stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גולדן איי
עלילה

עלילת הסרט מדברת על סוכן 006 (שון בין - בתפקיד אלק טרווליאן), אשר ג'יימס בונד חשבו למת כש"נהרג" בתחילת הסרט (קטע מקדים משנת 1986 - לפני התפרקות ברית המועצות), שחבר לגנרל אורומוב מהצבא הרוסי וברשותו מתקן להפעלת לוויין מיוחד ששמו "גולדן איי", שמסוגל לייצר EMP - פולס אלקטרומגנטי רב-עוצמה שמשבית כל מכשיר אלקטרוני ברדיוס של קילומטרים ממוקד הפגיעה.
קסניה אונטופ, החברה בארגון של גנרל אורומוב, נשלחת לגנוב מסוק מיוחד בעל מערכת למניעת השבתה אלקטרומגנטית, במהלך טקס הסרת הלוט מעל אב טיפוס של מסוק מסוג זה, שבו נוכח גם בונד.
לאחר מכן מגיע גנרל אורומוב לבסיס סודי ברוסיה בו הוא מפעיל את המתקן באמצעות תקשורת לוויינית ל"גולדן איי" ומכוון את הפגיעה לבסיס עצמו, כאשר הוא מחסל את מפעילי הבסיס ובורח מהמקום באמצעות המסוק, המוטס על ידי קסניה. נטליה סימיונובה היא הניצולה היחידה.
ג'יימס בונד מגיע לסנקט פטרבורג ובעזרת "ידיד" ותיק, ולנטין זוקובסקי, סוכן קג"ב לשעבר (השחקן רובי קולטריין), מגיע אל ראש ארגון יאנוס, 006 לשעבר אלק. אלק כולא אותו ואת נטליה במסוק אותו גנב (הטייגר) ומפוצץ אותו. שניהם בורחים, ונתפסים על ידי צבא רוסיה.
חוקר צבאי משוכנע שג'יימס הוא הגנב של המסוק, אבל נטליה מספרת לשניהם שה"חפרפרת" מבפנים היא גאון מחשבים בשם בוריס, שברח מהבסיס הסודי שניות לפני שאורומוב הופיע. גנרל אורומוב בעצמו מתפרץ לחדר לפתע, הורג את החוקר ולוקח את נטליה. ג'יימס גונב מהבסיס טנק ורודף אחריו ברחובות העיר.
בונד משיג את אורומוב ואונטופ בזמן נסיעתם ברכבת מיוחדת להעברת טילים בליסטיים שהייתה בשימוש הצבא הרוסי. על הרכבת נמצא גם המסוק המיוחד והמתכנתת סימיונובה. אלק הורג את אורומוב ומשאיר את בונד וסימיונובה ברכבת, העומדת להתרסק.
בזמן שבונד מנסה לחלץ את עצמו ואת סימיונובה מהרכבת, הם עולים על עקבות הארגון של אורומוב וטרווליאן בקובה, ומנסים לאתר את צלחת הלוויין המפעילה את מתקן ה-EMP. בסופו של דבר הם מגלים אותו בזמן הפעלתו מתוך אגם קטן באזור.
בונד וסימיונובה חודרים למרכז ההפעלה של המתקן ומגלים את תוכניתו של אלק - העברת כסף מבנק אנגליה לכרטיס האשראי שלו באופן אלקטרוני וכיוון פגיעת הגולדן איי ללונדון. בונד וסימיונובה מצליחים לשבש את הפעלתו של הלוויין, תוך כדי הריסתו והריסת הצלחת. לאחר מכן בונד מצליח להפיל את אלק ולהשאיר אותו שם כדי שכל המתקן יתמוטט עליו ויהרוג אותו.
בסיום הסרט מאתרים כוחות מיוחדים בראשות זוקובסקי את בונד וסימיונובה שנחלצו מאזור הצלחת לאחר שהושמדה.
הפקה

לאחר צאת הסרט הקודם בסדרה, "רישיון להרוג" ביולי 1989, החלו במאי 1990 הכנות לקראת סרט נוסף, זאת בעקבות חתימתו של השחקן טימותי דלטון לשלושה סרטים. הסרט היה אמור לצאת לאקרנים בסוף שנת 1991. בעקבות סכסוכים משפטיים צילומי הסרט לא יצאו אל הפועל, זאת לאחר שהחוזה עם דלטון פג בשנת 1990, והסכסוכים המשפטיים התארכו עד לשנת 1992.
במאי 1993 חברת MGM הכריזה על צילומי הסרט ה-17 בסדרה. את ההפקה הובילו המפיקים ברברה ברוקולי ומייקל וילסון, זאת לאחר ההידרדרות הבריאותית של המפיק אלברט ברוקולי, שאף נפטר כשבעה חודשים לאחר צאת הסרט לאקרנים. לאחר שהתסריט הושלם בינואר 1994, התפטר דלטון מתפקידו באפריל של אותה השנה.
לאחר התפטרות דלטון, ההפקה בחנה שחקנים חדשים, בהם פול מקגאן (שכמעט נבחר לתפקיד), ליאם ניסן ומל גיבסון. לבסוף נבחר השחקן פירס ברוסנן, אשר כמעט ושיחק את בונד עוד בשנת 1986. שכרו של ברוסנן היה גבוה מאוד- 1.2 מיליון דולרים (כ-2% מעלות ההפקה כולה). לתפקיד M נבחרה השחקנית ג'ודי דנץ' שירשה את מקומו של השחקן רוברט בראון. דנץ' הייתה האישה הראשונה לשחק את התפקיד.
אמנם רק שש שנים עברו מאז יציאת הסרט הקודם בסדרה, אך הפוליטיקה העולמית השתנתה מאוד בשנים אלו. "גולדן איי" היה הסרט הראשון בסדרה שיצא אחרי סתיו העמים, התמוטטות ברית המועצות וסיום המלחמה הקרה. כתוצאה מכך עלו ספקות ברלוונטיות של דמותו של ג'יימס בונד, שעסק רבות באירועים אלו. היו אף שטענו כי הסדרה לא אמורה להתחדש לאחר אירועים פוליטיים אלו, אלא להישאר סמל של העבר.
צילומי הסרט החלו ב-16 בינואר 1995, והסתיימו ב-2 ביוני באותה השנה. צילומי האולפן נערכו בהרטפורדשייר שבדרום מזרח אנגליה. קפיצת באנג'י בתחילת הסרט צולמה בשווייץ. הסצנות שהתרחשו בסנקט פטרבורג צולמו למעשה בלונדון, זאת מתוך רצון להוזיל עלויות וחשש ביטחוני.
הסרט היה הראשון בסדרה שהאפקטים המיוחדים בו נוצרו על ידי מחשב. שיר הנושא נכתב על ידי בונו ודה אדג', ובוצע על ידי טינה טרנר. הפסקול הולחן על ידי המוזיקאי הצרפתי אריק סרה.
הפצת הסרט וביקורות

הקרנת הבכורה התקיימה באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק ב-17 בנובמבר 1995. כעבור כמה ימים התקיימה הצגת הבכורה הבריטית בנוכחות צ'ארלס, נסיך ויילס. ברוסנן החרים את הבכורה הצרפתית על מנת לתמוך במחאה של גרינפיס כנגד תוכנית הגרעין הצרפתית. מבחינה מסחרית, הסרט היה המצליח ביותר בסדרה מאז מונרייקר, והסרט הרביעי בהצלחתו בשנת 1995. הביקורות לסרט היו חיוביות מאוד. האתר Metacritic נתן לסרט ציון של כ-65%, בעוד שהאתר Rotten Tomatoes נתן לו ציון של כ-78%.האתר IGN דירג את גולדן איי כסרט החמישי הטוב ביותר בסדרה.
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א לקולנוע עבור הסאונד הטוב ביותר והאפקטים הטובים ביותר, אך הפסיד לסרטים לב אמיץ ואפולו 13 בהתאמה. הסרט היה מועמד לפרס סאטורן עבור סרט הפעולה הטוב ביותר.
משחקי וידאו

משחק וידאו שמבוסס על הסרט יצא בשנת 1997 לקונסולת הנינטנדו 64, אשר זכה להצלחה רבה. ב-2010 יצא רימייק למשחק לקונסולת ה-Wii, ובהמשך ל-Xbox 360 ולפלייסטיישן 3 ב-2011, והפעם בכיכובו של דניאל קרייג.
פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון, palazzo museum, מוזיאון דת, ארמון העיר, מרכז מנהלתי, museum of a public entity 
 מיקום:  פירנצה 
 מדינה:  איטליה 
 מבקרים בשנה:  85,000 (נכון ל־2014)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־15
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־15 
 אדריכל:  מיקלוצו 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הרנסאנס 
 מידות
 שטח:  1,900 מ"ר (נכון ל־2018) 
 
 קואורדינטות:  43°46′31″N 11°15′22″E﻿ / ﻿43.775288°N 11.255986°E﻿ / 43.775288; 11.255986
 אתר רשמי
  (למפת פירנצה מוגדלת) פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי(למפת פירנצה רגילה) פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי
 
החצר הפנימית
הקיר המזרחי של קפלת האמגושים
פרט ממקהלת המלאכים באפסיס של קפלת האמגושים
פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי (באיטלקית: Palazzo Medici Riccardi) הוא ארמון בפירנצה שהוקם בין 1445 ו-1460 לפי הזמנת קוזימו דה מדיצ'י ("הזקן") עבור משפחתו. הארמון נרכש ב-1659 על ידי משפחת הבנקאים ריקארדי ונושא מאז את שמם. במאה ה-19 ורוב המאה ה-20 שימש הארמון בעיקר כבניין משרדים ומאז 1992 הוא מוזיאון פתוח לציבור.
תיאור המבנה > החזית

המבנה, שתוכנן על ידי מיקלוצו, מציג כלפי הרחוב חזית מרשימה אך מאופקת ואלגנטית ולא ראוותנית. המבנה בן שלוש קומות המופרדות זו מזו על ידי כרכובים. בחיבור הגג נמצא אפריז מגולף, שהוא הסממן הרשמי היחיד במבנה, שכן סימל באדריכלות הרנסאנס מבנה שלטוני.
תיאור המבנה > החצר הפנימית

בלב המבנה נמצאת חצר פנימית אלגנטית ומפוארת בעלת עיטורים קלאסיים. החצר מוקפת באכסדרה הנשענת על עמודים קוריניתיים. במרכז החצר הציב קוזימו את פסלו של דונטלו "דוד". לאחר גירושו של פיירו די לורנצו דה מדיצ'י ב-1494 הפסל הוחרם והוצג בפאלאצו דה לה סיניוריה. כיום הפסל נמצא במוזיאון הלאומי ברג'לו.
תיאור המבנה > קפלת האמגושים

קפלת האמגושים (Cappella dei Magi) היא קפלה פרטית בתוך הארמון, ב"פיאנו נובילה", קומת המגורים. היא עוטרה בין השנים 1459–1461 על ידי אמן הפרסקו בנוצו גוצולי (Benozzo Gozzoli), תלמידו של פרה אנג'ליקו. העיטורים עשירים בצבע ובפרטים.
התמה של עיטוריו של גוצולי היא מסעם של שלושת האמגושים לבית לחם, אך הדמויות המוצגות הן של אישים שהגיעו לפירנצה במסגרת מושב הוועידה האקומנית של פירנצה (1438–1439) ושל בני משפחת מדיצ'י. בין דיוקנאות בני משפחת מדיצ'י בקיר המזרחי, דיוקן של לורנצו המפואר בגיל צעיר, על סוס לבן, מובל על ידי אביו, פיירו חולה השיגרון. עוד מופיעים בציור חברי גילדות האמנים ובהם דיוקן עצמי של גולוצי עצמו; הומניסטים כמרסיליו פיצ'ינו; יוחנן השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית שהגיע לוועידה וחשף את אמני העיר לעושר התרבותי של האימפריה הביזנטית מוקף בפמלייה וחיות אקזוטיות כלינקס (שונר) ובז; זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור פיוס השני, רוכב על גבי פרד, מובל על ידי ג'וליאנו דה מדיצ'י.
משני צידי האפסיס צוירו שתי מקהלות מלאכים בסגנון פרא אנג'ליקו.
במאה ה-17 הותקן גרם מדרגות בקיר הקפלה, שגרם להרס חלק מהפרסקו. הקפלה עברה רסטורציה בשנות ה-90.
בתקופת לורנצו המפואר

לורנצו המפואר גדש את הארמון ביצירות אמנות מאת פאולו אוצ'לו, בוטיצ'לי, ורוקיו וגירלנדיו ובאוסף אבני חן וכלי בדולח. בגן שמאחורי הארמון (גן סן מרקו) הוצבו פסלים אותם הזמינה רעייתו, קְלָריצֶ'ה אורסיני, במיוחד מרומא. ג'ורג'ו וזארי מדווח בביוגרפיה של מיכלאנג'לו שתלמידי האקדמיה, בהם מיכלאנג'לו עצמו שאף חי בארמון כאורחו של לורנצו תקופה מסוימת, למדו טכניקות פיסוליות לפי פסלים אלה.
בארמון התכנסו ישיבות של "האקדמיה האפלטונית" בה היו שותפים הוגי דעות כפיקו דלה מירנדולה, מרסיליו פיצ'ינו והמשורר אניולו פוליציאנו וכן צעירים שבאו לשמוע את הרצאות המלומדים ובהם מיכלאנג'לו, לאונרדו דה וינצ'י וניקולו מקיאוולי.
ימי השקיעה

עם מותו של לורנצו המפואר ב-1492 והדחת בני משפחת מדיצ'י על ידי ג'ירולמו סבונרולה ב-1494 הוחרמו אוצרות המשפחה מן הארמון. רוב היצירות לא אבדו אלא שוכנו בפאלאצו וקיו, אך חלקן נמכרו באופן משפיל במכירה פומבית.
לאחר השבת שלטון המדיצ'ים על כנו באמצעות האפיפיור לאו העשירי ואחיינו האפיפיור (אז עדיין חשמן) קלמנס השביעי החל ב-1517 שיקומו של הארמון שנבזז. השיקום מיוחס בחלקו למיכלאנג'לו, בפרט החלפת חלק מדלתות הכניסה שנאטמו ל"חלונות רוכנים" (finestre inginocchiati), אף שאין לדבר סימוכין בני התקופה. אולם ב-1527 גורשו שוב בני מדיצ'י מן העיר והארמון נבזז שנית, הוא שוקם שוב ב-1530.
בהמשך עבר הארמון בין צאצאים שונים של ענפי משפחת מדיצ'י, עד שבמחצית המאה ה-17 קיבל לידו את הארמון פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, שמכר אותו ב-1659 למשפחת הבנקאים ריקארדי, עמה היו לו קשרים עסקיים ענפים.
תקופת ריקארדי

משפחת ריקארדי ידועה כאחת המשפחות העשירות והמשפיעות ביותר בפירנצה באותה תקופה והיא החזיקה בבניין כמאתיים שנה. המבנה הורחב כמעט כפליים מגדלו המקורי, בעוד שצורתו החיצונית של המבנה נשמרה בוצעו על ידי משפחת ריקארדי שינויים רבים בחללים הפנימיים.
ב-1685 הוקמה בקומה הראשונה גלריה בסגנון הבארוק. הגלריה עשירה בעיטורי טיח מוזהבים של מלאכים ותקרתו צוירה על ידי לוקה ג'ורדנו. באגף נפרד הוקמה על ידי ג'ובאני בטיסטה פוג'יני הספרייה ובה אוסף ספרים יקרי ערך של ריקארדי ואוסף פסלים עתיקים ועתיקות שונות.
בחצר הוצב פסל הרקולס שפניו כפני המרקיז פרנצ'סקו ריקארדי.
בשיפוץ שנערך ב-1988 התגלתה קומת ביניים בלתי נגישה בין הקומה הראשונה לשנייה, שהייתה מעוטרת בציורי קיר אשר נשכחה ללמעלה מ-170 שנה.
המאה ה-19

ב-1810 הפך הארמון למעמסה על משפחת ריקארדי והוא נמכר לממשלת הדוכסות של טוסקנה, שהשתמשה במקום כמפקדת השיטור העירוני. עם איחוד איטליה עבר הארמון לרשות ממשלת ממלכת איטליה ששיכנה בו את משרד הפנים. ב-1874, כאשר משרדי הממשלה עברו לבירת איטליה החדשה, רומא, עבר הארמון לרשות מטה נפת פירנצה, לו הוא שייך עד היום.
בסוף המאה ה-19 נערכו עבודות מודרניזציה בבניין, חלקן שנויות במחלוקת כמו התקנת מתקן טלגרף בחצר הפנימית.
המאה ה-20

בין השנים 1911 ל-1928 נערכו עבודות שיקום ושיחזור במטרה להחזיר את המבנה לקדמותו, תוך הסרת כל התוספות שנעשו בו למן סוף המאה ה-17 ותוך הכנסת מודרניזציה הכרחית לבניין משרדים, מבלי לפגוע בחזות החלקים בעלי המורשת ובחזית החיצונית.
ב-1939 הפכו מספר חללים בארמון למוזיאון בשם "מוזיאון האיקונוגרפיה של מדיצ'י", בו הוצגו שרידי המשפחה ה"דקדנטית" כאמצעי תעמולה פוליטי של השלטון הפשיסטי. בין הפריטים שהוצגו היו מסכות המוות של חלק מבני המשפחה, שיניו הרקובות של לורנצו והבגדים המגואלים בדם שלבש ג'וליאנו דה מדיצ'י כאשר התנקשו בחייו וכדומה.
ב-11 באוגוסט 1944 התקיימה בארמון ישיבתה הראשונה של "ועידת טוסקנה לשחרור לאומי" לאחר שחרור פירנצה מעול השלטון הנאצי. בשל כך מאוחסן כיום במבנה ארכיון ההתנגדות האיטלקית.
עליית נהר הארנו על גדותיו ב-1966 גרמה פגיעה קשה במבנה שנסגר למשך שנים לצורך שיקום. כאשר נפתח מחדש ב-1972 הציג תערוכות מתחלפות. כמה אולמות מקוריים ובהם קפלת האמגושים נפתחו לציבור באירועים מיוחדים. עם זאת החצר והגן שימשו כחנייה ציבורית.
בין 1992 ל-2000 נפתח הבניין כולו לביקור הציבור, תוך שיקום החצר הפנימית והגנים. בשל הגודל הקטן של קפלת האמגושים קיים צורך לערוך בקרה וויסות על כמות המבקרים במקום. המבנה עדיין מכיל את משרדי מושל הנפה, מגורי השרד שלו וחדר אירוח וכן חדר עבור נשיא הרפובליקה, בו הוא מתאכסן כאשר הוא מגיע לפירנצה.
לקריאה נוספת

Giovanni Cherubini e Giovanni Fanelli (עורכים), Il Palazzo Medici Riccardi di Firenze, Giunti, Firenze 1990. (באיטלקית)
אפי זיו, הצופן הנוצרי באמנות, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015, עמ' 140–142, מסת"ב 978-965-566-137-8
Manfred Wunddram, Art of the Renaissance, universe books, new york 1972
Peter Murray, The Architecture of the Renaissance, thames and hudson,London 1988
משני צידי הפינה - חלונות רוכנים
גלריית לוקה ג'ורדנו
ספריית ריקארדי כיום
הארמון במבט על, בסביבתו
ונוסטיאנו קאראנסה

חוסה ונוסטיאנו קאראנסה גרסה (בספרדית: José Venustiano Carranza Garza, נהגה: [benusˈtjano kaˈransa]‏; 29 בדצמבר 1859 – 21 במאי 1920) היה פוליטיקאי מקסיקני, ממנהיגיה העיקריים של המהפכה המקסיקנית. הביס את משטרו האנטי-מהפכני של ויקטוריאנו ורטה והביא לקץ השלטון הצבאי במדינה. הוא שלט בפועל במדינה בין השנים 1915–1917 כשהוא מאחד סביבו את הכוחות המהפכניים המפולגים. הביא לכינון חוקת 1917 של מקסיקו ונבחר כנשיא מקסיקו ה-37 בבחירות שהתקיימו באותה שנה. הוא נרצח בידי מתנקש במהלך כהונתו כנשיא, ב-1920.
ביוגרפיה > רקע וצעירותו

חוסה ונוסטיאנו קאראנסה גרסה נולד ב-1859 בצפון מקסיקו למשפחה בת מעמד בינוני-גבוהה של מגדלי בקר הבית אשר היו בעלי יציבות כלכלית. במהלך המלחמה הפרנקו-מקסיקנית, אביו של קאראנסה, חסוס קאראנסה ניירה, מונה לקולונל בצבא הרפובליקני והיה שליחו המרכזי של בניטו חוארס בקואווילה. הודות ליציבות הכלכלית של משפחתו, ונוסטיאנו קאראנסה, הבן ה-11 מתוך 15, חונך במוסדות חינוך גבוהים בסלטיו ומקסיקו סיטי. קאראנסה חונך במכללה הלאומית כאשר הגנרל פורפיריו דיאס יצא במרד נגד הנשיא המכהן והפך לעריץ בהפיכה. לאחר סיום לימודיו שב למעורבות בעסק הוריו ובשנת 1882 התחתן עם וירגיניה סאלינאס ולזוג היו שתי בנות.
בגיל 28, בשנת 1887, מונה קאראנסה לנשיא המחוזי בעיר מגוריו, קואטרו קיאנגס, ושמר על האידיאלים הליברלים בהם התחנך וזאת למרות אופיו הרודני והעריץ של משטר דיאס. קאראנסה יצר קשר עם מושל נואבו לאון, הגנרל ברנדרו רייס, שהיה שליחו של דיאס וממלא סמכותו בצפון מקסיקו. קרנזה יצר קשר אישי עם רייס, וחסותו של רייס הובילה לבחירתו של קאראנסה לקונגרס המקסיקני הפדרלי בשנת 1898. בשנת 1904 קיבל דיאס המלצה מתומכיו בצפון עבור מינוי קאראנסה לסנאטור ומינה אותו למשרה זאת. קאראנסה היה מעורב כל אותה העת בייעוץ עבור הנשיא דיאס ותמיכה במנהל הדיקטטורי של מקסיקו. במסגרת כהונתו בסנאט המקסיקני, קאראנסה מילא את דרישותיו של דיאס.
ביוגרפיה > נשיא מקסיקו > מלחמת האזרחים

למוד מניסיון העבר פירק קאראנסה את המנגנון הצבאי הקיים (אשר כמעט והיה חסר יכולת באותה הנקודה מהמלחמה הממושכת), ירושה מימי פורפיריו דיאס, והתמקד בגיבוש ממשלה רחבה שתאחד את כל הכוחות המהפכניים ותציג תוכנית לרפורמות כלכליות וחברתיות לשנים הקרובות. הוא הבין שזו הדרך לזכות בהכרה בינלאומית בממשלו, ושרק כך יוכל לתבוע את שמירת הריבונות של מקסיקו. לנוכח נפילת כוחה של תנועת תומכי-דיאס, נותרו מתנגדיו השונים להילחם על ההנהגה. הברית בין החוקתיים, "הדיוויזיה הצפונית" וה'ספאטיסטים', התפרקה זמן קצר לאחר שקאראנסה מונה לנשיא החדש במאי 1916.
במהלך שנת 1916 שלח את הגנרל גונסאלס לחסל את המהפכן המורד אמיליאנו ספאטה שנופף בהצעה רדיקלית לרפורמה אגררית שהעניקה לו תמיכה רחבה באוכלוסייה, המרדף אחריו הסתיים רק 3 שנים לאחר מכן בחיסולו של ספאטה. ההתנקשות בחייו של ספאטה, שבמקור נועדה להפיל את תנועת ה'ספאטיסטים', רק הובילה לחיזוקה, ולראייתו כקדוש מעונה. בתמיכתו של הגנרל אוברגון, שהיה סוציאל-פרוגרסיבי, קאראנסה הצליח להעביר את החוקה החדשה שיזם והיא הייתה לחוקת מקסיקו מאז. למרות זאת, בחר קאראנסה השמרן יחסית שלא ליישם אלמנטים מהפכניים מסוימים שהיו כלולים בחוקה, כמו הלאמת חברות זרות, רפורמה אגררית כללית, ודיכוי של הכנסייה הקתולית במדינה.
נגד ספאטה ווייה, התנועה החוקתית בראשות הנשיא קאראנסה גייסה את "הרגימנטים האדומים", סוציאליסטים מהערים הגדולות של מקסיקו שגויסו למאבק. בתמיכת יועצים צבאיים מהקיסרות הגרמנית, הצבא החוקתי החל להשתמש בגדרות תיל נגד הפרשים של "הדיוויזיה הצפונית". כאשר ארצות הברית התערבה נגד פנצ'ו וייה והעבירה ארטילריה לידי החוקתיים, וייה מצידו הוציא לפועל פשיטה לתוך ארצות הברית, אשר הובילה להתערבות אמריקאית ישירה במלחמה המקסיקנית. כוחות הצבא האמריקאי שהתערבו במקסיקו פגשו בלוחמת הגרילה של פנצ'ו וייה ולא הצליחו להגיע להישגים אסטרטגיים. במקביל היה על קאראנסה לשמור על סדר במחנה החוקתי עצמו, שחולק בין פועלים סוציאליסטים, עובדי אדמות וחלק מהאליטה החברתית שהעדיפו פרגמטיזם על אידיאלים.
ביוגרפיה > נשיא מקסיקו > מברק צימרמן

ב-16 בינואר 1917 נשלח מברק צימרמן מהקיסרות הגרמנית למקסיקו. המברק קרא להצטרפות מקסיקו אל מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה, ולהכרזת מלחמה מקסיקנית על ארצות הברית בעבור מדינות טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה. המכתב התגלה בידי המודיעין הבריטי, שהציג אותו לממשלה האמריקאית, שבתגובה התערבה במלחמה נגד מעצמות המרכז. קאראנסה הורה על חקירה של אפשרויות מלחמה בארצות הברית והמטה הצבאי החוקתי הגיע למסקנה כי מאבק שכזה יהיה בלתי אפשרי לניצחון עבור מקסיקו עקב התמיכה המשנית האפשרית שלה ניתן היה לצפות מגרמניה, הפרש הכוחות האדיר שנראה בכיבוש האמריקאי של וראקרוס, המאבק הפנימי במקסיקו והמשבר הכלכלי המקסיקני. ייצוא הנפט של מקסיקו כמעט ולא הושפע מהמהפכה, אך עיצומים כלכליים מצד ארצות הברית היו עלולים להביא לקריסה כלכלית מוחלטת.
ביוגרפיה > ההתנקשות

עם ההוצאה לפועל של הרפורמות לפי החוקה החדשה של 1917, רבים מהמורדים ברחבי המחנות השונים מצאו כי ממשלת קאראנסה ממלא את דרישותיהם, הליך שעם הזמן הוביל לירידה בתמיכה בצדדים הנאבקים ולהשקטה חלקית של הקרקע במלחמה. לאחר תום הקדנציה שלו בשנת 1920, לא היה יכול לפי החוקה להתמודד בשנית לנשיאות. הוא סבר שלא ניתן להשלים את הרפורמות ולהסדיר את המשך השלטון האזרחי הדמוקרטי במדינה בתקופה קצרה של ארבע שנים, ולכן ניסה לכפות את מועמדותו של פוליטיקאי אזרחי עלום-שם כמעט, איגנסיו בונייאס (אנ'), לנשיאות המדינה.
החלטתו לא הייתה מקובלת על הגנרלים של המהפכה, שהחלו סמוך לבחירות לתכנן את החלפת השלטון במדינה. התוכנית של אגואה פרייטה (אנ') תוכננה בידי אלווארו אוברגון שהפסיד בבחירות וחבריו, טענות שעסקו באופן רשמי בסכסוך בין הממשלה הפדרלית לממשלה המקומית של סונורה על השליטה במים, הובילו למרד שסחף אליו שלושה רבעים מכוחות צבא מקסיקו שהתקדמו לעבר הבירה מקסיקו סיטי. בינתיים נרצח קאראנסה ומחוללי המהפכה תפסו את השלטון. הם העבירו בקונגרס את מינויו של אדולפו דה לה ורטה כנשיאה הזמני של מקסיקו והכריזו על בחירות חדשות בסוף השנה, בהן נבחר אוברגון כנשיאה ה-39 של מקסיקו.
השפעת החוקה

בשנת 1917, כאשר נקראה ועידה של התנועה החוקתית בעבור כתיבת חוקה פדרלית חדשה למקסיקו, קאראנסה קבע את מושב הוועידה בקוורטרו (Querétaro) במקום הבירה מקסיקו סיטי. קוורטרו הייתה בעלת חשיבות סמלית פוליטית שכן הייתה המקום בו הוצא להורג מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו, אשר מותו הוביל לסיום ההתערבות של הקיסרות הצרפתית השנייה במקסיקו.
חוקת מקסיקו משנת 1917 עודנה משמשת בתור החוקה הפדרלית של מקסיקו והיא נחשבה בקרב מעגלים סוציאלים להיות מבין החוקות הפרוגרסיביות ביותר בבחינת תקופתה. החוקה קבעה כי החופים, ההרים, הגבעות והאוצרות הלאומיים הטבעיים של מקסיקו בתור רכוש אזרחי של תושבי מקסיקו שהוכרו כקהילה מאוחדת בידי מוסדות המדינה. נקבעה מערכת ממשל דמוקרטית שהתקיימה בחסות ממשל ריכוזי, זכות לחינוך אוניברסלי חופשי, זכות לביטוח בריאות לאומי, זכות לבניית איגודי עובדים, זכות לבעלות על קרקעות של קהילות חקלאיות קטנות וזכות השביתה.
החוקה החדשה הובילה לסיום המאבקים הפנימיים בתוך התנועה החוקתית ומילאה את הרפורמות שנקראו במקור בידי פרנסיסקו מדרו ותומכיו בפרוץ המהפכה. החוקה החדשה הייתה גם הגורם המרכזי להיחלשות ההתנגדות לממשלת קאראנסה ולהיחלשות תנועות המורדים. אף על פי כן, מעמד הסמכויות של מדינות פנימיות לעומת הממשל הפדרלי, הפרדת הדת מהמדינה ונושאים חלוקי דעות נוספים נותרו פתוחים בידי ממשל קאראנסה והוסדרו רק לאחר שלטונו.
לקריאה נוספת

ראשי פרקים בתולדות מקסיקו (אסופה), תרגם מספרדית: נחום מגד, מקסיקו 1985. עמ' 167–170
הערות שוליים

↑  History Matters, כיצד הגיבה מקסיקו למברק צימרמן? - סרט תיעודי מונפש קצר (How did Mexico React to the Zimmerman Telegram? - Short Animated Documentary), באתר יוטיוב
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פרנסיסקו קרבחאל |  נשיא מקסיקו  1914–1917 מפקד המהפכה של מקסיקו 1917–1920 נשיא מקסיקו  | הבא: אדולפו דה לה ורטה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007449076705171  PLWABN: 9810690240905606  BNE: XX1327411  BnF: cb119728109 (data)  GND: 118870106  ISNI: 0000 0001 2131 4883  LCCN: n80161568  NTA: 073602167  SNAC: w6xd1kxv  SUDOC: 027752739  VIAF: 47559474   WorldCat (עם VIAF): 47559474 
הכרזתו של קאראנסה על ביטול שבועתו כמושל לנשיא ויקטוריאנו ורטה.
קאראנסה במדי צבא. צולם ב-23 באוקטובר 1914.
ונוסטיאנו קאראנסה על מושב נשיא מקסיקו בבירה מקסיקו סיטי.
קריקטורה אמריקאית מ-1920 שבה קאראנסה מודח מנשיאות מקסיקו.
הכריכה המקורית של "החוקה הפוליטית של ארצות הברית של מקסיקו, 1917".
גרייבלי (DDG-107)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  משחתת טילים 
 צי:  צי ארצות הברית 
 סדרה:  סדרת המשחתות ארלי ברק 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת אינגלס 
 מידות
 אורך:  155.30 מטרים (509.5 רגל)
 
USS גרייבלי (באנגלית: USS Gravely (DDG-107)) היא משחתת מסדרת ארלי ברק בצי ארצות הברית. היא קרויה על שם סגן האדמירל סמואל ל. גרייבלי ג'וניור. הושקה ב-30 במרץ 2009.
בניה

גרייבלי היא המשחתת ה-57 בסדרה. השדרית שלה הונחה ב-26 בנובמבר 2007 במספנת הנטינגטון של אינגלס במיסיסיפי.
המשחתת הושקה ב-30 במרץ 2009. הספינה נקראה על שם סגן אדמירל סמואל ל. גרבלי, ג'וניור. אשתו של אדמירל גרבלי, אלמה גרבלי משמשת כספונסרית של הספינה. אדמירל הצי בדימוס ג'יי פול ריסון היה הנואם הראשי בטקס, שנערך במתקן של נורת'רופ בפסקאגולה. היא סיימה בהצלחה את הניסויים הימיים ביוני 2010. גרייבלי הוזמנה בווילמינגטון, צפון קרוליינה ב-20 בנובמבר 2010.
היסטוריה

בסוף אוגוסט 2013 נשלחה גרייבלי לפטרל במזרח הים התיכון יחד עם ספינות האחות שלה בתגובה לשמועות העולות על התערבות צבאית אמריקנית קרובה במלחמת האזרחים בסוריה.
ב-28 באוקטובר 2013, המשחתות USS גרייבלי ו-USS Ramage ענו לקריאת מצוקה מכלי שיט שהוביל מהגרים שנמצא במרחק 160 מיל ימי (300 קילומטרים; 180 מיל) מול חופי קלמטה, יוון.
ב-18 בנובמבר 2013, גרבלי חזרה לתחנת הצי נורפוק, וירג'יניה, והשלימה את הפריסה הראשונה שלה מעבר לים.
ב-28 במרץ 2016, גרייבלי סיפקה סיוע ל-USS Sirocco (אנ'), שתפס ספינת מפרש מסוג דאו חסר אזרחות שהוביל כלי נשק. לאחר הורדת כלי הנשק, שוחררה ספינת הדאו והצוות שלה.
ביוני 2016 תוך כדי ליווי נושאת המטוסים הארי טרומן (CVN-75) המשחתת הייתה מפגש קרוב עם פריגטה של הצי הרוסי, מה שגרם לפקידי הצי הרוסי והאמריקאי להאשים זה את זה בהתנהגות מסוכנת ובלתי מקצועית.
ב-11 במרץ 2019, כחלק מקבוצת התקיפה - Carrier Strike Group Eight (CSG-8), קיבלה גרייבלי ציון לשבח על עזרתה במבצע נחישות טבועה במהלך 2015-2016.
ב-13 במאי 2022, גרייבלי השתתף בתרגיל מעבר (אימון PASSEX) עם הציים הפיניים והשוודיים בצפון הים הבלטי.
במאי 2022, גרייבלי נשלחה הביתה לתחנת הצי בנורפוק יחד עם קוצת התקיפה CCSG-8 וחלק מטייסת המשחתות 28 בראשות נואת המטוסים הארי ס. טרומן.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל (2023–הווה)

ב-14 באוקטובר 2023, לויד אוסטין כיוון את דווייט אייזנהאואר (CVN-69) ואת קבוצת השייטת שלה, הכוללת את הסיירת Philippine Sea, יחד עם גרייבלי והאחיות-המשחתות לאבון (DDG-58) וה-USS Mason (DDG-87) (אנ'), למזרח הים התיכון בתגובה למלחמת חרבות ברזל. זוהי קבוצת התקיפה השנייה שנשלחת לאזור בתגובה לסכסוך, בעקבות ג'רלד פורד (CVN-78) וקבוצתה, שנשלחה רק שישה ימים קודם לכן.
ב-30 בדצמבר 2023, אוניית המכולות Maersk Hangzhou (אנ') פרסמה קריאת מצוקה לאחר שהותקפה מ-4 ספינות קטנות חות'יות הנתמכות על ידי איראן. מספר יריות נורו לעבר האונייה ונעשו ניסיונות לעלות לסיפונה, אולם צוות האבטחה השיב באש. דווייט אייזנהאואר (CVN-69) ו-גרייבלי הגיבו לקריאת המצוקה. פקודות מילוליות ניתנו ל-4 הספינות הקטנות, ונשלחו מסוקים מהאייזנהאואר. לאחר ירי מנשק קל, מסוקים של הצי האמריקני השיבו באש, והטביעו 3 מתוך 4 הספינות הקטנות. לא נגרם נזק לציוד או לצוות של ארצות הברית. במהלך התגובה הפילה גרייבלי שני טילים בליסטיים נגד ספינות שנורו מתימן.