stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב נאמן
ביוגרפיה > עריכת דין

נאמן התמחה בשנת 1964 אצל השופטת מרים בן-פורת בבית המשפט המחוזי בירושלים, ובין השנים 1965–1968 התמחה ועסק בעריכת דין במשרד עו"ד י. גורניצקי ושות'.
בתחילת שנות ה-70 החל לפעול כעורך דין עצמאי, וביולי 1972 נמנה עם מקימי משרד עורכי הדין הרצוג, פוקס, נאמן ושות'. שימש כשותף בכיר במשרד בין השנים 1972–1979, 1981-1996, 1996-1997 (ההפסקות נבעו ממעברו לפעילות ציבורית, כמנכ"ל משרד האוצר וכשר). בין השאר, ייצג נאמן את אבא אבן בהסדרת ענייני חשבונותיו בחוץ לארץ.
במקביל לעיסוקו כעורך דין כיהן כדירקטור בבנק טפחות למשכנתאות (1974-1977).
בשנות ה-80 היה מעורב, לצד עורך הדין רם כספי, בניסוח ההסדר עם אנשי השב״כ שנחשדו בעבירות שביצעו במהלך פרשת קו 300.
בשנת 1997, כאשר מונה לשר האוצר, מכר נאמן את חלקו במשרד לשותפיו, ושמר לעצמו את האופציה לשוב למשרד כשותף בכיר. עם התפטרותו מתפקיד שר האוצר, בדצמבר 1998, שב לשותפות במשרד.
משרדו ייצג חברות גדולות כמכתשים אגן, חברת החשמל, בתי הזיקוק ומרקסטון. במקביל ניהל תיקי פרו בונו למי שלא היה להם כסף לשכר טרחה. נאמן היה בעל גישה מקלה ליחסי הון-שלטון ואף התכחש לתופעה.
בעקבות מאבק ארוך שניהל משרד עו"ד הרצוג-פוקס-נאמן נוצרה הלכת השנים האבודות בשנת 2004.
ביוגרפיה > מנכ"ל משרד האוצר

מנובמבר 1979 עד פברואר 1981, בתקופת כהונתו של יגאל הורביץ כשר האוצר, כיהן נאמן כמנכ"ל משרד האוצר. למען טוהר המידות נקבע שנאמן לא יעסוק בנושא הקשור ללקוח של משרד הרצוג, פוקס, נאמן ושות'.
במסגרת תפקידו כמנכ"ל משרד האוצר פעל נאמן כדירקטור בשתי חברות ממשלתיות: חברת אל על והתעשייה האווירית, וכן היה יושב ראש של שתי ועדות מנכ"לים:
ועדת המנכ"לים לענייני אזור יהודה, שומרון וחבל עזה.
ועדת המנכ"לים לעניינים כלכליים בינלאומיים.
כמו כן, היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
ועדת בייסקי, שחקרה את משבר מניות הבנקים של 1983, מתחה ביקורת על הורביץ וכתבה כי הוא "לא הבין, לטענתו, את חומרת המצב... הוא גם נושא באחריות לארגון לקוי של משרדו, כשנושאים בתחום סמכותו אינם זוכים לטיפולו ואינם מובאים בפניו", ונקבע כי אחריותו של נאמן למשבר קשורה למחדליו של הורוביץ.
ביוגרפיה > שר בממשלות ישראל > שר המשפטים בממשלת נתניהו הראשונה

לאחר הבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה ניהל מטעם הליכוד את המשא ומתן להקמת ממשלת ישראל העשרים ושבע. ב-18 ביוני 1996 מונה נאמן לכהונת שר המשפטים בממשלת נתניהו.
ביוגרפיה > שר בממשלות ישראל > חקירה, התפטרות וזיכוי

ב-18 ביוני 1996 מונה נאמן לכהונת שר המשפטים בממשלת נתניהו. שעות ספורות קודם למינוי הגיש העיתונאי יואב יצחק עתירה לבית המשפט העליון, ובה טען כי נאמן אינו כשיר לכהונת שר בכלל ושר משפטים בפרט - בשל הודעות כוזבות שמסר ומעשים פליליים לכאורה שביצע. למחרת היום הודיע היועץ מיכאל בן יאיר על פתיחת בדיקה משטרתית בפרשה אחת (בלבד) מתוך שמונה שהועלו בעתירה.
ב-8 באוגוסט 1996 הודיע מיכאל בן יאיר, היועץ המשפטי לממשלה, לבית המשפט העליון כי החליט לפתוח בחקירה פלילית נגד השר נאמן. באותו היום הגיש נאמן את התפטרותו מתפקיד שר המשפטים. כתב האישום נגד יעקב נאמן כלל שני עניינים: הגשת תצהיר כוזב לבית המשפט העליון (כתשובה לעתירת יואב יצחק) שבה איחר את מועד תחילת קשריו עם אריה דרעי ומועד מינויו לראש ועדה ממשלתית בידי דרעי, ומסירת עדות שקר בחקירתו במשטרה בעניין אריה דרעי.
נאמן זוכה ב-15 במאי 1997 לאחר שנמצא שפעל בתום לב. בית המשפט קבע כי אכן התצהיר שמסר בלתי נכון ומטעה, אך ציין כי תיקונים ממנו שהתקבלו עוד בטרם הדיון מעידים שהדבר נעשה מתוך טעות רישום ללא כוונה פלילית, ובכך קיבל את עדותם של שני עורכי דין ממשרדו אשר הכינו ורשמו את התצהיר. בית המשפט הביע תמיהה על כך שרושם התצהיר לא נחקר טרם המשפט.
לימים, פרקליטת המדינה דאז עדנה ארבל והיועמ"ש מיכאל בן יאיר, האשימו זה את זה בהגשת כתב האישום, עו"ד יהושוע רזניק סיפר כי ההחלטה על הגשת כתב אישום התקבלה באופן חריג באמצעות הצבעה בקלפי בין הפרקליטים. נאמן כתב בספרו כי שמע שמיכאל בן יאיר התבטא בנוגע אליו שהוא הולך "לתקוע את הפשיסט הזה".
לנאמן הייתה ביקורת רבה על התביעה הכללית של מדינת ישראל ועל התנהלותה של המשטרה בחקירת אישי ציבור. לגבי העמדתו לדין הוא טען שהדבר נבע מנקמנות של היועץ בן יאיר, שבדרך זו ניסה למנוע את הדחתו שלו בידי ראש הממשלה נתניהו ושר המשפטים נאמן. בשנת 2007, טען כי חקירות שחיתות צריכות להתבצע במחשכים ולא מול עיני המצלמות. לטענתו המשטרה עושה פומבי לחקירות אישי ציבור, כדי לכסות על אוזלת ידה בתחומי הפשיעה הרגילים.
ביוגרפיה > שר האוצר בממשלת נתניהו הראשונה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא נקודת מבט: לא אנציקלופדי לכתוב שהוא העביר תקציב בעייתי. אם זו דעה של מישהו ראוי לציון, צריך לציין מי זקף זאת לזכותו.
ב-9 ביולי 1997 מונה נאמן לשר האוצר, משרד בו כבר שימש מנכ"ל בשנים 1979–1981. יואב יצחק עתר לבג"ץ בטענה שנאמן עשה עבירות פליליות נוספות. פרקליטות המדינה אמרה שאין כל תשתית ראייתית, שתצדיק פתיחה בחקירה משטרתית בחשד לביצוע עבירות. עתירה יואב יצחק נדחתה.
עם מינויו הפך נאמן ליד ימינו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, ולאחד השרים הדומיננטיים בממשלה. בין היתר ניהל בשם הממשלה את המשא ומתן עם הרפורמים והקונסרבטיביים בשאלת הגיור. לחובתו של נאמן נרשם הכישלון במשא ומתן עם ההסתדרות החדשה, ותקציב המדינה הבעייתי שהוכן לשנת 1998. נאמן הואשם על ידי עמיתיו השרים באי-אמינות, ובחוסר רגישות לצורכי השכבות החלשות. ב-18 בדצמבר 1998 התפטר נאמן, עקב חוסר גיבוי מצד ראש הממשלה נתניהו, ושב למשרד עורכי הדין.
ביוגרפיה > שר המשפטים בממשלת נתניהו השנייה

נאמן חזר לפעילות פוליטית לאחר הבחירות לכנסת ה-18, כאשר כיהן כחבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של הליכוד.
בממשלה ה-32 חזר לכהן כשר המשפטים וזאת לאחר שישראל ביתנו נסוגה מדרישתה הראשונית להשאיר את פרופ' דניאל פרידמן בתפקיד זה, והסכימה כפשרה כי נאמן יכהן בתפקיד זה. במשרתו זו קידם נאמן תוכנית לפיצול תפקיד היועץ המשפטי לממשלה, כיוון שלטענתו היועץ המשפטי לממשלה מצוי בניגוד אינטרסים בבואו לייעץ לה מחד ולהגיש כתבי אישום נגד חבריה מאידך, וכי אין ליועץ מספיק זמן כדי לטפל בפשיעה בארץ בתפקידו כראש מערכת התביעה. על תוכניתו זו נמתחה ביקורת ציבורית, בין השאר מצד גורמים בפרקליטות ובהם פרקליט המדינה משה לדור.
בתחילת דצמבר 2009 המליץ על מינויו של יהודה ויינשטיין לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, והממשלה אישרה את המינוי.
בכנס רבנים ודיינים בנושא דיני ממונות, שנערך בירושלים, אמר נאמן כי הוא תומך בהפיכת ההלכה למשפט מחייב בישראל, ובעקבות כך נמתחה עליו ביקורת בקרב גורמים במערכת הפוליטית, שהאשימו אותו ברצון להפוך את ישראל למדינת הלכה. בתגובה לכך טען נאמן כי כלל לא התכוון לקרוא להחלפת חוקי המדינה בחוקי ההלכה, וכי הוא דיבר על הגברת חשיבותו של המשפט העברי בישראל.
נאמן גם קידם תוכנית לבוררות חובה בתביעות אזרחיות, שהייתה אמורה להסמיך נשיא או סגן נשיא בבית משפט השלום להעביר לבוררות מחוץ לבית המשפט כל תביעה אזרחית המתנהלת בבית המשפט שסכומה עד 2.5 מיליון שקל, בלי לקבל את הסכמת הצדדים. תוכנית זו עוררה התנגדות בקרב עורכי דין, משפטנים ושופטים, ביניהם דליה דורנר, פרופ' יצחק זמיר, ודורית ביניש.
באפריל 2012 העלה הצעת חוק המאפשרת לחברי הכנסת לבטל פסילת חוקים על ידי בג"ץ.
ב-18 במרץ 2013, עם השבעת הממשלה ה-33, פרש מהפוליטיקה, וראש מפלגת התנועה ציפי לבני החליפה אותו בתפקיד.
ביוגרפיה > תפקידים ציבוריים נוספים

יעקב נאמן כיהן במגוון תפקידים ציבוריים:
חבר ועדת אשר לרפורמה במערכת המיסוי בישראל (1971-1973)
חבר מועצת לשכת עורכי הדין ויו"ר ועדת החקיקה של הלשכה (1972-1975)
חבר הוועדה המדעית הקבועה של האיגוד הפיסקלי הבינלאומי (1973-1978)
חבר הוועדה לבדיקת ענייני השכר בשירות הציבורי (1976)
חבר הוועדה הציבורית בנושא ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים (1977)
חבר המוסד לבוררות מוסכמת (1977-1979)
יושב ראש הוועדה לבדיקת התאמת חוקי המיסים לחוקי הפיקוח על המטבע (1977-1978)
חבר הוועדה הממלכתית לבדיקת מבנה השלטון המקומי בישראל (1977-1979)
חבר המועצה המייעצת של בנק ישראל (1977-1978, 1991-1996)
חבר הוועדה הציבורית לבחינת מערכת הדלק בישראל (1978-1979)
חבר הוועדה הציבורית לחברות ממשלתיות (1978-1981)
חבר מועצת המנהלים של הבנק העולמי (1979-1981)
חבר הוועדה הציבורית לבדיקת מעמד המורה (1979)
חבר הוועדה לבדיקת מהומות הר הבית (1991)
יושב ראש הוועדה הציבורית ליישום דו"ח מבקר המדינה על מתן תמיכות למוסדות על ידי רשויות מקומיות (1991-1992)
חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים (1992)
יושב ראש הוועדה לעידוד תעשיית הקולנוע בישראל (1994)
יושב ראש ועדת החקירה לעניין עיריית בני ברק (1995)
יושב ראש הוועד המנהל של אוניברסיטת בר-אילן
ביוגרפיה > פטירתו

נפטר ב-1 בינואר 2017, לאחר שנאבק במחלה קשה. למחרת נקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים. בהלווייתו השתתפו מאות, בהם נשיא המדינה לשעבר ראובן ריבלין, שספד לנאמן, יושב ראש הכנסת לשעבר יולי אדלשטיין ושרי ממשלה.
נאמן היה תושב ירושלים, נשוי ואב לחמש בנות ובן אחד. בנו היחיד, איתן, שהיה רופא בכיר ביחידה לטיפול נמרץ ילדים במרכז הרפואי סורוקה, נהרג כרופא צבאי ב-9 באוקטובר 2023 במהלך טבח שבעה באוקטובר, במהלך היתקלות בשדרות.
מספריו

אל תירא עבדי יעקב (אוטוביוגרפיה), הוצאת משכל, 2017
דיני מיסים, מהדורה רביעית, הוצאת שוקן, תשכ"ט (כמסייע לכותב העיקרי, השופט ד"ר אלפרד ויתקון)
סדרי שלטון ומשפט בישראל, מהדורה שלישית, הוצאת נציבות שירות המדינה, תש"ל (הפרק דיני מיסים)
בנוסף, נאמן כתב למעלה מ-30 מאמרים בתחום המיסים, תאגידים וניירות ערך, שפורסמו בביטאונים מקצועיים בישראל ומחוצה לה.
הערות שוליים

↑  העלאות ומינויים בסגל האוניברסיטה של ת"א, מעריב, 13 באוגוסט 1969
↑  מינויים חדשים בבירה, מעריב, 27 ביולי 1970
↑  בר אילן לקראת תש"ל, מעריב, 6 באוקטובר 1969
↑  אבן ימסור לאוצר הפרטים המבוקשים, דבר, 2 במאי 1977
1 2  עמית בן-ארויה, יעקב נאמן יתמוך בגישה מקלה ליחסי הון-שלטון, באתר הארץ, 14 במרץ 2009
↑   יסמין גואטה, "יותר משיעקב נאמן היה איש של משפט - הוא היה איש של חיבורים", באתר TheMarker‏, 3 בינואר 2017
1 2  פנחס פישלר, הון ושלטון - "רק סיסמא", באתר News1 מחלקה ראשונה, 1 באפריל 2005
↑  ועדת בייסקי ערפה ראשיהם, מעריב, 21 באפריל 1986
↑  יצחק דנון, ‏כתב אישום נגד השר לשעבר, יעקב נאמן, על שיבוש הליכים ועדות ושבועה שקריים, באתר גלובס, 18 בדצמבר 1996
↑  השיחות ששכח יעקב נאמן, הראל צבי, 13 באפריל 1997 (הארץ)
↑  זכות הערעור, חנה קים, 20 במאי 1997 (הארץ)
↑  כותרות העבר: בית המשפט זיכה את השר המיועד נאמן מכל אשמה, באתר ‏מאקו‏, 15 במאי 2013
↑  ת"פ (ת"א) 7771/96 מדינת ישראל נ' יעקב נאמן, ניתן ב-15 במאי 1997
↑  איך איבדה הממשלה את זכותה לייצוג משפטי אוולין גורדון, תכלת קיץ התשנ"ח 1998, אתר תכלת)
↑  יובל יועז, לפיד חשף מסמכים המפריכים טענת בן יאיר על ארבל, באתר הארץ, 22 ביוני 2004
יואב יצחק, עדנה ארבל לא דיווחה אמת. מעריב 10 ביוני 2010
↑  שרון גל, איך התקבלה ההחלטה להגיש כתב אישום נגד שר המשפטים לשעבר יעקב נאמן?, באתר גלי ישראל, ‏2 ביוני 2023
↑  יהודה יפרח, משימת חייו האחרונה של נאמן: לספר את הסיפור, באתר nrg‏, 3 בינואר 2017
↑  נועם שרביט, קלמן ליבסקינד ואראל סג"ל, נאמן לדרכו: שר המשפטים שובר שתיקה, באתר nrg‏, 17 בפברואר 2012
↑  דורית גבאי, יעקב נאמן חוזר: לא באתי לנקום, באתר nrg‏, 27 במרץ 2009
↑  ברוך שפטרנו 19 באפריל 2013, האתר של אריה אבנרי
↑  נועם שרביט, ‏יעקב נאמן שובר שתיקה: "תפרו לי תיק. לא רצו שר משפטים שיעשה שינויים", באתר גלובס, 5 בפברואר 2007
↑  שמואל דקלו, ‏המדינה לבג"ץ: אין כל תשתית לפתיחה בחקירה משטרתית נגד נאמן, באתר גלובס, 13 ביולי 1997
↑  יצחק יואב - רוה'מ בנימין נתניהו, היוהמ א.. רובינשטיין, פרקליטת המדינה ע. ארבל ואח', בית דין גבוה לצדק 4187/97, 11/07/1997 (בג"צ)
↑  סיקור התוכנית לפיצול תפקיד היועץ, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2008
↑  אמיר אורן, מכתב פרקליט המדינה לדור לשר המשפטים נאמן, באתר הארץ, 4 בנובמבר 2009
↑  סערה במערכת הפוליטית בעקבות דבריו של שר המשפטים, יעקב נאמן, באתר הארץ, 8 בדצמבר 2009
↑  מרב דוד, נאמן: אין בדברי קריאה להחליף את חוקי המדינה, באתר nrg‏, 8 בדצמבר 2009
↑   הילה רז, לבני קוברת את הרפורמה של נאמן, באתר TheMarker‏, 23 ביולי 2013
↑  תומר זרחין, 65 ח"כים יוכלו להחיות חוק שנפסל בבג"ץ, באתר הארץ, 8 באפריל 2012
↑  יובל יועז, ‏שרת המשפטים הנכנסת לבני: אני עדיין מקווה שתהיה חוקה לישראל, באתר גלובס, 19 במרץ 2013
↑  ועדת אשר מחדשת מחר את עבודתה, דבר, 16 בפברואר 1972
↑  ענת רואה ונעמי צורף, השר לשעבר יעקב נאמן הלך לעולמו, באתר כלכליסט, 1 בינואר 2017
↑  מירי בן-דוד ליוי, בסורוקה מתאבלים על שני רופאים שנהרגו: "הצוות שבור, לא תופס את גודל האובדן", באתר ynet, 26 באוקטובר 2023
↑  ניר אלון, עוד הציל חיים ביום הראשון ללחימה בסורוקה נפרדים מהרופא הבכיר, באתר באר שבע נט, ‏10 בנובמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276884605171  GND: 1163632414  ISNI: 0000 0000 6694 9914  LCCN: n88099089  VIAF: 60631330   WorldCat (עם VIAF): 60631330
הוראס מיינרד

הוראס מיינרד (באנגלית: Horace Maynard;‏ 30 באוגוסט 1814 – 3 במאי 1882) היה מחנך, עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי. ב-1857 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי. הוא היה תומך נלהב של האיחוד ובהמשך תומך בביטול העבדות בארצות הברית, והיה אחד מחברי הקונגרס המעטים מהדרום שהמשיכו לכהן במהלך מלחמת האזרחים. לקראת סוף המלחמה הוא שימש כתובע הכללי של טנסי ובהמשך הוא כיהן כשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
מיינרד פרש מעבודתו בהוראה בקולג' מזרח טנסי (כיום אוניברסיטת טנסי) בראשית שנות ה-40 והחל בקריירה במשפטים. עד מהרה הוא רכש מוניטין בקרב עמיתיו על יכולת החשיבה שלו ועל סגנונו הסרקסטי העוקצני. ברובן של שתי תקופות הכהונה הראשונות שלו בקונגרס הוא נאבק לשמור על שלמותו של האיחוד, ובמהלך מלחמת האזרחים הוא דחק שוב ושוב בנשיא אברהם לינקולן לשלוח כוחות כדי לשחרר את מזרח טנסי שהייתה כבושה בידי צבא הקונפדרציה. לאחר המלחמה נבחר מיינרד לתקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים, אך בשל היותו איש המפלגה הרפובליקנית במדינה שנשלטה על ידי המפלגה הדמוקרטית היה עליו לנהל מאבק על בחירה זו מחדש.
ראשית חייו

הוראס מיינרד נולד בווסטבורו שבמסצ'וסטס. הוא התחנך באקדמיית מילברי ובהמשך למד בקולג' אמהרסט. כאשר הוא החל את לימודיו באמהרסט הוא סיקרן את חבריו ללימודים כאשר הוא סימן את האות V על דלת חדרו. המשמעות של הסימן התבררה ב-1838 כאשר הוא נבחר לשאת את הנאום מטעם הבוגרים בטקס הסיום (תוארו של הסטודנט הנושא את הנאום הוא Valedictorian). ב-1839 עבר מיינרד לנוקסוויל, שם הוא קיבל משרת מרצה בקולג' מזרח טנסי (כיום אוניברסיטת טנסי). בתחילה הוא לימד בבית הספר התיכון של הקולג', אך ב-1841 הוא החל ללמד בקולג' מתמטיקה ושפות עתיקות.
בתחילה חש מיינרד אכזבה מנוקסוויל, שאותה הוא החשיב כנחשלת ובלתי מתוחכמת, והוא שקל לעזוב את טנסי. ב-1844, לאחר שהוא התקבל ללשכת עורכי הדין, הוא מצא את מקומו כעורך דין שהיה פעיל בבתי המשפט המקומיים, והחליט להפוך את העיר למקום מגוריו הקבוע. עורך הדין המקומי אוליבר פרי טמפל (אנ'), עמיתו של מיינרד, תיאר אותו כ"בלתי צפוי ולא ידידותי, פוגעתי לעיתים בהליכותיו, פוגע באחרים ללא היסוס". סגנון זה הסעיר את עמיתיו של מיינרד, אך בה בעת סייע לו לרכוש את אמונם.
כהונה ראשונה בקונגרס

ב-1852 התמודד מיינרד לראשונה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא הותקף ללא רחם על ידי העיתונות המקומית והובס על ידי ויליאם צ'רצ'וול. ב-1856, בגיבויו של עיתון מקומי מנוקסוויל בעל זיקה למפלגה הוויגית, הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה השני של טנסי. בבחירות שהתקיימו ב-1858 הוא נבחר מחדש לאחר שהביס את עורך הדין ג.ס. רמזי, כאשר גרף 67% מהקולות.
בתחילה הזדהה מיינרד עם המפלגה הוויגית, ובבחירות לנשיאות של 1852 הוא שימש כאלקטור מטעמה. לאחר קריסת המפלגה, הוא התמודד לבחירה מחדש מטעם מפלגת שאינם יודעים דבר ב-1857, מטעם מפלגה האופוזיציה (אנ') ב-1859 ומטעם מפלגת האיחוד (אנ') ב-1861.
משבר הפרישה ודעותיו על העבדות

דעותיו המורכבות של מיינרד על העבדות בארצות הברית שיקפו שינויים ברגשות שהיו שכיחים בקרב אנשי מזרח טנסי תומכי האיחוד. במהלך שנות ה-30, מיינרד, שהיה בנו של מתנגד לעבדות, ראה בעבדות תופעה בזויה, וכינה אותה "קללת הארץ". עם זאת, ב-1850, הפך מיינרד למגן משטר העבדות, במכתבים ששלח לאביו, וטען שהיו "צדדים בהירים לצד צדדים אפלים בעבדות". ב-1860 היו בבעלותו של מיינרד ארבעה עבדים, ובעוד שהוא התנגד לפרישתן של מדינות הדרום מן האיחוד, הוא הגן על העבדות. לקראת סוף המלחמה הוא שב לדעותיו משכבר הימים נגד העבדות ותמך בהצהרת האמנציפציה של הנשיא אברהם לינקולן.
יחד עם עמיתיו תומכי האיחוד, אנדרו ג'ונסון, תומאס איימוס רוג'רס נלסון, וויליאם בראונלו, פעל מיינרד בקדחתנות לשמור את טנסי כחלק מהאיחוד לנוכח משבר הפרישה של 1860–1861. בשבועות שקדמו למשאל העם על הפרישה של ה-8 ביוני, נסע מיינרד בכל רחבי מזרח טנסי, ונשא עשרות נאומים בעד האיחוד. מיינרד היה גם חבר המשלחת של מחוז נוקס לוועידה בעד האיחוד של מזרח טנסי (אנ'), ששאפה להקים מדינה נפרדת במזרח טנסי שתהיה חלק מהאיחוד.
מלחמת האזרחים

לאחר פיזור הוועידה ביוני 1861, שם מיינרד את פעמיו לוושינגטון די. סי. כדי לאייש את מושבו בבית הנבחרים. כאשר כבשו כוחות צבא הקונפדרציה את מזרח טנסי מאוחר יותר באותה שנה, הוא הפציר שוב ושוב בנשיא לינקולן לשגר כוחות כדי לשחרר את האזור, בהזהירו ש"שדמעותיהם ודמם של אנשי מזרח טנסי יהיו כתם על הממשל שלך שהזמן לא יוכל למחות". בדצמבר תקף מיינרד את גנרל ג'ורג' הנרי תומאס, על סירובו לפלוש לאזור בעקבות מה שנקרא "שערוריית שריפת הגשר" (אנ'), וכינה את מאמציו "מחפירים". מאוחר יותר באותו חודש כתב הגנרל ג'ורג' מקללן לגנרל דון קרלוס ביואל:
ג'ונסון, מיינרד וכו', נעשו שוב נרעשים, וגרמו לאהדתו של הנשיא לינקולן להשתלהב. שיקולים פוליטיים עשויים להילקח בחשבון כדי לשלוח את הכוחות למזרח טנסי מוקדם ככל האפשר..."
על אף מאמציו של מיינרד, לא נכנסו כוחות צבא האיחוד לנוקסוויל עד לספטמבר 1863. עד לעת הזו שב מיינרד לעיר. בקרב תומכי האיחוד במזרח טנסי חל קרע בין אלו שתמכו בהצהרת האמנציפציה (בהנהגתם של מיינרד ובראונלו), לבין אלו שפשוט שאפו לשוב לסטטוס קוו שמלפני המלחמה (בהנהגתם של נלסון וראש עיריית נוקסוויל, ג'יימס לוטרל). ב-1864 מונה מיינרד כתובע הכללי של טנסי על ידי אנדרו ג'ונסון, שמונה למושל הצבאי של המדינה.
לאחר המלחמה

מיינרד השתתף בוועידת האיחוד הלאומי (אנ') של 1866 ונבחר באותה שנה מחדש לבית הנבחרים מטעם מפלגת האיחוד בעקבות קבלתה מחדש של טנסי לאיחוד. שנתיים לאחר מכן הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים, הפעם מטעם המפלגה הרפובליקנית וכך כיהן בקונגרס עד 1875. בשנתיים האחרונות לכהונתו הוא שימש כיושב ראש ועדת הבנקאות והמטבע של הבית. ב-1868, מונה מיינרד כשופט בית המשפט העליון של טנסי על ידי מושל טנסי בראונלו במקומו של סמואל מיליגן שהתפטר. מיינרד החזיק בשני התפקידים במקביל, אך זכותו לכהן בשני התפקידים בצורה זו אותגרה על ידי עתירה שהוגשה לבית המשפט. בעתירה זו קבע בית המשפט שצעדיו השיפוטיים של מיינרד היו תקפים בהתבסס על ההנחה שמינויו כשופט בית המשפט העליון הוביל בהכרח להתפטרותו מהקונגרס, ושזה עניינו של הקונגרס להתייחס להמשך כהונתו בו.
שמו של מיינרד הוגש כמועמד לסגן הנשיא בוועידת המפלגה הרפובליקנית שהתקיימה ב-1872 בפילדלפיה. הוא נוצח לאחר שזכה ל-26 קולות בלבד, מתוכם 24 מטנסי, אחד מאלבמה ואחד ממיסיסיפי.
לשיא הקריירה הפוליטית שלו הגיע מיינרד ב-1873, כאשר הוא הביס בבחירות לקונגרס, הן את אנדרו ג'ונסון, והן את הפוליטיקאי הפופולרי ממערב טנסי, ב.פ. צ'טהאם, אך הפסיד לג'יימס ד. פורטר. לאחר מכן הוא מונה לשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית וכיהן בתפקיד בשנים 1875–1880. לאחר מכן הוא מונה למנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא רתרפורד הייז, וכיהן בתפקיד עד לתום נשיאותו של הייז במרץ 1881.
מותו ומורשתו

הוראס מיינרד נפטר באופן פתאומי מהתקף לב ב-3 במאי 1882 בנוקסוויל. הוא נטמן בבית הקברות אולד גריי שבעיר.
מיינרד ייזכר בקרב עמיתיו בזכות שכלו החריף ויכולת השכנוע שלו. עורך העיתון "נוקסוויל ג'ורנל", ויליאם רול, כתב שמיינרד היה הטוב מבין עורכי הדיחן של מזרח טנסי. מתנגד העבדות פרדריק דאגלס העיר פעם שלמיינרד היה "ראש של שלוש קומות". ראש עיריית נוקסוויל, הדמוקרט פיטר סטאוב, אמר שאף על פי שהוא לא חיבב את מיינרד, הוא התרשם מאוד מההיגיון ומהרטוריקה של מיינרד עד שהוא הצביע בעדו פעמיים. אוליבר פרי טמפל כתב על מיינרד: "רבים היו האנשים שהוא עקץ ופצע באמצעות הסרקזם הצורב שלו ושנינותו החריפה". ההומוריסטן ג'ורג' וושינגטון האריס לעג למיינרד בסיפורו "סוסתה של האלמנה מקלאוד" כאשר הציגו בדמות "סטיליארדס"
בשנות ה-50 של המאה ה-19 עשו אנשי מחוז נוקס שבטנסי מאמץ לבטל את קיומו של מחוז יוניון השכן, שהוקם על חשבון שטח המחוז שלהם. מיינרד ייצג בהצלחה את מחוז יוניון בהליכים לביטול בקשה זו, ובתמורה הם קראו לעיר מושב המחוז, מיינרדוויל, על שמו. בית הספר הוראס מיינרד שימש כבית הספר התיכון של המחוז בשנים 1923–1997, ואז הפך לחטיבת ביניים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Oliver P. Temple, Notable Men of Tennessee, From 1833 to 1875, Their Times and Their Contemporaries (New York: Cosmopolitan Press, 1912), pp. 137-149.
1 2  Oliver P. Temple, East Tennessee and the Civil War (Johnson City, Tenn.: Overmountain Press, 1995), pp. 437-441.
1 2 3  Kathleen Zebley, Horace Maynard, Tennessee Encyclopedia of History and Culture
↑  Robert McKenzie, Lincolnites and Rebels: A Divided Town in the American Civil War (New York: Oxford University Press, 2006), pp. 36-37.
↑  Robert McKenzie, Lincolnites and Rebels: A Divided Town in the American Civil War (New York: Oxford University Press, 2006), p. 145.
↑  War of the Rebellion: Serial 007 Page 0926 OPERATIONS IN KY.,TENN., N.ALA., AND S.W.VA. Chapter XVII. - https://ehistory.osu.edu/
↑  Tennessee Supreme Court Historical Society Archived 2012-03-06 at the Wayback Machine.
↑  John Wooldridge, George Mellen, William Rule (ed.), Standard History of Knoxville, Tennessee (Chicago: Lewis Publishing Company, 1900; reprinted by Kessinger Books, 2010), p. 486.
↑  George Washington Harris, Sut Lovingood: Yarns Spun By a Nat'ral Born Durn'd Fool (New York: Dick and Fitzgerald, 1867), pp. 37–47.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1200505654  ISNI: 0000 0000 5128 303X  LCCN: nr92023073  NARA: 199928760  SNAC: w6892kwv  US Congress: M000284  VIAF: 34320306   WorldCat (עם VIAF): 34320306 
הוראס מיינרד בתקופת מלחמת האזרחים
מאט או'ריילי

מת'יו שון או'ריילי (באנגלית: Matthew Sean O'Riley; נולד ב-21 בנובמבר 2000 בלונדון שבאנגליה) הוא כדורגלן אנגלי-דני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת ברייטון אנד הוב אלביון מפרמייר ליג ובנבחרת דנמרק.
קריירת מועדונים

או'ריילי גדל במחלקת הנוער של פולהאם. ב-8 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–2 על וויקומב וונדררס במסגרת הסיבוב הראשון של גביע הפוטבול ליג לעונת 2017/2018. ב-1 בינואר 2020 ערך את הופעתו היחידה במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, בהפסד 1–2 לרדינג במסגרת המחזור ה-26 לעונת 2019/2020.
ב-24 בינואר 2021 חתם או'ריילי במילטון קינס דונס מהפוטבול ליג הראשונה. הוא ערך 49 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-20 בינואר 2022 חתם או'ריילי על חוזה לארבע עונות וחצי בסלטיק מליגת העל הסקוטית. ב-26 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על הארט אוף מידלות'יאן במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת 2021/2022. ב-9 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על אברדין במסגרת המחזור ה-26 בליגה. הוא ערך 16 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים, בעונת 2021/2022, בה זכתה סלטיק באליפות סקוטלנד. ב-6 בספטמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 0–3 לריאל מדריד במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
או'ריילי שיחק בסלטיק עד לתום עונת 2023/2024, ובסך הכול בשתי עונות וחצי זכה עם הקבוצה בשלוש אליפויות ושני גביעים מקומיים. לזכותו 25 שערי ליגה ב-93 הופעות במדי סלטיק.
ב-26 באוגוסט 2024, לאחר שעוד הספיק לערוך שתי הופעות ליגה אחרונות במדי סלטיק בפתיחת עונת 2024/2025, חתם או'ריילי בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג, תמורת כ-25 מיליון ליש"ט, בחוזה לארבע שנים. יום אחד לאחר מכן כבר שותף במשחק גביע הפוטבול ליג מול קראולי טאון, אך כבר לאחר תשע דקות ספג תיקול חזק שפצע אותו, והוא נאלץ לרדת מהמגרש. בעקבות הפציעה עבר ניתוח בקרסולו.
קריירה בינלאומית

בנעוריו, או'ריילי שיחק בנבחרות הנוער של אנגליה. בפברואר 2022 הצהיר בראיון לתקשורת הדנית כי אם יקבל הצעה מדנמרק (מולדת אימו) ישמח להצטרף.
במרץ 2022 זומן לסגל הנבחרת הצעירה של דנמרק. ב-20 בנובמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של דנמרק במשחק נגד צפון אירלנד.
תארים

אליפות סקוטלנד (3): 2021/2022, 2022/2023, 2023/2024
הגביע הסקוטי (2): 2022/2023, 2023/2024
גביע הליגה הסקוטית (1): 2022/2023
הערות שוליים

↑  O'Riley makes MK Dons move באתר הרשמי של מילטון קינס דונס, 24 בינואר 2021 (באנגלית)
↑  Celtic delighted to sign Matt O'Riley באתר הרשמי של סלטיק, 20 בינואר 2022 (באנגלית)
↑  Celtic ace Matt O'Riley 'won't say no' to Denmark amid World Cup dream, 15 בפברואר 2022 (באנגלית)
.
אליס מיי קרי

מיס קרי במשכנה שבהר אורה, 1942
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אליס מיי קרי (Alice May Carey‏, 1879–1957) הידועה בכינוי מיס קרי, הייתה מיסיונרית אנגליה שיזמה והקימה את "מקדש שלוש הדתות" בהר אורה שבקצה הדרום-מערבי של ירושלים.
תולדות חייה

אליס קרי נולדה ב-24 בנובמבר 1879 בסנט פיטר פורט שבאי גרנזי (Guernsey), במרכז איי התעלה. היא הגיעה לארץ ישראל בשנת 1922 כמתנדבת בתיכון של הכנסייה האנגליקנית בירושלים ובבית טליתא קומי. לאחר כשנה עברה לעין כרם, ושם התגוררה כעשר שנים. הכפר היה ידוע במנזריו, כנסיותיו הרבות, ופעילותו המיסיונרית בקרב יושבי הארץ, כמו גם בשכנות הטובה ששררה בין תושביו.
בשנת 1945, לאחר מחלות חוזרות ונשנות, ולאחר שאנשי כנסייה הטילו ספק בכושר השיפוט שלה, חזרה קרי לביתה בגרנזי, ומאז אושפזה במוסדות פסיכיאטריים לסירוגין, עד מותה מסתימת עורקים בשנת 1957.