stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית
בלבנון > מלחמת האזרחים בלבנון ב-1975

המפלגה הקימה ב־1974 זרוע צבאית שנקראה נשרי הסערה.
המיליציות של המפלגה לחמו לצד כוחות לאומנים ושמאלנים שנקראו "התנועה הלאומית הלבנונית" נגד הפלנגות וכוחות ימניים נוספים שנקראו "החזית הלבנונית". המפלגה ראתה את מלחמת האזרחים בלבנון כתוצאה בלתי נמנעת של חלוקת "סוריה הגדולה" למדינות קטנות, כמו לבנון, לטובת מנהיגים פאודליים שיפצלו עוד יותר את האומה לחבילות עדתיות במקום להתרכז במלחמה לשחרור "הדרום הכבוש של סוריה הגדולה" – ישראל.
בתקופת מלחמת האזרחים, המפלגה גילתה כי בעלי בריתה הטבעיים היו לוחמים פלסטינים, בעיקר תנועת הפתח והחזית העממית לשחרור פלסטין.
בלבנון > מלחמת לבנון הראשונה

בעקבות פתיחת מלחמת לבנון הראשונה התאגדו כמה ארגוני שמאל כדי להשתתף בהתנגדות לישראל. המפלגה לחמה נגד ישראל יחד עם המפלגה הקומוניסטית הלבנונית, ארגון הפעולה הקומוניסטית, ועוד כמה קבוצות שמאל קטנות. אחת הפעולות הבולטות שלהם בוצעה ב-24 בספטמבר 1982, על ידי ח'אלד עלוואן (בערבית: خالد علوان) שהרג חיילים ישראלים בבית הקפה אל-ווימפי שברחוב אל-חמרה (המפלגה ממשיכה לציין את היום הזה).
ה-FBI האשים אותם במוערבות ברצח בשיר ג'ומאייל, נשיא לבנון הפרו-ישראלי שנבחר ב-1982.
ב-1983 הצטרפה המפלגה לחזית ההתנגדות הלאומית הלבנונית, שהוקמה כדי להתנגד להסכם ישראל-לבנון של אמין ג'ומאייל עם ישראל, ב-17 במאי.
בתאריך 9 באפריל 1985, אחת מחברות המפלגה, סנא מוּחֵידלִי (בערבית: سناء محيدلي), בת שש עשרה, ביצעה פיגוע התאבדות. היא נהגה במכונית פיג'ו 504, עמוסה ביותר מ-200 קילוגרמים של חומר נפץ TNT, אל מחסום צה"לי, במעבר בַּ֫אתֶר–ג'זין וכשהגיעו לבדוק את הרכב, פוצצה את עצמה. בפיגוע נהרגו שני חיילים ושניים נוספים נפצעו.
המפלגה טענה שהיא איננה "ארגון טרור" כי הוא פועלת רק נגד מטרות צבאיות ולא נגד אזרחים ולכן יש להתייחס אליה כאל תנועת ארגון גרילה.
לפי ההערכות, לזרוע הצבאית יש 8,000-6,000 פעילים, מרביתם נוצרים, אך גם מוסלמים סונים ושיעים. היא פעילה באזורים שונים בלבנון ובמרחבים הכפריים של חומס וחמה בסוריה.
שני פעילי הארגון נהרגו במהלך החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל, אך הארגון לא קיבל אחריות לפעילות עצמאית נגד ישראל.
מושבים בפרלמנט הלבנוני

לאחר מלחמת האזרחים בלבנון, המפלגה השתתפה בבחירות לפרלמנט. להלן מספרי הנציגים שקיבלה:
1992 – 6 מושבים (הנוצרים החרימו את הבחירות).
1996 – 5 מושבים,
2000 – 4 מושבים,
2005 – שני מושבים,
2009 – שני מושבים,
2009 – שני מושבים,
כיום המפלגה חברה בגוש "ההתנגדות והפיתוח", יחד עם אמל, אש"ף וחזבאללה.
בסוריה

המפלגה היוותה כוח פוליטי מרכזי בשנות ה-50 המוקדמות, אך דוכאה לחלוטין בשנת 1955. למרות זאת, ארגון המפלגה נותר, ובשנת 2005 המפלגה הצטרפה לחזית הלאומית הפרוגרסיבית, המונהגת על ידי מפלגת הבעת'. המפלגה נחשבת לגוף הפוליטי הגדול ביותר בסוריה, מלבד הבעת' עצמו, עם כ-90,000 חברים.
המפלגה תמכה במשטר בשאר אל-אסד במהלך מלחמת האזרחים בסוריה והזרוע הצבאית של הארגון השתתפה בלחימה נגד המורדים ונגד המדינה האסלאמית.
המנון המפלגה

מילים בערבית:              תרגום לעברית:
!سورية لك السلام              שלום עליך סוריה!
!سورية انت الهدى             סוריה, אתה המנחה!
!سورية لك السلام              שלום עליך סוריה!
!سورية نحن الفدى            סוריה אנחנו הקורבן
نحن قوم لا نلين                אנחנו עם בלתי נכנע
.للبغاة الطامعين                לזונות חמדניות
ارضنا فيها معين              לאדמה שלנו יש משמעות מסוימת
.للرجال الناهضين             לגברים עולים
!سورية لك السلام...          שלום עליך סוריה!...
.كل ما فيها جميل              הכל בו יפה
.كل من فيها كريم             כולם בה נדיבים
.جوها صاف عليل            האוויר שלו צלול ונעים
.شعبها حي عظيم            האנשים בה הם שכונה נהדרת
!سورية لك السلام...         שלום עליך סוריה!...
يا جبالا قد تعالت              הו הרים, קמתם
.وتجلت كالحصون           והם נראו כמו מבצרים
يا نفوساً قد تسامت           הו נשמות שהתעלו!
!فوق آماد المنون!            מעל אמאד אלמנון!
!سورية لك السلام...        שלום עליך סוריה!...
نهضة هزت قروناً            רנסאנס שהרעיד מאות שנים
.وجلت عنا الخمول          העייפות נעלמה מאיתנו
!امة نحن يقينا                אין ספק שאנחנו אומה!
!وحياة لن تزول             והחיים לא ייעלמו!
!سورية لك السلام...        שלום עליך סוריה!...
הערות שוליים

1 2 3 4  הארגונים הפועלים לצד חזבאללה בלבנון בלחימה נגד ישראל, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור, 29 באוגוסט 2024
↑  YouTube, 24 ספטמבר 1982 الرفيق خالد علوان يقتل ضابطاً وثلاثة جنود يهود في مقهى الويمبي -, באתר web.archive.org, ‏2020-01-10
↑  (Female) Suicide Bombers, HuffPost, ‏2008-08-12 (באנגלית)
↑  , A Fact Sheet form the Worldwide Incidents Team, National Counterterrorism Center 12 December 2007, 12 December 2007
↑  HoruzGRV (2021-06-01), Anthem of the Syrian Social Nationalist Party - نشيد الحزب السوري القومي الاجتماعي, נבדק ב-2024-12-29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463155305171  GND: 5501884-1  LCCN: n80046728  NKC: ko20221171274  SUDOC: 120175320  VIAF: 142009240   WorldCat (עם VIAF): 142009240
סרט ניצול

כרזת הסרט "מוטורסייקו" משנת 1965, סרט ניצול מסוגת "האופנוענים"
סרט ניצוּל (באנגלית: Exploitation film) הוא נישה בתעשיית הקולנוע, בה מייצרים מספר סוגות סרטים באופן זול ומהיר, באופן המכוון ל"רווח קל" בסבירות גבוהה ובסיכון נמוך. התעשייה קיבלה את שמה מכיוון שבראשיתה ספגה ביקורות על כך שהיא "מנצלת" טרנדים עדכניים ושנויים במחלוקת לפרסום מהיר.
הסבירות הגבוהה לרווח היא בין היתר מכיוון שמתבססים על נוסחאות קולנועיות מוכרות היטב שפונות למכנה משותף רחב, ופעמים רבות סרטי ניצול יכללו מאפיינים ספציפיים - אימה, מותחן, סרטי אופנוענים, סרטי גולשים, סרטי נשים בכלא, אמנויות לחימה, נאציספלוייטיישן (אנ'), תת-סוגות כמו גור, סלאשר או אונס ונקמה ואחרים. המכנה המשותף של הסרטים הללו הוא יצירה קלה להכנה שמגישה לצופיה תכנים שאינם נגישים בקלות בסרטים רגילים - מין, אלימות ונושאים אחרים שנחשבים טאבו. בנוסף, מכוונים סרטי ניצול בדרך כלל לקהל יעד של גילאי 15–25, קבוצת הצופים הגדולה ביותר של סרטי קולנוע.
מעריצים ומבקרי קולנוע מתייחסים לסרטי ניצול לעיתים בתור סוגה של ממש, זאת אף על פי שסרטי ניצול אינם סוגה בפני עצמה. עם זאת, חוקרי קולנוע שונים מצאו מאפיינים שונים הנפוצים ברבים מהם והפכו למזוהים עם התעשייה. בין מאפיינים אלו ישנם צילומים בוטים של יחסי מין ואלימות, משחק רע, צילום וסאונד לקויים, ודמויות שטוחות או סטריאוטיפיות. החוקרים נוטים לשייך את מאפיינים אלו לאופן הייצוג הזול של הסרט.
על פי מבקר הקולנוע תומאס דוהרטי, ראשית ימי סרטי הניצול במתכונתם המוכרת בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, זאת על אף שכבר בשנות ה-40 הוגדרו סרטים שניצלו נושא עדכני ושנוי-במחלוקת לפרסום מהיר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר החלה בארצות הברית ובאירופה פריצת האיסורים הקולנועיים המבוססים על טאבו חברתי, בנוסח קוד הייז, הפכו סרטי הניצול לנפוצים יותר ובוטים יותר. מאז שנות ה-90 הפך זרם זה גם נושא לבחינה אקדמית, ונקרא לעיתים "פאראסינמה" (paracinema).
אפרים כץ, מחבר "האנציקלופדיה של הקולנוע", מגדיר "סרטי ניצול" כ"סרטים שנעשו ללא כל רצון באיכות או בהצטיינות אומנותית, מתוך רצון להפיק רווחים מהירים, לרוב דרך לחץ של מכירות וטכניקות פרסום שהדגישו מרכיב סנסציוני כלשהו של המוצר הקולנועי".
היסטוריה של סרטי הניצול

סרטי ניצול הופקו, בצורה זו או אחרת, מתחילתו של הקולנוע. המדובר בסרטים שנוצרו לרוב על ידי מפיקים עצמאים, ועסקו בנושאים שהיוו טאבו, שהאולפנים הגדולים והקולנוע הממוסד סירבו להתייחס אליהם. בשנות ה-60 הפכו הסרטים לבוטים ונועזים יותר, ובתי קולנוע מיוחדים בלב הערים הגדולות החלו להציג אך ורק סוג זה של סרטים. סרטי הניצול קיימו יחסים של השפעה הדדית עם סוגי תקשורת המונים דומים באיכותם ובאופיים כספרות זולה או עיתונות שוליים.
פריחת סרטי הניצול נמשכה עד לשנות ה-80. הסרטים שהופקו בארצות הברית קיימו דיאלוג עם סרטים דומים שהופקו באירופה (במיוחד באיטליה), וכן באסיה (במזרח הרחוק וביפן). סרטים אלו, שהתבססו על סובלנות גדולה יותר של הרשויות במדינתם בנושאי מין ואלימות, או על תרבות שנראתה לאמריקנים כזרה ואקזוטית, הגיעו לארצות הברית, הוצגו בבתי הקולנוע המיועדים להצגת סרטי ניצול, והביאו ליצירת חיקויים מקומיים. הצלחת הסרטים בארצות הברית העניקה ליוצרי הסרטים עידוד והצלחה כלכלית, שאיפשרו את המשך היצירה.
הסרת המגבלות החוקיות, כניסת מכשיר הווידאו לשימוש ביתי, ושינויים תרבותיים בארצות הברית ובמדינות אחרות שיצרו את "סרטי הניצול" הביאו לדעיכתם בתחילת שנות ה-80. עם זאת, סרטים מסוג זה ממשיכים להיות מיוצרים, ומעבר לכך, הסרטים השפיעו על במאים נחשבים כג'ון ווטרס, או קוונטין טרנטינו, שביצירותיהם העניקו לסרטי הניצול את ההכרה שבזמן בו יוצרו לא זכו לה. במאים שהחלו את דרכם בסרטי הניצול, הצליחו גם בקולנוע הממסדי. בין היתר ניתן להזכיר את ג'ונתן דמי, פיטר ג'קסון וסם ריימי. השפעה זו הביאה לכך שסרטי הניצול נחשבים למקור השפעה קולנועי לגיטימי. הקולנוע ההוליוודי יוצר גרסאות חדשות לסרטים כ"שחר המתים", או "שאפט", שב ומעניק תפקידים לשחקנים המזוהים עם סרטי ניצול כפאם גריר, ויוצר במודע מחוות לסרטים שנחשבו כסרטי שוליים בלתי ראויים, מחוות הזוכות לקהל צופים ולחשיבות תרבותית שהמקור מעולם לא התיימר להשיג.
קולנוע ה"מטחנה"

"מטחנה" (Grindhouse) הוא מונח אמריקני לבית קולנוע שהציג בעיקר סרטי ניצול. הוא נקרא על שם אולמות הבורלסקה הישנים ברחוב 42 בניו יורק, בהם הוצגו מופעי סטריפטיז שכונו "דפוק וטחון" (bump n' grind), בשל תנועות אגן הירכיים האופייניות לרקדניות בהן. אולמות אלו הוסבו בשנות ה-60 לאולמות המציגים אך ורק סרטי ניצול, והמונח "מטחנה" הפך לשגור לתיאור סוגת הסרטים שהציגה באולמות אלו. אולמות אלו היו ידועים בתוכניות של מספר סרטים (לרוב שניים או שלושה) שהציגו בזה אחר זה באופן שכונה הקרנה כפולה (שני סרטים במחיר של כרטיס אחד). רוב הסרטים הללו הופקו בתחילה עבור בתי קולנוע מסוג דרייב אין (Drive-in theater), כסרט שני או שלישי בתוכנית. בסוף שנות ה-60 ובמהלך שנות ה-70 הציגו סרטים אלו סצנות מין ועירום מפורשות, אלימות רבה, עלילות ביזאריות, סטיות ותוכן דומה אחר.
כניסת מכשיר הווידאו הביתי בשנות ה-80, ותוכניות שיקום במרכזי הערים הביאו לחיסול ה"מטחנות". בשנות ה-90 לא ניתן היה למצוא עוד "מטחנה" במרכזי הערים בארצות הברית.
גם בישראל היו במרכזי הערים קולנועי "מטחנה" שהקרינו סרטי ניצול – מצ'יסטות, מערבוני ספגטי, סרטי קראטה ווו-שו מהמזרח הרחוק, ופורנוגרפיה רכה. בתי קולנוע אלו, כגון קולנוע עין דור בחיפה וקולנוע מרכז בתל אביב, היוו מקור משיכה לנוער.
סוגי סרטי הניצול

סרטי ניצול עסקו בנושאים רבים ומגוונים, שהמשותף להם היה ערכי הפקה נמוכים ונטייה אל הסנסציוני. רבים מהם היו ניתנים לסיווג כסרטי אימה או סרטים תיעודיים. עם זאת, ניתן להבחין במספר סוגים עיקריים, שהובחנו ביניהם הן על פי הנושא או על פי הקהל שאליו פנו, ובמספר רב יותר של תת-סוגים.
סוגי סרטי הניצול > בלקספלויטיישן - סרטי ניצול אפרו-אמריקאים

בלקספלויטיישן (Blaxploitation), הלחם של "בלאק" (שחור) ו"אקספלויטיישן" (ניצול), הוא כינוי לסדרת סרטי ניצול שנעשו בהשתתפות שחקנים אפרו-אמריקנים ונצפו בעיקר על ידי קהל אפרו-אמריקני, תוך התייחסות לנושאים שנראו למפיקי הסרטים כמושכים קהל זה, כחיים בשכונות העוני, שימוש בסמים וזנות. נושא נפוץ היה התגברותו של אדם ממוצא אפרו-אמריקני על החברה הלבנה באמצעות אלימות ומרמה. סרטים אלו ניצלו סטראוטיפים נפוצים הן של לבנים על שחורים כסרסורים מסוממים החיים בגטו, והן של השחורים על הלבנים כמושחתים שניתן לרמותם בקלות. אי תקינות פוליטית זו של הסרטים הייתה בין הגורמים שהביאו לדעיכת הסוגה, עד לסוף שנות השבעים. סרטים אלו איפשרו לדור חדש של יוצרי סרטים בשנות ה-90, במאים כספייק לי וג'ון סינגלטון, להתייחס באופן רציני יותר לנושאים הקשורים בתרבות העירונית השחורה.
דוגמאות משנות ה-70 כוללות את "קוטון מגיע להארלם" (1970), סדרת סרטי "שאפט" (שהחלה ב-1971) בכיכובו של ריצ'רד ראונדטרי, וסדרת הסרטים הנשית המקבילה בכיכובה של פאם גריר - "קופי" (1973), "פוקסי בראון" (1974), ו"שיבה בייבי" (1975), סרטי "קלאופטרה ג'ונס", "קלאופטרה ג'ונס" (1973) ו"קלאופטרה ג'ונס וקזינו הזהב" (1975), בכיכובה של תמרה דובסון, וכן סרטים כ"דולמייט" (1975), "קיסר שחור" (1973), ואחרים ברוח זו. יש המייחסים את המצאת הסוגה לבמאי והשחקן השחור מלווין ואן פיבלס בסרט "סוויט סוויטבאק באדאססססס סונג" (1971), שסיפר את סיפור בריחתו האלימה מהחוק של אדם שחור. הסרט זכה להצלחה, ורכב על גל המיליטנטיות האידאולוגית השחורה שהיה אז בשיאו. הסרט יצר שפה ויזואלית אופיינית לסרטים אלו, שכללו גם מוזיקה טיפוסית ושימוש בעגה המזוהה עמם. במהלך השנים נעשו אף פרודיות רבות על סרטים אלו, בהן "אח סמוי" (2002).
סרט טיפוסי מסוג זה מוקם באזורי החוף המערבי או המזרחי של ארצות הברית, ב"גטו" בעיר גדולה, ועסק בסרסורים, סוחרי סמים, גנגסטרים וכיוצא בזה. הגיבורים השתמשו בסמים, נשאו על ראשיהם תספורות אפרו, נהגו במכוניות אמריקניות גדולות ומקושטות שכונו "פימפמוביל" (פימפ - סרסור), והשמיעו כינויים גזעניים כנגד לבנים. הגיבורים הלבנים היו לרוב שוטרים ואנשי שררה מושחתים, שהגיבור השחור המתוחכם מצליח להונות ולקבל מהם את רצונו. הסרט לווה לרוב במוזיקה מסוג פאנק, סול או ג'אז עם באס וקצב מודגשים. יש המציינים כי הפסקולים של סרטים אלו כללו מוזיקה מורכבת ומתוחכמת שלעיתים לא הייתה ניתנת להשמעה ברדיו, וסבורים כי המדובר בסוגה מוזיקלית המכונה אף היא "בלקספלויטיישן". דוגמה לסוג מוזיקה זה היא מוזיקת הרקע לסרט "שאפט".
סוגי סרטי הניצול > סקספלויטיישן - פורנוגרפיה רכה

סקספלויטיישן (Sexploitation), הלחם של סקס ו"אקספלויטיישן", תיאר סוג סרטי ניצול דלי תקציב, שהיו פופולריים במיוחד בשנות ה-60, בהם שימשה העלילה ככלי להצגת סצנות מיניות לא מפורשות, ועירום, בעיקר עירום נשי, על גבול הפורנוגרפיה הרכה, ולרוב מעבר לו. הצגת סרטי ה"סקספלויטיישן" בבתי ה"גריינדהאוס" בשנות ה-60 איפשרה את עלייתם של בתי קולנוע שהציגו אך ורק פורנוגרפיה בשנות ה-70 ושנות ה-80. המונח "פורנוגרפיה רכה" משמש לעיתים להבחין את סרטי הסקספלויטיישן, שהציגו מין באופן משתמע ולא מפורש, לעומת סרטי הפורנוגרפיה הקשה שפרחו לאחר הסרת האיסורים החוקיים בשנות ה-70.
סרטים אלו התחילו את דרכם בייבוא מאירופה ובמיוחד משוודיה. הסרט "אני סקרנית (צהוב)", חלק מסדרת סרטים שוודיים שהגיע לארצות הברית בסוף שנות ה-60, וכלל סצנות מיניות נועזות לזמנן וסצנות עירום, בחן את גבולות חוקי התועבה בארצות הברית. לאחר שבית המשפט העליון של ארצות הברית אישר את הקרנת הסרט בשל טיבו ה"חינוכי" החל בעקבותיו גל סרטי "סקספלויטיישן" של "חלוק לבן", בו הסבירו שחקנים הלבושים כרופאים את הסצנות המיניות שהוצגו על המסך, ובכך העניקו הכשר חוקי לסצנות המין והעירום. סרטים נוספים שהוקרנו היו סרטים איטלקיים וצרפתיים כ"עמנואל" ו"עמנואל השחורה", סרטי פורנוגרפיה הומוריסטיים כביכול מבווריה, סרטי "פורנוצ'נצ'דה" מברזיל, סרטי "פינקו אייגה" (סרטים ורודים) מיפן, סרטי נודיזם אירופים ואמריקנים, וסרטים נוספים ברוח זו.
תת סוגה בתת-סוגה זו היו סרטי "נשים בכלא", שהציגו נשים אסירות, מעונות, מושפלות, ומובלות לסיטואציות מיניות על ידי סוהרים וסוהרות סדיסטים. לעיתים היו האסירות עורכות מרד עקוב מדם כנגד סוהריהן, אך הפוקוס בסרטים אלו היה תמיד יותר על סצנות המין ולא על האלימות, העינויים והאכזריות, תוך שמירה על גבולות "הפורנוגרפיה הרכה", אם כי ישנם סרטים בתת-סוגה זו הקרובים יותר לסרטי "הלם", המדגישים דווקא את הזוועות והאימה. במאים ידועים כרוג'ר קורמן וג'ונתן דמי עסקו בתת-סוגה זו. בשנת 1974 ביים דמי, בסיועו של קורמן, את הסרט "Caged Heat", הנחשב לסרט קלאסי בתת-סוגה זו.
בין הבמאים הבולטים בסוגה זו היו ראס מייר, דוריס ווישמן, דייוויד פרידמן, ג'ו דאמאטו, מייקל פינדלי, אנדי מיליגן ואחרים. הרשל גורדון לואיס החל את דרכו כבמאי סקספלויטיישן, אך לאחר מכן המשיך לתתי סוגים נוספים של אקספלויטיישן. סרטי הסקספלויטיישן השפיעו אף על במאים בתקופות מאוחרות יותר כפול ורהובן שסרטו "נערות שעשועים" משנת 1995 נחשב על ידי רבים לסרט סקספלויטיישן לכל דבר, או ג'ון ווטרס, שסרטיו מהווים, בין היתר, מחווה מודעת לעצמה ומשועשעת לז'אנר האקספלויטיישן בכלל ולעיתים לסקספלויטיישן.
סוגי סרטי הניצול > סרטי הלם

סרטי הלם (Shocksploitation, הלחם של Shock ו-Exploitation) היו תת-סוגה של סרטי הניצול, שעסקו בנושאים המהווים טאבו, כבסטיאליות, גילוי עריות או אלימות גרפית, וניסו לעורר הלם בצופיהם. גם סרטים אלו יובאו לעיתים מאירופה, ולעיתים נוצרו בארצות הברית. דוגמאות לסרטים מסוג זה כוללות את הסרטים:
"הבית האחרון משמאל" (1972) שכלל סצנות מפורטות של רצח ואונס. הסרט מהווה דוגמה להשפעת סרטי הניצול על הקולנוע הממסדי, שכן במאי הסרט ווס קרייבן המשיך בקריירה משגשגת והפך לבמאי מצליח של סרטי אימה ממסדיים;
"הילחם על חייך" (Fight for Your Life) (1977) שתיאר אסירים נמלטים הפורצים לביתו של כומר שחור, והותיר את צופיו בהלם, שכן כלל זרם אינסופי של אלימות גרפית, איום באקדח על תינוק, אונס ורצח, המלווים בקללות גזעניות בלתי פוסקות;
"אילזה, זאבת ה-SS"‏ (1974) סרט שהציג סצנות מין ואלימות בהקשר של מחנה נאצי, ברוח ספרי ה"סטאלג" שהיו פופולריים בישראל בשנות ה-60. הסרט שייך למעשה לתת סוגה של סרטי ההלם שנקראה "נאציספלויטיישן", והוא דוגמה בודדת כמעט לסוג זה של סרטים בארצות הברית, אם כי הסוגה הייתה פופולרית באירופה;
"Vase de Noces" ‏(1974) - סרט בלגי "עלילתי" העוסק באיכר, שהוא האדם האחרון עלי אדמות, המתאהב בחזירה. הסרט כלל אלמנטים כמין עם חיות, התעללות ורצח של חיות, ואכילת צואת אדם על ידי אדם. על אף שבמקורו יועד כנראה על ידי הבמאי תיירי זנו להוות אמירה פילוסופית, נחשב הסרט בדיעבד לסרט ניצול;
"Thriller - en grym film" ‏(1973) סרט שוודי העוסק באונס ונקמה. הסרט היה כה אלים עד שהצנזורה בארצות הברית הותירה לצפייה רק 82 מ-107 דקותיו. הסרט היווה כנראה השראה מסוימת לסרטו של הבמאי קוונטין טרנטינו "קיל ביל", ובמיוחד לדמותה של המתנקשת שתומת העין, אל דרייבר (דריל האנה), שדמות מקבילה לה מופיעה בסרט;
"אני יורקת על קברך" (I Spit on Your Grave) ‏(1978) - סרט נוסף, וידוע לשמצה במיוחד, בתת-סוגת ה"אונס - נקמה", הפופולרית בסרטי הלם. במאי הסרט, הישראלי מאיר זרחי, טען כי אין המדובר בסרט ניצול, אלא באמירה על מימוש עצמי פמיניסטי. על אף שרוב הביקורות בעת יציאת הסרט אל המסכים טענו כי המדובר בסרט המציג באופן בוטה אלימות ומין ללא ערך אמנותי, ביקורות מאוחרות יותר, משנות ה-90 ושנות ה-2000 נוטות להסכים עם זרחי כי המדובר באמירה פמיניסטית שלא הובנה בשעתה כהלכה, וקשרו את אי ההבנה, בין השאר, לכך ששמו המקורי של הסרט היה יומה של אישה והמפיצים שינו את שמו על מנת לכוון אותו לקהל של שוחרי אלימות ומין.
סוגי סרטי הניצול > סרטי אופנוענים

הדימוי של האופנוען האמריקני, הנודד בדרכים כשהוא לבוש במעיל עור ובמכנסי ג'ינס, התקבע בסרט "הפרא"
(1953) בכיכובו של מרלון ברנדו, ובסרט "אדם בעקבות גורלו" (1969) בכיכוב דניס הופר ופיטר פונדה. סרטים אלו היו אמירות אמנותיות בעלות ערך, והציגו תרבות אלטרנטיבית (במיוחד "אדם בעקבות גורלו", שהיה רווי בסצנות המתארות מין חופשי ושימוש בסמים), באופן שהביא את רוח הדברים אל הקהל הרחב. סרטים אלו היוו השראה לגל של סרטים שהציגו את חיי האופנוען כמורכבים אך ורק ממין ואלימות, שהוצגו בצורה מוקצנת, כנהוג בסרטי ניצול. סרטים מסוג זה, כ"מוטורסייקו" (Motorpsycho) ‏(1965), "מלאכי הפרא" (The Wild Angels) ‏(1966) או "מלאכי הגיהנום על גלגלים" (Hells Angels on Wheels) ‏(1967), נעשו לעיתים על ידי במאים כרוג'ר קורמן בהשתתפות שחקנים כפיטר פונדה או ג'ק ניקולסון שהתחיל את דרכו הקולנועית בסרטים מסוג זה, אך לעיתים נעשו על ידי במאים מסוגו של ראס מאייר, שהתמחו בעיקר בסרטי ניצול. מאייר, יוצרו של "מוטורסייקו", יצר גם את "Faster, Pussycat! Kill! Kill!‎" ‏(1965), סרט קרוב בסוגו לסרטי האופנוענים המתאר עלילותיה של קבוצת נערות רצחניות הנוסעות במכונית בדרכי המדבר בדרום ארצות הברית, סרט שהיווה השפעה בה הכירו במאים כג'ון ווטרס שטען כי זהו הסרט הטוב ביותר שראה או קוונטין טרנטינו, שיזם הפקה מחודשת של הסרט, שטרם יצאה לפועל.
סוגי סרטי הניצול > סרטי קניבלים

סוגת סרטי הקניבלים הייתה גל של סרטים שהגיע מאיטליה בשנות ה-70, שתיארו את מנהגיהם של שבטים בעלי תרבות של תקופת האבן בדרום אמריקה, ביערות הגשם באסיה או באיי האוקיינוס השקט. העלילה בסרטים אלו הייתה קבועה – קבוצה של אירופים מגיעה למקום מבודד בו מתגורר שבט פרימיטיבי, ולאחר עינויים קשים מוצאים עצמם חברי הקבוצה נאכלים על ידי בני השבט. הסרטים נעשו כפי הנראה בהשראת גל סרטי ה"מונדו" שבא לפניהם, סרטים שתיארו אף הם מנהגים אכזריים של שבטים נידחים, אך שלא כסרטים אלו, לא היו סרטי ה"קניבלים" תיעודיים, אלא מבוימים. השראה נוספת הייתה סדרת סרטי הקולנוע "אדם ושמו סוס", בהם כיכב ריצ'רד האריס, שתיארו אירופי המגיע לשבט אינדיאני בארצות הברית ומשתלב במסגרתו.
הסרטים, כאמור, איטלקים ברובם, הופצו תחת שמות שונים, והיו בין הפופולריים ביותר בז'אנר הניצול בשנות ה-70, ואף בשנות ה-80. הסרט הראשון היה "Il Paese del Sesso Selvaggio" (כפר המין הפרוע) שצילם הבמאי אומברטו לנצי עוד בשנת 1972, והיה הראשון שהציג על המסך סצנות קניבליזם מפורטות. אך הגל החל לתפוס תאוצה של ממש בשנת 1977 כאשר הוצג "Ultimo Mondo Cannibale" של רוג'רו דאודטו, שהביא למסכים כמות זוועות קניבליות שטרם נראתה. בשנת 1980 הוציא דאודאטו אל המסכים את הסרט "שואת הקניבלים" (Cannibal Holocaust) שנחשב לסרט הקיצוני ביותר בסוגה זו. הסרט, אשר צולם בטכניקת Found Footage, עוסק בקורות צוות צילום מערבי הנתקל בקניבלים באזור האמזונאס. לאחר הבכורה במילאנו, הוחרמו כל עותקי הסרט, והבמאי נעצר בשל שמועה כי הרציחות הקניבליות המופיעות בסרט אכן צולמו אל מול המצלמה, וכי הרג את שחקניו. לאחר שהצליח לאתר את השחקנים ולהוכיח כי עודם בחיים, שוחרר דאודטו. עם זאת, סצנות של אלימות קשה נגד בני אדם, וסצנות, אמיתיות כפי הנראה, של הרג חיות, הביאו להחרמת הסרט על ידי הצנזורה במדינות רבות בהן ניסו להציגו. לאחר תחילת שנות ה-80 דעכה הסוגה, אם כי בשנת 1988 ערך הבמאי אנטוניו קלימטי ניסיון להחיותה עם "שואת הקניבלים 2". סרטים מאוחרים יותר כ"פרויקט המכשפה מבלייר" ניצלו את הרעיון של "קטעי סרט שנמצאו", והן את הרעיון להפיץ שמועה כי המופיע על המסך הוא אמת.
סוגי סרטי הניצול > צ'מברה

החל משנת 1962 ועד לסוף שנות ה-70 החל גל של סרטי סמוראים רוויזיוניסטיים, לא מסורתיים, להגיע מיפן, בעקבות הפופולריות של מנגת סמוראים מאת קזואו קוייקה. סרטים מסוג זה, ובמיוחד סדרת סרטי "צ'מברה" (הצליל האמור להישמע כאשר חרב נוקשת בחרב) שמנתה כ-26 סרטים, לא דמו לסרטי ה"ג'ידאי גקי" (סרטים תקופתיים), סרטי הסמוראים של אקירה קורוסאווה, שקדמו להם.
על אף ש"צ'מברה" משמש ביפן כשם לכל סרטי הסמוראים, לרבות סרטי הג'ידאי גקי, שימש הביטוי במערב לתיאור הסרטים החדשים שהחלו להגיע מאמצע שנות ה-60. סרטים אלו לא היו בעלי המבנה הסטואי והאמירה המהורהרת של סרטי קורוסאווה אלא הציגו בעיקר אנטי-גיבור הרודף נקמה, סצנות עירום נדיבות, סצנות מין נועזות, קרבות חרבות וירטואוזיים והרבה דם, המותז מהפצעים כמתוך צינור כיבוי-אש. תת-סוגה שהתפתחה בסוף שנות ה-60, בעקבות הצלחת הסרט "אוניבאבא" של קאנטו שינדו, כונתה "ארו-גרו", סרטי מין סאדיסטיים.
הסרטים הגיעו למערב זמן מה לאחר שסיימו את הצגתם ביפן, לעיתים בצורה שונה מעט כגון הסרט "מתנקש השוגון" (Shogun Assassin) שהיה למעשה עריכה ששילבה את שני הסרטים הראשונים בסדרת "הזאב הבודד והגור". סרטים פופולריים נוספים בסוג זה שהגיעו אל המערב כללו את "ליידי סנואובלאד" ו"הנזו התער". עשיית הסרטים הללו דעכה באמצע שנות ה-70, למעט חריגים כ"מלחמות הקסם השחור" של מיצומאסה סאטו (1983) או "זיפאנג" של קאיזו האיאשי (1991).
שחקנים מפורסמים בסוגה זו כללו את סוני צ'יבה, שינטרו קאצו, טומיסאבורו וואקאיאמה ומייקו קאג'י.
השפעתם של סרטים אלו ניכרת הן במערב והן במזרח. קוונטין טרנטינו הושפע מאוד מהסרטים, הן בסרט "ספרות זולה", שבו מצטט המתנקש המגולם על ידי סמואל ל. ג'קסון פסוקים, שאותם טוען המתנקש שלקח מספר יחזקאל, אך למעשה הם ציטוט מסרט ישן של צ'יבה, והן בסרטי "קיל ביל" המהווים מחווה תימטית ויזואלית לסוג זה של סרטים. במאים יפנים כטקאשי קיטאנו ממשיכים עד היום ליצור סרטים בהשפעת הצ'מברה. סרטו של קיטאנו "זטואיצ'י" מ-2004 מהווה מחווה, או אף המשך, לסדרת הסרטים בכיכובו של שינטרו קאצו, בה כיכבה דמותו של המעסה העיוור זטואיצ'י.
סוגי סרטי הניצול > סרטי אמנויות לחימה מהונג קונג

במחצית השנייה של שנות ה-60 פרח בהונג קונג אולפן "האחים שאו" (Shaw Brothers), שהפיק סרטים על פי מסורת ספרותית מקומית, העוסקת באמנויות לחימה בשם "וושיה" (Wǔxiá), שהציגו אלימות חזקה ואקרובטית. הסרטים הללו הושפעו מסרטי הסמוראים והצ'מברה מיפן, ומיצירות "ווקסיה" של סופרים מקומיים, כמו גם מהצורך להחזיר את קהל הצופים בהונג קונג לאולמות, עם עלייתה של הטלוויזיה. על אף שסרטים אלו הסתמכו על מסורת מקומית, ונחשבו לקולנוע לגיטימי מהזרם המרכזי במקום בו נוצרו, הרי שכאשר הגיעו למערב, נחשבו לתת סוגה בסרטי הניצול.
הז'אנר זכה למספר כוכבים כג'ימי וונג יו, אלוף שחייה לשעבר, והבמאי צ'אנג צ'ה הידוע בסרטיו "האלוף בעל היד האחת" (1967) ו"סנונית הזהב" (1968), כשמתחרהו הגדול הוא לאו קאר ליונג, ששימש ככוריאוגרף לסצנות הקרב בכמה מסרטיו הידועים של צ'ה, ולאחר מכן פיתח קריירה עצמאית כבמאי. עם תחילת שנות ה-70 החלו אולפני הונג קונג להתמקד באמנות הקונג פו כשסרטו של וונג יו "המתאגרף הסיני" (1970) נחשב לחלוץ הסוגה.
ז'אנר הקונג פו זכה להתעניינות ברחבי העולם. סרטי קונג פו מדובבים, ולעיתים קרובות ערוכים מחדש ונושאים שמות שונים, הגיעו לאולמות הקולנוע שהציגו "סרטי ניצול" ולטלוויזיה. בשנות ה-80 הפכו סרטי הקונג פו לסרטי הנינג'ה, ושמרו על החיות של הז'אנר.
הפופולרי ביותר מבין כוכבי הז'אנר היה ברוס לי, יליד ארצות הברית שעשה קריירה בהונג-קונג. לי השלים עשיית ארבעה סרטים בלבד לפני מותו, ב-1973, אך הפופולריות שלהם הפכה את ז'אנר הפעולה מהונג קונג לידוע ואהוב בעולם. מותו הביא לתופעה הידועה כ"ברוספלויטיישן" – גל של סרטי קראטה מהמזרח הרחוק, בכיכובם של שרירנים אסיאתיים הנושאים את השם "ברוס לי" באיותים שונים, תוך ניצול גמישותה של השפה האנגלית באיות שם זה.
סוגי סרטי הניצול > סרטי זומבים

סרטי ניצול העוסקים בזומבים כוללים בדרך כלל תיאורי אימה וזוועה גרפיים יותר מסרטי הזומבים "הממסדיים". העלילה בהם בדרך כלל פחות ליניארית, והם כוללים גם עירום. על אף שסוגת סרטי הזומבים הייתה קיימת משנות ה-30, סרטי ניצול העוסקים בזומבים החלו להיווצר רק בשנות ה-70 בעקבות הצלחת "שחר המתים" (1978), סרטו של ג'ורג' א. רומרו, הפקה אמריקנית / איטלקית, שתיאר מציאות בדיונית בה המתים קמים מקבריהם ומנסים לאכול את החיים. הסרט הופץ באירופה תחת הכותרת "זומבי" ומשך תשומת לבם של מפיקים איטלקיים, שהחלו ליצור לו המשכונים. "זומבי 2" הופק על ידי לוצ'יו פולצ'י במהירות, במקביל להפצת "שחר המתים" באירופה, על מנת לנצל את הצלחת "שחר המתים". שלא כ"שחר המתים" כלל "זומבי 2" כמויות ניכרות של עירום, וגם סצנות זוועה רבות יותר, והיה למעשה למוביל בגל סרטי הניצול שעסקו בזומבים. בעקבותיו באו "זומבי 3", "זומבי 4", וסרטים רבים נוספים כ"שואת הזומבים" (Zombie Holocaust) של מרינו ג'ירולמי ששילב את סוגת סרטי הניצול הקניבליים עם זו של הזומבים. גל הסרטים דעך בתחילת שנות ה-80.