stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשה בורחת מבשורה
מלחמות ישראל בספר

מלחמות ישראל השונות עוברות כחוט השני במהלך הספר, ומחוללות שינויים בחיי הדמויות. אורה, אברם, ואילן מכירים בזמן מלחמת ששת הימים, בעודם בני נוער. מלחמת יום הכיפורים מתרחשת בזמן שהשלושה משרתים בצבא, ובמהלכה אברם נשבה. ייתכן שהמבצע המתנהל במהלך הספר הוא מבצע חומת מגן.
נושא שחוזר הרבה פעמים במהלך הספר הוא היחסים המורכבים בין אזרחי ישראל לסכסוך הישראלי פלסטיני. גרוסמן עצמו היה נער בזמן מלחמת ששת הימים, חייל בזמן מלחמת יום הכיפורים, ואבא בזמן מלחמת לבנון השנייה.
על כתיבת הספר

גרוסמן החל את כתיבת הספר ב-2003, וסיים אותה לאחר נפילת בנו אורי במלחמת לבנון השנייה. בדף המופיע בסוף הספר הוא מספר לקוראיו על הקשר בין הספר והמציאות:
אורי הכיר היטב את עלילת הספר ואת הדמויות. בכל פעם ששוחחנו בטלפון, ובעיקר כשהיה מגיע לחופשות, היה שואל מה התחדש בסיפור ובחיי גיבוריו ("מה עוללת להם השבוע?" הייתה השאלה הקבועה שלו). את מרבית שירותו הוא עשה בשטחים הכבושים, בסיורים, בתצפיות, במארבים ובמחסומים, ומדי פעם היה משתף אותי בדברים שהתנסה בהם שם.
הייתה לי אז תחושה – או נכון יותר, מִשאלה – שהספר שאני כותב יגונן עליו.
בשנים-עשר באוגוסט 2006, בשעות האחרונות של מלחמת לבנון השנייה, נהרג אורי בדרום לבנון. הטנק שלו נפגע מטיל במהלך פעולת חילוץ של טנק פגוע. יחד עם אורי נהרגו כל אנשי צוות הטנק, בנייה ריין, אדם גורן ואלכס בונימוביץ'.
לאחר תום ה'שבעה' חזרתי אל הספר. רובו כבר היה כתוב. מה שהשתנה, יותר מכל, הוא תיבת התהודה של המציאות שבה נכתבה הגרסה האחרונה.
ביקורות

הספר תורגם לשפות שונות וזכה לביקורות נלהבות בארץ ובעולם. בספטמבר 2009 הופץ בתרגום לגרמנית, התקבל בהתלהבות והוגדר על ידי המבקרים כ"יצירת מופת עולמית". בתחילת שנת 2010 יצא בארצות הברית בתרגום לאנגלית בתרגומה של ג'סיקה כהן, ובחודש נובמבר באותה שנה נבחר למקום השמיני ברשימת 100 הספרים הטובים ביותר של שנת 2010 שפרסם אתר המכירות אמזון. בשנת 2009 זכה דוד גרוסמן בפרס אלבטרוס הגרמני על כתיבת ספר זה.
עיבוד למחזה

בשנת 2016 העלו תיאטרון הקאמרי ותיאטרון הבימה קופרודוקציה של המחזה "אשה בורחת מבשורה", שהוא עיבוד לתיאטרון של הרומן. את העיבוד יצר הבמאי חנן שניר, שגם ביים את המחזה. בתפקידים הראשיים משחקים אפרת בן צור בתפקיד אורה, אמנון וולף בתפקיד אילן, דרור קרן בתפקיד אברם ודניאל סבג בתפקיד עופר. את המוזיקה הלחין אורי וידיסלבסקי.
ביולי 2017, יותר מ–70 אנשי תרבות אמריקאים, אירופאים ופלסטינים, בהם הזמר רוג'ר ווטרס ובמאי הקולנוע קן לואץ', שיגרו מכתב מחאה להנהלת מרכז לינקולן בניו יורק, בדרישה לבטל את הצגת "אשה בורחת מבשורה" מישראל בפסטיבל שנערך במרכז, בטענה שהבימה והקאמרי נתמכים על ידי ממשלת ישראל ואף הופיעו בהתנחלויות בגדה.
לקריאה נוספת

ניצה בן-דב, "קולות מלחמה ואהבה, על אשה בורחת מבשורה של דויד גרוסמן", גג, חורף 2013.
ניצה בן-דב, "הקול האנושי במלחמות לא אנושיות", חיי מלחמה: על צבא, נקמה, שכול ותודעת המלחמה בפרוזה הישראלית (הוצאת שוקן, 2016), עמ' 256-235
הערות שוליים

↑  אשה בורחת מבשורה, עמ' 84.
↑  אשה בורחת מבשורה, עמ' 129.
↑  אשה בורחת מבשורה, עמ' 176.
↑  אשה בורחת מבשורה, החל מעמ' 150.
↑  אשה בורחת מבשורה, עמ' 398.
↑  אשה בורחת מבשורה, עמ' 184.
↑  אשה בורחת מבשורה, עמ' 191–195, 385–387.
↑  אשה בורחת מבשורה, עמ' 257.
↑  מיה סלע, עכבר העיר אונליין, הצלחה בגרמניה ל"אשה בורחת מבשורה" של דויד גרוסמן, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2009
↑  "אישה בורחת מבשורה" - בין 100 ספרי השנה של אמזון, באתר וואלה, 3 בדצמבר 2010
↑  מיה סלע, פרס אלבטרוס הגרמני יוענק לדויד גרוסמן, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2009
↑  ביקורות:
 יאיר אשכנזי, "אשה בורחת מבשורה" אל הבמה: לזעוק "די!" מול המציאות, באתר הארץ, 13 במרץ 2016
 מיכאל הנדלזלץ, ״אשה בורחת מבשורה״: מה נהיה מאתנו, באתר הארץ, 15 במרץ 2016
מרט פרחומובסקי, עכבר העיר, "אישה בורחת מבשורה": ללכת לאיבוד בתרגום, באתר הארץ, 15 במרץ 2016
רון שוורץ, ‏בשורה לתיאטרון רון שוורץ, באתר גלובס, 24 במרץ 2016
↑  יאיר אשכנזי, רוג'ר ווטרס וקן לואץ' במכתב מחאה נגד הצגת "אשה בורחת מבשורה" בניו יורק, באתר הארץ, 6 ביולי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007578814505171
יחידות גולגולת המת

ערך זה עוסק ביחידות האס אס שהפעילו את מחנות הריכוז. אם התכוונתם לדיוויזיה ה-3 של הוואפן אס אס, ראו .
| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 בסיס האם:  אורניינבורג 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  יוני 1934 – 8 במאי 1945 (כ־11 שנים) 
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה 
 
סמל יחידות גולגולת המת. כל חיילי וקציני האס אס ענדו סמל זה על כובעם, אך חיילי יחידות גולגולת המת היו היחידים שהורשו לענוד את הסמל גם על צווארון חולצתם. עם הקמת דיוויזיית גולגולת המת הורשו גם חייליה לענוד את הסמל על הצווארון
יחידת גולגולת המת (אס אס טוטנקופף-פרבנדה, גרמנית: SS-Totenkopfverbände) הייתה יחידה של האס אס שהייתה אחראית לניהול מחנות הריכוז בגרמניה הנאצית.
יחידת גולגולת המת הייתה יחידה עצמאית בתוך האס אס, עם מערכת דרגות ופיקוד משלה. היחידה ניהלה את המחנות בתוך גרמניה, כגון דכאו, וגם בכל רחבי אירופה הכבושה, כגון אושוויץ בפולין ומאוטהאוזן באוסטריה. יחידה זו הייתה מן היחידות המרכזיות שהיו אחראיות לביצוע השואה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוקמה הדיוויזיה ה-3 של האס אס מתוך שורות יחידת גולגולת המת. דיוויזיה זו, שנקראה גם היא "טוטנקופף", נודעה בקנאותה ובאכזריותה. הדיוויזיה הייתה אחראית לפשעי מלחמה רבים, ובהם טבח אזרחים בעת המערכה על צרפת ב-1940, וטבח אזרחים רוסים רבים בעת מבצע ברברוסה ב-1941.
הקמה

ב-26 ביוני 1933 מינה היינריך הימלר, מפקד האס אס, את אוברפיהרר תיאודור אייקה למפקד דכאו, מחנה הריכוז הנאצי הראשון שהוקם. אייקה ביקש שתוקם יחידה מיוחדת שתהיה כפופה לו בלבד, והימלר אישר את בקשתו. היחידה שהוקמה נקראה "אס אס ואכפרבנד" (SS-Wachverband, יחידת משמר). ב-30 בינואר 1934 קודם אייקה לדרגת בריגדפיהרר, והחל לעצב את מחנה דכאו על פי תפיסותיו. הוא ארגן את המחנה מחדש, ויצר נורמות מחודשות: ציות עיוור להוראות ומשמעת נוקשה לעצירים שכללה נוהלי ענישה מחמירים. נורמות אלו אומצו אחר כך בכל מחנות הריכוז של הרייך השלישי (ראו בהמשך). לאחר ליל הסכינים הארוכות, ב-30 ביוני 1934, שבו נרצחו מתנגדיו של אדולף היטלר מן האס אה, התחזק מעמדו של אייקה; הוא נטל חלק מרכזי בטבח, ואחרי הטבח קודם לדרגת גרופנפיהרר, ומונה לתפקיד מפקד כל מחנות הריכוז וכל יחידות גולגולת המת.
דכאו הפכה למעין מרכז הכשרה לסגל המחנות; קצינים וחיילים משם הועברו למחנות אחרים, כמו זקסנהאוזן ואורניינבורג. ב-1935 הוקם בדכאו מרכז אימונים לסגלי מחנות הריכוז. רבים מהמגויסים בשלבים המוקדמים באו מקרב אנשי האס אה והאס אס הכללי (Allgemeine SS, אנשי אס אס שלא היו שייכים לגרעין הוואפן אס אס). התפקידים הבכירים ביחידות גולגולת המת אוישו בכוח אדם מהמשטרה הגרמנית. ב-29 במרץ 1936 הוגדרו שומרי מחנות הריכוז ויחידות המנהלה שלהם כאנשי יחידות גולגולת המת. יחידות המת הוסיפו להתפתח: עד אפריל 1938 כבר כלל הארגון ארבעה רגימנטים, שבכל אחד מהם שלושה גדודים. כל גדוד היה מורכב משלוש פלוגות חיל רגלים, פלוגה מסייעת ופלוגת רפואה, קשר ותחבורה.
התפתחות

בעת ההקמה הרשמית של יחידות גולגולת המת ב-1936, אורגנו היחידות כפלוגות (Wachtruppen); היחידות כללו שש פלוגות, כל אחת מהן באחד ממחנות הריכוז העיקריים. כל יחידה נקראה על שם אזור בגרמניה:
יחידת בוואריה העילית (Oberbayern), במחנה הריכוז דכאו;
יחידת פריזלאנד המזרחית (Ostfriesland), הייתה מוצבת במחנה הריכוז אסטרווגן (Esterwegen);
יחידת אלבה במחנה הריכוז ליכטנבורג (Lichtenburg);
יחידת סקסוניה במחנה הריכוז זקסנבורג (Sachsenburg);
יחידת ברנדנבורג שירתה במחנות הריכוז אורנינבורג (Oranienburg) וקולומביה האוס (Columbia Haus), בברלין;
יחידת הנזה (Hansa) הייתה מוצבת בפהסבוטל (Fehisbuettel).
תיאודור אייקה היה מבחינה טכנית מפקד הפלוגה במחנה דכאו, אך היה ברור שבפועל הוא המפקד של כל היחידות.
ב-1935, עם גידול המחנות, אורגנו הפלוגות מחדש לגדודים (Wachsturmbanne). בספטמבר 1935 נתן אדולף היטלר את ההכרה הרשמית ביחידות גולגולת המת כיחידות של המפלגה, והבטיח את מימון היחידות מתקציב המדינה. בכך ביסס היטלר את מעמדן ואיפשר את התרחבותן: במרץ 1936 הגדיל הימלר את היחידות מ-1,800 איש ל-3,500 איש; ב-26 במרץ 1936 הוגדרו יחידות גולגולת המת כיחידות נפרדות מן האס אס הכללי, וניתנו לאנשיהן מדים מיוחדים משלהם. היחידות היו כפופות למשרד המפקח הכללי על מחנות הריכוז, שהיה כפוף ישירות להימלר.
כמפקד יחידות גולגולת המת, המשיך תיאודור אייקה בארגון מערכת המחנות. מחנות קטנים, כמו ליכטנבורג וזקסנבורג אוחדו עם מחנות גדולים יותר, ונסגרו. באוגוסט 1937 היו בגרמניה רק ארבעה מחנות ריכוז גדולים: דכאו, זקסנהאוזן, בוכנוואלד וראוונסבריק. ב-1938, לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה לרייך השלישי) פיקח אייקה על הקמת מחנה ריכוז באוסטריה, מאוטהאוזן.
בספטמבר 1937, לאחר הארגון מחדש של מחנות הריכוז, אורגנו יחידות גולגולת המת מחדש בשלושה רגימנטים (SS-Totenkopfstandarten):
רגימנט בוואריה העילית, שבסיסו בדכאו;
רגימנט ברנדנבורג, שבסיסו היה בזקסנהאוזן;
רגימנט תורינגן (Thueringen), שבסיסו היה במחנה הריכוז בוכנוואלד.
לאחר סיפוח אוסטריה ב-13 במרץ 1938, הוקם רגימנט רביעי שנקרא אוסטמרק (Ostmark), ובסיסו היה במאוטהאוזן.
שמירה במחנות הריכוז

עוד מימיהן הראשונים של יחידות גולגולת המת טיפח אייקה באנשיהן גישה של "קשיחות בלתי מתפשרת". זה היה עקרון הליבה של יחידות גולגולת המת, שהשפעתו ניכרה בסגל המחנות זמן רב לאחר שאייקה עבר לפקד על דיוויזיית גולגולת המת. מגויסים חדשים ליחידות עברו אימונים נוקשים וקשוחים ואינדוקטרינציה נאצית, שבנתה אצלם רגשות שנאה עזים כלפי אויבי המשטר. אנשי היחידות איבדו כל רגש של חמלה כלפי אסירי המחנות. במחנות עצמם קיימו אנשי יחידות גולגולת המת משטר אכזרי, נשלט וממושמע, כדי לשעבד את האסירים. האווירה שנוצרה ביחידות אלו יצרה כמה מן הפושעים הנאציים הידועים ביותר, ובהם רודולף הס (מפקד אושוויץ), פרנץ ציראייס (מפקד מאוטהאוזן), קארל קוך (מפקד בוכנוואלד, זקסנהאוזן ומיידנק), ומקס קגל (מפקד ליכטנבורג, מיידנק, רוונסבריק ופלוסנבירג).
אייקה יצר סדר ומשמעת במערכת המחנות החל מראשיתה. השיטה שקבע נקראה "שיטת דכאו", ועל פיה פעלו כל המחנות. מפקד המחנה היה האחראי העליון על כל הנעשה במחנה, והיה אחראי ישירות לביטחון בו. כל הנעשה במחנה נשלט ובוקר היטב, בשיטתיות אכזרית. המחנות נותקו לגמרי מן החוץ, ונאסר על הוצאת מידע לגורמי חוץ כבר בשלבים הראשונים. על כל "עבירה" של אסיר היו השומרים מחויבים לדווח למנהלת המחנה. המנהלה לא אימתה את דברי השומרים מול דברי האסירים; ענישה ספונטנית נאסרה וכל עונש ניתן בידיעת המנהלה. אופן ומידת הענישה הוגבלו ובוצעו על פי תכנון מראש, ועל פי מעין "קטלוג" מתוכנן. בין העונשים: שלילת מזון, שלילת דואר, כליאה בצינוק חשוך, הלקאות, תליית האסיר מן הידיים (סטראפאדו) והוצאה להורג. שומרים שירו למוות באסירים נמלטים נהנו מחסינות משפטית.
שמירה במחנות הריכוז > מבנה ארגוני במחנות הריכוז

ב-1941 כבר היו מחנות הריכוז בגרמניה הנאצית מערכת ענקית בפני עצמה, בגרמניה ובשטחי הכיבוש. בשלב זה של המלחמה כבר הוקמו מחנות השמדה, שהיו חלק ממערכת זו, ומחנות עבודה שאסיריהם נוצלו בכפייה לעבודה עבור האס אס. מחנות העבודה הוכפפו למשרד הראשי למשק ומנהל של האס אס (SS-Wirtschafts-Verwaltungshauptamt, WVHA), והמפקח על מחנות הריכוז היה כפוף לראש ה-WVHA. מבחינה מנהלית חולקו המחנות לשלושה: מחנות ריכוז, מחנות עבודה ומחנות השמדה.
ב-1942 הוכפף כל סגל המחנות לפיקוד הוואפן אס אס. בדרך זו ניתן היה ליצור מנגנון קל יותר של תחלופה בין היחידות הלוחמות של הוואפן אס אס לבין השומרים במחנות, ולהעביר חיילים פצועים לתפקידי שמירה, ושומרי מחנות לתפקידי לחימה. בדרך זו הועברו מתפקידם שומרי מחנות שנחשבו "רכים" מדי לתפקידם, או כאלה שאף סירבו לבצע הוראות או שגילו רחמים כלפי הקורבנות. האיום בהעברה ליחידות הלוחמות, שהיו מעורבות בלחימה עזה ורבת נפגעים, היה תמריץ רב עוצמה לאנשי יחידות גולגולת המת להשתתף במעשי הזוועה. מאידך, אנשי אס אס שסירבו לקחת חלק בביצוע פשעי מלחמה מעולם לא היו תחת איום בהוצאה להורג בשל סירוב כזה. סרבנים כאלה הועברו ליחידות הוואפן אס אס הלוחמות.
בתוך המחנות התקיימה היררכיה פיקודית ומינהלית, שהייתה ייחודית למחנות הריכוז. על כל מחנה פיקד קומנדנט (Kommandant), שנקרא לעיתים לאגרקומנדנט (Lagerkommandant). לצידו היה אדיוטנט (שליש) וצוות מטה. הפיקוד על צריפי המעצר, הבלוקים, היה בידי קצין שנקרא רפורטפיהרר (Rapportführer), שהיה אחראי על מפקד הנוכחות היומי ועל שגרת המחנה. הפיקוד על כל צריף היה בידי בלוקפיהרר (Blockführer), מש"קים זוטרים שפיקדו על כיתה או שתיים של חיילי אס אס. במחנות ההשמדה היה בלוקפיהרר שהיה אחראי על הזונדרקומנדו, והיה גם האחראי על הפעלת תאי הגזים.
השמירה על המחנה הייתה בידי יחידה נפרדת שנקראה גדוד המשמר (Wachbattalion). מפקד הגדוד היה אחראי על הצבת השומרים למגדלי השמירה ועל הסיורים שנערכו סביב המחנה. הגדוד היה מאורגן כמקובל בצבא, והיה בנוי בכיתות, מחלקות ופלוגות. מפקד גדוד המשמר היה כפוף ישירות למפקד המחנה, וגודלה של יחידת השמירה נקבע על פי גודל המחנה.
במחנות הריכוז היו גם סגל רפואי ואנשי תחזוקה ואספקה. בצידם היה משרד לביטחון שהיה מאויש באנשי הגסטאפו והאס דה (Sicherheitsdienst, שירות המודיעין של האס אס), שהיו מוצבים באופן זמני למחנה. צוות זה היה כפוף למפקד המחנה, אך במקביל היה תחת הפיקוד הישיר של סיפ"ו (Sicherheitspolizei, איחוד כוחות משטרת הפלילים, קריפ"ו, והגסטפו, המשטרה החשאית; נודע בקיצור SiPo), ול-RSHA, המשרד הראשי לביטחון הרייך (Reichssicherheitshauptamt) של האס אס. בשל כך לא נחשבו אנשי משרד זה כחלק אינטגרלי מסגל המחנה, ואנשי יחידות גולגולת המת התייחסו אליהם בחוסר אמון.
מעבר למערכת הפיקוד של אנשי האס אס התקיימה במחנה גם מערכת של פיקוד על ידי האסירים שזכו לאמון סגל האס אס. אלו היו הקאפו, שביצעו מגוון תפקידים, כולל מינהל ופיקוח על קבוצות אסירים אחרות. אנשי הזונדרקומנדו היו יהודים שהוכרחו לסייע בפעולת ההשמדה, בהכנסת אחיהם לתאי הגזים ובפינוי ושוד הגוויות לאחר הרצח. עם זאת, הפעלת התאים עצמם הייתה תמיד בידי האס אס.
לקראת המלחמה ובמהלכה

מערכת המחנות, שאורגנה על ידי אייקה, הייתה אחד ממוקדי הכוח החשובים של האס אס. ניצול אסירי המחנות לעבודת כפייה היה מכשיר כלכלי רב ערך, שנתן ליחידות גולגולת המת עוצמה, אך קנה לה גם יריבים. אחד מהחשובים שבהם היה ריינהרד היידריך, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך. ואולם, הימלר רצה למנוע צבירה של כח רב מדי בידי אחד מפקודיו, ולכן מנע מהיידריך ומהארגונים שסרו למרותו, האס דה והגסטפו, לקבל שליטה על מחנות הריכוז.
תיאודור אייקה נותר מפקד המחנות עד ספטמבר 1939, אז מונה כמפקד דיוויזיית גולגולת המוות. ב-1940 שולבה מערכת המחנות במשרד D של המשרד הראשי למשק ומנהל (Wirtschafts und Verwaltungshauptamt), בניהולו של אובר-גרופנפיהרר (גנרל) אוסוולד פוהל. את מקומו של אייקה תפס ראש המטה שלו, גרופנפיהרר (תת-אלוף) ריכרד גליקס (Richard Glücks), שניהל את מערכת המחנות עד תום המלחמה.
במהלך 1942 היה מעורב גליקס במידה גדלה והולכת בביצוע הפתרון הסופי, השמדת יהודי אירופה. הוא סיפק כוח אדם לביצוע מבצע ריינהרד, בו נרצחו 1,700,000 יהודים בארבעה מחנות השמדה - בלזץ, סוביבור, מיידנק וטרבלינקה. המבצע עצמו נוהל על ידי אודילו גלובוצניק, מפקד כוחות המשטרה והאס אס (SS und Polizei führer) במחוז לובלין. ביולי נפגש גליקס עם הימלר, כדי לדון עמו בביצוע ניסויים רפואיים באסירי המחנות. כל הוראות ההשמדה יצאו ממשרדו של גליקס אל מפקדי המחנות, אנשי יחידות גולגולת המת. הוא אישר אישית רכישת ציקלון בה לשימוש באושוויץ.
לקראת סיום המלחמה הופעלו אנשי יחידות גולגולת המת להסתרת עקבות ההשמדה. הם הרסו את המחנות, הוציאו להורג אסירים חולים ותשושים, והצעידו בצעדות מוות אסירים אחרים, כדי להרחיק אותם מכוחות בעלות הברית המתקרבים. מאות אסירים פוליטיים הוצאו להורג לקראת סיום המלחמה על ידי אנשי יחידות גולגולת המת, כדי למנוע את שחרורם. עם התקרבות צבאות בעלות הברית נטשו אנשי יחידות גולגולת המת את המחנות והסתירו את זיהוים הידוע לשמצה. השמירה במחנות הועברה לידי חיילים ואזרחים שגויסו כחיל עזר של האס אס. לא מעטים מאנשי יחידות גולגולת המת נעצרו ונשפטו, אך רבים אחרים נמלטו מעונש לאחר המלחמה.
הערות שוליים

↑  על פי הערך Concentration Camps, 1933-1939, אתר מוזיאון השואה בוושינגטון
↑  על פי הערך "גולגולת המוות, יחידות", מרכז המידע אודות השואה, אתר "יד ושם"
↑  שמות הרגימנטים הם על פי אתר יד ושם. תיאור התפתחות יחידות גולגולת המת הוא על פי בערך באנגלית. באתר יד ושם התיארוך שונה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433028905171  GND: 10162642-3  LCCN: n80051552  SUDOC: 124444873  VIAF: 134713235   WorldCat (עם VIAF): 134713235 
תאודור אייקה
אנשי יחידות גולגולת המת במחנה מאוטהאוזן, 1942
אנשי יחידות גולגולת המת במחנה זקסנהאוזן, 1936
איש יחידות גולגולת המת בדרגת שארפיהרר (דרגת ביניים בין רב"ט לסמל) במחנה מאוטהאוזן
שלי גפני

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1971 (בת 53) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקצוע:  מאפרת, דוגמנית, אשת עסקים
 תפקיד:  פרזנטורית, רשת האופנה "אריסטו שמט"
 
שלי גפני (נולדה ב-14 בספטמבר 1971 בתל אביב) היא מאפרת, דוגמנית ואשת עסקים ישראלית.
ביוגרפיה

שלי גפני נולדה גדלה בשכונת רמת אביב בתל אביב. הוריה התגרשו כשהייתה בת שנה וחצי. היא למדה עיצוב אופנה בתיכון עירוני מקצועי י"ד - ויצו צרפת בתל אביב. היא החלה את קריירת הדוגמנות בגיל 14, לאחר שהשתתפה בתחרות "נערת השנה של מעריב לנוער", וזכתה במקום הראשון. היא יצאה לפריז לדגמן עבור סוכנות הדוגמנות עלית. גפני צולמה לקטלוגי וצילומי אופנה, ומגזינים (כגון "ווג" ו"Elle").
כשהייתה בכיתה י"ב, חלתה אמה במחלת הסרטן ונפטרה. בשל מצבה המשפחתי בעקבות כך גפני לא התגייסה לצה"ל, ויצאה לדגמן בניו יורק.
לתחום האיפור הגיעה במקרה. בתקופה בה דגמנה, נהגו הדוגמניות לאפר את עצמן על סט הצילומים. במהלך שהות בגרמניה, תוך שהיא מאפרת את עצמה, ביקשו דוגמניות נוספות שתאפר גם אותן. הכשרה נוספת בתחום רכשה כאסיסטנטית למאפרים בניו יורק.
לאחר שבע שנים בחו"ל, שבה לישראל והפכה לזכיינית של חברת האיפור האיטלקית מאדינה מילאנו, יחד עם בעלה, גיסה וגיסתה. לאחר מספר שנים הפכה הזכיינית לרשת חנויות בישראל ועד היום משמשת גפני כדוגמנית הבית של החברה ובין השנים 2001–2006 השתתפה כמאפרת בתוכנית "המהפך" עם אורנה דץ, ב-2008 הופיעה בתפקיד עצמה בטלנובלה "בובות", ב-2010 התראיינה לתוכנית התיעודית "הדוגמניות" ששודרה בערוץ 2 ועסקה במאחורי הקלעים של עולם הדוגמנות.
גפני מדגמנת לקמפיינים שונים בארץ עבור חברות כדוגמת: סטיב מאדן ופלאפון. בשנים 2008–2009 הובילה את הקמפיין של חברת האופנה "גולברי" ובשנים 2011–2012 שימשה פרזנטורית לחברת "דיסקרט".
מאז חורף 2014–2015 משמשת גפני כפרזנטורית של רשת האופנה "אריסטו שמט".
גפני מעבירה הרצאות בתחום האיפור והעצמה נשית.
חיים פרטיים

גפני נישאה בשנת 1996 לאיש העסקים אופק קאירי, ולהם שלושה בנים.
מתגוררת בתל אביב.
הערות שוליים

↑  טל פרי, יפה כמו בתמונות, מעריב, 11 במאי 1988
מני ליברטי

| --- | --- |

תא״ל מני ליברטי בטקס מינויו למפקד חטיבת עוז, אוגוסט 2021
 לידה:  1979 (בן 46 בערך) דימונה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-נובמבר 1997
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד גדס"ר נח"ל   מפקד גדוד הדס   מפקד בא"ח נח"ל   מפקד עוצבת חירם   קצין אג"ם פיקוד הדרום   מפקד חטיבת עוז   ראש חטיבת ההפעלה המבצעית באמ"ן
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מבצע מגן צפוני  מבצע שומר החומות  מבצע עלות השחר
 
מני ליברטי (נולד בשנת 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף. המכהן כראש חטיבת ההפעלה המבצעית באמ"ן. קודם לכן שימש כמפקד חטיבת הקומנדו, קצין אג"ם של פיקוד הדרום, מפקד עוצבת חירם, מפקד בא"ח נח"ל ומפקד גדס"ר נח"ל.
ביוגרפיה

ליברטי נולד וגדל בדימונה. התגייס לצה"ל בנובמבר 1997, ושובץ בגדוד חרוב. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד חרוב ומונה למפקד מחלקה. בשנת 2000 שימש כסגן מפקד פלוגת החוד בגדוד חרוב, והשתתף בפעילות מבצעית באזור העיר שכם. לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד חרוב, והוביל אותה בלחימה בין היתר במבצע חומת מגן. בשנת 2003 עבר לחטיבת הנח"ל ומונה למפקד פלוגת הכשרות בגדס"ר נח"ל בעת הקמת הגדוד. לאחר מכן מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידת דובדבן בין השנים 2004–2005, והשתתף במבצעים מיוחדים, במהלך הלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ביהודה ושומרון. בסיום התפקיד יצא ללימודים. במהלך לימודיו פרצה מלחמת לבנון השנייה, הוא קטע את לימודיו, ושובץ כמפקד כוח חילוץ חטיבתי. בשנת 2007 מונה לסגן מפקד גדוד 50, ושימש בתפקיד עד שנת 2008. בהמשך שירת כמפקד מחזור בבא"ח נח"ל בין השנים 2008–2009. לאחר מכן מונה לראש לשכת מפקד פיקוד המרכז, אבי מזרחי בין השנים 2009–2011. בסיום התפקיד יצא ללימודים בפו"ם.
באוקטובר 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר נח"ל, והוביל אותו בין היתר במבצע עמוד ענן ובמבצע שובו אחים, לאחר המבצע סיים את תפקידו ביוני 2014. בהמשך שימש כמפקד גדוד הדס בבה"ד 1 בין השנים 2014–2015. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח נח"ל בין השנים 2015–2017. ב-20 באפריל 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת חירם, ושימש בתפקיד בין היתר במהלך מבצע מגן צפוני, את תפקידו סיים ב-10 ביולי 2019. באוגוסט 2019 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הדרום, ושירת בתפקיד בין היתר במבצע שומר החומות, את תפקידו מילא עד 11 ביולי 2021. ב-22 באוגוסט 2021 מונה למפקד חטיבת עוז. לאחר סיום תפקידו ב-1 ביוני 2023 יצא ללימודים בארצות הברית.
ב-17 ביולי 2023 הוחלט על העלאתו לדרגת תא"ל ומינויו לראש חטיבת ההפעלה המבצעית באמ"ן.
חיים אישיים

ליברטי מתגורר בקיבוץ בית קמה, נשוי לעינת ואב לשלושה. בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן.
הערות שוליים

↑  גל פרל פינקל, הרמטכ"ל מינה מח"טים חדשים, וכדאי לשים אליהם לב, באתר זמן ישראל, 16 בספטמבר 2020
↑  אימונים, תפיסות אמל"ח ולוחמה בטרור: מפקדי צה"ל מסכמים שנה, באתר ‏מאקו‏, 1 בינואר 2014
↑  יוחאי עופר, גורם צבאי: "זה לא יהיה אותו רמדאן כמו בעבר", באתר nrg‏, 27 ביוני 2014
↑   עמוס הראל, ההיערכות של צה"ל מתחילה מלמטה, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2016
↑  שי לוי, ‏מפקדי ההכשרות הקרביות: "הלוחמים של היום טובים יותר", באתר ‏מאקו‏, 26 בנובמבר 2015
↑   "מקבל על עצמי באווה גדולה את הפיקוד על חטיבה כה מאתגרת", באתר צה"ל, 21 באפריל 2017
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  החלפת קצין אג"ם פיקוד הדרום, באתר צה"ל, 12 ביולי 2021
↑   אל"ם מני ליברטי נכנס לתפקידו כמפקד עוצבת ״עוז״ (חטיבת הקומנדו), באתר צה"ל, 22 באוגוסט 2021
↑   רשימת המפקדים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 17 ביולי 2023
ג'נגיז אינדר

ג'נגיז אינדר (בטורקית: Cengiz Ünder ; נולד ב-14 ביולי 1997) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקיצוני הימני בלוס אנג'לס ובנבחרת טורקיה.
קריירת מועדונים

אינדר החל את הקריירה שלו באלטינורדו (קבוצה מהעיר איזמיר) ולאחר מכן עבר לאיסטנבול בשאקשהיר.
ב-14 ביולי 2017, אינדר נקנה על ידי קבוצת הסרייה א', רומא, בעבור 13.4 מיליון יורו. את שערו הראשון בליגה כבש כבר בדקה הראשונה במשחק נגד הלאס ורונה במסגרת המחזור ה-23. באותו החודש, הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 1–2 לשחטאר דונייצק במסגרת השלב הראשון של שמינית הגמר, מה שהפך אותו לטורקי הצעיר ביותר שכבש בליגת האלופות.
ב-20 בספטמבר 2020, אינדר הושאל ללסטר מהפרמייר ליג.
ב-4 ביולי 2021 הושאל פעם נוספת, הפעם לאולימפיק מרסיי.
נבחרת טורקיה

אינדר ייצג את נבחרת טורקיה בנבחרות הנוער עד גיל 18, 19 ו-21. בנובמבר 2016 אינדר זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת למשחק נגד נבחרת קוסובו. במרץ 2017 הבקיע אינדר הבקיע שערו הראשון, במשחקו השני בנבחרת במסגרת משחק ידידות נגד נבחרת מולדובה.
הערות שוליים

↑  רומא מודיעה על החתמתו של אינדר
↑  אינדר הוא הטורקי הצעיר ביותר שכובש בליגת האלופות
↑  ג'נגיז אינדר מצטרף ללסטר בהשאלה
| נבחרת טורקיה – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 גונוק •  2 צ'ליק •  3 דמיראל •  4 סויונג'ו •  5 יוקושלו •  6 טופאן •  7 אינדר •  8 טוקוז •  9 קרמאן •  10 צ'להאנולו •   11 יאזיג'י •  12 באינדיר • 13 מראש •  14 אנטליאלי • 15 קאבאק • 16 אונאל • 17 ב. יילמאז • 18 ר. יילמאז • 19 קקצ'י • 20 אומור • 21 קהבצ'י • 22 אייהאן • 23 צ'אקיר • 24 אקטורקואולו • 25 מולדור • 26 דרבישואולו • מאמן: גונש |  1 גונוק •  2 צ'ליק •  3 דמיראל •  4 סויונג'ו •  5 יוקושלו •  6 טופאן •  7 אינדר •  8 טוקוז •  9 קרמאן •  10 צ'להאנולו •   11 יאזיג'י •  12 באינדיר • 13 מראש •  14 אנטליאלי • 15 קאבאק • 16 אונאל • 17 ב. יילמאז • 18 ר. יילמאז • 19 קקצ'י • 20 אומור • 21 קהבצ'י • 22 אייהאן • 23 צ'אקיר • 24 אקטורקואולו • 25 מולדור • 26 דרבישואולו • מאמן: גונש | טורקיה |
לקיחת החוק לידיים

לקיחת החוק לידיים או עשיית דין עצמי (מלועזית: ויג'ילנטיזם או אלימות ויג'ילנטית) היא פעילות מחוץ לחוק של אכיפת חוק, מניעה וחקירה של מעשי פשע וענישת הפושעים, על ידי אזרחים מן השורה (יחידים וקבוצות) שהמדינה לא הסמיכה אותם לכך ולא הסדירה בחוק את מעשיהם. פעולת לקיחת החוק לידיים לרוב מונעת מתחושת האזרחים שהשלטון לא מספק להם את ההגנה שהם זכאים לה על-פי חוק, או שההליך הרשמי פגום, ותוך העדפת הסולידריות על פני חוקי המדינה. למושג יש הגדרות רבות שונות. בספרות מדע המדינה, הוא מיוחס לקשת רחבה של צורות התנהגות קיצוניות, החל מאי-ציות אזרחי וטרור ועד אלימות ממוסדת.
אדם שלוקח את החוק לידיו נקרא "ויג'ילנטי" (Vigilante). מושג זה מוכר באנגלית מהמאה ה-19, והשימוש המוקדם ביותר המוכר בו הוא כתואר לחברי ועדות משמר אזרחי (אנ'), שהוקמו בארצות הברית כדי לתפוס עבדים נמלטים. הוא שאול ממילה בספרדית שמשמעותה "זקיף", "שומר", ושורשיה בפועל הלטיני Viligare – להיות דָּרוּךְ, ערני.
לפי הטיפולוגיה הסוציו-פוליטית של חוקר מדע המדינה דייוויד מארש (אנ') לסוגי השתתפות פוליטית (אנ') על-פי רמת האלימות, לקיחת החוק לידיים יכולה להתקרב לרמת האלימות הגבוהה ביותר של השתתפות פוליטית-אזרחית.
בהלכה

בתלמוד נחלקו האם מותר לאדם לעשות דין לעצמו או לא. בהסבר המחלוקת מובא כי במקום שיש הפסד, קיימת הסכמה כי מותר לאדם לעשות דין לעצמו; לדוגמה, אדם שמילא את חצר חברו בכדים, רשאי חברו לשבור אותם כדי לצאת ולהיכנס לחצרו שלו. לעומת זאת במקרה בו אין הפסד מיידי, נחלקו רב יהודה ורב נחמן: לשיטתו של רב נחמן, אף במקרה בו אין הפסד מיידי – אדם עושה דין לעצמו.
הרמב"ם פוסק להלכה כשיטתו של רב נחמן, וכותב:
"יש לאדם לעשות דין לעצמו אם יש בידו כח; הואיל וכדת וכהלכה הוא עושה, אינו חייב לטרוח ולבוא לבית דין, אף על פי שלא היה שם הפסד בנכסיו אילו נתאחר ובא לבית דין. לפיכך, אם קָבל עליו בעל דינו והביאו לבית דין, ודרשו ומצאו שעשה כהלכה, ודין אמת דן לעצמו – אין סותרין את דינו."