stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויני ג'ונסון
הערות שוליים

1 2 3  "המיקרוגל", באתר הפיסטונס, 5 בפברואר 2008
↑  סטטיסטיקות הקריירה של ג'ונסון, באתר basketball-reference.com
↑  ג'ונסון נבחר להיכל התהילה של ה-NJCAA, באתר wacotrib.com,‏ 30 בינואר 2015
↑  ממוצעי המכללות של ג'ונסון, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1979, באתר basketball-reference.com
↑  ג'ונסון נשלח בטרייד לדטרויט, באתר UPI,‏ 21 בנובמבר 1981
↑  תוצאות ההצבעות לפרסי עונת 1986/1987, באתר basketball-reference.com
↑  עונת 1988/1989 של הפיסטונס, באתר basketball-reference.com
↑  ג'ונסון חותם על חוזה בסן אנטוניו, באתר UPI,‏ 12 בדצמבר 1991
יצחק אלמליח

| --- | --- |

הרב יצחק אלמליח (האמצעי שעומד) בטקס השבעת הדיינים לבית הדין הרבני הגדול
 לידה:  20 בדצמבר 1949 (בן 74) כ"ט בכסלו תש"ט מרוקו
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  חרדים ספרדים
 תחומי עיסוק:  דיין בבית הדין הרבני הגדול
 רבותיו:  הרב שלום כהן
 
הרב יצחק אלמליח (נולד ב-20 בדצמבר 1949 במרוקו) הוא דיין חרדי-ישראלי, כיהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים. קודם לכן כיהן כדיין בבית הדין האזורי באשקלון וכאב בית דין בתל אביב.
ביוגרפיה

נולד במרוקו ולמד בבית ספר של אליאנס. בשנת 1962 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בדימונה.
למד ב"ישיבת כנסת יהודה" בסנהדריה. בין השנים תשכ"ה-תשל"א למד בישיבת פורת יוסף, ונחשב לתלמידו של ראש הישיבה הרב שלום כהן. בין השנים תשל"ב-תשל"ו למד ב"מדרשה הגבוהה לתורה" במכון הארי פישל ונסמך לרבנות בידי הרב יעקב פינק והרב שאר ישוב הכהן. בין השנים תשל"ו-תש"מ למד בכולל "שבט ומחוקק" אצל הרב זלמן נחמיה גולדברג. בין השנים תשמ"א-תשמ"ו למד בכולל הדיינות של מכון הארי פישל. שירת במילואים כרב צבאי.
החל משנת תשמ"ו שימש כראש כולל "אור בנימין" בשכונת הר נוף בירושלים. בשנת תשנ"ב התמנה לדיין בבית הדין האזורי באשקלון. בהמשך, התמנה לאב בית דין בתל אביב.
בשנת 2009 היה מעורב במהלך של בית הדין שבו ניתן גט לאשה הלוקה בפיגור שכלי, על ידי בעלה הלוקה אף הוא בפיגור, מבלי ידיעתם, על פי בקשת משפחתו של הבעל. לאחר המעשה, נרשמה הערה בתיקו האישי על ידי השופטת טובה שטרסברג כהן, שהייתה אז נציבת קבילות שופטים, ובה נאמר כי בית הדין פעל ב"הליך רמיה".
ביולי 2016 התמנה, בהמלצת הרב ציון בוארון ובתמיכת מפלגת ש"ס, לבית הדין הגדול. למינויו קמו התנגדויות מצד עמותת מבוי סתום, בשל ההערה שנרשמה בתיקו ובשל היותו "מצטיין במשיכת תיקים גם במקרים קשים", כהגדרתם. פרש מכהונתו בהגיעו לגיל הפרישה בשנת 2019.
מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
הוציא לאור את סדרת ספרי השו"ת "אמרי משפט".
הערות שוליים

↑  מועצת הרבנות הראשית - דיינים ובתי-דין רבנים. (חשון תש"ן-כסלו תש"ן), באתר ארכיון המדינה, עמ' 65
↑  יובל יועז, ‏אין דין ואין דיין, באתר גלובס, 14 במאי 2015
↑  ישראל אוחיון, חבר, חסיד, חובש ומחותן. תכירו את הדיינים החדשים, רדיו קול חי, ז' בתמוז תשע"ו
↑  יקי אדמקר‏, אמירות נגד חילונים ושחיתות: המינוי השנוי במחלוקת של הדיינים, באתר וואלה, 17 ביולי 2016
↑  nrg יהדות, הדיינים שספגו ביקורת - יקודמו בתפקידם?, באתר nrg‏, 19 בינואר 2014
קרינה בלתי מייננת

קרינה בלתי מייננת היא קרינה אלקטרומגנטית שאינה מסוגלת ליינן אטומים או מולקולות. זאת, משום שהיא יכולה למסור להם אנרגיה רק במנות שאינן גדולות מספיק על מנת להוציא מהם אלקטרונים.
שלא כמו קרינה מייננת, קרינה בלתי מייננת לא גורמת לנזקים בריאותיים, אם כי קרינה בלתי מייננת בעוצמה גבוהה יכולה לחמם עצמים ורקמות בהם היא עוברת. כך מחמם תנור מיקרוגל אוכל, באמצעות קרינה בעוצמה גבוהה של גלי מיקרו. למעשה, כך גם מנגל צולה בשר, באמצעות קרינת חום, שהיא אף אנרגטית יותר מקרינת מיקרוגל.
כמו קרינה מייננת, גם קרינה בלתי מייננת מעבירה אנרגיה לחומר שהיא פוגעת בו במנות שגודלן קבוע עבור סוג הקרינה. בעוד שב"קרינה מייננת" המנה שמועברת חזקה די הצורך להביא לשינוי בתכונותיו הכימיות של אטומים ומולקולות בהן היא פוגעת, ב"קרינה בלתי מייננת" אין זה כך. לכן רק מנות רבות של קרינה בלתי מייננת בפרק זמן קצר עשויות לחולל שינוי כימי – באמצעות העברת חום. זאת בניגוד לקרינה מייננת שבה כל מנה בודדה עשויה לחולל תהליך כימי.
ב"קרינה מייננת" אדם אינו יכול להעריך את מידת הסיכון ללא מכשיר מדידה. לעומת זאת ב"קרינה בלתי מייננת" תחושת החום מאפשרת ידיעה מיידית אם קיימת סכנה.
סוגים

קרינה אלקטרומגנטית מורכבת מפוטונים, שהם חלקיקי היסוד הנושאים אותה. אינטראקציה בין פוטון לחומר תלויה באנרגיה של פוטון, ולכן קרינה אלקטרומגנטית יכולה למסור אנרגיה לחומר רק במנות בדידות. אם אנרגיה זו גדולה מאנרגיית היינון של אטום או מולקולה, יכול הפוטון להיבלע ולשחרר אלקטרון קשור, שיהפוך לחלקיק חופשי. עקב שינוי זה משתנות התכונות הכימיות של האטום או המולקולה שאיבדו אלקטרון.
האנרגיה של פוטון עומדת ביחס ישר לתדירות הקרינה, או ביחס הפוך לאורך הגל שלה. כתוצאה מכך יכולת היינון של קרינה היא תכונה שתלויה רק בתדירות שלה (או באורך הגל שלה), וזאת בהנחה שהעוצמה מספיק חלשה כדי שניתן יהיה להזניח אפקטים לא ליניארים כמו Multiphoton ionization. לחומרים שונים יש אנרגיית יינון שונה, ולכן אותה קרינה, כלומר קרינה אלקטרומגנטית באותה התדירות, יכולה להיות מייננת עבור חומרים מסוימים ובלתי מייננת עבור חומרים אחרים. אולם, אם קרינה בתדירות כלשהי אינה מסוגלת ליינן חומר מסוים, כל קרינה בתדירות נמוכה יותר תהיה גם היא בלתי מייננת (עבור אותו חומר מסוים).
לרוב החומרים האורגניים, כמו אלה שמהם בנוי גוף האדם, הגבול בין קרינה מייננת לבין קרינה בלתי מייננת הוא בתחום העל-סגול. אור נראה, תת-אדום, גלי מיקרו וגלי רדיו נמצאים בתחום תדרי קרינה אלקטרומגנטית נמוכים יותר (ובסדר יורד) והם קרינה בלתי מייננת.
אינטראקציה עם חומר

כאשר קרינה בלתי מייננת פוגעת בחומר מבודד, חלק ממנה מוחזר, חלק ממנה מועבר וחלק ממנה נבלע. כמות הקרינה הנבלעת ואופי הבליעה תלויים בעוצמת הקרינה, בתדירות הקרינה ובתכונות החומר. הקרינה הנבלעת גורמת לרוטציה ולוויברציה של מולקולות ולהיווצרות פונונים, המתבטאים כחום שגורם לעליה בטמפרטורה של החומר. קרינה בתחום האור הנראה וסביבתו יכולה גם לגרום לעירור של אלקטרונים באטומים. בחומרים מוליכים, יכולה הקרינה לגרום להיווצרות זרם חשמלי דרך השראה אלקטרומגנטית.
פיקוח

בעקבות השימוש הרב בקרינה בלתי מייננת לתקשורת אלחוטית התעורר חשש מפני השפעות בריאותיות שליליות שלה על גוף האדם. בפרט בולט החשש מפני השפעות בריאותיות של קרינת טלפון סלולרי ושל קרינה בתדירות נמוכה מאוד, בה פועלים רשת החשמל ומכשירי חשמל ביתיים. קיים חשש מפני אור תת-אדום המשמש לתקשורת אלחוטית ולחימום.
עקב החשש מנזק בריאותי שעלולה לגרום קרינה בלתי מייננת, נחקק בישראל חוק הקרינה הבלתי מייננת, התשס"ו–2006, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2007. אף שלידתו של החוק קשורה בקרינה מהאנטנות הסלולריות, החוק חל על כל מקורות הקרינה הבלתי מייננת – רשת החשמל, אנטנות של שידורי רדיו וטלוויזיה, מתקני תקשורת מסוגים שונים וכיוצא בזה. מטרות החוק נקבעו בסעיף 1 שלו: "חוק זה מטרתו להגן על הציבור ועל הסביבה מפני השפעות של חשיפה לקרינה בלתי מייננת, ולהסדיר את העיסוק במקורות קרינה, הקמתם והפעלתם ובמתן שירות למדידת קרינה, בין השאר על ידי קביעת איסורים וחובות בהתאם לעקרון הזהירות המונעת".
הפיקוח הוא רק על חשיפה לקרינה בלתי מייננת המיוצרת על ידי האדם, ולא על קרינה דומה ממקורות טבעיים, באותם תחומי תדרים, שעוצמתה גדולה יותר מהמגבלות שנקבעו בחוק. כך, למשל, על מנת להפעיל מתקן הפולט קרינה בתחום התת-אדום בעוצמה של מעל 10 מיליואט לסמ"ר במרחק 5 ס"מ מהמקור, יש צורך ברישיון ובתשלום של אגרה, על אף שנורת להט רגילה ואף גוף האדם פולטים קרינת חום כזו באופן טבעי.
הספקטרום האלקטרומגנטי
סימן אזהרה מפני קרינה לא מייננת
הלטה

.
סימולציה של אופן פעולה אפשרי לטכנולוגיית הלטה פסיבית: אור מוחזר ונבלע על ידי האובייקט כך שהוא בלתי נראה כלפי הצופה
סימולציה של אופן פעולה אפשרי לטכנולוגיית הלטה אקטיבית: אור מוחזר מסביב לאובייקט כך שהוא בלתי נראה כלפי הצופה
הֲלָטָה (באנגלית: Cloaking) היא טכנולוגיית חמקנות מתקדמת המאפשרת לעצם להיות בלתי נראה לחלקים מן הספקטרום האלקטרומגנטי או לכולו.
רעיון זה הופיע בעיקר בתחום המדע הבדיוני במספר רב של סיפורים וסרטים כמו "הרואה ואינו נראה" של הרברט ג'ורג' ולס. הלטה נחשבה עד שנת 2001 כבלתי מדעית בעליל.
בשנת 1967 חקר הפיזיקאי האוקראיני פרופ' ויקטור ג. וסלגו (Victor Veselago) התנהגות של חומרים תאורטיים בעלי מקדם שבירה שלילי, וגילה כי חומרים אלה מסוגלים באופן תאורטי לעקם קרני אור ולהסתיר עצם באופן מוחלט. מכיוון שחומר בעל מקדם שבירה שלילי היה באותו זמן היפותטי לחלוטין, מחקר זה לא נמשך על ידי מדענים נוספים.
בשנת 2001 פורסם על ידי פרופ' סר ג'ון ב. פנדרי (John Pendry) מחקר ניסיוני המדגים בפעם הראשונה חומר בעל מקדם שבירה שלילי בחלק מהספקטרום. חומרים אלו נקראים "מטא-חומרים". מקדם השבירה הוא התגובה של החומר לגל האלקטרומגנטי, והוא מוגדר כשורש של המכפלה של שני איברים: התגובה החשמלית של החומר (הסוספטיביליות החשמלית) והתגובה המגנטית של החומר (הסוספטיביליות המגנטית). כדי ליצור מקדם שבירה שלילי הן התגובה החשמלית והן המגנטית צריכות להיות בעלות ערך שלילי.[דרושה הבהרה] תגובה שלילית היא תגובה הפוכה, לדוגמה: כאשר השדה פועל באופן שבדרך כלל מרים את האלקטרונים, הם צריכים לרדת. מצב כזה יכול להיווצר רק כאשר ישנה תהודה לחומר, והתדר של השדה המעורר הוא מעט יותר גבוה מתדר התהודה. פנדרי יצר חומר שלו גם תהודה מגנטית וגם תהודה חשמלית באותו תדר על ידי בניית העצם מהרבה טבעות חתוכות מתכתיות. כל אחת מטבעות אלה הייתה הרבה יותר קטנה מאורך הגל הנדון, כך שהשדה האלקטרומגנטי הושפע רק מהממוצע של הטבעות.
בניסוי השתמשו בגלי מיקרו (אורך גל של סנטימטרים בודדים) ומדדו את ההשפעה של גליל מתכתי על גלי המיקרוגל, בתחילה כשהוא לא מוקף חומר בעל מקדם שבירה שלילי, ולאחר מכן כשהוא מוקף חומר כזה. התוצאות הראו בבירור כי כאשר יש חומר בעל מקדם שבירה שלילי סביב הגליל, ההשפעה על גלי המיקרוגל יורדת והגליל מוסתר אך לא לגמרי.
הסיבה שלא הצליחו להגיע להסתרה מלאה היא שהטבעות הן מוליכות, וכאשר עובר דרכן גל אלקטרומגנטי, נוצרים זרמים ואיבוד של אנרגיה.
המונח שאישרה האקדמיה ללשון העברית למושג זה, הֲלָטָה, היה הצעתו של דני גונן בעקבות ביטויים בתנ״ך כגון "הִנֵּה הִיא [חֶרֶב גׇּלְיָת] לוּטָה בַשִּׂמְלָה"(מ"ג שמואל א כא י).
הערות שוליים

1 2  דני גונן והמונח הֲלָטָה, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏2 בינואר 2023
עומר אל-בשיר

עומר חסן אחמד אל-בשיר (בערבית: عمر حسن أحمد البشير; נולד ב-1 בינואר 1944) הוא נשיא סודאן לשעבר, אשר בפועל שלט בה כדיקטטור במשך כ-30 שנה עד להדחתו מהשלטון באפריל 2019.
בשנת 1989 הוביל אל-בשיר בתפקידו כקולונל, הפיכה צבאית נגד ראש הממשלה א-סאדק אל-מהדי, אשר נבחר בבחירות דמוקרטיות. אל-בשיר הפך לנשיא, ראש הממשלה, ומפקד הכוחות המזוינים. לאחר עלייתו לשלטון הנהיג בסודאן משטר צבאי, החיל את חוקי השריעה בצפון סודן, פיזר את האספה הלאומית, אסר על קיום מפלגות ואיגודים מקצועיים, חיסל את המערכת המשפטית, ואסר על עיתונות חופשית. בשנת 1996 נערכו בסודאן בחירות לנשיאות, שבהן זכה אל-בשיר.
ב-14 ביולי 2008 הוגשה נגד אל-בשיר תביעה רשמית בבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג על רצח עם, שלפי כתב האישום המשיך להתבצע עד זמן הגשת כתב האישום בחבל דארפור. בעקבות הפעילות הנמשכת בדארפור ביקש לואיס מורנו אוקמפו, התובע הראשי של בית הדין הבין-לאומי, להוציא צו מעצר בין-לאומי נגד אל-בשיר.
ב-11 באפריל 2019 הודח אל-בשיר מתפקידו כנשיא סודאן, לאחר כ-30 שנה בתפקיד, והושם במעצר בית. ב-19 באוגוסט 2019 נפתח משפטו.
ב-14 בדצמבר 2019 הורשע אל-בשיר בשחיתות ובאחזקה בלתי חוקית של מטבע חוץ ונידון לשנתיים מאסר.
ביוגרפיה

אל-בשיר נולד בצפון סודאן בעיר הוש ואד באנקה (Hosh Bannaga) למשפחת איכרים סונים. מאוחר יותר עברה משפחתו לח'רטום, שם קיבל השכלה תיכונית וב- 1960 התגייס לצבא סודן. הוא התאמן במלזיה ובמצרים, למד באקדמיה הצבאית במצרים, ושירת בצבא מצרים במלחמת יום כיפור בשנת 1973.[דרוש מקור] לאחר המלחמה חזר למולדתו. עם שובו לסודאן, מונה להוביל את המבצעים בדרום סודאן, שמטרתם הייתה לחסל את הארגון צבא השחרור העממי הסודאני (SPLA), צבא גרילה. באמצע שנות ה-80 הוא נטל חלק מרכזי במערכה של צבא סודאן נגד המורדים בדרום המדינה. בשנת 2000 ניסה הנשיא המודח נומיירי להתמודד בבחירות לנשיאות מול אל-בשיר, אך כשל.
ביוגרפיה > עלייתו לשלטון > רקע

בשנת 1969 שלט בסודאן הקולונל ג'עפר נומיירי, שהשתייך לזרם הקומוניסטי. בשנת 1971 התפרקה הברית בין הקומוניסטים לא-נומיירי בעקבות ניסיון הפיכה. במסגרת תוכניתו בדבר מדיניות הפיוס הלאומית הותרו פעילות של מפלגות שיצאו מחוץ לחוק בעבר, גובשה מדיניות חוץ מתירנית יותר, שוחררו אסירים פוליטיים, ושבו מהגולה א-סאדק אל-מהדי וחסן א-תוראבי. מדיניות זו חיזקה את מעמדו של א-נומיירי והחלישה את האופוזיציה, אך באופן זמני בלבד.
בין השנים 1972 ל-1983 עבר נומיירי תהליך התאסלמות שהשפיעה על מדיניותו, ובשנת 1983 הכריז על חוקי ספטמבר, שמשמעם החלת חוקי השריעה במדינה, הכרזה שהובילה באופן ישיר לפרוץ מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה. בעת שהותו של נומיירי בארצות הברית במטרה לגייס סיוע כלכלי לסודאן, הדיח הגנרל עבד א-רחמן סוואר א-דהב את נומיירי והכריז על הקמת מועצת מעבר צבאית עד להכרעה בבחירות דמוקרטיות. בשנת 1986 התקיימו בחירות דמוקרטיות בסודאן, ומפלגת האומה ובראשה א-סאדק אל-מהדי עלו לשלטון.
ב-30 ביוני 1989 התבצעה הפיכה על ידי כת צבאית שבראשה עומר אל-בשיר. במסגרת ההפיכה הודח משלטונו א-סאדק אל-מהדי. הפיכה זו התבצעה ללא שפיכות דמים, ועומר אל-בשיר תפס את השלטון. עם עלייתו לשלטון נקט מספר צעדים לביסוס שלטונו. צעדים אלו כללו מאסרים של פוליטיקאים רבים מכל הקשת הפוליטית בסודאן, כולל ההנהגה המדינית של הנשיא הקודם, כמו כן נאסר גם חסן א-תוראבי, שעמד בראש החזית האסלאמית הלאומית (NIF). צעד נוסף לביסוס משטרו היה פיזור כל מוסדות השלטון הקיימים ואיסור כל פעילות פוליטית בקרב איגודים מקצועיים ומפלגות, כולם הוצאו אל מחוץ לחוק וחיל את חוקי השריעה בצפון סודן.
ביוגרפיה > עלייתו לשלטון > ימיו הראשונים בשלטון

ב-9 ביולי 1989 הוקמה הממשלה החדשה בסודאן בראשות עומר אל-בשיר. בשיר הקים גם את "מועצת פיקוד המהפכה להצלה לאומית", ועמד בראשה. המועצה הורכבה מכ-15 קציני צבא. בשיר החזיק גם בתיק ההגנה במדינה וכיהן בתפקיד ראש המטה הכללי. עם הקמת השלטון החדש לא נראה כי בשיר ואנשיו היו מזוהים עם קבוצות פוליטיות או שבטיות כלשהן. למעשה מועצת המהפכה היא זו ששלטה במדינה והייתה בעלת הסמכות החוקתית בעוד הממשלה עצמה הייתה זו המוציאה לפועל את מדיניות מועצת המהפכה.
בימיו הראשונים נהנה בשיר מתמיכתו של הצבא ורוב האוכלוסייה שרובם חשו אכזבה משלטונו של הנשיא לשעבר א-סאדק אל-מהדי. ככל שעבר הזמן הבין אל-בשיר שכוחו של המשטר החדש אינו חזק מספיק על מנת לפתור את הבעיות הכלכליות החברתיות של המדינה שעוד העיקו מימי המשטר הקודם ולכן הוא החליט לפנות אל התנועה האיסלמית כדי לבסס את משטרו החדש. אז לראשונה פנה בשיר אל ראש התנועה חסן א-תוראבי שבאותה העת השתחרר מכלאו והוא החליט לשתף עמו פעולה.
ביוגרפיה > עלייתו לשלטון > יחסו לחסן א-תוראבי

חסן א-תוראבי, ראש החזית האיסלאמית הלאומית חבר לשלטונו הצבאי של אל-בשיר. הוא אומנם לא לקח שום תפקיד פורמלי במשטר אבל בהשפעתו הכריז בשיר כי סודאן היא רפובליקה אסלאמית הפועלת על פי החוק האסלאמי. כפועל יוצא, מכך התחילו אנשי החזית האסלאמית הלאומית לתפוס בהדרגה את רוב עמדות הכוח הפוליטיות והשלטוניות במדינה. החזית הפכה לתנועה הפוליטית החזקה ביותר בסודאן וזאת על אף חוק איסור פעילות מפלגתית במדינה שעליה הכריז אל-בשיר בימים הראשונים לשלטונו.
במסגרת מאבקים פנימיים התפצלה מפלגת החזית האיסלמית הלאומית לשתי מפלגות: האחת מפלגת השלטון – הקונגרס הלאומי (National Congress). והשנייה מפלגתו של חסן א-תוראבי – הקוגרס הלאומי העממי (Popular National Congress). בהמשך אוחדו המפלגות למפלגה אחת בשם – "הקונגרס הלאומי", כאשר אל-בשיר הוכרז כיו"ר המפלגה וחסן א-תוראבי כמזכ"ל המפלגה.
בשנת 1999 החלו להתפתח מאבקי כוח בין שני המנהיגים בשל חשדו של אל-בשיר כי תוראבי חותר תחתיו. בשיר נקט מספר צעדים שנועדו להגביל את תוראבי. במאי 2000 הודיע אל-בשיר כי תפקידו של תוראבי כמזכ"ל הקונגרס הלאומי מבוטל. צעדיו של אל-בשיר החמירו ואף גרמו למעצרו של תוראבי וארבעה מאנשיו בפברואר 2001. במאי באותה השנה, הוחזר תוראבי למעצר בית. בינואר 2002, בעקבות מגעים לא-ישירים בין האישים, נפתרה זמנית המחלוקת ביניהם, ואל-בשיר ביטל את ההאשמות בדבר חתירה תחתיו.
ביוגרפיה > עלייתו לשלטון > סכסוכים פנימיים

עם תחילת שלטונו של בשיר החלה מחאת המונים נגד הצעדים הכלכליים והחברתיים שנקט. בשיר נהג ביד קשה לדיכוי המרי ואזרחים נהרגו.
בשנת 1990, בעקבות המלחמה בדרום, חברו גורמים מורדים בצפון ובדרום להפלת משטרו של בשיר, גם בקרב כוחות הצבא גילו התנגדות לשלטונו. חלק מהניסיון להפיל את המשטר, הוקמו יחידות צבאיות בעלות אופי של מיליציות, בהן "צבא ההגנה של העם". כוחות אלה שולבו בצבא ובמשטר. חוגים של אנשי צבא בדימוס שנפגעו מפעילותו של אל-בשיר ואף אנשי צבא פעילים, היו בעלי מוטיבציה גבוהה לשינוי המפה הפוליטית. בגלל יכולתם הגבוהה להשגת כלי נשק וציוד לוגיסטי נעשה ניסיון להפלת השלטון בביצוע הפיכה. ניסיון זה כשל, ועשרות קצינים הוצאו להורג או נאסרו.
הרפורמה הדתית שהנהיג אל-בשיר, האיסור על פעילות פוליטית במדינה, ההרעה בזכויות התושבים, הרעב ששרר באזורים מסוימים במדינה ומלחמת אזרחים ממושכת – כל אלה גרמו לדיכוי האוכלוסייה ועלייתם של כוחות האופוזיציה נגד המשטר של בשיר. בשנת 1991 נעשה ניסיון נוסף להפיכה. כל ניסיונות אלו סוכלו ועשרות אנשי צבא נאסרו.
מדיניות חוץ בזמן שלטונו > יחסי חוץ עם איראן

לאחר ייצוב משטרו של בשיר והתחזקות מפלגת החזית האסלאמית העממית בסודאן בשנת 1990, החלו יחסים דיפלומטים בדרג של שגרירויות עם איראן. במסגרת היחסים ננקטו צעדים מדיניים וכלכליים. הממשל האיראני דאג למנף פעילות הסברתית דתית חינוכית שבמסגרתה הוקמו מוסדות חינוך, נערכו חילופי סטודנטים מרחבי אפריקה ומלגות.
כמו כן, איאן נתנה סיוע צבאי, שירותי אימון וייעוץ ואף השתתפות פעילה בלחימה בדרום. אם כי ממשלת סודאן הכחישה בתוקף את המעורבות האיראנית בלחימה בסודאן. אין לכך הוכחות והמקורות הם עיתונאים בלבד.
מדיניות חוץ בזמן שלטונו > יחסי חוץ עם מצרים

מצרים הייתה המדינה הראשונה שהכירה במשטר החדש של בשיר. הנשיא חוסני מובארכ היה השליט הראשון שביקר בסודאן עם תום ההפיכה הצבאית של בשיר.
בשנת ,1992 בעקבות גל פיגועי טרור במצרים, האשים הממשל בקהיר את השלטונות האיראנים והסודאנים במתן חסות לארגונים ופעילות טרור ומשטחה את תוך תחומי מצריים.
בשנת 1995, עלתה המתיחות בין המדינות בעקבות ניסיון התנקשות בשיירת המכוניות של הנשיא מובארכ בעת שהגיע לביקור באדיס אבבה. מובארכ האשים את עומר אל-בשיר וחסן א-תוראבי בניסיון ההתנקשות. במצרים החלו ניסיונות לפעלת לחץ על המשטר הסודאני, הלחץ התבטא בלחץ דיפלומטי ולחץ צבאי. ממשלת סודאן הכחישה את ההאשמות.
מדיניות חוץ בזמן שלטונו > יחסי חוץ עם ארצות הברית

מעורבותה של ארצות הברית בסודאן כללה מספר יוזמות, בין היתר יוזמתו של ג'ימי קרטר, לחידוש המגעים בין הדרום לצפון בפסגת השלום ניירובי שבקניה ב-1989, לפני עלייתו של בשיר לשלטון. עם נפילתו של הגוש הקומוניסטי הרבו מדינות המערב בהתעניינות ביבשת השחורה ואחת החששות של ארצות הברית הייתה לגבי התחזקותו של המשטר האסלאמי בסודאן, הם חששו מפגיעה של משטר זה במדינות המזרח התיכון, עם זאת היא חידשה את מעורבותה בסכסוך הסודאני ב-1993 אך לא הצליחה להשיג דבר. דבר נוסף שהעיב על היחסים בין שתי המדינות היה תמיכתה של סודאן בסדאם חוסיין במלחמת המפרץ הראשונה.
בשנת 1998 התרחשו פיגועי התאבדות בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה, ארצות הברית מצאה את ארגון אל-קאעידה כאשם בביצוע פיגועים אילו ובתגובה לכך יירטה מחנות אימונים ומתקנים של בן לאדן באפגניסטן ובמפעל ב"א-שיפא" סמוך לעיר ח'רטום. לטענת הממשל הסודאני, מפעל זה היה מפעל לייצור תרופות ולא שימש לייצור חומרי לחימה כימיים כפי שטענו האמריקאים. לטענת ארצות הברית, יירוט המפעל נעשה לאחר שנמצאו הוכחות מודיעיניות להימצאות חומרים לייצור לגז עצבים ולשיתוף פעולה בין ראשי המפעל לבן לאדן ולנוכחות צבא במפעל. בנוסף, טענו האמריקאים כי בן לאדן קיים תשתית ענפה של חברות סודאניות וזאת על מנת ליצור שיתוף פעולה צבאי בין עיראק לסודאן.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר החליט אל-בשיר לשנות את מדיניותה של סודאן ולהתייצב לצד המערב וארצות הברית במלחמה בטרור. אחת הסיבות העיקריות לשינוי במדיניות הייתה רצונו לבטל את הסנקציות שהטיל האו"ם על סודאן בשנת 1993 בשל היותה מדינה תומכת טרור. שינוי המדינות הביא להתפייסות עם ארצות הברית וסודאן אף תרמה במידע מודיעיני ועצירת גורמי טרור.
היחסים בין ארצות הברית וסודאן נותרו מתוחים עד הדחתו, וארצות הברית תובעת את העמדתו לדין של עומר אל-בשיר באשמת רצח עם. לאחר הדחתו ועלייתו של עבד אל-פתאח אל-בורהאן, החלה התקרבות בין המדינות.
מדיניות חוץ בזמן שלטונו > יחסי חוץ עם ישראל

במאי 1998 הגיע לביקור בסודאן השייח אחמד יאסין, ראש ארגון החמאס, על מנת לגייס תמיכה במאבקו נגד ישראל. בפגישה עם השייח הצהיר עומר אל-בשיר על תמיכתו במאבק נגד ישראל ובעקבות הפגישה החליטה ממשלת סודאן לאפשר לארגון לפתוח משרדים על אדמת סודאן כתרומה למאבק.
בינואר ופברואר 2009 הגיעו דיווחים על כך שמטוסי חיל האוויר הישראלי תקפו שיירות משאיות בסודאן, משרד החוץ ומשרד ההגנה הסודאני האשימו את ישראל בתקיפה. בתקיפה נהרגו קרוב ל-119 איש על פי הדיווחים של כלי התקשורת והממשל בסודאן. בשיר האשים את ישראל במעורבותה במלחמת האזרחים ובחבל דרפור.
לאחר תקיפת מפעל התחמושת "ירמוך" בסודאן ב-23 באוקטובר 2012, אמר עומר אל-בשיר כי הפעולה היא "תגובה היסטרית של ישראל לשינויים באזור". בסוף 2018 ובתחילת 2019 דווח על דיונים על אפשרות של נרמול היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לסודאן.
מדיניות חוץ בזמן שלטונו > יחסי חוץ עם סין

שטחה של סודאן מצבורי נפט גדולים. בתחילת 1996 נוצרו קשרים כלכליים בין החברה הסינית China National Petroleum Corp המנוהלת על ידי הממשלה הסינית ובבעלותה, למשרד האנרגיה הסודאני על מנת לבנות את בית הזיקוק הגדול במדינה. מאז, סודאן היא ספקית הנפט הגדולה ביותר של סין ואילו סין היא ספקית הנשק העיקרית של סודאן. במקרה של סודאן, שותפות זו היא רווחית: כאשר ארצות הברית האשימה את ממשלת סודאן ברצח העם בדרפור, אי שמירה על זכויות אדם ונשילת אדמות של אזרחים שבשטחן יש נפט, סין העניקה לסודאן תמיכה דיפלומטית ואיימה בהטלת וטו בעת ההצבעה במועצת הביטחון של האו"ם.
מדיניות חוץ בזמן שלטונו > יחסי חוץ עם גורמי טרור

סודאן היוותה "חממה" לתנועות קיצוניות אסלאמיות ביניהן אל-קאעידה ומנהיגה אוסאמה בן לאדן. בשנת 1991 לנוכח התגברות המתיחות בין ערב הסעודית לבן לאדן וארגונו, הוא העתיק את ביתו לח'רטום. בן לאדן שהה בסודאן הן 1991–1993, באותן שנים החל להקים מערך כלכלי נרחב בסודאן שכלל בין היתר חברות סחר בין-לאומיות, חברות חקלאיות, בנייה וכו'. במקביל באותן שנים התגבש צביונה האיסלמי של סודאן. הממשל בסודאן הרבה לבצע עסקאות וחוזים עם בן לאדן בעקבות דעותיו ורעיונותיו איתם הזדהה הממשל. לממשלה הסודאנית היו קשיים בתשלומי החוזים והפרויקטים שחתמו עליהם עם בן לאדן והוא נאלץ לספוג הפסדים רבים. לגבי מידת מעורבותו של בן לאדן באותן שנים הדעות חלוקות – ממשלת סודאן טוענת מחד כי בן לאדן לא עסק בטרור בזמן שהותו בסודאן ומאידך גורמים שונים בארגון אל-קאעידה טוענים כי ההפך הוא הנכון. בשנת 1996 בעקבות לחץ אמריקאי, מצרי וסעודי על הממשלה, נאלץ בן לאדן לעזוב את סודאן ולהגר לאפגניסטן. בעקבות הגירוש נגרמו לבן לאדן הפסדים כלכליים גדולים.
מדיניות חוץ בזמן שלטונו > הסכסוך בין הצפון לדרום בזמן שלטונו > שורשי הסכסוך והצעדים בהם נקט אל-בשיר לגבי הסכסוך

מבחינה אתנית ותרבותית מתחלקת סודאן לשני חלקים: הצפון הערבי, והדרום, האפריקאי-נוצרי-פגני. לאחר הכרזת העצמאות על סודאן בשנת 1956 התגלו הבדלים מהותיים בין הצפון לדרום שהובילו למאבקי כוח עם המחוזות הדרומיים שתבעו אוטונומיה והענקת חופש פוליטי ודתי לתושביו. בתקופת שלטונו אישר בשיר לחסן א-תוראבי להקים מיליציה בשם כוחות ההגנה העממיים (PDF) שנועדה לפעול בשיתוף עם הצבא לדיכוי הדרום. מיליציה זו התבססה בעיקר על מתנדבים מוסלמים מהצפון. ב-1979 החלו חוקי ספטמבר (השריעה) על ידי ג'עפר א-נומיירי, בתגובה לצעדים אלו החליט הקולונל ג'ון גראנג להקים את צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA) צבא זה אסף מפקדים וחיילים בני הדרום ששירתו בצבא סודאן ונלחמו בממשל הסודאני. בתחילת שנות ה-90 המשטר בסודאן החל בתהליך של קבלת האסלאם הקיצוני שגרמה להחרפת העימות ומשבר חריף בין הצפון לדרום. באביב 1993 פתחו כוחות הממשלה במתקפה כוללת בדרום והושגו הישגים שאילצו את המורדים מתנועת ה-SPLA בדרום להגיע לשיחות שלום. בסופן של השיחות לא הצליחו הצדדים להגיע להסכם קבע ואף לא להגיע להסכם על הפסקת אש.
בינואר 1994 התחדשה המתקפה של כוחות הממשלה נגד המורדים ובחודש יולי באותה שנה הצליחו כוחות הממשלה לכבוש ערי מחוז שהיו בשליטת המורדים. בעקבות מרידה בשורות הצבא בזמן הלחימה בדרום, שדוכאה על ידי כוחות צבא הנאמנים לממשלה, הנחה עומר אל-בשיר את מושלי המחוזות להגדיל את היקף הציוד והכוחות במחוזותיהם לכוחות ההגנה העממיים.
במרץ 1995 ביקר בסודאן נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ימי קרטר ולחץ על הצדדים להגיע להסכם על הפסקת אש ואלה נענו לו להפסקת אש של חודשיים. ביוני באותה שנה נעשה ניסיון התנקשות בנשיא מצרים באתיופיה, מה שהגביר את הלחץ על משטרו של אל-בשיר ואת הסיוע של ממשלות אתיופיה וקניה, כמו גם גורמים אחרים בעולם המערבי למורדים בדרום.
בשנת 2002 הושג הסכם הפסקת אש ופתיחת שיחות שלום בין הצדדים בעקבות חששו של אל-בשיר כי סודאן תהפוך ליעד של מתקפה אמריקנית למיגור הטרור. ביולי באותה שנה נפתח המשא ומתן בתיווך אמריקני ובנובמבר 2002 הסכימו הצדדים להאריך את הסכם הפסקת האש עד למרץ 2003. בינואר 2003 נשא אל-בשיר נאום בו אמר כי סודאן מעוניינת בשלום כולל וחלוקה צודקת בין שני הצדדים.
ב-8 בינואר 2004, חתמו ממשלת סודאן וכוחות המורדים בדרום על חלוקת המשאבים במדינה כחלק ממשא ומתן מתמשך להסכם שלום, עליו חתמו הצדדים בינואר 2005.
ביולי 2005, נהרג מנהיג המורדים וסגנו של אל-בשיר ג'ון גראנג בתאונת מסוק, לאחר שחזר ממפגש עם נשיא אוגנדה. הממשלה הכריזה על 3 ימי אבל ודיווחה כי התאונה נגרמה ככל הנראה בשל תנאי ראות לקויים. גראנג נהרג שלושה שבועות בלבד לאחר שהושבע לתפקיד סגן הנשיא.
מדיניות חוץ בזמן שלטונו > הסכסוך בין הצפון לדרום בזמן שלטונו > משאל העם

בינואר 2005, הוכרז הסכם שלום בין מפלגת הקונגרס הלאומי בראשותו של אל-בשיר ובין התנועה העממית לשחרור סודאן (SPLM) המייצגת את הדרום. במסגרת אותו הסכם שלום הוחלט כי בתוך 6 שנים יתקיים משאל עם בו אזרחי סודאן יצטרכו להתמודד עם השאלה: האם לאחד את הצפון עם הדרום. דחיית ההצעה מהווה הכרה ברצונה של דרום סודאן להקמה של מדינה ריבונית. משאל העם התקיים ב-9 בינואר 2011, ובעקבותיו הוקמה דרום סודאן ב-9 ביולי 2011.