רותם המדבר
אנטומיה של רותם המדבר

מבנה השורשים: כדי להתמודד עם המחסור במים בסביבתו המדברית או החולית, לרותם המדבר מערכת שורשים כפולה, המאפשרת לו ניצול יעיל של מקורות מים שונים. האחד, שורשי עומק ארוכים שמעמיקים לפעמים עד 20 מ' ואף יותר ובעלי צינורות הובלה צרים שמותאמים לשאיבת מים משכבות תת-קרקעיות עמוקות. שורשים עמוקים נמצאים בלחץ מים שלילי גדול יותר, והם עלולים לסבול מהתייבשות וקוויטציה (קריסת עמודת המים) ועל כן צינורות דקים עמידים יותר בפני תופעת הקוויטציה. השני, שורשים צדדיים אופקיים המתפתחים מצוואר השורש (מקום חיבורו לגזע) ויכולים להצמיח ענפים חדשים. שורשים אלה ממתמשכים למרחק של עד עשרה מטרים ומכילים צינורות הובלה רחבים, המאפשרים קליטה מהירה של מים מפני הקרקע והעברתם ביעילות לשאר חלקי הצמח. המערכת הראשונה מקיימת את הצמח לחיפוש שכבות לחות ומי תהום במשך עונת הקיץ, ואילו השנייה קולטת מים בעיקר ברדת הגשמים בחורף.
מבנה הגזעים: רותם המדבר הוא צמח מעוצה, שבו ניתן להבחין בטבעות צמיחה, אם כי באופן שאינו תמיד ברור או סדיר. טבעות הצמיחה נוצרות כתוצאה מפעילות הקמביום הווסקולרי (vascular cambium), רקמה היוצרת את רקמות ההובלה – עצה ושיפה. התפתחותן מתחילה לרוב בחודשי החורף המוקדמים, בין נובמבר לינואר, כאשר הקמביום יוצא מהתרדמה אליה נכנס בעונה החמה והיבשה. רוחב הטבעות ומראיהן משתנים בהתאם לקצב הצמיחה, התלוי בכמות המשקעים השנתית. מאחר שבמדבריות ובאזורים ים-תיכוניים כמות המשקעים אינה יציבה משנה לשנה, טבעות הצמיחה אינן בהכרח אחידות או סדירות.
ההטמעה בגבעול הירוק: הגבעול של הרותם עטוף מבחוץ באפידרמיס (שכבת התאים החיצונית), שבו מצויות פיוניות, תאים מיוחדים הקרויים אִידִיוֹבְלַסְטִים (תאים ייחודיים המכילים גבישים), וכן טיפוסים שונים של טריכומות (שערות אפידרמליות). דפנותיהם החיצוניים של תאי האפידרמיס מכוסים בשכבת קוטיקולה עבה במיוחד, המסייעת בצמצום איבוד המים (249-251).
רקמת הפרנכימה, הנמצאת מתחת לאפידרמיס בגבעולים, מורכבת מתאים דקי דפנות. בצמחים רבים, רקמה זו משמשת הן כרקמת מילוי והן כרקמת אחסון זמני של עמילן וחומרים מטבוליים אחרים. בענפים צעירים וירוקים של רותם המדבר, הפרנכימה מתפקדת גם כרקמה מטמיעה, המבצעת פוטוסינתזה, במיוחד לאחר נשירת העלים. תכונה זו מאפשרת לצמח להמשיך בייצור אנרגיה גם כאשר הוא חסר עלים.
מיקום הפיוניות: ענפי הרותם הירוקים מתאפיינים בחריצים וצלעות לאורכם. הפיוניות, האחראיות על חילוף הגזים, ממוקמות בחריצים הללו, ולעיתים קרובות מלוות בטריכומות (שערות), אשר מסייעות בהפחתת איבוד מים באמצעות יצירת שכבת אוויר לחה סביבן ומניעת בריחת מולקולות המים. במרכז הצלעות מצויה רצועת סקלרנכימה (רקמת תמיכה), אשר משני צדדיה נמצאת שכבה אחת או שתיים של תאי פארנכימה גדולים וחסרי צבע, המשמשים לאגירת מים ומכילים לרוב גבישים. בין שכבה זו לבין האפידרמיס נמצאת רקמת הטמעה, המורכבת מתאים פארנכימה קטנים וצפופים, המכילים כלורופלסטים וגבישים.
מבנה התרמיל: פרי הרותם הוא תרמיל השונה במידה מסוימת ממבנה התרמיל האופייני למשפחת הקטניות. בעוד שבמרבית הקטניות התרמיל מתייבש ונפתח לאורך קו התפר שלו, תרמיל הרותם נשאר שלם ואינו נפתח עם הבשלתו, אלא נרקב בהדרגה. התרמיל הוא בעל מבנה תלת-שכבתי:
מבנה התרמיל: פרי הרותם הוא תרמיל בעל מבנה ייחודי, השונה במידה מסוימת מזה של מרבית הקטניות. בעוד שבמשפחת הקטניות התרמיל מתייבש בדרך כלל ונפתח לאורך קו התפר שלו כדי לפזר את הזרעים, תרמיל הרותם נותר סגור גם לאחר הבשלתו ואינו נפתח, אלא נרקב בהדרגה. מבנהו התלת-שכבתי הוא:
אקסוקרפ (Exocarp) – השכבה החיצונית, המורכבת מאפידרמיס בלבד, המכיל את חומרי הצבע של הפרי.
מזוקרפ (Mesocarp) – השכבה האמצעית, העבה באופן יחסי המורכבת משני סוגי רקמות: פארנכימה רכה (המשמשת לאגירת מים או חומרים מטבוליים) וקולנכימה (רקמת תמיכה), שבתוכה משובצים סקלראידים (תאי תמיכה עבים ומחוזקים).
אנדוקרפ (Endocarp) – השכבה הפנימית ביותר, העשויה סקלרנכימה צפופה, המרופדת כלפי פנים התרמיל ברקמת קולנכימה ובשכבת אפידרמיס שתאיו דקי דופן (565).