stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריא וסכינה
תיעוד הפרשה בחקירת המשטרה

העקבות שהובילו לחשיפת סדרת הרציחות של ריא וסכינה החלו להתגלות כאשר ב-1920, אישה בשם זיינב חסן (زينب حسن) הגישה תלונה למשטרת אלכסנדריה על היעלמותה של בתה, נד'לה אבו אלליל בת ה-25, שנעדרה במשך עשרה ימים לאחר שביקרה אצלה אישה. חסן סיפרה כי בתה הותירה כביסה תלויה על הגג, וכי לא היה חסר דבר בדירתה. היא תיארה את נד'לה כבעלת מבנה גוף רזה, גובה בינוני וגון עור חום. היא הביעה חשש כי בתה נרצחה על ידי אדם שרצה לגנוב את תכשיטיה, שכן לדבריה היא ענדה על ידה ביום היעלמותה צמידים מסוג ע'ואייש עשויים מזהב, ועל רגלה צמיד כסף וטבעת זהב. לאחר שנשמעה עדותה של האם, החלה המשטרה לחפש אחר הנעדרת. בתקופה זו במצרים, נשים לא נהגו להפקיד את כספן בבנקים, אלא המירו אותו בתכשיטי זהב שענדו על גופן, מנהג שהפך אותן לטרף קל לפושעים. ב-16 במרץ באותה שנה הגיש אדם בשם מחמוד מורסי תלונה במשטרה על היעלמותה של אחותו זנובה, שהייתה אשתו של אדם בשם חסן מוחמד זידאן. הוא הזכיר בתלונתו כי אחותו יצאה לקנות מצרכים ופגשה בדרכה את ריא וסכינה, ליוותה אותן לביתן, ומאז לא שבה. מספר ימים לאחר מכן דיווחה במשטרה נערה בת 15 על היעלמותה של אמה, זנובה עליוה, מוכרת ציפורים בת 36. הפעם הוזכרה רק סכינה כמי שהייתה האדם האחרון שפגש את אמה, ולא שתי האחיות.
באותה עת נודע למושל אלכסנדריה שנבוויה עלי, אשתו של חסן שינאווי – אדם שהכיר כפי הנראה ושעבד כגנן ליד תחנת משטרת אלמעזורה בקבארי – נעלמה עשרים יום קודם. בשלב זה, שמען של התלונות על היעלמותן של הנשים לאחר שנפגשו עם נשים אחרות שבראשן שתי האחיות או לפחות אחת מהן, נפוץ ברחובות אלכסנדריה ובסביבתה. השמועה כי הנשים שנעלמו נחטפו על ידי פושעים עלומי שם זרתה פחד ואימה בקרב התושבים. באותה עת מושל אלכסנדריה קיבל תלונה מאדם בשם מוחמד אחמד רמדאן, שעסק בנגרות, על היעלמותה של אשתו פאטמה עבד רבו בת ה-50, אשר עבדה כאחראית על משרתים (شيخة مخدمين). האישה תוארה כמי שנודעה בכינוי "פאטמה העיוורת בעין אחת", כיוון שאיבדה את הראייה בעינה הימנית. ביום היעלמה לבשה פאטמה שתי גלימות (קורישה), האחת שחורה והשנייה כחולה, ונעלה סנדלים. לדבריו, כשיצאה לדרכה היו ברשותה 54 ג'ניה (לירה מצרית). היו עליה 18 צמידי ע'ואייש, זוג צמידים שזורים ועגילים, כולם זהב טהור.
תלונה נוספת, על היעלמותן של שתי ילדות, גרמה לבלשי המשטרה להתייחס לחטיפות ככאלה שיש להן דפוס פעולה של עבריין אחד ולא כפעולות בודדות שאינן קשורות זו לזו. הילדה הראשונה שנעלמה, קנוע עבדול מאוג'וד (قنوع عبد الموجود), הייתה בת 13, והשנייה, לולו מרסעי (لولو مرصعي), הייתה בת 12. לולו עבדה כעוזרת בית אצל סוחר סורי, ונעלמה לבלי שוב כאשר הלכה לשוק כדי לקנות מצרכים. תלונה נוספת הגיעה למשטרה על היעדרותה של אישה בשם סלימה אבראהים אלפקי, שעסקה לפרנסתה במכירת נפט, והתגוררה בגפה בשכונת העוני אל-לבאן (اللبان (حي).
התלונה שלבסוף הובילה את חוקרי המשטרה אל סכינה הוגשה על ידי אישה בשם חדיג'ה (خديجة), אשתו של אחמד עלי. תלונתה של חדיג'ה הייתה על היעלמות בתה, פרדוס. כשחקרו השוטרים את העדים לרגע שבו פרדוס נראתה בפעם האחרונה, נזכר שמה של סכינה שלוש פעמים.
המשפט

הדיון המשפטי החל ב-10 במאי 1921. למשפט עמדו ריא וסכינה, בני זוגן, ועוד שישה נאשמים. הכניסה לאולם בית המשפט הורשתה רק לבעלי אישור מיוחד. הקהל הרחב הצטופף מחוץ לבית המשפט, והמשטרה נאלצה להציב מחסומים על מנת למנוע את כניסת ההמונים.
התובע הכללי תיאר את מעשי הרצח כנוראים ביותר וכמקרה ראשון מסוגו במצרים. הוא פירט כיצד חברו אנשי הכנופיה אחד לשני כשלוש שנים מוקדם יותר, ושטח בפני בית המשפטי את ההיסטוריה הפלילית של המעורבים. לדבריו, ריא וסכינה עסקו בעברן בזנות, היו סרסוריות וניהלו מספר בתי בושת, אך סכינה נאלצה להפסיק עיסוק זה בשל מחלה. ובעלה, אשר טען שעבד בכותנה, התפרנס בפועל מגנבות ומעשי ביזה. בהמשך פירט התובע את השתלשלות האירועים שהובילה את חברי הכנופיה לבצע את מעשי הרצח שבהן הואשמו. התביעה הביאה 31 עדים, אבל לעומתה ההגנה הביאה רק שישה מהם, כאשר מתוכם שלושה נעלמו לפני המשפט. היעלמותם של שלושת העדים גרמה לכך שלא נותר לפרקליטי ההגנה בסיס מוצק להגנה, ולכן, ארבעת הפרקליטים, אשר ייצגו נאשמים שונים, אימצו כטקטיקת הגנה הכחשה מפורשת של ההאשמות, תוך כדי העברת אחריות לנאשמים אחרים.
התביעה דרשה עונש מוות לכל הנאשמים ברצח ובמיוחד לריא וסכינה. בקשה זו נחשבה למעוררת מחלוקת במיוחד, כי מעולם לא הוצאו להורג נשים בגין עבירות פליליות במצרים, ואף החוק המצרי הגביל מאוד את התנאים בהם יינתן להוציא לפועל גזר דין מוות על נשים. אך התביעה טענה באופן ספציפי ונרחב בעד עונש זה.
ביום שני, 16 במאי 1921, גזר בית המשפט את הוצאתם להורג של ששת הנאשמים שהיו מעורבים באופן ישיר ברציחות, לרבות ריא וסכינה. שלושה מהנאשמים נמצאו זכאים, ועל נאשם אחד נגזרו חמש שנות מאסר - התכשיטן אשר רכש מהנאשמים את התכשיטים שלקחו מהנרצחות.
תגובת הרחוב באלכסנדריה

המשפט של האחיות ריא וסכינה והכנופיה שביצעה את מעשי הרצח משכה תשומת לב סוחפת בכלל מצרים, ובקרב תושבי אלכסנדריה בפרט. בעקבות פרסום ההרשעה וגזר דין המוות שהוטל על האחיות והוצא לפועל, אזרחים רבים הביעו שביעות רצון רבה.
תושבי אלכסנדריה נשמו לרווחה כאשר נודע להם על ביצוע ההוצאה להורג בתלייה של ריא וסכינה ושאר חברי הכנופיה בבוקר של יום רביעי, ב-21 בדצמבר 1921. למרות הקור העז ששרר, המונים התגודדו מחוץ לכותלי כלא "אלח'דרה" בשעה מוקדמת, ומרבית הנוכחים היו בעיקר נשים מהשכונות העממיות באלכסנדריה אשר הגיעו כדי לוודא בעצמן את הוצאתן להורג של האחיות, ובעיקר כדי לבטא את שמחתן. ההמונים רקדו ושרו: "בית היין שיש לו שתי דלתות... היכן השיכורים?", וכאשר הנהלת הכלא הורתה להוריד את הדגל השחור המורם, אשר מסמל את סיום תהליך ביצוע עונש המוות, הם הריעו: "יחי מי שתלה את ריא... יחי מי שתלה את סכינה".
פרשת ריא וסכינה כיום

השכונה שבה התגוררו האחיות קיימת עד היום, ואף על פי שחלפה כמעט מאה מאז הוצאתן להורג יחד עם חברי הכנופיה, הסיפור שלהן עדיין נחשב לאחד המאפיינים הבולטים המייחדים שכונה זו. אף על פי שחלו שינויים בזירות השונות בהן התרחשו הרציחות, תושבי השכונה הקשישים עדיין מספרים אודות ריא וסכינה וישנם מקומות אשר חשיבותן עולה לפי הקשר שלהן לסיפור האחיות. הבית שנבנה במקום ביתן של ריא וסכינה לאחר הריסתו מוכר לכל תושבי השכונה, ותמונותיהן של האחיות וחברי הכנופיה הפכו את תחנת המשטרה בשכונה לאתר עלייה לרגל לחובבי סיפורי פשע.
סיפורן של האחיות והדרך האכזרית בה ביצעו את פשעיהן, השאירו חותם עצום בקרב תושבי השכונה ובמשך השנים נרקמו סיפורים שונים הקשורים בבתים בהן ביצעו את הפשעים. אלחאג' מוסטפא, החייט הוותיק ביותר באזור, סיפר ש"הבית של ריא וסכינה נשאר נטוש במשך זמן רב ואף אחד לא העז להתגורר בו, במיוחד לאחר שנפוצו שמועות שהוא רדוף על ידי רוחות רפאים. באמצע שנות החמישים, התגורר בו בריון שדבק בו הכינוי "מחמוד בן ריא", כיוון שהיה מעורב בפשיעה והצליח לגבור על כל יריביו. הוא נכנס לבית בלילה וישן בו, הוא הוציא את אריחי השיש של רצפת הבית, שמתחתיה קברו האחיות את הקורבנות שלהן, והוא מכר אותן. מאוחר יותר הבית קרס ואנשי השכונה חילצו אותו והוא נלקח לבית חולים שם הוא מת כעבור מספר ימים". הוא מוסיף ש"הבית נשאר ערימת עפר ואנשים קראו לה "אלח'ראבה" זאת עד ראשית שנות השישים כאשר נמכרה הקרקע תמורת 60 לירה מצרית ובמקום הבית נבנה בית בן 5 קומות, הבית שנושא מס' 5 ברחוב מוחמד יוסף פח'ר שנקרא בעבר מקוריס".
סרטים ומחזות מצריים העוסקים בריא וסכינה

"ריא וסכינה" – סרט דרמה קולנועי שיצא ב-23 בפברואר 1953. תסריט – נגיב מחפוז, בימוי – סלאח אבו סייף, שחקנים - נגמה אבראהים (ריא), זוזו חמדי אל-חכים (סכינה), סעיד ח'ליל (מוחמד עבד אל-עאל), פריד שוקי, אנואר ווג'די ושוכרי סרחאן. זהו סרט דרמטי שהפך לידוע ולמשפיע ביותר מבין היצירות הקולנועיות והתיאטרליות שעסקו בפרשת האחיות ריא וסכינה. הסרט זכה למספר צופים רב מאוד, אשר התעניין בתיעוד הסיפור של האחיות והצגת מעשיהן על המסך לקהל הרחב.
"איסמעיל יאסין פוגש את ריא וסכינה" – מחזה מ-1955. במאי – חמאדה עבד אל-והאב. השחקנים – איסמעיל יאסין, נגמה אבראהים, זוזו חמדי אל-חכים, עבד אל-פתאח אלכסרי וריאד אל-כסבג'י.
"ריא וסכינה" – סרט קומדיה מ-1983 בימוי – אחמד פואד. שחקנים – שריהאן, יונס שלבי, נעימה אל-סוע'יר וחסן עאבדין. הסרט מציג את פרשת האחיות באופן סאטירי ופחות אפל מזה שהיה קיים בסרט הקודם ובמחזה.
"ריא וסכינה" – מחזה מ-1984. השחקנים – סוהיר בבלי, שאדיה, עבד אל-מונעים מדבולי ואחמד בדייר. המחזה, שהוצג בתיאטרון ואף זכה לתיעוד טלוויזיוני, זכה לאחוזי צפייה מאוד גבוהים, ומפורסם ומוצג עד עצם היום הזה בטלוויזיה המצרית.
"ריא וסכינה" – סדרת טלוויזיה מסוג דרמה שהופקה בשנת 2005. השחקנים – עבלה כאמל, סמייה אל-ח'שאב, סאמי אל-עדל, אחמד מאהר, סלאח עבדאללה ומחמד אל-שכנכירי.
לקריאה נוספת

Lopez, shaun t. The dangers of dancing: The media and morality in 1930 s Egypt. Comparative Studies of South Asia, Africa and the Middle East, 24:1 2004.
רככת

| --- | --- |

צילום רנטגן של רגלי ילד בן שנתיים חולה ברככת
 תחום:  אנדוקרינולוגיה 
 טיפול:  קלציטריול  ergocalciferol 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/985510 
 DiseasesDB:  9351
 MeSH:  D012279
 MedlinePlus:  000344
 סיווגים
 ICD-10:  E55
 ICD-11:  5B57.0 
 
המבנה הכימי של ויטמין D2
רככת (באנגלית: rickets) היא מחלת ילדים מטבולית. זוהי אחת המחלות המטבוליות הנפוצות ביותר.
במחלה זו העצמות אינן מתקשות ונוטות להתעקם, בעיקר בגלל מחסור בוויטמין D, החיוני למשק סידן תקין ולשקיעת סידן בעצמות.
מחסור בוויטמין D עלול להיגרם כתוצאה מצריכת מזון דל בוויטמין זה וכן כתוצאה מחשיפה מועטה לאור השמש, אשר חיוני לקיום המסלול המטבולי המביא לסינתזה של ויטמין D בתאי הגוף.
במדינות רבות נוהגים להוסיף ויטמין D למוצרי מזון שונים, בעיקר לחלב (אך לא למוצרי חלב כגון גבינה או חמאה). בעבר הייתה הרככת מחלה שכיחה ביותר בכל העולם; שכיחותה במדינות המערב פחתה בשיעור ניכר עם הנהגת ההוספה של הוויטמין לחלב. בישראל מחלת הרככת נדירה מאוד בשל החשיפה הרבה לאור השמש ועקב התזונה העשירה יחסית בוויטמין D.
מחלת העצם הנגרמת מחסר ויטמין די במבוגרים נקראת אוסטיאומלציה.
סימני המחלה

שברים בעצמות
כאבים בעצמות
חום
התכווצויות שרירים
עיוותים, כגון רגלים מעוקלות או גבנון
התעבות בחיבור בין עצם החזה לבין הצלעות
בעיות בשיניים
ראו גם

פרכת (אוסטאוגנזיס אימפרפקטה)
שחראשיים

| שחראשיים |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: אבובונאים
משפחה:: שחראשיים
שם מדעי
 Centriscidae

שַׁח-רֹאשִׁיִּים (שם מדעי: Centriscidae) היא משפחת דגי ים מסדרת האבובונאים.
לבני משפחה זו ישנו חוטם מוארך אך צר והוא מופנה כלפי מעלה. בני תת-משפחת Centriscinae הם בעלי גוף אנכי השוחים בתנוחות אנכיות בעזרת סנפיריהם הנעים ללא הרף.
בני תת-משפחת חרטומני ים (Macroramphosinae) אנכיים יותר ובעלי מבנה גוף רזה אך עלי סנפירים קטנים מאוד. הרבה מהחוקרים חושבים שתת-משפחה זו צריכה להיות משפחה עצמאית.
הם חיים במרבית האוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים בחיפוש אחר פלנקטון וסרטנים זעירים אותם הם שואבים עם פיהם. חלקם חיים בין עשבי ים או אצות ואחרים בשוניות אלמוגים. גופם המוזר עוזר להסוות אותם במים.
מיון

משפחה שחראשיים (Centriscidae)
תת-משפחה Centriscinae
סוג שַׁח-רֹאשׁ (Aeoliscus) - בו שחראש נקוד
סוג Centriscus
תת-משפחה חרטומני ים (Macroramphosinae) - ככל הנראה היא משפחה עצמאית
סוג ומין יחיד Centriscops humerosus
סוג Macroramphosus
סוג Notopogon
הערות שוליים

↑  מילון בעלי חיים: דגי הגרם (תשע"ב), 2012, באתר האקדמיה ללשון העברית
רמת כורזים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  409 מטרים
 שטח:  כ־135 קמ"ר
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  ישראלישראל
 קואורדינטות:  32°57′18″N 35°33′46″E﻿ / ﻿32.954866°N 35.562744°E﻿ / 32.954866; 35.562744
  (למפת הגליל העליון מוגדלת) רמת כורזים(למפת הגליל העליון רגילה) רמת כורזים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רמת כורזים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רמת כורזים
 
ואדי נחל מחניים המהווה את הגבול הצפוני של רמת כורזים, מבט לכיוון צפון. האזור ליד חורבת ירדה
נחל כורזים ליד האתר הארכאולוגי כורזים
רמת כורזים (קרויה גם  חבל כורזים) היא רמה בזלתית במזרח הגליל, המפרידה בין עמק החולה לארץ כינרות. הרמה גובלת בנחל מחניים מצפון, בערוץ הירדן ההררי ממזרח, בחוף הצפון-מערבי של הכנרת מדרום, ובמורדות הרי צפת וערוץ נחל כינרות ממערב. אורכה מצפון לדרום כ-12 קילומטרים, ורוחבה ממזרח למערב 7–8 קילומטרים. הרמה היא מבותרת ושטחה הוא כ-135 קמ"ר.
גאוגרפיה וגאולוגיה

רמת כורזים נוצרה מהתרוממות טקטונית בקרקעית השבר הסורי-אפריקני, שכוסתה בזלת בתקופת הפליסטוקן, תהליך שגרם לחסימת זרימת הירדן אל הכנרת ולהיווצרותם של אגם החולה ועמק החולה. הרמה מתרוממת מדרומו של עמק החולה לגובה ממוצע של כ-300 מטרים מעל פני הים. צורתה גבעות מתונות, שפסגתן בחלקה המערבי, במחנה פילון מדרום לראש פינה, בגובה 409 מטרים מעל פני הים, ובתל נס שממזרח לו, בגובה 381 מטרים. מדרונותיה הדרומיים לעבר הכנרת תלולים יותר, ומתנקזים בכמה נחלי אכזב, שהגדול בהם הוא נחל כורזים. בשטח הרמה מספר מעיינות שספיקתם נמוכה. היא מכוסה ברובה צמחייה עשבונית, עם עצי שיזף מצוי הפזורים בה.
ארכאולוגיה

רמת כורזים הייתה מיושבת במשך רוב תולדותיה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 בוצע לראשונה סקר ארכאולוגי מתל חצור ועד הכנרת. בראשית שנות ה-2000 בוצע סקר נוסף. בסקרים נמצאו שרידים של למעלה מ-100 יישובים קדומים שהתקיימו בה לאורך התקופות. הרמה היוותה ארץ מעבר מובהקת, נמצאו בה גם שרידי רגמים ודולמנים, שרידי מכלאות ומעגלי אבנים המעידים על מרעה צאן ובקר ועל מאפיין נוודי.
בשטחה של רמת כורזים מספר אתרים ארכאולוגיים, בהם הגן הלאומי תל חצור, כורזים, חורבת ירדה וחאן ג'וב יוסף, ח'רבת טובא ועוד. בשלוחותיה הדרום-מערביות נמצא הר נחום, שבו על פי המסורת הנוצרית נשא ישו את הדרשה על ההר. כיום יש במקום מנזר וכנסייה.
אחד האתרים הפרהיסטוריים החשובים ברמה הוא האתר הפרהיסטורי גשר בנות יעקב.
יישובים ברמה

ברמת כורזים מצויים היישובים אליפלט, אלמגור, אמנון, גדות, טובא-זנגרייה, כורזים, כפר הנשיא, כרכום, מחניים, משמר הירדן ועמיעד, וכן חוות הנופש ורד הגליל. מבחינת שיוכם המוניציפלי היישובים מפוצלים בין המועצות האזוריות הגליל העליון, מבואות החרמון ועמק הירדן. טובא-זנגרייה היא מועצה מקומית.
ראו גם

תעלת ההטייה
לקריאה נוספת

זבולון פורן (ע), כורזים קוראת, הקרן הקיימת לישראל, תשכ"ג
יוסי סטפנסקי, "בין אילת לכנרת: הסקר הארכאולוגי ברמת כורזים ובצפון הכנרת", קדמוניות, חוברת מ"ז 148 תשע"ה 2014, עמ' 102–109
שלמה איזקסון (רב)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1876 ה'תרל"ו קאלוש, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  29 ביולי 1947 (בגיל 71 בערך) י"ב באב ה'תש"ז רומאן, רומניה 
 מקום פעילות:  רומאן
 תקופת הפעילות:  ? – 29 ביולי 1947 
 בת זוג:  סימא רייזל
 אב:  יצחק לייפר
 צאצאים:  אברהם ישכר בער איזקסון  מאיר איזקסון 
 חותנים:  רבי מאיר רוזנבוים
 
רבי שלמה איזקסון היה רב ואב"ד ברומאן, מייסד חסידות רומאן, ואדמו"ר בשושלת נדבורנה.
ביוגרפיה

נולד בקאלוש בשנת תרל"ו לרבי יצחק לייפר מהערץ שהיה בנו של רבי אהרן אריה לייב לייפר ולבתיה בתו של רבי דוד איזקסון מרומאן, נשא לאשה את סימא רייזל בתו של רבי מאיר מקרעטשניף, לאחר פטירת סבו נקרא למלא את מקומו כרב ואב"ד העיר רומאן, כיהן במשרה זו כחמישים שנה.
רבי שלמה התכתב בהלכה עם רבנים מרומניה ומטורקיה, נודע בתפילותיו שהיו בקול רם שנשמע למרחוק.
בזמן השואה הפך האזור היהודי ברומאן לגטו פתוח. רבי שלמה לא שינה מסדר יומו והמשיך להתפלל בקביעות בבית הכנסת, באחת הפעמים שהתפלל בבית הכנסת נורו לעברו יריות שפגעו בסידור שבו התפלל, אולם רבי שלמה לא נפגע.
נפטר בי"ב באב תש"ז, ונקבר באוהל הרבנים בבית הקברות היהודי בעיר. את מקומו ברבנות רומאן מילא בנו רבי מאיר איזקסון.
צאצאיו

חתנו גיסו רבי יצחק מראחוב, נרצח בשואה
רבי אברהם ישכר בער, רבה של פוליאן רוסקובה וחתנו של רבי ישראל חיים פרידמן מראחוב מחבר הספר 'לקוטי מהרי"ח', נרצח בשואה
רבי אהרן אריה, כיהן כאדמו"ר מרומאן בירושלים
רבי יעקב יוסף
חתנו רבי מנחם פרנקל, סגן ראש עיריית רמלה וראש המועצה הדתית בעיר.
רבי ישראל לייפר, חתנו של רבי יוסף לייפר מנירדהאז, נרצח בשואה
רבי דוד יצחק, רב ברומאן
רבי מאיר, האדמו"ר מרומאן
רבי אליעזר זאב
הערות שוליים

1 2  מאיר אמסל, הרב הגאון ר' שלמה אייזיקסאן, אב"ד ראָמאן ברומניא, באתר היברובוקס
| שושלת נדבורנה |
| --- | --- | --- |
| אדמו"רי שושלת נדבורנה בעבר | רבי מאיר (הגדול) מפרמישלאן • רבי אהרן אריה לייב מפרמישלאן • רבי מאיר מפרמישלאן • רבי יצחק מקאליש • רבי שלמה מפרמישלאן • רבי ישכר בער לייפר (נדבורנה) • רבי אהרן אריה לייב לייפר (נדבורנה) • רבי מרדכי לייפר  • רבי ישכר בער לייפר (סאטמר) • רבי מאיר רוזנבוים (קרעטשניף) • רבי איתמר רוזנבוים • רבי אליעזר זאב רוזנבוים (קרעטשניף) • רבי שלמה איזקסון • רבי מאיר לייפר • רבי יוסף לייפר (פיטסבורג) • רבי חיים מרדכי רוזנבוים • רבי אברהם אבא לייפר • רבי אהרן יחיאל לייפר • רבי דוד משה רוזנבוים (רחובות) • רבי אליעזר זאב רוזנבוים (ראחוב) • רבי ישכר בער רוזנבוים • רבי יצחק אייזיק רוזנבוים • רבי מאיר איזקסון • רבי צבי הירש רוזנבוים • רבי ישראל רוזנבוים • רבי אשר ישעיה רוזנבוים (חדרה) • רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים • רבי נתן דוד רוזנבוים • רבי ישראל ניסן רוזנבוים • רבי יצחק אייזיק רוזנבוים (קליבלנד) • רבי מרדכי ישכר בער לייפר • רבי מאיר רוזנבוים (קראקאס) • רבי שמואל שמעלקא לייפר |  |
| אדמו"רי שושלת נדבורנה כיום | רבי אליעזר זאב רוזנבוים (נדבורנה) • רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים • רבי מאיר רוזנבוים (פרמישלאן) • רבי דוד משה רוזנבוים (קריית גת) • רבי יחזקאל שרגא רוזנבוים (טערבישאן) • רבי שלום אליעזר זאב רוזנבוים • רבי חיים מרדכי רוזנבוים (טשרנוביץ) • רבי ניסן חיים רוזנבוים • רבי זיידא אליעזר זאב רוזנבוים • רבי אשר ישעיה רוזנבוים (זוטשקא) • רבי מאיר יצחק אייזיק רוזנבוים • רבי אשר ישעיה רוזנבוים (ביתר עילית) • רבי יוסף נפתלי רוזנבוים • רבי ישכר בער לייפר • רבי משה מאיר לייפר • רבי משולם אליעזר לייפר • רבי אורי לייב הכהן רוזנבוים • רבי יחיאל מאיר רוזנבוים • רבי חיים לייפר • רבי ברוך פנחס לייפר • רבי דוד צבי רוזנבוים • רבי משה רוזנבוים • רבי זונדל ישכר דב רוזנבוים • רבי יהודה רוזנבוים • רבי גדליה משה רוזנבוים • רבי שלמה רוזנבוים • רבי מרדכי רוזנבוים (ירושלים) • רבי מאיר לייפר (דינוב) |  |
| ענפים בשושלת | חסידות נדבורנה באניא • חסידות ביטשקוב • חסידות בישטינא • חסידות זוטשקא • חסידות חוסט • חסידות טמשוואר • חסידות טערבישאן • חסידות טשערנוביץ' • חסידות לינסק • חסידות מז'יבוז' • חסידות מיאלען • חסידות נדבורנה • חסידות סטניסלב • חסידות סטרוז'ניץ • חסידות פיטסבורג • חסידות פרמישלאן • חסידות קאליש • חסידות קליבלנד • חסידות קרעטשניף • חסידות ראחוב |  |
רנאטו, נסיך בורבון-פארמה

רנאטו, נסיך בורבון-פארמה (באיטלקית: Renato di Borbone-Parma;‏ 17 באוקטובר 1894 - 30 ביולי 1962), היה אביה של אנה, מלכת רומניה.
ביוגרפיה

רנאטו נולד ב-17 באוקטובר 1894 בשוורצאו אם שטייפלד, לרוברטו הראשון, דוכס פארמה ולמריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, בתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל. אביו רוברטו, איבד את כיתרו כדוכס פארמה בשנת 1860 כאשר הדוכסות שלו נכבשה על ידי כוחות סרדינים ושטחה סופח לממלכת איטליה. לרוברטו היו 12 ילדים מנישואיו הראשונים למריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות ו-12 ילדים מאשתו השנייה מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, ורנאטו היה בנה השביעי של מריה אנטוניה. אחותו הבכורה זיטה, נסיכת בורבון-פארמה הייתה אשתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, ואילו אחיו פליצ'ה, נסיך בורבון-פארמה היה בעלה של שארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי, בניגוד לאחיו ששירתו בצבא הבלגי. לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, עבר רנאטו להתגורר בצרפת. ב-9 ביוני 1921 התחתן רנאטו עם מרגרט, נסיכת דנמרק, בתם של ולדמר, נסיך דנמרק ומארי, נסיכת אורליאן, ממנה נולדו לו 4 ילדים. על אף שאביו היה עשיר גדול, רנאטו לא היה עשיר כמוהו, אולם חי עם משפחתו ברווחה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ניסה רנאטו להצטרף לצבא הצרפתי, אך לא התקבל לשירות, ובעקבות כך הוא נסע לפינלנד, שם התנדב לשירות בצבא הפיני. הוא קיבל משימה מן המרשל הפיני, הברון מנרהיים, לרכוש תמיכה בפינלנד מצרפת ואיטליה, משימה שהתאימה לו יותר מאשר להילחם.
שלושת ילדיו הבכירים הצטרפו למאמץ של בעלות הברית. בניו, ז'אק ומישל, נלחמו באירופה ובמזרח הרחוק, ואילו בתו אן, הוכשרה כמכונאית במרוקו. אשתו של רנאטו, הנסיכה מרגרט, ברחה מהנאצים בשנת 1939 ונמלטה לספרד, משם היא נסעה לפורטוגל ולאחר מכן לארצות הברית. בספטמבר 1944, הנסיך רנאטו היה עד לשחרור לוקסמבורג, שם אחיו, הנסיך פליקס, היה בעלה של הדוכסית הגדולה שרלוט.
לאחר תום המלחמה התיישב הנסיך רנאטו עם אשתו בדנמרק. בשנת 1947, הם לקחו את בתם, אן, לחתונה של הנסיכה אליזבת והנסיך פיליפ, אשר שניהם, כמו הנסיכה מרגרט, היו צאצאים ישירים של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. בחתונה, פגשה הנסיכה אן את בעלה לעתיד, מיכאי הראשון, מלך רומניה.
בשנת 1953 נעצר רנאטו בעוון נהיגה בעת שכרות. כתוצאה מכך, פרדריק התשיעי, מלך דנמרק אסר על רנאטו לנהוג במכונית בדנמרק במשך שנה ואמר לו למצוא מישהו אחר שיסיע אותו אם ירצה לנסוע למקום כלשהו בתוך השנה.
ב-30 ביולי 1962 מת רנאטו בביתו בקופנהגן, ובשנת 1964 בנו הבכור של רנאטו, הנסיך ז'אק, נהרג בתאונת דרכים על כביש מהיר בדנמרק.
משפחתו

ב-9 ביוני 1921 התחתן רנאטו עם מרגרט, נסיכת דנמרק, בתם של ולדמר, נסיך דנמרק ומארי, נסיכת אורליאן, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ז'אק, נסיך בורבון-פארמה (1922–1964), התחתן עם בירגיט אלכסנדרה מריה, רוזנת הולשטיין-לדרבורג
אן, נסיכת בורבון-פארמה (1923–2016), התחתנה עם מיכאי הראשון, מלך רומניה
מישל, נסיך בורבון-פארמה (נולד ב-1926), התחתן עם יולנדה דה ברוי-רוול, ולאחריה עם מריה פיה, נסיכת סבויה
אנדרה, נסיך בורבון-פארמה (1928–2011), התחתנה עם מרינה גאקרי
קרב הייסטינגס

קרב הייסטינגס (באנגלית: Battle of Hastings) נערך ב-14 באוקטובר 1066 מצפון להייסטינגס שבדרום אנגליה, והיה אחד הקרבות המכריעים במהלך הכיבוש הנורמני של אנגליה. בקרב לחמו הכוחות הנורמנים, בהנהגת ויליאם הכובש, כנגד הצבא האנגלו-סקסוני, בהנהגת הרולד גודווינסון. הקרב הסתיים בניצחון נורמני מכריע, שהוביל להשתלטות צבאו של ויליאם על אנגליה כולה תוך זמן קצר, ולסיום השלטון הסקסוני באנגליה. ויליאם הוכתר למלך אנגליה ב-25 בדצמבר 1066, ומלכים נורמנים משושלתו שלטו על אנגליה במשך 88 השנים הבאות.
מותו של מלך אנגליה הערירי אדוארד המודה בינואר 1066, הוביל למאבק ירושה בין מספר טוענים לכתר האנגלי. הרולד גודווינסון הוכתר למלך זמן קצר לאחר מות אדוארד, אך נאלץ מייד להתמודד מול שתי פלישות ימיות לשטח אנגליה, שנערכו כמעט במקביל – הראשונה בהנהגת אחיו טוסטיג גודווינסון והראלד השלישי מנורווגיה, ומיד אחריה פלישה נורמנית בהנהגתו של דוכס נורמנדיה, ויליאם הראשון (הכובש). טוסטיג והראלד הובסו ונהרגו בקרב גשר סטמפורד ב-20 בספטמבר, אך כעבור שמונה ימים נחת צבאו של ויליאם בדרום אנגליה. ב-14 באוקטובר נפגשו הצבא האנגלו-סקסוני והצבא הנורמני מצפון לעיר החוף הדרומית הייסטינגס. בקרב ארוך ושקול, שנמשך משעות הבוקר כמעט עד רדת החשיכה, והוכרע רק לאחר שהמלך הרולד נהרג, הובס הצבא האנגלי, ושרידיו נמלטו משדה הקרב.
הכיבוש הנורמני שינה את פניה של אנגליה: התרבות הסקסונית והתרבות הצרפתית אוחדו אט-אט והמערכת הפיאודלית הושלטה על אנגליה; השפה האנגלו-נורמנית הפכה לשפת המנהל והאריסטוקרטיה באנגליה; האצולה הסקסונית הישנה איבדה את נכסיה וכמעט נעלמה כליל; והעבדות באנגליה חוסלה.
שם הקרב

אף שבאופן מסורתי נושאים הקרבות את שמן של עיירות ויישובים הנמצאים בסמיכות קרובה ביותר לשדה הקרב, ואף על פי שמספר יישובים היו קרובים יותר, נקרא הקרב על שם העיירה הייסטינגס. בתקופה בה נערך הקרב, הוא כונה בכרוניקה האנגלו-סקסונית בשם "הקרב בעץ התפוחים הירוק"; 40 שנה לאחר מכן, נודע הקרב גם בשם "סנלאק" (Senlac), עיבוד נורמני-צרפתי למילה העתיקה מהשפה האנגלית "סנדלקו" (Sandlacu), שמשמעה "מי חול" או "אגם חול". ייתכן גם כי זה היה שמו של ערוץ נחל שזרם באזור בו נערך הקרב. אולם כבר ב-1087, כ-20 שנה לאחר הקרב, הוא הוזכר בספר יום הדין בשם "bellum Hasestingas", או "קרב הייסטינגס".
רקע

בשנת 911 חתם מלך הקארולינגים שארל התם על הסכם עם רולו, מנהיג ויקינגי, שלפיו ויתר שארל על העיר רואן ועל ערים אחרות בצפון צרפת שהיו כבר בידי הוויקינגים. רולו ואנשיו ניאותו להתנצר, אימצו את התרבות המקומית, והחלו לעבד את הקרקע, וכך הפכה נורמנדיה לדוכסות שבראשה עמד הדוכס רולו שהפך לווסאל של המלך, אך למעשה היה עצמאי לחלוטין. בחלוף הזמן, התפשטה הדוכסות מערבה. ב-1002 נשא אתלרד השני, מלך אנגליה את אמה מנורמנדיה, אחות ריצ'רד השני, דוכס נורמנדי. בנם אדוארד המודה, שבילה שנים רבות בגלות בנורמנדיה, הוכתר כמלך אנגליה ב-1042. מאחר שלאדוארד נותרה זיקה רבה לנורמנים, הוא מינה אנשי חצר, חיילים, ואנשי כמורה נורמנים לעמדות כוח, בייחוד בכנסייה, מה שהוביל לכינון אינטרסים נורמנים חזקים בפוליטיקה האנגלית. ייתכן גם כי עקב היותו ערירי ומצוי בסכסוך עם גודווין, רוזן וסקס ובניו, עודד אדוארד את שאיפותיו של ויליאם, דוכס נורמנדיה לכס המלכות האנגלי.
רקע > משבר הירושה באנגליה

פטירתו של המלך אדוארד השלישי ("המודה" / "המאמין") ב-5 בינואר 1066 והיעדר יורש ודאי לכתר, הובילו לסכסוך בין מספר טוענים לכס באנגליה. הרולד גודווינסון שהיה רוזן וסקס, האדם העשיר והחזק ביותר מהאריסטוקרטים האנגלים, ובנו של גודווין, יריבו משכבר הימים של המלך אדוארד, נבחר כיורשו על ידי הוויטנגמוט והוכתר למלך אנגליה על ידי הארכיבישוף מיורק, אילדרד. מיד עם הכתרתו, קראו עליו תיגר המלך הראלד השלישי מנורווגיה וויליאם דוכס נורמנדיה, שכל אחד מהם שאף להחזיק בכתר האנגלי בעצמו. ויליאם טען כי הרולד הבטיח לו את כס המלוכה (ככל הנראה ב-1052), תמורת עזרה שהעניק לו כשספינתו נטרפה אל מול חופי נורמנדיה. אולם, סיפור זה מוטל בספק, וגם אם היה אמת, הרי שאדוארד עשה זאת תחת לחץ, וחש חופשי להפר אותה. טענותיו של הראלד השלישי מנגד התבססו על הסכם שהתווה קודמו, מגנוס הראשון, עם מלך אנגליה הארדיקאנוט (מלך בין השנים 1040–1042), בו נקבע כי שאם אחד מהם ימות ללא יורש, תעבור הירושה לאחר שימלוך על שתי המדינות. ויליאם, וכך גם הראלד, החלו מייד בהכנות לפלישה נפרדת.