stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשנות קופנהגן
הערות שוליים

↑  "!Shut up and calculate אחרים מייחסים את המימרה לדייוויד מרמין (David Mermin)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4359664-2
לילה אחמד

| --- | --- |

 לידה:  1940 (בת 84 בערך) הליופוליס, מצרים 
 מדינה:  מצרים, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  פרס גרומאייר (2013) 
 
לילה אחמד (בערבית: لیلى أحمد; נולדה ב-1940) היא סופרת ופעילה פמיניסטית מצרית-אמריקאית, העוסקת בכתביה באסלאם ובפמיניזם באסלאם, והאישה הראשונה ששימשה כפרופסור בבית הספר ללימודי דת באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית. זוכת "פרס גראומאייר" (2013) בתחום הדת מטעם אוניברסיטת לואיוויל.
קורות חיים

נולדה ב-1940 בשכונת הליופוליס בקהיר לאב ממעמד הביניים ואם ממוצא טורקי מהמעמד הגבוה. ילדותה עוצבה מערכים מוסלמים מצריים וכן מעקרונות הליברליות של האליטה של מצרים תחת השלטון הטורקי. לאחר הפלת המושל האחרון של מצרים על ידי תנועת הקצינים החופשיים ב-1952, השתנו חיי משפחת אחמד; אביה, שהיה מהנדס אזרחי במקצועו, התנגד לבנייתו של סכר אסואן שיזם גמאל עבד אל נאצר בשל סיבות אקולוגיות, ולכן נרדף על ידי המשטר.
אחמד קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1960. לאחר מכן עברה לארצות הברית כדי ללמוד ולכתוב, שם קיבלה ב-1981 את דרגת הפרופסור בחוג ללימודי נשים ולימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת מסצ'וסטס. בשנת 1999 קיבלה דרגת פרופסור בלימודי נשים ודת בבית הספר ללימודי דת באוניברסיטת הרווארד, בה היא מרצה וחוקרת כיום.
כתביה > אוטוביוגרפיה

בספרה "A Border Passage" שהתפרסם ב-1999, אחמד מתארת את החינוך הרב-תרבותי שקיבלה בקהיר וחייה בוגרים כגולה ומהגרת במערב. היא מספרת איך למדה על האסלאם מסבתה בילדותה, והיא מבדילה אותה "האסלאם הרשמי" כפי שמלמדת האליטה הדתית הגברית. תובנה זו מהווה בסיס לספרה הראשון, "Women and Gender in Islam", העוסק בהיסטוריה של האסלאם, פמיניזם מוסלמי, ותפקידן ההיסטורי של נשים באסלאם.
אחמד מתארת את החוויה שלה באירופה ובארצות הברית ככרוכה במתח ובלבול, כאשר ניסתה ליישב בין הזהות המצרית המוסלמית לבין ערכי המערב. לדבריה היא התמודדה עם גזענות ודעות קדומות נגד מוסלמים. לאחר התמודדותה עם אמונות מסורתיות גבריות בתרבותה, החלה לפעול נגד מיתוסים ותפיסות מוטעות המקובלות במערב על האסלאם ועל נשים מוסלמיות. כיום, אחמד ידועה בזכות עבודתה בתחום ההשקפה האסלאמית על נשים והמעמד ההיסטורי והחברתי שלהן בעולם המוסלמי.
אחמד מתחה ביקורת על הלאומיות הערבית במצרים ובמזרח התיכון. היא הקדישה פרק שלם באוטוביוגרפיה שלה לשאלת הלאומיות הערבית, ולסקירת הגורמים והמאמצים שהושקעו בבניית זהות ערבית למצרים לאחר ההפיכה הצבאית בה. אחמד טענה כי הרעיון שהמצרים היו "ערבים" כמעט ולא היה מקובל גם במאה ה-20. היא מתארת את הלאומיות הערבית, כמו צורות אחרות של לאומיות, כסוג של אימפריאליזם תרבותי המכרסם בגיוון וביצירתיות התרבותיים הן של דוברי הערבית והן של מיעוטים שאינם דוברי ערבית במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
כתביה > נשים ומגדר באסלאם

בספרה "Women and Gender in Islam" ‏(1992) טענה אחמד כי דיכוי הנשים במזרח התיכון נובע משכיחות גבוהה של פרשנויות פטריארכלייות של האסלאם, ולא בשל האסלאם עצמו.
לטענתה, בתחילת דרכו של האסלאם נתן הנביא מוחמד לאסלאם שני קולות:
מבנה אתי שדוגל בשוויון מוסרי ורוחני של בני האדם.
מבנה היררכי כבסיס ליחסי גבר ואישה, היררכיה על בסיס מגדרי-מיני.
אחמד טענה כי הדוקטרינה האסלאמית התפתחה בתוך חברה שוביניסטית-מיזוגינית בתקופת שושלת בית עבאס בעיראק (1258-750). חברה זו הדגישה ומיסדה קול היררכי ומגדרי והשתיקה את הקול של הגינות וצדק. האסלאם כדת הפך לשיח של האליטה הפוליטית השולטת - החברה הגברית. היו סימנים מוקדמים להתנגדות בהקמת האסלאם. לדוגמה מחשבות של קבוצות סופיות וקרמטיות, פילוסופים כגון אבן אל-עראבי, והעמדה הליברלית של משפחות ויחידים רבים כלפי בנותיהם בנושאי נישואים וחינוך (למשל הכנסת דרישה למונוגמיה בחוזי נישואים, או דרישה לחינוך פרטי).
על פי אחמד, למרות התנגדות זו, ביסוס האסלאם לא עמד בפני אתגר רציני עד לתקופת הקולוניאליזם האירופאי בתחילת המאה ה-19. האינטרס האירופי היה כלכלי במהותו, אך שחרור האישה שימש כטיעון ומתן לגיטימציה לפלישה הגאו-פוליטית למדינות האסלאם. פמיניזם קולוניאלי היה שיח מערבי של דומיננטיות; הרעיון המרכזי שהוצג היה כי יש קשר בין תרבות למעמד האישה, ולכן קידומן של נשים יכול להתרחש רק אם ינטשו את תרבותן. באופן בלתי נמנע, התגובה הראשונית לכך הייתה דחייה של ערכים מערביים על ידי הפוליטיקאים המוסלמים. דחייה זו ביטאה את הערבוב בין האסלאם והתרבות, כך האותנטיות האסלאמית הפכה למוגדרת במונחים של אותנטיות תרבותית, ובמיוחד תפקידן של נשים בתוך האסלאם. הדבר הוביל לאישור מחודש של מנהגים מקומיים בנושאים הנוגעים לנשים, ולשיקום של המנהגים והחוקים של החברות האסלאמיות בעבר. הנחת היסוד הייתה שיש פרשנות אותנטית של האסלאם שמבוססת על הטקסטים ומוסדות שפותחו בתקופת העבאסים בעיראק. כך, לדברי אחמד, המשמעות של מגדר ומעמדן של נשים בתוך האסלאם הפכה לחד משמעית ומוחלטת.
מאז תגובה ראשונית זו, חוקרי נשים מוסלמיים טענו כי הערכים של העידן העבאסי בעיראק אינם אוניברסליים לאסלאם, אלא היו ספציפיים לזמן, לתרבות ולאנשים מסוימים. לטענתם, טקסטים ומוסדות אסלאמיים צריכים להיות מופרדים מהתרבות הפטריארכלית, ויש לפעול לפי מונחים של שוויון וצדק. אחמד מסכמת את עמדות הפמיניסטים המוסלמים והמערביים, וטוענת כי יש לבצע זאת תוך התייחסות לגיוון המורשת הדתית והתרבותית באזורים שונים במזרח התיכון.
מפרסומיה > ספרים

"Edward W. Lane: A study of his life and works and of British ideas of the Middle East in the Nineteenth century". London: Longman. 1978. ("אדוארד ליין: מחקר על חייו ויצירתו ורעיונות בריטיים של המזרח התיכון במאה התשע עשרה")
"A Traditional Ceremony in an Islamic Milieu in Malaysia" Muslim Women. 1984. ("טקס מסורתי בסביבה אסלאמית במלזיה")
"Between Two Worlds: The Formation of a Turn-of-the-Century Egyptian Feminist," in Life Lines: Theorizing Women’s Autobiography. 1988. ("בין שני עולמות: האמת על ההיווצרות של הפמיניזם המצרי")
"Arab Women: 1995, The Next Arab Decade: Alternative Futures. 1988. ("נשים ערביות: 1995, העשור הערבי הבא: העתיד החלופי")
"Feminism and Cross-Cultural Inquiry: The terms of discourse in Islam" In coming to terms: Feminism, Theory and Politics. Ed. Elizabeth Weed. New York, Routhledge. 1989. ("פמיניזם ובין חקירה תרבותית: המונחים של השיח באסלאם")
"Women and Gender in Islam: Historical Roots of a Modern Debate" New Haven: Yale University Press. 1992. ("נשים ומגדר באסלאם: שורשים היסטוריים של דיון מודרני")
"A Border Passage: From Cairo to America — A Woman's Journey". New York: Farrar Straus & Giroux. 1999. ("מעבר גבול: מקהיר לאמריקה - מסע של אשה")
"A Quiet Revolution: The Veil's Resurgence, from the Middle East to America". New Haven. Yale University Press. 2011. ("מהפכה שקטה: התחייה של הרעלה, מהמזרח התיכון לאמריקה")
מפרסומיה > מאמרים

“Women in the rise of Islam.” The new Voices of Islam : Rethinking Politics and Modernity : a Reader. Ed. Mehran Kamrava. Berkeley, CA: University of California Press, 2006. 177-200.
“The Discourse of the Veil.” Post Colonialisms: an Anthology of Cultural Theory and Criticism. Ed. Gaurav Desai and Supriya Nair. New Brunswick, NJ: Rutgers University Press, 2005. 315-338.
“The Veil Debate Again: a View from America in the Early Twenty-first Century”. On Shifting Ground: Muslim Women in the Global Era. Ed. Fereshteh Nourale-Simone. New York: Feminist Press at the City University of New York, 2005.
“Gender and literacy in Islam.” Nothing Sacred: Women Respond to Religious Fundamentalism and Terror. Ed. Betsy Reed. New York: Thunder’s Mouth Press/Nation Books, 2002.
“The Women of Islam”. Transition 83 (2000): 78-97.
“Early Islam and the position of Women: the problem of interpretation.” Women in Middle Eastern History: Shifting Boundaries in Sex and Gender. Ed. Nikki R. Keddie, Beth Baron. New Haven: Yale University Press, 1993.
“Arab Culture and Writing Woman’s Bodies.” Gender Issues 9.1 (March 1, 1989): 41-55.
“Women and the Advent of Islam.” Signs 11.4 (Summer, 1986): 665-691.
“Feminism and Feminist Movements in the Middle East, a Preliminary Exploration: Turkey, Egypt, Algeria, People’s Democratic Republic of Yemen.” Women and Islam. Ed. Ellen Skinner. Virginia: Pergamon Press: 1982. 153.
“Western Ethnocentrism and Perceptions of the Harem.” Feminist Studies 8.3 (Autumn, 1982): 521-534.
Ahmed, Leila, Krishna Ahooja-Patel, Charlotte Bunch, Nilufer Cagatay, Ursula Funk, Dafna N. Izraeli, Margaret McIntosh, Helen I. Safa, and Aline K. Wong. “Comments on Tinker’s ‘A Feminist view of Copenhagen”. Signs 6.4 (Summer, 1981): 771-790.
“Encounter with American Feminism: A Muslim Woman’s View of Two Conferences”. Women’s Studies Newsletter 8.3 (Summer, 1980): 7-9.
מפרסומיה > סרטים

אחמד הייתה יועצת לסרט התעודה זוכה הפרסים "Muhammad: Legacy of a Prophet" של PBS,‏ 2002.
נחום פסה

נחום פסה
נחום צבי פסה (19 בנובמבר 1929 - 3 בינואר 2009) היה מנהיג ציוני סוציאליסטי, ראש תנועת הבונים דרור בברזיל, ממייסדי קיבוץ ברור חיל, פעיל מרכזי בתנועה הקיבוצית המאוחדת (התק"ם) ונציג מטעמה בוועדה המרכזת של ההסתדרות. מנכ"ל קופת חולים הכללית בין השנים 1988–1992, ולאחר מכן נציג ההסתדרות באיחוד האירופי ובאינטרנציונל הסוציאליסטי. בין שאר תרומתו היה ממייסדי מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, היה אחראי על הפיכת בית ליסין ממועדון לתיאטרון ועל פתיחת אתר המרחצאות חמת גדר.
קורות חיים > ילדותו בפולין

פסה נולד ב-19 בנובמבר 1929, בעיירה שרפץ' שבפולין, למרים בלה לבית גוֹנְשֶר, ושמואל פסה. אביו היה חייט ועבד בחנות של מעילי פרווה. האם טיפלה בבית ובילדים.
הוריו קראו לו נוּשֶן (נחום – ביידיש, על שם אבי סבו מצד אביו) הֶרְשָלֵי (צבי – ביידיש, על שם סבו מצד אמו).
בשנת 1936, עם תחילתו של האיום הגרמני, החליטו הוריו של נחום לעזוב את פולין. מה ששבר את גב הגמל הייתה אבן שפולני אחד זרק על אביו של נחום, בעת שיצא מעבודתו הביתה. שמואל פנה למשטרה המקומית, אבל השוטר נזף בו בזלזול ואמר: "תגיד תודה שאתה חי בכלל".
שמואל החליט לנסוע לברזיל לחפש עבודה חדשה ולהכין את השטח לבואה של המשפחה. ברזיל נבחרה משום שקל היה להשיג אליה אשרת כניסה ורישיון עבודה למהגרים.
בסוף שנת 1938, כאשר נחום היה בגיל 9, היגרה משפחתו לברזיל.
קורות חיים > התבגרות בברזיל

בברזיל השתקעה משפחתו של נחום בעיר סאו פאולו, בשכונת "בּוֹן רֶטִירוֹ". היו בשכונה הזו בעיקר יהודים, איטלקים וליטואנים (מהגרים מלטביה). רבים מהליטואנים היו אנטישמים, ולא פעם התעוררו חיכוכים ומריבות בינם לבין היהודים.
הוריו של נחום אומנם לא היו דתיים, אבל הם קיימו את המסורת היהודית. בבית דיברו יידיש – בין ההורים, ופורטוגזית – עם הילדים.
אחת החוויות שהשפיעו על התבגרותו של נחום הייתה תקרית עם מורה אנטישמי להיסטוריה – בתקופת הגימנסיה. לימים, כתב על כך סיפור בשם: "הקוף הקטן והשאלה היהודית".
הייתה זו התקופה שלאחר השואה והקמת מדינת ישראל. לנחום הייתה תחושת שייכות עמוקה לעם היהודי. תחילה הוא הקים מועדון חברתי-תרבותי של צעירים יהודים בסאו פאולו, בשם "מועדון תל אביב". מאוחר יותר ניסה להתחבר לתנועת הנוער של בית"ר – אבל הבין שהדרך לא מתאימה לו. ואז, בסוף שנות ה-40 הצטרף לתנועת הנוער החלוצית דרור, שלימים שנתה את שמה להבונים דרור.
הוא התקבל ללימודי רפואה בסאו פאולו. הוא ניחן בכושר ניתוח ומחשבה מבריקה, והצליח, למרות היותו מהגר, להכלל בין ארבעת המצטיינים מכל המועמדים באותו שנתון.
אלא שבתום שנה אחת של לימודים - שינתה הדרך הציונית את תוכניותיו.
קורות חיים > תנועת דרור והעלייה לארץ

"דרור" הייתה תנועה ציונית סוציאליסטית, ששילבה בין ערכים לאומיים-ציוניים לבין ערכים חברתיים-סוציאליסטיים: שיתוף ושוויון, ביטול הפערים החברתיים בין אנשים וכו'. זאת הייתה קבוצה אוונגרדית, מובילה, אקטיביסטית, שחושבת ועושה.
באותה תקופה התחזקו ב"דרור" הקולות הקוראים לעשייה אמיתית, והוחלט שיש לעזוב את ברזיל ואת האוניברסיטאות ולעלות לישראל – לבנות קיבוץ. החלטה נפלה ב-1 במאי 1950, בסמינר בלאפה. חברי התנועה החליטו: "חייבים ללכת עד הסוף עם הערכים והאמונה שלנו".
האידאולוגיה הייתה, שצריך לחזור לעבודה פיזית – כדי להתכונן לעליה לארץ, ונחום נשלח לעבוד כעוזר בנאי באתר בנייה. עזיבת האוניברסיטה, וההכנות לעלייה לישראל – גרמו למשבר חמור עם הוריו. אביו אפילו איים כי ילך לדבר עם דוד בן-גוריון עצמו, כדי שיתערב בהחלטה. אבל נחום לא היה מוכן לשמוע דבר. הוא עזב את הבית ועבר לגור בקומונה (דירה משותפת למספר חברים בתנועה). השבר עם הוריו – היה כה עמוק, שנדרשו יותר מעשר שנים לבנות את הגשרים מחדש.
העבודה בבניין הייתה קשה מאוד. הן בהיבט הפיזי (אדם בן 20 שאף פעם לא עבד בבניין) והן בהיבט החברתי (יהודי מבית אמיד, בתוך קבוצה של פועלי בניין עניים ופשוטים שבאו מצפון ברזיל הענייה). פסה ממש לא השתלב במקום. הפועלים חשדו בו שנשלח על ידי המשטרה החשאית או הבוס, כדי לרגל אחריהם, והיו מטילים עליו עבודות קשות (סחיבת שקי מלט) ונמנעים מלדבר בנוכחותו. כדי להתריע על הגעתו השתמשו ב"סיסמה": "יש פר על פסי הרכבת " – ומיד, כולם הקפידו להתנהג יפה ולפי הנהלים.
פסה לא החזיק מעמד הרבה זמן. הוא היה מגיע כל ערב לקומונה מותש לחלוטין וישר הולך לישון. אפילו לפעילויות בתנועה לא היה לו כוח. לבסוף, כדי לאפשר לו להיות פעיל יותר בתנועה - הוחלט לשלוח אותו לבית ספר טכני – ללמוד מסגרות. שם הוא למד ועבד חצי יום, ובשאר הזמן היה פעיל בתנועה.
בהמשך, כחלק מההכנות לעלייה לישראל ולעבודה בחקלאות, נשלחו חברי התנועה ל"הכשרה" בברזיל. ההכשרה נעשתה בחווה, בה חיו הצעירים של התנועה במתכונת של קיבוץ. כל שנה היו מארגנים גרעין (כמה עשרות חברים) שהיה שוהה חצי שנה בחווה ואז עולה יחד ליישב קיבוץ בישראל. פסה עלה בגרעין ה-4 של התנועה.
בשלב מסוים, כשפסה עוד היה ב"הכשרה", יצא אחד מהמנהיגים של המגמה הסוציאליסטית בתנועה בברזיל בהצהרה מפתיעה. הוא טען כי תנועת "דרור" צריכה להתמקד בפן הסוציאליסטי (חברתי) בתוך ברזיל, ועליה לנטוש את הפעילות הציונית (לאומית) שלה. הוא קרא לחברי התנועה שלא לעלות לישראל.
נחום היה זה שהוביל את העימות מולו. הוא עזב את ההכשרה, ופעל בנמרצות כדי לשכנע את אלפי הצעירים שהשתייכו לתנועה, להמשיך במסלול הציוני-חלוצי. הוא הנהיג את המחנה הציוני בתנועה – וידו הייתה על העליונה. הצלחת המאבק שלו הייתה התשתית לעלייתם של אלפי צעירים יהודים מברזיל לישראל באותן שנים. בהמשך הוא נבחר להיות ראש תנועת דרור בברזיל - תפקיד בו שירת במשך שנתיים.
לפני העלייה לארץ – התחתן נחום עם שרה, ויחד עלו לישראל בשנת 1953.
הוריו, שסירבו לבוא להיפרד ממנו בתחילה, נעתרו להפצרות הדוד, ובאו לומר שלום – בנמל בריו. היה להם מאוד קשה להפסיד את הבן היחיד, ה"רופא לעתיד", שוויתר על הכל ועלה לארץ ישראל.
קורות חיים > שנים ראשונות בישראל - הקיבוץ

בחיפה חיכו לאנשי הגרעין נציגים מקיבוץ היעד: ברור חיל, שהסיעו אותם לביתם החדש. זמן קצר לאחר העלייה ארצה, נשלחו הצעירים לעבור הכשרה נוספת בקיבוץ דברת. פסה עבד כעגלון. היו לו שתי פרדות גדולות ומריצה. זה היה קיבוץ של יהודים שעלו מגרמניה ותפקיד העגלון היה לעשות את עבודות החצר: חלוקת מספוא לבעלי החיים, ריפוד המכלאות בקש ועוד. באותה תקופה פסה רזה ב-30 ק"ג. גם הייתה עבודה קשה, וגם הייתה תקופה של "צנע" בארץ.
בתקופת ההכשרה בדברת, נולדה בתו הבכורה של פסה: דלית.
לאחר חודשיים בדברת, נשלח פסה לאולפן עולים בירושלים, שם למד עברית במשך חודש.
ברור חיל היה באותה תקופה יישוב סְפָר, ולכן השמירה בקיבוץ נחשבה כחלק מהשירות הצבאי. במסגרת זו גויס פסה לקורס מ"כים. הוא נבחר כחניך מצטיין, כיוון שהצליח להרשים את מפקדו בהשקעת המאמץ וכושר ההתמדה שגילה.
בתחילת דרכו בקיבוץ, עבד פסה ברפת. אחר כך כטרקטוריסט. בהמשך שלח אותו הקיבוץ לקורס "כלכלה חקלאית וריכוז משק", ובסיומו שימש כמרכז משק בקיבוץ במשך יותר מ-5 שנים. במהלך אותן שנים נולדו ילדיו הלה ועוזי.
בשנות ה-60 יצא פסה ללימודים אקדמיים. הוא למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים. באותה תקופה התגרש מאשתו.
את אשתו השנייה, רוזה, פגש פסה בקיבוץ, וכאשר יצאה אף היא ללימודים בירושלים – התהדק הקשר סופית.
הם נישאו ב-10 במרץ 1965.
שנתיים אחרי כן נולדה בתם – מיכל, ושנה וחצי מאוחר יותר – נעמי.
ב-1968 הגיעו הוריו של פסה לביקור בישראל. בסופו של דבר, הם השלימו עם דרכו הציונית של בנם, ובאו לחדש איתו את הקשר.
במהלך התקופה שפסה למד בירושלים – נקלע המפעל של הקיבוץ, "דקו" (מפעל לייבוש ירקות), לקשיים כלכליים. נציגי הקיבוץ באו לירושלים, לשכנע את פסה לבוא להציל את המצב ולהבריא את המפעל.
פסה הסכים לקבל על עצמו את הניהול המורכב. אבל בתנאי שיוכל להמשיך ולסיים את לימודי התואר השני שלו. הקיבוץ הסכים, ופסה ניהל בהצלחה רבה את דקו במשך כ-7 שנים.
אחרי דקו ניהל פסה את חברת "ייצור ופיתוח" – שהייתה בבעלות התנועה הקיבוצית, הסוכנות היהודית וההסתדרות. החברה עסקה בפיתוח חקלאי בקיבוצים וביישובים שונים בעולם. בין הפרויקטים הגדולים בהם עסק: שיקומה וחידושה של חמת גדר והקמתה של חווה ענקית לגידול כותנה באתיופיה.
קורות חיים > המפנה הפוליטי

האוריינטציה המקצועית של פסה הייתה של משק וכלכלה, אבל תמיד הוא היה גם פעיל פוליטית: חבר במזכירות התנועה הקיבוצית, פעיל במפלגת העבודה ונציג התנועה הקיבוצית בהסתדרות העובדים הכללית.
בשנת 1977 הוא נבחר לוועדה המרכזת של ההסתדרות והתמסר לחיים הפוליטיים באופן מלא. ההסתדרות באותם ימים הייתה כוח מאוד חזק ומשמעותי בישראל. פסה היה אחראי על התיקים של תרבות חינוך וספורט – במשך עשר שנים. הוא פעל להקמת רשת של בתי תרבות ותיאטראות מקומיים, באזורים שונים בארץ. בהם הפיכתו של מועדון מקומי למרכז תיאטרון בשם בית ליסין בתל אביב.
הוא יזם והקים מערכת של תוכניות מיוחדות, במסגרת מועצות הפועלים, להשכלת מבוגרים ולמידה מהבית. הוא פעל לקידום אגודת הספורט "הפועל", ארגן הפגנות גדולות (בהן הפגנות אחד במאי הגדולות ביותר בהיסטוריה של ישראל) ועוד.
.
באותה תקופה היה פעיל גם באינטרנציונל לחינוך מבוגרים - ועדה בינלאומית שעסקה בקידום הנושא. במשך מספר שנים אף נבחר לסגן הנשיא של האינטרנציונל, והוביל החלטה להעביר את מזכירות האינטרנציונל לישראל – דבר שהיה חסר תקדים והביא הרבה כבוד לישראל.
בשנת 1981 יצא לאור בהוצאת עם עובד ספרו האידאולוגי של פסה "המשבר הבונה". הספר עוסק בהצגת הרעיון שהחברה הישראלית נתונה בתהליכי גיבוש והתפתחות שניתן לכוון אותם בהתאם לחזונה המתחדש של הציונות הסוציאליסטית.
פסה היה נציג התנועה הקיבוצית בהסתדרות, ונציג ההסתדרות בתנועה הקיבוצית. החיבור בין שני הגופים הללו לא היה חיבור טבעי - ההסתדרות (שכירים) - התנועה הקיבוצית (עצמאיים). פסה יצר ערוצי תקשורת ובנה "גשרים" בין שתי המערכות החשובות והמשפיעות הללו, בראשית דרכה של המדינה.
בסוף 1987 עזב נחום את הקיבוץ בעקבות משבר חברתי עמוק. אחרי למעלה מ–30 שנה.
זאת לא הייתה החלטה קלה עבורו. לעזוב מקום אשר היה שותף בהקמתו ובנייתו, מקום שהיווה חלק כה מהותי מהתפיסה האידאולוגית שלו. ועל אחת כמה וכמה, שלא היה קל לעשות שינוי כזה בגיל 58. אבל מבחינתו של פסה הקיבוץ כבר לא היה מה שהיה: האווירה החברתית השסועה, המתיחויות בין החברים ואופן ההתנהלות של הקבוצה החדשה שהובילה את הקיבוץ לא היו לרוחו, והוא החליט לצאת לדרך חדשה.
פסה ומשפחתו עברו להתגורר בדירה שכורה ברמת גן, במשך שנה, ומשם לנס ציונה – שם חיו עד קיץ 2007.
קורות חיים > קופת חולים הכללית

העזיבה את הקיבוץ סימלה גם את סיומו של החלק הפוליטי בחייו של פסה. הוא עזב את הוועדה המרכזת של ההסתדרות ועבר לנהל חברות עסקיות. תחילה מונה למנכ"ל של חברת יכין-חק"ל, חברה חקלאית-תעשייתית. לאחר כחצי שנה, פנה אליו מזכ"ל ההסתדרות ישראל קיסר, וביקש ממנו לבוא ול"הציל" את קופת חולים הכללית, שהייתה שייכת להסתדרות, ונמצאה במשבר כלכלי קשה ביותר.
פסה קיבל על עצמו את המשימה המאתגרת – וב-1988 מונה למנכ"ל קופת חולים הכללית. הוא ניהל את הקופה במשך 5 שנים, במהלכן עשה מהפכות רבות, וצמצם משמעותית את ההפסדים של הקופה. בין פעולותיו היו:
הטמעת גישה שירותית למטופלים. הגברת התפיסה של המטופלים כלקוחות.
קיצור משמעותי של התורים בהמתנה לניתוחים
הרחבת סל השירותים הרפואיים
קידום תהליך המחשוב של קופת חולים
הקמת מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל, בית החולים הגדול ביותר בארץ לילדים
בשנת 1992 – הובילו מספר שרי ממשלה (בהם אהוד אולמרט וחיים רמון), יחד עם ראש הממשלה יצחק רבין מהלך של הוצאת קופת חולים מההסתדרות, וחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
פסה התנגד למהלך הזה. הוא האמין שפעולתם נובעת משיקולים פוליטיים: מהרצון להחליש את ההסתדרות ולנטרל אותה מנכסיה. פסה טען שבמצב החדש - לא יהיה מי שילחם למען האינטרס של הלקוחות ומערכת הבריאות.
בסופו של דבר נחקק חוק ביטוח בריאות ממלכתי, ובתנאים החדשים – פסה כבר לא רצה להמשיך לנהל את הקופה. הוא מונה להיות נציג ההסתדרות באינטרנציונל של האיגודים המקצועיים בבריסל שבבלגיה, ומילא את השליחות הזו במשך קרוב לשלוש שנים.
קורות חיים > השנים האחרונות

בשנת 1995 פרש לגמלאות.
ביולי 2007 עבר להתגורר בגדרה עם אשתו רוזה, ושם נפטר ב-3 בינואר 2009, והוא בן 79 שנים. נקבר בקיבוץ ברור חיל.
לקריאה נוספת

נחום צבי פסה, המשבר הבונה, הוצאת עם עובד, 1981.
פסה הנער
פסה בהכשרה
הפגנת אחד במאי. פסה עם ישראל קיסר ושאר מנהיגי ההסתדרות
ארץ-ישראל: ספר-המסעות

העמוד הפותח של הספר
ארץ-ישראל וסוריה הדרומית: ספר-המסעות הוא מדריך למבקר בארץ ישראל, כולל עבר הירדן המזרחי וסוריה הדרומית. הספר חובר על ידי ישעיהו פרס ופורסם בשנת תרפ"א 1921. הוא נכתב לפי הזמנת חברת נסיעות "חברת אקספרס ארץ-ישראלי", מיסודו של בנק אנגלו-פלשתינה וראה אור בהוצאת 'בנימין הרץ, ירושלים - ברלין - וינה'. הספר יצא לאור בציפייה להגברת העלייה לארץ ישראל, בנוסף העלייה לרגל שהייתה גם בתקופות קודמות, וכן, לגידול בתיירות בה.
המבוא

חלקו הראשון של הספר מיועד להכרת הארץ. ניתן לקבל ממנו תמונה על המצב המנהלי והכלכלי של הארץ בראשית שנות המנדט הבריטי.
המחבר מציין כי התחבורה בארץ שופרה: דרכים נסללו, הרכבות נוסעות מדי יום ביומו בין הערים החשובות בארץ. הרכבת הגיעה למדינות השכנות: מצרים וסוריה - דבר שאפשר הגעה מהנמלים לחופי הים התיכון בנוחיות רבה: האוניות נוחות וגם הירידה לחוף מכובדת. ניתן להשיג בארץ אוטומובילים והזמן הדרוש לעבור במסלולי התיירות קצר לעומת מה שהיה בעבר.
תנאי בתי המלון הם, לפי הגדרתו, "ממדרגה ראשונה" ובכל עיר ומושבה אפשר לקבל "אכסניה נוחה ומזון טוב". אין צורך להביא מאירופה בגדים רבים למסע כי בבתי המסחר בארץ אפשר להשיג הכל ובמחירים זולים. היות שחלק ממסע ברגל הוא ממליץ על נעליים נוחות וכובע רחב, המכסה גם את העורף. אשר לבריאות, יש די רופאים מומחים בכל המקומות וכן בתי מרקחת. עם זאת, הוא ממליץ כל בוקר לקחת כינין נגד "קדחת המלריה".
אמצעי התשלום המקובל הוא הכסף המצרי, לשם התמצאות שער החליפין של ההלירה שטרלינג - המטבע הבריטי היה 1 ליש"ט= 97.5 לירות מצריות.
דוגמאות ליוקר ההוצאות:
בית מלון ממדרגה ראשונה - מעט יותר משוי ערך לליש"ט אחד.
המסע באוניות - מומלץ מנמלי אירופה לפורט סעיד שבמצרים. לבוחרים להגיע לנמל יפו מוצע לפנות לסיוע צמוד לחברת התיירות. ממצרים יש תחבורה נוחה לארץ - 15 שעות - בקרונות שינה ומסעדה.
מחיר הנסיעה באוניה, לפי מחלקות 32–46 ליש"ט, מאיטליה: 40 עד 28 ליש"ט. המחיר ברכבת עומד בפני הוזלה.
החברה, מפיקת המדריך תסדיר את כל הנסיעות ואת האיכסון. מסגרת הביקור המומלץ בארץ היא 21 יום, כולל: עבר הירדן וסוריה הדרומית. הוא מספר לקורא על שרותי החברה והתייר יכול לפנות לסניפיה בכל ערי הארץ ושם יימלאו את כל דרישותיו.
פרק א: הגאוגרפיה

הפרק הראשון סוקר את ארץ ישראל, על פי המידע שהיה בזמנו בידי החוקרים. פרס הגדיר את תחומה לפי גבולותיה הטבעיים: מנהר הליטני בצפון עד נחל מצרים
בקו אלכסוני מהעיירה אל עריש בחצי האי סיני עד למפרץ עקבה - היום אילת. ובמזרח עד "המדבר הכי רחוק מהירדן". בדרום עבר הירדן הגבול הוא מסילת הרכבת החיג'אזית (מציאות זאת השתנתה אחרי יישום מלא של הסכם סייקס–פיקו והקמת ממלכת ירדן). שטחה של ארץ ישראל בשלטון הבריטים הגיע ל-60,000 קמ"ר.
פרס הביא תיאור של נהר הירדן מאותם הימים. מימת החולה עד ים כנרת הוא "שוטף בשצף קצף על פני צורים וכפֵי סלעים". אורכו היה אז 144 ק"מ. לעומת המרחק בקו אווירי של 104 ק"מ - תופעה המצביעה על מידת הפיתוליות שבו.
ומסיים את תאוריו בהרי הגליל שהם: "הגבוהים והיפים ועשירים המעיינות". הוא לא מסתפק בתיאור זה, לאור ניסיונו: "יפה-נוף הוא הגליל ודומה הוא לנוף הרי האלפים".
פרק ב: תושבי הארץ

הפרק השני מתאר את "גזעם, טיבם ותכונותיהם, תרבותם והשכלתם ודרכי חייהם" של תושבי הארץ. הוא מאפשר להכיר כיצד נראו תושבי הארץ אז. לנוחיות המבקרים בארץ, במטרה לאפשר להם התמצאות בין קבוצות האוכלוסייה, הוא מתאר את העדות בארץ, תוך שימוש בקווי אופי, מעין סטריאוטיפים, אבל לא בהכרח שליליים:
היהודים - רובם יושבים בערים. יוצאי ספרד שביניהם לובשים את הבגדים המקובלים על תושבי הארץ ולכן לא ניתן להבחין בייחודם. היהודים החלוצים שבאו ארצה במטרה להחיותה, הודות להם, הארץ תתפתח בעתיד.
הערבים - מוצאם מחצי האי ערב - הבדווים נשארו "ערבים טהורים והם יכולים להחשב לנושאי הטיפוס הטהור היחידים של הגזע השמי". מידות הערבי נחלקות בין: טובות - גאוה, התאפקות, רצינות ורגש-כבוד חזק ולאחרות - השקפת עולם מוגבלת מאוד, אהבת בצע, נקמה, פטליזם ואכזריות כנגד אויבו.
גאולת דם הנהוגה בקרבם גורמת לעיתים להשמדת משפחות שלמות. לאלה שאינם מבני-עמם הם מתייחסים בחשד ובשנאה נסתרת . לא יודעים להעריך את מימד הזמן.
הוא מציין עוד כתות קטנות:
ה"סורים" - אשר לדעתו צאצאי יושבי הארץ הקדמונים שהתערבבו בכובשים. בעורקם נוזל דם צלבני. רובם הם נוצרים.
"סורים-נוצרים" - נמצאים בארץ מימי הביזנטים, שייכים לכנסייה המזרחית.
הדרוזים - צאצאי הסורים הקדמונים שקבלו את דת האסלאם בצורה שונה מהמקובל.
נְצָאִרִים - ליד מטולה, לכאורה מוסלמים, למעשה עובדי כוכבים ומזלות כמו אבותיהם בסוריה.
מְתָולים - אף הם בצפון הארץ שייכים לכת השיעים: קנאים נמרצים לדתם ושונאים בני-דתות אחרות עד מוות. כאשר זר נוגע בחפצם הוא הופך לטמא. שנואים על תושבי הארץִ.
עמים שלא צאצאי העמים השמיים
בין המוסלמים: התורכמים בגולן - מוצאם מהמונגולים, הצ'רקסים, בהאים וכושים.
בין הנוצרים: ארמנים, קופטים, אתיופים ו"פרנקים" -יוצאי אירופה.
בהמשך פרק על קורות ישוב הארץ ותרבותה ותולדות היישוב היהודי "האחרון".
ראו גם

אוצר מסעות
מסעות ארץ ישראל של עולים יהודים (ספר)