stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקסים וורוביוב
אחרית ימיו

לאחר מותה הפתאומי של אשתו קליאו בשנת 1840, הוא נקלע לתקופה של דיכאון כרוני ואלכוהוליזם שהובילו למחלה שבסופו של דבר הביאה למותו. התפוקה שלו ירדה מאוד, והורכבה בעיקר מסקיצות שנעשו מ-1844 עד 1846 בזמן שנסע דרך איטליה במאמץ לשכך את צערו. כאשר הוא נפטר, רוב ציוריו עדיין היו ברשותו או הועברו לחברים ומקורבים. רובם נמצאים כעת בארמונות או באוספים פרטיים.
כמה מתלמידיו הידועים ביותר היו לב לאגוריו, מיכאיל קלודט, אלכסיי בוגוליובוב, לונגין פריקה ואיוואן שישקין.
בנו המאומץ, סוקרט וורביוב, הפך גם הוא לצייר נוף ומורה לאמנות.
הערות שוליים

↑  Kenneth, Maxim Vorobyov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  ЭСБЕ/Воробьев, Максим Никифорович — Викитека, ru.wikisource.org (ברוסית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810594293205606  GND: 1228685517  ISNI: 0000 0001 2211 2175  LCCN: no2007042777  RKD: 81848  SUDOC: 149841108  VIAF: 53924281   WorldCat (עם VIAF): 53924281 
מקסים וורוביוב, הכנסייה בבית לחם
מקסים וורוביוב, זריחה על נהר נייבה
מרגוט ולסטרם

מַרְגוֹט אליזבת וַלְסְטְרֶם (בשוודית: Margot Elisabeth Wallström, הגייה: [ˈmarːɡɔt ˈvalːˈstrœm]; נולדה ב-28 בספטמבר 1954) היא פוליטיקאית ודיפלומטית שוודית המשתייכת למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה אשר כיהנה כשרת החוץ של שוודיה וכחברה בקבינט של לוון החל מ-3 באוקטובר 2014 ועד להתפטרותה ב-7 בספטמבר 2019. בעלת קריירה פוליטית ענפה בפרלמנט השוודי, בממשלה השוודית, ובאיחוד האירופי. בישראל היא ידועה בעיקר עקב עמדותיה והתבטאויותיה במהלך גל הטרור הפלסטיני (2015–2016), שהתפרשו בישראל כאנטי-ישראליות.
ביוגרפיה > יחסה לישראל

בישראל נתפשת ולסטרם כאנטי-ישראלית בעקבות שורת התבטאויות שלה במהלך גל הטרור שהתפרשו בישראל כהאשמתה בפשעי מלחמה ושלילת זכותה להגנה עצמית.
ב-16 בנובמבר 2015, לאחר הפיגועים בפריז, התייחסה ולסטרם בריאיון לערוץ טלוויזיה שוודי להקצנה של צעירים בשוודיה המצטרפים לדאעש והביאה כדוגמה את הסכסוך במזרח התיכון: ”שם הפלסטינים רואים שאין להם עתיד – ועליהם לקבל את המצב המייאש או לנקוט אלימות”, דבר שהוביל לכעס בישראל ולמחאה חריפה מצד משרד החוץ הישראלי. שוודיה מצדה טענה כי ולסטרם לא טענה שהסכסוך הישראלי-פלסטיני קשור לפיגועים בפריז.
ב-4 בדצמבר 2015 בתגובה לשאלה מדוע היא לא מגנה את הפיגועים הפלסטיניים נגד ישראלים, היא גינתה את הפיגועים אך הסתייגה וציינה שהתגובה לא צריכה להיות הוצאה להורג ללא משפט; ותגובה זו התפרשה בישראל כהאשמתה בפשעי מלחמה וכהתרת דמם של אזרחיה. לאחר מכן היא התנצלה על דבריה, וטענה כי לא הבינו אותה נכונה, ודבריה גונו מכל רחבי הקשת הפוליטית השוודית.
ב-12 בינואר 2016 אמרה ולסטרם שלדעתה ”זה חיוני לפתוח בחקירה אמינה, יסודית ומקצועית כדי להבהיר האם מקרי המוות של מחבלים פלסטינים שביצעו פיגועי דקירה וירי בגל הטרור היוו הוצאה להורג ללא משפט בידי ישראל, ולהעמיד לדין את האשמים אם ימצאו”. לאחר מכן, התראיינה ולסטרם לתקשורת השוודית ואמרה כי ”אני מתנגדת לכל ניסיון להציג את שוודיה, הממשלה או אותי כאויבים של ישראל. אנו חברים של ישראל ושל הפלסטינים ושתי המדינות רשאיות להתקיים”. דבריה ספגו גינויים חריפים ושגריר שוודיה בישראל ספג נזיפה רשמית ממשרד החוץ. ראש הממשלה בנימין נתניהו אמר בקבלת פנים לכתבים הזרים בישראל כי דברי שרת החוץ של שוודיה היו "מקוממים ומטופשים".
ביוגרפיה > חייה האישיים

מרגוט ולסטרם נישאה בשנת 1984 להוקן ולסטרם, ולהם שני ילדים.
ב-2007 נתבקשה לכתוב הקדמה לתרגום השוודי לספרו של אל גור "האמת המטרידה".
ולסטרם קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת צ'למרס לטכנולוגיה (2001), מאוניברסיטת מלרדלן, מאוניברסיטת מסצ'וסטס ומאוניברסיטת אומאו (2010).
בשנת 2008 קיבלה את מדליית המלך עבור "שנים רבות של פעילות משמעותית בשוודיה ובאיחוד האירופי", מקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה. בשנה זו קיבלה גם את פרס גוטנבורג על פעילותה לקידום רגולציית REACH. באפריל 2014 היא מונתה לתואר "מפקדת" בלגיון הכבוד הצרפתי בהתאם להחלטתו של נשיא צרפת פרנסואה הולנד.
לקריאה נוספת

ולסטרם כתבה שני ספרים, יחד עם חבר הפרלמנט האירופאי גוראן פארם:
.Färm, Göran; Wallström, Margot (2004). Folkens Europa eller Varför är det svårt att älska EU? Hjalmarson & Högberg Bokförlag. ISBN 9189660544.
Färm, Göran; Wallström, Margot (2008). Elitprojekt - Nej! Folkets Europa. Bilda Förlag. ISBN 915748063X
ביוגרפיות:
Sydow, Emily von (2009). Margot Wallström: den svenska modellen. Stockholm: Ekerlid. ISBN 978-91-7092-119-3
Ohlsson, Bengt (2012). Margot. Stockholm: Bromberg. ISBN 978-91-7337-332-6
הערות שוליים

1 2 3 4  Jackson, Guida M. (2009). Women Leaders of Europe and the Western Hemisphere: A Biographical Reference, p.211. Xlibris Corporation. ISBN 1441558454
1 2 3  Margot Wallström, Vice President of the European Commission, maximsnews.com
↑  Wallström: I don't want the job, The Local
↑  Wallström 'not breaking rules' by taking new job, The Local
↑  "A commission report-card An end-of-term assessment of the Brussels team of commissioners", The Economist, 24 September 2009
↑  Secretary-General Pledges United Nations Full Support 'to Announcement by UN Secretary-General, UN official site
↑  Wallström leder Lunds universitet (בשוודית)
↑  Why Sweden wants to be on the Security Council באתר government.se
↑  ynet והסוכנויות, השרה השבדית שתוקפת את ישראל הסתבכה בשחיתות, באתר ynet, 16 בינואר 2016.
↑   באתר svd.se
↑   באתר אפטונבלודט (בשוודית)
↑   לוון תומך בולסטרם: "יש לי אמון מלא בה", באתר svd.se (בשוודית)
↑   אנאלי נורדסטרם תפרוש מתפקידה כיו"ר, באתר אפטונבלודט (בשוודית)
↑  ברק רביד, בעקבות דברי שרת החוץ השוודית: השגריר בישראל זומן לשיחת הבהרה, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2015
↑  איתמר אייכנר, שרת החוץ השבדית: ישראל מוציאה להורג מחבלים ללא משפט, באתר ynet, 5 בדצמבר 2015.
↑  ההודעה המלאה, באתר ממשלת שוודיה
רויטרס, שבדיה: לחקור "הוצאתם להורג של פלסטינים בידי ישראל", באתר ynet, 12 בינואר 2016.
↑  ולסטרם רוצה לחקור "הרג ללא משפט", באתר svt‏, 12 בינואר 2016 (בשוודית).
↑  דנה סומברג, אריק בנדר, ‏ליברמן נגד שרת החוץ השבדית: "הדבר היחיד שטרם עשתה הוא להצטרף למחבלים ולדקור", באתר מעריב אונליין, 12 בינואר 2016,
עמרי נחמיאס ואמיר תיבון‏, הרצוג: "דבריה של שרת החוץ השבדית נותנים רוח גבית לטרור", באתר וואלה, 12 בינואר 2016.
↑  איתמר אייכנר, ישראל נזפה בשגריר שבדיה: "עמדות מזיקות", באתר ynet, 13 בינואר 2016.
↑  ברק רביד, נתניהו: דברי שרת החוץ של שוודיה מקוממים ומטופשים, באתר הארץ, 14 בינואר 2016
↑  Margot Wallström, University of Technology Chalmers official site (בשוודית)
↑  Våldsbekämpare blir hedersdoktorer, Umeå University official site (בשוודית)
↑  Skifs och Wallström får kungamedalj, Gothenburg Post (בשוודית)
↑  AWARD WINNER 2008, gothenburgaward.com
↑  Margot Wallström élevée au grade de Commandeur dans l’ordre national de la Légion d’Honneur, La France en Suède (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810534180805606  BIBSYS: 12071103  BnF: cb166642521 (data)  ISNI: 0000 0000 5334 908X  LCCN: no2008051407  SELIBR: 223921  VIAF: 49034524   WorldCat (עם VIAF): 49034524
מקס מלוואן

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1904 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  19 באוגוסט 1978 (בגיל 74) ולינגפורד, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  ארכאולוגיה
 מקום מגורים:  אנגליה, עיראק
 מקום קבורה:  שולסיי 
 מקום לימודים:  ניו קולג' 
 מוסדות:  UCL Institute of Archaeology 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  Knight Bachelor 
 בן או בת זוג:  אגאתה כריסטי (11 בספטמבר 1930, 12 בינואר 1976–?)  Barbara Parker-Mallowan (1977–?) 
 תרומות עיקריות
 חפירות בעיראק ובסוריה
 
סר מקס אדגר לוסיאן מלוואן (באנגלית: Sir Max Edgar Lucien Mallowan;‏ 6 במאי 1904, לונדון אנגליה – 19 באוגוסט 1978, וולינגפורד אנגליה), ארכאולוג בריטי חשוב שהתמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון, ובעלה השני של הסופרת הבריטית אגאתה כריסטי. זכה בתואר אביר על תרומתו לארכאולוגיה.
תולדות חייו

מקס מלוואן נולד בשנת 1904 בלונדון שבאנגליה. אביו פרידריך היה ממוצא אוסטרי, ואמו מרגריט הייתה בת של זמרת אופרה צרפתית. את השכלתו התיכונית רכש בבית הספר הפרטי לנסינג קולג' שבסאסקס המערבית, ולאחר מכן למד לימודים קלאסיים בניו קולג' ("הקולג' החדש") באוניברסיטת אוקספורד, שם גם התמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון.
עבודתו הראשונה כארכאולוג הייתה בין השנים 1925–1931, כאשר שימש כעוזר ללנרד וולי בחפירות באור בעיראק, שהייתה בעברה עיר-מדינה במסופוטמיה. באור הוא למד ערבית, ועבד גם כיועץ רפואי. ב-1930 הוא נפגש לראשונה עם אגאתה כריסטי וערך לה סיור באתרים ארכאולוגיים שבעיראק, ומספר חודשים לאחר מכן הם נישאו. לאחר שעזב את אור, ערך חפירות במשך כשנתיים באתר הארכאולוגי שבנינווה, יחד עם הארכאולוג הבריטי רג'ינלד תומפסון, וזמן קצר לאחר מכן הוא מונה למנהל שטח של מספר משלחות משותפות מטעם המוזיאון הבריטי ובית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק. חפירות נוספות בניהולו כללו אתרים בתל ברק, תל ארפאצ'ייה ותל שאע'ר בזאר בין השנים 1936-1934 חפר בתל ארביד. כמו כן, הוא היה הארכאולוג הראשון שחפר בעמק נהר בליח ממערב לאגן נהר החבור שבסוריה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא הצטרף לכוחות הבריטיים ושירת בעתודת המתנדבים של חיל האוויר המלכותי בצפון אפריקה. ואף שהה מספר חודשים בעיר העתיקה סברתה שבלוב. הוא קודם לקצין בדרגת סגן משנה (pilot officer) למשך תקופת מבחן באגף התפקידים המיוחדים והמנהלי ב-11 בפברואר 1941, לדרגת סגן (flight Officer) ב-18 באוגוסט 1941, ולדרגה שמקבילה לסרן (flight lieutenant) ב-1 באפריל 1943.
בשנת 1946 פרסמה אשתו, אגאתה כריסטי, את ספרה "Come, Tell Me How You Live", המתאר את עבודתו של מלוואן בסוריה. ב-1947 מונה לפרופסור לארכאולוגיה מערב-אסייתית באוניברסיטת לונדון, והחזיק במשרה זו עד שמונה בשנת 1962 לפרופסור חבר ב"אול סולס קולג'" ("All Souls College") באוניברסיטת אוקספורד. כמו כן, הוא ניהל את החפירות של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק עד שנת 1961.
בשנת 1956 פרסם מלוואן את ספרו עשרים וחמש שנים של גילויים במסופוטמיה ("Twenty-five Years of Mesopotamian Discovery"), וב-1966 פרסם את ספרו בעל שני הכרכים כלח ושרידיה ("Nimrud and its Remains"), המספר על החפירות שניהל בכלח.
בשנת 1960 הוענק למלוואן תואר מפקד (CBE) מטעם מסדר האימפריה הבריטית, וב-1968 הוענק לו תואר אביר מטעם הממלכה המאוחדת. ב-1961 מונה מלוואן לנשיא הראשון של המכון הבריטי ללימודי פרס, משרה בה החזיק עד יום מותו, ובין השנים 1961–1962 הוא שימש כסגן נשיא באקדמיה הבריטית.
כשנה לאחר מותה של אשתו (בשנת 1976) התחתן מלוואן עם ברברה הסטינגס פרקר, ארכאולוגית וחוקרת אפיגרפיות שעבדה איתו בחפירות בכלח ושימשה גם כמזכירה בבית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק. ב-1977 פרסם אוטוביוגרפיה בשם זיכרונותיו של מלוואן ("Mallowan's Memories"), וכשנתיים לאחר שנישא בשנית, בשנת 1978, נפטר בוולינגפורד שבאנגליה. אשתו השנייה מתה כ-15 שנה לאחר מכן, בשנת 1993.
לקריאה נוספת

Cameron, George G. "Sir Max Mallowan, 1904–1978: [Obituary]", The Biblical Archaeologist, Vol. 42, No. 3. (Summer, 1979), pp. 180–183.
Christie Mallowan, Agatha. Come, Tell Me How You Live: An Archaeological Memoir. New York: Dodd, Mead and Company, 1946 (hardcover, ISBN 0-396-07320-4); New York: Vintage/Ebury, 1983 (hardcover, ISBN 0-370-30563-9); New York: HarperCollins, 1999 (paperback, ISBN 0-00-653114-8); Pleasantville, NY: Akadine Press, 2002 (with introduction by David Pryce-Jones; paperback, ISBN 1-58579-010-9).
Mallowan, M.E.L. Mallowan's Memoirs. New York: Dodd, Mead and Company, 1977 (hardcover, ISBN 0-396-07467-7). Reprinted as Mallowan's Memoirs: Agatha and the Archaeologist. New York: HarperCollins, 2002 (paperback, ISBN 0-00-711704-3).
הערות שוליים

↑  אגאתה כריסטי וארכאולגיה - אוּר: 1928 - 1930, כתבה מטעם המוזיאון הבריטי באתר Fathom
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271943505171  PLWABN: 9810666336905606  BIBSYS: 90295660  BNE: XX1353257  BnF: cb12037606g (data)  CANTIC: a10324367  CiNii: DA06640923  GND: 119492350  ICCU: UBOV111007  ISNI: 0000 0001 1570 7103  LCCN: n92041913  NDL: 00448624  NKC: jn20021211001  NLA: 35324579  NTA: 070719489  SNAC: w64s30tw  SUDOC: 028565940  Trove: 912018  ULAN: 500321977  VcBA: 495/217834  VIAF: 54164963   WorldCat (עם VIAF): 54164963
מקסים דלוגי

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1966 (בן 58) מוסקבה, ברה"מ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן (מ-1986)
 מד כושר מרבי:  2570 (ינואר 1985)
 מד כושר נוכחי:  2518 (לא פעיל)
 השכלה:  בית הספר התיכון דולטון 
 מקצוע נוסף:  mind gamer 
 מדינה:  ברית המועצות, ארצות הברית
 
מקסים דלוגי (ברוסית: Максим Длуги) (נולד ב-29 בינואר 1966 במוסקבה) הוא שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת רב אמן.
קורות חיים

מקסים דלוגי נולד במוסקבה, למד לשחק שחמט אצל סבו ובחוג פיונירים. בשנת 1977 משפחתו עברה לארצות הברית והתיישבה בניויורק.
בשנת 1984 הוא סיים במקום השלישי באליפות ארצות הברית בשחמט. בשנת 1985 הוא זכה באליפות העולם לצעירים והיה חבר נבחרת ארצות הברית באליפות העולם לנבחרות עד גיל 26 (זכתה במקום השני).
בשנת 1990 דלוגי נבחר לנשיא הפדרציה לשחמט של ארצות הברית. הוא עזב את השתתפותו בתחרויות השחמט והתרכז בקריירה עסקית.
בשנת 2010 קידם, יחד עם גארי קספרוב, את מועמדותו של אנטולי קרפוב לנשיא פיד"ה.
דלוגי משתתף מפעם לפעם בתחרויות שחמט מהיר.
קבלת דרגות בינלאומיות

1982 - אמן בינלאומי
1986 - רב אמן.
מקסים דלוגי באולימפיאדת השחמט

בשנת 1986 השתתף דלוגי באולימפיאדת שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  1986 | 2 עת | ארצות הברית | 2500 | 5.5 מ-7 | 4+ 3= 0- | 78.6 | 3 קבוצתי, 3 אישי |
הערות שוליים

↑  Dlugy, Maxim - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7754 471X  LCCN: no2010050518  NKC: mzk20231207018  NTA: 123790166  VIAF: 108109853   WorldCat (עם VIAF): 108109853 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרד הפטישאים

פרוץ המרד
מרד הפטישאים (בצרפתית: La révolte des Maillotins) היה התקוממות של בורגנות העיר פריז נגד מדיניות המס של המלך-הילד שארל השישי, מלך צרפת ודודו, העוצר פיליפ השני, דוכס בורגונדיה. המרד פרץ ב-1 במרץ 1382 ונמשך כשנה, בה התבצרו הפריזאים בעירם וקיימו ממשל עצמי. בראשית המרד נרצחו כ-16 יהודים. לאחר שדוכא המרד הוצאו מנהיגיו להורג.
רקע

שארל השישי החל למלוך ב-1380, בהיותו בן 12 בלבד. לפיכך, מי ששלטו בפועל בממלכה היו דודיו ז'אן, דוכס ברי ופיליפ השני, דוכס בורגונדיה, שכיהן כעוצר. באותה עת הייתה צרפת שרויה בעיצומה של מלחמת מאה השנים מול אנגליה. הלחימה הכבידה על האוצר המלכותי ונוצר כורח להעלות מיסים (או להשתמש במימון המלחמה כתירוץ על מנת להעשיר בזמן קצר את דודי המלך ואנשי שלומם). בפברואר הוכרז מס חדש על מכירת יין, מלח וסחורות נוספות, שגרר מחאות בערים אמיין, רואן, ריימס ואורליאן, במסגרתן סגרו מוכרים את חנויותיהם בפני שמאי רכוש שבאו לאמוד את מרכולתם וכלאו אותם והציפו בהמון זועם את משרדי המס. חצר המלך הפיצה שמועה לפיה לא היו ההתקוממויות תגובה ספונטנית אלא אורגנו על ידי מרגלים אנגלים ופלמים. המרד היה רחב במיוחד ברואן, בירת נורמנדי, שם הניסו העירונים את בני האצולה והעשירים מן העיר, רצחו גובי מס ושרפו מסמכים. המרד ברואן נרגע כאשר הגיע לשם שארל השישי עצמו והסכים למחול למנהיגי המרד בתמורה לכופר. עם הרגעת מרד רואן פרץ המרד בכל עוזו בפריז.
ראשית המרד

ב-1 במרץ 1382 הגיע גוֹבֶה מס על מנת לגבות מס ממוכרת ירקות בשוק לה אל, היא סירבה ועשרות מאנשי השוק התנפלו על גובה המס והרגוהו במקום. לאחר מכן שעטו ברחובות לבית עיריית פריז, שם היו מאוחסנים בנשקיה 2,000 פטישי קרב (בצרפתית: Maillet, ומכאן שם המרד) שהוכנו לשם הגנה על העיר מפני האנגלים ופנו לבזוז את שכונת היהודים. מבין 30 ההרוגים ביום הראשון של המרד, 16 היו יהודים. חלק מן הבורגנים העשירים, שחששו לנפשם, הצליחו להימלט מן העיר לוונסן, לאחר מכן סגרו המורדים את שערי העיר, מתחו שלשלאות לרוחב הרחובות הראשיים וערכו חיפושים אחר עשירים, מוכסים ופקידים אחרים, אותם חיסלו ושרפו את רישומיהם. חלק אחר מן הבורגנים העשירים גייסו במהירות מיליציה חמושה, בכוחה הצליחו להשליט סדר על המורדים הפרועים והכינו תוכנית התבצרות מפני אנשי המלך, בתקווה לסחוט מהכתר הקלות רבות ככל האפשר.
המשך המרד

חצר המלך, שחששה ממרד כולל, החליטה לשגר את אנגרן השביעי, אדון קוסי על מנת לשאת ולתת עם המורדים. אנשי פריז דרשו את ביטול כל המיסים שנקבעו מאז הכתרתו של שארל השישי, הבטחת חנינה למורדים ושחרור ארבעה בורגנים שנכלאו בעוון הסתה והמרדה עוד לפני כן. אנשי המלך הסכימו לשחרור ארבעת הבורגנים כמחווה של רצון טוב והודיעו שעליהם לשוב לטירת ונסן ולדון על שאר התנאים. בתגובה פרצו המורדים למצודת שאטלה על מנת לשחרר את הכלואים שם ושחררו את כל הכלואים מתאיהם, תוך שהם מעלים באש את רישומי הכלא ובית המשפט.
בינתיים התברר בחצר המלך שהמרידות בערי צרפת השונות לא היו מתואמות ולפיכך לא נבעו מהתססה חיצונית אלא מגורמים פנימיים, אותם ניתן להביס בזה אחר זה. המלך החל לרכז בוונסן כוח צבאי משמעותי. בלחץ צבאי מסרו ראשי העיר כארבעים מראשי המרד המקוריים לכוחות המלך ואלו נתלו באופן פומבי. במקביל דוכא המרד שפרץ ברואן, אך מרד חדש פרץ בגנט. באפריל הצליח קוסי להיכנס לבדו אל העיר ולדון שם עם ראשיה. הוא הבטיח כי המלך לא יפגע בעיר האהובה עליו ובאנשיה, לו רק יגיעו להסכם משביע רצון. קוסי הסכים להסתפק במס גבוה, שיועבר ישירות לידי הצבא, מבלי שפקידי המלך ודודיו יגעו בכסף, אולם אצילים בחצר המלך התעקשו שעל האזרחים להניח את נשקם, לפתוח את שערי העיר, להסיר את השלשלאות מרחובותיה ולמסור לידי המלך שישה בני ערובה נכבדים. הפריזאים דחו את תנאי המלך. בתגובה תפסו כוחות צבא את הגשרים על נהר הסן במטרה להטיל על העיר מצור וביצעו מעשי טבח בפרברי העיר.
מצב הכתר נראה בכי רע. בדרום צרפת פרצו מרידות איכרים עניים באוברן ולנגדוק שמחולליהם, שפעלו באופי של גרילה, כונו "טושינים" (Tuchins, "הורגי כלבים", כלומר מי שאין להם מה להפסיד) ובפלנדריה התרחבו מרידות הבורגנים מן העיר גנט. בד בבד עם הידיעות על הצלחת המרד בגנט, גאה גם המרד הפריזאי שיצא במפורש נגד פיליפ השני, דוכס בורגונדיה. המלך הוא מלך בחסד האל, אבל לדודו העושק אין כל סמכות אלוהית ולפיכך מרידה בו אינה מעשה של בגידה. עם זאת, כוחות הבורגנים המתונים הצליחו למנוע התנפלות של המורדים על הצבא.
הכנעת המרד והשלכותיו

במהלך סתיו 1382 הצליח הצבא הצרפתי לכבוש מחדש את פלנדריה ולהכניע את גנט וכל הערים המורדות. בינואר 1383 חנה הצבא המלכותי המנצח מחוץ לשערי פריז ותבע כניעה מוחלטת. מול חיילים ברטונים ונורמאנים שהציב המלך יצאו אלפי פריזאים במערך צבאי ליד מונמארטר, אך הם שבו לעיר ללא קרב לאחר שהבחינו בעוצמת צבא המלך, שכפה עליהם לפתוח את שערי העיר על מנת לתת למלך להיכנס אליה. שערי העיר הושלכו לרחוב על מנת שהמלך יוכל לרמוס אותם ברגלי סוסו. החיילים החלו אוספים את כלי הנשק מהאזרחים. 300 נכבדים מבני מעמד הבורגנים, שהיוו גורם ממתן ומאזן במהלך המרד, נאסרו, כיוון שהמלך תפס אותם כמסוכנים לו ביותר. חמישה מהבכירים שבהם הוצאו להורג מיד. ואחרים נדונו בזה אחר זה לקנסות כבדים או להוצאה להורג. בסך הכל הוצאו להורג למעלה ממאה איש במשך שישה שבועות.
לאחר ההשתלטות על העיר הוכרז על מס מכירות כולל בשיעור של 12 פני לליברה ומס מיוחד על יין ומלח. כל זכויות היתר של פריז וסוחריה, בכללן הממשל העצמי של הגילדות בוטלו והועברו לשלטון המרכזי, בפרט משרת ראש הסוחרים של פריז (prévôt des marchands) שכיהן כראש עיר, שאוחדה עם משרת מושל העיר מטעם הכתר.
ב-1 במרץ, שנה לאחר פרוץ המרד, קיים המלך עצרת אליה הוכרח להגיע נציג מכל בית בעיר, על מנת לשמוע כתב תוכחה חריף של המלך על בני העיר המרדניים. המלך, שישב על במה, הכריח את כל התושבים להתחנן שלא יהיו עוד הוצאות להורג - זאת בתמורה לקנסות כספיים גדולים עד כדי כך שהותירו בתים רבים בחוסר כל. הכסף, שחלקו מצא את דרכו לכיסיהם של דודי המלך, שימש לתשלום לאנשי הצבא ולפקידים נאמנים למלכות כמו גם לפיצויים של אצילים על הוצאותיהם במהלך המלחמה.
לקריאה נוספת

ברברה טוכמן, ראי רחוק, עמ' 368–383. מקורה העיקרי של טוכמן הוא היסטוריון ימי הביניים הצרפתי, ז'ול מישלה
הערות שוליים

↑  מרד המלוטינים, כרמית גיא, שתרגמה את ספרה של ברברה טוכמן, ראי רחוק מאנגלית, קראה להם "בעלי האלות", אולם ניכר מן הציור שהכלי שבידיהם אינו אלה אלא פטיש קרב
כניעת פריז בפני שארל השישי
מרקלינוס

ערך זה עוסק בהאפיפיור ה-29. אם התכוונתם להיסטוריון, ראו .
מרקלינוס (בלטינית: Marcellinus; מת ב-1 באפריל 304) שהוכרז מאוחר יותר כמרקלינוס הקדוש היה שמו של אפיפיור אשר כיהן החל מ-30 ביוני 296 לאחר האפיפיור קאיוס.
חייו

לפי המסורת, מרקלינוס היה רומאי, בנו של אחד פרויקטוס. מרקלינוס החל בכהונתו בתקופת כהונתו של דיוקלטיאנוס כקיסר האימפריה הרומית, אך לפני שהלה החל ברדיפת הנוצרים. מספר המצטרפים החדשים לכנסייה גדל בהתאמה. שותפו של דיוקלטיאנוס לטטררכיה, גלריוס, היה הכוח המניע מאחורי רדיפת הנוצרים בתקופה זו, ובשנת 302 הודחו החיילים הראשונים שהמירו דתם לנצרות ולאחר מכן החלה רדיפה פעילה של נוצרים וכתבי הקודש שלהם; כולל פקודה של דיוקלטיאנוס (אחרי שתי שריפות שפרצו בארמונו) להוציא להורג נוצרים שיסרבו להתכחש לדתם.
מרקלינוס לא מצוין כמרטיר במקורות השונים. הליבר פונטיפיקליס מתאר כי בתקופת הרדיפות של דיוקלטיאנוס, האפיפיור הסכים להקריב קורבנות ולקטר לאלילים. זמן קצר לאחר מכן, כיפר על חטאיו ומת מות קדושים עם אחרים. מקורות נוספים טוענים כי התכחשותו לנצרות לזמן מה היא הסיבה למיעוט המידע אודותיו בלוחות הקדושים. אולם, אוגוסטינוס הכחיש את המעשים המיוחסים למרקלינוס. עוד סופר כי לאחר חטאיו, מרקלינוס עשה תשובה וביקש ממועצה כנסייתית לדון אותו, אך זו סירבה באמרה שאין סמכות היכולה לשפוט את האפיפיור ("prima sedes a nemine iudicatur" – "ליושב ראשונה אין שופט").
מקסים דה קויפר

מקסים דה קויפר (בהולנדית: Maxim De Cuyper; נולד ב-22 בדצמבר 2000 בקנוקה-הייסט שבבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת קלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים

דה קויפר גדל במחלקות הנוער של KFC הייסט, בלאו-צווארט וקלאב ברוז'. ב-20 בפברואר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של קלאב ברוז', בתיקו 1-1 נגד מנצ'סטר יונייטד במסגרת הליגה האירופית לעונת 2019/2020.
ב-2 באוגוסט 2021 הושאל דה קויפר לווסטרלו מליגת המשנה הבלגית. לאחר העפלת המועדון לליגת העל הבלגית, הוארכה השאלתו גם לעונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית

דה קויפר הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
נכלל בסגל נבחרת בלגיה לטורניר יורו 2024, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון. ב-5 ביוני ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 2-0 על מונטנגרו במשחק ידידות.
תארים

קלאב ברוז'
אליפות: 2023/2024
הערות שוליים

↑  Welcome Maxime De Cuyper באתר הרשמי של וסטרלו, 2 באוגוסט 2021 (באנגלית)
↑  Maxim remains 'Kemphaan' באתר הרשמי של וסטרלו, 18 באוגוסט 2022 (באנגלית)
↑  25 Devils go to EURO 2024 באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל הבלגית המלכותית, 28 במאי 2024 (באנגלית)
| נבחרת בלגיה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 קסטילס •  2 דבאסט •  3 תיאט •  4 פאאס •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 טילמנס •  9 טרוסארד •  10 לוקאקו •   11 קרסקו •  12 קמינסקי • 13 סלס •  14 לוקבאקיו • 15 מנייה • 16 ורנקס • 17 דה קטלארה • 18 מנגאלה • 19 בקאיוקו • 20 אופנדה • 21 קסטאן • 22 דוקו • 23 פרמירן • 24 אוננה • 25 דה קויפר • מאמן: טדסקו |  1 קסטילס •  2 דבאסט •  3 תיאט •  4 פאאס •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 טילמנס •  9 טרוסארד •  10 לוקאקו •   11 קרסקו •  12 קמינסקי • 13 סלס •  14 לוקבאקיו • 15 מנייה • 16 ורנקס • 17 דה קטלארה • 18 מנגאלה • 19 בקאיוקו • 20 אופנדה • 21 קסטאן • 22 דוקו • 23 פרמירן • 24 אוננה • 25 דה קויפר • מאמן: טדסקו | בלגיה |
מרקלוס השני

האפיפיור מרקלוס השני או מרצ'לוס השני (בלטינית: Marcellus II‏; 6 במאי 1501 – 1 במאי 1555), נולד  במרצ'לו קרוויני דלי ספאנוקי, כיהן כאפיפיור מ-9 באפריל 1555, לאחר מות האפיפיור יוליוס השלישי. הוא היה האפיפיור האחרון שלא החליף את שמו עם מינויו.
ביוגרפיה

יליד מונטפאנו, הוא היה בנו של ריקרדו קרוויני שהיה גזבר הכנסייה באנקונה. לאביו היה עניין גם באסטרולוגיה ולאחר שגילה שההורוסקופ של מרקלו מנבא לו מעמד גבוה בכנסייה, ייעד אותו לכמורה.
אחרי תקופת לימודים בסיינה, עבר קרוויני לרומא להמשיך את לימודיו. ב-1534 הוא מונה כמזכיר לאפיפיור פאולוס השלישי ( 1534–1549) ושירת כיועץ קרוב לאחיינו של האפיפיור, אלסנדרו פארנזה. בהמשך מינה אותו פאולוס השלישי לבישוף של ניקאסטרו, איטליה ב-1539. קרוויני לא עבר את טקס ההסמכה כבישוף בפעם הזאת. ב-19 בדצמבר 1539, מינה אותו פאולוס השלישי לכומר-קרדינל של כנסיית בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה (הצלב הקדוש בירושלים), ברומא. בעשור הבא נעשה קרוויני האדמיניסטרטור מטעם הכנסייה של מחוזות הבישוף של רג'ו אמיליה וגוביו. בוועידת טרנטו הוא נבחר לאחד משלושת נשיאי המועצה, ביחד עם הקרדינלים רג'ינלד פול וג'ובאני מריה צ'וצ'י דל מונטה (לימים האפיפיור יוליוס השלישי). הוא המשיך לשרת בתפקיד הזה בשארית כהונתו של פאולוס השלישי, אז הוחלף על מנת לפייס את קיסר האימפריה הרומית הקדושה קארל החמישי. ב-1548 הוא מונה כספרן של הותיקן.
ב-9 באפריל 1555, ביום הרביעי של הקונקלווה אחרי מותו של יוליוס השלישי (1550–1555), נבחר קרוויני לאפיפיור חרף מאמציו של הקיסר קארל החמישי למנוע את בחירתו. האפיפיור החדש שבר את המסורת ובחר לכהן בשמו, כמרקלוס השני. הוא האפיפיור האחרון עד-היום ששם הכהונה שלו תואם את שמו הפרטי בלידה. מרקלוס השני גם הוסמך כבישוף וגם הוכתר כאפיפיור ביום הבא, בטקס שהיה צנוע בגלל קיומו בתקופת הלנט. ההסמכה שלו כבישוף נדרשה שכן למרות שהוא ניהל כמה מחוזות בישופות כבישוף, הוא מעולם לא הוקדש כבישוף לפני כן.
מרקלוס השני רצה לעצב מחדש הרבה מהנהלים הפנימיים של הכנסייה, אך גופו נכנע לעייפות של הקונקלווה, הטקסים המתישים הקשורים במינויו, החרדות מהמשרה שלו, ועומס הפונקציות האפיפיוריות של השבוע הקדוש וחג הפסחא. מהר מאוד חלה מרקלוס, וחרף הטיפול המסור, שכלל עטיפתו בעורות כבשים מהבילים, הוא מת ביום ה-22 לבחירתו.
למרקלוס השני יצא מוניטין של אדם ישר, בעל טקט ויכולת. מאמינים כי המיסה פפה מרצ'לי (שחיבר ג'ובאני פלסטרינה לפני או ב-1565) הולחנה לכבודו. עם תקופת כהונה של 22 ימים, האפיפיור מרקלוס השני מדורג שישי ברשימת 10 האפיפיורים שכיהנו זמן קצר ביותר. יורשו היה האפיפיור פאולוס הרביעי.
מרדכי רוביו

הרב מרדכי רוביו (נפטר תקמ"ג, 1783) היה ראש הרבנים בחברון בשלהי המאה ה-18.