התיישבות הבהאים במזרח הכנרת ועמק הירדן
ארבעת היישובים הכפריים > עדסייה > מהלכים ופעילויות להתפתחות היישוב

אספקת המים: בשטחים שהלכו וגדלו נשתלו ירקות ועצי פרי, ונדרשה אספקה סדירה של מים להשקיית השדות. החקלאים הבהאים בנו סכרים מאבנים, כדי להטות את מי הירמוך אל החוות החקלאיות. החקלאים השתתפו בהקמת הסכר ואחר כך בתחזוקתו בפעולות ניקוי התעלות מפסולת, באופן קבוע.
מחזור זרעים: כדי למנוע ניצול יתר של הקרקע והקטנת היבולים כתוצאה מכך, הנהיגו שיטה שבה בכל עונה החליפו את סוגי הגידולים. למשל: חיטה, עדשים, גריסים, חומוס, תירס. לדישון האדמה השתמשו בגללים של בעלי חיים שטופחו בחוות.
עבודה בצוותים: בדרך כלל החקלאים נוהגים לעבוד בנפרד, כל אחד בחלקת האדמה הפרטית שלו. הבהאים עבדו בקבוצות של שלושה חקלאים שעבדו יחד כצוות, כך שהתקיימה עזרה הדדית, וגם היה יותר ביטחון מפני שודדים ובעלי חיים.
מטעים: עבד אל-בהאא' עודד את החקלאים להקים מטעים, כמו: ענבים, פרי הדר, בננות, תפוחים, אגסים, דובדבנים, רימונים וחבושים; התוצרת של המטעים נמכרה במחירים גבוהים בהרבה לעומת מוצרים אחרים. הבהאים היו הראשונים שגידלו בננות באזור הזה של המזרח התיכון. מתיישבי הכפר הביאו מאיראן לארץ את החציל מהזן "חציל פרסי", שהייתה לו הצלחה שיווקית.
בעלי חיים: החקלאים גידלו מגוון רחב של בעלי חיים: תרנגולות, תרנגולי הודו, יונים, עזים, כבשים, פרות לחליבה. חלב הפרות נצרך כחלב טרי, ואילו חלב העיזים והכבשים שימש לייצור גבינה, יוגורט וחמאה. מרבית מוצרי החלב שימשו לצריכה עצמית והעודפים נמכרו לערבים מהכפרים הסמוכים.
פיתוח התשתיות: תשתיות הוכנו כדי לתמוך בעבודת החקלאים ובהמשך הוקמו מוסדות כלכליים, חברתיים, מנהליים ורוחניים עבור הרווחה הכוללת של אנשי הקהילה.
שווקים: חלק מהיבול היה מיועד למשק הבית של עבד אל-בהאא' בחיפה. בשנים הראשונות היבול היה נמוך יחסית והיו רק מעט עודפי תוצרת חקלאית, אשר נמכרו בשווקים של הכפרים הסמוכים. בהמשך, התפוקות גדלו, והחקלאים שיווקו בעיקר חצילים ועגבניות אשר נארזו בכפר ונשלחו ברכבות מצמח לחיפה או מצמח לדמשק. כאשר היה לחקלאים מחסור במזומנים, הם קיבלו מימון מסוחרים, אשר קנו מראש את הסחורה. עם התפתחות היישוב, המטעים נתנו פרי, והתוצרת נארזה והובלה לערים הגדולות באמצעות הרכבת.
מקורות מי השתייה: היו שני מעיינות שהפיקו מי שתייה נקיים לשימוש תושבי הכפר. בשלב מאוחר יותר, רוב המשפחות חפרו בארות בחצרות בתיהם, ושאבו מים בעזרת משאבת יד, וכך חסכו את הצורך בהליכה המייגעת הלוך ושוב אל המעיינות.
סילוק הפסולת: בכפר השתמשו בשיטה שהייתה נפוצה באותה תקופה. בכל חצר נחפר בור, שבתחתיתו הונחו אבנים כתושות וחצץ. הפסולת המסיסה נספגה באדמה והפסולת המוצקה נשארה מעל אבני החצץ. הבורות היו מכוסים לגמרי משיקולי היגיינה וכן שיקולי בטיחות.
תחבורה: מערכת התחבורה חיונית בכל עונות הגידול החקלאי, אך בעיקר בזמן הקטיף או הקציר. בתחילה, לא היו אמצעי תחבורה, והחקלאים נאלצו לקחת את התוצרת אל הכפרים השכנים ולמכור אותה במחיר נמוך מאוד. בהמשך, הם שכרו חמורים והובילו באמצעותם את התוצרת לצמח, בדרך שנמשכה שעתיים ויותר. בשוק של צמח הם יכלו לקבל מחירים גבוהים יותר. עם הגידול בכמויות התוצרת החקלאית, התחילו להשתמש בעגלות אשר נמשכו על ידי זוג פרדות, וכך הובילו את התוצרת לצמח או לטבריה, ומשם נשלחה התוצרת לשווקים גדולים של ערים גדולות.
השכלה: לפני מלחמת העולם הראשונה וגם בזמן המנדט הבריטי, עד מלחמת העולם השנייה, לא התקיימה מערכת חינוך פורמלי בממלכת ירדן. ברבת עמון ובערים גדולות נוספות, התקיימה מערכת חינוך שהופעלה על ידי יוזמות אישיות ולא כלליות. לכן, החינוך של ילדי הבהאים התקיים בבתי התושבים. עבד אל-בהאא' נתן הוראות והמלצות להקנות מידע חינוכי לצעירים. לכן, לאם המשפחה היה תפקיד משמעותי בהקניית החינוך לילדים. כמו כן, הוקמו כיתות שבהן למדו קרוא וכתוב בשעות הערב. בשיעורים אלה השתתפו בהאים צעירים ומבוגרים, ללא קשר לגיל שלהם. בשלב מאוחר יותר הוקם בית ספר לגילאים 16-5 ובו חולקו התלמידים לכיתות בהתאם לקבוצת הגיל שלהם. בנוסף, הוענקו שיעורים פרטיים בערבים, כדי לסייע לתלמידים לשפר את הישגיהם. שוגי אפנדי הדגיש את הצורך בלימוד ערבית, כדי שיוכלו להיות בקשר ידידותי עם תושבי הסביבה. חלק ניכר מתוכנית הלימודים התבסס על חומרים שהובאו מאיראן וכתובים בשפה הפרסית. הבנות למדו בכיתות נפרדות מהבנים. נושאי הלימוד העיקריים היו: פרסית, ערבית, אנגלית, חוקים בהאיים, גאוגרפיה, היסטוריה, מתמטיקה ומדעים. בכל כיתה היו בין 7 ל-12 תלמידים, ובסך הכול למדו בבית הספר 50-40 תלמידים. בשנת 1933, מחלקת החינוך של המנדט הבריטי, רשמה את בית הספר בעדסייה באופן רשמי כמוסד חינוכי פורמלי.
בריאות: בשלבים המוקדמים לא התקיימה במקום מערכת בריאות, וכל משפחה דאגה להיגיינה ולבריאות המשפחה. כאשר התרופות הביתיות לא עזרו, נסעו לצמח לבדיקה רפואית, ובמקרים מסובכים נסעו לטבריה, שבה היו רופאים וגם בתי חולים. בעדסייה התגוררה אישה שהייתה מיילדת במקצועה, ועזרה לנשים בעת הלידה.
אנרגיה: בשנים הראשונות השתמשו בעצים ובצמחים יבשים כדי להדליק אש לבישול ולחימום הבית. כאשר השתפרה מערכת התחבורה, אחד התושבים רכש מכלית נפט והמשפחות אחסנו את הנפט במכלים גדולים והשתמשו בו לחימום וגם לתאורה באמצעות מנורת נפט. הנפט שימש גם כדלק לטרקטורים. בשלב מאוחר יותר, במהלך מלחמת העולם השנייה, נרכש גנרטור לייצור חשמל למוסדות הכלליים ולמשקי הבית.
בעיות ביטחון: התושבים במקום הותקפו לעיתים על ידי שודדים. באחת הפעמים, כל התושבים נמלטו מהמקום ונסעו לחיפה לביתו של עבד אל-בהאא'. לאחר שנרגעו, הצליח עבד אל-בהאא' לשכנע אותם לחזור והוא ביקש מהמושל המקומי להגן על הבהאים ובני משפחותיהם. היו עוד מספר התקפות על היישוב, ובהן נשדדו כל כלי הבית והציוד האישי ולפעמים, השודדים עקרו גם את דלתות הבתים. השודדים גנבו גם בעלי חיים ותוצרת חקלאית. היו גם התקפות של זאבים שחיו באזור הכפרי.
הקמת בית התפילה Hazirat Ul: בימיו של עבד אל-בהאא' החלו הפעולות להקמתו, אך בנייתו הסתיימה בשנת 1931.