stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרה דה

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1901 Dreuil-Hamel, צרפת 
 פטירה:  27 בדצמבר 1976 (בגיל 75) ונסן, צרפת 
 שם לידה:  André Pierre Delachanal 
 תחום יצירה:  איור, קומיקס 
 
אנדרה דה (בצרפתית: André Daix; בשמו המקורי: André Delachanal; ‏21 בינואר 1901 - 27 בדצמבר 1976) היה מאייר וקומיקסאי צרפתי.
דה נולד בעיירה באזור סום. בשנת 1919 הוא נסע ללונדון בה למד בבית ספר לאמנות. בשנת 1924 הוא התחתן. בשנת 1929 המשפחה התגוררה באמסטרדם בה הוא עבר ביומון Algemeen Handelsblad ואחר כך הוא עבר לפריז בה בהדרגה נכנס לתחום של אנימציה. החל משנת 1929 הוא צייר מספר סרטונים עם כלבים בתפקיד ראשי אך ללא הצלחה יתרה.
דה ידוע בעיקר בשל היותו היוצר של רצועת הקומיקס "פרופסור נימבוס" (צר'), דמות מצוירת של פרופסור מפוזר, שפורסמה בשנת 1934 בעיתוני סוכנות הידיעות אופרה מונדי (צר') של פול וינקלר וביומון הלאומני לה ז'ורנל (צר'). דה השתמש בדמות זו עד לשנת 1944.
בשנת 1933 בצרפת הוקמה מפלגה פשיסטית. כבר באותה שנה דה הצטרף לשורות המפלגה והיה תומך פעיל בתעמולה שלה. בשנת 1936 פעילות המפלגה נאסרה, אך דה המשיך ליצור מאמרים עם תכנים אנטישמיים. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה והקמת משטר וישי אנדרה דה פרסם את יצירותיו בעיתונות שתמכה בנאצים ומשתפי פעולה איתם. מאמרים בתקופה זו חשפו פעם נוספת את הדעות האנטישמיות שלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה דה הואשם בשיתוף פעולה עם השלטון הנאצי, הוא הפסיק לפרסם קומיקס ונמלט לפורטוגל וממנה לאמריקה הלטינית, הדמות שיצר "פרופסור נימבוס" שימשה יוצרים אחרים אך לא הגיע להצלחה מחודשת.
דה חזר לצרפת לאחר קבלת חנינה בשנת 1974. לאחר חזרתו הוא חידש את הקשריו עם חוגים נאו-נאצים צרפתים. הוא נפטר בשנת 1976 מהתקף לב.
אנתרופולוגיה משפטית

שרידי גופה שהתגלו במערב אוסטרליה, מהשנים 1900 - 1910 לערך
אנתרופולוגיה משפטית (באנגלית: Forensic anthropology) היא ענף יישומי של האנתרופולוגיה הפיזית והאוסטאולוגיה (חקר מערכת השלד), עבור צרכים משפטיים, כגון חקירות פליליות בהן כמעט ולא ניתן לזהות את הקורבן. אנתרופולוג משפטי יכול לעזור בזיהוי אנשים מתים אשר שייריהם נרקבו, נשרפו, הושחתו או מסיבה אחרת קשים לזיהוי. המונח "משפטי" מתייחס ליישומו של תחום זה של המדע בבתי המשפט.
שימוש

אנתרופולוגיה משפטית משתמשת בשיטות המפותחות על ידי האנתרופולוגיה הפיזית ומיישמת אותן בחקירות בהן יש חשיבות משפטית. טכניקות אלו יכולות להעריך גיל, מין, מעמד חברתי, מוצא, זמן מאז המוות, וכן לאבחן טראומה גופנית ומחלות. אנתרופולוגים משפטיים לעיתים עובדים עם רפואה משפטית, אודונטולוגים וחוקרי מקרי רצח לצורך זיהוי גופות, לגלות עדות לטראומה, ולצורך קביעת הפער שלפני המוות. אף על פי שחסרה להם הסמכות החוקית להכריז את נסיבת המוות הרשמית, דעותיהם יכולות להלקח בחשבון על ידי חוקרי מקרי המוות. הם יכולים גם להעיד בבית משפט כעדים מומחים, למרות שלפי הלכת דאוברט רוב המידע ששגור בפיהם (כמו שיחזור הפנים המשפטי) אינו קביל כעדות.
אנתרופולוג משפטי נקרא גם כאשר שיירי אדם מתגלים בחפירות ארכאולוגיות או כאשר שיירי אדם מתגלים בידי משטרה או הציבור במצבי ריקבון גופה או שרפה. הצורך בזיהוי חיוני גם מסיבות חוקיות וגם הומניטריות.
במקרה של טראומה גופנית, אנתרופולוג משפטי יכול לקבוע בדיוק רב אם נוצר שימוש בכוח, אם בפתאומיות או בפראות, או אם הפגיעה נגרמה לפני המוות, סמוך לזמן המוות או לאחר המוות. בנוסף, אנתרופולוגים מיומנים ביותר יכולים לזהות את סוג הנשק לפי סימנים שנותרו על העצמות. אפילו שיירי שריפת גופה יכולים לספק מידע בדבר האדם שמת.
ישנם מעט אנתרופולוגים משפטיים. בארצות הברית וקנדה רק מאה רשומים בדיפלומת הארגון האמריקני לאנתרופולוגיה משפטית, כאשר רק חמישים מתוכם פעילים בתפקיד.
אנתרופולוגיה משפטית בארצות הברית

שניים מהמאגרים החשובים ביותר למחקר בשיירי אדם הם "מאגר האמאן-טוד" הנמצא ב"מוזיאון להיסטוריה טבעית", קליבלנד, וכן "מאגר רוברט טרי" במכון הסמית'סוניאן. שני מאגרים אלה הם בסיס היסטורי חשוב ביותר לניתוחים סטטיסטיים הנחוצים לקיום השערות משיירים שנמצאו.
אנתרופולוגיה משפטית בישראל

המכון לרפואה משפטית ע"ש ל. גרינברג נכון להיום מעסיק שני אנתרופולוגים משפטיים.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

רפואה משפטית
זיהוי פלילי
אנתרופולוגיה יישומית
ריקבון גופה
סדרת הטלוויזיה עצמות
אמנות הלניסטית

אמנות התקופה ההלניסטית המשיכה וירשה מחד גיסא מאפיינים רבים מאמנות יוון הקלאסית, ומאידך גיסא בעלת מאפיינים, דגשים וחידושים הייחודיים רק לה. במשך תקופה ארוכה נחשבה האמנות ההלניסטית כנחותה לאמנות הקלאסית, כתקופה של ניוון אמנותי. המחקר המודרני אינו מסכים עם קביעה זו. האמנות ההלניסטית היא עשירה, מגוונת מאוד, ובעלת תפוצה רחבת היקף, כל זאת בזכות התפשטותן של תרבות ואוכלוסייה יוונית באזורים נרחבים של אסיה והמזרח התיכון לאחר כיבושיו של אלכסנדר מוקדון. מקורן של חלק מן היצירות היווניות המפורסמות ביותר בתקופה זו, ביניהן ניקה מסמותרקיה וונוס ממילו.
מזבח פרגמון
ארכיטקטורה

ראשית התקופה ההלניסטית חזתה בהתפרקותה של האימפריה של אלכסנדר מוקדון למספר מדינות קטנות יותר, בעלות שושלות עצמאיות. בניגוד למקובל ביוון הקלאסית, לא היו ישויות פוליטיות אלו ערי מדינה, בעלות משטרים כאלו או אחרים, לעיתים דמוקרטים, אלא מדינות אוטוקרטיות שנשלטו על ידי מלכים ריכוזיים. ככלי להאדרת שמם נתנו מלכים אלו חסות למפעלי בנייה רחבי היקף, כמו גם אפשרו תכנון עירוני בהיקף שלא נראה עד לאותה התקופה. תכנון מסוג זה היה מוכר כבר בעולם היווני העתיק אולם בעבר נטה התכנון ההיפודאמי להתחשב במגבלות הפיזיות בהן נדרש להתבטא. עתה, מששלטו הממלכות ההלניסטיות על שטחים נרחבים יותר, התאפשרה להן בנייה בממדים גדולים הרבה יותר. בנוסף, לאורך כל התקופה הארכאית והתקופה הקלאסית, חששו היוונים מחטא ההיבריס, ולכן לא נבנו מבנים מונומנטלים. אך עם תחילת התקופה ההלניסטית, החשש פחת כתוצאה מהשפעות המזרח, לכן החלו להיבנות מבנים כאלו. ארכיטקטורת התקופה ירשה אף מן המסורת של האימפריה הפרסית שעל חורבותיה קמה, ושילבה פארקים ואזורי פנאי בערים החדשות שנוסדו במהלך התקופה.
דוגמה בולטת לארכיטקטורה ההלניסטית היא העיר פרגמון, בירתה של השושלת האטלידית. מרכזה של העיר, אשר תחילתו במצודה על האקרופוליס, הפך תחת השליטים האטילידים לקומפלקס ארכיטקטוני ענק. האגורה הממוקמת בדרום גבעת האקרופוליס, מוקפת במבני סטואה, ומהווה נקודת התחלה לרחוב החוצה את כל האקרופוליס מדרום לצפון. ממזרח לרחוב נמצאים המבנים האדמיניסטרטיבים, הפוליטיים והצבאיים של הממלכה, ואילו ממערב עומד קומפלקס פולחני שבראשו מזבח פרגמון המפואר. זה היה מעוטר באפריז הגיגטומכיה המתאר את מלחמתם של הטיטנים באלי האולימפוס. המזבח, הנמצא כיום במוזיאון פרגמון בברלין, הוא אחת מיצירות המופת המוכרות ביותר של האמנות ההלניסטית. דוגמה מפורסמת נוספת לבניה הענקית של התקופה הוא הקולוסוס מרודוס.
פיסול

מספר עקרונות בולטים בפיסול ההלניסטי היו הפיסול ההיקפי, המאפשר לצפות בפסל מכל כיוון, השימוש המיומן בבדים ובגדים (וראו לדוגמה את גלימתה של ניקה מסמותרקיה), נתינת תשומת לב לפרטים ואימוצן של הבעות פנים, פוזות גמישות ותנועות מעודנות בעיצוב הדמויות. אולם מעל לכל ביקש הפיסול ההלניסטי לבטא נרטיב מסוים, להשרות על הצופה תפיסה או אטמוספירה כלשהי. הדבר בולט במיוחד בכל הנוגע לפורטרטים - הדגש הוא על ביטוין של תכונה אחת או יותר של הדמות המתועדת, ולאו דווקא תיעוד אמיתי ומציאותי שלה. יותר מבעבר, הופכים מוטיבים המוניים או עממיים לנושאים המקובלים לפיסול. נשים, ילדים, בעלי חיים וסצנות ביתיות מופיעים בפסלים אשר עיטרו את בתי העשירים ברחבי העולם ההלניסטי. 

הגאלי המתאבד, הגאלי הגוסס ולאוקון ובניו, כולם דוגמאות בולטות של עקרונות אלו. הפסלים מבטאים את האלימות שבהשראתה נוצרו, תוך נתינת תשומת לב יתרה לפרטים הקטנים ביותר ולתנועות ולהבעות הפנים האקספרסיביות של גיבוריהם.
ציור ומוזיקה

ציורי קיר מעטים בלבד שרדו מן התקופה ההלניסטית, עובדה המאלצת את המחקר להתמקד בעיקר בהשפעות ההלניסטיות על הפרסקאות הרומיים, למשל אלו שהתגלו בפומפיי והרקולנאום. גם פסיפסים משליכים אור על מסורות הציור של התקופה, שהרי במקרים רבים הם אינם אלא העתקים של פרסקאות. מן הבולטים שבפסיפסים הוא פסיפס אלכסנדר מפומפיי, אשר מבוסס ככל הנראה על ציור מסוף המאה ה-4 לפנה"ס המתואר אצל פליניוס הזקן. לצד הבחירה בצבעים חזקים, בולט ניסיונו של האמן לייצג נרטיב. הפסיפס אינו מתאר נקודת זמן אחת בלבד אלא מתעד מספר התרחשויות ומציב את העתיד לצד ההווה. כך למשל ערוכים החיילים משמאלו של דריווש השלישי לקרב, ואילו מימינו חייליו נעדרים כל סדר. גם כאן, כמו בפיסול ההלניסטי, ניתנת חשיבות רבה לתנועה - אלכסנדר השועט לתוך התמונה משמאל, לצד דריווש, אשר מרכבתו סבה לסגת תוך שהיא רומסת את חייליו. גם כאן ניתן להבין בהקפדה על תנוחות והבעות פנים מדויקות במטרה להבהיר את עולמן הפנימי ומצבן הנפשי של הדמויות. בולטת דמותו של דריווש, הנראה מבוהל או נחרד ומושיט את ידו בכיוונו של אלכסנדר. וכמו ביצירות רבות אחרות, ניתנת חשיבות רבה לנטורליזם וריאליזם.
קרמיקה

בהשואה לקרמיקה של יוון הקלאסית, עדה התקופה ההלניסטית להתנוונות ברמתם של כלי החרס, כמו גם של קישוטיהם. בין קבוצות כלי החרס הבולטים נמצאים כלי המדרון המערבי (Western Slope Ware) הממורקים שחור ומעוטרים בדפוסים ומוטיבים פשוטים בצבע לבן, והקערות המגאריות המיוצרות בדפוס. למרות שייצורם של כלים בדפוס, באמצעות השימוש בתבנית, מוכר כבר מתקופות קדומות יותר, לראשונה בתקופה זו מתבצע ייצור סדרתי ורחב היקף של כלים מסוג זה. קערות אלו הן חיקוי של כלי כסף, זהב ואף זכוכית, כלי מותרות של התקופה שהיו הן נדירים והן יקרים הרבה יותר. 

אולם לצד דעיכתם של מרכזי הייצור המסורתיים ביוון, עדיין השתמרו בתקופה ההלניסטית מסורות קלאסיות רבות במרכזים חדשים, במיוחד בכרתים ובדרום איטליה. אלו עתידים להשפיע על הקרמיקה הרומית. כמו כן, עקב כינונן של המדינות ההלניסטיות ברחבי המזרח התיכון, גם תפוצת הכלים ההלניסטים רחבה יותר מבעבר, ותדירות הופעתם בממצא הארכאולוגי עולה גם כן.
אמנויות אחרות > עיבוד מתכת

שיפורים במיומנות השימוש במתכות, כמו גם זמינותם הגדולה של חומרי הגלם עקב הכיבושים במזרח, תרמו רבות להתפתחות אמנות המתכת ההלניסטית. חשיבותו של הנטורליזם ותשומת הלב שניתנה לירידה לפרטים באה לידי ביטוי גם בעבודות במתכת, בדמותן של יצירות צורפות מדוקדקות כגון עלים ושיבולי חיטה, דמויות ובעלי חיים. גם שילובן של אבנים יקרות ביצירות המתכת התפתח מאוד בתקופה זו.
אמנויות אחרות > צלמיות טרה-קוטה

בעוד שבתקופות קדומות יותר שימשו צלמיות טרה-קוטה את הפולחן הדתי, הופכת אמנות זו בתקופה ההלניסטית לעממית יותר ומשמשת גם לקישוט. מסורות שונות של פיסול הצלמיות מוכרות מאזורים שונים. בטנגרה, עיר באזור בויאוטיה שביוון, נפוצות צלמיות של נשים אלגנטיות, בעוד שבסמירנה שבאסיה הקטנה נפוצים חיקויים של יצירות פיסול גדולות ולצידן צלמיות גרוטסקיות, המתארות דמויות מעוותות או חולות, למשל גיבנים.
אמנויות אחרות > זכוכית

התקופה ההלניסטית היא הראשונה לחזות בייצור סדרתי של כלי זכוכית. בעוד שבעבר היו כלים אלו כלי מותרות עבור האליטות החברתיות, לראשונה הופכת הזכוכית לחומר הנגיש לשכבות רחבות יותר באוכלוסייה. שיטת הייצור הנפוצה ביותר הייתה שיטת הליבה, שיטה קדומה בה זכוכית מותכת נוצקת על ליבה בצורת הכלי הרצוי המסולקת לאחר התקררות הכלי. בתקופה ההלניסטית מתבססת גם שיטת יצור נוספת, שיטת ההתכה בתבנית, שבה נעשה שימוש בתבניות על מנת לטבוע את צורת הכלי. שיטת יצור זו מאפשרת את תפוצתם הרחבה של סגנונות חדשים רבים, דוגמת "זכוכית הפסיפס", המילפיורי.
ראו גם

פיסול יווני
לקריאה נוספת

אבי יונה, מיכאל, תולדות האמנות הקלאסית, ירושלים: מוסד ביאליק תש"ל 1969 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2  Hellenistic bronze sculptures at the Metropolitan Museum: from gods to grotesques
↑  garden and landscape design
↑  Cohen, A. 1997. The Alexander Mosaic: Stories of Victory and Defeat
↑  מוזיאון ארץ-ישראל: ביתן הזכוכית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295519605171  BNE: XX533319  LCCN: sh85007694  LNB: 000111846 
ניקה מסמותרקיה
כלי המדרון המערבי
ונוס ממילו
אנבוי אייר

אנבוי אייר (באנגלית: Envoy Air) לשעבר אמריקן איגל איירליינס היא חברת בת של חברת התעופה אמריקן איירליינס.
החברה הוקמה בשנת 1984 על מנת לבצע טיסות פנימיות ליעדים קצרים בארצות הברית. היא ביצעה את טיסתה הראשונה ב-1 בנובמבר 1984 מפיירטויל, ארקנסו, אל נמל התעופה הבינלאומי דאלאס פורט וורת' שבטקסס.
כיום, החברה מפעילה חלק מרשת הקווים האזוריים של אמריקן איירליינס תחת המותג "אמריקן איגל", והיא מפעילה טיסות קצרות בין יעדים קרובים בארצות הברית, קנדה, מקסיקו והאיים הקריביים.
החברה היא חברה נלווית בברית חברות תעופה Oneworld.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון לדצמבר 2018:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> F | נוסעים> Y+ | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בומברדייה CRJ700 | 22 | — | 9 | 8 | 48 | 65 |  |
| אמבראר ERJ 145 | 64 | — | — | — | 50 | 50 |  |
| אמבראר E-175 | 47 | 37 | 12 | 20 | 44 | 76 |  |
| סה"כ | 183 | 37 |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  פרטי צי המטוסים של אנבוי איי, באתר airfleets.net (באנגלית)
אשת ירבעם

אשת ירבעם ואחיה השילוני
אֵשֶׁת יָרָבְעָם היא דמות מקראית. על דמותה מסופר בספר מלכים א', פרק י"ד.
על פי תרגום השבעים, אשת המלך ירבעם בן נבט היא אחות אשתו של שישק מלך מצרים, אשר ניתנה לירבעם לאישה. מנישואים אלו נולד בנו, אביה.
ירבעם, מלך ישראל, שולח את אשתו ששמה נפקד מהסיפור המקראי אל הנביא אחיה השילוני, אשר בעבר הכריז על המלכת ירבעם למלך ישראל. ירבעם הנמנע ממפגש עם הנביא שולח את אשתו כדי לדרוש על גורל בנו אשר חלה. אשת ירבעם מתבקשת על ידי בעלה להתחפש למרות עיוורונו של הנביא על מנת למנוע את זיהויה כאשת המלך, כי אולי ירחם הנביא על אישה המתחננת על גורלו של בנה.
אשת ירבעם נשלחת אל הנביא כשהיא מצוידת בתשורה לנביא. אשת ירבעם מבצעת את השליחות.
המחבר המקראי מוסר כי ה' מגלה את אזנו של הנביא. מאמצי בני הזוג להסתיר את זהות האישה עולים בתוהו. הנביא מזהה אותה על פי צעדיה ושואל אותה לפשר התנכרותה, התחפשותה. אשת ירבעם לא מספיקה לענות והנביא מיידע אותה בדבר הפורענות אשר תבוא על בית בעלה. הוא מיידע אותה על מותו העתידי של בנה אביה. הוא מנבא כי הילד יהיה היחידי מבין המשפחה אשר יזכה לקבורה. האישה שבה אל ביתה אשר בתרצה, בירת ממלכת ישראל.
בניגוד לנשים אחרות אשר שמן נפקד ומנסות להציל את בניהן כמו האישה השונמית והאישה הצרפית, אשת ירבעם מקבלת את דברי הנביא בשתיקה. בספרו קדמוניות היהודים, מספר יוסף בן מתתיהו כי האישה ממהרת לספר לבעלה אודות נבואת הנביא. כמו כן מתאר בן מתתיהו את האישה כ"נבוכה ודואבת" ובכך מוסיף פרטים על הכתוב במקרא.
ילדיה

אביה, שמת בהיותו צעיר, אחרי שהנביא אחיה השילוני נתנבא על מותו.
נראה כי נדב היה גם כן בנה, למרות שהדבר אינו מוזכר בפסוקים.
שמה בתרגום השבעים

בתרגום השבעים למלכים א', י"ב, ישנה תוספת המציגה מסורת מיוחדת על תקופת גלותו של ירבעם במצרים, המקבילה לסיפור הדד האדומי. מן הלשון היוונית ברור כי מקורה בטקסט עברי.[דרושה הבהרה] התרגום מוסיף את שמה של האשה, "אנו":
הערות שוליים

↑  פנינה גלפז - פלר, ויולד: יחסי הורים וילדים בסיפור ובחוק המקראי, ירושלים, כרמל, 2006, עמ' 199.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים: ספר שמיני, ירושלים, מוסד ביאליק, 2002, עמ' 295.
↑  יאיר זקוביץ, אביגדור שנאן, לא כך כתוב בתנ"ך, תל אביב, ידיעות אחרונות, 2004, עמ' 197–199.
אריך מרקס

| --- | --- |

אריך מרקס
 לידה:  6 ביוני 1891 ברלין, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  12 ביוני 1944 (בגיל 53) סן-לו, צרפת תחת שלטון גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1910–1944 (כ־34 שנים)
 דרגה:   גנרל חיל התותחנים (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה הקלה ה-101   מפקד הדיוויזיה ה-337   מפקד קורפוס המילואים ה-66   מפקד הקורפוס ה-87   מפקד הקורפוס ה-84
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
גנרל אריך מרקס (בגרמנית: Erich Marcks;‏ 6 ביוני 1891 – 12 ביוני 1944) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונהרג במהלך הפלישה לנורמנדי.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

מרקס נולד ב-6 ביוני 1891 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית לאריך מרקס שהיה היסטוריון מפורסם ולפרדריקה לבית פון זלין. בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-76 (באדן ה-5), ובשנת 1911 הועבר לרגימנט הארטילריה ה-9 (שלזוויג - גנרלפלדמרשל גראף פון ולדרזה). בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר לרגימנט הארטילריה של המילואים ה-17, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה, שבה נפצע כמה פעמים במהלך הקרבות. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מרקס לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1925 מונה מרקס לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר, ובשנים 1927–1928 הוא היה מפקד סוללה 14 ברגימנט הארטילריה ה-3 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1929 מונה מרקס לאיש יחסי ציבור במשרד המלחמה, וב-1 בדצמבר 1929 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באפריל 1933 הוא התמנה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-6, וב-1 באוקטובר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 בספטמבר 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1935 מונה לראש מטה הקורפוס ה-8, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה מרקס ראש מטה הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה ה-14 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו במהלך הפלישה לפולין. ב-25 באוקטובר 1939 מונה מרקס לראש מטה הארמייה ה-18, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת ארמיות B. בקיץ 1940 היה ממתכנני מבצע ברברוסה ואף קבע את יעד המבצע העיקרי - כיבוש ברית המועצות עד קו A-A. ב-10 בדצמבר 1940 מונה מרקס למפקד הדיוויזיה הקלה ה-101, וב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. במהלך המערכה בבלקן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת הארמייה ה-17. ב-26 ביוני 1941 נפצע מרקס במהלך הקרבות, ואיבד עין ורגל, ועל כך קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל ואת אות הפציעה בזהב. לאחר החלמתו מונה מרקס ב-25 במרץ 1942 למפקד הדיוויזיה ה-337, שהייתה חלק מהקורפוס ה-45 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-19 ביולי 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-25 במסגרת הארמייה השביעית.
ב-21 בספטמבר 1942 מונה מרקס למפקד קורפוס המילואים ה-66, שהיה מוצב בצרפת כעתודת קבוצת ארמיות D, וב-1 באוקטובר הועלה מרקס לדרגת גנרל חיל התותחנים. ב-5 בנובמבר 1942 מונה מרקס למפקד הקורפוס ה-87, שהיה מוצב בצרפת כחלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות D, וב-1 באוגוסט 1943 מונה מרקס למפקד הקורפוס ה-84, שהיה מוצב בנורמנדי כחלק מהארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות D, ולאחר מכן במסגרת קבוצת ארמיות B, ובמקומו מונה גוסטב-אדולף פון צנגן, שפיקד קודם לכן על הקורפוס ה-87.
מרקס היה מהקצינים הבודדים בוורמאכט שסברו שפלישת בעלות הברית לצרפת תהיה בנורמנדי, והוא השתדל להעלות את רמת המוכנות של קציניו לכך. ב-6 ביוני 1944 עם פלישת בעלות הברית, פיקד מרקס על הקורפוס ה-84 בלחימה בחצי האי קוטנטן. ב-12 ביוני נפגע מרקס מתקיפה אווירית במהלך סיור שעשה בקו הקדמי באזור סן-לו, וכעבור זמן קצר מת. על פעולותיו בקרבות, הוענק למרקס לאחר מותו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
אריק ורלינד

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1962 (בן 62) וודנברג, הולנד 
 ענף מדעי:  פיזיקה תאורטית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוטרכט 
 מנחה לדוקטורט:  ברנרד דה וויט, חרארד 'ט הופט 
 מוסדות:  אוניברסיטת אמסטרדם  אוניברסיטת אוטרכט 
 תלמידי דוקטורט:  Miranda Cheng, Gijsbert Theodoor Johan Zwart, Whee Ky Ma, Jan Manschot, Ivo Lothar Savonije, Marcel Louis Vonk, Christiaan Michael Hofman, Johannes Michael Oberreuter 
 פרסים והוקרה:  פרס שפינוזה (2011) 
 אתר רשמי
 
אריק ורלינד (הולנדית: Erik Peter Verlinde; נולד ב-21 בינואר 1962) הוא פיזיקאי תאורטי הולנדי העוסק בתורת המיתרים ופרופסור במכון לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת אמסטרדם.
בין השנים 1980 ל-1985 למד באוניברסיטת אוטרכט פיזיקה תאורטית. בשנת 1988 סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטה, תחת פרופסור ברנרד דה וויט (Bernard de Wit), שבה הציג בין השאר את "אלגברת ורלינד" ואת "נוסחת ורלינד", אשר משמשות בתורת המיתרים. אחר כך המשיך כחוקר במכון למחקר מתקדם עד לשנת 1993.
בשנת 2009 הציע תאוריה שבה כח הכבידה אינו כח בסיסי ביקום אלא אפקט הנגזר מסיבות אחרות. הוא הסביר בראיון כי "בסדרי גודל קטנים ביותר חוקי ניוטון לא פועלים, אלא רק בעבור תפוחים וכוכבים. אתה יכול להשוות זאת ללחץ של גז. למולקולות עצמן אין שום לחץ, אבל לחבית שבתוכה יש גז יש לחץ". בשנת 2010 התפרסם בציבור בזכות כתבה אודות עבודתו בניו יורק טיימס.
הוא אחיו התאום הזהה של הרמן ורלינד, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פרינסטון.
אשת כהן (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  נאוה (נוסן) חפץ
 תסריט:  נאוה (נוסן) חפץ
 שחקנים ראשיים:  אמונה צבי, עומר קורן, אסתי סבידנסקי
 מוזיקה:  דורון שנקר
 צילום:  יורם מילוא
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  2000
 משך הקרנה:  24 דקות
 שפת הסרט:  יידיש
 סוגה:  דרמה
 דף הסרט ב־IMDb
 
אשת כהן הוא סרט קצר ישראלי, שנוצר בשנת 2000 על ידי נאוה (נוסן) חפץ, שכתבה את התסריט וביימה את הסרט במסגרת לימודיה בבית הספר לקולנוע "מעלה". הסרט דובר יידיש. הסרט מבוסס על הכלל ההלכתי לפיו אשת כהן שנאנסה אסורה על בעלה.
תקציר העלילה

במרכז הסרט נמצאת ריבקי כהן (אמונה צבי), צעירה חרדית, הפותחת את דלת ביתה לגבר זר המבקש צדקה והוא אונס אותה. הילדה חנה'לה, שראתה את האירוע האלים, רצה אל בעלה של ריבקי, מוטל (עומר קורן), הלומד בכולל, ומזעיקה אותו. הוא מגיע לביתו ויחד עם אחותה של ריבקי, לאה (אסתי סבידנסקי), רואה אותה באומללותה. מוטל פונה לבית הדין הרבני שיפסוק האם הוא חייב לגרש את אשתו, בהתאם להלכה הקובעת שאשת כהן שנאנסה אסורה לבעלה. ריבקי עוברת להתגורר בבית אחותה, התומכת בה, ושם היא ממתינה להחלטת בית הדין. גם בעלה ממתין להחלטה זו, ובין השאר משוחח על כך עם דודו, סופר סת"ם, שטוען שללא כל ספק עליו לגרש את אשתו. ריבקי חוזרת לביתם המשותף, שבו היא פוגשת את מוטל, אך הוא שותק בפגישתם ונמנע מקרבה אתה בנימוק "איני יכול", והיא עוזבת מאוכזבת.
בית הדין מוצא מוצא הלכתי מן הסבך: כיוון שהעדות היחידה לאונס היא עדותה של ריבקי, והיא אינה נחשבת לעדה נאמנה, ובוודאי לא מתקיים "על פי שניים עדים יקום דבר", אין עילה לגירושין. מוטל מבשר לריבקי בשמחה: "את מותרת לי". ריבקי, הפגועה משתיקתו עד כה, אינה ממהרת לשמוח אתו.
עו"ד יעקב שפירא, שדן בהיבט ההלכתי המוצג בסרט, ציין: "הסרט 'אשת כהן' הביא בפנינו נקודת מבט רגישה ואנושית אודות ההשלכות הקיומיות של העמדה ההלכתית המקובלת בנוגע לאשת כהן שנאנסה. הסרט המחיש את הבעייתיות הרגשית הנוצרת בעקבות הדרישה ההלכתית, שהבעל הכהן לא יאמין לאשתו כי נאנסה, והשפעתה על שימור הזוגיות של הבעל הכהן ואשתו אשר נאנסה. ספק אם היה בכוחן של מילים כתובות להביע בעוצמה כה רבה נקודת מבט זו."
פרסים

הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע רבים, וזכה בפרסים אחדים:
פרס שני לסרט הטוב ביותר, פסטיבל הסטודנטים, פוטסדאם, גרמניה, 2001.
פרס הסרט הקצר הטוב ביותר, פסטיבל סרטי דתות, איטליה, 2002.
פרס חביב הקהל, "פסטיבל על רגל אחת", וסטצ'סטר, ארצות הברית, 2003.
במלאת 18 שנים לבית הספר "מעלה" בחר תא מבקרי הקולנוע בסרט זה לסרט הטוב ביותר של בית הספר בכל שנותיו.
הערות שוליים

↑  יעקב שפירא, ‏אשת כהן שנאנסה ושמירת הזוגיות – הלכה וקולנוע, משפחה במשפט א', תשס"ז
↑  אלעד טנא, המבקרים: "אשת כהן" הסרט הכי טוב של מעלה, באתר ynet, 2 באוקטובר 2007
אריך נוימן (פוליטיקאי)

ערך זה עוסק בפוליטיקאי נאצי. אם התכוונתם לפסיכולוג יהודי-גרמני בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  31 במאי 1892 פורסט, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  23 במרץ 1951 (בגיל 58) גרמיש-פרטנקירכן, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת לייפציג  אוניברסיטת פרייבורג  אוניברסיטת האלה-ויטנברג 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית, מפלגת העם הלאומית הגרמנית 
 
אריך נוימן (בגרמנית: Erich Neumann; ‏31 במאי 1892 – 1948 או 23 במרץ 1951 היה פוליטיקאי נאצי.
קורות חייו

נוימן נולד בפורסט למשפחה פרוטסטנטית. אביו היה בעל בית חרושת. הוא למד משפטים וכלכלה באוניברסיטאות פרייבורג, לייפציג והאלה. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת סגן (אובר-לויטננט). בשנת 1920 היה פקיד ממשלתי (Regierungsassessor) במשרד הפנים הפרוסי, ולאחר מכן במחוז אסן.
בשנת 1923 מונה לתפקיד מנהל בכיר (Regierungsrat) במשרד המסחר הפרוסי. בשנת 1927 הפך לנשיא המחוז (Landrat) בפריישטאדט שבשלזיה התחתית (כיום קוז'וצ'וב - Kożuchów - שבפולין), ולאחר מכן כיהן כעוזר מזכיר (Ministerialrat) במשרד המסחר הפרוסי. בספטמבר 1932 מונה לשר הקבינט במשרד החוץ הפרוסי, שם היה אחראי על רפורמות מינהליות.
נוימן הצטרף למפלגה הנאצית במאי 1933, ארבעה חודשים אחרי עלייתו של אדולף היטלר לשלטון. הוא הצטרף לאס אס ב-1934, והוסמך כשטורמבאנפיהרר. בשנת 1936 מונה למנהל מחלקת מטבע חוץ במשרד הממונה על תוכנית ארבע השנים (אנ'). ב-1938 הועלה נוימן לתפקיד מזכיר הממשלה ונכח בפגישה שתאם הרמן גרינג על האריזציה של הכלכלה הגרמנית. הוא ייצג את משרדי הכלכלה, העבודה, הכספים, המזון, התחבורה והחימוש והתחמושת בוועידת ואנזה ב-1942. נוימן ביקש שלא יגורשו לעת עתה פועלים יהודים בחברות התעשייתיות החיוניות למאמץ המלחמתי. בין אוגוסט 1942 למאי 1945 היה נוימן המנהל הכללי של סינדיקט האשלגן הגרמני.
נוימן נכלא ונחקר על ידי בעלות הברית ב -1945 לאחר המלחמה, אך שוחרר בגלל בריאות לקויה ב-1948. מקורות מסוימים מצטטים את מותו באותה שנה, אולם לפי הארכיון הפדרלי הגרמני הוא היה על ערש דווי כעבור שלוש שנים בגארמיש-פארטנקירכן, ב-23 במרץ 1951.
הערות שוליים

1 2 3  "Erich Neumann Biographie". German Federal Archives (בגרמנית). נבדק ב-3 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Die Teilnehmer an der Konferenz". Haus der Wannsee Konferenz (בגרמנית). אורכב מ-המקור ב-30 בינואר 2010. נבדק ב-3 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb177651978 (data)  GND: 133585476  VIAF: 72586544   WorldCat (עם VIAF): 72586544 
ערך זה הוא קצרמרבנושא השואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.