stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'וזפה ג'אניני

ג'וזפה ג'אניני (באיטלקית: Giuseppe Giannini; נולד ב-20 באוגוסט 1964 ברומא) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
ג'אניני שיחק לאורך הקריירה בעיקר בקבוצת רומא. הוא ערך מעל ל-400 הופעות רשמיות במדי הקבוצה, בה שיחק לאורך 15 עונות, מתוכן תשע כקפטן. הוא זכה עם רומא שלוש פעמים בקופה איטליה. בהמשך שיחק גם בשטורם גראץ, נאפולי ולצ'ה. ג'אניני, שתפקד כקשר התקפי וכעושה משחק, שותף 47 פעמים במדי נבחרת איטליה. הוא היה ממצטייני טורניר יורו 1988, שם הגיע עם נבחרתו לחצי הגמר, וכן ייצג את נבחרתו במונדיאל 1990 הביתי.
לאחר פרישתו פנה לקריירת אימון. הוא הוביל מספר קבוצות איטלקיות מהסרייה ב' ועד לליגה הרביעית, וכן אימן תקופה קצרה בליגת העל הרומנית ובנבחרת לבנון.
קריירת משחק

ג'אניני החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אלמאס רומא, מעיר הולדתו. הפוטנציאל הגבוה שלו בלט כבר בגילאים הצעירים, והוא חוזר על ידי מספר מועדוני צמרת באיטליה, בהם לאציו ומילאן, אך לבסוף הצטרף לאקדמיית הנוער של רומא בשנת 1980, כשהיה בן 16.
במקביל להופעותיו בקבוצה הצעירה של המועדון, הבחין בו מאמן הקבוצה הבוגרת נילס לידהולם, והעניק לו את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-31 בינואר 1982, במהלכה של עונת 1981/1982, בהפסד 1–0 לצ'זנה. ג'אניני לא שותף כלל בעונה הבאה, בה זכתה רומא באליפות איטליה, אך עונה לאחר מכן היה שותף לזכייתה של הקבוצה בקופה איטליה, עם שלוש הופעות במפעל, כולל הופעה כמחליף במשחק הגומלין של הגמר בין רומא להלאס ורונה, בו ניצחה קבוצתו 2–1 בסיכום.
הפריצה של ג'אניני הגיעה בעונת 1984/1985. בעונה שלאחר עזיבת לידהולם, עם המאמן סוון-יוראן אריקסון, לא הצליחה רומא לעמוד ביעדיה הקבוצתיים וסיימה רק במקום השביעי. עם זאת, ג'אניני רשם עונה אישית טובה מאוד, עם ארבעה שערי ליגה ב-26 הופעות. עונה לאחר מכן זכה עם קבוצתו בגביע האיטלקי בפעם השנייה, אך הפעם כשחקן הרכב משמעותי. הוא כבש שלושה שערים ב-13 הופעות במפעל באותה העונה, כולל צמד הופעות בגמר מול סמפדוריה, שם הפכה רומא הפסד 2–1 במשחק הראשון עם ניצחון 2–0 בגומלין בדרך לזכייה.
לקראת עונת 1987/1988, עם עזיבתו של הקפטן קרלו אנצ'לוטי למילאן וחזרתו של המאמן לידהולם במקומו של אריקסון, התמנה ג'אניני לקפטן הקבוצה, תפקיד אותו נשא במשך תשע עונות, עד לעזיבתו ב-1996. באותה העונה קבע שיא קריירה של 11 שערי ליגה, והוביל את טבלת הכובשים של הקבוצה באותה העונה.
בעונת 1990/1991 סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה, הנמוך ביותר שלה מאז החל ג'אניני לשחק בקבוצה הבוגרת, אך במפעלים האחרים רשמה הקבוצה הצלחה גדולה. היא זכתה בגביע האיטלקי (השלישי של ג'אניני), שוב מול סמפדוריה, כאשר ג'אניני פותח בצמד משחקי הגמר (הוחלף בשניהם). בגביע אופ"א הגיעה הקבוצה עד לשלב הגמר. ג'אניני כבש פעמיים בעשר הופעות במפעל (בסיבוב הראשון מול בנפיקה ליסבון ובסיבוב השני מול ולנסיה), ופתח כקפטן בצמד משחקי הגמר מול אינטר מילאנו, שהסתיימו בניצחון 2–1 לאינטר בסיכום.
ג'אניני רשם הישג מרשים בגמר הגביע האיטלקי ב-1993. רומא פגשה את טורינו, ובמשחק הגומלין כבש ג'אניני שלושער (כולם בפנדלים). הוא אחד משני השחקנים היחידים שכבשו שלושער בגמר הגביע האיטלקי. עם זאת, רומא נוצחה 6–5 בסיכום ולא זכתה בתואר באותה העונה.
דרכו של ג'אניני ברומא הסתיימה בקיץ 1996, עם הגעתו של המאמן הארגנטינאי קרלוס ביאנצ'י. ג'אניני בן ה-32 סיים את דרכו לאחר 15 עונות בקבוצה הבוגרת של רומא, בהן כבש 49 שערי ליגה ב-318 הופעות במדי הקבוצה, ו-75 שערים ב-437 הופעות בכל המסגרות.
ג'אניני הצטרף לשטורם גראץ, אך שיחק בה לאורך חצי עונה בלבד. הוא חזר לאיטליה לקראת עונת 1997/1998, אז חתם בשורות נאפולי, אך לאחר חצי עונה בלבד, בה רשם ארבע הופעות ליגה ולא הצליח להותיר חותם, עזב ליריבתה לתחתית הסרייה א', לצ'ה. הוא נשר עם הקבוצה לסרייה ב', אך המשיך לעונה נוספת, הראשונה שלו בליגת המשנה, בה כבש ארבעה שערים ב-33 הופעות. ב-1999, בסיום העונה, פרש ממשחק פעיל בגיל 35.
קריירת משחק > נבחרת איטליה

ג'אניני החל את דרכו הבינלאומית בנבחרת איטליה הצעירה, וייצג אותה באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בשנת 1986. תחת המאמן אזליו ויצ'יני, הגיעה איטליה עד לגמר הטורניר מול נבחרת ספרד. במשחק הראשון שנערך ברומא חזרה איטליה מפיגור לניצחון 2–1, כאשר ג'אניני כובש את שער הניצחון. בגומלין בוויאדוליד גברה ספרד בתוצאה זהה על האיטלקים, והמשחק הוכרע בדו-קרב בעיטות עונשין. ג'אניני החמיץ את הבעיטה הראשונה של איטליה, וכבר לאחר שלוש בעיטות הכריעה ספרד את ההתמודדות בתוצאה 3–0 בדו-קרב.
פחות מחודשיים לאחר תום הטורניר, ב-6 בדצמבר 1986, העניק ויצ'יני, שהחל מאותו הקיץ אימן את נבחרת איטליה הבוגרת, את הופעת הבכורה לג'אניני. הקשר בן ה-22 פתח בהרכב בניצחון החוץ 2–0 על מלטה במסגרת מוקדמות יורו 1988. ג'אניני תפס מקום קבוע בהרכב של ויצ'יני, ערך שבע הופעות במסגרת טורניר המוקדמות, וב-5 בדצמבר 1987 – שנה פחות יום מהופעת הבכורה שלו – כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, באותו קמפיין המוקדמות, בניצחון 3–0 על פורטוגל.
ג'אניני זומן על ידי ויצ'יני לסגל איטליה לקראת משחקי יורו 1988 בגרמניה המערבית. ג'אניני פתח ושיחק לאורך כל משחקי שלב הבתים, בהם סיימה איטליה במקום השני בבית ללא הפסד, עם ניקוד זהה ופער שערים נחות מזה של המארחת, גרמניה המערבית. ג'אניני פתח בהרכב בהפסד 2–0 לברית המועצות בחצי הגמר, שסיים את דרכה של איטליה בטורניר. ג'אניני היה לאחד מארבעה איטלקים שנכללו בנבחרת המצטיינים של הטורניר.
לאחר טורניר היורו, התכוננה איטליה לאירוח משחקי מונדיאל 1990. ג'אניני, שהיה לחלק משמעותי מהרכב הנבחרת בשנתיים עד למונדיאל, זומן לסגל הנבחרת של ויצ'יני לטורניר. ג'אניני פתח בהרכב ושיחק לאורך כל משחקי שלב הבתים. בניצחון 1–0 על ארצות הברית במשחק השני, כבש ג'אניני את שער הניצחון כבר בדקה ה-11, לאחר שקיבל את הכדור בין שלושה שחקנים על סף הרחבה וכבש בבעיטה חדה לפינה הקרובה. במשחק השלישי, בו ניצחה איטליה 2–0 את צ'כוסלובקיה, בישל ג'אניני את שני השערים. איטליה העפילה לשמינית הגמר, שם פתח ג'אניני בהרכב ובישל את השער השני בניצחון 2–0 על אורוגוואי. ברבע הגמר גברה איטליה 1–0 על אירלנד, ג'אניני שפתח בהרכב הוחלף לאחר כשעה. איטליה נעצרה בחצי הגמר מול ארגנטינה, עם הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 1–1 בסיום. ג'אניני הוחלף בדקה ה-73, ולא לקח חלק בדו-קרב. ג'אניני ואיטליה סיימו לבסוף את הטורניר הביתי במקום השלישי. ג'אניני רשם הופעה שביעית בהרכב, והוחלף בתוספת הזמן בניצחון 2–1 על אנגליה במשחק על המקום השלישי.
ג'אניני שיחק במדי הנבחרת רק תחת המאמן ויצ'יני. משחקו האחרון של המאמן היה גם משחקו האחרון של ג'אניני בנבחרת, בשוויון 0–0 מול ברית המועצות במסגרת מוקדמות יורו 1992, ב-12 באוקטובר 1991. מאז שהוחלף ויצ'יני באריגו סאקי, לא חזר ג'אניני לשחק במדי הנבחרת, וסיים את דרכו הבינלאומית עם שישה שערים ב-47 הופעות.
קריירת אימון

לאחר פרישתו ממשחק שימש כפרשן מטעם רשת RAI. בעונת 2003/2004 עשה את צעדיו הראשונים כמאמן, בקבוצת הנוער של רומא.
לקראת עונת 2004/2005 התמנה לתפקיד מאמן פוג'ה מהסרייה C1 (כיום סרייה ג'). הוא פוטר מתפקידו ב-12 בינואר 2005, לאחר שהשיג ארבעה ניצחונות ליגה בלבד ב-17 משחקים. לאחר כשנה מחוץ למגרשים התמנה לתפקיד מאמן סמבנדטסה, גם היא מהליגה השלישית, והיה למאמנה החמישי באותה העונה. בפברואר 2006, לאחר שישה משחקים בלבד, בהם נחל שני הפסדים וללא ניצחון, פוטר מתפקידו.
ג'אניני אימן לראשונה מחוץ לאיטליה בעונת 2006/2007, כאשר התמנה לתפקיד מאמן ארג'ש פיטשט מליגת העל הרומנית. העונה נפתחה בניצחון של קבוצתו, אך בעקבותיו הגיעו תשעה הפסדים רצופים שחרצו את גורלו של המאמן, שפוטר ב-4 באוקטובר 2006. בספטמבר 2007, לאחר שנה נוספת ללא קבוצה, חזר לליגה השלישית באיטליה כמאמנה של מאסזה, אך שוב פוטר עוד בטרם הסתיימה העונה.
לקראת עונת 2008/2009 התמנה לתפקיד מאמן גליפולי מהליגה השלישית. בעונתו הראשונה על הקווים הוביל ג'אניני את הקבוצה למקום הראשון ולהעפלה היסטורית לסרייה ב', לראשונה בתולדות המועדון. בקיץ הודיעו הצדדים על פרידה בעקבוד המשבר הכלכלי הקשה במועדון וההתעניינות הגוברת בג'אניני במועדונים אחרים, אך לבסוף עם כניסתו של בעלים חדש לתפקיד, חזר ג'אניני לעמדת המאמן. על אף המשבר הכלכלי המחמיר, הצליח להוביל ג'אניני את הקבוצה להצלחה יחסית בחצי העונה הראשונה של 2009/2010, וקבוצתו נחשבה לאחת ההפתעות של העונה בליגת המשנה. עם זאת, הגיש ג'אניני את התפטרותו ב-8 בפברואר 2010, לאחר שוויון 2–2 מול גרוסטו, משחק בו עצרו שחקני הקבוצה לארבעים שניות והפנו מבט ליציעים, כמחאה על ארבעה חודשים בהם לא קיבלו שכר. במחצית המשחק הורחק ג'אניני בעקבות מחאות כלפי צוות השיפוט, עלה ליציע שם התעמת עם בעלי הקבוצה והודיע לו על התפטרותו עם תום המשחק. לאחר כיומיים משך את התפטרותו לאחר שיחת פיוס עם הבעלים. הקבוצה התדרדרה למשבר מקצועי ולאחר שרשרת תוצאות לא טובות, הודיע ג'אניני על התפטרותו הסופית יחד עם צוותו ב-22 במרץ 2010.
ג'אניני חזר לאמן בליגה השלישית כאשר התמנה לתפקיד מאמן הלאס ורונה לקראת עונת 2010/2011, במטרה להעלותה לליגת המשנה. לאחר שהשיג שלושה ניצחונות ליגה בלבד ב-11 מחזורי הפתיחה, פוטר מתפקידו ב-8 בנובמבר 2011, פחות מחצי שנה מאז מונה לתפקיד. ב-30 באוקטובר 2012, לאחר כשנה מחוץ למגרשים, התמנה לתפקיד מאמן גרוסטו מהסרייה ב'. הקדנציה הקצרה של ג'אניני כללה שלושה הפסדים (כולם בבית) ושלושה ניצחונות (כולם בחוץ), ולאחר כחודש אחד ושישה משחקים בלבד בתפקיד, התפטר ג'אניני מתפקידו, כאשר הוא מציין את היחסים הרעועים עם נשיא המועדון כסיבה העיקרית לעזיבתו.
ב-2 ביולי 2013, בתמיכתו של חברו ומאמן מנצ'סטר סיטי דאז, רוברטו מאנצ'יני, התמנה ג'אניני לתפקיד מאמן נבחרת לבנון, תפקיד בו החזיק במשך כשנה וחצי, עד ה-30 באפריל 2015.
בפברואר 2017 התמנה לתפקיד מנהל מחלקת הנוער של לאטינה, וביוני של אותה השנה חזר לתפקיד המאמן הראשי, בקבוצת ראסינג רומא מהליגה הרביעית. מספר ימים לאחר מכן התפרק המועדון ובעלי המועדון נטל את השליטה בקבוצת ראסינג פונדי מהליגה השלישית, וג'אניני קיבל את תפקיד המאמן בקבוצה. לאחר ארבעה מחזורי ליגה בלבד, צברה הקבוצה נקודה בודדת וג'אניני פוטר מתפקידו, כשלושה חודשים לאחר המינוי.
תארים

הגביע האיטלקי (3): 1983/1984, 1985/1986, 1990/1991
הגביע האוסטרי: 1997
הסופר קאפ האוסטרי: 1996
גביע העולם: 1990 (מקום שלישי)
נבחרת הטורניר של אליפות אירופה: 1988
סטטיסטיקות > מועדונים

| עונה | קבוצה | ליגה | בליגה> הופעות | בליגה> שערים | בגביע> הופעות | בגביע> שערים | באירופה> הופעות | באירופה> שערים | אחר> הופעות | אחר> שערים | סך הכול> הופעות | סך הכול> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1981/1982 | רומא | איטליה סרייה א' | 1 | 0 | 0 | 0 | - | - | - | - | 1 | 0 |
| 1982/1983 | רומא | איטליה סרייה א' | 0 | 0 | 2 | 0 | - | - | - | - | 2 | 0 |
| 1983/1984 | רומא | איטליה סרייה א' | 2 | 0 | 3 | 0 | - | - | - | - | 5 | 0 |
| 1984/1985 | רומא | איטליה סרייה א' | 26 | 4 | 6 | 1 | 5 | 0 | - | - | 37 | 5 |
| 1985/1986 | רומא | איטליה סרייה א' | 22 | 2 | 13 | 3 | - | - | - | - | 35 | 5 |
| 1986/1987 | רומא | איטליה סרייה א' | 25 | 3 | 7 | 2 | 2 | 0 | - | - | 34 | 5 |
| 1987/1988 | רומא | איטליה סרייה א' | 28 | 11 | 7 | 1 | - | - | - | - | 35 | 12 |
| 1988/1989 | רומא | איטליה סרייה א' | 32 | 6 | 6 | 4 | 6 | 1 | - | - | 44 | 11 |
| 1989/1990 | רומא | איטליה סרייה א' | 31 | 3 | 5 | 2 | - | - | - | - | 36 | 5 |
| 1990/1991 | רומא | איטליה סרייה א' | 24 | 3 | 8 | 0 | 10 | 2 | - | - | 42 | 5 |
| 1991/1992 | רומא | איטליה סרייה א' | 24 | 4 | 3 | 1 | 4 | 0 | 1 | 0 | 32 | 5 |
| 1992/1993 | רומא | איטליה סרייה א' | 29 | 9 | 9 | 4 | 8 | 3 | - | - | 46 | 16 |
| 1993/1994 | רומא | איטליה סרייה א' | 26 | 3 | 3 | 0 | - | - | - | - | 29 | 3 |
| 1994/1995 | רומא | איטליה סרייה א' | 28 | 1 | 6 | 1 | - | - | - | - | 34 | 2 |
| 1995/1996 | רומא | איטליה סרייה א' | 20 | 0 | 1 | 0 | 3 | 1 | - | - | 24 | 1 |
| 1996/1997 | שטורם גראץ | אוסטריה הבונדסליגה האוסטרית | 16 | 2 | 2 | 1 | 2 | 0 | 1 | 0 | 21 | 3 |
| 1997/1998 | נאפולי | איטליה סרייה א' | 4 | 0 | 1 | 1 | - | - | - | - | 5 | 1 |
| 1997/1998 | לצ'ה | איטליה סרייה א' | 14 | 0 | - | - | - | - | - | - | 14 | 0 |
| 1998/1999 | לצ'ה | איטליה סרייה ב' | 33 | 4 | 3 | 0 | - | - | - | - | 36 | 4 |

| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 385 | 55 | 85 | 21 | 40 | 7 | 2 | 0 | 512 | 83 |
סטטיסטיקות > נבחרת לאומית

| נבחרת איטליה> שנה | נבחרת איטליה> הופעות | נבחרת איטליה> שערים |
| --- | --- | --- |
| 1986 | 1 | 0 |
| 1987 | 10 | 1 |
| 1988 | 11 | 2 |
| 1989 | 10 | 0 |
| 1990 | 10 | 1 |
| 1991 | 5 | 2 |
| סה"כ | 47 | 6 |
ג'וזף יובו

ג'וזף פיליפ יובו (באנגלית: Joseph Phillip Yobo; נולד ב-6 בספטמבר 1980), הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים

יובו עזב את ניגריה בשנת 1998 והצטרף לקבוצת סטנדרד ליאז' הבלגית, בשורותיה שיחק סך הכל 46 משחקי ליגה. בשנת 2001 עבר למרסיי. זמן קצר לאחר הופעת הבכורה שלו בקבוצה, עבר יובו בהשאלה לטנריפה.
ביולי 2002 הצטרף יובו לקבוצת אברטון מהפרמייר ליג, בה הפך לבורג מרכזי במועדון. ב-25 באוקטובר 2007, במשחק נגד לאריסה במסגרת גביע אופ"א קיבל יובו לראשונה את סרט הקפטן של קבוצתו, בעקבות היעדרותו של הקפטן הקבוע פיל נוויל.
באוגוסט 2010 הושאל יובו לשנתיים לקבוצת פנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית. בתום תקופת ההשאלה, נרכש יובו על ידי הטורקים. בשנת 2014 הושאל לנוריץ' סיטי עד לתום העונה ומאוחר יותר פרש ממשחק פעיל.
נבחרת ניגריה

יובו שיחק סך הכל 101 משחקים במדים הלאומיים, בהם כבש שבעה שערים. הוא גם שותף בכל שלושת משחקיה של ניגריה במונדיאל 2002, ואף בישל את השער היחיד לזכות ארצו בטורניר. לאחר מכן נכלל בסגל למונדיאל 2010 ו-2014. בקיץ 2014 פרש מהנבחרת כשיאן ההופעות שלה בכל הזמנים.
חיים אשיים

אחיו הגדול, אלברט יובו, הוא כדורגלן עבר, אשר שיחק במדי נבחרת ניגריה משחק בודד. ביולי 2008 נחטף אחיו הצעיר של יובו, נורום, בפורט הרקורט בעבור דרישת כופר, אולם שוחרר כעבור 12 ימים.
גאורגי שרמדיני

| --- | --- |

 לידה:  2 באפריל 1989 (בן 35) גאורגיה
 עמדה:  סנטר
 גובה:  2.16 מטרים
 קבוצות כשחקן
 2005–2008   2008–2010   2010–2011   2011–2012   2012   2012–2013   2013   2014   2014   2014–2015   2015–2017   2017–2019   2019–:  מכבי טביליסי   פנאתינייקוס  אולימפיה ליובליאנה   פלקנסטרו קאנטו   מכבי תל אביב   אולימפיאקוס פיראוס   סרגוסה באסקט   אולימפיאקוס פיראוס   סרגוסה באסקט   פלקנסטרו קאנטו   אנדורה   אוניקאחה מאלגה   טנריפה
 
גאורגי שֶרמָדִינִי (בגאורגית: გიორგი შერმადინი; נולד ב-2 באפריל 1989) הוא כדורסלן גאורגי המשחק בטנריפה. הוא נולד בעיר מצחתה, בגאורגיה. גובהו 2.16 מטרים והוא משחק בעמדת הסנטר.
קריירה

בעונת 2005/2004, שרמדיני היה מלך הסלים של ליגת הנוער הגאורגית. השיא שלו נרשם במשחק בו קלע 89 נקודות מול הקבוצה סטייט סוקוהומי, ולכך הוסיף 16 ריבאונדים ו-6 אסיסטים. היו לו גם משחקים בהם קלע 52 נקודות, 54 נקודות, ובמשחק אחד השיג 60 נקודות, 17 ריבאונדים ו-7 אסיסטים. הוא גם השתתף במחנה סופרסטאר אדידס. בינואר 2005 זומן שרמדיני לאימוני הקבוצה הצעירה של מכבי טביליסי, בה החל לשחק כדורסל באופן מקצועי בגיל 16.
בעונתו הראשונה בליגה הגאורגית, בעונת 2006/2005, כשהוא בן 17, הוא העמיד ממוצע למשחק של 28.5 נקודות, 14.7 ריבאונדים, 2.8 אסיסטים, 3.0 חסימות, ו-1.2 חטיפות. במהלך עונת 06–2005, שרמדיני הוזמן ל"כדורסל ללא גבולות" במחנה אירופה (BWB) שנערך באוניברסיטת וילנה, במדינת ליטא בתאריך 30 ביוני עד 3 ביולי. במהלך עונת 07–2006, בגיל 18, הוא העמיד ממוצע נקודות שהיה הגבוה ביותר למשחק אי-פעם בליגה הגאורגית. הוא העמיד ממוצע של 35.1 נקודות למשחק, 16.4 ריבאונדים, 4.7 אסיסטים, 3.4 חסימות ו-2.6 חטיפות. עונה זו כללה משחק בו קלע 60 נקודות, לקח 17 ריבאונדים, וחילק 6 אסיסטים. במהלך עונת 2008/2007, בגיל 19, בליגה הגיאורגית, הוא העמיד ממוצע של 33.5 נקודות למשחק, 18.4 ריבאונדים, 4.8 אסיסטים, 3.2 חסימות ו-2.3 חטיפות.
בשנת 2008 שרמדיני חתם בקבוצת היורוליג מהליגה היוונית פנאתינייקוס. הוא שיחק לראשונה ב-29 בנובמבר 2008, במשחק נגד אגלאו, משחק בו שיחק 6 דקות וקלע 4 נקודות. הופעת הבכורה שלו ביורוליג הייתה ב-17 בדצמבר 2008, שם הוא שיחק 10 דקות וקלע נקודה אחת במשחק נגד נאנסי. המשחק הבא שלו נערך בליגה היוונית ב-15 בפברואר 2009, נגד הקבוצה טריקלה. הוא קלע 9 נקודות (שיא אישי מאז חתימתו בפנאתינייקוס) שכללו שתי הטבעות, וקלע את כל חמש זריקות העונשין. הוא שבר את השיא האישי שלו שוב, אף על פי ששיחק רק 12 דקות, כאשר קלע 13 נקודות במשחק בית נגד קבלה-פנורמה מהליגה היוונית ב-15 באפריל 2009.
בשנת 2012 הצטרף שרמדיני למכבי תל אביב, אך לאחר שלושה חודשים בקבוצה, בדצמבר 2012, שוחרר עקב אי שביעות רצון ואי התאמה לקבוצה ולכן חתם באולימפיאקוס פיראוס.
באוגוסט 2013 חתם שרמדיני בסרגוסה באסקט.
בשנים 2017–2019 שיחק שרמרדיני בקבוצת אוניקאחה מאלגה, מליגת העל הספרדית.
משנת 2019 משחק שרמרדיני בקבוצה טנריפה מליגת העל הספרדית. במאי 2020 האריך את חוזהו בקבוצה בשלוש עונות נוספות.
הערות שוליים

↑  גילעד פולדש, ‏הכישרון הצעיר גיורגי שרמדיני חתם בפנאתינאיקוס, באתר ONE‏, 14 בנובמבר 2008
↑  Giorgi Shermadini signs multi-year extension with Tenerife, Sportando.com, 27 MAy 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית האופרה המלכותי (ולטה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית אופרה, מבנה לשעבר, ארגון 
 מיקום:  ולטה 
 מדינה:  מלטה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1866
 תאריך פתיחה רשמי:  1866 
 תאריך פירוק:  1942 
 אדריכל:  אדוארד מידלטון בארי 
 קואורדינטות:  35°53′47″N 14°30′37″E﻿ / ﻿35.89644°N 14.51034°E﻿ / 35.89644; 14.51034
 אתר רשמי
 
 
שרידי בית האופרה אשר שולבו בחזית התיאטרון הפתוח החדש
בית האופרה ב-1935
בניין הפרלמנט החדש בבניה בשנת 2013. משמאל לו נראים שרידי בית האופרה הישן
בית האופרה המלכותי (במלטית: It-Teatru Rjal, באנגלית: Royal Opera House) היה בית אופרה ששכן ברחוב הרפובליקה בעיר ולטה, בירת מלטה, סמוך לשער העיר.
היסטוריה

המבנה הוקם בין השנים 1862–1866 לפי תוכניתו של האדריכל הבריטי אדוארד בארי (Edward Middleton Barry), אשר תכנן, בין היתר, את מבנה התיאטרון בקובנט גרדן בלונדון. אורכו של המבנה היה 63 מטרים ורוחבו 34 מטרים, והוא יכל להכיל 1,095 צופים יישובים ו-200 נוספים בעמידה. בית האופרה נחנך ב-9 באוקטובר 1866. פנים הבניין נפגע באופן קשה במהלך שרפה שארעה ב-25 במאי 1873, אך הוא שופץ ונחנך בשנית ב-11 באוקטובר 1877, עת הועלתה בו האופרה אאידה. ב-7 באפריל 1942 במהלך הפצצת מטוסי הלופטוואפה על מלטה, המבנה חרב כמעט לחלוטין. ההריסות פונו מהאתר, אך מבנה חדש לא הוקם במקום, בשל עבודות בנייה ושיקום חשובות יותר שנדרשו ברחבי מלטה לאחר ההרס שנגרם לאיים במהלך המלחמה.
תוכניות השיקום

מאז, מדי פעם עלתה שאלת ייעודו של השטח הריק לדיון במלטה. ב-1953 הוגשו שש הצעות אדריכליות להקמת המבנה, ונבחרה הצעה זוכה. אולם חילופי השלטון עצרו את המשכו של התהליך בשל הטענה כי ישנם פרויקטים נדרשים חשובים יותר, ותקציב בסך 280,000 לירות שטרלינג שיועד לעניין בשנים 1955–1956 הופנה למטרות אחרות. בשנות ה-80 פנתה ממשלת מלטה אל האדריכל רנצו פיאנו, ואישרה את תוכניתו לשיקום המבנה ושער העיר הסמוך לו בשנת 1990, אך גם תוכנית זו נגנזה. ב-1996 ננקטה יוזמה נוספת בעניין, וגובשה תוכנית להפיכת האתר למרכז תרבות ומסחר שמתחתיו חניון תת-קרקעי, אך מחלוקת ציבורית מנעה שוב את הוצאת התוכנית לפועל. לאחרונה, בשנת 2006, הציעה הממשלה תוכנית להקים במקום בית פרלמנט חדש, שיחליף את אולם הפרלמנט הנוכחי השוכן בארמון הגראנד מאסטר במרכז העיר. גם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות ציבורית, אך ב-1 בדצמבר 2008 הודיע ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי (Lawrence Gonzi), כי יקצה לה תקציב בסך 80 מיליון אירו. שירותיו של פיאנו נשכרו בשנית, אך הוא הציע שלא להקים במקום מבנה חדש לפרלמנט, ותמך בהקמת תיאטרון פתוח תחתיו. פיאנו נימק את הצעתו בשטח הקטן, ובכך שלאחר שישים שנים בהן נותרו שרידי המבנה הישן במקום, הוא זכה למעמד של מונומנט היסטורי. הצעתו התקבלה ובשנת 2013 נחנך במקום תיאטרון פתוח שזכה בשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal), המנציח את שמה של האופרה המלכותית. בד בבד החלה הקמת מבנה הפרלמנט החדש מערבית לאתר.
בית קונדה

| --- | --- |

סמל בית קונדה-בורבון
 מדינה:  ממלכת צרפת ממלכת צרפת
 בית האב:  בית בורבון
 תארים:  נסיך קונדה  דוכס בורבון
 מייסד:  לואי הראשון דה בורבון
 תקופת השושלת:  1577–1830 (כ־253 שנים) 
 אתניות:  צרפתים
 ענפים:  רוזני סואסון
בית קוֹנְדֶה או ליתר דיוק בית קוֹנְדֶה-בּוֹרְבּוֹן (בצרפתית: Maison de Bourbon-Condé) נקרא על שמו של היישוב קונדה-אן-ברי (אנ'), כיום במחוז אן, היה בית נסיכות צרפתי וסניף צוערים (אנ') של בית בורבון. שמו של הבית נגזר מהתואר נסיך קונדה (בצרפתית: prince de Condé) שניתן במקור בסביבות 1557 למנהיג הפרוטסטנטי הצרפתי, לואי דה בורבון (1530–1569), דודו של אנרי הרביעי, מלך צרפת, והועבר לצאצאיו הזכרים.
שושלת זו נכחדה בשנת 1830 כאשר צאצא הדור השמיני שלו, לואי אנרי ז'וזף דה בורבון, מת מבלי שהשאיר אחריו צאצא זכר. האחרון שנשא את התואר נסיך קונדה היה לואי ד'אורליאן, נסיך קונדה (אנ'), שמת ב-1866.
היסטוריה

נסיכי קונדה היו צאצאים של משפחת ונדום (Vendôme) – האבות הקדומים של בית בורבון המודרני. מעולם לא הייתה נסיכות, ריבונית או וסאלית, של קונדה. השם רק שימש כמקור טריטוריאלי לתואר שאומץ על ידי לואי, שירש מאביו, שארל הרביעי דה בורבון, דוכס ונדום (1489–1537), את הנחלה של קונדה-אן-ברי בשמפאן, שכללה את הטירה טירת קונדה (אנ'), ותריסר כפרים כחמישים קילומטרים מזרחית לפריז. הנחלה הפכה לרכוש המשפחה, כחלק מהנדוניה של מארי מלוקסמבורג, רוזנת ונדום (אנ') כשנישאה לפרנסואה, רוזן ונדום.
היסטוריה > דוכס בורבון

לאחר ששושלת הדוכסים מבורבון נכחדה ב-1527 הפך בנו של פרנסואה, שארל (1489–1537), לראש בית בורבון, כצאצא זכר של רובר, רוזן קלרמון (1256–1318), בנו הצעיר של לואי התשיעי, מלך צרפת ומייסד בית בורבון. מבין בניו של שארל מוונדום, הבכור, אנטואן, הפך למלך נווארה בזכות אשתו, והוליד את אנרי הרביעי.
הבן הצעיר, לואי, ירש את הנחלות של מו, נוז'ן (אנ'), קונדה וסואסון כאפאנאז' (אנ'). לואי כונה בתואר "נסיך קונדה" במסמך פרלמנטרי ב-15 בינואר 1557, וללא כל סמכות חוקית מעבר לכבודם כנסיכים ממשפחת המלוכה (אנ'), הם המשיכו לשאת תואר זה במשך שלוש המאות הבאות. ירש אותו בנו אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה.
לואי, הנסיך הראשון, למעשה העניק את טירת קונדה לבנו הצעיר, שארל (אנ') (1566–1612). בנו היחיד של שארל לואי (אנ') (1604–1641) השאיר את קונדה וסואסון ליורשות נשים ב-1624, שנישאו לשושלות סבויה (אנ') ואורליאן-לונגוויל (אנ').
היסטוריה > נסיך קונדה

עם עלייתו לכס המלכות של צרפת של אנרי הרביעי מבורבון בשנת 1589, בן דודו הרחוק, אנרי, נסיך קונדה (1588–1646), היה יורש העצר המיועד של הכתר עד 1601. אף על פי שצאצאיו של אנרי עצמו החזיקו לאחר מכן בתפקידים הבכירים. בתוך משפחת המלוכה של הדופן, מ-1589 עד 1709, נסיכי קונדה אחזו במקרה בדרגת החצר של "הנסיך הראשון של הדם המלכותי" (premier prince du sang royal), שאליה נלוו הכנסה צמודה, עדיפות ופריבילגיה טקסית (כגון הזכות הבלעדית להיקרא "האדון הנסיך" (Monsieur le prince) בבית המשפט).
עם זאת, תואר הנסיך הראשון נמסרה לדוכס אורליאן בשנת 1710, ולכן הנסיך השביעי, לואי השלישי (1668–1710) סירב להשתמש בתואר, והעדיף במקום זאת להיות מוכר על ידי תוארו התורשתי של דוכס בורבון, שעדיין הקנה לו את הזכות להיות ידוע כ"האדון הדוכס" (Monsieur le Duc). גם היורשים הבאים העדיפו את התואר דוכס על התואר נסיך.
היסטוריה > לאחר מכן

לאחר מותו של אנרי השלישי ז'יל דה בורבון, הנסיך דה קונדה בשנת 1709, המשפחה הייתה נוכחת קבועה בחצר המלוכה. לואי דה בורבון-קונדה (בשלב זה הידוע כדוכס בורבון) נישא בשנת 1685 ללואיז פרנסואז דה בורבון, בתם הלגיטימית של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופרנסואז-אתנה דה רוששור, מרקיזת מונטספאן.
לבני הזוג היו ילדים רבים והולידו יורש לתארים ולאדמות של קונדה. בנם היה לואי אנרי דה בורבון-קונדה, דוכס בורבון. הוא ניהל חיים שקטים ונודע בחצר המלכות כ"האדון הדוכס" (Monsieur le Duc) לאחר אובדן דרגת הנסיך הבכיר בשנת 1723. לאחר מותו נסוגה המשפחה מחיי החצר אך לואי ז'וזף, נסיך קונדה היה חיוני בהקמת צבא קונדה (אנ') שנועד לתמוך בבן דודו לואי השישה עשר, מלך צרפת במהלך מאסרו במהלך המהפכה הצרפתית. הוא החזיק בתואר לזמן הארוך ביותר, כשהוא ידוע בתור הנסיך דה קונדה במשך שבעים ושמונה שנים.
בנו התחתן עם אחותו של לואי פיליפ השני, דוכס אורליאן הידוע יותר בשם פיליפ אגליטה. שמה היה לואיז מארי תרז בתילד ד'אורליאן. היא הייתה הנסיכה האחרונה של קונדה ואמו של לואי-אנטואן-אנרי דה בורבון-קונדה - שתוארו דוכס אנייה (Duc d'Enghien). הוא הוצא להורג על ידי נפוליאון בונפרטה בטירת ונסן. עם מותו של דוכס אנייה, היורש של השם קונדה, אביו היה המחזיק האחרון בתואר.
לאחר מותו ב-1830 עברו אדמות קונדה לבן דודו של הנסיך האחרון אנרי אז'ן פיליפ לואי ד'אורליאן, דוכס אומאל שבנו הבכור לואי (אנ'), היה מאוחר יותר נסיך קונדה לאחר שזכה בתואר מאביו.
נסיכי קונדה

| שם | דיוקן | משך חיים | הורים |
| --- | --- | --- | --- |
| לואי הראשון דה בורבון 1546–1569 |  | 7 במאי 1530 – 13 במרץ 1569 | שארל, דוכס ונדום פרנסואז ד'אלנסון |
| אנרי הראשון דה בורבון 1569–1588 |  | 29 בדצמבר 1552 – 5 במרץ 1588 | לואי הראשון דה בורבון אלינור דה רוסי דה רואה |
| אנרי השני דה בורבון 1588–1646 |  | 1 בספטמבר 1588 – 26 בדצמבר 1646 | אנרי הראשון דה בורבון שרלוט קתרין דה לה טרמויל |
| לואי השני דה בורבון 1646–1686 |  | 8 בספטמבר 1621 – 11 בנובמבר 1686 | אנרי השני דה בורבון שרלוט מרגריט דה מונמורנסי |
| אנרי ז'יל דה בורבון 1686–1709 |  | 29 ביולי 1643 – 1 באפריל 170 | לואי השני דה בורבון קלייר-קלמנס דה מייה-ברזה |
| לואי השלישי דה בורבון 1709–1710 |  | 10 בנובמבר 1668 – 4 במרץ 1710 | אנרי ז'יל דה בורבון אן אנרייט ז'ולי מבוואריה |
| לואי אנרי, דוכס בורבון 1710–1740 |  | 18 באוגוסט 1692 – 27 בינואר 1740 | לואי השלישי דה בורבון לואיז פרנסואז דה בורבון |
| לואי ז'וזף דה בורבון 1740–1818 |  | 9 באוגוסט 1736 – 13 במאי 1818 | לואי אנרי, דוכס בורבון קרוליין-שרלוט מהסה-ריינפלס-רוטנבורג |
| לואי אנרי ז'וזף דה בורבון 1818–1830 |  | 13 באפריל 1756 – 30 באוגוסט 1830 | לואי ז'וזף דה בורבון  שרלוט גודפריד אליזבת דה רוהן |