stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליהו מירון (ראש מועצה מקומית)
הערות שוליים

↑  יהודה הגדרתי, אליהו מירון נבחר יו"ר מועצת נס-ציונה, הַבֹּקֶר, 25 בדצמבר 1950
↑  בכפר, דבר, 7 בספטמבר 1949
↑  ילקוט הפרסומים 130, עמ' 411 - 412
↑  אליהו יעקובי, שלטון מקומי מעורער בעקבות חילופי גברי בנס-ציונה, דבר, 23 במאי 1967
↑  אריה חשביה, נס-ציונה: עיר עם לב של מושבה, נס ציונה תשס"ג, עמ' 147 - 148
↑  ילקוט הפרסומים 437, עמ' 1266 - 1267
↑  ילקוט הפרסומים 437, עמ' 1266 - 1267
↑  ילקוט הפרסומים 1235, עמ' 466 -467
↑  דוד אפלבוים, ה"הפיכה" בנס ציונה, למרחב, 16 בנובמבר 1966
↑  מה קרה במועצה המקומית נס ציונה?, על המשמר, 6 בדצמבר 1966
↑  התפטר מחברותו במועצת נס ציונה, דבר, 14 באפריל 1967
↑  יהודה הגדרתי, נס ציונה, מושבת ההדר ודבורים, לא ליקקה דבש, היום, 1 באוגוסט 1966
↑  אבי בן דוד, נס ציונה נפרדה מ"בולו" שלמה מירון ז"ל, באתר "נס ציונה נט", 17 במרץ 2021
קריאות ישראליות

| --- | --- |


 תדירות:  חצי שנתון
 סוגה:  כתב עת אקדמי
 מו"ל:  האוניברסיטה הפתוחה
 עורך ראשי:  תמר הרמן, עדנה לומסקי-פדר
 תאריכי הופעה:  2022–הווה (כ־3 שנים)
 https://www.kriot.co.il/
קריאות ישראליות הוא כתב עת אקדמי בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה, המפרסם מאמרים במדעי החברה והרוח על החברה הישראלית, בתחומים סוציולוגיה, מדע המדינה, היסטוריה, פילוסופיה, פסיכולוגיה, כלכלה, אנתרופולוגיה, אמנות, עבודה סוציאלית ועוד. בנוסף למאמרים כולל כתב העת מדור ביקורת ספרים ומדור תערוכות.
כתב העת החל לצאת לאור בשנת 2022. בכל שנה מתפרסמים שני גיליונות – האחד נושאי והאחר ללא נושא מרכֵּז. כתב העת מתפרסם באינטרנט וזמין בגישה פתוחה. העורכות הראשיות של כתב העת הן פרופ' תמר הרמן מהאוניברסיטה הפתוחה פרופ' עדנה לומסקי-פדר מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בגיליון הראשון ציינו העורכות כי "מקור היוזמה שלנו להוציא לאור את כתב העת בהכרה שיש מקום, ואפילו צורך, להקים במה המפגישה נשות ואנשי אקדמיה מדיסציפלינות שונות החוקרים את ה'מקום' הישראלי וכותבים על מחקריהם בעברית."
הערות שוליים

↑  תמר הרמן, עדנה לומסקי-פדר, דבר העורכות, גיליון 1, קריאות ישראליות 1, ינואר 2022
ישעיה קרלינסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1877 זמברוב, רפובליקת פולין 
 פטירה:  22 בנובמבר 1944 (בגיל 67 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ? – 22 בנובמבר 1944 
 
רבי ישעיה קרלינסקי (תמוז תרל"ז, 1877, זמברובה – ו' בכסלו תש"ה, 22 בנובמבר 1944) היה רב ליטאי, רבן של ליובוניץ (בלא') ופוחוביץ (אנ'), ומראשי אגודת הרבנים בארצות הברית.
ביוגרפיה > ילדות ונישואין

נולד בזמברובה הסמוכה ללומז'ה לרב אברהם דובר קרלינסקי (1840-1921), חסיד קוצק ותלמידם של רבי אשר הכהן משרשוב ורבי יצחק מאיר אלתר בעל "חידושי הרי"ם", ולגיננדל פייגה לבית אוזדאבה (1841-1927).
בילדותו למד עם מלמד פרטי, ובהיותו בן 15 (ראשית חורף תרנ"ג, 1892) נשלח ללמוד באיישישוק והתפרסם בכינוי "העילוי מזמברובה". באיישישוק רכש גם השכלה כללית כאוטודידקט, הוא גם שיפר את שליטתו בפולנית וברוסית, שפות אותן ידע חלקית מילדותו. בראשית חורף תרנ"ה (1894) עבר ללמוד בישיבת ראדין ונעשה מקורבו של החפץ חיים, מנהיגה של הישיבה. בראשית חורף תרנ"ז (1896) נסע ללמוד בישיבת כנסת ישראל בסלובודקה, אולם לאחר שיחה בלימוד עם רבה של סלובודקה, רבי משה דנישבסקי, נתן לו האחרון כתב המלצה לרבה של קובנה, רבי צבי הירש רבינוביץ, שיקבל אותו כחבר מן המניין ב"כולל קובנה", צעד חריג עבור רווק. גם בסביבה הליטאית-מתנגדית, הקפיד קרלינסקי על תלבושת חסידית מסורתית, אבל שהותו במקום הייתה קצרה יחסית, הוא נסמך לרבנות עוד באותה שנה, ולקראת ראש השנה תרנ"ח, כבר שב לבית הוריו בזמברובה.
אביו רצה לשדך לו את בתו של למדן גוראי עשיר, שקצב לבתו נדוניה גדולה כדי שחתנה יוכל לפתוח בית מסחר לספרים בוורשה או בלומז'ה. ההצעה קרצה לאביו, שבעצמו התפרנס ממלאכתו ולא רצה לעסוק ברבנות. אך הבן סירב והבהיר לאביו שבדעתו להתקדם במסלול הרבנות. הוא נשאר בזמברובה, כדי לקבל ניסיון מעשי בעבודת הרבנות והדיינות, בבית דינו של הדיין המקומי, רבי דב מנחם רגנשברג. במקביל השלים את לימודיו הכלליים כדי שיוכל לקבל תעודת כושר רבנות מהממונה על ההשכלה במחוז לומז'ה, בזמן שהותו בלומז'ה קיבל כתב-סמיכה גם מהרב המקומי, רבי מלכיאל צבי טננבוים.
בחודש אב תרנ"ט התארס עם חנה בתו הגדולה של רבי תנחום גרשון ביליצקי, למדן ליטאי מפורסם ורבה של יאשינובקה. מציע השידוך היה החפץ חיים, שהגיע לזמברובה להפצת ספריו, ופגש בקרלינסקי הצעיר. הכלה הייתה נינתו של רבי אריה ליב שפירא מקובנה, וקרובת משפחה של ראש ישיבת וולוז'ין, רבי רפאל שפירא, וכשנפתחה ישיבת וולוז'ין מחדש בקיץ תרנ"ט, נסע החתן ללמוד בה, הוא הגיע לוולוז'ין בראשית חורף ה'תר"ס (1900), למד בה כמה חודשים והתרשם מדרך הלימוד בישיבה. הוא נסמך לרבנות גם בידי ראש הישיבה, רבי רפאל שפירא. בסוף החורף נישאו בני הזוג ביאשינובקה, וחודשים ספורים אחרי החתונה לקה החתן בדלקת ריאות והם נאלצו לעבור למשך שנה לאסטרחן בעלת האקלים היבש יותר, לפי המלצת הרופא.
ביוגרפיה > רבנות ליובוניץ ופוחוביץ בבלארוס

בשנת תרס"ג, 1903, קיבל את משרתו הרבנית הראשונה בעיירה ליובוניץ שליד בוברויסק, בה התקיימה קהילה יהודית-חב"דית. בתרס"ז, 1907, התמנה לרבנות בפוחוביץ הסמוכה למינסק. בתחילה התמנה לרב הקהילה החסידית, שמנתה כ-75% מכלל האוכלוסייה היהודית והייתה מורכבת מחסידי חב"ד, וחסידי לכוביץ-קוידנוב, ובהמשך קיבלו גם שאר יהודי העיר את מרותו, והוא נעשה לרבה הכללי של פוחוביץ. ב-14 שנות כהונתו כרבה של פוחוביץ, עסק רבות גם בענייניה הציבוריים והגשמיים של הקהילה. לקראת האחד במאי הדליף לו קומיסר יהודי, על כוונה לאסרו בתום תהלוכת ה-1 במאי, כאויב המשטר החדש. הוא החליט להימלט, ומיד במוצאי שביעי של פסח ברח עם שני בניו הגדולים למינסק. במינסק הצליח להכניס את שמו לרשימת פליטי מלחמה שברחו לרוסיה הלבנה מליטא, וכך יכל "לחזור" לליטא עם בניו. במקביל שלח מכתב התנצלות לבני קהילתו על הבריחה החפוזה וביקשם למנות תחתיו את הרב ניסן טלושקין. בהמשך הצליחו אשתו ושאר הילדים לצאת מפוחוביץ ולהגיע לקובנה.
ביוגרפיה > בארצות הברית

בתחילת חורף תרפ"ד, 1923, היגר לארצות הברית. בתחילה נסע לבדו, ואחר כך הביא אליו לניו יורק את אשתו ושני בניו הקטנים. בניו הגדולים, אשר וחיים למדו באותה עת בישיבת "כנסת ישראל" בחברון, ובנותיו היו נשואות ונשארו עם משפחתן באירופה. בתו פרומה לאה נישאה לרב משה דב צפתמן, מנהלה הרוחני של ישיבת פוניבז'; ובתו צפורה נישאה לרב מיכל פון, "העילוי מסלנט", רבה של פונידל.
מצב הרבנות ורמת הרבנים בארצות הברית, לא מצאו חן בעינו ובשנות ה-30 של המאה ה-20 הוא תכנן לעלות לארץ ישראל. מימוש הרעיון נדחה שוב ושוב, עם פרוץ המרד הערבי הגדול ואחריו מלחמת העולם השנייה והשמדת יהדות אירופה. כבר בראשית המלחמה היה שותף לפעילות ההצלה שהחלה מתארגנת בארצות הברית, ועם הקמת ועד ההצלה של רבני ארצות הברית, התמנה לסגן נשיא הוועד, לצדו של הנשיא, הרב אליעזר סילבר. מנהל ועד ההצלה היה אחיו, הרב יעקב קרלינסקי (נפטר אב תש"מ). בשנת תש"ב הגיעו אליו הידיעות מאירופה על הירצחם של בנותיו וחתניו עם כל ילדיהם. הוא שקע בצערו, אך המשיך בפעילותו בוועד ההצלה, עד פטירתו ביום ו' בכסלו תש"ה, 22 בנובמבר 1944.
בשל חג ההודיה האמריקאי, התעכבה ההלוויה עד יום שישי, ח' בכסלו, 24 בנובמבר.
חיים אישיים

היה נשוי לחנה (לבית ביליצקי). ילדיהם:
אשר.
חיים - סופר ורב.
פרומה לאה - אשת הרב משה דב צפתמן, מנהל רוחני בישיבת פונוביז'.
ציפורה - אשת הרב מיכל פון רבה של פונידל.
לקריאה נוספת

חיים קרלינסקי, אבא-מארי ז"ל, אור המזרח, כרך לג חוברת א, עמ' 175–187.
הערות שוליים

↑  כיהן ברבנות חצי שנה, והתפטר בעקבות אסון שאירע בקהילתו. לדבריו, אם זכותו לא עמדה לבני הקהילה, אין הוא ראוי להיות רב. ספרו "תפארת בנים" נדפס כנספח לספרו של בנו "הגיון ישעיה", ירושלים תשנ"ט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303850505171  VIAF: 297382489   WorldCat (עם VIAF): 297382489
עזיז קאיונדו

עזיז עבדו קאיונדו (באנגלית: Aziz Abdu Kayondo; נולד ב-6 באוקטובר 2002 בקיאזנגה שבאוגנדה) הוא כדורגלן אוגנדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בסלובן ליברץ מליגת העל הצ'כית ובנבחרת אוגנדה.
קריירת מועדונים

קאיונדו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת וייפרס מליגת העל האוגנדית, וזכה עם המועדון בשתי אליפויות אוגנדה ובגביע האוגנדי.
ב-4 בפברואר 2022 חתם במ.פ.ק. וישקוב הצ'כית. ב-27 באפריל הושאל לריאל מונרכס, במדיה ערך 15 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-28 בפברואר 2023 חתם בלגנס מהליגה הספרדית השנייה, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
לאחר שהתקיים משחק ידידות בין הפועל תל אביב ללגנס ב־15 ביולי 2023 התרשם הצוות המקצועי בהפועל מהופעתו של קאיונדו וביקש להשאיל אותו. ב-1 באוגוסט 2023 הצטרף קאיונדו בהשאלה להפועל תל אביב בחוזה לשנה אחת עם אפשרות רכישה בסופה. ההחתמה העלתה הרבה שאלות שכן קאיונדו משחק כמגן שמאלי כאשר המגן יהב גורפינקל שיחק בקבוצה וכן הקבוצה החתימה כבר את המגן השמאלי אביב סלם באותו חלון ההעברות. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו מול מ.ס אשדוד בגביע הטוטו. המאמן מייקל ואלקאניס לא אהב את ההופעה שלו והוציא אותו במחצית. מאז הוא לא שותף באף משחק. הוא חזר ללגאנס בדצמבר 2023 לאחר כארבעה חודשים בלבד במדי הקבוצה.
בחלון ההעברות של ינואר 2024 לאחר שעזב את הפועל תל אביב, הושאל שוב קאיונדו, בפעם השנייה הפעם למ.פ.ק. וישקוב מהליגה השנייה בצ'כיה לקדנציה שנייה במועדון זה.
ב-11 ביולי 2024 עזב רשמית את קבוצת הבת של לגנס, וחתם על חוזה לארבע שנים בסלובן ליברץ.
קריירה בינלאומית

ב-18 בינואר 2021 ערך קאיונדו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוגנדה, בתיקו 0-0 מול נבחרת רואנדה במסגרת אליפות האומות האפריקאיות. ב-7 בספטמבר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת ניז'ר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
תארים

אליפות אוגנדה (2): 2019/2020, 2021/2022
הגביע האוגנדי (1): 2020/2021
הערות שוליים

↑  אופיר סער‏, קאיונדו חתם בהפועל תל אביב: "התרגשתי כשעלתה האפשרות להגיע", באתר וואלה, 1 באוגוסט 2023
↑  אופיר סער, ‏‏הפועל תל אביב מחכה? קאיונדו לא הגיע לישראל ועשוי לחזור ללגאנס, באתר ספורט1, 20 בנובמבר 2023
↑  Aziz Kayondo: Cranes Defender Adds Depth and Experience to Slovan Liberec, באתר Nbs Sport, ‏12 ביולי 2024.(באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "עזיז קאיונדו".
סימיון בוגיץ'

סימיון בוגיץ'  (ברומנית: Simion Bughici;‏ 14 בדצמבר 1914 יאשי - 1 בפברואר 1997 בוקרשט) היה פעיל קומוניסטי ודיפלומט רומני, יהודי במוצאו,
היה שר החוץ של רומניה בין השנים 1952 - 1955, ב-1957-1955 כיהן כאחד מסגני ראש הממשלה, בשנת 1969 למספר חדשים - שר תעשיית המזון. בשנים 1948–1974 היה חבר משנה בוועד המרכזי של המפלגת הפועלים הרומנית, אחר כך המפלגה הקומוניסטית הרומנית.ב-1979-1975 היה חבר בוועדה המרכזית לבקורת של המפלגה הקומוניסטית ברומנית.
קורות חיים

סימון דוד בוגיץ' נולד ביאשי בשנת 1914 במשפחה של מוזיקאים יהודים (דומיטרו בוגיץ' הוא קרוב משפחתו). הוא סיים 3 כיתות תיכון ועבד בצעירותו כפועל טקסטיל.
בשנות ה-1930 עבד במפעל "אדריאנה" ביאשי.
מגיל צעיר נמשך לאידאולוגיה שמאלית. היה חבר ב"נוער הסוציאליסטי", אחר כך החל מגיל 15 (1929) ב"איחוד הנוער הקומוניטי" ברומניה. פעל החל משנת 1931 בארגון "העזרה האדומה" וב-1932 היה לחבר הוועד המקומי של ארגון זה ביאשי. בשנת 1933 הצטרף למפלגה הקומוניסטית ברומניה PCdR. מפלגה זו הוצאה מחוץ לחוק ובמחתרת נשא בוגיץ' את הכינוי המחתרתי "אמיל בוצ'ה" (Emil Bocea). ב-9 במרץ 1934 נעצר על ידי הבולשת ביאשי. נשפט על ידי מועצת המלחמה של הגיס השני אך שוחרר.
פעל בהמשך בחבר הוועד האזורי יאשי של המפלכה הקומוניסטית, וכן פעל תקופה בעמק הביסטריצה ובעמק הטרוטוש. ב-1935 עבר בתפקידים דומים באזור פרחובה. ב-1936 נעצר ונשפט בבית משפט בבראשוב לחמש שנות מאסר, אותן ריצה בכלא דופטאנה. בשנת 1940 שוחרר אך נעצר שוב כעבור זמן קצר ונשלח למחנות האסירים בקראקל, טרגו ז'יו, בהם הפך חבר בהנהגת "סיעת בתי הסוהר" של המפלגה הקומוניסטית.
אחרי שנת בשנים 1943-1941 הוחזק במחנה הריכוז ופניארקה באזור הקרוי אז טרנסניסטריה בשטח אוקראינה של ימינו, תחת הכיבוש הצבאי הרומני ונמנה עם הניצולים המעטים משם.
אביו ושניים מאחיו נרצחו בפרעות יאשי ביוני 1941
במרץ 1944 בעת העברתו למחנה גרוסולובו נמלט ובהמשך הסתתר.
פעילותו הפוליטית והדיפלומטית

אחרי נפילת המשטר אנטונסקו וכניסת הצבא הסובייטי לרומניה, המפלגה הקומוניסטית הפכה לחוקית. בוגיץ' פעל תחילה כמזכיר הוועד האזורי שלה בחבל מולדובה. ב-1946 התמנה למזכיר הוועד האזורי בבראשוב וב-1947 עבד כמדריך של הוועד המרכזי של המפלגה ברשיצה ובארד. ב-1948 התמנה למנהלת כוח האדם של המפלגה, שהייתה למפלגה השלטת והיחידה במדינה תחת השם "מפלגת הפועלים הרומנית".
נכנס לשירות משרד החוץ בימי כהונת אנה פאוקר ונשלח כשגריר רומניה במונגוליה ואחר כך בפינלנד (11 ביולי 1952-1949).
אחרי הדחת אנה פאוקר מכל תפקידיה, ב-11 ביולי 1952 התמנה בוגיץ' לשר החוץ ומילא תפקיד זה עד 3 באוקטובר 1955.
במשך כיהן ב-19 במרץ 1957- 3 באוקטובר 1955 כאחד מסגני ראש הממשלה.
אחר כך היה בשנת 1957 סגן ראש המנהלה הכלכלית של הוועד המרכזי של המפלגה, אחר כך בשנים 1961–1965 מילא תפקיד של "פעיל" בוועד המרכזי של המפלגה ולזמן קצר היה ראש מחלקת מצרכים של הוועד המרכזי. בשנת 1968 התמנה ליושב ראש ארגון הקואופרטיבים CENTROCOOP ולזמן קצר - 13 במרץ - 26 ביוני 1969 כשר תעשיית המזון.
בוגיץ' היה למשך 27 שנים חבר בפרלמנט הקומוניסטי - האספה הלאומית הגדולה של רומניה - מטעם מחוזות שונים:ניאמץ (1952-1948), דרום-אוראדיה באזור אוראדיה (1956-1952), קונסטנצה-צפון (1961-1957), חרשובה (אזור דוברוג'ה (1965-1961), מס.8 חרשובה באזור דוברוג'ה (1969-1965),מס.6 טרוששט (מחוז בוטושאן) (1975-1969).
חיים פרטיים

סימיון בוגיץ' היה נשוי לאנוצה בוגיץ', לבית פרידמן, מורה להיסטוריה, שכיהנה כמנהלת בית הספר התיכון 32 בבוקרשט.
פרסים ואותות הוקרה

1948 - עיטור המסדר "כוכב הרפובליקה העממית הרומנית"-דרגה ב; 1971 - "כוכב הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה" דרגה א.
1948 - עיטור מסדר העמל דרגה ב; 1954 - דרגה א.
1948 - עיטור המסדר "הגנת המולדת" דרגה ב
1959 - עיטור המסדר "23 באוגוסט" דרגה ב, 1964 - דרגה א.
1966 - אות טוגוד ולדימירסקו דרגה 2
פאוסניאס (מלך ספרטה)

פאוסניאס (ביוונית: Παυσανίας) היה מלך ספרטה מהשושלת האגידית, בנו של המלך פלייסטואנאקס. הוא מלך בין 445-426 לפנה"ס כאשר אביו היה בגלות, ושוב בין 408-398 לפנה"ס עת הודח בגלל תוצאותיו של קרב הליארטוס.
לקריאה נוספת

פלוטארכוס, חיי אישים - אנשי יוון. תרגם מיוונית והוסיף הערות א"א הלוי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"א. (הביוגרפיות של סולון, תמיסטוקלס ואלקיביאדס תורגמו על ידי מ"ה בן שמאי.)
משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1984. עמ' 430–431. (הספר בקטלוג ULI)
Xenophon. Hellenica. Translated by C.L. Brownson. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1918-1921. Digitized copy in: Perseus
Plutarch. Lives. Translated by Bernadotte Perrin. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1926. 11 vols. Digitized copy in: penelope.uchicago.edu
הערות שוליים

↑  עמית, עמ' 305.
↑  תוקידידס, ספר שלישי, 26.
↑  דיודורוס, ספר שלושה עשר, 75.
↑  עמית, עמ' 410.
↑  בסביבות חודש ספטמבר
↑  עמית, עמ' 411.
↑  פאוסניאס, "תיאורה של יוון", 3.5.2.
1 2  פלוטרכוס, "חיי ליסנדרוס", 28.
↑  עמית, עמ' 430.
↑  קסנופון, "הלניקה", ספר שלישי, 5, 17.
↑  קסנופון, "הלניקה", ספר שלישי, 5, 21.
↑  קסנופון, "הלניקה", ספר שלישי, 5, 22.
1 2  פלוטרכוס, "חיי ליסנדרוס", 29.
↑  קסנופון, "הלניקה", ספר שלישי, 5, 23.
↑  קסנופון, "הלניקה", ספר שלישי, 5, 24.
↑  קסנופון, "הלניקה", ספר שלישי, 5, 25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 102401969  VIAF: 17614509   WorldCat (עם VIAF): 17614509
אוטובאן

מפת מערכת הכבישים המהירים אוטובאן
הכביש המהיר הפדרלי מס' 20
אָוּטוֹבָּאן (בגרמנית: Autobahn) היא מערכת הכבישים המהירים הפדרלית של גרמניה. השם הרשמי של מערכת הכבישים הוא "בונדסאוטובאן" (Bundesautobahn) שמשמעותו "כביש מהיר פדרלי".
סלילת האוטובאן הראשון, בין קלן ובון, החלה בשנת 1929, והכביש נחנך בשנת 1932. בשנת 2013 אורכם הכולל של הכבישים, שנפרשו בכל רחבי גרמניה, היה 12,879 קילומטרים. בתוך שש שנים לאחר השלמת הכביש הראשון של קלן-בון בשנת 1932, גרמניה הוסיפה לרשת הכבישים שלה 3,000 ק"מ של כבישים סופר-מהירים. למרות שלעיתים קרובות קיבל היטלר קרדיט על הכביש המהיר, אך קודמיו האמיתיים היו הכביש הניסיוני של אבוס בברלין (שנבנה בין 1913 ל -1921), ונתיב האוטוסטראדה באורך 130 הקילומטרים בין מילאנו לאגמים הצפון איטלקיים (שהושלם בשנת 1923). אף על פי שהכלכלה המדוכאת של גרמניה והיפר-אינפלציה בסוף שנות העשרים של המאה העשרים מנעה תוכניות לביצוע מכוניות אוטומטיות חדשות באותה העת, נבנו קילומטרים רבים של דרכים במהלך הרייך השלישי. היטלר ראה בבניית מכוניות אוטומטיות בעיקר יתרון צבאי; היתרון שלה כתוכנית ליצירת מקומות עבודה בשנות השלושים היה יתרון נוסף.
הדרך המהירה פותחה משמעותית בגרמניה הנאצית. אומנם ההמצאה היא לא נאצית ועוד ברפובליקת וויימאר נסלל כביש מהיר ראשון, אבל מרגע שעלו לשלטון, היטלר ויועציו הורו על סלילה של דרכים מהירות בהיקפים אדירים. אלה סיפקו עבודה להמוני מובטלים והיו חלק מהדרך שבה זכו הנאצים להערצת ההמונים. המשטר הנאצי קרא להם אז "כבישי הפיהרר" והם תוארו בפוסטרים כ"כבישים אל הנצח".
באוטובאן אין הגבלה פדרלית למהירות הנסיעה, אך יש הגבלות מקומיות באזורים עירוניים, ובקטעי כביש באיכות נמוכה או מועדים לתאונות. עם זאת, קיימת המלצה שלא לעבור את המהירות של 130 קמ"ש. לכל מדינה ממדינות גרמניה נתונה סמכות לקבוע הגבלת מהירות בקטעי האוטובאן שבשטחה, אך מרבית המדינות לא עשו זאת. בשנת 2008 קבעה מדינת ברמן הגבלת מהירות של 120 קמ"ש בקטעי האוטובאן שבשטחה. בשנה זו, על פי ההערכה, ב-52% מהכבישים הייתה רק מגבלת מהירות מומלצת, ב-15% מהכבישים הייתה הגבלת מהירות זמנית, וב-33% הייתה הגבלת מהירות קבועה.
הערות שוליים

↑  The Autobahn, The German Way & More
↑  איפה נולדה האוטוסטרדה?, באתר אנציקלופדיה אאוריקה
↑  Slow Down: German State Introduces Autobahn Speed Limit, Der Spiegel, April 09, 2008
↑  German Autobahn: The Speed Limit Debate
ערך זה הוא קצרמרבנושא תחבורה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פסק דין פלסי נגד פרגוסון

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון של ארצות הברית
 תאריך טענות:  13 באפריל 1896
 תאריך החלטה:  18 במאי 1896
 מראה מקום:  16 S. Ct. 1138; 41 L. Ed. 256; 1896 U.S. LEXIS 3390
 החלטה
 פסק הדין קובע כי מדיניות "נפרד אך שווה" היא חוקתית
 חברי המותב
 נשיא בית המשפט:  מלוויל פולר
 חברי המותב:  סטפן פילד, ג'ון מרשל הרלן, הוראס גריי, דייוויד ברואר, הנרי בילינגס בראון, ג'ורג' שיראס, אדווארד דאגלס וויט, רופוס ווילהר פקהאם.
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  בראון
 דעות נוספות:  מצטרפים לדעת הרוב: גריי, פולר, פילד, שיראס, וויט, פקהאם   דעת מיעוט: הרלן   לא השתתף: ברואר
 נהפך על ידי
 פסק דין בראון נגד מועצת החינוך
 
פסק דין פלסי נגד פרגוסון (באנגלית: Plessy v. Ferguson; מראה מקום: (1896) ‎163 U.S. 537) היה פסק של בית המשפט העליון הפדרלי בארצות הברית, אשר קבע דה יורה כי הפרדה על רקע גזעי, גם במקומות ציבוריים כמו תחבורה ציבורית, היא חוקתית, תחת הדוקטרינה "נפרד אך שווה".
ההחלטה התקבלה ברוב של 7 שופטים נגד שופט אחד שהתנגד. השופט הנרי בילינגס בראון כתב את החלק בפסק הדין שביטא את דעת הרוב, והשופט ג'ון מארשל הארלן כתב את החלק בפסק הדין שביטא את דעת המיעוט.
דוקטרינת "נפרד אך שווה", נשארה דוקטרינה מקובלת בחוקי ארצות הברית, עד אשר בוטלה ב-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
רקע

לפני מלחמת האזרחים האמריקנית הגן בית המשפט העליון על מוסד העבדות, למשל בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. בשנים שאחרי תום מלחמת האזרחים, חוקת ארצות הברית תוקנה כדי למנוע את העבדות (התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית) ולהבטיח שוויון זכויות לשחורים במדינותיהם (התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית). מדינות הדרום אשר נאלצו להסכים לתיקונים אלו לחוקה תחת לחצים של מדינות הצפון, הקימו, בעיקר בשלושת העשורים האחרונים של המאה ה-19, מערכת מסועפת של אפליה גזעית חוקית שנועדה למנוע מהאזרחים השחורים, ששוחררו ממוסד העבדות בעקבות המלחמה, לקחת חלק משמעותי במדינות.
פסק הדין

משפט זה דן בהתנגדות לחוק שנחקק במדינת לואיזיאנה בשנת 1890. חוק זה דרש קרונות רכבת נפרדים ללבנים ולשחורים. בית המשפט העליון החליט שהתיקון ה-14 נועד להבטיח שוויון בפני החוק, ולא אינטגרציה בין גזעית. לפיכך, כל שירות ציבורי, דיו שיספק שירותים באיכות שווה ללבנים ולשחורים, ואין איסור על אספקתם בנפרד.
המתנגדים לפסיקה טענו שבית המשפט העליון היה צריך לזהות שמטרת ההפרדה בחוק הייתה מניעת שוויון זכויות ועל כן לבטל את החוק. גישה זאת נתקבלה בסופו של דבר לאחר כ-70 שנה, כאשר מדיניות "נפרד אך שווה" הוגדרה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית כבלתי חוקתית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך של טופיקה, קנזס.
עידן טל

עידן טל (נולד ב-13 בספטמבר 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת משחק

טל נולד בבאר שבע לאב יליד עיראק, ולאם ילידת מרוקו, וגדל במעלה אפרים, משם עבר עם משפחתו לגבע בנימין והתחנך בירושלים. בגיל 11 החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מועדון הפועל ירושלים, ולאחר מכן עלה לקבוצת הבוגרים והחל את הקריירה המקצוענית שלו.
בינואר 1997 עבר לשחק בקבוצת מכבי פתח תקווה מליגת העל, ובאמצע עונת 1998/1999 הושאל לחצי עונה להפועל תל אביב. במחזור ה-20 כבש את שער הניצחון מול בית"ר ירושלים, שהיה לשערו הראשון בקבוצה. טל הבקיע 2 שערים בליגה במדי הפועל תל אביב, והוסיף 2 שערים במסגרת גביע המדינה, כולל ברבע הגמר מול הפועל כפר סבא, ובתום העונה זכה עם הקבוצה בתואר ראשון בקריירה, לאחר ניצחון על בית"ר ירושלים בגמר הגביע.
בשנת 1999 החל טל לשחק באירופה, כאשר עבר למרידה מהליגה השנייה בספרד, למשך עונה אחת. לאחר מכן עבר לאנגליה, וחתם בקבוצת אברטון מהפרמייר ליג, שם שיחק במשך שנתיים וחצי, ולאחר מכן חזר לספרד וחתם בקבוצת ראיו ואיקאנו מהליגה הראשונה, שם שיחק כחצי עונה ולא הצליח לסייע לקבוצה להינצל מירידה לליגה השנייה.
בחלון ההעברות של עונת 2002/2003 שב לשחק בליגה הישראלית ועבר למכבי חיפה. טל היה שותף למאבק האליפות של מכבי חיפה באותה עונה. הוא כבש חמישה שערים בשלושת המחזורים האחרונים אך חיפה סיימה את העונה במקום השני בגלל הפרש שערים נמוך מזה של האלופה מכבי תל אביב. לאחר אותה עונה, זכה טל במדי חיפה בשלוש אליפויות רצופות. בשנייה מביניהן, בעונת 2004/2005, כבש 13 שערים וזכה בתואר כדורגלן העונה מטעם עיתון מעריב. לקראת עונת 2006/2007 חתם בבולטון וונדררס מהפרמייר ליג, ושם שיחק במשך עונה אחת.
ב-7 ביולי 2007 חזר שוב לישראל, וחתם בבית"ר ירושלים, ובכך עורר כעס מצידם של אוהדי קבוצת מכבי חיפה, כיוון ששבועות לפני הצטרפותו לבית"ר התאמן עם מכבי חיפה והודיע כי הוא מעוניין לשוב ולשחק בקבוצה. באותה עונה זכה טל עם בית"ר בדאבל, ובעונה שלאחר מכן זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שהצטיין במשחק הגמר מול מכבי חיפה. בעונה שלאחר מכן זכה עם הקבוצה גם בגביע הטוטו.
ב-8 ביולי 2011 חתם טל על חוזה לשלוש שנים בקבוצת נעוריו הפועל ירושלים, העולה החדשה לליגה הלאומית. סוכם כי בתום תקופת החוזה יצטרף טל לצוות המקצועי בקבוצה. ב-8 באפריל 2012 נקנס והושעה על ידי קבוצתו עד לסיום העונה בעקבות תקרית במהלך אימון בה התחצף למאמנו לופא קדוש. טל המשיך לשחק עוד עונה אחת בהפועל ירושלים, ובקיץ 2013 פרש ממשחק פעיל ומונה למאמן הקבוצה.
קריירת משחק > נבחרת ישראל

לזכותו של טל 69 הופעות במדי נבחרת ישראל, בהן כבש חמישה שערים. ב-19 בפברואר 1998 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת טורקיה. טל השתתף במשחקי הפלייאוף מול נבחרת דנמרק על העלייה ליורו 2000, ולאחר מכן היה שחקן קבוע בסגל הנבחרת במשחקי מוקדמות מונדיאל 2002, מוקדמות יורו 2004, מוקדמות מונדיאל 2006, ואת משחקו האחרון בנבחרת ערך ב-8 בספטמבר 2007, במשחק מול נבחרת אנגליה באצטדיון ומבלי, במסגרת מוקדמות יורו 2008.
לאחר הפרישה

ב-30 ביוני 2013 מונה טל למאמן קבוצת נעוריו, הפועל ירושלים. כעבור פחות מחצי שנה, ב-4 בדצמבר, סיים את תפקידו בקבוצה. בשנת 2016 החל ללמד חינוך גופני בישיבה תיכונית קריית נוער ירושלים שבשכונת בית וגן.
ב-2018 פורסם שהחל תהליך של חזרה בתשובה והתקרבות לדת. כיום טל מגדיר את עצמו חרדי.
מתגורר ברמת שרת שבירושלים, ומשמש כמנהל בתי ספר לכדורגל באזור ירושלים ומאמן הנוער של קיבוץ קליה. ומתנדב כמאמן בבית הלוחם בירושלים לנכי צה"ל.
תארים כשחקן

גביע המדינה: 1998/1999
אליפויות (3): 2003/2004, 2004/2005, 2005/2006
גביע הטוטו: 2005/2006
אליפות: 2007/2008
גביע המדינה (2): 2007/2008, 2008/2009
גביע הטוטו: 2009/2010
כדורגלן העונה בישראל: 2004/2005
הערות שוליים

↑  גלעד שוברט, עידן טל חתם לשלוש שנים בהפועל ירושלים, באתר ynet, 8 ביולי 2011
↑  אופיר סער‏, הפועל ירושלים: עידן טל הושעה עד לתום העונה, באתר וואלה, 8 באפריל 2012
↑    דותן מלאך, ‏שער השמיים: החזרה בתשובה של עידן טל, בעיתון מקור ראשון, 12 ביולי 2020, כ' בתמוז ה'תש"פ
↑  עידן טל שובר שתיקה: הסיבה האמיתית להיעלמותו נחשפת, באתר www.tv2000.co.il, ‏2025-02-05
| מאמני הפועל ירושלים |
| --- | --- | --- |
| הפועל ירושלים (1926—2019) | פוליאקוב (1957-58) • קיש (1958-60) • גיבונס (1960-63) • חרניצ'ק (1963) • שפר (1963) • פוקס (1963-65) • וולב (1965-67) • שמילוביץ' (1967-69) • ליטבק (1969-70) • מנצ'ל (1970-72) • לבקוביץ' (1972-74) • שמילוביץ' (1974-75) • רזניק (1975) • חליבנר (1975-76) • לבקוביץ' (1976-77) • סטלמך (1977-78) • סינגל (1978-79) • שפיגל (1979-81) • לבקוביץ' (1981-82) • רדלר (1982) • סינגל (1982-83) • ברגיג (1983-84) • עופר (1984-85) • ברגיג (1985-86) • רוזן (1986) • יוסי כהן (1986-87) • פייגנבוים (1987-88) • שווייצר (1988-89) • בן דוד (1989-1990) • פייגנבוים (1990-91) • מזרחי (1991-92) • בן דוד (1992) • נמני (1992-93) • עופר (1993-94) • אבוטבול (1994-95) • מלמיליאן (1995-96) • מזרחי (1996-99) • עופר (1999) • דיין (1999-2000) • א. לוי (2000-01) • דיין (2001-03) • אסייג (2003-04) • דיין (2004-05) • פייגנבוים (2005) • אסייג (2005-06) • דיין (2006-07) • קדוש (2007-09) • עמר (2009-10) • זגורי (2010) • קדוש (2010-12) • עמר (2012-13) • טל (2013) • עמר (2013-14) • בן דוד (2014-15) • שי כהן(ז) (2015-16) • מחפוד (2016) • מזרחי (2016) • בוזגלו (2016-17) • מרטן (2017) • עזו (2017-19) |  |
| הפועל קטמון ירושלים (2007—2020) | בן שמעון (2007-08) • מ. כהן (2008-09) • זדה (2009-12) • טסלפפה (2012-14) • נימני (2014-15) • דוד (2015-16) • בן זקן (2016-17) • זדה (2017-19) • מזרחי (2019) • אריה (2019-20) |  |
| הפועל ירושלים (2020—) | זיו אריה (2020–) |  |
ריבית

ערך זה עוסק בכלכלה. אם התכוונתם למצוות לא תעשה, ראו .
ריבית היא מונח בכלכלה שפירושו סכום הכסף הנוסף המשולם על ידי לווה למלווה תמורת הזכות שנותן המלווה ללווה להשתמש בסכום כסף מסוים (הקרוי "קרן הלוואה" או "סכום ההלוואה" או "הקרן") למשך תקופה מסוימת (הקרויה "תקופת ההלוואה"). הלווה משלם למלווה את הריבית, בנוסף להחזר הקרן. במילים פשוטות ניתן לומר, כי הריבית היא "מחיר הזמן של הכסף", או למעשה "המחיר" של העברת כסף מהעתיד להווה.