stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איידן גלאגר
הערות שוליים

↑  See:תבנית:Bulleted list
1 2  Aidan Gallagher, www.listal.com
1 2  follers, Aidan Gallagher, Ethnicity of Celebs | What Nationality Ancestry Race, ‏2020-08-10 (באנגלית אמריקאית)
↑  http://www.jewornotjew.com/profile.jsp?ID=2897
↑  "Nickelodeon Greenlights New Comedy from Dan Schneider, Two Other Live-Action Series". Deadline Hollywood. 13 במרץ 2014. ארכיון מ-30 במרץ 2019. נבדק ב-18 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Holub, Christian (15 בפברואר 2019). "Umbrella Academy actor explains how he nailed the timey-wimey weirdness of Number Five". Entertainment Weekly. ארכיון מ-19 בפברואר 2019. נבדק ב-19 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://www.jewornotjew.com/profile.jsp?ID=2897
↑  Lezmi, Josh; Articles, More; March 04, 2019 (2019-02-28). "Who Plays Number 5 in 'The Umbrella Academy?'". Showbiz Cheat Sheet (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-2019-04-16. נבדק ב-2020-04-16.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: numeric names: authors list (link)
↑  "Aidan Gallagher - IMDb Biography". IMDb. ארכיון מ-2019-04-05. נבדק ב-2020-04-16.
↑  Lowry, Brian (12 בספטמבר 2014). "TV Review: Nickelodeon's 'Nicky, Ricky, Dicky and Dawn'". Variety. ארכיון מ-30 במרץ 2019. נבדק ב-26 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Kids' Choice Awards: Adele, Justin Bieber, 'Star Wars' Among Nominees". Hollywood Reporter. 18 בפברואר 2016. ארכיון מ-30 במרץ 2019. נבדק ב-19 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Perez, Lexy (2 בפברואר 2017). "Kids' Choice Awards: Justin Timberlake, Kevin Hart Top Nominations". Hollywood Reporter. ארכיון מ-19 בפברואר 2019. נבדק ב-19 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Otterson, Joe (30 בנובמבר 2017). "'Umbrella Academy' Netflix Series Rounds Out Cast With 'Game of Thrones' Alum, 'Hamilton' Star". Variety (באנגלית אמריקאית). ארכיון מ-27 במרץ 2019. נבדק ב-18 בפברואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Williams, Janice (15 בפברואר 2019). "'The Umbrella Academy' Star Aidan Gallagher Says 'Comics Fans Are Going to Crazy' Over New Netflix Show". Newsweek. ארכיון מ-19 בפברואר 2019. נבדק ב-19 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Aidan Gallagher named UN Environment Goodwill Ambassador". Clean Seas. ארכיון מ-2019-02-20. נבדק ב-2019-02-19.
1 2  Moore, McKenna (5 ביוני 2018). "Adrian Grenier and Aidan Gallagher Want You to Fight Plastic Pollution for World Environment Day". Fortune. ארכיון מ-20 בפברואר 2019. נבדק ב-19 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Aidan Gallagher named UN Environment Goodwill Ambassador". UN Environment. 3 ביוני 2018. ארכיון מ-25 באוגוסט 2018. נבדק ב-25 באוגוסט 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Croezen, Alyssa (5 ביוני 2018). "Aidan Gallagher Talks New Netflix Show 'The Umbrella Academy' And World Environment Day". ET Canada. ארכיון מ-20 בפברואר 2019. נבדק ב-19 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Aidan Gallagher". IMDb. ארכיון מ-13 בנובמבר 2019. נבדק ב-16 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Nominations Young Artist Awards". Young Artist Awards. 13 במרץ 2016. אורכב מ-המקור ב-24 באפריל 2016. נבדק ב-18 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2021117841  VIAF: 6947163464646005680006   WorldCat (עם VIAF): 6947163464646005680006
הגלריה לאמנות אום אל-פחם

| --- | --- |

הגלריה לאמנות אום אל פחם
 מידע כללי
 סוג:  גלריה לאמנות
 כתובת:  דרך אלמרמאלה, אום אל-פחם
 מיקום:  אום אל-פחם 
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  סעיד אבו שקרה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1996
 תאריך פתיחה רשמי:  1996 
 קואורדינטות:  32°31′26″N 35°09′15″E﻿ / ﻿32.523833333333°N 35.154166666667°E﻿ / 32.523833333333; 35.154166666667
 http://ummelfahemgallery.org
  (למפת הכרמל מוגדלת) הגלריה לאמנות אום אל-פחם(למפת הכרמל רגילה) הגלריה לאמנות אום אל-פחם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הגלריה לאמנות אום אל-פחם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הגלריה לאמנות אום אל-פחם
 
הגלריה לאמנות אום אל פחם היא גלריה לאמנות עכשווית ערבית-פלסטינית בעיר אום אל פחם.
הגלריה הוקמה בשנת 1996 ביוזמתו של אחד מבני היישוב, האמן סעיד אבו שקרה שאף משמש בה כמנהל וכאוצר ראשי. מטרת הקמתה הייתה להביא אמנות עכשווית ואיכותית לאום אל פחם ולתושביה, להציג אמנות ערבית ופלסטינית מקורית ולשמר ולפתח את התרבות הפלסטינית.בהיעדר גלריות נוספות לכל המגזר הערבי במדינת ישראל הפכה הגלריה למקום מפגש חשוב בין אמנים ממגזרים שונים, אזרחים מהשורה וכן בין אמנים מקומיים לאמנים מחו"ל.
ביולי 2024, הוכרה הגלריה על ידי מועצת המוזיאונים כמוזיאון, ובכך הפכה למוזיאון הראשון לאמנות עכשווית בחברה הערבית בישראל.
הקמת הגלריה

המניע עבור אבו שקרה להקים את הגלריה היה מותו של בן דודו האמן עאסם אבו שקרה ממחלת הסרטן, בגיל 29. ב-1994 נערכה תערוכת יחיד גדולה של היצירות שהותיר אחריו, בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב. אבו שקרה בראיון תיאר כיצד "בערב הפתיחה הגיעו לביתן ארבעה אוטובוסים מאום אל פחם, אבל זה לא שימח אותי. הרגשתי שהתערוכה הזאת הייתה צריכה להתקיים באום אל פחם, ולא בתל אביב. האוצרים היהודים באים ולוקחים איזה אמנים שנראים להם, ואנחנו לא מסוגלים אפילו לקחת אחריות על החיים שלנו. לא מסוגלים לטפל בתרבות שלנו. מין אימפוטנציה תרבותית. לא יכולתי לשאת את המצב הזה".
ככל הנראה משפחתו של עאסם לא יכלה לתחזק את העבודות שהותיר אחריו כראוי או שהציעו להם סכומים גבוהים בתמורה ולכן הם התחילו למכור אותן. תחילה למשפחה היו עשרות עבודות ועכשיו נשארו כמה בודדות. סעיד אבו שקרה מעיד שאחת ממטרות הגלריה הייתה להקים קרן ובאמצעותה להחזיר את העבודות של עסאם למקום שבו הן צריכות להיות.
לדברי אבו שקרה, עד שהגלריה הוקמה, האמן הפלסטיני היה כמו כלי שמחכה ליהודי שיזמין אותו להציג. עם הקמת הגלריה הוקם בית לאמן הפלסטיני.
אבו שקרה הרגיש שלא המדינה ולא המנהיגות הפלסטינית תורמים לקידום התרבות הפלסטינית בישראל. לטענתו, המנהיגות הפלסטינית אמנם עבדה קשה, ארגנה הפגנות וחשבה שאפשר להשיג דרכן דברים, אבל זה היה בזבוז זמן ואנרגיה אנושית שכן הפגנות לא משנות מציאות, אנשים משחררים בהן קיטור ואז חוזרים לעבוד. אבו שקרה הקים את הגלריה כיוון שהרגיש שמצופה מכל פלסטיני שיפסיק להאשים אחרים ויתחיל לעבוד ולתרום בתחומו. הקמת הגלריה הייתה אקט של מחאה, ותפקידה "להחזיר עטרה ליושנה".
כאשר אבו שקרה הגה את הרעיון להקים גלריה לאמנות באום אל פחם, הוא פנה לראש העיר, השייח ראאד סלאח (קרוב משפחתו של אבו שקרה וכיום מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית). בשלב הראשון השייח הסכים להקצות מבנה לטובת העניין ובעקבות הסכמתו אבו שקרה השיג מימון לשיפוצים מהאגף לתרבות ערבית במשרד התרבות. זמן קצר לאחר מכן הזמין סלאח את אבו שקרה לפגישה, בטענה שיש התנגדויות בקהילה. בתגובה אבו שקרה הציע לאמנים מובילים, יהודים וערבים, להציג בתערוכה, הזמין את השרה שולמית אלוני לפתיחת התערוכה והדפיס מאות הזמנות. אל הפגישה עם השייח סלאח הגיע כשבידו ההזמנות לתערוכה, שאמורה הייתה להיפתח כעבור חודש.
אנשים ואמנים מקומיים נוספים לקחו חלק בהקמת הגלריה, ביניהם האמן פריד אבו שקרה, אחיו הצעיר של סעיד, שבהמשך פתח גלריה בנצרת אך המשיך לקחת חלק באוצרות תערוכות ובהפקת קטלוגים בגלריה באום אל פחם.
פעילות, פרויקטים וחיבור לקהילה

הגלריה לאמנות אום אל-פחם פועלת במסגרת עמותת "אל סבאר" וחברים בה אנשי רוח ותרבות מכל אזור ואדי עארה. היא פועלת ללא מטרות רווח ומתוקצבת באופן שוטף ממשרד החינוך, תרומות מתושבי המקום ועוד. הפעילות השוטפת בגלריה (תערוכות אמנות עכשווית, מפגשים ושיח גלריה, סימפוזיונים, סדנאות יצירה וימי עיון), מושכים קהל רב והופכים את הגלריה למקום מרכזי בחיי התרבות המקומית והבינלאומית. כמו כן, הגלריה מפעילה מערך חינוכי ויוזמות משלבות קהילה, ומקיימת כנסים שמטרתם קידום נושאים תרבותיים וניהול דיאלוג רחב על הנרטיב והאמנות הפלסטינית העכשווית. מאז הקמתה רשמה הגלריה לזכותה שורה ארוכה של הישגים, בהם עשרות תערוכות (כארבע בשנה בממוצע) של אמנים מהארץ ומחוצה לה, שמשכו למקום מבקרים מכל העולם. הישג חשוב במיוחד הוא מספרם הרב של התלמידים הנוטלים חלק ב"יום האמנות", הכולל ביקור בגלריה, בסדנאות היצירה ובחוגי האמנות. במהלך פעילויות הגלריה ביקרו בה אלפי תלמידים מכל בתי הספר באזור ואדי עארה ו"המשולש".
הגלריה מקפידה להיות מחוברת לקהילה ומתקיימים בה פרויקטים וחוגי אמנות לילדים ולמבוגרים. בנוסף, מתקיימים בה גם שיעורי פסיכודרמה ושיעורי בלט לילדות. לדברי אבו שקרה מי שמביא את הילדים הן נשים מסורתיות שהחליטו לעשות שינוי. פרויקט נוסף המתקיים דרך קבע בגלריה הוא סדנאות קרמיקה לנשים אותן מנחה האמנית רינה פלג. על פי דבריו של אבו שקרה רוב הנשים שבאות לסדנאות הקרמיקה מעולם לא החזיקו מכחול ביד ויש כאלו שאף פעם לא יצאו מהבית לפעילות חברתית כלשהי. בכל יום יש בגלריה שלוש קבוצות של נשים, כל אחת של עשרים-שלושים משתתפות שלומדות, יוצרות ומייצרות מוצרים שאולי יוכלו למכור אותם אחר כך לצורך פרנסה.
מנהג חשוב נוסף שמחבר את הגלריה לקהילה הוא הוצאת עבודות אמנות אל מחוץ לגלריה והצגתן בחללים של בתים פרטיים ושל מבני ציבור, בחנויות ובמטעי הזיתים. הקהל הערבי והיהודי שמגיע לתערוכות מסוג זה מוזמן לשוטט ברחובות אום אל-פחם, לחפש את יצירות האמנות, להתחבר לתושבים ולדבר איתם. זהו פרויקט שמחבר את תושבי המקום לעשייה האמנותית. כמו כן, הגלריה הפכה לתחנה ראשונה לבאי היישוב, וממנה יוצאים סיורים מודרכים אל תוך היישוב ולסביבתו.
על מנת לקדם ולעזור לאמנים פלסטינים צעירים, הגלריה שוכרת להם אוצר, שמלווה ומנחה אותם לקראת תערוכה בגלריה. בנוסף, הגלריה מציעה לאמנים צעירים עזרה בהגשה לקרנות ופרסים ובהפקת קטלוגים. בשנת 2008 הקים סעיד אבו שקרה את ארכיון הגלריה, בו יכולים המבקרים ללמוד על החיים באזור לפני הנכבה. הארכיון כולל מאות ראיונות עם זקני ואדי עארה, תמונות ותיעוד של כל מה שעבר עליהם עם הקמת המדינה, הגירוש והרס הכפרים. בארכיון אפשר, למשל, למצוא תמונות של שוק החמורים במגידו מ–1945, של נציגי הקהילה הערבית חותמים על הסכם כניעה עם נציג הממשל הצבאי הישראלי ועוד.
קשיי הקיום של הגלריה

הקושי בקיום הגלריה הוא לא רק מול הממסד והציבור היהודי, אלא גם מול החברה הפלסטינית. אבו שקרה אומר כי "התנועה האסלאמית בישראל, שהייתה בשלטון, מתנגדת לאמנות, כמו שהיהדות מתנגדת. לא תעשה לך פסל וכל תמונה. ואני עוסק בפסלים ובתמונות אינסוף. כמו כן, באום אל פחם מרבית האוכלוסייה ענייה ומסורתית. אז איך אני מחבר את העוני עם גלריה אליטיסטית, שהתפקיד שלה להציג אמנות איכותית לכל העולם? איך אני פועל עם כל הניגודים האלה והופך את אום אל פחם למרכז רב־תרבותי? אני יוצר דיאלוג מסוג חדש".
בראיון אחר מרחיב אבו שקרה את דבריו בנוגע לקשיים בהם הגלריה נתקלה: "תחילה נתקלנו בתופעה יותר קשה מהתנגדות- אדישות. אנשים לא הבינו למה צריך את זה. חשבו שזו עוד יוזמה שתוחלת החיים שלה קצרה ולא נתנו לה סיכוי. רק אחרי שנוצר קשר עם גורמים מובילים באמנות בארץ ובעולם המחויבות שלנו המקימים וגם של הקהילה ומנהיגיה הכתה שורש. עברנו דרך ארוכה מאז להשגת מודעות ציבורית. פעם אמרו "הגלריה של סעיד", היום אומרים "הגלריה של אום אל-פחם", יש גאווה מקומית, התושבים רוצים את הגלריה ומרגישים שהיא שלהם".
כמו כן, הגלריה מושפעת מהמצב הביטחוני בארץ. דוגמה טובה לכך ניתן היה לראות בשנת 1999 בה הציגה בגלריה האמנית יוקו אונו את התערוכה "חלון פתוח" שהביאה לפריצה גדולה של הגלריה למודעות. שנה אחר כך היה נראה שכל המאמצים היו לשווא. השלט הענק שפרסם את תערוכתה של יוקו אונו נותר בכניסה לאום אל פחם, והיה אחד המוקדים הראשונים למתקפה הוונדליסטית שביצעו מפגינים באינתיפאדה שפרצה בשנת 2000, לצד הרס בסניפי הבנק והדואר בעיר. ההשפעה על הגלריה הייתה קטלנית ולקח למבקרים זמן רב עד שחזרו.
במהלך שנות הפעילות ביקרו מספר אנשי אמנות ישראליים את אופי פעילות הגלריה וטענו כי הגלריה מציגה פולקלור פלסטיני ולא אמנות מודרנית כפי שהיא מתיימרת לעשות. אבו שקרה טוען לעומת זאת כי "טוב שיש ביקורת, אנחנו הגלריה הראשונה שעוסקת בנושאים האלו. מותר לנו לעשות גם טעויות ולהתבלבל, אבל רק אנחנו נחליט מה טוב לנו ומה לא. המטרה והרעיון של הגלריה הוא שאנחנו, ערביי ישראל נכתוב את התרבות שלנו, נחקור אותה, נוביל אותה במובנים שלנו ונתעד אותה בדיוק כמו שאנחנו רוצים. אני חושב שהביקורת הזאת היא ביקורת מתנשאת שלא מכירה את הצרכים שלנו ומתעלמת מכך שבזמן שהמגזר היהודי שגשג במשך שישים שנה אנחנו היינו שקועים בהישרדות פיזית בלבד".
מבחר תערוכות > "האמיני יום יבוא", 2002

אחת התערוכות המדוברות ביותר של הגלריה הייתה התערוכה "האמיני יום יבוא" שהוצגה ב-2002 בגלריה באום אל פחם ובגלריה פלונית תל אביב במקביל והשתתפו בה כ־300 אמנים. לתערוכה הגיעו מאות ישראלים, והיא הייתה להצלחה גם בהיבט של שותפות יהודית ערבית, מכיוון שמימי האינתיפאדה ועד אז הדירו ישראלים את רגליהם מאום אל פחם .
התערוכה הייתה מעין פעולת המשך לתערוכת המחאה שארגנו שנה וחצי לפני כן חיים דעואל לוסקי, רועי רוזן ותמר גטר במחאה נגד הכיבוש ("השנה ה-33 - אמנים נגד מדיניות היד החזקה" פברואר 2001). הפעם, מלבד המחאה נגד ההרג וההרס המתמשכים בשטחים הכבושים, הדגש היה על דו קיום בתוך תחומי מדינת ישראל. משתתפי התערוכה בקשו להביע הזדהות עם הערבים אזרחי מדינת ישראל ולמחות על האפליה המתמשכת ועל הרעיון לעשות טרנספר בערביי המשולש.
בתערוכה שיתף אבו שקרה פעולה עם אוצרים ישראלים דוגמת רועי רוזן וחיים דעואל לוסקי והציגו בה אמנים ערבים ויהודים, בעיקר עבודות שנוצרו במיוחד לתערוכה. ההכנסות ממכירות התערוכה נתרמו לעמותת רופאים לזכויות אדם.
האמנים הידועים שהשתתפו בתערוכה אפשר למצוא את משה גרשוני, רפי לביא, מיכל נאמן, רועי רוזן, דגנית ברסט, מיכה אולמן, עיסא דיבי ויובל שאול, פיליפ רנצר, משה ניניו, גדעון גכטמן, תמר גטר, האחים אבו שאקרה, יוסף סלמה, סיגלית לנדאו, יהודית סספורטס, אחלאם שיבלי, זויה צ'רקסקי, ניהאד דביט, אורי צייג, אליעזר זוננשיין, אוהד מרומי, אבנר בן-גל ואחרים, לצד סטודנטים ואמנים ידועים פחות. את התערוכה אצרו חיים דעואל לוסקי, רועי רוזן, סעיד אבו שאקרה, משה מוגרבי, בן הרצוג, אסנת וידר, יובל כספי ויהושע סיימון.
בשתי הגלריות התקיימה פעילות תרבותית נרחבת שכללה ערבי שירה של יהודים וערבים, מיצגים, הקרנת סרטים תיעודיים ודיונים.
ב-20 ביולי 2002 עברו התערוכות לגלריה "רוזנפלד" בתל אביב, שם נמשכה מכירת העבודות.
מבחר תערוכות > עבד עאבדי / "50 שנות יצירה- תערוכה רטרוספקטיבית", 2010

אוצרת: טל בן צבי.
התערוכה השלישית מסוגה שמתקיימת בגלריה לאמנות באום אל פחם, מאז הקמתה, בנוסף לתערוכתם של האמן המנוח עאסם אבו שקרה והאמן שריף וואקד. פעילות אוצרותית זו מבטאת את המחויבות, האחריות והזכות שרואה הגלריה בעבודה מחקרית באשר לפעילותה והתפתחותה של האמנות הפלסטינית.
התערוכה מבטאת חתך רחב ומעמיק לתחומי פעילותו ושופכת אור על צורת עבודתו של האמן עאבדי מאז שנת 1962. אמן ששמו חקוק בזיכרון הקולקטיבי הפלסטיני ובתרבות הפלסטינית המתהווה בתוך מדינת ישראל ומחוצה לה.
חשיבותו של עאבדי היא בהיותו החלוץ הראשון לנדוד מעבר לים כדי ללמוד, מתוך ידיעה ברורה שעיר מולדתו (חיפה) זקוקה לחזרתו, כדי לפעול ולהוביל בתחום עשייה לא מוכר. אין ספק שדרכו של עאבדי הצטלבה בדרכם של כל האמנים הפלסטינים אשר קדמו לו במעט זמן או צמחו איתו (כגון אסמאעיל שמוט, תמאם אלאכחל, וליד אבו שקרה ועוד)- קבוצה אשר הקימה את התשתית לדור ההמשך. צמיחתה של הגלריה באום אל פחם היא ללא ספק, קשורה לאותה תשתית שיצרה אותה קבוצה נבחרת שעאבדי השתייך אליה.
מבחר תערוכות > אסד עזי, "פרש נודד", 2015

אוצר: גלעד מלצר.
לאחר למעלה מעשרים תערוכות יחיד והשתתפות בעשרות תערוכות קבוצתיות בעלות אופי מגוון, הערוכה "פרש נודד" הייתה תערוכת הרטרוספקטיבה הראשונה של עזי, מהחשובים שבאמנים הערבים-ישראלים ומהציירים המובילים בארץ בדור האחרון.
התערוכה נחלקה לשניים והוצגה גם בגלריה לאמנות אום אל פחם וגם במשכן לאמנות עין חרוד ופרשה כמה אפיקים מרכזיים ביצירתו של האמן אסד עזי במהלך ארבעה עשורים. בנוסף, התערוכה התחקתה אחר הכרונולוגיה של התפתחותו של עזי כאמן, וגם אחרי הצירים המרכזיים של יצירתו: הציר האוטוביוגרפיה- דמות האב- חיל שנהרג כשאסד היה ילד צעיר, הגדילה בחברה כפרית-מסורתית, המעבר לחברה עירונית (חיפה, תל אביב) והשילוב של תחנות אלו בציור.
הקטלוג התלת-לשוני (עברית, ערבית, אנגלית) הציג מבחר רחב מעבודות של עזי (קרוב ל-100 עמ' צבע), לצד טקסטים שבחנו אספקטים שונים ביצירתו. בין כותבי הטקסטים ניתן למצוא את סעיד אבו שקרה, גליה בר אור וגלעד מלצר.
חללי התצוגה הגדולים בגלריה באום אל-פחם ובמשכן לאמנות בעין חרוד אפשרו לבחון את השפה הציורית הייחודית של האמן ולהציג את המוטיבים החשובים שהתפתחו לאורך הקריירה שלו. האוצר גלעד מלצר בחר לשני החללים קרוב ל-120 עבודות שמן, קולאז'ים וטכניקות מעורבות על בד, כמו גם מספר מצומצם של רישומים ועבודות על נייר. את העבודות עם המוטיבים המזרחיים בחר מלצר להציג באום אל-פחם ואת אלה עם המוטיבים המערביים בעין חרוד. החלטה זו נבעה בעיקר מהסיבה יש כי בחלק מהעבודות ה"מערביות" יש ביקורת, נצרות, עירום ועוד, ולכן הן אינן נוחות להצגה בגלריה באום אל-פחם.
מבחר תערוכות > "זהות האמן הפלסטיני", 2016

אוצר: פריד אבו שקרה.
בתערוכה הוצגו בעיקר יצירות מאוסף המוזיאון, שכולל את מיטב האמנים הפלסטינים, ביניהם ניתן למצוא את סלימאן מנסור, סופי חלבי, שריף ואקד, חאלד חוראני, עבד עבדי, בותיינה אבו מלחם, פטמה שינאן, מיכאל חלאק, חאדר ושאח, סמאח שחאדה, עבודות של ואליד, סעיד ופריד אבו שקרה, יצירות מושאלות מאספנים של עאסם אבו שקרה, וגם נציג חדש לשושלת האמנותית של משפחת אבו שקרה - כרים אבו שקרה הצעיר, אחיינו של עאסם. סך הכל הוצגו כ-35 אמנים, רובם יוצרים ציורים בסגנון פיגורטיבי.
יותר ממאה יצירות נפרשו על פני שלוש קומות הגלריה; הדגש היה על עבודות דו־ממד, בעיקר ציור ורישום, לצד מונטאז', הדפסים, צילום ועד (מעט) עבודות וידאו עכשוויות. בתערוכה היה ייצוג של אמנים מכל הדורות, מהאמנית הוותיקה סופי חלבי, שפעלה בשנות ה-30 וה-40, ולצדה עבד עבאדי וחליל ריאן, שהציג פסל ברונזה של שק לבנה מ-1975 ועד אניסה אשקר וסמאח שחאדה.
מבקרת האמנות גליה יהב כתבה על התערוכה ("מבוא לאמנות פלסטינית", הארץ, 28 באפריל 2016): "לעומת יומרת המיפוי, חלקם של אמנים בני "דור המדינה" גדול מאוד ביחס לחלקם של אמנים עכשוויים וצעירים. כוחה של התערוכה הוא בהפגנת הנוכחות, בכמות. קצת מכל שנתון, קצת מכל דבר, בבחינת ארוחת טעימות. היא משמשת הזדמנות מצוינת להיכרות ראשונית עם בסיסי היצירה הפלסטינית, מעין אינדקס התחלתי שממנו אפשר להמשיך ולהעמיק לתוככי עולמות־הדימויים של כל אחד מהאמנים. עולה המחשבה שבישראל מוכת הגזענות אולי זה די והותר"
לקריאה נוספת

פריד אבו שקרה וסעיד אבו שקרה, "משׂוכות צבר", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: מפנה האימפריות, כרך י"ט, בן-שמן: מודן, משרד הביטחון והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, 2019, עמ' 321–334
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  שי עודד, לאומיות זיכרון הנצחה ופולקלור: המוזיאונים והאוספים בחברה הערבית בישראל, אופקים בגיאוגרפיה, אוניברסיטת חיפה, עמ' 74-88
↑  אחרי 30 שנות פעילות: הגלריה באום אל-פחם תוכר כמוזיאון, באתר ynet, 9 ביולי 2024
1 2 3 4 5 6 7 8 9   שני ליטמן, חלום המוזיאון של סעיד אבו שקרה, באתר הארץ, 4 במאי 2016
↑  גילרמן דנה, צ'ט עם סעיד אבו שקרה, באתר בסיס לאמנות ותרבות
1 2 3 4 5 6 7 8  אוסצקי-לזר שרה, ריאיון עם סעיד אבו שקרה אמן, מייסד ומנהל של הגלריה באום אל-פחם, באתר מכון ון ליר, ‏23 במאי 2016
↑  הגלריה לאמנות - אום אל פחם, באתר משרד החינוך
1 2  אתר הגלריה לאמנות אום אל פחם
1 2 3 4  גביש לילך, פורץ הדרך - שיחה עם סעיד אבו שקרה, באתר במה
1 2  זנדברג אסתר, מי יתכנן את המוזיאון באום אל פחם?, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2008
1 2 3 4  300 אמנים בתערוכה למען דו-קיום, באתר וואלה, 13 ביוני 2002
1 2 3  בן צבי, טל, עבד עאבדי / 50 שנות יצירה- תערוכה רטרוספקטיבית, קטלוג התערוכה, הגלריה לאמנות אום אל פחם,
1 2 3  בין העולמות הערבי-פלסטיני-ישראלי וגשר בין מסורת ומודרני- אסד עזי אום אל פחם, באתר Efifo- מגזין האופנה של ישראל (ארכיון)
↑  אבו שקרה, סעיד, "ברור לי שאני אמן ערבי", קטלוג התערוכה "הפרש הנודד"- אסד עזי, 2015
↑  הצייר אסד עזי מציג את עבודותיו באום אל-פחם ובמשכן עין חרוד, באתר המפלגה הקומוניסטית הישראלית
↑   גליה יהב, מבוא לאמנות פלסטינית, באתר הארץ, 28 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311028505171  ISNI: 0000 0001 1955 4343  LCCN: nr2006001278  VIAF: 129484671   WorldCat (עם VIAF): 129484671
העמק דבר

| --- | --- |

חומש העמק דבר הוצאת וילנה תרל"ט
 מידע כללי
 מאת:  הרב נפתלי צבי יהודה ברלין
 תורגם לשפות:  אנגלית
 סוגה:  פרשנות יהודית למקרא 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  תרל"ט - תר"ם
 מהדורות נוספות
 תאריך מהדורות נוספות:  תרצ"ז
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  העמק דבר
 היברובוקס:  https://www.hebrewbooks.org/59392
 הספרייה הלאומית:  990018577380205171
 
ספר העמק דבר הוא פירוש על התורה ומגילת שיר השירים בדרך פשוטו של מקרא שחיבר הרב נפתלי צבי יהודה ברלין ("הנצי"ב מוולוז'ין").
כתיבת הספר

הספר נכתב על פי שיעורים שהיה מעביר הנצי"ב בכל יום בישיבת וולוז'ין על פרשת השבוע כפי שמעיד המחבר בהקדמת ספרו:
וזכות הרבים עמדה לי שפירשתי בכל יום הפרשה לפני היושבים לפני ה' בית התלמוד עץ חיים אשר נטע אביר הרועים הגאון מוהר"ח [=מורנו הרב ר' חיים] זצ"ל
כתיבת הספר > הוצאה לאור

בשנת תרל"ט התחיל המחבר להפוך את השיעורים שמסר בעל פה לפירוש כתוב וסדור, ובעיקר איתר את המקורות לחידושיו.
ההוצאה הראשונה יצאה לאור בווילנה בשנים תרל"ט–תר"ם.
כתיבת הספר > הוצאה שנייה לאור

המחבר המשיך לחדש בפירושו לתורה גם אחרי ההוצאה לאור. ומספר כי ”נכספתי מאוד לשוב ולהדפיס החומשים עם העמק דבר, כי רבים מבקשים אותם ממני, וגם יש לי הוספות הרבה, אבל אין לי עצה להשיג הוצאות הדפסה”.
את ההוספות שהיו לו כתב המחבר על גבי עותק של הספר, והוספות אלה הודפסו בהוצאה השנייה של העמק דבר. הוצאה זו יצאה לאור בשנת תרצ"ח על ידי בנו, הרב מאיר בר-אילן בירושלים. הוספות אלה נוספו כנספח בסופו של כל חומש, בסה"כ כ-1,500 הוספות.
תוכן הספר

הספר מפרש על דרך הפשט, מעמיק ומנתח כל אות, ניקוד ודגש הנראים מיותרים ולמד מתוכם את דרשות חז"ל שבעומק הפשט.
הספר כולל הקדמות לכל חומש מחמשה חומשי תורה (נקראות בלשונו "פתיחה"). בהקדמות אלה עומד הנצי"ב על מהותו העיקרית של הספר, ועל שמו בפי חכמינו. כך כתב למשל שספר בראשית נקרא בפי הנביאים "ספר הישר", משום שמסופר בו על האבות שהצטיינו בכך שהיו ישרים בהליכות העולם.
הנצי"ב כתב כהרחבה לספר את ביאור "הרחב דבר" המסביר ומרחיב את פירוש הפשט ומראה את בירור הפשט מתוך מקורות שונים כגון הנביאים, כתובים ומדרשי חכמים.
לקריאה נוספת

שמריה גרשוני, על כתיבת 'העמק דבר' ועל פירוש 'חסידיך', המעין 202, תמוז ה'תשע"ב
אלקים נסים, העמק דבר לנצי"ב: מידות וכלים בפרשנות הפשט, מכללת מורשת יעקב, רחובות תשס"ד
הרב משה הולשטיין, משנתו התורנית של הנצי"ב מוולוז'ין, אסיף
הערות שוליים

↑  שמריה גרשוני, על כתיבת 'העמק דבר' ועל פירוש 'חסידיך', המעין, מוסד יצחק ברויאר, תמוז תשע"ב
↑  אגרות הנצי"ב, כרך א', בני ברק, תשס"ג, עמ' מא
↑  העותק היחיד שהיה בידו, כפי שכותב המחבר לרב אהרן צבי דעגלין במכתב מכ"ג מרחשון תרנ"א: "וצר לי על שלא נמצא חומש שלי ביד מע"כ, אכן אינו בידי לשלוח למע"כ, כי כולם נמכרו או נשרפו באסון השריפה שהיה בקיץ תרמ"ו, ולא נשאר אצלי כי אם מה שאני משתמש בו" (אגרות הנצי"ב ח"א, ב"ב תשס"ג, עמ' לז)
↑  פתיחה לספר בראשית.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007346395905171  VIAF: 176525851   WorldCat (עם VIAF): 176525851
חיותה דויטש

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1960 (בת 64) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  חיותה ליבוביץ 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אולפנת כפר פינס, האוניברסיטה העברית בירושלים, מכללה ירושלים, אוניברסיטת בר-אילן 
 שפות היצירה:  עברית 
 מספר צאצאים:  5 
 פרסים והוקרה:  פרס היצירה לסופרים עבריים (2018) 
 
חיותה דויטש (נולדה ב-17 בספטמבר 1960 בתל אביב) היא סופרת ועורכת ישראלית.
פעילותה

דויטש נולדה וגדלה בתל אביב להוריה, יעקב ובינה ליבוביץ. סבה הוא איש החינוך יהודה מוריאל. למדה באולפנת כפר פינס, במכללת בית וגן, בבית הספר לקולנוע מעלה, באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בר-אילן, ובמרכז האקדמי בית מורשה בירושלים להכשרת מנהיגות יהודית ציונית. את עיסוקה בכתיבה החלה בכתב העת לילדים אותיות בשנת 1983. בשנים 1997–1999 ערכה את אותיות ואת המוסף שלו לגיל הרך "סוכריות". ערכה את מדור הספרות וההגות בשבועון "הצופה" והייתה סגנית עורך ב"נקודה". כתבה מאמרי פובליציסטיקה בבמות שונות - בהן עיתון "הצופה", ynet,‏ nrg יהדות. במשך שנים אחדות כתבה את המדור "לפנאי ולפנים" במוסף "שבת" של עיתון "מקור ראשון".
בשנים 2002–2005 כיהנה כחברת מועצת הרשות השנייה. הייתה ממייסדות ארגון קולך וכיהנה מספר שנים כחברת הוועד המנהל של הארגון.
דויטש כתבה דוקטורט בנושא "חכמים ומטרונות" בשנת 2011 במחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2008–2015 שימשה כמנהלת מחלקת ההוצאה לאור של בית מורשה ועורכת כתב העת אקדמות. כיום היא כותבת ועורכת עצמאית.
דויטש הייתה מהזוכים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ח.
דויטש נשואה לשמעון דויטש, מתלמידי הרב שג"ר, ואם לחמישה; מתגוררת בנווה דניאל שבגוש עציון.
כתביה

פגישה בבקעת גינוסר סיפורי מדרש בעיבוד מודרני, סיפורים לנוער בהוצאת ספריית בית אל ודני ספרים, 1999.
נח בצ'יינהטאון, קין בקסנדו - על דת ומוסר בקולנוע. ספר בהוצאת משרד החינוך - מעלות, 2000.
נחמה - סיפור חייה של נחמה ליבוביץ - תולדות חייה של נחמה ליבוביץ, ידיעות ספרים, 2008.
ככה נראית גאולה - קובץ סיפורים. ידיעות ספרים, 2009.
אם אשמע קול אחר - רומן. הוצאת אחוזת בית, 2014.
קרן שמש ביער - רומן ביוגרפי. הוצאת פרדס 2017.
רוחמה - רומן ביוגרפי הוצאת נחושתן 2020
אתמול פער את לועו - סיפורים של אנשי אביבים (בשיתוף עם אורי נדב) הוצאה פרטית 2020
אשת הרב אשת הבישוף - רומן הסטורי (בשיתוף עם דוד יעקבסון) ידיעות ספרים 2021
רוח בכנפיה - רומן לבני הנעורים על חייה של נחמה ליבוביץ, ידיעות ספרים 2022
צדק אנושי - סיפור חייו של שופט בית המשפט העליון יעקב אבי ברוך טירקל הוצאת כנרת זמורה 2023
אם אסק שמים - סיפורו של טייס מסוקי קרב הוצאת כנרת זמורה 2024
הערות שוליים

↑  חיותה דויטש, המטרונה רבת הפנים: דגמים קבועים ומשתנים של מפגשים בין חכמים ונשים נכריות במדרשים ובתלמודים, חיבור לשם קבלת התואר דוקטור בפילוסופיה, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשע"א 2011, בהנחיית פרופ' חננאל מאק
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282001705171  BnF: cb16201661f (data)  GND: 1074044576  ISNI: 0000 0000 7854 1625  LCCN: no2001051422  VIAF: 82535043   WorldCat (עם VIAF): 82535043
לודוביקה, נסיכת בוואריה

מריה לודוביקה וילהלמינה, נסיכת בוואריה (בגרמנית: Maria Ludovika Wilhelmine Prinzessin von Bayern; 30 באוגוסט 1808 - 25 בינואר 1892) הייתה נסיכה בווארית מבית ויטלסבאך אשר התפרסמה כאמה של אליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי"), וכסבתא רבתא של לאופולד השלישי, מלך הבלגים.