היהודים במלחמת העולם השנייה
יהודים בארצות שנכבשו על ידי הנאצים > יהודי פולין > השתתפות היהודים במאבק נגד הנאצים

כ־140 יהודים שירתו בצבא פולין ביום תחילת מלחמת העולם השנייה ובקרבות נגד כוחות הגרמנים במהלך ספטמבר 1939 נהרגו כ־35 חיילים וקצינים יהודים אשר לחמו במדי צבא פולין. אחרי כיבושה וחלוקתה של פולין כ־30 אלף יהודי פולין מצאו את עצמם משרתים בשורות צבא האדום ו־14 אלף בשורות צבא שחרור פולין (סך כל לוחמים בה היו 72 אלף) אשר הוקם בצרפת. 438 קציני צבא פולין יהודים אשר נפלו בשבי הסובייטי אחרי פלישתו של צבא האדום לאזורים מזרחיים של פולין במחצית השנייה של ספטמבר 1939, נורו למוות ביער קטין ואתרי השמדה אחרים במסגרת מבצע חיסול המוני של קציני צבא פולין אשר נערך על ידי הבולשת של סטלין באביב 1940.
בשנת 1944 כאשר שלטונות ברית המועצות הקימו על שטחה את צבא פולין החדש, מתוך 598 קצינים בו 203 היו יהודים ואחד היוזמים של הקמת הצבא הזה היה גנרל קרול סברצ'בסקי, יהודי אשר אחר כך הפך למפקד הארמייה ה־2 של צבא פולין. יותר ממאה לוחמים יהודים בצבא פולין החדש זכו לעיטורי גבורה וכבוד פולניים וסובייטיים וסרן יוליאוש חיבנר זכה לתואר גיבור ברית המועצות. חיבנר היה יהודי בעל אזרחות זרה היחיד אשר זכה לתואר הגבוה הזה.
במקביל בשטחה של ברית המועצות הוקם צבא פולין בפיקודו של הגנרל אנדרס. הצבא בהסכמה עם ממשלת בריטניה נשלח להילחם בחזיתות מערביות וצפון אפריקאיות של מלחמת העולם השנייה. יהודי פולין רבים אשר פלטו לברית המועצות התפקדו לשורות הצבא הזה ובתוכם היה ראש ממשלת ישראל לשעבר מנחם בגין. בהתחלה ביחידות צבא פולין בפיקודו של אנדרס היו מ־40 עד 60% יהודים מסך כל המתפקדים, אך כעבור זמן מה הפולנים נקטו מדיניות אשר מנעה מיהודים להתפקד לשורות הצבא הזה. בסוף שנת 1942 שיעור היהודים בצבא הזה היה כ־5%, סך הכל היו בו 4,401 יהודים כולל 143 קצינים.
גדוד שלם המורכב מיהודי פולין לחם במדי צבא צרפת.
באזורים מרכזיים של פולין פעלו 27 גדודי פרטיזנים יהודים ו־13 "מעורבים" אשר בהם היה לא פחות משליש היהודים. עם זאת, היקף השתתפותם של היהודים במאבק הפרטיזנים בפולין היה קטן מאשר זה בברית המועצות וזאת משתי סיבות: ראשית, יהודים אשר הצליחו לברוח מגטאות בפולין לרוב נרצחו על ידי פולנים מקומיים ושנית, מפני שהמאבק הפרטיזני רחב ממדים החל בפולין בתקופה בה רוב רובם של היהודים כבר נרצחו. בתולדות הגבורה והגדולה האנושית נחרט המרד בגטו ורשה אשר אותו ניהל מרדכי אנילביץ'. המורדים היהודים כמעט בלי נשק הצליחו לעמוד כחודש ימים נגד גדודי אס.אס מקצועיים.
ידוע על פעילותן הפעילה ולעיתים אף יעילה של מחתרות בגטאות קרקוב, סוסנובץ, טרנוב. המרד במחנה השמדה סוביבור – היחיד שהוכתר בהצלחה. על המרד ב־14 אוקטובר 1943 פיקד סגן צבא האדום היהודי בשם אלכסנד פצ'רסקי, וסגנו בפיקוד המרד היה בנו של הרב הפולני ליאון פלדחנגר. המרדות ידועות ומוצלחות פחות נערכו במחנות וגטאות כגון קרושין (16 דצמבר 1942), מינסק-מזובצקי (10 ינואר 1943), צ'נסטוחוב (25 יולי 1943), טרבלינקה (2 אוגוסט 1943), ביילוסטוק (13 אוגוסט 1943), קריכוב (16 אוגוסט 1943), לבוב־ינובסקי (18 נובמבר 1943).
כמה אלפים לוחמים יהודים נטלו חלק פעיל במרד הכללי בוורשה שנערך בקיץ 1944. לכוחות אלה הצטרפה גם "הבריגדה היהודית הבינלאומית" המורכבת לרוב מיהודי יוון אשר שוחררו על ידי המורדים ממחנה כפייה גנסירובקה.
היחס של הנאצים כלפי שבויים יהודים בצבא פולין לא היה כמעט לא שונה מזה יחסם כלפי היהודים שנפלו בשבי במדי צבא האדום. לדעת הנאצים על השבויים הפולנים והסובייטים לא חלו התנאים של אמנת ז'נבה משנת 1929 וזאת מפאתן "אי קיומה של המדינה הפולנית". מניינם של חיילים יהודים במדי צבא פולין אשר נפלו בשבי הגרמני היה כ־60-65 אלף איש והיחס כלפיהם מוגדר בפקודה של ראש מטה הכללי הגרמני קייטל מ־16 נובמבר 1939. הם הופרדו משבויים אחרים והוחזקו בתנאי תת-תזונה. עד לאביב 1940 במחנות השבויים נרצחו או הומתו ברעב 25 אלף מתוך השבויים כאמור.
אחר כך השבויים הפולניים הועברו למעמד אזרחים ולגבי יהודים משמעותו של מהלך זה הייתה העברה לגטאות ורציחתם יחד עם שאר יהודים. עד סוף המלחמה שרדו מאות ספורות של חיילים פולנים יהודים וכמעט 1,000 קצינים אשר הוחזקו בשבי על ידי הגרמנים בתנאים דומים לאלה של קצינים שבויים מצבאות אחרים.