יותר לנהר קלאמת, מנקז את חלקה הצפוני של הרמה, בעוד המים מאגני הניקוז הדרומיים נאספים במאגרים מקומיים או זורמים למאגר ביג סייג' (אנ') הגדול, השוכן במרכז המחוז, שמימיו זורמים בהמשך לנהר פיט.
מתחת לשפת הרמה נמצא העמק "ביג ואלי" (Big Valley) בפינה הדרום-מערבית הקיצונית של המחוז, ו"עמק המעיינות החמים" (Warm Springs Valley) הגדול שמהווה את קרקעית אגן הניקוז של נהר הפיט העובר דרך המחוז. היובלים המזלג הצפוני (north fork) והמזלג הדרומי (south fork) של נהר הפיט מתאחדים ממש דרומית לאלטורס. הנהר אוסף מאות נחלים קטנים אחרים כשהוא זורם דרומה לכיוון אגם שסטה (אנ'), שם הוא מצטרף לנהר סקרמנטו ומתנקז אל מפרץ סן פרנסיסקו.
הנוף של הקצה המזרחי של המחוז נשלט על ידי רכס הרי וורנר. מקורו של הנהר פיט ברכס הרים זה. מאות אגמים אלפיניים פזורים ברכס, כולם ניזונים מהפשרת שלג וממעיינות טבעיים. מזרחית לרכס וורנר נמצא עמק סרפרייז והקצה המערבי של האגן הגדול.
יש במחוז מודק מעיינות חמים ומערות לבה. ישנם כמה משאבי אנרגיה גאותרמית זמינים במחוז, אם כי כדאיותם הכלכלית משתנה מאוד.
מגוון גדול של צמחים נמצא במחוז מודק, מכיוון שהוא ממוקם בממלכת הצמחייה של קליפורניה (אנ'), ממלכת צמחייה של מגוון ביולוגי. עצים מקומיים רבים נמצאים במחוז כולל עצי אלון אורגון לבן (אנ'), אורן ג'פרי ואורן הזפת.
גאוגרפיה > מחוזות סמוכים

מחוז קלאמת, אורגון – צפון
מחוז לייק, אורגון – צפון
מחוז ואשו, נבדה – מזרח
מחוז לאסן – דרום
מחוז שסטה – דרום-מערב
מחוז סיסקיו – מערב
גאוגרפיה > אזורים מוגנים

מקלט חיות הבר הלאומי קליר לייק (אנ')
המונומנט הלאומי שכבות הלבה (חלקית)
היער הלאומי מודק (אנ') (חלקית)
היער הלאומי שסטה-טריניטי (חלקית)
מקלט חיות הבר הלאומי מודק (אנ') (חלקית)
מקלט חיות הבר הלאומי אגם טולי (אנ') (חלקית)
המונומנט הלאומי אגם טולי (חלקית)
דמוגרפיה > 2000

נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, התגוררו במחוז 9,449 נפשות ב-3,784 משקי בית ו-2,550 משפחות. צפיפות האוכלוסין הייתה אדם לכל קילומטר רבוע. היו 4,807 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 0.5 לכל קילומטר רבוע. ההרכב הגזעי של המחוז היה 85.9% לבנים, 0.7% שחורים או אפרו אמריקאים, 4.2% אינדיאנים אמריקאים, 0.6% אסייתים, 0.1% תושבי האיים של האוקיינוס השקט, 5.7% מגזעים אחרים ו-2.8% משני גזעים או יותר. 11.5% מהאוכלוסייה היו היספנים או לטינים מכל גזע.
הקבוצות האתניות הגדולות ביותר במחוז מודק כוללות: 15% אנגלים, 14% אירים ו-13% גרמנים, מתוכם 90.4% דיברו אנגלית ו-8.8% ספרדית כשפתם הראשונה.
היו 3,784 משקי בית, מתוכם ל-29.1% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 54.6% היו זוגות נשואים שחיו יחד, ל-8.8% הייתה בעלת בית ללא נוכחות בעל, ו-32.6% היו רווקים. 28.1% מכלל משקי הבית היו יחידים, ול-12.7% היה מישהו שחי לבדו בן 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.39 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.91.
במחוז הייתה תפרוסת הגילאים הבאה: 25.6% מתחת לגיל 18, 5.7% מ-18 ל-24, 23.3% מ-25 ל-44, 27.7% מ-45 ל-64, ו-17.6% שהיו בני 65 או מבוגרים יותר. הגיל החציוני היה 42 שנים. על כל 100 נקבות, היו 102.4 זכרים. על כל 100 נשים בנות 18 ומעלה, היו 98.7 גברים.
ההכנסה החציונית למשק בית במחוז הייתה 27,522 דולר, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 35,978 דולר. לגברים הייתה הכנסה חציונית של 30,538 דולר לעומת 23,438 דולר לנשים. ההכנסה לנפש במחוז הייתה 17,285 דולר. כ-16.4% מהמשפחות ו-21.5% מהאוכלוסייה חיו מתחת לקו העוני, כולל 29.7% מאלו מתחת לגיל 18 ו-8.6% מבני 65 ומעלה.
למחוז מודק יש את ההכנסה החציונית הנמוכה ביותר של משק בית מכל מחוז אחר בקליפורניה.
בשנת 2005, מחיר הבית החציוני הגיע לראשונה אי פעם ל-100,000 דולר, עלייה של 40% מאז 2000. חלק ניכר מכך ניתן לתלות בהגירה של תושבים מאזורים אחרים במדינה, אשר מוצאים את עסקאות הדיור אטרקטיביות. חלקם הם גמלאים שמכרו את בתיהם עבור רווחים גדולים בחלקים אחרים של המדינה, תוך שימוש בהכנסות כדי להתקיים, בעוד שאחרים הם עובדים מרוחקים. העלייה הפתאומית הזו במחירי הדיור הופכת לבלתי ניתנת להשגה עבור המקומיים, אשר מוצאים שאינם מסוגלים לרכוש בתים בהתחשב בהכנסה המוגבלת שלהם.