stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנחם מנדל שניאורסון (צמח צדק)
משפחתו

לרבי מנחם מנדל היו שבעה בנים, ושתי בנות:
בניו
בנו הראשון, רבי ברוך שלום, נשאר אחר פטירת אביו בעיירה ליובאוויטש, וסירב לקבל משרת אדמו"ר (רבי מנחם מנדל שניאורסון - הרבי מליובאוויטש השביעי בשושלת חב"ד - הוא נכד נכדו, בן אחר בן).
בנו השני, רבי יהודה לייב שניאורסון (המהרי"ל), הקים אחר פטירת אביו את חצר "חב"ד-קאפוסט", הוא עצמו נפטר חצי שנה אחרי אביו, בניו המשיכו לנהל את החצר, אך לאחר פטירתם לא המשיכו בניהם ונכדיהם את השושלת.
בנו השלישי, רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון, הקים אחר פטירת אביו את חצר "חב"ד-לאדי", את החצר הזו ניהל אחריו בנו, אך אחר כך לא המשיכו בניו את השושלת.
בנו הרביעי, רבי ישראל נח שניאורסון (המהרי"ן), הקים אחר פטירת אביו את חצר "חב"ד-ניעזין (Niezhin (Hasidic dynasty))" החצר פעלה במשך חמש עשרה שנה ולא היה לה המשך.
בנו החמישי, רבי יוסף יצחק מאוורוטש, הקים בחיי אביו ולמרות אי הסכמתו את חצר "אוורוץ'". חצר זו לא הייתה חצר בסגנון חב"די, אלא בסגנון חסידות צ'רנוביל.
בנו השישי, רבי שמואל שניאורסון (מהר"ש), מילא את מקום אביו (בליובאוויטש) בהנהגת שושלת חב"ד ליובאוויטש, כצוואת האב.
בנו השביעי, רבי יעקב, נפטר בעודו בגיל צעיר בשנת ה'תרט"ז בערך. היה נשוי ובנו נקרא ר' שניאור.
בנותיו
ראדע פריידא, נישאה לבן דודה שניאור שניאורסון
דבורה לאה, נישאה לבן דודה לוי יצחק זלמנסון
מתלמידיו

רבי הלל מפאריטש
רבי שניאור זלמן פרדקין מלובלין, בעל ה"תורת חסד"
רבי אברהם דוד לבוט, בעל "שער הכולל"
רבי פרץ חן
ניגוניו

רבי מנחם מנדל הלחין כמה ניגונים. חלק מהם התפרסמו במשך השנים גם מחוץ לחסידות חב"ד
אשרי איש
ניגון דביקות המיוחס לאדמו"ר הצמח צדק
ניגון השתטחות
הודיעני ה' קיצי
ימין ה' רוממה
כאיל תערוג
חיבוריו

צמח צדק – שאלות ותשובות הלכתיות, פסקי דינים, וחידושים על הש"ס. שם הספר בא לרמז על שם המחבר (בכתיב המקובל בשפת היידיש) "מנחם מענדל", בגימטריה "צמח צדק".
דרך מצותיך – טעמי המצוות על-פי תורת החסידות.
ביאורי הזוהר – ביאור מאמרים מספר הזוהר, שלושה כרכים, תשכ"ח-תשפ"ב.
ספר החקירה - דרך אמונה – ספר פילוסופי-מחקרי בסגנון "מורה הנבוכים" של ה"רמב"ם", ספר העיקרים, ועוד (הספר נכתב לערך בשנת תר"ג, שנה שבה הרבה הצמח צדק להתווכח עם אלה שניסו לשנות חוקים ברוסיה בנוגע לדת ישראל).
אור התורה – ארבעים ושניים כרכים של ביאורי חסידות על התורה, מועדים ונ"ך (נביאים וכתובים).
ספר הליקוטים – סדרה בת כמה עשרות כרכים, שבה לוקטו דברי תורתו לפי ערכים בסדר הא"ב.
אגרות קודש – תשעים מאגרותיו, מהדורה מבוארת עם מבוא, בעריכת הרב שלום בער לוין והרב יהושע מונדשיין, הוצאה חדשה, קה"ת ברוקלין ה'תשע"ג.
יהל אור – על תהילים.
מאמרי אדמו"ר ה"צמח צדק" – הנחות, כרך א' בראשית, הוצאת ספרים קה"ת, תשע"ז
לקריאה נוספת

חיים מאיר הילמן, בית רבי, באתר היברובוקס, ברדיצ'ב, תרס"ב-1902 (חלק שלישי של הספר; מתוך 3). הוצאה חדשה, מהדיר: לוי יצחק הולצמן, כסלו תשע"ד, תורת חב"ד לבני הישיבות, ירושלים
הרב אברהם חנוך גליצנשטיין, ספר התולדות כרך תשיעי, רבי מנחם מענדל אדמו"ר הצמח צדק, (מתוך דבריהם וכתביהם של אדמו"רי חב"ד מליובאוויטש), קה"ת, כפר חב"ד
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק א, בני ברק, תשמ"ו, עמ' עא-צה
הרב עמרם בלוי, בני הצמח צדק - תולדות בני ונכדי אדמו"ר הצמח צדק מליובאוויטש, תשפ"א, בהוצאת מעיינותיך
ישראל רותם

| --- | --- |

 לידה:  1926 העיר החופשית דנציג
 פטירה:  יוני 1994 (בגיל 68 בערך) ישראל
 מדינה:  ישראל 
 כינויים נוספים:  שרוליק
 פעילות בולטת:  ליווי מעפילים, הקמת חברת הספנות הקיבוצית
 ידוע בשל:  שירות בפלי"ם
 תפקיד:  מנהל נמל אילת
 תקופת כהונה:  1964–1970
 בת זוג:  פנינה רותם (כהן)
 צאצאים:  יצחק (צחי) רותם, יובל רותם
 
ישראל (שרוליק) רותם (1926 – יוני 1994) היה ימאי, ששירת בפלמ"ח ובפלי"ם ופיקד על אוניות מעפילים (נתן ב, תל חי, כ"ג יורדי הסירה והתקווה). לאחר שחרורו הקים את חברת הספנות הקיבוצית וניהל את נמל אילת (1964–1970).
ילדות

ישראל רותם היה הבן הצעיר של משפחת רוזנבוים ולו שתי אחיות גדולות. המשפחה עלתה לישראל מפולין בשנת 1926 והתיישבה במושבה רחובות. המשפחה חיה ברווחה כלכלית כשאבי המשפחה יצחק רוזנבאום היה מנהל סניף הבנק היחיד של המושבה. בשנת 1932 נפטר האב לאחר מחלה ממושכת והמשפחה נקלעה לקשיים כלכליים. עקב הקשיים הכלכליים לא היה יכול שרוליק להמשיך בלימודים לאחר בית הספר היסודי. בהמלצת חבר משפחה עבר ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי אותו סיים במחזור ו'.
פלמ"ח ופלי"ם

ב-1942 התגייס שרוליק לפלמ"ח פלוגה א. התנדב לפלי"ם ולמפעל ההעפלה שהיה שיא חייו.
פלמ"ח ופלי"ם > ליווי אניות מעפילים > נתן ב'

הספינה נתן ב הפליגה מנמל מונופולי באיטליה ב־24 בספטמבר 1945 עם 73 מעפילים. מפקד הספינה היה ישראל רותם וה'גדעוני' היה יחזקאל שטרן (שביט). הספינה הגיעה, מבלי שהתגלתה על ידי הבריטים, לחוף שפיים ב-1 באוקטובר, והמעפילים הורדו באמצעות סירות. הספינה הפליגה מיד חזרה לאיטליה ועימה 15 ימאים ו'גדעונים' לתיגבור מפעל ההעפלה.
פלמ"ח ופלי"ם > ליווי אניות מעפילים > תל חי

ב־17 במרץ 1946 פיקד שרוליק על ספינת המעפילים "תל חי" שיצאה מנמל שליד מרסיי, מניפה דגל פנמה ועל סיפונה 736 מעפילים ממחנות פליטים בבלגיה ובמרסיי, ובידם אשרות כניסה לארץ דרום אמריקאית. זו הייתה אניית המעפילים הראשונה שהפליגה מצרפת אחרי מלחמת העולם השנייה. התלוו אליו חיים מילר והאלחוטאי יואש צידון. הים היה סוער במהלך ההפלגה והספינה נאלצה למצוא מחסה מספר פעמים. ב־26 במרץ נתגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי, וכעבור שעות מספר הופיעה משחתת בריטית והעלתה עליה קבוצת נחתים. האלחוטאי דיווח לארץ על התפיסה, ניתק את הקשר והשליך את מכשיר הקשר לים. לא היה עימות אלים. ב־27 במרץ הובאה הספינה לחיפה והמעפילים נשלחו למחנה מעצר בעתלית. המלווים הצליחו להתחמק מהמעצר. אנשי הצוות הזרים על הספינה הוחזרו לטורקיה אחרי שישבו כמעט חודשיים במעצר בעכו.
פלמ"ח ופלי"ם > ליווי אניות מעפילים > כ"ג יורדי הסירה

הספינה כ"ג יורדי הסירה הפליגה ב-2 באוגוסט 1946 מנמל בוקה דה-מגרה באיטליה עם 790 מעפילים. מפקדה היה ישראל רותם, מלווה נוסף היה שאול אורן וה'גדעוני' היה יצחק הקטין. במסגרת דפוס הפעולה של שילוב כלי שיט בהפלגות המעפילים, היו אמורים להתאחד עם נוסעים מספינה אחרת. אולם יומיים לאחר ההפלגה התקלקל מנועה של 'כ"ג יורדי הסירה' והתוכנית השתנתה כשהסירה שטה באמצעות מפרש.
הבריטים גילו את הספינה באזור קפריסין, וב-14 באוגוסט השתלטו עליה וגררו אותה לחיפה. לאחר שהשלטונות הודיעו על כוונתם לגרש את המעפילים לקפריסין –- מדיניות בריטית חדשה שיושמה לראשונה ימים ספורים קודם לכן על מעפילי 'יגור' ו'הנרייטה סאלד' -- הכריזו המעפילים על שביתת רעב. לאחר מאבק אלים הם גורשו ב-18 באוגוסט, יחד עם מעפילי 'כתריאל יפה' והמלווים, לקפריסין.
פלמ"ח ופלי"ם > ליווי אניות מעפילים > התקווה

האונייה התקווה הפליגה ב־8 במאי 1947 מבוקה דה-מגרה באיטליה, כשעליה 1,414 מעפילים. מפקדה היה ישראל רותם, והמלווים הנוספים היו אלכס שור, מאיר פליק וה'גדעוני' נחום מנור. במהלך ההפלגה היו שתי לידות. ב־16 במאי גילה אותה מטוס סיור בריטי, וכעבור זמן מה החלה משחתת ללוותה. למחרת הצטרפו חמש משחתות נוספות, והן השתלטו על האנייה בהתקפת בזק, תוך הפעלת גז מדמיע, בהיותה במרחק קילומטרים אחדים צפונית לראש הנקרה. המעפילים הועברו באותו לילה לאניות גירוש שלקחו אותם לקפריסין. המלווים הסתתרו באונייה משם חולצו כעבור שעות אחדות. אנשי הצוות המתנדבים נעצרו יחד עם המעפילים במחנות בקפריסין;
קיבוץ מעגן מיכאל וחברת הספנות הקיבוצית

לאחר שחרורו מחיל הים עבר שרוליק להתגורר בקיבוץ מעגן מיכאל והיה מן הפעילים המרכזיים בהקמת הספנות הקיבוצית. בשנת 1956 יצא עם משפחתו לעיר טרייסט שבאיטליה כנציג חברת הספנות של הקיבוץ המאוחד. ב-1964 חזר ארצה ומונה כמנהל נמל אילת.
שרוליק נפטר ממחלת הלוקמיה ביוני 1994 בגיל 69, ונקבר בבית העלמין במושב אביחיל . אשתו פנינה נפטרה בשנת 2014, ונקברה לצידו .
הערות שוליים

↑  יעקב ארז, הפלמ"חניק ינהל את נמל אילת, מעריב, 11 בפברואר 1964
↑  פקידים בכירים פורשים מרשות הנמלים, מעריב, 9 במרץ 1970
אדריאן ואן אוסטדה

| --- | --- |
אדריאן ואן אוסטדה, צייר פרנס הלס, 1645
אדריאן ואן אוסטדה, צייר פרנס הלס, 1645
 לידה:  10 בדצמבר 1610 הארלם, הרפובליקה ההולנדית 
 פטירה:  1685 (בגיל 74 בערך) הארלם, הרפובליקה ההולנדית 
 לאום:  הולנדי
 תחום יצירה:  ציור
 הושפע על ידי:  פרנס הלס 
 יצירות ידועות:  Peasants in an inn, The Fiddler, The Fish Market 
 
אדריאן ואן אוסטדה (בהולנדית: Adriaen van Ostade; הוטבל ב-10 בדצמבר 1610 – נקבר ב-2 במאי 1685) היה צייר הולנדי בתקופת תור הזהב של הציור ההולנדי, ויצר יצירות המתארות את חיי היומיום.
ביוגרפיה

לדברי הוברקן, הוא ואחיו היו תלמידים של פרנס הלס וכמוהו, בילו את רוב חייהם בהארלם. הוא היה בנו הבכור של יאן הנדריקס אוסטדה, אורג מהעיירה אוסטדה שליד איינדהובן.  אף על פי שאדריאן ואחיו איזק נולדו בהארלם, הם אימצו את השם "ואן אוסטדה" כציירים. על פי ה- RKD, הוא הפך לתלמיד בשנת 1627 של צייר הדיוקנאות פרנס הלס. בשנת 1632 הוא היה רשום באוטרכט (שם, הוא הושפע ככל הנראה מסצנות הכפר שהיו פופולריים בימיו), אך בשנת 1634 הוא חזר להארלם, שם הצטרף לגילדת הארלם לוק סנט.  בגיל עשרים ושש הצטרף לחברת משמר האזרחים בהארלם, ובגיל עשרים ושמונה התחתן. אשתו נפטרה שנתיים לאחר מכן בשנת 1640. בשנת 1657, התחתן שנית עם אנה אינגלס. הוא הפך שוב לאלמן בשנת 1666. הוא פתח סדנה וקיבל תלמידים, ביניהם היה גם אחיו.
בזמן המגפה והמלחמות בין הולנד-צרפת ואנגליה (1672) הוא ארז את יצירותיו מתוך כוונה לברוח לליבק בגרמניה, וזו הסיבה שחושבים שהייתה לו שם משפחה. עם זאת, הוא הגיע לאמסטרדם, כשהוא שוכנע להישאר אצל אספן האמנות "קונסטנטין סנפרט", שבביתו שהה, ויצר סדרה של רישומים צבעוניים, שנרכשו אחר כך עבור 1300 פלורינים, יחד עם כמה רישומים של חריטה מאת יונאס וויצן [NL]. שם ראה את עבודותיו הוברקן, והתאהב בציורי חיי הכפר. יונאס וויצן (1676–1715) היה האיש ששכנע את הוברקן לעבור לאמסטרדם מדורדרכט. הוא היה מזכיר העיר, ונראה שהיה פטרונו. ממשיך דרכו, יוהאן ואן שוילנבורג, שהפך למזכיר העיר בשנת 1712, היה האיש לו הוברוקן הקדיש את הכרך הראשון שלו.
מורשת

מספר התמונות של אוסטדה מוערך על ידי סמית' ב־385, אך הופסטדה דה גרוט, 1910, מעריך שישנן מעל תשע מאות יצירות שלו. עם מותו, מלאי יצירותיו שלא נמכרו היה מעל 200. לוחיותיו החקוקות הועמדו למכירה פומבית עם התמונות. חמישים צלחות חרוטות, רובן בין השנים 1647–1648, הושלכו בשנת 1686. יש 220 תמונות שלו באוספים ציבוריים ופרטיים, מתוכם 104 חתומים ומתוארכים, ואילו שבע עשרה חתומים עם השם אך לא עם התאריך. המחירים שקיבלה אוסטדה אינם ידועים. אבל תמונות שהיו שוות 40 ליש"ט בשנת 1750 היו שוות 1,000 ליש"ט מאה לאחר מכן, וארל דודלי העניק 4,120 ליש"ט עבור פנים קוטג' בשנת 1876.
חתימות אוסטדה משתנות בתקופות שונות, אך בדרך כלל שתי האותיות הראשונות משולבות זו בזו. עד שנת 1635, אוסטדה כותב לעצמו Ostaden. מדי פעם הוא חותם באותיות גדולות. תלמידיו הם אחיו שלו איזק אוסטדה, קורנליוס דוסארט וריצ'רד ברקנבורג.
הערות שוליים

1 2 3  Adriaan & Izaak van Ostade biography in De groote schouburgh der Nederlantsche konstschilders en schilderessen (1718) by Arnold Houbraken, courtesy of the Digital library for Dutch literature (in Dutch)
↑  Century Magazine by Timothy Cole Volume 48, Issue 2 (June, 1894) Old Dutch Masters. Adriaan Van Ostade
↑  Adriaen van Ostade in the RKD
1 2 3 4 5 6 7 8 9  One or more of the preceding sentences incorporates text from a publication now in the public domain: Chisholm, Hugh, ed. (1911). "Ostade s.v. Adrian Ostade". Encyclopædia Britannica. 20 (11th ed.). Cambridge University Press. pp. 355–356.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507790805171  PLWABN: 9810672935905606  AAG: 331  BNE: XX1058652  BnF: cb135243897 (data)  BPN: 88457526  GND: 118590421  ISNI: 0000 0000 8103 689X  KulturNav: 7730f331-bbd8-488b-83c6-2db24bd98dec  LCCN: n82074193  LNB: 000249630  NGV: 3624  NKC: xx0077226  NTA: 068713401  RKD: 61082  SNAC: w6v42c8v  SUDOC: 067026516  TePapa: 1743  ULAN: 500021654  VcBA: 495/34695  VIAF: 24760273   WorldCat (עם VIAF): 24760273 
איכרים בטברנה, 1635. צייר אדריאן אוסטדה
מנוחת הנוסעים, אדיראן אוסטדה
ריקוד האיכרים, אדריאן אוסטדה
צייר בעבודתו, 1663, אדריאן אוסטדה
פרנס פוסט

| --- | --- |

 לידה:  17 בנובמבר 1612 הארלם, הולנד 
 פטירה:  17 בפברואר 1680 (בגיל 67) הארלם, הולנד 
 מדינה:  הרפובליקה ההולנדית 
 מקום קבורה:  כנסיית באוו הקדוש בהארלם 
 מקום מגורים:  רסיפה, הארלם 
 תקופת הפעילות:  1637–1669 (כ־32 שנים) 
 
פרנס פוסט (בהולנדית: Frans Jansz. Post;‏ 17 בנובמבר 1612 – 17 בפברואר 1680) היה צייר בתקופת תור הזהב של הולנד. הוא היה אחד האמנים האירופיים הראשונים שצייר את נופי אמריקה, בתקופת ברזיל ההולנדית ואחריה בשנת 1636 נסע לברזיל ההולנדית בצפון-מזרח דרום אמריקה בהזמנת המושל יוהאן מאוריץ ואן נאסאו-זיגן. עבודותיו נאספו באופן נרחב בהולנד, אירופה וברזיל, כאשר העבודות הראו חזון אידיאליסטי לשלטון הקולוניאלי ההולנדי. הוא צייר במקביל לבן תקופתו הצייר אלברט אקהאוט שגם צייר את ברזיל ההולנדית.
ביוגרפיה

פוסט נולד בהארלם והיה בנו של יאן יאנזון פוסט, צייר זכוכית מוערך מאוד שהוכשר בליידן, ופרנסיג'נה ורברקן מהארלם. אחיו הגדול היה פיטר פוסט, אחד האדריכלים החשובים של הקלאסיקה ההולנדית. מעט ידוע על חייו לפני נסיעתו לברזיל.
הוא נולד בהארלם בערך 1612 וסביר להניח שהוא קיבל את הכשרתו המוקדמת מאביו ואחיו הגדול. הוא היה בן זמנו של פרנס הלס, שצייר את דיוקנו, וציירי נוף הארלם הבולטים כמו האחים יעקב וסלומון ואן רויסדאל, אדריאן ואן אוסטדה, איזק ואן אוסטדה, ובמיוחד פיטר דה מולין. סביר להניח שגם מורה הולנדי לימד אותו לפני שעזב לברזיל, אם כי לא היה רשום בגילדה עד לאחר שובו. אף על פי שאין הסכמה על כך, חוקר האמנות אריק לארסן מאמין שדה מולין היה המאסטר שלימד את פוסט, מכיוון שמולין מוזכר כמורה של כמה ציירי נוף אחרים, כמו אלארט ואן אוורדינך.
פוסט זכה בתפקידו בחצר המושל בברזיל ככל הנראה באמצעות קשרי אחיו הגדול שעודד אותו לנסוע עם יוהאן מאוריץ, נסיך נסאו-זיחן. באותה עת חוותה "הארלם" את התפרצות המגפה, כך שייתכן שנסיעתו לברזיל נראתה אפשרות טובה יותר. פוסט התגורר בברזיל בין השנים 1637–1644. הוא קיבל 800 גילדות לציור נוף בהודו המערבית בהזמנת פרדריק הנרי, נסיך האורנג', מה שהוביל את לארסן להאמין שפוסט חזר להולנד דרך אפריקה זמן קצר לפני שמאוריץ עזב את ברזיל. לאחר שחזר להולנד, הצטרף לגילדת הארלם של לוקוס הקדוש בשנת 1646, ומונה למנהל בשנים 7–1656 ו- 1658. בשנת 1650 התחתן עם חנייטה בוגרט, בתו של פרופסור סלומון בוגרט מבית הספר הלטיני בהארלם. היו לו שני בנים שמתו עוד לפניו ובת אחת שאמנם שרדה אך נפטרה זמן קצר לאחר מותו.
פוסט המשיך לצייר סצנות ברזילאיות עד שנת 1669, והיעדר ציורים מתוארכים בשנות ה -70 של המאה ה -17 מרמז שהוא הפסיק לצייר עשר שנים לפני מותו. וייטהד ובוזמן טוענים כי פוסט פיתח בעיית אלכוהול, וזו אולי הסיבה שמעט ידוע על העשור האחרון לחייו. הוא נפטר בהארלם ונקבר בסנט בוואוצ'רץ' ב־17 בפברואר 1680.
יצירתו

פוסט ייצר כ -140 ציורים במהלך חייו. מתוכם, כמעט מחציתם מתוארכים, המאפשרים לעקוב אחר התפתחות עבודתו בין 1637, שנה בה הגיע לברזיל, ו- 1669, תאריך מכתבו האחרון. הציורים שפרסם פוסט בהיותו בברזיל שונים באופן דרסטי מאלה שצייר לאחר שעזב את ברזיל. בזמן שהותו בברזיל, הוא הפיק מספר רב של רישומים ותחריטים, אך רק השלים שישה ציורים. הם הציורים המתוארכים בשנים 1637–1640, ובהמשך הוצגו על ידי מאוריץ בפני לואי ה -14 בשנת 1679.
עבודותיו הברזילאיות דומות מאוד לנופים של בני דורו בהארלם מבחינת קומפוזיציה, סגנון וטכניקה. עבודות אלה מתארות מיקומים ספציפיים בברזיל ההולנדית, שניתן לזהותם בגלל ייצוג הטופוגרפיה והבניינים המוכרים; רובם כוללים גם מים. פוסט כולל מבחר של צמחייה ברזילאית, ומופיע מדי פעם בציורים גם ציפורים ובעלי חיים קטנים אחרים. ייתכן כי אלה נוצרו בהשראת בן לווייתו, חוקר הטבע ג׳יאורג׳ מרקגרף. השמיים הם אפורים, כביכול עננים כבדים עם גשם, היבט שמודגש על ידי העובדה שהם תופסים לפחות מחצית הבד. מערך הצבעים המאופק, במיוחד בהשוואה לעבודותיו הפוסט-ברזילאיות, מעניק להן איכות קודרת כמעט מהדהדת האופיינית לנופים הולנדיים בשנים 1620–1640.
נופי ברזיל מהארלם

פוסט המשיך לצייר תמונות של ברזיל עם שובו להולנד בשנת 1642. עם זאת, עבודתו עברה שינוי מהותי. בנוסף לדמיונו המופלא של פוסט, התפתחות עבודתו עשויה להיות כתוצאה משינוי בסגנון הפופולרי. ככל שהיה רחוק מברזיל, בזמן ובמרחב, כך ציוריו נעשו יותר דמיוניים ושילב צבעים בהירים ואלמנטים אקזוטיים. ציורים אלה שנוצרו בהולנד הם בעלי צבעים בהירים יותר עם עלווה כהה היוצרת קומפוזיציה בארוקית אידיאלית. עבודות אלה עומדות בניגוד בולט לתכונות המציאותיות והגמישות של עבודתו המוקדמת. הנופים פתוחים, הם מעוצבים כדי להציג נוף מרוכז יותר ועומק רצוי עם צומח ירוק ושמיים כחולים ואופק בהיר יותר. שובו של פוסט להולנד, הוא גם הגדיל את מספר הדמויות והגביר את הגיוון ביצירתו. כמעט כל ציור שהשלים בהולנד כולל קבוצה גדולה של אנשים בפעילות הדדית בדרך כלשהי, בין אם הם רוקדים או עובדים בטחנות הסוכר. בדרך כלל, דמויות אלה הן של עבדים. בניגוד ליצירתו הברזילאית, הדמויות אינן נושאי הציור ונמצאים בחזיתו. במקום זאת, נראה שהם הופכים להיות חלק מהנוף. בארבעה מתוך ששת הציורים שהושלמו בברזיל יש רק כמה דמויות, למעט פורטו קלבו (1639) המתאר יותר, את נהר סאו פרנסיסקו (1638), ואין בו דמויות. בזמן שפוסט היה אחראי על תיעוד המקום, אלברט אקהאוט, שהיה עוד אחד מהאמנים של מאוריץ, היה אחראי על תיעוד הילידים.
הערות שוליים

↑  "Frans Post (1612-1680): Brazil at the court of Louis XIV". 2006-10-05. Archived from the original on 2012-02-10. Retrieved 2008-05-10.
↑  "A Brazilian Landscape, The Metropolitan Museum of Art, New York". 2006-10-05
↑  Rebecca Parker Briennen, "Who Owns Frans Post? Collecting Frans Post's Brazilian Landscapes" in Michiel van Groesen, ed. The Legacy of Dutch Brazil. New York: Cambridge University Press 2014, pp. 229-247.
↑  RKD entry on Frans Post
1 2 3  Frans Post biography in De groote schouburgh der Nederlantsche konstschilders en schilderessen (1718) by Arnold Houbraken, courtesy of the Digital library for Dutch literature
↑  Post, Grove Art Online (באנגלית)
↑  Larsen, Erik. “Supplements to the Catalogue of Frans Post.” In The Burlington Magazine, Volume 124, Number 951. The Burlington Magazine Publications, Ltd., June, 1982. Page 340.
↑  Briennen, "Who Owns Frans Post?", p. 229, fn. 2
1 2  Rem and Duparc
↑  Sousa-Leão, Joaquim de. Frans Post. (Amsterdam: A.L. Van Gendt & Company, 1973), 18.
↑  Ernst van den Boogaart and by Elmer Kolfin in The Slave in European Art: From Renaissance Trophy to Abolitionist Emblem, ed Elizabeth McGrath and Jean Michel Massing, London (The Warburg Institute) and Turin 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271710305171  PLWABN: 9811730360505606  BnF: cb14978402f (data)  BPN: 37227753  DSI: 2352  GND: 119265699  ISNI: 0000 0000 8092 1969  LCCN: n82119665  NKC: jn20030917012  NTA: 070965811  RKD: 64415  SNAC: w6zp5j55  SUDOC: 094524343  ULAN: 500017077  VIAF: 12579434   WorldCat (עם VIAF): 12579434 
תמונת נוף של פרננמבוקו, צייר פרנס פוסט, 1640
תמונת נוף פרננבוקו, שצוירה על ידי פוסט כבר בהולנד
רוסיניה

| --- | --- |
תצלום פנורמי של רוסיניה, 2010
תצלום פנורמי של רוסיניה, 2010
 מידע
 עיר:  ריו דה ז'ניירו
 מדינה:  ריו דה ז'ניירו (מדינה), ברזיל ברזיל
 תאריך ייסוד:  18 ביוני 1993 
 שטח:  1.4372 קמ"ר
 אוכלוסייה:  69,356 (2017)
 קואורדינטות:  22°59′19″S 43°14′48″W﻿ / ﻿22.988611111111°S 43.246666666667°W﻿ / -22.988611111111; -43.246666666667
 שכונות נוספות בריו דה ז'ניירו
  (למפת ריו דה ז'ניירו מוגדלת) רוסיניה(למפת ריו דה ז'ניירו רגילה) רוסיניה
 
קציני המשטרה הצבאית מפטרלים ברוסיניה.
רוסיניה בלילה.
דרך הררית ברוסיניה.
מבט אווירי על רוסיניה.
מבט מלמעלה למטה על הכביש הראשי המתפתל דרך רוסיניה.
רוסיניה (בפורטוגזית: Rocinha, תרגום מילולי: חווה קטנה) היא הפאבלה הגדולה ביותר בברזיל, שנמצאת באזור הדרומי של ריו דה ז'ניירו בין המחוזות סאו קונרדו וגאוויה. רוסיניה בנויה על צלע תלול המשקיף על ריו דה ז'ניירו והיא ממוקמת כקילומטר מחוף הים הסמוך. רוב הפאבלה נמצאת על גבעה תלולה מאוד, עם עצים רבים המקיפים אותה. מתגוררים בה כמעט 70,000 איש, מה שהופך אותה לפאבלה המאוכלסת ביותר בברזיל.
אף שרוסיניה מסווגת רשמית כשכונה, רבים עדיין מתייחסים אליה כאל פאבלה. היא התפתחה מעיירה לשכונת עוני עירונית. כיום כמעט כל הבתים ברוסיניה עשויים מבטון ולבנים. חלק מהבניינים בגובה של שלוש וארבע קומות וכמעט בכל הבתים יש תברואה, אינסטלציה וחשמל בסיסיים. בהשוואה לעיירות או שכונות עוני פשוטות, לרוסיניה יש תשתית מפותחת יותר ומאות עסקים כמו בנקים, חנויות רפואה, נתיבי אוטובוס, טלוויזיה בכבלים, כולל ערוץ מקומי בשם TV ROC ולזמן קצר גם זיכיון של מקדונלד'ס. גורמים אלה עוזרים לסווג את רוסיניה כפאבלה.
הקהילה

ישנם כמה ארגונים קהילתיים, כולל אגודות שכונתיות ומספר ארגונים חוץ-ממשלתיים ומוסדות חינוך ותרבות ללא מטרות רווח. רוסיניה היא ביתם של רוב עובדי השירות ב"זונא סול" (אזור דרום ריו).
בשנים האחרונות, בשל בטיחותה היחסית בהשוואה לפאבלות אחרות, פיתחה רוסיניה פעילויות מוכוונות לתיירות כמו אכסניות, מועדוני לילה וסיורים מודרכים. בספטמבר 2017 העריכו כי בין 150 ל-600 תיירים יבקרו בשכונת העוני ביום, למרות אזהרות הבטיחות של ממשלות זרות ומשטרת ריו שהמליצו להימנע מלבקר בה. כך למשל באוקטובר 2017 מת תייר ספרדי לאחר שנורה על ידי המשטרה בעת ביקור ברוסיניה במהלך עימות.
שכונת העוני נשלטת על ידי ארגון אמיגוס דוס אמיגוס, שידוע כארגון פשיעה וקרטל סמים, שלעיתים קרובות נקלע לסכסוכים אלימים בין ארגוני פשע שונים.
הקהילה > מבצעי משטרה וצבא

| --- | --- |
 :  ראו גם – המשבר הביטחוני בריו דה ז'ניירו (2010)
בנובמבר 2011 בוצע מבצע ביטחוני בו סיירו מאות שוטרים וצבא ברחובות רוסיניה כדי לעצור סוחרי סמים משתוללים ולהביא תחת שליטת הממשלה את השכונה.
בדצמבר 2017 נעצר ברוסיניה, סוחר סמים בשם רוג'ריו דה סילבה, המכונה רוג'ריו 157, בפעולה בה השתתפו 3,000 אנשי צבא ומשטרת ברזיל. רוג'ריו היה מבוקש באשמת רצח, סחיטה וסחר בסמים.
כאמור, רוסיניה היא הפאבלה הגדולה ביותר בברזיל ואחת המפותחות ביותר. אוכלוסיית רוסיניה נאמדה בשנות האלפיים בין 150,000 ל-300,000 תושבים; אך מפקד IBGE משנת 2010 מנה רק 69,161 איש. בשנת 2017 דיווח עיתון ה-The Economist על אוכלוסייה של 100,000 באזור של קמ"ר אחד (250 דונם).
ידוענים רבים ביקרו ברוסיניה, כולל מיכאיל גורבצ'וב (במהלך פסגת כדור הארץ בשנת 1992) והשחקן כריסטופר למברט. במקום צולמו כמה פרקים מסדרת הטלוויזיה הברזילאית "עיר הגברים" (Cidade dos Homens).
בתרבות הפופולרית > ספרות

רוברט ניווירת' דן ברוסיניה בספרו שכותרתו "ערי צל" (Shadow Cities).
רוסיניה הייתה מרכז ההתרחשויות של הספר כנופיות ריו מאת מישה גלני בו הוא מתאר את עלייתו ונפילתו של אנטוניו פרנסיסקו בונפים לופס.
בתרבות הפופולרית > קולנוע

ריו דה ז'ניירו הפכה לתפאורה של סרט האנימציה ריו, בו מתרחשות סצנות רבות ברוסיניה.
בסרט הענק הירוק מ-2008 הוצגו צילומי אוויר של רוסיניה שהראו את המספר הגדול של מכולות ששומשו מחדש לדיור.
הפאבלה הוצגה גם בסרט מהיר ועצבני 5.
בתרבות הפופולרית > משחקי וידאו

במשחק הווידאו משנת 2009 Call of Duty: Modern Warfare 2, מפה מרובת משתתפים שנקראת "פאבלה" נמצאת בריו דה ז'ניירו ודומה מאוד לרוסיניה.
משחק הירי בגוף ראשון משנת 2015 Call of Duty: Black Ops III, מוזכרת רוסיניה כעיר הולדתו של המומחה Outrider.
במשחק Rainbow Six Six Siege של טום קלנסי, מפה בשם "Favela" מבוססת על רוסיניה.
בתרבות הפופולרית > מוזיקה

בשנת 1998 כתב פיליפ גלאס קטע תזמורת שכותרתו "ימים ולילות ברוסיניה", שנועד כהתייחסות של הבולרו ראוול, שנכתב עבור דניס ראסל דייוויס, כדי להודות לו על הצבת יצירות של גלאס על הבמה. הוא קיבל השראה ממוזיקת ריקודים ששמע במהלך הקרנבל, והביא למבנה קצבי דמוי סמבה.
ראו גם

ריו דה ז'ניירו
היחידה המשטרתית לשמירת השלום
הערות שוליים

↑  Garcia, Janaina (21 בדצמבר 2011). "Mais de 11 milhões vivem em favelas no Brasil, diz IBGE; maioria está na região Sudeste". UOL Notícias (בפורטוגזית). נבדק ב-25 בנובמבר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  As 10 maiores favelas do Brasil, Lista 10 (ב־Brazilian Portuguese)
↑  Chetwynd, Gareth (2004-04-17). "Deadly setback for a model favela". The Guardian. London. נבדק ב-2010-05-22.
↑  "Favela Community NGOs Fill the Gaps in Rio's Educational System". RioOnWatch. 17 בנובמבר 2016. נבדק ב-4 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rocinha / Organizações". www.riomaissocial.org (בBrazilian Portuguese). אורכב מ-המקור ב-2017-11-07. נבדק ב-4 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Kiernan, Paul (28 באוקטובר 2017). "Rio Police Killing of Spaniard Spotlights Perils of Slum Tourism". Wall Street Journal. נבדק ב-4 בנובמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Rio's post-Olympic blues". The Economist. 5 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Glenny, Misha (25 בספטמבר 2017). "One of Rio de Janeiro's Safest Favelas Descends Into Violence, the Latest Sign of a City in Chaos". The Intercept. נבדק ב-4 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Brazil police target drug gangs in Rio's biggest slum". BBC News. 13 בנובמבר 2011. נבדק ב-13 בנובמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dom Phillips, Rio police hail arrest of drug kingpin in 3,000-strong favela operation, The Guardian (December 6, 2017).
↑  Dom Phillips & Júlio Carvalho, Arrest of Rio drug kingpin brings fear of power grab – and further violence, The Guardian (December 10, 2017).
↑  St. Louis, Regis; Draffen, Andrew (2005). Brazil (6 ed.). Lonely Planet. p. 139. ISBN 978-1-74104-021-0.
↑  Fodor's Brazil. Random House. 2008. p. 47.
↑  "Rio's post-Olympic blues". The Economist. 5 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Publishers Weekly review - Shadow Cities: A Billion Squatters, a New Urban World". Publishers Weekly. נבדק ב-14 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539039105171  LCCN: n84151120  VIAF: 148976080   WorldCat (עם VIAF): 148976080
ברטה פפנהיים

| --- | --- |

פפנהיים בשנת 1882
 לידה:  27 בפברואר 1859 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  28 במאי 1936 (בגיל 77) נוי איזנברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי הישן בפרנקפורט 
 
ברטה פפנהיים (בגרמנית: Bertha Pappenheim‏; 27 בפברואר 1859 – 28 במאי 1936) הייתה פמיניסטית אוסטרית-יהודיה, מחלוצות העבודה הסוציאלית היהודית, והמייסדת של איגוד הנשים היהודי. מוכרת גם תחת הפסבדונים אנה או כאחת ממטופלותיו של יוזף ברוייר, המוזכרת גם בכתבי פרויד.