stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנסטסיה רקובה
חיים אישיים

על פי דוח ההכנסה הרשמי לשנת 2018, לרקובה שתי בנות קטינות. לרקובה עצמה בית כפרי בגודל 125 מ"ר ודירה של 75.9 מ"ר.
ביולי 2019 פרסם העיתון סובסדניק חומר שטען שבעלה האזרחי של רקובה ואב בתה הבכורה הוא איש עסקים רוסי ממוצא קרואטי בשם קרשימיר פיליפוביץ'.
הערות שוליים

↑  Хозяйка города Почему вице-мэр Анастасия Ракова — самый влиятельный человек в правительстве Москвы и как она управляет городом
↑  "Хозяйка города: Почему вице-мэр Анастасия Ракова — самый влиятельный человек в правительстве Москвы и как она управляет городом. Репортаж Таисии Бекбулатовой". «Meduza». 2017-07-07. אורכב מ-המקור ב-2017-07-17. נבדק ב-2017-07-17.
↑  Портал правительства Москвы. Сведения о доходах, расходах, об имуществе и обязательствах имущественного характера государственных гражданских служащих города Москвы и лиц, замещающих государственные должности города Москвы, и членов их семей за период с 1 января по 31 декабря 2018 года. 24-05-2019
↑  «Собеседник» № 24-2019 Дворец Путина в Геленджике оказался с браком 02-07-2019
וילי הניג

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1913 Dürrhennersdorf, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  5 בנובמבר 1976 (בגיל 63) לודוויגסבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  dipterology 
 מקום קבורה:  טיבינגן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג 
 מוסדות:  אוניברסיטת טיבינגן  אוניברסיטת לייפציג  האוניברסיטה הטכנית של ברלין 
 פרסים והוקרה:  מדליית ליניאוס (1974) 
 
אמיל האנס וילי הניג (גרמנית: Emil Hans Willi Hennig;‏ 20 באפריל 1913 - 5 בנובמבר 1976) הוא ביולוג גרמני שעסק בסיסטמטיקה-פילוגנטית ותרם רבות ליצירה והפיתוח של התאוריה של הקלדיסטיקה. בנוסף תרם לפתוח העצים הפילוגנטיים, גרף עץ המייצג את היחסים ההיסטוריים-אבולוציוניים המשוערים בין מינים ביולוגים שונים על סמך דמיון גנטי או מורפולוגי ביניהם, כמו שהם נראים כיום. כטקסונום, התמחה הניג בזבובאים.
ילדותו ונעוריו

וילי הניג נולד בכפר דירנרסדורף (Dürrhennersdorf) בלאוזיץ עילית (Oberlausitz) שבגרמניה. אמו, מריה אמה, עבדה כעוזרת בית ולאחר מכן עבדה במפעל. אביו, קארל אמסט אמיל הניג עבד ברכבת. להניג היו שני אחים, פריץ רודולף, וקארל הרברט, שהוגדר כנעדר מאז הקרב בלנינגרד ב-1943. הניג למד בגימנסיה הריאלית בקלוטשה (Klotzsche) שליד דרזדן, ושם נפגש עם מ. רוסט, שהתעניין בחרקים. רוסט הפגיש את הניג הצעיר עם וילהלם מייסה, שהיה מדען במוזיאון הזואולוגי בדרזדן. ב-1930 קפץ הניג כיתה וסיים את לימודיו ב-26 בדצמבר 1932. ב-1931 הכין, במסגרת לימודיו בבית הספר, עבודה על מקום הסיסטמטיקה בזואולוגיה. העבודה פורסמה לאחר מותו ב-1978 והיא מדגימה את גישתו השיטתית לנושא. חוץ מלימודיו, התנדב הניג במוזיאון הזואולוגיה וכן שיתף פעולה עם מייסה לגבי הסיסטמטיקה והביוגאוגרפיה של "נחשים מעופפים" מסוג דנדרלפיס (Dendrelaphis), שעליהם כתב את המאמר הראשון שפרסם.
בצבא

הניג גויס לשירות בצבא גרמניה הנאצית ב-1939. ב-1942 נפצע במצור על לנינגרד ואף נשקפה סכנה לחייו. במשך חודשים שהה בבתי חולים צבאיים. לאחר החלמתו, שירת הניג בשירותי הרפואה הצבאיים, בעיקר בשירות למניעת מלריה. לאחר נפילת גרמניה הנאצית, בין מאי לאוקטובר 1945, היה כשבוי בידי הבריטים, וסופח לשירותים הבריטיים למניעת מלריה. לימים הואשם הניג, בעיקר על ידי מייסד הפאנביוגאוגרפיה, לאון קרויזאט (Léon Croizat), בחברות במפלגה הנאצית, אולם אין לכך ראיות.
במהלך שירותו הצבאי החל הניג בכתיבת טיוטה של ספרו החשוב ביותר, Grundzüge einer Theorie der Phylogenetischen Systematik, שפורסם ב-1950 והיה תמצית של רעיונותיו המדעיים.
בשנות ה-50

ב-1950 נענה בחיוב לבקשה להחליף את מנחהו והחל להרצות על הזואולוגיה של חסרי החוליות, סיסטמטיקה זואולוגית וטקסונומיה מעשית. באותה שנה פרסם את ספרו "קווי היסוד של תאוריית הסיסטמטיקה הפילוגנטית" וכן מאמרים נוספים על המתודולוגיה של הסיסטמטיקה הפילוגנטית, אותם הרחיב בשנה שלאחר מכן בעזרת עבודות טקסונומיות על הזבובאים. ספרו נושא שני הכרכים בשם "ספר כיס על זואולוגיה", בו הציע לראשונה את הסיסטמטיקה הפילוגנטית של חסרי החוליות, זכה להצלחה.
לאחר מלחמת העולם השנייה וחלוקתה של ברלין לברלין המערבית ולברלין המזרחית, המשיך הניג לעבוד במכון האנטומולוגי של גרמניה, שהיה בחלקה המזרחי (הקומוניסטי) של ברלין והתגורר בצידה המערבי של העיר. עמדתו של הניג הייתה אנטי-קומוניסטית וכבר באותה עת היוותה בעיה עבורו.
בשנות ה-60

לאחר הקמת חומת ברלין לא היה יכול עוד לעבוד במכון האנטומולוגי. בגרמניה המערבית ניתנה להניג משרה זמנית כפרופסור באוניברסיטה הטכנולוגית של ברלין. הוא הצטרף למוזיאון הלאומי לידיעת הטבע בשטוטגרט, שם היה אחראי על מחלקת המחקר הפילוגנטי. באפריל 1963 עבר ללודוגיסבורג-פפלוגפלדן במסגרת משרתו. האוסף המדעי שאסף נשמר במוזיאון עד העברת המוזיאון לשטוטגרט-ליוונטור, ב-1985.
עבודותיו עסקו באופן כמעט מוחלט בשיפור הטקסונומיה של זבובאים. במוזיאון הלאומי לידיעת הטבע בשטוטגרט פרסם הניג 29 עבודות, שהן רוב עבודותיו. חשובות ביותר היו עבודותיו שבוקרו על ידי הרווין לינדנר "קבצים על האזור הפלארקטי" ו"ספר הכיס של הזואולוגיה". המתודולוגיה הקלדיסטית מותווית בהן וגם במאמר "אנליזה קלדיסטית או סיווג קלדיסטי? תגובה לארנסט מאייר" ("Cladistic analysis or cladistic classification? A reply to Ernst Mayr"), שפורסם ב-1974 ונכתב כתגובה לביקורתו של מאייר לפילוגנטיקה הסיסטמטית שהציע הניג.
פרסומו ותרומותיו העיקריות

הניג התפרסם בעיקר בזכות פיתוח התאוריה הפילוגנטית, אותה ראה כלוגיקה צרופה וכמדע טהור, זאת בניגוד לקודמיו התאורטיקנים בתחום. הרעיון שעמד בבסיס תרומתו היה זיהוי של איברים הומולוגים ולא הומולוגים באורגניזמים, בשיטה שמבוססת על ממצאים לגבי תכונות מורשות שונות (כולל ריצוף DNA, מורפולוגיה, התנהגות וכו'). בנוסף, הגדיר הניג את המושג ענף (clade) באמצעות בדיקת העבר של היצור בעזרת מאובנים.
חסן פתחי

| --- | --- |

 לידה:  25 במרץ 1900 אלכסנדריה, מצרים 
 פטירה:  30 בנובמבר 1989 (בגיל 89) קהיר, מצרים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קהיר 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 פרסים והוקרה:  פרס הקיום הנכון (1980)  פרס אגא חאן לאדריכלות (1980)  פרס בלצן (1980)  Robert Matthew Prize (1981) 
 
חסן פתחי (בערבית: حسن فتحي; 23 במרץ 1900 – 30 בנובמבר 1989) היה אדריכל מצרי מודרני, וחלוץ אדריכלות התואמת את תנאי הסביבה במצרים. זוכה פרס אגא חאן לאדריכלות ב-1980.
ביוגרפיה

פתחי נולד באלכסנדריה. הוא הוכשר להיות אדריכל במצרים, וסיים את לימודיו בשנת 1926 באוניברסיטה המצרית (בשנת 1940 שונה שמה ל"אוניברסיטת פואד הראשון", ומאז 1952 נקראת בשם אוניברסיטת קהיר).
לבד מאדריכלות היה פתחי מוזיקאי חובב, מחזאי וממציא. הוא עיצב כמעט 160 פרויקטים, החל ממבנים צנועים וקטנים ועד לפרויקטים רחבי היקף עבור המשטרה, מכבי האש, שירותי הבריאות, שווקים, בתי ספר, תיאטראות, מבני דת ומרכזי בילוי. פתחי הכיר היטב שיטות בנייה עתיקות ובמיוחד כאלה הקשורות במורשת הבנייה המצרית. הוא אימן תושבים מקומיים ליצור בעצמם את חומרי הבנייה ואת פרטי הבניין, ולבנות את בנייניהם בכוחות עצמם.
הוא החל ללמד במכללה לאמנויות בשנת 1930, ובסוף שנות ה-30 החל לתכנן מבנים. יצירתו זכתה לשבחי הביקורת הבינלאומית על מעורבותו בבנייה ובפרט עבודות כמו אלה שתכנן בקורנה.
בשנת 1953 חזר פתחי לפעול בקהיר, ושנה לאחר מכן הפך לגורם מוביל בפקולטה לאמנויות באוניברסיטה. באותה עת הפך לאדריכל מוביל בתחום תכנון בתי ספר במסגרת שיתוף פעולה שערך עם משרד החינוך המצרי. ב-1957 היגר לאתונה ותכנן מספר פרויקטים באמצעות שיתופי פעולה עם אדריכלים מקומיים, כמו גם פרויקטים חברתיים בעיראק ופקיסטן, ותוכניות מנחות לתכנון עירוני באפריקה. ב-1963 חזר לקהיר ובה פעל עד לפטירתו ב-1989.
ב-23 במרץ 2017 ציינה חברת גוגל את יום הולדתו של פתחי באמצעות דודל לכבודו שהופיע בראש מנוע החיפוש.
אדריכלות לעניים - ניסוי במצרים הכפרית

ב-1969 פרסם פתחי את ספרו "אדריכלות לעניים - ניסוי במצרים הכפרית" המתאר את דרכו המקצועית בעת שתכנן את העיירה גורנה החדשה בדרום מצרים. הספר שפורסם מחדש ב-1973 ויצא גם בתרגום לעברית ב-2020, מציג את ההתנסות שחווה פתחי בראשית דרכו כאדריכל בתכנון לאוכלוסייה כפרית ענייה. בגורונה הוא תכנן מכלול שלם של עיירה, על סמטאותיה ורחובותיה, בתי המגורים שבה, מסחר, תעסוקה, חינוך, בריאות, פנאי, דת ותרבות. פתחי ניסה לפתור את בעיות המגורים ובמקביל לחזק את מסורת הבנייה המצרית, כמו בנייה בלבני בוץ ובהתאם לאקלים המקומי. הספר שמתאר בפרטי פרטים את תהליך התכנון והביצוע זכה לפרסום עולמי ותורגם לעשרות שפות.
לקריאה נוספת

חסן פתחי, אדריכלות לעניים: ניסוי במצרים הכפרית (מאנגלית: מיכל שליו), רמת השרון: הוצאת אסיה ועמותת מרסל, תש"פ–2020
הערות שוליים

↑  הסבר על ה"דודל" (שרבוט גוגל) שפרסמה גוגל לציון יום הולדתו ה-117 של פתחי, באתר מנוע החיפוש "גוגל" (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261038505171  BIBSYS: 90412310  BNE: XX1467558  BnF: cb11902298f (data)  CiNii: DA01218077  GND: 118929097  ISNI: 0000 0001 2144 4661  LCCN: n84132466  LNB: 000248116  NKC: xx0088290  NLA: 35077187  NLK: KAC201951388  NSK: 000204707  NTA: 074046349  RERO: 02-A003232833  RKD: 274292  SELIBR: 297497  SUDOC: 026858630  ULAN: 500105514  VIAF: 96467572   WorldCat (עם VIAF): 96467572
ז'ורז' מוריס ז'אן בלנשאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בדצמבר 1877 אורליאן, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת 
 פטירה:  23 בנובמבר 1954 (בגיל 76) ניי-סיר-סן, הרפובליקה הצרפתית הרביעית צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  אקול פוליטקניק 
 השתייכות:  הצבא הצרפתי צבא צרפת צרפת החופשית צרפת החופשית
 תקופת הפעילות:  1897–1940 (כ־43 שנים)
 דרגה:  ז'נרל ד'ארמה
 תפקידים בשירות
 מפקד הארמייה הראשונה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד 
 
ז'ורז' בלנשאר (בצרפתית: Georges Blanchard;‏ 1877–23 בנובמבר 1954) היה גנרל צרפתי, אשר שירת בצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, ובמלחמת העולם השנייה היה מפקד הארמייה הראשונה, אשר התקדמה לתוך בלגיה במהלך הקרב של בלגיה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

בלנשאר נולד באורליאן בשנת 1877, למשפחה שהוציאה מקרבה סופרים ואמנים. באוגוסט 1897 התגייס בלנשאר, ובשנת 1899 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית לארטילריה ולהנדסה. בשנת 1913 הוא נכנס ללמוד בבית הספר הצבאי העליון של צרפת. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הוא פיקד על רגימנט הארטילריה ה-56, והשתתף עמו בקרבות. במרץ 1915 הוא מונה לקצין מטה בקורפוס ה-16, וביולי אותה שנה הוא מונה לקצין מטה בארמייה הרביעית. במרץ 1918 הוא נפגע בהתקפת גז, ובמאי 1918 הוא מונה לקצין מטה במפקדתו של ז'וזף ז'ופר, שם שירת עד סוף המלחמה.
ביוגרפיה > בין שתי מלחמות העולם

בין השנים 1927–1930 שימש בלנשאר כראש מטה הצבא הצרפתי על הריין, ובין השנים 1930–1932 היה ראש המטה של גנרל אדולף גיומא. בשנת 1932 הוא הועלה לדרגת גנרל, ומונה למפקד הארטילריה של המחוז הצבאי השני. בין השנים 1935–1938 הוא פיקד על המחוז הצבאי השביעי, ובין השנים 1938–1939 הוא היה חבר מועצת המלחמה העליונה של צרפת.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בלנשאר מונה למפקד הארמייה הראשונה ב-2 בספטמבר 1939, שהגנה על צרפת במקום בו חדל קו מאז'ינו מדרום לגבול הבלגי. על פי תוכנית המבצע הצרפתית היה על הארמייה של בלנשאר להיכנס אל בלגיה ולתפוס עמדות באזור שנקרא "פער ז'אמבלו" סמוך לעיר נאמור. עם הפלישה הגרמנית אכן חדרה הארמייה הראשונה ותפסה את העמדות שיועדו לה, ולחמה שם בקרבות קשים להדיפת השריון הנאצי, אך התמוטטות הקו הצרפתי, והמבקע הגרמני בסדאן אל תעלת למאנש איימו לכתר את הארמייה שנאלצה לסגת מעמדותיה. ב-19 במאי 1940, תשעה ימים לאחר תחילת הפלישה הגרמנית, נפצע מפקד קבוצת הארמיות גסטון ביוט בתאונת דרכים, ומת כעבור יומיים. בלנשאר תפס את מקומו, אך לא הצליח למנוע את כיתור קבוצת הארמיות והשמדתה. חלק מקבוצת הארמיות, כוח המשלוח הבריטי בראשות לורד גורט וכן מספר רב של חיילים צרפתים הצליחו לחצות את התעלה לבריטניה דרך דנקרק במבצע דינמו.
בתחילת יוני 1940 הוענק לו עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד על ידי ראש הממשלה הצרפתי פול ריינו על פי המלצתו של המפקד העליון של צבא צרפת הגנרל מקסים וייגאן, בזכות פעולותיו על יד דנקרק. לפני כניעת צרפת הוא עוד הספיק לשמש לתקופה קצרה כמפקד המחוזות הצבאיים ה-9 וה-12.
ב-23 בנובמבר 1954 הוא מת בביתו בניי-סיר-סן.
הערות שוליים

↑  הגנרל בלאנשאר, הארץ, 13 ביוני 1940
↑  Ammentorp, Steen. "Blanchard, Georges-Maurice-Jean, General". generals.dk. נבדק ב-21 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  הודעת צ'רצ'יל בבית הנבחרים על המצב, הַבֹּקֶר, 28 במאי 1940
↑  המצביא ויגאן מתכונן לפעולה בדרום, הַבֹּקֶר, 30 במאי 1940
↑  תודת נשיא צרפת למפקד חיל הצפון, הארץ, 2 ביוני 1940
אותות הצטיינות לגיניראלים בלאנשאר ופיראו, הצופה, 4 ביוני 1940
↑  "2 Generals of France Honored". Gettysburg Times. 3 ביוני 1940. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Georges Blanchard". Toledo Blade. 24 בנובמבר 1954. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb157130407 (data)  Léonore: 37294
ארנסט וייל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 באוקטובר 1865 רגישהיים, צרפת 
 פטירה:  2 באפריל 1947 (בגיל 81) אקס-לה-בן, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום פעילות:  אלזס, צרפת
 תקופת הפעילות:  ? – 2 באפריל 1947 
 השתייכות:  יהדות אורתודוקסית 
 תחומי עיסוק:  הלכה
 רבותיו:  רבי עזריאל הילדסהיימר
 חיבוריו:  קיצור שולחן ערוך בצרפתית
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
הרב ד"ר ארנסט נתן וייל (בצרפתית: Ernest Weill; ‏25 באוקטובר 1865 - 2 באפריל 1947) היה הרב הראשי של קולמר והקונסיסטוריה של מחוז או-רן.
ביוגרפיה

וייל גדל והתחנך בעיירת מולדתו ברגישהיים שבחבל אלזס, למד בבית המדרש לרבנים בברלין של הרב עזריאל הילדסהיימר והיה בעל דוקטורט.
הוא קיבל את מינויו הראשון כרב קהילה בפגרשהיים (Fegersheim) בשנת 1891, תפקיד אותו מילא במשך שש שנים. לאחר מכן הוא מונה לרב הקהילה של בוקסוילר. בזמן כהונתו כרב הראשי הוא יזם את הוצאתו לאור של שבועון יהודי בשם Das jüdische Blatt (העיתון היהודי) וערך אותו. עם שובם של "המחוזות האבודים" (אלזס-לורן) לצרפת במלחמת העולם הראשונה, הוא נבחר בשנת 1919 לכהן כרב הראשי של קולמר ואו-רן על ידי הקונסיסטוריה של או-רן. הרב וייל קיבל את אות אביר לגיון הכבוד ביולי 1929. בשנת 1932 הוא הקים את ישיבת חכמי צרפת, ישיבה גבוהה בניודורף שליד שטרסבורג, תחילה בראשות הרב שמחה וסרמן, ומשנת 1938 בראשות הרב חיים יצחק חייקין.
בשנת 1945 הוא עבר לאקס לה בן והקים שם מחדש, יחד עם הרב חייקין, את ישיבת חכמי צרפת שנסגרה בשנות המלחמה. הוא נפטר בשנת 1947, בגיל 82 שנה, בתאונה. הוא סירב להיקבר בקולמר ובמקום זאת קבור בשטרסבורג, לצד אשתו, בבית הקברות של בית הכנסת האורתודוקסי לא-קונסיסטוריאלי "קהילת עץ חיים".
במהלך חייו הרב וייל פרסם מספר עבודות בתחומי היהדות, בהן תרגום של פרקי אבות לצרפתית בשנת 1928 וקיצור לשולחן ערוך בתחילת שנות ה-30.
לארנסט וייל שני בנים, אלי (צר') ויוסף (צר'), שניהם רופאים מפורסמים. יוסף נודע עבור פועלו כאיש מחתרת בזמן מלחמת העולם השנייה, פעיל בארגון להצלת הילדים וראש הקונסיסטוריה או רן אחרי מלחמת העולם השנייה. בנוסף היו לו שתי בנות, שרה רוטשילד ולוסי סמואל.
ביוגרפיה > לימודיו

הרב וייל למד במכינה לרבנים בקולמר בניהול הרב ד"ר זכריה וולף והיה מבין שלושת יהודי אלזס הראשונים שלמדו בבית המדרש לרבנים בברלין של הרב עזריאל הילדסהיימר, לצד ארמנד בלוך (Armand Bloch) ויוסף זיוי (Joseph Zivi). בשנת 1891 הוסמך לרבנות על ידי הרב הילדסהיימר, ובאותה שנה קיבל דוקטורט מאוניברסיטת שטרסבורג מידי המזרחן תיאודור נלדקה. התזה של וייל, "פירוש המשניות לרמב"ם, מסכת ברכות", כוללת את הפירוש המקורי (בערבית), תרגומו לעברית והערות בגרמנית.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית

הרב וייל יזם עם הרב פנחס קוהן (Pinchas Kohn) מאנסבך את הוצאתו לאור של שבועון יהודי בשם Das jüdische Blatt (העיתון היהודי) וערך אותו משנת 1910 עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. העיתון שימש כבמה ליהודים דתיים ושמרניים אל מול פעילותם של גורמים יהודים ליברלים וחילונים בקרב הקהילה שהוציאו לאור עיתון מתחרה.
בנוסף, הוא היה מבין הרבנים הפעילים לאיסוף כספים עבור קרן התורה, יחד עם הרב מאיר שפירא, הרב יעקב רוזנהיים, הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב אברהם יצחק הכהן קוק ועוד.
בשנת 1922 הוא הקים את "האגודה למסורת יהודית" במטרה להפיץ ולשמור על ערכי המסורת היהודית. תוך שנתיים האגודה מנתה 600 חברים.
בשנת 1932 הוא הגשים את חלומו ארוך הימים וייסד את הישיבה הגבוהה הראשונה בצרפת של העידן המודרני בשכונת נוידורף בשטרסבורג. הישיבה הייתה מוסד חינוך יהודי דתי גם למי שלא התכוון להפוך לרב והיה ממוסדות החינוך הרבניים החשובים בצרפת אחרי בית המדרש לרבנים בפריז. בשנות מלחמת העולם השנייה פעילות הישיבה נפסקה, אך היא התחדשה לאחריה באקס לה בן, בראשות הרב חיים יצחק חייקין.
ביוגרפיה > קיצור שולחן ערוך

גליונותיו הראשונים של הספר הופיעו בשנת 1929 בקולמר. הוא מהווה חידוש בעת ההיא. הוא הראשון מסוגו: ספר הלכה בצרפתית, המתמקד בחיי היום-יום של היהודי הפשוט בלבד, הכולל התייחסות לשאלות בנות זמנו באופן ברור ופסקני, תוך הכללת המנהגים הייחודיים לחבל אלזס. הספר כולל גם מספר פרקי מוסר ומחשבה יהודית. הספר מסתמך בעיקר על ערוך השולחן, משנה ברורה, הרש"ר הירש והרב דוד הופמן. הוא כולל גם תרגום של פרקים ממסילת ישרים ולבוש של הרב מרדכי יפה.
הרב וייל לא הספיק להשלים את עבודתו עד שנפטר בעקבות תאונה. הרב יוסף בלוך, מידידיו של הרב וייל, הוציא לאור כספר בשנת 1948 את הפרקים שנכתבו.
הרב אלכסי בלום (Alexis Blum) הוציא בשנת 1992 מהדורה מחודשת של הספר, הכוללת השלמה המתייחסת לשאלות ההלכה העיקריות שנוספו מאז המהדורה הראשונה. ההשלמה מתבססת על הפוסקים המקובלים ביותר, כגון הרב עובדיה יוסף, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב משה פיינשטיין, הספר שמירת שבת כהלכתה ועוד.
צאצאים

בין צאצאיו נמנים:
ד"ר משה רוטשילד, מייסד בית החולים מעייני הישועה בבני ברק.
הרבנית ימימה מזרחי, דרשנית מפורסמת.
עבודות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קיצור שולחן ערוך (בצרפתית), שטרסבורג: הוצאת חברי המסורת היהודית, 1948
רבי עקיבא (בצרפתית), תרגום הרומן ההיסטורי בגרמנית של הרב מאיר להמן
לקריאה נוספת

Joseph Weill, Un quêteur d' absolu: ernest weill (1865-1947) grand rabbin de colmar et du haut-rhin, Paris : la Pensée universelle, 1975
Joseph Weill, Oberrabbiner Ernest Weill, 1865-1947: ein Sucher nach ewiger Wahrheit : Oberrabbiner von Colmar und Oberelsass, Darmstadt : Verlag Darmstädter Blätter, 1981
הערות שוליים

↑  על עיתון זה ומטרתו ראו את מאמרו של פרופ' שמעון שוורצפוקס, "Das jüdische Blatt": קולה של היהדות המסורתית באלזס, באתר ליהדות אלזס ולורן. (בצרפתית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506490105171  GND: 118630199  ISNI: 0000 0000 1058 934X  Léonore: 378657  NKC: zmp20241239603  RERO: 02-A003964242  SUDOC: 103765816  VIAF: 72187174   WorldCat (עם VIAF): 72187174
לאונרדו בוף

לאונרדו בוף, 2003
לאונרדו בוף (Genézio Darci Boff; נולד ב-14 בדצמבר 1938) הוא תאולוג, פילוסוף, הוגה דעות, לוחם לזכויות אדם ונזיר פרנציסקני ברזילאי.
ביוגרפיה

בוף סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת מינכן בשנות ה-70.
בוף השתתף בגיבוש הרעיונות הראשוניים של "התאולוגיה של השחרור", המתייחסת לחובתה של הכנסייה לעמוד לצד העניים במאבקם לשחרור, להיות אמפתית כלפיהם, אך גם לחיות עימם בעוני מבחירה ולהילחם יחד כקהילה על זכויותיהם. בשנות ה-80 פרסומיו כנגד העושר והעוצמה שצברה הכנסייה יצרו סכסוך בינו לבין מרכז הכנסייה ברומא, והוא נידון על ידי הכנסייה לשתיקה כפויה (העונש החמור ביותר האפשרי למעט סילוק מן הכנסייה) והושעה מכל תפקידיו. בעקבות לחץ ציבורי העונש הוסר אחרי שנה. עם זאת, בוף המשיך להתבטא כנגד הכנסייה, ובשנות ה-90, לאחר איומים בענישה נוספת, הוא עזב את הכנסייה. בשנת 2001, על פעילתו למען העניים הוא זכה בפרס הקיום הנכון. כיום הוא חי בברזיל ומשמש פרופסור לתאולוגיה ואתיקה באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו ועודו פעיל בתחום זכויות האדם.
דברה אליס

| --- | --- |

 לידה:  8 באוגוסט 1960 (בת 64) קוקרן, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  ספרות ילדים, ספרות נוער 
 פרסים והוקרה:  Jane Addams Children's Book Award (2003)  פרס פיטר פן (2003)  חבר במסדר קנדה  מסדר אונטריו 
 deborahellis.com
 
דבורה אליס CM OOnt (באנגלית: Deborah Ellis;‏ נולדה ב-7 באוגוסט 1960) היא סופרת קנדית, פמיניסטית, ופעילה חברתית.
קורות חייה

אליס נולדה בקוקרן, אונטריו, שבקנדה, ומשפחתה עברה מקומות מגורים מספר פעמים במהלך ילדותה עקב עבודתם של הוריה. אליס החליטה שהיא רוצה להיות סופרת בגיל 11.בגיל 17 כבר התחילה להיות פעילה חברתית, ועברה לגור בטורונטו כדי לעבוד בתנועת השלום ובתנועת הנשים. היא עבדה גם כיועצת בבית קבוצתי.
קריירה

חלק ניכר מעבודתה כסופרת היה בהשראת מסעותיה ושיחות עם אנשים מכל העולם, ומסיפוריהם. היא החזיקה במספר משרות בארגונים בתנועה נגד מלחמה.
היא נסעה לפקיסטן ב-1997 לראיין פליטים במחנה פליטים אפגני. מתוך הראיונות הללו, היא כתבה את סדרת פרוונה, הכוללת את "פרוונה" (2001), ספר על ילדה בשם פרוונה הנאלצת להתחפש לבן ולפרנס את משפחתה תחת משטר הטליבאן, "המסע של פרוונה" (2002) (שני הספרים הראשונים פורסמו בעברית בכרך אחד), וסיפור ההמשך שלו, Mud City ‏(2003), על חברתה של פרוונה, שאוזיה. והספר האחרון בסדרה, My Name is Parvana ‏(2011). הספר הראשון נכתב בהשראת סיפור אמיתי של אם ובת ממחנה הפליטים, בעוד ספרי ההמשך היו פרי דמיונה של המחברת לגבי איך יכולים להיראות חיי ילדים שצריכים לשרוד בתנאי מלחמה.
ספרה הראשון של אליס יצא ב-1999. Looking for X הוא רומן שעוקב אחרי חייה של נערה בשכונת עוני בטורונטו. הספר זכה בפרס המושל הכללי לספרות בשנת 2000.
אחד מספריה הידועים יותר הוא The Heaven Shop, משנת 2004, אשר מספר על משפחת יתומים במלאווי שנאבקים עם עקירה פתאומית כתוצאה מהשפעת מחלת ה-HIV/איידס. הרומן נכתב כדי להפיג מיתוסים על HIV/איידס ולחגוג את האומץ של הילדים הסובלים ממנו.
ב-2006 יצא רב המכר I Am a Taxi, אשר מספר את סיפורו של ילד קולומביאני בשם דייגו שהמשפחה שלו מואשמת בהברחת משחת קוקה, אשר משמשת לייצור קוקאין. לאחר שתאונה גורמת למשפחה להיכנס לחובות לבית הכלא בו הם אסורים, הילד נאלץ להרוויח כסף עבורם. הוא מוצא את עצמו ב"בורות" הקוקה", שם מייצרים את משחת הקוקה, והסיפור עוקב אחר הרפתקאותיו משם. ספר ההמשך, Sacred Leaf, מספר על זמנו של דייגו עם משפרת ריקרדוס, אשר מסייעת לו, ועל מחאת עלי קוקה ענקית.
ב-2007 כתבה אליס יחד עם אריק וולטרס את Bifocal, רומן על גזענות וטרוריסטים בקנדה.
בשנת 2008 פרסמה אליס את Lunch with Lenin and Other Stories, אוסף של סיפורים קצרים הבוחנים את חייהם של ילדים שנפגעו ישירות, או בעקיפין, על ידי סמים. הסיפורים מתרחשים בסביבות מגוונות, החל מצפון קנדה ועד הכיכר האדומה במוסקבה וחוות אופיום באפגניסטן.
בשנת 2014 יצא רומן הנוער פרי עטה, Moon at Nine, המבוסס על סיפור אמיתי של שתי נערות שנעצרו והושלכו לכלא באיראן, מדינה שבה הומוסקסואליות היא עבירה שעונשה מוות.
פרסים וכיבודים

ב-2006, אליס מונתה כחברה במסדר אונטריו.
אליס הוא הזוכה בפרס המושל הכללי לספרות, פרס ג'יין אדמס לספרי ילדים, פרס ויקי מטקלף פרס לגוף עבודות, ציון לשבח של האגודה האמריקאית לספרות, פרס הספר של המזרח התיכון, ופרס ספר הילדים אפריקנה לקוראים בוגרים.
בדצמבר 2016, אליס מונתה כחברה במסדר קנדה.
חיים אישיים

אליס הוא פילנתרופית התורמת את מרבית תמלוגיה מהספרים שהיא כותבת לארגונים כמו "נשים קנדיות למען נשים באפגניסטן" ו-UNICEF. בשל כך, היא קיבלה איומים מצד הטליבאן.
ביבליוגרפיה נבחרת

עבודותיה של דבורה אליס כוללות:
Looking for X ‏(1999)
Women of the Afghan War ‏(2000)
The Breadwinner (Parvana) (2001)
A Company of Fools ‏(2002)
המסע של פרוונה ‏(2002)
Mud City ‏(2003)
The Heaven Shop ‏(2004)
I Am a Taxi ‏(2006)
Click ‏(עם דייוויד אלמונד, אואן קולפר, רודי דויל, ניק הורנבי, מרגו לנגן, גרגורי מגווייר, רות אוזקי, לינדה סו פארק, וטים וין-ג'ונס, 2007)
Jakeman ‏(2007)
Bifocal ‏(עם אריק וולטרס, 2007)
Sacred Leaf ‏(2007)
Lunch with Lenin and Other Stories ‏(2008)
Off to War ‏(2008)
We Want You to Know: Kids Talk About Bullying ‏(2009)
No Safe Place ‏(2010)
My Name is Parvana ‏(2011)
No Ordinary Day ‏(2011)
True Blue ‏(2011)
The Cat at The Wall ‏(2014)
Moon at Nine ‏(2014)
הערות שוליים

↑  Profile of Deborah Ellis, University of Manitoba.
↑  Meet Deborah Ellis, Children'sLit.org.
↑  The Breadwinner Trilogy by Deborah Ellis – review, The Guardian.
↑  The Breadwinner by Deborah Ellis, The Literate Mother.
↑  Review of Parvana's Journey, CM Magazine, University of Manitoba.
↑  Review of Mud City, CM Magazine, University of Manitoba.
↑  Review of Looking for X, CM Magazine, University of Manitoba. Accessed October 7, 2012
↑  Governor General's Literature Awards: List of winners page 24.
↑  Review of The Heaven Shop by CM magazine of the University of Manitoba Accessed October 6, 2012
↑  I am a Taxi by Deborah Ellis openbooktoronto.com.
↑  Review of I Am a Taxi by the Canada's Magazine of Book News and Reviews, Quill & Quire.
↑  Sacred Leaf: The Cocalero Novels, review on papertigers.org.
↑  Review of Bifocal, CM Magazine, University of Manitoba. Accessed October 7, 2012
↑  Review of Lunch with Lenin and Other Stories, CM Magazine, University of Manitoba.
↑  Review of Lunch with Lenin and Other Stories by the Canada's Magazine of Book News and Reviews, Quill & Quire.
↑  Order of Ontario appointments announced 2006
↑  Previous book award winners, Jane Addams Peace Association, pp. 6–7. Accessed October 7, 2012.
↑  Prize History, Vicky Metcalf Award for Children's Literature.
↑  2006 Notable Children's Books, Association for Library Service to Children. American Library Association.
↑  Past Winners, Older Readers, Children's Africana Book Awards.
↑  "Order of Canada's newest appointees include Paralympian, Supreme Court judge and astrophysicist". CBC News, December 30, 2016.
↑  Article on Quill & Quire Accessed on October 6, 2012
↑  "Another disgraceful stigma on the face of the Taliban!". www.rawa.org. נבדק ב-2016-04-12.
↑  Page about Deborah Ellis' works
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303512605171  PLWABN: 9810702601905606  BNE: XX1608877  BnF: cb13762205s (data)  GND: 122980352  ISNI: 0000 0001 2142 090X  LCCN: n99833064  NDL: 00000000  NKC: xx0013786  NLK: KAC200409300  NTA: 239316762  SELIBR: 396183  SNAC: w6th92q3  SUDOC: 06686285X  VIAF: 85388767   WorldCat (עם VIAF): 85388767