מלחמת סין–יפן השנייה
רקע

שורשיה של מלחמת סין-יפן השנייה נעוצים בתוצאות מלחמת סין–יפן הראשונה שהתחוללה בשנים 1894–1895, ובה סין, שהייתה תחת שלטון שושלת צ'ינג, הובסה על ידי יפן, ואולצה לוותר על טאיוואן ולהכיר בעצמאות קוריאה בהסכם שימונוסקי. שושלת צ'ינג הייתה קרובה להתמוטטות כתוצאה ממרידות מקומיות נגדה ומפגיעות מצד יפן, שכבר הפכה למעצמה אזורית חזקה.
לאחר מרד שינהאי, שבעקבותיו נפלה שושלת צ'ינג, נוסדה הרפובליקה הסינית ב-1912. אלא שהרפובליקה הסינית החדשה הייתה חלשה מהשלטון הקיסרי הקודם כתוצאה מהדומיננטיות של המצביאים הסינים. השאיפה לאיחוד פלגיה של סין תחת הרפובליקה הסינית התגלתה כבלתי ניתנת לביצוע. גם כושרה של הרפובליקה להילחם באופן אפקטיבי בתקיפות מבחוץ היה חלש, והיו אף מפקדים סינים שפעלו יחד עם הכוחות התוקפים היפניים במטרה לחזק את מעמדם בסין ונגד מפקדים אחרים. לדוגמה, ג'אנג דזוו-לין, המפקד ממנצ'וריה, שיתף פעולה בגלוי עם היפנים על-מנת לקבל סיוע צבאי וכלכלי מיפן.
בראשית ימי הרפובליקה הסינית הסתמנה יפן כאיום החיצוני הגדול ביותר על העצמאות הסינית. בשנת 1915 הוציאה יפן את מסמך "עשרים ואחת הדרישות", שבו הגדירה את האינטרסים הפוליטיים והכלכליים שלה בסין. לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה יפן מגרמניה את אזור ההשפעה הגרמני בשאנדונג. סין, לעומתה, תחת שלטון ממשלת בייאנג, נותרה מפולגת וחלשה מכדי להתנגד באופן אפקטיבי לפלישות מבחוץ, וזאת עד למשלחת הצפונית שבין השנים 1926 - 1928, שבוצעה על ידי מתנגדי ממשלת בייאנג - המפלגה הלאומית הסינית, הקוומינטנג, שמרכזה היה בגואנגג'ואו. המשלחת הצפונית שטפה את צפון סין ונעצרה בשאנדונג, שבה זאנג זוגצ'אנג, איל המלחמה מכוחות בייאנג, כשהוא נתמך בידי היפנים, ניסה לעצור את צבא הקוומינטנג מניסיונם לאחד את סין. מצב זה התפתח ב-1928 ל"תקרית ג'ינאן", שבה התעמת הצבא הסיני הלאומי עם כוחות יפנים. באותה שנה נרצח המפקד הצבאי המנצ'ורי, ג'אנג דזוו-לין, בשל סירובו לשתף פעולה עם היפנים. בהמשך לתקריות אלו, הצליח לבסוף צ'יאנג קאי שק, מפקד הצבא הלאומי הסיני, לאחד את סין ב-1928.
למרות איחוד סין בידי צ'יאנג קאי שק, נמשכו תקריות אלימות בין סין ויפן, וזאת בשל התחזקות הלאומנות הסינית ובשל שאיפת הסינים להשתחרר מהכיבוש הזר היפני. בנוסף, המשלחת הצפונית הצליחה לאחד את סין כנגד הפולש הזר רק להלכה, ובשטח נמשכו תקריות אלימות בין אילי המלחמה הסינים המקומיים לבין יחידות צבאיות של הקוומינטנג. בנוסף, הקומוניסטים הסינים מרדו נגד שלטון הרפובליקה המרכזי. כתוצאה, הפנה השלטון הסיני משאבים גדולים כדי לדכא את המרידות, כשהוא מקיים מדיניות של "תחילה שקט מבית, ורק אחר-כך טיפול בפלישות חיצוניות". מצב זה הקל על יפן להמשיך במדיניות המלחמתית שלה נגד סין. ב-1931 פלשו היפנים למנצ'וריה מיד לאחר "תקרית מוקדן". לאחר חמישה חודשי לחימה, ב-1932, נוסד באזור מנצ'וריה משטר בובות יפני, הוא מנצ'וקוו, והיפנים הציבו בראשו את פויי, הקיסר הסיני האחרון. סין פנתה לחבר הלאומים בבקשת עזרה, ובדו"ח ליטון שהוציא חבר הלאומים, גונתה יפן על פלישתה למנצ'וריה, מה שהביא אותה לפרוש מחבר הלאומים. מסוף שנות ה-20 ובמשך שנות ה-30 נקטה הקהיליה הבינלאומית מדיניות של פיוס אל מול היפנים, בעוד שהיפנים המשיכו לראות בשטחה של מנצ'וריה כמקור עיקרי לחומרי גלם לתעשייה היפנית, כמו גם כאזור חיץ חשוב בין אזורי שליטתה ביבשת לבין ברית המועצות.
התקריות המלחמתיות בין סין ליפן נמשכו גם לאחר תקרית מוקדן. ב-1932 נלחמו חיילים יפנים וסינים ב"תקרית שאנגחאי". הלחימה הביאה להסכם הפסקת אש בשאנגחאי, והסינים אולצו להתפרק מנשקם בעיר. במנצ'וקוו הוכנעו יחידות עממיות של מתנדבים שקמו כתוצאה מהתסכול שנבע מחוסר הפעולה של השלטון הסיני המרכזי נגד היפנים. ב-1933 תקפו היפנים את אזור החומה הסינית, כשאז נחתם הסכם הפסקת האש של טאנגו, שעל פיו קיבלה יפן שליטה על נפת רהה, והכוחות הסינים פורקו מנשקם בכל האזור שבין החומה הסינית לבאיפינג-טיאנג'ין. מטרת היפנים הייתה ליצור אזור חיץ נוסף, הפעם בין מנצ'וקוו לבין ננקינג, בירת הממשל הסיני.
בנוסף, יפן טיפחה את הקונפליקטים שבין הפלגים הסינים השונים, תוך שהיא מנצלת את העובדה שעל אף שעברו מספר שנים מאז האיחוד הסיני משנת 1928, השלטון הסיני המרכזי שלט למעשה רק באזור הדלתה של הנהר יאנגצה, ואזורים אחרים בסין המשיכו להישלט בידי כוחות מקומיים. היפנים חברו לעיתים קרובות עם אותם כוחות מקומיים כדי לקעקע את מאמצי השלטון המרכזי להביא לאיחוד כל חלקי סין. היפנים אף שתלו מושלים סינים אזוריים מטעמם במחוזות סיניים אוטונומיים, והללו אכן שתפו פעולה עם יפן. מדיניות יפנית זו נקראה "תנועת צפון סין האוטונומית".