stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף דוד חכמי
ביוגרפיה

יוסף דוד חכמי הוא דור חמישי בישראל. סבו מצד אביו, יוסף חכמי, עמד בראש בנק ברקליס במשך שלושים שנה, שהיה בתקופת המנדט הבריטי הבנק הגדול ביותר בפלשתינה. סבו מצד אמו, משה קרסו, היה איש עסקים בולט עד מותו בשנת 1962. אביו, דוד, הקים סוכנות ביטוח ב-1943, בהיותו בן 24. בשנת 1949, יסד חכמי את חברת הביטוח הפניקס הישראלי. שותפיו היו חברת הביטוח האנגלית פניקס ובנק דיסקונט לישראל.
יוסף חכמי נולד בתל אביב. אחותו, ניצה קנפר, צעירה ממנו בתריסר שנים.
את לימודיו התיכוניים חכמי למד בפְּנִימִיָּה בשווייץ. הוא בוגר תואר ראשון בהצטיינות יתרה במתמטיקה מ-MIT ‏(1964). הוא המשיך את לימודיו ב-MIT וקיבל תואר שני בהנדסת חשמל ב-1965, בהיותו בן עשרים. הוא סיים לימודי תעודה באקטואריה ובמנהל עסקים באוניברסיטה העברית ב-1967. בשנת 1971 עבר את בחינות האגודה והתקבל כחבר מן המניין של אגודת האקטוארים האנגלית. בשנת 2013 קיבל תואר שני במדעי היהדות מאוניברסיטת ניו יורק.
חכמי החל את קריירת הביטוח בשנת 1968 כשהחל לעבוד בחברת הפניקס כאקטואר ולאחר מכן כמנהל אגף ביטוח חיים. בשנת 1976 מונה על ידי מועצת המנהלים למנכ"ל החברה.
תוך שש שנים לאחר מינויו למנכ"ל רווחי הפניקס גדלו פי ארבעה.
חכמי נבחר פעמיים לנשיא איגוד חברות הביטוח ופעמיים לנשיא ההתאחדות לביטוח חיים.
אביו, דוד, הלך לעולמו ב-1991 וחכמי החליף אותו כיושב ראש הפניקס חברה לביטוח.
בשנת 2002 חכמי ואחותו מכרו את חלקם בחברת הפניקס (56.8%) עבור 314 מיליון דולר. הפניקס הייתה בשנת 2002 חברת הביטוח השלישית בגודלה בישראל. היא נמכרה לחברת מאיר מכוניות בבעלות משפחות יעקב שחר וישראל קז, יבואני וולוו והונדה ובעלי קבוצת הכדורגל מכבי חיפה.
ביוגרפיה > איסוף בולים ואמנות

ב-1994 הכתיר אותו כתב העת האמריקאי ARTnews כאספן האמנות של השנה.
חכמי יצר ובנה את אוסף האמנות של הפניקס חברה לביטוח שנחשב אותה עת לאוסף האמנות הגדול בישראל. האוסף מנה 2,200 פריטים, רובם ציורים ומיעוטם פסלים, ונאמד ב-2002 ב-216 מיליון שקל. האוסף בינלאומי כלל בין היתר את קנדינסקי, פיקאסו, מאטיס, רוברט ראושנברג, ברנט ניומן, (אנ') ג'ספר ג'ונס, ז'אן דובפה (אנ') ומרק רותקו.
פרופסור מרדכי עומר, שהיה מנהלו של מוזיאון תל אביב, חקר את האוסף ופרסם עליו ספר בן 600 עמודים. ב-1998 מוזיאון תל אביב הציג תערוכה שכללה 300 פריטים מהאוסף.
חכמי הוא גם בעל אחד מאוספי האמנות הישראלית והבינלאומית הגדולים בישראל, ובנוסף לכך אוסף המוקדש לאמנים בינלאומיים צעירים.
חכמי הוא אספן בולים. האוסף שלו המורכב מבולי צרפת, רומניה, שווייץ, ציילון וניו זילנד נחשב לטוב מסוגו בעולם וחכמי זכה בפרסים רבים בתצוגות בינלאומיות. בין רכישותיו המשמעותית ביותר נמנה גיליון מהדורה מ-11 בנובמבר 1858 של העיתון הרומני זימברולו שי וולטורולו. העיתון נושא שמונה בולי cap de bour (ראש שור) נדירים, שהנפיקה רפובליקת מולדובה ב-1858. הוא זכה בפרס Grand Prix National ובמדליית Large Gold Medal ב-Efiro בבוקרשט בשנת 2008. בבעלותו גם אוסף של שנת 1847, הנחשב לאוסף האמריקאי הגדול ביותר בזמנו, שכלל את המכתב המפורסם מקנדה לאנגליה דרך ניו-יורק, שעליו מודבקים הבול הראשון של קנדה וכן חמישה עותקים של הבול האמריקאי הראשון.
חכמי זכה במדליית Grand Prix בתערוכת הבולים העולמית באיסטנבול 1996, ישראל 1998 וישראל 2008 והיה מועמד למדליית Grand Prix בוושינגטון בשנת 2006.
חכמי הוא עמית החברה הבולאית המלכותית בלונדון (אנ') ועמית מועדון האספנים של ניו יורק (אנ'). ב-2010 נבחר לעמית חוץ של אגודת הבולאים הצרפתית (צר') בפריז.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בשנת 2000, ארגון "בני ברית" העולמי בחר בחכמי ל"פרס ההומניטרי הבינלאומי השנתי של הארגון". הפרס נמסר לחכמי בטקס בוושינגטון על ידי נציגת הבית הלבן. בשנת 2009 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב כהוקרה על תרומתו לחברה הישראלית בתחומי האמנות, המוזיקה והתרבות.
חכמי היה חבר במועצת המנהלים של מכון ויצמן, מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין, האופרה הישראלית וכן של גלריית טייט בלונדון.
הוא כיהן מספר שנים כנשיא האיגוד הישראלי לשחמט. במהלך כהונתו עלה מספר רבי האמנים הבינלאומי מ-5 ל-29, רובם עולים מברית המועצות לשעבר שבעזרת יוסף חכמי נשארו בישראל, למרות שחלקם תכנן לעבור לארצות המערב.
בשנת 2012 הודיע שיקים סדרת ספרים בשם Hackmey Hebrew Classical Library, שהייתה אמורה להצטרף לשתי סדרות ספרים קודמות בהוצאת אוניברסיטת הרווארד - Loeb Classical Library, ולכלול טקסטים מהעת העתיקה ובהם בצד אחד של הדף המקור העברי או הארמי ובצד השני תרגומו האנגלי. נכון לשנת 2022, המיזם לא יצא לדרך.
נשוי לחווה ולהם שלושה ילדים.
הערות שוליים

1 2 3  ביוגרפיה קצרה, רשימת חברים, באתר אגודת הבולאים הצרפתית
↑  מאתיים אספני האמנות הבולטים בעולם, מגזין ARTnews, ‏ 7 בינואר 2008
1 2 3  סמי פרץ, מפעל חיים תמורת מזומנים, באתר TheMarker‏, 27 בדצמבר 2002
↑  נפטר דוד חכמי, "יו"ר הפניקס", ידיעות אחרונות, יום שלישי, 8 באוקטובר 1991, עמ' 7
1 2 3 4  דליה קרפל, ריאיון עם יוסף חכמי, מוסף הארץ, 2 בנובמבר 1995
1 2  שלומי שפר, חכמי מוכרים את החברה המשפחתית, באתר הארץ, 1 בינואר 2003
↑  עדה כהן, הקשר המשפחתי (3) – שבט הס"ט חכמי, מוגרבי, קרסו, רקנטי: שורשים בארץ – ענפים בצמרת הכלכלה, מעריב, יום רביעי, 1 בנובמבר 1978 עמ' 33
↑  אילן נחשון, "אהבה, תשוקה ואובססיה", המוסף "7 ימים" של העיתון ידיעות אחרונות, 30 באוקטובר 1998, עמ' 56
↑  תרומה חשובה לתרבות האנושית, Tau Insider ‏2009, עמ' 16
1 2 3  משה רונן, ציורים בעין הסערה, מוסף 24 שעות בעיתון ידיעות אחרונות, 4 בספטמבר 2002, עמ' 15-14
1 2  אוסף הבולים והאמנות של יוסף חכמי, באתר paulfrasercollectibles.com
↑  קרול ווגל, בתוככי האמנות, הניו יורק טיימס, 11 באוקטובר 2002
↑  ידיעות אחרונות, יום שישי, 27 בפברואר 1987, עמ' 12
↑  החלטת חבר השופטים, תערוכת הבולאים העולמית, וושינגטון, 2006
1 2 3 4  דוקטור לשם כבוד ליוסף חכמי
↑  יעקב בן-יוסף, יוסף חכמי: "לעשות סדר" בענף הביטוח, ידיעות אחרונות, יולי שלישי, 22 בנובמבר 1983, מוסף ממון, עמ' 5
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNC: 000176455  BnF: cb14602648w (data)  GND: 174362420  VIAF: 312646694   WorldCat (עם VIAF): 312646694
טרזה ברנדל

| --- | --- |

 לידה:  1 בפברואר 1902 שטאודאך-אגרנדאך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 הוצאה להורג:  28 בינואר 1948 (בגיל 45) קרקוב, רפובליקת פולין 
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  אס אס 
 
טרזה ברנדל (בגרמנית: Therese Brandl;‏ 1 בפברואר 1902 – 28 בינואר 1948) הייתה שומרת במחנות הריכוז של הנאצים. במרץ 1942 הייתה ברנדל אחת מקומץ של נשות אס אס שהוצבו במחנה אושוויץ I. תפקידה במחנה היה להשגיח על האסירות בביתני המיון וניתנה לה דרגת אס אס "רפורט-אאופזהרין" (דרגת האס אס הנמוכה ביותר שניתנה לנשים על מנת שיוכלו לפקח על האסירות במחנות). באוקטובר 1942 היא הועברה לאזור אחר במחנה, אושוויץ-בירקנאו, שהיה "מפעל המוות" של אושוויץ. היא הורשעה בפשעים נגד האנושות לאחר המלחמה במשפט אושוויץ הראשון והוצאה להורג.
פועלה בשירות הנאצים

היא נולדה בעיירה קטנה במחוז בוואריה. החלה לשרת במחנה ראוונסבריק במרץ 1940 תחת פיקודה של אשת האס אס "אובר-אאופזהרין" (בגרמנית: שומרת בכירה) מריה מנדל. במהרה עלתה בסולם הדרגות. במחנה היה תפקידה לספור את הנשים במסדרי הבוקר ולחלק עונשים. גם במחנה אושוויץ עלתה בזריזות בדרגות והייתה ל-"ארסט-אאופזהרין" (שומרת ראשונה) יחד עם אירמה גרזה ומרגוט דרקסלר. בקיץ 1943 זכתה למדליה מהרייך השלישי בגין "התנהלותה הטובה" במחנות.
בנובמבר 1944, עם התקדמות הצבא האדום לעבר גרמניה, היא נשלחה ליער מוהלדורף שם ניצב תת-מחנה של דכאו, ביחד עם מריה מנדל, והיא הורדה בדרגה ל"אאופזהרין" (שומרת זוטרה). לא נמצאו הרבה דו"חות על פעילותה במוהלדורף. לבסוף היא נמלטה מתת-המחנה מוהלדורף ב-27 באפריל 1945, שבועות ספורים לפני הגעתם של חיילי צבא ארצות הברית לאזור.
ב-29 באוגוסט 1945 עצר אותה הצבא האמריקאי בהרי בוואריה ושלח אותה למחנה מעצר לצורך חקירה. בנובמבר 1947 היא נשפטה על ידי רשויות פולין יחד עם מריה מנדל, הילדגרד לכרט ואליס אורלובסקי במשפט אושוויץ הראשון, שנערך בקרקוב. ב-22 בדצמבר 1947, ברנדל נמצאה אשמה בסלקציית אסירים שנשלחו למוות. היא הוצאה להורג בתלייה בכלא מונטלופיך ב-28 בינואר 1948.
יוסף דוד

יוסף דוד בתצלום מתוך האלבום המשפחתי
יוסף דוד (במרכז) עם חבריו מכפר בתיה, במפגש עם ד"ר יעקב פייטלוביץ' בשנת 1955
יוסף דוד (1931–2014) היה איש ציבור יהודי-אתיופי, מורה ומחנך, סופר ופעיל עלייה וקליטה. נמנה עם 12 הצעירים היהודים הראשונים שהגיעו מאתיופיה ללימודים בישראל באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
קורות חייו

דוד נולד בכפר גאנה במחוז גונדר באתיופיה, נצר לשושלת קסים. אביו - דוויט (דוד) יעקב, וסבו - יעקב זרו, היו שניהם מחשובי הקסים באזור גונדר. בילדותו למד תורה בבית הכנסת בכפרו, ובגיל 17 המשיך את לימודיו בבית הספר העברי, שהוקם על ידי הסוכנות היהודית באסמרה, בניהולו של יונה בוגלה.
ב-1955 נבחר לקבוצה של 12 צעירים יהודים, אשר נשלחו לפנימיית כפר בתיה ברעננה, ביוזמתו של ד"ר יעקב פייטלוביץ', במטרה ללמוד עברית ויהדות, לשוב בסיום הלימודים לאתיופיה ולשמש שם מורים לקהילת ביתא ישראל. במהלך שהותו בישראל פגש רבים מראשי המדינה, בהם הנשיא יצחק בן-צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון. בשנת 1958, בתום לימודיו בישראל, נשלח על ידי הסוכנות היהודית חזרה לאתיופיה, למרות רצונו להישאר בישראל. עם שובם הוזמנו חברי הקבוצה לפגישה עם קיסר אתיופיה היילה סלאסי, וביקשו ממנו שיאפשר הקמת בתי ספר עבריים בכפרי היהודים. דוד התמנה למורה בבית הספר העברי, שעבר בינתיים מאסמרה לאמבובר. יחד עם חבריו, ששבו עמו מישראל, פעל לפתיחת בתי ספר עבריים נוספים בכפרי היהודים.
דוד עלה לישראל בשנת 1977. הוא נחשב לאחד העולים החדשים הראשונים מאתיופיה, שעלו לישראל לפי חוק השבות, ולא באשרת כניסה של תייר. רעייתו וילדיהם הצטרפו אליו כעבור מספר חודשים. תחילה התגוררו במרכז הקליטה בטבריה ולאחר מכן עברו ללוד.
ב-1981 גויס על ידי הסוכנות היהודית, כדי לסייע בקליטת העולים החדשים מאתיופיה, שהגיעו באותה עת לארץ. בשנת 1988 הוזמן על ידי ג'וינט ישראל לקחת חלק בהקמת מרכז ביתאצ'ין (באמהרית: ביתנו) בירושלים – מרכז ייעוץ והדרכה לאנשי מקצוע בתחומי הרווחה, הבריאות והחינוך, אשר טיפלו בעולים. בתקופה זו השתתף בכתיבת ספרי הדרכה ומאמרים בנושא תרבות ומורשת יהדות אתיופיה. בנוסף הפיק קלטות לימודיות על חגי ישראל לדוברי אמהרית. בשנת 1989 הוסמך כטוען רבני על ידי מכון מאיר ושימש יועץ משפחתי מטעם הג'וינט.
בשנת 1990 נשלח על ידי הסוכנות היהודית לאתיופיה, על מנת להכשיר את המורים בבתי הספר היהודיים בהוראת עברית ויהדות ובהיכרות עם ישראל.
לאחר שובו ארצה, מתוך תפיסתו שיש לשלב בין המסורת העתיקה של יהודי אתיופיה לבין החיים החדשים בישראל, היה שותף להקמת פורום ארצי של זקני העדה (שמגלוץ'), לפתרון סכסוכים בין בני זוג, כפי שהיה נהוג באתיופיה. פעל לקבלת הכרה של בתי הדין הרבניים במוסד זה ולשיתוף פעולה עם בית הדין המיוחד של יהודי אתיופיה. לאחר פרישתו בשנת 2001 המשיך להרצות ולכתוב מאמרים בנושא תרבות ומורשת יהודי אתיופיה. יחד עם ישעיהו צאנה פעל להקמת בית הכנסת הראשון לקהילה האתיופית בלוד, שבנייתו הושלמה ב-2003.
יוסף דוד הלך לעולמו בשנת 2014 והובא למנוחות בבית העלמין בלוד. הוא הותיר אחריו את רעייתו חנה ושמונת ילדיהם.
ב-2019 נחנכה "כיכר הרימון" על שמו בלוד.
תוצאות פעילותו

הגעת קבוצת הצעירים לכפר בתיה, בהם יוסף דוד, נחשבת לאבן דרך בהכרת מוסדות המדינה ביהודי אתיופיה ובעלייה העתידית של הקהילה לישראל. פעילותו החינוכית באתיופיה התמקדה בחיזוק הידיעות של בני הדור הצעיר בשפה העברית, ביהדות, בהיכרותם עם ישראל ובטיפוח ערכי הציונות. עם תחילת העלייה המאורגנת מאתיופיה בראשית שנות ה-80, נדרשו העולים שהגיעו לישראל להתמודד עם פערים תרבותיים משמעותיים. במסגרת תפקידיו בסוכנות היהודית, בג'וינט ישראל ובמרכז ביתאצ'ין עסק בקליטתם ובהשתלבותם של העולים, תוך גישור על פערי תרבות ושפה בין העולים לרשויות המדינה. ספריו בנושא מורשת יהדות אתיופיה, הלכות הדת, מנהגי העדה וסיפורי עם משמרים מסורת עתיקה, אשר הועברה בעל פה מדור לדור, בטרם הועלתה על הכתב.
ספריו

תנ"ך בשפת הגעז ובאמהרית, 1989
מהכפר האתיופי לארץ הקודש, 2006
נקודות ציון במורשת יהדות אתיופיה, 2006
שו"ת בית דוד
הערות שוליים

↑  היום השישי, ערוץ IETV, שודר ב-13.2.2013
↑  עפרה לקס, אין קליטה, ראשי בשבע - ערוץ 7, גיליון 187, 6 באפריל 2006
↑  אבי מספין, ראשונים, האגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה, גיליון מס' 27, 15.7.2013
↑  היום השישי, ערוץ IETV, שודר ב-13.12.2003
↑  עופר אדרת, העולה הראשון מאתיופיה, באתר הארץ, 16 באפריל 2014
↑  יהל פרג', ‏אולי התקווה לפתרון סכסוכים נמצאת בידיהם של השמגלוּץ', באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 8 בנובמבר 2016
↑  ישראל אדנה יסמני, ערוץ IETV, שודר ב-12.12.2013
↑  נחנכה כיכר הרימון בלוד לזכרו של דוד יוסף ז"ל, באתר עיריית לוד, ‏27 במרץ 2019 (ארכיון)
↑  הגר סלמון, זמן יהודי חדש: ביתא ישראל – יהודי התפוצות, כתר, 2007
↑  דרכו האחרונה של אחד הראשונים, ידיעות נגט, גיליון 78, הוצאת ידיעות אחרונות והאגודה לקידום החינוך, אפריל 2014
↑  אתי פישר, בין אינג'ירה לפלאפל: קליטת עולי אתיופיה מנקודת מבטם של ותיקי העדה, מאי 2003
↑  דוד פז ועוז אלמוג, מנהגים ומסורת דתית בקרב יהודי אתיופיה, אנשים – המדריך לחברה הישראלית, מאי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007508145505171  LCCN: nr90025182  VIAF: 41690967   WorldCat (עם VIAF): 41690967
יוהאן אלרט בודה

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1747 המבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  23 בנובמבר 1826 (בגיל 79) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 ענף מדעי:  אסטרונומיה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מנחה לדוקטורט:  יוהאן גאורג ביש 
 תלמידי דוקטורט:  יוהאן פרידריך פף, יוהאן גאורג פון זולדנר 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 הערות:  גלקסיה M81 נקראת על שמו
 תרומות עיקריות
 ניסח מחדש ופרסם את חוק טיטיוס-בודה וכן על עבודתו לקביעת מסלולו של אורנוס, שאת שמו הוא הציע.
 
יוהאן אלרט בודה (גרמנית: Johann Elert Bode; ‏19 בינואר 1747 – 23 בנובמבר 1826) היה אסטרונום גרמני שמוכר על כך שניסח מחדש ופרסם את חוק טיטיוס-בודה וכן על עבודתו לקביעת מסלולו של אורנוס, שאת שמו הוא הציע. כמו כן, נזקף לזכותו גם גילוי הגלקסיה M81, שנקראת על שמו.
ביוגרפיה

בודה נולד בהמבורג. כנער הוא סבל ממחלת עיניים שפגעה במיוחד בעינו הימנית, וגם בשאר חייו הוא המשיך לסבול מבעיות עיניים.
בודה היה מנהלו של מצפה הכוכבים של ברלין, שם הוא פרסם ב-1801 את ה'אוראנוגרפיה' – אטלס שמיים שמטרותיו היו הן נתונים מדויקים אודות מיקומי כוכבים ועצמים שמימיים אחרים והן פרשנות אומנותית של הדמויות השונות של קבוצות הכוכבים. החיבור היווה את שיא תקופת ההצגה האומנותית של קבוצות הכוכבים, כאשר אטלסים מאוחרים יותר הציגו איורים פחות ופחות מפורטים, עד שאיורים הפסיקו להיכלל בטבלאות ומפות שמיים.
כמו כן, בודה פרסם אלמנך כוכבים שנתי, שיועד לאסטרונומים חובבים (Vorstellung der Gestirne) וכן ספר מבוא לקבוצות הכוכבים והאגדות מאחוריהן, שהיה בעל פופולריות, מכיוון שהודפס מחדש יותר מ-10 פעמים.
בודה נפטר בברלין, בגיל 79, בשנת 1826.
עבודות ופרסומים

1772
Anleitung zur Kentniss des Gestirnten Himmels – העבודה הכי מפורסמת של בודה, בה הוא הכריז לראשונה על חוק בודה.
1801
Uranographia sive Astrorum Descriptio – אטלס הכוכבים הגדול, שכלל 20 לוחיות נחושת.
Allgemeine Beschreibung und Nachweisung der Gestirne – קטלוג כוכבים שכלל 17,240 כוכבים.
יואב שמחי

יואב שמחי (נולד ב-16 בפברואר 1964) הוא יושב הראש של הסתדרות העובדים הלאומית החל מ־2007.
ביוגרפיה

יואב שמחי נולד בשנת 1964, וגדל במושב גבעת יערים. למד בתיכון מקצועי והשתחרר מצה"ל בדרגת סגן.
בגמר השירות הצבאי הכיר את אשתו והתגורר כשלוש שנים בארצות הברית. לאחר חזרתם לישראל, החל לעבוד בקופת חולים לאומית ופעל בארגון העובדים שלה.
בשנים 1994–2003 ניהל פרויקטים בקופת חולים לאומית. ב־2003–2005 היה יו"ר ועד העובדים של קופת חולים לאומית במחוז ירושלים, וב־2005–2007 היה יו"ר ועד העובדים של מוסדות הסתדרות העובדים הלאומית.
בעת כהונתו כיו"ר ועד ארגון עובדי קופת חולים לאומית, התמודד בבחירות מול מנכ"ל הסתדרות העובדים הלאומית, ונבחר ב-23 בפברואר 2007 לראשות הסתדרות העובדים הלאומית. בשנת 2014 נבחר לקדנציה שנייה. בספטמבר 2022 נבחר שמחי לקדנציה שלישית.
ביוגרפיה > פעילות ארגונית

כשנכנס לתפקידו כיו"ר הסתדרות העובדים הלאומית, הארגון היה על סף פשיטת רגל, עם כ־17 אלף חברים. להבראת הארגון, גיבש שמחי מחדש את החזון והאסטרטגיה של הארגון, והותוו מדיניות ושיטות ניהול. נבנתה תוכנית לפיתוח הארגון. הוקמו מערכים לטיפול בזכויות עובדי קבלן ועובדים זרים. ב־2022 הארגון מנה למעלה מ־150,000 חברים.
הסתדרות העובדים הלאומית הקימה את מרכז "גאות" לטיפול ומניעת הטרדות מיניות ובריונות ניהולית במקומות עבודה. כמו כן, בשנת 2012, אוחדה בסיוע הסתדרות העובדים הלאומית את תנועת הנוער בית"ר עם הנוער הלאומי בית"ר.
ביוגרפיה > חיים אישיים

שמחי נשוי ואב לארבעה, מתגורר במושב גבעת יערים.
הערות שוליים

↑  דבר היו"ר, באתר הסתדרות העובדים הלאומית
1 2 3  סרוגים משפיעים: יואב שמחי, באתר ערוץ 7, 23 ביוני 2022
↑  דברי יואב שמחי בראיון בוועידת ירושלים בניו יורק, 22 במאי 2022
↑  חיים ביאור, מהפך בהסתדרות הלאומית: האופוזיציה בראשות יואב שמחי זכתה לרוב, באתר TheMarker‏, 23 בפברואר 2007
↑  שי ניב, ‏בינתיים בהסתדרות הלאומית: יואב שמחי משמש כיו"ר 10 שנים, באתר גלובס, 5 בפברואר 2017
↑  יואב שמחי נבחר לכהן כיו"ר ההסתדרות הלאומית לקדנציה שניה - ליכודניק, באתר ליכודניק, ‏3 באוגוסט 2014
↑  סוניה גורודיסקי, ההסתדרות הלאומית: היו"ר יואב שמחי נבחר לכהונה נוספת, באתר ישראל היום, 15 בספטמבר 2022
↑  שי ניב, ‏משרד הבריאות מזהיר מפני פשיטת רגל של קופות החולים, באתר גלובס, 1 באוקטובר 2013
יוהנסבורג

יוהנסבורג (באנגלית: Johannesburg, מכונה גם Joburg, או Jozi) היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בדרום אפריקה, ומרכז הסחר והכלכלה של המדינה. היא גם בירת פרובינציית חאוטנג (הכוללת בעיקר את יוהנסבורג, פרטוריה ופרבריהן). יוהנסבורג היא המרכז הפיננסי של המדינה, ומקום מושב הבורסה לניירות ערך הגדולה באפריקה.
שטחה האדיר של העיר - 1,644 קמ"ר (כפליים משטחה של ניו יורק, ופי 1.5 משטחה של לוס אנג'לס), הופך אותה לאחת הערים הגדולות בעולם מבחינת שטח גאוגרפי; שטח גדול זה נובע, בין היתר, מסיפוח אדמיניסטרטיבי של פרוורים, ערי לוויין ועיירות סמוכים שבעבר היו רשויות עצמאיות, וכן שטחי פארקים ויערות ביניהם. כתוצאה מכך, צפיפות האוכלוסייה בה נמוכה יחסית לכרכים גדולים.
היסטוריה

יוהנסבורג נוסדה על ידי מתיישבים בורים בשנת 1886, עם גילוי מרבצי הזהב בריף ה"ויטווטרסראנד" (Witwatersrand). השמועה על גילוי הזהב באזור עשתה כנפיים, ועיירת הכורים הקטנה גדלה במהירות עם הגעתם של רבבות מהגרים משאר אזורי הארץ והעולם במסגרת "בהלת הזהב". יוהנסבורג, כיתר שטחי הבורים, נכבשה על ידי הבריטים במלחמת הבורים השנייה (1899-1902), ונשארה בשליטתם עד שהעניקו הבריטים עצמאות לדרום אפריקה בשנת 1910.
עם קבלת העצמאות, מוסדה ויועלה כריית הזהב תוך התפתחותה והתעשרותה של העיר, ואגב ניצול כוח עבודה שחור שהגיע מכל רחבי המדינה והיבשת. תחת שלטון האפרטהייד, נאסר על כוח העבודה השחור לגור בתחומי העיר, והוקמו עבורם עיירות עובדים בפאתי העיר. הידועה והגדולה בהם סווטו – Soweto, שהייתה לזירת התנגשויות בולטת בין השלטון הלבן לשחורים וחממה לגידול דור ההתנגדות למשטר האפרטהייד, בהם נלסון מנדלה. לאחר סיום האפרטהייד בתחילת שנות ה-90, בוטלה ההפרדה הממוסדת באזורי המגורים, ועיירות השחורים מוזגו לתוך שטח העיר.
אחד התהליכים המאפיינים את דרום אפריקה בכלל ואת יוהנסבורג בפרט, עם תום האפרטהייד, הוא שינוי השמות האפריקאנריים (המנציחים מנהיגי עבר בורים על פי רוב) של מקומות, רחובות, מתקנים ומוסדות ציבור לשמות אפריקאיים, בעיקר בזולו וקוסה שהן שתי השפות הדומיננטיות בקרב השבטים הגדולים של המדינה. אחת הדוגמאות לכך היא שינוי שמו של נמל התעופה הבינלאומי של יוהנסבורג מ"נמל התעופה יאן סמאטס" ל"יוהנסבורג אינטרנשיונל", ולאחרונה שונה שמו שוב והפעם ל"נמל התעופה על שם אוליבר טאמבו". בשנים האחרונות נעשו מאמצים מצד השלטון השחור לשנות את שמה של יוהנסבורג ל"אגולי" (eGoli), שפירושו "עיר של זהב" בשפת זולו.
בשנת 2023 התרחשה בעיר שרפה בבניין מגורים בה נהרגו 88 תושבים.
כלכלה

יוהנסבורג היא המרכז הכלכלי והפיננסי של דרום אפריקה, ומייצרת כ-16% מהתמ"ג של המדינה. היסטורית התבססה כלכלת העיר על כריית זהב, והיום ממוקמים מכרות הזהב בסביבותיה, מחוץ לתחומי העיר עצמה, כאשר רק מטות חברות הכרייה ממוקמים בה. גם תעשיות נוספות ממוקמות ביוהנסבורג וסביבותיה, וכן מרכזי מרבית מרכזי הבנקים והסקטור הפיננסי.
כעיר סחר מרכזית, נודעת יוהנסבורג בקניוני הענק שבה, המתחרים בגדולים בקניוני צפון אמריקה. תיירות אינה ענף כלכלי משמעותי בעיר, והיא משמשת בעיקר תחנת מעבר לתיירים הרבים העוברים בה בדרכם ליתר אתרי דרום אפריקה.
דמוגרפיה

בעיר עצמה כ-3.2 מיליון תושבים (2001), וביוהנסבורג רבתי כ-8 מיליון. חלוקה אתנית: 73% אפריקאים שחורים, 16% לבנים, 6% צבעוניים ו-4% אסייתים. שיעור האבטלה בעיר עומד על 37%, מרביתם שחורים. חלוקה דתית: 67% נוצרים, 24% אתאיסטים, 3% מוסלמים, 1.5% יהודים, 1% הינדים.
תחבורה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ליוהנסבורג מספר נמלי תעופה, הגדול שבהם הוא נמל התעופה הבינלאומי או.אר טאמבו על שם אוליבר טאמבו. ביוהנסבורג ישנה מערכת ענפה של אוטובוסים עם תחנות סגורות, רכבת קלה ומספר רב של טקסי, מעין מיניבוס או מונית שירות.
בשנת 2015 התרחשה בעיר תאונת רכבת שבה נפצעו 240 אנשים.
יהודים

ביוהנסבורג קהילה יהודית גדולה, ותיקה ומבוססת, המונה כ-55,000 איש – כשני שלישים מכלל יהודי דרום אפריקה. קרוב ל-10% מאוכלוסייתה הלבנה של העיר היא יהודית, ומתרכזת היום בעיקר בפרוורים הצפוניים האמידים.
כבר בשנותיה הראשונות של העיר היוו היהודים כ-10% מאוכלוסייתה. יהודים הגיעו בתחילה מבריטניה ומגרמניה, ותוגברו בגל גדול שהגיע ממזרח אירופה (בעיקר מליטא ומלטביה). בעיר כ-50 בתי כנסת, ו-9 בתי ספר יהודיים. היהודים עוסקים בעיקר במסחר ומקצועות חופשיים, ומהווים את עמודי התווך של כלכלת העיר.
פשיעה

יוהנסבורג סובלת מבעיית פשע קשה, שהידרדרה בעיקר עם סיום משטר האפרטהייד בעקבות ביטול ההפרדה הגזעית באזורי המחיה והתרת הרסן השלטוני. אזור מרכז העיר, בעבר ליבה הכלכלי והפיננסי של המדינה, הפך למסוכן במיוחד והאוכלוסייה הלבנה הדירה רגליה ממנו, והקימה מרכזי עסקים אלטרנטיביים בפרברים הצפוניים האמידים. הפשיעה נובעת בעיקר ממניעים כלכליים, לא פוליטיים או גזעיים, ובניגוד לאמונה רווחת - קורבנותיה העיקריים הם דווקא בקרב האוכלוסייה השחורה.
בשנים האחרונות עושות ממשלת דרום אפריקה ועיריית יוהנסבורג מאמצים גדולים לטפל בבעיית הפשיעה ולהפיח חזרה חיים ועסקים במרכז ההיסטורי של העיר.
ערים תאומות

דרום אפריקה פרטוריה, דרום אפריקה
גרמניה ברלין, גרמניה
אזרבייג'ן באקו, אזרבייג'ן
בריטניה ברמינגהאם, בריטניה
ארצות הברית ניו יורק, ארצות הברית
ברזיל סאו פאולו, ברזיל
הרפובליקה העממית של סין שיאן, הרפובליקה העממית של סין
ראו גם

סווטו
מרכז העיר יוהנסבורג, העובר תהליך התחדשות
יוהאן אמברוסיוס באך

| --- | --- |

 לידה:  24 בפברואר 1645 ארפורט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  24 בפברואר 1695 (בגיל 50) אייזנך, דוכסות סקסוניה-אייזנך 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב, חצוצרה, כינור 
 בן או בת זוג:  מריה אליזבת לאמרהירט 
 צאצאים:  יוהאן סבסטיאן באך, יוהאן יאקוב באך, יוהאן כריסטוף באך 
 
יוהאן אמברוסיוס באך (בגרמנית: Johann Ambrosius Bach‏; 4 במרץ 1645 - 2 במרץ 1695) היה מוזיקאי גרמני אשר נודע בעיקר בזכות בנו, יוהאן סבסטיאן באך.
ביוגרפיה

נולד בארפורט, גרמניה, כאחיו התאום של יוהאן כריסטוף באך. הועסק ככנר בארפורט.
הוא נשא לאשה את מריה אליזבת לאמרהירט ב-1 באפריל 1668, ממנה נולדו לו שמונה ילדים, שארבעה מהם היו למוזיקאים, וביניהם יוהאן סבסטיאן באך המפורסם.
ב-1671 הוא עבר עם משפחתו לאייזנך שבתורינגיה שבה הוא הועסק כחצוצרן בית משפט ומנהל של מוזיקאי העיר.
מריה, אשתו הראשונה של אמברוסיוס, מתה ב-3 במאי 1694. בחודש נובמבר של אותה שנה, נשא לאישה את ברברה מרגריטה לבית קאול. הוא מת באייזנאך פחות משלושה חודשים לאחר מכן.
ראו גם

משפחת באך
הערות שוליים

↑  לפי הלוח הגרגוריאני. לפי הלוח היוליאני, שפיגר באותן שנים ב-10 ימים אחרי הגרגוריאני, היה התאריך: 22 בפברואר.
↑  Rollberg, Friß (1927). "Johann Ambrosius Bach. Stadtpfeifer zu Eisenach von 1671–1695".
↑  וולף, כריסטוף (2000). יוהאן סבסטיאן באך: המוזיקאי המלומד. ניו יורק: נורטון. עמ' 16-17. ISBN 0-393-32256-4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 132249634  KulturNav: 48cc71ca-0bf1-4dd3-af06-afa8b829317d  MusicBrainz: 943c5cd8-a41a-41eb-b661-8d7c20f7328a  VIAF: 72547809   WorldCat (עם VIAF): 72547809 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יום עסקים

יום עסקים קובע את הזמן בו נעשים חיובים וזיכויים בפעולות בנקאיות. על מנת לאפשר ביטחון בפעילות הכלכלית, מבקשים לקבוע אותם מראש. המועדים תלויים באירועים רבים, למשל סופי שבוע, חגים, חופשות, וגם, באסונות המוניים בלתי צפויים. על כן הם משתנים בין אזורים שונים, ואף במפתיע. אך על מנת להקל על סחר בין אזורי ובין-לאומי, יש ניסיון להתחשב במועדי ימי העסקים שבאזורי סחר עיקריים אחרים.
באתרי מסחר מקוון קמעונאים

באתרי אינטרנט של מסחר מקוון קמעונאי משתמשים לעיתים קרובות במונח ימי עסקים כדי לציין פרקי זמן. במקרים כאלו יש לבדוק באתר למה הכוונה. באופן כללי:
כאשר מדובר בפנייה למנהל האתר, למשל משך הזמן בו ניתן להתלונן אחרי אירוע, הכוונה יכולה להיות לימי עבודה של המנהל, כלומר כלל הימים להוציא ימי חג, חופשה, וכל יום אחר בהם מנהל האתר לא עובד.
כאשר מדובר בפעולה של המוכר, למשל לעניין פרק הזמן המרבי מהתשלום עד המשלוח, הכוונה יכולה להיות ימי עבודה של חברת השילוח. למשל, ימי עבודה של חברת הדואר בארצו של המוכר, אם מדובר בשילוח בדואר.
בישראל

בגלל חשיבותו, משנה הפיקוח על הבנקים בבנק ישראל לעיתים רחוקות מאוד את הזמנים של יום העסקים בבנקים, בהתאם להתפתחויות שונות.
על פי הרשום באתר בנק ישראל: תאגיד בנקאי יקבע ויפרסם את השעה המאוחרת ביותר שבה יסתיים יום העסקים אצלו. השעה המאוחרת ביותר שניתן לקבוע לעניין זה היא 18:30, למעט ימי שישי וערבי חג כמפורט להלן, בהם השעה המאוחרת ביותר שנקבעה לסיום יום העסקים 14:30.
בפרקטיקה רוב מוחלט של המוסדות הפיננסים בישראל מאמצים את הגדרת בנק ישראל ליום עסקים, גם משום שהם קשורים לזמנים בהם ניתן לעשות פעולות בנקאיות. ההגדרה של יום העסקים הבנקאי בישראל, בימים שאינם ימי שבתון של כלל המשק, ולהוציא ימים ספורים שהם יוצאי דופן, החל מפברואר 2006, היא:
שעת ההתחלה של יום העסקים היא שעת הסיום של יום העסקים שקדם לו.
שעת הסיום:
בימים ראשון עד חמישי, להוציא ימים שחל בהם ערב חג – לא יאוחר מ־18:30.
ביום שישי, וכן בכל הימים שחל בהם ערב חג – לא יאוחר מ־14:00.
יוצא איפוא ששעת ההתחלה של יום העסקים שחל ביום ראשון היא יום שישי שקדם לו, בשעה 14:00, אלא אם כן יום שישי זה לא היה יום עסקים. ניתן לראות, שיום העסקים הבנקאי לא חופף לשעות פתיחת הסניפים לציבור הרחב. אך קיימים שירותים בנקאיים, למשל חדר סחר מטבע חוץ בסכומים גדולים, בהם שעות הפעילות דומים יותר לימי העסקים.