stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רם פרומן

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1968 (בן 56) תל אביב
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה 
 עיסוק:  דוקטור להיסטוריה, פעיל חברתי
 תפקיד:  יו"ר הפורום החילוני, עורך דין, מנהל קרן הון סיכון
 מפלגה:  חופש (מ-2021)
 
רם אריה פרומן (נולד ב-30 ביולי 1968) הוא פעיל חברתי, אינטלקטואל ציבורי ומשפטן ישראלי, מייסד עמותת הפורום החילוני. בעברו היה עורך דין ומנהל קרנות סיכון. פרומן טוען שלנוכח התעצמות היסודות הדתיים והלאומניים במדינת ישראל, על הציבור המחזיק בעמדות ליברליות-חילוניות לפתח תודעת מיעוט ולדרוש אוטונומיה כדי לשמור על קיומו.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב. למד תואר ראשון במשפטים ובהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן סיים דוקטורט להיסטוריה בבית הספר הגבוה למדעי החברה בפריז, בהדרכת ז'אן-קלוד שמיט (אנ'). פרומן העיד ש"היה בהלם" כשפגש בצרפת, לראשונה בחייו, אנשים ללא דת. עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1996, עסקה בהפרשות גופניות בתלמוד.
בשנת 2011 ייסד פרומן את הפורום החילוני, עמותה רשומה ללא מטרות רווח שהוקמה כארגון ארצי לקידום תודעה חילונית ולמאבק בתופעת ההדתה. הפורום פועל נגד תהליכי הדתה בישראל ובפרט במערכת החינוך, בצבא ובמרחב הציבורי בכלל. כמו כן הוא פעיל להרחקת שלוחי חב"ד משכונת מגוריו, וקורא לסילוקם מסביבת בתי-הספר בישראל. בשנת 2019 בחר מגזין "ליברל" בפרומן כאחד המשפיעים על החברה הישראלית.
בשנת 2019 התפרסם בהוצאת "ידיעות ספרים" ספרו "הדרך החילונית". בספר מתאר פרומן את ההדתה בישראל כתהליך מאורגן ומתוכנן, הנובע בעיקר מחולשתה ומבלבולה הערכי של החברה החילונית, וכיצד יש להיאבק בו.
באפריל 2021 הגיש לרשם המפלגות בקשה להקמת מפלגה בראשותו בשם "חופש".
פרומן נשוי ואב לשניים. מתגורר ברמת אביב. הוא בעל טור קבוע בעיתון "הארץ" וב-"ynet".
פרסומים בולטים

"סופרי הצללים של המהפכה: סמיוטיקה של עורכי דין בעולם היי-טק" (מתוך "טכנולוגיות של צדק: משפט, מדע וחברה", אוניברסיטת תל אביב, 2003, עורך: שי לביא).
"מה עושים חילונים בחגים", (מתוך "לא להאמין: מבט אחר על דתיות וחילוניות", אוניברסיטת תל אביב, 2004, עורך: אביעד קליינברג)
הדרך החילונית (ידיעות ספרים, 2019)
"מה קורה כשלאומיות חילונית מושתתת על דת", המכון למחשבה ישראלית, 22 ביולי 2024.
הערות שוליים

↑  רם פרומן, "הדרך החילונית", נאום בכנס ארגון האתאיסטים הישראלי.
↑  Excrétions corporelles dans le Talmud : réflexions sur texte et contexte à propos de l'étude d'un objet par Ram Vromen. 1996.
↑  מעקב הדתה וריכוז מקורות מידע באתר הפורום החילוני
↑  ליברל, רשימת המשפיעים 2019
↑  רם פרומן מקים מפלגה חילונית, באתר News1 מחלקה ראשונה, 18 באפריל 2021
1 2 3 4   רם פרומן, החילונים צריכים להרפות מהיהדות, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2021
↑  הדרך החילונית, עמ' 141, 164.
↑   רם פרומן, הקו המחבר בין בן־גוריון לבן־גביר, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2022
↑  "מה קורה כשלאומיות חילונית מושתתת על דת", המכון למחשבה ישראלית, 22 ביולי 2024.
↑  הדרך החילונית, עמ' 155-159.
↑  רם פרומן, עינת וילף. Stop Trying To Bring Liberal Judaism To Israel. We Already Have Too Much Religion. הפורוורד, 8 באוגוסט 2018.
1 2  הדרך החילונית, עמ' 210-217.
↑   רם פרומן, הסיוע למדעי הרוח — בנט ממשיך במסע ההדתה, באתר הארץ, 21 ביולי 2018
↑   רם פרומן, סעיף הנכד: מה באמת מפחיד את הסמוטריצ'ים, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2020
↑  הדרך החילונית, עמ' 122, 200.
↑  "צה”ל – צבא העם או צבא בג”ץ? דיון מיוחד על חוק החמץ בצה"ל שמקדם הפורום החילוני".
↑  הדרך החילונית, עמ' 118-129.
↑   רם פרומן, חילונים, מתי תבינו איפה אתם חיים?, באתר הארץ, 7 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396976105171  GND: 1205765859  LCCN: no2019101717  SUDOC: 189280913  VIAF: 12155646238718212640   WorldCat (עם VIAF): 12155646238718212640
משפט הקוף המקליד

אם נמתין די הצורך, גם שימפנזה המקליד באקראי יקליד לבסוף את כל יצירות שייקספיר
משפט הקוף המקליד הוא טענה מתמטית, לפיה אם נבחר טקסט באורך סופי, אז הוא יופיע ברצף אינסופי של תווים אקראיים המוגרלים מהתפלגות אחידה (אך לאו דווקא מהתפלגות זו) בהסתברות  1. בניסוח פופולרי, ברוח מאמרו של המתמטיקאי הצרפתי אמיל בורל, בו הופיע המשפט לראשונה, אפשר לומר שאם קוף מקליד תווים אקראיים במכונת כתיבה – בסופו של דבר יופיעו בטקסט כל כתבי ויליאם שייקספיר.
אכן, יצירה אקראית של טקסט בן כמה משפטים תיקח זמן ארוך מגילו של היקום. עם זאת הוספה של מנגנון של שיפור הדרגתי, כגון "נעילה" של אותיות נכונות כאשר אלה מוקלדות, מאיצה מאוד את התהליך. טיעון זה משמש בהקשר של הפרכת טיעון נפוץ נגד אבולוציה – טורנדו במגרש גרוטאות.
הוכחת הטענה

ההסתברות שיתרחשו שני מאורעות בלתי-תלויים שווה למכפלת ההסתברויות שלהם; לדוגמה, אם ההסתברות שפרוסת לחם תיפול על הצד המרוח בחמאה היא  0.5, וההסתברות ש"נמר עם גדי ירבץ" היא  0.7, הרי שההסתברות ששני המאורעות יתרחשו היא  0.35, זאת בהנחה שאין תלות בין המאורעות.
נניח כעת שברשותנו מקלדת בעלת חמישים תווים, ונאמר שעל הקוף להקליד את המילה "אנציקלופדיה". ההסתברות שהאות הראשונה שיקליד תהיה אל"ף היא אחת לחמישים, דהיינו,  0.02. ההסתברות שיקליד את האות אל"ף ואחריה את האות נו"ן היא אחת לחמישים כפול אחת לחמישים, לשון אחר,  0.0004. הסיכוי שאחת־עשרה אותיות רצופות שיקליד יאייתו את המילה "אנציקלופדיה" הוא נמוך מאוד: אחת לחמישים בחזקת  11, שהן  0.0000000000000000002048.
ההסתברות,  p, לכך שאחת-עשרה האותיות הראשונות לא ייצרו את המילה "אנציקלופדיה" היא כמעט ודאית:
p=1-0.0000000000000000002048=99.99999999999999997952\,\%
ניתן לקוף להדפיס עוד  11 אותיות. אם עדיין לא מופיעה המילה "אנציקלופדיה", הרי שהיא אינה מופיעה במקטע בן אחת-עשרה האותיות הראשונות, וגם לא באחת-עשרה האותיות האחרונות. מכיוון שאלו מקטעים זרים, האותיות נבחרות באופן בלתי-תלוי בכל אחד מהם בנפרד, ולכן גם המאורעות "המילה אינה מופיעה במקטע הראשון" ו"המילה אינה מופיעה במקטע השני" בלתי-תלויים. לכן ההסתברות שהמילה לא תופיע בשני המקטעים שווה ל-  p^{2}. מכאן נובע שההסתברות לכך שהמילה אינה מופיעה בשום מקום ברצף בן עשרים ושתיים האותיות, קטנה מ- p^{2}.
באופן דומה, עבור  n מקטעים של  11 אותיות למקטע, ההסתברות שהמילה לא תופיע היא לכל היותר  p^{n}. היות ש־ p<1, כאשר  n גדל לאינסוף, ההסתברות שהמילה לא תופיע בכלל שואפת לאפס, וההסתברות שההפך הוא הנכון שואפת לאחת, כלומר, המילה תופיע כמעט בוודאות.
אותו טיעון אפשר להחיל על טקסט בכל אורך סופי – כמו כל כתביו של שייקספיר לדוגמה.
תוחלת הזמן להופעת קטע מסוים

אפשר להראות שעבור קטע נתון (כגון המילה "אנציקלופדיה"), לא רק שההסתברות להופעתה בסופו של דבר בסדרת התווים שהקוף מדפיס שווה ל- 1, אלא אף תוחלת זמן ההמתנה למאורע זה היא סופית. תוחלת הזמן עד להופעת קטע בן  n אותיות המורכב מ- M סוגי תווים, בהנחה שכל תו נבחר בהסתברות אחידה, אינה עולה על  nM^{n}.
סדרות ארוכות במתמטיקה

על-פי המשפט שהוצג לעיל, טקסט סופי נתון וקבוע יופיע בהסתברות אחד בסדרה אקראית אינסופית. אפשר להוכיח יותר מזה: בהינתן סדרה אקראית אינסופית (שבה האותיות מוגרלות מאלפבית סופי, באופן אחיד ובלתי תלוי), כל טקסט סופי יופיע (שוב, בהסתברות  1). יתרה מזו, כל טקסט מקרי מופיע בשכיחות השווה להסתברות שלו להופיע בכל מקום בסדרה. להרחבה בנושא זה, ראו מספר נורמלי.
התוצאה האינטואיטיבית שלפיה אפשר לצפות לתופעות מוזרות בסדרה, בתנאי שהיא ארוכה מספיק, מופיעה פעמים רבות בקומבינטוריקה. הלמה של בורל-קנטלי היא דוגמה לא פשוטה לכך, שהיא בעלת השלכות חשובות בתורת החוגים.
בניסוי מעשי

בשנת 2003 נערך "ניסוי" בגן החיות של פיינטון על ידי מרצים וסטודנטים מאוניברסיטת פליימות', שבמהלכו ניתנו שש מכונות כתיבה לקופי מקוק. במשך חודש הפיקו הקופים חמישה עמודים בלבד, ואלה הורכבו בעיקר מחזרות על האות האנגלית "S". יתרה מכך, הקופים השחיתו את המקלדות במגוון אופנים. משך זמן הניסוי זניח לחלוטין ביחס לפרק הזמן הדרוש בתוחלת כדי להפיק יצירה בעלת משמעות, וכן תנאי הניסוי הושפעו ממשתנים מפריעים נוספים, וכך למשל הקופים הרסו חלק ממכונות הכתיבה במקום להקיש בהן אותיות.
דרך מלאכותית לעריכת הניסוי מספק האתר "סימולטור הקופים של שייקספיר", המכיל תוכנית Java, המדמה הקלדות אקראיות של קופים רבים. עד היום נתקבלו בסימולציה זו תוצאות המכילות עשרים וארבעה תווים רצופים מתוך מחזהו של שייקספיר, הנרי הרביעי, חלק שני.
משפט הסמור, אבולוציה וסדר

בספר השען העיוור מתאר ריצ'רד דוקינס ניסוי דמיוני דומה, כדי להמחיש את ההבדל בין קצב הופעה של סדר (או תופעה מורכבת) עקב תהליך מקרי לגמרי, לבין קצב התפתחות סדר עקב תהליך שמשלב בחירה מקרית יחד עם בבחירה לא-מקרית. הוא משתמש בהבחנה זו כדי להסביר עקרונות חשובים באבולוציה וכדי לסתור טעות נפוצה המשמשת מתנגדים לאבולוציה. מתנגדי האבולוציה מתארים אותה לעיתים קרובות כתהליך מקרי לגמרי ומגיעים למסקנה נכונה כי לא סביר שתהליך כזה יגרור הופעה של סדר מורכב. עם זאת אבולוציה אינה תהליך מקרי לגמרי שכן משולבת בה ברירה טבעית ודבר זה משנה מאוד את הסיכוי להופעת סדר והתפתחות של סדר כזה.
משפט הסמור, אבולוציה וסדר > לא סביר להגיע לסדר באמצעות מקריות בלבד

דוקינס מתחיל בתיאור ניסוי דמיוני דומה, שבו מגיעים לכך שהסיכוי לקבל סדר, ואפילו פשוט, עקב תהליך מקרי לגמרי, לוקח זמן רב מאד. דוקינס שואל מה הסיכוי לקבל את המשפט, "נדמה לי שהוא כמו סמוּר" (METHINKS IT IS LIKE A WEASEL) מתוך המחזה המלט, על ידי הגרלה מקרית מתוך  26 אותיות באנגלית ומקש רווח. לדוגמה על ידי קוף שמקליד בצורה מקרית על מקלדת מחשב.
במשפט האנגלי יש  28 תווים (כולל רווחים) הסיכוי לנחש נכון את האות הראשונה הוא  1/27. הסיכוי לנחש שתי אותיות נכונות באופן מקרי הוא  1/{27}^{2}, וכך הלאה – כך שניחוש כל המשפט באנגלית הוא  {27}^{28} שהם בקירוב  {10}^{40}. גם אם במקום קוף נכניס תוכנת מחשב שתבחר במהירות אותיות באופן מקרי, הזמן הממוצע הנדרש להגיע לתוצאה נכונה צפוי להיות מאות מיליארדי שנים – ארוך יותר מגיל היקום. הנכונות של "משפט הקוף המקליד" נבעה מכך שמניחים באופן משתמע את קיומו של זמן ארוך ככל שנרצה לסיום התהליך – דבר זה נכון במקרה של משפט מתמטי תאורטי אבל לא מתקיים בהכרח בשאלות מעשית.
המסקנה של דוקינס היא כי מאד לא סביר להגיע לסדר באמצעות מקריות בלבד. למסקנה זו מגיעים גם מתנגדים לאבולוציה באמצעות שימוש בטיעונים כמו טורנדו במגרש גרוטאות – מאד לא סביר שטורנדו שיעבור דרך מגרש גרוטאות יסדר באופן מקרי את הגרוטאות וירכיב מטוס בואינג 747.
משפט הסמור, אבולוציה וסדר > הוספת בחירה לא מקרית גורמת להופעה מהירה של סדר

דוקינס ממשיך את הדיון בכך שהוספת מימד של בחירה לא מקרית, יחד עם שמירה על מקריות משנה את התוצאה מקצה לקצה. הוא מתאר תוכנת מחשב פשוטה, "תוכנת הסמור", ששומרת על אותיות נכונות מתוך המשפט כאשר היא מאתרת אותן. מגרילים בבת אחת את כל האותיות, אם האות השלישית היא מ', התוכנה תשמור עליה ואז נמשיך להגריל את כל האותיות שלא נכתבו נכון. בעזרת תוכנה כזו ניתן להגיע מכל קלט תחילי של אותיות וניחוש מקרי של אותיות אחרות, למשפט המטרה, תוך כמה עשרות איטרציות של התוכנה, כלומר תוך כמה שניות במקרה של תוכנת מחשב וכמה דקות במקרה של קוף מקליד. דבר זה מדגים את ההבדל העצום בין מקריות סתם לבין מקריות שמשולבת בסדרת שיפורים קטנים.
"תוכנת הסמור" שונה מאבולוציה, בכך שהמתכנת של התוכנה יודע מראש מה יהיה הסדר שיתקבל בסוף. זאת לעומת תהליך אבולוציוני שבו כל דור רק מנסה לשרוד ולהתרבות ואין לו מטרה סופית ידועה כלשהי בעוד כך וכך דורות. המשותף לשני הדברים הוא שלא מדובר בתהליך מקרי לגמרי – שכן הברירה הטבעית מפעילה תהליך חזק של סלקציה שבו רוב הדגמים הפחות מותאמים לסביבה אינם שורדים או מולידים פחות צאצאים, כך שבכל דור יש יתרון עצום לעיצובים שמותאמים יותר לסביבה.
דוקינס מתאר בהמשך דוגמאות נוספות לשילובים של החלטות מקריות וחוקים לא מקריים, שמובילים להופעה של סדר – לדוגמה "ביומופרים" – תוכנה שמייצרת ציורים של מעין "עצים" במחשב שמשתנים על פי מספר "גנים" ויכולים לעבור "מוטציות" מקריות וסלקציה לא מקרית. תוכנה זו דומה יותר לאבולוציה מתכנת הסמור כי לא יודעים מה תהיה התוצאה הסופית. דוגמאות נוספות לדבר זה הן משחק החיים – שבו יש חוקים קבועים פשוטים והחלטה (מקרית או לא) של המצב התחילי של המשחק – למרות פשטות החוקים האוטומט יכול להגיע בחלק מהמקרים לדפוסים מורכבים שקשה לחזותם מראש.
בתרבות פופולרית

הניסוי מוזכר ביצירות תרבות שונות, בספרות ובטלוויזיה והקולנוע:
בספרו של דאגלס אדמס, "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", לאחר שמופעל מנוע אי-ההסתברות, ארתור דנט אומר שישנם אינסוף קופים מחוץ לספינה שרוצים לדבר על התסריט שהם כתבו להמלט.
בספרו של מיכאל אנדה "הסיפור שאינו נגמר" מוזכרת עיר דמיונית המכונה "עיר הקיסרים שעבר זמנם" שתושביה עוסקים יומם וליל בכתיבה רנדומלית של צירופי אותיות שונים, וחזקה עליהם שיכתבו כל חיבור שייכתב אי פעם.
הסיפור הקצר "הספרייה בבבל", באוסף הסיפורים "בדיונות" מאת חורחה לואיס בורחס, רומז גם הוא לניסוי, ומתאר היכל דמיוני המכיל אינסוף ספרים שבהם מופיעים כל צירופי האותיות האפשריים.
אאוגוסטו מונטרוסו מתאר את ההתנשאות האירופית והאמריקנית כלפי היוצרים של אמריקה הלטינית בדימוי של קוף מקליד:
”ליצר החקרנות אין גבול. בארצות הברית ובאירופה התגלה לאחרונה קיומו של זן קופים לטינו-אמריקנים המסוגלים להתבטא בכתב, מן הסתם ממשיכיו של הקוף החרוץ, אשר משהצליח להדפיס במכונת כתיבה, סופו שכתב מחדש, לגמרי במקרה, את הסונטות של שייקספיר. מובן מאליו שהתגלית מעוררת השתוממות גדולה.” (הסימפוניה הגמורה, מתוך: "תנועה מתמדת", תרגום טל ניצן קרן, הוצאת הקיבוץ המאוחד)
בסרט על החוף (1959 ,On the Beach), רב חובל מזכיר "הסיפור הישן אודות מספר אינסופי של קופים ומספר אינסופי של מכונות כתיבה".
בסדרת הטלוויזיה ורוניקה מארס (עונה 2, פרק 3), ורוניקה אומרת "איפשהו, מיליון השימפנזים האלו, עם מיליון מכונות כתיבה שלהם מוכרחים לכתוב את 'המלך ליר'".
בסדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון, בפרק "יציאה אחרונה לספרינגפילד", מר ברנז מציג להומר חדר שבו אלף קופים מקלידים על אלף מכונות כתיבה. מר ברנז קורא את הטקסט שכתב אחד הקופים – "זה היה הטוב שבזמנים, זה היה הרע שבזמנים" (שורת הפתיחה של הספר בין שתי ערים מאת צ'ארלס דיקנס) ומתעצבן כאשר הוא מוצא בו שגיאת כתיב.
בסדרת הטלוויזיה איש משפחה (עונה 2, פרק 7), ישנה סצנה שבה קופים מנסים לכתוב את השורה מהמחזה רומיאו ויוליה של שייקספיר, "A rose by any other name would smell as sweet".
ראו גם

הלמה של בורל-קנטלי
מיון אקראי
הערות שוליים

↑  Émile Borel, Mécanique Statistique et Irréversibilité, J. Phys. 5e série, vol. 3, 1913, pp.189-196.
↑  ספר ישעיהו, פרק י"א, פסוק ו'
↑  סימולטור הקופים של שייקספיר
↑  מתוך רשימת השיאים, באתר סימולטור הקופים של שייקספיר.
↑  ראו הרחבה בערך "תוכנת הסמור" בוויקיפדיה האנגלית
קוף מקוק – חזרות על האות האנגלית "S"
פסח סלבוסקי

| --- | --- |

 לידה:  1947 דטרויט, ארצות הברית 
 פטירה:  19 באפריל 2019 (בגיל 72 בערך) ירושלים 
 תחום יצירה:  ציור, מוזיקה אלקטרונית 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, אמנות מופשטת 
 פרסים והוקרה:  פרס סנדברג (1999) 
 
פסח סלַבּוֹסקי (באנגלית: Pesach Slabosky‏; 1947 - 19 באפריל 2019) היה צייר ישראלי. עבודתו מאופיינת במשיכות מכחול חופשיות ובשימוש בחפצים שונים כמצע לציוריו.
ביוגרפיה

סלבוסקי נולד בדטרויט שבמישיגן, ארצות הברית. בגיל 15 נכרתה ידו הימנית לאחר שחלה בסרטן העצמות, ובגיל 30 עבר ניתוח להוצאת גידול ממאיר בו נכרת מיתר קולו השמאלי.
הוא למד אמנות באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ובבית הספר לאמנות  של מוזיאון ברוקלין, אצל מורים מזרמים שונים, ובהם: פרנסיס קנינגהם (צייר) (אנ'), ג'ונתן בורופסקי (אנ'), ולוקס סמאראס (אנ'). בשנת 1978 עלה לישראל והתיישב בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים. היה נשוי לאמנית נעמי בריקמן ולזוג נולדו שני בנים: המוזיקאי והמפיק דניאל סלבוסקי והאמן יושי סלבוסקי, שעוסק גם בתחומים מגוונים וביניהם: ריקודי אש, מוסיקה מוקלטת, בישול ועיצוב.
לצד פועלו האמנותי, עסק גם בכתיבה על אמנות, אצר תערוכות ולימד במחלקה לאמנות בבצלאל, במכללת קלישר ובמכללת אמונה. סלבוסקי גם עסק במוזיקה, והיה חלק מאנסמבל המוזיקה "שלישיית אותו עולם".
הוא נפטר בשנת 2019 לאחר שלקה פעם נוספת בסרטן, וב-2020 התקיימה לזכרו תערוכה קבוצתית בגלריה ברבור בירושלים, אותה אצרו אורי הולבן ונעמי טנהאוזר.
השכלה

1969-1965: אוניברסיטת קולומביה, ניו-יורק, ארצות הברית
1975-1971: בית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין, ברוקלין, ניו-יורק, ארצות הברית
הוראה

1999-1998 בית הספר לאמנות הציור בתל אביב ע"ש מרגושילסקי, תל אביב-יפו
2007-2001 מכללת אמונה, ירושלים
2003-2002 מכללה להדרכה טכנית, תל אביב-יפו
2003 ואילך בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
תערוכות יחיד

1990 "איסלנד בישראל", גלריה בוגרשוב, תל אביב
1996 "מי מפחד מאדום, כחול וצהוב, 1995″, גלריה גבעון, תל אביב
1997 "Never Did Anything Hard", מוזיאון תל אביב לאמנות
1998 "ההמשכיות העיקשת של החיים הביולוגיים", גלריה גבעון, תל אביב
2001 "להשתמש בכישרון לטובת האנושות", גלריה גבעון, תל אביב
2003 "ההמשכיות העיקשת של החיים הביולוגיים 2″, מוזאון הרצליה לאמנות
2003 "צי ‘אלף אלף’", גלריה טל אסתר, תל אביב
2009 "תרבות היא סמל בצורת מצוף", גלריה גבעון, תל אביב
2011 המחלקה לזכוכית וקרמיקה, אקדמית בצלאל, ירושלים
2013 גלריה גבעון, תל אביב
2020 "פסח סלבוסקי | גלוי כנגד נסתר | החלום השלישי", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
תערוכות קבוצתיות

1985 גלריה דביר, תל אביב
1986 גלריה גבעון, תל אביב
1989 גלריה ארטיפקט, תל אביב
1991 "אמנות ישראלית-תצוגה מורחבת, מוזיאון תּל אביב לאמנות
1991 "מבט והבט", אמנים ישראלים, קרן קונרד אדנאור ואופרה לייפציג, לייפציג, בון, ברלין
1992-1993 תערוכות אחדות, גלריה מרי פאוזי, תל אביב
1993 "תשעה אמנים מירושלים, אולם סלנקה, מוסקבה; אולם מאנז’, סנט פטרסבורג
1993 "אלה שבבית, אלה שבחצר", מוזיאון ישראל, ירושלים
1994 "סובטרופי: גם פיגורטיבי, גם מופשט", מוזיאון תל אביב לאמנות
1994 "…מר מתוקי", מוזיאון תל אביב לאמנות
1995 "4/4″, גלריה גבעון, תל אביב
1997 "עכשיו", גלריה גבעון, תל אביב
1997 "ציור על מצע חריג", גלריה גבעון, תל אביב
1998 "המאור הקטן", מוזיאון ישראל
1998 "תשעים שנה של אמנות ישראלית מבחר אוסף יוסף חכמי–הפניקס הישראלי", מּוזיאון תל אביב
1998 "ילדים טובים ילדים רעים, התילדות באמנות ישראלית", מוזיאון ישראל, ירושלים
1999 "תל אביב-יפו 1909–1999 נופים עכשיויים", מוזיאון תל אביב לאמנות
1999 "Republiche Delle Arte: Israele",Palazzo Delle Papesse
2000 אמנים ישראליים, סיינה, איטליה
2000 "חפץ לב", מוזיאון ישראל
2002 "סימן ציור", מוזאיון חיפה
2002 "הגובה של העממי", מוזאיון תל אבוב לאמנות
2006 "מציירים בלי בושה ב-2006″, ברבור, ירושלים
2007 "גן פתוח", בית האמנים, תל אביב
2007 "Orthodox Tune", גלריה ברון, דיסלדורף
2007 "קנון", מוזיאון תל אביב
2007 "אמנות הארץ 6″, יפו
2008 "מן המסד לתפחות", ארט תל אביב, נחלת בנימין, תל אביב
2012-2011 "באופן פורמלי, קו שנוצר באמצעות הליכה, ומה לעשות עם ציור במאה ה-21?" מוזיאון חיפה
2012 "תקינות נקודתית/ כוח להשחית", גלריה גבעון, תל אביב
2012 "יד שמאל—מדורי השטן ויצירת האמנות", הגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת תל אביב, רמת אביב
2013 נעמי טנהאוזר והקבוצת התמיחה, גלריה חנינה, תל אביב
2016 גלריה גבעון, הופעה חיה, גלריה גבעון, תל אביב
2016 אוסף קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות, מחוץ למסגרת
פרסים

1983: פרס גלבר לעולה חדש, איגוד ציירים ופסלים של ירושלים
1987: פרס אוסקר הנדלר, קיבוץ לוחמי הגטאות
1993: פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פן על הצטיינות באמנות הפלסטית
1995: פרס ישראכרט, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1999: פרס משרד המדע, התרבות והספורט
1999: פרס סנדברג לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל, ירושלים
2008: פרס עידוד היצירה, משרד המדע, התרבות והספורט
2019: פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש שלום
כתביו

"אמן מקצועי", טור בירחון סטודיו, 1995-2004
פסח סלבוסקי: 12 עבודות, (טקסטים: פסח סלבוסקי, אילן שבתאי, מיכאל סגן-כהן, קולט אבולחיר-מוסקט), עורך: יונה פישר, תרגום מאנגלית: דורון ליבנה, מוציא לאור: הקרן לירושלים, ירושלים 1993.
ההשראה חוזרת לתיקונה, הוצאת בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 1989
לקריאה נוספת

נעמי בריקמן, הוא היה איש חשוב כזה? : פסח סלבוסקי, האיש והאמן, ירושלים, הוצאת מפעל הפיס, 2022
הערות שוליים

1 2  יונה פישר, פסח סלבוסקי, באתר מוזיאון הרצליה, ‏2020
1 2  יונה פישר, 'על הציור של פסח סלבוסקי', מיכאל סגן-כהן, פסח סלבוסקי: 12 עבודות, ירושלים: הקן לירושלים, 1993
↑  מערכת ערב רב, פסח סלבוסקי, 1947-2019
↑  "הגדה-של-פסח"-מספרת-את-סיפורו-ש/ התערוכה 'הגדה של פסח', באתר ARToday, ‏2020
1 2 3 4 5 6  פסח סלבוסקי | גלוי כנגד נסתר | החלום השלישי (קטלוג), אוצר: יונה פישר, הרצליה: מוזיאון הרצליה, 1 אוקטובר 2020 - 23 ינואר 2021
↑  מרדכי עומר: ציור שכמעט אפשרי, פסח סלבוסקי: מי מפחד מאדום, צהוב וכחול? פסח סלבוסקי (קטלוג), אוצר: משה ניניו, תל אביב: מוזיאון תל אביב לאמנות, 1997
↑  כל הג'ינס הזה (קטלוג), אוצרת: מרי שק, אמנות לעם תערוכה נודדת, 1997 - 1998
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275476  NLI: 987007509737205171  GND: 128876220  ISNI: 0000 0000 7871 5058  LCCN: no00003232  SUDOC: 081364598  VIAF: 66007189   WorldCat (עם VIAF): 66007189
שמואל ליימן-ווילציג

| --- | --- |

פרופ' שמואל (סם) ליימן-ווילציג
 לידה:  25 במאי 1949 (בן 75) ניו יורק, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  תקשורת 
 מקום לימודים:  הסיטי קולג' של ניו יורק  אוניברסיטת הרווארד  ישיבה יוניברסיטי 
 מנחה לדוקטורט:  סמואל הנטינגטון 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תלמידי דוקטורט:  צוריאל ראשי, יחיאל לימור 
 profslw.com
 
שמואל (סם) ליימן-ווילציג (נולד ב-25 במאי 1949) היה חוקר תקשורת, פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה ובבית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן. הוא כיהן כראש שתי המחלקות הללו (2004-2007 ו-2014-2016). החל ב-2023 מכהן כראש התוכנית בחוג לתקשורת, המרכז האקדמי פרס, שהקים יחד עם פרופ׳ טלי תאני-הררי.
תחומי המחקר שלו עסקו בפעילות חוץ-פרלמנטרית ובתקשורת פוליטית. בשנים האחרונות הוא חוקר וכותב בתחום תקשורת, טכנולוגיה וחברה. ליימן-ווילציג כיהן כחבר וכיושב ראש של כמה ועדות מל"ג לאישור הקמת בתי ספר לתקשורת בישראל; כיו"ר ועדת משרד החינוך לגיבוש תוכנית לימודים בתקשורת למערכת הממלכתית-דתית; וב- 2014-2015 היה חבר בוועדה הממלכתית מטעם משרד התקשורת לגיבוש מדיניות חדשה להסדרת השידורים האודיו-ויזואליים בישראל.
ביוגרפיה

ליימן-ווילציג נולד במנהטן לג'ני (לבית ויינרב), מעצבת אופנה ילידת גרמניה, ולארתור ווילציג, איש עסקים יליד פולין, סגן יו"ר הג'וינט בקובה לשעבר. גדל בשכונת וושינגטון הייטס, ולמד בבית הספר היסודי בישיבה על שם הרב משה סולובייצ'יק. לאחר מכן למד בתיכון ישיבה יוניברסיטי.
ליימן-ווילציג למד מדע המדינה בסיטי קולג' של ניו יורק, וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בשנת 1971. משם המשיך לבית הספר לממשל בהרווארד, ובשנת 1976 השלים את הדוקטורט שלו בנושא "השמרנות החדשה בארצות הברית". בהרווארד למד אצל החוקרים המובילים בעולם בתחום: סימור מרטין ליפסט, לואיס הרץ, דניאל בל וסמואל הנטינגטון, שהיה מנחה הדוקטורט שלו.
בזמן לימודיו בהרווארד פגש את קרול (תמי) ליימן, והם נישאו ביוני 1974, ושילבו את שמות המשפחה שלהם: ליימן-ווילציג. לאחר נישואיהם הצטרפו לתנועת "העלייה" של צפון אמריקה (NAAM), בה הפך ליימן-ווילציג לנשיא התנועה בתוך שנתיים, במקביל לעבודתו במשרד המבקר של עיריית ניו יורק כאחראי על ההשכלה הגבוהה.[דרוש מקור]
באוקטובר 1977 עלו ליימן-ווילציג ואשתו לישראל, והוא החל לעבוד כמרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1985 התגייס לצה"ל והמשיך בשירות מילואים בחיל החינוך במשך 15 שנים. לבני הזוג שני בנים.
קריירה אקדמית

בנוסף לכהונות שלו כראש המח׳ למדעי המדינה וראש ביה״ס לתקשורת בבר-אילן, ליימן-ווילציג כיהן במספר תפקידי ניהול אקדמיים אחרים באוניברסיטת בר-אילן: ראש החטיבה לעיתונאות ולימודי תקשורת (1991-1996); סגן ראש המחלקה למדע המדינה (והממונה על תוכנית התקשורת הפוליטית 2000-2004);  סגן ראש המחלקה לתקשורת (2011–2014) וראש בית הספר לתקשורת (2014–2016).
הוא גם שימש כנשיא האגודה הישראלית למדע המדינה (1997–1999), עמד בראש הוועדה המקצועית של המועצה להשכלה גבוהה בעניין הסמכת בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל (2005–2012), ישב בראש ועדת ההיגוי של משרד החינוך להקמת תוכנית לימודי תקשורת ארציים במערכת החינוך הממלכתית-דתית (1996–2000), ייסד וערך את כתב העת האקדמי הראשון בישראל בתחום תקשורת ההמונים - פתו"ח (ראשי תיבות של פוליטיקה, תקשורת וחברה) בין השנים 1992–2003 וכאמור, כיהן בוועדה הממשלתית לבחינה מחדש את כלל השידורים האודיו-ויזואליים בישראל (2014).
בשנות השבתון שלו הוא לימד במכון ליפינסקי ללימודי יהדות, במכללת סן דייגו (1989–1990), באוניברסיטת בראון (2008-2009) ובמכון גילדנהורן לחקר ישראל באוניברסיטת מרילנד (2013).
פרסומים בולטים

ליימן-ווילציג חיבר חמישה ספרים אקדמיים והיה שותף בעריכה (עם ברוך זיסר) של אנתולוגיה לימודית אחת. הוא פרסם 72 מאמרים: 44 בכתבי עת שפיטים ו-28 כפרקים בספרים אקדמיים. ניתן לחלק את תחומי עשייתו המחקרית לשלושה תחומים מרכזיים:
פרסומים בולטים > מחאה ציבורית

המחצית הראשונה של הקריירה האקדמית של ליימן-ווילציג הוקדשה בעיקר להתנהגות חוץ-פרלמנטרית בישראל, והיא מתבטאת בשני ספרים שהוציא בנושא זה. שני הספרים ניתחו וסיכמו בצורה מקיפה ומאורגנת מאמרים רבים שפורסמו בנושא במהלך שנות השמונים.
המסקנה המרכזית של ספרו הראשון הייתה שאף על פי שישראל הובילה בעולם הדמוקרטי בהשתתפות פעילה במחאות יחסית למספר האוכלוסין, הצלחת המחאות בה הייתה מוגבלת מאוד כתוצאה ממערכת תקשורת פוליטית לא מתפקדת.
הספר השני חקר את התוצאה של כישלון המחאות הללו: הקמתן האינטנסיבית, אד הוק, של "מערכות רווחה חברתית חלופיות" על ידי הציבור הישראלי, שעמדו כתחליף ובתחרות מול מערכות שהממשלה לא הצליחה לחולל בהן רפורמות. כך למשל בנושאי חינוך, כלכלה, בריאות, תחבורה, תקשורת, דיור, דת וכו' הוקמו מערכות "אפורות" (על גבול החוקי) ו"שחורות" (בלתי-חוקיות)[דרושה הבהרה]. ליימן-ווילציג טען (דבר שהיה שנוי במחלוקת[דרוש מקור]) שתופעה מסיבית זו הייתה הגורם הבסיסי מאחורי מדיניות ההפרטה רחבת ההיקף של מדינת ישראל בנוגע לשירותים ציבוריים, שהחלה בשנות השמונים וצברה תאוצה בשני העשורים שלאחריהן.