stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי החוץ של יפן
סכסוכים בינלאומיים

ליפן יש מספר סכסוכים טריטוריאליים עם שכונותיה אשר נוגעות לתביעת שליטה באיים מסוימים.
יפן תובעת את שליטתה על האיים הקוריליים שנמצאים תחת ריבונות רוסית. יפן טוענת שברית המועצות כבשה מיפן את האיים הללו בשנת 1945, וכתוצאה מפירוק ברית המועצות שאירע בשנת 1992 יש להחזיר את האיים לשליטה יפנית. יפן טוענת לריבונותה על סלעי ליאנקור שנמצאים תחת השלטון של קוריאה הדרומית. יפן שולטת על איי סנקאקו, אך טאיוואן וסין טוענות לריבונותיהם על האיים הללו. הטענה היפנית אומרת כי שליטת האיים עברה מארצות הברית ליפן כבר בשנת 1971. מאידך, סין טוענת כי היא גילתה את האיים האלו כבר בראשית המאה ה-14, טענה בה יפן אינה מכירה. עוד שטח שנוי מחלוקת בין סין ליפן היא שונית האלמוגים, "אוקינוטורישימה".
נציגויות דיפלומטיות זרות ביפן

ביפן פועלות 153 שגרירות ועשרות קונסוליות זרות. רוב המדינות שאינן מיוצגות ביפן בדרג השגרירות האמינו את שגרירותן בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין הסמוכה, על יפן.
ראו גם

היסטוריה של יפן
יחסי ארצות הברית–יפן
יחסי יפן–ישראל
כלכלת יפן
נציגויות דיפלומטיות ביפן
נציגויות דיפלומטיות של יפן בעולם
פוליטיקה של יפן
לקריאה נוספת > מאמרים נוספים על יחסי החוץ של יפן

Barnhart, Michael A. Japan and the World since 1868 (1995) excerpt
Buckley, Roger. US-Japan Alliance Diplomacy 1945–1990 (1992)
Duus, Peter, ed. The Cambridge History of Japan, Vol. 6: The Twentieth Century (1989).
Hook, Glenn D. et al. Japan's international relations: Politics, economics and security (3rd ed. 2011), covers 1945–2010.
Kibata, Y. and I. Nish, eds. The History of Anglo-Japanese Relations, 1600–2000: Volume I: The Political-Diplomatic Dimension, 1600–1930 (2000) excerpt, first of five topical volumes also covering social, economic and military relations between Japan and Great Britain.
Inoguchi, Takashi. Japan's Foreign Policy in an Era of Global Change (2013).
Iriye, Akira. Japan and the wider world: from the mid-nineteenth century to the present (1997)
Lafeber, Walter. The Clash: A History of U.S.-Japan Relations (1997), a standard scholarly history
Malafaia, Thiago Corrêa. "Japanese International Relations: an assessment of the 1971–2011 period." Brazilian Political Science Review 10.1 (2016). online in English
Scalapino, Robert A. The Foreign Policy of Modern Japan (1977) online
Shimamoto, Mayako, Koji Ito and Yoneyuki Sugita, eds. Historical Dictionary of Japanese Foreign Policy (2015) excerpt
Flaviu Vasile, Rus, ed. The cultural and diplomatic relations between Romania and Japan. 1880-1920, Cluj-Napoca, Mega Publishing, 2018.
Togo, Kazuhiko. Japan's Foreign Policy 1945–2003 (Brill, 2005) online
הריגת הינד רג'ב

| חלק מהלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל |
| --- | --- |
 תאריך:  29 בינואר 2024
 מקום:  תל אל-הווא 
 קואורדינטות:  31°30′49″N 34°26′13″E﻿ / ﻿31.513611111111°N 34.436944444444°E﻿ / 31.513611111111; 34.436944444444
 סוג:  הריגה
 הרוגים:  9
 מבצע:   צבא הגנה לישראל
  (למפת עזה מוגדלת) הריגת הינד רג'ב(למפת עזה רגילה) הריגת הינד רג'ב he
 
הינד רַגַ'ב (בערבית: هند رجب, תעתיק מדויק: הנד רג'ב) הייתה ילדה פלסטינית בת 6 שנהרגה מירי כוחות צה"ל ב-29 בינואר 2024, בעת הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל. משפחתה יצאה במכונית משכונת תל אל-הווא שבעיר עזה, בעקבות הוראת צה"ל להתפנות לפני פעולה באזור. נפתחה על המכונית אש מכוחות צה"ל וכולם נהרגו, מלבד הינד. אשת הסהר האדום הפלסטיני ברמאללה הייתה איתה בשיחת טלפון שלוש וחצי שעות, ולאחר מכן הקשר נותק. במשך 12 יום לא היה ידוע מה עלה בגורלה של הינד, ושמה ופניה פורסמו בעולם. ב-10 בפברואר נמצאה מתה עם משפחתה במכונית. נהרגו גם שני הפרמדיקים שנשלחו על ידי הסהר האדום לחלץ אותה.
מהלך האירוע

ב-29 בינואר 2024 נמלטה משפחתה של הינד, בפקודת צה"ל, שחזר לעיר עזה ב-28 בינואר והורה לתושבים במערב העיר להתפנות למען ביטחונם.
מהלך האירוע > תחקירים עיתונאיים

להלן השתלשלות העניינים על פי תחקירים של ה"וושינגטון פוסט" ושל "אל-ג'זירה":
הוריה של הינד יחד עם בני משפחה נוספים וילדיהם ברחו ברגל, בעוד הינד, דודהּ ואשתו, בת דודתה לאיאן ושלושה בני דודים נוספים נשלחו במכונית. תוכניתם הייתה לצאת צפונה מהאזור המפונה, לכיוון בית המשפחה. הם נתקלו בכוח צה"ל ליד תחנת הדלק פאריס כמה מאות מטרים מביתם, ולא יכלו להמשיך.
דודהּ של הינד, בשאר חמאדה שנהג במכונית, התקשר לבן דודו בגרמניה. הוא אמר לו שמסביבם כוחות צה"ל, והם אינם יכולים לנסוע.
בסביבות השעה 13:00 בת הדוד לאיאן התקשרה לבן משפחה אחר, ואמרה לו שהם מוקפים צבא, ויורים עליהם.
בשעה 14:28 התחילה שיחת ווטסאפ בין בן הדוד בגרמניה לסהר האדום ברמאללה.
בשעה 14:44 הודיע הדוד לסהר האדום שחמישה מבני המשפחה נהרגו, ורק שתי ילדות נשארו בחיים, לאיאן בת ה-15 והינד בת ה-6.
בסביבות 14:47 התקשרו אנשי הסהר האדום ללאיאן. בהקלטה שאורכה פחות מדקה נשמעות יריות, לאיאן צורחת "יורים עלינו, הטנק לידי, אנחנו במכונית, הטנק לידינו", עוד קולות ירי, והיא אינה עונה עוד. בהקלטה נשמעות 62 יריות במשך 6 שניות. הינד נותרה במכונית לבדה. לפי הסהר האדום, היא לקחה את הטלפון, והשיחה עם הסהר האדום נשארה פתוחה. במקביל ניסו אנשי הסהר האדום לקבל רשות מצה"ל לחלץ אותה.
ב-14:57 הייתה הפנייה הראשונה של הסהר האדום לצה"ל. באותו זמן נשארה אשת הסהר האדום על הקו עם הינד.
במשך שלוש וחצי שעות השיחה הייתה פתוחה, הינד אומרת שיש טנק שנוסע לידה. היא שואלת "מה השעה? כמעט לילה. אני פוחדת. בבקשה בואי לקחת אותי".
בשעה 17:40 התקבל אישור מצה"ל להיכנס לאזור.
בסביבות 18:00 הגיע למקום האמבולנס של הסהר האדום ובו שני פרמדיקים. אמה של הינד הועלתה לשיחה, והיא אומרת להינד שכבר מגיעים אליה. גם הפרמדיקים הועלו לשיחה, ואז נשמע "בום", והפרמדיקים לא נשמעו עוד. אימה של הינד צעקה "את בסדר"? אחרי שהייה הינד ענתה "כן".
לאחר זמן קצר נותק הקשר איתה.
מהלך האירוע > הגעה למכונית

ב-10 בפברואר, רק לאחר שצה"ל יצא מהאזור, הגיעו אנשי ביטחון וקרוב משפחה של הינד למקום. המכונית הייתה מחוררת כדורים ובתוכה גופות בני המשפחה המתים ובהם הינד, במצב ריקבון. האמבולנס עמד במרחק של כ-50 מטר מהמכונית, שרוף, ובו שרידי גופות שני הפרדמיקים.
חקירת האירוע > חקירת צה"ל

צה"ל הודיע שלפי חקירה ראשונית שהתקיימה ב-24 בפברואר, לא היו חיילים בקרבת האירוע וגם לא בטווח ירי ממנו. כמו כן הודיע צה"ל שלא התקבלה בקשה להיתר כניסה לאמבולנס, ומאחר שלא היו כוחות בסביבה לא היה צורך באישור כזה. ארצות הברית דחקה בישראל לפתוח חקירה בנושא, ומצה"ל נמסר שחקירת האירוע הועברה למנגנון בדיקת העובדות של המטכ"ל, גוף צבאי עצמאי שאחראי על חקירת אירועים חריגים במהלך המלחמה. נכון למאי 2024 לא פורסמה תגובת צה"ל.
חקירת האירוע > תחקיר הוושינגטון פוסט

"הוושינגטון פוסט" ערך תחקיר על האירוע והתבסס על צילומי לוויין, מומחים לכלי נשק ועדויות. בצילום לוויין משעה 15:31, כשעה אחרי שבת הדוד לאיאן התקשרה לסהר האדום, נראים לפחות ארבעה כלי רכב משוריינים במרחק של כ-300 מטר המכונית, ויותר מתריסר כלי רכב ברדיוס של 400 מטר. בשעת הצילום שיחת הטלפון עם הינד הייתה פתוחה.
לפי העיתון, הקליעים שנורו למכונית ולאמבולנס הם מסוג שנמצא בשימוש בצה"ל. מומחי נשק שחיוו דעה, לבקשת העיתון, קצב היריות שנשמע בהקלטה, 62 קליעים ב-6 שניות, הוא גבוה מהירי ברובה הסער שחמאס משתמש בו. מומחי הנשק לא שללו הימצאות של טנק או טנקים באירוע. בדופן האחורית של האמבולנס היה חור בקוטר של כ-30 סנטימטר, שייתכן שהוא חור יציאה של פגז טנק. שישה מומחי נשק שמסרו חוות דעת לוושינגטון פוסט, הסכימו שצורת הפגיעה באמבולנס תואמת את הרכבים המשוריינים שנראו בצילום, אך הזהירו שקשה לדעת ממה האמבולנס נפגע בגלל הזמן שחלף והסביבה האורבנית המורכבת.
חקירת האירוע > תחקיר אל-ג'זירה

ב"אל ג'זירה" ניתחו את צילום הלוויין, ומסרו כי לפחות שלושה כלי רכב משוריינים של צה"ל, שהעיתון מכנה אותם "טנקים", היו באותו רחוב כמו המכונית, במרחק של פחות מ-300 מטר ממנה ובקו ראייה אליה. כמו כן התחקיר מציין שהמכונית הייתה מעוכה חלקית ונראה שהוזזה ממקומה, וייתכן שננגחה על ידי טנק.
ביוני 2024 רשת אל ג'זירה פרסמה סרט דוקומנטרי על האירוע. לפי הסרט הינד רג'ב דיממה למוות תוך כדי שיחת הטלפון עם אימהּ.
חקירת האירוע > תגובת ארצות הברית

ב-16 באפריל, לאחר פרסום תחקיר "הוושינגטון פוסט" שערער על ממצאי החקירה הראשונית של צה"ל מפברואר, הודיע דובר מחלקת המדינה של ארצות הברית כי ארצו מבקשת מישראל מידע נוסף וקוראת לוועדת חקירה.
חקירת האירוע > גורמים פלסטינים

איש הקשר בין משרד הבריאות הפלסטיני לבין מתאם פעולות הממשלה בשטחים אמר שאישור הנסיעה לאמבולנס התקבל בצורת מפה, שבה מתווה מסלול הנסיעה. הוא שלח את המפה לסהר האדום הפלסטיני בווטסאפ בשעה 17:40. הוושינגטון פוסט שבחן את המפה ציין שהיא נראית לקוחה מגוגל מפות, ובה מסומן בכחול מסלול שעוקף את רוב האזור המפונה. האמבולנס יצא עם אורות מהבהבים. בדרך הודיעו הפרמדיקים שיש מולם אורות לייזר ירוק, האדם במוקד הסהר האדום אמר להם לנסוע לאט, ושניות אחרי זה השיחה נותקה. לפי התחקיר, על פי אביחי סטולר, בדרך כלל פירוש האיתות בלייזר הוא שהאמבולנס זוהה, אבל לאו דווקא כמטרה לירי. פלסטינים משתמשים בלייזר ירוק כדי לסנוור את כוחות הביטחון. הוושינגטון פוסט הפנה שאלה לצה"ל אך לא נענה.[דרוש מקור]
לפי הסהר האדום הפלסטיני, כוחות ישראליים תקפו בכוונה את האמבולנס שנשלח לחלץ את רג'ב בת ה-6, והרגו את שני הפרמדיקים שבו, יוסף זיינו ואחמד אל-מדהון, למרות העובדה שישראל קיבלה הודעה על שליחתו.
חקירת האירוע > תחקירים שונים

ארגון Earshot שעוסק בניתוח קולות ירי בדק את הקלטת היריות תוך כדי שיחת הטלפון עם ליאן. על פי הפרשי הזמן בין בין קול הקליע שמגיע למכונית ראשון במהירות גבוהה ממהירות הקול, לבין קול הנפץ של הרובה שמגיע אחריו במהירות הקול, הגיעו הבודקים למסקנה שבעת הירי המרחק מהמכונית לטנק היה 13–23 מטר.
ביוני 2024 פרסמה "ארכיטקטורה פורנזית" על פי תחקיר זה שהטנק הישראלי ירה 335 כדורים על המכונית בה היו רג'ב ומשפחתה, וממרחק זה סביר להניח כי היורה ראה שבמכונית יש אזרחים כולל ילדים. בנוסף, מהתחקיר עלה כי האמבולנס שנשלח לסייע לרג'ב נפגע ככל הנראה מטנק ישראלי גם הוא.
השפעת האירוע

המקרה של רג'ב זכה לתשומת לב בינלאומית, כאשר פעילים וארגוני סיוע קראו לעזור במציאתה והבאתה למקום מבטחים במהלך 12 הימים שבהם נחשבה נעדרת. אמה התחננה בפני הקהילה הבינלאומית לא לשכוח את בתה ולהחזירה הביתה. הסהר האדום הפלסטיני השתמש בחשבונות המדיה החברתית שלו לפרסום תמונות של אנשי הצוות הרפואי ושל רג'ב במשך מספר ימים, תוך בקשה לקבל מידע על מיקומם. מספר כלי תקשורת פנו לצבא הישראלי לקבלת תגובה על האירוע. ב-2 בפברואר מסר צה"ל לכתבי CNN כי הוא "לא מכיר את האירוע". שלושה ימים לאחר מכן, אמרו כי "עדיין בודקים את המקרה".
לאחר גילוי גופתה, דמויות פרו-פלסטיניות רבות מתחו ביקורת על כלי תקשורת מערביים, שלדבריהם דיווחו כי רג'ב "נמצאה מתה" מבלי לייחס את מותה לישראל, תוך השוואה לסיקור למות ילדים במלחמת רוסיה-אוקראינה.
הסהר האדום האשים את ישראל באחריות לאירוע וטען כי כיוונה בכוונה לצוות הרפואי של האמבולנס. משרד החוץ הפלסטיני קרא לבית הדין הפלילי הבינלאומי להעמיד לדין את האחראים למותה של רג'ב. ב-13 בפברואר, ארגון זכויות האדם "צדק לכולם" הגיש תביעה לבית הדין הפלילי הבינלאומי, והאשים את צה"ל בפשעי מלחמה רבים בשל הריגתה של רג'ב.
מומחים שמונו על ידי מועצת זכויות האדם של האו"ם אמרו כי ההרג ממחיש את פזיזות פעולות הצבא במערכה בעזה, ומותם של רג'ב, משפחתה והפרמדיקים מראה דפוס רחב יותר של הרג אזרחים המנסים למצוא מחסה ולהימלט מהלחימה בעזה.
באפריל 2024, סטודנטים פרו-פלסטיניים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק תפסו את בניין המילטון בקמפוס. הסטודנטים תלו כרזה גדולה שעליה נכתב: "אולם הינד".
ב-16 במאי סטודנטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי תפסו מבנה היסטורי נטוש בקמפוס שנקרא מתחם אנה הד ושינו את שמו ל"בית הינד".
במאי 2024, הראפר האמריקאי מקלמור הוציא את השיר "Hind's Hall", שיר מחאה לכבוד רג'ב ולתמיכה במחאת הסטודנטים. בספטמבר 2024, הוציא שיר המשך בשם "Hind's Hall 2".
במאמר מערכת שפרסם אוון ג'ונס באוגוסט 2024, הוא טען כי הריגתה של רג'ב משתלבת בדפוס של זוועות נוספות מצד ישראל. ג'ונס כתב: "לאחר כל זוועה שהיא מבצעת, למדינת ישראל יש שיטה קבועה: הכחשה, הסחת דעת, הטעיה והמתנה שהעניין יעבור למקום אחר".
קרן הינד רג'ב

קרן הינד רג'ב (HRF) היא קרן משפטית, אנטי-ציונית, שמגישה תביעות נגד חיילי צה"ל במהלך מלחמת חרבות ברזל. הקרן היא סניף של הארגון הבלגי-המוסלמי תנועת ה-30 במרץ (על שם יום האדמה מ-30 במרץ 1976). ברשתות החברתיות כתבה הקרן: "אנו מסרבים לתת לסיפורה של הינד להישכח או להידחק הצידה; סיפורה הוא סיפורה של כל הקורבנות של רצח העם הזה".
כנסיית סנטה טקלה (סרברה דה לה קניאדה)

כנסיית סנטה טקלה (בספרדית: Iglesia de Santa Tecla), או בשמה המלא כנסיית גבירתנו של העלייה לשמיים (Iglesia de Nuestra Señora de la Asunción) היא כנסייה קתולית מהמאה ה-15 בעיירה סרברה דה לה קניאדה (ספ'), באראגון שבספרד. הכנסייה היא דוגמה בולטת לאדריכלות בסגנון מודחאר.
ב-27 ביולי 1945 הוכרזה הכנסייה "אתר אמנותי היסטורי" (Monumento histórico artístico), כיום "אתר של עניין תרבותי" (Bien de Interés Cultural). יחד עם כנסיות אחרות בטרואל ובמחוז סרגוסה היא מוגדרת מ-2001 כחלק מאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם אדריכלות מודחאר באראגון. שטח אתר המורשת הוא 270 מטרים רבועים, כששטח אזור החיץ הוא 2.4 דונם.
החלק האחורי של כנסיית סנטה טקלה
תיאור

כנסייה הקהילה של סרברה דה לה קניאדה, המכונה "כנסיית סנטה טקלה" (על שם טקלה הקדושה, הקדושה המגנה של העיירה), הוקמה בראש הגבעה של העיירה על חורבות מבצר קדום, שבאבניו השתמשו לבניית כנסייה. על פי הכתובת בכנסייה היא הושלמה בשנת 1426 והבנאי הראשי היה "מהומה ראמי" (Mahoma Ramí), מוריסקו שהיה אלריפה (alarife, בנאי מומחה בסגנון מודחאר).
הכנסייה נבנתה בשני שלבים עיקריים הבסיס מאבני גזית של הכנסייה, וייתכן שגם הקפלה, שנהרסו בעקבות מלחמת שני הפדרואים ונותרו ממנה המגדל העגול, חלק מהחומה הצפונית, וייתכן שגם הבסיס של אפסיס. החלק השני הוא בסגנון מודחאר בתכנון מהומה ראמי.
הכנסייה משולבת במבצר, תוך שימוש בשרידי המבצר הקודם. אבל החיצוניות הקודרת של הכנסייה עומדת בניגוד לעושר העיטורים בפנים שאליו מגיעים דרך שער פשוט. בטימפנון יש שלט אצולה המייצג את שלט האצולה המלכותי של אראגון בצורת מעוין במרכז ריבוע שבתוך מעגל.
ביאורים

↑  מלחמה שהתנהלה בין 1356 ל-1375, בין פדרו הרביעי, מלך אראגון לפדרו הראשון, מלך קסטיליה
הערות שוליים

1 2 3  Iglesia De Santa Tecla (Cervera De La Cañada)
החברה האסייתית של מומבאי

| --- | --- |

הכניסה לבניין החברה האסייתית של מומבאי
 מוזיאון
 תקופת הפעילות:  1804–הווה (כ־221 שנים)
 מייסדים:  ג'יימס מקינטוש (אנ')
 מיקום
 מיקום:  מומבאי, הודו הודו
 מדינה:  הודו הודו
 קואורדינטות:  18°55′56″N 72°50′10″E﻿ / ﻿18.93216667°N 72.83621944°E﻿ / 18.93216667; 72.83621944
 asiaticsociety.org.in
  (למפת מומבאי מוגדלת) החברה האסייתית של מומבאי(למפת מומבאי רגילה) החברה האסייתית של מומבאי
 
החברה האסייתית של מומבאי (באנגלית: The Asiatic Society of Mumbai, לשעבר "החברה האסייתית של בומביי") היא אגודה מדעית בתחום לימודי אסיה (אנ') שבסיסה במומבאי בהודו. מקורה באגודה הספרותית של בומביי, שנפגשה לראשונה במומבאי ב-26 בנובמבר 1804, ונוסדה על ידי סר ג'יימס מקינטוש (אנ'). היא הוקמה מתוך כוונה "לקדם ידע שימושי, במיוחד כזה שקשור כעת מיד להודו". לאחר שהוקמה החברה האסייתית המלכותית של בריטניה הגדולה ואירלנד בלונדון בשנת 1823, האגודה הספרותית של בומביי הפכה למזוהה עמה ונודעה בשם "סניף בומביי של החברה האסייתית המלכותית" (Bombay Branch of the Royal Asiatic Society), בראשי תיבות BBRAS מאז 1830. "החברה הגאוגרפית של בומביי" התמזגה איתה בשנת 1873, ואחריה ה"אגודה האנתרופולוגית של בומביי" בשנת 1896. בשנת 1954, היא הופרדה מהחברה האסייתית המלכותית. ושמה שונה לחברה האסייתית של בומביי. בשנת 2002, היא קבלה את שמה הנוכחי. היא ממומנת על ידי מענק שנתי מהממשלה המרכזית של הודו.
מטרות ויעדים

המטרות והיעדים של החברה בעת הקמתה בשנת 1804 היו "לקדם ידע שימושי במיוחד כזה שקשור כעת מיד להודו". לאחר מכן, בכמה הזדמנויות, נוספו עוד כמה מטרות ויעדים כגון עידוד לימודי המחקר בשפה, פילוסופיה, אמנויות ומדעי הטבע והחברה ביחס להודו ואסיה, פרסום כתבי עת, אחזקת ספרייה ומוזיאון, הקמת מכונים ומרכזים המגשימים את מטרותיה ויעדיה של החברה.
אחזקות

בספריית האגודה למעלה ממאה אלף ספרים מתוכם 15,000 מסווגים כנדירים ובעלי ערך. יש בה גם חפצים יקרי ערך ויותר מ-3,000 כתבי יד עתיקים בפרסית, סנסקריט ופראקריט, בעיקר על נייר אך חלקם על עלי דקל. האוסף הנומיסמטי של 11,829 מטבעות כולל מטבע זהב של קומאראגופטה הראשון, קיסר ממלכת גופטה (אנ'), מטבע זהב נדיר בערך של מוהור (אנ') של הקיסר אכבר ומטבעות שהונפקו על ידי מהרג'י שיוואג'י. אוסף המפות שלה כולל 1300 מפות.
אוסף האגודה כולל:
אחד משני העותקים המקוריים הידועים בלבד של "הקומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי.
כתב היד של "ואסופוג'ייאצ'אריטה" (1242), טקסט בסנסקריט על חייו של הטירתנקרה (אנ') הג'ייני ואספוג'ייה (אנ').
כתב היד של שאהנאמה של פירדאוסי (1853), כתוב בפרסית.
כתב היד של "הארניהקאפרוואן" (המאה ה-16) מכיל טקסט מאויר מהמהאבהארטה והוא כתוב בסנסקריט.
חמישה ארונות מתים בודהיסטים שנחפרו בעיירת הנמל העתיקה סופארה ליד הפרבר של נלאסופארה (אנ').
אחזקות > הקומדיה האלוהית

כתב היד של "הקומדיה האלוהית", פואמה שירית אסכטולוגית שחיבר דנטה אליגיירי בתחילת המאה ה-14, הנחשבת לאחת מיצירות השירה האפית הגדולות של הספרות המערבית, ונכתבה במחצית השנייה של המאה ה-15. זהו קודקס יפהפה על קלף ומאויר בשפע. הוא ניתן לאגודה על ידי מאונטסטיוארט אלפינסטון (אנ'), מושל בומביי ונשיא האגודה בשנים 1819–1827 והוא נושא את חתימתו. אומרים שבשנות ה-30 של המאה ה-20, הציעה ממשלת איטליה תחת בניטו מוסוליני לחברה מיליון ליש"ט, וכינה את הספר אוצר לאומי. מוסוליני סבר שלא ניתן לסרב להצעה, אך למרבה הזעזוע דחתה האגודה את בקשתו בטענה שהיא נתרמה על ידי חבר לשעבר באגודה ומכאן שזה רכושם.
תפקידי החברה

אחזקות: שימור, הגנה, קטלוג ותיעוד אחזקות.
מחקר: הפקת מחקר תומך והפצה בתחומים נבחרים.
ממשק ציבורי: מתן פורום לדיון ודיונים בנושאים בעלי עניין לציבור.
התוכנית אמץ-ספר הוצגה על ידי האגודה, המאפשרת לפטרונים לממן את אחזקתם של ספרים נדירים. החברה נמצאת בגירעון כלכלי עם הפסד של 10 מיליון רופי. עקב זמינות המידע מהאינטרנט, מספר החברים הולך ויורד משמעותית.
כתב עת

בתחילה פרסמה האגודה הספרותית של בומביי את דיוניה תחת הכותרת, "דיונים של האגודה הספרותית של בומביי". בשנת 1841, האגודה האסייתית של בומביי החלה לפרסם את כתב העת שלה בשם "כתב העת של סניף בומביי של החברה האסייתית המלכותית" (Journal of the Bombay Branch of the Royal Asiatic Society). משנת 1955 עד 2002, היא פרסמה את כתב העת שלה תחת השם "כתב העת של החברה האסייתית של בומביי", ומשנת 2002 פורסם כתב העת שלו תחת השם "כתב העת של החברה האסייתית של מומבאי".
דיגיטציה של האוסף

האגודה ביצעה דיגיטציה של כל האוסף שלה, לרבות ספרים, עיתונים, כתבי יד, פרסומים ממשלתיים, כתבי עת ומפות והפכה אותם לזמינים בפלטפורמה הדיגיטלית של האגודה "גראנת סנג'יוואני".
פרסים > מדליית זהב לזכר קמפבל

חלוקת מדליית הזהב לזכר קמפבל החלה בשנת 1907 והיא מוענקת להכרה בשירותים מכובדים בנושאי היסטוריה מזרחית, פולקלור או אתנולוגיה, המעודדים את החקירה והעידוד של אומנויות, מדעים וספרות של מזרח אסיה.
הזוכה הראשון היה הארכאולוג אורל שטיין ב-1908.
פרסים > מדליית זהב על שם ד"ר פ. וו. קאנה

המדליה, שהוקמה בשנת 1946, מוענקת עבור עבודת מחקר רבת ערך בלימודי הוודים או בסנסקריט הקלאסית, תוך התייחסות מיוחדת לדהארמה שאסטרה ולפואטיקה.
פרסים > מדליית כסף

מדליית הכסף מוענקת לחבר באגודה שכתב ספר שנחשב לטוב ביותר בתקופה של 3 שנים.
משכן החברה

בית העירייה של האגודה האסייתית של מומבאי העירייה או סתם בית העירייה (במאה ה-19 נקראת "טונדל" בשפה הרווחת) המאכלסת את האגודה האסייתית של מומבאי לא נבנתה בשנת 1804, השנה שבה הוקמה האגודה הספרותית של בומביי. אף על פי שסר ג'יימס מקינטוש העלה את ההצעה לבניין מפואר, היא הושלמה רק בשנה הראשונה לאחר עצירות בנייה רבות, כאשר ממשלת בומביי הסכימה לפצות על המחסור בכספים בתמורה לשטחי משרדים.
מלבד האגודה האסייתית של מומבאי, הבניין מכיל גם ספרייה מרכזית של המדינה ומוזיאון, אגודת הנשים של מהאראשטרה ומשרד מבקר הבולים הנוסף.
המבנה נמצא באזור הפורט הראשי של דרום מומבאי ומשקיף על גני כיכר הורנימן ועל הבנק המרכזי של הודו.
מנהלה

הוועדה המנהלת דואגת לניהול האגודה. הוועדה המנהלת מורכבת מנשיא, ארבעה סגני נשיא, מזכיר כבוד, שהוא גם המנכ"ל של האגודה, וחמישה עשר חברים שנבחרים מבין החברים הקבועים. בנוסף לחברים הנבחרים, יש נציג אחד מטעם הממשלה המרכזית ונציג אחד מטעם ממשלת מדינת מהאראשטרה.
בספטמבר 2019, מונתה ויספי בלפוריה לנשיאה הראשונה של האגודה האסייתית של מומבאי בהיסטוריה בת 215 השנים שלה.
הערות שוליים

↑  BRIEF HISTORY
1 2  Tharoor, Ishaan (2 January 2009). "The Divine Comedy of Mumbai" Time magazine.
↑  "Granth Sanjeevani". granthsanjeevani.com.
↑  "Granth Sanjeevani". granthsanjeevani.com.
↑  "Asiatic Society of Mumbai gets first woman president". The Indian Express (בIndian English). 2019-09-02.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007461730505171  ISNI: 0000 0001 2105 8306  LCCN: no2004065656  VIAF: 131703159   WorldCat (עם VIAF): 131703159 
החברה בימיה הראשונים
הספרייה האסייתית, מומבאי
"תמונה תקריב של הבניין"
מדליית זהב על שם ד"ר פ. וו. קאנה שהוענקה ב-1983
חזית המשכן
חטיפות בסיפאדן (2000)

| --- | --- |
 תאריך:  19 בספטמבר 2000 
 מקום:  סיפאדן 
 קואורדינטות:  4°06′53″N 118°37′44″E﻿ / ﻿4.114683°N 118.628756°E﻿ / 4.114683; 118.628756
 סוג:  בני ערובה
 נשק:  נשק קל RPG-7
 מבצע:  ארגון אבו סיאף
 he
 
חטיפות סִיפָּאדָן היו שרשרת אירועי חטיפת בני ערובה במדינת סבה, מלזיה שהחל בחטיפתם של 21 בני ערובה בסיפאדן, אי נופש וצלילה, בתאריך 23 באפריל 2000 בשעה 6:15 אחר הצהריים ( UTC +8). הפעולה בוצעה על ידי שישה טרוריסטים מארגון אבו סיאף (ASG) בפיליפינים שחטפו 10 בני ערובה: תיירים מאירופה ומהמזרח התיכון וכן 9 אזרחים מלזיים ושני פיליפינים. כל החטופים נלקחו לבסיס הארגון באי ג'ולו (אנ').
בתמורה להחזרת בני הערובה, ארגון אבו סייף פרסם דרישות שונות לשחרור אסירים, כולל המחבל רמזי יוסף שביצע את הפיגוע במגדלי התאומים (1993) וכן כופר בסך 2.4 מיליון דולר ונסיגה מוחלטת של חיילי הממשלה מאזור ג'ולו, שבו הוחזקו החטופים.
בהמשך, במספר אירועים, נחטפו עוד בני ערובה, על ידי חוטפים מאותו ארגון.
חלק מבני הערובה שוחררו במספר סבבי משא ומתן עם גורמים שונים. ב-16 בספטמבר 2000 תקפו כוחות של הצבא הפיליפיני את ג'ולו והצילו את יתר בני הערובה, למעט מדריך הצלילה הפיליפיני רולנד אולה (Roland Ullah) ששוחרר בשנת 2003.
פעולת החטיפה

ב-23 באפריל 2000, שישה גברים חמושים ברובי סער ורקטות נגד טנקים (RPG) הגיעו באמצעות סירת מנוע מהירה לאי הנופש סיפאדן (מול החוף המזרחי של בורנאו) פרצו לחדר האוכל שבו הוגשה ארוחת הערב וחטפו 21 איש. בני הערובה, כללו: 3 גרמנים, 2 צרפתים, 2 דרום אפריקאים, 2 פינים ואזרח לבנוני, שהועלו לסירות יחד עם שוטר מלזי, 8 עובדי נופש מלזיים ושני עובדים פיליפינים. זוג אמריקאים וצלם ימי מלזי הצליחו להתחמק מהחטיפה.
במהלך החטיפה, נשדדו החטופים ואולצו באיומי נשק לשחות אל הסירה שהמתינה בקרבת החוף. בני הערובה הועברו, דרך הים, כ-322 קילומטרים (200 מיילים) אל האי ג'ולו, בארכיפלג סולו שבדרום הפיליפינים, שם הוחזקו בשבי על ידי כ-200 טרוריסטים מארגון אבו סיאף, בפיקודו של גליב אנדאנג שכינויו היה "רובוט".
פעולת החטיפה > השבי בג'ולו

ב-6 במאי 2000 החוטפים שחררו סרטון וידאו שתיאר את בני הערובה מוחזקים בג'ונגל כשברקע נשמעו קולות ירי מנשק קל ומרגמה. בסרטון נראתה תיירת גרמנייה, חולה השוכבת על אלונקה מאולתרת. רופא ממשלתי פיליפיני שהגיע וטיפל בה אמר שהיא זקוקה לטיפול מיידי בבית חולים בגין יתר לחץ דם. החוטפים דרשו כופר של 2 מיליון דולר עבור שחרורה.
בסביבות ה-8 במאי 2000, החוטפים פתחו באש לעבר חיילי הממשלה בתואנה שהם מתקרבים מדי למקומם. חייל אחד מהפיליפינים נהרג, והחוטפים טענו שגם שניים מבני הערובה נהרגו במהלך הלחימה, טענה שתתברר, מאוחר יותר, כשקרית.
פעולת החטיפה > נחטפים נוספים

ביוני 2000, הכומר האוונגליסט ווילדה אסטרדה אלמדה (Wilde Estrada Almeda) ו-12 פעילים של כנסיית מסע הצלב לנסי ישו (אנ') הציעו את עזרתם והגיעו כמתווכים אל מחנה החוטפים, נשבו וצורפו לבני הערובה.
ב-2 ביולי 2000, תפסו הטרוריסטים את העיתונאי גרמני אנדראס לורנץ (Andreas Lorenz), וצרפו אותו לבני הערובה. נהג הג'יפ שבו הוא נסע, הצליח להימלט.
ב-9 ביולי 2000 נחטפו גם שלושה חברי צוות טלוויזיה צרפתית וצורפו לבני הערובה.
פעולת החטיפה > שחרור בני הערובה

עד 20 באוגוסט 2000, שוחררו תשעה המלזים ועובד פיליפיני אחד שנחטפו מסיפאדן, לאחר שממשלת מלזיה שילמה לחוטפים כופר של 3 מיליון דולר. המשוחררים דיווחו שחיו בעיקר על מנה יומית של אורז מבושל ונתח דג ושתו מי גשם. חלקם נעקצו על ידי עקרבים.
ב-28 באוגוסט 2000, תיווך מנהיג לוב מועמר קדאפי במשבר והביא לשחרורם של 6 בני ערובה מערביים שהוטסו באמצעות מטוס לובי לאיחוד האמירויות הערביות ומשם לטריפולי, בירת לוב. ככל הנראה הם שוחררו לאחר שלוב שילמה כופר בסך מיליון דולר לאיש. כמו כן, לוב התחייבה לשלם עוד 25 מיליון דולר ל"סיוע לפיתוח".
ארבעת החטופים האירופים האחרונים שנלקחו מסיפאדן שוחררו ב-10 בספטמבר 2000, והועברו אף הם לטריפולי, במטוס פרטי לובי. לאחר השחרור הוברר שמספר נשים חטופות הותקפו מינית על ידי "רובוט", מפקד הטרוריסטים.
ב-16 בספטמבר 2000, תקפו כוחות של הצבא הפיליפיני את בסיס המורדים בג'ולו ושחררו את הכומר הפיליפיני ו-11 האנשים שהגיעו עמו. ב-19 בספטמבר שוחררו גם שני הכתבים הצרפתים.
פעולת החטיפה > מעצר החוטפים

במלך הקרב לשחרור החטופים נהרגו חלק מהחוטפים וחלק הצליחו לברוח מהמקום. במהלך השנים שלאחר מכן עצרו הפיליפינים או הרגו כמה מהחוטפים וכן חברים בארגון הטרור אבו סיאף שהיו קשורים לאירוע.