stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
על הדרך עץ עומד
שירו של מאנגר > 'על הדרך עץ עומד' ו'לבדי' לח"נ ביאליק

יצחק בקון הבחין בקווי הדמיון שבין שירו של מאנגר לבין שירו העברי של ח"נ ביאליק 'לבדי' (1902). לדבריו, לא זו בלבד שיש קרבה רבה בין התמונות שבשני השירים, אלא אף ייתכן ששירו של מאנגר הושפע מזה של ביאליק. 'על הדרך עץ עומד' זהה בקווים כלליים ל'לבדי'. בשניהם ניצב סמל על יד דמות ריאלית: אצל ביאליק זוהי השכינה, כשֵאם ריאלית נשקפת רק בפרספקטיבה; ואילו אצל מאנגר את מקום השכינה תופס עץ, שלדעת בקון מגלם דמות אם. הטרגדיה של האם והקונפליקט של הבן מגולמים ב'לבדי' במיתוס שכינה-אם, וב'על הדרך עץ עומד' מגולמים במיתוס עץ-אם, שציפוריו-ילדיו פרחו להם ממנו. גם ההבדלים בין השירים ניכרים: המוקד בשירו של ביאליק הוא הנקודה היהודית הפרטיקולרית, בעוד מאנגר מעמיד את עיצוב השיר על האנושי-קיומי. "יחד עם זאת", לדברי בקון, "הרי כל ההבדלים האלה שרויים במשותף שבין שני השירים, והוא – שבשניהם מעוצבת אותו הוויה של אם–בן, מגולמת בתמונה מיתית-חזיונית, כשב"לבדי" מיתוספת הטרגדיה של "ייסורי התולדה", בלשונו של ברדיצ'בסקי". בקון מציע לראות בשתי השורות האחרונות בבית א': "אַלע פֿייגל פֿונעם בוים / זענען זיך צעפֿלויגן" ("צִפֳּרֵי הָעֵץ כֻּלָּן / עָפוּ וּפָרָחוּ", בתרגום סבר) כמעט תרגום של דברי השכינה בסיום "לבדי": "כֻּלָּם פָּרְחוּ לָהֶם". ומכאן שפריחתם מהקן של "כֻּלָּם", שנשא הרוח כציפורים מאמם, הוא נקודת הפתיחה של שירו של מאנגר; אך בניגוד לגיבורו של ביאליק, גיבורו של מאנגר לא הצטרף אל כל הציפורים שפרחו, אלא להפך, הוא ביקש להישאר לבדו עם העץ-האם על מנת לתמוך בו (שאיפה שסוכלה בידי האם הריאלית).
שירו של מאנגר > לחן

אין ידיעה ברורה ומוסמכת בנוגע לזהותו של מלחין השיר או מועד הלחנתו. מסורת מקובלת, שאמנם לא אומתה, מייחסת אותו לפיליפ לסקובסקי (1889–1960), מלחין, שחקן וזמר בתיאטרון היידי. לסקובסקי נולד בוורשה למשפחה חסידית, למד זמרה וניצוח מקהלות, שיחק בתיאטרוני יידיש שונים בפולין ושלח ידו גם בכתיבה ובהלחנה. בשנת 1921 היגר לארצות הברית והשתלב מיד בסצנת תיאטראות היידיש בניו יורק. הוא הופיע כשחקן וזמר ועסק גם בכתיבה ובהלחנה של שירים ואופרטות. כאמור, אין אמנם עדות מוסמכת שלסקובסקי אכן הלחין את שירו של מאנגר, אך זו מסורת מושרשת. אפשר אפוא להניח שההלחנה נעשתה בניו יורק בראשית שנות ה-40.
השמעת צלילים אינה נתמכת בדפדפן שלך. אפשר להוריד את קובץ השמע.
בין מבצעי השיר במקור: נחמה ליפשיץ, חוה אלברשטיין.
לכמה מתרגומי השיר לעברית נכתבו לחנים חדשים, מאת בני נגרי, דפנה אילת ונחום היימן (ראו הפרק תרגומים לעברית להלן).
שירו של מאנגר > תרגומים > תרגומים לשפות נוספות

השיר תורגם לפולנית ("Na drodze stało drzewo") על ידי המשורר הפולני ממוצא יהודי אנטוני סלונימסקי. סלונימסקי, שלא ידע יידיש, ככל הנראה תרגם את השיר בשיתוף פעולה עם מאנגר עצמו, שאותו פגש בלונדון בימי המלחמה. השיר פורסם לראשונה ב-1945 בירחון הספרותי בשפה הפולנית שערך סלונימסקי, "נובה פולסקה" (Nowa Polska, פולין החדשה).
השיר תורגם מספר פעמים לאנגלית: בידי מארי ב' יפה בכתב העת הספרותי Poet Lore (אנ')‏ ("On The Way There is a Tree"),
בידי סטיבן גארין ("On the Road There Stands a Tree"),
בידי מתרגם ששמו הושמט באנתולוגיה ישראלית לשירי עם ביידיש,
באנתולוגיה אמריקאית לפזמוני יידיש בעריכת איצ'ה גולדברג ("A Tree Stands on the Road")
ובידי ליאונרד וולף (אנ')‏ ("There is a Tree That Stands");
מספר פעמים לגרמנית – בידי מנפרד וינקלר ("Steht ein Baum auf dem Weg"), בידי אנדריי יֶנדרוש, אלפרד מרגול-שפרבר והוברט ויט ("Dicht am Weg steht ein Baum";‏ 1999) ובידי אפרת גל־עד ("Auf dem Weg steht ein Baum";‏ 2004);
לצרפתית על ידי שארל דובזינסקי (אנ')‏ ("Sur la route se dresse un arbre");
וכן לרוסית ("В поле деревце одно",‏ "У дороги стоит дерево").
שירו של מאנגר > עיבוד קולנועי

בשנת 1980 עובד השיר לסרט הנפשה קצר אמריקאי בשם The Bent Tree (העץ הכפוף) בבימויה של סאלי הקל (Heckel)‏ (8 דק', עם גרסה בת 4 דק').
לקריאה נוספת

דב סדן, "על אם הדרך: לדרכו של שיר עם ושלוחותיו", בספרו בצאתך ובאהלך: מנין חקרי-ספרות, תל אביב: אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1966, עמ' 74–97. (הגרסה הראשונה נדפסה בהמשכים מעל גיליונות הפועל הצעיר, תשי"ט)
י. וויינשענקער (רו'), "דאָס פֿאָלקסליד וואָס האָט אינספּירירט פּאָעטן", די צוקונפט, פברואר 1972, 68–74. (יידיש: שיר העם שעורר השראה במשוררים)
י"ח בילצקי, איציק מאנגר: פרקי מסה, תל אביב: ישראל בוך, תשל"ו 1976, הפרק "בעקבי השיר העממי", עמ' 272–275 (נדפס שוב בספרו פרוזדור וטרקלין בבית יידיש: מסות, תל אביב: פפירוס, תשמ"ח 1988, עמ' 66–70)
הרצליה רז, "על השביל עץ עומד", מעגלי קריאה 6 (תשל"ט), 21–28.
מנשה גפן, "על אם-הדרך עץ עומד", בספרו גלגולי מוטיבים בפולקלור ובספרות, ירושלים: ר' מס, תשנ"ב 1991, עמ' 1–6.
Sigrid Jørgensen, “Itzik Manger und seine Vögel,” in: Walter Röll und Simon Neuberg (Hrsg.), Jiddische Philologie. Festschrift für Erika Timm, Tübingen: Max Niemeyer, 1999, pp. 273-284. (גרמנית: איציק מאנגר וציפוריו)
סוף העולם שמאלה

| --- | --- |

 בימוי:  אבי נשר
 הופק בידי:  משה אדרי ולאון אדרי   סמואל חדידה   אבי נשר
 תסריט:  אבי נשר   שרה עזר רובי פורת שובל
 עריכה:  יצחק צחייק
 שחקנים ראשיים:  לירז צ'רכי   נטע גרטי
 מוזיקה:  קרישנה לוי
 צילום:  דוד גורפינקל 
 מדינה:  ישראל, צרפת 
 חברה מפיצה:  סרטי יונייטד קינג   קרן הקולנוע הישראלי
 הקרנת בכורה:  26 ביוני 2004
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  עברית   אנגלית   צרפתית   מרוקאית יהודית
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  ישראל 
 תקציב:  ₪14,190,000
 הכנסות:  ₪15,380,000
 פרסים:  שני פרסי אופיר
 דף הסרט ב־IMDb
 
סוף העולם שמאלה הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של אבי נשר, אשר יצא לאקרנים בשנת 2004.
הסרט הדרמטי-קומי מתאר את המציאות החברתית של אנשי עיירת עולים חדשים ישראלית בנגב ב-1968, דרך סיפור חברותן של שתי נערות, שרה טלקר (לירז צ'רכי), עולה חדשה מהודו הנמנית עם קהילת בני ישראל, וניקול שושן (נטע גרטי), בת להורים יוצאי מרוקו. סיפור החברות מתחיל כאשר משפחת עולים מהודו, משפחתה של שרה, מגיעה אחרי חודש אולפן והבטחות שווא על מגורים במרכז הארץ, לגור בעיירת הסְפר המאוכלסת רובה ככולה בעולים קשי יום ממרוקו.
ותיקי העיירה, המזדהים עם התרבות הצרפתית, מתייחסים בעוינות לעולים החדשים מהודו ומתנשאים עליהם. ההודים מצדם, הרואים עצמם כבני התרבות הבריטית, חושבים את האוכלוסייה המקומית לבורה וגסת-רוח. בין שתי הקבוצות נוצרת מלחמת תרבות, אך שתי הנערות יוצרות ביניהן חברות ייחודית.
חוקר הקולנוע שמוליק דובדבני רואה בסרט כפרק הראשון בטרילוגיה של נשר, לצד פעם הייתי והחטאים.
שיר הנושא של הסרט בוצע על ידי זוכת העונה הראשונה של התכנית "כוכב נולד", נינט טייב.
גרסה בימתית של הסרט יצאה לאור באוגוסט 2023.
תקציר

השנה 1968. האדם עומד לנחות על הירח, וסטודנטים מפגינים ברחובות פריז, אך נדמה כי דבר ממאורעות אלה אינו משפיע על החיים בעיירה קטנה ומבודדת במדבר הישראלי.
שתי משפחות שעלו לישראל, האחת ממרוקו והשנייה מהודו, מוצאות את עצמן חיות בשכנות. אין להן דבר במשותף מלבד החלום ושתי בנות בגיל ההתבגרות. למרות ההבדלים ביניהן, ניקול המשוחררת והקלילה ושרה, ההודית, השקולה והרצינית, הופכות לחברות טובות. הנעורים והתשוקה שלהן לחופש עוזרים להן להתגבר על דעות קדומות, בזמן שבעיירה לא רק שההודים מוצאים עצמם במקום המרוחק מה"מערב" הנשאף, אלא הם אף נגררים למלחמות תרבות עם המרוקאים.
המרוקאים היצירתיים והיצריים, המחשיבים עצמם "צרפתים", מתנשאים מעל ההודים "השחורים". ההודים המאופקים והשקטים, המחשיבים עצמם "בריטים", רואים במרוקאים בני אדם בורים וגסי רוח. ההתנגשות בין המהגרים משתי "האימפריות" אינה עוזרת לפתרון המשבר הכלכלי ותחושת הנטישה והאובדן.
שתי הנערות הבוחנות את גבולות המוסר המרדני, מתמרדות כנגד הוריהן בעוד הן רוקמות חלומות על כוכבות בסגנון המערב, ובמשפחות שלהן הכול הרבה יותר מורכב.
המהלך ה"רגיל" של החיים נעצר בבת אחת כאשר אביה של ניקול, איזק, מארגן שביתה במפעל היחיד בעיירה. הדבר משבית את העיירה כולה ומוביל למשבר כלכלי וחברתי.
כתוצאה מהמצוקה הקולקטיבית והפרטית, נראה כי כל הגבולות התרבותיים קורסים: מכיוון שאין כלל מקורות עבודה אחרים באופק, אנשי העיירה מוצאים לעצמם "הרפתקאות" שונות על מנת להימלט מהשעמום ולמצוא משמעות כלשהי. בעוד רוג'ר, אביה של שרה, מוצא עצמו מעורב ברומן לוהט עם סימון, רקדנית לשעבר מקזבלנקה, רייצ'ל, אשתו, מנסה להציל את נישואיה בעזרת כישופים. איזק מגלה שאשתו האהובה (אמה של ניקול) גוססת מסרטן הדם ובתם ניקול ממשיכה ברומן האסור עם המורה הצעיר. שרה אינה מתנגדת לחיזוריו של גבי, בריון העיירה, ושאר התושבים מכלים זמנם לריק בבית הקפה השכונתי.
השביתה אינה מובילה לשום מקום, אך העובדים, מתוך כעס וייאוש, מחליטים להילחם עד הסוף המר. רק נס יכול להציל את המצב, והוא לא מאחר להגיע: רוג'ר וחבריו מנסים לשמור על ניצוץ של זהות אימפריאלית דרך הדבקות במשחק הקריקט היומי. מכיוון שחסרים להם ציוד ומדים, הם פונים לקונסוליה הבריטית בתל אביב לעזרה. הבריטים, המצפים ליחסי ציבור רבים סביב המשחק, עוזרים לא רק על ידי הקצאת תמיכה אתלטית אלא גם על ידי הבטחה לשלוח את אלופת הקריקט של אנגליה למשחק ידידותי נגד "הקבוצה" של העיירה. החדשות אודות אירוע הספורט ההיסטורי מאחדות את העיירה כולה, את ההודים והמרוקאים גם יחד, מאחורי משחק שרק מעטים מהם מבינים את חוקיו. אך האירוע שמבטיח שהעיירה תהיה "על המפה" גורם למשפחות לקוות שאולי סוף סוף יגיע השינוי שכולם מחכים לו.
ביום הגדול, בעוד חברי פרלמנט וסלבריטאים שונים מגיעים למקום מתל אביב, נראה כי הגאולה באופק, אך תושבי העיירה אינם מצליחים לעמוד בקצב האיטי והמהורהר של המשחק. החלטת שופט יוצרת מהומה קטנה, המתפתחת למהומה גדולה, שנהפכת בסופו של דבר לתוהו ובוהו מוחלט והקבוצה הבריטית נמלטת בקושי מן המקום. סופה העגום של העיירה נראה ודאי. אלא שנראה כי המשחק בכל זאת הביא עמו ברכה: השביתה הפכה למבוכה פוליטית. כתוצאה מפרסומו של המשחק, מאלצת הממשלה את בעלי המפעל להיענות לדרישות העובדים. וכך, בצורה עקיפה, ה"נס" אכן מתרחש.
צילומים

הסרט מגולל לכאורה את סיפורה של העיר דימונה, אך הצילומים נערכו בחודשי מרץ ואפריל ביישובים מדרשת בן-גוריון ובירוחם. המיקומים בהם צולמו הסצנות נבחרו כך שיהיו כמה שיותר קרובים למקור. הסצנה של משחק הקריקט המופיעה בסרט צולמה במגרש הקריקט של שדה בוקר ואחד מהבניינים בסרט, הבניין בו גרה סימון, הוא שיחזור של בניין אמיתי שהיה.
סביב יציאת הסרט

הסרט זכה להצלחה קופתית רבה, ומאות אלפים צפו בו בבתי הקולנוע בישראל. הסרט השתתף בפסטיבלים בינלאומיים לקולנוע בארצות הברית, באוסטרליה, בהודו ובמדינות אירופה, וזכה במספר פרסים, בהם פרס חביב הקהל בפסטיבל טאורמינה ופרס חבר השופטים בפסטיבל טוקיו, יפן. בישראל זכה הסרט בשני פרסי אופיר. בשנת 2005 יצא ה-DVD של הסרט, אליו התווספו קטעים מיוחדים. גם ה-DVD זכה להצלחה גדולה בישראל.
סכסוך משפטי מתוקשר נוצר בין השחקנית רובי פורת-שובל, המשחקת בסרט, ובין הבמאי אבי נשר, כאשר שובל דרשה להיות רשומה גם כיוצרת הסרט בטענה כי הוא מבוסס על חייה. ב-2011 הגיעו הצדדים להסכם, במסגרת הליך בוררות חשאי, במסגרתו רכשו מפיצי הסרט את חלקה של פורת שובל. בנוסף, במאי 2011 פסק בית המשפט כי היא תקבל חצי מיליון שקל על זכויות היוצרים לסרט.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
לירז צ'רכי: שרה טלקר
נטע גרטי: ניקול שושן
אור אטיקה: סימון טולדנו, האלמנה
פרמיט סטי: רוג'ר טלקר, אביה של שרה
קרוטיקה דסיי: רייצ'ל טלקר, אימה של שרה
ז'אן בן גיגי: אייזיק שושן, אביה של ניקול
רובי פורת-שובל: ג'נט שושן, אימה של ניקול
רותם אבוהב: ג'וסי שושן, אחותה של ניקול
ישראל קטורזה: יוסי, בעלה של ג'וסי
נדב אבקסיס: גבי בוחבוט
מריאנו אידלמן: משה
נתן רביץ: המורה אסף
מיכה מורים: סטאנלי ווסקר, בן דודו של רוג'ר
אפרת אביב: אתי בוחבוט
אוולין הגואל: גברת בוחבוט
סטנלי פרלמן: הנציב הבריטי
דין טלקר: חנוכה טלקר, אחיה של שרה
בר טלקר: פסח טלקר, אחיה של שרה
המחזמר "סוף העולם שמאלה" בהפקת תיאטרון חיפה, והתיאטרון הארצי

בשנת 2023, הועלה "סוף העולם שמאלה" כמחזמר תיאטרלי בתיאטרון הארצי לילדים ולנוער בשיתוף עם תיאטרון חיפה.
בבימויו של אודי גוטשלק, שגם כתב את ההצגה ועם שירים שכתב נעם חורב.
| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
שני ששון: שרה טלקר
גל מלכה / גאיה גור אריה: ניקול שושן
רויטל זלצמן / הגר אנגל: סימון טולדנו, האלמנה
הראל ליסמן: רוג'ר טלקר, אביה של שרה
יפית אסולין / שיפי אלוני: רייצ'ל טלקר, אימה של שרה
אלי דנקר: אייזיק שושן, אביה של ניקול
אוולין הגואל: ג'נט שושן, אימה של ניקול
נוי עזריה / גל חזז: ג'וסי שושן, אחותה של ניקול/גברת בוחבוט
אבי גרייניק /אופיר מרטין: יוסי, בעלה של ג'וסי
דניאל חסין: גבי בוחבוט
רועי ויינברג / גיל ארי כהן: המורה אסף/הנציב הבריטי
הערות שוליים

1 2  אברהם כרמלי, איריס רביד–ימין, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2004–2005, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, פברואר 2008, אדר א' תשס"ח, עמ' 8
↑  New Directions in Israeli Media: Film, Television, and Digital Content, University of Texas Press, 2025, ISBN 978-1-4773-3104-0. (באנגלית)
↑  ליאור לרנר, הסרטים והסדרות שעושים כבוד לנגב, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 30 באפריל 2012
↑  מרב יודילוביץ', "סוף העולם שמאלה" בקרוב בדי.וי.די, באתר ynet, 28 בדצמבר 2004
↑  ג'י וויסברג, Turn Left at the End of the World‏, 1 ביולי 2004, באתר המגזין וראייטי
↑  רינת גור, מלחמת עולם, באתר ynet, 2 ביוני 2004
↑  סוף רע, באתר גלובס, 12 בינואר 2005
↑  עידן חגואל, עכבר העיר, רובי פורת-שובל: "הפחד להישאר לבד הופך לאונס יומיומי", באתר הארץ, 24 באוגוסט 2012
ג'ון הג'יהאדיסט

| --- | --- |
אמוואזי עטוי במסיכה, מתוך סרטון
אמוואזי עטוי במסיכה, מתוך סרטון
 לידה:  17 באוגוסט 1988 אל-ג'הראא, כווית 
 נהרג:  12 בנובמבר 2015 (בגיל 27) א-רקה, סוריה 
 שם לידה:  מוחמד ג'אסם עבד אל-כרים עוליאן א-ט'פירי
 מדינה:  נולד בכווית, התגורר בבריטניה
 ידוע בשל:  הוצאות להורג פומביות של שבויי דאעש באמצעות עריפת ראשים
 השכלה:  אוניברסיטת וסטמינסטר  בית הספר האריס סנט ג'ונס ווד 
 תקופת הפעילות:  2012–2015 (כ־3 שנים) 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
מוחמד אֶמוואזי (נולד בשם מוחמד ג'אסם עבד אל-כרים עוליאן א-ט'פירי, בערבית: محمد جاسم عبد الكريم عليان الظفيري; 18 באוגוסט 1988 – 12 בנובמבר 2015) היה טרוריסט בריטי יליד כווית ממוצא עיראקי, המוכר בכינויו "ג'ון הג'יהאדיסט" (Jihadi John). פעיל ארגון המדינה האסלאמית שהתפרסם בהופעותיו בסרטוני וידאו שהפיץ הארגון באינטרנט, ובהם ערף ראשים של שבויי הארגון, בהם עיתונאים מכל העולם. אמוואזי היה חבר בתא טרור של המדינה האסלאמית, אותו כינו בני ערובה לשעבר "הביטלס" (אנ'), מכיוון שלכל חברי החוליה היו מבטאים בריטיים.
המבטא הבריטי הכבד, שהיה מאפיין בולט שלו, אף הפך אותו בעיני התקשורת המערבית לאחד מסמלי הגיוס של אזרחים מערביים לארגון המדינה האסלאמית.
בין קורבנותיו המפורסמים היו העיתונאים ג'יימס פולי, סטיבן סוטלוף, דייוויד קאות'ורן היינס, קנג'י גוטו ואלן הנינג.
ביוגרפיה

אמוואזי נולד ב-1988 בכווית למשפחה ממוצא עיראקי, הוא היה הבכור מבין 5 אחים, משפחתו עברה לממלכה המאוחדת ב-1994 והתיישבה במערב לונדון, כשאמוואזי היה בן שש. הוא למד בבית הספר היסודי סנט מרי מגדלנה, ולאחריו בבית הספר התיכון האריס סנט ג'ונס ווד (אנ'). ב-2006 החל ללמוד מנהל עסקים ומערכות מידע באוניברסיטת וסטמינסטר, ולאחר סיום לימודיו עבד כאיש מכירות בחברת טכנולוגיית מידע בכווית.
עם פרסום סרטוניו, הפך "ג'ון" למבוקש מצד הסקוטלנד יארד, ה-MI5 וה-FBI. קושי מרכזי באיתור זהותו של "ג'ון" היה העובדה כי הוא התכסה כולו בבגדים שחורים, אשר כיסו גם את פניו. ב-20 בספטמבר 2014 אישר הסנאט של ארצות הברית פרס של 10 מיליון דולרים על מידע שיוביל ל"ג'ון". באותו החודש ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון וראש ה-FBI ג'יימס קומי חשפו כי זהותו של "ג'ון" מוכרת להם, אך לא חשפו אותה. גם מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'ון קרי כינה את אמוואזי "פחדן מאחורי מסכה", מלבד קרי גם האדמירל אלן ווסט (אנ'), לשעבר שר הביטחון והמלחמה בטרור (אנ') בבריטניה אמר כי הוא "אדם מת מהלך" אשר "ייצוד" כמו אוסאמה בן לאדן (בן לאדן חוסל ב-2011 במהלך מבצע חנית נפטון).
בתחילת 2015 סברו בתקשורת העולמית כי ג'ון הוא ראפר בריטי בשם "עבד אל-מאג'ד עבד אל-בארי", אך מאוחר יותר דווח ב-BBC כי מדובר במוחמד אמוואזי, אזרח בריטי אשר היה מוכר לשירותי הביטחון הבריטיים, שאף נעצר על ידם ביוני 2010. העיתון וושינגטון פוסט פרסם ידיעה דומה. במרץ 2015 דווח כי אמו של אמוואזי זיהתה את קולו מהסרטונים, למרות הכחשת אביו, עוד באותו החודש פורסמה ידיעה בסאנדיי טיימס בה התנצל אמוואזי בפני משפחתו על "הבעיות והצרות שגרמו גילוי זהותו", המסר לעיתון הועבר באמצעות צד שלישי שזהותו לא פורסמה.
באוגוסט של אותה שנה פרסם אמוואזי סרטון בו חשף את פניו. בסרטון, שפורסם במייל און סנדיי, הוא איים כי הוא "מבטיח לשוב לבריטניה ולכרות ראשים".
חיסולו

אמוואזי חוסל בתקיפה אווירית ממוקדת שביצעה ארצות הברית בסיוע כוחות קומנדו בריטיים ב-12 בנובמבר 2015 במחוז א-רקה שבסוריה. הידיעה על מותו אושרה על ידי המדינה האסלאמית בינואר 2016.
ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון הצהיר כי ארצות הברית ובריטניה "פעלו מסביב לשעון" כדי לעקוב אחר מיקומו של אמוואזי וטען כי התקיפה הייתה "פעולה של הגנה עצמית".
הערות שוליים

↑    Tom Whitehead,Tomwhitehead, ‏Jihadi John is 'dead man walking', says former security minister, The Telegraph, 3 September 2014
↑  ynet, נחשפה זהותו של "ג'ון הג'יהאדיסט" מדאעש, באתר ynet, 26 בפברואר 2015
↑  nypost.com "'Jihadi John' apologizes to his family", Post Wire Service 2015/03/07
↑  אלי לאון, ג'ון הג'יהאדיסט חשף פנים: "אכרות ראשים בבריטניה", באתר ישראל היום, 24 באוגוסט 2015
↑  ynet, ג'ון הג'יהאדיסט: אחזור לבריטניה להרוג כופרים, באתר ynet, 23 באוגוסט 2015
↑  רועי קייס, דאעש מאשר לראשונה: 'ג'ון הג'יהאדיסט חוסל', באתר ynet, 20 בינואר 2016
↑  ynet, נחשף: המבצע הנועז לחיסול ג'ון הג'יהאדיסט, באתר ynet, 6 בדצמבר 2015
↑  Chan, Sewell; De Freytas-Tamura, Kimiko (13 בנובמבר 2015). "Pentagon Says 'Jihadi John' Was Probably Killed in Airstrike". The New York Times Company. The New York Times. נבדק ב-14 בנובמבר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810618044605606  GND: 1101965673  ISNI: 0000 0004 5914 1625  LCCN: no2016046704  VIAF: 23146095196300371218   WorldCat (עם VIAF): 23146095196300371218
יהודה פוקס (קצין)

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1969 (בן 55) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1987–2024 (כ־37 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד פלנ"ט נח"ל  מפקד גדוד 931    קצין אג"ם של עוצבת הגליל   מפקד חטיבת יהודה    קצין אג"ם של פיקוד הדרום  מפקד בה"ד 1   מפקד חטיבת הנח"ל   קצין חי"ר וצנחנים ראשי   מפקד אוגדת עזה  נספח צה"ל בארצות הברית   מפקד פיקוד המרכז
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מבצע בית וגן  מלחמת חרבות ברזל
פוקס נותן לניקי היילי סקירה על מנהרות הטרור בגבול עזה. מימין אביב כוכבי ודני דנון, יוני 2017
פוקס בעת ביקור נשיא המדינה, ראובן ריבלין, באוגדת עזה. משמאל אביב כוכבי, בועז הרשקוביץ והראל טובי, ספטמבר 2018
פוקס בטקס כניסתו לתפקיד נספח צה"ל בארצות הברית, ספטמבר 2019; החליף את אלוף מיקי אדלשטיין (משמאל); במרכז, שגריר ישראל רון דרמר
חילופי מפקדים בפיקוד מרכז ביולי 2024, מימין האלוף היוצא פוקס, הרמטכ"ל הרצי הלוי והאלוף הנכנס אבי בלוט
יהודה פוקס (נולד ב-10 באפריל 1969) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, ששירת כמפקד פיקוד המרכז, נספח צה"ל בארצות הברית, מפקד אוגדת עזה, קצין חי"ר וצנחנים ראשי, מפקד חטיבת הנח"ל ומפקד בה"ד 1.
ביוגרפיה

פוקס הוא בנם של ברכה והרב דוד פוקס. גדל בבית ציוני דתי בשכונת בית וגן שבירושלים ולמד בישיבה. התגייס לצה"ל בשנת 1987, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. בשנת 1989 יצא לקורס קציני חי"ר, לאחר מאבק ממושך ברשויות הצבא שסירבו לאפשר לו זאת. חוויותיו במהלך הקורס תועדו בסרט "להיות קצין", שגם תיעד את תהליך היציאה בשאלה שעבר. בסיום הקורס שירת כמפקד צוות בבה"ד 1. לאחר מכן עבר לחטיבת הנח"ל, ומונה למפקד מחלקה בפלוגה המסייעת בגדוד 931. בהמשך שרת כסגן מפקד הפלוגה. בשנים 1993–1994 שירת כמפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 931. בהמשך מונה למפקד פלנ"ט נח"ל, תפקיד שאותו מילא בין השנים 1995–1997, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. במהלך תפקידו אירע אסון המסוקים, שבו נספה "צוות דותן" שכלל עשרה מלוחמי הפלוגה. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 931.
באוקטובר 1999 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 931, תפקיד שבו שירת עד שנת 2001. בתקופה זו הוצב הגדוד בגזרת העיר חברון במהלך האינתיפאדה השנייה. בשנים 2001–2002 שירת כמ"מ סגן מפקד חטיבת הנח"ל. לאחר לימודים מונה לקצין אג"ם של עוצבת הגליל בשנים 2004–2006. הוא סיים תפקיד זה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2006 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יהודה. הוא מילא תפקיד זה עד 30 באפריל 2008. במהלך פיזור הפגנה בגזרת החטיבה, חיילי כוח מילואים שביצע חסימה על הציר הכו פעילי שמאל אזרחי ישראל, שמחו נגד גדר ההפרדה. בעת תחקיר האירוע אמר כי החטיבה לקתה בחוסר הבנה של אופי פעילי "אנרכיסטים נגד הגדר", שהם לדבריו "פרובוקטורים מתוחכמים", ושהוא שגה בכך שלא שלח תגבורת לאירוע. בשנים 2008–2009 שירת כקצין אג"ם של פיקוד הדרום, בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה. ביולי 2009 מונה למפקד בה"ד 1. הוא סיים תפקיד זה בנובמבר 2010 והיה מיועד לשמש כעוזר הרמטכ"ל המיועד, יואב גלנט. לאחר שבוטל מינויו של גלנט, מונה פוקס למפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים. ב-14 במרץ 2012 מונה למפקד חטיבת הנח"ל, תפקיד שמילא עד 22 במאי 2014.
בסוף יוני 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי. הוא שירת בתפקיד זה עד שנת 2016.
ביוגרפיה > מפקד אוגדת עזה

ב-19 במאי 2016 מונה למפקד אוגדת עזה. עד למרץ 2018 היה הגבול שקט, ופוקס עסק בעיקר בהגנה, מוכנות להפתעות ומלחמה ואבטחת העבודות על המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה.
במרץ 2018 החלו עימותים נרחבים על הגבול עם רצועת עזה, ובצה"ל העלו תרחישים של פלישת מחבלים על אופנועים לשדרות או נתיבות. הפרות הסדר החלו בעקבות החלטתו של אבו מאזן להפסיק את העברת הכספים מהרשות הפלסטינית לרצועת עזה, בטענה שכל הכסף משמש את חמאס לעצמו ואינו מגיע לאזרחים. הסנקציות הביאו לתסיסה גדולה בעזה ולחשש להסלמה; במספר תקריות נכנסו עזתים לרצועת החיץ בקרבת הגבול עם ישראל, שהוגדרה כאסורה לכניסת עזתים. כחלק מהרצון למנוע הסלמה הנחה הדרג המדיני את פיקוד דרום לפעול בצורה מתונה וזהירה כנגד מפרי הסדר. במסגרת מדיניות זאת נמנע צה"ל בחלק מהמקרים מירי נגד עזתים שחצו את הגדר. פוקס הפעיל צלפים שירו לפלג גוף תחתון, רק באישור מפקד הגזרה, כדי לנסות למנוע פלישה לישראל עם מינימום הרוגים עזתים. בנוסף, באותה תקופה תקף חמאס את ישראל באמצעות בלוני ועפיפוני תבערה שהציתו אש בעוטף עזה. תגובת צה"ל הייתה מצומצמת, ופוקס ספג על כך ביקורת מתושבי העוטף. פוקס המשיך במדיניות זאת בהתאם להנחיות הדרג המדיני להימנע מהסלמה בדרום, שהוגדר כ"חזית משנית" לעומת הצפון ואזור יהודה ושומרון.
ביוני 2018 קיבל בשם פרויקט גילוי המנהרות את פרס ביטחון ישראל.
ב-10 באוקטובר 2018, האוגדה בפיקודו קיבלה אות הערכה מטעם הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, על תרומתה לחיזוק עוצמתו של צה"ל וביטחונה של ישראל. אות ההערכה ניתן על התמודדות האוגדה עם מגוון איומים רחב תוך עמידה איתנה, נחושה ויצירתית, הן בשילוב יכולות שהביאה לחשיפתן של כ-15 מנהרות טרור, הן בהובלת פרויקט בניית המכשול התת-קרקעי לאורך רצועת עזה, והן במניעת פיגועי טרור וחציית המונים בעימותים בגבול ישראל–רצועת עזה. את תפקידו סיים ב-24 באוקטובר 2018.
ביוגרפיה > אלוף

ב-4 ביולי 2019 הועלה לדרגת אלוף. ב-3 בספטמבר נכנס לתפקיד נספח צה"ל בארצות הברית, ושירת בתפקיד זה עד 28 ביולי 2021.
ביוגרפיה > אלוף פיקוד מרכז

ב-11 באוגוסט 2021 מונה למפקד פיקוד המרכז. בתקופת כהונתו ערך צה"ל את "מבצע שובר גלים".
במהלך מלחמת חרבות ברזל נערכה בתחומי הפיקוד פעילות מוגברת נגד טרור פלסטיני (ראו: זירת יהודה ושומרון במלחמת חרבות ברזל), ובמסגרתה נהרגו יותר מ-500 פלסטינים, רובם מחבלים. פוקס הורה על איסוף כלי נשק ממספר אנשי כיתות הכוננות ביהודה ושומרון והורה על מעצרים מנהליים של פעילי ימין קיצוני. הוא התריע בפני הרמטכ"ל שמשטרת ישראל אינה מטפלת בפשיעה לאומנית מצד יהודים ביהודה ושומרון, ועל כן הוא חסר יכולת למנוע את התלקחות השטח, אולם המשטרה דחתה טענה זו והודיעה כי אין שום הנחיה שלפיה אין לאכוף אירועי פשיעה לאומנית ביהודה ושומרון.
באפריל 2024 הודיע על כוונתו לפרוש מצה"ל, וב־8 ביולי 2024 סיים את תפקידו כמפקד פיקוד המרכז, לאחר שלוש שנים בתפקיד זה. בנאום הביע פוקס צער עמוק על אירועי השבעה באוקטובר והזהיר מכך שהפשיעה הלאומנית מרימה את ראשה בחסות המלחמה, וכמו כן קרא לחזק את הרשות הפלסטינית ולא להחלישה.
חיים אישיים

נשוי ללילך ואב לשניים. מתגורר בקיבוץ חורשים. בן דודו הוא הבמאי איתן פוקס.
פוקס הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה ותואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה. הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ותוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
לקריאה נוספת

עמוס הראל, "תדע כל אם עברייה", כנרת זמורה ביתן, 2013