stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עקרון הרצף
יישום השיטה

כדי לקיים את 'עקרון הרצף' באופן מעשי, ממליצה לידלוף על הקפדה על הכללים הבאים:
מיד לאחר היוולדו של התינוק, עליו להיות צמוד לאמו, חבוק בזרועותיה או נתון במנשא. עליה לשאתו על גופה בכל עת, או להבטיח כי מטפל אחר יישא אותו על גופו במקומה, בזמן שאינה יכולה לעשות כן (בעת מקלחת או עשיית צרכים). פעולה זו נועדה לאפשר לתינוק לראות ולהרגיש את אמו בכל רגע, לישון עליה ולינוק ממנה, עד הגיעו לגיל בו הוא מסוגל להתרחק ממנה על פי בחירתו (לרוב בגיל 6 עד 8 חודשים). אפשר להתחלק במשא עם מבוגר אחר כמו האב או מטפלת קבועה, ואף לארגן קבוצת אמהות למפגשים של כמה פעמים בשבוע, שיישמו את עקרון הרצף, כפי שהוא מיושם בשבט המורחב.
על התינוק לישון במיטת אמו כשהוא צמוד אליה כל העת, עד שיבקש לישון במיטה משלו (לרוב בגיל שנתיים). הוא יעזוב כאשר ירגיש בטוח לגמרי במעמדו ובמקומו אצל הוריו, וידע שתמיד יתקבל בזרועות פתוחות.
יש להניק את התינוק (ולא להאכילו בתחליפי חלב אם) בכל רגע שיחפוץ.
יש להגיב מיד לכל תנועה או קול של התינוק (כמו בכי, חוסר שקט, התפתלות וכדומה) ללא שפיטה, כעס או שלילה של צורכי התינוק, אך גם להימנע מהפגנת דאגה מופרזת כלפיו, או הפיכתו למרכז העניינים.
על האם ושאר המטפלים בתינוק להתייחס לצרכיו החברתיים, לראות בו חלק בלתי נפרד מהם, ולהכיר בהיותו רצוי וראוי.
התפשטות השיטה בעולם המערבי

זמן קצר לאחר פרסום ספרה של לידלוף, זכתה שיטת עקרון הרצף להתעניינות רבה, והיא אומצה בידי אמהות רבות, בעיקר בארצות הברית. הספר תורגם לשפות רבות, והשיטה מצאה לה מקום גם באירופה. בשנים האחרונות התגבשו קהילות תומכות של נשים המגדלות את ילדיהן על פי עקרון הרצף, וכן פורומים לתמיכה וייעוץ באינטרנט עבור המבקשות לנהוג על פי השיטה בגידול ילדיהן.
ספרה של לידלוף תורגם לעברית בשלהי שנות ה-90, דבר שחשף את השיטה לקהל רחב יותר בישראל. מהלך מעניין שנצפה הוא שיבתן של נשים ממוצא אתיופי לגדל ילדים בגישה המסורתית הנהוגה במשפחתן, הדומה מאוד לעקרון הרצף.
ביקורת על השיטה

בצד לא מעט מצדדים נלהבים ב'עקרון הרצף', הועלו טענות רבות נגדו, כשהעיקרית בהן היא הטענה שהשיטה ישימה רק בחברה הילידית ולא מתאימה לחברה המודרנית. הסיבות לכך הן שבחברה הילידית מתקיימים תנאים בסיסיים, כמו חיים בשבט בו החברים מסייעים לאם, או העובדה שהאם אינה נאלצת לצאת לעבוד כדי לפרנס.
כן נטען שלידלוף איננה אנתרופולוגית, ולפיכך אין בידיה הכלים הבסיסיים לבצע מחקר ראוי, ולאבחן באופן מדעי והשוואתי את הסיבות האמיתיות לאושרם של ילדי ההיקואנה (האם הם באמת מאושרים? אם כן, יש לבדוק האם הסיבות לכך עשויות להיות אחרות, למשל: סוג האוכל ממנו הם ניזונים, שלוות הנפש של הג'ונגל או הקשר ההדוק שלהם עם אביהם).
טענה נוספת שהועלתה נגד השיטה היא שלידלוף הגתה בכוונה שיטה קיצונית, כדי להוות משקל נגד גישות החינוך הנוקשות שרווחו בשנות ה-70, לפיהן כל מתן תשומת לב מעבר להאכלה ולצרכים בסיסיים הוא פינוק. בראיונות שנערכו עמה לא הסתירה לידלוף כי גדלה בבית קר ומנוכר, שנוהל על פי גישות חינוך כאלו, וכי אמה מנעה ממנה ומאחותה כל יחס אוהד ואוהב.
נגד לידלוף אף נטען ששיטתה נועדה לגרום רגשות אשם לאם המערבית, וכן כי לא ייתכן שאישה כמוה, שלא התנסתה מימיה באמהוּת, תלמד אחרות כיצד לגדל את ילדיהן. במקביל יצאו ארגונים פמיניסטים נגד השיטה, בטענה שהיא מחזירה נשים הביתה למשך חודשים ואפילו שנים, דבר הפוגע ביכולתן לשמש בעמדות השפעה בחברה.
ראו גם

התפתחות רגשית בילדות
התפתחות חברתית
תאוריית ההתקשרות
תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של פיאז'ה
שפת סימנים לתינוקות
לקריאה נוספת

ג'ין לידלוף, עקרון הרצף - איך לגדל ילדים מאושרים, הוצאת אלטרנטיבות, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

1 2 3 4  ריאיון עם ג'ין לידלוף, מתוך "באופן טבעי", גליונות 56–57, 2005
↑  רויטל אלמוג, עקרון הרצף, באתר הנשים "נמסטה"
↑  דורון ציפורי, מפגש מהחיים עם עקרון הרצף, מתוך "באופן טבעי", גיליון 42, 2002
↑  גיל ונטורה, עקרון הרצף? עדיף שנחזיר לילדינו את הילדוּת, באתר ynet, 15 במרץ 2010
↑  מירב שני, איך שרדתי את עקרון הרצף, 23 בנובמבר 2006, אתר nrg
↑  דקלה שטרן, עקרון הרצף, 5 במאי 2007, אתר נענע10
תינוק אינדיאני יושב על גבה של אימו, 1899
אם ובנה בכפר בגינאה הצרפתית, 1979
חשיבותו העצומה של המגע הפיזי בין תינוק להוריו על פי עקרון הרצף עודד את השימוש במנשאים מודרניים
הספר בעברית
אליפות וימבלדון 1964

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  22 ביוני 1964 – 4 ביולי 1964 (13 ימים) 
 מספר תחרות:  78 
 עיר מארחת:  אצטדיוני הטניס בווימבלדון 
 זוכה:  גברים:רוי אמרסון (ארצות הברית) נשים:מריה בואנו (ברזיל) זוגות גבריםבוב יואיט/פרד סטולי (אוסטרליה) זוגות נשים:לסלי טרנר/מרגרט סמית' קורט (אוסטרליה) זוגות מעורבים: פרד סטולי/לסלי טרנר (אוסטרליה)
 
 → אליפות וימבלדון 1963 אליפות וימבלדון 1965 ← 
 
אליפות וימבלדון 1964 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-22 ביוני והסתיימה ב-3 ביולי.[דרושה הבהרה] תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים.
מ-16 משתתפי הגמרים, 12 היו מאוסטרליה והם זכו בתחרויות הגברים, זוגות נשים וזוגות מעורבים. בתחרות זוגות גברים טניסאי אוסטרלי השתתף לצד בוב יואיט שייצג את דרום אפריקה, אך היה יליד אוסטרליה. בתחרויות הנשים טניסאית אוסטרלית זכתה במקום השני.
התחרות > תחרות הגברים

בתחרות זו השתתפו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות המשתתפים החזקים דורגו כדלקמן:
רוי אמרסון (אוסטרליה אוסטרליה), ניצח בתחרות
צ'אק מקינלי (ארצות הברית ארצות הברית), מנצח תחרות 1963, הודח בחצי הגמר
מנואל סנטנה (ספרד ספרד), הודח בסיבוב הרביעי
רפאל אוסונה (מקסיקו מקסיקו), הודח ברבע הגמר
דניס רלסטון (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בסיבוב הראשון
פרד סטולי (אוסטרליה אוסטרליה), הפסיד במשחק הגמר
ניקולה פייטרנג'לי (איטליה איטליה), הודח בסיבוב השני
מרטין מוליגן (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השני
במשחק הגמר, רוי אמרסון מאוסטרליה נפגש עם פרד סטולי מאוסטרליה וניצח אותו ב-4 מערכות. באותה שנה הוא ניצח גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 96 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. 8 טניסאיות זכו לדירוג:
מרגרט סמית' קורט (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחת תחרות 1963, הפסידה במשחק הגמר
מריה בואנו (ברזיל ברזיל), מנצחת בשנים 1959–1960, ניצחה בתחרות
בילי ג'ין קינג (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בחצי הגמר
לסלי טרנר (אוסטרליה אוסטרליה), הודחה בחצי הגמר
ננסי ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר
אן היידון ג'ונס (בריטניה בריטניה), הודחה ברבע הגמר
ג'יין אוניל (אוסטרליה אוסטרליה), הודחה בסיבוב השלישי
רובין אברן (אוסטרליה אוסטרליה), הודחה ברבע הגמר
במשחק הגמר מריה בואנו מברזיל ניצחה ב-3 מערכות את מרגרט סמית' קורט מאוסטרליה. באותה שנה היא ניצחה גם באליפות ארצות הברית הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו 64 זוגות. 4 זוגות דורגו:
צ'אק מקינלי ודניס רלסטון (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו ברבע הגמר
רפאל אוסונה ואנטוניו פלפוקס (מקסיקו מקסיקו), מנצחי תחרות 1963, הודחו בחצי הגמר
בוב יואיט (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) ופרד סטולי (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחי תחרות 1962, ניצחו בתחרות
רוי אמרסון (אוסטרליה אוסטרליה) וקן פלטצ'ר (אוסטרליה אוסטרליה), הפסידו במשחק הגמר
במשחק הגמר בוב יואיט מדרום אפריקה ופרד סטולי מאוסטרליה שיחקו נגד רוי אמרסון מאוסטרליה וקן פלטצ'ר מאוסטרליה וניצחו אותם ב-3 מערכות. באותה שנה הם ניצחו גם באליפות אוסטרליה הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 48 זוגות. מזוג מנצחות תחרות 1963 רק מריה בואנו השתתפה בתחרות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
לסלי טרנר ומרגרט סמית' קורט (אוסטרליה אוסטרליה), ניצחו בתחרות
בילי ג'ין קינג וקארן סוסמן (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידו במשחק הגמר
מריה בואנו (ברזיל ברזיל) ורובין אברן (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בחצי הגמר
אן היידון ג'ונס (בריטניה בריטניה) ורנה שורמן (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודחו בחצי הגמר
במשחק הגמר לסלי טרנר ומרגרט סמית' קורט מאוסטרליה ניצחו את בילי ג'ין קינג וקארן סוסמן מארצות הברית בשתי מערכות. באותה שנה הזוג ניצח גם באליפות צרפת הפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 80 זוגות. 4 זוגות קיבלו דירוג:
קן פלטצ'ר ומרגרט סמית' קורט (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחי תחרות 1963, הפסידו במשחק הגמר.
פרד סטולי ולסלי טרנר (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחי תחרות 1961, ניצחו בתחרות
בוב יואיט (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) ומריה בואנו (ברזיל ברזיל), הודחו בחצי הגמר
בוב האו (אוסטרליה אוסטרליה) ונורמה ביילון (ארגנטינה ארגנטינה), הודחו בסיבוב השלישי
במשחק הגמר פרד סטולי ולסלי טרנר מאוסטרליה נפגשו עם קן פלטצ'ר ומרגרט סמית' קורט, גם הם מאוסטרליה, וניצחו אותם בשתי מערכות.
רוי אמרסון, מנצח התחרות
מריה בואנו - מנצחת התחרות
דני חלוץ

דני (דן) חלוץ (נולד ב-7 באוגוסט 1948) הוא איש צבא בדימוס, הרמטכ"ל ה־18 של צה"ל והיחיד שהתחיל את שירותו בצה"ל כטייס בחיל האוויר. בכהונתו פיקד על צה"ל במהלך תוכנית ההתנתקות ומלחמת לבנון השנייה. התפטר בינואר 2007, טרם פרסום דו"ח הביניים ללקחי המלחמה של ועדת וינוגרד, אשר הצביע על כשלים אישיים שלו ושל בכירים אחרים.
קודם לכן כיהן כסגן הרמטכ"ל, כמפקד חיל האוויר הישראלי וכטייס קרב.
ביוגרפיה

חלוץ נולד ב־1948 בתל אביב כדניאל, בן למשה (יליד 1926), עולה מאיראן שהצטרף לאצ"ל, וליפה (ילידת 1929), עולה מעיראק. כילד גר בעכו ובמעלות-תרשיחא, ומ-1953 גדל במושב חגור שבשרון. למד בבית הספר התיכון "ברנר" בפתח תקווה וסיים את לימודיו בתיכון קוגל בחולון. סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב. בוגר קורס מתקדם למינהל עסקים AMP באוניברסיטת הרווארד.
בעבר היה חלוץ מתומכי ארץ ישראל השלמה ובאחת מהתקופות בהן השתחרר משירות הקבע, התנדב במטה הבחירות של מפלגת הליכוד.
נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בשכונת רמות צהלה בתל אביב. בנו משרת כטייס תובלה. בנו רן חלוץ הוא ממייסדי חברת הבאנה לאבס.
שירותו הצבאי > טייס קרב

חלוץ התגייס בשנת 1966. במהלך מלחמת ששת הימים סייע לטייסת 147 שפעלה מחצרים. סיים קורס טיס כטייס קרב ביולי 1968 והוצב בקורס האימון המתקדם (קא"מ) על מטוסי אוראגן בטייסת 113. בהמשך שירת במשך ארבעה חודשים כטייס מיסטר, ושמונה חודשים כטייס ווטור. בדצמבר 1969 עבר לטייסת 201 ("טייסת האחת"), טייסת ה-F-4 פנטום הראשונה בחיל האוויר. לחם כטייס במלחמת ההתשה והשתתף ב־40 גיחות מבצעיות, בהן הגיחה בה נהרג מפקד הטייסת שמואל חץ, שהיה חונכו. ב-1971 הוצב לשירות כמדריך בבית הספר לטיסה ובמקביל שירת בהצבת חירום בטייסת 201. השתחרר מצה"ל באוגוסט 1973 בדרגת סרן.
במלחמת יום הכיפורים שירת במילואים בטייסת 201 כטייס פנטום. במהלך המלחמה השתתף ב־43 גיחות תקיפה ובהן בתקיפת המטכ"ל הסורי. כמו כן הפיל חלוץ במלחמה שלושה מטוסי אויב: מיג-21 מצרי, ושני מיג-21 סוריים מעל חומס. אחרי המלחמה חזר לשירות קבע ובשנים 1975–1978 שירת כסמ"ט ב' וכסמ"ט א' בטייסת 201 וכסגן מפקד טייסת תעופה. השתחרר שוב בשנת 1978 ולמד לתואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
חלוץ חזר לשירות פעיל בחיל האוויר בשנת 1982, בזמן מלחמת לבנון הראשונה. לאחר המלחמה הוסב לטייס F-16 ("נץ"). בשנת 1983 מונה לראש מדור במחלקת אמצעי לחימה שבלהק ראש המטה. בשנת 1984 הועלה לדרגת סגן-אלוף וקיבל את הפיקוד על טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום") שהפעילה מטוסי F-4 פנטום. כמפקד הטייסת הוביל מבנה תקיפה של כוחות איראניים באזור העיירה יחפופה בלבנון במהלך מבצע "גוף חי 6". ב־1986 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לעמוד בראש היחידה המבצעית בפרויקט הלביא.
בשנים 1988–1991 שימש כראש מחלקת אמצעי לחימה במטה חיל האוויר. ביולי 1991 מונה למפקד בסיס חצור של חיל האוויר. באוגוסט 1993 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק האוויר (רל"א) במטה חיל האוויר. בתפקיד זה היה אחד מארבעה טייסי חיל האוויר שטסו על מטוסי מיג 29 במהלך ביקור בבסיס צבאי במדינה במזרח אירופה. בשנת 1995 מונה לראש מטה חיל האוויר (רמ"ט). ביולי 1998 הועלה לדרגת אלוף ומונה כעוזר ראש אג"ם (אגף המטה הכללי). בשנת 1999, בעקבות שינוי מבני במטה הכללי, מונה חלוץ להיות ראש אגף המבצעים (אמ"ץ) הראשון, וב־4 באפריל 2000 החליף את איתן בן-אליהו, ומונה למפקד חיל האוויר ה־14.
שירותו הצבאי > מפקד חיל האוויר

במסגרת תפקידו כמפקד חיל האוויר ביצע חלוץ שינויים מקיפים בחיל האוויר וזכה להערכה רבה מקציני החיל. בתקופתו החלו להיקלט מטוסי ה-F-16I ("סופה") המסוגלים לתקוף מטרות בטווחים ארוכים בכל תנאי מזג האוויר. כמו כן, הרחיב חלוץ את השימוש בכלי טיס בלתי מאוישים והידק את שיתוף הפעולה עם כוחות היבשה (דבר שבא לידי ביטוי משכנע במבצע ימי תשובה). בתקופתו ביצע חיל האוויר מספר רב של סיכולים ממוקדים שבהם נהרגו מאות מחבלים פלסטיניים, בהם עשרות מפקדים ומנהיגים בכירים בארגוני הטרור, בעיקר ברצועת עזה.
בנוסף, פעל חלוץ לשיפור התרבות הארגונית בחיל האוויר ולהקטנת מספר תאונות האימונים, התאונות המבצעיות והתקלות הטכניות בחיל. מאמציו נשאו פרי ובתקופתו התאונות בחיל היו מעטות. חלוץ השיג השג נדיר של שנתיים וחצי ברציפות שבהן לא התרסק אף כלי טיס של חיל האוויר.
את כהונתו כמפקד חיל האוויר חתם חלוץ בפיקוח על סיכול ממוקד במייסד החמאס, אחמד יאסין, ב־22 במרץ 2004 מטילים שירו מסוקי AH-64 אפאצ'י. יאסין שרד ניסיון קודם להתנקש בו, במבצע קטיף כלניות, בעקבות שימוש בפצצה קטנה.
במהלך שירותו בחיל האוויר צבר חלוץ כ־4,000 שעות טיסה והפיל בקרבות אוויר שלושה מטוסי אויב.
ב-4 באפריל 2004 העביר את הפיקוד על החיל לאליעזר שקדי.
שירותו הצבאי > מפקד חיל האוויר > הריגת סלאח שחאדה

ב־22 ביולי 2002, בזמן ששירת כמפקד חיל האוויר, הפציץ חיל האוויר מבנה בעיר עזה במטרה לפגוע בבכיר חמאס סלאח שחאדה. בהפצצה נהרגו מלבד שחאדה גם 14 אזרחים ובהם ילדים. בציבור ובתקשורת נשמעו קולות שהאשימו את טייסי חיל האוויר בפשעי מלחמה, ועל כך שהאחראים לפעולה צריכים להישפט בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג. פעילי שמאל רדיקלי אף ריססו כתובות נאצה על מכוניות של טייסים. בעת ההפצצה שהה חלוץ בחו"ל ולא היה מעורב בקבלת ההחלטה, אף על פי שכמפקד חיל האוויר היה אחראי לה. בראיון ל"הארץ" גיבה באופן מלא את הטייסים. כשנשאל לגבי מידת הרגשות שטייס צריך לגלות, השיב: ”אם את בכל זאת מאוד רוצה לדעת מה אני מרגיש כשאני משחרר פצצה, אז אני אומר לך: אני מרגיש מכה קלה באווירון, כתוצאה משחרור הפצצה. כעבור שנייה זה עובר, וזה הכל. זה מה שאני מרגיש”.
בעקבות דבריו של חלוץ התעוררה סערה ציבורית. קבוצה של אנשי שמאל, בשיתוף עם תנועת "יש גבול", הגישו עתירה לבג"ץ בדרישה לפתוח בחקירה פלילית בעניין הרג הילדים, ואחר כך דרשו לעכב את מינויו של חלוץ לתפקיד סגן הרמטכ"ל עד שתיפתח חקירה שכזו. בג"ץ הורה לחלוץ להבהיר את עמדתו בסוגיה, וזה הגיש תצהיר ובו הסביר כי הדברים אינם משקפים את עמדתו המוסרית. לדבריו, הרג חפים מפשע מעציב מאוד, והמבצע לא היה מאושר לו פוטנציאל הנזק היה ידוע מראש, כפי שהמבצע המדובר לא אושר מספר פעמים קודם לכן, עקב ידיעות על הימצאות חפים מפשע. בג"ץ דחה את הבקשה לעיכוב מינויו של חלוץ בינואר 2005, תוך כדי מתיחת ביקורת מסוימת על דבריו. הביטוי "מכה קלה בכנף" הפך למטבע לשון המשמש לתיאור תקרית שאמורה לערער את אמות הסיפים, אך שאינה משפיעה על בעלי הכוח ולכן מתעלמים ממנה באדישות.
שירותו הצבאי > רמטכ"ל > הדרך למשרת הרמטכ"ל

באפריל 2004 סיים את תפקידו כמפקד חיל האוויר, ומונה לסגן הרמטכ"ל. בפברואר 2005 הודיע שר הביטחון, שאול מופז, כי חלוץ ימונה לרמטכ"ל, ויחליף את משה יעלון, שבניגוד למקובל, כהונתו לא הוארכה בשנה נוספת.
ב־1 ביוני 2005 מונה חלוץ לרמטכ"ל ה־18 של צה"ל. חלוץ הוא הרמטכ"ל הראשון שעשה את מרבית שירותו בחיל האוויר, והוא טייס הקרב הראשון שמונה לרמטכ"ל.
שירותו הצבאי > רמטכ"ל > תוכנית ההתנתקות

אחת המשימות המרכזיות של צה"ל בתקופת כהונתו הייתה ביצוע תוכנית ההתנתקות, לפינוי תושבי ישראל מרצועת עזה ומצפון השומרון. הפינוי החל ב־15 באוגוסט 2005 במבצע "יד לאחים" וב-17 באוגוסט החל הפינוי הכפוי. חלוץ פרסם מספר פקודות יום בנוגע לביצוע ההתנתקות, וטבע את הסיסמה "בנחישות וברגישות", כאפיון של גישת צה"ל למבצע ההתנתקות. בסופו של דבר, בוצע הפינוי ללא נפגעים וברובו המוחלט ללא אלימות. על כך זכו חלוץ, צה"ל והמשטרה לשבחים, הן על האיפוק של הכוחות המפנים והן על הארגון. חלוץ הקפיד לחלוק שבחים למתנחלים והנהגתם על פעולתם להובלת מחאה לא אלימה והרגעת הרוחות, אך הביע ביקורת קשה על ההתנגדות שהייתה בכפר דרום ובצפון השומרון מצד הנוער. לאחר יישום התוכנית העניק את פרס הרמטכ"ל לבית הספר לטיסה של חיל-האוויר, לאחר שזה הפסיק את קורס הטיס והוציא את חניכיו כדי לסייע לכוחות בשטח בעת הפינוי.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, התבטא חלוץ מספר פעמים בביקורת על המתנחלים מעל במות שונות. בין השאר אמר כמה פעמים שיש לסגור ישיבות הסדר התומכות בסרבנות, ולאחר אירועי עמונה טען, בניגוד למסקנות ועדת החקירה הממלכתית, כי כוחות הצבא והמשטרה התנהגו כראוי כלפי האלימות שהופגנה נגדם ושיבח את התנהגותם.
שירותו הצבאי > רמטכ"ל > מבצע גשמי קיץ

במהלך חודש יוני 2006, בתגובה להגברת ירי הרקטות מרצועה עזה, הרג צה"ל שני פעילי חמאס ברצועה, לאחר הפוגה בסיכולים הממוקדים בת יותר משנה. כמו כן ביצע צה"ל התקפות נרחבות ברצועה, שבהן נהרגו 7 אזרחים ונפצעו יותר מ-50 בני אדם, בהם נשים וילדים ששיחקו בחוף הים. חלוץ הורה להפסיק את הירי עד לסיום תחקיר האירוע. לאחר מכן, חטפו אנשי החמאס את חייל צה"ל גלעד שליט בסוף יוני 2006, בגבול רצועת עזה, לאחר שעברו את גדר הגבול במנהרה ותקפו עמדה של צה"ל. בעקבות זאת יצא צה"ל, בפיקודו של חלוץ, למבצע גשמי קיץ, שנועד לפגוע בתשתיות הטרור ולהפעיל לחץ שיביא לשחרורו של החייל החטוף.
שירותו הצבאי > רמטכ"ל > מלחמת לבנון השנייה

ב־12 ביולי 2006 פתח חזבאללה במתקפה בגבול לבנון. במהלכה שוגרו רקטות לאורך גבול הצפון, והותקף סיור של צה"ל. בהתקפה נהרגו שלושה מחיילי הסיור ושניים אחרים, אהוד גולדווסר ואלדד רגב, נחטפו. בעקבות זאת יצא צה"ל ל"מבצע שינוי כיוון 11" בלבנון, שהסלים לכדי מלחמת לבנון השנייה. המערכה התבססה בתחילה על מתקפה אווירית, ובהמשך התרחבה לפעילות קרקעית של זרוע היבשה שכללה גיוס מילואים.
במהלך המלחמה נוצר קרע בין חלוץ לבין אלוף פיקוד הצפון, אודי אדם, ובהליך שנתפס כהבעת אי-אמון בתפקודו של האחרון מינה חלוץ את סגן הרמטכ"ל, אלוף משה קפלינסקי, כנציג הרמטכ"ל בפיקוד הצפון. ב-28 ביולי, לאחר שהתלונן על כאבי בטן ותשישות, חלוץ אושפז בבית החולים איכילוב לסדרת בדיקות, שלאחריהן שוחרר למנוחה. האירוע זכה לסיקור נרחב בכלי תקשורת ערביים.
הלחימה בלבנון נמשכה עד 14 באוגוסט ובמהלכה נורו על צפון ישראל קרוב ל־4,000 רקטות. ועדת וינוגרד מתחה ביקורת על ניהול המערכה, בין היתר כנגד תפקודו של חלוץ, והעירה כי הוא כשל בתפקידו בקבלת ההחלטות ובניהול המלחמה. חלוץ נמצא "אחראי אישית ופיקודית לעובדה כי ביום הפקודה לא היו באמתחתו תוכניות ריאליות מוכנות למצב הסלמה בזירת הלבנון". בהקשר של חלוץ בלטה בייחוד הביקורת על ב"אמונת-יתר בכוחו של חיל האוויר ואי הערכה נכונה של כוחו והיערכותו של היריב".
כנגד חלוץ הופנתה גם ביקורת אישית, כאשר נחשף שביום חטיפת החיילים הורה לברוקר שלו למכור את כל ניירות הערך שבחשבונו. לטענתו הביקורת התעלמה מכך שהשיחה החלה ב-11 ביולי, יום לפני התקפת חזבאללה, והמשכה נעשה ללא קשר לאירועים ב-12 ביולי. לטענתו, לא שיער שתפרוץ מלחמה, זאת על אף שבהדלפות לתקשורת מישיבת המטכ"ל שנערכה בבוקר, לאחר החטיפה, נאמר ש"ישראל תחזיר את לבנון עשרים שנה אחורה".
שירותו הצבאי > רמטכ"ל > לאחר המלחמה

לאחר סיום המלחמה התפתח דיון ציבורי לגבי המשך כהונתו של חלוץ בתפקיד, כאשר חלוץ, בתמיכתו של שר הביטחון עמיר פרץ, הצהיר שלא יעזוב את התפקיד ויתמקד בהכנת הצבא לעימות עתידי ובתיקון הליקויים שהתגלו במהלך המלחמה.
ב-17 בינואר 2007 התפטר חלוץ מתפקידו. במכתב ההתפטרות ציין כי המתין לסיום העבודה של ועדות הבדיקה למלחמת לבנון השנייה, ולאחר "שנקבע מתווה ליישום לקחי התחקור", הוא מקבל על עצמו את האחריות ומסיים את תפקידו. ב-13 בפברואר בוועדת החוץ והביטחון נשא חלוץ נאום פרידה מריר ובו אמר "הכי כואב לטייס כאשר מספר 2 שלו יורה לו בגב". חלוץ סירב לפרש למה התכוון בדבריו, ומקורביו העריכו כי מדובר בביקורת כלפי הדרג המדיני. ב־14 בפברואר 2007 הוחלף על ידי גבי אשכנזי.
ב־30 באפריל 2007 פורסם דו"ח הביניים של ועדת וינוגרד, שחקרה את אירועי מלחמת לבנון השנייה. בדו"ח נקבע כי חלוץ, בנוסף לראש הממשלה אולמרט ושר הביטחון פרץ, כשלו בתפקידיהם בניהול המערכה. בדו"ח הסופי נאמר כי במלחמת לבנון השנייה הייתה החמצה גדולה וחמורה, לאור העדיפות הגדולה של צה"ל על חזבאללה, ומי שאחראי לה הוא הדרג הצבאי, במיוחד כוחות היבשה, עם שותפות מסוימת של הדרג המדיני.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "בגובה העיניים" (בהוצאת ידיעות ספרים), בו הוא משיב, בין השאר, על הטענות שעלו נגדו בנוגע לתפקודו במלחמת לבנון השנייה. בשנת 2011 התפרסם כי חלוץ עדיין ממשיך לשרת במילואים כמדריך בבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
שירותו הצבאי > תפיסתו הצבאית

עוד בהיותו מפקד חיל האוויר טען חלוץ בראיונות שונים, שעיקר בניין הכוח של צה"ל צריך להתבסס על חיל האוויר ועל חימוש מונחה מדויק, לרבות ירי ארטילרי. את טענתו ביסס על ההנחה שעיקר האיום האסטרטגי על מדינת ישראל מגיע מכיוון איראן, ועל ההנחה שהישגי ארצות הברית במלחמת המפרץ ומלחמת עיראק הוכיחו שאמצעים אלה יעילים לטיפול באיומים מרוחקים, כמו גם בטורי שריון קרובים. משום כך הוא קרא לצמצם השקעות מיותרות, לדעתו, בחילות היבשה (כגון בפרויקט טנק המרכבה). לאחר שנתמנה לתפקיד רמטכ"ל דחף חלוץ ליישום רעיונות אלה בפועל. בנוסף, החל חלוץ בשינוי מבנה צה"ל ובהגדלת סמכויותיה של מפקדת זרוע היבשה, ולהפיכתה לזרוע צבאית משמעותית, בדומה לזרוע האוויר והחלל וזרוע הים.
לאחר הפרישה מצה"ל

לאחר שפרש מצה"ל, עבר חלוץ לעסקים. הוא מונה ליו"ר הסטארט אפ "סטרלינג" שבשליטת איש העסקים נוחי דנקנר, ואחר כך למנכ"ל חברת קמור מוטורס, שבשליטת דן ברנר, יבואנית מכוניות BMW. בתקופת כהונתו, שתי החברות נחלו כישלונות עסקיים וחלוץ עזב אותן ב-2010, לאחר כשלוש שנים בתפקידו.
במקביל התנדב לכהן כיו"ר עמותת "אתגרים" שייעודה השתלבות חברתית של בעלי מוגבלויות, ילדים ומבוגרים.
באוגוסט 2013 נבחר ליושב ראש איגוד הכדורסל בישראל. ב-30 במרץ 2014 התפטר מתפקידו.
מיוני 2013 עד יוני 2016 שימש חלוץ כיו"ר חברת ג'ובוקיט החזקות. בתקופת כהונתו כיו"ר איבדה מניית החברה למעלה מ-70% מערכה.
בספטמבר 2018 הצטרף כשותף לבית הספר "האקדמיה לטיס מסחרי CAA" והיה דירקטור בחברה. החברה הכשירה עשרות טייסים אך נקלעה לקשיים כלכליים, במאי 2022 פרש חלוץ מהדירקטוריון שלה, ובהמשך החליטה החברה על פירוק מרצון.
לאחר הפרישה מצה"ל > פעילות פוליטית

ב-2 בדצמבר 2010 התפקד חלוץ למפלגת קדימה, בעקבות סדרת פגישות עם יו"ר קדימה ציפי לבני, אך לפני הבחירות המקדימות לבחירת יושב ראש קדימה ב-27 במרץ 2012, הודיע על תמיכתו בשאול מופז. ב-7 ביולי 2012 הודיע חלוץ על פרישתו מקדימה על רקע המחלוקת בעניין גיוסם לצה"ל של חרדים והמיעוט הערבי.
במרץ 2023, כחלק מהמחאה כנגד הרפורמה המשפטית, הודיע שאם הרפורמה תעבור הדבר יהפוך את ישראל לדיקטטורה, ולכן יסרב להתנדב למילואים גם במקרה של מלחמה. כמו כן הודיע כי יתמוך בטייסים גם אם יפסיקו לאלתר להתנדב לשירות מילואים. חלוץ גם חתם ביחד עם עוד תשעה ממפקדי חיל האוויר לשעבר על מכתב לרוה"מ נתניהו ובו קריאה לעצירת החקיקה במסגרת הרפורמה.
בדצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, קרא להדחתו המיידית של בנימין נתניהו מראשות הממשלה ולקיומה של עסקה לשחרור החטופים, גם במחיר שחרורם של מחבלים, והזהיר מפני כניסה קרקעית לעזה בטרם שוחררו החטופים. ב-21 בספטמבר 2024 פונה בכוח על ידי המשטרה בהפגנה בקיסריה ליד בית ראש הממשלה.
לקריאה נוספת

דני חלוץ, בגובה העיניים, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2010, מסת"ב 9789654828703
עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2008, מסת"ב 9654824310
עפר שלח ויואב לימור, שבויים בלבנון: האמת על מלחמת לבנון השנייה, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2007, מסת"ב 9654824086
יורם יובל, ישראל - שיחת נפש, כנרת זמורה ביתן, 2012, עמ' 156 - 162(הספר בקטלוג ULI)
ויליאם סלים

פילדמרשל ויליאם ג'וזף סלים (אנגלית: William Joseph Slim; ‏6 באוגוסט 1891 - 14 בדצמבר 1970) היה פילדמרשל בצבא הבריטי והמושל הכללי ה-13 של אוסטרליה.
סלים לחם במלחמת העולם הראשונה והשנייה, ונפצע בקרב שלוש פעמים. במהלך מלחמת העולם השנייה פיקד על הארמייה ה-14 של הצבא הבריטי, לה ניתן מאוחר יותר הכינוי הארמייה הנשכחת. מ-1953 ועד 1959 שימש מושלהּ הכללי של אוסטרליה, שם היה לגיבור מלחמה לאחר שנלחם עם כוחות אנזא"ק בקרב גליפולי.
ראשית חייו

סלים נולד בבישופסטאון, פרבר של העיר בריסטול, לג'ון ולשרלוט סלים. את ילדותו בילה בברמינגהאם, שם למד בבית הספר. לאחר שסיים את לימודיו עבד סלים כמורה בבית ספר יסודי וכפקיד בחברה. ב-1912 הצטרף סלים לתוכנית להכשרת קצינים של אוניברסיטת ברמינגהאם, וכך התמנה ללוטננט שני ברגימנט וורוויקשייר המלכותי ב-22 באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במלחמה נשלח לגליפולי, שם השתתף בקרב ואף נפצע קשה במהלכו. עם שובו לאנגליה, קיבל סלים מינוי כלוטננט שני לרגימנט מערב הודו, ובאוקטובר 1916 יצא למסופוטמיה על מנת להצטרף לרגימנט שלו. ב-4 במרץ 1917 קיבל סלים דרגת לוטננט, ובאותה שנה נפצע שוב. מכיוון שבעת שירותו קיבל סלים קידום זמני לדרגת קפטן, ב-7 בפברואר 1918 הוענק לו עיטור הצלב הצבאי (Military Cross) על פעולותיו במסופוטמיה. לאחר שפונה להודו, קיבל סלים קידום זמני נוסף, הפעם לדרגת מייג'ור ברגימנט הגורקה השישי, ב-2 בנובמבר 1918. ב-22 במאי 1919 קיבל סלים את דרגת הקפטן באופן רשמי וסופח לצבא הודו הבריטית.
סלים נישא לאיילין רוברטסון ב-1926, ולזוג נולדו בן ובת.
ב-1926 נשלח סלים למכללת הפיקוד והמטה בעיר קוטה שבהודו, וב-19 במאי 1933 קיבל דרגת מייג'ור. הישגיו במכללת הפיקוד והמטה הביאו להצבתו ראשית במפקדת הצבא בדלהי, ולאחר מכן במכללת המטה באנגליה, שם לימד מ-1934 עד 1937. ב-1938 קודם סלים לדרגת לוטננט-קולונל וקיבל את הפיקוד על הגדוד השני של רגימנט הגורקה השביעי. ב-8 ביוני 1939 קודם סלים לדרגת קולונל (עם קידום זמני לדרגת בריגדיר גנרל) ומונה למפקד בית הספר לקצינים בבלגאום (Belgaum), הודו.
מלחמת העולם השנייה > המערכה במזרח אפריקה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, קיבל סלים את הפיקוד על החטיבה העשירית של דיוויזיית הרגלים ההודית החמישית ונשלח לסודאן. הוא השתתף במערכה במזרח אפריקה לשחרור אתיופיה מהכיבוש האיטלקי. במהלך לחימה באריתריאה, ב-21 בינואר 1941, נפצע סלים פעם נוספת כאשר העמדה בה שהה נפגעה בהפצצה.
מלחמת העולם השנייה > המזרח התיכון

סלים הצטרף למטהו של גנרל ארצ'יבלד וייוול בפיקוד המזרח התיכון, והוענקה לו דרגת מייג'ור-גנרל באופן זמני ביוני 1941. כאשר חלה מפקדה של דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-10, הגנרל ויליאם ארצ'יבלד קנת' פרייזר במהלך המלחמה האנגלו-עיראקית, החליף אותו סלים בפיקוד על הדיוויזיה, ולאחר מכן המשיך ופיקד עליה במהלך המערכה בסוריה ובלבנון ובמהלך הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן. שמו של סלים הוזכר פעמיים בדיווחים מהקרב, שזהו אות לכבוד בצבא הבריטי, המעיד על אומץ לב ושירות מצוין במהלך קרב.
לאחר מלחמת העולם השנייה > פרישה מהצבא

בסוף שנת 1945 שב סלים לבריטניה, וב-1 בינואר 1946 הוא הוכתר לאביר הלב הגדול במסדר האימפריה הבריטית. סלים התמנה למפקד מכללת ההגנה הקיסרית, במחזור הראשון שלה מאז 1939. ב-7 בפברואר התמנה לשלישו של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת. בתום שירותו בן השנתיים במכללת ההגנה, פרש סלים מתפקידו כשליש ומהצבא בכלל ב-11 במאי 1948, והתמנה לסגן היושב ראש של חברת הרכבות בריטיש ריילווייז (British Railways).