stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טקיוקי מיקמי
ביוגרפיה

מיקמי נולד ב-1933 בניאיגטה שביפן. בגיל 18, בשנת 1951, נרשם לאוניברסיטה והחל להתאמן בקראטה בשיטת שוטוקאן. את החגורה השחורה שלו (דאן 1) קיבל שנתיים בלבד לאחר שהחל את אימוניו. ב-1955 מונה מיקמי לקפטן הנבחרת של מועדון הקראטה של אוניברסיטת הוסיי. בשנה העוקבת, בהיותו בן 22, נרשם מיקמי לתוכנית האימונים למאמנים של ארגון JKA שנפתחה באותה שנה. בשנת 1957 היה לראשון שסיים את תוכנית האימונים והראשון שהיה למאמן מוסמך מטעם JKA. בין חבריו לכיתה ניתן למנות את הירוקזו קנאזאווה, טרויוקי אוקאזקי ואיג'י טאקורה. גם הם סיימו את אימוניהם בשנת 1957.
מיקמי ביקש להפיץ את אמנות הלחימה שלמד בכל רחבי העולם ולשם כך החל לטייל בעולם וללמד אחרים את מה שלמד בעצמו. תחילה נשלח על ידי ה-JKA ללמד באוניברסיטת פאר איסטן שבמנילה. לאחר שנתיים הוחזר ליפן על מנת שיוכל להתאמן ולהתחרות באליפויות שהתקיימו באותה שנה. מיקמי השתתף בשנת 1958 באחד הקרבות הזכורות ביותר בתולדות תחרויות ה-JKA. מיקמי והירוקזו קנאזאווה היו חברים לכיתה ושותפים לדירה לאורך כל קריירת הקראטה שלהם אך לא לחמו אחד נגד האחר בתחרויות הלאומיות מפני שמיקמי היה בפיליפינים. כשלחמו אחד נגד השני בסיבוב האחרון, הם השתמשו במעט מאוד טכניקות מכיוון שהכירו אחד את השני כל כך טוב. הם הקיפו אחד את האחר בחיפוש אחר פתיחות עד שתם הזמן. מסיבה זו הוחלט ששני המאמנים יהיו "אלופי הקומיטה" ב"אליפות קראטה לכל יפן" לשנת 1958. בשנה העוקבת היה מיקמי ל"אלוף הקומיטה" ול"אלוף הקאטה". ב-1961 היה "אלוף הקאטה" פעם נוספת.
מיקמי היגר לארצות הברית בשנת 1963. בתחילה פתח דוג'ו בקנזס, אך לאחר שנתיים החליט לפתוח דוג'ו חדש בניו אורלינס שבלואיזיאנה. דוג'ו זה מוכר בשם LKA ‏(Louisiana Karate Association). מיקמי הפך את ה-LKA למטה המרכזי של All South Karate Federation שפעל תחת ה-ISKF, השייכת בעצמה ל-JKA. מאז נשאר שם כמורה וכמנהל אזורי. מיקמי הגיע לדרגה של דאן 8 - הדרגה השנייה הגבוהה ביותר מבין המאמנים שעודם בחיים
בארגון ה-JKA.
בשנת 2011 קודם לדאן 9 על ידי הנהלת ה JKA.
תפקידים

| ארגון | משרה | שנים |
| --- | --- | --- |
| ISKF אזור דרומי | מנהל | 1965 עד יוני 2007 |
| WUKO ועדת פיקוח על שופטים | חבר | 1984 עד 1990 |
| US National Federation Technical Progress Committee | יושב ראש | 1986 עד 1995 |
| US National Federation,(NGF) | איש השנה | 1989 |
| JKA Technical Instructor Committee (Shihan-Kai) | חבר | 1989 עד 1996 |
| Black Belt Magazine | מאמן השנה בקראטה אמריקאי | 1990 |
| WKF Technical Committee | חבר | 1991 עד 1995 |
יוראי אורון

| --- | --- |
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, מכללת ברקלי למוזיקה 
 סוגה:  ג'אז, מוזיקת עולם 
 כלי נגינה:  בס 
 
יוראי אורון (נולד ב-1965) הוא נגן גיטרה בס וקונטרבס ישראלי. מלמד בבית הספר למוזיקה רימון ובאקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
תחילת דרכו הייתה בירושלים, אז חבר למוזיקאי ירון גוטפריד (בנו של הפסנתרן דני גוטפריד) ולמתופף יקי לוי. אחרי שיתוף פעולה ארוך שנים, הקימו בשנת 1998 את להקת "קדמה", שניגנה בבימות הג'אז בארץ, בפסטיבל הג'אז באילת, ואף הופיעה בקונצ'רטי יחד עם התזמורת הקאמרית הישראלית.
את עיקר פרסומו קיבל בתוכנית הטלוויזיה לילה גוב. הוא היה חבר בלהקת התוכנית "התנינים" בראשות מוטי דיכנה. שירי התוכנית יצאו בשני אלבומים בשנים 1995 ו-1997 וזכו להשמעות רבות ברדיו ובטלוויזיה.
היה חבר בלהקתו של רמי קלינשטיין - "המועצה", ואף הופיע על עטיפת תקליטו "תפוחים ותמרים". כמו כן שיתף פעולה עם זמרים רבים.
אורון הוא בוגר מכללת ברקלי למוזיקה בהצטיינות יתרה.
הערות שוליים

↑  יוראי אורון, באתר האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 97ef07c5-dc3d-4e4c-ac34-b0247a32c9c6
יוסף קפלן (הארגון היהודי הלוחם)

| --- | --- |

 לידה:  1913 קאליש, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  11 בספטמבר 1942 (בגיל 29 בערך) ורשה, גנרלגוברנמן 
 מדינה:  פולין 
 פרסים והוקרה:  מסדר צלב גרונוולד, דרגה 3 
 
יוסף קפלן (פולנית: Józef Kapłan; 1913 –  11 בספטמבר 1942) היה אחד ממנהיגי השומר הצעיר בפולין וממקימי הארגון היהודי הלוחם בגטו ורשה. בנוסף, הוא עבר בין גטו לגטו על מנת להודיע על בואם של הנאצים לגטאות ועזר בהברחת אנשים ונשק.
ביוגרפיה

יוסף קפלן נולד בעיר קאליש שבמרכז פולין והתגורר בה עם משפחתו. העיר הייתה הראשונה שנכבשה על ידי צבאות גרמניה במלחמת העולם הראשונה, ואף סבלה מהפגזות קשות מצד הגרמנים. הצבא הגרמני ציווה על האוכלוסייה לנטוש את העיר במהירות מכיוון שתכנן לשרוף אותה. בין הבורחים היו משפחת קפלן שכללה חמישה ילדים. לאחר שנדדו מכפר לכפר הגיעו לעיירה טולישקוב, שם שלוש בנותיהם המבוגרות חלו במחלת הטיפוס. הצעירה שבהן שרדה, והשתיים האחרות מתו. בעקבות אסון מות שתי הבנות, המשפחה אימצה אורח חיים דתי אדוק. יוסף הילד צמח באווירה הדתית הזאת, אך לאחר כמה שנים, יוסף יחד עם אחותו הגדולה התנגדו למשטר הדתי המחמיר, ויוסף התחיל ללמוד בגימנסיה העברית שבעיר. בנוסף היה קפלן ממקימי הארגון הלוחם המקומי והיה הנציג הפוליטי הצבאי של תנועת השומר הצעיר. חלק מהאנשים קבעו שהמלחמה היא מלחמה אימפריאליסטית ולתנועת הפועלים אין שייכות איך יוסף טען שזאת מלחמה על הזהות היהודית.
השומר הצעיר

קפלן הצטרף לשומר הצעיר בעקבות אחותו הגדולה. הצטרפותו לקן הייתה תפנית מכריעה בחייו, שסימלה את התנערותו הסופית מעולו הכבד של המשטר הדתי בבית. בעקבות כך נוצרה מתיחות בבית בין יוסף לבין אביו. למתיחות בין השניים נוסף עתה אלמנט חדש – הריב על זכותו להשתתף בגלוי בפעילויות השומר הצעיר. המשפחה עברה להתגורר בלודז', גם שם המשיך לבקר בקן, ובעקבות ריב זה לן לא פעם על ספסל בקן. אחדות המשפחה התערערה וקפלן עבר לגור בדירת חדר קטן למרות גילו הצעיר.
קפלן פעל להרחבת הקן המקומי ולהרחבת תנועת הנוער בסביבה. הוא אימץ קבוצה שלמה של נערים בוגרים יותר – נערים עובדים שלא עברו את השלבים הצעירים של החינוך השומרי והתקבלו היישר לשכבת הבוגרים. קפלן נקט כלפיהם, תוך תיאום עם הנהגת הקן, קו גמיש יותר תוך סייגים מסוימים, ביניהם איסור העישון. הוא היה מורם ומדריכם לתורת הסוציאליזם והציונות, ובדרכי ההגשמה של התנועה השומרית. יוסף עמד בראש הקן בקאליש עד ליציאתו להכשרה במזרח פולין במסגרת קיבוץ הכשרה אל-על ב' של שכבת הבוגרים מלודז' קאליש. לאחר זמן מה גויס לשרת בצבא פולין.
קפלן שוחרר מהצבא לאחר מספר חודשים בעזרת נחישותו ותשלום כספים שחברתו סיפקה לו בתקופה זו. לאחר שחרורו, החל יוסף בפעילות תנועתית מחודשת, הפעם בקן לודז'. בתקופה זו התגורר אצל אחותו. עיקר מאמציו היו מוקדשים לשכבת הבוגרים בקן.
בהנהגת הגליל השומרי

במשך שנה יוסף פעל בהנהגת הגליל השומרי לודז' קאליש במערב פולין. הוא הצטיין בארגון כנסים של קבוצות וגדודים מכל השכבות, ובסיום פעולתו מנתה התנועה בעיר כאלף שומרים ושומרות. הוא דחה את עלייתו ארצה עקב קשיים כלכליים בתנועה ולבסוף עבר לשמש כפעיל בתנועה באזור ווהלין.
בשנת 1938 סיים יוסף את תפקידו בווהלין ועבר למלא תפקידים שונים בהנהגה הראשית בוורשה. בין היתר שימש גם גזבר ההנהגה. פלישתה של גרמניה לפולין קטעה את פעילות התנועה ברחבי פולין וגם את פעילותו של יוסף בה.
בארגון הבריחה בלידה

בעקבות הודעתו של מפקד ורשה, קולונול אומיאסטובסקי, נדרשו הגברים הצעירים לעזוב את הבירה ולהתרכז במזרח. בוגרי קן ורשה וחברי ההנהגה הראשית פנו מזרחה ועזבו את מגוריהם. קפלן היה אחראי לארגן את מבצע הבריחה והמעבר. בלידה ריכזו וארגנו את המועמדים להעברה לווילנה. הוא יצר קשרים עם המבריחים והיה משלח את אנשיו בקבוצות של 10–15 איש. במקביל הוא היה מעביר בעצמו אנשים את הגבול והיה מסתיר אותם מעיני הגרמנים.
בארגון הבריחה בלידה > המחתרת בוורשה

בצאתו מווילנה בפברואר 1940 קפלן החליט לשהות במשך שבועות אחדים בשטחה של מזרח פולין לשעבר שסופח על ידי הסובייטים. במרץ 1940 הגיע קפלן לוורשה, שם ריכז את כל פעילות התנועה בשטח הכיבוש הגרמני והתגורר בבית הורי מרים היינסדרוף, חברתו. יוסף החל לארגן מחדש את קני השומר הצעיר ההרוסים בעיר השדה. במקביל השתתף קפלן בעבודת הארכיון "עונג שבת" של ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום.
ביוני 1941, פלשה גרמניה לברית המועצות. בתחילת 1942 מנהיגים קומוניסטים חדרו לגטו ווארשה והקימו בו סניף קומוניסטי, במטרה להקים גוש אנטי-פאשיסטי ללחימה בנאצים. בינתיים הגרמנים התחילו לחסל גטאות שלמים. באפריל 1942, בעקבות חיסול גטו לובלין, החל קפלן לנדוד בין צ'נסטוחובה והערים הסמוכות. בכל עיר שקפלן הגיע אליה הוא הזהיר את מנהיגי העיר מפני הנאצים. לאחר מכן הוא חזר לוורשה, כשמטרתו העיקרית הייתה הברחת נשק אל תוך גטו ורשה.
ביולי 1942, הגרמנים החלו בשילוח מאות אלפי יהודי ורשה לתאי הגזים שבמחנות ההשמדה. בעקבות זאת התנועות החלוציות הכריזו על הקמתו של הארגון היהודי הלוחם. יוסף קפלן ושמואל ברסלב ייצגו את תנועת השומר הצעיר.
קפלן ארגן במהירות את העברת חברי התנועה מהמקומות הבלתי בטוחים אל סדנאות העבודה שהיו פחות חשופות לסכנת גירוש, ובנוסף הכריז שיש לאגור נשק. בזמן זה יוסף הקים סדנה לייצור תעודות מזויפות על מנת לשלוח קבוצות מאורגנות ליערות הקרובים כדי להקים יחידות של פרטיזנים.
באותו זמן יוסף שלח את מכתבו האחרון לקיבוץ מעפילים בצ'נסטוחובה. במכתב זה הציג את השתלשלות המאורעות בגטו ורשה. הוא כתב כי אין להאמין להבטחות הגרמנים שאפשר להוציא אנשים ממקומות האיסוף וכי מי שמגיע למקומות אלה סופו הוא למות במחנות ההשמדה. הוא הוסיף כי יש להתנגד ולהתגונן וכי בוגרי קן השומר הצעיר בוורשה נמצאים בסדנאות העבודה, אך אם יידרשו להישלח למחנות ההשמדה יתנגדו לכך בכוח. מכתבו של קפלן הותיר רושם רב על קוראיו, אולם בעל המכתב עצמו לא זכה לראות את תוצאותיו.
ימיו האחרונים ומותו

ב-3 בספטמבר 1942 נלכדה קבוצת חלוצים בדרכה לוורבקוביץ. ברשות הקבוצה נתפסו תעודות מזויפות שהכין יוסף קפלן. כל החלוצים הוצאו להורג, פרט לצעיר אחד שהצליח להימלט וישראל זלצר שהובא לכלא פוויאק בוורשה. באותו יום התייצבו אנשי גסטפו למשרד שבו עבד קפלן ודרשו את רשימת העובדים. לאחר שהסתכלו ברשימה ציוו על העובדים להביא בפניהם את יוסף קפלן, בקשה אשר כלל לא עוררה חשד מפני שקפלן היה עובד רשמי במשרד. כשהוא הוזעק והובא למקום, הוא נאסר ונלקח למקום לא ידוע.
המאמצים לשחרר את קפלן לא הופסקו, אך כשלו. בדרך מבית הכלא לאומשלג הפריד חייל גרמני שבמשמר הליווי שניים מהאסירים, הוליכם לשער של אחד הבתים וירה בהם. השניים שנורו היו יוסף קפלן וישראל זלצר.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מעיין שמואל, קווים לדמות של לוחם, ילקוט מורשת לד, עמ' 15-29
1 2 3 4  צוקרמן יצחק, דברים על יוסף קפלן, ילקוט מורשת לד, עמ' 31-36
↑  שם קוד לארגון מחתרתי שפעל בגטו ורשה ואסף מידע על יהודי גטו ורשה
↑  גוטמן ישראל, יהודי ורשה 1939–1943: גטו, מחתרת, מרד, ירושלים: יד ושם, 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451070405171  PLWABN: 9810653209205606  GND: 119447592  ISNI: 0000 0000 2759 2318  LCCN: n88235453  VIAF: 69739190   WorldCat (עם VIAF): 69739190
טייס קרב (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אנטואן דה סנט-אכזופרי 
 שפת המקור:  צרפתית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת גלימאר 
 תאריך הוצאה:  1942 
 סדרה
 הספר הבא:  הנסיך הקטן 
 
טייס קרב (בצרפתית: Pilote de Guerre) הוא רומן אוטוביוגרפי מאת אנטואן דה סנט-אכזופרי, שהתפרסם לראשונה בשנת 1942. הספר מתאר את המשימה המודיעינית "האבסורדית" שאליה נשלח במהלך מלחמת העולם השנייה. פרקי הספר הם כרוניקה של צבא ומדינה בהתמוטטות, לצד זכרונות ילדות אישיים של סנט-אכזופרי. הספר תורגם לעברית פעמיים, תחילה בידי חיים גליקשטיין בשנת 1950, ובהמשך בידי גדעון טיקוצקי בגרסתו השלמה, בשנת 2009.
רקע היסטורי > ביוגרפיה

אנטואן דה סנט-אכזופרי נולד ב-29 ביוני 1900 בעיר ליון בצרפת למשפחת אצולה כפרית. בן שלישי מבין חמישה ילדים, לאביו הרוזן אנטואן מארי רוז'ה דה סנט-אכזופרי ולאמו מארי דה פונסקולומב. בהגיעו לגיל ארבע, בעקבות מות אביו, משפחתו ירדה מנכסיה וסנט-אכזופרי הועבר לפנימייה קתולית ואחריה לפנימייה צבאית. לאחר סיום לימודי האדריכלות בשנת 1921 בבית הספר הלאומי הגבוה לאומנויות היפות (École des Beaux Arts"") התגייס לצבא הצרפתי. במקביל לשירותו הצבאי הוציא רישיון טיס אזרחי. לאחר שחרורו הצטרף למאמץ התעופה הלאומי כטייס דואר, ובהמשך כמפקד תחנת ביניים בקו שבין צרפת לצפון אפריקה. במהלך הישיבה הממושכת בתחנה כתב את יצירותיו הראשונות. בזמן מלחמת העולם השנייה, עם כיבוש צרפת, סנט-אכזופרי גלה לניו יורק וסייע במאמצי התעמולה של בעלות הברית, בקריאה להצטרף למלחמה בנאציזם. בקיץ 1944, על אף גילו המבוגר, התעקש לחזור לטייסת שלו, ששרידיה סופחו לצבא האמריקאי. עם הצטרפותו לכוחות בעלות הברית בצפון אפריקה ובדרום איטליה, שב לבצע גיחות בשמי צרפת הכבושה. ב-31 ביולי יצא למשימה ולא שב: מטוסו נעלם ואת שרידיו גילו מעל חופיי מרסיי רק בשנת 2000.
רקע היסטורי > הקשר היסטורי

מלחמת העולם השנייה החלה ב-1 בספטמבר 1939 עם פלישתה של גרמניה לפולין. זמן קצר לאחר מכן, צרפת ובריטניה הכריזו על מלחמתן בגרמניה. במאי 1940, לאחר כיבוש הולנד ובלגיה, הגרמנים פלשו לצרפת מצפון דרך הרי הארדנים בדרך שנחשבה עד אז לבלתי עבירה. זו התאפשרה באמצעות הטנקים הגרמנים. הכיבוש נפתח בעקיפת קו מאז'ינו, קו הגנה של הכוחות הצרפתים, ומשם הגרמנים התקדמו לכיוון פריז. החלקים הכבושים סופחו ישירות לרייך הגרמני ובתוך שישה שבועות נכבשה צרפת כולה. במהלך הכיבוש, כדי להימלט מהנאצים החלה "הבריחה הגדולה" (בצרפתית: L'exode) ובמהלכה רבבות מצפון צרפת עזבו את ביתם ונדדו בשיירות אינסופיות דרומה. סנט-אכזופרי, שצפה בנדידה מלמעלה בעת טיסותיו תיאר אותה בספרו זה כ"סירופ שחור אינסופי". מנגד, חלקה הדרומי של צרפת נשלט על ידי הגנרל פטן (Petain) שעמד בראש ממשל צרפת של וישי. ממשל וישי נחשב לכאורה כאזור חופשי בעל אוטונומיה צרפתית, אך בפועל היה "ממשלת בובות" של הגרמנים. הפילוג בין המתנגדים לכיבוש (שחלקם אף ברחו לארצות הברית, שווייץ ועוד) לבין משתפי הפעולה יצר שסע גדול בחברה הצרפתית.
עלילה

עלילת הספר מגוללת את קורות טיסתו של סנט-אכזופרי לעיר אראס ב-23 במאי 1940, משימה מבצעית של חיל האוויר הצרפתי שנמשכה כמאה דקות. העלילה כתובה בגוף ראשון ובלשון הווה על אף שנכתבה כשנתיים לאחר התרחשותה. הטיסה הייתה משימה מודיעינית שמטרתה להתחקות אחר התקדמות הגייסות הגרמניים. סנט-אכזופרי מתאר משימה זו כאבסורדית וכחסרת כל היגיון. לדבריו, המפקדה שולחת את החיילים למשימות התאבדות חסרות תוחלת: "צוותי האוויר מוקרבים כמו כוסות מים המושלכות על דליקת יער" (עמ' 16). בין תיאוריו השונים של ההכנות לטיסה, ותפעול המטוס בזמן אמת, סנט-אכזופרי נודד במחשבותיו לנושאים מנושאים שונים, בהם מצבה של האומה הצרפתית, והרהורים פילוסופיים על אודות טבע האדם. כטייס, נזדמן לו להיות בעל פרספקטיבה מיוחדת במינה על המלחמה מכיוון שהוא חזה גם בנעשה בעורף כשראה את רבבות האנשים נמלטים, ומנגד היה נוכח גם בחזית כטייס קרב. בנוסף לתובנותיו הכלליות על מהות האדם, לאורך העלילה סנט-אכזופרי משבץ זכרונות רבים מילדותו. למשל כשהוא מתאר את משאלתו שהציוד יתגלה כמקולקל והמשימה לא תוכל להתבצע הוא נזכר בתשוקתו כילד להיעדר מיום לימודים בבית ספרו. לבסוף הוא קובע כי בדיוק כפי שכילד התחרט לבסוף על היעדרותו, כך גם כטייס במלחמה הוא מוותר על תשוקתו הילדותית וניצב אל מול המשימה, שהרי "אין לצפות לכלום ממשימה מוחמצת" (עמ' 40).
ההומניזם המתבטא ביצירה

מכתיבתו של סנט-אכזופרי משתקפת עמדה הומניסטית מובהקת. בפרקים 26–27 בספר, הכתובים כמעין מסה פילוסופית-תאולוגית, סנט-אכזופרי מנסח מעין מניפסט הומניסטי חדש. בפרקים אלה הוא מציע סינתזה של התפישה הנוצרית, השמה דגש על החסד והערבות ההדדית, יחד עם הנאורות הצרפתית שמדגישה את ערכי הפרט והחירות של היחיד: "התרבות שלי, יורשת האל, עשתה כל איש אחראי כלפי כל בני האדם, ואת כל בני האדם אחראים כלפי כל אחד ואחד" (עמ' 152). הדגשת האותיות הראשונות של המילים "אל", "אדם" "חירות" "חסד" ו"קהילה" ממחישה את השילוב המוצע בין האינדיבידואליזם והחירות, לערבות הדדית וחסד.
הקשר לנסיך הקטן

"הנסיך הקטן", ספרו המפורסם ביותר של סנט-אכזופרי וספר הילדים היחיד שכתב, יצא לאור באפריל 1943, כשנה לאחר שהתפרסם הספר "טייס קרב". חלק מן הסוגיות הנידונות ב"טייס קרב" באופן ישיר מיוצגות במרומז ב"הנסיך הקטן", דוגמת סכנת צמיחת עצי הבאובב, העשויה לסמל את איום השתלטות המשטרים הפשיסטיים על העולם. ניתן לפרש את "הנסיך הקטן" כמימוש צוואת אחיו הקטן של סנט-אכזופרי המופיעה ב"טייס קרב". רגע הפרידה מאחיו הגוסס שנכתב לאחר הרהוריו במשמעות המוות, מדגיש את חד הפעמיות של המוות. בצוואתו הוריש לו את צעצועיו וביקש ממנו לכתוב את מילותיו האחרונות: "כשהגוף מובס, מתגלה העיקר. האדם אינו אלא צומת של יחסים" (עמ' 119). על רקע שיירות המוני בני האדם הנודדים מפריז דרומה ומותם של אזרחים וחיילים רבים, מומחשת ב"טייס קרב" תחושה של אובדן זהות. תחושה זו חש סנט-אכזופרי כשהביט על ההמון ממעוף הציפור כטייס וגם בעת כתיבת שני הספרים, הרחוק בגלות בארצות הברית. לעומת זאת, הייחודיות של מות האח מבטאת את סדר העולם למענו הוא נלחם, בו יש משמעות לחייו ומותו של יחיד. "הנסיך הקטן" מגלם את דמותו של האח והסיפור מהווה פגישה מחודשת של השניים לפני פרידתם בסופו. "הנסיך" הקטן מתמקד בדברים הקטנים, הסמויים מן העין ועובר במהלכו ממערכת יחסים זו לאחרת. העמדת האדם והיחסים במרכז מהווה אנטיתזה לקרירות המלחמה המכנית ובכך ממלאת את הצוואה.
תגובות לפרסום הספר

הספר התפרסם לראשונה בפברואר 1942 בארצות הברית זמן קצר לאחר הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. הספר סיפק לקהל האמריקאי הסבר משכנע להתגייסות ארצות הברית למערכה מתוך עמדה הומניסטית-אוניברסלית. לאחר פרסומו הניו יורק טיימס הכתיר את "טייס קרב" כ"תשובת העולם החופשי למיין קמפף של היטלר".
בצרפת, תחת רישיון הצנזורה הצרפתית, להפתעת רבים הספר התפרסם בדצמבר 1942 (להרחבה בספרה של ז'יזל ספירו). ההשוואה המרומזת של גייסות הפשיסטים עם שוק עבדים, והתייחסותו אל הטייס ז'אן ישראל היהודי כ"אחד האמיצים ביותר והצנועים ביותר" עוררה תגובות קשות ובעלות אופי אנטישמי נגד הספר. בעיתונים ששיתפו פעולה עם הגרמנים נכתבו כותרות כגון: "סנט-אכזופרי להצלתם של ישראל והמלחמה היהודית" והספר שנחשב בעיני השלטון כאנטי-נאצי נאסר להפצה בצרפת ועותקיו הוחרמו.
ראו גם

הנסיך הקטן
אנטואן דה סנט-אכזופרי
לקריאה נוספת

אנטואן דה סנט-אכזופרי, הנסיך הקטן, תרגם מצרפתית: אריה לרנר, עם עובד, 1982.
אנטואן דה סנט-אכזופרי, טייס קרב, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר: גדעון טיקוצקי, ספריית פועלים, 2009.
יפה ברלוביץ'. "'הנסיך הקטן' צוואה על קו הקץ: ארבעים שנה ל'הנסיך הקטן' לאנטואן דה סנט-אכזיפרי", מאזנים, גיליון 3, מרס ינואר 1993, עמ' 42–45.
אמוץ גלעדי. "נסיך, פליט, טייס, כומר". הארץ, "תרבות וספרות", 11 בספטמבר 2009: עמ' 4.
דן דאור. "מכה קלה בכנף". ידיעות אחרונות, 7 לילות 7 באוגוסט 2009, עמ' 24.
טיקוצקי, גדעון. "הנסיך הקטן" - שבעה פרקי מסע, הוצאת הקיבוץ המאוחד ,1998.
משה סקאל. "כוויה נישאת ברוח". הארץ, "ספרים" 17 בפברואר 2010, עמ' 16.
Gisèle Sapiro, La Guerre des écrivains, 1940-1953, Fayard Paris, 1999, p.307.
טקיבולי

| --- | --- |
דגל טקיבולידגל טקיבולי
מבט מצפון על העיירה טקיבולי
מבט מצפון על העיירה טקיבולי
 מדינה:  גאורגיה גאורגיה
 מחוז:  אימרתי
 שפה רשמית:  גאורגית 
 גובה:  590 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  8,562 (2023)
 קואורדינטות:  42°21′01″N 42°59′54″E﻿ / ﻿42.35028°N 42.99833°E﻿ / 42.35028; 42.99833
 אזור זמן:  UTC+04:00
 https://tkibuli.gov.ge/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גאורגיה מוגדלת) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור טקיבולי(למפת גאורגיה רגילה) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור טקיבולי    מפת הרחובות של טקיבולי tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
טקיבּוּלי (בגאורגית: ტყიბული) היא עיירה במחוז אימרתי שבמערב גאורגיה; העיירה מהווה מרכז מנהלתי של נפת טקיבולי. טקיבולי ממוקמת בגובה 590 מ' מעל פני הים - בחלקו הצפוני, ההררי של אימרתי; העיירה מופרדת מחבל רצ'ה שמצפון לאימרתי על ידי הר נַכֵּרַלַה (1,570 מ') שבדרום רכס רצ'ה (אחד הרכסים הדרומיים של הקווקז הגדול).
טקיבולי מרוחקת ב-42 קילומטרים מהעיר כותאיסי שמדרום-מערבהּ. העיירה היא התחנה האחרונה בקו הרכבת כותאיסי-טקיבולי. טקיבולי מקושרת לכותאיסי (דרך העיירה תרג'ולה) גם על ידי כביש בעל חשיבות ארצית; אותו כביש נמשך מצפון לטקיבולי ומקשר אותה עם העיירה אמברולאורי.
לפי נתונים משנת 2014, אוכלוסיית טקיבולי מנתה אז 9770 נפש.
היסטוריה

טקיבולי (או טקוויבולי) מוזכרת במקורות הכתובים החל מהמאה ה-13. בתקופת ימי הביניים הייתה העיירה כפר, שהשתייך למשפחת האצולה אגיאשווילי.
בשנת 1825, בתקופת שלטונה של האימפריה הרוסית, התגלו בעיירה מרבצי פחם; בשנת 1846 החלה כריית הפחם וטקיבולי הפכה לעיירה תעשייתית.
תחת השלטון הסובייטי, פעלו בטקיבולי ארבעה מכרות פחם ומפעל להעשרת פחם. הצרכנים העיקריים של הפחם מטקיבולי היו מפעל המתכות של רוסתווי ותחנת כוח מבוססת פחם של טקווארצ'לי. אחרי חידוש עצמאותה של גאורגיה (1991), מכרות הפחם הפסיקו לפעול, ואילו המפעל להעשרתו נהרס.
כלכלה

בשנת 2006 שניים ממכרות הפחם של טקיבולי חזרו לפעול; גם המפעל להעשרת פחם הוקם מחדש. ענף הפחם מעסיק כ-1,000 מתושבי העיירה. בנוסף, בטקיבולי ישנו מפעל לעיבוד תה.
בטקיבולי פועל תחנת הכוח ההידרואלקטרית של שַׁאוֹרי, שמקבל את מימיו ממאגר המים של שאורי; ההספק הממוצע של תחנת הכוח הוא 28 מגה-ואט.
בריאות

בטקיבולי פועלים בית-חולים, מרכז אבחון ותחנת עזרה ראשונה.
חינוך, תרבות וספורט

בטקיבולי ישנם חמישה בתי-ספר ציבוריים ושישה גני ילדים. מוסדות התרבות של העיירה כוללים חמש ספריות, מרכז תרבות (תיאטרון עממי) בן 500 מושבים, היכל התלמידים והצעירים, בית-ספר לאמנות ואולפן כוראוגרפי לילדים.
בטקיבולי פועל מועדון הכדורגל "מֵשַׁחטֵה", שהוקם בשנת 1930 ומשנות ה-70 של המאה ה-20 מארח את משחקיו באצטדיון עירוני בעל תכולה של 6,300 צופים. קבוצת הכדורגל "משחטה" טקיבולי משחקת בליגה הראשונה של גאורגיה (הליגה השנייה בחשיבותה - אחרי ליגת העל).
יהדות זמביה

מיקומה של זמביה באפריקה
יהדות זמביה מתייחסת להיסטוריה של קהילת היהודים שהתיישבו בזמביה בתחילת המאה ה-19. יהדות זמביה נחשבה לקהילה קטנה בעלת תפקיד בולט בהיסטוריה של זמביה.
ההיסטוריה של היהודים בזמביה מתועדת משנת 1901 כשהיא עדיין הייתה תחת שלטון קולוניאלי בריטי תחת השם צפון רודזיה. בקרב אוכלוסייה של 1 מיליון איש, היו בצפון רודזיה 1,500 תושבים לבנים, רבים מהם היו יהודים. המתיישבים היהודים היו אחת הקבוצות האתניות הדומיננטיות והפכו מעורבים מאוד בפוליטיקה המקומית. דמויות יהודיות בולטות הניעו את הדחיפה לעצמאות זמביה ולרטוריקה לאומנית אפריקאית. אדמתה הפורייה של צפון רודזיה, מלחמת העולם השנייה ועצמאותה מהשלטון הקולוניאלי הבריטי השפיעו רבות הן על ההגירה אליה והן על ההגירה של פליטים יהודים.
הפזורה היהודית הכניסה מסחר לאזור בין היתר מסחר בבקר המתיישבים היהודים, בין אם היו כאלה מלידה, מנישואים או דרך התגיירות, יצרו קהילה קטנה אך חזקה. לאחר עצמאותה של זמביה ב-1964, הייתה הגירה גדולה של יהודים ואנשים לבנים מהמדינה. כיום פועל בבירה לוסקה בית חב"ד  על ידי הרב מנחם מענדל הרצל הרב הראשי לזמביה. בשנת 2022 נותרו פחות מחמישים יהודים בזמביה.
ההיסטוריה של הקהילה היהודית > ראשית הקהילה

יהודים רבים הגיעו לזמביה (שנקראה בעבר צפון רודזיה) על מנת להשיג שגשוג כלכלי, והתיישבו תחילה בליווינגסטון וברוקן היל. כמה מהיהודים הראשונים בזמביה עסקו במסחר בבקר וכריית נחושת.
בשנת 1905 בליווינגסטון כבר הייתה קהילה יהודית קבועה שמנתה 38 חברים, ובשנת 1910 התקיימה החתונה היהודית הראשונה בזמביה בשנת 1921 חיו בזמביה 110 יהודים (רובם בליווינגסטון ובלוסקה), ואוכלוסייה זו גדלה במהלך העשורים הבאים.
ההיסטוריה של הקהילה היהודית > אמצע המאה

פליטים יהודים הגיעו לזמביה לפני ואחרי השואה, והאוכלוסייה היהודית בזמביה הגיעה לשיא של 1,200 באמצע שנות ה-50 (בשלב זה "מרכז החיים היהודיים עבר ללוסקה, מרכז חגורת הנחושת של הארץ"). בשנות ה-60 יהודים רבים עזבו את זמביה והיגרו למדינות אחרות, כשב-1968 נותרו בזמביה רק 600 יהודים.
יהודים היו פעילים ובולטים בפוליטיקה של זמביה לפני שזמביה הפכה לעצמאית ב-1964. המועצה ליהדות זמביה הוקמה בלוסקה בשנת 1978 "כדי לפקח על הפעילות הקהילתית היהודית". בעבר, הייתה יהדות זמביה בחסותה. מועצה זו גם "העניקה סיוע לפליטים פוליטיים ולמוכי עוני בסיוע רפואי וכספי". רק כשלושים וחמישה יהודים חיים בזמביה, וכמעט כולם חיים בלוסאקה. לקהילה היהודית בזמביה לא היה רב במשך שנים.
אחד הבולטים ביהודי זמביה הוא סיימון זוקאס, "שמילא תפקיד מפתח במאבקה של זמביה לעצמאות מבריטניה בשנות ה-50 והמשיך להיות שר בממשלה לאחר העצמאות". אביו של סיימון זוקאס היגר לדרום אפריקה מליטא ב-1936 בחיפוש אחר שגשוג כלכלי בתקופת שלטונם של הנאצים באירופה. משפחת זוקאס פתחה חנות בעיירה נדולה שבצפון רודזיה, אזור שטיפח אוכלוסייה יהודית גדולה.
ההיסטוריה של הקהילה היהודית > הגירת היהודים לזמביה

גל ההגירה העיקרי הראשון של יהודים לזמביה החל בשנת 1901, של יהודים אירופיים פורצי דרך בדרום אפריקה בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות ושגשוג. חוסר יכולתם של יהודי אירופה לדבר אנגלית גרם לכך שהם הודרו מחלק גדול מהעבודות בכרייה, מה שאילץ אותם לסחור. במהלך שנות ה-30 כבר חיו מאות יהודים בצפון רודזיה אולם עם עליית הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה מ-1939 עד 1945, הגיע גל חדש של הגירה. גל ההגירה העיקרי השני של היהודים לזמביה היה ב-1938 וב-1939, של שלוש מאות יהודים גרמנים ואוסטריים, ומספר קטן יותר של יהודי ליטא ולטביה, שנמלטו מרדיפות הנאצים. המהגרים היהודים שהיגרו מליטא ומלטביה היו בעיקר דוברי יידיש.
בתחילת שנות ה-60 התגוררו בצפון רודזיה כ-1000 יהודים. צפון רודזיה נחשבה למקלט בטוח לפליטים יהודים שכן ויזות היו זמינות עבור אלו שנמלטו מהנאצים, אולם נגישותה לא הייתה ידועה. ועדות הבריחה של יהודי אוסטריה וגרמניה לא קיבלו הודעה על האפשרות לברוח לצפון רודזיה והיא נחשבה כסוד שמור היטב. למעשה, מעולם לא סורבו יהודים לוויזה, אך היא נשמרה בסוד על ידי שר המושבות הבריטי, שפיקח על ההגירה ההמונית של יהודים לצפון רודזיה ממרכז אירופה. הנימוק לכך מתואר על ידי החוקר וההיסטוריון פרנק שפירו כי "בעוד שהם היו מודעים יותר למחויבויותיהם כלפי בני הדת האירופית שלהם, הם גם היו נחושים להגן על עמדותיהם בחברה הבריטית. עבור ההנהגה האנגלו-יהודית בתקופת המשבר הנאצי, העדיפות העליונה הייתה להגן על מעמדם כנתינים בריטיים נאמנים, ובמקביל, לשמור על מעמדם בקהילה היהודית ולא להרגיש מאוימים מכל טענה אנטישמית לנאמנות כפולה".
אזורים דלים באוכלוסייה, אדמות פוריות ושפע של גישה למים הפכו את צפון רודזיה מקום מתאים להגירה המונית. ועדה נשלחה לאפריקה על ידי צוות ההנהגה האנגלו-יהודית כדי להעריך אפשרויות לפליטים, אולם לא ננקטו צעדים נוספים, וכתוצאה מכך לא הצליחו להציל כמויות גדולות של יהודים אוסטריים וגרמנים בסכנת הכחדה. ועדת התכנון המשיכה לשמור בסוד את ידיעותיה על המקלט הבטוח של צפון רודזיה, והצליחה לשכנע את ממשלת בריטניה לשמור את התיק בארכיונים סודיים גם לאחר תום המלחמה.