stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאום הנבואה של היטלר
רקע

לפי ההיסטוריון איאן קרשו, עם עלייתו לשלטון של מנהיג המפלגה הנאצית אדולף היטלר, ב-30 בינואר 1933, תנועת ההמונים הנאצית כבר החזיקה באידאולוגיה "פרוטוגונואידית" (הדוגלת ברצח עם) ו"הייתה מגובשת יחדיו בחזון האוטופי של ישועה לאומית, שתושג באמצעות טיהור הגזע שבבסיסו היה 'סילוק' היהודים".  באפריל 1933 הוכרז החרם הנאצי על עסקים יהודים ליום אחד והאס אה (הזרוע החצי-צבאית של המפלגה הנאצית) הוצב סביב עסקים יהודיים כדי לאכוף את החרם. בין השנים 1933–1939 נחקקו יותר מ-400 חוקים וגזירות נגד יהודים. בשנת 1935 חוקי נירנברג הגדירו יהודים על פי מוצאם ולא על פי דתם, קבעו את הדרתם מהחברה, וקבעו כעבירה פלילית נישואים ויחסי מין בין יהודים לבעלי דם גרמני. חוקים אחרים אסרו על יהודים להחזיק ברכוש או להתפרנס.
היטלר קישר בין היהודים למלחמה העלולה לפרוץ במספר נאומים לפני 1939. ב-1931, אמר היטלר שבמקרה של מלחמה, היהודים "ימחצו תחת גלגלי ההיסטוריה";  הוא גם אפיין את החרם האנטי-נאצי ב-1933 כהכרזת מלחמה יהודית נגד גרמניה. ההיסטוריונית קלאודיה קונץ מצאה כי בין מועד תפיסת השלטון בידי המפלגה הנאצית ב-1933, לבין מועד נאום הנבואה שלו בינואר 1939, היטלר השמיע בגלוי את שנאתו ליהודים רק בשתי הזדמנויות: בנאום בשנת 1935 עת הכריז על חקיקת חוקי נירנברג, ובעצרת בנירנברג בספטמבר 1937. אף על פי שנושא הגזע לא היה בולט בשיח של היטלר בשנות ה-30, היטלר מצא דרכים פחות מפורשות לאותת לחסידיו האדוקים על גישתו האנטישמית, תוך שמירה על תדמית ציבורית מתונה יותר. בדיונים על הפתרון הראוי לשאלה היהודית בשנות ה-30 של המאה ה-20, נדונה ההשמדה לעיתים קרובות כאופציה על ידי פקידי האס אס, אף על פי שבדרך כלל הרעיון נדחה.
רקע > ליל הבדולח

בנובמבר 1938, ההנהגה הנאצית הסיתה וארגנה את פוגרום ליל הבדולח ביהודים, בין השאר כדי למצוא מפלט לרגשות אנטישמיים גואים של פעילי המפלגה שרוסנו מסיבות דיפלומטיות במהלך המשבר במינכן.  הפוגרום כלל אלימות ציבורית חסרת תקדים נגד יהודי גרמניה, כולל שריפת בתי כנסת, ביזת חנויות ובתי מגורים בבעלות יהודית ותקיפות של יהודים, מעשים שגרמו (לפי נתונים רשמיים) ל-91 הרוגים. היטלר אישר אישית את מעצרם של 30,000 יהודים(אנ') וכליאתם במחנות ריכוז. גרמנים רבים סלדו מביטויי האלימות, אולם מעטים הביעו התנגדות גלויה לממשלה. אירועי ליל הבדולח הוקעו גם מחוץ לגרמניה, דבר שסיכן את מאמצי ממשלת גרמניה לארגן ולהקל על הגירת יהודי גרמניה.
אירועי ליל הבדולח הקצינו את השיח נגד יהודים בחברה הגרמנית. המפלגה הנאצית ארגנה מסע תעמולה מנובמבר 1938 ועד ינואר 1939 כדי להצדיק את הפוגרום באוזני החברה הגרמנית. הרעיון של השמדת היהודים תפס יותר אחיזה. ב-12 בנובמבר הרמן גרינג, בשמו של היטלר, ארגן ישיבה של המנהיגים הנאצים. בישיבה הצהיר גרינג כי "אין ספק" שגרמניה תשקול את "יישוב החשבון הגדול עם היהודים" במקרה של מלחמה. ההיסטוריון יהודה באואר כתב כי הצהרה זו "דומה מאד" לדבריו של היטלר ב-30 בינואר 1939. ב-24 בנובמבר, עיתון ה-SS ‏Das Schwarze Korps, בתיאורו את הישיבה מיום 12 בנובמבר, כתב: "שלב זה של התפתחות [היהודים] יכפה עלינו את הצורך ההכרחי להשמיד את תת-האנוש (untermensch) היהודי כפי שאנו משמידים את כל הפושעים במדינת החוק שלנו: באש ובחרב! התוצאה תהיה הסיום הסופי והמעשי ליהדות גרמניה, השמדתם המוחלטת." השימוש בשפה זו משקף את הקצנת חוגי המפלגה, וכותבי המאמר היו מודעים לכך שהדברים עלו בקנה אחד עם השקפתו של היטלר.
רקע > הצהרות לדיפלומטים

ב-21 בנובמבר 1938 היטלר נפגש עם שר ההגנה הדרום אפריקאי אוסוולד פירו ואמר לו שהיהודים ייהרגו אם תפרוץ מלחמה. באותו חודש, פקיד בלשכת הקנצלר של היטלר אמר לדיפלומט בריטי על תוכניות גרמניה "להיפטר מיהודים [גרמנים], על ידי הגירה, או במידת הצורך על ידי הרעבתם או הריגתם" כדי למנוע קיום "מיעוט כה עוין במדינה במקרה של מלחמה". הוא גם אמר כי גרמניה "מתכוונת לגרש או להרוג את היהודים בפולין, הונגריה ואוקראינה" לאחר שתפלוש לאותן מדינות. ב-16 בינואר 1939, היטלר נפגש עם אישטוואן צ'אקי, שר החוץ של הונגריה. צ'אקי נזכר ש"הוא [היטלר] היה בטוח רק בדבר אחד, היהודים יצטרכו להיעלם מגרמניה עד לאחרון שבהם".
ב-21 בינואר אמר היטלר לפרנטישק צ'וואלובסקי (František Chvalkovský), שר החוץ של צ'כוסלובקיה : "היהודים שלנו יושמדו. היהודים לא ביצעו את 9 בנובמבר 1918 לחינם; נדע נקם על אותו היום."   היטלר הוסיף כי היהודים מרעילים גם את צ'כוסלובקיה, מה שהביא לשיח אנטישמי מצידו של צ'וואלקובסקי.  באותה פגישה איים היטלר ב"השמדה" של צ'כוסלובקיה אם לא תסכים לדרישות הגרמניות. לפי ההיסטוריון הנס מומזן, היטלר התכוון להשמדת השפעתם של היהודים במקום לקרוא להשמדתם הפיזית.  ההיסטוריון פטר לונגריך מפרש את המונח "השמדה" כמתייחס להגירה או גירוש של יהודים שתוצאתו "סיום קיומם הקולקטיבי בגרמניה".  קרשו טוען שבעוד שהיטלר לא הכריז על כוונותיו המפורשות לצ'וולקובסקי, "הרגשות שהביע לא היו רק רטוריקה, או תעמולה".
נאום 30 בינואר 1939 (נאום הנבואה)

| סרטונים חיצוניים |
| --- | --- |
הקלטה מן הנאום
אף על פי שוועידת אוויאן ביולי 1938 לא הצליחה לפתוח שערי מדינות אחרות למהגרים יהודים, הנאצים עדיין ניסו לזרז את הגירת היהודים מגרמניה. בזמן הנאום, התנהלו דיונים בין הרמן גרינג לג'ורג' רובלי, מנהל הוועדה הבין-ממשלתית לפליטים בלונדון.  שר התעמולה הנאצי ג'וזף גבלס סייע בכתיבת הנאום, שנישא ברייכסטאג ב-30 בינואר 1939, יום השנה השישי לתפיסת השלטון בידי היטלר ב-1933.  הנאום נמשך שעתיים, או שעתיים וחצי ועסק במדיניות החוץ ובמדיניות הפנים של הממשלה הנאצית.  היטלר הביע את רצונו ב"מרחב מחיה" נוסף, דן במשבר מינכן, והודה כי תכנן פלישה צבאית לצ'כוסלובקיה אם לא הייתה נכנעת לדרישתו למסור לשליטת גרמניה את חבל הסודטים. הוא טען שמסירת חבל הסודטים התאפשרה בזכות נכונות גרמנית לפנות לדרך המלחמה, ולא בדרכי דיפלומטיה.
בחלקו של הנאום שעסק בשאלה היהודית, היטלר התלונן שיש מספיק מקום בעולם אליו יכולים יהודי גרמנים ללכת, וטען שאירופה "לא תוכל לשוב למצב שלום לפני שהשאלה היהודית תוסדר". בהתלהמות ארוכה נגד יהודים, היטלר לעג להם תחילה, ואז אמר שהגיע הזמן "להכניע לקרקע את היהודי, אויב העולם", וכי ממשלת גרמניה נחושה לחלוטין "להיפטר מאנשים אלה".  הוא טען שהיהודים יצטרכו להפסיק "לחיות מגופן ועבודתן היצרנית של אומות אחרות", אחרת הם "יוכרעו במשבר שחומרתו בלתי נתפסת". הוא טען שהיהודים מנסים להסית "מיליונים מהמוני העם לסכסוך שהוא חסר טעם לחלוטין עבורם ומשרת רק אינטרסים יהודיים". בנקודה זו הגיע היטלר לעיקר:
הייתי נביא לעיתים קרובות במהלך חיי וברוב המקרים הושמתי ללעג. בעת המאבק שלי להגיע לשלטון הייתה זו הפעם הראשונה שבה העם היהודי קידם בלעג את נבואותי כי יבוא יום שבו אתפוס את הנהגת המדינה ואת זו של כל העם הגרמני ואז, בין שאר הדברים, אביא את הבעיה היהודית על פתרונה. אני מאמין שאותו צחוק חלול של יהדות גרמניה כבר נתקע בגרונם. היום אני רוצה שוב להיות נביא: אם יהדות הממון הבין-לאומית באירופה ומחוצה לה תצליח להטיל שוב את האומות למלחמת עולם, התוצאה לא תהיה הבולשביזציה של העולם ומכאן ניצחון היהדות, אלא השמדת הגזע היהודי באירופה.
נאום 30 בינואר 1939 (נאום הנבואה) > הפצת הנאום ותגובות

הנאום הועבר בשידור ישיר ברדיו  ותחזיתו של היטלר לגבי היהודים הודפסה מחדש בעיתון המפלגה פלקישר באובכטר ובחוברת שהוקדשה לנאום. על פי הנחיותיו המפורשות של גבלס לפריץ היפלר, החלק בנאום שכלל את האיום של היטלר על היהודים הוקלט בו זמנית באודיו ובסרט קולנוע (הישג טכני חריג באותה תקופה) ונכלל בסרטון החדשות UFA Wochenschau זאת לאחר שהיטלר אישר זאת באופן אישי.  סרטוני חדשות בדרך כלל המעיטו בהיבט ההדרה של הפולקסגמיינשאפט; ינואר 1939 הייתה הפעם הראשונה שהמדיניות הנאצית כלפי היהודים נקשרה ישירות למנהיג המפלגה בחדשות. ההיסטוריון ריצ'רד ג'. אוונס כותב שהאיום "לא יכול היה להיות פומבי יותר".
בזמן הנאום, יהודים ולא-יהודים בגרמניה ומחוצה לה הקדישו תשומת לב רבה להצהרותיו של היטלר, על רקע מאורעות ליל הבדולח והאפשרות לפרוץ מלחמה. בימים שלאחר הנאום הוא זכה לתגובות משמעותיות בגרמניה.  הגרמנים-יהודים לואיז סולמיץ וויקטור קלמפרר הזכירו ביומניהם את הנאום, אך התייחסותם לאיום של היטלר הייתה מועטה.  מחוץ לגרמניה, סיקור הנאום התמקד בהשלכות הגאופוליטיות של עיסוקו של היטלר במדיניות החוץ,  בעוד שהאיום על היהודים לא הוזכר.  העיתון היידי הניו יורקי הפורוורד הדפיס כותרת המתייחסת לאיום של היטלר על היהודים, אך המאמר תחתיו דן רק באיום המלחמה ובבריתות של היטלר עם איטליה ויפן. העיתון היידי בוורשה היינט סיקר את הנאום בכמה גיליונות החל מיום 31 בינואר, אך לא הדגיש את הנבואה. ב-31 בינואר פרסם העיתון את עיקרי הנאום מבלי להזכיר את הנבואה כלל; בניתוח הנאום שפורסם למחרת, דן בעל הטור משה יוסטמן בפייסנות ובסוגיות אחרות של מדיניות חוץ. בארץ ישראל המנדטורית דבר הנאום הופיע בכותרתו הראשית של עיתון הארץ, אולם התייחסותו "בשאלת היהודים" הופיעה רק בהמשך המאמר בעמוד 3 של העיתון. בעיתון דבר הופיעה הידיעה על הנאום בתחתית העמוד הראשון, תחת הכותרת "נאומו הארוך של היטלר". דבריו של היטלר על היהודים: "מאיים בכליה על היהודים"... הופיעו רק בהמשך המאמר בעמודו האחרון של העיתון. עיתון הצופה דיווח על הנאום בכותרתו הראשית: "נאום היטלר בריכסטג: המושבות שנשדדו בכח יוחזרו בכח!" רק בכותרת המשנה נכתב: "התפרצות-פרא נגד היהודים. - "המלחמה פירושה: השמדת הגזע היהודי". - "אכספורט או מוות".
אזכורי הנבואה

היטלר איזכר יותר מתריסר פעמים את האיום שלו, בפומבי ובאופן פרטי.    בשיאה של השואה ב-1942, היטלר התייחס בפומבי לנבואתו לפחות בארבע הזדמנויות.  במקביל, הרטוריקה של היטלר הפכה לקשה הרבה יותר כאשר חדל מלדבר על "השמדת" (או "הריסת") (vernichten) יהודים והחל לדבר על "הדברת" (ausrotten) יהודים. הוא בעקביות, וכנראה בכוונה, ייחס באופן שגוי את הנבואה לתאריך 1 בספטמבר 1939, מועד בו החלה הפלישה הגרמנית לפולין.   בכך שהדגיש את הקשר בין המלחמה לרדיפת היהודים, כך אפשר היה לפרש את הרדיפה כתגובה מוצדקת למתקפה הנטענת על גרמניה. היטלר תמיד איזכר את הנבואה כשדן בהשמדת היהודים. מסוף 1941 נמנעו תעמולנים נאצים באופן עקבי מדיון בפעולות אנטי-יהודיות קונקרטיות, כגון גירוש, במקום זאת בחרו להסתמך באופן כללי על הנבואה.
מלבד מנהיגים נאצים גם התעמולה הצבאית וחיילים מן השורה אזכרו את הנבואה. 
במכתב מיום 5 באוקטובר 1941 כתב לאשתו קצין המשטרה ואחד מן הרוצחים בשואה, ולטר מטנר, והצדיק את רצח ילדים יהודים תוך אזכור נבואת היטלר. גם יהודים היו מודעים לנבואה; חיים קפלן שתיעד ביומנו את גטו ורשה כתב ב-1 בספטמבר 1939 כי מאחר שעומדת לפרוץ מלחמה, יהודי פולין עלולים לעמוד בפני הגורל אותו חזה היטלר. ב-2 בפברואר 1942 כתב קפלן ביומנו שהיטלר "התגאה בכך שנבואתו מתחילה להתגשם: האם הוא לא אמר שאם תפרוץ מלחמה באירופה העם היהודי יושמד? תהליך זה כבר החל וימשיך עד תומו".  "הכוונה החוזרת ונשנית של היטלר להשמיד את העם היהודי באירופה" אוזכרה בהצהרה משותפת של חברות האומות המאוחדות, 17 בדצמבר 1942.
אזכורי הנבואה > היהודי הנצחי

קטעי סרט בו היטלר משמיע את האיום נכללו בסרט "היהודי הנצחי" משנת 1940.   לפי ההיסטוריון ביל ניבן, הסרט מסביר לגרמנים שהם נלחמים מלחמת גזע ומאבק לחיים או למוות נגד יהודים. הסרט היה כישלון מסחרי וחודש לאחר יציאתו לאקרנים הוצג רק בבית קולנוע אחד בברלין.  ההיסטוריון אלון קונפינו כותב כי הגרמנים דחו את הסרט כיוון שקטעים בו שצולמו בפולין, הראו באופן גרפי מה בעצם "השמדה" עשויה לכלול.
אזכורי הנבואה > נאום 30 בינואר 1941

היטלר הזכיר את הנבואה בנאום שנשא ב-30 בינואר 1941 בארמון הספורט.
ההיסטוריון קרשו טוען כי אף על פי שייתכן שהיטלר זכר את האיום שלו במהלך השנים שחלפו, או שאחד מן הכפופים לו הזכיר לו את הנאום, סביר יותר להניח שהיה זה קטע מן הסרט "היהודי הנצחי" שהזכיר לו את הדבר.  היטלר הביע אז את תקוותו שהמדינות המערב הלוחמות נגד גרמניה יבינו שהאויב הגדול ביותר שלהן הוא "נצלנות היהדות הבין-לאומית והשחיתות של אומות!"  בנאום רמז היטלר שאיומיו הקודמים על יהודי גרמניה גרמו לקהילה היהודית הבינלאומית להשפיע על מעצמות המערב לפייס את גרמניה, ואיומים מחודשים יגרמו ליהודים לשכנע את ממשלת בריטניה לעשות שלום.  תחת הכותרת "היהודי יושמד",  הנאום פורסם בגרמנית ותורגם עבור סוכנויות התקשורת הבין-לאומיות. עורכי "הניו יורק טיימס" (שהנאצים האמינו כי הם עומדים במרכז "העיתונות הנשלטת בידי יהודים") כתבו שלהיטלר אין רקורד של מי שממלא אחר הבטחות או איומים.
בזמן הנאום בינואר 1941, ההנהגה הנאצית כבר תכננה את הפלישה לברית המועצות ושקלה לגרש יהודים לשטחים שיכבשו לאחר ניצחון. לכן, טוען קרשו, מסע הצלב של היטלר נגד הבולשביזם היהודי "לבש צורה קונקרטית במוחו" ובהתייחס לנבואה, הוא רמז כי מועד עשיית דין וחשבון עם האויב היהודי קרב ובא.  קרשו כתב גם כי אזכור הנבואה מרמז על משהו דומה לתוכנית מדגסקר ו"חזרה על תכסיס הסחיטה שהוא החזיק את היהודים כבני ערובה".
אזכורי הנבואה > פלישה לברית המועצות

ב-22 ביוני 1941 פלשה גרמניה לברית המועצות; באוגוסט התבהר כי המערכה אינה מתקדמת כפי שהמנהיגים נאצים קיוו.  ב-20 ביולי פרסם גבלס את המאמר "חקיינות" בעיתון Das Reich ובו פירט את אחת ההתקפות המפורטות והמשפיעות ביותר שלו על היהודים, בו הרחיב את נבואתו של היטלר.  גבלס טען שהיהודים נוהגים ב"חקיינות" כשהם מסתננים למדינות ושולטים בסתר על ממשלות בעלות הברית; הם עשו שימוש בכוחם כדי להאריך את המלחמה כדי שאירופה תדמם ותחלש מכדי להתנגד ל"בולשביזציה" שהיהודים התכוונו להטיל עליה. הוא טען שהנאצים הצליחו "להסיר את המסיכה" מעל פניהם על ידי התעלמות מסיבתיות היסטורית (השיטה שבה משתמשים היסטוריונים כדי להסביר אירועים) ואיים בעונש נורא על אשמתם הנטענת.
באמצע אוגוסט 1941, קיבל גבלס דיווח על הוצאות להורג המוניות של יהודים בירי, במדינות הבלטיות וקשר את ההרג לנבואת היטלר. לפי יומנו של גבלס, ב-19 באוגוסט, היטלר הזכיר את הנבואה כאשר נענה לבקשתו של גבלס לאלץ יהודים בגרמניה לענוד טלאי צהוב. היטלר אמר שהיהודים משלמים את מחיר המלחמה, וכי "לא תהיה להם סיבה רבה לצחוק בעתיד".  היטלר ציין כי הוא יודע בוודאות שנבואתו תתגשם בעוד שבועות עד חודשים, אמירה שההיסטוריון טוביאס ירסאק מפרש כראיה לכך שהצו לפתרון הסופי כבר ניתן. לפי לונגריך, היטלר היה מוכן לאשר נקיטת צעדים חריפים יותר נגד יהודים בגרמניה בגלל ההוצאות להורג ההמוניות של יהודים בברית המועצות הכבושה, עליהן הורה. מהרישום ביומנו של גבלס עולה כי היטלר וגם גבלס ציינו קשר סיבתי בין המלחמה להשמדת היהודים.
המפלגה הנאצית הדפיסה את הנבואה על אחת מכרזות הציטוטים השבועיות שלה (Wochenspruch der NSDAP) שהוצגה ב-7–13 בספטמבר 1941.  כרזות אלו נשלחו לכל הסניפים המקומיים של המפלגה הנאצית  והוצגו באופן בולט ברחבי גרמניה.   על פי ירסאק, המשמעות האמיתית של הכרזות אולי לא הייתה ברורה לגרמנים רגילים. באמצע ספטמבר קיבל היטלר את ההחלטה לגרש את יהודי גרמניה לברית המועצות הכבושה; היסטוריונים מדגישים את קרבת הזמנים להצגת הכרזות.    במאמר הראשי ב-15 באוקטובר מתוך כתב העת Die Judenfrage in Politik, Recht, Kultur und Wirtschaft שכותרתו "אשמתם במלחמה של היהודים", שורה של ציטוטים מפי יהודים שונים נשזרת יחדיו במאמץ להוכיח שהיהודים הכריזו מלחמה נגד גרמניה; הנבואה של היטלר מוזכרת בסוף המאמר.
ב-25 באוקטובר, בהתייחסו לניסיונות להטביע נשים יהודיות בביצות פריפיאט, הזכיר היטלר את נבואתו שקבעה כי "הגזע הפלילי", אחראי להרוגים הגרמנים במלחמת העולם הראשונה ו"עתה שוב מאות אלפים", יושמדו.   ב-8 בנובמבר 1941, היטלר התייחס לנבואה בנאומו השנתי ב-Löwenbräukeller במינכן לציון הפוטש במרתף הבירה. היטלר אמר שכל האמצעים יינקטו כדי ש"נובמבר 1918 לעולם לא יקרה שוב".   הנאום דווח בתקשורת הנאצית, Völkischer Beobachter דיווח על האירוע תחת הכותרת "האויב היהודי" וסיכם כי "המלחמה נגד היהודי הבין-לאומי היא מאבק לחיים ולמוות שיש להילחם באכזריות עד הסוף". לפי לונגריך, היטלר התכוון לבסס את תפקידו המנהיגותי: "כל הגשרים נשרפו ול'עם' לא נותרה ברירה אלא להפקיד עצמו בידי מנהיגותו העל-אנושית של היטלר ולתמוך בהתנהלותו במלחמה עד שהניצחון יושג".
אזכורי הנבואה > "היהודים אשמים"

ב-16 בנובמבר 1941 כתב גבלס מאמר שכותרתו "היהודים אשמים" ב־Das Reich,   במטרה להצדיק את הגירוש המתמשך של היהודים.  היה זה אחד המאמרים האנטישמיים החריפים ביותר שגבלס פרסם. לדעת קרשו גבלס כנראה דן במאמר עם היטלר טרם פרסומו.  גבלס כתב:
האשם ההיסטורי של יהדות העולם לפרוץ המלחמה הזו והרחבתה הודגם באופן כה מקיף עד כי אין צורך לבזבז מילים נוספות עליו. היהודים רצו את המלחמה שלהם ועתה יש להם אותה  ... עתה אנו מתנסים בהגשמת הנבואה וכך היהודים פוגשים את גורלם שעשוי להיות אכזר אבל יותר מאשר ראוי. במקרה הזה רחמים או חרטה לא מתאימים כלל.
 בכך שפתחו במלחמה יהדות העולם שגתה בהערכת הכוחות שברשותה. עתה היא סובלת מתהליך הדרגתי של השמדה, אותו הועידה לנו ואשר אותו הייתה עושה לנו לו היה הדבר בכוחה. עתה היא מוכחדת כתוצאה מן הכלל שלה עצמה: עַיִן תַּחַת עַיִן שֵׁן תַּחַת שֵׁן... במחלוקת ההיסטורית הזו כל יהודי הוא אויב שלנו, בין אם הוא שוקט על שמריו בגטו פולני או מגרד את מחייתו הטפילית בברלין או המבורג או תוקע בחצוצרות המלחמה בניו יורק או וושינגטון. הודות ללידתם וגזעם כל היהודים שייכים לקשר בין-לאומי נגד גרמניה הנאצית. הם רוצים בתבוסתה והשמדתה ועושים כל שבכוחם להגשים זאת.
המאמר התייחס במפורש לאישורו של היטלר להשמדה ומונה פעולות שגרמנים צריכים לנקוט נגד יהודים (" אויב הציבור ") וכל מי שקשור אליהם, שיש "להתייחס אליו ולטפל בו כיהודי".  ההיסטוריון היינריך אוגוסט וינקלר טוען שאמירה זו נועדה בעיקר כאזהרה לגרמנים שלא הסכימו עם האנטישמיות הנאצית.  המאמר היה הפעם הראשונה בה הכריז מנהיג נאצי כי השמדת יהודי אירופה עברה משלב האיום למציאות. לפי ההיסטוריון ג'פרי הרף, גבלס הציג את הקונספירציה היהודית הבינלאומית "כהתקפה נגד הגוף גרמני התמים שהוא קורבן". גבלס מיחזר את כותרת המאמר ממאמר משנת 1932 שכתב עבור דר אנגריף. בשני המקרים הואשמו היהודים בכישלון הנאצים בהשגת מטרותיהם, דבר שהוביל לעלייה בתוקפנות האנטי-יהודית. באותה עת ל-Das Reich הייתה תפוצה של מעל מיליון גיליונות,  והכתבה שודרה בשירות השידור הגרמני. גבלס הורה להפיץ את המאמר לחיילים בחזית המזרחית. על פי סקרי דעת קהל שהוכנו על ידי האס דה (SD), למאמר הייתה תהודה חזקה בקרב הגרמנים, אף על פי שחלק מחברי קהילות הכנסייה מתחו ביקורת כלפיו. היסטוריונים טענו שהמאמר נתן תשובה ברורה לגבי גורלם של היהודים.
אזכורי הנבואה > נאום אוניברסיטת פרידריך-וילהלם

גבלס הציג את תפיסתו לאליטות הגרמניות בנאום שנשא באוניברסיטת פרידריך-וילהלם בברלין ב-1 בדצמבר.   "אנו חווים כעת את יישום הנבואה הזו... [היהדות] סובלת כעת מתהליך הדרגתי של השמדה".  לשכת העיתונות של הרייך הורתה לעיתונים לדווח על הנאום ככתבה בעמוד הראשון,  והוא שודר בהרחבה ברדיו.  גבלס הצדיק את האלימות כלפי היהודים כמכה מקדימה נגד האלימות הקיצונית בה תכננו כביכול לפעול נגד גרמניה. בדרך אופיינית לתעמולה הנאצית, הצדקת הרג המוני באה באופן משולב עם היעדר מידע על אופן ביצוע הפעולה.  גבלס השתמש במילה השמדה (Vernichtung) להתייחס למה שברית המועצות התכוונה לעשות אם תנצח במלחמה, בהתייחסו לרצח האינטליגנציה הגרמנית. כמה דקות אחר כך, הוא השתמש באותו מונח כדי להתייחס למה שהגרמנים עושים ליהודים. לדעת ההיסטוריון הרף חלק מהמאזינים פירשו את "תהליך הדרגתי" כמוות מרעב או חשיפה לקור, ולא למעשי רצח מיידי בירי או במחנות מוות.
אזכורי הנבואה > מלחמה נגד ארצות הברית

ב-11 בדצמבר 1941 הכריזה גרמניה מלחמה על ארצות הברית בעקבות מתקפת פרל הארבור. למחרת נשא היטלר נאום בלשכת קנצלר הרייך בפני מנהיגי המפלגה הנאצית.  היטלר דן במתקפת פרל הארבור ובמלחמה הנאצית בחזית המזרחית, והביע את ציפייתו לעתיד מפואר לגרמניה לאחר ניצחונה. לאחר מכן הוא התייחס לנבואתו, ואמר:
ביחס לשאלה היהודית, הפיהרר נחוש לפתור את הבעיה פעם אחת ולתמיד. הוא התנבא כי אם היהודים שוב יביאו מלחמת עולם, הם ידעו את השמדתם. לא היתה זו אמירה ריקה מתוכן. המלחמה מתרחשת. השמדת היהודים חייבת להיות תוצאתה ההכרחית. את הבעיה הזו יש לבחון ללא סנטימנטים. אנחנו כאן לא כדי להביע אהדה ליהודים, אלא להביע הבעה רק לעמנו הגרמני. כיוון שהעם הגרמני הקריב שוב 160,000 מתים בחזית המזרחית, כך מקורות הסכסוך הזה חייבים לשלם בחייהם.
קרשו כותב שטון דבריו של היטלר היה "מאיים ונקמני מתמיד".  הרף מציין כי הנאום הדגיש עוד יותר את הקשר הסיבתי בין המלחמה לשואה.  לפי לונגריך, היטלר התכוון לציין שיש להמשיך ולהרחיב את הרצח השיטתי של יהודים שכבר התרחש בברית המועצות, פולין וסרביה. ההיסטוריון כריסטיאן גרלאך כותב שהיטלר "מעולם לא [התייחס לנבואתו] באופן ברור וחד משמעי כל כך";  גרלך טוען שדבריו בפגישה זו הייתה הכרזתו של היטלר על החלטתו לרצוח את כל היהודים באירופה. לפי אוונס, התיאוריה לפיה היטלר נתן את הפקודה במועד זה נדחתה לטובת התיאוריה לפיה קבלת ההחלטות הנאצית התפתחה בהדרגה עם הזמן. כריסטופר בראונינג כותב ש"היטלר לא נתן הוראה מפורשת אבל הבהיר באופן ברור שיש להבין את הנבואה שלו... פשוטה כמשמעה".
ב-16 בדצמבר, חזר הפקיד הממשל הנאצי הנס פרנק על הנבואה במילים דומות לאלו שהיטלר השתמש בהן חמישה ימים קודם לכן, והוסיף: "מה צריך לקרות ליהודים? האם אתה מאמין שהם יתארחו ביישובי הכפר באוסטלנד? הם אמרו לנו בברלין: למה אתם עושים לנו את כל הצרות האלה?... חסלו אותם בעצמכם!... עלינו להשמיד את היהודים בכל מקום שנמצא אותם". לדברי פרנק, המלחמה לא יכולה להיחשב כהצלחה מושלמת אלא אם כן הושמדו היהודים. מבלי שקיבל הוראה כתובה מהיטלר, הוא הבין שיש להשמיד את היהודים, אף על פי שהפרטים לא עובדו אז.
אזכורי הנבואה > נאום 30 בינואר 1942

עשרה ימים לאחר ועידת ואנזה שבה נדון הפתרון הסופי,  היטלר נשא נאם בארמון הספורט בברלין לרגל יום השנה התשיעי לעליית המפלגה הנאצית לשלטון. הוא אפיין את המלחמה כ"מאבק למען אירופה כולה ומכאן גם למען האנושות המתורבתת כולה" ומלחמת גזע בין יהודים לגזע הארי בטרם התייחס לנבואה  והוא הוסיף: "תגיע העת, שבה האויב המרושע ביותר של העולם בכל הזמנים ישחק את תפקידו האחרון באירופה לאלף השנים הבאות לפחות."  הנאום זכה לסיקור נרחב בעיתונות, ולפי דיווחי שירות הביטחון, ההבנה הייתה ש"המאבק של הפיהרר ביהודים מתנהל ללא רחם עד הסוף, וכי בקרוב יגורשו אחרוני היהודים מאדמת אירופה".   מהדיווחים עולה שלגרמנים הייתה תגובה חזקה יותר לנושאים אחרים שהועלו בנאום מאשר לנבואה. וינקלר כותב שהנאום הוא פרפרזה על חזון עשרים מתוך חזון יוחנן "לשכנע את הגרמנים בגדולת שליחותם בהיסטוריה" בהצלת אירופה מידי היהודים. לפי לונגריך, היטלר התכוון להדגיש שגורל היהודים יהיה קשור בקשר בל יינתק להתקדמות המלחמה.
אזכורי הנבואה > נאום 24 בפברואר 1942

ב-24 בפברואר, יום השנה לייסוד המפלגה הנאצית, היטלר לא נכח בטקס. הוא הורה לגאולייטר אדולף וגנר, חבר מפלגה בכיר, לקרוא בשמו הצהרה, בה רמז שגם אם המלחמה לא תצלח, נבואתו תתגשם.   פסקה מן הנאום צוטטה למחרת ב-Niedersächsische Tageszeitung, תחת הכותרת "היהודי מושמד".  ב-27 בפברואר הופיעה מאמר בנושא ב־Völkische Beobachter תחת הכותרת "היהודי יושמד!"   המאמר נפתח בהתייחסות לנבואת היטלר, ומאשים את היהודים, "הרוצחים הנצחיים של שלום עולמי", בקשירת קשר להרס העם הגרמני.  הנאום צוטט במאמר ב-דר שטירמר מ-19 במרץ 1942, בידיעה שכותרתה "הסוף המתקרב – נבואת הפיהרר", שהסביר כי הנבואה הבהירה כיצד תיפתר השאלה היהודית. המאמר התפרסם במקביל לגל השלישי והרביעי של גירושים של יהודים מגרמניה שהתרחשו באופן פומבי ממרץ עד יוני 1942 וחיסלו למעשה את הנוכחות היהודית בגרמניה.
אזכורי הנבואה > רישומים ביומנו של גבלס

במרץ 1942 כתב גבלס ביומנו על הרג יהודים במחוז לובלין בתאי גזים בפולין הכבושה.  זה היה הרישום עם הפרטים הרבים ביותר ביומנו אותו הקדיש לרצח יהודים.  גבלס כתב שיהודים תחת שלטון גרמני שילמו על המאמץ המלחמתי של מעצמות הברית:
היהודים מתעמתים עם גזר דינם, ברברי כמות שהוא, אבל הוא מגיע להם. נבואת הפיהרר על הגורל הממתין להם אם יפתחו במלחמת עולם נוספת מתחילה להתגשם באופן הנורא ביותר. בדברים שכאלה, אדם חייב לוותר על רגשותיו. אם לא נלחם בהם, היהודים יהרסו אותנו. זהו מאבק לחיים או למוות בין הגזע הארי והחיידק היהודי
בפגישה סגורה עם מנהיגי המפלגה בלשכת הקנצלר ב-23 במאי, אמר היטלר (לפי גבלס) "כי היהודים נחושים בכל הנסיבות להביא את המלחמה הזו לידי ניצחון עבורם, שכן הם יודעים שתבוסה פירושה גם חיסול אישי עבורם". קרשו כותב כי זוהי גרסה ישירה יותר של הנבואה והיטלר "קישר באופן ברור ומפורש את [הנבואה]... עם חיסולם הפיזי של היהודים".
אזכורי הנבואה > "הם יפסיקו לצחוק!!!"

ב-30 בספטמבר 1942 נשא היטלר נאום נוסף בארמון הספורט.   הוא הרגיע את הקהל שהשלב הגרוע ביותר של המלחמה הסתיים. ב"ביטויים המאיימים ביותר שבהם השתמש עד אותה עת", קבע היטלר שהשמדת יהודים היא נקמה על הפצצות בעלות הברית. הוא הוסיף:
יהודי גרמניה צחקו פעם על הנבואות שלי. אינני יודע אם הם צוחקים כעת או שהצחוק כבר סר מהם. אני יכול להבטיח רק דבר אחד. הם יפסיקו לצחוק בכל מקום, וגם בנבואה הזו אוכיח את צדקתי.
הקהל הגיב בהתלהבות; הרף טוען שנאמני המפלגה הנאצית הבינו שהנאום מתייחס לרצח שיטתי של יהודים. באשר להתייחסות של היטלר לכך שהיהודים אינם צוחקים יותר, הרף טוען כי "[כל] פרשנות מיטיבה... אינה אמינה".  הרף הצהיר כי ייתכן שהקהל הבין כי בכך שהיטלר הבטיח לשים קץ לצחוק היהודי "בכל מקום" הוא הבטיח למעשה את הפתרון הסופי בעולם כולו. הוא מסכם כי "הכל מצביע על כך שהיטלר הורה ואז יישם את השמדת היהודים". הנאום שודר ברדיו, דווח לצבא ופורסם באופן בולט בעיתונות.
שישה שבועות לאחר הנאום, ציטוטים ממנו צוטטו במאמר שכותרתו "הם יפסיקו לצחוק!!!" ב"סיסמת השבוע" שהדפיס תכופות תכנים אנטישמיים.  העיתון הבליט את צחוקו של פרנקלין רוזוולט ויועציו היהודים כביכול; "הם יפסיקו לצחוק בכל מקום!!" נכתב באותיות גדולות בתחתית העמוד. כ-125,000 עותקים של העיתון הודפסו והוצבו במקומות ציבוריים ואליהם נחשפו מיליוני קוראים. הרף מודה שאין ראיות מהימנות בשאלה "לכמה אנשים הייתה הסקרנות האינטלקטואלית, החוכמה הפוליטית והאומץ המוסרי להסיק שהדברים בעיתון הקיר הזה מהווים הודעה על רצח המוני".
אזכורי הנבואה > נאום 8 בנובמבר 1942

ב-8 בנובמבר, במהלך "נאום סטלינגרד" של היטלר, נאומו השנתי בפני ותיקי המפלגה הנאצית לציון פוטש היכל הבירה,  הוא דן במלחמה שבה סבלה גרמניה זמן קצר טרם הנאום מתהפוכות בשדה הקרב (בסטלינגרד ובאפריקה), והצהיר כי לא ינהל משא ומתן לשלום.  הוא התייחס לנבואתו ואמר שתוצאת המלחמה תהיה "השמדת היהדות באירופה". 
 היטלר אמר שהאויב הוא אותו האויב שאיתו התמודדו הנאצים בתקופת רפובליקת ויימאר. הוא טען שגרמניה הפסידה במלחמת העולם הראשונה משום שלא הבינה את הסכנה הגדולה הנשקפת מהאויבים הפנימיים והיהודים; גרמניה הנאצית תנצח במלחמתה נגד "רוזוולט היהודי למחצה" כי היא נאורה.   הרטוריקה של היטלר הייתה חסרת קשר למציאות, ושכנעה רק באופן שטחי המאזינים על פי דיווחי שירות הביטחון. הרף טוען שמה התכוון היטלר היה ברור למאזינים: "היהודים התכוונו 'להכחיד' - כלומר להרוג - את האירופים" ובתגובה "המשטר הנאצי היה בתהליך של השמדה - כלומר הריגת - היהודים". לדעתו של הרף, הפרשנות האמינה ביותר לאמירה שהיהודים כבר לא צוחקים היא ש"נעשה להם משהו בעל אופי קטסטרופלי". תגובת הקהל במחיאות כפיים הצביעו על כך שהקהל הסכים ל"פעולת הגמול המוצדקת של היטלר נגד האויב הגדול ביותר של גרמניה".