קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל
המלכה הרעיה

במקום לקבל יחס של מלכה, מצאה קרוליין כי, באופן פרדוקסלי, הפך מעמדו החדש של בעלה את מצבה לגרוע יותר הן בבריטניה והן מחוצה לה. בעת שביקרה ברומא, למשל, סירב האפיפיור פיוס השביעי לקבל אותה לחצרו.
מעמדו הציבורי של המלך היה נמוך, ואילו היא הייתה אהובה על ידי חלקים נרחבים מהציבור. המלך ויועציו חששו כי אם תשוב לבריטניה יתקשו להגן על החלטתם להרחיקה מהארמון. שליחי המלך הציעו לנסיכה קרוליין תוספת שנתית גדולה במיוחד, 50,000 פאונד (מעל 5 מיליון ליש"ט בערכים של היום), כדי שלא תשוב עוד לממלכה.
היא סירבה, ובחרה לשוב לבריטניה לקראת טקס ההכתרה של בעלה ולדרוש באופן פומבי את זכויותיה כמלכה. המלך ג'ורג' החליט בכל מקרה לאסור את הגעתה של קרוליין לטקס ההכתרה שלו שהתקיים ב-19 ביולי 1821. הוא הורה באופן רשמי כי הוא מסרב להכיר בה כמלכה והורה לשגרירי בריטניה לדאוג שבחצרות המלוכה בכל אירופה יתייחסו אליה בהתאם. בצו מלכותי ויוצא דופן נמחק שמה של קרוליין מספרי התפילה של הכנסייה האנגליקנית. משהובהר למלך כי מבחינה חוקית, בהיותו מלך, אשתו היא עדיין "המלכה הרעיה", הוא דרש להתגרש בכל מחיר, בבית משפט. אולם יועציו סברו שכל הליך גירושין כזה יהיה כרוך בחשיפת מערכות היחסים הבלתי חוקיות שלו עצמו. לפיכך, הוא ביקש שיועבר בפרלמנט חוק ייחודי על שמה של קרוליין, המקנה לפרלמנט סמכויות של בית משפט לצורך גירושיו של מלך ממלכה רעיה. על פי החוק המוצע הייתה קרוליין מנושלת מתוארה כמלכה ומכל זכויותיה. ההצעה לחוק נתפשה כבלתי פופולרית לחלוטין בציבור ונראה היה בלתי סביר כי תאושר בפרלמנט.
עד תחילת יוני שהתה קרוליין לסירוגין בצפון איטליה ובאזור קאלה בצרפת, כשהיא מתלבטת במשא ומתן. בסופו של דבר היא דחתה את הצעת הממשלה והגיעה לבריטניה לפני טקס ההכתרה. כאשר היא הגיעה ב-5 ביוני לחופי אנגליה, פרצו מהומות לתמיכה בה. התברר כי קרוליין הפכה לסמל, עבור רבים שדרשו את פיטורי המלך והתנגדו לו.
המלך עדיין דרש בתוקף את הגירושין, יום לאחר הגעתה לחופי אנגליה הוא הגיש את הראיות שנאספו על ידי חוקריו לוועדת החוקה של הפרלמנט בשתי שקיות ירוקות. בדיקת הראיות שהוגשו לדין הפרלמנט התעכבה, מסיבות שונות, וב-27 ביוני, הם נפתחו על ידי 15 חברי הוועדה הפרלמנטרית. התוכן שנחשף לחברי הוועדה נחשב כפי הנראה כשערורייתי. שבוע לאחר מכן, אחרי קבלת הדוח, הציגה הממשלה הבריטית לפרלמנט את הצעת החוק הייחודית Pains and Penalties Bill 1820, ובו ההצעה לאפשר ביטול נישואים של מלך ומלכה על ידי הפרלמנט, במקרה של ניאוף מצד המלכה הרעיה. במהלך הדיונים נטען כי קרוליין ביצעה מעשה ניאוף עם מר פרגאמי, בהיותה נשואה כחוק. דיוני ועדת החוקה של הפרלמנט התנהלו כמשפט לכל דבר, ביעילות ציבורית. במהלך הדיונים נקראו להעיד עדים שונים שנשאלו על חייה האינטימיים ביותר של קרולין, כולל עדויות על בגדיה התחתונים ועל אופן התנהגותה בסיטואציות רבות, מהן אינטימיות.
דיונים אלה בפרלמנט של מדינה, שגם במאה ה-21 יכולים היו להתפרש כקיצוניים, נחוו כשערורייתיים ומביכים באופן בלתי יתואר כשהתרחשו במאה ה-19.
המשפט (למעשה: הדיון הציבורי בוועדת החוקה של הפרלמנט) עורר סנסציה ותואר בעיתונות בהרחבה. הצעת החוק עברה את בית הלורדים, אך עדיין היה צורך להגישה לאישור בית הנבחרים, והסיכוי לכך לא היה גדול בהיעדר רוב תומך.
אפילו במהלך המשפט, המלכה קרוליין נותרה פופולרית מאוד. הדבר בא לידי ביטוי במעל 800 עתירות נפרדות, ובכמעט מיליון חתימות של מעריציה. נראה כי רבים באופוזיציה, שציפו לרפורמה ומאסו בהתנהלות המלך ג'ורג' הרביעי, עשו זאת בשם הכעס על ההתייחסות המכפירה כלפי המלכה קרוליין.
החקיקה לא הגיעה אמנם לסיום בבית הנבחרים, אך הסיפור לא תם. הממשלה שוב העלתה את ההצעה של הוספת הסכום השנתי של 50,000 ליש"ט, הפעם ללא תנאים מוקדמים. קרוליין, שתדמיתה הציבורית הייתה מרוסקת ומושפלת, קיבלה הפעם את ההצעה.