stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ראש גזר
תרגומים עבריים

ז'יל רנאר, פראנסוא ראש גזר; מצרפתית: רפאל אליעז, מרחביה: ספרית פועלים (דורון-מופת), 1950.
ז'ול רנאר, ראש גזר: הסיפור והמחזה; תרגום מצרפתית: נורית פלד-אלחנן; אחרית דבר: יהושע ישועה, ירושלים: כרמל, תשס"א 2000.
הערות שוליים

↑  ראש גזר בתיאטרון אורנה פורת, 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16688716x (data)  GND: 4575111-0  SUDOC: 052673227  VIAF: 192606556   WorldCat (עם VIAF): 192606556
ריצ'רד קטלינג

ריצ'רד קטלינג (באנגלית:  Richard Charles Catling) ‏ (22 באוגוסט 1912 – 22 במרץ 2006) היה קצין משטרה קולוניאלי בריטי כסגן מפקד הבולשת הבריטית בארץ ישראל בשנותיו האחרונות של המנדט הבריטי, כראש המטה של מפקד המשטרה במלאיה וכמפקד משטרת קניה בשנים 1954-1964.
ביוגרפיה

ריצ'רד קטלינג נולד בסאפוק בבריטניה למשפחה של חקלאים וקצבים. הוא למד בבית ספר בבונגוי והחל לעבוד בתעשיית הטקסטיל. בינואר 1935 הוא נענה ביחד עם חבר למודעה שקראה להתנדב למשטרת המנדט. בשנת 1936 הוא הצטרף לענף הפוליטי במחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (הבולשת) והתמודד בעיקר עם המרד הערבי הגדול. הוא התחיל את עבודתו בירושלים ובשנת 1938 עבר ליפו. ביולי 1939 הוא התמנה לקצין ובתחילת מלחמת העולם השנייה פיקד על משמרות החופים באזור חיפה. הוא שב במהרה לירושלים לתפקיד סגן מפקד המחלקה המיוחדת של הבולשת. בשנים 1945-1948 הוא היה סגן מפקד הבולשת. בשנת 1944 הוא נשלח בשליחות הבולשת לארצות הברית ובשנת 1946 יצא בשליחותה לאיטליה לחקור את פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא על ידי אנשי האצ"ל. פעמיים הוא שהה בבניינים שהותקפו על ידי המחתרות, מרכז הבולשת בירושלים במרץ 1944 ומלון המלך דוד ביולי 1946, ובשתי הפעמים הוא לא נפגע.
בתום המנדט הבריטי בארץ ישראל עבר קטלינג יחד עם מפקדו ויליאם ניקול גריי ומאות שוטרים של משטרת המנדט למאלאיה שנאבקה אז נגד ניסיון הפיכה של המפלגה הקומוניסטית המאלאית. הוא היה עוזר של מפקד המשטרה גריי ולאחר מכן ניתן לו פיקוד על אזור כפרי. בשנת 1952 קטלינג מונה למפקד המשטרה בסלנגור. על התקופה במאלאיה הוא כתב שהקושי העיקרי שלהם היה העדר ידע בשפות מלאית וסינית.
בשנת 1952 הוא חזר לאנגליה כדי להנשא. ב-1 ביולי 1954 הוא מונה לסגן שני למפקד משטרת קניה ועם התפטרותו של המפקד בסוף שנת 1954 הוא זכה לתפקיד. ב-1959 הועלו נגדו האשמות, אותן הכחיש, שהוא הורה להפסיק חקירה של פרשה, בה נרצחו במכות 11 אסירים מתנועת מאו מאו על ידי שוטרים. האשמות אלו לא מנעו ממנו להמשיך בתפקידו. לאחר שקניה קבלה עצמאות הוא המשיך במשך זמן מה לכהן כמפקד המשטרה הקנייתית.
לאחר שובו לאנגליה הוא כיהן כיועץ בטיחות לחברת גותרי בשנים 1965-1988 והיה יועץ לממלכת ירדן בשנים 1971-1975.
הערות שוליים

↑  מנחם מיכלסון, יד ימינו: הביוגרפיה של יחיאל קדישאי מזכירו ואיש סודו של מנחם בגין, הוצאת גפן, 2013. עמוד 68.
↑  עשהאל לובוצקי, לא דרכי האחרונה, הוצאת ידיעות ספרים, 2017. עמוד 142: "האיטלקים פתחו בגל מעצרים של אנשי האצ"ל, ובהם שרוליק אפשטיין. שרוליק הושם במעצר בתחנת המשטרה האיטלקית. הביון של הבריטים חקר במרץ מיהם המעורבים בפיצוץ, ואף שלח מהארץ את קצין הבולשת קטלינג."
↑  Leon Comber, Malaya's secret police 1945-60, Institute of Southeast Asian Studies, 2008, page 115
↑  William Robert Foran, The Kenya Police, 1887-1960, R. Hale, 1962, page 213
↑  עמוס גורדון, קטלינג, שהיה ראש הבולשת בא"י - מותקף בענין רצח העצורים בקניה, מעריב, 22 ביוני 1959
קרב תל חווילפה

מפת קרב תל חווילפה: הערכות הכוחות הבריטים ב-2 ו-3 בנובמבר 1917
מפת קרב תל חווילפה: הערכות הכוחות הבריטים ב-4 בנובמבר 1917
מפת קרב תל חווילפה (במסגרת קרב עזה השלישי): הערכות הכוחות הבריטים ב-6 בנובמבר 1917
כוחות רכובים משקים את סוסיהם עם סיום קרב תל חווילפה. הבאר בתמונה היא כנראה באר צקלג שממערב לתל
תל חליף (תל אל חווילפה) - מבט מצפון (ינואר 2019)
תל חליף (תל אל חווילפה) - מבט מדרום, מכוון קיבוץ להב (ינואר 2019)
קרב תל חווילפה הוא קרב, שהתחולל על תל חליף וסביבתו, בין 1 בנובמבר 1917 ו-6 בנובמבר 1917 בין כוחות בריטים של חיל המשלוח המצרי לבין כוחות של הצבא העות'מאני במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. הקרב ארך כשבוע, והסתיים בניצחון הצבא הבריטי, ובנסיגת הכוחות העות'מאנים.
רקע

במהלך מרץ ואפריל 1917 נכשלו הבריטים בניסיונותיהם לכבוש את עזה (קרב עזה הראשון ב-26 במרץ וקרב עזה השני ב-19 באפריל). כישלון זה הוביל, מצד אחד, לתגבור הכוחות הבריטים ומצד שני להכנת תוכניות לתקיפת האגף המזרחי של הטורקים על ידי כיבוש באר שבע. תוכנית זו יצאה לפועל ב-31 באוקטובר והצליחה להפתיע את הטורקים (שריכזו כוחות בעזה) ובסופו של יום הקרב נכבשה באר שבע.
הבריטים שאפו לנצל את הצלחתם ולהמשיך בהדיפת הטורקים צפונה אולם הטורקים מיהרו להעביר כוחות לגזרת צפון באר שבע כדי לחסום את תנועת הבריטים. הטורקים התבצרו בקו שבין חברון ועזה תוך שהם מבצרים שורה של תילים בצפון הנגב. בין התילים ניתן למנות את תל חווילפה, תל א-שריעה, תל הוריירה, תל נגילה, תל ג'ממה, כפר הוג' ועוד.
בגזרה המזרחית של קו ההגנה החזיקו הטורקים בקו בין תל חווילפה לדאהרייה כשבמרכז הקו נמצא ראס-אל-נקב.
תנאי השטח

תל חווילפה (TEL EL KHUWEILFE) ממוקם כ-16 ק"מ מצפון לבאר שבע בשולי יער להב ומעט צפונה מקיבוץ להב. התל שולט על הדרך מבאר שבע צפונה כמו גם על הדרך העולה לחברון ולירושלים. בקרבת התל התקיימו מספר בארות מים (כמו באר צקלג) אולם אלו היו בשליטת הטורקים בעוד שהשטחים בהם שלטו הבריטים היו מעוטי מקורות מים. מצב זה הכתיב, במידה רבה, את אופי הקרב.
הכוחות המעורבים > הכוחות הטורקים

הכוחות הטרקים שנאספו להגן על תל חווילפה כללו כוחות שנסוגו מבאר שבע ותגבורות שנשלחו ממערב. כוחות אלו, בפיקוד מפקדת הקורפוס ה-3, כללו:
דיביזיית הרגלים ה-24 (שאריות מהכח שהגן על באר שבע).
דיביזיית הרגלים ה-27 (שאריות מהכח שהגן על באר שבע) בתגבור רגימנט מהדיוויזיה ה-16.
דיביזיית הרגלים ה-19 מהקורפוס ה-22 (הארמייה ה-7) שנשלחה מגזרת עזה.
הדיוויזיה הרכובה ה-3
3 בטליוני ארטילריה מהארמייה ה-4.
הכוחות המעורבים > הכוחות הבריטים

הכוחות הבריטים, בפיקוד לוטננט גנרל הנרי שובל מפקד קורפוס המדבר הרכוב, שפעלו בקרב זה היו:
דיוויזיית הרגלים ה-53 (הוולשית) בפיקוד מייג'ור גנרל סטנלי מוט (מהקורפוס ה-20 בפיקוד גנרל פיליפ צ'טווד)
הדיוויזיה הרכובה "יומנרי" (בפיקוד מייג'ור גנרל ג'רג' בארו).
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק (בפיקוד מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור).
הדיוויזיה הרכובה האוסטרלית (בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון)
קורפוס הגמלים הקיסרי.
הבריגדה הרכובה ה-7.
מהלך הקרב

מהלכי הקרב, מהצד הבריטי, הושפעו מהמחסור החמור במים דבר שהכתיב החלפה תדירה של היחידות הלוחמות בחזית כדי לאפשר להן לחזור למקורות המים באזור באר שבע. דבר זה צמצם את יכולת הפיקוד הבריטי להציב כוח משמעותי מול הביצורים הטורקים החזקים על הקו בין התל ובין דאהרייה.
מהלך הקרב > 1 בנובמבר 1917

במהלך 1 בנובמבר תגברו הכוחות הטורקים את כוחותיהם בתל חווילפה ובקו ההגנה ממזרח לו על ידי כוחות שנסוגו מבאר שבע, כוחות מהיחידות שהגנו על תל א-שריעה וכוחות מהארמייה ה-7 שבחברון. במקביל התקדמו יחידות בריטיות מבאר שבע צפונה ונערכו מול התל. הדיוויזיה ה-53 התקדמה צפונה מבאר שבע, ממזרח לה התקדמה צפונה דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק אך היא נתקלה בכוחות טורקים חזקים ובמקום התחוללו קרבות עד שעות הלילה.
מהלך הקרב > 2 בנובמבר 1917

ב-2 בנובמבר החלה תקיפה בריטית על ידי כוחות של קורפוס המדבר הרכוב (בפיקוד לוטננט גנרל הנרי שובל) אשר כללו את בריגדת הפרשים האוסטרלים ה-2 (מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק) ואת הבריגדה ה-7 הרכובה. חזית הקרב נמתחה בין חווילפה לדאהרייה כשהבריגדה ה-7 תוקפת את התל והבריגדה ה-2 תוקפת מזרחית לה לכוון כביש חברון. בסופו של יום לא הצליחו הכוחות הבריטים לכבוש את התל.
מהלך הקרב > 3 בנובמבר 1917

ב-3 בנובמבר ערכו הבריטים התקפה נוספת על הקו בין תל חווילפה (במערב) לדאהריה (במזרח). הדיוויזיה ה-53 (מהקורפוס ה-20) תקפה את התל בעוד שמימינה תקפו כוחות מ-3 בריגדות (בריגדת הפרשים הקלים ה-1 של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק, הבריגדה האוסטרלית הרכובה ה-5 והבריגדה הרכובה ה-7). לאחר יום קרבות סבלו הכוחות הבריטים מהרבה נפגעים ולא הצליחו להתקדם משמעותית.
לקראת סופו של יום החל המחסור במי שתייה לתת את אותותיו בכשירות של הכוחות הבריטים ומפקדי הצבא הנחו להחליף את היחידות בחזית על מנת לאפשר להן לחזור לבאר שבע שם היו המים זמינים (מהבארות המקומיות ומתספוקת מהמעיינות בשלאל). בחלק מהמקרים נעשתה החלפת הכוחות תחת אש טורקית.
מהלך הקרב > 4 בנובמבר 1917

ב-4 בנובמבר הורה אריך פון פאלקנהיין לכוחות הטורקים, ששהו מצפון ומצפון מזרח של הגזרה, לצאת להתקפת נגד בגזרה המזרחית של הקו הבריטי (אזור דאהריה וראס-אל נאקב) אל מול יחידות בריטיות של הבריגדה הרכובה ה-5 ודיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק. התקפת הנגד הטורקית הסתייעה באש ארטילרית כבדה ובאש מקלעים והסבה לכוחות הבריטים נפגעים רבים. בסופו של יום הצליחו הבריטים להחזיק את קו החזית.
במקביל המשיכה הדיוויזיה ה-53 לתקוף את התל אולם לא הצליחה להשיג התקדמות משמעותית.
לאור החוסר המשמעותי במי שתייה, נערכה במהלך היום, ישיבת חירום בנושא, במטה בבאר שבע, בהשתתפות קצינים בכירים של חיל המשלוח המצרי. בישיבה הוחלט שלאור החוסר המשמעותי במי שתייה ללוחמים וסוסים יש לדחות את המשך הפעילות עד ל-6 בנובמבר כדי לאפשר לכל הכוחות להצטייד ולהתרענן.
מהלך הקרב > 5 בנובמבר 1917

במהלך 5 בנובמבר נעשו מאמצים רבים לאפשר לכל היחידות להצטייד במים, מזון ותחמושת. בחלק מהמקרים נשלחו יחידות לאחור ובמקרים אחרים הובאה אספקה לחזית. פעילות זו בוצעה תחת אש ארטילרית אש ומקלעים טורקית ובמקרים מסוימים נדרשו הכוחות הבריטים להדוף התקפות נגד טורקיות.
מהלך הקרב > 6-7 בנובמבר 1917

ב-6 בנובמבר החלו הבריטים במערכה כוללת לחיסול ההתנגדות הטורקית בצפון הנגב (בין השאר לכבוש את תל חווילפה). בפעילות זו היו מעורבות רוב הדיוויזיות של קורפוס המדבר הרכוב והקורפוס ה-20. תוכנית הקרב וסדר הכוחות התוקפים (ממזרח למערב) הייתה כדלקמן:
הדיוויזיה ה-53 (הקורפוס ה-20) יחד עם קורפוס הגמלים הקיסרי (קורפוס המדבר הרכוב) תקפה את תל חווילפה.
הדיוויזיה הרכובה "יומנרי" (קורפוס המדבר הרכוב) תקפה את המרחב בין תל חווילפה ותל א-שריעה.
הדיוויזיה ה-74 (הקורפוס ה-20) תקפה את קו ההגנה מדרום לתל א-שריעה ובהמשך את תל א-שריעה ממזרח.
הדיוויזיה ה-60 (הקורפוס ה-20) תקפה את המרחב בין תל א-שריעה ותל הוריירה ובהמשך את תל א-שריעה ממערב.
הדיוויזיה ה-10 (הקורפוס ה-20) תקפה את קו הגנה מדרום לתל הוריירה ובהמשך תקפה את התל עצמו.
הקרבות לאורך כל החזית נמשכו גם ב-7 בנובמבר.
קרבות הדיוויזיה ה-53 וקורפוס הגמלים הקיסרי על תל חווילפה נמשכו עד שעות הערב של 7 בנובמבר אז החלו הטורקים לסגת מהתל.
תוצאות הקרב

האסטרטגיה הבריטית לתקוף לאורך כל קו החזית הביאה להצלחה בפריצת החזית בין תל חווילפה לתל א-שריעה ותל הוריירה. ניצחון זה הביא לנסיגת הטורקים מביצוריהם בעזה ואיפשר לכוחות הבריטים לפרוץ לכוון צפון מערב.
הדיוויזיה ה-53, שכבשה את תל חווילפה נשלחה לכוון דאהרייה ובהמשך המערכה היוותה את האגף הימני בקרב לכיבוש ירושלים.
הקרב שנמשך 6 ימים גרם למאות נפגעים בשני הצדים הלוחמים. בנוסף חידד הקרב את ההשפעה של חוסר באספקה סדירה של מים על מוכנות הכוחות.
תוצאות הקרב > חללי הקרב

לוטננט מיור. קצין אוסטרלי מסוללת המקלעים ה-2. נהרג בקרב על תל חווילפה
טוראי קליפטון הנרי ג'יימס הוד. חייל אוסטרלי מהרגימנט הרכוב ה-6. נהרג ב-5 בנובמבר 1917 בקרב על תל חווילפה
הפרש אוסבורן ויליאם ג'ונסטון מהרגימנט האוסטרלי הרכוב ה-1. נהרג בקרב תל חווילפה ב-3 בנוב 1917
לנס קורפורל סידני אליס קלייר ג'ונסון מהרגימנט הרכוב האוסטרלי ה-1. נהרג בקרב תל חווילפה ב-3 בנובמבר 1917
קפטן ג'ון פוקס ראסל. מחיל הרפואה הבריטי. נהרג בקרב תל חווילפה ב-6 בנובמבר 1917. על גבורתו בקרב זה בטיפול ובחילוץ פצועים הוענק לו צלב ויקטוריה
מורשת הקרב

בפסגת התל ניתן לראות תעלות קשר שמקיפות את רב התל. התעלות נחפרו, כנראה, על ידי הטורקים שהגנו על התל. התעלות כוללות אלמנטים מודרניים יותר שמצביעים על שימוש בתעלות בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים (אז עבר הקו הירוק ממזרח לתל). על התל נערכו חפירות ארכאולוגיות במהלכן נמצאו ממצאים הקשורים לתקופת מלחמת העולם הראשונה.
תעלת קשר בראש התל
תעלת קשר בראש התל
תעלת קשר בראש התל
לקריאה נוספת

פילדמרשל ארצ'יבלד פרסיוול ויוול, מסעי המלחמה בארץ ישראל, הוצאת אריאל, 2007. עמודים 120–115
ריקוד על המים

ריקוד על המים
ריקוד על המים הוא הרומן השלישי פרי עטה של לילי פרי. הרומן ראה אור בסדרת הספריה החדשה, בהוצאת הקיבוץ המאוחד וספרי סימן קריאה, בשנת התשנ"ה 1994.
תקציר העלילה

לני אבני היא אישה נשואה בת 37. לני נכנסת למצוקה אחרי שבתה האהובה בת השש וחצי נפטרה ממחלת ריאות. בעלה אלכס הוא קומוניסט השקוע במאמריו ובהרצאותיו ומתנכר אליה, ובנה מיכאל בן ה-17 עומד לצד אביו.
לני עוזבת את ביתה ומשפחתה בשביל לשמש כאם-בית בבית האבות "צוקי ים", על חוף ימה של נתניה (במילותיה: "הלכתי למות בבית אבות"). בעל בית האבות, מוישה קושניר, היה עשרים שנה קודם לכן מורה של לני בבית הספר הגבוה לריקוד בלונדון והיה מאהבה אז וגם היום.
ציר העלילה המרכזי של הרומן מתרחש כשמונה שנים לאחר הגעתה של לני ל"צוקי ים". בית האבות נקלע לחובות ומוישה קושניר מנהלו מסבך את לני באחריות פלילית לדבר והיא עומדת למשפט בשל כך. העו"ד המגן עליה הוא בנה מיכאל.
תימות מרכזיות

המציאות הישראלית אינה משתקפת ב"ריקוד על המים", הסיפור חסר זמן ומקום ויכול להתרחש בכל מקום ובכל זמן. פרי מתנתקת ממסגרת נראטיבית, ובכך קולעת את הגיבורים למציאות תלושה וחסרת כיוון.
לילי פרי בוחרת במספרת מופנמת, שאינה מתקשרת, דבר המאפשר מסירת סיפור בצורה איטית, אסוציאטיבית, שמפגינה סערה ומועקה רגשית.
כל דמויות הגיבורים נמצאות ברקע ואנו חווים אותן דרך נגיעותיהן בעולמה של לני; אפילו בנה מכונה בספר "איש צעיר". הקשר העמוק
והחם שלה הוא עם המתים: בתה שנפטרה, דודתה ודודה שגידלו אותה אחרי שאמה נרצחה בשואה.
נושאו המרכזי של הספר הוא מצוקת האדם, חלוף הזמן והתפוררות החיים, ואנחנו מתוודעים אליו באמצעות מצוקתם של החולים הסיעודיים בבית האבות.
הרומן מתאפיין ברובד פנטסטי: במקום שהיה אמור להיות מוות מתקיימים חיים. הקשישים בו אינם מתים – אלה שעוברים מאגף העצמאיים לאגף התשושים מתחזקים באופן מפתיע, וייתכן שכל זה בגלל תפילותיה של לני. בדומה לכך לני אמנם מצהירה שהלכה לבית האבות בשביל למות, אבל היא מקסימה ומעוררת אהבה בכל רואיה, מטפלת במסירות בזקנים ורוקדת כדי לשלם את חובות בית האבות. בסופו של דבר לני נחלצת מכל צרותיה ונרפאת.
הריקוד מסמל את החלום שלא התממש וממשיך ללוות את הגיבורים גם בבגרותם. לני חולמת על ריקוד עם בתה המתה ואילו קושניר מעיין במשרדו בכתבי עת העוסקים במחול; כשהוא מתבונן בים הסמוך לבית האבות הוא אומר: "לפעמים המראה הזה כל כך חלק ובטוח שאפשר לרקוד על המים."
מתוך הביקורות

אריה ניר, מעריב:
"ללילי פרי יש כישרון מופלא לשזור משפטים הזורמים להם על פי מקצב פנימי עצמאי, ורק אז, כבדרך אגב, הם חוברים לעלילה ולסיפור הספר. במסגרת סיפור מוגדר, מעוצב ונתמך היטב, מאפיינת פרי את דמויותיה לעומקן. עד לרבדים בעלי משמעויות פנימיות ואישיות ביותר... 'ריקוד על המים' הנו חוויית קריאה יוצאת דופן, הן במישור העלילתי-סיפורי והן מבחינת תשבץ המשמעויות הגלויות והחבויות-נסתרות שפרי טמנה בו."
מנחם בן, עיתון תל אביב:
"ספרה החדש של לילי פרי, 'ריקוד על המים', הוא מסוג הספרים המחזירים לנו את האמון בספרות הישראלית המודרניסטית וביכולתה לרגש אותנו באמת."
ענת שפיצן, על המשמר:
"יופיה של היצירה טמון בשלמות הנוצרת בהתאמה בין דמות המספרת לבין התוכן והמבנה. וכן בולט השילוב המקורי בין ניגודים: האמת המרה המתובלת ביסודות דמיוניים, החיוך המר המלווה את התיאורים הקשים. בייחוד מעניין האיפוק המבטא כאב עמוק – המשפטים הקצרים, הסגנון הדיווחי, הפרטים השגרתיים, שמהם עולה צעקה גדולה."
חיה הופמן, ידיעות אחרונות:
"לילי פרי כתבה רומן מורכב ומקורי, שאינו דומה לשום דבר אחר שקראתי בשנים האחרונות."
לקריאה נוספת

אסנת בלייר. אמנות ההתבוננות. מעריב, ספרות, י"ב בשבט תשנ"ה, 13 בינואר 1995, עמ' 31.
מנחם בן. מאחורי כל זמן מסתתר עצב גדול. עיתון תל אביב, ספרות, עמ' 87.
איתן בן-נתן. מוות עם יתרונות. דבר, דבר השבוע, כ"ט בכסלו תשנ"ה, 2 בדצמבר 1994, עמ' 14.
יוסף דן. מחול החידלון, או: ניפוצו של הנראטיב האחרון. הארץ, תרבות וספרות, ו' בטבת תשנ"ה, 9 בדצמבר 1994, עמ' ב-8.
אבנר הולצמן. הדלת אל אגף התשושים. בספרו: מפת דרכים: סיפורת עברית כיום (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה, 2005), עמ' 135–137 (הובא לראשונה ב'מוסף רדיו לספרות', דצמבר 1994).
חיה הופמן. נפש פצועה. ידיעות אחרונות, ספרות, י"ג בטבת תשנ"ה, 16 בדצמבר 1994, עמ' 26.
אלון חילו. תן לה מוזיקה, והיא מתמסדת. על השרון, 16 ביוני 1995, עמ' 77-76.
ניר כהן. הזמנה לריקוד. על השרון, 23 בדצמבר 1994.
רות לאופר. מוות מאושר. עיתון 77, גל' 183 (ניסן תשנ"ה, אפריל 1995), עמ' 10.
אורלי לובין. על האבות ועל האמהות. הארץ, מוסף ספרים, גל' 112 (י"ח בניסן תשנ"ה, 18 באפריל 1995), עמ' 8, 14.
אריה ניר. חוויית קריאה יוצאת דופן. מעריב, ספרות וספרים, 30 בדצמבר 1994.
פנינה שירב. האמירה הזהירה – על "ריקוד על המים" מאת לילי פרי. עלי שיח, חוב' 37 (1996), עמ' 21–34.
ענת שפיצן. לרקוד עם ישישים. על המשמר, 6 בינואר 1995.
הערות שוליים

↑  יוסף דן. מחול החידלון, או: ניפוצו של הנראטיב האחרון. הארץ, תרבות וספרות, ו' בטבת תשנ"ה, 9 בדצמבר 1994, עמ' ב-8.
↑  אסנת בלייר. אמנות ההתבוננות. מעריב, ספרות, י"ב בשבט תשנ"ה, 13 בינואר 1995, עמ' 31.
1 2 3 4  מנחם בן. מאחורי כל זמן מסתתר עצב גדול. עיתון תל אביב, ספרות, עמ' 87.
1 2  חיה הופמן. נפש פצועה. ידיעות אחרונות, ספרות, י"ג בטבת תשנ"ה, 16 בדצמבר 1994, עמ' 26.
↑  איתן בן-נתן. מוות עם יתרונות. דבר, דבר השבוע, כ"ט בכסלו תשנ"ה, 2 בדצמבר 1994, עמ' 14.
1 2  אריה ניר. חוויית קריאה יוצאת דופן. מעריב, ספרות וספרים, 30 בדצמבר 1994.
1 2  ענת שפיצן. לרקוד עם ישישים. על המשמר, 6 בינואר 1995.
רוושאן אירמטוב

| --- | --- |

 לידה:  9 באוגוסט 1977 (בן 47) טשקנט, אוזבקיסטן הסובייטית שבברית המועצות
 שם מלא:  רוושאן סייפידינוביץ' אירמטוב
 עיסוק נוסף:  מדריך בבית ספר לכדורגל
 ליגות מקומיות
 2000 -:  ליגת העל האוזבקית
 מפעלים בינלאומיים
 2003 -   2003 -:  AFC   פיפ"א
 
רוושאן סייפידינוביץ' אירמטוב (באוזבקית: Ravshan Sayfiddinovich Ermatov, Равшан Сайфиддинович Эрматов; נולד ב-9 באוגוסט 1977) הוא שופט כדורגל אוזבקי.
אירמטוב משמש כשופט כדורגל בינלאומי מטעם פיפ"א מאז 2003, והמשחק הראשון בו שפט היה בין נבחרות וייטנאם ולבנון, ב-31 במרץ 2004. הטורניר הבינלאומי החשוב הראשון בו שימש כשופט היה גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך בשנת 2007 בקנדה. הוא שפט בטורניר זה בשני משחקים, בין נבחרות גמביה ומקסיקו, ובין נבחרות צ'ילה וקונגו.
ב-21 בדצמבר 2008 שפט אירמטוב במשחק הגמר של אליפות העולם לקבוצות, בין מנצ'סטר יונייטד ל-ליגה דה קיטו. באותה שנה נבחר לראשונה בידי קונפדרציית הכדורגל של אסיה לשופט הטוב ביותר באסיה. גם בשנים 2009, 2010 ו-2011 נבחר אירמטוב לשופט השנה באסיה.
במונדיאל 2010 היה אירמטוב הצעיר ביותר בסגל השופטים. הוא שפט בכמה מהמשחקים החשובים, בהם משחק הפתיחה בין נבחרות דרום אפריקה ומקסיקו, משחק רבע הגמר בין נבחרות גרמניה וארגנטינה ומשחק חצי הגמר בין נבחרות אורוגוואי והולנד. בנוסף הוא גם שפט בגביע הקונפדרציות 2013, במונדיאל 2014 ובמונדיאל 2018.
במקביל לעיסוקיו כשופט, משמש אירמטוב כמדריך בבית ספר לכדורגל.
רודולף טפפר

| --- | --- |

פורטרט עצמי של טפפר (1840)
 לידה:  31 בינואר 1799 ז'נבה, הרפובליקה הצרפתית הראשונה
 פטירה:  8 ביוני 1846 (בגיל 47) ז'נבה, שווייץ 
 מדינה:  צרפת, רפובליקת ז'נבה, שווייץ 
 לאום:  שווייצרי
 מקום קבורה:  בית הקברות דה רואה 
 עיסוק:  קרטוניסט קריקטוריסט קומיקסאי סופר מאייר
 מקום לימודים:  קולז' קלווין 
 שפות היצירה:  צרפתית
 תחום כתיבה:  קריקטורה קומיקס ספרות יפה
 סוגה:  הומור
 תקופת הפעילות:  1820–1843 (כ־23 שנים) 
 צאצאים:  Jean-Charles Töpffer, Adele Töpffer, François Töpffer 
 מספר צאצאים:  4 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של ויל אייזנר (2021) 
 
רודולף טפפר (בצרפתית: Rodolphe Töpffer;‏ 31 בינואר 1799 – 8 ביוני 1846) היה מורה, סופר, צייר, קריקטוריסט וקרטוניסט שווייצרי. הוא ידוע בעיקר בזכות ספרי ורצועות הקומיקס שלו (שנתן להם את השם littérature en estampes, בעברית "ספרות גרפית"), שהיו בין הקומיקסים הראשונים שפורסמו ביבשת אירופה. הוא נודע כ"אבי רצועות הקומיקס" ונאמר עליו כי היה "אמן הקומיקס הראשון בהיסטוריה" (אמרה המתייחסת לריצ'רד פ. אווטקלט, כותב הילד הצהוב, בזלזול).
טופפר, שרכש את השכלתו בפריז, עבד כמורה בבית ספר וניהל פנימייה, ונהג להצחיק את תלמידיו עם הקריקטורות שלו. בשנת 1837 פרסם את הספר "Histoire de M. Vieux Bois" (פורסם בארצות הברית בשנת 1842 בשם הרפתקאותיו של עובדיה אולדבוק). טופפר היה בין הראשונים שציירו את הקומיקס בצורה המודרנית והמוכרת שלו.
ביוגרפיה

ישנה מחלוקת לגבי תאריך הולדתו של טופפר, ולא ידוע אם נולד ב-31 בינואר או ב-1 בפברואר 1799. את ילדותו בילה בז'נבה שהייתה באותו הזמן חלק מהרפובליקה הראשונה של צרפת. אביו, הצייר וולפגנג-אדם טופפר (אנ'), הגיע לז'נבה מפרנקוניה. בגיל עשרים עבר טפפר לפריז כדי ללמוד הוראה, ולמד במכללה מקומית בין 1819 עד 1820. לאחר מכן חזר לז'נבה והפך למורה בבית ספר בעיר. ב-1823 הקים פנימייה משלו לבנים בלבד. בשנת 1832, במקביל לניהול הפנימייה, הפך לפרופסור באוניברסיטת ז'נבה.
כשמקצועו כמורה פרח והיה רווחי, מצא טפפר זמן לעסוק בתחביבו - ציור. לאחר שתלמידיו ראו אותו מצייר נופים והתלהבו, הוא החל לכתוב סיפורים קצרים ולאייר אותם, מה שהפך מאוחר יותר לרצועות הקומיקס הראשונות. את רצועות קומיקס אלו הוא אסף לכדי ספרים; הראשון שבהם, הרפתקאותיו של עובדיה אולדבוק, היה מוכן כבר בשנת 1827 אך לא פורסם עד 1837. הספר ארך 30 עמודים, שכל אחד מהם מכיל אחד עד שישה פאנלים, בדומה לקומיקס המודרני. הספר תורגם ופורסם בארצות הברית בשנת 1842. ישנו ויכוח האם הספר הוא הקומיקס הראשון, או שמא הילד הצהוב (שפורסם כמעט לגמרי במקביל בארצות הברית).
קריירת קומיקס

סיפורי הקומיקס הקצרים של טפפר לא נועדו להתפרסם, אך הוא המשיך ליצור אותם עבור תלמידיו וחבריו. בין חבריו בלט הסופר יוהאן וולפגנג פון גתה ששכנע את רודולף בשנת 1831 להפיץ את סיפוריו, וזה מה שהוביל אותו לפרסום רצועות הקומיקס. שבעה מרצועות הקומיקס פורסמו בעיתונים ברחבי אירופה בשנים שלאחר מכן, אך גתה לא זכה לחזות בהם בחייו. במהלך חייו פרסם שבעה ספרים שכללו אוספים של רצועות קומיקס. הספרים הצליחו מאוד באירופה וחלקם אף תורגמו לשפות נוספות.
קריירה ספרותית

בשנותיו האחרונות כתב ספר שנקרא "Reflections et menus propos d'un peintre genevois" ומדבר על יצירתיות של ילדים. הספר מורכב מתובנות שקיבל טפפר במהלך לימודי ההוראה שלו והתקופה בה ניהל את הפנימייה. הספר מביא נקודת מבט שונה על ילדים, ומצהיר שיש לפתח את החוש היצירתי שלהם. בספר גם נטען כי ילדים לעיתים קרובות מפגינים יצירתיות גדולה יותר מאשר אמנים מיומנים, ולעיתים קרובות היכולות הטכניות שלהם האפילו על יצירתיותם. הספר פורסם בשנת 1848 אך טפפר לא זכה לראות אותו יוצא לאור, שכן הוא נפטר ב-8 ביוני 1846.
לקריאה נוספת

"Father of the comic strip : Rodolphe Töpffer" מאת דייוויד קונזל, 2007, הוצאת ג'קסון. ISBN 978-1-57806-947-7
הערות שוליים

↑  Rodolphe Töpffer, lambiek.net (באנגלית)
↑  David Kunzle, Father of the comic strip : Rodolphe Töpffer, Jackson : University Press of Mississippi, 2007, ISBN 978-1-57806-947-7
↑  {{{מחבר}}}, Töpffer, Rodolphe, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 27
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269277605171  PLWABN: 9810535977705606  BIBSYS: 90922821  BNE: XX1454460  BnF: cb11926815z (data)  CANTIC: a11069132  CiNii: DA02912646  GND: 118623141  HDS: 016191  ICCU: LO1V033488  ISNI: 0000 0001 2126 6383  LCCN: n82142410  LNB: 000248718  NDL: 00475890  NKC: jn20030228001  NLA: 36537907  NLG: 126758  NSK: 000204596  NTA: 343319934  RERO: 02-A000164630  RKD: 77881  SELIBR: 258606  SIKART: 4022847  SNAC: w6c25g3z  SUDOC: 027165582  TLS: Rodolphe_Töpffer  Trove: 1279811  ULAN: 500007716  VIAF: 32003599   WorldCat (עם VIAF): 32003599 
פסל לזכרו של טפפר בז'נבה
קרב מטמה

קרב מטמה (או קרב גלאבט) התרחש בין 9 ל-10 במרץ 1889 בין המהדיסיטים הסודאנים לאימפריה האתיופית במסגרת המלחמה המהדית. לאירוע חשיבות רבה בהיסטוריה של אתיופיה עקב נפילתו של הקיסר יוהנס הרביעי בקרב זה.
הקרב התרחש בשטח שבין שני היישובים גלאבט (בתחומי סודאן של ימינו) ומטמה (חלק מאתיופיה), ולכן בשמו של הקרב עשויים להופיע שניהם.
רקע

ב-1881 פרץ בסודאן המרד המהדיסטי שהצליח להפיל את השלטון המצרי שם. בעקבות המרד היו חלק מהכוחות המצריים נצורים בסודאן. ב-1882 נכבשה מצרים על ידי הבריטים והם החלו לנהל את ענייני החוץ שלה. ביוני 1884 חתמו הבריטים על הסכם היואיט עם קיסר אתיופיה, יוהנס הרביעי, לפיו חיילי מצרים הנצורים במזרח סודאן הורשו להתפנות למאסאווה דרך אתיופיה. מאז האירוע, התייחס מנהיג מדינת המהדי הח'ליפה אבדלהי אבן מוחמד לאתיופיה כאל אויב ושלח את כוחותיו כדי לתקוף אותה.
גם מסעי הניצור בכפייה של האוכלוסייה המוסלמית באתיופיה על ידי יוהנס, תרמו כנראה להתדרדרות היחסים עם מדינת האסלאם הקיצוני.
גלאבט ומטמה שהיו ממוקמות על סחר התוואי בין נהר הנילוס לגונדר (בירת אתיופיה 1632-1855) שימשו את המהדיסטים כבסיסי פשיטה לאתיופיה. בשנת 1885 הוכו המהדיסטים בראשות עות'מאן דיגנה בקרב כופית על ידי איש הצבא האתיופי ראס אלולה.
הביזה של גונדר

כמה שנים מאוחר יותר, הנגוס (מלך) של גוג'אם, תקלה היימנות, (ואסל של הקיסר יוהנס), תקף את המהדיסטים במטמה בחודש ינואר 1887, ובזז את העיירה. בתגובה, ניהלו המהדיסטים בראשות אבו אינגה, מסע צבאי ממטמה לאתיופיה כשמטרתם העיירה גונדר. תקלה היימנות לחם נגדם בסאר ווחה, אך הובס. המהדיסטים המשיכו והגיעו לגונדר, בזזו את כנסיותיה, העלו אותן באש ולקחו תושבים רבים כעבדים.
למרות "חילולה" של העיר ההיסטורית, הקיסר יוהנס היה מוטרד יותר מהאיטלקים בצפון שהחלו לחדור ממאסאווה לרמת אריתריאה, והתכוון לצאת בהתקפה נגד מנליק, נגוס שוואה, בשל חשדות למרד. הכמורה והקצינים הבכירים לחצו עליו לטפל קודם באיום המהדיסטי, ובסופו של דבר, הוא קיבל את עצתם, ועל פי אלקה למלם: "אם אחזור, אלחם נגד שוואה מאוחר יותר כאשר אשוב. ואם אמות במטמה בידי הפראים אני אהיה בגן עדן".