stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולדימיר איסורין
ביוגרפיה

איסורין סיים את לימודי הדוקטורט שלו בשנת 1972 באוניברסיטת לנינגרד לספורט. נושא התזה שלו היה שיפור טכניקת התנועה של שחיינים. ב-1988 סיים פוסט דוקטורט באוניברסיטת מוסקבה לספורט, במהלכו התמקד בספורט ימי ובחתירה. בין השנים 1978 ל-1991 איסורין שימש כיועץ מקצועי ומדען ראשי של הנבחרת האולימפית הרוסית. ב-1980 זכה בפרס מטעם ממשלת ברית המועצות.
ב-1991 עלה איסורין לישראל ומאז שימש כיועץ ומתאם מקצועי ביחידה לספורט הישגי במכון וינגייט, מרצה בבית הספר למאמנים ולמדריכים על שם נט הולמן במכון וינגייט וכיועץ מקצועי עבור הנבחרות האולימפיות של ישראל. הדריך את מאמני הנבחרת האולימפית הישראלית בענפי הספורט השונים. בשנת 2000 ו-2004 הוא שימש כראש נבחרת הקאייקים והשחייה של ישראל. סך הכל לקח חלק במהלך הקריירה שלו בעשר אולימפיאדות.
פרופסור איסורין קיבל תואר כבוד מהוועדה האולימפית של ברית המועצות ובולגריה. היה חבר באקדמיה למידע בינלאומי בשיתוף אונסק"ו, חבר במערכת המגזין Sport Medicine and Physical Fitness ואחד הכותבים במגזין Sport Medicine and European Journal Of Sport Sciences.
תיאורית ה-Block Periodization

תאוריית הפריודיזציה היא תורת חלוקת התקופות בתהליך האימון. עם התפתחות הספורט המודרני ומדע האימון לצדו, התברר שאי אפשר לאמן את כל היכולות שאליהן ספורטאי נדרש בבת אחת ויותר נכון יהיה לחלק לתקופות את תהליך האימון כאשר בכל תקופה יתרכזו באימון סט יכולות ספציפיות.
עם גילוי מנגנון פיצוי היתר, התגלית שהפכה למעשה את מדע האימון מתיאוריה למדע, גם התקבעה התפיסה שיש לחלק את השנה לשלוש תקופות עיקריות:
תקופת הבסיס – בדרך כלל תקופת החורף וגם התקופה הארוכה ביותר, בה עובדים על כישורי הבסיס של הספורטאי כגון סיבולת לב ריאה, כוח ועוד. מאופיינת במעט עד כמעט ללא תחרויות.
תקופת ההכנה הספציפית (אביב) – התקופה בה משלבים את כל היכולות שפותחו במהלך תקופת ההכנה לכדי יכולת הכנה ספציפית לתחרות בה מנסים להכין את הספורטאי. הספורטאי כבר מתחרה אך התחרויות מוגדרות כתחרויות הכנה.
תקופת התחרויות (קיץ) – תקופה בה הספורטאי משתתף בתחרויות המטרה השונות. מרבית הדגש הוא להגיע מוכן לתחרויות, ההכוונה היא להתאוששות, ואופי האימונים הוא קצר ועצים.
לפי תאוריית הבלוקים של פרופסור איסורין קיימת הוכחה פיזיולוגית לכך שלאימון יש ״תאריך תפוגה״, תופעה המכונה בשפת היומיום 'ירידה בכושר'. איסורין גילה שלכל יכולת שאתלט מפתחי במהלך אימון יש אורך ימי אימון אופטימלי, ובנוסף לכל יכולת יש ״זנב זמן״ של כושר גופני שנשאר גם אם סיימנו לאמן יכולת זאת. בנוסף, התגלה במחקר שאימון יכולת מסוג אחד פוגע באימון יכולת מסוג אחר. עם התגליות הנ״ל הצליח איסורין להוכיח שתאוריית הפריודיזציה הקלאסית לוקה בחסר מכיוון שיכולת אנאירובית לדוגמה פג תוקפה מהר יותר, והיכולת יורדת משמעותית לאחר כמה יבמים לעומת יכולת פיתוח אירובי שזנבה הוא 5 שבועות.
הפתרון שהגה בעקבות המסקנות הנ״ל היא להרכיב את השנה, במקום ממחזור אחד ארוך, ממחזורי אימון קצרים יותר כאשר כל מחזור מורכב משלושה בלוקים (ולכן השם Block Periodization): בסיס, המרה ומימוש. לכל סוג בלוק אופי העבודה המסוים שלו וגם את אורך ״זנב הכושר״ שלו. כך, על ידי תזמון נכון ועבודה לפי השלבים, כאשר מפתחים קודם את בלוק הבסיס בעל ״זנב הכושר״ הארוך יותר ולאחריו את בלוק ההמרה בעל ״זנב הכושר״ הקצר יותר יוכל האתלט להגיע בעת התחרות (בלוק המימוש) לכושר שיא הן ביכולת הבסיס והן ביכולת ההמרה.
בעשורים האחרונים, עם העלייה בנגישות למידע ברשת האינטרנט, הפכה תורתו של איסורין למאוד פופולרית. חוקרים רבים ביצעו מחקרים יישומיים עליה והיא פרשה כנפיים ומשמשת מאמנים מעשרות ענפים, מטריאתלון ועד כדורגל ולא רק בענפי הקיאקים והשחייה, שאותם חקר איסורין.
עם פרישתו מהספורט ההישגי במקביל לעלייה בפופולריות של תאוריית הבלוק, שקד פרופסור איסורין על פרסום מאמרים ומספר ספרים בראשם Block periodization: Breakthrough in sports training.
ספריו ומאמרים שפרסם

Block Periodization: Breakthrough in Sport Training Oct 1, 2008
Block Periodization 2: Fundamental Concepts and Training Design Oct 23, 2013
ולדימיר איסורין - אימון בתנאי גובה
Issurin, V.B. New Horizons for the Methodology and Physiology of Training Periodization. Sports Med 40, 189–206 (2010). https://doi.org/10.2165/11319770-000000000-00000
Issurin, V.B. Training Transfer: Scientific Background and Insights for Practical Application. Sports Med 43, 675–694 (2013). https://doi.org/10.1007/s40279-013-0049-6
Issurin, V.B. Evidence-Based Prerequisites and Precursors of Athletic Talent: A Review. Sports Med 47, 1993–2010 (2017). https://doi.org/10.1007/s40279-017-0740-0
Track start vs. Grab start: evidence of the Sydney Olympic Games V Issurin, O Verbitsky - Biomechanics and medicine in swimming
Issurin, V.B. Benefits and Limitations of Block Periodized Training Approaches to Athletes’ Preparation: A Review. Sports Med 46, 329–338 (2016). https://doi.org/10.1007/s40279-015-0425-5
Issurin, V.B. Biological Background of Block Periodized Endurance Training: A Review. Sports Med 49, 31–39 (2019). https://doi.org/10.1007/s40279-018-1019-9
הערות שוליים

↑  פרופסור ולדימיר איסורין, באתר ויברטק
↑  מכון וינגייט  - חיים של איכות - Wingate, באתר מכון וינגייט
↑   Issurin, Vladimir B., Block Periodization: Breakthrough in Sport Training. Ultimate Athlete Concepts (October 1, 2008), ISBN 9780981718002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011060223005171  LCCN: n2019072028  VIAF: 1690149108439968780000   WorldCat (עם VIAF): 1690149108439968780000
קרייתיים

מפת הנחלות השבטים. נחלת ראובן צבועה בזהוב בצידה הימני של המפה
קִרְיָתַיִם או קריתן (במואבית: 𐤒𐤓𐤉𐤕𐤍) היא עיר בעבר הירדן, באזור מידבא. שמה מופיע בספר יהושע, פרק י"ג, פסוק י"ט (בנחלת שבט ראובן) ובמצבת מישע.
במצבת מישע מוזכרת קריתן, היא קריתים, כאחת הערים שבנה המלך מישע (הניקוד לא במקור ונועד להקלת הקריאה):
וָאֵבֶן אֶת בַּעַל מְעֹן וָאַעַשׂ בָּה האשוח. וָאֵבֶן אֶת קִרְיָתֵן.
בתיאור נחלת שבט ראובן בספר יהושע מוזכרת קריתים:
טו וַיִּתֵּן מֹשֶׁה לְמַטֵּה בְנֵי-רְאוּבֵן לְמִשְׁפְּחֹתָם.  טז וַיְהִי לָהֶם הַגְּבוּל מֵעֲרוֹעֵר אֲשֶׁר עַל-שְׂפַת-נַחַל אַרְנוֹן וְהָעִיר אֲשֶׁר בְּתוֹךְ-הַנַּחַל וְכָל-הַמִּישֹׁר עַל-מֵידְבָא.  יז חֶשְׁבּוֹן וְכָל-עָרֶיהָ אֲשֶׁר בַּמִּישֹׁר דִּיבֹן וּבָמוֹת בַּעַל וּבֵית בַּעַל מְעוֹן. יח וְיַהְצָה וּקְדֵמֹת וּמֵפָעַת.  יט וְקִרְיָתַיִם וְשִׂבְמָה וְצֶרֶת הַשַּׁחַר בְּהַר הָעֵמֶק. כ וּבֵית פְּעוֹר וְאַשְׁדּוֹת הַפִּסְגָּה וּבֵית הַיְשִׁמוֹת. כא וְכֹל עָרֵי הַמִּישֹׁר וְכָל-מַמְלְכוּת סִיחוֹן מֶלֶךְ הָאֱמֹרִי אֲשֶׁר מָלַךְ בְּחֶשְׁבּוֹן אֲשֶׁר הִכָּה מֹשֶׁה אֹתוֹ וְאֶת-נְשִׂיאֵי מִדְיָן אֶת-אֱוִי וְאֶת-רֶקֶם וְאֶת-צוּר וְאֶת-חוּר וְאֶת-רֶבַע נְסִיכֵי סִיחוֹן יֹשְׁבֵי הָאָרֶץ. כב וְאֶת-בִּלְעָם בֶּן-בְּעוֹר הַקּוֹסֵם הָרְגוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל בַּחֶרֶב אֶל-חַלְלֵיהֶם. כג וַיְהִי גְּבוּל בְּנֵי רְאוּבֵן הַיַּרְדֵּן וּגְבוּל זֹאת נַחֲלַת בְּנֵי-רְאוּבֵן לְמִשְׁפְּחוֹתָם הֶעָרִים וְחַצְרֵיהֶן.
אוסביוס מזהה אותה עם הכפר קריתה ממערב למידבא, ומזרחה לעיר נמצאים חמי קלירוהי. שמה של קריתים נשמר בשמה של ח'רבת אל־קוריה השוכנת כ־10 ק"מ מערבית למידבא. יש הסוברים כי ניתן לזהות את העיר עם קריות המוזכרת בספר ירמיהו, פרק מ"ח, פסוקים כ"ג–כ"ד ומזוהה עם ג'לול הממוקמת מזרחית למידבא. סקר ארכאולוגי שנערך באזור מלמד כי האזור בסביבות קריתים היה חשוב בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת.
הערות שוליים

1 2  KAI 181 שורה 10
1 2  שמואל אחיטוב, הכתב והמכתב, מוסד ביאליק, 2012, עמ' 385
↑  שמואל אחיטוב, מקרא לישראל: יהושע, ירושלים, מאגנס, 1995, עמ' 219
↑  גרשון גליל, עולם התנ"ך: יהושע, תל אביב, דוידזון עתי, 1994, עמ' 132
משלחת מס' 15 לתחנת החלל מיר

חברי המשלחת
תיאור תחנת החלל מיר במזן פעילות המשלחת
משלחת מס' 15 (ברוסית: основная экспедиция ‏я‏-15) הייתה משלחת לתחנת החלל מיר שפעלה מ-8 בינואר 1994 ועד ל-9 ביולי 1994. מפקד המשלחת היה ויקטור אפנסייב. פעילות המשלחת נמשכה 182 ימים.
הרכב המשלחת

| שם | תפקיד | חללית הגעה | 8> 01.1994–9.07.1994 | חללית חזרה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| רוסיה ויקטור אפנסייב | מפקד המשלחת | סויוז TM-18 |  | סויוז TM-18 | חבר משלחת מס' 15  מפקד חלליית "סויוז TM-18" |
| רוסיה יורי אוסצ'וב | מהנדס טיסה | סויוז TM-18 |  | סויוז TM-18 | חבר משלחת מס' 15 |
| רוסיה ולרי פוליאקוב | רופא-קוסמונאוט | סויוז TM-18 |  | סויוז TM-20 | חבר משלחת מס' 15, 16 ו-17 |
רקע

בזמן פעילות המשלחת תחנת החלל כללה את המודול הבסיסי, מודול "קוואנט 1", מודול "קוואנט 2" ומודול "קריסטל". נפח מחיה היה 253 מ"ק והספק מיוצר על ידי פאנלים סולארים היה 25 קו"ט.
פעילות המשלחת

חללית עם חברי המשלחת שוגרה ב-7 בינואר 1994 וב-10 בינואר היא התחברה למודול "קוואנט 1" בתחנת החלל מיר. בתחנת החלל כבר פעלה משלחת מס' 14 בפיקוד וסילי ציבלייב. החל הליך העברת אחריות למשלחת החדשה.
ב-14 בינואר חברי משלחת מס' 14 עזבו את תחנת החלל בחללית סויוז TM-17. במהלך תמרון בקרבת תחנת החלל מיר לצורך בחינת מודול "קריסטל" ציבלייב דיווח על בעיות בשליטה על החללית. צוות שנותר בתחנת החלל נכנס לחללית סויוז TM-18. בשעה 7:47 סרברוב הודיע למרכז הבקרה שהתרחשה התנגשות עם תחנת החלל וקשר עם החללית נותק. הקשר חודש ב-8:02. ניתוח האירוע שבוצע בהמשך הראה שהייתה התנגשות באזור חיבור של מודול "קריסטל" למודול בסיסי של תחנת החלל. במהלך הנחיתה עצמה לא היו בעיות והיא התרחשה בשטח קזחסטן כמתוכנן.
משלחת מס' 15 החלה את פעילותה הסדירה. חללית "סויוז TM-18" שימשה חללית חירום.
מחקרים שבוצעו על ידי צוות התרכזו בעיקר בתחום רפואה. ויקטור פוליאקוב היה רופא והשגיח על ביצוע מחקרים. חלק מהמחקרים בוצעו לפי תוכנית שעובדה בגרמניה ונתונים על התקדמותה היו מועברים למרכז הבקרה הגרמני. מדענים גרמנים היו עוברים על הממצאים ומשנים את מהלך הניסוי במידת הצורך. נושא נוסף היה בדיקת השפעת חוסר כבידה על עצמות הגוף. פוליאקוב בדק מצבם חברי הצוות וביצע מדידות שונות כולל פעילות הלב כל שלושה ימים.
ב-24 בינואר שונה מיקום עגינה של חללית סויוז TM-18 מתא עגינה במודול "קוואנט 1" לתא עגינה במודול הבסיסי. במהלך זה נבדק מצב של מודול "קריסטל" אחרי פגיעה בו בחללית סויוז TM-17. ממצאי הבדיקה החיצונית הראו שאין נזק למודול.
ב-30 בינואר לתחנת החלל הגיע חללית פרוגרס M-21 ובוצע עגינה למודול "קוואנט 1". עם החללית הגיע מטען של 2,385 ק"ג. צוות החל בהעברת המטען לתחנת החלל.
ב-23 במרץ חללית מטען פרוגרס M-21 נותקה מתחנת החלל. בהמשך היא נשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-23 במרץ לתחנת החלל הגיע חללית פרוגרס M-22 ובוצע עגינה למודול "קוואנט 1". עם החללית הגיע מטען של 2,363 ק"ג. צוות החל בהעברת המטען לתחנת החלל.
ב-28 במרץ החל ניסוי בתחום חקר מגנטוספירה שבוצע ביחד עם מדענים מקנדה, שוודיה וצוות STS-45 ששהה בחלל.
ב-23 במאי חללית מטען פרוגר M-22 נותקה מתחנת החלל. בהמשך היא נשרפה בכניסה לאטמוספירה.
ב-24 במאי לתחנת החלל הגיע חללית פרוגרס M-23 ובוצע עגינה למודול "קוואנט 1". עם החללית הגיע מטען של 2,207 ק"ג. צוות החל בהעברת המטען לתחנת החלל.
ב-2 ביולי חללית מטען פרוגר M-23 נותקה מתחנת החלל. בהמשך היא נשרפה בכניסה לאטמוספירה. מייד לאחר עזיבתה היא שחררה מודול נחיתה עם מסמכים. מודול נחת בהצלחה בכדור הארץ.
במהלך שהות בחלל שנמשכה כחצי שנה משלחת ביצעה מספר רב של ניסויים בתחומים שונים.
ב-3 ביולי הגיע חללית סויוז TM-19 עם משלחת מס' 16 לתחנת החלל מיר בפיקוד יורי מלנצ'נקו. החל הליך של העברת אחריות על תחנת החלל לצוות החדש.
ב-9 ביולי חללית "סויוז TM-18" עזבה את תחנת החלל עם אפנסייב ואוסצ'וב ונחתה בהצלחה בכדור הארץ.
פולאיקוב נותר בתחנת החלל והצטרף למשלחת מס' 16.
הערות שוליים

1 2 3  חלליות מטען
קרל גוסטב אקמן

קרל גוסטב אקמן (בשוודית: Carl Gustaf Ekman;‏ 6 באוקטובר 1872 – 15 ביוני 1945) היה פוליטיקאי שוודי. הוא כיהן כחבר הריקסדאג (הפרלמנט השוודי) בין השנים 1911–1932, הן בבית התחתון והן בבית העליון, כמנהיג "מפלגת העם למחשבה חופשית" בין השנים 1924–1932 וכראש ממשלת שוודיה בין השנים 1926–1928 ושוב בין השנים 1930–1932.
ראשית חייו

קרל גוסטב אקמן נולד בכפר מונקטורפ (Munktorp, כיום בתחומי העיר שופינג) שבחבל וסטמנלנד, לאביו, קרל איקמן, חוואי ואיש צבא ולאמו, יוספינה ספסטרום. בגיל 12 הוא החל לעבוד כפועל חווה ובמקביל קרא כל מה שיכול היה לשים עליו את ידו והחל לקבל תפקידים שונים במסגרת התנועה השוודית להינזרות מאלכוהול. בהמשך הוא קודם להיות מנהל הקרן שדאגה לצורכי קבורה ולסעד לנכים במסגרת תנועת ידידי ההינזרות מאלכוהול בעיר אסקילסטונה.
קריירה פוליטית

ב-1908 הוא מונה להיות העורך הראשי של העיתון הליברלי Eskiltuna-Kuriren.[דרוש תעתוק] ניסיונו להיבחר לריקסדאג כשל בשל שליטתם של הסוציאל-דמוקרטים באסקילסטונה, אך ב-1911 הוא מונה להיות הנציג של המפלגה הליברלית בבית העליון של הריקסדאג מטעם מחוז יבלבורג. עד מהרה הוא כבש לעצמו מקום כתומך המוביל בכל שוודיה בהנהגת חוק יובש. ב-1913 הוא עבר לסטוקהולם ועד מהרה הוא החל לייצג את העיר בפרלמנט.
איקמן היה הפוליטיקאי המשפיע והשנוי במחלוקת ביותר בשוודיה של שנות העשרים של המאה ה-20. אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוא ראו בו כבוגד במעמד שממנו הוא בא, שכן היה לו רקע של איש מעמד העובדים והוא היה לחבר במפלגה לא-סוציאליסטית. איקמן היה האיש שעמד מאחורי נפילתן של כמה ממשלות של הסוציאל-דמוקרטים: ממשלתו של ילמאר ברנטין ב-1923, ממשלתו של ריקארד סנדלר ב-1926 וממשלתו של ארביד לינדמן ב-1930. ב-1924 נבחר איקמן להיות מנהיג המפלגה החדשה, "מפלגת העם למחשבה חופשית" (Frisinnade folkpartiet), לאחר שהליברלים התנגדו לחוק היובש והקימו את המפלגה הליברלית של שוודיה.
כמנהיג המפלגה הוא פעל לחזק את השפעתה באמצעות שיתוף פעולה הן עם האגף הימני והן עם האגף השמאלי של המפה הפוליטית. האסטרטגיה שלו לצבירת כוח התבסס על שליטה במרכז הפוליטי כדי "לשלוט במשחק הפוליטי" וכדי ליצור גוש מרכזי של רוב בריקסדאג.
ראש הממשלה

לאחר נפילת ממשלתו של סנדלר ב-1926, נבחר איקמן לתפקיד ראש הממשלה בפעם הראשונה. הוא הצליח לתמרן בין שני חלקי המפה הפוליטית והצלחתו עלתה על הצפוי. הוא פתר ויכוח ישן בנוגע למיסים המקומיים באמצעות חקיקת חוק למיסוי יחסי, חוק שבתוקף עד היום. כמו כן הוא יישם רפורמה גורפת במערכת החינוך. בבחירות של שנת 1928 ניצחה המפלגה השמרנית וראשות הממשלה עברה לארביד לינדמן.
ב-1930 שב איקמן והקים ממשלה חדשה, לאחר שפר אלבין הנסון הפיל את ממשלת לינדמן על רקע ההצבעה על העלאת תעריפי הדגן. כהונתו השנייה של איקמן כראש הממשלה הייתה קשה יותר. השפל הגדול שהחל לאחר קריסת הבורסה בניו יורק ב-1929, השפיע גם על שוודיה וגרם לשפל הן בכלכלה והן בחקלאות. גישת הצנע המסורתית של איקמן הקשתה עליו לקבל את התוכניות להמרצת הכלכלה שהיו כרוכות בהוצאה ציבורית גדולה.
בנוסף לכך, פרצה שערורייה בנוגע לתרומותיו של התעשיין איוור קריגר למפלגתו של איקמן. בתחילה הכחיש איקמן את קבלת הכספים, אך בסופו של ויכוח ציבורי קשה הוא התפטר מתפקידו חודש לפני הבחירות של 1932 שהסתיימו בתבוסה קשה למפלגת המחשבה החופשית. איקמן מעולם לא שב לחיים הפוליטיים. פחות משנתיים לאחר התפטרותו פורקה גם מפלגתו והיא התמזגה עם המפלגה הליברלית כדי ליצור את המפלגה העממית הליברלית. אפילו אויביו הפוליטיים לא סברו שהוא לקח כסף כל שהוא לכיסו, אך הצהרותיו הסותרות גרמו לאחרים להטיל בו חשד, ועל רקע זה עלה בידם לסלקו מעל הבמה הפוליטית.
מורשתו של איקמן עמדה במידה רבה בסימן התמרונים הפוליטיים שלו וכן בסימן השערורייה שהובילה להתפטרותו. אמירה זו עושה עוול למדיניותו מוכוונת המטרה במהלך התקופה הקשה הזאת שבה שום מפלגה לא יכלה להשיג רוב פוליטי ברור.
קרל גוסטב אקמן מת בסטוקהולם ב-15 ביוני 1945.
ג'יזיה

ג'יזיה (בערבית: جزية) היא מס גולגולת שתושבי העולם המוסלמי שאינם מוסלמים (כמו יהודים ונוצרים) צריכים לשלם לשליט מוסלמי, אלא אם הם מתאסלמים, כדי להימלט מענישה, תלוית משטר מקומי אשר כוללת גם הוצאות להורג. בסורה 9 נאמר כי:
(28) הוי המאמינים, המשתפים טמאים המה, על כן אל יקרבו עוד אל המסגד הקדוש לאחר השנה הזאת. ואם חוששים אתם פן תיקלעו למחסור, עוד יעשירכם אלוהים בברכה אשר ירעיף עליכם, אם ירצה. אלוהים יודע וחכם. (29) הילחמו באנשים אשר אינם מאמינים באלוהים ולא ביום האחרון ואינם מקדשים את אשר קידשו אלוהים ושליחו, ואינם מחזיקים בדת האמת - אלה בהם אשר ניתן להם הספר - עד אשר ישלמו את הג'יזיה במו ידיהם, בעודם מושפלים.
נתינים לא מוסלמים החיים במדינה הנשלטת על פי חוקי האסלאם הוגדרו כד'ימים, ובתמורה לתשלום הג'יזיה יכלו לקיים את דתם ואת חייהם, אך נשארו אזרחים ממדרגה שנייה.
על המילים "בעודם מושפלים" ניטש ויכוח בין פרשני הקוראן. יש כאלו שהבינו זאת כהשפלת ראש (סימן לכניעות) ויש כאלו שהבינו זאת כהשפלת האדם, בהם איבן חאתם מקורדובה ומחמוד אבן עומד אל-זמח'שרי:
"הג'יזיה תגבה בהקנטה בהשפלה. הוא (הד'מי) יבוא בעצמו, ברגלי ולא ברכיבה. שעה שהוא משלם, הוא יעמוד ואילו גובה המס יישב. גובה יאחז בעורפו, ינענע אותו ויאמר: 'שלם את הג'יזיה', ובשעה שהוא משלם, יכה אותו על מפרקתו"
משפטנים שמו דגש על גביית המס, לדוגמה אבו יוסף טען "אין להכות אף אחד מבין אנשי הד'ימה כדי לסחוט את תשלום הג'יזיה, ולא יעמידום בשמש הלוהטת, ולא יעשו דברים נתעבים בגופם, או בדומה לכך. להפך יש לנהוג בהם ברחמנות". בכל מקרה אבו יוסף המליץ על גבייה קפדנית של הג'יזיה: "יש לאסור אותם עד שישלמו את חובם. אין לשחרר אותם ממעצר עד שמס הג'יזיה יתקבל מהם במלואו".
ראו גם

ד'ימי
יוסף הקר, "אין פורענות באה לעולם אלא בשביל עמי הארץ": תשלום מס הג'זייה על-ידי חכמים בארץ-ישראל במאה השש-עשרה, שלם ד (תשמ"ד), עמ' 117-63.
מולה אנטונליאנה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מגדל, מוזיאון, אטרקציה תיירותית 
 על שם:  אלסנדרו אנטונלי 
 מיקום:  טורינו 
 מדינה:  איטליה 
 בעלים:  Municipality of Turin 
 מבקרים בשנה:  237,000 (נכון ל־2021)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1889
 תאריך פתיחה רשמי:  10 באפריל 1889 
 חומרי בנייה:  בנייה בלבנים 
 אדריכל:  אלסנדרו אנטונלי 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות אקלקטית 
 מידות
 רוחב:  50 מ' 
 גובה:  168 מ' 
 
 קואורדינטות:  45°04′08″N 7°41′36″E﻿ / ﻿45.06898°N 7.69324°E﻿ / 45.06898; 7.69324
 אתר רשמי
  (למפת טורינו מוגדלת) מולה אנטונליאנה(למפת טורינו רגילה) מולה אנטונליאנה
 
המבנה מולֶה אנטונליאנה  (באיטלקית: Mole Antonelliana) שבעיר טורינו באיטליה מהווה את סמלה החשוב של העיר. המבנה תוכנן בתור בית כנסת אך הושלם בתור מבנה ציבור. מאז שנת 2000 מצוי בו מוזיאון הקולנוע. במבנה מעלית עם קירות שקופים, המעלה את המבקרים עד למרפסת תצפית בגובה 85 מטר. ממרפסת התצפית נראה נוף העיר וסביבותיה, עד הרי האלפים מצד אחד ושפלת נהר הפו מצד שני. דמות המבנה מהווה סמל ולכן היא מופיעה על מטבעות האירו ונבחרה ללוגו של אולימפיאדת החורף שהתקיימה בשנת 2006 בטורינו.
משחק הדרבי בין קבוצות הכדורגל של טורינו נקרא על שם המבנה "דרבי דלה מולה".
תולדות המבנה

מבנה המולה אנטונליאנה תוכנן על ידי האדריכל אלסנדרו אנטונלי (Alessandro Antonelli) (1798 - 1888) ונקרא על שמו. הוא תוכנן להיות בית כנסת שיכיל 1,500 מתפללים, עבור יהדות טורינו, בתקופה שבה הוכרז באיטליה על שוויון בין הדתות. בתי כנסת נוספים תוכננו באותה תקופה גם בערים אחרות: ברומא ובפירנצה. המבנה תוכנן להיות ברוחב של 47 מטר וגובה של 66 מטר.
בניית המולה אנטונליאנה החלה בשנת 1863. במהלך הבנייה החליט האדריכל על שורה של שיפורים בתוכנית המבנה, בהם הגבהת כיפת הבניין לגובה של 113 מטר, 47 מטר מעל התכנון המקורי. שינוי זה, יחד עם התוספת הצפויה בהוצאות הבנייה הביאו להפסקת הבנייה בשנת 1869.
בשנת 1877 החליטו יהודי טורינו להעביר את המבנה לרשות העירייה והיא מצידה העמידה לרשותם מגרש אחר לבניית בית כנסת. העירייה החליטה להסב את המבנה למוזיאון עירוני. בשנת 1878 נפטר מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השני, ומועצת העירייה החליטה כי המבנה יהיה אתר זיכרון לאומי לעצמאות איטליה (Ricordo Nazionale dell'Indipendenza Italiana).
תהליך הבנייה סבל מבעיות בנייה רבות בגלל היחס בין הבסיס הצר של המבנה למשקל הכולל של הבניין וגובהו. הקרקע עליה נבנה המבנה הייתה של חומת העיר שנהרסה בימי כיבוש נפוליאון בסוף המאה ה-18 וטרם החזירה לעצמה את תכונות היציבות. רעידת אדמה שהתרחשה ב-27 פברואר 1887 חייבה לבצע פעולות לייצוב המבנה. אולם אנטונלי המשיך בעקשנות בבניה עד מותו. הייתה אגדה כי החריקות שנשמעו מגלגלת מעלית הבנייה לא הרתיעו את האדריכל בן ה-90 שנה לעלות עליה, מפעם לפעם, על מנת לעמוד על התקדמות העבודה. הוא לא זכה לראות בסיום הבנייה, בנו, קונסטנצה, סיים את הבנייה של המבנה בשנת 1900 וגבהו הסופי הגיע ל-167 מטר. בין השנים 1905 - 1908 עיטר את החלק הפנימי של המבנה אניבלה ריגוטי (Annibale Rigotti).
המבנה היה לסמל העיר טורינו, המשלבת את אהבת המולדת עם גישה מתקדמת למדע ולחדשנות.
ב-11 באוגוסט 1904, פרצה רוח סערה למבנה, ופגעה באחד מקישוטי הכוכבים ונגרם שבר בקוטר של ארבעה מטר. הוא הוחלף בחלק אחר במאי 1953. עבודות תחזוקה במבנה חייבו את פינויו בשנת 1931. בשנת 1953 סערה חזקה הפילה את בסיס החרוט לקרקע ו-57 מטר ממנו נהרסו. בשנת 1961 הסתיים חיזוק המבנה במוטות ברזל ויציקות בטון. יציקות הבטון זכו לביקורת על פגיעתן ביופיו של המבנה והיו אף שטענו שהם דווקא פגעו ביציבות המבנה. בהזדמנות זו, שהתקיימו חגיגות מאה שנה לעצמאות איטליה, נחנכה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 מעלית המובילה תוך 69 שניות למרפסת פנורמית באורך של 75 מטר. המרפסת הפנורמית כונתה "המרפסת של העיר" (balcone sulla città). המבנה נסגר שוב בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20. המעלית הוחלפה וחלקי ביטון הוסרו וחודשו ובשנת 2000 נפתח המבנה לציבור בתור מוזיאון לקולנוע ומרפסת תצפית.
נשארו במסתורין מה היו המניעים של האדריכל בבנית מבנה שיצר כל כך הרבה בעיות בנייה. אחת התשובות נגעה לתחום המגלומניה והשגעון ואולי מסתורין שטרם נחשף עד כה.
מוזיאון הקולנוע

מאז שנת 2000 משמש המבנה למוזיאון לאומי לקולנוע (Museo Nazionale del Cinema). סיורי הדרכה במבנה מוקדשים להכרת השלבים של יצירת סרט. בעזרת מסמכים, מוצגים, תרשימים ותצוגות מודגמים השלבים השונים מאז שעולה הרעיון ליתר את הסרט עד לשלב בו הסרט יוצא לאקרנים.
כמו כן, בקיץ 2001 הוקם אתר אינטרנט ובו הוצב מולטימוזיאון פרויקט (MultiMuseum project). המטרה הייתה לאפשר לציבור לחוש את הדינמיות של המציאות התרבותית המאופיינת על ידי אמנות הקולנוע. כמו כן, האתר מדגים טכנולוגיות אחדות בתחום המולטימדיה.
שימושים ל"מולֶה"

ה"מולֶה" היה בשימוש בהזדמנויות נוספות:
ה"מולֶה" מופיע על צידו השני של מטבע 2 סנט של האירו
הוא היה הסמל הרשמי של משחקי החורף האולימפיים.
קומדיה רומנטית בשם אחרי חצות הלילה (Dopo mezzanotte) בבימויו של דווידה פרריו (Davide Ferrario), צולמה במבנה. הקומדיה זכתה ל-13 הצעות למועמדות ו-7 פרסים. הסרט הופץ באיטליה החל מ-24 אפריל 2004.
הסרט "החזיר האדום", סרט של אנימציה, הרפתקאות, קומדיה, פנטסיה ורומנטיקה, שנקרא "פורקו רוסו" באיטלקית (Porco Rosso) וביפנית (Kurenai no buta) של הבמאי היפני הייאו מיאזאקי מצולם על רקע המולה. הסרט משנת 1992 זכה בשלושה פרסים.
גלריית תמונות

חלק מחרטום הבניין
החרטום המואר
Mole Antonelliana: 17-03-2011
תזמורת מאהאווישנו

| --- | --- |

 מקום הקמה:  ניו יורק 
 תקופת הפעילות:  1971–1976   1984 – 1987
 זרם:  רוק, ג'אז
 סוגה:  ג'אז פיוזן, רוק מתקדם, רוק אינסטרומנטלי 
 כלי נגינה:  גיטרה, תוף, גיטרה בס, קלידים, כינור
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס 
 חברים
 סטו גולדברג ג'ים בירד Steve Kindler 
 חברים לשעבר
 ג'ון מקלפלין, בילי קובהם, יאן האמר
 
תזמורת מאהאווישנו (באנגלית: Mahavishnu Orchestra) הייתה להקת פיוז'ן אמריקאית, שהוקמה בעיר ניו יורק על ידי הגיטריסט האנגלי ג'ון מקלפלין בשנת 1970.
מקור השם

מקלאפלין היה תלמידו של הגורו ההודי סרי צ'ינמוי(אנ') שנתן את השם מאהאווישנו ( יוצר) למקלאפלין.
היסטוריה

הלהקה עברה מספר שינויים במשך שנות קיומה, במשך שתי תקופות: משנת 1971 עד 1976, ומשנת 1984 עד 1987. בתקופה הראשונה ניגנו בהרכב הלהקה המוזיקאים הבאים: המתופף בילי קובהאם, ג'רי גודמן על הכינור, וריק לירד על גיטרה בס. הלהקה החלה לקבל שבחים על המורכבות והאינטנסיביות של המוזיקה שלה, שהורכבה מתערובת של מוזיקה קלאסית הודית, ג'אז ורוק פסיכדלי. ועל ההופעות המיוחדות שלהם בין 1971 ל-1972.
היסטוריה > 1974–1971: הגלגול הראשון

בהרכב הראשון של הלהקה השתתפו הגיטריסט האנגלי "מהבישנו" ג'ון מקלאפלין, המתופף הפנמי בילי קובהאם, הבסיסט האירי ריק לירד, הקלידן הצ'כוסלובקי יאן האמר, והכנר האמריקני ג'רי גודמן. מקלאפלין עבד קובהאם וגודמן על אלבום הסולו השלישי שלו My Goal's Beyond בשנת 1971. כשבקש מקובהם להיות המתופף בלהקת הג'ז-רוק החדשה שהוא רצה להקים, קובהאם הסכים. הכינור היה כלי שעניין את מקלאפלין מילדותו. הוא לא יכול היה להשיג את הכנר ז'אן לוק פונטי, הבחירה הראשונה שלו, בגלל בעיות הגירה. לאחר שהאזין לאלבומים שונים בהם ניגנו כנרים שונים, הוא בחר את גודמן שניגן בלהקת The Flock.
אף על פי שהבסיסט טוני לוין היה הראשון שמקלאפלין רצה לצטרף ללהקה, ריק לירד שהכיר את מקלאפלין מספר שנים נענה להזמנה. יאן המר הקלידן הצטרף בעקבות קשרי ידידות שהיו למקלאפלין עם הבסיסט מירוסלב ויטוס מלהקת Weather Report. הלהקה נפגשה לראשונה ביולי 1971 והתאמנה במשך שבוע. ההופעה החיה הראשונה שלהם הייתה בקפה Au Go Go בעיר ניו יורק, שם הופיעו כלהקת חימום לזמר הבלוז ג'ון לי הוקר. למקלאפלין היו רעיונות ספציפיים לגבי הרכב הכלים בלהקה וזאת בהתאמה לתפיסתו המקורית למיזוג ז'אנרים שונים בהרכב. הוא רצה במיוחד כנר, כתורם אינטגרלי לצליל הכללי של הלהקה. עם התפתחות הקבוצה אימץ מקלאפלין את מה שהפך לסמל המסחרי הוויזואלי שלו - גיטרה כפולת צוואר (שישה מיתרים ושנים עשר מיתרים) שאפשרו מידה רבה של גיוון בטקסטורות מוזיקליות - ויאן המר, הקלידן הפך לאחד הראשונים שנגנו בסינתיסייזר "מינימוג" בהרכב, מה שאפשר לו להוסיף עוד צלילים וסולו באופן חופשי יותר לצד הגיטרה והכינור. המוזיקה המוקדמת של הקבוצה, המיוצגת באלבומים כמו The Inner Mounting Flame משנת 1971, Birds of Fire משנת 1973, הייתה אינסטרומנטלית לחלוטין; באלבומיהם המאוחרים היו שירים בסגנון רית'ם אנד בלוז (R&B) או אפילו שירה בסגנון גוספל או מוזיקה דתית. בשנת 1973,בגלל התהילה הפתאומית והלחץ מהפרסום הלהקה המקורית החלה, להתייעף מהפעילות ומההופעות. מקלאפלין הצהיר, בריאיון למגזין "גיג", כי הוא היה רוצה להוציא אלבום, כיוון שהוא חשב שהוא טוב. במקום זה יצא האלבום החי Between Nothingness & Eternity ובו חומר מאלבום האולפן.
היסטוריה > 1974-1976 הגלגול השני

לאחר פרוק הקבוצה הראשונה, הוקם בשנת 1974 צוות חדש. יחד עם מקלאפלין ניגנו: ז'אן-לוק פונטי (שהופיע עם פרנק זאפה ואמהות ההמצאה) על כינור, הזמרת ונגנית הקלידים גייל מורן, ראלף ארמסטרונג על בס, ו- נרדה מייקל וולדן על כלי הקשה, סטיבן קינדלר וקרול שייב בכינור, מרסיה ווסטברוק על ויולה, פיל הירשי על צ'לו, סטיב פרנקביץ' ובוב קנאפ על כלי נשיפה ממתכת. תזמורת מאהאווישנו ה"חדשה "הזו (או כפי שמקלאפלין כינה אותה תזמורת מאהאווישנו "האמיתית") השתנתה מעט בהרכבה בין האלבום Apocalypse שיצא בשנת 1974, לאלבום Visions of the Emerald Beyond שיצא ב-1975. אפוקליפסה הוקלטה בלונדון עם התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוחו של מייקל טילסון תומאס. הלהקה הצטמצמה לאחר הוצאת האלבום Inner Worlds בשנת 1976, כאשר ז'אן לוק פונטי עזב לאחר מחלוקת סוערת לגבי כתיבת קרדיטים באלבום Visions, וגייל מורן הוחלף בסטו גולדברג על הקלידים.