stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמר השלג
לקריאה נוספת > ספרות

Darla Hillard, "Vanishing tracks: four years among the Snow Leopards of Nepal", Arbor House Pub Co, September 1990. ISBN 9780688100056.
Don Hunter, "Snow Leopard: Stories from the Roof of the World", O'Reilly Media, Inc., 2012. ISBN 9781607321934.
John C. Robinson, "The Embattled Ladies of Little Rock: 1958-1963, the Struggle to Save Public Education at Central High", Lost Coast (155 Cypress St., Fort Bragg, CA 95437), 1999. ISBN 9781882897292.
Sy Montgomery; Nic Bishop, "Saving the Ghost of the Mountain: An Expedition Among Snow Leaopards in Mongolia", Houghton Mifflin Harcourt Trade & Reference Publishers, 2009. ISBN 9780618916450.
Peter Matthiessen and George Schaller, "The Snow Leopard", Penguin Classics; Revised edition (September 30, 2008). ISBN 978-0143105510.
אדריאן מנגלארד

| --- | --- |
המוזיאון לתולדות האמנות (וינה)
המוזיאון לתולדות האמנות (וינה)
 לידה:  10 במרץ 1695 ליון, ממלכת צרפת 
 פטירה:  1 באוגוסט 1760 (בגיל 65) רומא, מדינת האפיפיור 
 מקום לימודים:  האקדמיה של סנט לוקא  האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז 
 הושפע על ידי:  Adriaen van der Cabel 
 
אדריאן מנגלארד (בצרפתית: Adrien Manglard;‏ 10 במרץ 1695 – 1 באוגוסט 1760) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה

מנגלארד נולד ב-10 במרץ 1695 בעיר ליון. הוא הוכשר על ידי מאסטר הולנדי. בשנת 1715 עבר לרומא, שם בילה את שארית חייו וקריירה. הוא נפטר ברומא בשנת 1760. אדריאן מנגלארד היה אדונו של קלוד ז'וזף ורנה.
הערות שוליים

↑  "Manglard, Adrien". Oxford Art Online. נבדק ב-9 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Adrien Manglard". Netherlands Institute for Art History. נבדק ב-9 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Silvia Maddalo (1982). Adrien Manglard (1695-1760). Multigrafica; University of Virginia. pp. 5–180.
↑  "Vernet". Treccani. נבדק ב-9 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Greater London Council, Joseph Vernet, Philip Conisbee (1976). Claude-Joseph Vernet, 1714-1789. The Council; University of Michigan. pp. 1728, 1739, 1747.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb149605137 (data)  GND: 124508901  ISNI: 0000 0001 1628 9601  KulturNav: 6b03fe68-f816-46c5-adb4-20b9cfef3f94  LCCN: n83150880  NGV: 5209  RKD: 52315  SUDOC: 189106921  TePapa: 1449  ULAN: 500025962  VcBA: 495/160309  VIAF: 42111056   WorldCat (עם VIAF): 42111056 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המוזיאון לאמנות יפה (בודפשט)
המוזיאון לתולדות האמנות (וינה)
מפלגת העם ההודית

| --- | --- |

 מדינה:  הודו הודו
 מייסד:  אטאל ביהארי ואג'פאיי, לאל קרישנה אדוואני
 מנהיגים:  נרנדרה מודי
 תקופת הפעילות:  6 באפריל 1980 – הווה
 אידאולוגיות:  הינדוטבה שמרנות
 מטה:  ניו דלהי, הודו
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
 ארגונים בינלאומיים:  איחוד הדמוקרטיה הבין-לאומי, הברית הדמוקרטית הלאומית 
 צבעים רשמיים:  saffron, ירוק 
 נציגויות בפרלמנטים
 לוק סבהה:  240 / 543
 רג'יה סבהה:  94 / 245
 
 www.bjp.org
 
תומכי המפלגה בניו דלהי
מפלגת העם ההודית, או בהאראטיה ג'נאטה סאנג, (בהינדי: भारतीय जनता पार्टी; מכונה BJP‏ (Bharatiya Janata Party)) היא מפלגת ימין לאומית הינדואית בהודו, ואחת משתי המפלגות הגדולות במערכת הפוליטית ההודית משלהי שנות השמונים. המפלגה נוסדה ב-1980, כהמשך לבהרטיה ג'אנה סנג. ראש המפלגה הוא נרנדרה מודי. נכון לשנת 2020, חברים במפלגה כ-180 מיליון אנשים, מה שהופך אותה למפלגה הגדולה בעולם.
אידאולוגיה

בפסקה זו אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת הערות שוליים.
המפלגה מזוהה עם ההינדוטבה, מושג המשמש לתיאור האידאולוגיה של הלאומיות ההינדואית ותנועות לקידום האידאולוגיה הזו. המונח נטבע על ידי וינאיאק דמודאר סבארקאר בשנת 1923 בכתב עת שבבעלותו, דרך הכותרת "הינדוטבה: מיהו הינדי?". המפלגה טוענת כי האידאולוגיה שלה מתבססת על עיקרון ההומניזם האינטגרלי, שמתבסס על ספר שנכתב ב-1965 על ידי דינדאיאל אופאדהיהיה. המפלגה נחשבת לימנית ומזוהה עם לאומיות הינדואית. המפלגה תומכת בשמרנות, הסתמכות עצמית פרי גישתה של תנועת סוואדשי שהייתה חלק מתנועת העצמאות ההודית. כמו כן תומכת המפלגה בנקיטת מדיניות חוץ המבוססת על עקרונות לאומיים.
במהלך בחירות של שנת 2019, הצהירה המפלגה על כוונתה ליישם את מרשם האוכלוסין הלאומי לכל המדינה.
סמלים

סמל הבחירות של המפלגה הוא הלוטוס ממין לוטוס הודי קדוש, ששימש כסמל של תנועת העצמאות ההודית, ונחשב בתרבות ההינודאית המשמש גם כפרח הרשמי של הודו.
תוצאות בחירות

| שנה | מנהיג | מושבים בלוק סבהה | שינוי | אחוז מצביעים | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1984 | אטאל ביהארי ואג'פאיי | 2 / 545 |  2 | 7.74% | אופוזיציה |
| 1989 | לאל קרישנה אדוואני | 85 / 545 |  83 | 11.36% | תמיכה מבחוץ בממשלה |
| 1991 | לאל קרישנה אדוואני | 120 / 545 |  35 | 20.11% | אופוזיציה |
| 1996 | אטאל ביהארי ואג'פאיי | 161 / 545 |  41 | 20.29% | ממשלה ולאחריה אופוזיציה |
| 1998 | אטאל ביהארי ואג'פאיי | 182 / 545 |  21 | 25.59% | ראשות הממשלה |
| 1999 | אטאל ביהארי ואג'פאיי | 182 / 545 |  | 23.75% | ראשות הממשלה |
| 2004 | אטאל ביהארי ואג'פאיי | 138 / 545 |  44 | 22.16% | אופוזיציה |
| 2009 | לאל קרישנה אדוואני | 116 / 545 |  22 | 18.8% | אופוזיציה |
| 2014 | נרנדרה מודי | 282 / 545 |  166 | 31.34% | ראשות הממשלה |
| 2019 | נרנדרה מודי | 303 / 545 |  21 | 37.46% | ראשות הממשלה |
| 2024 | נרנדרה מודי | 240 / 543 |  63 | 36.56% | קואליציה |
מנהיגים > יושבי־ראש

| נשיאי מפלגת העם ההודית>  | נשיאי מפלגת העם ההודית> שם | נשיאי מפלגת העם ההודית> התחלת כהונה | נשיאי מפלגת העם ההודית> סיום כהונה | נשיאי מפלגת העם ההודית> הערות | נשיאי מפלגת העם ההודית>  | נשיאי מפלגת העם ההודית>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אטאל ביהארי ואג'פאיי | 1980 | 1986 |  |  |  |
| 2 | לאל קרישנה אדוואני | 1986 | 1991 |  |  |  |
| 3 | מורלי מנוהר ג'ושי | 1991 | 1993 |  |  |  |
| (2) | לאל קרישנה אדוואני | 1993 | 1998 |  |  |  |
| 4 | קושהבו טהקר (אנ') | 1998 | 2000 |  |  |  |
| 5 | בנגרו לקסמן (אנ') | 2000 | 2001 | התפטר עקב פרשת שחיתות |  |  |
| 6 | ג'אנה קרישנאמורטי (אנ') | 2001 | 2002 | התפטר עקב מינויו לשר |  |  |
| 7 | וניקאיאח נאידו | 2002 | 2004 | התפטר בעקבות כישלון המפלגה בבחירות ב־2004 |  |  |
| (2) | לאל קרישנה אדוואני | 2004 | 2005 | התפטר בעקבות התבטאות שנויה במחלוקת |  |  |
| 8 | ראג'נאת' סינג | 2005 | 2008 | התפטר לאחר כישלון המפלגה בבחירות ב־2009 |  |  |
| 9 | ניטין גדקארי (אנ') | 2009 | 2013 | התפטר |  |  |
| (8) | ראג'נאת' סינג | 2013 | 2014 | התפטר עקב מינויו לשר |  |  |
| 10 | עמית שאה | 2014 | 2020 |  |  |  |
| 11 | ג'י. פי. נדה | 2020 | מכהן |  |  |  |
הערות שוליים

1 2 3  Mohak Gupta, BJP Foundation Day: Party's rise to power from 2 MPs in 1984 to 282 in 2014, India Today, ‏6 באפריל 2017
↑  Forty Years Ago, March 20, 1980: No RSS Imprint, The Indian Express, ‏19 במרץ 2020
↑  Oppoistion Party Formed in India (עמ' 40), The Hour, ‏14 באפריל 1980
↑  Farzana Shakoor, Indian Elections 1989: An Analysis, Pakistan Horizon vol. 43, no. 1, 1990, עמ' 25–43‏, JSTOR 41394505
↑  כתבה ב-huffingtonpost,‏ 28 ביוני 2015
↑  Pramod K. Kantha, “General Elections, 1996: BJP Politics: Looking beyond the Impasse.”, Economic and Political Weekly vol. 32, no. 48, 1997, עמ' 3090–100‏, JSTOR 4406131
↑  Analysing the BJP's performance, frontline.The Hindu, ‏21 במרץ 1998
↑  Sudha Pai, “The Indian Party System under Transformation: Lok Sabha Elections 1998”, Asian Survey vol. 38, no. 9, 1998, עמ' 836–52‏, JSTOR 2645621
↑  The dissolution debate, frontline.thehindu, ‏27 בינואר 2004
↑  Yashwant Deshmukh, Opinion: Forget 2023, even Lok Sabha 2024 outcome seems to be a foregone conclusion, India Today, ‏4 בדצמבר 2023
↑  Advani is BJP's Prime Ministerial candidate, טיימס אוף אינדיה, ‏10 בדצמבר 2007
↑  Ruchi Dua, Narendra Modi is BJP's PM candidate for 2014, Advani disappointed, India Today, ‏12 בספטמבר 2013
↑  BJP floats new platform for North-East, Himanta Biswa Sarma made convenor, Economic Times, ‏24 במאי 2016
↑  Today, Explained: How to steal a team on Apple Podcasts, Apple Podcasts (באנגלית אמריקאית)
↑  Kabool Ahmad, BJP's 43 years: How it emerged from Jana Sangh and became world's largest party, India Today, ‏6 באפריל 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007593120505171  PLWABN: 9810648015605606  BIBSYS: 8007017  CiNii: DA0894841X  GND: 5026822-3  ISNI: 0000 0001 0709 882X  LCCN: n82127449  NLA: 36342718  SUDOC: 082963258  Trove: 1248836  VIAF: 158301849   WorldCat (עם VIAF): 158301849
בית הדין האפריקאי לזכויות אדם

| --- | --- |

 תחום:  international activities 
 מטה הארגון:  ארושה 
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־21 שנים) 
 www.african-court.org/en/
 
בית הדין האפריקאי לזכויות אדם נוסד על ידי מדינות אפריקאיות. המטרה היא להבטיח כי זכויות אדם נשמרות בקרב האזרחים במדינות אפריקה. בית-המשפט הוקם תחת סעיף 1 לפרוטוקול של הצ׳אאר האפריקאי העוסקת בזכויות אדם ואזרח שאומץ על ידי מדינות החברות בארגון אחדות אפריקה. אימוץ החוקה היה בוואגאדוגו, בורקינה פאסו, ביוני 1998. הפרוטוקול נכנס לתוקף ב-25 בינואר 2004. בית הדין יושב בארושה שבטנזניה, בשלב 2 של מתחם מרכז השימור מולימו יוליוס נייר, לאורך דרך הדודומה.
הקמת בית הדין

בסך הכל 30 מדינות אשררו את הפרוטוקול: אלג'יריה, בנין, בורקינה פאסו, בורונדי, קמרון, צ'אד, חוף השנהב, קומורו, רפובליקת קונגו, גבון, גמביה, גאנה, קניה, לוב, לסוטו, מאלי, מאלווי, מוזמביק, מאוריטניה, מאוריציוס, ניגריה, ניז'ר, רואנדה, הרפובליקה הדמוקרטית העברית הסהרונית, דרום אפריקה, סנגל, טנזניה, טוגו, תוניסיה ואוגנדה. בית הדין החל רשמית בפעילותו באדיס אבבה, אתיופיה בנובמבר 2006. באוגוסט 2007, הוא העביר את מושבו לארושה, ברפובליקה המאוחדת של טנזניה, שם סיפקה לו הממשלה הנחות זמניות בהמתנה להקמת מבנה קבע. בין 2006 ל-2008 עסק בית הדין בעיקר בסוגיות תפעוליות ומנהליות, לרבות פיתוח מבנה מרשם בית הדין, הכנת תקציבו וניסוח כללי הסדר הביניים שלו. בשנת 2008, במהלך מושבם הרגיל התשיעי של בית הדין, אימצו שופטי בית הדין באופן זמני את תקנות הביניים של בית הדין בהמתנה להתייעצות עם הנציבות האפריקנית לזכויות האדם והאנשים, שבסיסה בבנג'ול, גמביה. חייבים לבצע הרמוניה בין הכללים השונים שקיימים כדי להשיג את השלמות המיועדת בין בית הדין האפריקאי לזכויות האדם והאנשים לבין הנציבות האפריקנית לזכויות האדם והאנשים. הליך הרמוניזציה זה הושלם באפריל 2010 וביוני 2010 אימץ בית פט את כללי בית הדין הסופיים שלו.
בית הדין נתן את פסק דינו הראשון בשנת 2009, בעקבות עתירה מיום 11 באוגוסט 2008 שהגיש מיכלות יוגוגומבה (Michelot Yogogombaye) נגד הרפובליקה של סנגל. עד ינואר 2016, בית הדין קיבל 74 בקשות וסיים 25 תיקים. נכון לעכשיו, ישנם חמישה תיקים שממתינים על שולחן בית הדין ובהם גם בקשות לחוות דעת מייעצות.
הקמת בית הדין > הרכב בית הדין

בית הדין מורכב מאחד עשר שופטים, אזרחי מדינות חברות באיחוד האפריקני. כהונת השופטים הנבחרים היא בדרך כלל לתקופה בת שש שנים וניתן להיבחר למשרה פעם אחת בלבד. תפקידי הנשיא והסגן הנשיא נבחרים לתקופה של שנתיים וניתן להיבחר אליהם פעם אחת. בית הדין קיים את מושבו הראשון בין התאריכים 2–5 ביולי 2006 בבנג'ול, גמביה. שופטי בית הדין הראשונים נבחרו בינואר 2006, בחרטום, סודאן. הם הושבעו בפני אספת ראשי מדינות וממשלת האיחוד האפריקני ב־2 ביולי 2006 בבנג'ול, גמביה. שופטי בית הדין נבחרים מטעם מדינותיהם בהגשת מועמדות ומקרב המשפטנים האפריקאים. לצורך תפקידם, השופטים הוכיחו כי הם בעלי יושרה מוכחת ובעלי יכולת מעשית, שיפוטית או אקדמית ובעלי ניסיון בתחום זכויות האדם. השופטים נבחרים לתקופת כהונה של שש שנים או ארבע שנים המתחדשת פעם אחת. שופטי בית הדין בוחרים בינם לבין עצמם נשיא וסגן נשיא בית הדין המכהנים כהונה של שנתיים. ניתן לחדש את כהונתם פעם אחת בלבד. נשיא בית הדין שייך ועובד במשרה מלאה במושב בית הדין, בעוד עשרת השופטים האחרים עובדים במשרה חלקית. במילוי תפקידו, הנשיא נעזר ברשם שממלא תפקידים רישום, ניהוליים ומנהליים של בית הדין.
סמכות בית הדין

לבית הדין סמכות שיפוט בכל המקרים והמחלוקות שמוגשות אליו ונוגעות בפרשנות ויישום אמנת אפריקה לזכויות האדם והעמים (האמנה) או לפרוטוקול ולכל מכשיר אחר לזכות אדם הרלוונטית שאושררה על ידי המדינות הנוגעות בדבר. באופן ספציפי, לבית הדין יש שני סוגים של סמכות שיפוט: מחלוקת ומייעצת. בהתאם לפרוטוקול (סעיף 5) והוראותיו (חוק 33), בית הדין רשאי לקבל עתירות מטעם הנציבות האפריקאית לזכויות אדם או ממדינות שהן צד לפרוטוקול או מארגונים בין-ממשלתיים אפריקאים. גם ארגונים לא ממשלתיים, המוכרים על ידי הנציבות האפריקאית לזכויות האדם בתור משקיפים ולחלופין, אנשים פרטיים מאותן מדינות שהצהירו שהן מקבלות את סמכותו של בית הדין, רשאים להגיש תיקים בפני בית הדין. נכון לינואר 2019, רק 9 מדינות הצהירו שהן מקבלות את סמכות בית הדין: בורקינה פאסו, גאנה, מלאווי, מאלי, רואנדה, טנזניה, הרפובליקה של חוף השנהב, תוניסיה וגמביה.
החל מינואר 2019, הצהירו 9 מדינות שהן מכירות בסמכות בית הדין לקבל עתירות גם מארגונים לא ממשלתיים (NGOs) וגם מאנשים פרטיים: בנין, בורקינה פאסו, חוף השנהב, גאנה, מאלי מלאווי, רואנדה, טנזניה, גמביה ותוניסיה.
עקרונות היסוד של בית הדין

עצמאות שיפוטית הנקייה מכל תמיכה, השפעה או הטיה בין אם היא מגיעה ממדינות, ארגונים לא ממשלתיים, גופי מימון או יחידים.
יישום ופרשנות לאור הוראות אמנת אפריקה, הפרוטוקול וסעיפיו, וזכויות אדם בינלאומיים רלוונטיים.
שקיפות, אחריות ואתיקה בפעולות בית הדין.
קידום זכויות בסיסיות של כל אדם והן זכויות אזרחיות, פוליטיות, חברתיות, כלכליות ותרבותיות.
שיתוף פעולה מלא עם בעלי עניין רלוונטיים הנוגעים להגשמת יעוד בית הדין והוא להגן על זכויות האדם והעמים.
אי-אפליה ושוויון בעבודת בית הדין.
הגינות ויושרה מצד השופטים וצוות העובדים
בית הדין מחויב לספק גישה לכל אדם המבקש לממש את זכותו.
בית הדין מחויב להיענות לצרכים של אותם אנשים הפונים לבית הדין.
יעדים אסטרטגיים של בית הדין

להפעיל סמכות שיפוט בכל המקרים והמחלוקות שהובאו בפניה ביחס לפרשנות וליישום של האמנה, הפרוטוקול וכל מכשיר רלוונטי אחר הנוגע לזכויות אדם שאושרר על ידי המדינות הנוגעות בדבר;
לשתף פעולה עם גופי שיפוט תת-אזוריים ולאומיים כדי לשפר את ההגנה על זכויות האדם ביבשת;
לשפר את השתתפותו של העם האפריקני בעבודת בית הדין;
לשפר את יכולתו של מרשם בית הדין להיות מסוגל למלא את המנדט שלו;
לחזק את יחסי העבודה בין בית הדין לנציבות האפריקאית.
פסקי דין

ב־15 בדצמבר 2009 נתן בית הדין את פסק הדין הראשון שלו, ומצא כי בקשה נגד סנגל אינה קבילה. פסק הדין הראשון של בית הדין לגופו של עניין ניתן ביום 14 ביוני 2013, בפרשת טנזניה. היא מצאה כי טנזניה פגעה בזכויותיה של אזרחיה להשתתף בחופשיות בממשל באופן ישיר או באמצעות נציגים ללא קשר להשתייכות מפלגתית שלהם, והורתה לטנזניה לפעול בחוקתית, בחקיקה ובכל האמצעים האחרים הנחוצים כדי לתקן את ההפרות הללו. ב־28 במרץ 2014, בית הדין קבע נגד בורקינה פאסו, בתיק שהובא על ידי משפחתו של נורברט זונגו, עורך עיתון שנרצח בשנת 1998. בית הדין מצא כי בורקינה פאסו לא הצליחה לחקור את הרצח כראוי, וכשלה בחובותיה להגן על עיתונאים.
הרכב בית הדין

| שם השופט | מדינה | תפקיד | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סיליאן אורה | חוף השנהב | נשיא | 2014 | 2020 |
| בן קיוקו | קניה | סגן הנשיא | 2012 | 2018 |
| ראפא בן אחור | תוניסיה | שופט | 2014 | 2020 |
| אנג'לו ואסקו מאטוצה | מוזמביק | שופט | 2016 | 2020 |
| נתיאם מנגוא | קמרון | שופט | 2016 | 2022 |
| מארי תרזה מוקמוליסה | רואנדה | שופטת | 2016 | 2022 |
| טוג'יאנה ציזומליה | מלאווי | שופטת | 2017 | 2023 |
| בנסואלה צ'אפיקה | אלג'יריה | שופטת | 2017 | 2023 |
| בלייס טאצ'קאיה | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו | שופט | 2018 | 2024 |
| סטלה איסיבאקהומן | ניגריה | שופטת | 2018 | 2024 |
| אימאני דאווד אבוד | טנזניה | שופט | 2018 | 2024 |
שופטים קודמים

| שם השופט | מדינה | תפקיד | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ג'ורג' וו. קנייהמבה | אוגנדה | שופט | 2006 | 2008 |
| ג'יין אמיל סומדה | בורקינה פאסו | שופט | 2006 | 2008 |
| גיתאו מג'גאי | קניה | שופט | 2008 | 2010 |
| חמאדי פארג' פאנוש | לוב | שופט | 2006 | 2010 |
| קאלג'ו ג'וסטינה מאפוסו-גוני | לושוטו | שופטת | 2006 | 2010 |
| סופיה א.ב. אקופו | גאנה | נשיאה | 2012 | 2014 |
| ג'יין מוטציני | רואנדה | נשיאה | 2008 | 2010 |
| ג'רארד ניונגקו | בורונדי | נשיא | 2006 | 2012 |
| ברנרד נגואפא | דרום אפריקה | שופט | 2006 | 2014 |
| ג'וזף ניאמיה מולנגה | אוגנדה | שופט | 2008 | 2014 |
| סטפן אוגוארגוז | אלג'יריה | שופט | 2006 | 2016 |
| דונקאן טמבלה | מלאווי | שופט | 2010 | 2016 |
| אוגוסטינו ס. ל. רמדאני | טנזניה | נשיא | 2010 | 2016 |
| אלסי נואנורי | ניגריה | סגן נשיא | 2010 | 2016 |
| אל חדג'י גויאסה | סנגל | שופט | 2012 | 2018 |
| סולומי באלונגי בוסה | אוגנדה | שופט | 2014 | 2020 |
מיזוג מתוכנן עם בית הדין האפריקני לצדק

ב -1 ביולי 2008, בפסגת האיחוד האפריקני בשארם א-שייח', מצרים, חתמו ראשי מדינות וממשל על פרוטוקול ביוני 2004 שעניינו מיזוג בית הדין האפריקני לצדק עם בית הדין האפריקני שעדיין לא קיים בעקבות החלטתן של מספר מדינות החברות בפסגת האיחוד האפריקני. החל מ-3 בפברואר 2014, רק חמש מדינות אשררו את הפרוטוקול מתוך 15 הדרושות לכניסתו לתוקף. בית הדין החדש יכונה בית הדין האפריקאי לצדק וזכויות אדם.
ראו גם

בית הדין האירופאי לזכויות אדם
בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם
הערות שוליים

↑  קייט סטון, בית המשפט האפריקאי לזכויות אדם( פעילה למען התקדמות בינלאומית, פברואר 2012)
↑  גמביה נהפכה למדינה התשיעית לאפשר לארגונים לא ממשתלתיים ואינדיבידואלים לעתור לבית המשפט האפריקאי באופן ישיר
↑  החלטה שיפוטית בעניין מיכאלות יוגוגמביה נגד סנגל
↑  קיג'יג'י איסיאג'ה נגד הרפוליקה המאוחדת של טנזיה
↑  של טנזיה מפרה זכויות של מועמדים לשרת בתפקידים פוליטיים
↑  בקשה מספר 013/2011
↑  ההריגה של נורבט זונגו: בית המשפט האפריקאי מצהירה כי יש מחויבות לשמור על עיתונאים
↑  פרוטוקול בנושא האמנה לזכויות אדם של בית המשפט האפריקאי
↑  פרוטוקול בנושא האמנה לזכויות אדם של בית משפט האפריקאי, רשימת סטטוס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: osa20221158275  SUDOC: 147779839
איסטריה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים האדריאטי 
 קואורדינטות:  45°N 14°E﻿ / ﻿45°N 14°E﻿ / 45; 14
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איטליה, קרואטיה, סלובניה 
  (למפת קרואטיה מוגדלת) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי איסטריה(למפת קרואטיה רגילה) זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי איסטריה(למפת איסטריה רגילה) פאזין פולה פורץ' רוביני אומג    פרימוריה-גורה סלובניהאיסטריה(למפת איסטריה מוגדלת) פאזין פולה פורץ' רוביני אומג    פרימוריה-גורה סלובניהאיסטריה
 
מחוז איסטריה בקרואטיה
מפת איסטריה
איסטריה (בקרואטית ובסלובנית: Istra; באיטלקית: Istria) הוא חצי האי הגדול ביותר בים האדריאטי ומשתרע בין מפרץ קוורנר במזרח למפרץ טריאסטה בצפון. מקור שמה של איסטריה (בלטינית: Histria) בהיסטרים (Histrii), עם שישב בחצי האי לפני שנכבש על ידי הרומאים בשנת 178 לפנה"ס.
תיחום וחלוקה מדינית

רובה של איסטריה שוכנת בתחומי קרואטיה; כמעט כל חצי האי שייך למחוז הקרואטי הנושא את שמו (Istarska županija), ואילו הפינה הצפון מזרחית שלו שייכת למחוז פרימוריה-גורסקי קוטר (Primorsko-goranska županija). עם זאת, רצועה צרה בצפונו של חצי האי שייכת לסלובניה (ערי החוף איזולה, פיראן, פורטורוז' וקופר), ואילו העיר מוג'ה (Muggia, פרוור דרומי של העיר טריאסטה) שייכת לאיטליה.
שטחו של מחוז איסטריה בקרואטיה, המשתרע על רובו של חצי האי, הוא 2,813 קמ"ר, ובשנת 2001 התגוררו בו 206,344 תושבים. הערים העיקריות במחוז זה הן פולה, פורץ', רוביני, פאזין (בירת המחוז) ולאבין. ספר השיאים של גינס העניק לעיר הום (Hum) במחוז זה את תואר העיר הקטנה בעולם (בעיר 23 תושבים בלבד, מתוכם שני ילדים).
גאוגרפיה

שטחו של חצי האי הוא 3,476 קמ"ר והוא עשוי ברובו מאבן גיר. צורתו כשל משולש הניצב על חודו, אורכו כ-80 ק"מ ורוחבו המרבי 65 ק"מ. החוף מחורץ ובו מפרצים עמוקים דמויי פיורד כמו מפרץ לים ומפרץ פלומין, ואורכו של קו החוף של מחוז איסטריה הקרואטי לבדו הוא 537 ק"מ. במרכזו של חצי האי משתרעים הרי אוצ'קה (Učka, איטלקית "Monte Maggiore") שפסגתם בגובה של 1,401 מטר בהר וויאק (Vojak). בסמוך לחופו המערבי של חצי האי משתרע הפארק הלאומי בריוני (Brijuni) הכולל 12 איים זעירים, אשר שמשו את יוסיפ ברוז טיטו כמעון הקיץ הרשמי שלו. בשטח הקרואטי של חצי האי, גדלות פטריות כמהין.
אוכלוסייה

אוכלוסיית איסטריה היא ברובה קרואטית וסלובנית, אך לאורך החוף המערבי של חצי האי, מתגורר מיעוט איטלקי ניכר. במספר כפרים בחצי האי מדברים התושבים איסטרו-רומנית, שפה רומאנית מזרחית הקרובה לרומנית, ולעיתים נחשבת לניב גרידא. דוברי השפה מכנים את עצמם "רומאני", "ולאשי" או "רומארי" (Vlaşi, Rumâni או Rumâri בהתאמה), אך שכניהם מכנים אותם "צ'יצ'י" או צ'יריבירי" (Ćiribiri או Ćići). מספר דובריה של איסטרו-רומנית מוערך כיום בכאלף בלבד. שפה נוספת המדוברת באיסטריה היא איסטרית (איסטריוט). דוברי השפה המונים כאלף איש מתרכזים לאורך חופיו המערביים של חצי האי. השפה שייכת לענף המערבי של השפות הרומאניות, וקיים ויכוח בין בלשנים אם מדובר אכן בשפה עצמאית, או שמא היא ניב איטלקי או ונטי גרידא. שתי השפות נמצאות בסכנת הכחדה.
באזור מקובל לשלב מנת פינצה בזמן פסחא.
ראו גם

רייקה
חוזה פריז (1947)
אמנת אוזימו
פטריות כמהין לבנות
יוזף בויס

| --- | --- |

צילום האמן במודעה על סדרת ההרצאות שלו בגלריית רונלד פלדמן בניו יורק בשנת 1974 - "Energy Plan for the Western Man "
 לידה:  12 במאי 1921 קרפלד, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  23 בינואר 1986 (בגיל 64) דיסלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Joseph Heinrich Beuys
 מקום קבורה:  הים הצפוני 
 לאום:  גרמני
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות בדיסלדורף
 תקופת הפעילות:  1960–1985 (כ־25 שנים) 
 תחום יצירה:  מיצגים, פיסול, ציור, צילום, וידאו, אמנות חזותית, אסתטיקה, פילוסופיה חברתית
 זרם באמנות:  "פלוקסוס" (נאו-דאדא), אמנות קונספטואלית, פיסול מונומנטלי, פוסטמודרניזם
 הושפע על ידי:  אנתרופוסופיה (רודולף שטיינר), אוואלד מטרה
 השפיע על:  אנסלם קיפר, ירג אימנדורף, לותר באומגרטן, פטר אנגרמן
 יצירות ידועות:  איך להסביר תמונות לארנב מת (מיצג, 1965)   מיצג עם קויוט- "אני אוהב את אמריקה ואמריקה אוהבת אותי", 1974   פינת שומן 1982,
 פרסים והוקרה:  טבעת הקיסר של גוסלאר (1979)  פרס וילהלם-למברוק (1986)  Lichtwark Prize 
 חתימה:   
 www.beuys.org
 
יוזף היינריך בויס (בגרמנית: Joseph Heinrich Beuys, ‏ 12 במאי 1921 קרפלד – 23 בינואר 1986 דיסלדורף) היה אמן חזותי גרמני שפעל במערב אירופה ובאמריקה, אמן "הפלוקסוס הגרמני", המיצג וההפנינג, פסל, גרפיקאי, תאורטיקן ומחנך של האמנות.
יצירתו הרחבה התבססה על מושגים של הומניזם, על פילוסופיה חברתית ועל אנתרופוסופיה. שיאה ב"הגדרתו הנרחבת של האמנות" וברעיון ה"פיסול החברתי" (sozial Plastik) כ"יצירה של אמנות כללית" (Gesamtkunstwerk), בה ראה כלי בעיצוב החברה והמדיניות. בויס לקח חלק בדיונים פומביים רבים במגוון רחב של נושאים שכללו מגמות פוליטיות, אקולוגיות, חברתיות ותרבותיות. הוא נחשב לאחד האמנים המשפיעים ביותר של המחצית השנייה של המאה ה-20 ואחד מגדולי "אמני הפעולה" של המאה ה-20. בויס נחשב לאחד מנציגיו הבולטים של הפוסטמודרניזם. אחד הביוגרפים שלו הגדיר אותו כ"מתחרה אידיאלי לאנדי וורהול".
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

יוזף בויס נולד בקרפלד כבנם של יוזף יאקוב בויס (1958-1888), סוחר, ושל יוהאנה מריה מרגרטה הילזרמן (1974-1889). הוריו עברו מגלדרן לקרפלד בשנת 1910 ובויס נולד שם ב-12 במאי 1921. בסתיו באותה שנה עברה המשפחה לגור בקלווה, עיר תעשייתית באזור הריין התחתי קרוב לגבול עם הולנד. שם למד בויס בבית ספר עממי קתולי (Katholische Volksschule) ואחר כך בתיכון - הגימנסיה הממלכתית קלווה (Staatliches Gymnasium Cleve, הנקראת כיום הגימנסיה ע"ש פרייהר פון שטיין. מוריו התרשמו מכישרונו לציור. בו זמנית קיבל בילדותו שיעורי פסנתר וצ'לו. הוא ביקר מספר פעמים בסטודיו שפתח בעיר הצייר והפסל הפלמי אשיל מורטחאט. כנער התעניין בויס גם בהיסטוריה ובמיתולוגיה הצפונית ובמיוחד במדעי הטבע.
הוא קרא גם הרבה ספרי אמנות, ספריו של מייסד האנתרופוסופיה, רודולף שטיינר, יצירותיהם של שילר, גתה, נובאליס וספריו של שופנהאואר, ספרי רפואה, ביולוגיה וזואולוגיה. כפי שסיפר מאוחר יותר, כשב-19 במאי 1933 ארגנו הנאצים טקס של שריפת ספרים בקלווה, בחצר בית הספר, הוא הציל מהלהבות את הספר "Systema Naturae" (בתרגום - "מערכת הטבע" או "שיטת הטבע") מאת קארולוס לינאוס.
ב-1936 התקבל בויס בארגון היטלר יוגנד ("הנוער ההיטלראי") שכלל באותה תקופה את רוב רובם של הילדים והנוער ושהחברות בו הפכה לחובה מאוחר יותר באותה שנה. הוא בגיל 15 השתתף בספטמבר 1936 באספת הארגון בנירנברג. אחרי ששקל בילדותו ללמוד רפואה בשנות בית הספר האחרונות, אולי בהשפעת פסליו של וילהלם להמברוק החליט להיות פסל. בסביבות שנת 1939 עבד בקרקס סמוך בהדבקת מודעות על בעלי חיים וכמטפל בהם. באביב 1941 סיים את לימודי התיכון ובחינות הבגרות.