stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה
צוללות מטען

הגרמנים בחנו את האפשרות לעשות שימוש בצוללות כדי לשבור את ההסגר הימי. הצוללת הראשונה שנבנתה למטרה זו הייתה דויטשלנד, שנבנתה במימון פרטי, והופעלה על ידי חברת ספנות גרמנית. הצוללת לא הייתה חמושה, והייתה רחבה מן המקובל כדי לאפשר יותר מקום עבור המטען. "דויטשלנד" הצליחה לחמוק דרך ההסגר הבריטי, כשהיא נושאת מטען של צֶבַע, כימיקלים, ואבני חן. הצוללת הגיעה לבולטימור ביולי 1916 אחרי מסע של ארבעה שבועות. הגרמנים ניצלו את הצלחת המסע למטרות תעמולתיות וגם מסחריות: הצוללת חזרה לגרמניה ובה מטען יקר ערך של ניקל, בדיל וגומי.
צוללת מסחרית אחרת, בְּרֶמֶן, יצאה גם היא לארצות הברית, אך נעלמה בדרכה, ונראה שטובעה על ידי מוקש ימי ליד איי אורקני. ברמן לוותה על ידי הצוללת U-53, שהוסבה במיוחד כדי שתוכל להפליג לטווח כה ארוך. מפקד הצוללת החליט להדגים את כוחה של הצוללת, ועשה זאת על ידי הטבעת שלוש אוניות בריטיות, אונייה נורווגית אחת ואונייה הולנדית אחת ממש מחוץ למים הטריטוריאליים של ארצות הברית. מטרתו הייתה כנראה להטיל אימה על האמריקנים, אך הוא הצליח בעיקר להרגיז אותם.
"דויטשלנד" הפליגה למסע נוסף בסתיו 1916, והגיעה לקונטיקט. לאחר מסע זה הופסקו הפלגות המסחר, והצוללת חומשה בשני צינורות טורפדו ובתותח; שש צוללות נוספות שתוכננו בעקבות "דויטשלנד" הוסבו גם הן לצוללות קרביות.
1916: חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת > ההתלבטות הגרמנית

לאחר הפסקת לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת ב-1915, התלבטה ההנהגה הגרמנית בשאלה מה לעשות עם הצוללות שברשותה. הצבא רצה להחזיר את ההסגר הימי של הצוללות; הקאנצלר, בתמן-הולווג, חשש שהחזרה להסגר זה תביא את ארצות הברית אל תוך המלחמה, מול גרמניה. הושגה פשרה; דיפלומטים גרמניים ינסו לשאת ולתת על הסכם שלום. אם ייכשלו מאמציהם, יותרו המגבלות שהוטלו על הצוללות. בנסיבות אלה יוכלו הגרמנים לטעון שהשימוש באמצעי זה נכפה עליהם בשל עקשנותם וסרבנותם של יריביהם.
המשא ומתן הגיע למבוי סתום. בתחילת 1916 הוטל שוב הסגר ימי, אך הצוללות הוגבלו לתקיפת אוניות סוחר חמושות בלבד. גם הסגר מצומצם זה הופסק לאחר מחאות רמות מצד הארצות הנייטרליות, ובראשן ארצות הברית. מאידך, המשיך הלחץ הצבאי על גרמניה לעלות. בסתיו 1916 חודש הסגר הצוללות, באותה הגבלה.
גם עם ההגבלות שהוטלו עליהן, גרמו הצוללות לנזק כבד. בחודשים האחרונים של 1916 הטביעו צוללות גרמניות 154 אוניות סוחר, בתפוסה כוללת של כ-443,000 טון . הבריטים היו נואשים, ואדמירל סר ג'ון ג'ליקו, מפקד הצי הגדול הבריטי (Grand Fleet) חזה שהמשך ההטבעות בקצב זה עלול לאלץ את בריטניה לבקש הסכם עד קיץ 1917.
למרות התחושה הנואשת בצד הבריטי, התחושה בצד הגרמני הייתה נואשת לא פחות, מסיבות אחרות. בקרב ורדן, שבו פתחו הגרמנים ושהתנהל מפברואר עד דצמבר (ללא הצלחה לגרמנים), ספגו הגרמנים בין 336,000 ל-424,000 איש, הרוגים, פצועים ונעדרים; בקרב על הסום, שנמשך מיולי עד אמצע נובמבר 1916 איבדו הגרמנים בין 465,000 ל-600,000 איש. בצירוף אבדותיהם בחזית המזרחית, שם איבדו הגרמנים כ-350,000 איש, היו אבדות הגרמנים באותה שנה בין 1,150,000 ל-1,374,000 איש. סגן ראש המטה הכללי של צבא גרמניה, אריך לודנדורף, התבטא בסוף אותה שנה ש"הצבא הגיע בלחימתו למבוי סתום, והותש לחלוטין".
1916: חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת > התפתחות צי הצוללות ושינוי המדיניות הגרמנית

בסוף 1916 כבר היו ברשות הגרמנים 134 צוללות, מדגמים מתקדמים יותר, שפיתוחם הואץ במהלך שנות המלחמה. חלקן היו צוללות "מים כחולים", כלומר כאלה שנועדו לפעול באוקיינוס. הן הותאמו מחדש לפעילותן, והותאמו לשאת ארבעה צינורות טורפדו בחרטום ושניים נוספים בחלקן האחורי, מכוונים לאחור. בנוסף, נשאו שני תותחי 86 מ"מ, או תותח 105 מ"מ אחד. מטיפוס זה נגזר תת-דגם נוסף, שסומן UE ונועד לזריעת מוקשים בלב ים.
עד שלב זה של המלחמה כבר התבססו הצוללות בכמה בסיסים עיקריים, ובהם בסיס הצי הגרמני בקיל, ממנו פעלו בעיקר צוללות "מים כחולים", מדגם UA. שייטת צוללות נוספת פעלה מהחוף הבלגי הכבוש, ונקראה שייטת פלנדריה. שייטת זו ניצלה את קרבתה לחוף הבריטי, והפעילה בעיקר צוללות לפעולה במים רדודים יותר, מדגם UB. בים התיכון הופעלו הצוללות מבסיסים בים האדריאטי, ובעיקר מבסיס בפולה.
הצי הגרמני חש שבידיו נמצא המכשיר להכרעה במלחמה, ותסכולו גבר יותר ויותר למול ההגבלות שהוטלו עליו. גם הפיקוד הגרמני העליון - בראשות פאול פון הינדנבורג (שהועמד בראשות הצבא הגרמני באוגוסט 1916 במקום אריך פון פאלקנהיין שהוחלף בשל הכישלון בורדן), יחד עם סגנו, לודנדורף, תמך בהסרת המגבלות על לחימת הצוללות. החשש הכבד מפני כניסתה של ארצות הברית למלחמה לצד בעלות הברית הביא את הקאנצלר הגרמני והשרים הגרמניים להמשיך בהתנגדותם למהלך. גם הקיסר התנגד לחזרה ללוחמה בלתי מוגבלת. ואולם, לקראת סוף דצמבר שינה הקיסר את דעתו ומול לחצם המשותף של הצבא והצי קיבל את דעתם. הגרמנים סברו שארצות הברית לא תתערב במלחמה; וגם אם תתערב, לא תספיק להתערב בזמן כדי להציל את בריטניה. במהלך שנועד להבטיח כי ארצות הברית לא תוכל להתערב, שלח שר החוץ הגרמני, ארתור צימרמן, מברק (שכונה מאז מברק צימרמן) לשגריר גרמניה במקסיקו. המברק, שבו הבטיחה גרמניה סיוע למקסיקו אם תצא למלחמה עם ארצות הברית, יורט על ידי הבריטים, הועבר לאמריקנים, והיה בסופו של דבר אחד הגורמים לכניסת ארצות הברית למלחמה. ההחלטה הסופית התקבלה ב-9 בינואר 1917, ועל פיה הכריזה גרמניה על חידוש לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת ב-1 בפברואר 1917. מבחינת מפקדי הצוללות לא היה בכך חידוש רב, שכן עוד לפני ההכרזה כבר הלך ועלה מספר ההטבעות ללא אזהרה. בשמונת החודשים הראשונים של 1916 הטביעו הצוללות בממוצע בכל חודש כ-135,000 טון; בארבעת החודשים הנותרים הוכפלו ההטבעות בממוצע לכל חודש. ואולם, עם תחילתה של השנה החדשה, זינקו עוד יותר ההטבעות: בפברואר הטביעו הצוללות 86 כלי שיט, במרץ הוטבעו 103 אוניות סוחר של בעלות הברית, ובאפריל 155. בינואר הטביעו הצוללות אוניות סוחר בתפוסה של כ-370,000 טון; באפריל כבר עברו ההטבעות את קו 880,000 טון, גידול של קרוב ל-250%.
1917: השיירות > אמצעים נוספים

השיירה הייתה האמצעי העיקרי שבאמצעותו נהדפה מתקפת הצוללות. אמצעי זה נתמך באמצעים נוספים שפותחו במקביל.
זרוע האוויר הלכה והתפתחה במהירות, והסתבר שכלי הטיס הם אמצעי יעיל נגד צוללות. לקרב נגד הצוללות הוקצו מספרים גדלים והולכים של כלי טיס, ובהם ספינות אוויר, שבזכות יכולתן לטוס במשך שעות רבות היו יעילות מאוד לסיורים ארוכים, ולצידן מטוסי ים מסוגים שונים, וכן מטוסים שבסיסם ביבשה. עד 1918 היו בשירות זרוע האוויר של הצי 685 מטוסים ו-103 ספינות אוויר. עם זאת, יכולתם של כלי הטיס לגלות ולהטביע צוללות הייתה מוגבלת מאוד. כלי הטיס שימשו בעיקר לסיורים ארוכים, שסייעו לגלות את הצוללות כאשר היו בציפה ולהתריע על נוכחותן. בסך הכל נזקפה לזכות כלי טיס הטבעה של צוללת אחת, מתוך 178 הצוללות שטובעו במלחמה.
אמצעי נוסף שבו נעשה שימוש היה מוקשים ימיים. בתחילת המלחמה היו בידי הבריטים מוקשים לא יעילים, ורבים מהם התפוצצו בטרם עת או שלא התפוצצו כלל. ואולם, עם התקדמות הלחימה שוכללו המוקשים, והבריטים השתמשו בהם כדי להניח מכשולים משמעותיים בפני הצוללות. מכשול אחד הונח לרוחב תעלת למאנש, בין דובר לחוף צרפת, ומחסום שני לרוחב המצר בין איי אורקני לנורווגיה. עד אוקטובר 1918 הונחו במחסום זה למעלה מ-70,000 מוקשים. גם בים התיכון הונח מחסום דומה ביציאה מהים האדריאטי. המכשולים היו יעילים באופן חלקי; הם גבו מחיר יקר מן הצוללות, אך לא יצרו מחסום הרמטי בפניהן. אף על פי שלא נתנו מענה חד משמעי, היו המוקשים אמצעי חשוב במלחמה נגד הצוללות בסיכום הכולל: 48 צוללות הוטבעו בידי מוקשים, מתוך 178 שהוטבעו במערכה כולה - כ-27%.
הצי הבריטי ניסה להמשיך את המסורת ההתקפית שלו, ואחד האמצעים לכך היה תקיפת בסיסי הצוללות. הגרמנים היו מוכנים לכך, והכינו מראש מקלטים משוריינים לצוללות; תוצאות התקיפות על הבסיסים היו דלות מאוד. התקפה מפורסמת ברוח זו הייתה המתקפה על נמל זיברוגה (Zeebrugge), שבה ניסה הצי הבריטי להטביע כמה אוניות ישנות בפתח הנמל כדי למנוע את יציאתן של הצוללות ממנו. למרות קרב כבד שניהלו האוניות הבריטיות בסיוע נחתים, לא הצליח המבצע, והצוללות המשיכו לצאת מן הנמל.
כלי נשק שהקדים את זמנו היו הצוללות הבריטיות. צוללות אלו הצליחו להטביע 18 צוללות גרמניות, כ-10% מסך הצוללות שהוטבעו. כאמור, לוחמה של צוללות נגד צוללות הייתה שיטה שהקדימה את זמנה, ולצוללות הבריטיות לא היו אמצעי הגילוי המתאימים וכלי הנשק הדרושים כדי להפוך את השפעתן לרבה הרבה יותר.
מעבר לצעדים המבצעיים, נערך גם רה-ארגון באדמירליות הבריטית. מינויים חדשים אפשרו תיאום מוצלח יותר בין הצי המלכותי לצי הסוחר הבריטי, וכך התאפשרה תנופת בינוי אוניות מתואמת יותר, שהצליחה בסופו של דבר להביא את אחת מנקודות התפנית של המערכה, בה עלתה התפוסה של האוניות שנבנו על אלו שהוטבעו. חדר 40, יחידת ההאזנה, שולבה במטה האדמירליות כדי להביא לזרימה טובה יותר של המודיעין בין היחידות השונות, וכך ניתן היה להזהיר מראש שיירות שבנתיבן נמצאו צוללות, ומאידך להפנות יחידות קרביות כדי לפגוע בצוללות שאותרו. נעשו לא מעט חילופי גברי באדמירליות, החל בפיטוריו של ג'ליקו, הלורד הראשון, וכלה בהחלפת כמה וכמה מבעלי התפקידים. נוצרו מחלקות חדשות, ונוהלי העבודה שונו. למעשה, נוצר מטה חדש ששינה את כל נוהל העבודה באדמירליות.
1918: הדיפת המתקפה הגרמנית

כאמור, השיירות היו הגורם ששינה את פני המערכה, אך השינוי לא בא באופן פתאומי. באפריל 1917, החודש הקודם להנהגת השיירות, הגיעו האבדות אל קרוב לקו 900,000 טון - שיעור אבדות עצום, שגם במלחמת העולם השנייה לא הצליחו הצוללות הגרמניות לעבור. החודש הבא הביא ירידה בנפח ההטבעות לכ-660,000 טון, היקף עצום כשלעצמו, אך הירידה לא אירעה בשל הצלחת השיירות - עברו כמה וכמה שבועות עד שכל האוניות אורגנו בשיירות - אלא בשל חוסר היכולת הפיזית של צוותי הצוללות לקיים את הלחץ באופן רצוף.
במשך זמן לא קצר התנהל ויכוח על מספר אוניות הליווי הנדרש לשיירות. תועלתן של השיירות לא הייתה ברורה כלל, ולמעשה עד סיומה של המלחמה היו מי שהמשיכו להטיל ספק ביעילותן. הירידה בהיקף ההטבעות הייתה איטית למדי ורק ברבע השני של 1918 ירד היקף ההטבעות החודשי מתחת לקו 300,000 טון. עד אז הטביעו הצוללות כ-4,000,000 טון של אוניות סוחר, מתוך כ-30,000,000 טון תפוסת אוניות סוחר בעולם כולו - יותר מ-13%.
המהפך, כשאירע, כמעט ולא היה מורגש. לא היה אירוע ברור וחד משמעי שיסמל את השינוי. ואולם, במבט לאחור ניתן לזהות כמה נקודות ציון המסמנות את השינוי. ברבע האחרון של 1917 החלו הצוללות לעבור יותר ויותר למתקפות באזורים סמוכים יותר לחוף, מכיוון שאוניות הסוחר פשוט "נעלמו" מן האזורים שבהם נהגו לתקוף בעבר. סמוך לחוף היו הצוללות חשופות יותר להתקפות אוויריות, אך לא הייתה להן ברירה. שינוי נוסף בטקטיקה של הצוללות הייתה מעבר למתקפות ליליות; בתשעת החודשים האחרונים של המלחמה התבצעו 37% מהתקפות הצוללות באוקיינוס האטלנטי ובמימי בריטניה בלילה, ואילו בים התיכון הגיע שיעור ההתקפות הלילה ל-67%. גם בנושא זה, מעיד השינוי על הלחץ שבו החלו מפקדי הצוללות למצוא עצמם.
ואולם, הנתון שסימן את כישלונה של מתקפת הצוללות אירע ברבע הראשון של 1918. נתון זה הראה שהתפוסה הכוללת של האוניות שנבנו על ידי בעלות הברית עלה על מספר האוניות שהוטבעו בידי הצוללות זה לא היה נתון דרמטי, אך גם הגרמנים וגם הבריטים הבינו את משמעותו: התקווה הגרמנית למוטט את צי הסוחר הבריטי ולהחניק את המסחר הימי הבריטי נגוזה.
1918: הדיפת המתקפה הגרמנית > התקפת חופי ארצות הברית

שלב ייחודי בלוחמת הצוללות, שאירע במקביל לתחילת הדיפת המתקפה, היה ניסיון גרמני לפגוע בתעבורה הימית לאורך חופי ארצות הברית. בידי הצי הגרמני היו רק כמה צוללות בעלות טווח ארוך, שחלקן נבנו במיוחד למטרה זו וחלקן הוסבו מצוללות הסוחר שפותחו בגרמניה. כמה צוללות כאלה הפליגו עד האיים האזוריים וחופי אפריקה, שם פעלו באין מפריע, אם כי צוללת אחת הוטבעה בידי צוללת בריטית מול חופי פורטוגל במאי 1918.
באפריל 1918 יצאה הצוללת U 151 למסע ארוך אל חופי ארצות הברית. הצוללת הניחה מוקשים מול בולטימור, השתלטה על מפרשיות, וב-28 במאי הגיעה אל מול חופי ניו יורק, שם הניחה מוקשים וגם ניסתה לפגוע בכבלי טלגרף. הצוללת הטביעה אוניות, אך במקרה זה אספה את הנוסעים אל הצוללת וסייעה להם להגיע לחוף מבטחים. ארצות הברית לא הייתה מוכנה כלל לסוג זה של לוחמה, והחלה להשתרר פאניקה לאורך החוף המזרחי. הצוללת חזרה לגרמניה ב-20 ביולי, לאחר שהטביעה 27 אוניות, כולל ארבע שנפגעו מהמוקשים שהניחה. הגרמנים לא הצליחו לחזור על הצלחה זו, ובעת ששלוש צוללות נוספות עשו דרכן לחופי ארצות הברית הסתיימה המלחמה. הצי האמריקני לא למד דבר מאירועים אלה, והצוללות הגרמניות עתידות לחזור על מתקפה זו, בהצלחה רבה מאוד, במלחמת העולם השנייה.
1918: הדיפת המתקפה הגרמנית > סיום המערכה

שיעור ההטבעות הלך וירד לאיטו, עם שכלול שיטת השיירות והעלייה האיטית ביכולתם של אמצעי הלחימה השונים לפגוע בצוללות. האבדות היו עדיין כבדות מאוד, ורק באפריל 1918 ירד שיעור ההטבעות מקו 300,000 טון. ואולם, מנגד, היה ברור שהצוללות אינן מצליחות לעמוד במשימתן. הסימן הברור ביותר לכך הייתה העובדה שהזרם העצום של ציוד וכוח אדם שהגיע מארצות הברית - בניגוד לתחזיתם של תומכי הלוחמה הבלתי מוגבלת בגרמניה - כמעט ולא נפגע במהלך המעבר באוקיינוס. כאמור, לא הייתה נקודת מפנה אחת ברורה; הלחימה הבריטית בים תוארה על ידי אחד ההיסטוריונים כ"סיכום יתרונות קטנים שגובשו יחד, ויחד הביאו לניצחון".
ב-8 באוגוסט 1918 פתחו צבאות מדינות ההסכמה במתקפה באמיין; לודנדורף קרא ליום זה "היום השחור בתולדות הצבא הגרמני", וב-11 באוגוסט הודה גם הקייזר שכוחות גרמניה הגיעו לגבול יכולתם. בסוף ספטמבר פרצו הבריטים את קו הינדנבורג, וכמה ימים לאחר מכן, ב-1 באוקטובר, התפנו הצוללות הגרמניות מבלגיה חזרה לגרמניה ופעילותה של "שייטת פלנדריה" הסתיימה.
לנוכח מצבה החמור, החלה גרמניה, בראשות ראש ממשלה חדש - מקס פון באדן - במשא ומתן לשלום עם נשיא ארצות הברית, וילסון. המשא ומתן החל ב-3 באוקטובר; ב-4 באוקטובר טיבעה צוללת גרמנית אוניית נוסעים ליד אירלנד, ועמה 292 מנוסעיה, מתוך 320 נוסעים שהיו בה. ב-10 באוקטובר טיבעה צוללת אחרת אוניית נוסעים נוספת, ו-527 איש טבעו. הטבעות אלה לא הועילו לגרמניה; ב-14 באוקטובר הודיע וילסון רשמית לממשלת גרמניה שלא יתקיים כל דיון על שביתת נשק כל עוד נמשכת מתקפת הצוללות. ב-20 באוקטובר הודיעה גרמניה רשמית על הפסקת לוחמת הצוללות הבלתי-מוגבלת; למחרת פקד מפקד הצי הגרמני, שֶׁר, על כל הצוללות לשוב לבסיסן. לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת הסתיימה; הצי הגרמני שקל עדיין פעולה נואשת אחרונה נגד הצי הבריטי, אך בקרב מלחי הצי פרץ מרד, והצוללות הופנו כנגד אוניות הצי - היה זה הכוח האחרון שעדיין היה נאמן לפיקוד הגרמני. ב-6 בנובמבר אירעה הפעולה האחרונה של צוללת גרמנית במלחמת העולם הראשונה: הצוללת UB 50, בדרכה מן הים התיכון חזרה לגרמניה, הצליחה להטביע את אוניית המערכה הישנה אה"מ בריטניה, ליד כף טרפלגר. כמה ימים לאחר מכן, ב-11 בנובמבר, נחתמה שביתת הנשק. כדבריו של ג'ון קיגן: "גם אם הבריטים לא בדיוק ניצחו במערכה, הגרמנים עדיין הצליחו להפסיד בה".
אחרי המלחמה

על פי תנאי שביתת הנשק נדרשה גרמניה להעביר את כל הצוללות שנותרו לידי בריטניה. החל מ-20 בנובמבר החלו הצוללות להגיע למעצר בנמל הארוויץ', בדרום מזרח בריטניה, ולאחר מכן הגיעו גם לנמלים נוספים. 176 צוללות הגיעו לידי בעלות הברית, רובן נבזזו על ידי מחפשי מזכרות ולאחר מכן נגרטו. בהסכמי שביתת הנשק נאסר על גרמניה להחזיק צוללות, איסור שנותר על כנו עד שנות ה-30.
צי הצוללות הגרמני לא הובס. אמנם המאמץ המלחמתי כשל, אך כוח הצוללות לחם בגבורה ובמסירות. כוח הצוללות הגרמני, שמנה כ-20 צוללות בתחילת המלחמה, מנה 345 צוללות בסופה (ראו פירוט להלן). 178 מתוכן אבדו (פירוט הסיבות מופיע להלן); כ-5,000 קצינים ומלחים גרמניים, מתוך כ-13,000, טבעו עמן.
היקף האבדות שגרמו הצוללות היה עצום. הן הטביעו כ-5,000 אוניות, מתוכן 1,764 אוניות גדולות שנועדו לשיט חוצה אוקיינוס. בסך הכל הטביעו הצוללות אוניות בתפוסה כוללת של 12.8 מיליון טון. כ-15,000 מלחים ונוסעים נספו במערכה. הצוללות הטביעו גם אוניות מלחמה: עשר אוניות מערכה, שלוש עשרה סיירות מסוגים שונים, ועשרים ואחת משחתות.
מפקדי הצוללות היו בין האנשים השנואים ביותר על הציבור בבריטניה, אך בפועל לא ננקטו נגדם צעדי עונשים בסוף המלחמה. אחד מהם היה סגן צעיר, בשם קרל דניץ, שנפל בשבי לקראת סוף המלחמה. הניסיון שרכש במלחמה זו יהיה הבסיס למערכה הבאה על האוקיינוס האטלנטי, במלחמת העולם השנייה.
נתונים

הטבלה להלן מציגה את אבדות בעלות הברית באוניות סוחר לאורך המלחמה.
הדיאגרמה הבאה מציגה את מספרי הצוללות לאורך המלחמה, כולל אבדות בקרב ואבדות מסיבות אחרות.
לקריאה נוספת

Terraine, John. Business in Great Waters: The U-boat Wars, 1916 - 1945. Wordsworth Editions, 1989
Ireland, Bernard & Grove, Eric. Jane's War at Sea. Harper Collins Publishers, 1997
יום השנה לשחרור איטליה

| --- | --- |

 מדינה:  איטליה 
 סוג:  חג ציבורי איטלקי 
 מועד
 תאריך:  25 באפריל
 
פרטיזנים צועדים ברחובות מילאנו
יום השנה לשחרור איטליה (באיטלקית: Anniversario della liberazione d'Italia), המכונה גם חג השחרור (Festa della liberazione), יום השנה להתנגדות (Anniversario della Resistenza) או פשוט 25 באפריל (25 aprile) הוא חג איטלקי לאומי המנציח את סיום הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה וניצחון תנועת ההתנגדות באיטליה כנגד המשטר הפשיסטי שהונהג באיטליה בימי מלחמת העולם השנייה.
זהו יום מהותי בתולדות איטליה ויש לו משמעות פוליטית וצבאית מסוימת, כסמל למאבק המנצח של תנועת ההתנגדות הצבאית והפוליטית שבוצעו על ידי הכוחות הפרטיזניים, על ידי צבא איטלקי במלחמת העולם השנייה מאז 8 בספטמבר 1943 נגד הממשלה הפשיסטית של הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית והכיבוש הנאצי.
הוא נבדל מחג הרפובליקה (Festa della Repubblica), שמתקיים ב-2 ביוני.
היסטוריה

התאריך נבחר על ידי האמנה, כפי שהיה זה אותו היום של שנת 1945, כאשר ועדת השחרור הלאומית של איטליה העליונה (CLNAI) הכריזה רשמית על ההתקוממות בהודעת רדיו, והציעה את תפיסת השלטון בידי ה-CLNAI והכריזה על עונש המוות עבור כל המנהיגים הפשיסטיים (כולל בניטו מוסוליני, שנורה ונרצח שלושה ימים לאחר מכן).
ב-1 במאי שוחררה כבר כל צפון איטליה, כולל בולוניה (21 באפריל), ג'נובה (23 באפריל), מילאנו (25 באפריל), טורינו וונציה (28 באפריל). השחרור שם קץ לעשרים ושלוש שנות דיקטטורה פשיסטית וחמש שנות מלחמה. זה מייצג באופן סמלי את תחילת המסע ההיסטורי שהוביל למשאל העם ב-2 ביוני 1946, כאשר האיטלקים בחרו בסיום המלוכה וביצירתה של הרפובליקה האיטלקית, ולאחר מכן באימוץ החוקה של הרפובליקה האיטלקית בשנת 1948.
מיסוד התאריך

התאריך נבחר בפועל בשנת 1946, וברוב הערים באיטליה נערכים צעדות ומצעדים להנצחת האירוע. ב-22 באפריל 1946, גזירת Disposizioni in materia di ricorrenze ("הוראות על אירועים חגיגיים") יצרה את החג הלאומי. הצעת החוק קובעת כי "חגיגת השחרור המוחלט של השטח האיטלקי, 25 באפריל 1946 הוכרזה כחג לאומי").
ב-27 במאי 1949, "חוק 260" הפך את יום השנה לחג לאומי קבוע ושנתי.
ראו גם

חג הרפובליקה
הערות שוליים

↑  (באיטלקית), Fondazione ISEC - cronologia dell'insurrezione a Milano - 25 aprile, ‏28 בספטמבר 2019
↑  http://www.istoreto.it/torino38-45/ascii/liberazione.htm
↑  DECRETO LEGISLATIVO LUOGOTENENZIALE 22 aprile 1946, n. 185, ‏28 באפריל 2015
↑  L. 27 maggio 1949, n. 260. "Disposizioni in materia di ricorrenze festive, ‏24 במאי 2011
קשישטוף פנדרצקי

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1933 דמביצה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  29 במרץ 2020 (בגיל 86) קרקוב, רפובליקת פולין 
 שם לידה:  קשישטוף אאוגניוש פנדרצקי
 מוקד פעילות:  קרקוב, ורשה 
 תקופת הפעילות:  1953–2020 (כ־67 שנים) 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה של קרקוב, האוניברסיטה היגלונית 
 עיסוק:  מלחין, מנצח
 סוגה:  אופרה, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  פולנית, גרמנית, אנגלית, צרפתית 
 כלי נגינה:  כינור, פסנתר 
 חברת תקליטים:  EMI קלאסיקס 
 בן או בת זוג:  אליזבטה פנדרצקה 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (1996)  מפקד במסדר ההצטיינות של דוכסות לוקסמבורג (2009)  פרס סיבליוס (1983)  אזרח לשם כבוד של קרקוב (2013)  פרס גרומאייר להלחנה (1992)  מסדר ההצטיינות בתרבות של מונקו (1993)  Knight Grand Cross of the Order of Merit (2011)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בורדו-מונטן (1979)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1992)  צלב הקצין של מסדר הדוכס גדימינאס הגדול הליטאי (1998)  מדליית זהב להצטיינות בתרבות (2005)  עיטור שלושת הכוכבים (2006)  אביר במסדר פולוניה רסטיטוטה (1964)  Romano Guardini award (2002)  עיטור מסדר העיט הלבן של פולין (2005)  מסדר הצלב של טרה מריאנה (2014)  מסדר דניקה חרוווצקה  מסדר ההצטיינות של דוכסות לוקסמבורג (2009)  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה (1974)  מסדר הדוכס גדימינאס הגדול הליטאי (1998)  מסדר ברנרדו או'היגינס (2008)  מפקד במסדר האריה של פינלנד (2008)  מסדר הצלב של טרה מריאנה, דרגה ראשונה (2014)  פרס הרדר (1977)  מדליית הזהב הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית (2003)  מדליית זהב להצטיינות בתרבות (2008)  קצין במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (2000)  פרס האקדמיה הפולנית לפסקול הטוב ביותר לסרט (2008)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1990)  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה (1993)  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1968)  פרס המוזיקה של דיסבורג (1999)  פרס נורדריין-וסטפאליה (2002)  עיטור אות הכבוד הארמני (2009)  פרס גרומאייר (1992)  פרס נסיך אסטוריאס לאמנות (2001)  אביר מסדר העיט הלבן (2005)  מדליית שירות למולדת (2008)  עיטור שלושת הכוכבים, דרגה שלישית (2006)  פרימיום אימפריאל (2004)  מסדר האמנויות והספרות  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  פרסי נסיך אסטוריאס  אות ההצטיינות של הרפובליקה האוסטרית  מסדר נס העבודה, דרגה ראשונה  דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה היגלונית של קרקוב  מסדר נס העבודה  Paszport Polityki  Honorary Member of the International Society for Contemporary Music  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
קשישטוף אאוגניוש פנדרצקי (בפולנית: Krzysztof Eugeniusz Penderecki;‏ 23 בנובמבר 1933 – 29 במרץ 2020) היה מלחין ומנצח פולני.
ביוגרפיה

פנדרצקי נולד בדמביצה, הצעיר משלושת ילדיהם של תדאוש פנדרצקי, עורך דין, ושל זופיה ויטגנשטיין. 
אחד מסביו היה גרמני ואחת מסבותיו, אאוגניה שילקוביץ', הייתה חצי-ארמנית ובילדותו המלחין ליווה אותה לכנסייה הארמנית.
למד קומפוזיציה באופן פרטי. הוא המשיך בלימודי מוזיקה באוניברסיטה של קרקוב ובאקדמיה למוזיקה שם. אחרי סיום לימודיו בשנת 1958, קיבל משרת הוראה באקדמיה.
יצירותיו המוקדמות של פנדרצקי מגלות השפעה מצד אנטון וברן ופייר בולז (ניכרת גם השפעתו של איגור סטרווינסקי). פנדרצקי התחיל לזכות בהכרה בינלאומית בשנת 1959, בפסטיבל הסתיו בוורשה, שם בוצעו לראשונה אחדות מיצירותיו. אבל היצירה שהביאה אותו לכלל מודעות בינלאומית של ממש הייתה "קינה לקורבנות הירושימה", שנכתבה ל-52 כלי מיתר. ביצירה זו מרחיב פנדרצקי את אופני השימוש בטכניקות אינסטרומנטליות (למשל, נגינה על צדו האחר של הגשר, משיכת קשת על הקצה). יש הרבה מרקמים חדשניים ביצירה, שמרבה להשתמש בצבירי טון (צלילים סמוכים, המנוגנים בבת אחת) (ראו Sound mass בוויקיפדיה האנגלית). כותרת היצירה הייתה במקור "8 דקות, 37 שניות", אולי כקריצה ל-4′33″ של ג'ון קייג', אבל פנדרצקי שינה את השם בהשפעת המו"ל שלו, שהציע לתת ליצירה שם ססגוני יותר.
"סנט לוקאס פאסיון" (1963–1966) חיבבה את פנדרצקי על הציבור, לא במעט על שום היותה יצירה דתית חשובה, בשפה מוזיקלית חדשנית, שחוברה בתוככי אירופה המזרחית הקומוניסטית. קהל המאזינים המערבי ראה בכך קריאת תִּגָּר על השלטונות הסובייטיים, שזכתה לתמיכתם הנלהבת. מגוון סגנונות מוזיקליים מופיע ביצירה. המרקמים הנסיוניים, כמו אלה שנראו ב"קינה", מתאזנים בצורת הבארוק של היצירה ובשימוש, מדי פעם, בכתיבה הרמונית ומלודית מסורתית יותר. פנדרצקי עושה שימוש בסריאליזם ביצירה זו ואחת משורות הצלילים שהוא משתמש בה כוללת את מוטיב BACH, הפועל כגשר בין יסודות מקובלים לאחרים, נסיוניים יותר. פרק ה"סטאבט מאטר" לקראת סוף היצירה מסתיים באקורד מז'ורי פשוט של רה מז'ור, ומחווה זו חוזרת בסיום היצירה ממש, הנסגרת באקורד מי מז'ור חוגג ניצחון. אלה הן ההרמוניות הטונאליות היחידות ביצירה, ושתיהן באות כהפתעה למאזין; השימוש שעושה פנדרצקי בטרצות טונאליות כאלה עודנו היבט שנוי במחלוקת של היצירה.
בערך באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 התחיל סגנונו של פנדרצקי להשתנות. הקונצ'רטו לכינור מס' 1 מותיר מאחוריו, במידה רבה, את מקבצי הצלילים הדחוסים שנקשרו בשמו של פנדרצקי ומתמקד תחת זאת בשני מרווחים מלודיים: חצי-טון וטריטון. היו פרשנים שהרחיקו לכת עד כדי להשוות את הכיוון החדש הזה אל אנטון ברוקנר.
מגמה זו נמשכה בסימפוניה השנייה, "חג המולד" (1980), הגלויה ופשוטה מנקודת ראות הרמונית ומלודית, יחסית למלחין, שהיה מן הניסיוניים ביותר באירופה. בסימפוניה נעשה שימוש רב בנעימת מזמור חג המולד, "לילה שקט".
בשנת 1980 הזמינה תנועת סולידריות אצל פנדרצקי יצירה שנועדה ללוות את הסרת הלוט מעל פסל במספנות של גדנסק, לזכר הנספים בהפגנות נגד הממשלה, שהיו שם בשנת 1970. פנדרצקי נענה ב"לקרימוזה", שאותה הרחיב בהמשך לאחת היצירות הנודעות ביותר של תקופתו המאוחרת, "הרקוויאם הפולני" (1980–1984), שעובד בשנת 1993. גם כאן ההרמוניות עשירות, אם כי יש גם רגעים, המעלים בזיכרון את יצירותיו המוקדמות, משנות ה-60. בשנותיו האחרונות, מכל מקום, הוא נטה לעבר רומנטיות שמרנית יותר, כפי שאפשר לראות ביצירות כמו הקונצ'רטו לצ'לו מס' 2 וה"קרדו". בפברואר 2014 ניגנה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את "הרקוויאם הפולני" בניצוח המלחין.
ב-1987 זכה בפרס וולף באמנות על הישגיו וחידושיו בשדה ההלחנה.
נפטר ב-29 במרץ 2020 בגיל 86 לאחר מחלה ממושכת.
עוד מיצירותיו

"גן העדן האבוד" (אופרה) (שיקגו, 1978)
"שיר השירים אשר לשלמה" (ליסבון, 1973)
מגניפיקט, (קתדרלת זלצבורג, 1974)
סימפוניה מס' 1 (קתדרלת פטרבורו, 1973)
קונצ'רטו לכינור (בזל, 1977)
פעולות להרכב ג'אז (פסטיבל דונאואשינגן, 1971)
קונצ'רטו לחליל (לוזאן, 1993)
סימפוניה מס' 5 (מינכן, 1995)
ראו גם

רשימת יצירות מלאה בוויקיפדיה האנגלית.
הערות שוליים

↑  ריאיון עם פנדרצקי מאת מרק גריגוריאן באתר Culture.pl פורסם ב-1.4.2019
↑  Lewis, Daniel (2020-03-29). "Krzysztof Penderecki, Polish Composer With Cinematic Flair, Dies at 86". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-03-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266435905171  PLWABN: 9810616538005606  BIBSYS: 90378266  BNE: XX879036  BnF: cb13898343v (data)  CANTIC: a10434239  CiNii: DA0861676X  GND: 118592610  ICCU: LO1V137714  ISNI: 0000 0001 2145 9222  LCCN: n79140945  LNB: 000035962  MusicBrainz: c3395434-dfdd-4de8-a8c2-0a3b110ef3ef  NDL: 00963917  NKC: jn19990006454  NLA: 35573548  NLK: KAC199621368  NSK: 000470565  NTA: 073193100  RERO: 02-A003680488  SELIBR: 83109  SNAC: w6930r4j  SUDOC: 035187204  Trove: 1000575  VIAF: 102369734   WorldCat (עם VIAF): 102369734