stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'אקומו פוצ'יני
נישואין והרפתקאות אהבים > הטריפטיך

מבחינה אמנותית, המשיכה אל האקזוטיקה, זו שהביאה את פוצ'יני לכתיבת "מאדאם באטרפליי", דחפה אותו להמשיך ולהתמודד עם הלחנה בסגנונות שונים מתרבויות מוזיקליות אחרות: כך נכתבו "הנערה מן המערב" ("La fanciulla del West") בשנת 1910, מערבון-אופראי, ו"הסנונית" (1917), יצירה שכוונתו של פוצ'יני הייתה להלחינה בסגנון האופרטה ולבסוף נכתבה כמעין יצור-כלאיים בין האופרה לאופרטה.
הנטייה לאקלקטיות של פוצ'יני, יחד עם הניסיון הבלתי פוסק למציאת דרכי הלחנה חדישות ומקוריות, הגיעו לידי מימוש מלא ב"טריטיקו". איל טריטיקו (Il trittico) היא טרילוגיה של שלוש אופרות בנות מערכה אחת כל אחת, שנועדו להיות מוצגות כולן בערב אחד. הבכורה העולמית של ה"טריטיקו" (ביוונית: "טריפטיך") התרחשה במטרופוליטן אופרה בניו יורק, בשנת 1918. שלושת חלקי הטרילוגיה מציגים אופי שונה: "האדרת" - אופרה דרמטית ואפלה, האחות אנג'ליקה - אופרה מיסטית דתית הכתובה בסגנון לירי, וג'אני סקיקי - קומדיה קולחת ושופעת הומור.
בעוד שהאחות אנג'ליקה הייתה המועדפת על המלחין מבין השלוש, הקהל נמשך מיד דווקא ל"ג'אני סקיקי", ואילו "האדרת", שבתחילה זכתה להערכה נמוכה, זכתה באהדת הקהל עם השנים.
אף על פי שהאופרות נועדו להצגה בערב אחד, כיום נהוג להציג אחת מבין השלוש בלוויית אופרה קצרה אחרת, לא תמיד משל פוצ'יני.
נישואין והרפתקאות אהבים > טורנדוט, הבלתי גמורה

האופרה האחרונה של פוצ'יני, טורנדוט, נותרה בלתי גמורה: פוצ'יני מת בבריסל שבבלגיה בשנת 1924 עקב סיבוכים במהלך טיפול בגידול סרטני בגרון. קברו נמצא בקפלה בווילה בטורה דל לאגו. שתי התמונות האחרונות של "טורנדוט" הושלמו על ידי פרנקו אלפאנו, תחת פיקוחו של המנצח ארטורו טוסקניני, אך בערב הבכורה של האופרה זה האחרון קטע את ביצוע היצירה באותו המקום שבו הפסיק פוצ'יני לכתוב, עם מותה של הדמות "ליו". בשנת 2001 ראתה אור גרסה חדשה בעלת סיום שונה. סיום זה, שהולחן על ידי לוצ'אנו בריו, התבסס על אותו הליברטו ועל המתווים המוזיקליים שהותיר אחריו פוצ'יני.
עלילת האופרה מבוססת על מעין "אגדה-בימתית" שנכתבה על ידי קרלו גוצי ושהוצגה לראשונה בשנת 1762. עלילת האופרה מתרחשת, למעשה, "בדמיון", או כפי שנכתב במדויק בפרטיטורה: "זמן ההתרחשות: בתקופת האגדות". ביצירה זו האקזוטיזם מאבד כל תפקיד אורנמנטלי או בעל נגיעה ריאליסטית והופך במקום זאת למבנה הדרמה בעצמו; כך הופכת סין לממלכת החלום והארוס. היצירה שופעת תעתועי חלום, מופעים של רוחות רפאים, קולות וצלילים אשר מקורם בממד ה"אחר", מאחורי הקלעים.
פוצ'יני נלהב מאוד לנוכח העלילה ולנוכח דמותה המרתקת של נסיכת הקרח שוחרת הדם טורנדוט, אך נתקף חששות משהגיע לשלב הלחנת הפינאלה, "הפי אנד" מפואר שעל הלחנתו עמל פוצ'יני כשנה שלמה מבלי להגיע לגרסה שתניח את דעתו.
אישיותו האמנותית > השפעתו של ריכרד וגנר

מאז הגעתו למילאנו, מיקם עצמו פוצ'יני בגלוי בין מעריציו של ריכרד וגנר; בשתי יצירותיו הסימפוניות שהוגשו כעבודות לקונסרבטוריון — "פרלוד סימפוני" בלה מז'ור (1882) ו"קפריצ'ו סימפוני" (1883) — ישנם אזכורים תמאטיים וסגנוניים מובהקים של אופרות משנות הבשלות הראשונות של וגנר: "לוהנגרין" ו"טנהויזר". בנוסף, בתחילת שנת 1883 רכש פוצ'יני יחד עם חברו לספסל הלימודים, המלחין פייטרו מסקאניי, פרטיטורה של האופרה פרסיפל, אשר מוטיב הליטורגיה הקדושה מתוכה (Abendmahl-Motiv), מצוטט במדויק ביצירתו של פוצ'יני "לֶה וִילי".
יצירות > אופרות

לֶה וילי (Le Villi), מילאנו, 1884
אדגר (Edgar), לה סקאלה מילאנו, 1889
מנון לסקו (Manon Lescaut), טורינו, 1893
לה בוהם (La Bohème), טורינו, 1896
טוסקה (Tosca), רומא, 1900
מאדאם באטרפליי (Madame Butterfly), לה סקאלה, מילאנו, 1904
הנערה מהמערב (La fanciulla del West), מטרופוליטן אופרה, ניו יורק, 1910
הסנונית (La rondine), מונטה קרלו, 1917
איל טריטיקו (האדרת, האחות אנג'ליקה, ג'אני סקיקי), מטרופוליטן אופרה ניו יורק, 1918
טורנדוט (Turandot), לה סקאלה, מילאנו (הושלמה בידי פרנקו אלפאנו, עקב מותו של פוצ'יני במהלך כתיבתה), 25 באפריל 1926
יצירות > יצירות אחרות

מוזיקה לתזמורת
פרלוד סימפוני בלה מז'ור - 1882
אדג'טו לתזמורת - 1881–1883
קפריצ'ו סימפוני -בוצע ב-1883
הלם חשמלי - Scossa elettrica שיר לכת - 1896
מוזיקה קאמרית ולפסנתר
סקרצו למיתרים בלה מינור - 1882
רביעית מיתרים ברה מז'ור - 1881–1883
פוגה מלכותית לרביעית מיתרים -1882
שני מינואטים לרביעית מיתרים - 1890
ה"כריזנטמות" לכלי מיתרים - 1890
שני קטעים לפסנתר (דף באלבום, פוגה קטנה) - 1910?
מוזיקה כנסייתית
מיסה ל-4 קולות ותזמורת בלה במול מז'ור- 1880
שלום לך מלכת השמיים (סאלווה דל צ'ייל רג'ינה) Salve del ciel regina לסופרן והרמוניום - לפני 1880
רקוויאם למקהלה מעורבת, ויולה, הרמוניום ועוגב - 1905
יצירות למקהלה
קנטטה "בני איטליה היפה" I figli d'Italia bella - לסולן, מקהלה ותזמורת - 1877
המנון לדיאנה - למקהלה ופסנתר (למלים של סלבטורי) Inno a Diana - 1897
קדימה, אורניה - למקהלה ופסנתר - 1899 !Avanti Urania
המנון לרומא - Inno a Roma למקהלה ופסנתר (למלים של סלבטורי) - 1919
שירים בליווי פסנתר 1881 - 1899
לקריאה נוספת

ג'וליאן היילוק, פוצ'יני, חייו ויצירתו, תרגום מאנגלית אביעד שטיר, הוצאת מטר, תשע"א 2011
פרופ' יהואש הירשברג, "קסם האופרות של פוצ'יני", הוצאת כרמל, ירושלים, 2020
הערות שוליים

↑  ג'יימס גולוויי וויליאם מאן, "מוזיקה בכל הזמנים", עמ' 234
1 2  גולוויי ומאן, שם
↑  גבריאלה ביאג'י ראווני ומיקלה ג'ירארדי, "ג'אקומו פוצ'יני" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  ראווני וג'ירארדי, שם
↑  ראווני וג'ירארדי,שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266742505171  PLWABN: 9810541678705606  BIBSYS: 90091639  BNC: 000071991  BNE: XX895857  BnF: cb12765786k (data)  CANTIC: a10449383  CiNii: DA03974489  GND: 118596942  ICCU: CFIV007317  ISNI: 0000 0001 2103 1832  LCCN: n79119152  LNB: 000035867  MusicBrainz: a693df4a-8762-4a45-b7fd-6695b558385e  NDL: 00621321  NKC: jn20000604528  NLA: 35435562  NLG: 168023  NLK: KAC199622229  NLR:   NSK: 000101742  NTA: 068770014  RERO: 02-A003715747  SELIBR: 214632  SNAC: w68s4nrg  SUDOC: 030263530  TePapa: 63016  Trove: 951976  VcBA: 495/111411  VIAF: 95156473   WorldCat (עם VIAF): 95156473 
פוצ'יני וארטורו טוסקניני
פסל פוצ'יני בחזית בית הולדתו, בעיר לוקה.
רוקוקו

| --- | --- |

תחריט של ז׳וסט-אורל מסונייה (אנ'): עיצוב לשולחן צד, כ-1730
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  אירופה
 טווח תאריכים:  מתחילת המאה ה-18 עד שנות ה-60 של המאה ה-18
 סגנון אדריכלות קודם:  אדריכלות הבארוק
 סגנון האדריכלות הבא:  אדריכלות נאו-קלאסית
הבזיליקה במנזר אוטובוירן: דוגמה לארכיטקטורת רוקוקו
רוקוקו היה תנועה אמנותית וסגנונית מן המאה ה-18, שהשפיעה בתחומי אמנות רבים: ציור, פיסול, ארכיטקטורה, עיצוב פנים, ספרות, מוזיקה, אופנה ותיאטרון. הרוקוקו התפתח בצרפת של תחילת המאה ה-18, כתגובת נגד להידור והחוקים הנוקשים של הבארוק, וממנה התפשט ברחבי אירופה. אמני הרוקוקו נקטו בגישה משחקית, עליזה, מצועצעת וחיננית, והרבו להשתמש בצבעי פסטל, עיצובים א-סימטריים, קימורים וזהב.
סגנון הרוקוקו מציג בפנינו את אורח חיי האצולה באירופה. ישנו שימוש ניכר בצבעים עדינים הבאים להאיר את הדמויות. בניגוד לדיוקנאות הבארוק, שהציגו דמויות נוקשות, קודרות ורשמיות, בציורי הרוקוקו הדמויות הן חינניות ועדינות, מביעות שמחה בדרך כלל וחיות חיי מותרות. טכניקת הציור העיקרית בתקופת הרוקוקו היא טכניקת הפסטל.
הציירים הצרפתיים אנטואן ואטו, פרנסואה בושה, וז'אן-אונורה פרגונאר מזוהים עם סגנון זה.
הגדרה

המונח רוקוקו לקוח מהמילים הצרפתיות Rocaille ו-Coquille שפירושן "סלע וצדפה", על שם עיטורי הסלע המעובד והצדפה המאפיינים סגנון זה אשר ביחד עם צורות בעלות זרימה וא-סימטריה כגון צורות S ו-C, עלים, פרחים ועלווה מפותלת מהווים את המוטיבים העיקריים בסגנון.
הסברה היא שהשם רוקוקו ניתן על ידי תלמידיו של הצייר הנאו-קלאסי ז'אק-לואי דויד בתחילת המאה ה-19 כדי לתאר בנימה מסוימת של לעג את הסגנון של המשטר הישן. הכינוי לו זכה הסגנון בתקופתו היה "הטעם הציורי" (gout pittoresque) ושמו היה הסגנון המודרני (Style Moderne). בשם סטייל רוקאי (Style Rocaille) השתמשו באותה תקופה לתאר את עבודת הסלע המעובד במערות המלאכותיות (Groto) בוורסאי. שם נוסף לסגנון כיום הוא סגנון לואי ה-15 (אנ').
רקע

הסגנון התפתח בצרפת בתחילת המאה ה-18 כתגובה לרשמיות והכבדות של סגנון הבארוק. תגובה זו באה כתוצאה ממספר שינויים שעברו על החברה והמלוכה באותם ימים.
בסוף המאה ה-17 המלך לואי ה-14 – מלך השמש, היה חולה וזקן וקופתו הייתה דלילה כתוצאה מביזבוזיו הראוותנים להאדרת שמו וממלחמות. ארמון ורסאי אותו בנה סבל מדעיכה זמנית והאצולה שחויבה לגור בארמון וסביבתו התעייפה מאורח החיים הנוקשה והטקסי.
ב-1698 זימן לואי ה-14 את האדריכל שלו, ז'ול הארדואין-מנסאר, ובפנים זועפות אמר לו שהעיצוב שהכין לגן החיות (Menagerie) בשאטו דה מרלי (נהרס) לא לרוחו: "הנושאים רציניים מידי... צריכה להיות רוח נעורים בעיצובים האלה", אמר מלך השמש, אשר תחת ידו סגנון הבארוק הגיע לגדולה אך החל להתעייף ממנו בעצמו. הרצון לשינוי גרם לו למנות ב-1699 את החרט פייר לפוטרה (Pierre Lepautre) לתפקיד של מעצב המבנים המלכותי (אנ').
באותה שנה ביקש לואי ה-14 מלפוטרה לעצב דקורציה לחדרים בגן החיות (Chateau de la Menagerie) בשאטו דה מרלי. לפוטרה תכנן את עיצוב הפנים של מספר חדרים בהשראת דוגמאות הערבסקות של אמן הבארוק ז'אן בריין (האב) (Jean Berain), אשר נהג לצייר דוגמאות מסולסלות ועשירות, אך כפי שהיה נהוג עד אז העושר הזה לא פרץ את גבולות המסגרת. לפוטרה לקח את הדוגמאות הללו ופרץ עימן את גבולות המסגרת הישרה ונתן להן את החופש ליצור זרימה ותנועתיות א-סימטרית, ובכך קרא תיגר על מגבלות הסימטריה. התוצאה היא סגנון מהפכני במראהו ותפיסתו.
המלך כה התרשם עד שארגן אירוע במרלי כדי להציג את החדרים החדשים של לפוטרה ודרכו של הסגנון החדש משם לארמון ורסאי כדי 'לרכך' את האגפים הפרטיים בארמון הייתה קצרה – לפוטרה זרע את זרעי סגנון הרוקוקו.
הסגנון שהפך לצו האופנה החל להופיע באגפים רבים בארמון ורסאי ואמני התקופה, כולל אדריכל המלך הארדואין-מנסאר, החלו לעצב בסגנון זה. שני אמנים בולטים היו ז'אן בריין (הבן) (אנ') וז'יל-מארי אופנורד (Gilles-Marie Oppenordt), האדריכל הראשי של עוצר הממלכה. אופנורד למד באיטליה בצעירותו, ומייחסים לו את החדרת מוטיב הצדפה (הלקוח מהבארוק האיטלקי) לסגנון. כך התפתח לאיטו סגנון מעבר בשם רז'אנס (1710–1725), שהיה לראשיתו של סגנון הרוקוקו.
סגנון המעבר רז'אנס

הרז'אנס (Régence; בצרפתית: עוצרות) נקרא על שם תקופת העוצרות של הדוכס פיליפ מאורליאן בשנות ילדותו של המלך לואי ה-15. סגנון זה המשיך את המגמה של עידון וזרימה והותיר את הכבדות והעומס של הבארוק מאחור. מסכות גרוטסקיות חמורות סבר שאפיינו את הבארוק הפכו מחויכות, עיצוב הפנים החל להיות נקי ואינטימי יותר, ואת התאטרליות והפיסוליות של הבארוק החליפו עיטורים מעוגלים ורכים, מודגשים בזהב על רקע צבעי פסטל, יחד עם מוטיבים מהטבע המשולבים בהרמוניה. את השיש והברונזה המוזהבת החליפו פנלים מעץ, לוחות לכה ובדים.
עם מותו של לואי ה-14 החלה האצולה לעזוב את ארמון ורסאי ולנוע בעקבות העוצר לפריז, שם הם בנו את בתי האחוזה העירוניים שלהם שזכו לכינוי הוטל פרטיקוליה (Hôtel particulier). בתים אלו יועדו לחיי נועם ואירוח, להם סגנון הבארוק היקר והרשמי לא התאים כלל, ועל כן שימשו קרקע פורייה להתפתחות סגנון הרוקוקו.
ריהוט בתקופת הרוקוקו

הריהוט בתקופה זו נעשה מעוגל וקליל יותר עם דגש על נוחות ופונקציונליות. בשיאו של הבארוק הצרפתי הרהיטים היו עשויים מכסף יצוק וכתוצאה ממשבר כלכלי הם הותכו ולכן לא נותר להם כיום זכר, את רהיטי הכסף החליפו רהיטי עץ מצופים בפליז, שריון צב, שנהב ואם-הפנינה ועם התקדמות הסגנון והטכנולוגיה החלו להשתמש בפורנירים מעצים משובחים משובצים בעיטורי פרקטרי ומעוטרים בעושר בברונזה מוזהבת (Ormolu).
ב-1708, בטריאנון הגדול בוורסאי, הציג לראשונה האבּניסט (אנ') אנדרה-שארל בול (André-Charles Boulle) בפני המלך לואי ה-14 את הקומודה בעלת שתי המגירות שתהפוך לאחד מפרטי הריהוט הפופולריים בסגנון הרוקוקו.
בסגנון הרוקוקו כמו בעיצוב הפנים גם הריהוט נעשה מעוגל (bombe) ובעל מידות "נורמליות", רהיטי התקופה היו שילוב של עיצוב מעודן ומוקפד ופונקציונליות. בייצור הרהיטים לקחו חלק מספר רב של אמנים, שתחת ידיהם הריהוט הגיע לשיא של כל הזמנים הן באיכות והן בעיצוב. פרזולי הברונזה לא נותרו כעיטורים בלבד, אלא השתלבו בצורת הרהיט ובמוטיבים שמופיעים בפורניר וביחד יצרו הרמוניה ויזואלית. לריהוט התקופה היה חלק מכריע במראה והתפתחות הסגנון.
הרוקוקו במלוא תפארתו

כתוצאה מהתפתחות מואצת של הסגנון הדקורטיבי והאמנויות – מה שהחל כתגובה לבארוק הפך בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-18 לסגנון מאופיין ומגובש – סגנון הרוקוקו.
המאפיינים של הסגנון היו צורות קונכייה וצדפה ביחד עם צורות בעלות זרימה וא-סימטריות כגון צורות S ו-C, עבודת שבכה, מוטיבים אסייתים, עלים, פרחים ועלווה מפותלת מעוטרים בזהב ברקע של צבעי פסטל ועץ אדמדם.
חידושים בתקופת הרוקוקו

תקופה זו אופיינה בחידושים מדעיים שתרמו גם לאמנות. לראשונה פיתח מפעל הפורצלן מייסן שבגרמניה (1710) פורצלן אירופאי, וכמו כן בשנות הארבעים של המאה ה-18 החלו להופיע דוגמאות פירחוניות בשיבוצי הפורנירים, שזכו לשם מרקטרי. פיתוח זה, שנחשב למהפכני, תרם רבות להתפתחות הסגנון שהיה מבוסס על מוטיבים מהטבע. בנוסף מראות, ברונזה מוזהבת, שעונים וטכניקות שונות בתחום הריהוט והאמנות הדקורטיבית פותחו ושופרו והביאו אותה לשיא שלא ידעה קודם. כל האלמנטים שיצרו את הדקורציה של החדר שולבו בהרמוניה כדי ליצור יופי עילאי הנעים לעין.
כבר במאה ה-16 החלו לייבא מהמזרח הרחוק לאירופה פורצלן, לוחות לכה (Laquer) ומשי, הדוגמאות שכונו שינואזרי (Chinoiserie) עם עיטורים ונושאים אסייתים נהפכו לאחד ממאפייני סגנון הרוקוקו ובאו לידי ביטוי בעיקר בריהוט וכלי פורצלן. מוטיבים אלו הוסיפו לסגנון נופך אקזוטי והייצור שלהם באופן מקומי התפתח מאוד.
אמני רוקוקו חשובים

אמנים חשובים בתקופת הרוקוקו שתרמו להתפתחות הסגנון הם ז'וסט-אורל מסונייה (Juste-Aurèle Meissonnier), ניקולא פינו (Nicolas Pineau), ז'יל-מארי אופנורד וז'רמן בופראן
(Germain Boffrand). הוטל דה סוביס (אנ') שעיצב בופראן נחשב לאחד משיאי הסגנון בצרפת.
סגנון הרוקוקו בציור

הסגנון שבר את כללי הסדר הקלאסי והוא שיקף את חיי האצולה באותה תקופה אשר פרקה עול וחיפשה את חיי הנועם והמותרות חסרי הדאגות, ציירי התקופה ביטאו היטב את הלך רוח זה, הראשון לבטא זאת בציוריו היה אנטואן ואטו הצרפתי, מראשוני ציירי הרוקוקו אשר פיתח סגנון בשם Fête galante (אנ').
הצבעים הכהים של הבארוק התחלפו בצבעים בהירים ופסטלים והנושאים הדתיים והמלוכניים התחלפו בנושאים חילוניים של חיי האצולה ונושאים הלקוחים מהמיתולוגיה; נערות צעירות מחוזרות על ידי עלמי חן בגנים פסטורליים, מפגשים חברתיים אינטימיים בסלונים פריזאים וונוס מוקפת בקופידונים קטנים בטואלט שלה, אלה ונושאים "רכים" אחרים אפיינו את הציור והפיסול בתקופת הרוקוקו.
גדול ציירי התקופה היה פרנסואה בושה שביחד עם תלמידו ז'אן-אונורה פרגונאר ואמנים נוספים כמו שארל-ז'וזף נטואר (Charles-Joseph Natoire), ז'אן-בטיסט גרז, ז'אק שרליאר (Jacques Charlier), שארל-אנדרה ואן לו (Charles-André van Loo) ולואי-מישל ואן לו (Louis-Michel van Loo) היו מחשובי אמני התקופה.
אדריכלות הרוקוקו

הרוקוקו התבטא בעיקר בעיצוב פנים הבית: דקורציה, פנלים, ציורים, רהיטים, מראות, כלי פורצלן, כלי כסף, נברשות, כלי ברונזה, פסלים ועוד. בתחום האדריכלות הרוקוקו השפיע פחות, ולרוב הבתים אשר תכולתם הייתה בסגנון הרוקוקו הארכיטקטורה שלהם נותרה כשהייתה בתקופות קודמות. למרות זאת ישנן דוגמאות מרשימות של אדריכלות רוקוקו כגון ארמון סוליטוד בשטוטגרט (Schloss Solitude), הבזיליקה במנזר אוטובוירן בבוואריה, ארמון סנסוסי בפוטסדאם, ובית הקיץ של לואי ה-15 – טירת מורזון[דרושה הבהרה] בנורמנדי.
השפעות נשיות

הסגנון הוא בעל אופי נשי ומעודן ולא במקרה, מי שנתן את הטון באמנויות באותה תקופה היו נשים, בצרפת הייתה זאת פילגשו של המלך מאדאם דה פומפדור ונשות האצולה שאירחו בסלוניהן באופן קבוע וזכו לכינוי סלונייר
(Saloniere), באוסטריה הייתה זו הקיסרית מריה תרזה, בבריטניה המלכה אן וברוסיה היו אלה הצאריות יליזבטה פטרובנה ויקטרינה הגדולה.
פטרוני הסגנון

בתקופת הרוקוקו, כמו בתקופות שקדמו לה, לא היה מעמד ביניים, ומי שנתן את חסותו לאמנות היו אנשי המלוכה והאצולה מאחר שהם היו בעלי הממון. המלך לואי ה-15 היה פטרון עיקרי של סגנון זה, ופרס באופן אישי את חסותו על מפעל הפורצלן בוונסן, שלימים הפך למפעל סוורה (Sevres). תפקיד חשוב מילאה גם מאדאם דה פומפדור, אשר במשך 19 שנותיה כפילגשו של המלך בנתה, שכרה, ריהטה ועיצבה ארמונות רבים, כגון הוטל דוורו (Hotel d'Evreux), הידוע כיום כארמון הנשיאות הצרפתי – ארמון האליזה. בנוסף היא הזמינה יצירות וחפצי אמנות רבים מאמני התקופה כמו הצייר פרנסואה בושה והאבניסט ז'אן פרנסואה אובה ולא חדלה לעשות כן עד מותה ב-1764, תקופה אשר גם סימלה את דעיכת הסגנון.
התפשטות הרוקוקו מחוץ לצרפת

הרוקוקו היה פופולרי לא רק בצרפת אלא גם בשאר ארצות אירופה, מפורטוגל בדרום מערב ועד ארמונות סנקט פטרבורג בצפון מזרח. הסגנון היה פופולרי במיוחד בארצות דוברות גרמנית (מהאמנים הבולטים שם היה פרנסואה דה קווילי (אנ')) ובערי איטליה, שבהן הסגנון קיבל גוון שונה עם אינטרפרטציה מקומית. שלא כמו בצרפת, שם היה תוצאה של תהליכים חברתיים ופוליטיים והיה נתון לביקורת, הסגנון בארצות אלו היה קישוטי גרידא. לכן[דרושה הבהרה] הרוקוקו בארצות אלו היה אקסטרווגנטי ולא השאיר זכר כמעט למגבלות הסימטריה שהרוקוקו הצרפתי עוד שמר עליהן.
באנגליה הסגנון זכה לפופולריות מעטה והופיע בעיקר בכלי כסף, פורצלן וריהוט. תומאס צ'יפנדייל היה אמן בולט בארצו אשר עיצב ריהוט בסגנון המלכה אן (אנ'), שהיה הסגנון המקביל לרוקוקו בבריטניה.
עלייתו ונפילתו של הרוקוקו

הסיבות שהעלו את סגנון הרוקוקו לגדולתו כמו נועזותו, קלילותו ופריצת גבולותיה של הסימטריה הקלאסית הם גם שהביאו לנפילתו. לסגנון קמו מבקרים רבים שטענו שהסגנון דקדנטי, גחמני וריקני וקורא תיגר על התרבות הקלאסית והסדר והמוסר אותו ייצגה. בין מבקריו החריפים של הרוקוקו היה האמן שארל-ניקולא קושאן (אנ'), שביקר אמנים כמו ניקולא פינו וטען שעיצוביו הם ריקניים וחסרי תועלת.
מי שהביאו את בשורת השינוי היו תלמידים של האקדמיה הצרפתית לאמנויות ברומא, שהחלו לחזור לצרפת בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-18 עם חינוך קלאסי שהושפע מתגליות חדשות בחפירות רומי העתיקה. הם החלו לעצב את סלוני האוונגרד בפריס בסגנון שזכה לכינוי "הטעם היווני" (Goût grec). בין החוזרים מרומא היה אבל-פרנסואה פואסון (אנ'), אחיה של מאדאם דה פומפדור, שהתמנה בזכותה למעצב המבנים המלכותי ובתפקיד זה תרם לפנייה מן הרוקוקו אל הנאו-קלאסיקה. מותה של מאדאם דה פומפדור ב-1764 הותיר את הסגנון ללא פטרונו החשוב ביותר.
בין השנים 1760–1770 שלט סגנון בשם "סגנון המעבר" (Transitional Style), בסגנון זה היה ניתן להבחין במעבר בין הא-סימטרי לסימטרי; צורות מעוגלות החלו להתיישר והעיטורים הנטורליסטים התחלפו במוטיבים קלאסיים, הראשונים לאמץ את הסגנון הקלאסי היו אמני הברונזה על כן ניתן לראות בתקופה זו רהיטים רבים עם צורות ועיטורים בפורנירים מתקופת הרוקוקו אך עם עיטורי ברונזה בצורות קלאסיות.
עד מותו של לואי ה-15 הסגנון הקלאסי התפתח לאיטו. רק לאחר מותו ב-1774, כאשר לואי ה-16 והמלכה מארי אנטואנט עלו לשלטון, הסגנון הפך למאופיין ומגובש.
בפרובינציות של צרפת סגנון הרוקוקו המשיך להתקיים עד 1780, ובארצות כמו איטליה וגרמניה הוא אף המשיך להתקיים עד הגל השני של הסגנון הנאו-קלאסי בתקופת נפוליאון (אנ').
תחיית הרוקוקו במאה ה-19

במאה ה-19 הייתה עדנה לסגנון הרוקוקו בארצות שונות. ב-1830 שב ועלה בבריטניה בדמות הסגנון הוויקטוריאני, ובמהרה התפשט בחזרה לצרפת, תחת סגנון האימפריה השנייה, למדינות אירופאיות שונות ואף לארצות הברית.
במהלך תקופת התחייה (אנ') קיבל הסגנון פירושים והשפעות שונות, ובעזרת טכניקות של העידן התעשייתי והסרת חוקי הגילדות המגבילים של המאה ה-18 יוצרו כמה מפרטי הריהוט הטובים של סגנון זה.
לקראת סוף המאה ה-19 הנאו-רוקוקו זרע את זרעי תנועת האר נובו, ומאפייניו כמו שימוש במוטיבים מהטבע, נשיותו וזרימתו שימשו השראה ובסיס רעיוני לסגנון זה.
מאפיינים וצורות מהם מורכב סגנון הרוקוקו

עלווה מפותלת
צדפות מחורצות
גרלנדות פרחים
תנועות להבה
קול ירושלים

|  פרטי התחנה |
| --- | --- |
 סוג:  חדשות, תרבות, מוזיקה, מדע, מסורת
 שפה:  אנגלית, עברית, ערבית
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 תקופת הפעילות:  30 במרץ 1936 – 1948 (כ־11 שנים)
 אזורי קליטה ותדרים
 אזור קליטה:  PBS1
 נקלט בתדר:  677 kHz
 אזור קליטה:  PBS2
 נקלט בתדר:  574 kHz
 אזור קליטה:  PBS (עד 1942)
 נקלט בתדר:  668 kHz
 
קול ירושלים היה אות-הקריאה ושמם של השידורים העבריים בשירות השידור של פלשתינה (א"י). שידורי הרדיו המנדטורי היו בשלוש השפות הרשמיות של המנדט – אנגלית, ערבית ועברית, והיה זה שירות הרדיו הראשון ששידר שידורים סדירים בעברית. "קול ירושלים" פתח את שידוריו ב-30 במרץ 1936, ושידוריו נמשכו עד להקמת המדינה, ותחילת שידורי הרדיו במדינת ישראל. הגוף המנדטורי שניהל את השידורים נקרא "שירות השידור של פלשתינה (א"י)" (באנגלית: The Palestine Broadcasting Service; בקיצור: PBS). בשנת 1942 פוצל השידור לשתי רשתות, אחת שידרה בעברית ובאנגלית והאחרת באנגלית ובערבית. עם תהליך סיומו של שלטון המנדט הבריטי ובימי מלחמת העצמאות, "קול ירושלים" היה שמה של תחנת שידור ישראלית. תחנה זו פעלה בירושלים באופן עצמאי ובמקביל לתחנת קול ישראל שפעלה בתל אביב.
חדר הפיקוח בבניין שירות השידור בירושלים, 1943
פתיחת השידורים

רעיון פתיחת התחנה הוצע לממשלה הבריטית על ידי מומחה בשם סטריקלנד שפעל במסגרת ועדת שו. על פי הצעתו של סטריקלנד, ניתן יהיה לתרבת את הפלאח באמצעות תחנת רדיו ממשלתית שתלמדו חקלאות חדישה והתאגדות חקלאית.
בדצמבר 1934 החלו ההכנות לפתיחת התחנה. בינואר 1936 מונה אליעזר לובראני למנהל השעה העברית בתחנה, וקארל סלומון מונה למנהל מחלקת המוזיקה של התחנה. לאחר 14 חודשי הכנה ניתן היה להתחיל בשידורים. ב-30 במרץ 1936 בשעה 16:17 הגיע לרמאללה הנציב העליון, ארתור גרנפל ווקופ. במקום נכחו כבר נכבדים יהודים וערבים. הנציב חיבר את המשדר לזרם החשמל, והמנהל הכללי של הדואר בארץ ישראל, ויליאם הדסון, פתח את השידורים בהכריזו "It is Jerusalem Calling". לאחר מכן נשמעה קריאה דומה בערבית מפי השדרן קעבאני, ולאחריו קרא קריין עברי בשם עבאדי, "הלו! הלו! ירושלים מדברת!". לאחר נאומו של הנציב, ניגנה תזמורת הגדוד השני של ה"קאמרון היילנדרס של המלכה". המשך שידורי היום הראשון של התחנה היה מירושלים, מאולפני התחנה בבניין מלון פאלאס לשעבר. בתוכנית שידור חי של שירים בביצוע ברכה צפירה, קונצרט של התזמורת הקאמרית עם הצ'לנית הסולנית תלמה ילין, והקראת שירה מפי "הגברת הראשונה של התיאטרון העברי" חנה רובינא, שקראה מתוך "מגילת האש" של ביאליק וקטעים משיר השירים. כן הושמעו תוכניות בשפה הערבית ותוכניות שהועברו מן ה-BBC. נמסר כי השידורים נקלטו היטב אף בקהיר.
אות הקריאה העברי של התחנה

אות הקריאה העברי – "קול ירושלים", נקבע כפשרה, שנועדה למנוע שימוש בשמות "ארץ ישראל" מחד ו"פלשתינה" מאידך. תחילה ביקשו השדרנים היהודים לפתוח בקריאה "קול ארץ ישראל" או "קול פלשתינה ארץ ישראל", אך הדבר עורר התנגדות חריפה מצד הערבים והבריטים (שמו הרשמי המנדט בעברית היה "פלשתינה (א"י)", כמעין פשרה שנועדה למנוע שימוש בולט בשם "ארץ ישראל"). במהלך השידור, לא הורשו קרייני התחנה לומר בעברית "ארץ ישראל", אלא "פלשתינה-אָ"י" בלבד.
לוח התוכניות

עיקר השידורים היה בשלוש השפות הרשמיות של המנדט: אנגלית, ערבית ועברית. כמו כן שודרו מהדורות חדשות בשפות נוספות. בתחילת פעילותו שודרו ברדיו תוכניות עבריות במשך שעה אחת, אך בהמשך התרחבו השידורים בעברית לחמש שעות ביום ויותר. בסופו של דבר התגבש לוח תוכניות עשיר בעברית כמו גם באנגלית ובערבית.
באמצע שנות ה-40 כלל לוח התוכניות את השידורים הבאים: התוכניות נפתחו מדי יום בשעה 12:00 בצהריים עם קיצור החדשות באנגלית, ערבית ועברית. אותות זמן שודרו בשעות 12:00, 14:00, 16:00, 18:00, 20:00 ו-21:30. בנוסף למהדורת החדשות של השעה 12:00 שידרה התחנה מהדורת חדשות נוספת בשפה האנגלית, שתי מהדורות נוספות בשפה העברית, וכן מהדורות בשפות פולנית, טורקית, צרפתית וגרמנית. ארבע שעות מדי יום הוקדשו לשידורים בערבית. בנוסף לכך שידרה התחנה שידורים שיועדו לבתי הספר ולנוער ("הסכת והשכל"), לעקרת הבית, לילדים ולחיילים, וכן קונצרטים, תוכניות "כבקשתך", ותוכניות העשרה במגוון נושאים.
מהדורות החדשות

התחנה לא שלחה כתבים לאיסוף חדשות, פרט לנוכחות באירועים חגיגיים וקבועים מראש, כגון השבעת הנציב העליון, או כנס מחולות העם בדליה ואירועים דומים. לשם שידורי החדשות מן התחנה פעל גוף בשם "מחלקת החדשות של לשכת העיתונות הממשלתית", שאסף ידיעות שהגיעו אליו מסוכנויות ידיעות שונות. ידיעות אלו עובדו למהדורת חדשות שאורכה כעשר דקות ששודרה בשפות שונות. הרדיו העסיק גם "סוקרי חדשות" שהאזינו לשידורי תחנות רדיו נוספות מהעולם. התחנה התגאתה בכך שלעיתים שידרה ידיעות עוד בטרם שודרו אצל "האחות הגדולה" ה-BBC. כך, למשל, הודעות מיוחדות של סטלין שהיו משודרות בתחנות דוברות רוסית שנהגו לשדר את החדשות רבע שעה לפני כל שעה עגולה, היו נקלטות בתחנה ומשודרות מיד, כ"מבזק", כאשר ה-BBC נהג להמתין לשעה העגולה. כן הייתה התחנה ראשונה לקלוט שידור דובר צרפתית מאלג'יר שדיווח על כיבוש רומא, ושידרה את הידיעה בטרם שודרה זו בתחנות הרדיו העיקריות של הכוחות הלוחמים.
לאחר יצירת "עלון החדשות" הוא היה מופץ לשבע מערכות חדשות, בשבע שפות שונות, שהיו מעבדות אותו לצורכיהן. כך, למשל, התמקדה המערכת הצרפתית בנעשה בצרפת ובצפון אפריקה, והמערכת העברית נהגה להוסיף לעלון החדשות מגוון ידיעות מקומיות.
לעיתים יצרו הסדרים אלו תקלות מבדחות. כך, למשל, דיווחה התחנה בימי מלחמת העולם השנייה כי "בשעת התקדמותם תפסו הצבאות הסובייטים רכבת צבאית גרמנית שהייתה עמוסה טאנקים ושדות תעופה עד אפס מקום", ובהזדמנות אחרת כי "מעל לחזית האיטלקית הפילו אתמול מטוסי הקרב של הברית שלושים מטוסים גרמנים ומבחר מכוניות משא".
הגלגל

התחנה פרסמה, החל מ-13 ביולי 1943, שבועון בעברית בשם "הגלגל", שהציג את עצמו כ"דו שבועון לבעיות העולם ולקול ירושלים". השבועון יצא לאור מטעם "מיניסטריון המודיעין הבריטי, על ידי לשכת המודיעין הממשלתית בירושלים".
"הגלגל" פרסם את לוחות השידורים של התחנה, סקירות על הנעשה בה, תקצירים של הרצאות שניתנו במסגרת שידורי התחנה, ותמונות שהתקבלו מרחבי העולם, כמו גם מבחר פרשנויות, כתבות מגזיניות וידיעות, שתורגמו לעברית מעיתונים בריטים מובילים כ"דיילי אקספרס" או "האקונומיסט".
"הגלגל" לא הסתפק בסיקור חדשות ובנעשה ברדיו, אלא סיקר באופן נרחב את חיי התרבות בארץ, ונתן ליוצרים מקומיים במה להעלאת יצירותיהם.
רקע טכני

אולפני התחנה שכנו בבניין מלון פאלאס לשעבר, ברחוב ממילא (היום רחוב אגרון) מול בריכת ממילא בירושלים. משדר התחנה היה ברמאללה. השידור היה בתדר 668 קילוהרץ, באורך גל 449 מטר. עוצמת המשדר (מתוצרת חברת מרקוני) הייתה 20 קילוואט. יוסף (יוסק) וינמן היה המהנדס הראשי של התחנה. ההדרכה והתוכנית להפעלת התחנה ניתנו על ידי שירות השידור הבריטי, ה-BBC.
בסוף יוני 1939 הועברו האולפנים לבית שידור חדש ומודרני בבניין ובמתחם שהיה ידוע בירושלים בשם "בניין החבשים" שנמצא בדרך הנסיכה מליסנדה, כיום רחוב הלני המלכה מס' 21, מתחם המשמש כיום את קול ישראל.
בשנת 1942 הקים "שירות השידור של פלשתינה (א"י)" רשת שנייה (PBS 2) בתדר 574 קילוהרץ, באורך גל 522 מטר, עם משדר דומה בהספק של 20 קילווט, דרכו שודרו התוכניות בעברית ובאנגלית. תדר השידור של הרשת הראשונה (PBS 1) הוזז קלות לתדר 677 קילוהרץ באורך גל 443 מטר, וזאת כדי לשפר את הקליטה באירופה. דרך משדר זה שודרו התוכניות בערבית ובאנגלית.