חלוקה מנהלית של האימפריה העות'מאנית
מבייליק לאימפריה > התפתחות החלוקה המנהלית > החלוקה המנהלית והתפתחותה

קיימים קווי דמיון רבים בין אופן חלוקתה המנהלית של האימפריה העות'מאנית לבין פיאודליזם צבאי, אך בעוד שהפיאודליזם האירופי התאפיין בממשל מרכזי חלש ופרובינציות חזקות בעלות אוטונומיה שלטונית ושיפוטית מקומית, אופיין מנגנון השלטון העות'מאני בעיקר בשיאו, בממשל מרכזי חזק, דומיננטי ורב סמכויות. כאמור, יחידת השטח הבסיסית כונתה טימאר. חלוקת הטימארים הייתה מעמדית וקרקעות הוקצו לשלושת מרכיבי השכבה השלטת במנגנון העות'מאני: אנשי הצבא (בעיקר הסיפאהים), בכירי האדמיניסטרציה והדת. טימארים שהכנסותיהם הגיעו עד 100,000 אקצ'ות כונו זֶעָאמֶט ואלו שהכנסותיהם גבוהות יותר כונו חַ'אס והן הוקצו לבכירים במנגנון הצבא והממשל העות'מאניים. קבוצה של מספר טימארים כונתה סנג'ק ובראשו הועמד "סנג'ק ביי" שזכה לתואר אמיר. בראשית ימי האימפריה היה מושל הסנג'ק קצין בעל דרגת זנב סוס אחת ועם שיא התפשטותה החלו להתמנות מושלי סנג'ק גם בדרגות בכירות יותר. הגם שמושל הסנג'ק היה כפוף למושל האיילט הוא היה רשאי לפנות ישירות לסולטאן או לשער הנשגב. תנאי סף לקידומו של מושל הסנג'ק לדרגת ביילר ביי, היה יכולתו לגבות מיסים בסכום העולה על 400,000 אקצ'ות. בכל סנג'ק מונו: סגן מושל, שהיה קצין בדרגת מי אי אלאי או אלאי ביי (בטורקית: Alaybeyi), שדרגתו מקבילה לקולונל ובתפקידו היה אחראי על האחוזות באיילט, סוּ בָּאשִי שהיה ממונה על ביטחון הפנים בסנג'ק ומוחתסב, שעסק בפיקוח על השווקים מבחינת מחירי מוצרים, סחר הוגן, מידות ומשקולות.
מספר סנג'קים אוגדו תחת איילט ובראש כל איילט הועמד בֶּיְילֶר בֶּיי שהוא הביי השולט על הביים האחרים, דהיינו מפקד המפקדים. האיילט כונה גם ביילר-בייליק משום תוארו של המושל. בראש ובראשונה היה הביילר ביי מפקד צבאי. בראשית ימי האימפריה זכה הביילר ביי לדרגת "טוג" (בטורקית: tuğ, סימון של שני זנבות סוס) ובהמשך, עם התרחבות האימפריה, נשאו חלק ממפקדי האיילטים גם דרגת וזיר (שלושה זנבות סוס), וזכו לתואר פאשה. למושל האיילט היו שלושה תפקידים עיקריים: גביית מיסים, שמירה על ביטחון הפנים באיילט ובעתות מלחמה, הצטרפות שלו ושל כוחותיו לצבאות הסולטאן. סוגיות העוסקות במינהל ציבורי כגון רישום תושבים, אספקת ציוד ומזון היו נתונים בידי הקאדי והוא טיפל בהן בנוסף לתפקידו השיפוטי. בתחילה נבחרו מושלי האיילטים והסנג'קים מקרב מוטבי הטימאר ולעיתים אף מקרב משפחות האצולה המקומיות. בדרך כלל היה המינוי לתקופות ארוכות ולעיתים לכל חייו של המושל. ב-1520 כלל איילט רומליה 30 סנג'קים ואיילט אנטוליה כלל 20 סנג'קים. בשלהי המאה ה-16 החל הממשל המרכזי למנות מושלים מטעמו וצמצם את משך הכהונה לשלוש שנים. מאוחר יותר אף צומצמה הכהונה לשנה אחת. השינוי במדיניות נועד להגביר את הפיקוח על המנהל התקין בפרובינציות, אך פגע במערכת השלטון המקומית משום שהמושלים נמנעו מתכנון מדיניות ופיתוח מקומי לטווח ארוך ועסקו בעיקר בצבירת הון אישי.
באיילטים הוקמו דיואנים מקומיים בניהולו של המושל ובמסגרתם מונו דפתרדאר שהיה ממונה על האוצר באיילט ודפתראמיני שהיה ממונה על רישום ההפקדים. שני הפקידים חויבו בדיווח ישירות לממשל המרכזי ללא תלות במושל. בהמשך, השתלטו בהדרגה מושלי המחוזות גם על בעלי תפקידים אלו. ככל שעלו דרגתם ותוארם של המושלים גדלה במקביל גם פמלייתם ובמהלך המאה ה-18 הגיע מספר מלוויהם של הביילר ביים בחלק מהאיילטים לכדי 2,000 נפשות, עניין שהאמיר מאוד את נטל ההוצאות של מנגנון השלטון המקומי.
חלוקת הקרקעות התבססה על סקר קרקעות שנקרא תָחְרִיר ולאחריה נרשמה כל חלקה בטאפּו. לאחר מות בעל נחלת הטימאר היא הוקצתה על ידי השלטון המרכזי לאדם אחר. ברבות השנים גברה הנטייה בקרב מנגנון הממשל העות'מאני להעביר את הטימאר בירושה מאב לבנו גם במחוזות השליטה המרכזיים וזאת כדי לחזק את הנאמנות והיציבות השלטונית. עד לימי סולימאן הראשון הייתה חלוקת הטימארים באיילטים מתבצעת על ידי המושלים ובתקופתו צומצמה סמכותם להענקת טימארים למגבלת הכנסה שנעה בין 3,000 ל-6,000 אקצ'ות. לגבי טימארים בעלי הכנסות גבוהות יותר, הוסמכו המושלים להמליץ בפני הממשל המרכזי על הענקתם. שיטת חלוקה זו יצרה חיכוך בין הממשל המרכזי לאליטות העות'מאניות המקומיות שצמחו באיילט, תוך שהשלטון המרכזי העדיף או לא יכול היה להתערב בנעשה, בעיקר בפרובינציות המרוחקות, בין השאר מכיוון שמנגנון הממשל המרכזי היה קטן יחסית למדינות אחרות באירופה ומנה כ-1,500 פקידים והם לא היו מסוגלים לטפל בבעיות המקומיות באימפריה רחבת הידיים. כך, איבד הממשל המרכזי בהדרגה את כוחו לטובת השלטון המקומי. המשבר הכלכלי המחריף באימפריה, אילץ את הממשל המרכזי להסתמך על נכבדים ממשפחות אצולה מקומיות מהסנג'קים השונים כדי לטפל בגביית המיסים והעניק להם את זכויות חכירת המיסים (אלתזאם). עניין זה הוביל ליצירת עוד מוקד כוח מקומי חזק, שכונה אָעיַאן או דֶרֵבֶּיי (בטורקית: Derebeyi). תהליכים אלו יצרו ניתוק בין האוכלוסייה המקומית ובין השלטון המרכזי באיסטנבול בשל ריבוי "המתווכים" בערוצי התקשורת לאיילטים.