בית צ'רנוביל
תולדות בית צ'רנוביל > התפצלות לחצרות שונות

בתהליך ממושך שהחל עוד טרם פטירת רבי מרדכי, וככל הנראה בעידודו הפעיל, הפכו כל שמונת בניו לאדמו"רים בעיירות שונות. בנו הבכור, רבי אהרן טברסקי, מתפקד כמנהיג בחיי אביו, כנראה כבר מגיל צעיר יחסית, אך הוכר כ"מגיד" בקהילת צ'רנוביל רק אחרי שאחיו האחרים עזבו את העיר. גם אחיו רבי יעקב ישראל התחיל להנהיג חסידים כבר בחיי אביו, בעיירה הורנוסטיפול ואחר כך בצ'רקס. ייתכן שגם רבי מנחם נחום התחיל להנהיג במקארוב בחיי אביו.
רבי אברהם התרחק לווהלין, ועם פטירת אביו הקים חצר בטוריסק. רבי דוד טברסקי התקבל כמגיד בואסילקוב אחרי פטירת אביו, אך בהמשך מקים חצר מלכותית בטולנה, בעקבות הזמנת האציל המקומי שקיווה לחזק את עסקיו. רבי יצחק מסקווירה ורבי יוחנן מרחמסטריווקה נשארו עוד כמה שנים בחצר בצ'רנוביל לפני שהחלו להנהיג חסידים, ונמסרו מפיהם (כמו גם בשם אחיהם הגדול משה מקוריסטשוב) מסורות המעידות על חוסר רצון לקבל על עצמם את תפקיד ה"צדיק".
חלק מהאחים, כמה המשיכו את דרכו של אביהם כצדיקים מלכותיים, ואף הקימו חצרות מפוארות. ביניהם רבי יעקב ישראל מצ'רקס, רבי מנחם נחום ממקארוב, ורבי דוד מטולנה. אחרים, כרבי יצחק מסקווירא ורבי יוחנן מרחמסטריווקא, הצטנעו יותר ואפילו הבעיו הסתייגות מרכוש מפואר. מבין האחים נודעו רבי אהרן ורבי אברהם כצדיקים מעשיים ומחוללי מופתים, ורבי יעקב ישראל כלמדן. רבי אברהם ורבי דוד היו דרשנים מוצלחים וגם הדפיסו ספרי דרוש עוד בחייהם. לעומתם, רבי יצחק ורבי יוחנן נמנעו מהפרקטיקה החסידית המרכזית של "אמירת תורה" בשבת, והתמקדו בתיקון המידות.
בין רבי אהרן ורבי יעקב ישראל התפתחה מחלוקת חריפה סביב ירושת החצר, ושליטה בקהילות השונות. בהמשך נוצר סכסוך גם סביב סמכות גביית כספי התרומות לארץ ישראל, אך כעבור שנים מספר הסכסוך שכך והאחים חזרו ליחסים תקינים. בכל מקרה, הענפים הבולטים של השושלת מאמצע המאה ה-19 והלאה היו דווקא חסידות טוריסק, חסידות טולנה וחסידות סקווירה שמקורן בבנים הצעירים יותר.
החל מ-1833 התקיימה חצר מבית צ'רנוביל גם בארץ ישראל, בעיר צפת, אך זו עמדה בהנהגת רבי אברהם דב מאוורוץ', תלמידו של רבי נחום מצ'רנוביל, ולא בידי אחד מבניו. משנות החמישים והלאה הוקמו בתי מדרש נפרדים לכמה חסידויות מבית צ'רנוביל
בעקבות חוקי 1844, שכללו את ביטול מוסד ה"קהל" ו"גזרת הלבוש", גברה חשיבות חצרות האדמו"רים בתחום המושב כמקור לסדר חברתי, אך גם השלטון הרוסי הפנה תשומת לב מוגברת למנהיגי החסידות בכלל, ולבית צ'רנוביל בפרט. בשנים 1846-1847 נערכה חקירה כנגד שלושה מהאחים, עקב הלשנה שהם כביכול מתכננים להפיל את הצאר ולהמליך את רבי ישראל מרוז'ין, וכעבור שנתיים חקירה נוספת כנגד רבי מנחם נחום. בשנות החמישים התהדק הפיקוח הרוסי, והם החלו להגביל התכנסויות של חסידים. לאורך שנות השישים חקרו השלטונות את פעילותם של הצדיקים והתחילו להגביל את אפשרות נסיעתם בין הפלכים השונים, בשל ראייתם כגורמים שמרניים שמעכבים מודרניזציה ושילוב של היהודים בחברה הכללית. "גזרת הצדיקים" שפגעה בעיקר באדמו"רי בית צ'רנוביל, התקיימה בנוקשות משתנה עד לשנות התשעים של המאה ה-19.
בתו של רבי מרדכי, שיינדל, נישאה לבנו של רבי ישראל מרוז'ין, דב בער מליאובה, שהקים חצר בכמה קהילות במולדובה ורומניה. בעקבות התנהגויות והתבטאויות חריגות והתעניינותו במשכילים ואף נוצרים, חששה שיינדל כי בעלה עלול להתנצר, ובראשית שנת תרכ"ט (1869) קראה לאחיה שלקחו אותו בכפייה אל החצר בסדיגורה. בהמשך הוא עבר להתגורר תקופה מסוייימת עם המשכילים בצ'רנוביץ, אך בסופו של דבר שוכנע לחזור לסדיגורה והביע חרטה על התנהגותו. אירוע זה הפך לסערה ציבורית ותקשורתית גדולה, ובעקבותיו פרצה מחלוקת צאנז-סדיגורה.
במהלך המחלוקת תקף רבי חיים מצאנז את בית רוז'ין על הראוותנות והעושר שלהם, אך לא את בית צ'רנוביל שנהגו באופן דומה. במסורת של חסידות טריסק נאמר שהרבי מצאנז הסביר: "אצלכם בני הטשערנובלער ז"ל רואים גם כן הנהגה בגדולה ועשירות גדולה, והרבה כלי כסף וכלי זהב, אך אצלכם זה לטפל. אולם בני הריזינער עשו את הטפל לעיקר". באחד מכתבי הפולמוס הוסבר כי בבית צ'רנוביל דורשים מהחסידים להתנהג בפרישות וצומות בניגוד לסדיגורה בה החסידים יכולים לפרוק עול.
בדור נכדיו של רבי מרדכי מטשרנוביל, לקראת סוף המאה ה-19, כבר התקיימו עשרות חסידויות שונות מבית צ'רנוביל, רובם בפלך קייב. עם מותו של ר' אהרון ב-1871, קמו חצרות של שני בניו (שניהם בצ'רנוביל עצמה) ושלושה מנכדיו, אך אף אחת מהן לא הייתה גדולה או משפיעה. רבי מדרכי דב מהורנוסטיפול, נכדו של ר' יעקב ישראל, החל להנהיג חסידים בהורנוסטיפול עוד בשנות השישים של המאה ה-19, בחיי אביו ובהוראתו. הוא היחיד מאדמו"רי צ'רנוביל שנחשב לפוסק משמעותי, והוא גם פרסם בתרמ"ד (1884) ספר דרושים בשם "שושנת העמקים" ואיתו גם את דרשות סבו. חסידות סקווירה, אחת הגדולות מענפי צ'רנוביל, התפצלה אחרי מות רבי יצחק (1885) לארבעת בניו, וגם כאן שנים מהם כיהנו יחד בסקווירה עצמה. גם לרבי יוחנן מרחמסטריווקא היו ארבעה בנים שכולם תפקדו כצדיקים והמשיכו את השושלת.
בתקופה זו התרחשו בבית צ'רנוביל שני מקרים של הכתרת ינוקא על כיסא אביו, מתוך חמש שאירעו בכלל החסידות במאה ה-19. המקרה הראשון היה הכתרתו של שלמה בנציון בן ה-11 בצ'רנוביל במקום אביו רבי ישעיה משולם זוסיא, בשנת 1881. רבי זוסיא כיהן יחד עם אחיו רבי ברוך אשר כממשיכים של אביהם רבי אהרן בעיר, ולכן הכתרת הינוקא נתקלה בהתנגדות מצד חסידי רבי ברוך אשר שסברו שהוא צריך להיות כעת המנהיג היחידי. שנה אחר כך, הוכתר נכדו של רבי דוד מטולנה, מנחם נחום בן ה-13, ומינוי זה עורר סערה שהשתקפה גם במקורות משכיליים. רבים מחסידי טולנה בחרו לעבור לחסידויות אחרות מבית צ'רנוביל, אך רבי יוחנן מרחמסטריווקה הביע תמיכה נחרצת בנכד וסירב לצרף מחסידיו לחצרו.