stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב בגמביה
מעמד בחוק > סעיף 144. עבירות לא טבעיות

(1) כל אדם אשר –
(א) יש לו ידיעה גשמית עם כל אדם בניגוד לסדר הטבע; אוֹ
[…]
(ג) מתיר לאדם זכר להיות בעל ידע גשמי בניגוד לסדר הטבע;
אשם בעבירה פלילית, ודינו - מאסר של 14 שנים.
(2) בסעיף זה - "ידיעה גשמית של כל אדם בניגוד לסדר הטבע" לרבות -
(א) ידיעה גשמית של האדם דרך פי הטבעת או פיו של האדם;
(ב) הכנסת חפץ או דבר כלשהו לפות או לפי הטבעת של האדם לצורך הדמיית מין; ו
(ג) ביצוע כל מעשה הומוסקסואלי אחר באדם.
סעיף 145 קובע כי,
כל אדם המנסה לבצע אחת מהעבירות המפורטות בסעיף 144, אשם בעבירה פלילית ודינו - מאסר 7 שנים.
סעיף 147 קובע כי,
אדם זכר העושה, בין בציבור ובין אם בפרטיות, מעשה מגונה גס עם אדם זכר אחר או רוכש אדם זכר אחר לבצע בו מעשה מסוג זה, או מנסה להשיג אדם זכר אחר, לבצע מעשה כזה בעצמו או באדם אחר, אשם בעבירה ודינו מאסר לתקופה של 5 שנים.
עוד קובע הקוד הפלילי כי כאשר "אישה שעושה, בין אם בציבור ובין אם בפרטיות, מעשה מגונה גס עם אדם אחר או רוכשת אישה אחרת לבצע בה מעשה מסוג זה, או מנסה להשיג אישה אחרת, לבצע מעשה כזה בעצמה או באדם אחר, אשמה בעבירה ודינה מאסר לתקופה של 5 שנים".
מאז חקיקה שנכנסה לתוקף בנושא ב-2014, מורשעים שנמצאו אשמים ב-"הומוסקסואליות בנסיבות מחמירות" מעל לפעם אחת, עלולים לשאת עונש של מאסר עולם. ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" דיווח במאי 2014 כי החקיקה הובילה ל-"עלייה בהפרות של זכויות אדם כולל מעצרים והתעללות משטרתית" נגד להט"ב גמבים.
זהות מגדרית

לא קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר במסמכי זהות רשמיים עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית בגמביה. מאז 2013 ביצוע קרוס-דרסינג מוגדר כעבירה פלילית שנושאת עונש של 5 שנות מאסר או קנס של 50,000 דאלאסי גמבי (אנ').
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית:  (פלילי, עונש: עד 14 שנות מאסר בקרב גברים, עד 5 שנות מאסר בקרב נשים, מאסר עולם למורשעים מעל לפעם אחת)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים: 
חוקים נגד אפליה בתעסוקה: 
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים: 
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שטנה): 
נישואים חד-מיניים: 
הכרה בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור): 
אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים: 
אימוץ ילד חורג בקרב זוגות חד-מיניים: 
גישה להפריה חוץ-גופית בקרב זוגות לסביות: 
הכרה משפטית בשינוי מגדר:  (ישנם חוקים שמפלילים ביצוע קרוס-דרסינג)
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בצבא: 
איסור על ביצוע טיפול המרה בחוק: 
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים: 
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם:
ראו גם

זכויות להט"ב
זכויות להט"ב באפריקה
זכויות להט"ב בחבר העמים הבריטי
הערות שוליים

↑  Criminal Code (Amendments) Act, 2005, ilo.ch
↑  Gambia: Law Enacted Making Aggravated Homosexuality a Crime, Library of Congress, Washington, D.C. 20540 USA
↑  Press, Associated (2014-09-08). "The Gambia passes bill imposing life sentences for some homosexual acts". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-07-25.
↑  Gambia outlaws cross-dressing, news.com.au
↑  President plans to kill off every single homosexual - Afrik.com : Africa news, Maghreb news - The african daily newspaper, web.archive.org, ‏2010-05-04
↑  Dialogue With The People Tour, web.archive.org, ‏2012-12-14
↑  President Jammeh Gives Ultimatum for Homosexuals to Leave - The Point, thepoint.gm (באנגלית אמריקאית)
↑  Welcome to Freedom Newspaper Online, archive.ph, ‏2013-01-23
↑  Dutchman fined for gay “indecency” in Gambia, PinkNews | Latest lesbian, gay, bi and trans news | LGBT+ news, ‏2009-01-06 (באנגלית בריטית)
↑  2011 Human Rights Practices: The Gambia, United States Department of State (באנגלית)
↑  Arrested Gambian 'Gays' Remanded, web.archive.org, ‏2012-06-25
↑  Matthew Jenkin, Police testify against gay men arrested in Gambia, Gay Star News, ‏2012-07-19 (באנגלית בריטית)
↑  Our Identities Under Arrest: A global overview on the enforcement of laws criminalising consensual same-sex sexual acts between adults and diverse gender expressions, ilga.org
↑  Gambian president says gays a threat to human existence-20130928, news.yahoo.com (באנגלית אמריקאית)
↑  "Tainting love". The Economist. 2014-10-09. ISSN 0013-0613. נבדק ב-2021-03-28.
↑  Gambian President Says He Will Slit Gay Men's Throats in Public Speech, www.vice.com (באנגלית)
↑  Homosexuality not an issue in Gambia, says President Barrow - The Point, web.archive.org, ‏2022-09-01
↑  Roberto Igual, Relief as Gambia’s new president says homosexuality 'not an issue', MambaOnline - Gay South Africa online, ‏2017-02-15 (באנגלית אמריקאית)
↑  Nay Sayers Dominate LGBT Debate in Gambia As EU Calls for Tolerance - The Chronicle Gambia, web.archive.org, ‏2022-11-14
↑  ‘Barrow LGBT Statement Blown Out Of Proportion’ – The Gambia | Standard News From The Gambia, web.archive.org, ‏2022-11-14
זכויות להט"ב בגרמניה המזרחית

| --- | --- |

גרמניה המזרחית
 מעמד בחוק:  הופסקה הפללה ב-1968; גיל ההסכמה הושווה ל-14 ב-1987
 טרנסג'נדריות:  ניתוח להתאמה מגדרית בחסות המדינה לאנשים מעל 18; אין חקיקה שהכירה במגדר החדש של אדם טרנס
 שירות צבאי:  להט"בים הורשו לשרת בגלוי
 זכויות משפחה
 אימוץ:  יחידים להט"בים הורשו לאמץ
גרמניה המזרחית, מדינה במרכז אירופה שהתקיימה ב-1949–1990, נשלטה על ידי נורמות הטרוסקסואליות. עם זאת, הומוסקסואלים בגרמניה המזרחית חוו דה-קרימינליזציה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, שבעקבותה חוו יותר קבלה ונראות.
מצב משפטי > הומוסקסואליות

כאשר גרמניה המזרחית נוסדה בשנת 1949, היא ירשה את סעיף 175א של גרמניה הנאצית, יחד עם חוקים רבים אחרים שהיו קיימים מראש. גם סעיף 175 היה חלק מהחוק בגרמניה המערבית. סעיף 175א אסר על 'תשוקה לא טבעית' בין גברים, עם סעיף המגן מפני 'פיתוי' של גברים ונערים מתחת לגיל 21. לאחר ניסיונות לרפורמה משפטית בנושא ב-1952 וב-1958, הומוסקסואליות הייתה מותרת במדינה באופן רשמי רק ב-1968, אם כי לא נאכף בפועל מאז 1957. מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ששלטה בגרמניה המזרחית לא ראתה בהומוסקסואליות כמחלה או כזהות מינית לגיטימית, אלא כבעיה ביולוגית ארוכת טווח. ב-1968, חוקק סעיף 151, אשר קבע את גיל ההסכמה ליחסי מין הומוסקסואליים ל-18, כאשר באותה תקופה גיל ההסכמה ליחסי מין הטרוסקסואליים היה 14. סעיף זו בוטל על ידי בית המשפט העליון בגרמניה המזרחית ב-1987, בטענה שגיל ההסכמה לא שוויוני מדיר הומוסקסואלים מהחברה הסוציאליסטית ומזכויות האזרח המובטחות להם. ביולי 1989 נקבע כי גיל ההסכמה ל-14.
בהקשר בין-לאומי, דה-קרימינליזציה להומוסקסואליות סייעה לתדמית הפרוגרסיבית של גרמניה המזרחית, וקירבה את המדינה ל-"מדינות סוציאליסטיות פרוגרסיביות יותר (בעניין זה) כגון צ'כוסלובקיה ופולין, והקדימה את הדה-קרימינליזציה של גרמניה המערבית בשנה אחת". עם זאת, חייהם של הומוסקסואלים בגרמניה המזרחית השתנו מעט; לרוב, הם נשארו בארון בחברה הרחבה יותר.
מצב משפטי > זכויות טרנסג'נדרים

גרמניה המזרחית אפשרה לגברים ולנשים מעל גיל 18 כאחד לקבל ניתוח להתאמה מגדרית בחסות הממשלה, מאחר שמערכת הבריאות שלה הייתה חופשית ולאומית לחלוטין. טרנסג'נדרים הורשו גם להתחתן עם אנשים אחרים ולאמץ ילדים. עם זאת, לגרמניה המזרחית לא הייתה חקיקה שהכירה במגדר החדש של אדם טרנס. כתוצאה מכך, לאחר איחוד גרמניה מחדש ב-1990, פרשנויות החוקתיות על החוק הזה בחוקת גרמניה ביטלו את הוראות גרמניה המזרחית על זכויות טרנסים.
מצב חברתי ופוליטי

בחמש השנים שלאחר המרד המזרח-גרמני ב-1953, ממשלת גרמניה המזרחית הנהיגה תוכנית של "רפורמה מוסרית" כדי לבנות בסיס איתן לרפובליקה הסוציאליסטית החדשה שהגבריות והמשפחה המסורתית מהוות את הבסיס לרפובליקה, תוך שהפלות והומוסקסואליות הוגדרו כמפרים את "המנהגים הבריאים של האנשים העובדים". פעילות חד-מינית נתפסה "כשריד חלופי של דקדנס בורגני, סימן לחולשה מוסרית ואיום על הבריאות החברתית והפוליטית של האומה". הומואים ולסביות בגרמניה המזרחית חוו תחושות עזות של בידוד בנוף החברתי הזה, כאשר המצב באזורים הכפריים היה יותר גרוע יותר. אחת ממייסדות כתב העת הלסבי Frau Anders כתבה כי:
אני באה מעיר פרובינציאלית בעצמי, מזול. במפגשים לסביים פגשתי לסביות אחרות, שהיו איפשהו לבד והיו מאוד בודדות. אחר כך הן היו נוסעות מאות קילומטרים רק כדי לפגוש חברה לעט, רק כדי לגלות שזה לא היה שווה את זה, הן הסתתרו, הן בילו את כל חייהם במחבוא.
עבור אנשים קווירים רבים, הבידוד האינטנסיבי הזה התערב לכדי אי-נראות שבה לא היה ייצוג להט"בי כלל. בתגובה לשאלת ריאיון על תפיסתה לגבי הקבלה החברתית של יציאה מהארון, הסבירה ברברה, אישה ממזרח ברלין:
אני בטוחה שבגרמניה המזרחית לעולם לא הייתי בזוגיות עם אישה, זה לא היה אפשרי. בשביל זה, הדחייה וחוסר הסובלנות היו גדולים מדי. בזה אני בטוחה... לא, לא יכולתי להיות לגור בגרמניה המזרחית. לא הייתי יודעת איפה מוצאים נשים ... לסביות. לא הייתה יודעת שלסביות נקראו 'לסביות'
איידס

משבר האיידס, כפי שחוו קהילות להט"ב במערב, לא חדר לגרמניה המזרחית באותה מידה. עד שנת 1989 רק 84 אנשים אובחנו עם איידס בגרמניה המזרחית, לעומת 37,052 בגרמניה המערבית. בעוד שנתון זה נמצא על ידי ארגון איידס גרמני רק 10 שנים לאחר מכן, תמיד קיימת האפשרות שהאבחנות לא בהכרח מציינות את מספר המקרים בפועל. עם זאת, חוסר המגע עם המערב והבידוד הכללי של האוכלוסייה גרמו לכך שמגפת האיידס לא הייתה נפוצה באותה מידה בקרב הקהילה. לפיכך, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה התייחסה למשבר כבעיה של המערב הקפיטליסטי. עם זאת, בשנותיה האחרונות של גרמניה המזרחית, האיידס היה עניין פריפריאלי לדאגה של גברים הומוסקסואלים במזרח ברלין, אשר היו מודעים לכך שהיו גברים ממערב ברלין שהיה להם מגע עם הנגיף שנסעו למזרח ברלין, אם כי חשש זה מעולם לא היה קיים באותה מידה במערב ברלין.
הסרט התיעודי היחיד למניעת HIV/איידס שהופק בגרמניה המזרחית היה הסרט Liebe ohne Angst (אנ') שבוצע בשיתוף פעולה בין הקבוצה Aidsgesprächskreises, מוזיאון ההיגיינה הגרמני ו-DEFA ב-1989.
תרבות

למדינה הייתה שליטה מרוכזת במדיה, ולעיתים קרובות צינזרה נושאים להט"בים. האזכורים הנפוצים ביותר של נושאים הקשורים ללהט"בים היו השימוש המזלזל ב-schwul (הומו) lesbisch (לסבית) בבדיחות.
בשנותיה הראשונות של גרמניה המזרחית, כותבי עצות בתקשורת הממלכתית ראו לעיתים קרובות בהומוסקסואליות כסטייה מינית, פתולוגיה או סטייה חברתית, אם כי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה נמנעה בכלל מלדבר על הומוסקסואליות. רק ב-1965 הוועדה המרכזית של המפלגה הכריזה כי היא בעד תיאור יחסי מין הטרוסקסואליים בספרות ובתרבות לאחר שהמפלגה תמכה רק בנרטיב הסוציאליסטי המושלם של רומנטיקה הטרוסקסואלית בלבד. כתוצאה מכך, פעילים רבים פנו לבית הדפוס של הכנסייה כדי ליצור יצירות שלא יצונזרו על ידי המדינה, על אף שחלקם סירבו לעבוד עם הכנסייה מסיבות אידאולוגיות.
למרות ההפרדה הפיזית של ברלין לאחר 1961, המערב נותר בעל השפעה תרבותית על החומר הלהט"בי. סרטה של רוזה פון פראונהיים (אנ') משנת 1971, Nicht der Homosexuelle ist pervers, sondern die Situation, in der er lebt (אנ'), הוצג בטלוויזיה המערבית ב-1973 וייצג רגע מפתח בתנועת השחרור ההומואים בגרמניה המערבית. בגרמניה המזרחית, לעומת זאת, לא הייתה קיימת תנועה כזו, אם כי הסרט התגלה כעוצמתי ביותר עבור להט"בים רבים מגרמניה המזרחית, שזוכרים את הסרט כייצוג הראשון של יחסים לא-הטרונורמטיים בתקשורת.
לאחר עמדת המפלגה ב-1985 לשילוב הומוסקסואלים בקהילה, הייתה עלייה בתכנים הלהט"בים בגרמניה המזרחית. בשנת 1987, תוכנית הטלוויזיה Visite דיבר באופן גלוי על הומוסקסואליות כחלק טבעי מהמיניות האנושית. בשנת 1988, אולפן הסרטים הממלכתי DEFA (אנ') בהזמנת מוזיאון ההיגיינה הגרמני, הפיק את הסרט Die andere Liebe (אנ'), הסרט התיעודי הראשון של גרמניה המזרחית על הומוסקסואליות, ובשנת 1989, הוציא את הסרט העלילתי היחיד של גרמניה המזרחית בנושא, Coming Out (אנ').‏
זלמן ינובסקי

| --- | --- |

חברי להקת "הכפיות המאוהבות". ינובסקי בצד השמאלי התחתון
 לידה:  19 בדצמבר 1944 טורונטו, קנדה 
 פטירה:  13 בדצמבר 2002 (בגיל 57) קינגסטון, קנדה 
 שם לידה:  Zalman Yanovsky 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1964 
 סוגה:  רוק אנד רול 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 בן או בת זוג:  Jackie Burroughs (?–1968) 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של המוזיקה הקנדית (1996) 
 פרופיל ב-IMDb
 
זלמן (זאל) ינובסקי (באנגלית: Zalman "Zal" Yanovsky; ‏19 בדצמבר 1944 – 13 בדצמבר 2002) היה זמר רוק יהודי-קנדי.
קורות חיים

ינובסקי נולד בטורונטו שבקנדה, בנו של הקריקטוריסט אברום ינובסקי. לתקופה קצרה התגורר בקיבוץ דגניה ב' בישראל, שם התארח אצל משפחת דודו זלמן ינאי, ולאחר מכן שב לקנדה. בעת שהותו בישראל התפרנס לעיתים כנגן רחוב.
ניגן בגיטרה ושר בלהקת הכפיות המאוהבות (Lovin' Spoonful), שהקים בשנת 1964 עם ג'ון סבסטיאן.
הוציא אלבום בשם Alive and Well In Argentina שיצא בשתי גרסאות שונות, ב-1968 וב-1971.
היה נשוי לשחקנית ג'קי בורוז, ממנה נולדה לו בתו. לאחר סיום הקריירה המוזיקלית שלו הפך למסעדן. נפטר ב-2002 בקינגסטון, קנדה.
דיסקוגרפיה

1968 - Alive and Well In Argentina
1971 - Alive and Well In Argentina
זיגפריד פון ואלדנבורג

| --- | --- |
זיגפריד פון ואלדנבורג
זיגפריד פון ואלדנבורג
 לידה:  30 בדצמבר 1898 גרוס ליפה, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  24 במרץ 1973  (בגיל 74) הנובר, גרמניה המערבית גרמניה המערבית
 בן או בת זוג:  Jutta von Alten (3 בדצמבר 1924–?) 
 צאצאים:  Maria-Eva von Waldenburg, Hertha von Waldenburg, Gabriele von Waldenburg 
 השתייכות:  האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית   גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1918–1945 (כ־27 שנים)
 דרגה:   גנרל מיור (ורמאכט)
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-116
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
זיגפריד פון ואלדנבורג (בגרמנית: Siegfried von Waldenburg;‏ 30 בדצמבר 1898 – 24 במרץ 1973), היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

פון ואלדנבורג נולד ב-30 בדצמבר 1898 בגרוס ליפה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. ב-15 ביולי 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס פון ואלדנבורג לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-1 (אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה), ולחם עמו במהלך המלחמה. כחודש לפני סיום המלחמה הוא נלקח בשבי הבריטי, ממנו שוחרר בשנת 1920.
לאחר שחרורו הצטרף פון ואלדנבורג לפרייקור בשלזיה, ובשנת 1922 הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-3 בדצמבר 1924 הוא נשא לאשה את יוטה פון אלטן, וב-1 באפריל 1925 הועלה לדרגת לויטננט. ב-1 במאי 1934 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת מיור.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בפרוץ מלחמת העולם השנייה היה פון ואלדנבורג קצין מטה בדיוויזיה ה-6, אשר הייתה חלק מהארמייה הראשונה בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה עמה כחלק מהקורפוס ה-40 במסגרת הארמייה ה-16. ב-1 במרץ 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-25 באוקטובר 1940 מונה לראש המטה של הקורפוס ה-12. במהלך מבצע ברברוסה הוא לחם עם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, והשתתף בקרב סמולנסק, ולאחר מכן בבלימת מתקפת הנגד הרוסית סביב מוסקבה, כחלק מהארמייה הרביעית. ב-1 בפברואר 1942 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ובמרץ 1942 הוא מונה לנספח הצבאי בשגרירות גרמניה ברומא. ב-17 באפריל 1944 הוא מונה למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-26, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-24, וב-14 בספטמבר 1944 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-116. ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-9 בדצמבר הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. לאחר מכן הוא לחם עם הדיוויזיה בקרב על הבליטה ובכיס הרוהר, וב-15 באפריל 1945 הוא נלקח בשבי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בשנת 1947 השתחרר פון ואלדנבורג מהשבי, ולאחר מכן הוא התגורר בהנובר, עד למותו ב-24 במרץ 1973.
התנגדות למשטר הסובייטי

התנגדות למשטר הסובייטי הייתה התנגדות גלויה לשלטון הקומוניסטי בברית המועצות ובמדינות הגוש הסובייטי. המתנגדים כונו דיסידֶנטים; כינוי זה משמש כיום לתיאור אדם המתנגד בגלוי לשלטון טוטליטרי ומוכן להקריב את נוחותו האישית למען טובת החברה.
האופוזיציה הפוליטית בברית המועצות ובגוש הסובייטי לא פעלה במרחב הציבורי, ולרוב הייתה חסרת השפעה על כלל האוכלוסייה. עיקר פעולתם של מתנגדי המשטר הייתה הפצת מידע, הן בברית המועצות והן מחוצה לה, על הפרת זכויות האדם בידי המשטר.
על פי החוק במדינות הסובייטיות, ביקורת על המשטר נחשבה כעבירה פלילית שעונשה הגליה, אשפוז כפוי בבית חולים לחולי נפש, או מאסר במחנה עבודה (גולאג). התנהגות אנטי-סובייטית גלויה, הפגנה בעד רפורמות ופרסום ספרים שנאסרו נחשבו להפרעות נפשיות.
נושאים מרכזיים בהתנגדות למשטר > זכויות האדם

החל משנות ה-60 של המאה ה-20, בשנים הראשונות של קיפאון ברז'נייב (אנ'), מיקדו המתנגדים את תשומת ליבם בנושא זכויות האדם, ודנו בסוגיות של חופש הביטוי, חופש המצפון, מסורבי עלייה, פסיכיאטריה עונשית (אנ') ומצבם של אסירים פוליטיים. המתנגדים נקטו בשיטות של התנגדות בלתי אלימה. עיקר פעילותם הייתה תיעוד מקרים של הפרת זכויות אדם ופרסום מכתבי מחאה. רבים מהם נהגו להפיץ מידע באמצעות סאמיזדאט, הפצה והדפסה של ספרות שנאסרה על ידי השלטון באמצעות שכפול ביתי.
הפעילים לרוב פוטרו מעבודתם או סולקו ממוסדות הלימוד, וחלק מהם נעצרו ונגזרו עליהם עונשי מאסר במחנות עבודה או אשפוז כפוי במוסדות פסיכיאטריים.
נושא זכויות האדם היה הגורם המרכזי שליכד קבוצות שונות של מתנגדים, בהן קבוצות ממגוון אזורים בברית המועצות, וכן קבוצות אוכלוסייה שונות, מתלמידי תיכון ועד פרופסורים באוניברסיטאות. פעילי ארגוני זכויות האדם בגוש הסובייטי זכו לפרסום רב במדינות המערב, לצד מסורבי העלייה.
נושאים מרכזיים בהתנגדות למשטר > זכות השיבה

בתקופתו של סטלין גורשו מספר קבוצות לאומיות או אתניות, ואלו הקימו תנועות מחאה שדרשו לחזור למולדתם. קבוצות אלה כללו את הטטרים שגורשו מחצי האי קרים, טורקים מסחתים שגורשו מדרום גאורגיה, וגרמנים שהתגוררו לאורך נהר הוולגה, ליד סראטוב, וגורשו לסיביר בגלל החשש משיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
תנועת הטטרים של קרים, שגורשו בשנת 1944, פרסמה מכתב בשנת 1957 בו הם דורשים לשוב לחצי האי, בנימוק שהחוקים לפיהם נשפטו בוטלו מאז.
נושאים מרכזיים בהתנגדות למשטר > זכות ההגירה

| --- | --- |
 :  ראו גם – מסורב עלייה
זכות ההגירה נתבעה בעיקר על ידי שתי קבוצות מתושבי ברית המועצות: יהודים וגרמנים. היהודים בברית המועצות ובמזרח אירופה ביקשו להגר לישראל, וסורבו. תנועת מסורבי העלייה הולידה עניין מחודש בתרבות היהודית, וזכתה לסיקור אוהד בכלי התקשורת במדינות המערב.
לאחר מלחמת ששת הימים חל שינוי תודעתי גדול בקרב יהדות ברית המועצות, וגברו לימודי העברית והפעילות היהודית המחתרתית. נתן שרנסקי כתב: "המלחמה הותירה רושם אדיר עליי, כפי שעשתה בקרב יהודים סובייטים רבים". באותה תקופה שלח ראש הקג"ב יורי אנדרופוב דיווח מדאיג: "האזרחים היהודים נגועים ברעיונות ציוניים, ומנסים לנצל התכנסויות דתיות בבתי כנסת כדי לעורר רגשות לאומניים. הם מדברים על הצורך בסולידריות יהודית, מבטאים את אהדתם למדינת ישראל, ומנסים לעורר תסיסה בקרב הנוער." בתנועת מסורבי העלייה בלטה נוכחותם של אינטלקטואלים בולטים שהתנגדו למשטר, והם מילאו בה תפקידים מרכזיים.
בנוסף ליהודים, אזרחי ברית המועצות ממוצא גרמני ביקשו להגר למערב גרמניה, וסורבו. גרמנים אלה התגוררו במדינות הבלטיות לפני שסופחו לברית המועצות בשנת 1940. החל משנת 1972 אפשרה ברית המועצות הגירת גרמנים באופן הדרגתי, וכ-70,000 היגרו לגרמניה.
באופן דומה, הארמנים בברית המועצות ביקשו להגר לארמניה, וממשלת ברית המועצות אישרה את הגירתם של כ-15,000 ארמנים.
נושאים מרכזיים בהתנגדות למשטר > חופש דת

חופש הדת דוכא בברית המועצות, ומדיכוי זה סבלו בעיקר נוצרים, חברי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, וכן קתולים ומספר קבוצות של פרוטסטנטים. הם ביקשו לקיים טקסים דתיים מבלי שהמדינה תתערב בענייניהם הפנימיים.
נושאים מרכזיים בהתנגדות למשטר > תנועות לאומיות

חלק מהמתנגדים למשטר הסובייטי היו פעילים בתנועות לאומיות שביקשו עצמאות מברית המועצות. התנועה הלאומית הבולטת ביותר הייתה תנועת העצמאות האוקראינית, שקמה בשנות השישים. שאיפתה הייתה הקמת מדינה דמוקרטית בעלת שוויון זכויות וסממנים תרבותיים שאינם רוסים. תנועה דומה קמה בליטא, תחת השפעת הכנסייה הקתולית במדינה.
תנועות לאומיות נוספות פעלו בלטביה, אסטוניה, גאורגיה וארמניה.
נושאים מרכזיים בהתנגדות למשטר > חופש ספרותי ואמנותי

כבר בשנת 1922 גורשו מרוסיה אנשי רוח, רופאים וסופרים רבים, לפי הנחיית ולדימיר לנין. מבצע הגירוש זכה לכינוי "אוניית הפילוסופים".
אמנים רבים היו חלק מתנועת ההתנגדות, בהם אמנים ידועים וכן קבוצות מחתרת של אמנות נון-קונפורמיסטית סובייטית (אנ').
בתנועת ההתנגדות למשטר הסובייטי בלטו סופרים ואנשי רוח, שנרדפו בשל דעותיהם או מאמרים וספרים שפרסמו. בין הסופרים הללו נמנו אוסיפ מנדלשטם, בוריס פסטרנק, מיכאיל בולגקוב, יוסף ברודסקי, אלכסנדר סולז'ניצין, וסילי אקסיונוב, אלכסנדר גאליץ', ונדיקט ירופייב, אנדריי סיניאבסקי ווארלאם שאלאמוב.
כתבי עת בארצות הברית ובאירופה נהגו לתרגם ולפרסם את יצירותיהם של סופרים ומשוררים רוסיים שהביעו התנגדות למשטר.
הספר "ארכיפלג גולג" של אלכסנדר סולז'ניצין היה אחד הספרים שנאסר לפרסום, ואי לכך תורגם לשפות רבות וזכה לתפוצה רחבה.
נושאים מרכזיים בהתנגדות למשטר > קבוצות אחרות

קבוצות אחרות של מתנגדים למשטר הסובייטי כללו ארגונים סוציאליסטים, ארגוני עובדים שתבעו זכויות עובדים, תנועות למען זכויות האישה, תנועות למען איכות הסביבה וארגונים פציפיסטיים.
ההתנגדות למשטר הסובייטי בתקופת המלחמה הקרה

בשנת 1974 נחקק בארצות הברית תיקון ג'קסון-ואניק, שנועד להפעיל לחץ על ברית המועצות בנושא מסורבי העלייה. שמונה ממדינות ברית ורשה חתמו על הסכמי הלסינקי באוגוסט 1975, שבחלקם כללו סעיפי זכויות אדם נרחבים.
עם כניסתו של ג'ימי קרטר לתפקיד נשיא ארצות הברית בשנת 1976 הוא הכריז כי זכויות האדם יהפכו לנושא מרכזי במדיניות החוץ של ארצות הברית. זמן קצר לאחר מכן שלח קרטר מכתב תמיכה באסיר המצפון אנדריי סחרוב ובאמנת 77 בצ'כוסלובקיה הקומוניסטית, והביע דאגה מאופן הטיפול של ברית המועצות במתנגדי המשטר אלכסנדר גינזבורג ואנדריי סחרוב. בשנת 1977 אירח קרטר בבית הלבן את ולדימיר בוקובסקי, שהיה פעיל בארגוני זכויות האדם בברית המועצות, ואמר כי אין בכוונתו "להיות הססן" בתמיכתו בזכויות האדם.
בשנת 1979 הוקמה "קבוצת הלסינקי" בארצות הברית, במימון קרן פורד. קבוצה זו העניקה תמיכה מוסרית במתנגדים למשטר הסובייטי, ריכזה מידע על דיכוי זכויות האדם בברית המועצות, והפעילה קבוצת אינטרס בנושא זה אצל קובעי המדיניות בארצות הברית.
גם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן פעל בנושא המתנגדים הסובייטיים. בשנת 1988 הוא אירח בבית הלבן את אנדריי סחרוב, וקרא לעצור את הפרת זכויות האדם בברית המועצות.
חייהם של מתנגדי המשטר

אנדריי סחרוב אמר: "כל אדם רוצה לעבוד, להתחתן, להביא ילדים לעולם, להיות מאושר, אבל המתנגדים למשטר צריכים להיות מוכנים לראות את חייהם נהרסים ואת היקרים להם סובלים. כשאני מסתכל על המצב שלי, ועל המצב של משפחתי ושל ארצי, אני מבין שזה מדרון חלקלק."
ליודמילה אלכסייבה, ממייסדות קבוצת הלסינקי במוסקבה, כתבה: "מה יקרה אם האזרחים יפעלו למען זכויות האדם? אם אדם אחד יעשה זאת, הוא יהפוך לקדוש מעונה. אם שני אנשים יעשו זאת, הם יתויגו כאויבים. אבל אם אלפי אנשים יעשו זאת, המדינה תיאלץ לעצור את הדיכוי."
על פי פעיל זכויות האדם הסובייטי ויקטור דוידוף, במשטר טוטליטרי לא קיימים מנגנונים שיכולים לגרום לשינוי התנהגות השלטון מבפנים. כל ניסיון לשינוי מדוכא מיד. המתנגדים למשטר הסובייטי הצליחו במשימתם רק כאשר פנו לארגוני זכויות האדם הבינלאומיים ולממשלות זרות.
ראו גם

התנגדות אנטי-קומוניסטית בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה
הערות שוליים

↑  פליוש מגיע היום לווינה, דבר, 9 בינואר 1976.
↑  אמיר לוי, 50 שנה ל'מבצע חתונה': "יצרנו את הסדק הראשון במסך הברזל", באתר מידה, 15 ביוני 2020.
↑  ג'ושוע מורבצ'יק, כיצד ישראל עזרה לנצח את המלחמה הקרה, באתר מידה, 21 בינואר 2021.
↑  מרט גרינברג, להיות חופשי בתוך הכלא: יוסף ברודסקי בין מזרח למערב, באתר מידה, 18 בפברואר 2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10643827
ולדיסלב רדימוב

ולדיסלב ניקולאייביץ' רדימוב (ברוסית: Владисла́в Никола́евич Ради́мов; נולד ב-26 בנובמבר 1975 בלנינגרד, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא מאמן כדורגל רוסי ושחקן עבר ששיחק בעמדת הקשר. שימש כמאמן קבוצת זניט-2 במשך 5 שנים והיה בעבר הקפטן של זניט סנקט פטרבורג.
קריירה > משחק

בילדותו למד רדימוב בבית ספר לסיף, אך בגיל 9 עזב לטובת בית הספר לכדורגל "סמנה". הוא לא זכה לתשומת לב רבה וב-1992 הוא הופיע במשחק אחד בלבד עבור קבוצת הליגה השנייה סמנה-סאטורן. ביוני 1992 עבר למוסקבה לשחק בקבוצת המילואים של צסק"א מוסקבה. רדימוב הופיע לראשונה בהרכב הקבוצה הבוגרת של צסק"א ב-30 ביולי 1992 כאשר מספר שחקנים לא טסו למשחק החוץ מול אוקיאן נחודקה.
בשנת 1994 הפך רדימוב לחבר קבוע בהרכב צסק"א וזומן לסגל הנבחרת במשחק ידידות נגד אוסטריה. בשנת 1994 הוא נבחר לשחקן החדש הטוב ביותר בליגה על ידי מגזין פוטבול רוויו, וב-1995 הוא קיבל את פרס סטרלץ כ"תקוות העונה".
בשנת 1996 שיחק רדימוב בכל שלושת המשחקים של נחברת רוסיה ביורו 1996, ועבר לריאל סרגוסה לאחר סיום הטורניר. הוא בילה שם שתי עונות וחצי. בסוף שנת 1998 היה לרדימוב מעט דקות משחק בסרגוסה והושאל לדינמו מוסקבה. בניגוד לציפיות, עונת 1999 ברוסיה לא הייתה מוצלחת. לאחר סיום ההשאלה חזר לסרגוסה ובשנת 2000 הוא עבר למועדון הפאר הבולגרי לבסקי סופיה, אך גם שם לא זכה לדקות משחק רבות ולבסוף שוחרר מהקבוצה, בעקבות הפרת משמעת.
בשנת 2001 חזר רדימוב לרוסיה וחתם בקריליה סובייטוב סמארה. הוא הפך לקפטן הקבוצה ואחרי שנתיים בסמארה הוא עבר לעיר הולדתו לשחק בזניט סנקט פטרבורג בה נבחר לקפטן הקבוצה תוך זמן קצר מאוד ושיחק בה עד עונת 2008 בה זכה עמה בגביע אופ"א ובסופרקאפ האירופי. בקיץ 2008 פרש ממשחק לאחר הזכייה בשני התארים האירופיים.
קריירה > אימון

לאחר פרישתו זומן בינואר 2009 לצוות האימון של זניט סנקט פטרבורג. בהמשך זומן לצוות האימון של קבוצת הנוער של זניט מאפריל 2011. ב-2013 מונה לאמן את קבוצת המילואים "זניט-2" עד 2017 כשהקבוצה העפילה לליגת הכדורגל הלאומית. בספטמבר 2018 חזר לקדנציה שנייה כמאמן בזניט-2 סנקט פטרבורג במקומו של אלכסנדר גורשקוב, לחמש שנים.