stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דן וולמן
הערות שוליים

1 2  איתן לשם, עכבר העיר, אופיר 2016: הזוכות הגדולות הן הנשים, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2016
↑  אורי קליין, הבמאי העצמאי הכי חשוב בישראל, באתר הארץ, 27 בנובמבר 2008
↑  לא "אופרות סבון", דבר, 15 באפריל 1977
↑  כולם רוצים ללמוד  ב״בית צבי", חדשות, 10 ביולי 1985
↑  אורי קליין, קולנוע על תנאי, דבר, 5 בדצמבר 1980
↑  ניר בכר, הצגת הקולנוע הראשונה - לבית־הספר החדש לקולנוע יש כבר בית, מורים, קפטריה ותוכנית הוראה. נותרו עדיין כרטיסים בודדים לשנת הלימודים הבאה, כל העיר, 4 באוגוסט 1989
↑  מאיר שניצר, קמיקזה, חדשות, 10 במרץ 1988
↑  שחקנית ישראלית בת 78 מועמדת לפרס בקאן, מעריב, 8 במאי 1970
↑  חווה נובק, סרטים ישראליים בפסטיבל ברלין, דבר, 2 ביולי 1970
↑  המבקרים האיטלקים על"פלוך", מעריב, 7 בספטמבר 1972
↑  שר החינוך העניק פרסי "כנור דוד", דבר, 17 בדצמבר 1975
↑  הסוד של מיכל בת־אדם, דבר, 13 באפריל 1981
↑  רחל נאמן, מחוץ לגדר, כותרת ראשית, 20 ביוני 1984
↑  רחל נאמן, סוף סוף: פסטיבל סרטים, כותרת ראשית, 4 באפריל 1984
↑  "חוזה אהבה" - מושלם, חדשות, 1 באוקטובר 1986
↑  נילי ברקן, ‏יש סרטים ישראליים יפים כל-כך. עובדה, באתר גלובס, 25 ביולי 2000
↑  גואל פינטו, הסודות של הים, באתר הארץ, 26 ביולי 2001
↑  גואל פינטו, "הביוגרפיה של בן" של דן וולמן התקבל לפסטיבל הקולנוע במוסקווה, באתר הארץ, 19 במאי 2004
↑  נירית אנדרמן, פרס הסרט הטוב בפסטיבל פאלם ביץ' ל"ידיים קשורות", באתר הארץ, 29 באפריל 2007
נעם בוקסבאום, עכבר העיר, מגע הזהב של דן וולמן, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2006
↑  גואל פינטו, ‏כישלון מענג, באתר גלובס, 13 בינואר 2011
אורי קליין, סרט | הזרמים התת-קרקעיים של "גיא אוני", באתר הארץ, 14 בינואר 2011
↑   אורי קליין, שום דבר לא עובד בסרט "חרדת הבמאי", באתר הארץ, 23 ביוני 2015
↑  אילנה באום, הדיבוק של סטמפניו, מעריב, 9 באוקטובר 1990
↑  הגר רם, וולמן מצלם שוב, חדשות, 26 בנובמבר 1991
↑  רון מיברג, "תרנגול כפרות": הפתעת העונה, חדשות, 19 בנובמבר 1991
↑  אביבה קרול, ‏5 הפקות של קשת בפסטיבל ירושלים, באתר גלובס, 15 ביולי 2001
↑  נירית אנדרמן, נאנוק מהצפון מדבר בטלפון, באתר הארץ, 28 בפברואר 2007
↑  שוש אביגל, ביקורת תיאטרון - עם דה האן נגד הזרם, כותרת ראשית, 27 במרץ 1985
↑  יעקב הכהן, "שבתעתון": התוכנית האמנותית עמדה בסימן הצגות היחיד של ה"תיאטרונטו", מעריב, 18 במרץ 1990
↑  אירועים, חדשות, 13 בפברואר 1986
↑  מיכאל הנדלזלץ, סמל סקס פולני? תשאלו את ענת עצמון, באתר הארץ, 2 ביוני 2007
↑  אורין ויינברג, הורות חד מינית, פלאפל וסרטן: הצגות תיאטרונטו 2019, באתר ynet, 12 במרץ 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304628605171  BNE: XX4610665  BnF: cb14146252z (data)  GND: 1061409619  ISNI: 0000 0001 1864 3432  LCCN: no2001058575  SNAC: w6bh6jm2  SUDOC: 192430033  VIAF: 169832805   WorldCat (עם VIAF): 169832805
קורות הציפור המכנית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הרוקי מורקמי
 שפת המקור:  יפנית
 סוגה:  רומן 
 נושא:  יפן, אבסורד, אסיה, חלום 
 מקום התרחשות:  יפן 
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת, זמורה ביתן
 תאריך הוצאה:  1994-1995
 מספר עמודים:  572
 הוצאה בעברית
 תרגום:  2005
 פרסים
 פרס יומיורי (1995) 
 סדרה
 ספר קודם:  דרומית לגבול, מערבית לשמש 
 הספר הבא:  ספוטניק אהובתי 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002498778
 
קורות הציפור המכנית (ביפנית: ねじまき鳥クロニクル) הוא ספר מאת הסופר היפני הרוקי מורקמי, שיצא לאור בישראל בשנת 2005. הספר ראה אור לראשונה ביפן כסדרה בהמשכים בשנים 1994-1995. זהו רומן בלשי העוסק בחיפוש הזהות בעולם המודרני והפוסט מודרני, בנישואים כושלים, באלימות ובאכזריות שבמלחמה ובהשפעתם על נפש האדם.
הספר הוא אחת ההצלחות הספרותיות הגדולות של שנות התשעים ביפן. הוא יצא לאור ביפן בשלושה כרכים ולכן קשה לסכם את היקף מכירותיו. הכרך הראשון נמכר עד שנת 2002 בכ-350,000 עותקים. משלושת הכרכים יחד נמכרו יותר ממיליון עותקים. הספר זכה ב-1995 (עוד בטרם יצא הכרך השלישי) בפרס יומיורי (אנ') היוקרתי. התרגום לעברית נעשה מהגרסה האנגלית (שהיא עצמה תורגמה בהשתתפות המחבר והמומלצת על ידו כמתאימה לקורא המערבי) בידי יונתן פרידמן בהוצאת זמורה ביתן (2005). הספר כולל "אחרית דבר" מאת יצהר ורדי.
סיפור העלילה

הספר מתחיל בקיץ של שנת 1984. טורו וקומיקו אוקאדה הם זוג צעיר החיים את חייהם השגרתיים כשחתולם "נובורו וטאיה" נעלם וטורו מתחיל לקבל שיחות אירוטיות מסתוריות. טורו אדם ממוצע מן השורה אשר לא שונה מכל אחד מאיתנו, מובטל וחסר דאגות אמיתיות בחייו, מגלה לפתע כי בנוסף לחתולו גם אשתו עזבה את הבית ולא הותירה כל עקבות. מכאן מתחילים העניינים להסתבך והאיזון העדין שבין עולם המציאות לעולם החלום מתחיל לחמוק מחייו של טורו. הספר מתאר את השנה וחצי הבאות בחייו של טורו. בשנים אלו עובר טורו חוויות אשר נראות לא מציאותיות ומשונות כאילו הגורל עצמו מושיט יד ומשחק באנשים השונים ככליו. הסיפור למעשה נע בין המוני סיפורים קטנים ודמויות משנה. הסיפור קשור דרך מספר דמויות אל השלטון היפני בצפון סין בשנים 1945-1937 ומדינת החסות היפנית, מנצ'וקוו.
הדמויות בספר

טורו אוקאדה - טורו אוקאדה הוא גיבורו של הסיפור. טורו הוא צעיר אפאתי מחוסר עבודה אשר לא שונה מכל אדם ממוצע. הפאסיביות למעשה מובילה את חייו של טורו כשהוא עצמו נותן לחייו לזרום ללא מסלול מתוכנן כלשהו.
קומיקו אוקאדה (לבית וטאיה) - קומיקו היא אשתו של טורו. הם נשואים כשש שנים. קומיקו עובדת במשרד הוצאה לאור ביפן.
נובורו וטאיה - נובורו הוא אחיה הבכור של קומיקו. הוא מצליח מאוד בחייו, תחילה כאקדמאי ולאחר מכן כפוליטיקאי. נראה כי הוא אהוב על כולם מלבד על טורו. למעשה נובורו הוא האדם השנוא ביותר על טורו. טורו מתאר את נובורו כחלקלק ובעל מסכה המסתירה את פרצופו האמיתי, אדם המדבר גבוהות אך ללא אג'נדה אמיתית ברורה בדבריו.
מאי קסהארה - מאי קסהארה היא שכנתו בת ה-16 של טורו. למעשה את מרבית זמנה מעבירה מאי בשיזוף לאחר שהייתה מעורבת בתאונת דרכים על אופנוע. מאי היא אחת הדמויות המרכזיות בספר, גם כאשר היא עוזבת את עירו של טורו היא ממשיכה להתכתב איתו דרך מכתבים במהלך הספר. שיחותיה של מאי עם טורו הן שיחות מוזרות אשר בתחילה סובבות לרוב סביב המוות. עם הזמן נגררת מאי לתוך אותו עולם מופלא ומוזר המקשר בין כל הדמויות בספר.
מלטה קאנו - מלטה קאנו היא מדיום. מלטה הוא למעשה אינה שמה האמיתי אלא שם שאימצה לאחר ששהתה שלוש שנים באי מלטה בים התיכון. קומיקו אשתו של טורו פונה אל מלטה על מנת שתעזור לה לאתר את חתולם שאבד. למלטה יש חיבה מסוימת לביגוד ואיפור של שנות ה-60. ועיסוקה העיקרי הוא מים.
כרתה קאנו - כרתה קאנו היא אחותה של מלטה קאנו אשר חולקת עם אחותה את אהבתן המשונה לסגנון של שנות ה-60. כרתה מגדירה את עצמה במהלך הסיפור בשלושה שלבים עיקריים בחייה, החל מגוף אשר מסוגל לחוש רק כאב, לגוף קהה אשר אינו חש כאב או כל רגש אחר כלל, בחלק זה מוכרת כרתה את גופה, לאחר שהיא נפגשת עם אחותה הופכת כרתה קאנו ל"זונה של השכל" לפי דבריה. כרתה נפרדת משלב זה בחייה לאחר שהיא פוגשת את טורו אוקאדה.
מוסקאט אקאסקה - מוסקט היא אישה אשר אותה פוגש טורו בעת שהוא יושב ומסתכל על אנשים החיים את חייהם בפארק העירוני. מוסקט שומרת על לבוש מוקפד של כל מי שקשור לחייה. נראה כי למוסקט ישנה "מתנה" איתה היא עוזרת לנשים שונות בחייה. מוסקאט מעסיקה את טורו והופכת למעשה לבוס שלו לזמן מה. אביה של מוסקאט נהרג במלחמה והיה הווטרינר של גן החיות בצ'אנגצ'ון שבמנצ'וריה.
קינמון אקאסקה - קינמון הוא בנה של מוסקט. נראה כי קינמון איבד את רצונו לדבר כאשר היה בן 6. למרות שהוא אינו מדבר מצליח קינמון לנהל שיחות מלאות עם שאר האנשים כאשר הוא נעזר בעיקר במבטיו ובידיו בלבד. קינמון מנהל את כל ענייניה של אמו ועוזר לה בעבודתה מאז שגילתה את "מתנתה".
מר הונדה הזקן / טוראי הונדה - מר הונדה היה חייל ושותפו של לוטננט ממיה במשימה המיוחדת במונגוליה החיצונית. הונדה הוא למעשה מעין רואה עתידות ומדיום אשר נעזר בכישוריו על מנת לעזור לאנשים שונים וביניהם משפחת וטאיה. טורו אהב לבוא אליו על מנת לשמוע את סיפוריו על קרב נומונהן העקוב מדם.
לוטננט ממיה - הלוטננט הוא קצין אשר השתתף בקרב בנומונהן בין יפן לברית המועצות במלחמת העולם השנייה. הלוטננט פוגש את טורו בעת שהוא מביא לו ירושה ממר הונדה הזקן ובהמשך, שולח אליו מכתבים. בזמן משימת ביון חשאית מעבר לגבול מונגוליה החיצונית נתפסה החוליה היפנית והלוטננט אולץ לצפות בעת שפשטו את עור מפקדו בעודו בחיים ואז הושלך לבאר עמוקה, שם עבר חוויה נפשית עזה. איבד את ידו בקרבות 1945 והיה שבוי במחנה שבויים בסיביר.
כתיבת הספר ותרגומו

מורקמי סיפר בראיון כי החל את הספר מרעיון קטן שלא ידע כיצד יתפתח לסיפור: "התחלתי את הכתיבה מרעיון קטן מאוד. רק דמות, לא ממש רעיון. גבר בן שלושים שמבשל ספגטי במטבח, והטלפון מצלצל - זה הכל. כל כך פשוט. אבל הרגשתי שמשהו קורה שם." פרקי שני כרכיה הראשונים של הטרילוגיה "קורות הציפור המכנית" יצאו לאור ב-1994 ו-1995 כסדרה בהמשכים שפרקיה התפרסמו בכל חודש לערך (בספר הראשון 13 פרקים ובספר השני 16 פרקים). קהל הקוראים היפני רותק על ידי עלילת הסיפור המתפתלת אך חלק ממנו התאכזב מהסיום וטען שהרומן אינו "גמור". נראה שהעובדה כי הגיבור נשאר פסיבי בסיום, וכלל אינו מנסה להחזיר את אשתו אליו למרות שהוא עדיין אוהב אותה, הפריעה לקהל הקוראים וגם מורקמי, למרות שטען בתחילה כי "הסיפור גמור ושלם בהחלט", הודה כי גם אם הוא היה הגיבור היה רוצה להיאבק ולנסות להחזיר את אשתו אליו.
מורקמי שמר את דבר כתיבת הכרך השלישי בטרילוגיה בסוד. לטענתו: "רציתי שיחליטו בעצמם במה מדובר... אילצתי אותם להשתמש קצת בראשיהם... [בדיעבד] קוראים רבים כעסו עלי." בעקבות הצלחת הספר יצאה הטרילוגיה ב-1997 כספר שלם בכריכה רכה ומאז בכל התרגומים והמהדורות זוהי המתכונת של הספר.
המוציאה לאור האנגלית של הספר, הוצאת אלפרד קנופף (אנ'), סברה שהגרסה היפנית נרחבת מדי וביקשה ממורקמי לצמצם אותה לצורך התרגום. מורקמי קיצץ קטעים נרחבים מהמקור, כ-25,000 מילים. הפרופסור לספרות יפנית מאוניברסיטת הרוורד, ג'יי רובין (Jay Rubin) שהחל כבר לתרגם את הספר, תרגם את שתי הגרסאות;המלאה והמקוצצת, אולם המו"ל בחר בגרסה הקצרה יותר. הספר זכה לשני תרגומים באנגלית; אנגלית אמריקאית ואנגלית בריטית. כמו כן, מורקמי הוציא גרסה נוספת, מקוצרת, ביפנית. מורקמי מסרב לבחור בגרסה אחת מכל הגרסאות כגרסה המועדפת עליו ועל כן אין לספר "גרסה רשמית". מורקמי אף מסרב לתת לקוראיו פתרונות לתעלומות ולקטעים הלא מובנים שבספר. המוציא לאור העברי בחר לתרגם את הספר מהגרסה האנגלית של קנופף-רובין בסוברו כי הגרסה "ההדוקה" מתאימה יותר לקוראים המערביים.
ביקורת > אלימות

הספר כולל במקרים רבים תיאורים של אלימות קיצונית וברוטלית, חלקם מפורטים מאוד. הייתה זו הפעם הראשונה שמורקמי נקט בתיאורים מסוג זה בספריו. לאחר שנמתחה עליו ביקורת בעניין זה, אמר מורקמי בראיון מאוחר יותר כי זהו "הד לאופי הרב-שכבתי של האלימות ההיסטורית" ובהזדמנות אחרת
אמר: "בדרך כלשהי, אין לי אפשרות לחשוב שתקרית נומונהאן היא משהו רחוק שקרה לאנשים אחרים".
ביקורת > מהי "הציפור המכנית"?

כפי שהציב דמות חידתית של בעל חיים בספרו "מרדף הכבשה", כך עושה זאת מורקמי עם "הציפור המכנית". הציפור לעולם לא נראית ורק קריאתה הצורמת, הנדמית לדריכת צעצוע מכני, נשמעת מדי פעם בסיפור. למשמעותה של הציפור המכנית עלו מספר פירושים:
הציפור כמבשרת את התדרדרות העניינים עד לרמה של הרס, חורבן ומוות. "בכל פעם שהציפור המכנית באה לחצר שלי למתוח את הקפיץ שלה, שקע העולם והעמיק אל תוך הכאוס".
הציפור כמחוללת הימשכות הזמן והמשכיות ההיסטוריה. לטענת פרופסור מתיו סטרצ'ר (Matthew Strecher), שכתב מדריך להבנת הספר, הציפור מאפשרת לזמן להמשך בכך שהיא מותחת את "קפיץ העולם". בכך, היא איננה הסיבה לחורבן, אלא להפך, הדבר המאפשר את הימשכות שטף הזמן ואת ההתקדמות והיציאה מהמשבר.
לטענת המתרגם ג'יי רובין (שמתרגומו לאנגלית תורגם הספר לעברית), "הציפור המכנית אינה צעצוע מכני... היא אינה ישות פיזית משום סוג שהוא... היא מתקיימת אך ורק כזעקה."
הציפור ככזו המכריזה על הדטרמניסטיות של הקיום האנושי.
רק אנשים מסוימים, מיוחדים, היו יכולים לשמוע את קריאתה של הציפור. היו אלו אנשים שהציפור הובילה אל חורבן בלתי נמנע. לרצון האנושי אין אפוא שום משמעות, כפי שחש הווטרינר מאז ומעולם. אנשים אינם אלא בובות המונחות על שולחנות, והקפיצים בגבן מתוחים עד תום. אלה הן בובות שנועדו לנוע באופנִים שהן אינן יכולות לבחור, בכיוונים שאין ביכולתן לבחור. כמעט כל אלו שנמצאו בטווח קריאתה של הציפור המכנית אבדו, חרבו. רובן מתו בנופלן מקצה השולחן.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  יצהר ורדי, אחרית דבר, "קורות הציפור המכנית", כנרת, זמורה-ביתן, דביר מוציאים לאור, 2005
↑  תעתיק שם העיר בתרגום העברי של הספר הוא שין-צין. זיהוי העיר נעשה על פי הערך בוויקיפדיה השוודית (Svenska)
1 2  Faye Yuan Kleeman, INSCRIBING MANCHURIA: GENDER, IDEOLOGY, AND POPULAR IMAGINATION, East Asian History, Institute of Advanced Studies, The Australian National University, דצמבר 2005, עמ' 65
הקורפוס השני (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1934 – 8 במאי 1945 (10 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה המערכה בפולין  המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה  מבצע ברברוסה
 פיקוד
 מפקדים
 
הקורפוס השני (בגרמנית: II. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > החזית המערבית

הקורפוס הוקם בשטטין ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה פדור פון בוק. הקורפוס לחם במסגרת המערכה בפולין כחלק מהארמייה הרביעית של קבוצת ארמיות צפון. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות A, והשתתף בקרב על בלגיה ונע אל צפון צרפת. לאחר מכן לחם הקורפוס הארמייה הרביעית כחלק מקבוצת ארמיות B. הקורפוס השתתף בפריצת הדרך בסום, וברדיפת הכוחות של צבא צרפת אל הסן והלואר.
היסטוריה > החזית המזרחית

במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-16, והשתתף בקרב על קובנה. בינואר 1942 השתתף הקורפוס בקרבות בכיס דמיאנסק, עד לפריצת המצור במאי 1942. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים תחת הארמייה ה-16 והארמייה ה-18 לסירוגין. באוגוסט נסוג הקורפוס יחד עם כל קבוצת ארמיות צפון לקורלנד שבלטביה, ועד מהרה שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות קורלנד. הקורפוס נותר בקורלנד עד שנכנע ב-8 במאי 1945.
מפקדים

גנרל לוטננט פדור פון בוק (1 באוקטובר 1934 - אפריל 1935)
גנרל חיל הרגלים יוהנס בלסקוביץ (אפריל 1935 - 10 בנובמבר 1938)
גנרל אוברסט אדולף שטראוס (10 בנובמבר 1938 - 30 במאי 1940)
גנרל חיל הרגלים קרל-היינריך פון שטילפנגל (30 במאי 1940 - 21 ביוני 1940)
גנרל חיל הרגלים ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט (21 ביוני 1940 - יוני 1942)
גנרל חיל השריון אוטו פון קנובלסדורף (יוני 1942 - 1 ביולי 1942)
גנרל חיל הרגלים ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט (1 ביולי 1942 - 28 בנובמבר 1942)
גנרל חיל הרגלים פאול לאוקס (28 בנובמבר 1942 - 1 באפריל 1944)
גנרל לוטננט וילהלם האסה (1 באפריל 1944 - 5 במאי 1944)
גנרל לוטננט קורט פון טיפלסקירך (5 במאי 1944 - 11 במאי 1944)
גנרל חיל הרגלים פאול לאוקס (11 במאי 1944 - 3 ביולי 1944)
גנרל חיל הרגלים וילהלם האסה (15 ביולי 1944 - 15 בינואר 1944)
גנרל חיל הרגלים יוהנס מאייר (15 בינואר 1945 - 1 באפריל 1945)
גנרל לוטננט אלפרד גאוזה (1 באפריל 1945 - 8 במאי 1945)
סדר כוחות > המערכה בפולין

במהלך המערכה בפולין, כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-3
הדיוויזיה ה-32
סדר כוחות > המערכה בצרפת

במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-12
הדיוויזיה ה-32
סדר כוחות > מבצע ברברוסה

בתחילת מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-12
הדיוויזיה ה-32
הדיוויזיה ה-121
נח (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע מתי כספי ושוקולד מנטה מסטיק
 יצא לאור:  1974
 שפה:  עברית 
 כתיבה:  יורם טהרלב
 לחן:  מתי כספי
 הפקה:  מתי כספי
 
"נח" הוא שיר שכתב יורם טהרלב, הלחין מתי כספי וביצעו כספי ולהקת שוקולד מנטה מסטיק. השיר יצא לאור בשנת 1974.
רקע

כשנכתב השיר כספי היה המנהל המוזיקלי של להקת שוקולד מנטה מסטיק. הוא כתב מנגינה והגיש אותה לפסטיבל הזמר והפזמון של 1974. כספי השמיע את המנגינה לטהרלב בטלפון, וסימן לו איפה כל שורה בשיר מתחילה ונגמרת. בהתחלה חשב טהרלב להתחיל את השיר במילה "למה", אך התחרט לאחר שהבין שזאת מילה נפוצה. לאחר מכן חשב על "לילה", אבל החרוז היחיד שמצא היה "פיילה", והוא חשב שבגלל שזו מילה לועזית לא יקבלו את השיר לפסטיבל. אז בא לו הרעיון ל"נח". את השיר, המתכתב עם סיפור נח והמבול, הוא כתב בתוך עשר דקות, ובשורות הארוכות הכניס רשימה של חיות, ובהן בעלי חיים ימיים כמו השיבוטה.
השיר נכלל בתחרות, ואף שלא זכה במקום הראשון הוא מהזכורים מאותו פסטיבל. במצעד הפזמונים השנתי של קול ישראל הוא הגיע למקום הרביעי. השיר גם נכלל באלבום הבכורה של כספי. השיר לווה בנגינה של תזמורת ההקלטות של רשות השידור, שעליה ניצח יצחק גרציאני.
ירדנה ארזי, חברת הלהקה, תיארה את השיר כך: "מתי כספי היה משוחרר טרי של להקת פיקוד הדרום אבל היה ברור שמדובר בגאון מוזיקלי. באותה שנה רוב השירים בפסטיבל התכתבו עם מלחמת יום הכיפורים ופתאום היה שיר במצב רוח אחר. עלינו בהופעה רעננה, עם העמדה שעשתה רותי הולצמן בחדוות חיים, שלוש בחורות עם בגדים מטורפים. לא עשו דברים כאלה בארץ. לא ניצחנו אבל דיברו למחרת על ההופעה שלנו".
גרסאות כיסוי ופארודיות

בשנת 2008 עשו השחקנים אילן רוזנפלד, קובי פרג', עודד פז, יניב פולישוק ודנה פרידר גרסה פארודית על השיר במסגרת הסדרה הפיג'מות.
השיר בספרי תווים

מתי כספי, ברית עולם, עמ' 23, הוצאת י. שרברק, 1980. (הספר בקטלוג ULI)
יאיר שרגאי (עורך), לאוהבים את האביב: שירי יורם טהרלב, עמ' 134, הוצאת משרד הביטחון, 1981. (הספר בקטלוג ULI)
פסטיבל הזמר הישראלי תשל"ד 1974, עמ' 22, הוצאת נגן, 1974. (הספר בקטלוג ULI)
תלמה אליגון-רוז (עורכת), עכשיו שרים: שירים שטוב לשיר, עמ' 168, הוצאת כנרת, 2003. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  מתי כספי - האלבום הראשון (האלבומים הגדולים) מ-26:40 עד 28:45, באתר יוטיוב
↑  רז שכניק, "כולם אמרו, הפעם תנצחי. הם טעו": הסיפורים מאחורי השירים של ירדנה ארזי, באתר ynet, 25 בספטמבר 2020
דנדרמונדה

מחוז פלנדריה המזרחית
דנדרמונדה (בפלמית (הולנדית): Dendermonde, בצרפתית: Termonde - טרמונד) היא עיר בבלגיה, באזור פלנדריה, במחוז פלנדריה המזרחית. כרשות מקומית, דנדרמונדה כוללת את העיר דנדרמונדה ואת העיירות הסמוכות - אפלס, באסרודה, חרמברחן, מספלארה, אאודחם, סכונארדה וסינט-חיליס ביי-דנדרמונדה.
משמעות השם של היישוב הוא "הפה של דנדר", בגלל מיקומו על השפך של הנהר דנדר לתוך הסכלדה.
בימי הביניים לעיר דנדרמונדה היה סכסוך שנכנס לאגדה עם העיר אלסט, השוכנת דרומית יותר על הנהר דנדר.
מיקום דנדרמונד בפלנדריה המזרחית
עמדה גאוגרפית

דנדרמונדה נמצאת מדרומו של נהר סכלדה וממזרח לעיר גנט במרחק 33 ק"מ.
היא נחצית על ידי נחל דנדר. העיר שוכנת על השפך של הדנדר לתוך הסכלדה ונמצאת במרחק 28 ק"מ מבריסל, 30 ק"מ ממכלן ו-46 ק"מ מאנטוורפן.
היסטוריה > ההתחלות המאה ה-15

אזור הנהר סכלדה היה מיושב עוד בתקופת הפרהיסטורית, כפי שמעידים הממצאים מתרבות לה טן שנתגלו באפלס. אתרי קברות מן המאה השנייה והמאה השישית שרדו מהתקופה הגאלית-רומית ותקופת המרובינגים.
בשנת 843 לפי חוזה ורדן דנדרמונדה נכללה בלותרינגיה. אחרי פלישות הנורמנים בשנת 883, האזור נכבש על ידי בלדווין השני, רוזן פלנדריה וסופח לחלק הגרמני של רוזנות פלנדריה שהוקמה לא מכבר.
הקיסר אוטו השני ביצר את היישוב במאה ה-10 ועודד התיישבות בסביבה. בשנת 1233 היישוב זכה למעמד של עיר וגדלה בזכות  תעשיית הבדים. נבנו בה מנזרים, קפלות וכנסיות וכן חומת מגן. באמצע המאה ה-14 נבנו בככר השוק אולם למכירת בדים ומגדל פעמונים.
התחרות הקשה עם ערים כמו גנט הביאה להתקפות ומסעי שוד נגדה מצד שכניה. בשנת 1384 כל האזור נכבש על ידי הדוכסים מבורגונדיה מבית ולואה.
היסטוריה > מהמאה ה-16 ועד ימינו

במאה ה-16 נכסי העיר הידרדרו.. ב-1572 העיר נכבשה על ידי הצבא הספרדי בפיקודו של אלסנדרו פרנסה, דוכס מפרמה, וכמעט נהרסה. כעבור כעשור, הספרדים בנו בה מבצר משלהם בין הנדנדר לסכלדה. ב-1667 העיר הותקפה על ידי צרפת. ובשנת 1706 הכוחות ההולנדים והאנגלים בפיקודו של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו שהסבו לה נזק כבד ביותר.
האוסטרים ביצרו אותה שוב על מנת להגן עליה מפני שאיפות ההתפשטות של צרפת. אחרי מצור אחרון על ידי צבאו של לואי החמישה עשר, סוף סוף נשם היישוב לרווחה לתקופה ממושכת וביצוריה הוסרו כעבור מספר עשורים.
במחצית השנייה של המאה ה-18 העיר שגשגה, בזכות המהפכה התעשייתית והתפתחות תעשיית הכותנה המקומית. אחרי שנת 1800 מתקני הנמל עברו מודרניזציה והונחו מסילות הברזל הראשונות. בעיר הוקמו גם מפעלים לשמן, נעליים, עור וכו'.
מלחמת העולם הראשונה גרמה לעיר הרס רב אחרי ספטמבר 1914. נחרבו יותר ממחצית הבתים וארכיוני העיר הופצצו ונשרפו.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 העיר מהווה מרכז מנהלי, מסחרי, חינוכי ורפואי המשרת את האזור מסביב.
דמוגרפיה

אוכלוסיית המוניקיפיום דנדרמונדה רבתי היא 43,347 תושבים, מהם 48.82 % גברים ו-51.18 % נשים. צפיפות האוכלוסייה היא 779 תושבים על ק"מ מרובע.
הפרישה לפי גילאים היא:
0–17 שנים: 19.03 %
18–64 שנים: 62.94 %
מעל 65 שנים: 18.03 %
שיעור המובטלים בעיר הוא 8.24% (לפי הנתונים ב 1 בינואר 2006 )
יעדי עניין ואתרי תיירות

הבגינאז' (begijnhof)- אתר מורשת עולמית של אונסקו החל משנת 1998. הוקם ב-1288
הככר הגדולה (Grote markt)
בית העירייה (stadhuis) ומגדל הפעמונים נבנה במאה ה-14- מוכר גם הוא כמורשת תרבות עולמית - אחרי 1999. מגדל הפעמון מאכסן קריון והיה בעבר חלק מאולם הבדים.
בית הבשר(Vleeshuis) משנת 1462, בימינו - מוזיאון
מנזר בנדיקטיני - במרכז העיר
קו הרכבת היסטורית עם קטרי קיטור לאורך 14 ק"מ בין דנדרמונדה לפירס (Puurs)
כנסיית גבירתנו הקדושה (נוטר דאם) Onze-Lieve-Vrouwekerk, מאה ה-14
כנסיית חיליס הקדוש (Sint-Gilliskerk), בככר הגיבורים (Heldenplein)
מנזר הקדושים פטרוס ופאולוס
ביצורים
חגיגות

פעם בעשור מתקיימת בעיר תהלוכה מסורתית לכבוד הסוס רוס ביארד שלפי האגדה, הציל את בעליו ושלושת אחיו שהיו עלולים ליפול לשבי של קרל הגדול.
ספורט

דנדרמונדה היא הבית למועדון הראגבי (Dendermondse Rugby Club (Dendermondse RC, אלופת בלגיה בעונת 2011–2012
אישים

ונסה שיניטור (ילידת 1976) זמרת בלגית
לאורנס דה בוק (יליד 1992) כדורגלן בלגי
יוהנס אוקכם -(כ-1497-1410) אולי יליד העיר - מלחין צרפתי-פלמי
איבו ואן דאם (1976-1954) אתלט בלגי
פולידור דה קייזר  - ראש העיר לונדון ב-1887
גי ורהופסטאט  (יליד 1953) - פוליטיקאי בלגי, ראש ממשלת בלגיה (2008-1999)
אירועים בחדשות

ב-19 באוגוסט 2006 28 אסירים הצליחו להימלט מבית הסוהר המקומי. שבעה מהם נעצרו שוב אחרי מספר שעות. מעטים הצליחו להימלט לאיטליה ורוסיה. הם הצליחו לפרוץ החוצה בגלל מנעול ישן וחלוד. אחר כך ירדו בעזרת קשירת סדיניהם אחד לשני, טיפסו מעל החומה וקפצו על תא טלפון בקרבת המקום ונמלטו.
ב-23 בינואר 2009 צעיר פלמי בשם קים דה חלדר תקף את הילדים במעון היום שבכפר סינט-חיליס-ביי-דנדרמונדה, דקר בסכין שלושה בני אדם למוות ופצע כעשרים. אחד המטפלים ושני תינוקות, בני 8 ו-9 חדשים נרצחו בהתקפה.
הזמר האיטלקי לוצ'אנו ליגאבואה הקדיש לקרבנות הפיגוע את השיר Quando mi vieni a prendere?, שנכלל באלבום שלו משנת 2010.
גלריה

"בית הבשר"
כנסיית גבירתנו הקדושה
ה"בגינאז'"
כנסיית חיליס הקדוש - סינט חיליס
"שער בריסל"
מפת דנדרמונדה באטלס של ואן לון, 1642
אנייס ז'אווי

| --- | --- |

אנייס ז'אווי, 2007
 לידה:  19 באוקטובר 1964 (בת 60) אנטוני, צרפת 
 שם לידה:  Agnès Esther Jaoui 
 סוגה מועדפת:  מוזיקת עולם 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1983
 מקום לימודים:  קור פלורן  תיכון הנרי הרביעי 
 בן או בת זוג:  ז'אן-פייר בכרי (1987–2012) 
 פרסים והוקרה:  Victory of the album of traditional musics or musics of the world (2007)  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (2000)  פרס הקולנוע האירופי לתסריטאי הטוב ביותר (2004)  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר  פרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר  פרס סזאר לתסריט הטוב ביותר  פרס התסריט הטוב ביותר של פסטיבל קאן 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנייס ז'אווי (בצרפתית: Agnès Jaoui; נולדה ב-19 באוקטובר 1964), היא שחקנית קולנוע, תסריטאית, במאית וזמרת יהודייה-צרפתייה, זכתה שש פעמים בפרס סזאר וכן בפרס "פסטיבל קאן".
קורות חיים

ז'אווי, נולדה באנטוני ליד פריז, בחבל איל-דה-פראנס[דרושה הבהרה] למשפחה מיהדות תוניסיה.
האב הוברט ז'אווי האם ג'וזיאן (ג'יזה) זרח, התפרסמה בצרפת בשנת 1996 בהופעתה בתפקיד הראשי בקומדיה "דמיון משפחתי" בסרט שיתפה פעולה עם בן זוגה ז'אן-פייר בכרי איתו גם כתבה את התסריט לסרט ואף זכתה יחד איתו בפרס סזאר בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
הופעתה זיכתה אותה גם במועמדות לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-1998 זכתה בפרס הסזאר בקטגוריית שחקנית המשנה על הופעתה בקומדיה המוזיקלית של אלן רנה "החיים הם שיר", וכן פרס סזאר בצוותא עם בעלה בכרי בקטגוריית התסריט הטוב ביותר.
הסרט אשר הביא לפרסומה היה "על אהבה וטעמים אחרים" אותו ביימה וכתבה עם חברה לחיים.
בסרט הופיעה בדמותה הראשית של השחקנית מאני, סרטה זכה להצלחה עולמית רחבה ואף היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
העניקו לז'אווי בזכות הסרט את הפרס המרכזי בטקס פרסי הסזאר, פרס הסרט הטוב ביותר. כמו כן זכתה בפרס בקטגוריית התסריט הטוב ביותר לצד בעלה בכרי והייתה מועמדת לפרס הבמאי הטוב ביותר ולפרס השחקנית בתפקיד משנה באותו טקס פרסי הסזאר. הסרט זכה גם בפרס לומייר וז'אווי בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר.
בשנת 2004 זכו בני הזוג בפרס התסריט הטוב ביותר במסגרת "פסטיבל הקולנוע בקאן" על תסריטם "תסתכלו עלי".
בסרט אף הופיעו ז'אווי ובכרי בתפקידים ראשיים, ז'אווי הופיעה בדמותה של מורה לפיתוח קול, הסרט שהיה השני שלה בתור במאית היה מועמד ל"פרס דקל הזהב".
בשנת 2024 שיחקה במיני-סדרה "להיות קרל לגרפלד" (אנ') שם גילמה את מעצבנת האופנה הצרפתייה-יהודיה גבי אגיון. הסדרה בת שישה הפרקים עלתה בסטרימינג "דיסני פלוס" ב-7 ביוני.
פילמוגרפיה

דמיון משפחתי (1996)
החיים הם שיר (1997)
על אהבה וטעמים אחרים (2000)
עשרים וארבע שעות בחיי אישה (2002)
תסתכלו עלי (2004)
חמישים אביבים (2017)
מקום ציבורי (2018)
בתור במאית

על אהבה וטעמים אחרים (2000)
תסתכלו עלי (2004)
בואו נדבר על גשם (2008)
מקום ציבורי (2018)