stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ וליאנט (1914)
תיאור האונייה

אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת תוכננו להוות שייטת מהירה עבור הצי שנועדה לפעול נגד הספינות המובילות של מערך הקרב היריב. זה דרש כוח התקפי מרבי ותוספת מהירות של כמה קשרים יותר מכל אוניית מערכה אחרת כדי לאפשר להם להביס כל סוג של ספינה.
לווליאנט היה אורך כולל של 639 רגל 9 אינץ' (195 מטרים), רוחב של 90 רגל 7 אינץ' (27.6 מטרים) ושוקע של 33 רגל (10.1 מטרים). הדחק האונייה בְּרֵיק היה 32,590 טונות ארוכות (33,110 טונות) וההדחק בְּטָעוּן היה 33,260 טונות ארוכות (33,794 טונות). היא הונעה על ידי שני סטים של טורבינות קיטור של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני גלי הנע באמצעות קיטור מ-24 דוודי Yarrow. שני המנועים פיתחו יחד הספק אינדיקטורי של 75,000 כוחות סוס (56,000 קילוואט) ויועדו להגיע למהירות מרבית של 25 קשרים (46.3 קמ"ש). לאונייה היה טווח של 5,000 מיילים ימיים (9,260 ק"מ) במהירות שיוט של 12 קשרים (22.2 קמ"ש). הצוות שלה מנה 919 קצינים ומלחים ב-1915 ו-1,218 ב-1919.
האונייה הייתה מצוידת בשמונה תותחים נטעני מכנס (BL‏) 15 אינץ' (381 מ"מ) Mk I בארבעה צריחים דו-קניים, בשני זוגות ירי-על מלפנים ומאחורי המבנה, המסומנים 'A'‏, 'B'‏, 'X' ו-'Y' מלפנים לאחור. 12 מתוך 14 תותחי BL‏6 אינץ' (152 מ"מ) Mk XII היו מותקנים בבתי תותחים לאורך הצד הרחב של כלי השיט באמצע האונייה; הזוג הנותר הורכב על סיפון החזית ליד הארובה האחורית והיו מוגנים על ידי מגני תותחים. החימוש נגד מטוסים (AA) הורכב משני תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) מהירי-ירי 20 cwt Mk I. האונייה הייתה מצוידת בארבעה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), שניים בכל צד רוחב.
וליאנט הושלמה עם שני מנהלי בקרת אש מצוידים במדי טווח 15 רגל (4.6 מטרים). האחד היה רכוב מעל צריח הניתוב, מוגן על ידי גג משוריין, והשני היה בחלק העליון של תורן החצובה. בכל צריח הותקן גם מד טווח 15 רגל. החימוש העיקרי היה יכול להיות נשלט גם על ידי צריח 'B'. החימוש המשני נשלט בעיקר על ידי מנהלים שהותקנו בכל צד של פלטפורמת המצפן על התורן הקדמי לאחר שהותקנו ביולי 1917.
חגורת השריון בקו המים של האונייה הייתה מורכבת משריון מוצק של קרופ (KC) בעובי 13 אינץ' (330 מילימטרים) מעל האזור החיוני באונייה. צריחי התותחים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 11–13 אינץ' (279–330 מילימטרים) של שריון KC ונתמכו על ידי ברבטות בעובי 7–10 אינץ' (178–254 מילימטרים). לאונייה היו מספר סיפונים משוריינים שנעו בעובי בין 1–3 אינץ' (25–76 מילימטרים). צריח הניתוב הראשי היה מוגן ב-13 אינץ' של שריון. לאחר קרב יוטלנד, נוספו 1 אינץ' של פלדה בעלת מתיחה גבוהה לסיפון הראשי מעל מחסני התחמושת וציוד נוסף נגד רשף נוסף במחסני התחמושת.
בספינה הותקנו סיפוני טיסה שהותקנו על גגות צריחי 'B' ו-'X' ב-1918, שמהם יכלו מטוסי קרב ומטוסי סיור לשגר. במהלך השיפוץ שלה בשנים 1929–1930, סיפון הטיסה הוסר מצריח 'X' והותקן מעוט מתקפל מסוג EIH על הסיפון, יחד עם עגורן לחילוץ מטוס ימי. סיפון הטיסה בראש צריח 'B', המעוט והמנוף שלו הוסרו כאשר וליאנט שופצה בשנים 1937–1939.
תיאור האונייה > שינויים

בין השנים 1929 ו-1930 נוספו בליטות נגד טורפדו, שהגדילו את הרוחב ל-31.70 מטר (104.0 רגל). שתי הארובות אוחדו לארובה אחת ונוספו צריחים בודדים של תותחי 2 פאונד. שניים מצינורות הטורפדו הוסרו, ופסיפוני הטיסה הוחלפו במעוט אחד. שינויים אלה הביאו את התפוסה המקסימלית ל-35,970 טון. בשנת 1936 נוספה שמיניית תותחי 2 פאונד שנייה. בין מרץ 1937 לנובמבר 1939 היא עברה בנייה מחדש מלאה בדבונפורט. המנגנון שונה לשמונה דודי תוף Admiralty 3 עם ארבע טורבינות קיטור של פארסונס המפיקות סה"כ 80,000 כוחות סוס (60,000 קילוואט). עומס הדלק עמד על 3,393 טון נפט, והמהירות המרבית הופחתה ל-23.5 קשרים (43.5 קמ"ש) למרות העלייה בהספק, עקב העלייה בתפוסה ובשוקע. שריון הסיפון הוגדל ל-5 אינץ' (130 מ"מ) מעל המחסנים, 2.55 אינץ' (65 מ"מ) מעל המכונות, בעוד שלתותחי ה-2.5 אינץ' (64 מ"מ) החדשים היו בין 1 אינץ' (25 מ"מ) ל-2 אינץ' (51 מ"מ) של שריון. החימוש המשני שונה ל-20 תותחי 4.5 אינץ' (110 מ"מ) דו-תכליתיים Mk I ב-10 צריחים דו-קניים וחימוש הנ"מ לטווח קרוב הורכב מארבעה צריחי תותחי 2 פאונד "פום-פום". בקרת האש של האונייה עברה מודרניזציה כדי לכלול את מערכת בקרת האש HACS MkIV AA ואת לוח בקרת האש של האדמירליות Mk VII עבור בקרת אש עילי של החימוש הראשי. שינויים אלה הגדילו את השוקע ל-10 מטר (33 רגל) ואת התפוסה המקסימלית ל-36,513 טון.
בנייה וקריירה

וליאנט הונחה בחברת פיירפילד לבניית ספינות והנדסה, גובן ב-31 בינואר 1913, הושקה ב-4 בנובמבר 1914 ונכנסה לשירות ב-19 בפברואר 1916 בפיקודו של קפטן מוריס וולקומב בצי הגדול.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה

עם השלמתה ב-19 בפברואר 1916, בפיקודו של קפטן מוריס וולקומב, הצטרפה וליאנט לשייטת אוניות המערכה החמישית שהוקמה לאחרונה של הצי הגדול. בניסיון לפתות חלק מהצי הגדול מנמליו ולהשמידו, צי הים הפתוח הגרמני, המורכב מ-16 אוניות מערכה, 6 סיירות מערכה וספינות נוספות, עזב את וילהלמסהאפן מוקדם בבוקר 31 במאי. התוכנית קראה להיפר לעזוב את וילהלמסהאפן עם סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה והסיירות הקלות של קבוצת הסיור השנייה ולדחוף צפונה מחוץ לטווח הראייה של החוף הדני. שם הוא היה אמור למשוך ספינות בריטיות על ידי תקיפת עיירות חוף ולפתות אותן לעבר צי הים הפתוח. חטיבת המודיעין של חדר 40 של האדמירליות הבריטית יירטה ופענחה את תנועת הרדיו הגרמנית המכילה תוכניות מבצעיות. כתוצאה מכך, האדמירליות הורתה לג'ליקו וביטי להפליג באותו לילה עם הצי הגדול מסקפה פלו, קרומארטי ורוזית' כדי לנתק ולהשמיד את צי הים הפתוח. לאחר ששייטת אוניות המערכה החמישית יצאה מרוזית' באותו בוקר, ביטי הורה לשנות מסלול לצפון מזרח בשעה 2:15 בערב כדי להצטרף לצי הגדול. בשעה 2:20, סיירות המערכה של היפר הבחינו בשייטת סיירות המערכה של ביטי. בשעה 2:32, ביטי הורה לשנות מסלול למזרח-דרום-מזרח כדי לנתק את קו הנסיגה של הגרמנים. היפר הורה לספינותיו לפנות לכיוון הימני ולשנות מסלול לדרום-מזרח. עם פנייה זו, היפר נסוג בחזרה לצי הים הפתוח, שהיה 97 קילומטרים (60 מיל) מאחוריו. לאחר מכן שינה גם ביטי מסלול מזרחה כדי להדביק את היפר. עד השעה 3:05 הגיעה טייסת הקרב ה-5 למרחק כדי לתקוף את הסיירות הקלות הגרמניות. עד השעה 3:08, שייטת אוניות המערכה החמישית הגיעה לחלק האחורי של שייטת סיירות המערכה הגרמניות ווליאנט פתחה באש על SMS מולטקה שספגה פגיעה אחת. המצב השתנה כאשר אוניות המערכה הגרמניות נצפו לפתע בשעה 3:40. מאחר שביטי לא הצליח לאותת מספיק על כוונותיו כאשר פנה צפונה, אוניות המערכה של השייטת החמישית היו במסלול הפוך על פני סיירות המערכה ופנו ישירות אל הגוף המרכזי המתקרב של צי הים הפתוח. בשעה 3:48 שר פתח באש על אוניות המערכה הבריטיות. וליאנט הצליחה להימנע מפגיעות ובתורה ירתה על שלוש אוניות גרמניות ממרחק של 14 עד 16 קילומטרים בשעה 4:30. וליאנט המשיכה להשתתף בקרב עד שהאויב יצא מהעין ממרחק של 17 קילומטרים בערך בשעה 5:02.
בנייה וקריירה > בין המלחמות

מ-1919 ועד סוף 1924 הייתה וליאנט חלק משייטת אוניות המערכה הראשונה, הצי האטלנטי ולאחר מכן הייתה עם שייטת אוניות המערכה הראשונה של שייטת הים התיכון עד מרץ 1929. ב-2 בדצמבר 1930 היא הוזמנה מחדש לשירות באוקיינוס האטלנטי, שם ב-1931 השתתף הצוות שלה במרד אינברגורדון. במרץ 1932 הועברה לצי הבית עד שביולי 1935 היא שוב הייתה בים התיכון.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם השנייה

ב-30 בנובמבר 1939 הוצבה וליאנט בדבונפורט והוצב לתחנת אמריקה והודו המערבית. כשחזרה לבריטניה בדצמבר 1939, היא ליוותה חיילים קנדיים מעבר לאוקיינוס האטלנטי והצטרפה לצי הבית ב-7 בינואר 1940. וליאנט עסקה בתפקידי ליווי להובלות חיילים ובמאי 1940 תמכה בכוחות הנחיתה הבריטיים במערכה הנורווגית. בעודה שם, אוניית המערכה נמלטה בקושי מטורפדו שנורה על ידי U-38.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם השנייה > מרס-אל-כביר

עם כניעת צרפת ב-22 ביוני 1940, רוב הצי הצרפתי עגן במרס-אל-כביר. מכיוון שראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל חשש מאוד שהספינות הצרפתיות עלולות ליפול לידי הגרמנים ולא האמין להבטחות ממשלת וישי שהיא תמנע מהגרמנים לתפוס את הספינות, הוא התכוון להציב לצרפתים אולטימטום. ביום רביעי, 3 ביולי 1940, כוח H בפיקודו של תת אדמירל ג'יימס סומרוויל, המורכב מנושאת המטוסים ארק רויאל, מסיירת המערכה הוד, אוניות המערכה וליאנט, רזולושן ונלסון, וסיירות ומשחתות אחרות הופיעו ליד הכניסה לנמל. סומרוויל התקשר לאדמירל מרסל גנסול כדי להודיע לו על הדרישות הבריטיות. לאחר שפג תוקפו של האולטימטום, וליאנט פתחה באש יחד עם הוד ורזולושן. דנקרק, פרובאנס וברטאן נפגעו וספגו פגיעות קשות, וברטאן התפוצצה וטבעה. לאחר שסומרוויל הפסיק את האש כדי לתת לגנסול הזדמנות נוספת, הוא התעלם מכך שהמשחתת שטרסבורג יחד עם חמש המשחתות הנותרות נמלטו לים הפתוח מאחורי העשן הסמיך של הפיצוצים. אוניית המערכה שטרסבורג, יחד עם המשחתות וולטה, טיגרה ולה טריבל, הגיעו לטולון בערב 4 ביולי. בספטמבר היא הצטרפה לנושאת המטוסים אה"מ אילוסטריוס עם השייטת באלכסנדריה. בשארית השנה הפליגה בתפקידי אבטחה בים התיכון, בעיקר בגיחות הצי. בלילה שבין 18 ל-19 בדצמבר, יחד עם וורספייט, היא הפגיזה את הנמל האלבני ולורה.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם השנייה > כף מטפן

בעזרת הודעת רדיו של הלופטוואפה שפוענחו על ידי ULTRA, נודע לאדמירל קנינגהם שהאיטלקים, בפיקודו של תת-אדמירל אנג'לו איאצ'ינו, התכוונו לתקוף את הצי הבריטי כדי להסיח את דעתם מהובלת חיילים גרמנים לצפון אפריקה. לאחר שהאיטלקים יצאו לפעולה בשיירה של 22 ספינות, כולל אוניית המערכה ויטוריו ונטו, ב-26 במרץ, הביא קנינגהם את כל הספינות לעמדות נגדן, כולל ברהאם. ב-28 במרץ, סיירות בריטיות נתקלו בצי האיטלקי אך נאלצו לסגת על ידי ויטוריו ונטו. קנינגהם הורה אז על מתקפה אווירית. תקיפות אוויריות מרובות של מפציצי טורפדו פיירי סורדפיש מפורמידבל פגעו בויטוריו ונטו והכו קשות את הסיירת הכבדה פולה. ויטוריו ונטו נמלטה מערבה עם רדת החשיכה. מאוחר יותר באותו ערב. אדמירל איאצ'ינו, הורה לשתי הסיירות הכבדות האחרות של הפלגה הראשונה להגיש סיוע לפולה בחושך. הספינות האיטלקיות והבריטים הגיעו כמעט בו-זמנית למיקומה של פולה, אבל לאיטלקים כמעט לא היה מושג שהבריטים נמצאים בקרבת מקום. מצד שני, הבריטים ידעו בדיוק היכן נמצאים האיטלקים, הודות לספינות המצוידות במכ"ם. הם פתחו באש מטווח אפס והטביעו את זארה ופיומה.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם השנייה > הקרב על כרתים

במאי 1941 פעלה ואליאנט מול כרתים, ונפגעה משתי פצצות.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם השנייה > מיקוש באלכסנדריה

ב-19 בדצמבר 1941, וליאנט ניזוקה קשות ממוקשי צד שהוצבו על ידי אנשי צפרדע איטלקים של Decima Flottiglia MAS, שנכנסו לנמל אלכסנדריה ברכיבה על "טורפדו מאויש" של שני אנשים ("maiali"). האונייה האחות שלה קווין אליזבת נפגעה אף היא. לוטננט דוראנד דה לה פן הציב את המוקשים על וליאנט. שני הצוותים האחרים חיברו את המוקשים שלהם ונמלטו, אבל הטורפדו של דה לה פן התקלקל. דה לה פן דחף את הטורפדו מתחת לווליאנט והשאיר אותו בתחתית. לאחר מכן הוא וחברו רב"ט אמיליו ביאנקי הגיחו ונלכדו. הם נחקרו על ידי קפטן צ'ארלס מורגן, אך לא אמרו לו דבר. כמה דקות לפני שהמוקשים היו אמורים להתפוצץ, כשהיה מאוחר מדי למצוא ולנטרל אותם, הוא הודיע למורגן על קיומם (אך לא את מיקומם) כדי לאפשר לצוות שעל הסיפון להתפנות. הם הוחזקו בתא הנעול, שהיה (בלי ידיעתם או ידיעת מורגן) ממש מעל המקום שבו יתפוצץ המוקש. שניהם נפצעו מהפיצוץ, אך שרדו. המוקש המחובר לווליאנט לא היה למעשה במגע עם גוף האונייה, כך שהנזק היה הרבה פחות חמור מאשר לקווין אליזבת. למרות נטייה כבדה קדימה, הסיפונים שלה נותרו מעל המים, והיא נשארה פנויה מקרקעית הנמל. למרות שכמעט הייתה משותקת היא הצליחה, אם כי רק לכמה ימים, ליצור רושם של מוכנות קרב מלאה, לפחות עד שניתן יהיה לתקן אותה. וליאנט תוקנה בדרבן, דרום אפריקה, וביצעה ניסויים לאחר שיפוץ ביולי 1942, והשתתפה בתרגילים עם הצי המזרחי בחודש שלאחר מכן. בסוף אוגוסט לקחה וליאנט חלק במבצע אבן בוחן, תרגיל לבחינת ההגנות של מזרח אפריקה מפני פלישה על הים ולערוך חזרה כללית לקראת מבצע חיפוי ברזל, הפלישה למדגסקר הצרפתית. היא נשארה במימי אפריקה עד סוף השנה, וחזרה לדבונפורט לשיפוץ בינואר 1943.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם השנייה > סיציליה ואיטליה

ב-17 ביוני, וליאנט עזבה את סקפה פלו לגיברלטר יחד עם נלסון, רודני ווורספייט, והצטרפה לכוח H עם הגעתם. בין 2 ל-3 בספטמבר, וליאנט ווורספייט חיפו על המתקפה מעבר למצר מסינה והפגיזו את סוללות החוף האיטלקיות ברג'ו. היא חזרה הביתה לשיפוץ באוקטובר 1943. עם השלמתו ב-1 בדצמבר, וליאנט נותקה לצי המזרחי.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם השנייה > תאונת מבדוק יבש בציילון

ב-1944 נשלחה וליאנט למזרח הרחוק כדי להצטרף לצי המזרחי. שם היא השתתפה בפשיטות נגד בסיסים יפנים באינדונזיה. ב-8 באוגוסט 1944, היא נפגעה קשות בתאונה עם המזח היבש הצף בטרינקומלי, ציילון. המבדוק היבש הוגבה עם וליאנט בתוכו על ידי שאיבת מים ממכלי נטל. המכלים רוקנו ברצף שגוי עבור חלוקת המשקל של וליאנט, שהוחמרה בשל מטען התחמושת המלא שלה. כתוצאה מכך נלחץ המבדוק יתר על המידה בקצותיו, תמיכתו נשברה והוא שקע. שני גלי ההנע הפנימיים של וליאנט נתקעו כמו גם אחד מההגאים שלה. וליאנט המשיכה להעלות קיטור והצליחה למנוע נזק או גרוע יותר טביעה. לאחר התקרית, הבנאי הימי האחראי קיבל נזיפת משמעת.
בנייה וקריירה > גורל

בעקבות המקרה הוחלט שווליאנט תפליג לאלכסנדריה, שם היו מתקני עגינה מתאימים. עם זאת היא לא יכלה לנווט מסלול ישר, ולא יכלה להפליג במהירות של יותר מ-8 קשר (15 קמ"ש). היא הגיעה עד מפרץ סואץ, אך לא יכלה לנסות את תעלת סואץ במצב זה. סגן סמ"ר פיטר קיבל, צוללן מנוסה ומומחה להצלה, פיקח באופן אישי על הסרת שני גלי ההנע הפנימיים שלה ליד הבלוטה. גם סוגרי ה-A שמחזיקים את גלי ההנע והמדחפים נחתכו, והפילו את הברגים והפירים לתחתית. קיבל שיכלל את לפידי החיתוך התת-מימיים הזמינים על ידי שילוב טכנולוגיה בריטית ואיטלקית כדי לחתוך את צירי המדחף העבים. היא חזרה לבריטניה והוצאה משירות ביולי 1945. וליאנט היוותה חלק ממסד ההכשרה של המסיקים Imperieuse בדבונפורט למשך שארית הקריירה שלה. היא נמכרה לגרוטאות ב-19 במרץ 1948, ועזבה את דבונפורט לפורצים של ארנוט יאנג ב-Cairnryan ב-11 באוגוסט של אותה שנה.
הערות שוליים

↑  הספק אינדיקטורי (indicated horsepower) הוא ההספק "ברוטו" של המנוע, המחושב על פי הלחץ והנפח המשתנים של הקיטור בצילינדר בזמן עבודת המנוע. נתונים אלה נמדדים באמצעות מכשיר הנקרא "אינדיקטור", ומכאן השם.(אנ')
וליאנט תחת הסוואה במהלך מלחמת העולם השנייה
אלייה (נהר)

| --- | --- |

גשר מעל נהר האלייה, סמוך לבריאוד (Brioude)
 מידע כללי
 אורך:  421 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  147 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  14,321 קמ"ר 
 מוצא:  Moure de la Gardille (he) 
 יובלים:  Ance du Sud, Jauron, Seuge, Sonnante, Eau Mère, Céroux, Desges, Cronce, Auzon, Valençon, Buron, Luzeray, Fioule, Agasse, Gourcet, Merlaude, Auzon, Mourgon, Chapeauroux, Senouire, Couze Chambon, Bieudre, Alagnon, Artière, Andelot, Queune, Couze Pavin, Dore, Langouyrou, Morge, Couze d'Ardes, Sichon, Sioule, Burge, Ruisseau du Moulin de Larce, בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 שפך:  נהר הלואר
 מדינות באגן הניקוז:  צרפת
 מסלול הנהר
 
אלייה (בצרפתית: Allier, באוקסיטנית: Alèir) הוא נהר הזורם במרכז צרפת ואחד מיובליו של נהר הלואר.
גאוגרפיה

אורכו 420.7 ק"מ, ומקורותיו בפסגות המאסיף סנטרל, שבמחוז לוזר שבחבל לנגדוק-רוסיון. הנהר נשפך לתוך הלואר במחוז נייוור שבבורגון. זרם הנהר נע בין 234.0 מטר מעוקב לשנייה (בפברואר) ל-49.90 מקל"ש (באוגוסט).
האלייה הוא אחד הנהרות ה"פראיים" האחרונים בצרפת, כלומר נהר שנתיבו והזרימה בו הם טבעיים ואינם קבועים בידי אדם ואחד הנהרות היחידים בדרום אירופה בהם חי המין Thymallus thymallus (מין של סלמון) - מין הרגיש במיוחד לזיהום. לאורך גדותיו ערים חשובות רבות, בין השאר מולן ומחוז אלייה הקרוי על שמו.
הערות שוליים

↑  L'ALLIER à CUFFY באתר HYDRO
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565934505171  BnF: cb118622348 (data)  GND: 4192620-1  LCCN: sh86006454  SUDOC: 026358999  VIAF: 132160008   WorldCat (עם VIAF): 132160008
אופיר ראול גרייצר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1981 (בן 43 בערך) רעננה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-2007
 עיסוק:  תסריטאי ובמאי קולנוע
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית ספיר 
 יצירות בולטות:  האופה מברלין
 פרופיל ב-IMDb
 
אופיר ראול גרייצר (נולד בשנת 1981) הוא תסריטאי ובמאי קולנוע ישראלי, המתגורר בגרמניה. בטקס פרסי אופיר לשנת 2018 זכה בשלושה פרסים כמפיק, במאי ותסריטאי הסרט "האופה מברלין".
ביוגרפיה

גרייצר גדל ברעננה לאב דתי ואם חילונית, ובנערותו חזר בשאלה ויצא מהארון כהומוסקסואל.
בוגר בית הספר לקולנוע במכללת ספיר. סרטו הקצר הראשון כסטודנט, "תפילה בינואר", הוקרן בכ-20 פסטיבלים בינלאומיים ונמכר להפצה ולשידור במדינות שונות. סרט הגמר שלו "דור" השתתף גם כן במספר פסטיבלים בינלאומיים, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קאטוביץ' ובפרס הצילום הטוב ביותר בפסטיבל קולנוע דרום. במקביל לעבודות הבימוי שימש גרייצר כעורך של מספר סרטים דוקמנטריים באורך מלא, וכמו כן ערך עבודות וידאו ארט עם האמנים יוסף-ז'וזף דדון ואיציק בדש. ב-2015 הוזמן להשתתף בפרויקט "צ'ילה פקטורי", במהלכו ביים סרט שהוקרן בשבוע הבמאים של פסטיבל קאן.
סרטו הראשון באורך מלא, "האופה מברלין", הופץ בהפצה מסחרית ב-19 מדינות שונות והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים רבים, על אף תקציבו הנמוך הנאמד בכ-800,000 ש"ח. הסרט זכה בעשרה פרסים בינלאומיים, ביניהם "פרס מיוחד מטעם חבר השופטים" בפסטיבל קרלובי וארי ופרס העריכה הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים. בטקס פרסי אופיר לשנת 2018 הסרט היה מועמד ל-9 פרסי אופיר והיה לזוכה הגדול של הטקס לאחר שזכה ב-7 פרסים, לרבות פרסי הסרט העלילתי הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר.
חיים אישיים

בגיל צעיר התחיל גרייצר לעסוק בבישול, ולאורך השנים עבד כטבח בשורה של מסעדות ובתי אוכל. במקביל להפקת סרטו "האופה מברלין" העביר בברלין קורסים בבישול, שהתמקדו במאכלים מהמטבח הישראלי-פלסטיני. בנובמבר 2018 הוציא גרייצר ספר בישול בגרמנית בשם "Ofirs Küche" ("המטבח של אופיר") המשלב מתכונים מסורתיים ישראליים-פלסטיניים.
מתגורר בברלין, ונשוי מאז שנת 2012 לבן זוגו הגרמני.
פילמוגרפיה כבמאי

"תפילה בינואר" (2007): סרט עלילתי קצר (10 דקות).
"דור" (2009): סרט עלילתי קצר (30 דקות).
"הדיסקוטק" (2015): סרט עלילתי קצר (15 דקות). הפקה צרפתית-צ'ילאנית, בימוי בשיתוף עם טרזיטה אוגרטה.
"מניין" (2015): סרט תיעודי-ניסיוני (47 דקות). הפקה ישראלית-גרמנית.
"האופה מברלין" (2017): סרט עלילתי (104 דקות). הפקה ישראלית-גרמנית.
"אמריקה" (2022): סרט עלילתי (127 דקות). הפקה ישראלית-צ'כית.
הערות שוליים

1 2  איתמר רונאל, ‏"האופה מברלין" הוא הזוכה הגדול באופיר 2018, באתר ‏מאקו‏, 6 בספטמבר 2018
1 2 3   נירית אנדרמן, הסיפור העצוב שמאחורי הסרט הישראלי הכי מצליח של התקופה, באתר הארץ, 2 בינואר 2018
↑  ביוגרפיה, באתר הרשמי של גרייצר
↑  מאיה נחום שחל, מפיק "האופה מברלין" מסביר איך מצלמים סרט ב־800 אלף שקל בלבד, באתר כלכליסט, 26 בדצמבר 2017
↑  רשימת המועמדויות והזכיות של "האופה מברלין", באתר IMDb
↑  אמיר קמינר, הסרט הישראלי "האופה מברלין" זכה בפרס בפסטיבל קרלובי וארי, באתר ynet, 8 ביולי 2017
↑  Ofirs Küche, באתר אמזון
| פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון (1990) • יעקב גולדווסר (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג (1993) • שמואל הספרי (1994) • שבי גביזון (1995) • אורי סיון וארי פולמן (1996) • ג'ולי שלז (1997) • שמי זרחין (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | בני תורתי (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • דני סירקין (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • סכנדר קובטי וירון שני (2009) |  |
| 2010–2019 | ערן ריקליס (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר (2013) • טליה לביא (2014) • ארז תדמור (2015) • עילית זקצר (2016) • שמוליק מעוז (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • ירון שני (2019) |  |
| 2020 ואילך | ניר ברגמן (2020) • ערן קולירין (2021) • אורית פוקס רותם (2022) • איילת מנחמי (2023) |  |
| פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון, יונתן ארוך ויוחנן רביב (1990) • חיים מרין (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג ואסטבן גוטפריד (1993) • אסי דיין (1994) • שבי גביזון (1995) • יגאל בורשטיין (1996) • אסי דיין (1997) • איל חלפון (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | יוסף סידר (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • איל חלפון (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • ירון שני וסכנדר קובטי (2009) |  |
| 2010–2019 | נח סטולמן (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר, עלי ואקד (2013) • טליה לביא (2014) • אלעד קידן (2015) • רמה בורשטין (2016) • שבי גביזון (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • סאמח זועבי (2019) |  |
| 2020 ואילך | דנה אידיסיס (2020) • ערן קולירין (2021) • מיכל ויניק (2022) • אלינור סלע וריימונד אמסלם (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007419035005171  BNE: XX5837639  GND: 1078731632  ISNI: 0000 0004 9975 5904  LCCN: no2018154241  NLK: KAC2019G4899  RERO: 02-A027718243  SUDOC: 232699674  VIAF: 24154257897724151410   WorldCat (עם VIAF): 24154257897724151410
אולקוש

אוֹלקוּש או אולקוץ' (בפולנית: Olkusz, ביידיש: עֶלקיש) היא עיר מחוז בדרום פולין, בפרובינציית פולין קטן.
באולקוש חיים כ-37,500 תושבים (2004). העיר נמצאת על הצומת הראשי של הדרכים משלזיה העלית וזגלמביה לקיילצה.
תולדות העיר

תיעוד ראשון של העיר בכתובים מופיע במסמך משנת 1299. בתקופה זו הייתה אולקוש חלק מממלכת פולין תחת השושלת הפיאסטית. בתחילה נשלטה העיר על ידי אזרחים ממוצא גרמני, ותושביה היו בעיקר כורי עופרת. מאוחר יותר התגלו באזור מכרות כסף. עקב מיקומה האסטרטגי וחשיבותה הכלכלית נפגעה העיר במלחמות רבות, בעיקר עקב פלישות העותמאנים, הרוסים והשוודים בתקופת ממלכת פולין-ליטא, וביתר שאת בסוף המאה ה-17.
עם חלוקת פולין השלישית, ב-1795, נכללה אולקוש בתחומי ממלכת פרוסיה, העיירה החלה להשתקם רק באמצע המאה ה-19, ועם הקמת פולין העצמאית, ב-1918, נכללה אולקוש בשטח פולין.
בספטמבר 1939 עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה אולקוש בידי הצבא הגרמני, במהלך המלחמה יהודיה עונו וגורשו ממנה, ובסוף 1944 היא נכבשה על ידי הצבא האדום.
יהודי אולקוש

בשנת 1374 נאסר על סוחרי העופרת והכסף היהודים לגור בתוך חומות העיירה. ב-1583 המלך באטורי הרשה ליהודי העיירה לבנות מחדש את בית הכנסת שלהם שעלה באש. המלכים זיגמוט וסובייסקי אסרו על היהודים לסחור או לעבוד במכרות הכסף, אך נראה שהיהודים עקפו איסור זה. ב-1658 יש תיעוד על יהודי ממשפחת מארק, בא כח יהודי פולין, המקבל אישור לגור באלקיש ב"רחוב היהודים" או מחוצה לו, ולסחור או לעסוק במכרות הכסף. במאה ה-17 היהודים נמנו על בתי הדין וקהילת קרקוב, ואחר כך לקהילת וודיסלאב. במאה השמונה עשרה נחשבה אחד מהנפות ("הגלילות") של קהילת קרקוב, בעוד העיירה עצמה מושכנה למשפחות הגראף וודז'יצקי.
עלילת הדם: בשנת 1787 העלילה ילדה נוצרייה שיהודי כלשהו ניסה לאנסה. חייט שגר בסביבה הואשם במעשה, עונה והודה תחת איומים שהוא, בשותפות עם זקני הקהילה, רצה להרגה לצורך אפיית מצות עם הדם שלה. לאחר זמן חזר בו, ולמרות העינויים שעבר עמד בדברו, שאינו אשם בדבר והוא חף מפשע. הוא נידון למוות, אך רבני הקהילה ניצלו, אף על פי שהגראף וודז'יצקי התנגד להצלת הרבנים. הגראף וודז'יצקי זומן אל המלך סטניסלב אוגוסט שנזף בו על אמונתו בעלילות דם.
גירוש היהודים: עם כיבוש העיר בשנת 1796 בידי אוסטריה, היהודים גורשו מהעיר עד 1809. משנת 1823 היה אסור ליהודים ממרכז פולין לגור בעיר, היות שנחשבה לעיר גבול (בתחום 21 מיל מהגבול).
בשנת 1865 נמנו 852 אנשי הברית הישנה (כלומר יהודים) בעיירה והיוו 45% מאוכלוסייתה. ב-1897 היו 1840 יהודים 53.9%, ב-1909 היו 3249 שהם 53.8%, וב-1921 נמנו 2,707 יהודים, כ-40.6% כמעט מחצית מאוכלוסיית העיירה. ב-1926 שליש מחברי מועצת העיירה היו יהודים. לפי העיתון הצפירה גיליון 13 הסיבה להתמעטות היהודים באלקוש וסביבתה, הייתה האיסור להגר אליה, עקב היותה עיירת גבול.
בעיתון הצפירה (גיליון 60) נרשמה צוואה יפה של אחד מרבניה של העיירה, הרב יששכר דב גליקשטיין, הקורא לבניו ולבני קהילתו לנהוג באהבה והבנה זה לזה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה היו כ-3500 יהודים בעיירה, כ-95% מאוכלוסייתה. עם כיבוש אולקוש בידי הגרמנים, החלו רדיפות יהודים, גיוסם לעבודות כפייה, סימונם באות קלון, שוד והחרמת רכושם. בסתיו 1939 הוקם באולקוש יודנרט שהקים מטבח ציבורי לנזקקים וקיים קורסים להכשרה מקצועית.
במרץ 1940 היו באולקוש כ-3,000 יהודים.
יהודי אולקוש > השפלת אולקוש

שנה לאחר מכן, בסיוון ה'ת"ש המשטרה הגרמנית ערכה משפט ראווה לתושבי העיירה עקב רציחת איש משמרות הגבול הגרמני, שהתגורר באולקוש. 30 פולנים הוצאו להורג, והיהודים הוזהרו שחלקם עוד ישולם.
כחודש לאחר מכן, ביום כ"ה בתמוז ה'ת"ש (31 ביולי 1940) כונסו הנערים והגברים מגיל 17 ומעלה בכיכר השוק המרכזית בעיירה, שם עברו התעללות קשה הידועה כהשפלת אולקוש. לא ידוע על הרוגים בהשפלה זו, אך בין היתר היו שאיבדו את שיניהם כשהוכרחו ללעוס חצץ בפיהם.
ההתעללות תועדה בידי הגרמנים, והתמונות הגיעו לאחר המלחמה לידי יהודים. עקב טעות, פורסם שמדובר בטבח. בסביבות 1995 הגיעו פרטים מוטעים ליד ושם[דרוש מקור] וההתעללות כונתה יום רביעי העקוב מדם. בעקבות פרסום בעלון השבת גיליון חב"ד הדברים הועמדו על דיוקם.
התמונה יחד עם ההקשר השגוי עדיין משמשת באופן שגוי במאמרים לגבי השואה, בעיקר בטקסטים בהקשר הדתי. עצם תיקון העובדות, לאחר גרסת הסיפור המוטעה שעמד לתמונות במשך שנים רבות, משמש כיום כאחת מהטענות של מכחישי השואה.
יהודי אולקוש > המעבר לגטו, המצור בבית הספר, ותליית היהודים

בערב ראש השנה ה'תש"א (ספטמבר 1941) הועברו יהודי אולקוש לגטו לא מגודר בכפר השכן, "שיקורה". ותושבי הכפר שוכנו בבתי היהודים בעיר.
בתענית אסתר של אותה שנה, נתלו שני יהודים, משה מצנר וגלייטמן ב"אשמה" של סחר בקמח.
מיד לאחר חג הפסח באותה השנה הוכנסו יהודי העיירה לתוך בניין הגימנסיה - בית הספר התיכון היהודי בעיירה ונסגרו שם ללא מים ומזון, למשך שלושה ימים. תושבים פולנים סייעו ליהודים והבריחו אליהם מזון ומים.
באותה תקופה יצאו הנאצים בהזמנה לתושבי גטו אולקוש, לשרת במחנה עבודה מרוחק, שירות בהתנדבות, שתמורתו יוענקו, כביכול, זכויות יתר למשפחות המתנדבים. בחורות יהודיות אחדות נסעו ברכבת כיומיים, והגיעו למחנה עבודה בכפייה בפארשניץ (Parschnitz, כיום בצ'כיה) וכך שרדו את השואה. בניגוד להבטחות השווא של הנאצים, המשפחות שנותרו מאחור באולקוש, נשלחו לאושוויץ.
חודש לאחר ההתעללות, החלו לשלוח את יהודי אולקוש לאושוויץ. כאמור, רוב תושבי העיירה נרצחו במחנה זה.