SKS
היסטוריית פיתוח

ברית המועצות השתמשה במספר רובים חצי אוטומטיים כמו במהלך מלחמת העולם השנייה, שהעיקריים שבהם היו רובה ה-SVT-40 על דגמיו השונים עם זאת, רובה השירות העיקרי של הצבא האדום נשאר הרובה הבריחי מוסין נגאן אשר ירה את הכדור בגודל 7.62×54 מ"מ. הצבא האדום זיהה שהנשק הזה מיושן ויזם תוכנית למודרניזציה של הנשק הקל הקיים שלו, אם כי זו נקטעה על ידי הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-1941. בסוף שנת 1943, פיתחו הסובייטים כדור רובה מקרוב על עיצוב של כדור גרמני. הכדור החדש 7.62×39 מ"מ (M43). היה בעל יכולת חדירה של שלושה לוחות של עץ, כל אחד בעובי של 2.25 ס"מ, בטווח של שש מאות מטרים. פקידי הצבא האדום האמינו שזה די והותר כוח כדי לפצוע או להרוג חייל בטווח שדה קרב טיפוסי. ייצור מוגבל של סוג התחמושת החדש החל ב-1944.
נעשו מאמצים נמהרים להציג רובה המסוגל לירות את התחמושת החדשה, ואת העיצוב הבולט הראשון הציע סימונוב שכבר עבד על קרבין חצי אוטומטי לתחמושת קלה יותר כבר ב-1941, עקב תלונות אחרונות על יעילות ה-SVT-40. למעשה, אחד מאבות הטיפוס המוקדמים ביותר שלו היה תוכנן לשימוש בתחמושת לאקדח 7.62×25 מ"מ Tokarev, אשר שימשה גם בתת-המקלע פפ"ש. הוא גם בנה לפחות אב טיפוס אחד לשימוש בתחמושת 7.62×54 מ"מ. בניגוד לרובים הסובייטיים החצי-אוטומטיים הקודמים, אלה השתמשו במחסניות קבועות עם תכולה של חמישה או עשרה כדורים. הם היו בעלי בלם לוע גדול ומערכת גז קבועה מכוסה במכסה מתכת. התכנון של סימונוב התבסס על מנגנון ההפעלה של רובה הנ"ט PTRS-41 שפיתח בעבר עבור הצבא האדום באותה שנה. ב-1 ביולי 1941, ועדת הארטילריה של הצבא האדום ציינה ברישומים שלה שהרובה המכונה SKS-41, עונה על "דרישותיו הטקטיות והטכניות" הבסיסיות. הוועדה שיבחה את SKS-41 על משקלו הקל ועיצוב המחסנית הקבוע שלו, היא המליצה על המשך המבחנים לרובה בתחמושת 7.62×54 מ"מ מסיבות לוגיסטיות, מכיוון שהממשלה הסובייטית רצתה להתאים את קווי הייצור הקיימים גם לרובה החדש.
תהליך בחינת אבות הטיפוס של SKS-41 על ידי הצבא האדום נגנזה עקב הפלישה הגרמנית, ולא התחדשה עד שסימנוב שינה את מפרט הנשק והתאים אותו לשימוש בתחמושת בקוטר 7.62×39 מ"מ ב-1944. הוא גם ביצע מספר שיפורים נוספים בפרטי הקרבין המקורי שלו, בלם הלוע הגדול והמסורבל הוסר וכידון מתקפל נוסף, מעטפת מערכת הגז המתכתית הוחלפה במגן יד עליון מעץ ונוסף צינור גז אשר בו נעה בוכנת הגז. כעת ניתן היה להסיר את צינור הגז ומגן היד העליון לפי הצורך כדי לגשת ליציאת הגז ולבוכנה לצורך ניקוי. הופעתו של אב טיפוס בגודל 7.62×39 מ"מ החזירה את העניין בעיצובו של סימונוב.
ה-SKS היה רובה קל יותר, בעל מערכות מכניות פשוטות יותר וקצר במידה ניכרת מרובה המוסין נגאן, סימונוב עיצב בכוונה את ה-SKS עם חלקים שיוצרו עם התאמה בסטיית דיוק גבוהה יחסית, מה שהקטין את הסבירות למעצורים כאשר הרובה מלוכלך, או ללא תחזוקה מתאימה. זו הייתה סטייה בולטת מתהליכי ייצור של חלקים שייוצרו בסטיית הדיוק נמוכה יחסית של הדור הקודם של רובים חצי אוטומטיים סובייטיים, והייתה גם חלק מתהליך התכנון של ה-AK-47. אף על פי שרובה ה-SKS קיבל את הסיווג של קרבין הוא למעשה היה קרוב ייותר לרובה חי"ר מסורתי הן מבחינת העיצוב והן מבחינת התפקיד הצפוי. הרובים הראושנים שנמסרו לצבא האדום הוכנסו במהירות לשירות עם כוחות החזית הביילורוסית הראשונה במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה. ה-SKS היה עדיין בתהליך של מבחנים ובדיקות כאשר גרמניה נכנעה לבעלות הברית במאי 1945. בתום המלחמה, ועדת הניסויים בחזית הביילורוסית הראשונה המליצה על קבלת הקרבין לשימוש כ-SKS-45. הייצור ההמוני התעכב בזמן שה-SKS עבר שינויים ושינויים טכניים קלים כתוצאה ממסקנות המבחנים והניסיון שנצבר בשימוש במהלך המלחמה. בסוף שנות ה-40, הוא החליף סוף סוף את הדגמים השונים של רובה מוסין נגאן בתור רובה הסטנדרטי של הרגלים הסובייטי.
רובה הסער AK-47 ומקלע ה-RPD, ששניהם השתמשו באותה תחמושת בקוטר 7.62×39 מ"מ, הוכנסו לשירות הסובייטי בערך באותו זמן כדי להשלים את ה-SKS. במהלך שנות ה-50, הצבא הסובייטי מיכן במהירות את מערכי החי"ר הקיימים שלו, ועבר בעיקר מחיל רגלים קל לכוח נייד הרבה יותר שנפרס מכלי רכב משוריינים. השינוי הבסיסי הזה בטקטיקה דרש נפח גדול של אש אוטומטית, וה-AK-47, עם יכולת האש, הגודל הקומפקטי ומחסנית מתנתקת בנפח גדול, התאים יותר לתפקיד זה מאשר ה-SKS. כתוצאה מכך, ה-AK-47 החליף בהדרגה את ה-SKS כרובה השירות הסטנדרטי של הצבא הסובייטי לאורך שנות ה-50. סקירה של צבא ארצות הברית על הטקטיקה והנשק הסובייטי מצאה כי "ה-SKS הוצא משימוש חיל רגלים בסוף שנות ה-50, לא בגלל תקלות מובנות, אלא אף על פי ששינוי קיצוני בטקטיקות הסובייטיות הפך אותה למיושנת". עם זאת, אפילו בזמן הצגתו, האסטרטגים הצבאיים הסובייטים תמיד רצו רובה חי"ר בעל כוח אש רב יותר מה-SKS. ההיסטוריון הצבאי אדוארד אזל הציע שה-SKS נועד להוות פתרון ביניים, והסובייטים פשוט דחפו אותו לייצור כי הם רצו כל רובה שיורה תחמושת בקוטר 7.62×39 מ"מ בשירות בעת מלחמת העולם השנייה וזאת בהקדם האפשרי על מנת לענות על הצורך לחמש גייסות גדולים במהירות.
ביוני 1955 אירחה ברית המועצות משלחת צבאית ואזרחית מהרפובליקה העממית של סין בראשות המשלחת הסינית והזמינה אותם לסיור במפעל הנשק של טולה, שם הוצג בפניהם קו הייצור של רובה ה-SKS הסינים הביעו עניין ברכישת הטכנולוגיה עבור ה-SKS, שכן סין קיבלה בעבר רק רישיון לייצר את הרובה המוסין נגאן שהיה מיושן ולא מתאים לצרכים של צבא בתהליכי מודרניזציה. לאחר משא ומתן בין מאו דזה-דונג לבין ראש ממשלת ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, הסכימה ברית המועצות להעביר את הטכנולוגיה עבור ה-SKS, כמו גם את ה-AK-47 והתחמושת בגודל 7.62×39 מ"מ. קווי ייצור מקבילים עבור SKS ו-AK-47 הוקמו בסין בשנה שלאחר מכן. הייצור הסיני של SKS נמשך עשרות שנים לאחר הפסקתו בברית המועצות, ולמעלה מתשעה מיליון יוצרו כקרבין "דגם 56". 80 מפעלים סיניים עבדו בסופו של דבר על מנת לייצר את הקרבין מסוג 56. הרובים מתוצרת סין היו זהים ברובן לנשק הסובייטי, אף על פי שחלקי המתכת יוצרו מפלדת פחמן ולא מפלדת סגסוגת כרום-ניקל בגרסה הסובייטית.
כמעט כל המדינות החברות בברית ורשה אימצו את ה־SKS בשלב זה או אחר, ומפרטים טכניים לייצור הקרבין חולקו עם הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (מזרח גרמניה) ורומניה. סיועם של טכנאים סובייטים או סינים ומענקים צבאיים נדיבים, הוקמו מאוחר יותר מפעלי חימוש המייצרים רובי SKS גם בצפון וייטנאם, צפון קוריאה, יוגוסלביה ואלבניה.