נטורליזם מטאפיזי
היסטוריה

ככל הנראה מקור הנטורליזם המטאפיזי בפילוסופיה היוונית הקדומה. הפילוסופים הקדם-סוקרטיים הקדומים כמו למשל תאלס, אנכסגורס ובייחוד דמוקריטוס, סווגו בידי עמיתיהם וממשיכי דרכם כ"הפילוסופים הטבעיים", משום שהם שאפו להסביר הכול בהקשר לסיבות טבעיות בלבד, ושללו כל תפקיד מהאלים, רוחות וכשפים בבריאת או תפקוד העולם. כך התפתחה מערכת אמונות שלמה כגון האפיקורסות, שביקשה להסביר את המציאות בתור תוצר של אטומים הנעים במרחב, או האריסטוטליאיניזם המתקדם של סטרטון מלמפסקוס, שחיפש להסביר את כל מה שקיים כתוצאה בלתי נמנעת של כוחות טבע או מגמות שלא נבראו.
בהגדרתם את הטבע, הפילוסופים היוונים הקדומים הבדילו בין "טבעי" לבין "מלאכותי". כל דבר שנבע מהתכונות הטבועות בעצם נחשב כסיבה טבעית, בלי קשר אם אותן תכונות עצמן היו מסודרות באופן טבעי או לא, בעוד שכל דבר שנבע מפעולה תבונית נחשב כבעל סיבה מלאכותית, בלי קשר אם הפעולה התבונית הייתה תוצר של סיבות טבעיות. לפיכך, סיבות טבעיות הובחנו חלקית מסיבות מלאכותיות. ההנחה הרווחת הייתה שכמה מן הסיבות המלאכותיות היו סיבות יסודיות ולא רק תוצר של מאפיינים טבעיים, אבל לא כולם הסכימו. בין ה"פילוסופים הטבעיים" ותלמידיהם, היו אינטלקטואלים קדומים ששללו את קיומם של גורמים תבוניים שלא היו לגמרי תוצר של סיבות טבעיות (לכן כל הגורמים התבוניים נחשבו כגורמים טבעיים), אלה ייצגו את הנטורליסטים המטאפיזיים הראשונים. ואולם רק קומץ מהאיטלקטואלים היווניים והרומאיים אימצו גישה כזו, ובכל זאת בין הקומץ הזה נמנו אפיקורוס וסטרטון מלמפסקוס שנודעו ברבים.
נטורליזם מטאפיזי הוא ברובו רעיון מערבי, אך רעיון מקביל קיים זה זמן רב במזרח. אף על פי שלא קיבל שם ולעולם לא התפתח למערכת פילוסופית קוהרנטית, זרם של הפילוסופיה הקונפוציאנית אימץ תפיסה שאפשר לכנותה נטורליזם מטאפיזי, עוד בימיו של הפילוסוף הסיני שחי בזמן שושלת האן (במאה ה-1 לפני הספירה אם לא מוקדם יותר) – וואנג צ'ונג. תפיסה זו צמחה בנפרד לפילוסופיה המערבית ולכן הייתה לה השפעה מועטה על הפילוסופיה הנטורליסטית המודרנית או על התרבות המזרחית או המערבית.
עם עלייתה של הנצרות וירידת הפילוסופיה החילונית במערב, נטורליזם מטאפיזי הפך לשם נרדף לכפירה ולבסוף ללא חוקי, לכן תיעוד ההיסטוריה של הנטורליזם המטאפיזי בימי הביניים קפא על שמריו. עד שהרנסאנס התפתח אבדו רבים מהכתבים של הפילוסופים הטבעיים היוונים והרומאים הקדומים. רבים מן הרעיונות והקונספטים של הנטורליזם נוצרו מחדש, ואלה תרמו למהפכה המדעית שהביאה ללימוד והבנה חסרות תקדים של הטבע. אבל עוינות חברתית וחוקית המשיכה למנוע תמיכה בנטורליזם מטאפיזי, אם בכלל הייתה כזו, עד להתפתחות הפוליטית של תקופת ההשכלה שאיפשרה חופש ביטוי מלא ואמיתי. ואז כמה אינטלקטואלים כמו הברון ד'אולבאק במאה ה-18, חידשו פומבית את העניין בנטורליזם מטאפיזי.
בתקופתנו, נטורליזם מטאפיזי קיבל את השם מטריאליזם, שהפך לקטגוריה היחידה של מטריאליזם מטאפיזי שהוכר ונתמך ברבים עד המאה ה-20, כשהתקדמות בפיזיקה כמו גם בפילוסופיה הפכו את הנחת היסוד של המטריאליזם לכזו שלא ניתן להגן עליה. בפיזיקה, נמצא שחומר הוא צורה של אנרגיה ולכן החומר אינו המרכיב היסודי של המציאות כפי שמטריאליסטים שיערו. בפילוסופיה, יחס מחודש לבעיית הכוללים ומציאויות לא חומריות אחרות שלא ניתן להתכחש אליהן הציבו את המטריאליזם בסימן שאלה. התפתחויות האלה ליטשו את הנטורליזם לשתי צורותיו הנוכחיות (פיזיקליזם ונטורליזם פלורליסטי), שתיהן מתאימות למערכת שהיסטוריונים מאמינים שהתפתחה על ידי סטרטון, בניגוד לדעה שהן התפתחו ממערכת האמונות של אפיקורס.
נכון לעכשיו, נטורליזם מטאפיזי נפוץ יותר מאי פעם, במיוחד אבל לא אקסקלוסיבית בקהילה המדעית, שבה התוודעות עם העובדות של הטבע היא מקיפה ובטוחה יותר, עם זאת נטורליזם מטאפיזי היא תפיסת עולם בעמדת מיעוט. רוב האוכלוסייה בעולם עדיין מחויבת לאמונות על-טבעיות. למרות זאת סביר שרוב מהמיעוט הזה או אולי אפילו רוב באוכלוסייה של ארצות אירופיות ספציפיות וארצות מפותחות אחרות יכול לאמץ את הנטורליזם המטאפיזי בקווים בסיסיים, ובמובן מסוים. נכון להיום, שום דבר שהוא לא חומרי לא התגלה, ולכן נטורליזם מטאפיזי נותר בר תוקף בהתחשב במה שידוע לנו. כיום, חסידים בולטים רבים מספור אך מגינים בולטים על הנטורליזם המטאפיזי כתפיסת עולם שלמה כוללים את מריו בונג', ריצ'רד קרייר, ריצ'רד דוקינס, דניאל דנט, סם האריס ודייוויד מילס.
ציון אחרון של ההיסטוריה של הנטורליזם המטאפיזי, סוגים קיצוניים של נטורליזם שקיבל אופי פוליטי פרחו במערב, במיוחד מרקסיזם במאה ה-19, אובייקטיביזם במאה ה-20. מרקסיזם הוא ביטוי לאידיאלים הקומוניסטיים-סוציאליסטיים במסגרת הנטורליזם. בכל אופן, כיום רוב החסידים של הנטורליזם המטאפיזי במדינות המפותחות מתנגדים לצורות הקיצוניות הללו ומאמצים את הרעיונות הפוליטיים המתונים של ההומניזם החילוני.