טריטוריית דקוטה
לפני הקמת המדינה

בעקבות מלחמת האזרחים, פעולות האיבה נמשכו עם שבט הסו עד הסכם פורט לארמי ב-1868. עד 1868, יצירת טריטוריות חדשות הפחיתה את טריטוריית דקוטה לגבולות הנוכחיים של הדקוטות. מחוזות טריטוריאליים הוגדרו בשנת 1872, כולל מחוז בוטינאו, מחוז קאס ואחרים.
במהלך קיומו של השטח המאורגן, האוכלוסייה גדלה תחילה באיטיות רבה ולאחר מכן במהירות רבה עם "בום הדקוטה" מ-1870 עד 1880.  מכיוון ששאנשי הסו נחשבו עוינים מאוד ומאיימים על המתיישבים הראשונים, האוכלוסייה הלבנה גדלה לאט. בהדרגה גדלה אוכלוסיית המתיישבים ואנשי הסו כבר לא נחשבו לאיום חמור.
ניתן לייחס את הגידול באוכלוסייה במידה רבה לצמיחת מסילת הרכבת צפון האוקיינוס השקט. מתיישבים שהגיעו לטריטוריית דקוטה היו משטחים מערביים אחרים וכן רבים מצפון ומערב אירופה. אלה כללו מספר רב של נורווגים, גרמנים, שוודים וקנדים.
המסחר במקור היה מאורגן סביב סחר הפרוות. פרוות הובלו בספינת קיטור לאורך הנהרות אל היישובים. זהב התגלה בגבעות השחורות בשנת 1874 ומשך אליו מתנחלים נוספים, והוביל את מלחמת הסו האחרונה. עליית האוכלוסין הגבירה את הביקוש לבשר והובילה לגידול חוות בקר בשטחים הפתוחים העצומים של השטח. עם כניסתה של מסילת הברזל התעצמה החקלאות: החיטה הפכה ליבול המזומנים העיקרי של השטח. מצוקה כלכלית פקדה את השטח בשנות ה-80 של המאה ה-19 עקב הורדת מחירי החיטה ובצורת.
מתחים אזוריים בין החלק הצפוני והדרומי של השטח היו נוכחים מראשיתו. החלק הדרומי תמיד היה מאוכלס יותר, במפקד האוכלוסין של 1880, החלק הדרומי מנה 98,268 תושבים, פי שניים וחצי מהחלק הצפוני של 36,909. החלק הדרומי גם החשיב את הצפון כחסר מוניטין משהו, "נשלט יותר מדי על ידי אנשי הפרא, חוות הבקר, סוחרי הפרוות" ולעיתים קרובות מדי אתר הסכסוך עם האוכלוסייה הילידית. מסילת הברזל חיברה גם את החלק הצפוני והדרומי למוקדים שונים - החלק הצפוני, דרך פארגו וביסמרק הפך להיות קשור יותר לאזור מיניאפוליס-סנט פול, בעוד שהחלק הדרומי נקשר יותר לסו סיטי ומשם לאומהה.
מבחינה פוליטית, מחוקקים טריטוריאליים מונו על ידי הממשל הפדרלי, ונטו להישאר באזור רק בזמן שהם ממלאים את כהונתם. האוכלוסייה הגדולה יותר של האזור הדרומי החלה להתרעם עליהם, בעוד שהצפוניים נטו להדגיש שזול יותר להיות טריטוריה, כאשר הממשל הפדרלי מממן מגוון רחב של תפקידי מדינה.
הקש האחרון היה המושל הטריטוריאלי נחמיה ג'י אורדוויי שהעביר את הבירה הטריטוריאלית מינקטון לביסמרק ב-1883. מכיוון שהחלק הדרומי חצה את 60,000 התושבים הנדרשים להקמת מדינה, בספטמבר הם ערכו כינוס, שבו ניסחו חוקת מדינה והגישו אותה לבוחרים. היא אושרה על ידי ציבור הבוחרים והוגשה לקונגרס. הצעת חוק המאפשרת הקמת מדינה של טריטוריית דקוטה מדרום לקו הרוחב ה-46 התקבלה על ידי הסנאט בדצמבר 1884, אך לא הצליחה לעבור את בית הנבחרים. ועידה חוקתית שנייה לדקוטה הדרומית התקיימה בספטמבר 1885, ביססה חוקה חדשה והגישה אותה להצבעה של העם, אשר אישר אותה בהצבעה גורפת.
כנסים המעדיפים את חלוקת דקוטה לשתי מדינות נערכו גם בחלק הצפוני, אחת ב-1887 בפארגו, ואחרת ב-1888, בג'יימסטאון. שניהם אימצו הוראות להנצחת הקונגרס כדי לחלק את הטריטוריה ולהכניס גם את צפון ודרום דקוטה כמדינות. בקונגרס הוגשו הצעות חוק שונות בעניין; אחד ב-1885 כדי לאשר את דקוטה הדרומית כמדינה, ולארגן את החצי הצפוני כטריטוריית לינקולן. הצעת חוק נוספת שהוצגה ב-1886, הציעה לקבל את כל הטריטוריה כמדינה אחת. עוד הצעה הייתה להפוך את כל הטריטוריה ממזרח לנהר מיזורי למדינה אחת, ויתרת השטח תאורגן כטריטוריית לינקולן או דקוטה הצפונית. הצעות חוק אחרות הוגשו ב-1887 וב-1888, אך לא הצליחו לעבור. בית המחוקקים הטריטוריאלי של 1887 הגיש את שאלת החלוקה להצבעה עממית בבחירות הכלליות של נובמבר 1887. כאשר החזרות המלאות של הבחירות הללו הגיעו לבסוף ב-10 בינואר 1888, הכריז המושל הטריטוריאלי לואי ק. צ'רץ' על ההצבעה: 37,784 העדיפו חלוקה ו-32,913 התנגדו.
קבלתן של מדינות מערביות חדשות הייתה שדה קרב פוליטי מפלגתי, כאשר כל מפלגה בוחנת כיצד המדינות החדשות המוצעות צפויות להצביע. בתחילת 1888, הדמוקרטים תחת הנשיא גרובר קליבלנד הציעו להכניס את ארבעת הטריטוריות של מונטנה, ניו מקסיקו, דקוטה ווושינגטון יחד. השתיים הראשונות היו צפויות להצביע לטובת הדמוקרטיים והשתיים האחרונות היו צפויות להצביע לטובת הרפובליקנים ולכן זה נתפס כפשרה מקובלת על שתי המפלגות. עם זאת, הרפובליקנים זכו ברוב הן בבית הנבחרים והן בסנאט מאוחר יותר באותה שנה. כדי למנוע את האפשרות שהקונגרס יקבל רק שטחים רפובליקנים למדינה, הדמוקרטים הסכימו לעסקה פחות טובה שבה דקוטה תחולק לשניים וניו מקסיקו נותרה בחוץ לחלוטין. קליבלנד חתם על החוק ב-22 בפברואר 1889, והשטחים יכלו להפוך למדינות תשעה חודשים לאחר מכן.
היו ניסיונות קודמים לפתח את השטח, אך אלה נוסדו מכיוון שהסכם פורט לארמי (1868) דרש ש-75 אחוז מהזכרים הבוגרים של שבטי הסו בשמורה יצטרכו להסכים לכל שינוי האמנה. לאחרונה, ועדה בראשות ריצ'רד הנרי פראט ב-1888 כשלה לחלוטין להשיג את החתימות הדרושות לנוכח התנגדות של מנהיגי הסו ואפילו עובדת הממשלה איליין גודייל, לימים המפקחת על החינוך האינדיאני בדקוטות. הממשלה האמינה שחוק דאוס (1887), שניסה להעביר את האינדיאנים מציד לחקלאות, פירושו בתיאוריה שהם צריכים פחות קרקעות (אך במציאות היה אסון כלכלי עבורם) ושלפחות מחצית זמינה עבורם למכירה. הקונגרס אישר הצעה של 1.25$ לאקר (3.1$ להקטאר) לאדמות שמורות (נתון שהם דחו בעבר כגבוה להחריד) ו-25,000 דולר כדי לגרום לאינדיאנים לחתום.
ועדה חדשה מונתה באפריל 1889 שכללה את הגנרל הלוחם באינדיאנים הוותיק ג'ורג' קרוק. קרוק עצר את כל השלבים כדי לגרום לאינדיאנים לחתום, תוך שימוש בטקטיקות רבות. הוא איים עליהם שאם לא יחתמו, האדמה תילקח בכל מקרה ולא יקבלו כלום. זה לא היה נתפס כאיום סרק; בעבר התעלמו מההסכם כאשר הגבעות השחורות נלקחו מהסו. קרוק התעלם ממנהיגים כמו פר רובץ וענן אדום שהתנגדו למכירה והרחיק אותם מהמשא ומתן, והעדיף במקום זאת להתמודד עם מנהיגים מתונים כמו אמריקן הורס. אמריקן הורס, לעומת זאת, טען מיד לאחר מכן שרימו אותו לחתום. קרוק הבטיח הבטחות אישיות רבות (כגון על מנות הזמנות) שלא הייתה לו סמכות לעשות, או יכולת לקיים. הוא טען לאחר מכן כי הסכים רק לדווח לוושינגטון על החששות. קרוק שיקר לגבי כמה חתימות כבר היו לו, ונתן רושם שהחתימה שהוא מבקש כרגע לא תשנה שום דבר. לדבריו, מי שלא יחתום לא יקבל חלק מהכסף עבור הקרקע. קרוק אפילו איפשר לגברים לבנים שנישאו לבנות הסו לחתום, פעולה מפוקפקת בהתחשב בכך שחוקי הקוונטים בדם סופרים רק אינדיאנים בדם מלא כחברים בשבט. עד 6 באוגוסט 1889, לקרוק היה המספר הדרוש של חתימות, מחצית משטחי השמורה נמכרו, והשאר חולק בין שש שמורות קטנות יותר.