לוחמה נגד צוללות
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה > נגיחות, תותחים, הפצצות וצוללות בריטיות

האמצעים שעמדו לרשות אוניות שטח לתקיפת צוללות כללו נגיחה והטבעה באש תותחים. בדרך זו הוטבעה הצוללת הראשונה במהלך המלחמה, U-15, ב-9 באוגוסט 1914. אולם זו הייתה הצלחה מקרית בלבד: מתחילת המלחמה, ב-28 ביולי 1914, ועד סוף שנת 1916, הוטבעו 46 צוללות בלבד, לעומת 2,287 אוניות שהוטבעו על ידי צוללות באותם חודשים. לפיקוד הבריטי התברר שאין בידו אמצעים מתאימים כדי להתגונן בפני המתקפה. כלי השיט שהיוו את עמוד השדרה של הצי הבריטי היו אוניות מערכה, סיירות מערכה וסיירות כבדות, שהיו חסרות ערך בלוחמה כנגד הצוללות, ולא ניתן היה לסכן אותן בלחימה עמן. האוניות שנראו מתאימות לתפקיד היו המשחתות, שמטרתן המקורית הייתה הגנה על אוניות הצי העיקריות מפני ספינות טורפדו מהירות. בשל כך נדרשו המשחתות עצמן להיות מהירות וזריזות, והגיעו למהירות שמעל 30 קשר (כ-55 קמ"ש), הרבה מעבר למהירותן המרבית של הצוללות, שלא עברה 17 קשר (כ-31 קמ"ש). במהירותה הרבה של המשחתת היה גם חיסרון, שכן רדיוס הפנייה של הצוללת היה קטן בהרבה, וכך הייתה יכולה לחמוק מן המשחתת. למרות זאת, המשחתת נראתה כפתרון המתאים, בשל מהירותה וחימושה הרב, אך לא היו די משחתות. ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), היחידה העיקרית של הצי הבריטי שעמדה מול צי הים הפתוח של הצי הקיסרי הגרמני הייתה זקוקה למשחתות רבות כדי להגן עליו מפני צוללות, ונותרו מעט מדי למטרת ליווי אוניות המשא.
המשחתות היו מצוידות בתותחים, שהיו יעילים מאוד נגד הצוללת, אם היו יכולים לפגוע בה, אך ב-1917 כבר היו הצוללות מסוגלות להיעלם מתחת למים תוך 45 שניות. לאחר הצלילה, לא היה בידי האוניות שום כלי נשק שיכול היה לפגוע בצוללת. כדי להתגבר על קושי זה, פותחה פצצת העומק. הרעיון היה קיים כבר ב-1911, וב-1914 כבר הוזמנו פצצות ראשונות. ואולם, רק ב-1916 פותחה פצצה יעילה, וקצב הייצור היה כה איטי עד שב-1917 היו על כל אונייה רק ארבע פצצות כאלו. רק בתחילת 1918 החלו האוניות לקבל את המטען המקובל שכלל 35 פצצות עומק. השימוש בפצצות העומק במלחמת העולם הראשונה היה, בסופו של דבר, מצומצם מאוד יחסית לשימוש הנרחב במלחמת העולם השנייה. גם לאחר שהחל השימוש בפצצות אלו הסתבר שהצוללות חסינות בהרבה ממה שחשבו. הלורד הראשון של הימיה, ג'ון ג'ליקו, העריך שכדי להשיג הטבעה של צוללת על הפצצה להתפוצץ במרחק של כארבעה מטרים ממנה; פיצוץ ברדיוס של כשמונה מטרים מן הצוללת לא יטביע אותה, אך ייגרם לה נזק שיחייב אותה לעלות על פני המים; וברדיוס של כעשרים מטרים ממנה לא תינזק הצוללת, מעבר להשפעה המוראלית על צוותה.
מעבר לאוניות ולכלי נשקן, עמד בפני הצי הבריטי קושי מהותי. החשיבה הבריטית הייתה התקפית, אך לא היה בידי הצי כל אמצעי כדי ליזום את תקיפת הצוללות, שכן לא היה בתחילת המלחמה אמצעי לגילוי צוללות מתחת לפני המים. כאמור, ניתן היה לפגוע בצוללת באמצעות תותח כאשר הייתה מעל למים, או לנגוח בה, ואולם לשם כך היה צורך לגרום לצוללת לעלות אל פני המים או להפתיע אותה שם. מכאן בא הרעיון לפתות את הצוללת לעלות אל פני המים. מובן שהצוללת לא תעלה כאשר תגלה כלי שיט מלחמתי, אך תתפתה לעלות כאשר תגלה אוניית סוחר תמימה למראה המפליגה לבדה.
אחד הרעיונות שהועלו, בהמשך לקו מחשבה זה, היה אוניות פיתיון: אוניות סוחר שנראו תמימות, אך למעשה נשאו חימוש; המטרה הייתה לאפשר לצוללת להתקרב אל האונייה ואז לפתוח עליה באש ולהטביע אותה. כדי לפתות את הצוללת להתקרב, היה על אוניית הפיתיון להיות קטנה ובלויה, כזו שהצוללת לא תרצה להשקיע בה טורפדו יקר אלא תעדיף לצוף לידה ולנסות להטביע אותה באש תותחים. כך נולדה אוניית Q, אחד מן הסודות השמורים ביותר של המלחמה. הצי הבריטי הפעיל 193 אוניות Q במהלך המלחמה, ובכ-150 היתקלויות בין אוניות אלו לצוללות הוטבעו בוודאות בסך הכול 15 צוללות, מעט פחות מ-8% מסך הצוללות שהוטבעו בכל הדרכים. ייתכן שארבע נוספות הוטבעו, אך הדבר אינו ודאי. 60 צוללות נוספות ניזוקו בתקריות אלו. לעומת זאת, 24 אוניות Q הוטבעו על ידי צוללות.
אמצעי התקפי נוסף כנגד הצוללות היה תקיפת בסיסי הצוללות. הגרמנים הכינו מראש מקלטים משוריינים לצוללות, ותוצאות התקיפות על הבסיסים היו דלות מאוד. דרך נוספת לתקיפת הצוללות הייתה באמצעות צוללות בריטיות, שהצליחו במהלך המלחמה להטביע 18 צוללות גרמניות, כ-10% מסך הצוללות שהוטבעו. לוחמה של צוללות נגד צוללות הייתה שיטה שהקדימה את זמנה, ולצוללות הבריטיות לא היו אמצעי הגילוי המתאימים וכלי הנשק הדרושים כדי להפוך את השפעתן לרבה הרבה יותר.