stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אל-קסר אל-כביר

| --- | --- |
סמל אל-קסר אל-כבירסמל אל-קסר אל-כביר

העיר בשנת 1900
 מדינה:  מרוקו מרוקו
 מחוז:  מחוז לארצ'ה
 חבל ארץ:  טנג'ר-טטואן
 תאריך ייסוד:  אלף ראשון לפנה"ס
 גובה:  17 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  124,701 (2024)
 קואורדינטות:  34°59′56″N 5°54′10″W﻿ / ﻿34.998889°N 5.902778°W﻿ / 34.998889; -5.902778
 אזור זמן:  UTC
 https://www.ksarelkebir.ma
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מרוקו מוגדלת) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתאל-קסר אל-כביר(למפת מרוקו רגילה) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתאל-קסר אל-כביר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אל-קסר אל-כביר (בערבית: القصر الكبير) היא עיר בצפון מערב מרוקו, כ-160 ק"מ מהעיר רבט, 32 ק"מ מהעיר לראצ'ה, 110 ק"מ מהעיר טנג'יר. אוכלוסיית אל-קסר אל-כביר מונה 132,380 תושבים (נכון ל-2010).
שם העיר ידוע גם כ-Alcazarquivir בספרדית  וכ-Alcácer-Quibir בפורטוגזית. משמעות שם העיר היא "הטירה הגדולה". העיר שוכנת בקרבת נהר לוכוס באחד האזורים החקלאיים הפוריים ביותר במרוקו. אזור זה מספק כמעט 20% מתצרוכת הסוכר במרוקו. ערים ועיירות קרובות כוללים את לראצ'ה ושפשאוון.
לאחרונה, העיר התרחבה מאוד בכמה כיוונים עם כניסתה לניהול העיר של נציגי המפלגה החדשה "אל-עדאלה וטאטנמיא". אלה פועלים לשיפור התשתיות של העיר הישנה.
היסטוריה

המתיישבים הראשונים הגיעו מקרתגו שבצפון אפריקה, לאחר המלחמות הפוניות, העיר נשלטה על ידי הרומאים וניתן לה השם אופידום נובום (Oppidum Novum).
ב-1578, סבשטיאו, מלך פורטוגל ספג מפלה ניצחת בקרב אל-קסר אל-כביר מול המלך עבד אל-מלכ, מלך מרוקו. מפלה זו שמה קץ לשאיפת פורטוגל לפלוש ולנצר את המגרב. שני המלכים נהרגו בקרב זה. מותו של סבשטיאו, מלך פורטוגל, החל את המאורעות אשר הובילו לאיחוד הזמני של הכתר של פורטוגל וספרד תחת פליפה השני, מלך ספרד. ניצחונו של מלך מרוקו, עבד אל-מלכ העניק למרוקו עצמה משמעותית ויוקרה בינלאומית.
העיר גדלה באופן משמעותי עם הצבת חיל משמר ספרדי ב-1911 כחלק מהסכם בין ספרד ומרוקו להקמת מרוקו הספרדית כמדינת חסות של ספרד. לאחר קבלת העצמאות של מרוקו והקמת סכר עוד אל מקהזין על ידי המלך חסן השני כדי לשלוט במשטר הזרמים של נהר לוכוס, העיר הפכה למרכז הפצה ראשי של האזור החקלאי.
הייתה קהילה יהודית במקום במשך שנים רבות. עדיין קיים בית הקברות היהודי ששופץ בשנת 2023 ומתחם שנבנה לכבוד הצדיק רבי יהודה ז'אבאלי, אליו עלו ועדיין עולים לרגל. דוד בן גיגי היה רב הקהילה במחצית הראשונה של המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  בלוג גליונות - מלכי רבנן (דף נב ע"ג)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540482205171  BnF: cb11973805z (data)  NKC: ge1043517  SUDOC: 027765598  VIAF: 131796661   WorldCat (עם VIAF): 131796661
אל-קדארף

| --- | --- |
 מדינה:  סודאן סודאן
 מדינה:  אל-קדארף
 ראש העיר:  קראם אללה עבאס
 שטח:  65.263 קמ"ר
 גובה:  634 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  363,945 (2012)
  ‑ במטרופולין:  1,400,310
 קואורדינטות:  14°02′00″N 35°23′00″E﻿ / ﻿14.033333333333°N 35.383333333333°E﻿ / 14.033333333333; 35.383333333333 
 אזור זמן:  UTC +3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סודאן מוגדלת) אומדורמאן ואדי חלפא ח'רטום פורט סודאן נילוס הנילוס הכחול  הנילוס הלבן  ים סוף  מצרים לוב צ'אד אריתריאה אתיופיה הרפובליקה המרכז אפריקאית  דרום סודאןאל-קדארף(למפת סודאן רגילה) אומדורמאן ואדי חלפא ח'רטום פורט סודאן נילוס הנילוס הכחול  הנילוס הלבן  ים סוף  מצרים לוב צ'אד ארית- ריאה  אתיופיה רמ"א דרום סודאןאל-קדארף  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אל-קדארף (בערבית: القضارف; לפעמים קדאריף, גדריף או גדאריף; בתעתיק מדויק: אלקצ'ארף) היא בירת מדינת אל-קדארף שבסודאן. היא נמצאת על הדרך המקשרת את ח'רטום הבירה עם גלאבאט, הממוקמת קרוב לגבול האתיופי.
העיר מוקפת הרים משלושה כיוונים.
רבים מיהודי אתיופיה שהו כפליטים בעיר זו ובסביבתה במהלך העלייה לישראל דרך סודאן.
היסטוריה

העיר התחילה משוק מסחרי אשר התפתח לכפר אשר משך אליו נוודים ואיכרים מן הכפרים הסמוכים. החוקר הסקוטי ג'יימס ברוס עבר בעיר בשנת 1772 ותיעד אותה בכתביו. גם החוקר והסופר הבריטי סמואל בייקר כתב על העיר לאחר שעבר בה בנובמבר 1862. בזמן השלטון המצרי על העיר, היא הפכה לבסיס מרכזי של חיל המצב המצרי. כוחותיו של מוחמד אחמד כבשו את העיר בשנת 1884 במסגרת המלחמה המהדית והשתמשו בעיר כבסיס לתקיפות באתיופיה. בזמן מלחמת העולם השנייה העיר הייתה מקור מרכזי לתוצרי מזון עבור צבאות בעלות הברית שלחמו בצפון אפריקה. לאחר המלחמה העיר הייתה מוקד להשקעות חקלאיות רבות.
אוכלוסייה

מרבית האוכלוסייה היא ערבית. המגוון האתני מורכב משבטים רבים: בגארה, מאסאליט, דינקה והאוסה. בעיר ישנה גם קהילה לא מבוטלת של תושבים זרים: יוונים, כורדים, סומלים, ארמנים ועוד.
ערים תאומות

הולנד איינדהובן, הולנד
טורקיה קוניה, טורקיה
אל-פאלוג'ה

ערך זה עוסק ביישוב ערבי שחרב במלחמת העצמאות. אם התכוונתם לעיר בעיראק, ראו .
| --- | --- |

תושבים ערבים וחיילים ישראלים באל-פאלוג'ה לאחר כניסת צה"ל לעיירה, 1949
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז עזה
 נפה:  נפת עזה
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  38,038 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  1949
 יישובים יורשים:  קריית גת, נוגה וניר ח"ן
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  4,670 (1945)
 קואורדינטות:  31°37′29″N 34°44′52″E﻿ / ﻿31.62461111°N 34.74765556°E﻿ / 31.62461111; 34.74765556 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) אל-פאלוג'ה(למפת השפלה רגילה) אל-פאלוג'ה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-פאלוג'ה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-פאלוג'ה  he אל-פאלוג'הhe אל-פאלוג'המפת  __ קריית גת [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון ומדרום: __ מועצה אזורית לכיש ממזרח: __ מועצה אזורית יואב מדרום, ממערב ומצפון: __ מועצה אזורית שפיר tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אנדרטה לשיירה לגת וגל-און
אל-פאלוג'ה (בערבית: الفالوجة) הייתה עיירה ערבית כפרית בגבול מישור חוף יהודה ושפלת יהודה, כ-20 קילומטרים ממזרח לעיירה הערבית מג'דל. היישוב עבר לשליטה ישראלית בחודש פברואר 1949 ואחר כך נהרס.
היום אזור העיירה נקרא פלוגות או צומת פלוגות ולידו שוכנת העיר קריית גת. שמו של היישוב נשתמר בשם הצומת, המחבר את כביש האורך, כביש 40 בקטע מקריית מלאכי לבאר שבע עם כביש הרוחב, כביש 35 מאשקלון לחברון.
היסטוריה

בכפר נמצאו ממצאים מהמאה ה-12. במאה ה-14 נקרא על שם השיח' אל-פאלוג'י, הקבור בו, ומאז הוא מוזכר באגרות נוסעים.
במאה ה-16 נמנה הכפר בין יישובי סנג'ק עזה שבאיילט דמשק.  בסוף המאה ה-19 היה הכפר מוקף בוואדיות משלושה עברים, בתיו היו בנויים מלבני טיט ומרכז הכפר נבנה סביב קבר השיח' אל-פאלוג'י, שהיגר מהעיר פאלוג'ה בעיראק. לכפר היו שתי בארות מים ובריכת אגירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקים הצבא הבריטי צפונית לעיירה מנחת זמני עבור חיל האוויר המלכותי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התרחב הכפר לכיוון צפון. בחלק הצפוני נבנו חנויות, בתי קפה ומרפאה.
בכפר נבנו שני בתי ספר - לבנים ב-1919, ולבנות ב-1940.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 שטחי העיירה היו 38,038 דונם ומספר תושביה 4,670 נפשות.
לפי תוכנית החלוקה משנת 1947 נועדה פאלוג'ה להכלל במדינה הערבית.
במלחמת העצמאות חסמו אנשי הכפר את הדרך ותקפו את השיירות היהודיות בדרכן ליישובים המבודדים בנגב. ב-13 במרץ 1948, במסגרת פתיחת המצור על היישובים היהודיים, הוחלט על שליחת שיירה מלווה בכוח מוגבר של לוחמי חטיבת גבעתי דרך הכפר. תחילה לא נתקלה השיירה בהתנגדות, אולם בהגיעם ליציאה מהכפר נתקלו במחסום ובאש עזה. במהלך הקרב חלה טעות בזיהוי הכוחות במהלכה נפגעו שבעה ממלווי השיירה מאש חבריהם. למחרת בוצעה פעולת תגמול בה פוצצו מבנים ברחוב הראשי של הכפר ונהרגו 15 אנשים. בעקבות הפעולה ובקשת תושבי הכפר החלו חיילים בריטים ללוות את השיירות היהודיות שעברו באזור.
הצבא המצרי, שפלש לנגב במהלך מלחמת העצמאות השתלט על האזור, אולם ככל שהמלחמה התמשכה, החלו כוחות צה"ל להדוף את הצבא המצרי. 
אזור פלוג'ה לא נכבש בידי צה"ל, אולם הוא הצליח לכתר את הכוחות המצריים מכל עבר. חלק מתושבי הכפר עזבו אותו במהלך המלחמה. בתום המלחמה נוצרה מובלעת מצרית שכונתה "כיס פלוג'ה".
בתחילת 1949 נמצאו בכיס פלוג'ה חטיבה מצרית וכ-3,140 אזרחים ערבים, כ-2,000 מהם היו תושבי הכפרים פלוג'ה ועיראק אל-מנשייה, והשאר היו פליטים שהגיעו לשם קודם לכן מאזורים אחרים בדרום הארץ. ביום 24 בפברואר 1949 נחתם הסכם שביתת נשק בין ישראל ומצרים, ובעקבותיו פינו המצרים את המובלעת ב-26 בפברואר. בהסכם נקבע שישראל תערוב לביטחונם, לזכויותיהם ולרכושם של האזרחים בכיס, ובנספח של חילופי מכתבים שצורף להסכם, היא התחייבה להתיר לאזרחים להישאר בכפרים אל-פלוג'ה ועיראק אל-מנשייה. חלק קטן מהם, אולי מאות, רובם פליטים, יצאו מהכיס יחד עם הצבא המצרי או יום או יומיים לאחר מכן. הרוב המכריע נשארו והוטל עליהם שלטון הממשל הצבאי, אולם מספר ימים לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק, גרמו יחידות צה"ל למנוסתם של כ-2,000 עד 3,000 תושבים משני הכפרים.
על אדמות העיירה הוקמו היישובים קריית גת, נוגה וניר ח"ן.
לקריאה נוספת

אלעד בן-דרור, המתווך: ראלף באנץ' והסכסוך הערבי-ישראלי 1949-1947, מכון בן-גוריון, 2012.
הערות שוליים

↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  מפת האזור בהוצאת מחלקת המדידות, 1949, עם סימון 'שדה תעופה' מצפון לעיירה, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן ל אור
↑  נמצא כיום בתחום המחנה הצבאי בצומת פלוגות (את השדה אפשר לראות בתמונת לווין של האזור)
↑  נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008, עמ' 152.
↑  al-Faluja - Gaza - الفالوجة (אל-פאלוג'ה), באתר Palestine Remembered, ‏10 בדצמבר 2024
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 324.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475380905171
עומר אל-אברש

| --- | --- |
 מדינה:  סוריה סוריה
 נהרג:  8 או 9 באוקטובר 1973 רמת הגולן
 השתייכות:  הצבא הסורי 
 דרגה:   עמיד
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה השביעית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת יום הכיפורים:  קרבות הבלימה ברמת הגולן קרב עמק הבכא
 הנצחה
 כיכר עומר אל-אברש, דמשק
 
עומר אל-אברש (בערבית: عمر الأبرش; ? – 8 או 9 באוקטובר 1973) היה קצין בדרגת עמיד (בריגדיר גנרל) בצבא הסורי ומפקד הדיוויזיה השביעית. אל-אברש היה גם בוגר בית הספר למנהיגות של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת'. אל-אברש נהרג במהלך ימיה הראשונים של מלחמת יום כיפור, אך על נסיבות מותו קיימות גרסאות סותרות.
ערב מלחמת יום הכיפורים הוצבה הדיוויזיה השביעית בפיקודו של אל-אברש בגזרה הצפונית של רמת הגולן. במהלך המלחמה ניהלה מספר התקפות לכיוון פתחת קוניטרה הצפונית ורכס הבוסטר. מול הדיוויזיה ניצבו בעיקר כוחות חטיבה 7, ובפרט כוחות גדוד 77 בפיקוד אביגדור קהלני אשר הצליחו להיאחז בקו ההגנה הישראלי בצפון הרמה. בערב ה-8 באוקטובר, הוביל אל-אברש התקפת שריון אחרונה עם שאריות כוחות השריון של הדיוויזיה בחסות הלילה, שנכשלה.
ישנם מקורות סותרים באשר לסיבת מותו של אל-אברש, בעוד לפי מקור אחד נפל בקרב עם כוחות צה"ל, במהלך הקרב שהוביל בערב ה־8 באוקטובר, לאחר שהטנק עליו פיקד נפגע, על פי מקורות אחרים אל-אברש נרצח בידי קצין סורי שנשלח אליו על ידי חאפז אל-אסד, לאחר שאל-אברש מתח ביקורת חריפה על פקודת תנועה לקרב שהגיעה מהמפקדה העליונה לחטיבה 81 הסורית, והובילה להשמדתה בבוקר ה־9 באוקטובר, פקודה שהועברה באופן ישיר וללא ידיעת אל-אברש. לפי מקור אחר רצח אל-אברש אירע בעקבות קבלת הפקודה קודם שהחטיבה החלה לנוע, והשמדתה בקרב אירעה לאחר מכן. גרסת המשטר הסורי הייתה כי אל-אברש התאבד.
לאחר מותו של אל-אברש הייתה חסרה לדיוויזיה מנהיגותו הדינמית של אל-אברש והמומנטום של הדיוויזיה דעך. מותו של אל-אברש היה מאירועים המשפיעים על כישלון מאמץ הלחימה וההבקעה בגזרה הצפונית. בסוריה שלאחר המלחמה, נתפס אל-אברש כגיבור לאומי ואף נקראה על שמו כיכר בדמשק (כיכר עומר אל-אברש) ובסמוך גם בית ספר, שניהם בשכונת אשרקסיה (צפון-מערב דמשק).
ראו גם

קרב עמק הבכא
הערות שוליים

1 2  ‏Simon Dunstan, Yom Kippur War 1973 (1) The Golan Heights, Osprey publishing, 2003, p. 21-22. ISBN 1-84176-220-2
↑  פסח מלובני ויוסף ברגר, מבצעי הקומנדו והכוחות המיוחדים הסורים ברמת הגולן במלחמת יום כיפור, המרכז למורשת המודיעין 2017
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנשי צבא ובנושא סוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אל-פוח'ארי

| --- | --- |
 מדינה / טריטוריה:  חמאס (דה פקטו, מאז יוני 2007), הרשות הפלסטינית
 נפה:  ח'אן יונס
 גובה:  54 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  6,443 (2017)
 קואורדינטות:  31°17′28″N 34°19′49″E﻿ / ﻿31.29111111°N 34.33027778°E﻿ / 31.29111111; 34.33027778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) אל-פוח'ארי(למפת מערב הנגב רגילה) אל-פוח'ארי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-פוח'ארי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-פוח'ארי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אל-פוח'ארי (בערבית: الفَخّاري, בתעתיק מדויק: אלְפַחַּ'ארִי; בעברית נפוץ גם הכתיב אל-פוכרי) היא עיירה בדרום רצועת עזה, בנפת ח'אן יונס, 6 קילומטרים דרומית לח'אן יונס עצמה. העיירה יושבת בין ח'וזאעה לרפיח, בצד המזרחי של כביש מעבר סופה, מערבית לגבול עם ישראל.
במפקד האוכלוסין של 1997 של הלשכה המרכזית הפלסטינית לסטטיסטיקה (PCBS), היא מנתה 2,616 תושבים, ועלתה ל-5,539 תושבים ב-2008, ולכ-6,443 תושבים ב-2017.
במהלך הבחירות המוניציפליות ב-2005, פת"ח והעצמאים זכו ברוב המושבים במועצת העירייה של אל-פוח'ארי. ראש המועצה הוא חסן אל-עמורי.
שטח הקרקע הכולל של אל-פוח'ארי מורכב מ-4,767 דונם מתוכם 37.3% בנוי (רובם למגורים) ורוב היתר משמש למטרות חקלאיות.
משמעות השם

משמעות שמו של הכפר היא "יוצר כלי-החרס" או "שברי החרס". ייתכן שהשם הערבי "פוח'ארי" מגיע מהמילה העברית "פֵחַר" (בארמית "פחָרָא") שמשמעותה יוצר כלי-חרס או כלי-חרס.
היסטוריה

מחקר מועט מאוד נעשה על ההיסטוריה של העיירה.
כחלק מהסכמי שביתת הנשק בין ישראל למדינות ערב, העיירה אל-פוח'ארי, ביחד עם כל רצועת עזה, הועברה לידי מצרים, ונותרה תחת שלטון צבאי מצרי עד שנת 1967.
העיירה, ביחד עם כל רצועת עזה, נכבשה על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים, והועברה לשליטה צבאית ישראלית.
מאז יישום תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 לצה"ל אין גישה קרקעית לכפר ולציר מעבר סופה הנמצא בקרבתו.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, נהרסו על ידי צה"ל 13 בתים באל-פוח'ארי השייכים ל-85 בני אדם, כך על פי ארגון משמר זכויות האדם.
בעקבות קרבת העיירה לגבול עם ישראל, בשנת 2019 התרחשו הפרות סדר על גדר ההפרדה באזור אל-פוח'ארי.
בשנת 2019 האיחוד האירופי מימן הקמת מטמנת פסולת בעלות של 9 מיליון יורו באזור אל-פוח'ארי, שאמורה לשמש כמחצית מאוכלוסיית עזה.
הערות שוליים

↑  אל-פוח'ארי, באתר www.jmcc.org
↑  קראו בכותר - לקסיקון ארץ ישראל, באתר kotar.cet.ac.il
↑  הבוקר: שני אירועים באזורים שונים ברצועת עזה, באתר חמ"ל
↑  האיחוד האירופי מימן הקמת מטמנת פסולת בעזה בהשקעה של 9 מיליון אירו, באתר infospot.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582048805171  VIAF: 1000146461539627731335   WorldCat (עם VIAF): 1000146461539627731335
פי.אר. טרופרז

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  2004–2006 (כשנתיים)
 סוגה:  ראפ והיפ הופ ישראלי
 חברת תקליטים:  היי פייבר הפקות
 חברים
 פלד אורטגה נועה פארן איתי לוקץ' אנטון אוסטרובסקי אקסטרה ג'י אמ.סי קו KK אלפרברוס 100% כותנה פתק פורנו נמרוד דוויק מקדדי ג'י Uzz Noble
 
פי.אר. טרופרז (באנגלית: PR Troopers) היה הרכב ראפ והיפ הופ ישראלי. נחשב לאחד ההרכבים החשובים בהיפ הופ הישראלי. ההרכב הוקם על ידי נמרוד דוויק וגד ברוך חינקיס (מקדדי ג'י). בשונה מהרכבי היפ הופ אחרים, ההרכב הוקם כמאמץ לאתר כישרונות בתחום הראפ בישראל, ולהקליט אותם בנפרד. דוויק היה אחראי על איתור הראפרים, וחינקיס על ההפקה המוזיקלית. עד להשלמת אלבום הבכורה של ההרכב, לא נפגשו מעולם חברי ההרכב זה עם זה. מאמץ איתור המשתתפים נמשך בין השנים 2003–2004.
בסוף 2004 יצא לאור האלבום "מתוך הזוהמה", האלבום זכה לתשבחות רבות ממבקרי המוזיקה וחברי הלהקה הופיעו איתו ברחבי ישראל במשך שנתיים.
ב-2006 התארחו חברי ההרכב באלבומם של הדג נחש, בעזרת הג'אם, בשיר "להביא את המכה". מאוחר יותר באותה שנה ההרכב התפרק.
תחת השם PR Trooperz יצא שיר נוסף בלבד בפרויקט שנקרא PRT, בשנת 2009.
לאחר התפרקות ההרכב המשיכו הראפרים החברים בו לפעול. פלד ואורטגה התאחדו לצמד, נועה פארן הוציאה אלבום בכורה, איתי לוקץ' פיתח קריירה ענפה, ואקסטרה ג'י הקים את ההרכב תכל'ס.
בשנת 2024 לרגל 20 שנים לצאת האלבום, הוציא הלייבל היי פייבר את האלבום מחדש לסטרימינג. לצד זאת יצא גם אי.פי רמיקסים של המפיק שירוטו, תחת השם "שירוטו חוזר לזוהמה".
דיסקוגרפיה

2004: מתוך הזוהמה
2024: שירוטו חוזר לזוהמה (אלבום רמיקסים)
2025: בחזרה לזוהמה (קטעים שלא יצאו ובי-סיידס)
הערות שוליים

1 2  מאת מתן שרון, לאן נעלמו הפרברים רפיוג'יז?, באתר טיים אאוט, ‏29 במאי 2017
| אורטגה |
| --- | --- |
אלבומי אולפן: סנדוויץ' פועלים • החיים על פי אורטגה • פרק ב' • זהב שחור • שפע מאורגן
מיקסטייפים: 04:47 • קראקספקטיבה • 04:48
מיני-אלבומים: פרק ג' – בונוסים • ג'וני בידוד
ערכים קשורים: פי.אר. טרופרז • פלד ואורטגה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396198505171  MusicBrainz: 4be82998-d756-4668-808d-e295da41e2ea 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מוחמד נאג'י אל-עוטרי

מוחמד נאג'י אל-עוטרי (בערבית: محمد ناجي عطري, בתעתיק מדויק: מחמד נאג'י עטרי; נולד בשנת 1944) היה ראש ממשלת סוריה שכיהן בתפקיד זה מ-10 בספטמבר 2003 ועד 2 באפריל 2011.
אל-עוטרי נולד בעיר חלב והוא חבר במפלגת הבעת' השלטת משנת 1970. סיים לימודי אדריכלות באוניברסיטת חלב בשנת 1970 ומחזיק בתואר בתכנון ערים שקיבל בהולנד בשנת 1972. הוא דובר אנגלית וצרפתית שוטפות. אל-עוטרי נשוי ואב לארבעה בנים.
תפקידים קודמים

חבר מועצת סניף איגוד המהנדסים בחלב 1975-1979
חבר מועצה בעיריית חלב 1976-1980
ראש עיריית חלב 1980-1983
ראש סניף איגוד המהנדסים בחלב 1981-1985, 1989-1993
מושל מחוז חומס 1996-2000
סגן ראש הממשלה לענייני שירותים 2000-2003
הערות שוליים

↑  סוכנויות הידיעות, ‏סוריה: אסד הפיל את האינטרנט והטלפונים, באתר ‏מאקו‏, 3 באפריל 2011
ערך זה הוא קצרמרבנושא פוליטיקאים ובנושא סוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אל-קובייבה (רמלה)

| --- | --- |

בית שהין העליון באל-קוביבה. אחד משני שרידים של הכפר
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 נפה:  נפת רמלה
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  המאה ה-13
 שטח:  10,737 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מבצע ברק
 תאריך נטישה:  27-28 במאי 1948
 יישובים יורשים:  כפר גבירול, גאליה
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  1,720 (1945)
 קואורדינטות:  31°53′41″N 34°46′37″E﻿ / ﻿31.89461129133162°N 34.776878356933594°E﻿ / 31.89461129133162; 34.776878356933594
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) אל-קוביבה(למפת גוש דן רגילה) אל-קוביבה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-קוביבה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-קוביבה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
חיילי צה"ל משקיפים על הכפר קוביבה לאחר כיבושו, מאי 1948
בית שהין התחתון; אחד משני שרידים של הכפר
אל-קוביבה (בערבית: القبيبة; מילולית: "כיפה קטנה") היה יישוב ערבי בנפת רמלה, כ-10.5 קילומטרים דרומית-מערבית לרמלה, שננטש ופונה במהלך מלחמת העצמאות. מעטים משרידיו נותרו כיום בקצה המערבי של רחובות.
היסטוריה

בקרבת האתר שבו שכן הכפר נמצא תל שלף, שבו התגלו ממצאים מתקופת הברונזה ויש המזהים אותו עם אלתקה בנחלת שבט דן.
במאה ה-13 הקימו שבטי בדואים מחצי האי ערב את הכפר. הוא נקרא על שם קברו של השייח' גנדה, שהיה בעל כיפת אבן. כיום שוכן במקום מגדל מים.
לפני 1840 הגיעה לכפר קבוצת מוסלמים גדולה ממצרים.
ב-14 בנובמבר 1917 התחולל על אדמות הכפר קרב עיון קרא.
בשנת 1922 נמנו בכפר 519 תושבים ובמפקד של 1931 הגיע מספרם ל-800. בשנת 1932, בעקבות חשד שבית אריזה בנס ציונה הוצת על ידי ערבים מאל-קובייבה, נכתב "עד עכשיו חיו פה השכנים העברים והערבים בשלום ושלוה".
בשנת 1937 פנו תושבי אל-קובייבה בתזכיר לנציב העליון, והתלוננו על החובות הגבוהים הרובצים עליהם ועל כך שרוב אדמותיהם, כ-17,000 מתוך כ-24,000 דונם, נמכרו ליהודים.
בסקר הכפרים בארץ ישראל שנערך ב-1945, הוערך מספר תושבי הכפר  בכ-1,720 איש. הוא השתרע על שטח של 10,737 דונמים, מתוכם 1,397 דונמים בבעלות יהודית ו-451 דונמים של שטחים ציבוריים.
בבית הספר המקומי שנוסד ב-1929 למדו 344 תלמידים.
הכפר נכבש יחד עם הכפר הסמוך, זרנוגה, ב-27 במאי 1948 בידי חטיבת גבעתי (חטיבה 5) כחלק ממבצע בר יוחאי, שהיה השלב השני של מבצע ברק; רוב תושביו נמלטו עוד לפני ההתקפה או במהלכה. עם כיבושו, גורשו ממנו ככל הנראה התושבים המעטים שנותרו בו.
ב-24 עד 28 באוגוסט פינו חיילי גבעתי פליטים ערבים מן הכפרים אל-קובייבה, זרנוגה ויבנא שהתאספו בשטח ממערב ליבנא.
התושבים הראשונים שהגיעו לכפר היו עולים חדשים מבולגריה שעזבו תוך זמן קצר.
לכפר הגיעו גם ראשוני "כפר הנגיד", ששהו במקום עד שעברו לאתר הקבע הנוכחי.
ב-1949 הגיעו לבתים הנטושים עולים מתימן. העולים לא קיבלו בעלות על הבתים.
על אדמות הכפר הוקם כפר גבירול. ב-1953 דווח על 75 עד מאה משפחות שהתגוררו בבתים הנטושים. בנוסף הוקמו בכפר גם צריפים וסך האוכלוסייה בכפר הוערכה ב-270 משפחות באותה שנה.
בשנת 1955 סופח הכפר לעיר רחובות.
מאוחר יותר הפך הכפר לשכונת "אבן גבירול" במערב העיר.
שני בתים מפוארים השוכנים על גבעה ונראים מכביש 411 הם בין השרידים הבודדים שנותרו מן הכפר. הבתים הוקמו בשנות ה-20 של המאה ה-20 בפאתי הכפר ונבנו על ידי האחים מוסא ורפעת שהין, מן המשפחות המכובדות ביותר באזור, שהתפרנסו מפרדסנות. הבתים הוגדרו כאתר לשימור.
בית הקברות של הכפר אל-קובייבה נמצא ליד רחוב דולב בכפר גבירול והיה בשימוש בין המאות ה-13 וה-16.
לקריאה נוספת

ישראלה קומפטון, "רחובות – אתרים ומסלולים", הוצאת עיריית רחובות והחברה להגנת הטבע, מהדורה שנייה, 1995
הערות שוליים

↑  ספר יהושע, פרק י"ט, פסוק מ"ד.
↑  הערות בענייני המפקד, דבר, 26 באפריל 1932
↑  מארץ ישראל, העולם, 12 במאי 1932
↑  תזכיר קובייבה, דבר, 27 במאי 1937
↑  נתונים מסקר הכפרים (1945), שהוצגו מחדש בספר Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומהספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 177.
אל-ערוב

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  חברון
 תאריך ייסוד:  1949 
 שטח:  0.4 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחנה הפליטים:  10,400 (2016)
 קואורדינטות:  31°37′23″N 35°08′12″E﻿ / ﻿31.62310556°N 35.13671944°E﻿ / 31.62310556; 35.13671944 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) אל-ערוב(למפת הרי ירושלים רגילה) אל-ערוב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-ערוב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אל-ערוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
עין אל-ערוב. ינואר 1915
מפה של מערכת אספקת המים לירושלים לפני 1948, כולל בריכת אל-ערוב
"מכללת אל-ערוב"
מחנה אל-עַרּ֫וּבּ (בערבית: مخيّم العروب – תעתיק מנוקד: מֻחַ֫'יַּם אל-עַרּ֫וּבּ) הוא מחנה פליטים פלסטינים, מדרום ליישוב אפרת ובסמוך לכפר בית פג'אר, בשטח הרשות הפלסטינית. אוכלוסיית המחנה מונה כ-10,400 נפש (2016). הכפר קרוי על שם ואדי אל-ערוב הסמוך. ממזרח למחנה הפליטים שוכן כפר קטן בעל אותו השם, על גבי חורבות קדומות.
היסטוריה

הגאוגרף הערבי יאקות אל-חמאווי שסייר באזור במאה השלוש עשרה ציין כפר בשם אל-ערוב שהתקיים במקום.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, תחת שלטון המנדט הבריטי, הוקמה במקום תחנת משטרת אל-ערוב ותחנת ניסיונות חקלאית.
מחנה הפליטים הוקם בשנת 1949 על ידי אונר"א. תושבי המחנה הגיעו מכפרים שנחרבו בזמן מלחמת העצמאות, ביניהם: עיראק אל-מנשייה (שעל חורבותיו קם פארק התעשייה קריית גת), זכריא (היום מושב זכריה) וקסטינה (היום קריית מלאכי).
צמידות המחנה לכביש 60 הביאה בימי האינתיפאדה הראשונה לתקריות רבות של יידוי אבנים על כלי רכב חולפים. לאחר הסכמי אוסלו, המחנה הוגדר כשטח B. בזמן האינתיפאדה השנייה הוקמה עמדת פילבוקס בכניסה למחנה.
כבר בדצמבר 1998, פרסם מע"צ מכרז לסלילת כביש עוקף שירחיק את כביש 60 מהמחנה, אך הכביש לא נסלל, עקב הצורך בהפקעות של אדמות פרטיות רבות מבית אומר וחלחול לצורך סלילתו. באוקטובר 2017, הבטיח ראש הממשלה בנימין נתניהו לקדם את סלילת הכביש העוקף ובאפריל 2019 חתם ראש המנהל האזרחי על צו הפקעה ל-401 דונם מאדמות הכפרים בית אומר וחלחול לצורך סלילת הכביש. ביולי 2023 נפתח הכביש העוקף, שהרחיק את כביש 60 כ-150 מטר מערבה ממחנה אל-ערוב.