לוקיוס קורנליוס סולה
דמותו של סולה בהיסטוריוגרפיה העתיקה והמודרנית

טיטוס ליוויוס מציין את הכינוי ”המאושר” של סולה כשם שניתן לו מתוך חנופה ולא כהערכה אמיתית על הישגיו, בניגוד לסקיפיו "אפריקנוס" שקיבל את כינויו, "מנצח האפריקאים", לאחר שהביס את קרתגו.
סווטוניוס, בחיבורו "12 הקיסרים", כותב שיוליוס קיסר חשב שסולה הפגין בורות פוליטית כשוויתר על השלטון ברומא.
גאיוס סאלוסטיוס קריספוס מבקר את סולה ובספרו "מלחמת קאטלינה" הוא כותב: ”לאחר שבכוח הנשק נטל לוקיוס סולה את השלטון במדינה וראשיתו הטובה הייתה לאחרית רעה”
במקום אחר הוא מבקר את התנהלותו של סולה עם הצבא שגרמה, לפי דעתו, לחדירה של השפעות רעות על החיילים הרומים: ”מלבד זו ביקש סולה לקנות את נאמנותו של הצבא שהוליכו לאסיה, ועל כן התיר לו צורכי פינוק וחרות יתרה שלא כדרכי אבותינו. מקומות נועם וחמדה על נקל ריככו לעת פנאי את לבבותיהם של חיילינו”
פלוטרכוס, ב"חיי אישים", מתייחס לסולה במילים הבאות: ”סולה... מנעוריו איש רעים וחומד לצון... לא פנה לקטל אלא לימים, ומילא את העיר הריגות לאין שיעור ולאין סוף”" פלוטרכוס משווה את סולה למריוס, בכך שגם הוא הפך לרוצח בימיו האחרונים. דעתו של פלוטרכוס על סולה היא כנראה שלילית, בין השאר הוא מתאר אותו כשחצן, הפכפך, רצחני ואדם שחב הרבה מהישגיו למזלו הטוב. במקום אחר פלוטרכוס מציג בהבלטה את קשריו של סולה עם זונות, שחקנים ורקדניות, בעלי מקצוע שנחשבו לבעלי מוסר נמוך בתרבות הרומית.
פרופסור מ. קארי בספר "דברי ימי רומא" רואה את סולה כאחד האנשים החשובים ביותר בהיסטוריה של הרפובליקה הרומית. הוא משווה אותו ליוליוס קיסר וסקיפיו אפריקאנוס. קארי רואה בסולה את הדמות המוזרה ביותר בין השלוש: אדם בעל טבע עצל ומתענג, שמסוגל יחד עם זה לפרצי עבודה מאומצת.
באישיותו של סולה, לפי קארי, התקיים שילוב של נימה מיסטית מיוחדת, אמונה איתנה במזלו הטוב, ציניות ונטייה להתבודדות. בנוסף, קארי מתאר את סולה, כפי שהוא מתאר רומאים רבים אחרים, כאדם חסר דמיון יוצר.
תאודור מומזן רואה בסולה אחד המנהיגים הדגולים בהיסטוריה של רומא ואביר האריסטוקרטיה הרומית; עם זאת, מומזן אינו מוחל לו ואינו מצדיק את מעשיו לאחר סיום מלחמת האזרחים, אם כי מנסה להסבירם בקטע הבא בספרו "דברי ימי רומא":
”סולה כונן מחדש את המדינה, אולם הוא לא נהג מנהג בעל בית, המתקן תיקונים כרצונו, באחוזתו הרעועה ובעבודתו שנתפקרה, אלא דומה הוא לסוכן זמני המקיים באמונה את מצוות בעל הבית; אכן טעות היא ושטחיות יתרה לגולל בנידון שלנו את האשמה העיקרית על ראש סוכן הבית ולא על בעליו. אכן באים הבריות לידי הפרזה יתרה בערכו של סולה או באים לידי מיעוט דמותן של תופעות זוועה, שאין להן ולא תהייה תקנה לעולם, של רשימות המומתים, של החרמות הרכוש, ושל כל החזרות של סדר החיים לישנם, אם דנים אותם דין מפעלו של שליט רשע ואכזר, שרק המקרה העמיד אותו בראש המדינה. המעשים האלה היו מעשי האצילים, והמוראות – מוראותיה של הרסטורציה, וסולה לא היה אלה, כדבר המשורר, קרדום תליינים זה, המתקרב ובא שלא מדעת מאחורי הרעיון הבא מדעת. תפקיד זה מילא בשלמות מפליאה, כן בשלמות שטנית; אולם בתחומים אלה שנתחמו לו הייתה פעולתו לא רק אדירה אלה גם מועילה. שוב לא נמצא לה לעולם לאריסטוקרטיה ירודה ויורדת מיום ליום למעמקים כאריסטוקרטיה הרומאית של הימים ההם אפוטרופוס כסולה, שיהיה מוכשר ושירצה – בלי שום פניה וכוונה לזכות בשלטון בשביל עצמו – לאחוז בשבילה ביד האחת את מטה המצביא הראשי וביד שנייה את מטה המחוקק. אמנם אינו דומה קצין בוחל בכתר השלטון מתוך חוש אזרחי מובהק למי שמשליכו מעל פניו מתוך שוויון רוח, אולם בהיעדר גמור זה של אנוכיות מדינית – ובבחינה זו בלבד – ראוי הוא סולה לעמוד במחיצתו של וושינגטון”
על דמותו של סולה מבוססת האופרה המוקדמת של מוצרט, לוצ´ו סילה. סדרת הרומנים ההיסטוריים The Masters of Rome מאת קולין מקאלוג עוסקת בין היתר בדמותו.
נראה שמי שהצליח לתאר חלק מדמותו של סולה באופן מדויק הוא סולה עצמו, כפי שנראה בכתובת שציווה, לפי המסורת, לכתוב על מצבתו:
”מעודי גמלתי לידידי אך טוב, ולאויבי – אך רע”