stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם מקגרגור פקסטון
קריירה

פקסטון לימד בשנים 1906 - 1913 בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון הוא עבד באולפני הרקורט סטריט בבוסטון וכשזה נשרף בשנת 1904 הוא איבד קרוב למאה ציורים. לאחר מכן הוא הלך לאולפני פנוויי לתקופה קצרה ואחר כך עבר לאולפני ריברוויי, גם הם בבוסטון.
הוא ידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו וצייר גם את הנשיאים גרובר קליבלנד וגם את קלווין קולידג'. מוזיאון האמנות של מריהיל מספר על אומנותו, "פקסטון היה ידוע היטב בגלל תשומת הלב שנתן להשפעות האור והפרטים הקטנים. עבודותיו מציגות לעיתים קרובות השקפות אידיאליסטיות של נשים, כמו דיוקן ״המניפה האדומה״ של אשתו אליזבת", כמו תיאור הנשים של הנרי ג'יימס ברומנים "דיוקן גברת "(1881) או האמריקני (1877).
הדוגמניות שלו, היו לרוב בנות ונשות פטרוניו, הוצגו כנשים מעודנות, מתורבתות והושוו ל"חפצים האסתטיים היקרים שמקיפים אותן", כמו בציור נשות החברה, המשקפים את עושר בעליהם או אבותיהם. הוא יצר יצירות משוכללות עם דגמים בסטודיו שלו, באמצעות אביזרים המופיעים בכמה ציורים.
פקסטון וכמה אמנים אחרים של בוסטון קיבלו השראה מיאן ורמיר. במוזיאון המטרופוליטן כותבים על ״עלי התה״ של פקסטון (1909) שבאוסף שלהם:
"בטרקלין נטול חלונות המואר על ידי אור רך, אווירה חלומית וצלילי השתיקה, שתי נשים אלגנטיות מעבירות את הזמן בכך שהן עושות מעט מאוד. פקסטון רומז על נרטיב, אך הוא מבקש שהצופה ימציא אותו, תוך שהוא מעלה מחדש את העמימות מציוריו של ורמיר, שהוא העריץ".
פקסטון השתמש בטכניקה שרק נושא אחד בקומפוזיציות שלו היה לגמרי במוקד, בעוד השאר היו מטושטשים משהו, משהו שהוא כינה "מבט של משקפת" בדומה לורמיר. הוא החל להפעיל סגנון זה בעבודתו, כולל בציור ״השרשרת החדשה״, בה רק חרוזי הזהב מוגדרים בצורה חדה בעוד שאר החפצים בקומפוזיציה הם בעלי קצוות רכים ומטושטשים יותר.
פקסטון היה אחד מדמויות המפתח בבית הספר לציור בבוסטון ומייסד משותף של אגודת גילדת בוסטון עם פרנק ווסטון בנסון ואדמונד צ'ארלס טרבל.
פקסטון הפך לחבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1928.
פקסטון מת בשנת 1941, מהתקף לב כשצייר את אשתו בסלון ביתם בדרך מונטווייל. הוא היה בן 72.
תערוכה נערכה לזכרו במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון החל מה -19 בנובמבר עד 14 בדצמבר 1941.
הערות שוליים

↑  Who's who in New England, A.N. Marquis, 1915. (באנגלית)
↑  Erica E. Hirshler, Janet L. Comey, Ellen E. Roberts, Boston Museum of Fine Arts, A studio of her own : women artists in Boston, 1870-1940, Boston : MFA Publications, 2001
↑  The Artists Year Book: A Handy Reference Book Wherein May be Found Interesting Data Pertaining to Artists, and Their Studio, Home and Summer Addresses ..., Art League Publishing Association, 1905. (באנגלית)
↑  William McGregor Paxton, Folsom Galleries, Exhibition of paintings by William McGregor Paxton [electronic resource], New York : Folsom Galleries, 1919
↑  Museum of Fine Arts Boston, Frank William Buxton, Robert Hale Ives Gammell, William McGregor Paxton, N. A. Memorial Exhibition of Paintings: Museum of Fine Arts, Boston, November 19 Through December 14, 1941, Printed at the Harvard University Press, 1941. (באנגלית)
↑  "Tea Leaves", www.metmuseum.org
↑  The New Necklace, collections.mfa.org (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 133906337  ISNI: 0000 0000 6686 8460  LCCN: nr97031008  RKD: 62205  SNAC: w65b067f  SUDOC: 168461455  ULAN: 500003172  VIAF: 33201285   WorldCat (עם VIAF): 33201285 
ויליאם מקגרגור פקסטון, המראה
ויליאם מקגרגור פקסטון, השרשרת החדשה
ויליאם מקגרגור פקסון, עלי תה, 1909
חסן אל-בסרי

| --- | --- |

 לידה:  642 אל-מדינה, ח'ליפות ראשידון 
 פטירה:  15 באוקטובר 728 (בגיל 86 בערך) בצרה, עיראק 
 השקפה דתית:  אסלאם, אסלאם סוני 
 תחומי עניין:  מדע החדית', qira'at 
 עיסוק:  מוחדית', קאדי, קארי 
 מדינה:  ח'ליפות אומיה, ח'ליפות ראשידון 
 
חסן אל-בסרי (בערבית: الحسن البصري, בתעתיק מדויק: אלחסן אלבצרי) היה איש דת מוסלמי, סגפן, תאולוג, פוסק הלכה, שופט ומיסטיקן, מהדור השני של המוסלמים, אשר נקראו "א-תאבעון".
מעטים מאוד מכתביו המקוריים של חסן שרדו. הפתגמים והאמירות שלו בנושאים שונים הועברו בעיקר דרך מסורות בעל פה על ידי תלמידיו הרבים.
חייו

חסן נולד באל-מדינה בשנת 642. אמו הייתה העוזרת של אחת מנשותיו של מוחמד, בעוד שאביו היה עבד ממוצא פרסי. חסן גדל באל-מדינה, עד שמשפחתו עברה לבצרה. כשהוא גדל, החל חסן להיות נערץ באופן נרחב בגלל נאמנותו הבלתי מתפשרת לדרכו של מוחמד.
בשנת 656, עבר חסן לבצרה שבעיראק, שם הוא החל ללמוד את ההלכה האסלאמית, חדית', והחל להתעמק ביסודותיה של השפה הערבית.
בצעירותו השתתף חסן במסעות הכיבוש במזרח איראן (663 לערך) ועבד כסוחר תכשיטים, זאת לפני שנטש את חיי העסקים והצבא כדי להקדיש את כל זמנו לסגפנות ולימודים רוחניים. הוא היה חבר של מוחמד בן סירין אך בהמשך חייו הם נפרדו.
בשנת 720, מונה חסן להיות השופט של בצרה.
חסן אל-בסרי נפטר ב-15 באוקטובר 728, בגיל 86.
השפעתו על המיסטיקה האסלאמית

אף על פי שאף אחד מכתביו המלאים של חסן אל-בסרי על מיסטיקה לא שרדו, ידוע שהוא הנחה כמה דורות של תלמידים, הן במדעי הדת הרגילים, והן במה שעתיד היה להיקרא "סופיות", משום כך הוא מכונה על רבים "הדיקן הגדול של הסופים", וגם "הפטריארך של המיסטיקה האסלאמית". מתוך המידע ששרד מדרשותיו, ברור כי אחד ההיבטים העיקריים בהגותו המיסטית של חסן אל-בסרי הייתה תמיכתו הנלהבת בסגפנות. ניתן לראות את זה בבירור באחד המשפטים המפורסמים שלו שבו הוא אומר "עליך לחיות בעולם הזה כאילו מעולם לא דרכת בו, ובעולם הבא כאילו מעולם לא עזבת אותו". אמירה חשובה נוספת שלו בנושא היא אמירה "מי שמכיר את אלוהים אוהב אותו, ומי שמכיר את העולם נמנע ממנו".
חסן אל-בסרי היה מהתומכים הגדולים של השימוש בחרוזי תפילה ככלי עזר לזיכּר. אחת האמירות המפורסמות שלו בנושא היא "דבר שהשתמשנו בו בתחילת הדרך, אין לנו כוונה לנטוש בסופה. אני אוהב לזכור את האל בלבי, בידי ובלשוני". כתוצאה מהדוגמה של מורים רוחניים מוקדמים כמו חסן, השימוש בחרוזי תפילה נפוץ מאוד במיינסטרים הסוני והשיעי.
הערות שוליים

↑  Right pronunciation of Hasan al-Basri - page 13, www.rightpronunciation.com
↑  Al-Hasan Al-Basri, Islamweb (באנגלית)
↑  Kayhan Life, The Gonabadi Dervishes: Gnostics, Royal Advisors, Political and Religious Adversaries, KAYHAN LIFE, ‏2018-03-20 (באנגלית)
↑  THE BIOGRAPHIES OF THE ELITE LIVES OF THE SCHOLARS, IMAMS & HADITH MASTERS: Biographies of The Imams & Scholars, Zulfiqar Ayub, 2015-05-02. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298050805171  BnF: cb15124679b (data)  GND: 118901095  ISNI: 0000 0000 7144 8102  LCCN: nr90001141  NKC: jx20060322006  NTA: 075269392  SUDOC: 122261178  TDVİA: hasan-i-basri  VIAF: 90045570   WorldCat (עם VIAF): 90045570
תומאס פריצ'רד רוסיטר

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1818 ניו הייבן, ארצות הברית 
 פטירה:  17 במאי 1871 (בגיל 52) קולד ספרינג הרבור, ארצות הברית 
 
תומאס פריצ'רד רוסיטר (באנגלית: Thomas Prichard Rossiter;‏ 1818–1871) היה אמן אמריקאי. ידוע בזכות דיוקנאותיו והציורים ההיסטוריים שלו, מאוחר יותר הוא היה קשור לאסכולת נהר הדסון.
חיים וקריירה

רוסיטר נולד בניו הייבן, שבקונטיקט בשנת 1818. הוא למד תחילה ציור אצל ג'ון בויד, ובהמשך אצל נתנאל ג'וסלין.
בשנת 1838 הציג שני ציורים באקדמיה הלאומית לעיצוב. בשנה שלאחר מכן עבר לעיר ניו יורק ופתח סטודיו. בשנת 1840 טייל באירופה עם אשר דיורנד, ג'ון פרדריק קנסט וג'ון ויליאם קסילייר. כשהיה שם, הוא ביקר ברומא עם תומאס קול, והחליט להישאר באיטליה. בשנת 1846 הוא חזר לניו יורק ושיתף סטודיו עם קנסט ולואי לנג.
בשנת 1849 נבחר רוסיטר לאקדמיה הלאומית. בשנת 1851 התחתן עם אנה אריק פרמלי. הם סיירו באירופה בשנת 1853, והתיישבו בפריז שם ילדה אנה את התאומים אריק קנסט ושרלוט. רוסיטר עבד בסטודיו בפריז בין 1853 ל 1856, וזכה במדליית זהב בתערוכה העולמית של 1855. אנה נפטרה זמן קצר לאחר לידת בתם אנה, והמשפחה חזרה לניו יורק. במשך תקופה קצרה הייתה לרוסיטר גלריה לאמנות, שהציגה את עבודותיו ואת עבודתם של חבריו.
בשנת 1857 החל מספר קומפוזיציות גדולות המתארות סצנות מההיסטוריה המוקדמת של אמריקה, כולל המפגש בין וושינגטון ולאפייט בהר ורנון, וושינגטון והקבינט הראשון שלו, וג'ורג' וושינגטון ומשפחתו. כחלק ממחקריו להכנת הציורים, ביקר רוסיטר בהר ורנון ביוני 1858, וזמן קצר אחר כך פרסם מאמר על חייו של וושינגטון ומצבה של אחוזתו בהר ורנון. הוא כתב על העצב שתקף אותו לראות את מצבם המידרדר של הבניינים והשטח, וקרא לשיקום האחוזה והריהוט למצב בו וושינגטון עזב אותם.
בשנת 1860 התחתן רוסיטר עם מרי (מולי) סטרלינג והעביר את משפחתו לקור ספרינג, ניו יורק על נהר ההדסון. הוא עיצב בית, המשקיף על הנהר. המקום רשום בפנקס הלאומי של מקומות היסטוריים.
הוא המשיך לצייר דיוקנאות, ציורים היסטוריים ודתיים, והציג באקדמיה הלאומית לעיצוב ובאקדמיה לאמנויות פנסילבניה, עד מותו בשנת 1871.
הערות שוליים

↑  "Rossiter, Thomas Prichard (American painter, 1818-1871)", www.getty.edu
↑  More Information | A Finding Aid to the Thomas Prichard Rossiter and Rossiter family papers, 1840-1961 | Digitized Collection, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  Thomas Prichard Rossiter (1817-1871) | George Washington's Mount Vernon, web.archive.org, ‏2013-07-24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122476743  ISNI: 0000 0000 6681 645X  LCCN: n88085886  RKD: 68400  SNAC: w6jd5h8m  ULAN: 500020605  VIAF: 32879241   WorldCat (עם VIAF): 32879241 
תומאס פריצ'רד רוסיטר, המפגש בין וושינגטון ולפייט בהר ורנון, 1859
תומאס פריצ'רד רוסיטר, הפרדת חלב
קונסטנטינוס כריסטומנוס

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1867 אתונה, ממלכת יוון 
 פטירה:  1 בנובמבר 1911 (בגיל 44) אתונה, ממלכת יוון 
 מדינה:  יוון 
 שפות היצירה:  יוונית מודרנית, גרמנית 
 
קונסטנטינוס כריסטומנוס (ביוונית: Κωνσταντίνος Χρηστομάνος;‏ אוגוסט 1867, אתונה – 1 בנובמבר 1911, אתונה) היה מחזאי, סופר ומשורר יווני.
ביוגרפיה

מוצאה של משפחת כריסטומנוס במקדוניה, באזור שנמצא כיום בגבול בין בולגריה ליוון. אביו נולד בווינה, עבר לאתונה בשנת 1862 ולימד כימיה באוניברסיטה. קונסטנטינוס כריסטומנוס נולד באתונה, בגיל 4 בעקבות רשלנות של המטפלת הוא נפל ועמוד השידרה שלו נפגע. כתוצאה מכך הוא סבל מכאבים ועקשת כל חייו.
בגיל 17 הוא כבר דיבר מספר שפות ובשנת 1884 החל ללמוד רפואה. בשנת 1988 הוא עזב את לימודי הרפואה ועבר לאוניברסיטת וינה בה למד פילוסופיה. בשנת 1891 הוא קיבל תואר דוקטור. באותה תקופה כריסטומנוס החל ללמד יוונית לאליזבת, נסיכת בוואריה.
בקיץ 1892 הוא עבר לקתוליות. בשנת 1895 קונסטנטינוס כריסטומנוס קיבל אזרחות האימפריה האוסטרו-הונגרית ותואר אצולה. באותה שנה הוא מונה לפרופסור ללימודי יוונית באוניברסיטת וינה.
בשנת 1896 קונסטנטינוס כריסטומנוס לראשונה פרסם את שיריו בגרמנית ובשנת 1898 פרסם ספרי שירה נוספים.
בשנת 1898 הוא פרסם בווינה ספר על רגשותיו כלפי אליזבת, נסיכת בוואריה (שכבר לא הייתה בחיים). בעקבות החלטת השלטונות הפצת הספר נאסרה והומלץ לו לעזוב את גבולות האימפריה.
בשנת 1901 קונסטנטינוס כריסטומנוס התיישב באתונה. תוך זמן קצר הוא פתח "תיאטרון החדש" והקדיש לו כל חייו. למרות שתיאטרון היה במה לשחקנים צעירים מוכשרים שזכו לפופולריות, העסק לא היה כלכלי ובשנת 1906 הוא נאלץ לסגור אותו.
מאז סגירת התיאטרון כריסטומנוס כתב מספר ספרים ומחזות. אחד המחזות שהועלה על הבמה בשנת 1909 קיבלה ביקורות שליליות ביותר ונחשב בשעתו לפורנוגרפיה. לאחר האירוע, קונסטנטינוס כריסטומנוס נכנס לדיכאון ונפטר ממחלת לב בשנת 1911.
בשנת 1916 על בסיס ספרו צולם סרט ובשנת 1987 על בסיס אותו ספר צולמה סדרת טלוויזיה.
בשנת 1999 אנדריאס סטאיקוס כתב מחזה על חייו.
אריה לייב גינצבורג

| --- | --- |

דיוקן של השאגת אריה, שנעשה ככל הנראה לאחר מותו (פוסט-מורטם)
 לידה:  1695 תנ"ה האיחוד הפולני-ליטאי פינסק, האיחוד הפולני-ליטאי
 פטירה:  1785 (בגיל 90 בערך) ט"ו בתמוז ה'תקמ"ה ממלכת צרפת מץ, ממלכת צרפת
 כינוי:  השאגת אריה
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  ?–1785 
 השתייכות:  מתנגדים
 תלמידיו:  רבי חיים מוולוז'ין, רבי אהרן ורמיש, רבי רפאל זיסקינד
 חיבוריו:  שאגת אריה  טורי אבן  גבורות ארי
 
רבי אריה ליב בר אשר גינצבורג (מכונה השאגת אריה או "הטורי אבן" על שם ספריו; ה'תנ"ה – ט"ו בתמוז או כ"ה בתמוז ה'תקמ"ה, 1695 – 23 ביוני 1785) היה רב, פרשן תלמוד ופוסק מהבולטים שבאחרונים. שימש ראש ישיבה בליטא, ואב בית דין וראש ישיבה במץ שבצרפת. התפרסם במיוחד בגין חיבוריו "שאגת אריה", ו"טורי אבן".
קורות חייו

נולד לרבי אשר בהיותו רב העיר מינסק. סבו היה רבי לייב "בעל התוספות". ועוד בצעירותו נודע כעילוי. כשעבר אביו לכהן כרבה של מינסק, סייע לו בענייני העיר ואף ייסד שם ישיבה מפורסמת, בה לימד על דרך הפלפול והחילוקים. בשנת 1745 לערך עבר לוולוז'ין ושם ייסד ישיבה לתלמידים נבחרים. החל משנת 1765 ועד סוף ימיו שימש כרב, אב"ד וראש ישיבה במֵץ (בצפון צרפת). מסופר שרבנות מץ הוצעה לו בגיל שבעים, ובני העיר חששו לקבל רב מבוגר כל כך, ור' אריה לייב הבטיח להם שהוא יכהן בעירם שנים רבות, ואכן נפטר שם לאחר כעשרים שנות רבנות בהיותו כבן תשעים.
רוב ימיו היה עני. מסופר שהרב אריה לייב סיים אלף פעמים את הש"ס. בחצרות חסידיים התייחסו לסיפור זה כעידוד ללימוד, או כהשוואה ללימוד עמוק ואיטי יותר. מסופר שבכל פעם שהיה מסתפק בסוגיה כלשהי, היה עובר על כל הש"ס במוחו כדי למצוא ראיות לכאן ולכאן שיכריעו באותה סוגיה. ר' אריה לייב היה מחמיר על עצמו באיסור חדש בחוץ לארץ, כלומר לא לאכול תבואה שהשרישה לאחר ט"ז בניסן עד ט"ז בניסן (ובחוץ לארץ עד י"ז בניסן) בשנה שלאחריה, וכפי שהוא מברר בארוכה בקונטרס מיוחד הנדפס בסוף ספרו שאגת אריה. מבחינה מציאותית רוב התבואה באירופה היא במצב הזה והעולם נהג להקל. אפיזודה ידועה עליו מספרת שבשנות עוניו מרבה היה לערוך "גלות", ובהיותו נודד מעיר לעיר, היה נושא עמו שק ובו גריסים וסיר משלו, ובכל מקום בו היה מתארח היה מבקש לבשל עבורו את הגריסים שלו בסיר שלו, היות שאינו יכול לאכול כלום בגלל בעיית ה"חדש".
רבי אריה לייב היה ידוע בחריפותו העצומה, בעוז הגיונו ובגאונותו. עם זאת, היה מהמתנגדים הגדולים לדרך הפלפול שרווחה באותה תקופה, ובדומה לגר"א, שפעל אחריו, חתר לפרשנות ופסיקה על פי פשוטם של המקורות. מאידך, בישיבתו במינסק לימד על דרך הפלפול והחילוקים ואף נאלץ לעזוב בשל מחלוקת עם רב העיר, ר' יחיאל היילפרין בעל ה"סדר הדורות", שדגל בלימוד על דרך הפשט והבקיאות. לא הכניס לתוך ספריו את הפלפולים שנאמרו בישיבה לחידוד התלמידים, עליהם אמר "כי את הכל ישא הרוח, אין זה אלא הבל ורעות רוח".
דן בש"ס ובראשונים מדעתו, בלי להיזקק לפרשנותם של האחרונים. נפגש עם הגאון מווילנה, ומסופר שאמר עליו כי "כל חכמי ישראל דומים עלי כקליפת השום, חוץ מן רבי אליהו הווילנאי".[דרוש מקור] היה רבם של רבי חיים מוולוז'ין ורבי שמחה מוולוז'ין, והיה מהמתנגדים לחסידות.
לא היסס להתנגד, לעיתים בחריפות, לעמדות מנוגדות, ואף במקום שנהגו הכל להחמיר הוא לא היסס לפסוק לבדו להקל, אם היה ברור לו שהדבר מותר.
בשל תקיפותו הרבה, פעמים רבות נתגלעו חילוקי דעות קשים בינו ובין פרנסי העיר עקב פסיקותיו.
רבי אריה לייב נפטר מקריסת ארון ספריו עליו בט"ו בתמוז או כ"ה בתמוז ה'תקמ"ה בעיר מץ שבצרפת, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
חיבוריו

התפרסם בייחוד בזכות ספרו שאגת אריה, שנדפס בשנת תקט"ז בפרנקפורט על האודר. ספר זה ערוך בצורה של שאלות ותשובות אם כי השאלות הנידונות שם אינן שאלות שנשאל אלא שאלות הלכתיות שחקר וערך אותן כשאלות ותשובות. ה"שאגת אריה" נדפס בהתחלה עם ריבוי של ראשי תבות דבר שהקשה על לימודו, יש הסוברים שהירבה בראשי תבות על מנת לחסוך בדפים בגלל עוניו. ספר זה מתייחס בעיקר לשאלות הנוגעות להלכות מאורח חיים. חלק מספריו הוציא רבי ישראל מאיר הכהן מראדין "החפץ חיים" לאור.
בין ספריו האחרים:
טורי אבן, חידושים על שלוש מסכתות: ראש השנה, חגיגה ומגילה
גבורות ארי, חידושים על שלוש מסכתות: תענית, יומא ומכות (ועוד מקצת חידושים על ביצה ונזיר)
תלמידיו

בנו רבי אשר לב אב"ד ולרשטיין וקרלסרוהא שבגרמניה
רבי חיים מוולוז'ין, תלמידו המובהק של הגר"א, למד בישיבתו תקופה מסוימת
רבי אהרן ווירמש, רב ואב"ד בעיר מיץ, מח"ס "מאורי אור"
אחיינו, הרב רפאל זיסקינד, רב קהילות אה"ו
לקריאה נוספת

י"מ תא-שמע, "הגר"א ובעל 'שאגת אריה', ה'פני יהושע' וספר 'ציון לנפש חיה': לתולדותיהם של הזרמים החדשים בספרות הרבנית ערב תנועת ההשכלה", סידרא טו (תשנ"ט), עמ' 181–191.
בנימין ריצ'לר, ספר מעונות אריות לרבי אשר אבי השאג"א : על שולחן ערוך חלק חשן משפט, מאת הרב אשר אביו של בעל ה"שאגת אריה" - חיבור "אבוד" שנתגלה, ישורון, לא, סז-סח.
סמואל קולמן

| --- | --- |
סמואל קולמן, סערה מעל ההדסון
 לידה:  4 במרץ 1832 פורטלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  26 במרץ 1920 (בגיל 88) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 הושפע על ידי:  אשר דיורנד 
 יצירות ידועות:  Studies. Cows, Red Peonies 
 
סמואל קולמן (באנגלית: Samuel Colman;‏ 4 במרץ 1832 - 26 במרץ 1920) היה צייר אמריקאי, מעצב פנים וסופר, שזכור בזכות ציורי נהר ההדסון.
ביוגרפיה

נולד בפורטלנד, מיין. קולמן עבר לעיר ניו יורק עם משפחתו בילדותו. אביו פתח חנות ספרים, ומשך אליו קהל לקוחות שאולי השפיע על התפתחותו האמנותית של קולמן. על פי ההערכה, הוא למד זמן קצר אצל צייר אסכולת נהר הדסון, אשר דיורנד, והוא הציג את עבודתו הראשונה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1850.
בשנת 1854 פתח סטודיו משלו בעיר ניו יורק. בשנה שלאחר מכן הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה הלאומית, עם החברות המלאה שהוענק בשנת 1862.
ציורי הנוף שלו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 הושפעו מאסכולת נהר הדסון, והדוגמה לכך הייתה "כרי דשא ופרחי בר בקונווי" (1856). הוא גם הצליח לצייר בסגנון רומנטי, שהפך לאופנתי יותר לאחר מלחמת האזרחים. אחת העבודות הידועות ביותר שלו, ואחת התמונות האיקוניות של אסכולת נהר ההדסון, היא "הסערה על ההדסון" (1866), באוסף המוזיאון האמריקני לאמנות סמיתסוניאן בוושינגטון הבירה.
קולמן היה מטייל בלתי נלאה, ורבות מיצירותיו מתארות סצנות מערים ונמלים. הוא עשה את נסיעתו הראשונה לצרפת ולספרד בשנים 1860–1861, וחזר לסיור אירופי נרחב יותר בן ארבע שנים בראשית שנות השבעים של המאה ה-19, ובילה שם הרבה זמן באזורים ים תיכוניים.
קולמן תיאר לעיתים קרובות את הנופים האדריכליים בהן הוא נפגש במסעותיו: נופי עיר, טירות, גשרים, קשתות ואמות מים מופיעים באופן בולט בציוריו.
בשנת 1870 ושוב בשנות ה-80 של המאה ה-19 נסע למערב ארצות הברית וצייר נופים מערביים הדומים בהיקפם ובסגנונם לאלה של תומאס מורן.
בעקבות מלחמת האזרחים, צבעי צבעי המים הפכו פופולריים יותר, כפי שהשתמש הם חברו עמיתו ג'יימס רנוויק ברוואורט. בשנת 1866, קולמן היה ממקימי האגודה האמריקאית לצבעי מים, והוא הפך לנשיאה הראשון משנת 1867 עד 1871. קולמן גם היה מיומן במדיום הליתוגרפיה. הוא היה חבר ותיק במועדון של ניו יורק, ופרסם תחריטים פופולריים המתארים סצנות אירופאיות.
פעילותו האמנותית של קולמן הפכה למגוונת עוד יותר בסוף חייו.
בשנות השמונים של המאה ה-19 עבד כמעצב פנים, ושיתף פעולה עם חברו לואיס קומפורט טיפאני על עיצוב בית הרטפורד של סמואל קלמנס, ובהמשך בבית השדרה החמישית של הנרי ולואיזין האמייר.
הוא גם הפך לאספן מרכזי של חפצי נוי אסייתיים, וכתב שני ספרים על גאומטריה ואמנות, אחד מהם נקרא "האחדות ההרמונית של הטבע", השני "צורה פרופורציונלית".
קולמן נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1920.
הערות שוליים

↑  American Paradise: The World of the Hudson River School, libmma.contentdm.oclc.org (באנגלית)
↑  More Information | A Finding Aid to the American Watercolor Society records, 1867-1977, bulk 1950-1970, www.aaa.si.edu (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290380705171  GND: 131849484  ISNI: 0000 0000 8210 9325  LCCN: n83134723  RKD: 95750  SNAC: w6bc41n5  ULAN: 500031860  VIAF: 28214692   WorldCat (עם VIAF): 28214692 
סמואל קולמן, עיר ליד נהר
סמואל קולמן, התבהרות לאחר סופה בגילברטר
כאיל תערוג

כאיל תערוג הוא ניגון חב"די מסוג 'ניגון דביקות', שחיבר רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק). כמו כן ישנו ניגון חב"די נוסף בשם זהה, שחיבר בעל התניא. מצוי ששרים את שני הניגונים הללו ביחד.
אודות הניגון

מילות הניגון הם מספר התהילים שמשמעותו שכמו שאייל משתוקק לקראת זרמי המים, כך כמהה הנפש האלוהית מתי תזכה לראות את שכינת ה'.
כְּאַיָּל תַּעֲרֹג עַל אֲפִיקֵי מָיִם, כֵּן נַפְשִׁי תַעֲרֹג אֵלֶיךָ אֱלֹקִים; צָמְאָה נַפְשִׁי לֵאלֹקִים, לְקֵל חָי, מָתַי אָבוֹא וְאֵרָאֶה פְּנֵי אֱלֹקִים
בהיות הלחן ממוצא חרדי, כל מבצעי השיר שרים אותו כשמגיעים בשיר למילים שמוזכר בהם שם אלהים, בצורה מצונזרת "אֱלֹקִים" ו"קֵל", כדי להימנע מהוצאת שם שמים לבטלה.
הניגון מבוצע בקצב איטי ושקט.
בספר הניגונים חב"ד "כאיל תערוג" הוא ניגון מספר י"ד (14).
עיבודים מוזיקליים

בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע הניגון באלבום "ניגוני חב"ד 3" של ניח"ח בביצוע אלי ליפסקר. ב־1998 הופיע באלבום ניגון הבעש"ט של אברהם פריד, ב-2015 הופיע השיר באלבום צמאה 2 בביצוע יונתן רזאל, ובאלבום "עצם הנשמה" 2 של הרב יאיר כלב. ב־2013 הופיע השיר בגרסת כיסוי באלבום "יוצאין בשיר" של הלב והמעיין בביצוע יונתן רזאל.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי מנדי ג'רופי, בני פרידמן, אלי מרכוס, מרכוס ואברהם פריד ב-2023 ואחרים ובגרסאות כיסוי של אביתר בנאי משותף עם אברהם פריד, ושל עמיר בניון.
ניגון חבד"י נוסף - קצר

ישנו ניגון חב"ד נוסף בשם זהה במילים שונות. הוא ניגון קצר והוא מושר בקצב איטי ושקט, חובר על ידי בעל התניא מייסד חסידות חב"ד.
מילות השיר מורכבות מתחחילת הפסוק בתהילים וסיומו של פסוק מספר דברים: ”כְּאַיָּל תַּעֲרֹג עַל אֲפִיקֵי מָיִם; וְהָיוּ לְטֹטָפֹת בֵּין עֵינֶיךָ” (תהילים, מ"ב, ב' וכן דברים, ו', ח'). בספר הניגונים חב"ד הוא ניגון מספר ב' (2).
הניגון המקורי מופיע בפרויקט היכל הנגינה, בוצע במהלך השנים על ידי אלי מרכוס ומספר אמנים וכן על ידי הרב יצחק גינזבורג.
הניגון הופיע בגרסת כיסוי עם שינויי מילים, בשנת 2015 באלבום צמאה 2 בביצוע יונתן רזאל, עם שינוי במילות השיר, ובמקום המילים המקוריות "והיו לטוטפות בין עיניך" שינו ל"כן נפשי תערוג אליך אלוקים". כמו כן השיר בוצע בפעמים נוספות על ידי רזאל במילים השונות.
ויליאם מריט צ'ייס

| --- | --- |
ויליאם מריט צ'ייס, 1900
ויליאם מריט צ'ייס, 1900
 לידה:  1 בנובמבר 1849 Nineveh, ארצות הברית 
 פטירה:  25 באוקטובר 1916 (בגיל 66) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 השכלה:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן 
 מעסיק:  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 בן או בת זוג:  Alice Gerson Chase 
 חתימה:   
 
ויליאם מריט צ'ייס (באנגלית: William Merritt Chase;‏ 1 בנובמבר 1849 – 25 באוקטובר 1916) היה צייר אמריקאי, הידוע כמבשר האימפרסיוניזם וכמורה. הוא אחראי גם להקמת בית ספר לאמנות, שלימים הפך לבית הספר לעיצוב פרסונס.
ראשית החיים והכשרה

ויליאם מריט צ'ייס נולד ב -1 בנובמבר 1849, בוויליאמסבורג, אינדיאנה, למשפחתם של שרה סוויין ודייוויד ה. צ'ייס, איש עסקים מקומי. אביו של צ'ייס העביר את המשפחה לאינדיאנפוליס בשנת 1861, והעסיק את בנו כמוכר בעסק המשפחתי. צ'ייס גילה התעניינות מוקדמת באמנות ולמד אצל אמנים מקומיים.
לאחר שירות קצר בצי ארצות הברית, המורים של צ'ייס האיצו בו לנסוע לניו יורק להמשך הכשרתו האמנותית. הוא הגיע לניו יורק בשנת 1869 ונרשם לאקדמיה הלאומית לעיצוב אצל למואל וילמרת', תלמידו של האמן הצרפתי המפורסם ז'אן-לאון ז'רום.
בשנת 1870, ההון משפחתי שאזל אילץ את צ'ייס לעזוב את ניו יורק ולעבור לסנט לואיס, מיזורי, שם התגוררה אז משפחתו. בזמן שעבד בפרנסת משפחתו, הוא היה פעיל בקהילת האמנות בסנט לואיס, וזכה בפרסים על ציוריו בתערוכה מקומית. הוא גם הציג את הציור הראשון שלו באקדמיה הלאומית בשנת 1871. הכישרון של צ'ייס עורר את העניין של אספני האמנות העשירים בסנט לואיס שסידרו לו מלגה לנסוע לאירופה למשך שנתיים, בתמורה לציורים ועזרתו של צ'ייס בקניית יצירות אמנות אירופאיות לאוספים שלהם.
באירופה התיישב צ'ייס באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן, מרכז הכשרה ותיק, שמשך אליו מספר הולך וגובר של אמריקאים ומשך את צ'ייס מכיוון שהיו בו פחות הסחות דעת מפריז. הוא למד אצל אלכסנדר פון וגנר וקארל פון פילוטי, והתיידד עם האמנים האמריקאים וולטר שירול, פרנק דובנק וג'יי פרנק קורייר.
במינכן, צ'ייס השתמש בכישרונו המפותח לצייר יצירות פיגורטיביות בסגנון מוברש באופן רופף הפופולרי אצל מדריכיו. בינואר 1876 הוצגה אחת הדיוקנאות שלו, שכותרתה "ליצן החצר". בהמשך אותה שנה הוצגה התמונה וזכתה במדליה בתערוכת המאה של פילדלפיה, והביאה לצ'ייס את התהילה הראשונה שלו.
צ'ייס נסע לוונציה, איטליה בשנת 1877 לפני שחזר לארצות הברית בקיץ 1878, אמן מיומן מאוד המייצג את הגל החדש של הכישרון האמריקאי המשכיל. באמריקה, הוא הציג את ציורו 'Ready for the Ride' בעזרת האגודה החדשה שהוקמה בשנת 1878 - "אגודת האמנים האמריקאים". הוא גם פתח סטודיו בבניין הסטודיו ברחוב העשירי שבניו יורק. הוא היה חבר בקבוצת אמנים וסופרים, ביניהם ווינסלו הומר, ארתור קוורטלי ואוגוסטוס סנט גאודנס.
בשנת 1881, חזר לאירופה לאיטליה ולגרמניה, עם חברו האמן ויליאם פרסטון פלפס.