פריגטה
עידן המפרשים > פריגטות במאה ה-17

במאה ה-17 לא הייתה למונח "פריגטה" הגדרה חד-משמעית, והוא ציין לרוב ספינת מפרש חמושה, קטנה או בינונית, שהגוף שלה צר ונמוך יחסית לאורכו על-מנת לשפר את מהירותה ויציבותה, בדרך-כלל על חשבון מספר וגודל התותחים שהייתה מסוגלת לשאת. הבלבול הלשוני עוד הוגבר עקב השימוש בשם התואר "דמוי פריגטה" (אנגלית: frigate-like) ואפילו בפועל "לפרגט" (אנגלית: to frigate) לציון עיצוב הגוף של ספינת מפרש כלשהי בתצורה צרה ונמוכה. פריגטות היו ברוחב של כרבע בלבד מאורכן הכולל, בניגוד לאוניות הסוחר ואוניות קו גדולות, שרוחבן המקובל אז היה כשליש מאורכן. יתרונו של גוף צר יותר טמון בהפחתת התנגדות המים למעבר בתוכם, והודות לכך שיפור מהירות השיט. היתרון העיקרי של גוף נמוך יותר טמון בהפחתת התנגדותו לרוח, והודות לכך שיפור יכולת הספינה לשוט קרוב יותר לרוח. אך בגוף צר ונמוך היה פחות מקום לתותחים, ולכן פריגטות חומשו בדרך-כלל בסוללת תותחים אחת בלבד מכל צד.
מערך המפרשים של פריגטות היה זהה בעיקרון לזה של ספינות גדולות יותר מאותה תקופה - שלושה תרנים עם מפרשים רוחביים על כל השלושה ומפרש אורכי (באותה תקופה מפרש לטיני) בתחתית התורן האחרון.
פריגטות היו חמושות די הצורך להשתלטות על ספינות סוחר מצד אחד, ומהירות די הצורך לבריחה מאוניות-קו גדולות וכבדות מצד שני, ולכן שימושן העיקרי היה למלחמה במסחר (צרפתית: guerre de course), כפרייבטירים או לשוד ימי. מלחמה במסחר הייתה באותה תקופה הדרך העיקרית להפיק רווח כספי ממלחמות ימיות. פרייבטירים פלמים, צרפתים והולנדים, בעיקר מנמל דנקרק, גרמו בתחילת המאה ה-17 לנזקים והפסדים עצומים למסחר האנגלי בתעלת למאנש, ובעקבות זאת אימצו האנגלים את תצורת הפריגטה לפרייבטירים משל עצמם. לפריגטה האנגלית הראשונה נחשבת בדרך-כלל ה"קונסטנט ווריק" (Constant Warwick). היא הושקה כפרייבטיר בשנת 1645 על ידי תאגיד פרטי בראשות רוברט ריץ', הרוזן השני מווריק, אך הצי האנגלי רכש אותה שנה לאחר מכן, עם מינוי ווריק למפקדו. בעת השקתה היה אורכה 26 מטרים בלבד, ההדחק שלה 315 טון, והיא נשאה 32 תותחים קטנים.
ככל שהפריגטות הפכו פופולריות בצי האנגלי, נטו לבנות אותן גדולות יותר ויותר, ולהוסיף להן חימוש מעל הסוללה העיקרית, על סיפון האחרה (quarterdeck) מאחור. בשלב מתקדם יותר האריכו סיפון זה, עד שבסופו של דבר הוא נמשך לכל אורך הספינה ובכך הפך אותה לדו-סיפונית, כלומר בעלת שתי סוללות תותחים מכל צד. פריגטות כאלו נקראו "פריגטות אדירות" (great frigates) וחלקן זכו למעמד של אוניות-קו מן הדרג הרביעי ואף השלישי. ה"קונסטנט ווריק" עצמה נבנתה מחדש כאוניית-קו בת 42 תותחים מדרג רביעי. הפריגטה האדירה המפורסמת ביותר הייתה "ספיקר" (Speaker), אוניית-קו מדרג שלישי שהושקה בשנת 1650 על ידי ממשלו של אוליבר קרומוול, ובתקופת המלך צ'ארלס השני הוחלף שמה ל"מארי" (HMS Mary). אורכה היה 38 מטרים, ההדחק שלה כ-730 טון, ובגרסתה הראשונה כבר נשאה כ-50 תותחים – יותר מאשר אוניות-קו רבות באותה תקופה. פריגטות אדירות מטיפוס ה"ספיקר" היו מרכיב חשוב בעוצמתה הימית של אנגליה בתקופת מלחמות הולנד-אנגליה. ההיסטוריון הבריטי של הצי המלכותי ניקולאס רודג'ר(אנ') החשיב אותן כאבות הטיפוס של אוניות הקו הדו-סיפוניות, אשר היוו את עיקר כוח ציי המפרשים האירופיים במשך מאתיים השנים שלאחר מכן.
לדעת רודג'ר, הפריגטות האנגליות הגדולות של המאה ה-17 היו גם סיבה עיקרית לפיתוח מערך הלחימה הטורי, אשר שלט בטקטיקה הימית עד סוף עידן אוניות המפרשים. ספינה צרה יותר נוטה להיות מהירה יותר אך גם בעלת קצב פנייה איטי יותר, ולכן הפריגטות לא התאימו לטקטיקת הלחימה הנהוגה עד אז, שבה ספינות מפרש הסתובבו במהירות כדי לירות תחילה בתותחי צד אחד ולאחר מכן בתותחי החרטום, תותחי הצד האחר ואף בתותחי הירכתיים. המבנה המוארך והצר של הפריגטה גם הגדיל את מספר תותחי הצד, יחסית למספר התותחים בחרטום ובירכתיים. על-מנת לנצל תכונות אלו פיתחו האנגלים מערך קרבי שבו הספינות שמרו על מקומן וכיוונן בטור מקביל למבנה האויב, וירו מטחי דופן. במערך הטורי נעשה שימוש לראשונה במלחמת הולנד-אנגליה הראשונה, בשנת 1653. ההולנדים העתיקו אותו במלחמת הולנד-אנגליה השנייה, ולאחר מכן הוא אומץ גם על ידי ציי מפרש בשאר מדינות אירופה. למרות זאת, בתקופתו של צ'ארלס השני ובעידודו הפעיל חזר הצי האנגלי לבנות את אוניות הקו ברוחב של כשליש מאורכן, על-מנת לשפר את יציבותן בעת ירי תותחים, והמבנה הצר של הפריגטה שב לאפיין ספינות קטנות יותר מן הדרג החמישי והשישי.