stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זולטאן הורבאט (סייף)
קורות חייו

משנת 1952 היה סייף של בודפשט ואשאש, ומשנת 1957 של בודפשט וורש מטאור. הוא היה חבר בנבחרת הונגריה מ-1955 ונחשב ליורש המוכשר ביותר של מסורות הסיף ההונגריות. בגיל 20 (1957), הוא כבר היה חבר בנבחרת אליפות העולם למבוגרים, וכעבור 3 שנים הפך לאלוף האולימפי קבוצתי ולמדליסט כסף אולימפי אישי. נראה כי תואר אלוף העולם האישי שלו ב-1962 הצדיק את הציפיות, אבל הקריירה שלו נחתכה לשניים בתאונת דרכים קשה ב-1964. לאחר החלמתו חזר לסיף, ב-1966 שוב היה חבר בנבחרת הונגריה אלופת העולם, אך ב-1967 פרש מהנבחרת, וב-1971 ויתר סופית על הסיף.
לאחר פרישתו, פתח חנות מסחר בולים פרטית והיה מאמן בצ'ילה ב-1973, ביוון מ-1978, ובאיטליה בתחילת שנות השמונים.
תוצאותיו בספורט (חלקי)

אלוף אולימפי:
1960, רומא: נבחרת (גאבור דלנקי, אלאדר גרביץ', רודולף קרפטי, פאל קובאץ', טמאש מנדלני)
כסף אולימפי מקום שני:
1960, רומא: אישי
אולימפי מקום חמישי. :
1964, טוקיו: קבוצתי
אלוף עולם ארבע פעמים:
1957, פריז : קבוצתי
1958, פילדלפיה : קבוצתי
1962, בואנוס איירס : אישי
1966, מוסקבה : קבוצתי
אליפות עולם מקום שני:
1959, בודפשט : קבוצתי
1962, בואנוס איירס: קבוצתי
פרסים

אזרחות כבוד של בלטונפירד (2012)
לקריאה נוספת

Horváth Zoltán profilja az Olympedia oldalán (angolul)
Havas László: A magyar sport aranykönyve – Budapest, 1982 – מסת"ב 9632535723
Révai új lexikona X. (Hom–Kac). Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 2002. ISBN 963-927-280-9
Ki Kicsoda 2004 – Budapest, 2003 – מסת"ב 9638634502
Bocsák Miklós: Hogyan élnek olimpiai bajnokaink (166-an szerte a világban) – St. plusz kft., 1998 – (ISBN szám nélkül)
Lukács László – Szepesi György: 112. A magyar olimpiai aranyérmek története – Budapest, 1980 – מסת"ב 9632535537
Adatok
הערות שוליים

↑  Díszpolgár a kardvívó, Horváth Zoltán veol.hu - 2012. augusztus 28.
ויליאם הרטסטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באוגוסט 1947 (בן 77) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  אמן בינלאומי משנת 1973
 מד כושר מרבי:  2485 (ינואר 1979)
 מד כושר נוכחי:  2430 (לא פעיל)
 השכלה:  ג'יזס קולג', קיימברידג' 
 מקצוע נוסף:  עיתונאי
 מדינה:  אנגליה
 
ויליאם הרטסטון (באנגלית: William Hartston) ‏ (נולד ב-12 באוגוסט 1947 בלונדון, בירת אנגליה) הוא שחמטאי ועיתונאי יהודי-בריטי. הוא פרש משחמט תחרותי בשנת 1987 ומאז ידוע כמחבר ספרי שחמט, מציג תוכניות שחמט בטלוויזיה ועיתונאי.
קורות חיים

ויליאם הרטסטון נולד בלונדון. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג', התחיל דוקטורט אך לא השלים אותו.
בשנים 1973 ו-1975 הוא זכה באליפות בריטניה. בשנת 1976 הוא ניצח בתחרות בינלאומית בסרייבו. דרגת אמן בינלאומי הוענקה לו בשנת 1973.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא התחיל לפרשן שחמט ב-BBC. הוא כתב ספרי שחמט וכתב בדיילי אקספרס.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוא עסק בפסיכולוגיה תעשייתית.
הרטסטון היה בעלה הראשון של רב אמן לנשים יאנה בלין.
ויליאם הרטסטון באולימפיאדת השחמט

בשנים 1966–1978 השתתף הרטסטון ב-6 אולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
| 1966 | 3 | אנגליה |  | 10 מ-15 | 6+ 8= 1- | 66.7 | 21 קבוצתי, 7 אישי |
| 1970 | 3 | אנגליה |  | 12.5 מ-16 | 11+ 3= 2- | 78.1 | 25 קבוצתי, 1 אישי |
| 1972 | 2 | אנגליה | 2420 | 12 מ-17 | 9+ 6= 2- | 70.6 | 17 קבוצתי, 3 אישי |
| 1974 | 1 | אנגליה | 2480 | 9.5 מ-18 | 4+ 11= 3- | 52.8 | 10 קבוצתי, 37 אישי |
| 1976 | 3 | אנגליה | 2445 | 6.5 מ-9 | 5+ 3= 1- | 72.2 | 3 קבוצתי, 5 אישי |
| 1978 | 4 | אנגליה | 2475 | 6 מ-9 | 3+ 6= 0- | 66.7 | 12 קבוצתי, 7 אישי |
משחקים מוסברים (באנגלית) > 1966

ויליאם הרטסטון מול סבטוזר גליגוריץ', 5.1.1966, Be Careful when Grabbing A Pawn, Gligorić, it Might be Poisoned!
הערות שוליים

↑  Bleiman, Yaacov - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279090105171  BnF: cb12612140p (data)  GND: 121757986  ISNI: 0000 0000 8402 1992  LCCN: n50028362  MusicBrainz: dbacda90-16ab-499e-86e7-79ead538825d  NKC: xx0207517  NLG: 203357  NTA: 068560931  VIAF: 95184391   WorldCat (עם VIAF): 95184391 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויליאם זקנדורף

| --- | --- |

 לידה:  30 ביוני 1905 Paris, ארצות הברית 
 פטירה:  30 בספטמבר 1976 (בגיל 71) Lenox Hill, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  Cedarhurst, The Dorilton, גריניץ' 
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק  תיכון דוויט קלינטון (1922) 
 מעסיק:  וב וקנאפ 
 מספר צאצאים:  2 
 
ויליאם זקנדורף האב (30 ביוני 1905 – 30 בספטמבר 1976) היה יזם נדל"ן אמריקאי בולט. באמצעות חברת הפיתוח שלו Webb and Knapp - שעבורה החל לעבוד ב-1938 ושרכש ב-1949 - הוא פיתח חלק נכבד מהנוף העירוני של ניו יורק. האדריכלים איי אם פיי ולה קורבוזיה תכננו מבנים עבור פרויקטי היזמות של זקנדורף.
ראשית חייו

זקנדורף נולד למשפחה יהודית בפריז, אילינוי (אנ'), בנו של מנהל חנות לחומרי בניין. משפחתו עברה לניו יורק כשהיה בן שלוש. הוא למד באוניברסיטת ניו יורק אך נשר לעבוד בחברת הנדל"ן של דודו, סם בורצ'רד. עד מהרה עזב את המשרד של דודו כדי לעבוד עבור Webb & Knapp, מנהל בניין קטן בניו יורק ותיווך.
ביבליוגרפיה

Zeckendorf, William; McCreary, Edward A. (1970). The autobiography of William Zeckendorf, with Edward McCreary (1st ed.). New York: Holt, Rinehart and Winston. ISBN 0-030-84494-0. LCCN 70103560. OCLC 749022917. OL 5697773M.
הערות שוליים

↑  Nerbas, Don (2015). "William Zeckendorf, Place Ville-Marie, and the Making of Modern Montreal". Urban History Review / Revue d'histoire urbaine. 43 (2): 5–25. doi:10.7202/1031287ar. ISSN 1918-5138. OCLC 962766032. Retrieved December 11, 2019 – via Érudit.
↑  Gray, Christopher (April 22, 2010). "The U.N.: One Among Many Ideas for the Site". The New York Times. ISSN 0362-4331. Retrieved December 11, 2019.
↑  "UN Secretariat". SkyScraper.org. Retrieved December 11, 2019.
↑  Olive, David (October 26, 2013). "Paul Reichmann: The genius who reshaped the world's skylines". Toronto Star. Retrieved December 11, 2019. The brash Bill Zeckendorf, a New Yorker, somehow managed the feat of erecting Montreal's inspiring Place Ville Marie as a collaboration between a Jew (himself); a tradition-bound Scottish skinflint lead tenant, James Muir, then-CEO of the Royal Bank of Canada; and a fiercely nationalistic Québécois mayor, Jean Drapeau.
1 2 3 4  Gregor, Alison (November 4, 2007). "Zeckendorf: Revisiting the legacy of a master builder". The Real Deal New York. Retrieved December 11, 2019.
זהר אוריין

| --- | --- |
זהר אוריין, 2012
זהר אוריין, 2012
 לידה:  19 בדצמבר 1937 (בת 86) שער העמקים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 
זהר אוריין (נולדה ב-19 בדצמבר 1937) היא אשת ציבור וקריינית ישראלית. הייתה קריינית בקול ישראל במשך 40 שנה.
ביוגרפיה

גדלה בקיבוץ שער העמקים שם התבלטה בקטעי קריאה, בשירה ובמשחק.
בשנים 1957–1959 שירתה בלהקת הנח"ל יחד עם אורי זוהר, עליזה רוזן, יוסי פרוסט, יהורם גאון, אריק איינשטיין, עמי גלעד ועוד.
לאחר שחרורה השתתפה במקהלה שליוותה את להקת כרמון במופע של אד סאליבן באולם רדיו סיטי בניו יורק.
הייתה חלק מלהקת הנשים שהופיעו במועדון התיאטרון בחיפה יחד עם עליזה עזיקרי, מרגלית אנקורי, ברוריה אביעזר, רינה אוסצ'גה, גליה טופול ועוד.
השתתפה גם בלהקת "זרקור" יחד עם אלברט כהן, ליה דוליצקיה ויעקב בנאי.
ב-1962 החלה לעבוד בקול ישראל. במשך כ-10 שנים הגישה את התוכנית לעקרת הבית ששודרה מדי יום בשעות 10.00 - 12.00. בתוכניות אלה עסקו בבישול (רות סירקיס), טיולים (אורי דביר), נימוסים (חנה בבלי) ורופא ילדים (ד"ר פנחס שרשבסקי). היא החליפה בתפקיד זה את רבקה מיכאלי.
במשך השנים קריינה ושרה מאות פרסומות ביחד עם משה טימור ויורם ארבל.
ב-1986 החלה לקריין חדשות והמשיכה בכך עד לפרישתה בשנת 2002.
הייתה נשואה לנחום רז, ממקימי קריית עתידים ומרכז הירידים והקונגרסים בישראל, יקיר העיר תל אביב-יפו וחבר מועצת העיר (נפטר ב-2011) ולהם שתי בנות.
חברת אחוות ציון

חברת אחוות ציון (ברומנית: Societatea Înfrăţirea Zion) הייתה הגרסה של יהדות רומניה למסדר בני ברית.
ב-1870 עזב אברהם כהן-בוקורשטאנו את לשכת הבונים החופשיים של בוקרשט בגלל האווירה האנטי-יהודית. הוא יצר סביבו קבוצה של נכבדים בני הקהילה היהודית (ביניהם היו נפתלי פופר והבנקאי א. בלומנפלד) ויחד הם הקימו ב-1872 את החברה אחוות ציון.
בעידודו של בנימין פרנקלין פיישוטו, הקונסול האמריקאי, שהיה שר גדול בלשכה האמריקאית של בני ברית, המייסדים ניסחו את החוקה של החברה ואת הריטואל והצביעו עליהם.
ביום 17 בפברואר 1873, פתחו בוקורשטאנו וחבריו את הלשכה Înfrăţirea Zion (אחוות ציון) וכעבור זמן לא רב גם את לשכת Lumina (האור). בסיוע שתי הלשכות נפתחו והופעלו בתי ספר ומוסדות סעד יהודים. הפעולה הורחבה גם מחוץ לעיר הבירה, אל הקהילות היהודיות של פוקשאן, קראיובה, פלוישט, ברלאד, בקאו, רומן, בראילה, גאלאץ ועוד.
עם פתיחת מלחמת העצמאות הרומנית עודדו הלשכות את היהודים להירתם למאמץ המלחמתי ואף תרמו והפעילו אמבולנס, שקיבל את השם "אמבולנס ציון".
במהלך השנים היו חברים באחוות ציון כמעט כל מנהיגי יהדות רומניה, כולל אדולף שטרן ואלי ברקוביץ' והרבנים הראשיים יעקב יצחק נימירובר ואלכסנדר שפרן ואישים דוגמת וילהלם פילדרמן.
החל מ-1879 יצא לאור בבוקרשט ביטאון האחווה, שנשא את שמה, Înfrăţirea Zion. מ-1930 יצא לאור ביטאון יוקרתי יותר, Noua Fraternitate (האחווה החדשה).
השלטונות הקומוניסטיים של רומניה הפסיקו את פעילות האחוות ב-1949, אך לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, כעבור 50 שנים, האחווה קמה מחדש.
לקריאה נוספת

Teşu Solomovici, România Judaică, כרך א' פרק 19 - הוצאת טשו, בוקרשט, 2001. (ברומנית)
ויליאם זוראך

| --- | --- |
וילאם זוראך, 1917
וילאם זוראך, 1917
 לידה:  28 בפברואר 1887 יורבורג, ליטא 
 פטירה:  15 בנובמבר 1966 (בגיל 79) Bath, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית לעיצוב  Académie de La Palette 
 תחום יצירה:  פיסול 
 זרם באמנות:  קוביזם 
 פרסים והוקרה:  מדליית לוגן לאמנויות (1927) 
 בן או בת זוג:  מרגריט זוראך 
 צאצאים:  Dahlov Ipcar 
 
ויליאם זוראך (באנגלית: William Zorach; ‏28 בפברואר 1889 – 15 בנובמבר 1966) היה פסל, וצייר יהודי אמריקאי יליד ליטא. זכה במדליית הלוגן לאמנויות. היה בין האמנים האמריקאים שאימצו את הקוביזם.
הוא בעלה של מרגריט זוראך ואביה של דהלוב איפקאר, שתיהן אמניות בפני עצמן.
קורות חיים

זוראך גורפינקל נולד בליטא (אז חלק מהאימפריה הרוסית) בשנת 1889 למשפחה יהודית ליטאית, בנו של בעל דוברה, ביורבורג, הילד השמיני מבין עשרה ילדים. זוראך (אז שמו הפרטי) היגר עם משפחתו לארצות הברית בשנת 1894. הם התיישבו בקליבלנד שבאוהיו ושינו את שמם ל"פינקלשטיין". בבית הספר שונה שמו הפרטי ל"ויליאם" על ידי המורה. זוראך שהה באוהיו כמעט 15 שנה. הוא היה נער חניך בליתוגרפיה והמשיך ללמוד ציור אצל הנרי ג'קלר בבית הספר לאמנות בקליבלנד בין השנים 1905–1907. בשנת 1908 עבר זוראך לניו יורק ונרשם לאקדמיה הלאומית לעיצוב. בשנת 1910 עבר זוראך לפריז עם האמן והליתוגרף של קליבלנד, אלמר ברובק, כדי להמשיך את הכשרתו האמנותית בבית הספר לאמנות "לה פאלט".
בזמן ששהה בפריז, זוראך פגש את מרגריט תומפסון (1887–1968), סטודנטית לאמנות אמריקאית, שאיתה התחתן ב־24 בדצמבר 1912 בעיר ניו יורק. הזוג אימץ את שמו הפרטי המקורי, זוראך, כשם המשפחה. זוראך ואשתו חזרו לאמריקה שם המשיכו להתנסות בסגנונות אמנותיים אחרים. בשנת 1913 נכללו יצירותיהם בתערוכת הארמורי המפורסמת, שהציגה את עבודותיו לקהל הרחב, כמו גם למבקרי אמנות ואספנים.
גם ויליאם וגם מרגריט הושפעו מאוד מהקוביזם והפוביזם. הם אמורים היו להיות בין האמנים הראשונים שהציגו את המודרניזם האמריקני והסגנונות המודרניים האירופיים. במהלך שבע השנים הבאות ביסס את עצמו זוראך כצייר, והציג לעיתים קרובות את ציוריו בתצוגות גלריה ובמקומות כמו אגודת האמנים העצמאיים ומועדון הסטודיו על שם ויטני. בזמן שמרגריט החלה להתנסות באמנות טקסטיל ויצרה שטיחי קיר גדולים ואמנותיים ושטיחי כיסוי, ויליאם החל להתנסות בפיסול, שהפך למדיום העיקרי שלו.
בשנת 1915 הרחיבו ויליאם ומרגריט את משפחתם עם הולדת בנם, טסים. בתם, דהלוב איפקאר, נולדה בשנת 1917, ובהמשך הפכה לאמנית. בזמן שמשפחת זוראך בילתה את חורפיה בניו יורק, בתקופת הקיץ הם חילקו את זמנם בין ניו המפשייר למסצ'וסטס. הם בילו כמה קייצי בפלינפילד שבניו המפשייר במושבת האומנים קורניש, ושכרו את חווה שהייתה בבעלות חברם האמן הנרי פיץ' טיילור. כאן נולדה בתם, תוך כדי ייצור הדפסים שונים המתארים את חיי המקום. הוא היה גם חבר במושבת האומנים בפרובינסטאון במסצ'וסטס.
בשנת 1923 רכשה משפחת זוראך חווה באי ג'ורג'טאון שבמיין, שם התגוררו ועבדו.
זוראך נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות בשנת 1953, וקיבל תואר D.F.A.‎ ממכללת בייטס בשנת 1964. הוא לימד בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בין 1929 ל-1960. המשיך לעבוד באופן פעיל כאמן עד מותו בבאת' שבמיין, ב-15 בנובמבר 1966.
יצירתו

ניתן למצוא את עבודותיו של זוראך בכמה אוספים פרטיים, ארגוניים וציבוריים, כולל המוזיאון לאמנות האמריקאית סמיתסוניאן, מוזיאון האמנות היפה, בוסטון, המוזיאון המטרופוליטן, מוזיאון ויטני לאמנות, הלאומי גלריה לאמנות, אולם המוזיקה של רדיו סיטי, מוזיאון הקריירה לאמנות, גם באוספים רבים של מכללות ואוניברסיטאות.
הערות שוליים

↑  William Zorach | American sculptor, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  To Be Modern: The Origins of Marguerite and William Zorach's Creative Partnership, 1911-1922; essay by Jessica Nicoll, www.tfaoi.com
↑  Marguerite Thompson Zorach | Biography | Hollis Taggart Galleries, web.archive.org, ‏2012-10-13
↑  More Information | A Finding Aid to the Zorach family papers, 1900-1987, www.aaa.si.edu (באנגלית)
↑  American Academy of Arts and Letters - Deceased Members, web.archive.org, ‏2011-07-26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506286105171  PLWABN: 9810658289305606  BnF: cb121943813 (data)  CiNii: DA11079396  GND: 128927704  ISNI: 0000 0001 1643 2084  LCCN: n50015024  MusicBrainz: 9e93236f-cd1d-4a49-abc7-fdbf0690c180  NLA: 35627922  NLG: 223801  NTA: 073525855  RKD: 86556  SNAC: w69p332s  SUDOC: 030550947  Trove: 1021040  ULAN: 500003603  VIAF: 52754181   WorldCat (עם VIAF): 52754181 
ויליאם זוראך, עץ ביוסמיטי, 1920
וילאם זוראך, אופקים חדשים
זאב אשור

זאב אשור
זאב אשור (21 בנובמבר 1883. - 14 באפריל 1956) היה פועל דפוס, ממציא, מראשוני מארגני איגודי העובדים בארץ ישראל ומראשוני פועלי ציון.
ביוגרפיה

אשור נולד בשם וולף פוברזקין בעיר בילה צרקבה שבאוקראינה. כבר מגיל 15 החל לעסוק בדפוס ולמד את המקצוע כשוליה ועד מהרה החל להתקין שיפורים במכונות הדפוס. בד בבד היה מבין ראשוני סניף מפלגת "פועלי ציון" בעיר וגיבש עמדה בלתי מתפשרת של פועל בעל תודעה מעמדית-סוציאליסטית מפותחת וציוני נלהב. עם עלייתו לארץ ישראל בשבט תרס"ב (ינואר 1906) התקבל לעבודה בירושלים אצל בעל בית דפוס בשם ג'ורג' חביב חנאניא והכיר את בוריס שץ, שהיה ראש סניף "פועלי ציון" בעיר וניסה לגבש איגודי פועלים-אומנים, במיוחד פועלי דפוס עבריים. כך הכיר פוברזקין-אשור את חברי הקומונה שליד בית הספר לאמנות בצלאל, "ירושלים החדשה", ובהם יצחק בן-צבי, שהפך לחברו הקרוב. בשנת 1908 היה כבר אשור מזכיר סניף פועלי ציון בירושלים ומזכיר אגודת פועלי הדפוס בעיר, ויחד עם בן צבי ורחל ינאית בן-צבי הנהיג את השביתה הראשונה של פועלים עברים בארץ ישראל, שביתה שלוותה בהפגנות סוערות נגד בעלי בתי דפוס ערבים ויהודים כאחד שניצלו פועלים והשפילו אותם. אשור היה בין הנושאים ונותנים עם מרדכי בן הלל הכהן, זלמן דוד ליבונטין ויהושע ברזילי, ששימשו כמתווכים בין הפועלים לבעלי הבתים. סופו של המאבק היה בכישלון הפועלים.
עוד ב-1908 הקים אשור בית דפוס בלתי-מורשה ביפו, לצורך הדפסת ביטאון פועלי ציון "דער אנפאנג" ("ההתחלה"). העיתון נכתב ביידיש כדי שרבים יבינו אותו, למרות התנגדותם של בן-גוריון וישראל שוחט שרצו שיודפס בעברית. את האותיות העבריות גנבו רחל ינאית בן-צבי ואחרים מבתי דפוס בהם הועסקו. אשור בנה מכונת דפוס פרי המצאתו (כיון שרכישת מכונת דפוס חייבה רישום במשטרה), וכך הודפסו שני גליונות של העיתון וכן חוזרים פנימיים וכרוזים. בית דפוס זה היה הבסיס לדפוס הקואופרטיבי "אחדות".
ב-1910 הובילו אשור ובן צבי את הוצאת "האחדות", ביטאון פועלי ציון בעברית בבית הדפוס הקואופרטיבי ששילב הן את עמל הכפיים של יצירת העיתון והן את כתיבת התכנים בעבודה משותפת. בין חברי המערכת בלטו דוד בן-גוריון, יעקב זרובבל, אהרן ראובני ויוסף חיים ברנר. כלפי השלטונות ייצג אשור את בית הדפוס כמו"ל אחראי, דבר שהוביל אותו למשפט וקנס של 15 לירות זהב, כאשר פרסם העיתון ב-דצמבר 1914 מאמר בגנות פקודת הגירוש של השלטונות העות'מאניים לכל יהודי הארץ שלא הייתה בידם אזרחות עות'מאנית, מיד לאחר כניסת טורקיה למלחמת העולם הראשונה.
באותה תקופה הקימה מפלגת פועלי ציון "ועדת הזדיינות" שמטרתה הייתה להוות גוף מפלגתי מפקח עליון על ארגון השומר ועל "אגודת ההתעמלות" "שמשון", ועדה זו מנתה, בנוסף לאשור את הזוג בן-צבי ואת יונה טאוב. בשנת 1920 נבחר אשור מטעם רשימת "אחדות העבודה" לחבר באספת הנבחרים הראשונה. כן נבחר בסוף שנת 1920 לחבר בוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
בין שנות העשרים ושנות הארבעים ניהל בית הוצאה לאור בתל אביב בשם "ז. אשור".
בסוף 1921 הוא הועמד לדין על ידי שלטונות המנדט הבריטי באשמה של העלבת האומה הערבית, בגלל חוברת של אביגדור המאירי שהוא הוציא לאור, שכלל ביקורת סביב מאורעות תרפ"א.
אשור חיבר את המילון העברי למונחי הדפוס, יזם הוצאת ספרי עזר בעברית למקצוע הדפוס וכן יזם והקים את המגמה למקצועות הדפוס בבית הספר המקצועי על שם מקס פיין בתל אביב. הוא אסף במהלך חייו ספרייה גדולה לתולדות הדפוס העברי ולטכניקות של דפוס וכן ארכיון גדול לתולדות האיגוד המקצועי של פועלי הדפוס. עם מותו הוריש את הספרייה והארכיון לבית הספר.
נכדו של אשור (בן בתו) הוא דן שכטמן, חתן פרס נובל..
מותו

זאב אשור נפטר ב-14 באפריל 1956 ונקבר בקריית שאול בתל אביב-יפו.
לקריאה נוספת

יוסף אוליצקי, אמנות הדפוס, רמת גן, 1973.
"עיתון הגון": ניסיון כושל לייסד יומון בתל אביב עמ' 12
הערות שוליים

↑  https://commons.wikimedia.org/w/index.php?title=File%3AЦДІАК_1159-1-16._1883%2C_1888._Метрична_книга_єврейської_громади_м-ка_Біла_Церква_про_народження.pdf&page=284
↑  העורך האחראי והמו"ל זאב אשור, האחדות, 8 ביולי 1910
↑  חיים קאופמן, שמשון פועלי ציון: אגודת הספורט הנעלמה
↑  הבחירות לועד העיר, דואר היום, 31 באוקטובר 1920
↑  משפט לב חדש, דואר היום, 13 בדצמבר 1921
↑  מילון למונחי הדפוס מסדרת מילוני ועד הלשון העברית, הוצאת ז. אשור תל אביב, 1933
↑  דיאנה בחור ניר, אמי תמיד אמרה: "בן תרבות לעולם לא יישב לשולחן ללא מפה ופרחים", באתר כלכליסט, 8 בדצמבר 2011
↑  זאב אשור באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007527275305171  VIAF: 308275369   WorldCat (עם VIAF): 308275369
חברת באך

חברת באך (בגרמנית: Bach Gesellschaft) הייתה אגודה שהתקיימה בגרמניה ומטרתה הייתה להוציא לאור את כל יצירותיו של המלחין מתקופת הבארוק, יוהאן סבסטיאן באך. האגודה הוקמה ב-1850 על ידי מוריץ האופטמן, מנצח המקהלה של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, משרה שבה נשא בעבר באך עצמו. עמו השתתפו גם המלחינים רוברט שומאן, פרנץ ליסט, איגנץ מושלס, לואי שפור וכן אישים נוספים שעסקו במוזיקה כגון אוטו יאן (Otto Jahn), שכתב ביוגרפיה על מוצרט וקארל פרדיננד בקר (Carl Ferdinand Becker).
פרסומה הראשון של החברה היה ב-1851 והוא כלל את רי"ב 1-רי"ב 10. למעשה, סדר ההוצאה לאור השפיע באופן כמעט מוחלט על מספור היצירות המקובל היום. המהדורות יצאו לאור על ידי ברייטקופף והרטל, בית הוצאה למוזיקה ותיק בלייפציג ויוהנס ברהמס נכלל בסגל המערכת של ההוצאה לאור. עד 1900 הוציאה החברה לאור את כל יצירות באך ב-46 חלקים ופורקה לאחר מכן באופן עצמאי. מיד לאחר מכן הוקמה "חברת באך החדשה" שמטרתה היא להגביר את הפופולריות של יצירות באך בכל העולם. פעילותה העיקרית היא קיום "פסטיבל באך", אירועים גדולים במקומות שונים בעולם, בהם מתקיימים קונצרטים של יצירות באך. כמו כן מקיית החברה מחקר על היצירות ומפרסמת יצירות חדשות שלא נמצאו עד כה.
הערות שוליים

↑  Melamed, Daniel
↑  פסטיבל באך באתר "חברת באך החדשה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ko2011625814  VIAF: 354145857920323021440   WorldCat (עם VIAF): 354145857920323021440
זאב אשכנזי

| --- | --- |

 לידה:  5 באוקטובר 1925 נובי סאד, יוגוסלביה (כיום סרביה)
 פטירה:  14 בספטמבר 2016 (בגיל 90) עדי, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1941
 מקום קבורה:  עדי
 
זאב אשכנזי (5 באוקטובר 1925 – 14 בספטמבר 2016) היה איש ציבור ישראלי. כיהן בין היתר כמנכ"ל חברת מקורות וכמנכ"ל חברת פזגז.
ביוגרפיה

זאב אשכנזי נולד וגדל בנובי סאד שביוגוסלביה (כיום סרביה). עלה לארץ ישראל המנדטורית בשנת 1941 במסגרת עליית הנוער, והצטרף לחברת הנוער של קיבוץ שער העמקים. בשנת 1948 השתתף בהקמת קיבוץ שובל. בשנת 1973 קיבל תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1968 נשלח מטעם תה"ל (אז חברה ממשלתית) לעמוד בראש פרויקט שיקום תשתיות בפרובינציית קזווין באיראן.
אשכנזי היה חבר המפלגה הליברלית וחבר המזכירות המצומצמת של הליברלים בחיפה. שימש כסמנכ"ל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
בשנת 1982 מינה שר החקלאות וסגן ראש הממשלה, שמחה ארליך את אשכנזי, חברו למפלגה הליברלית, למנכ"ל חברת מקורות, לאחר שפיטר את יעקב טוביה שהיה חבר במפלגת העבודה. הוא שימש בתפקיד זה עד לשנת 1984 לאחר שפוטר על ידי שר החקלאות, אריה נחמקין. בתקופתו החברה החלה לשגר טילים המכילים יודיד הכסף על מנת להגביר את הגשם.
בפברואר 1987 מונה למנכ"ל חברת פזגז (אז חברה ממשלתית), ושימש בתפקיד זה עד אמצע 1988. בעקבות שרפה שפרצה במתקני הגז בקריית אתא ב-30 בינואר 1988 הוקמה ועדה בראשות אלוף במילואים עמוס לפידות שקבעה שאשכנזי נושא באחריות כוללת למתרחש, אך מפני שהוא מכהן בתפקיד כשנה בלבד ובתקופתו נעשו פעולות לקידום המצב הבטיחותי, האחריות הרבה היא על המנכ"ל הקודם.
בשנת 1990 מונה ליועץ לשר האוצר התעשייה והמסחר, משה נסים.
נפטר ב-14 בספטמבר 2016 ונקבר בבית הקברות ביישוב עדי, שהיה אחד ממקימיו.
חיים אישיים

זאב אשכנזי היה נשוי פעמיים. הותיר אחריו שתי בנות מנישואיו הראשונים.
ספרו

בשנת 2009 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, "אל ראש ההר".
הערות שוליים

1 2 3  אהרון פריאל, זאב אשכנזי, המנכ"ל החדש: "איני צריך להיות מומחה למים כדי לנהל את מקורות", מעריב, 4 באוגוסט 1982
↑  בוגרי אוניברסיטת חיפה, דבר, 1 במרץ 1973
↑  מנהל פרוייקט בפרס, ז. אשכנזי טוען שפוטר, מעריב, 21 בנובמבר 1968
↑  אלכס דורון, איש תה"ל הוחלף, אחרי רמז מוועדת מיניסטרים בפרס, מעריב, 22 בנובמבר 1968
1 2  עודד בר-מאיר, מדוע פיטר ארליך את טוביה, דבר, 6 ביולי 1982
↑  אבי קרטין, איש מערך יחליף את מנכ״ל מקורות, חדשות, 28 בנובמבר 1984
↑  Open Knesset, oknesset.org
↑  זכאי מועמד למנכ"ל 'מקורות', מעריב, 28 בנובמבר 1984
↑  "מקורות" משגרת טילים להורדת גשם מלאכותי, מעריב, 5 בינואר 1983
↑  עודד שורר, זאב אשכנזי מונה למנכ"ל חברת פזגז, מעריב, 15 בפברואר 1987
↑  עודד שורר, 'לפטר את מנהל חוות פזגז ולחסיק מסקנות נגד בכירים נוספים', מעריב, 28 בפברואר 1988
↑  אל ראש ההר : סיפור חייו של זאב אשכנזי / כתיבה: זאב אשכנזי ; עריכה: סיגל שפירא | אשכנזי, זאב, 1925- מחבר (שפירא, סיגל (עורך) ) | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509694205171  VIAF: 308276701   WorldCat (עם VIAF): 308276701
ז'וזפן פלדאן

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1858 הרובע השני של ליון, צרפת 
 פטירה:  27 ביוני 1918 (בגיל 60) ניי-סיר-סן, צרפת 
 שם לידה:  Joseph-Aimé Péladan 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות בטיניול 
 שם עט:  Sar Péladan, Sar Mérodack, Peladan 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 תקופת הפעילות:  מ-1882
 פרסים והוקרה:  פרס מונטיון (1907)  Prix Charles Blanc (1909)  Prix de Joest (1914) 
 
ז'וזפן פלדאן, שמו בלידה - Joseph-Aimé Péladan (בצרפתית:Joséphin Péladan, המכונה גם "שר מרודךּ" - Sar Merodak ‏, 28 במרץ 1858 - 27 ביוני 1918) היה סופר, הוגה רוחני ומבקר והיסטוריון אמנות צרפתיץ היה ממנהיגי הרוזיקרוציאנים, מאוחר יותר חסיד של המסדר המרטיניסטי שבראשות פפוס (ז'ראר אנקוס).
הקים את סלון הוורד והצלב שמשך אליו ציירים, סופרים ומוזיקאים, בעיקר סימבוליסטים.
ביוגרפיה

פלדאן נולד ב-1858 בליון בצרפת במשפחה קתולית אדוקה. הוא למד במכללות ישועיות באביניון ובנים. אחרי שנכשל בבחינות הבגרות עבר לפריז והפך למבקר ספרות ואמנות.
פלדאן היה לחבר פעיל מאוד בתנועת תחיית האוקולטיזם בהצרפתי והטביע את חותמו על האמנות הסימבוליסטית בצרפת ובלגיה. אולם גישתו האקסצנטרית והשחצנית משכה עליו לא מעט לעג והוא נשכח מהר אחרי מותו.
ביוגרפיה > פעילותו

ב-1882 התקבל לעבודה אצל ארסן אוסה (Houssaye) בכתב העת "L'Artiste (האמן).
ב-1884 פרסם את הרומן הראשון שלו "החטא העליון" (Le vice suprême) שכלל המלצה לגאולת האדם על ידי שיטות מאגיה אוקולטית של המזרח העתיק. בהתחלה התקבל הספר בהצלחה אצל הקהל הצרפתי שגילה באותה תקופה מחדש עיניין ברוחניות ובמיסטיקה והוא הופיע במספר מהדורות.
גם "החטא העליון" וגם הספרים שבאו בעקבותיו בלטו בנושאים מהגות הצלב והוורד והאוקולטיזם.
קריאת ספרו הראשון של פלדאן גרמה למשורר הצרפתי ממוצא איטלקי סטניסלס דה גואיטה לעסוק באוקולטיזם. אחרי התכתבות ארוכה ביניהם, השניים נפגשו בפריז. פלדאן הושפע במידת מה מתורתו של אליפז לוי אבל בעיקר מתורת הרוזיקרוציאנים, כפי שבאה לידי ביטוי בשלוחתם בטולוז. להשקפות אלה שהטיפו למעשים טובים בעולם ולהשגת אידיאלים רוחניים התוודע פלדאן בזכות אחיו אדריאן.
אחרי תקופת החניכות במסדר שבה פלדאן היה המנטור של גואיטה, החליט התלמיד להקים אסכולה אזוטרית מזלו שביקשה למזג בתוכה תורות של מסדרים אזוטריים שונים. דה גואיטה הכיר לפלדאן את ז'ראר אנקוס, שנודע כ"פפוס", רופא ומיסטיקן ממוצא ספרדי, שכתב מספר ספרי מאגיה., ועל הקבלה והטרוט.
ב-1888 שלושתם הקימו את "המסדר הקבלי הצרפתי של צלב הוורד".
בין היתר, סיפק המסדר החדש OKRC אימונים בצורה סינקרטית של הקבלה. הוכנסו בו גם יסודות מהמרטיניזם, הבנייה החופשית ותאוסופיה. המסדר ארגן בחינות והעניק תארים אוניברסיטאיים על נושאים אזוטריים. ברשות דה גואיטה הייתה ספרייה פרטית גדולה מאוד בתחומי מטפיזיקה, מאגיה ותורת הנסתר. הוא כונה לפעמים "נסיך הרוזיקרוציאנים" .
בשנות ה-1890 הופיעו סדקים בשיתוף הפעולה ובהרמוניה שבין שלושת המנהיגים של המסדר, שחלקו זה על זה גם ב אסטרטגיה וכן בדוקטרינה.
פלדאן עזב כדי להקים מסדר התואם יותר את דעותיו. ביוני 1890 הוא הקים את המסדר הקוואזי-קתולי של מקדש הצלב והוורד. הוא קרא לעצמו מגיסטר גדול וייסד מבנה בשלוש רמות:נושאי כלים, אבירים, ומפקדים. חסידיו חויבו לשרת לפי נטיותיהם וכשרונותיהם - באמצעות אמנויות ומדעים, על ידי גרסה מתוקנת של האמונה הקתולית או על ידי גישה מיסטית של התמזגות עם רוח הקודש. הוא שאף להקים רשת בינלאומית שתפעיל את המיטב מהכישרון האנושי.