stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רב יהודה
תולדותיו ומפעליו > משפחתו

רב יחזקאל, אביו של רב יהודה, היה "בעל מעשים", כלומר – אדם שמפורסם במעשיו הטובים, וגם שמואל היה נוהג לעמוד מפניו לאות כבוד. מסופר, שפעם אחת היה רב יחזקאל מלמד את בנו, רמי, משנה במסכת סנהדרין, ורב יהודה תיקן את אביו באחד מטעמי המשנה, באומרו: "אבא, אל תשנה לו (=תלַמד אותו) כך". שמואל העיר לרב יהודה על כך והורה לו שלא להתבטא בלשון כזו כלפי אביו, גם כאשר עליו לתקן את דבריו, משום מצוות כיבוד הורים; אלא בנוסח עדין יותר.
אחיו הצעיר של רב יהודה היה גם הוא מן האמוראים, ונזכר בשם רמי בר יחזקאל. לפעמים היה חולק על רב יהודה בדברי הלכה, ואומר לבני בית המדרש: אל תקשיבו לכללים הללו שכולל יהודה אחי בשמו של שמואל (או רב). לפי גרסה מסוימת בתלמוד היה לו אח נוסף בשם רב כהנא אחוה דרב יהודה.
רב יהודה התייחס אל רעייתו ברגשות מעורבים. מצד אחד, אמר שהיא משמשת כדוגמה לאשה שבעלה מוצא בה קורת רוח, וכאשר לימד רב יהודה לרב יצחק בריה דרב יהודה בנו: ”אין אדם מוצא קורת רוח אלא מאשתו ראשונה, שנאמר: יְהִי מְקוֹרְךָ בָרוּךְ וּשְׂמַח מֵאֵשֶׁת נְעוּרֶךָ”. ושאל אותו רב יצחק: "כגון מי?" ענה לו רב יהודה: כגון אימך. מצד שני, כאשר רצה רב יהודה להביא לבנו דוגמה לאשה שעליה נאמר: ”וּמוֹצֶא אֲנִי מַר מִמָּוֶת אֶת הָאִשָּׁה” – הביא כדוגמה את אשתו, אמו של רב יצחק. בתלמוד מוסבר כי היא הייתה כועסת (ועל כך הוזכרה לגנאי), אך הייתה מתפייסת מהר ומעבירה על מידותיה.
כפי הנראה סבר, שגם נשים חייבות במצוות ציצית, שכן מוזכר שהיה מטיל חוטי ציצית גם בבגדיה של רעייתו.
בנו של רב יהודה, רב יצחק בר רב יהודה, נמנה גם עם תלמידיו ואף מסר שמועות בשמו. רב יצחק למד גם אצל רב הונא ואצל רבה בתלמוד מוזכר אמורא בשם רב הונא בר יהודה, תלמידם של רב נחמן ורב ששת, שלמד אצל אביי, ואצל רבא, ויש מן החוקרים שסבורים שהיה בנו של רב יהודה. אחד מבניו של רב יהודה התחתן עם בתו של רב יהודה בר חביבא. עוד מבניו הוא רמי בר רב יהודה.
במקורות מוזכרת נינתו של רב יהודה, חומא, בתו של איסי בנו של רב יצחק בנו של רב יהודה, אשר נישאה לתלמידו של רב יהודה, רחבא. סדר הזמנים מחייב שהדבר היה לעת זקנתו של רחבא. אחר פטירתו של רחבא נישאה חומה לרב יצחק בנו של רבה בר בר חנה, ולאחר שגם הוא נפטר נשא אותה אביי. לאחר פטירתו באה חומא לבית דינו של רבא כדי שיקצוב לה מזונות מנכסיו של אביי.
תולדותיו ומפעליו > חבריו ותלמידיו

מחבריו הגדולים של רב יהודה היה רב הונא, ראש ישיבת סורא. ממקורות שונים בתלמוד הבבלי משתמע שרב יהודה היה תלמיד חבר של רב הונא, ואף הלך אליו להתייעץ עמו. פעמים מספר בתלמוד חולקים רב הונא ורב יהודה ביניהם, לעיתים על מה ששמעו מרבותיהם. רב יהודה היה גדול יותר בחכמה מאשר רב הונא, אבל מכיוון שהוא היה מקורב לבית הנשיא גברה ישיבת סורא שבראשה עמד, ולאחר פטירת רב יהודה עברה גם ישיבת נהרדעא לעמוד בראשותו של רב הונא.
רב יהודה נשא ונתן בהלכה עם חבריו, גדולי דורו, הדור השני של האמוראים. ביניהם מוזכר רב נחמן, רב עינא, רבה בר אבוה, רב מתנה, רב שמואל בר יהודה, עולא ועוד. הכינוי "סבי דפומבדיתא" (זקני פומבדיתא) מכוון לרב יהודה ולרב עינא. לאחר פטירת שמואל שלח רב יהודה שאלות לארץ ישראל, אל רבי אלעזר.
תלמידיו היו גדולי הדור השלישי של האמוראים ומסרו הלכות בשמו. המפורסמים שבהם – רבה ורב יוסף, שכיהנו אחריו כראשי ישיבת פומבדיתא; רבי זירא, רבי אבא, חייא בר רב, רב המנונא, אשיאן בר נדבך (שהיה חתנו של ייבא חמוה דאשיין בר נדבך), רב כהנא, רבין בריה דרב נחמן, ועוד. האמורא רחבא דפומבדיתא היה גם הוא מתלמידיו המובהקים של רב יהודה. הוא מסר בשמו דברי הלכה ואגדה, ואמוראי הדורות הבאים שיבחוהו על שהיה מדייק בלשון רבו ומוסר את הדברים כלשונם בדיוק.
שמשיו של רב יהודה היו אדא דיילא ורב כהנא בר נחוניא.
תורתו והנהגותיו

מתורתו של רב יהודה מובאים בתלמוד מאמרים רבים, שמספרם מגיע למאות, והם עוסקים בהלכה ובאגדה, ובתחומי משנֶה רבים הנוגעים אליהם; ואף בענייני הטבע והוויות העולם. ברוב מאמריו ציין רב יהודה ממי מרבותיו למד אותם.
תורתו והנהגותיו > לשמה ושלא לשמה

אחד ממאמריו המפורסמים, המופיע שבע פעמים בתלמוד הבבלי ושלוש פעמים חוּצה לו, הוא "מתוך שלא לשמה בא לשמה". המאמר המלא מופיע במסכת סוטה:
אמר רב יהודה אמר רב: לעולם יעסוק אדם בתורה ובמצוות ואף-על-פי שלא לשמה, שמתוך שלא לשמה בא לשמה, שבשכר ארבעים ושניים קרבנות שהקריב בלק מלך מואב זכה ויצתה ממנו רות שיצא ממנה שלמה, שכתוב בו "אֶלֶף  עֹלוֹת יַעֲלֶה שְׁלֹמֹה"
נאמר בתלמוד שרב יהודה היה אדם צנוע, שלא הסיר את גלימתו, עם חוטי הציצית המוטלים בה, במשך כל היום.
רב יהודה גרס ש"לא נברא הלילה אלא לשינה", בניגוד לשיטתו של ריש לקיש, ש"לא נברא הלילה אלא לגרסה (=לימוד)". הוא חיבב את לשון הקודש, מקורה של השפה העברית, ואף בבית המרחץ דיבר בלשון הקודש, ובשיחה עם רב נחמן הוכיח אותו על שאינו מדבר בלשון הקודש אלא בניב הארמי שהיה מקובל במקומו. כמו כן שלל רב יהודה תפילה בשפה הארמית.
רב יהודה עסק גם בהלכות ניחום אבלים ואף קיים בעצמו הלכות אלו בפומבי. הוא פסק, שמת שאין לו מנחמין (פירוש רש"י: שאין מי שיתאבל עליו) - הולכין עשרה בני אדם ויושבין במקומו. כאשר בשכונתו של רב יהודה נפטר אדם, ולא היו לו קרובים שיתאבלו עליו, אסף רב יהודה עשרה אנשים למניין, והם ישבו במקומו של המת. לאחר שבעה ימים נראה המת לרב יהודה בחלום ואמר לו: "תנוח דעתך שהנחת את דעתי". תלמידו של רב יהודה, רחבה (בעל נינתו חומא) מסר בשמו: "כל הרואה המת ואינו מלווהו - עובר משום לועג לרש חרף עושהו".
תורתו והנהגותיו > תפילה וברכות

רב יהודה התייחס בכובד ראש לתפילה, והיה מכין את עצמו אליה. הוא נהג להתקשט בבגדים נאים לכבוד התפילה, והיה מתפלל בכוונה. היה מכין עצמו לפני תפילתו בחזרה על נוסח התפילה, מפני שהיה מתפלל אחת לשלושים יום בשל טרדתו בתלמודו.
לדעתו, אין לאדם להתפלל בשפה הארמית, ואכן, התפילות והברכות שחיבר רב יהודה כולן נאמרו בלשון הקודש. את טעם הדבר הסביר לפי מאמר של רבי יוחנן:
אמר רב יהודה: לעולם אל ישאל אדם צרכיו בלשון ארמית. שאמר רבי יוחנן: כל השואל צרכיו בלשון ארמית - אין מלאכי השרת נזקקין לו, לפי שאין מלאכי השרת מכירין בלשון ארמי
רב יהודה חיבר את נוסח ברכת הלבנה, שלפי ההלכה יש לברך פעם בחודש:
ברוך אתה ה'... אשר במאמרו ברא שחקים וברוח פיו כל צבאם. חוק וזמן נתן להם שלא ישנו את תפקידם. ששים ושמחים לעשות רצון קונם. פועלי אמת שפעולתן אמת, וללבנה אמר שתתחדש עטרת תפארת לעמוסי בטן, שהן עתידין להתחדש כמותה ולפאר ליוצרם על שם כבוד מלכותו. ברוך אתה ה', מחדש חודשים.
חיבר גם את הנוסח של ברכת האילנות, הנאמרת בימי האביב של חודש ניסן:
אמר רב יהודה: האי מאן דנפיק ביומי ניסן וחזי אילני דקא מלבלבי (מי שיצא בימי ניסן וראה אילנות מלבלבים) - אומר: ברוך שלא חיסר בעולמו כלום, וברא בו בריות טובות ואילנות טובות להתנאות בהן בני אדם.
הנוסח של ברכת האירוסין, וכן נוסח שבע הברכות הנאמרות לחתן ולכלה בשבעת ימי שמחת הנישואין, חוברו גם הם על ידי רב יהודה, אשר הוסיף ששבע הברכות נאמרות רק כאשר משתתפים בסעודה "פנים חדשות", כלומר - אנשים שלא היו נוכחים במעמד החופה.
רב יהודה לימד גם את הלכותיה של ברכת הגומל, ואמר בשם רבו רב: ”ארבעה צריכין להודות: יורדי הים, הולכי מדברות, ומי שהיה חולה ונתרפא, ומי שהיה חבוש בבית האסורים ויצא”. רב יהודה עצמו הרחיב ולימד את נוסח הברכה - "ברוך גומל חסדים טובים".
בתלמוד מסופר על בצורת שהייתה בימיו. כשיצא רב יהודה לשוק וראה אנשים מזלזלים בלחם וזורקים אותו זה לזה, הקפיד ואמר: כנראה יש שובע בעולם (יותר מדי)! בא רעב. חכמי העיר דיברו עם שמשו, רב כהנא בר רב נחוניא, שיוציא אותו לשוק, כדי שיראה את הרעב שבא לעולם. כשראה רב יהודה את הצער, ביקש משמשו שיחלוץ לו נעליו לאות צער. כשחלץ נעל אחת בא גשם. כשבא לחלוץ את השנייה בא אליהו ואמר: "אמר הקדוש ברוך הוא, אם תחלוץ את הנעל השנייה – אחריב את העולם!" סיפר רב מרי נכד שמואל, שעמד ליד הנהר וראה מלאכים שנדמו כמלחים ממלאים ספינות בחול ונעשה קמח סולת. רב יהודה הורה שלא להשתמש בקמח הזה, מפני שהוא "של מעשה נסים". למחרת הגיע משלוח תבואה גדול ממקום בשם פרזינא, וממנו קנו אנשי פומבדיתא.
תורתו והנהגותיו > יחסו לארץ ישראל ולבבל

חיבתו של רב יהודה לארץ ישראל הייתה מפורסמת בקרב האמוראים. על כך ניתן ללמוד מדברי רב חסדא בדו-שיח שמצוטט בתלמוד:
באחד ממאמריו באגדה עסק רב יהודה במעלתם המיוחדת של עצי ההסקה של ירושלים לפני החורבן. תלמידו רחבה מסר משמו שאמר: ”עצי ירושלים של קינמון היו, ובשעה שהיו מסיקין מהן - ריחן נודף בכל ארץ ישראל. ומשחרבה ירושלים נגנזו, ולא נשתייר אלא כשעורה, ומשתכח בגזאי דצימצמאי מלכתא” (- ונמצא באוצר המלכה ששמה צימצמאי).
למרות חיבתו של רב יהודה לארץ ישראל, התנגד לעלייה אליה מבבל. הוא פסק כי "כל העולה מבבל לארץ ישראל - עובר בעשה, שנאמר: בבלה יובאו ושמה יהיו עד יום פקדי אותם נאם ה'". מסופר על שניים מתלמידיו המובהקים, רבי אבא ורבי זירא, שהשתמטו ממנו ועלו לארץ ישראל בלי להודיע לו ולהיפרד ממנו, מחשש שימנע מהם לעלות.
רב יהודה סבר שלגלות בבל חשיבות מיוחדת ואמר, בשם רבו שמואל: ”כשם שאסור לצאת מארץ ישראל לבבל - כך אסור לצאת מבבל לשאר ארצות”. רש"י מפרש כי הסיבה היא לפי שבבל הייתה מקום תורה, והיו בבבל ישיבות המרביצות תורה תמיד. תלמידיו של רב יהודה, רבה ורב יוסף, הוסיפו על תחומי האיסור, ואמרו שגם בתוך בבל יש מקומות עדיפים: "אפילו מפומבדיתא לבי כובי" (לגור שם - רש"י). מאמר נוסף בהקשר זה - "אמר רב יהודה: כל הדר בבבל - כאילו דר בארץ ישראל, שנאמר: הוי ציון המלטי יושבת בת בבל".
תורתו והנהגותיו > דין התורה לפני רב נחמן

רב יהודה הוזמן לדין לפני רב נחמן, שהיה בצעירותו דיין בנהרדעא. היה זה לאחר שרב יהודה נידה אדם שביזה את שליח בית הדין ואת רב יהודה עצמו. על פי הכלל "כל הפוסל במומו פוסל", הוכרז אותו אדם כעבד (בציוויו של רב יהודה), מפני שהיה רגיל להכריז כן על אנשים אחרים. הלך האיש אל בית דינו של רב נחמן בנהרדעא ותבע את רב יהודה, ושם כתבו לו כתב הזמנה לדין, בלא שימת לב לזהותו של המוזמן. רב יהודה שקיבל את כתב ההזמנה, התייעץ עם רב הונא האם עליו ללכת לדין, ונענה שבעקרון אינו מחויב ללכת לפני רב נחמן לדין, מפני שהוא גדול ממנו, אבל כיוון שהוא "חתן בית הנשיא" ומקורבו של ראש הגולה כדאי ללכת לפניו, מפני כבוד ראש הגולה.
רב יהודה הלך לנהרדעא, וכשמצא את רב נחמן בונה מעקה פנה אליו בשאלה על מעשיו, ומשם התגלגלה שיחה שבה פנה רב יהודה אל רב נחמן שוב ושוב בקושיות הלכתיות על מעשיו ועל דבריו, וגם הוכיח אותו שוב ושוב על ניב הלשון הבלתי שגרתי שבפיו, שאפיין את חברת ראש הגולה, ולא אנשים פשוטים. השיחה ביניהם המשיכה גם לאחר שהכניס רב נחמן את רב יהודה לביתו והציע לו שתייה. רב יהודה המשיך להקשות על דבריו של רב נחמן שוב ושוב; הוא גם שלל את הצעתו של רב נחמן שבתו, דונג, תביא לפניהם יין לשתייה, בהסתמכו על ההלכה כי "אין משתמשים באשה", וכאשר רב נחמן אמר כי בתו דונג קטנה, הוא אמר כי שמואל אמר: "אין משתמשים באשה כלל, בין גדולה ובין קטנה". כאשר רב נחמן הציע לרב יהודה למסור שלום לילתא, אשת רב נחמן, הגיב רב יהודה בפליאה: "אין שואלין בשלום אשה!" וכאשר הציע רב נחמן שישמש כשליח לשאול בשלומה הסביר רב יהודה כי "אין שואלין בשלום אשה כלל!" - אפילו על ידי בעלה. עד שילתא, אשת רב נחמן, ייעצה לבעלה שיסיים את דינו של רב יהודה, כדי שלא יציג אותו כעם הארץ.
בהמשך, שאל רב נחמן את רב יהודה לפשר בואו, וכשנענה שהוזמן לדין, תמה רב נחמן ואמר: את שיחתו של אדוני אינני מבין, וכתב הזמנה לדין שלחתי לו?! רב יהודה הוציא את כתב ההזמנה והציגו לפני רב נחמן, שהשיב בבקשה לדון במקרה ההוא לגופו, למניעת חשדות כנגד בית הדין בשל מראית עין. בדיון הציג רב יהודה את דבריו, והשיב עניינית לשאלותיו של רב נחמן. האיש הוכרז כעבד - אמר - על פי דבריו של שמואל, ש"כל הפוסל במומו פוסל". אותו האיש בא והציג את עצמו, כנגד ההכרזה עליו כעבד, כצאצא של בית חשמונאי. דבר זה הסגיר סופית את מוצאו, מפני שלפי ההלכה שאמר רב הונא בשם רב "כל האומר מבית חשמונאי אני - עבד הוא", שכן הורדוס השמיד את הצאצאים המיוחסים של בית חשמונאי. באותו היום - מציין התלמוד - נקרעו כמה כתובות בנהרדעא, ופקעו קשרי נישואין שהיו במשפחתו של אותו האיש מבית חשמונאי, שבטל תוקפם מבחינת ההלכה. כאשר יצא רב יהודה מבית הדין לדרכו בחזרה לפומבדיתא, יצאו אחריו אנשים ממשפחתו של האיש. האנשים רצו לרגום את רב יהודה, אך חזרו בהם לאחר שהזהיר אותם מפני פרסום פסק הלכה בנושא יוחסין ששמע מרבו שמואל, אשר עלולות להיות לו השלכות משמעותיות על מספר משפחות בנהרדעא.
תורתו והנהגותיו > המשפט העברי

רב יהודה ביאר את המונח הלכה למשה מסיני במשמעות כוללת; לשיטתו, משה רבנו לא ידע את כל פרטי ההלכות שייאמרו בבית המדרש של רבי עקיבא, אך בכל זאת ההלכות של תקופת בית שני הן בבחינת הלכות שנמסרו למשה בסיני.
כלל ידוע שקבע רב יהודה הוא: "מצר שהחזיקו בו רבים - אסור לקלקלו". כלומר, דרך שהורגלו הרבים ללכת בה, אין ברשותו של אדם לקלקל אותה, לחסום אותה, ולמנוע את הליכת הרבים בה.
רב יהודה החמיר בדיני מראית העין ובשם רבו רב, אמר: כל מקום שאסרו חכמים מפני מראית עין - אפילו בחדרי חדרים אסור.
דעתו בנושא עבד כנעני, נלמדה מהפסוק "והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם": אמר רב יהודה: המשחרר עבדו - עובר בעשה.
רב יהודה פסק כי שאם אדם נוטל בידו מגל וסל, ומודיע על כוונתו לקטוף פירות מדקלו של פלוני, נאמין לו ולא נמנע ממנו דבר זה, כי החשש שמא הוא עז פנים במידה כזו שיקטוף פירות מעץ שאינו שלו בפומבי, אינו סביר. כלל זה תקף רק על פירות עץ, שעליהם לא נהוג לכתוב שטר, ולא על קרקע שעליה נהוג לכתוב שטר, וממילא אדם שאין לו שטר יש לו ריעותא ולא ניתן לו להחזיק בקרקע.
פסק דין ידוע של רב יהודה ניתן בנסיבות מיוחדות, שבהן הדיינים מנועים מהכרעה בדיון. נסיבות אלו נוצרות כאשר שני בני אדם טוענים לחפץ, אולם לאף משני הצדדים אין ראיות לבעלותו על החפץ, ותקפות טענותיהם היא בבחינת כל דאלים גבר. במצב זה, כאשר הספק הוא מוחלט ואפס ראיות, או שייתכן ובעתיד המצב המשפטי יתברר על פי עדים או ראיות אחרות, בית הדין לא יתערב במחלוקת. וזאת מכיוון שהוא חושש לפסוק פסק דין מעוות, בהיעדר כל מידע מהותי; ויתר על כן, בית הדין אף לא ירצה לקיים פשרה, במקום שהפסק עתיד להתבטל כאשר יובאו לבית הדין ראיות אמינות.
במצב משפטי כזה שבא לפני רב יהודה ורב הונא, טען אחד מהטוענים לבעלות על ספינה שבעלותה הייתה במחלוקת, כי יש לו בביתו ראיות ניצחות לבעלותו ולפיכך מבקש הוא מבית הדין לבל יפקיר את החפץ ברשות הרבים ולבל יניח לבעל דינו לתפוס את החפץ ואולי לגרום לו נזק או להבריחו למקום שבבעלותו, דבר שיקשה על המשך ההליך המשפטי כאשר הוא יביא את הראיות. כאן נוצרה מחלוקת בין שני החכמים, רב יהודה ורב הונא. רב יהודה פסק שאסור לבית הדין להתערב במצב זה ולפעול פעולות שייתכן ויגרמו לעיוות הדין, כי אם בית הדין יתפוס את החפץ ובהסוף יתברר שאין לטוען ראיות ראויות, לא יוכל שוב בית הדין להוציא מידיו את הספינה המוטלת במחלוקת ולהחזיר את המצב של "כל דאלים גבר" שתקף רק כל עוד החפץ מוטל במצב הפקר ובית הדין אינו מתערב ולא במצב שהחפץ מוטל ברשות בתי הדין שאז וודאי אין בית הדין יכול להפקיר את החפץ לכל החפץ. לעומת זאת טען רב הונא שמכיוון ש"כל דאלים גבר" הוא פסק שאינו מביא לפסיקה אמיתית בדין ונגרם רק מחוסר ברירה - אין בית הדין יכול לפסוק כאשר אין כל ראייה, אין לבית הדין לחשוש יותר מדי מעיוות פסק זה, ובית הדין יתפוס את החפץ לרשותו, אם אחד מבעלי הדינים טוען שעומד הוא להביא ראיה שבידו לבית הדין ומבקש מבית הדין שיתפסו את החפץ.
בדין הודאת בעל דין הוא קבע שהכחשה של בעל דין לעובדה מסוימת שקיומה הוברר על ידי עדים, יכולה לשמש כהוכחה והודאה לרעתו בלבד; כך למשל הוא פסק שאם תבע אדם מאדם אחר סכום כסף שהלווה לו לפי טענת התובע וסיוע שני עדים, וזה טוען כי להד"מ, טענה שוודאי אין לה ערך כאשר יש עדים הסותרים אותה; חשובה טענה זו כהודאה ברורה שבכל מקרה ההלוואה - שלדבריו לא הייתה - לא נפרעה.
לקריאה נוספת

הרב אהרן הימן, "רב יהודה בר רב יחזקאל", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, חלק ב, עמודים 552-542, באתר היברובוקס
ד"ר עזריאל הילדסהיימר, הערך: רב יהודה, אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, א, (עורך: ד"ר מרדכי מרגליות), מהדורה מחודשת בידי פרופ' יהודה אייזנברג, יבנה: תשנ"ז-1997.
סטיב בארון

| --- | --- |

סטיב בארון, 2009
 לידה:  4 במאי 1956 (בן 68) דבלין, אירלנד 
 מדינה:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1979 
 http://www.steve-barron.com
 פרופיל ב-IMDb
 
סטיבן בארון (באנגלית: Steve Barron; נולד ב-4 במאי 1956) הוא במאי קולנוע ווידאו קליפים אירי-בריטי. הוא ידוע בעיקר בזכות בימוי הקליפים של השירים "Billie Jean" של מייקל ג'קסון, "Summer of '69" ו-"Run to You" (אנ') של בריאן אדמס, "Money for Nothing" של דייר סטרייטס, "Electric Avenue" (אנ') ו-"I Don't Wanna Dance" (אנ') של אדי גרנט (אנ'), "Let's Get Rocked" (אנ') של דף לפרד, "Going Underground" (אנ') של הג'אם, "Don't You Want Me" של The Human League ‏, "Baby Jane" של רוד סטיוארט, "Pale Shelter" (אנ') של טירז פור פירז, "Africa" של טוטו ו-"Take on Me" של א-הא. הקליפים של "Take on Me" ו-"Billie Jean" זכו כל אחד ליותר ממיליארד צפיות ביוטיוב.
בארון גם ביים כמה סרטים, כולל "צבי הנינג'ה" (1990), "תופסים ראש" (אנ') (1993), "הרפתקאות פינוקיו" (1996), "מייק באסט: מנהל את אנגליה" (אנ') (2001) ו"Supervized"‏ (2019).
הערות שוליים

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
| פרס הווידאו קליפים של MTV לבימוי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1984–2009 | טים ניומן (1984) ‏•‏‏ ז'אן-בטיסט מונדינו (1985) ‏•‏‏ סטיב בארון (1986) ‏•‏‏ סטיבן ר. ג'ונסון (1987) ‏•‏‏ אנדי מוראהן וג'ורג' מייקל (1988) ‏•‏‏ דייוויד פינצ'ר (1989) ‏•‏‏ דייוויד פינצ'ר (1990) ‏•‏‏ טרסם (1991) ‏•‏‏ מארק פנסקה (1992) ‏•‏‏ מארק פלינגטון (1993) ‏•‏‏ ג'ייק סקוט (1994) ‏•‏‏ ספייק ג'ונז (1995) ‏•‏‏ ג'ונתן דייטון וואלרי פאריס (1996) ‏•‏‏ בק (1997) ‏•‏‏ יונאס אקרלונד (1998) ‏•‏‏ טורנס קומיוניטי דאנס דרופ (1999) ‏•‏‏ ג'ונתן דייטון וואלרי פאריס (2000) ‏•‏‏ ספייק ג'ונז (2001) ‏•‏‏ ג'וזף קאהן (2002) ‏•‏‏ ג'יימי תרבס (2003) ‏•‏‏ מארק רומנק (2004) ‏•‏‏ סמואל באייר (2005) ‏•‏‏ רוברט היילס (2006) ‏•‏‏ סמואל באייר (2007) ‏•‏‏ אריקה באדו ומיסטר רובוטו (2008) ‏•‏‏ מארק וב (2009) |  |
| 2010–הווה | פרנסס לורנס (2010) ‏•‏‏ אדם יאוך (2011) ‏•‏‏ רומיין גברס (2012) ‏•‏‏ דייוויד פינצ'ר (2013) ‏•‏‏ דניאל קוואן ודניאל שיינרט (2014) ‏•‏‏ קולין טילי ודה ליטל הומיס (2015) ‏•‏‏ מלינה מצוקס (2016) ‏•‏‏ דייב מאיירס ודה ליטל הומיס (2017) ‏•‏‏ הירו מוראי (2018) ‏•‏‏ קאלמאטיק (2019) ‏•‏‏ טיילור סוויפט (2020) ‏•‏‏ ליל נאז X וטאנו מוינו (2021) ‏•‏‏ טיילור סוויפט (2022) ‏•‏‏ טיילור סוויפט (2023) ‏•‏‏ טיילור סוויפט (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810639491705606  BNE: XX1106422  BnF: cb13084683c (data)  GND: 140885161  ISNI: 0000 0001 1991 9541  LCCN: no98126837  MusicBrainz: f9db8c50-d703-4e1c-bb71-c8ea46971fe3  NKC: xx0155373  NTA: 074555081  SNAC: w6ks7hct  SUDOC: 067017134  ULAN: 500474202  VIAF: 41466646   WorldCat (עם VIAF): 41466646
החזרת ארון הברית לישראל והעלאתו לירושלים

ארון הברית
החזרת ארון הברית לישראל הוא סיפור מקראי המופיע בספר שמואל א' פרק ו', והמשכו - העלאת הארון לירושלים - מופיע בספר שמואל ב', פרק ו'.
החזרת ארון הברית לישראל > הקרב עם פלשתים

בספר שמואל פרק ד' מסופר על התקפה שערכו מחנה פלשתים על ישראל, עוד לפני שהומלך שאול המלך. בקרב הראשון ספגו היהודים פגיעה קשה, כארבעת אלפים לוחמים מתו בקרב, ואז הועלה רעיון - להביא את ארון הברית ממשכן שילה אל שדה הקרב, בתקווה שכוחו של הארון יציל אותם. כאשר הגיע הארון אל המערכה רעש המחנה משמחה, והפלשתים המבוהלים גייסו את כל כוחם - וניצחו שוב. בקרב השני נפלו כשלושים אלף לוחמים, וארון הברית נלקח בשבי. כאשר שומע על כך עלי, הכהן הראשי של משכן שילה, עוצמת הבשורה הקשה, יחד עם מותם של שני בניו, חפני ופינחס, גורמת לו ליפול מעל כיסאו והוא מת.
החזרת ארון הברית לישראל > הארון אצל פלשתים

הפלשתים לוקחים את הארון ומביאים אותו אל אשדוד, שם הוא מונח בביתו של דגון, אל פלישתי, כמחוות ניצחון על היהודים. למחרת בבוקר מגיעים כוהני דגון אל המקדש האלילי ומוצאים את הפסל על הרצפה, כשהוא נופל בתנוחת השתחוויה אל ארון הברית, ומחזירים אותו למקומו. בבוקר שלאחר מכן הם מוצאים שוב את דגון נופל מול ארון הברית, ראשו וכפות ידיו כרותות ומונחות על סף הדלת. מאז לא דורכים כוהני דגון על מפתן הדלת של המקדש. במקביל, כעונש על שביית ארון הברית, מעניש ה' את אנשי אשדוד ושולח בהם טחורים. אנשי אשדוד מחליטים להעביר את הארון לעיר פלישתית אחרת, אל גת.
בגת התופעה חוזרת, אנשי העיר נענשים בטחורים וסובלים מאוד, עד שמעבירים את הארון לעיר שלישית, אל עקרון. בעקרון מזדעקים אנשי העיר מפחד שגם להם יקרה מה שקרה לאנשי אשדוד וגת, ובהתכנסות של כל ראשי פלשתים הוחלט להשיב את הארון אל עם ישראל ולהיפטר מהשפעתו הרעה. סבב זה בין ערי פלשתים אורך שבעה חודשים.
החזרת ארון הברית לישראל > החזרת הארון לישראל

סרני פלשתים מבינים שאי אפשר להחזיר את הארון לישראל סתם ככה, והם מתכננים מתנת פיוס גדולה: חמישה טחורים עשויים זהב וחמישה עכברים עשויים זהב, אחד כנגד כל עיר פלישתית. את הארון מעמיסים יחד עם המתנות על עגלה חדשה, רתומה לשתי פרות מניקות, אשר בניהן נשארו מאחור. אם הפרות ייקחו את העגלה ולא ינסו לחזור אל העגלים שלהם - זהו הסימן שאכן הארון הוא מקור הצרות שלהם.
הפרות אכן הלכו בדרך, ללא סטייה ימין ושמאל, ואנשים פלשתים מלווים אותן עד גבול בית שמש. בבית שמש עובדים האנשים בקצירת השדות, וכאשר הם רואים את הארון עולה אליהם אל עבר שדה של אדם בשם 'יהושע בית השמשי' הם מתקבצים סביבו בשמחה גדולה. מכיוון שאסור לאדם שאינו הכהן הגדול לראות את ארון הברית, ה' מעניש גם אותם ונספים 50,070 איש. העם מתאבל ומחליט לשכן בינתיים את הארון בקריית יערים, בביתו של אבינדב (קריית יערים) בגבעה. בנו, אלעזר, הוסמך לשמור על הארון. הארון שכן שם במשך עשרים שנה.
העלאת הארון > העלאה ראשונה

דוד, מלך ישראל, מחליט להעלות את ארון הברית מן בית אבינדב אל ירושלים. על הארון מופקדים עוזא ואחיו, בניו של אבינדב. הארון מונח על עגלה חדשה, ומורכב מגבעה אל ירושלים. לפני העגלה עברה תהלוכה גדולה, שבראשה דוד המלך, ואחריו כל עם ישראל, רוקדים, שרים ומנגנים. כאשר עברו במקום בשם גורן נכון הארון כמעט ונשמט מן העגלה, ועוזה שלח את ידו להחזיק בו - ומשום קדושת הארון והאיסור להתקרב אליו, הוא מת. התהלוכה נפסקה מיד, והמקום נקרא על שמו "פרץ עוזה".
דוד המלך עצר את החגיגה ואמר שביום כזה לא יכול ארון הברית להגיע לירושלים, ולכן נשלח הארון לבית עובד אדום הגתי לשלושה חודשים.
העלאת הארון > העלאה שנייה

שלושה חודשים לאחר ההעלאה הראשונה, שומע דוד המלך כי משפחתו של עובד אדום הגתי התברכה, ומבין שה' סלח להם. תהלוכה נוספת יוצאת מבית עובד אדום הגתי אל ירושלים, והפעם נישא הארון על כתפי הכוהנים, כפי שמצווה בספר במדבר. אחרי כל שישה צעדים של נושאי הארון עוצר דוד המלך ומקריב קרבנות לה', והפעם התהלוכה עוברת בשלום והארון מגיע אל ירושלים. דוד שוב מקריב קרבנות, מחלק בשר ולחם לכל אחד מהמשתתפים בתהלוכת ההעלאה, וחוזר לביתו.
העלאת הארון > לגלוגה של מיכל בת שאול

בביתו מצפה לו אשתו מיכל, שצפתה בו מחלון הארמון. היא גוערת בו שבמהלך החגיגה הוא רקד ופיזז מול הארון וביזה את עצמו בהתנהגות שאינה מכבדת מלך. דוד עונה לה שלדעתו נכון להתבזות בעבודה ה' כמו עבד ואפילו יותר מכך. עונשה של מיכל על הזלזול בדוד המלך הוא שלא היה לה ילד עד יום מותה.
פרשנים

עובד אדם שנהג בארון בשעה שהיה בביתו, בגינוני כבוד, ביניהם שהיה מטאטא את הרצפה שלצידו, ומדליק נרות מדי בוקר וערב, התברך שילדה אשתו ושמונה כלותיו שישה בכרס אחד.
המלבי"ם מפרש מהן הטעויות בהעלאת הארון הראשונה, שגרמו לאסון מותו של עוזא. לדבריו, הארון נישא בעגלה ולא על כתף, מה שעומד בניגוד גמור לציווי האל בחומש במדבר. בנוסף, הוא כותב כי דוד לא כעס על ה' אלא על עצמו, ששכח את הצווים הקשורים לנשיאת הארון וגרם בטעות למותו של עוזא.
הרד"ק כותב על מיכל בת שאול שמאותו הרגע ואילך לא היה לה ילדים, אך לפני כן היא ילדה את יתרעם המוזכר בספר שמואל פרק ג' ובספר דברי הימים א כבנה של עגלה, שהוא ככל הנראה שם נוסף למיכל. פירוש שני שמציע הרד"ק הוא שעד יום מותה לא היו לה ילדים, אך ביום מותה היא ילדה ילד וככל הנראה מתה בלידה.
אזכורים בתרבות

נעמי שמר כתבה שיר בשם "למה צחקה מיכל", אותו ביצעו הגששים. השיר מתבסס על הפסוקים בהם מסופר שמיכל מלגלגת על דוד.
הערות שוליים

↑  לא ברור אם משמעות המחלה טחורים במקרא היא כמשמעותה כיום.
↑  ספר במדבר, פרק ז', פסוק ט'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ס"ג, עמוד ב'
↑  במדבר רבה, פרשה ד', פסקה כ'
↑  אתר ספריא, II Samuel 6:3, www.sefaria.org
↑  "בכתף ישאו" - ספר במדבר, פרק ז', פסוק ט'
| ספר שמואל |
| --- | --- | --- |
| תקופת עלי הכהן | הולדת שמואל • תפילת חנה • נבואת בית עלי • מלחמת אבן העזר הראשונה |  |
| תקופת שמואל הנביא | ארון הברית בשדה פלשתים • החזרת ארון הברית לישראל• קרב מצפה • בקשת המלך • משפט המלך • תוכחת שמואל לעם |  |
| תקופת שאול המלך לפני משיחת דוד | משיחת שאול למלך • מלחמת שאול ונחש העמוני • מלחמת מכמש • יהונתן ויערת הדבש • מלחמת שאול בעמלק |  |
| תקופת שאול המלך לאחר משיחת דוד | משיחת דוד למלך • דוד וגוליית • ניסיונות שאול להמית את דוד • מבחן ראש החודש • בריחת דוד אל אכיש • הטבח בנוב עיר הכהנים • מרדף שאול אחר דוד במדבר יהודה • מפגש דוד ושאול במדבר עין גדי • סיפור נבל הכרמלי • מפגש דוד ושאול בגבעת החכילה • בעלת האוב מעין דור • מלחמת דוד בעמלק • המלחמה בגלבוע |  |
| תקופת דוד המלך בחברון | פילוג ממלכת שאול: בשורת הנער העמלקי • קינת דוד • מלחמת אבנר ויואב • רצח אבנר •  קינת דוד על אבנר • רצח איש בושת |  |
| תקופת דוד המלך בירושלים | כיבוש ירושלים בידי דוד • הקרב בעמק רפאים • העלאת ארון הברית לירושלים • נבואת נתן • מפיבושת • מלחמת דוד בעמון וארם • מעשה דוד ובת שבע • משל כבשת הרש • מעשה אמנון ותמר • רצח אמנון • האישה החכמה מתקוע • מרד אבשלום • מרד שבע בן בכרי • האישה החכמה מאבל בית מעכה • סיפור רצפה בת איה • שירת דוד • דברי דוד האחרונים • המגפה בימי דוד |  |
| דמויות בולטות | עלי הכהן • אלקנה • חנה • שמואל הנביא • שאול המלך • יהונתן בן שאול • מיכל • דוד המלך • אחימלך בן אחיטוב • אבנר בן נר • נבל הכרמלי • אביגיל • יואב בן צרויה • אבישי בן צרויה • איש בושת • אבשלום • אמנון • תמר • מפיבושת |  |
פיטר דייוויסון

| --- | --- |

פיטר דייוויסון, 2012
 לידה:  13 באפריל 1951 (בן 73) סטרייטהאם, לונדון, אנגליה
 שם לידה:  פיטר מופט
 סוגה מועדפת:  קומדיה שייקספירית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1972 
 מקום לימודים:  בית הספר המרכזי לנאום ודרמה בלונדון 
 בן או בת זוג:  סנדרה דיקינסון (1978–1994) 
 צאצאים:  ג'ורג'יה מופט, לואי דייוויסון 
 פרופיל ב-IMDb
 
פיטר דייוויסון (באנגלית: Peter Davison; נולד ב-13 באפריל 1951) הוא שחקן אנגלי, ידוע בעיקר בזכות תפקידו כטריסטן פרנון בסדרת הטלוויזיה "כל היצורים גדולים כקטנים" לפי ספרו של ג'יימס הריוט ובתפקיד הדוקטור החמישי בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".