stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוריאנה פלאצ'י
ביוגרפיה > הנצחה

בשנת 2024 עלתה למסכי הטלוויזיה הסדרה "מיס פלאצ'י" (אנ') ובה 8 פרקים על חייה של פלאצ'י. בישראל משודרת הסדרה ב-HOT וב-yes הטלוויזיה בלוויין. באותה שנה גם פורסמה בהוצאת הרפר קולינס ביוגרפיה של פלאצ'י (באנגלית) שכתבה העיתונאית אנסטסיה רוביז (Anastasia Rubis).
מספריה

"הזעם והגאווה" La Rabbia e l'Orgoglio ‏(2001) תורגם לעברית על ידי עמנואלה לוי והופיע בהוצאת דביר, תשס"ג
"כוחה של תבונה" La Forza della Ragione, תורגם לעברית על ידי מיה סבטיני והופיע בהוצאת דביר. (2004)
"מכתב לילד אשר לא נולד" Lettera a un bambino mai nato, תורגם לעברית על ידי שולמית אהרן והופיע בהוצאת מסדה-פרס, 1978
הערות שוליים

↑   גילי איזיקוביץ, "מיס פלאצ'י": האישה האהובה והשנואה ביותר באיטליה, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2024
↑  מתוך הסרט הדוקומנטרי "כאן מייק וואלאס" (Mike Wallace Is Here‏) (2019).
↑  סביונה מאנה, עכבר העיר אונליין, הילד התובעני של אוריאנה פלאצ'י, באתר הארץ, 29 ביולי 2008
↑   גילי איזיקוביץ, "מיס פלאצ'י": האישה האהובה והשנואה ביותר באיטליה, באתר הארץ, 12 באוגוסט 2024
↑  עמוד הספר באתר ההוצאה
↑  הארץ, אוריאנה פלאצ'י תועמד לדין על פגיעה באיסלאם, באתר הארץ, 27 במאי 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298472205171  PLWABN: 9810596719405606  BIBSYS: 90101207  BNC: 000035219  BNE: XX1721449  BnF: cb11902217m (data)  CANTIC: a1978658x  CiNii: DA02102996  GND: 118531891  ICCU: RAVV001288  ISNI: 0000 0001 0881 4058  LCCN: n79119159  LNB: 000315637  NDL: 00439184  NKC: xx0011143  NLA: 35074833  NLG: 67831  NLK: KAC199608443  NSK: 000052373  NTA: 068650264  RERO: 02-A003230305  SELIBR: 186637  SUDOC: 026857618  Trove: 819031  VIAF: 27064159   WorldCat (עם VIAF): 27064159
אביעד הכהן

| --- | --- |

אביעד הכהן
 לידה:  1 בנובמבר 1962 (בן 62)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תפקידים בולטים:  נשיא המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט
 
אביעד הכהן (משמאל) ויצחק קראוס
אביעד הכהן (נולד בחשוון ה'תשכ"ג, 1 בנובמבר 1962) הוא פרופסור למשפטים ופובליציסט ישראלי. נשיא המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט ולשעבר, במשך כעשור כיהן כדיקן בית הספר למשפטים שבו.
הכהן מזוהה עם עמדות האורתודוקסיה המודרנית.
ביוגרפיה

נולד בישראל. אביו הוא חבר הכנסת לשעבר הרב מנחם הכהן, רב תנועת מושבי העובדים בישראל ורבה הראשי של רומניה, ואמו היא ההיסטוריונית פרופ' דבורה הכהן. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ואחר כך בישיבת הר עציון ובישיבת הכותל ושירת בצבא במסגרת ההסדר.
בשנים 1985–1989 למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל ללימודיו עבד כעוזר מחקר במכון לחקר המשפט העברי באוניברסיטה. את ההתמחות עשה אצל המשנה לנשיא בית המשפט העליון פרופ' מנחם אלון, ואצל עו"ד ד"ר מישאל חשין (אף הוא לימים המשנה לנשיא בית המשפט העליון). בשנת 1991 החל ללמד כמורה עוזר בפקולטה למשפטים בירושלים במקביל לתואר השני שאותו סיים בהצטיינות בשנת 1993. בשנת 1995 החל ללמד גם באוניברסיטת בר-אילן סוגיות דת ומדינה, משפט עברי ודיני תקשורת. בשנת 1996 החל לעבוד כמרצה וכמנהל המרכז להוראת המשפט העברי ולימודו במכללת "שערי משפט". את הדוקטורט סיים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים בהדרכתו של פרופסור מנחם אלון בהצטיינות יתירה, בציון "מעולה" בשנת 2003.
החל משנת 2007, מוזכר שמו של אביעד הכהן כמועמד לכהן כשופט בבית המשפט העליון. שמו נכלל ברשימת המועמדים הסופית שהוגשה לוועדה למינוי שופטים גם ב-2011, 2016, ו-2021, אך הוא לא נבחר.
בשנת 2017 התמנה כנשיא המרכז האקדמי שערי מדע ומשפט (לשעבר מכללת שערי משפט) ודיקן בית הספר למשפטים שבו, שבו לימד מ-1996.
הכהן נשוי לאלישבע ואב לארבעה מתגוררים בירושלים.
פועלו > פעילות אקדמית

פעילותו האקדמית של אביעד הכהן מתמקדת בתחום המשפטי: חקר המשפט העברי, במשפט זכויות האדם ובדיני תקשורת; בחקר התלמוד הירושלמי ובספרות השו"ת. במקביל לעבודתו כמרצה למשפטים, יסד את "מוזאיקה" - המרכז לחקר דת, חברה ומדינה; חבר בוועדה למונחי משפט של האקדמיה ללשון העברית; עמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים וחבר בפורומים נוספים.
משנת 1997 שימש חבר במערכת הפרסום הרשמי של פסקי הדין (פד"י) של בית המשפט העליון, ומשנת 2006 שימש במשך כמה שנים כעורך הראשי. בין השאר, כתב את הערכים החדשים בנוגע לזכויות האדם במהדורה החדשה של "אנציקלופדיה יודאיקה", ובהם ערכים על חופש הביטוי, חופש התנועה וחופש העיסוק.
פועלו > פובליציסטיקה

הכהן כותב במגוון נושאים, הן בתחום המשפטי והן בסוגיות ציבוריות אחרות.
הוא משמש כפרשן המשפטי של העיתון "ישראל היום" למן ייסודו. כתב מאות מאמרים, הן בבמות אקדמיות ומדעיות והן בבמות פופולריות, בהן דף פרשת השבוע של משרד המשפטים וכן בעיתונות, מאמריו הופיעו ב"הארץ", ב"ידיעות אחרונות", ב"מעריב", ב"מקור ראשון", ב"נקודה", ב"הצופה", ב"The Jerusalem Post" ועוד. הוא כותב, משנת 2001, טור שבועי בעלון השבת "שבתון". הוא ניסח את "אמנת הספרייה הלאומית".
הכהן חבר במערכות של שנתון המשפט העברי (היוצא לאור מטעם המכון לחקר המשפט העברי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית); "רפואה ומשפט", "זהויות" - כתב עת לתרבות וזהות יהודית של מכון ון ליר, "מחניים", "מסכת", "שערי משפט", "הלשכה - ביטאון לשכת עורכי הדין בירושלים", "עלון שבות לבוגרי ישיבת הר עציון" ועוד.
פועלו > פעילות חברתית וציבורית

הוא נמנה עם מייסדי ארגון "במעגלי צדק". במסגרת פעילותו בארגון הביע עמדות נחרצות בעד מלחמת חורמה בסחר בנשים, וקרא להגברת המודעות והסיוע לאנשים עם מוגבלות והקטנת הפערים הכלכליים בחברה הישראלית. כמו כן הביע ביקורת קשה על מה שהוא מכנה הזנחת הטיפול של הציבור הדתי במקרים של תקיפה מינית וסרבנות גט. שימש כיועץ המשפטי הראשון (פרו בונו, ללא תמורה) של עמותת "סנגור קהילתי" שסייעה לבני אוכלוסיות מוחלשות למצות את זכויותיהם.
בשנת 2020 מונה על ידי שר המשפטים לחבר הוועדה לבחינת בחינות ההסמכה של לשכת עורכי הדין ("ועדת חשין"). בינואר 2022 מונה על ידי שר הבינוי והשיכון זאב אלקין לכהן כיושב ראש "ועדת הכהן" - הוועדה הציבורית לקביעת אמות מידה לקבלת זכאות לדיור הציבורי. באפריל 2024 מונה על ידי שר האוצר, בצלאל סמוטריץ', לעמוד בראש "ועדת הכהן", ועדה ציבורית שתיתן מענה לנפגעי טבח שבעה באוקטובר.. בשנת 2024 מונה על ידי יו"ר הכנסת להיות דירקטור בקרן פרס יו"ר הכנסת לאיכות חיים.
הכהן פעיל מראשית שנות התשעים למען עגונות ומסורבות גט. בשנת 2016 קיבל אות הוקרה מארגון "מבוי סתום" בעקבות פעילות זו. הוא נמנה עם מקימי "מרכז צדק לנשים", המסייע לפתרון מקרי עגינות ולתיקון עיוותים ביחס למעמד האשה בבתי הדין הרבניים ובבתי המשפט. ספרו "דמעת העשוקים" (ראו להלן) עוסק בפתרונות חדשניים לסוגיית העגונות. בנוסף לפעילותו האקדמית בתחום, הוא מייצג ללא תמורה עגונות ומסורבות גט בבית המשפט העליון, בין השאר בתיקים שנקבעו בהן הלכות חדשניות, כגון הותרת סרבן גט במאסר גם בחלוף עשר שנים ממאסרו (בש"פ 4072/12 פלוני נ' מדינת ישראל); מאסר אביו של סרבן גט התומך בבנו (בג"ץ 959/16 פלוני נ' בית הדין הרבני הגדול; בש"פ 2137/16 פלונית נ' פלונים) ופסיקת פיצויי נזיקין נגד סרבן גט (בע"מ 2374/11 פלוני נ' פלונית).
ספריו

ב-2004 הופיע בארצות הברית ספרו "The Tears of the Oppressed" (דמעת העשוקים - על סוגיית העגונה ודרכים לפתרונה). בחיבור זה מציע הכהן גישות חדשות לפתרון בעיית העגינות, הנסמכות על מקורות הלכתיים.
בשנת 2011 הופיע ספרו "פרשיות ומשפטים" המאגד מבחר ממאמריו ובהם פרקים על זכויות האדם, משפט פלילי ומשפט אזרחי וזיקתם למשפט העברי.
הכהן ערך ספרים, בהם "מנחה למנחם", לכבוד אביו (עם חיים באר) ו"ספרא וסייפא - ספר היובל לרב מרדכי פירון" (עם צבי טל); וספר הזיכרון לשופט מנחם אֵלון. כן שימש כיועץ מדעי לספר הלימוד באזרחות לבתי הספר התיכוניים "להיות אזרחים בישראל", ולספר הלימוד "לחיות יחד בישראל - מולדת, חברה ואזרחות" (עם אריה שחר ומרדכי קרמניצר).
מילון משפטי עברי-אנגלי, אנגלי-עברי (עם אלישבע שקד), תל אביב, 1992; מהדורה שנייה, 1999; מהדורה שלישית, 2009
פרשיות ומשפטים, הוצאת ידיעות ספרים, 2011
ארי בין העולמות - חייו ומשנתו החינוכית של הרב אריה בינה, הוצאת ידיעות ספרים, ה'תשע"ט
(עורך משותף עם מיכאל ויגודה), פרשת השבוע – עיונים משפטיים בפרשת השבוע, המרכז האקדמי "שערי מדע ומשפט" ומשרד המשפטים, ירושלים תשע"ב
(עורך משותף, עם חיים באר וחנה עמית), מנחה למנחם – ספר היובל לרב מנחם הכהן, ת"א תשס"ח), הוצאת הקיבוץ המאוחד, ת"א, 2007
(עורך משותף, עם אשר מעוז), זהות יהודית, בהוצאת הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת ת"א, תשע"ד
עורך משותף, עם השופט צבי טל), ספרא וסייפא – ספר היובל לרב מרדכי פירון, ירושלים, תשע"ד
נשמה יתירה במשפט – אמרות ולקוטות ממשנתו של מנחם אֵלון, ירושלים תשס"ד
מישאל חשין: פרש בודד בערבות המשפט, בהוצאת המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי סאקר, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2015; מהדורה שנייה, 2016
(עורך משותף, עם אריה אדרעי, דוד גליקסברג, ברכיהו ליפשיץ, בני פורת), הלכה ומשפט: ספר הזיכרון למנחם אלון, ירושלים תשע"ח
(עורך משותף, עם הרב ראובן ציגלר), הרב אהרן ליכטנשטיין: מוסר אביב – הלכה והגות, מוסר ופילוסופיה, ירושלים תשע"ו
ספרא וסייפא - עיונים בפרשיות השבוע בצל מלחמה, ירושלים תשפ"ה
The Tears of the Oppressed - An Examination of the Agunah Problem: Background and Halakhic Sources, New York, 2004
(with Menachem Butler) Praying for the Defenders of Our Destiny: The Mi Sheberach for IDF Soldiers (Cambridge, MA, 2023)
פרסים

פרס ע"ש ד"ר יעקב הרצוג לתלמיד מצטיין בלימודי המשפטים, האוניברסיטה העברית, 1991
פרס ע"ש סלביט לתלמיד מצטיין בלימודי התואר השני, האוניברסיטה העברית, 1992
פרס ע"ש שנרך לתלמיד מצטיין בחקר המשפט העברי, האוניברסיטה העברית, 1994
פרס ע"ש רובר אסרף למחקר מצטיין בלימודי התואר השלישי, האוניברסיטה העברית, 1997
פרס ע"ש ליאו גוזיק לתלמיד מצטיין בלימודי המשפט העברי, האוניברסיטה העברית, 1999
פרס ע"ש ד"ר משה זילברג לעבודת דוקטורט מצטיינת בלימודי המשפטים, האוניברסיטה העברית, 2004
פרס כץ, ליישום ההלכה בחיים המודרניים, 2023
פרס הרב קוק לספרות תורנית – ספרות מחקר תורנית, 2024
הערות שוליים

↑  [אביעד גליקמן, הוועדה שונתה: 4 מועמדים דתיים לביהמ"ש העליון, ynet, 23.6.2009]
↑  רשימת המועמדים מ-2016(הקישור אינו פעיל, 16.4.2020)
↑  בג"ץ 6143, 6126/94 גיורא סנש ואח' נ' רשות השידור ואח', פ"ד נג(3), 817
↑  בג"ץ 3994/94 רות מטר נ' מפקד מחוז ירושלים של המשטרה
↑  יובל יועז, גם נשים יוכלו לשאת הספדים בבית העלמין סגולה בפ"ת, באתר הארץ, 20 באפריל 2007
↑  בג"ץ 104/06
↑  בני טוקר, 9 בדצמבר 2012, באתר ערוץ 7
↑  קובי נחשוני, הוסכם: לא עוד הפרדה במדרכות מאה שערים, באתר ynet, 28 בספטמבר 2012
↑  אביאל מגנזי, המדינה תאסור הדרת נשים בפרסום באוטובוסים, באתר ynet, 11 ביולי 2012
↑  גיל קלנר, ‏בג"צ הוציא צו ביניים שימנע הסמכת רבנים בלא בחינה, באתר "סרוגים", 18 בדצמבר 2012
↑   אפרת נוימן, השמים יכולים לחכות: רבנים לא יקבלו פרוטקציה בנתב"ג, באתר TheMarker‏, 29 באוקטובר 2014
↑  רויטל חובל, ירדן סקופ, בג"ץ הכריע: תלמידים חרדים בגיל תיכון לא יחויבו בלימודי ליבה, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2014
↑   עידו אפרתי, הרבנות: הכנסת חמץ לבתי חולים בפסח פוגעת בזכות לחיים ובחופש הדת, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2019
↑  אביעד גליקמן ושרון רופא-אופיר, ועדת הבחירות: בל"ד ורע"מ-תע"ל נפסלו, באתר ynet, 12 בינואר 2009
↑  נחתם כתב המינוי לוועדה הציבורית שתבחן את הכללים לזכאות לדיור ציבורי
↑  גד ליאור, בצל הביקורת: תוקם ועדה ציבורית שתבחן מענים ייעודיים עבור נפגעי המלחמה, באתר ynet, 8 באפריל 2024
↑  דמעת העשוקים - לתקנתן של עגונות ומעוכבות גט בימינו, באתר ספריית אסיף, שם הספר בכותרת המאמר, תרגום כותר המשנה בידי אביעד הכהן בהערת השוליים בראש המאמר.
↑  נבחרו הזוכים בפרס הרב קוק 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262264205171  BnF: cb16203327x (data)  GND: 1135636753  ISNI: 0000 0000 7854 1609  LCCN: nr92037380  SUDOC: 244038082  VIAF: 82186866   WorldCat (עם VIAF): 82186866
קרב ג'באליה השלישי (2024)

ערך זה עוסק בקרב שלישי בעיר ג'באליה במלחמת חרבות ברזל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ערך זה עוסק בקרבות בשכונות ג'באליה ובית לאהיא. אם התכוונתם לערך אשר עוסק בקרבות בבית חאנון, ראו .
קרב ג'באליה השלישי הוא קרב במלחמת חרבות ברזל בין אוגדה 162, ובה חטיבה 401, חטיבה 460, חטיבת גבעתי וחטיבת כפיר של צה"ל לבין ארגוני הטרור העזתים בהובלת גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של חמאס. הקרב החל ב-6 באוקטובר 2024 והסתיים ב-18 בינואר 2025 עם כניסתה לתוקף של הפסקת אש במסגרת הסכם חמאס–ישראל (2025). בקרב נהרגו 35 חיילי צה"ל ונפצעו מאות לוחמים. לפלסטינים היו כ-4,000 הרוגים, מתוכם כ-3,000 מחבלים, ונעצרו כ-2,000 מחבלים נוספים; בכך פורקו גדודי חמאס שהתארגנו מחדש באזור. בנוסף לאבדות, נגרם נזק כבד מאוד לשכונה ולמחנה הפליטים כאשר תשתיות טרור רבות - שכמעט כולן הוסתרו במבנים אזרחים, לרבות בתי חולים ובתי ספר - הושמדו על ידי כוחות צה"ל.
קרב ג'באליה השני הסתיים ב-31 במאי 2024, לאחר פירוק מסגרת ארגוני הטרור במרחב. לקרב ג'באליה השלישי יצא צה"ל בעקבות התארגנות מחודשת במחנה הפליטים ג'באליה. בקרב זה בוצע ניסיון לפינוי אוכלוסיית מחנה הפליטים דרומה, על מנת למנוע התארגנות מחודשת.
רקע

בסוף קרב ג'באליה השני, בהובלת עוצבת האש, צה"ל הכריז על פירוק מסגרת ארגוני הטרור במחנה הפליטים ג'באליה. במהלך החודשים יוני עד ספטמבר בוצעה התארגנות מחודשת של מסגרות חמאס וארגוני הטרור במחנה הפליטים.
לאור ההתארגנות, נוצר צורך לפעול בשלישית במחנה הפליטים. נראה שעל מנת למנוע התארגנויות נוספות לאחר המבצע, התמקד המבצע לצד פירוק מסגרת ארגוני הטרור, גם בהנעת תושבי מחנה הפליטים דרומה, כך שלא תתאפשר התארגנות מחודשת.
המבצע מובל על ידי אוגדה 162, אשר החלה בקרב לאחר יציאה ממרחב רפיח והעברתו לשליטת אוגדת עזה.
חמאס מילכד בחומרי נפץ כ-200 בתים בג'באליה.
לאחר המבצע

במסגרת הסכם חמאס-ישראל (2025), כחלק מהפעימה השלישית, שוחררו מספר חטופים בסמוך לבית החולים כמאל עדואן.
כיבוש צפון רצועת עזה

בקרב ג'באליה השלישי כבש צה"ל את צפון רצועת עזה. הוא הטיל סגר צבאי על צפון הרצועה, מנע כמעט לגמרי כניסת סיוע הומניטרי, וכן הרס את רוב הכבישים המובילים דרומה ובכך ניתק את האזור מהעיר עזה. רוב התושבים נאלצו לעזוב את בתיהם. חיל האוויר הישראלי תקף מבנים רבים בצפון הרצועה, על מנת לפגוע במחבלים, ובתקיפות נהרגו תושבים רבים ואחרים נלכדו בהריסות. כמו כן הותקפו בתי חולים ותשתיות רפואיות. ארגוני זכויות האדם העלו חששות מפשעי מלחמה, ופעולות ישראל תוארו כטיהור אתני ורצח עם.
בנוסף, בקרב זה צה"ל יצר ציר נוסף, בדומה למסדרון נצרים ולציר פילדלפי, שחוצץ בין צפון הרצועה לבין העיר עזה.
הרוגים ושבויים

ב-6 בנובמבר 2024 דווח בערוץ 14 על 900 מחבלים הרוגים ו-700 עצורים. ב-12 בנובמבר 2024 דיווח אלמוג בוקר על יותר מ-1,100 מחבלים הרוגים. ב-29 בדצמבר 2024 פורסם במעריב שעד אז כ-2,200 מחבלים נהרגו וכ-1,300 מחבלים נעצרו. בלילה שבין 29 ל-30 בדצמבר 2024 נהרגו כ-100 מחבלים שניסו להמלט ממחנה הפליטים ג'באליה שהיה מכותר. עודד שלום פרסם ב-3 בינואר 2025 שנהרגו כ-2,800 מחבלים וכ-1,950 נעצרו. ב-19 בינואר 2025 אמר הרמטכ"ל שהיו לחמאס כ-3,000 הרוגים. BBC פרסמו ב-19 בינואר שלפי משרד הבריאות העזתי נהרגו כ-4,000 פלסטינים.
פגיעה באזרחים

על פי דיווחי האומות המאוחדות מעריכים כי מתחילת אוקטובר 2024 עד אמצע נובמבר 2024 נהרגו בצפון הרצועה יותר מאלף בני אדם, בעיקר בערים ג'באליה, בית חאנון ובית לאהיא. רובם הגדול נהרגו בתקיפת בנייני מגורים, מקלטים זמניים ומבני ציבור, על מנת לפגוע במחבלים, שבהם שהו אזרחים שנשארו בצפון הרצועה למרות דרישת צה"ל כי יעברו דרומה.
ב-29 באוקטובר, צה"ל התקיף בניין מגורים בבית לאהיא שבצפון רצועת עזה, שבו חיו כ-150 בני אדם. משרד הבריאות של רצועת עזה מסר כי לפחות 94 פלסטינים נהרגו, בהם נשים וילדים רבים.
בנובמבר 2024 פורסם כי לפחות 16 מהתקיפות שבוצעו בתקופה זו ייחקרו במנגנון התחקור המטכ"לי המיועד למקרים שבהם מתעורר חשד שמדיניות הפעלת האש הייתה לא-פרופורציונלית או חרגה מהמותר בכללי המשפט ההומניטרי.
אידה פינק

| --- | --- |

אידה פינק, 1985
 לידה:  1 בנובמבר 1921 זברז', אוקראינה 
 פטירה:  27 בספטמבר 2011 (בגיל 89) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  Ida Fink 
 מדינה:  ישראל, פולין 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון לבוב 
 שפות היצירה:  עברית, יידיש, פולנית 
 סוגה:  רומן, סיפור קצר 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2008)  פרס בוכמן (1995) 
 
אידה פִינְק (1 בנובמבר 1921 – 27 בספטמבר 2011) הייתה סופרת ישראלית שכתבה בשפה הפולנית. זוכת פרס ישראל לסיפורת לשנת תשס"ח (2008).
ביוגרפיה

פינק נולדה בזברז' (Zbaraż) שבמזרח פולין (כיום אוקראינה) לאב רופא ואם ששימשה מורה בתיכון הפולני המקומי. כבר מגיל 16 גמלה החלטה בליבה להיות סופרת, אולם פרוץ מלחמת העולם השנייה קטע את תוכניותיה ולימודיה, והיא ומשפחתה אולצו לעקור לגטו המקומי. בשנת 1942 ברחה מהגטו היהודי שבעיירת מולדתה, ועד סוף המלחמה ברחה ממקום מקלט אחד למשנהו ועבדה במשקים גרמניים. על חוויותה בעת הבריחה עם אחותה בעזרת מסמכים אריים כתבה בספרה: "נלך בלילות, נישן בימים" (1993).
עם תום המלחמה חזרה לפולין, ונישאה למהנדס ברונו פינק, שהיה גם הוא ניצול שואה.
בשנת 1957 עלתה לישראל יחד עם משפחתה. בשנותיה הראשונות בארץ עבדה פינק במכון יד ושם בגביית עדויות מניצולי השואה. החל משנת 1971 החלו להתפרסם בארץ ובשפה העברית ספרי ילדים וספרים המיועדים לקהל המבוגר פרי עטה.
בשנת 1985 זכתה פינק בפרס הבינלאומי לספרות ע"ש אנה פרנק בהולנד; בשנת 1995 זכתה בפרס ההנצחה על שם יעקב בוכמן ממכון יד ושם; בשנת 1996 הוענק לה תואר יקירת העיר חולון, בשנת 2007 זכתה בפרס ספיר לספרות מתורגמת.
בשנת 2008 (תשס"ח) זכתה אידה פינק בפרס ישראל בספרות, בתחום הסיפורת.
ב-2008 הופק הסרט אביב 41 בבימויו של אורי ברבש המבוסס על שניים מסיפוריה.
אידה פינק הלכה לעולמה בגיל 90. נקברה בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
ארכיונה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
יצירתה

על אף שפינק הייתה סופרת ישראלית, ספריה נכתבו במקורם בשפת ילדותה: השפה הפולנית, ותורגמו לאחר מכן לעברית. ספריה עוסקים בחיים ובטראומת השואה, שאותה חוותה בצעירותה.
פינק החלה לכתוב עוד בפולין לאחר תום המלחמה, והמשיכה את יצירתה לאחר עלייתה ארצה. היא מתמקדת באפיזודות בגורלם של יחידים, ביחסים האישיים ביניהם ובמלחמת ההישרדות היומיומית שלהם בעת תלאותיהם בתקופת השואה. על פי דבריה עצמה, היא התרשמה, לאחר עלייתה לארץ, שלא הייתה כאן התעניינות גדולה בנושא והיה חסך במידע וברקע. רק במשפט אייכמן נחשף הקהל הישראלי לסיפורים הישירים של פליטי השואה. עד אז היה הנושא מדי אבסטרקטי בתודעתם.
מטרתה של פינק איננה לתעד את ההיסטוריה, אלא להנציח את היחיד, את סיפורם האישי של האנשים הקטנים, שלא נועדו להיות גיבורים. לכן אין היא גם מרבה להזכיר שמות של מקומות בסיפוריה. היא נזהרת מהכללות ושיפוט מוסרי של גיבוריה מצד כלשהו ונותנת לסיטואציות ולשיחות לספר את עצמם.
הסיפורים הקצרים משתרעים לעיתים על פני תקופה ארוכה, ולעיתים על פרק זמן של חצי שעה. המספרים גם הם מגוונים, לעיתים גבר, לעיתים אישה, לעיתים בגוף ראשון, לעיתים בגוף שלישי ולעיתים זוהי מקהלה של קולות. פינק ממעטת לגעת ישירות בזוועות הפיזיות. הדגש הוא יותר על הרושם הנפשי של ההתעללויות והייסורים: תחושות של אימה, תימהון, פליאה על עולם שסטה ממסלולו, הרהורים על טבע האדם, ולעיתים אף רגישות ליופי. לשונה של פינק תמציתית, צלולה, קצובה ונמנעת מכל צעקה ופאתוס.
יצירתה > רומנים וקובצי סיפורים

פיסת זמן, קובץ סיפורים, תרגם נחמן בן-עמי, רמת גן, מסדה, 1975.
הגן המפליג למרחקים, קובץ סיפורים, תרגמו דוד וינפלד ובנימין טנא, עם עובד, תל אביב, 1988.
נלך בלילות נישן בימים, תרגם דוד וינפלד, תל אביב, ספרית פועלים, 1993.
השולחן, מחזה.
רישומים לקורות חיים, קובץ סיפורים, תרגם דוד וינפלד, עם עובד, תל אביב, 1995.
כל הסיפורים, תרגם מפולנית והוסיף אחרית דבר דוד וינפלד, עם עובד, תל אביב, 2004.
סוף העולם הראשון שלי, תרגם מפולנית והוסיף אחרית דבר דוד וינפלד, תל אביב, עם עובד, 1997.
יצירתה > ספרי ילדים (עם חיים מסינג)

תעלולי ילדי משפחת חפושי, חיים מסינג, אידה פינק, ספרית מעריב, 1971.
התנין והמברשת המעופפת שלו, חיים מסינג, אידה פינק, ציורים אלונה פרנקל, עריכה גרפית אורי בן יהודה, ספרית מעריב, 1971.
נחש בקן, חיים מסינג, אידה פינק, ציורים אלונה פרנקל, עריכה גרפית אורי בן-יהודה, ספרית מעריב, 1971.
לקריאה נוספת

דוד וינפלד, "אחרית דבר", כל הסיפורים / אידה פינק, [תרגם מפולנית והוסיף אחרית דבר דוד וינפלד], עם עובד, 2004, עמ' 357-350
לאה האן, "שלושה היבטים של הישרדות - קיום על הסף", על ’רישומים לקורות-חיים’ מאת אידה פינק, עכשיו 63 (תשנ"ו), 1996, 173-169
אהרן מגד, "השמש זרחה, השיטה פרחה". הארץ, תרבות וספרות. 8 ביוני 1989
רונית מטלון, "ללכוד את האפשרות", הארץ, ספרים, 2 באפריל 1966
גרשון שקד, "נלך כל עוד יעמדו לנו הכוחות, על יצירתה של אידה פינק", זהות, ספרויות יהודיות בלשון לעז, אוניברסיטת חיפה, 2006. עמ' 473-451
הערות שוליים

↑  Sara R. Horowitz שרה הורוויץ, Ida Fink, Jewish Women's Archive, ‏2021-06-23 (באנגלית)
1 2 3  פינק (לנדאו), אידה. לקסיקון הקשרים לספרות ישראלית
↑  ארכיון אידה פינק, בספרייה הלאומית
↑  דניאל בלטמן, "אנחנו אסירים של הזיכרון ושל הזמן, שיחה עם אידה פינק", יד ושם, 1996.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261284405171  PLWABN: 9810626341805606  BIBSYS: 97040702  BNE: XX1146815  BnF: cb120303168 (data)  CiNii: DA07922137  GND: 118167162  ICCU: RAVV085588  ISNI: 0000 0003 5475 0838  LCCN: n86077528  NKC: js2009504516  NLA: 35546221  NSK: 000270604  NTA: 073184284  RERO: 02-A003243652  SELIBR: 323531  SUDOC: 028474945  Trove: 991289  VIAF: 59098117   WorldCat (עם VIAF): 59098117 
כריכת הספר רישומים לקורות חיים, מעשה ידי הצייר רפי לביא.
קריסטין דייוויס

| --- | --- |

דייוויס, 2014
 לידה:  23 בפברואר 1965 (בת 60) בולדר, קולורדו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Kristin Landen Davis 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ראטגרס  סטודיו ויליאם אספר  תיכון א. ק. פלורה 
 פרסים והוקרה:  פרס לוסי (1999)  פרס ג'נסיס 
 http://officialkristindavis.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
קריסטין לאנדן דייוויס (באנגלית: Kristin Landen Davis; מכונה גם קריסטין לי דייוויס; נולדה ב-23 בפברואר 1965) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית. ידועה בשל גילום דמותה של שרלוט יורק (אנ') בסדרה "סקס והעיר הגדולה" (1998–2004) של רשת הטלוויזיה HBO. היא קיבלה מועמדויות לפרס האמי ולפרס גלובוס הזהב ובהמשך שחזרה את התפקיד בסרטים "סקס והעיר הגדולה" (2008) ו"סקס והעיר הגדולה 2" (2010). כמו גם בחידוש של התוכנית "פשוט ככה" (2021–הווה) בשירות הסטרימינג "Max".
ביוגרפיה

דייוויס נולדה בבולדר, קולורדו, כבת יחידה. הוריה התגרשו כשהייתה תינוקת. אביה החורג, פרופסור קייט דייוויס, אימץ אותה, אחרי שנשא לאישה ב-1968 את אמה, דורותי, מנתחת מערכות באוניברסיטה. יש לה שלוש אחיות חורגות מנישואיו הראשונים של אביה
מוקדם בילדותה עברה עם הוריה לקולומביה, קרוליינה הדרומית, שם כיהן אביה כפרובוסט ולימד פסיכולוגיה באוניברסיטת דרום קרוליינה.
דייוויס רצתה להיות שחקנית מאז שהייתה בת 10, כשהיא לוהקה להפקת תיאטרון קהילתי של שלגיה ושבעת הגמדים. דייוויס גרה בקרוליינה הדרומית עד שסיימה את בית הספר התיכון פלורה ב-1983. היא עברה לניו ג'רזי, שם למדה באוניברסיטת ראטגרס. דייוויס סיימה את לימודיה בבית ספר מייסון גרוס לאמנויות של האוניברסיטה ב-1987.
קריירה > טלוויזיה

אחרי שסיימה ללמוד באוניברסיטה ב-1987, עברה דייוויס לניו יורק ועבדה כמלצרית, ואחר כך פתחה עם חברה סטודיו ליוגה. "הפריצה הגדולה" שלה הגיעה ב-1995, אז קיבלה את התפקיד של ברוק ארמסטרונג קמפבל בסדרה "מלרוז פלייס". היא עזבה את הסדרה אחרי שנה אחת אחרי שהמפיקים נוכחו לדעת שהצופים לא חיבבו את דמותה. דייוויס שיחקה גם בסדרות טלוויזיה אחרות בכללן "חברים", "ויל וגרייס" ו"סיינפלד".
בשנת 1998 לוהקה דייוויס כשרלוט יורק בסדרת הדרמה הקומית "סקס והעיר הגדולה", והייתה חלק מצוות השחקנים עד שהסדרה הסתיימה ב-2004. היא הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בעונה האחרונה.
דייוויס אירחה את התוכנית "‎200 Greatest Pop Culture Icons" של רשת הטלוויזיה VH1. ב-2005 כיכבה בפיילוט לסדרת הטלוויזיה "Soccer Moms" שבה היא וג'ינה טורס גילמו את דמותן של אמהות החיות בפרוורים ועובדות כחלטורה כבלשיות פרטיות. היא גם שיחקה את Miss Spider בסדרה "Miss Spider's Sunny Patch Kids" ובסדרת ההמשך "Miss Spider's Sunny Patch Friends".
בשנת 2020 החלה להנחות את תוכנית השידוכים "מי יעשה איתי ילד?" ברשת FOX.
ב-9 בדצמבר 2021 עלתה לאוויר סדרת הספין אוף ל"סקס והעיר הגדולה", "פשוט ככה" בה חוזרת דייוויס על דמותה של שארלוט יורק גולדנבלט.
קריירה > סרטים

שיחקה בסרט חג המולד "Three Days" משנת 2001 של רשת ABC Family.
בשנת 2005 שיחקה בסרט "הרפתקאות שרקבוי ולבהגירל" (אנ').
בשנת 2006 שיחק בסרט "לאלף את אבא" ובסרט הקומדיה "להאיר את השכונה".
הופיעה בסרט הקולנוע "סקס והעיר הגדולה" (המבוסס על סדרת הטלוויזיה) בשנת 2008, אותו ביים מייקל פטריק קינג.
ב-2009 הייתה אחת הכוכבים בסרט "טיפול זוגי", קומדיה שסיפרה את סיפורם של ארבעה זוגות שלוקחים חלק בסדרת טיפולים באי נופש טרופי.
קריירה > עיסוקים אחרים

ב-2008 הודיעה בלק, רשת בתי הכלבו הפרטית הגדולה ביותר במדינה, על שותפות עם דייוויס. ההסדר כלל קו בגדי נשים ואביזרים נלווים שהושק באותה שנה ב-125 חנויות שונות ובאתר האינטרנט, עם תוכניות עתידיות להתרחב לחנויות נוספות. במסיבת העיתונאים של בלק שבה הוכרז על השקת קו המוצרים הזכירה דייוויס את העובדה שגדלה בדרום קרוליינה כחלק מההשראה שלה לעבוד עם הרשת.
חיים אישיים

אימצה בת ב-2011 ובן ב-2018. המשפחה מתגוררת בלוס אנג'לס.
דייוויס הייתה אלכוהוליסטית ונגמלה מאלכוהול בגיל 22. סיפרה שהחלה לשתות אלכוהול בגיל צעיר: "אלכוהול שחרר אותי. הייתי מאוד ביישנית ולא ידעתי איך להיפתח. שתיתי מאותה סיבה שאהבתי לשחק. רציתי להרגיש דברים ולבטא את עצמי ולהיות חופשייה. אני לא מתנהגת כך באופן טבעי." על הגמילה אמרה: "אלכוהול חסר לי. את לא נגמלת ופתאום הצורך נעלם."
בשנת 2009 ביקרה באפריקה בשל אהבתה הרבה לפילים, שם מצאה גור פילים יתום, והביאה אותו למרכז שיקום לפילים ובכך הצילה אותו. בשל דאגתה לפילים, דייוויס קיבלה הכרה וזכתה בפרס וילר הניתן לאישי ציבור הדואגים לבעלי חיים.
בעבר הייתה דייוויס פעילה בארגון הצדקה אוקספם. אולם ב-2009 ויתר הארגון על שירותיה, עקב חוזה פרסום שחתמה דייוויס עם חברת הקוסמטיקה הישראלית "AHAVA". החברה הישראלית שממוקמת ביהודה ושומרון מוגדרת על ידי אוקספם כ"שטח במחלוקת".