stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלמור ג'יימס
תולדות חייו

ג'יימס נולד בשם אלמור ברוקס במחוז הולמס שבמדינת מיסיסיפי. הוא נולד מחוץ למסגרת נישואים לאם בת 15, לאולה ברוקס, שהייתה פועלת חקלאית. אביו היה ככל הנראה וילי "פרוסט" ג'יימס, אשר עבר להתגורר עם אימו ואלמור אימץ לו את שם משפחתו.
אלמור החל יוצר מוזיקה בגיל 12 על כלי פריטה בעל מיתר בודד שהיה מחובר לקיר צריף. בנערותו ניגן באירועי הרקדה מקומיים והופיע בשם קלינהאד (Cleanhead) וג'ו וילי ג'יימס (Joe Willie James). בשנת 1942 לערך התחתן לראשונה עם מיני מאי. מאוחר יותר בחייו התחתן פעמיים נוספות, בשנים 1947 ו-1954.
ג'יימס שאף להיות למוזיקאי ידוע ולהנות מן היוקרה המלווה מקצוע זה, כמו גם הזדמנות למוצא מגורל של פועל חקלאי קשה-יום. הוא ניגן בשנות ה-30 עם רוברט ג'ונסון והושפע מאוד מסגנונו, כמו גם מסגנונם של קוקומו ארנולד (Kokomo Arnold) וטמפה רד (Tampa Red). הוא הקליט כמה משיריו של טמפה רד ושניים מתזמורתו של טמפה הצטרפו לתזמורתו של ג'יימס. קיימת מחלוקת בשאלה האם היה זה רוברט ג'ונסון או אלמור ג'יימס שכתב את סטנדרט הבלוז Dust My Broom.
החל מגיל צעיר, עוד בתקופת היובש, ג'יימס הרבה לשתות ויסקי אשר יוצר באופן מחתרתי, מנהג שפגע בבריאותו, כמו גם בבריאותם של מוזיקאים אפרו-אמריקאים אחרים מאותו אזור. בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לצי האמריקני, היה הגאי והשתתף בפלישה לגואם. עם שחרורו משרות צבאי שב למרכז מיסיסיפי והתיישב בעיר קנטון, שם התגורר עם אחיו המאומץ רוברט יוסטון. בתקופה זו בחייו אף התברר לו כי לקה במחלת לב קשה. בעת שעבד בסדנת החשמל של אחיו הוא פיתח צליל אלקטרוני ייחודי באמצעות חלקים שמצא שם. בינואר 1951 החל להקליט מיצירתו בחברת Trumpet Records בעיר ג'קסון, תחילה כנגן בהרכבים של סאני בוי ויליאמסון ואחרים, ובחודש אוגוסט הקליט את Dust My Broom. השיר הפך ללהיט רית'ם אנד בלוז בשנת 1952 ועשה את ג'יימס לכוכב. לאחריו הפר את חוזה ההקלטות שלו עם חברת Trumpet Records וחתם בחברת Bihari Brothers בעזרתו של המוזיקאי אייק טרנר (Ike Turner). שירו I Believe הפך ללהיט בשנת 1953. בשנות ה-50 הוא הקליט במספר חברות תקליטים נוספות ולהקת הליווי שלו נודעה בשם The Broomdusters.
ג'יימס נפטר בשיקגו, לאחר התקף לב שלישי, בשנת 1963, בטרם יצא לסיבוב הופעות מתוכנן באירופה. הוא נקבר במיסיסיפי.
יצירתו

ג'יימס ניגן במגוון גרסאות של בלוז, אשר לעיתים נגעו סגנונות מוזיקליים אחרים, בדומה למאדי ווטרס, האולין וולף וחלק מיצירתו של בי בי קינג, אולם בעל צליל גיטרה חזק ויחודי שנוצר מגיטרה אקוסטית שאותה התאים לצרכיו, הדומה לצליל גיטרות חשמליות מוצקות שנוצרו שנים אחר כך. הוא ניגן לעיתים קרובות ניגן בשיטת גיטרת סלייד, אף שבחלק מהקלטותיו לא השתמש בטכניקה זו. קולו וסגנון שירתו היו אף הם בולטים בייחודם. ג'יימס ולהקתו היו אהודים במועדוני הבלוז של שיקגו, אף שג'יימס נודע כמוביל הרכב בעייתי, אשר נהג לשתות לשכרה בזמן הופעות, לנטוש הופעות ולקבוע הופעות במועדים חופפים.
כיוון שמת בגיל צעיר, בטרם הפך הבלוז לסוגה מוזיקלית פופולרית בשנות ה-60, מעט יחסית התפרסם על האיש ויצירתו. לא ידוע על תמונות של ג'יימס בזמן הופעות, למעט אלה שצולמו בידי צלם אחד, חובב בלוז בלגי, ולא ידוע על תאורים מפורטים מהופעותיו, או הקלטות מהופעות.
השפעתו

רוב נגני גיטרת סלייד יודו בהשפעה הרבה של סגנון נגינתו של ג'יימס על אופן הנגינה בגיטרת סלייד. השפעתו של ג'יימס חרגה מעבר לנגינת בלוז, ואף גיטריסטים רבים בתחום הרוק הושפעו ממנה, כך בריאן ג'ונס מלהקת הרולינג סטונז, וג'רמי ספנסר מלהקת פליטווד מק. בשנת 1969 הקליט זמר הבלוז הבריטי ג'ון מאייל (John Mayall) את השיר "מיסטר ג'יימס" המוקדש לאלמור ג'יימס. להקת האחים אולמן, אשר ציינה את השפעתו על נגינתם, ביצעה גרסאות כיסוי ליצירותיו Done Somebody Wrong ו-One Way Out. סטיבי ריי וון הרבה לבצע גרסאות כיסוי ליצירותיו בהופעות חיות.
הגיטריסט הבולט ביותר שהעריץ את סגנון נגינתו של ג'יימס היה ג'ימי הנדריקס. בתחילת הקריירה שלו כינה עצמו הנדריקס בשם "מוריס ג'יימס" ואחר כך "ג'ימי ג'יימס", כאות הוקרה לאלמור ג'יימס. באלבום בלוז של הנדריקס, אשר ראה אור בבריטניה, מופיעה תמונתו כשהוא אוחז באלבום "המיטב של אלמור ג'יימס". בשנת 1969, בעת שהופיע באלברט הול, ביצע הנדריקס את Bleeding Heart של ג'יימס, כך עשה גם בעת הופעות בניו יורק בהמשך אותה שנה. הוא אף הקליט שתי גרסאות ליצירה זו.
ג'יימס מוזכר בשירם של הביטלס For You Blue, משנת 1969, בו מנגן ג'ון לנון בגיטרת סלייד. פרנק זאפה, גרייטפול דד, אריק קלפטון הם בין היוצרים הבולטים הרבים שהושפעו מיצירתו של ג'יימס. בשנת 1968 הקליטו קלפטון וג'ימי פייג' שיר אשר כונה "הוקרה לאלמור" (Tribute to Elmore).
אחד השירים האייקונים המבוססים על אחד משיריו הוא " breakonthrogh to the other side" של להקת הדלתות המבוסס על שירו "stranger blues".
ג'יימס אלמור ויצירותיו ממשיכים להשפיע על נגני בלוז אף בתחילת המאה ה-21.
לקריאה נוספת

Steve Franz, The Amazing Secret History of Elmore James. Bluesource Publications, 2003. ISBN 0971803811.
אנסבך (עיר)

| --- | --- |
סמל אנסבךסמל אנסבך

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  בוואריה בוואריה
 ראש העיר:  קרדה סיידל
 שטח:  99.92 קמ"ר
 גובה:  405 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  42,221 (31 בדצמבר 2022)
  ‑ צפיפות:  420 נפש לקמ"ר (2016)
 קואורדינטות:  49°18′00″N 10°35′00″E﻿ / ﻿49.3°N 10.583333333333°E﻿ / 49.3; 10.583333333333 
 אזור זמן:  UTC +1
 www.ansbach.de
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאנסבך(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניאנסבך(למפת בוואריה רגילה) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהאנסבך(למפת בוואריה מוגדלת) מינכן נירנברג אאוגסבורג וירצבורג רגנסבורג אינגולשטאדט פירט ארלנגן ביירוית במברג צ'כיה אוסטריה שווייץ באדן וירטמברג  הסן תורינגיה סקסוניהאנסבך  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אנסבך (בגרמנית: ‏Ansbachקובץ:Ansbach.ogg‏Ⓘ‏) היא עיר במדינת בוואריה שבגרמניה המהווה עיר הבירה של אזור מרכז פרנקוניה. אנסבך ממוקמת 40 קילומטרים מדרום־מערב לנירנברג ו-140 קילומטרים מצפון למינכן. בשנת 2016 העיר מנתה אוכלוסייה של 41,532.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
במלחמת העולם השנייה היו בעיר בסיסים של לופטוואפה והוורמאכט. ב-18 אפריל 1945 הגיע הקורפוס ה-21  לאנסבך. רוברט לימפרט, סטודנט בן 19 ניסה לפעול לכניעת העיר ללא קרב לאמריקאים, וחתך את חוטי הטלפון שחיברו את מפקדת העיר למטה הוורמאכט - הוא נתפס ונידון למוות.
ראו גם

הפיגוע באנסבך
הערות שוליים

↑  מאת Ami, עד יומו האחרון: נאמנים להיטלר ללא סייג | רגעים היסטוריים, ‏2013-05-18
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564298005171  BnF: cb12078801c (data)  GND: 4002170-1  LCCN: n80160453  MusicBrainz: d68f6dc2-2b90-49d3-b91a-b39ccc8b2b53  NKC: ge195251  VIAF: 137210688   WorldCat (עם VIAF): 137210688 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בגרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אסיה רוקסטה

| --- | --- |

Asia Rocsta
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Asia Motors (אנ') (שם מלא: Asia Motors Industries Co., Ltd")
 שנות ייצור:  1985–1997
 הרכבה:  דרום קוריאה דרום קוריאה
 מודל אחריו:  Kia Retona (אנ')
 אורך:  3,580-4,190 מ"מ
 רוחב:  1,690 מ"מ
 גובה:  1,820-1,850 מ"מ
 משקל:  1,220-1,280 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,130-2,730 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 1,789 סמ"ק, המפיק 85 כ"ס ב-5,500 סל"ד (מנוע בנזין)  4 צילינדרים, 2,184 סמ"ק, המפיק 72 כ"ס ב-4,250 סל"ד (מנוע דיזל)  4 צילינדרים, 2,184 סמ"ק, המפיק 70 כ"ס ב-4,050 סל"ד (מנוע דיזל)
אסיה רוקסטה (באנגלית: Asia Rocsta) הוא רכב שטח קטן, המוגדר כ-SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle), בעל הנעה כפולה 4x4, מתוצרת יצרנית הרכב הדרום קוריאנית Asia Motors (אנ') (שם מלא: Asia Motors Industries Co., Ltd) אשר יוצר בין השנים 1985–1997.
משנת 1993 יוצאו דגמי "אסיה רוקסטה" לאוסטרליה.
מנועי "אסיה רוקסטה"

מנוע בנזין - 1.8 ליטר
מנוע דיזל - 2.2 ליטר
דגמי "אסיה רוקסטה"

"Rocsta 1.8 DX Hard Top"
"Rocsta 1.8 DX Soft Top"
"Rocsta 2.2"
"Rocsta 2.2 4WD"
"Rocsta 2.2 D Soft Top"
"Rocsta 2.2 Diesel DX H/Top"
"Rocsta 2.2 Diesel Soft Top"
"Rocsta R2 Wagon"
תמונות

"אסיה רוקסטה", 1994
"אסיה רוקסטה"
"אסיה רוקסטה"
"אסיה רוקסטה"
"אסיה רוקסטה"
"אסיה רוקסטה"
"אסיה רוקסטה"
"אסיה רוקסטה" R2
ראו גם

רכב שטח
סיבאל
הערות שוליים

↑  "אסיה רוקסטה" fr.autofocus.ca/actualites/auto-retro/asia-rocsta-une-triste-imitation
↑  "אסיה רוקסטה" - 1.8 carsnip.com/used-cars/by/Asia/Rocsta
↑  "אסיה רוקסטה" דיזל drive2.ru/r/asia
אקספדיטוס

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־3 Melitene, האימפריה הרומית 
 פטירה:  303 Melitene, האימפריה הרומית 
 
אקספדיטוס הוא מרטיר וקדוש נוצרי. לפי החיבור "Martyrologium Hieronymianum", אקספדיטוס היה חיל בצבא הרומי אשר המיר את דתו לנצרות, והוצא להורג בעריפת ראש עקב אמונתו הנוצרית, במהלך הרדיפות של הקיסר דיוקלטיאנוס, בתחילת המאה ה-4 לספירה.
לפי האמונה, בעת שהחליט אקספדיטוס להתנצר, הופיע בפניו השטן בצורת נחש או עורב, וביקש ממנו להמתין עם המעשה. אולם אקספדיטוס דרך עליו והרג את החיה, ואמר "אני אהפוך לנוצרי היום!". בגרמניה במאה ה-17, היה נהוג לצייר את אקספדיטוס כעורך דין אשר מוחץ ברגלו עורב, אשר צועק "Cra! Cra!", אשר בלטינית מפורש כ"מחר".
"אקספדיטוס", אשר משמעו "מהירות", משמש כפטרון של מאמינים אשר נדרשים לפתרונות מהירים ולהימנע מעיכובים.
פולחן אקספדיטוס נפוץ כיום גם בדרום ארצות הברית, במדינות לואיזיאנה וניו אורלינס.
איימון דה ואלירה

אֵיְימון דה ואלירה (באנגלית: Éamon de Valera‏; 14 באוקטובר 1882 - 29 באוגוסט 1975), נולד כאדוארד ג'ורג' דה ואלירה (Edward George de Valera) היה מדינאי אירי, מראשי מאבקה של אירלנד לעצמאות נגד השלטון הבריטי במחצית הראשונה של המאה ה-20. דה ואלירה שימש זמן רב בתפקיד ראש הממשלה האירי, וסיים את פעולתו בשירות העם האירי בתפקיד נשיא אירלנד (אייר). יש המכנים אותו, לצד יריבו הגדול מייקל קולינס, "אבי האומה" האירית.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

דה ואלירה נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית בשנת 1882 לאם אירית, קת'רין קול (Catherine Coll). אביו, חואן ויויון דה ואלירה, היה ממוצא ספרדי, אולם לא ברור מהיכן בא.
נולד בבית חולים בשדרות לקסינגטון, שבו נולדו תינוקות להורים חסרי אמצעים וילדים מחוץ לנישואים.
לימים טען כי הוריו נישאו בשנת 1881 בניו יורק, אך מחקר גנאלוגי לא מצא אישור לכך. כיום סבורים החוקרים כי דה ואלירה היה ילד בלתי חוקי. עובדה זו נראית כיום חסרת חשיבות, אך בעת הולדתו של דה ואלירה הייתה משמעותית, כי ילד שנולד מזיווג כזה לא היה יכול לשמש בשירות הכנסייה הקתולית. דה ואלירה היה כל חייו קתולי מאמין, ושקל לפרקים קריירה כנסייתית. יש להניח כי למניעה מלשמש ככומר, עקב נסיבות לידתו, הייתה השפעה על חייו, ועל ההיסטוריה של עמו.
בגיל שנתיים נלקח על ידי דודו, נד, לאירלנד וגדל אצל סבתו. 
אמו טענה שבעלה, חואן, נפטר ב-1885.  בהמשך נישאה בשנית באמצע שנות ה-80 אולם איימון לא שב אליה.
דה ואלירה גדל בעיר לימריק, ולאחר מכן בפנימייה בדבלין.
ביוגרפיה > פעילות פוליטית מוקדמת

| --- | --- |
 :  ראו גם – שין פיין
דה ואלירה גדל כנער אינטליגנטי ודעתן. הוא עבד כמורה למתמטיקה בבית ספר תיכון. במקביל, היה פעיל באגודת gaeilgeoir, אשר פעלה להחייאת הלשון האירית הגאלית. הוא נישא לשינייד פלאנאגן. ב-1913 הצטרף למיליציה בשם "המתנדבים האירים", ארגון צבאי למחצה שמטרתו קבלת עצמאות מן השלטון הבריטי, וקידום תוכנית "שלטון הבית" שהגה ויליאם יוארט גלאדסטון, ראש הממשלה הבריטי, כבר בשנת 1886. הקבוצה הייתה מעורבת ב"מרידת חג הפסחא" באפריל 1916, במהלכה הוביל דה ואלירה פלוגה של מורדים אירים שתפסה את מרכז דבלין. על פי המסופר, פלוגתו, בת 160 איש, עמדה בגבורה אל מול 6000 חיילים של בריטניה. בעת כניעתו הצהיר "אני המפקד, ירו בי ואל תגעו באנשי". לאחר כישלון המרידה נדון דה ואלירה למוות על ידי הרשויות הבריטיות, אך העונש הומר למאסר עולם, כנראה בשל היות דה ואלירה אזרח ארצות הברית. הוא שוחרר כחלק מחנינה כללית ביוני 1917.
במהלך אותן שנים בהן נאבק בשלטון הבריטי, היה דה ואלירה מוצא לעיתים מסתור בביתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, רבה הראשי של אירלנד, שתמך במאבק המחתרתי לעצמאות אירית והיה ידיד אישי של דה ואלירה.
ביולי 1917 נבחר דה ואלירה כחבר הפרלמנט הבריטי כנציג מחוז איסט קלייר. ב-25 באוקטובר 1917 הוא הכריז עם חבריו על הקמת "הרפובליקה האירית" ונבחר להיות נשיאה. במסגרת זאת ארגן מרד נגד אנגליה, ועל כן נאסר במאי 1918. בפברואר 1919 נמלט מן הכלא, והחליף את קתאל ברויה כנשיא הפרלמנט האירי (הדאל אירן, או האספה), שהוכרז על ידי חבריו למפלגת שין פיין בינואר 1919 בעת היותו בכלא.
בספטמבר 1919 הכריזה הממשלה הבריטית כי הדאל אינו חוקי, והסכסוך סביב פעולתו הפך למלחמת העצמאות האירית. דה ואלירה נסע לארצות הברית לגיוס כספים להמשך המלחמה מן הציבור האירי הגדול שגר בארצות הברית. בזמן מסעו לארצות הברית השאיר את ניהול ענייניה של אירלנד בידי יריבו הפוליטי הגדול מייקל קולינס בן ה-29.
ביוגרפיה > כנשיא הרפובליקה

כאשר חזר דה ואלירה לאירלנד, בסוף 1920, הייתה הארץ עדיין בחבלי מלחמת העצמאות. דה ואלירה עמד על כך שאירלנד תתנתק באופן מוחלט מבריטניה. עם זאת, הצהיר שאם תנתן לאירלנד עצמאות מוחלטת הוא יסכים לברית לשיתוף פעולה צבאי וכלכלי. המשא ומתן התקדם במהלך שנת 1921. אולם דה ואלירה דחה את ההצעה הבריטית מאוגוסט 1920 לעצמאות פנימית תוך כפיפות לכתר הבריטי.
באוגוסט 1921 שינה דה ואלירה את חוקת הדאל על מנת לשדרג את תפקידו מראש ממשלה (או יושב-ראש הקבינט) לנשיא של הרפובליקה, וכך להיות שווה במעמדו למלך ג'ורג' החמישי, כראש המדינה האירית. כנשיא, טען דה ואלירה, עליו להיעדר משיחות השלום שהתקיימו באוקטובר 1921, שכן המלך ג'ורג' נעדר מהן. בשיחות אלו הוסכם על חלוקתה של אירלנד. 26 מתוך 32 המחוזות של המדינה קיבלו עצמאות חלקית. המחוזות הדרומיים נקראו "המדינה האירית החופשית" ואילו ששת המחוזות הצפוניים נותרו בשליטתה של בריטניה וכונו "צפון אירלנד". מבחינה טכנית הוסכם כי המחוזות הצפוניים יהיו חלק מן המדינה האירית החופשית, אך ניתנה להם אפשרות לפרוש, ומחוזות אלו, שרוב תושביהם פרוטסטנטים (בניגוד לרוב הקתולי באי כולו) ניצלו מיד את האפשרות. הסדר זה נראה לנציגי אירלנד בוועדה כה בלתי סביר (שכן הם סברו כי "צפון אירלנד" היא מדינה קטנה, וכי היא תתמוטט מיד מבחינה כלכלית וחברתית), עד כדי כך שקיבלו אותו, שכן סברו שלא יאריך ימים. ההסכם נחתם ביום 6 בדצמבר 1921.
ביוגרפיה > ההסכם

| --- | --- |
 :  ראו גם – האמנה האנגלו-אירית, אירלנד, צפון אירלנד
נציגי הרפובליקה לשיחות השלום קיבלו מדה ואלירה ייפוי כוח לעשות כפי הבנתם, מבלי לקבל את אשרורו של הקבינט. אך ההסכם אליו הגיעו הנושאים ונותנים היה שנוי במחלוקת. ראשית הוא החליף את הרפובליקה הקיימת בדרום אירלנד בדומיניון, כך שראש המדינה נותר המלך הבריטי המיוצג בידי מושל כללי של המדינה האירית החופשית. דה ואלירה זעם על הסדר זה. מבקריו טענו כי הוא סירב להצטרף לשיחות שכן ידע מראש מה תהיה תוצאתן, ורצה להפיל את האשמה על אחרים. דה ואלירה הגיב לידיעות על חתימת ההסכם לא בזעם על תכנו (הוא סירב לקרוא את הידיעה בעיתון), אלא בזעם על כי החותמים לא התייעצו עמו - עם נשיא המדינה. דה ואלירה ותומכיו בדאל, פרשו מן הדאל וניסו לשווא ליצור ממשלה רפובליקנית. גריפית' נבחר לנשיא במקום דה ואלירה, ובמקביל נוצר ממשל שמונה על ידי הכתר הבריטי בראשותו של מייקל קולינס.
ביוגרפיה > במלחמת האזרחים האירית

היחסים בין תומכי ההסכם ומתנגדיו הפכו עד מהרה למלחמת האזרחים האירית (ביוני 1922). כוחותיו של דה ואלירה הובסו על ידי כוחות ממשלת מדינת אירלנד החופשית. הייתה זו נקודת השפל בקריירה של דה ואלירה. בנאומיו עשה רק לשלהוב האווירה, ולא השכיל לנהל משא ומתן. על אף שהיה מבחינה רשמית ראש המורדים בממשלה החדשה, הייתה לו השפעה מועטה על מהלך העניינים, וחלק ניכר מהמלחמה היה חבוש בבית הכלא. בין הטרגדיות של המלחמה היו רצח מייקל קולינס, ראש הממשלה הזמנית, מותו מתשישות של נשיא הדאל ארתור גריפית', ההתנקשות באחד מן החותמים על ההסכם, רוברט ארסקין צ'יילדרס, ופיצוץ משרד הרשומות הציבוריות, אשר הביא לאובדנם של אלף שנים של רשומות ציבוריות באירלנד.
ביוגרפיה > ההשתתפות בדאל של המדינה החופשית - "הנוסחה הריקה"

באפריל 1923 הורה דה ואלירה לתומכיו להניח את נשקם, ופנה לשיטות פוליטיות על מנת להשיג את מטרותיו. מאוכזב מהתנהגותם של רוב אנשי מפלגת שין פיין, פרש דה ואלירה מן המפלגה במרץ 1926 והקים מפלגה חדשה "פיאנה פול" (חיילי הגורל). המפלגה זכתה בהישגים בקלפי, אך חבריה סירבו להישבע אמונים למלך האנגלי, והחל מאבק משפטי בנוגע לשאלה זו. עד מהרה הביא המאבק לרצח סגן ראש הממשלה קווין או'היגינס, ומכיוון שכך, ראש הממשלה ויליאם תומאס קוסגרייב העביר הצעת חוק המחייבת את כל המועמדים לפרלמנט להצהיר כי אם ייבחרו, יישבעו אמונים למלך. משנדחק כך לפינה הכריז דה ואלירה כי השבועה היא "נוסחה ריקה מתוכן", ונשבע אמונים למלך באוגוסט 1927.
בפברואר 1929 נידון לחודש מאסר בבלפסט בעוון כניסה בלי רישיון לצפון אירלנד. במהלך משפטו סירב לדבר אנגלית והתעקש לדבר גאלית.
ביוגרפיה > כראש הממשלה

ב-16 בפברואר 1932 זכתה פיאנה פול בבחירות לדאל, ועם כינוס הדאל ב-9 במרץ נבחר דה ואלירה, בעזרת קולות הלייבור, כראש ממשלה ("נשיא המועצה המבצעת") ומונה לתפקיד על ידי המושל הכללי ג'יימס מקניל. עם כניסתו לתפקיד עצר את הארנונה השנתית (מס החל על מקרקעין) ששולמה לבריטניה כהחזר על תשלומים ששולמו על ידי בריטניה כפיצוי לבעלי מקרקעין שהופקעו. התוצאה הייתה "מלחמה כלכלית" בין המדינה האירית החופשית ובין בריטניה.
תחת הנהגתו של דה ואלירה זכתה פיאנה פול בבחירות הכלליות בשנים 1933, 1937, 1938 ו-1944. דה ואלירה נבחר גם ליושב ראש חבר הלאומים במושב שהתקיים בספטמבר ואוקטובר 1932 וכן לנשיא האספה של חבר הלאומים בשנת 1938.
ביוגרפיה > החוקה החדשה

במהלך שנות השלושים קיצץ דה ואלירה את החוקה שניסח מייקל קולינס בשנת 1922 בתהליך ממושך של שינוי וביטול סעיפים חשובים. הדבר התאפשר משלוש סיבות: החוקה קבעה כי היא תאושר במשאל עם כעבור שמונה שנים (וראש הממשלה קוסגרייב שינה זאת ל-16 שנים לאחר מכן) כך שעד משאל העם ניתן היה לשנות סעיפים בחוקה באמצעות רוב פשוט בפרלמנט. שנית, באופן תאורטי היה המושל הכללי הבריטי בעל סמכות וטו באשר לחקיקה. בפועל הסמכות להורות למושל הכללי כיצד לפעול ניתנה לממשלת המדינה האירית החופשית משנת 1927, כך שלמעשה הסכמת המושל הכללי הייתה אוטומטית. ושלישית, זמן קצר לפני שנכנס דה ואלירה לתפקידו הוסרה הדרישה שהחוקה תתאים להסכם שבין אירלנד ובריטניה משנת 1921. כאשר מערכת זו של בלמים ואיזונים (משאל עם, הסכמת המושל, התאמה להסכם) הוסרה, דה ואלירה יכל לעשות בחוקה כרצונו, ואכן עשה כן.
דה ואלירה הסיר את הדרישה לשבועת נאמנות, ואת האפשרות לעתור לבתי משפט אנגליים (המקבילים לבג"ץ בישראל). משהאט הסנאט האירי (הנשלט על ידי האופוזיציה) את מהירות החקיקה בעניינים אלו, ביטל אותו דה ואלירה. לבסוף, בדצמבר 1936 כאשר ויתר המלך אדוארד השמיני על כתרו (כדי להינשא לווליס סימפסון גרושה אמריקאית מבולטימור), ויחד עם כתר אנגליה, ויתר על כל תפקידיו, לרבות התפקיד של מלך אירלנד, ניצל דה ואלירה מצב זה על מנת לתקן את החוקה כך שכל זכר למלך או למושל הכללי מטעמו הושמט ממנה.
ביולי 1936 כתב דה ואלירה למלך אדוארד השמיני כי בכוונתו להציג חוקה חדשה, ובה ייווצר תפקיד של נשיא, המקביל לתפקיד המושל הכללי. היה זה המרכיב המרכזי בחוקה החדשה, לה ניתן השם האירי Bunreacht na hÉireann (שפירושו בפשטות - החוקה של אירלנד). החוקה החדשה כללה מספר אלמנטים שהדגישו את עצמאותה של אירלנד:
שם חדש למדינה - אירלנד (באירית: Éire, קרי אֵיירֵה; באנגלית: Ireland, וממנו התקבלה הצורה העברית).
הצהרה כי האי כולו הוא יחידה לאומית אחת.
תפקיד חדש "נשיא אירלנד" המחליף את הכתר האנגלי.
הכרה במעמד המיוחד של הכנסייה הקתולית.
הכרה במעמד המיוחד של הנישואין על פי הדת הקתולית (דהיינו איסור על הגירושין).
הכרזה על האירית הגאלית כשפה הרשמית של האומה, ועל האנגלית כשפה משנית.
שימוש במושגים איריים לתיאור גופי הממשל השונים.
ככל שצעדים אלו התיימרו להתנגד לחלוקת האי, היו אלו צעדים הכרזתיים בלבד. חלוקת האי נותרה עובדה קיימת גם לאחר חקיקת החוקה, מבחינה משפטית ועובדתית כאחת. כן המשיך המלך האנגלי ג'ורג' השישי להתייחס אל עצמו כמלך אירלנד. המעמד המיוחד שניתן לכנסייה הקתולית אף הוא היה מליצה חסרת משמעות. החוקה הכירה בקיום "הכנסייה של אירלנד" הפרוטסטנטית, בקיום הכנסייה הפרסבטריאנית והמתודיסטית, וכן באוכלוסייה היהודית של אירלנד כדתות שוות זכויות בעלות חופש פולחן מלא. מסיבה זו סירב האפיפיור פיוס האחד עשר לתמוך בחוקה. על אף שלשפה האירית ניתנה עליונות סמלית, המשיכה השפה להיות שפת מיעוט, והאנגלית המשיכה להיות השפה השלטת בפועל. בסיכומו של דבר החוקה לא הפכה את אירלנד למדינה חופשית, קתולית, גאלית, או חופשייה לחלוטין מן הכתר האנגלי.
בשעה שבה היהודים נרדפו והוחרמו במקומות רבים בעולם, והאנטישמיות הרימה את ראשה בממדים שלא נראו לפני כן או לאחר מכן, הייתה חוקתה של אירלנד הצהרה על שוויון זכויות אזרחי וחופש פולחן מלא ליהודי המדינה.
ביוגרפיה > הנייטרליות במלחמת העולם השנייה

הגרמנים גילו עניין רב באירלנד בשנים הראשונות של מלחמת העולם השנייה, ובדקו אם ניתן יהיה להשתמש ב-IRA כנגד בריטניה. כן בחנו את היתרונות הטקטיים של פלישה לאירלנד, או ניהול משא ומתן עמה. דה ואלירה עמד כנגד ניסיונות אלו, וכל המגעים הגרמנים הסתיימו בכישלון.
דה ואלירה שמר על הנייטרליות האירית במלחמה. גם לאחר שהנייטרליות של ארצות הברית נקטעה בעקבות ההתקפה על פרל הארבור ב-1941, נשמרה הנייטרליות האירית לאורך כל הלחימה. בתקופה זו עמדה אירלנד בסכנה הן של פלישה גרמנית (הגרמנים אף הכינו תוכנית פלישה לאירלנד, שמעולם לא יצאה לפועל) אף והן של פלישה אנגלית.
על אף הנייטרליות סייעה אירלנד בחשאי לבעלות הברית. לדוגמה, העיתוי המדויק של הפלישה לנורמנדי נקבע על פי נתונים מטאורולוגיים שסופקו מתחנות שהוצבו באירלנד. טייסים של בעלות הברית שמטוסיהם נפלו באירלנד הורשו "להימלט" לאירלנד הצפונית, אך טייסים גרמנים הוחזקו במעצר עד סוף המלחמה. עם זאת, ביום התאבדותו של אדולף היטלר ביקר דה ואלירה, במעשה שעורר ביקורת רבה, את השגריר הגרמני בדבלין, וכתב לעם הגרמני מכתב בו הביע את תנחומיו.
מצבה של אירלנד במלחמת העולם השנייה היה עדין. ברית עם גרמניה (עד כמה שדה ואלירה רצה בכך, דבר המוטל בספק) העמידה את אירלנד בסכנה של פלישה אנגלית, בעוד שברית עם בריטניה הייתה בלתי אפשרית מבחינה פנימית, והייתה עשויה להביא למלחמת אזרחים חדשה. היסטוריונים טוענים כי הנייטרליות האירית אף שירתה את מטרות בעלות הברית, מכיוון שלו הצטרפה אירלנד לבעלות הברית, הייתה היא המדינה החלשה בברית, והייתה גוזלת משאבים וכוח אדם להגנתה, בתקופה בה נדרשו משאבים אלו למטרות אחרות.
בנאום הניצחון שנשא וינסטון צ'רצ'יל לאחר הניצחון על גרמניה, התקיף צ'רצ'יל את מדיניות הנייטרליות של אירלנד במילים קשות. דה ואלירה השיב בנאום שזכה להסכמה ולהערכה בין כל הפלגים במדינה, אך הביא לביקורת קשה מבחוץ.
ביוגרפיה > פרישה ומינוי לנשיא

בפברואר 1948 הובס דה ואלירה בבחירות, ופרש מתפקיד ראש הממשלה. הוא הוביל שתי ממשלות נוספות (1951–1954 ו-1957–1959) עד שפרש מהנהגת מפלגתו על מנת לשמש כנשיא אירלנד במהלך שתי תקופות כהונה (1959–1973). בתקופה זו היה עיוור כמעט לחלוטין אך הסתיר עובדה זו באמצעות שימוש בעוזר שתפקידו היה ללחוש לו הוראות כגון מספר המדרגות שעליו לעלות, ולהיכן עליו "להסתכל". הבחירות לנשיאות ב-1966 בהן התמודד כנגד המועמד הצעיר או'היגינס, הוכרעו ברוב של 10,000 קולות בלבד.
דה ואלירה סיים את תפקידו כנשיא בשנת 1973 כשהוא בן 91, וראש המדינה הזקן בעולם. הוא מת בדבלין בשנת 1975, מספר חודשים לאחר מות אשתו שינייד. הוא נקבר בבית הקברות גלאסנווין בדבלין, ונטמן לצד אשתו ולצד בנו, בריאן, שמת בתאונת רכיבה בשנת 1936.
הנצחה

בשנת 1966 ניטע לכבודו יער איימון דה ואלירה סמוך לנצרת.
ראו גם

מייקל קולינס
היסטוריה של אירלנד - ממרד חג הפסחא עד החוזה האנגלו-אירי
הערות שוליים

1 2 3 4  עם מאסר די־ואלירה, דבר, 4 במרץ 1929
↑  כך הושבו 500 ילדים לעם היהודי אחרי השואה, באתר הספרייה הלאומית
↑  איתמר בן-אב"י, לקראת השלום האמיתי, דואר היום, 7 בספטמבר 1919
↑  מברקים אחרונים, דואר היום, 26 בינואר 1920
↑  שעה אחרונה, דואר היום, 20 בדצמבר 1920
↑  המניפסט של די ולירה אל העם האירלנדי, הצפירה, 14 בינואר 1921
↑  לקראת השלום האירלנדי, דואר היום, 3 בפברואר 1921
↑  לקראת השלום האירלנדי, דואר היום, 21 ביולי 1921
↑  תשובת לויד דזשורדזש לדה וואלירה, הצפירה, 1 בספטמבר 1921
↑  אנשי דה ואלירה נשארו מחוץ לדייל, דבר, 26 ביוני 1927
↑  דה ואלירה מוותר כדי להיות לכח, דבר, 12 באוגוסט 1927
↑  דה ואלירה נאסר באולסטר, דבר, 7 בפברואר 1929
↑  די ואלירה הוחזר לדובלין, דבר, 8 במרץ 1929
↑  נשפט שלא בפניו בנוכחותו, דבר, 19 בפברואר 1929
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שון או'קלי | נשיא אירלנד  1959-1973 | הבא: ארסקין המילטון צ'ילדרס |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260244505171  PLWABN: 9810531987605606  BIBSYS: 90206861  BnF: cb12181346n (data)  GND: 118764055  ISNI: 0000 0001 2130 3738  LCCN: n80082592  MusicBrainz: d079ba1a-a8d2-4611-95fb-5d7a42e416df  NARA: 10568892  NKC: xx0186269  NTA: 06933286X  SELIBR: 183559  SNAC: w6j67rk7  SUDOC: 027629864  Trove: 867482  VcBA: 495/201224  VIAF: 44341843   WorldCat (עם VIAF): 44341843
אשוב סולטאן

אשוב סולטאן (בטורקית עות'מאנית: آشوب سلطان;‏ 1627 – 3 בינואר 1690) הייתה בת זוגו של הסולטאן העות'מאני אבראהים הראשון והוולידה סולטאן לבנם סולימאן השני.
חייה

היא הפכה לבת זוגו של אבראהים וב-15 באפריל 1642, ילדה את בנה היחיד שהזאדה סולימאן (סולימאן השני). בתקופת שלטונו של אבראהים הקצבה שלה כללה 1,300 אקצ'ה ביום. הוא גם העניק לה את הכנסות בולו סנג'ק. היא תוארה כאישה פשוטת-לב בעלת אופי סורר.
לאחר הדחתו ומותו של הסולטאן אבראהים בשנת 1648, הומלך בנו הבכור, מהמט הרביעי, ולאחר מכן התיישבה אשוב ב"ארמון הישן". זה הביא עליה שלושים ותשע שנות מאסר ב"ארמון הישן".
אשוב קיוותה שהסכסוך בין אמו של מהמט, טורהאן סולטאן, לבין חמותה, קסם סולטאן, ישנה את מזלה בכך שהיא תהפוך לולידה סולטאן בעצמה. קסם תכננה להרוג את כלתה ולהדיח את נכדה סולטאן מהמט בעזרת כמה קצינים בכירים בחיל היניצ'רי ולהמליך במקומו את שהזאדה סולימאן. עם זאת, מליקה האטון הזהירה את טורהאן וזו הצליחה להוציא להורג בחניקה את חמותה בעזרת הסריסים בהרמון בשנת 1651. אשוב עצמה ניצלה מההוצאה להורג מאחר שנחשדה במזימה נגד טורהאן ובנה הסולטאן.
בשנים 1673–1672 היא הקימה קרן באיסטנבול.
בשנת 1687 הודח מהמט הרביעי ואת כס המלוכה תפס סולימאן השני, בנה של אשוב והיא הפכה לולידה סולטאן הבאה. ביולי 1688 היא עברה עם בנה לאדירנה.
מותה

אשוב נפטרה בארמון אדירנה ב-3 בינואר 1690, לאחר שהייתה חולה ומרותקת למיטה במשך שנה. היא נקברה במאוזוליאום של סולימאן המפואר במסגד סולימאנייה, איסטנבול.
ראו גם

קסם סולטאן
טורהאן הדיג'ה סולטאן