stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אינסטינקט בסיסי 2
ביקורות

הסרט "אינסטינקט בסיסי 2" קיבל ביקורות שליליות באופן גורף. באתר Rotten Tomatoes, הוא זכה לציון של 7% בלבד, המבוסס על 151 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרט המשך מיותר וחסר חיים, שאינו מצליח לשחזר את המתח והארוטיקה של המקור." באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 26 מתוך 100, המבוסס על 33 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בדרך כלל".
בישראל, הסרט זכה לביקורות שליליות גם כן. יאיר הוכנר כתב: "אחד הסרטים הגרועים ביותר שראיתי בימי חיי. זה אפילו לא המשכון לאחד המותחנים הארוטיים המצליחים בכל הזמנים, זה פשוט סרט נידח ועלוב במיוחד בפני עצמו." שיר מאיר מאתר "וואלה" ציינה: "שרון סטון נשארה אותה סטון, אבן חדגונית ומשעממת עם קול מאנפף ועמוק, שמנסה להישמע אדיש, אחלה גוף וכישורי משחק של עמבה." בנוסף, הסרט "זכה" בארבעה פרסי פטל הזהב כולל הסרט הגרוע ביותר והשחקנית הגרועה ביותר לשרון סטון.
הערות שוליים

↑  אינסטינקט בסיסי 2 | ביקורת סרט, באתר Seret.co.il | אתר סרט
↑  אינסטינקט בסיסי 2 (2006), באתר סרטים
↑  אינסטינקט בסיסי 2 | ביקורת סרט, באתר Seret.co.il | אתר סרט
| פרס פטל הזהב לסרט הגרוע ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1980–1999 | אי אפשר לעצור את המוזיקה (1980) ‏•‏‏ אמא יקרה (1981) ‏•‏‏ אינצ'ון (1982) ‏•‏‏ הגברת הבודדה (1983) ‏•‏‏ בולרו (1984) ‏•‏‏ רמבו: משחק הדמים 2 (1985) ‏•‏‏ הווארד הברווז / תחת ירח דובדבן (1986) ‏•‏‏ ליאונרד חלק 6 (1987) ‏•‏‏ קוקטייל (1988) ‏•‏‏ מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון (1989) ‏•‏‏ ההרפתקאות של פורד פיירליין / תשוקה אחרת (1990) ‏•‏‏ הדסון הוק (1991) ‏•‏‏ ניצוץ באפילה (1992) ‏•‏‏ הצעה מגונה (1993) ‏•‏‏ צבע הלילה (1994) ‏•‏‏ נערות שעשועים (1995) ‏•‏‏ סטריפטיז (1996) ‏•‏‏ הדוור (1997) ‏•‏‏ לשרוף את הוליווד (1998) ‏•‏‏ פרוע על המערב (1999) |  |
| 2000–2019 | הקרב על כדור הארץ (2000) ‏•‏‏ אחי איך דפקו אותך (2001) ‏•‏‏ סחף חושים (2002) ‏•‏‏ אהבה מחוץ לחוק (2003) ‏•‏‏ אישה חתול (2004) ‏•‏‏ אהבה מלוכלכת (2005) ‏•‏‏ אינסטינקט בסיסי 2 (2006) ‏•‏‏ אני יודעת מי הרג אותי (2007) ‏•‏‏ גורו האהבה (2008) ‏•‏‏ רובוטריקים 2: הנקמה (2009) ‏•‏‏ איירבנדר (2010) ‏•‏‏ ג'ק וג'יל (2011) ‏•‏‏ דמדומים 4: שחר מפציע - חלק 2 (2012) ‏•‏‏ סרט 43 (2013) ‏•‏‏ מצילים את חג המולד (2014) ‏•‏‏ ארבעה מופלאים / חמישים גוונים של אפור (2015) ‏•‏‏ אמריקה של הילרי: ההיסטוריה הסודית של המפלגה הדמוקרטית (2016) ‏•‏‏ אמוג'י: הסרט (2017) ‏•‏‏ הולמס & ווטסון (2018) ‏•‏‏ קאטס (2019) |  |
| 2020–הווה | הוכחה ממשית (2020/21) ‏•‏‏ דיאנה: המחזמר (2021) ‏•‏‏ בלונדינית (2022) ‏•‏‏ פו הדב: דם ודבש (2023) ‏•‏‏ מאדאם ווב (2024) |  |
קולין פירת'

| --- | --- |

קולין פירת' בכנס "קומיק-קון" בסן דייגו, יולי 2017
 לידה:  10 בספטמבר 1960 (בן 64) גריישוט, Hampshire, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, איטליה 
 תקופת הפעילות:  מ-1983
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד  Barton Peveril Sixth Form College  Kings' School  דרמה סנטר לונדון 
 בן או בת זוג:  Livia Giuggioli (1997–2019)   מג טילי (1989–1994) 
 צאצאים:  Will Firth 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (2011)  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (2001)  טיים 100 (2011)  פרס ברית עיתונאיות הסרטים לשחקן הטוב ביותר (2010)  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (2009)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר  גביע וולפי לשחקן הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
קולין אנדרו פירת' (באנגלית: Colin Andrew Firth; נולד ב-10 בספטמבר 1960) הוא שחקן קולנוע טלוויזיה ותיאטרון אנגלי, זוכה פרס אוסקר, פרס באפט"א, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך.
זכה להכרה של הקהל הרחב בתפקידו כמר דארסי בעיבוד הטלוויזיוני של הרומן מאת ג'יין אוסטן, גאווה ודעה קדומה משנת 1995. פירת' היה מועמד לפרס האוסקר עבור הסרט סינגל מן וזכה באוסקר על תפקידו בסרט נאום המלך, בנוסף היה מועמד 5 פעמים לפרס באפט"א, וזכה בפרס כשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו כג'ורג' פלקונר ב"סינגל מן". בשנת 2010 זכה בפרס גלובוס הזהב כשחקן הטוב ביותר בקטגוריית הדרמה, וכן בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע על תפקידו כמלך ג'ורג' השישי בסרט "נאום המלך". תפקידים בולטים נוספים שלו הם בסרטים "הפצוע האנגלי", "שייקספיר מאוהב", "יומנה של ברידג'ט ג'ונס", "מאמה מיה!" וב"אהבה זה כל הסיפור". ב-2011 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ביוגרפיה

קולין פירת' נולד בגריישוט שבמחוז המפשייר אנגליה, לדייוויד ושירלי פירת'. יש לו אחות בשם קייט ואח צעיר בשם ג'ונתן שגם הוא שחקן. הוריו נולדו וגדלו בהודו כיוון שהורי שניהם היו מסיונרים אנגלים. חלק מילדותו עברה עליו בניגריה שם עסק אביו בהוראה. כשהיה בן 11 התגורר בסנט לואיס שבמיזורי. הוא למד בבית הספר "מונטגומרי אוף אלמיין סקנדרי סקול" (שנקרא אחר כך "קינגס סקול") בווינצ'סטר ואחר כך ב"ברטון פווריל קולג'" שבעיר איסטליי. כשהיה ב"קינגס סקול" ניגן בגיטרה ובסקסופון, אך אלה לא נחשבו כלי נגינה 'רציניים' ונאמר לו שעליו לנגן באופוניום (כלי נשיפה ממשפחת הטובה).
ביוגרפיה > קריירה קולנועית

ב-1981 כיכב פירת' בהפקה בימתית בלונדון של "ארץ אחרת", ב-1984 חזר על תפקיד זה בסרט הקולנוע הראשון שלו בבימויו של מארק קנייבסקי ולצידו של רופרט אוורט. ב-1986 כיכב יחד עם סר לורנס אוליבייה בסרט הטלוויזיה " Lost Empires", עיבוד לספרו של ג'. ב. פריסטלי. אחר כך ב-1987 הופיע עם קנת בראנה בסרט הקולנוע "חודש בכפר" לפי ספר של ג'. ל. קאר. ב-1989 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "הפיתויים האסורים של ולמונט"., וכן הופיע בתפקיד ראשי בסרט "Apartment Zero". פירת' ומספר שחקנים בריטים צעירים נוספים שהחלו להתבסס כשחקני קולנוע ידועים כגון טים רות', גארי אולדמן, ברוס פיין ופול מקגאן כונו בשם "Brit Pack"(אנ').
פירת' זכה להערכה רבה על הופעותיו, אך עיקר פרסומו בקרב הקהל הרחב זכה בשנת 1995 כשגילם את דמותו של מר דארסי בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "גאווה ודעה קדומה". בתפקיד זה רכש פירת' מעריצות רבות, ואת חיבתה של ברידג'ט ג'ונס, דמות בדיונית גיבורת ספריה של הלן פילדינג. דמותו של מר דארסי מופיעה בשני ספרי ברידג'ט ג'ונס, ובספר השני "ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים" הגיבורה פוגשת את קולין פירת' ברומא. כשהספרים עובדו לקולנוע פירת' גילם את מר דארסי אהובה של ברידג'ט ג'ונס הנקרא מארק דארסי.
בהמשך הקריירה הופיע פירת' בתפקיד משנה ב"הפצוע האנגלי" (1996), וכיכב בסרטים "אהבה על הדשא" (1997), "שייקספיר מאוהב" (1998), "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001), "חשיבותה של רצינות" (2002), ב-2003 "אהבה זה כל הסיפור", מה שבחורה רוצה, "הופ ספרינגס", "נערה עם עגיל פנינה", ו"ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים" ב-2004. עוד הופיע בסרטים "נני מקפי - קסם של אומנת" (2005), "כשהאמת משקרת" (2005), "כשהיא מצאה אותי" (2007) עם הלן האנט, "הלגיון האחרון" עם אישווריה ראי.
ב-2008 שיחק בסרט When Did You Last See Your Father", בבעל מזדמן, לצדה של אומה תורמן, בגרסה הקולנועית של המחזמר מאמה מיה! ובסרט "קלת דעת" שהוקרן בפסטיבל הקולנוע של רומא וקיבל ביקורות מצוינות. ב-2009 שיחק ב"רוחות חג המולד" עיבוד לספרו של צ'ארלס דיקנס בתפקיד פרד אחיינו של סקרוג' (ג'ים קארי).
ב-2009, בפסטיבל הסרטים של ונציה, זכה פירת בגביע וולפי כשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרטו של טום פורד "סינגל מן", בו גילם דמות של פרופסור המתמודד עם הבדידות אחרי מותו של בן זוגו מזה 16 שנים. התפקיד זיכה אותו בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי, במועמדות לפרס גלובוס הזהב להופעה הטובה ביותר לשחקן ראשי ובמועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ב-2010 כיכב פירת' בדרמה "נאום המלך", בה גילם את דמותו של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת. על תפקידו זה זכה בפרס גלובוס הזהב כשחקן הטוב ביותר בקטגוריית הדרמה, בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר וכן בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע.
ב-2011 הופיע פירת' בסרט "החפרפרת" עיבוד לרומן "באותו שם מאת ג'ון לה קארה ("Tinker, Tailor, Soldier, Spy") שביים תומאס אלפרדסון בכיכובם של גארי אולדמן וטום הארדי.
ב-2013 שיחק לצד ריס וית'רספון בסרט "קשר שטני" בבימוי אטום אגויאן, סיפורם של שלושה גברים, המכונים "שלישיית מערב ממפיס", ששוחררו מהכלא בארצות הברית אחרי שריצו מאסר של 18 שנה על רצח שלא ביצעו
ב-2022 כיכב בסרט הדרמה ההיסטורית "האיש שלא היה" על מבצע קציצה, מבצע ההונאה של המודיעין הבריטי מימי מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה בטלוויזיה ובתיאטרון

בשנים 1983–2000 פירת' הרבה להופיע בתיאטרון. הוא שיחק בתפקיד הראשי במחזה "Three Days of Rain" מאת ריצ'רד גרינברג, כמו גם במחזה "מנהל הבית" מאת הרולד פינטר וב"תשוקה בצל האילנות" של יוג'ין או'ניל.
ב-1999 פירת' הופיע בתפקיד ויליאם שייקספיר בסדרה הקומית הפתן השחור בתוכנית ספשייל שנקראה "Blackadder: Back & Forth". אדמונד בלקאדר נתקל בדמות שפירת' מגלם בזמן שהוא כותב את המחזה מקבת', בלקאדר מבקש משייקספיר חתימה, ואז הוא חובט בו באגרופו ומסביר שזה "עבור כל התלמידים והתלמידות של 400 השנים הבאות". כמו כן הופיע בהפקות טלוויזיוניות כמו ב"דונובן קוויק" (גרסה עדכנית של דון קישוט) משנת 1999 וב"קונספירציה" בשנת 2001 שעליו היה מועמד לפרס אמי.
ב-2004 הנחה את תוכנית האירוח סאטרדיי נייט לייב כשלצידו בהופעת אורחת מוזיקלית הזמרת נורה ג'ונס.
ב-2007 היה פירת' מפיק בפועל של הסרט הדוקומנטרי "בכלא כל חיי" (In Prison My Whole Life) שהפיקה אשתו ליוויה ג'וג'ולי. הסרט בוחן את הליכי המשפט והראיות שהובאו נגד מומיה אבו ג'אמאל, פעיל פוליטי אמריקאי וחבר בפנתרים השחורים, אשר הורשע ונידון למוות בגין רצח של קצין משטרה, דניאל פולקנר בשנת 1981.
ביוגרפיה > קריירה כסופר

יצירתו הראשונה שיצאה לאור הייתה "The Department of Nothing" כחלק מקובץ סיפורים "Speaking with the Angel" שערך ניק הורנבי בשנת 2000. קובץ זה נתרם לקרן טריהאוס למען ילדים אוטיסטים. כמו כן השתתף פירת' בכתיבת הספר " We Are One: A Celebration of Tribal Peoples" שיצא לאור ב-2009, העוסק בתרבויות אנושיות שונות ברחבי העולם. בין שאר הכותבים בספר לורנס ון דר פוסט, נועם חומסקי וקלוד לוי שטראוס.
ביוגרפיה > קריירה כזמר

פירת' שר בסרטים רבים. בין השאר בסרט המוזיקלי "מאמה מיה!", הוא שר את "Lady Come Down" יחד עם רופרט אוורט בסרט "חשיבותה של רצינות" ואת השיר "Love Is in the Air" בסרט "St. Trinian's" שצורף לקרדיטים.
חיים אישיים

פירת' מתגורר בצ'יזוויק שבלונדון. ב-1989 היה לו קשר רומנטי עם השחקנית מג טילי, ששיחקה לצידו ב"הפיתויים האסורים של ולמונט", וב-1990 נולד להם בן ויליאם ג'וזף פירת'. ב-1994, אחרי שנפרד מטילי, היה לו רומן עם ג'ניפר אילי, שכיכבה לצידו ב"גאווה ודעה קדומה" בתפקיד אליזבת בנט. השניים חזרו לשחק יחד ב-2010 בסרט "נאום המלך".
ב-1997 נשא לאישה את ליוויה ג'וג'ולי ולזוג נולדו שני בנים, לוקה (נולד במרץ 2001) ומתיאו (נולד באוגוסט 2003). הם נפרדו בשנת 2019, כשנתיים לאחר שגילה שהיא ניהלה רומן עם עיתונאי איטלקי בתקופה קצרה בה הם היו פרודים.
פרסים והוקרה

ב-13 בינואר 2011 קיבל פירת כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2012 קיבל תואר כבוד מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
הערות שוליים

↑  עירית לינור, הפיתויים האסורים של ואלמונט, חדשות, 7 באוקטובר 1991
↑  Vanessa Thorpe, Brit pack in Tinseltown gold rush, The Guardian, ‏9 Jan 2000
↑  איתמר זהר, פסל בדמותו של קולין פירת כמר דארסי הוצב בלונדון, באתר הארץ, 10 ביולי 2013
↑  מיה סלע, הסופרת הלן פילדינג הרגה את דארסי, הבעל של ברידג’ט ג’ונס, באתר הארץ, 30 בספטמבר 2013
↑  מאת מולי האסקל, אלי מקביל במהדורה מורחבת, באתר הארץ, 16 באפריל 2001
↑  אורי קליין, עלבון לאוסקר ויילד, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2002
נסים דיין, ‏רציני רציני, אבל, באתר גלובס, 8 באוגוסט 2002
↑  אורי קליין, מרד הזנב המכשכש, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2003
↑  גואל פינטו, "מה שבחורה רוצה", באתר הארץ, 21 בספטמבר 2004
↑  נסים דיין, ‏לא פחות מהפנטת מהמונה ליזה, באתר גלובס, 29 בינואר 2004
↑  שירי כץ, עכבר העיר, ת"א, ציד מכשפות, באתר הארץ, 14 במרץ 2006
↑  אורי קליין, מה הם מסתירים?, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2005
↑  גיתית גינת, עכבר העיר, כשהסרט מצא אותה, באתר הארץ, 6 במאי 2008
↑  שרה ליאל | הניו יורק טיימס, "סינגל מן": היום האחרון בחייו של קולין פירת', באתר הארץ, 15 בדצמבר 2009
↑  אורי קליין, הסרט "נאום המלך" ראוי לכתר, באתר הארץ, 30 בינואר 2011
↑  טל לוין, עכבר העיר, המנצח הגדול של גלובוס הזהב: "הרשת החברתית", באתר הארץ, 17 בינואר 2011
↑  טל לוין, עכבר העיר, נאום המלך זכה בטקס פרסי הסאג, באתר הארץ, 31 בינואר 2011
↑  טל לוין, עכבר העיר, נאום המלך הוא הזוכה באוסקר 2011, באתר הארץ, 28 בפברואר 2011
↑  אורון שמיר, עכבר העיר, החפרפרת: קר כקרחון, עז כאהבה, באתר הארץ, 17 בנובמבר 2011
↑  רותה קופפר, אטום אגויאן יביים סרט על 3 נערים שריצו עונש על פשע שלא ביצעו, באתר הארץ, 23 באוגוסט 2011
↑   נתנאל שלומוביץ, "האיש שלא היה": הסיפור המוזר של הגופה בשעת לילה, באתר הארץ, 7 במאי 2022
↑  Guardian staff reporter, Colin Firth wins a star on Hollywood's Walk of Fame, The Guardian, ‏14 Jan 2011
↑  Tony Jones, Colin Firth awarded CBE, The Independent, ‏26 January 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459666305171  PLWABN: 9810655869905606  BIBSYS: 98065150  BNE: XX1287574  BnF: cb14021257w (data)  CiNii: DA12694541  GND: 130442887  ICCU: UBOV490631  ISNI: 0000 0001 2276 3584  LCCN: no90011053  LNB: 000243451  MusicBrainz: c1103860-4a31-4dc8-bcee-f56aafda600a  NKC: pna2006327212  NLA: 40017673  NLK: KAC2020K1519  NSK: 000298896  NTA: 15784417X  SNAC: w69029gc  SUDOC: 061078042  Trove: 1442522  VIAF: 10952955   WorldCat (עם VIAF): 10952955 
קולין פירת' בינואר 2011
קולין פירת' בפסטיבל הסרטים של ונציה, 2009
פירת' ואשתו ליוויה ג'וג'ולי, 2009
אוסטרובוטניה

| --- | --- |
סמל אוסטרובוטניהסמל אוסטרובוטניה
 מדינה:  פינלנד פינלנד
 בירת האזור:  ואסה
 תאריך ייסוד:  2009
 שטח:  18,190.80 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ באזור:  175,821 (ינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  23.18 נפש לקמ"ר (2013)
 קואורדינטות:  63°N 22°E﻿ / ﻿63°N 22°E﻿ / 63; 22 
 אזור זמן:  UTC +2
 www.osterbotten.fi
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אוסטרובּוֹטְניה (בפינית: Pohjanmaa, בשוודית: Österbotten) הוא אזור במערב פינלנד, ובירתו היא העיר ואסה. האזור, שהוקם בשנת 2010, היה בעברו חלק מהמחוז ההיסטורי אוסטרובוטניה.
האזור גובל בצפונו באוסטרובוטניה המרכזית, במזרחו באוסטרובוטניה הדרומית, בדרומו בסטאקונה, ובמערבו במפרץ הבוטני.
ערים באזור

באזור 16 רשויות מקומיות לשישה מהן מעמד של עיר (מודגשות), נתוני האוכלוסייה נכונים ל-2008:
| --- | --- |
 איסוקירה (4,991)  יאקובסטאד (19,667)  קאסקינן (1,478)  קורשולם (18,112)  קורסנס (2,219)  קריסטינסטאד (7,262)  קרונובה (6,716)  לאיהיה (7,692)  לארסמו (4,651)  מלאקס (5,549)  נארפס (9,505)  ניקרלב (7,429)  פדרסורה (10,757)  ואסה (58,597)  ואהאקורה (4,732)  וורו (6,628):
תיאוריה וביקורת

גיליון תיאוריה וביקורת 26, אביב 2005
תיאוריה וביקורת הוא כתב עת אקדמי בעל ביקורת עמיתים לעיון ביקורתי בחברה ובתרבות בישראל, שיוצא לאור במתכונת דו-שנתית על ידי הוצאת מכון ון ליר והוצאת הקיבוץ המאוחד. כתב העת החל לצאת לאור בשנת 1991 על ידי "הקבוצה לתיאוריה וביקורת שליד מכון ון ליר בירושלים".
היסטוריה

בגיליון הראשון כללו חברי הקבוצה לתיאוריה וביקורת שליד מכון ון ליר בירושלים אינטלקטואלים ביקורתיים כמו עדי אופיר, חנן חבר, יהודה אלקנה, עזמי בשארה, שלמה פישר, אביגדור פלדמן, גדעון קונדה וז'וזה ברונר. החל מהגיליון השני הצטרפו לחבורה אריאלה אזולאי, יואב פלד, אמנון רז קרקוצקין, ויהודה שנהב. מאז חלו תחלופות נוספות.
"תיאוריה וביקורת" הוקם ברוח התאוריה הביקורתית הקלאסית נוסח אסכולת פרנקפורט והוגים כמו מקס הורקהיימר, תאודור אדורנו, ולטר בנימין, פרנץ נוימן וחנה ארנדט. הקבוצה לתיאוריה וביקורת של מכון ון ליר הציבה לעצמה שתי מטרות:
להתאים את התאוריה הביקורתית לפרדיגמות החדשות שהתפתחו החל משנות השבעים של המאה העשרים כמו ניתוח תרבות מרקסיסטי (אנ') (להבדיל מהכינוי "מרקסיזם תרבותי"), פוסט-סטרוקטורליזם, פמיניזם, מיניות ופוסט-מרקסיזם.
להתאים את התאוריה הביקורתית למציאות הישראלית.
כך עסקה הקבוצה בשאלות של ביקורת הידע, מנגנוני הייצוג, ביקורת הלאומיות, ופוסטציונות. במשך השנים הובאו בכתב העת טקסטים ברוח זו בעברית, ובהם עבודותיהם של מישל פוקו, גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק, תיאודור אדורנו, ז'אן פרנסואה ליוטר, ננסי פולברה, ארונדהטי רוי, מישל דה סרטו, ברונו לאטור, פייר בורדייה, אדוארד סעיד, הומי באבא, ראול הילברג, זיגמונט באומן, אולריך בק, ז'יל דלז, פליקס גואטרי, חמיד דבאשי, רנטה סלצ'ל, טוני ג'אט, איליה זוריק וז'אק דרידה. בנוסף, נתן כתב העת במה לדיון במגדר ובתאוריות פמיניסטיות רדיקליות.
חשיבות

אורי רם, שחקר את הסוציולוגיה הישראלית והפוליטיקה של הידע בישראל בספרו "הזמן של ה'פוסט'" שיצא לאור ב-2006, גורס כי בשנות התשעים כתב העת "תיאוריה וביקורת" היה הבמה העיקרית להתפתחות גישת הפוסט-מודרניזם והפוסט-ציונות בישראל מבחינה מוסדית. קבוצת "תיאוריה וביקורת" הושפעה מהתאוריות של מישל פוקו על הקשר בין ידע לכוח, ומז'אק דרידה וז'אק לאקאן. התפתחות הגישה הפוסט-מודרנית ואימוצה על ידי קבוצת "תיאוריה וביקורת" ופרסומיהם בכתב העת, תרמה לשילוב לימודי התרבות בחוגים לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטאות, ולערעור על מה שנתפס כיומרה לאובייקטיביות ומדעיות, שהונחו ביסודן של שיטות המחקר באקדמיה. רם מציין ש"קבוצת תיאוריה וביקורת השיבה באקדמיה הישראלית את רוח הפרצים של הפילוסופיה הפוסט-סטרוקטורליסטית ושל ביקורת התרבות הפוסט-מודרנית. הייתה זו רוח הפירוק של הנרטיבים הגדולים של המודרניות – יהיה זה המדע הרציונלי, הלאומיות הליברלית או המרקסיזם המהפכני".
עוד מציין רם שהחל משנת 2000 עם כניסתו של יהודה שנהב כעורך "תיאוריה וביקורת", כתב העת החל לעסוק לא רק בידע אירופי, אלא גם בשאלות של אתניות ומזרחיות, כלכלה פוליטית והאתגר הפוסטקולוניאלי לייצור ידע. לדברי רם בגיליון 26 של תיאוריה וביקורת: "בעוד הפוסטמודרניות מאתגרת את המודרניות מתוך ביתה, מתוך הבירות האירופיות של תרבות הנאורות ופריס בראשן, הרי הפוסטקולוניאליות היא המשכו של האתגור הפוסטמודרני מנקודת מבטם של ה'אחרים' – קורבנות הקולוניאליזם המערבי ברחבי העולם, יהיה זה בהודו או בפלסטין".
כתב העת משמש במה מרכזית, מהיחידות, לחשיבה ולפיתוח כלים לתאוריה ולחשיבה ביקורתית בישראל. לאורך השנים, "תיאוריה וביקורת" עסק בחברה הישראלית במגוון רחב של נושאים חברתיים ופוליטיים, ובהם כלכלה, מזרחים, פלסטינים וכתיבה ביקורתית באשר להיסטוריה של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הגם ש"תיאוריה וביקורת" לא היה המקור היחיד לעיצוב שפה ביקורתית חדשה, כתב העת זוהה כזירה בעלת השפעה שהנחילה את השפה הביקורתית למעגלים רחבים יותר. מושגים כמו "מהגרים", בניגוד לעולים, "מלחמת 1948" ולא מלחמת העצמאות, "פלסטינים אזרחי ישראל" במקום ערבים ישראלים ו"שכבות מוחלשות" במקום "שכבות חלשות", נפוצים בכתב העת. אומנם לא הכותבים ב"תיאוריה וביקורת" יצרו בדרך כלל את כל המושגים הללו, אך השימוש בהם בכתב העת זיהה אותו כמוקד ההנחלה שלהם.
בהיות "תיאוריה וביקורת" כתב עת ביקורתי, שהנחיל מושגים שאין עליהם קונצנזוס בחברה בישראל, הוא ספג ביקורת מצד חוגים שמרניים, בהם סוציולוגים "ממסדיים" והיסטוריונים "ישנים", לצד אישי ציבור שונים.
עקב איום בתביעה משפטית, גיליון 31 של תיאוריה וביקורת "40ל67", שעסק בכיבוש ואמור היה לצאת בסתיו 2007, יצא לאור רק באפריל 2008. שליחת מאמר לתגובה לפני פרסומו בגיליון זה, הובילה לאיום בנקיטת צעדים משפטים אשר יצר משבר במערכת "תיאוריה וביקורת" ולמשיכת שני מאמרים שהיו אמורים להתפרסם בו. משבר זה הוביל לשינוי מדיניות קבלת המאמרים לכתב העת. במסגרת המדיניות החדשה החליטה מועצת המערכת כי לא ישלחו מאמרים לתגובה חיצונית בטרם פרסום, וכי תיערך ביקורת פנימית במכון ון ליר אם ימצאו מאמרים העלולים להוביל לתביעות דיבה.
עורכים ומערכת > עורכי תיאוריה וביקורת

העורך המייסד - פרופ' עדי אופיר, 2000-1991
פרופ' יהודה שנהב - 2010-2000
פרופ' ליאורה בילסקי - 2013-2010
פרופ' איתן בר-יוסף - 2019-2013
ד"ר שאול סתר - העורך הנוכחי, החל משנת 2019
עורכים ומערכת > מערכת

מערכת כתב העת נכון לשנת 2024: רונית טפיירו - ראשת הוצאת מכון ון ליר, שאול סתר - עורך, עינת ארנהיים - עורכת משנה.
עורכים ומערכת > מועצת המערכת

מועצת המערכת של כתב העת מורכבת מאקדמאים מובילים בתחום התיאוריה הביקורתית. נכון לשנת 2024, חברים במועצת המערכת: שי לביא - יו"ר המועצה, עדי אופיר, יהודה שנהב, ליאורה בילסקי, איתן בר-יוסף, פיני איפרגן, גדי אלגזי, מירב אלוש לברון, חגי בועז, כרמה בן-יוחנן, ירון בן-נאה, בשיר בשיר, מיכל גבעוני, רותי גינזבורג, קרולה הילפריך, ראיף זרייק, רונית טפיירו, מנחם מאוטנר, ורד מימון, אילת מעוז, אילן סבן, הונידה ע'אנם, קציעה עלון, חביבה פדיה, יוכי פישר, רבקה פלדחי, חמוטל צמיר, אריה קרמפף, מירי רוזמרין, אורי רם וחגי רם.
גיליונות נושא

אחת למספר שנים, מפרסם כתב העת גיליונות נושא:
1995 - גיליון בעריכתו של יהודה שנהב בנושא "הרפואה הציבורית בישראל בין המדינה, החברה האזרחית והשוק" (מס' 6).
1996 - גיליון בעריכתו של עדי אופיר בנושא "ההיסטוריונים החדשים" (מס' 8).
1997 - גיליון בעריכתה של גלית חזן-רוקם בנושא "תרבות עממית" (מס' 10).
1999 - כרך בעריכתו של עדי אופיר בנושא "50ל48" (מס' 12–13).
2000 - גיליון בעריכתו של יהודה שנהב בנושא "מרחב, אדמה, בית" (מס' 16).
2001 - גיליון בעריכתו של יהודה שנהב בנושא "קולנוע" (מס' 18).
2002 - גיליון בעריכתו של יהודה שנהב בנושא "המבט הפוסטקולוניאלי" (מס' 20).
2003 - גיליון בעריכתו של רונן שמיר בנושא "גלובליזציה" (מס' 23).
2004 - גיליון בעריכתם של סיגל גולדין וחיים חזן בנושא "אירוטיקה ופריון" (מס' 25).
2006 - גיליון בעריכתם של לואיז בית-לחם, טל כוכבי, יוסי יונה ויהודה שנהב בנושא "מחקר ותאוריה בלימודים פוסטקולוניאלים" (מס' 29).
2007 - גיליון בעריכתו של יהודה שנהב בנושא "40ל67" (מספר 31).
2009 - גיליון בעריכתם של רונה ברייר-גארב, חנה הרצוג ויהודה שנהב בנושא "מהו פוליטי" (מס' 34).
2012 - גיליון בעריכתה של ליאורה בילסקי בנושא "משבר הדיסציפלינות בעקבות השואה" (מס' 40).
2013 - גיליון בעריכתה של ליאורה בילסקי בנושא "המחאה החברתית של קיץ 2011" (מס' 41).
2015 - גיליון בעריכתו של איתן בר-יוסף בנושא "הודו/ישראל" (מס' 44).
2016 - גיליון בעריכתם של אריאל הנדל וארז מגור בנושא "ההתנחלויות: פרספקטיבות חדשות" (מס' 47).
2018 - גיליון היובל של כתב העת בעריכתו של איתן בר-יוסף, מכיל שני חלקים - בראשון מוצגות קריאות-חוזרות של מאמרים מרכזיים שפורסמו בכתב העת בעבר, ובשני מופיעים מאמרים המבקשים לשרטט את עתידה של התיאוריה הביקורתית בתחומים שונים (מס' 50).
2019 - גיליון בעריכתו של יואב קני בנושא "בעלי חיים" (מס' 51)
2020 - גיליון בעריכתו של שאול סתר בנושא "הימין החדש" (מס' 52)
2021 - גיליון בעריכתו של שאול סתר בנושא "דרום" (מס' 54)
2022 - גיליון בעריכתו של שאול סתר בנושא "מין. כסף. רעש." (מס' 56)
2023 - גיליון בעריכתם של עפרי אילני, חגי בועז ושאול סתר בנושא "אתגר האנתרופוקן" (מס' 57)
2023 - גיליון בעריכתו של שאול סתר בנושא "+דוקומנטה" (מס' 58)
2024 - גיליון בעריכתם של אדנה זאוודו גבינש, אפרת ירדאי, גיל רוטשילד אליאסי בנושא "שחורות מקומית" (מס' 59)
2024 - גיליון בעריכתו של שאול סתר בנושא "ביקורת המלחמה" (מס' 60)
לקריאה נוספת

אורי רם, ‏מסה – הזמן של ה"פוסט": הערות על הסוציולוגיה בישראל מאז שנות התשעים, תיאוריה וביקורת 26, אביב 2005
אורי רם, הזמן של ה'פוסט', תל אביב: הוצאת רסלינג, 2006
ירון אזרחי, "השיח הפוסטקולוניאלי הישראלי", קתרסיס 11, אביב תשס"ט 2009, עמ' 10–21
אלק ד' אפשטיין, "שקיעת הסוציולוגיה הישראלית", תכלת, 2003, ביקורת על התאוריה הביקורתית.
David Cunningham, "Walking into walls", Radical Philosophy, 150: 67 - 70, July/August 2008
הערות שוליים

↑  2006, עמ' 121.
↑  2005, עמ' 249.
↑  יהודה שנהב, "למה לא כיבוש", בתוך "40 ל-67", תיאוריה וביקורת 31, חורף 2007.
↑  מערכת באתר "תיאוריה וביקורת"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411683005171 
גיליון תיאוריה וביקורת 50, חורף 2018
חרוב מצוי

| חרוב מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: קסאלפיניים
סוג:: חרוב
מין:: חרוב מצוי
שם מדעי
 Ceratonia siliqua ‏ליניאוס
תחום תפוצה

פירות חרובים בדוכן, שוק לוינסקי, תל אביב
חָרוּב מצוי (שם מדעי: Ceratonia siliqua) הוא מן עץ-שיח חורש ים-תיכוני, בינוני, יְרוֹק־עַד הצומח גם בפארק פתוח, ממשפחת הקטניות (Fabaceae). הוא גדל בר ובתרבות סביב אגן הים התיכון ובדרום-מזרח אסיה. בעבר הוא שויך למשפחת הכליליים (קֶסְאַלְפִּינִיִּים, Caesalpinioideae). החרוב המצוי נחשב בעבר למין יחיד בסוגו, עד אשר בשנים 1979–1980 התגלה ופורסם מין נוסף, הגדל בהרי עומן ותימן ובהרי סומליה, ברום של 900 עד 2,000 מטרים, בשם Ceratonia oreothauma (אנ').
פריו תרמיל ארוך דמוי סהר פחוס, צבעו חום-שחור, בעל ציפה מתוקה, וראוי למאכל אדם ובעלי חיים. תכולת המים בפרי החרוב נמוכה במיוחד ומכאן שמו (בעברית, יובש = חרבה), אם כי יש הסבורים שהשם ניתן על שום דמיון הפרי לחרב.
עצי החרוב פורחים באוקטובר, וזהו העץ הים תיכוני היחיד שפורח במועד זה. לפרחי הזכר הרבים יש ריח אופייני ועז הנודף למרחוק ונחשב מטרד לאדם. סיום ההבשלה באוגוסט של השנה שאחרי, ואיסוף הפירות בחודשים ספטמבר-נובמבר. פריחתו אדומה או צהובה. עץ החרוב מאריך ימים עד 200 שנים. העץ אינו עמיד לטמפרטורות נמוכות מתחת לאפס ואף ל-3 מעלות צלזיוס, הצמיחה מואטת מתחת ל-10 מעלות צלזיוס והוא אינו גדל היטב מעל לרום של 500 מטר ובמפנים צפוניים ומערביים בשל העדפתו לחום וקרינת שמש ישירה וחזקה. על אף שישנם עצי חרוב שתולים ומניבים ואף בר גם בירושלים ואף ברום של 780 מ'.
בשנת 2005 הוכרז עץ החרוב בישראל כערך טבע מוגן, אך ההכרזה לא חלה עליו כצמח תרבות – כצמח שנזרע או נשתל בידי אדם בגידול חקלאי או בגינת נוי ושאיננו, כולו או חלקו, מן הבר. מאידך, כריתתו והעתקתו של עץ החרוב נאסרה בכל הארץ בתיקון 5 לפקודת היערות בתחילת 2012 אלא אם ניתן רישיון לכך מפקיד היערות. חרוב בוגר בדומה לזית יכול לעמוד בטראומת העתקה אם גוזמים את נופו, מורחים את פצעי הגיזום במשחת עצים ומעבירים אותו עם גוש שרשים גדול. הדבר מצריך עבודת טרקטורים, ולא בכל מקום הדבר אפשרי.