stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עוד חוזר הניגון
ביצועים

חוה אלברשטיין בלחן של נחום היימן.
נעמי שמר בלחן שלה; גם חנן יובל ואילנה רובינא ביצעו את השיר בלחנה.
יוסי בנאי בלחן של יונתן בר גיורא.
בשנת 1999 הקליט יוסי בנאי גרסה חדשה מוקראת בקולו לשיר, עטופה בלחן חדש של יונתן בר גיורא, שיצאה באלבום "פגישה לאין קץ - יוסי בנאי מגיש נתן אלתרמן".
לשיר בלחן של נפתלי אלטר היו מספר מבצעים: נירה גל; הזמר-יוצר ברי סחרוף בביצוע שהתפרסם באלבום "עבודה עברית", ובאלבומו "נגיעות" שנחשב הביצוע המוכר והנשמע ביותר של השיר[דרוש מקור].
הזמרת שילה פרבר.
שולי רנד בפרסומת טלוויזיונית של תאגיד שטראוס, שיצאה במהלך מלחמת חרבות ברזל (ראו  מלחמת חרבות ברזל במוזיקה) של מדינת ישראל.
עיבודים נוספים

בשנת 2021 העלה תיאטרון הבימה שבתל אביב, מחזה-זמר הקרוי על-שם השיר על אודותיו של הסופר והמשורר העברי, נתן אלתרמן. השחקנים במחזמר הם יגאל שדה, רוני דלומי, שלומית אהרון, מירי מסיקה, טל מוסרי, ריקי גל, מאיה מעוז ואחרים.
לקריאה נוספת

דן מירון, נקודת המוצא, ארבע פנים בספרות העברית בת ימינו, הוצאת שוקן 1962 עמ' 37–83
אריאל הירשפלד, כל כולה בסודנו תבוא: משקל, צורה ומשמעות בשירת אלתרמן בתוך: חנן חבר (עורך), רגע של הולדת: מחקרים בספרות העברית והיידיש לכבוד דן מירון עמ' 905–920
אחד העם

ערך זה עוסק בסופר והוגה ציוני (1856–1927). אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  18 באוגוסט 1856 סקווירה, אוקראינה 
 פטירה:  2 בינואר 1927 (בגיל 70) תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  אשר צבי הירש גינצברג
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 שם עט:  אחד העם
 שפות היצירה:  עברית, גרמנית, לטינית, צרפתית, רוסית, יידיש 
 זרם ספרותי:  ציונות רוחנית, חובבי ציון 
 יצירות בולטות:  השילוח 
 תקופת הפעילות:  1884 – 2 בינואר 1927
 צאצאים:  שלמה גינוסר 
 מספר צאצאים:  3 
 חתימה:   
 
אשר צבי (הירש) גינצברג, שנודע בשם-העט שלו אַחַד הָעָם, (18 באוגוסט 1856, י"ז באב ה'תרט"ז, פלך קייב – 2 בינואר 1927, כ"ח בטבת ה'תרפ"ז, תל אביב), היה מראשי הוגיה והמייסד של הציונות הרוחנית, ומהחשובים במנסחי הזהות היהודית החילונית-לאומית.
אחד העם התנגד לציונות המדינית שייסד הרצל.
תולדות חייו

אשר צבי (הירש) גינצברג נולד בקיץ שנת 1856 לאב סוחר, במשפחה חסידית בעיירה סקווירה שבפלך קייב באוקראינה, וגדל בכפר הופטשיצה (או'). הוא למד תלמוד ופילוסופיית ימי הביניים, עם דגש על "מורה הנבוכים" של הרמב"ם, ולמד בכוחות עצמו שפות אירופיות (רוסית, גרמנית, צרפתית, אנגלית ולטינית).
לאחר נישואיו בשנת 1873 לרבקה בת מרדכי שניאור זלמן שניאורסון (בן יוסף יצחק שניאורסון), המשיך בלימודיו הפרטיים, בייחוד בתחומי הפילוסופיה והמדע. הוא ניסה כמה פעמים ללא הצלחה להתקבל לאוניברסיטה, ונשאר אוטודידקט. בשל נטיותיו הרציונליסטיות החזקות, הוא נטש תחילה את החסידות ולאחר מכן התרחק לחלוטין מהאמונה הדתית. בהמשך הפך לאחד מדובריה של תנועת "חובבי ציון".
ב-1884 התיישב באודסה כדי להשגיח על מזקקת הוודקה של אביו.
בשנת 1894 ניסה להוציא לאור אנציקלופדיה לכל ענייני היהדות בשם "אוצר היהדות". הוא ניהל משא ומתן עם גורמים שונים בתחום זה, וניסה לעניין את אחד מראשי חובבי ציון, תעשיין התה והנדבן קלונימוס זאב ויסוצקי, שיתרום מכספו למפעל. בסופו של דבר עקב סיבות שונות לא עלה בידו להוציאה לאור.
בשנת 1907 עבר גינצברג לאנגליה, שם הקים וניהל את הסניף של חברת "תה ויסוצקי" בלונדון עבור קלונימוס זאב ויסוצקי. כמו כן, היה מעורב בהקמת הטכניון העברי בחיפה לצד חתנו שמואל פבזנר, שנישא לבתו לאה גינצברג. ושם גם סייע לחיים ויצמן בפעילותו להשגת הצהרת בלפור.
בשנת 1922 עלה לארץ ותחילה התיישב בירושלים - ואחר כך עבר לתל אביב.
עיריית תל אביב רכשה עבורו את ביתו של בן-ציון מוסינזון, שיפצה אותו וקראה לרחוב בו נמצא הבית על שמו רחוב אחד העם עוד בחייו .
אחד העם נפטר משחפת בחורף 1927, בגיל 70, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
היה אב ללאה דבורה, אשת שמואל יוסף פבזנר; רחל, עורכת דין ודוקטור למשפטים, שהייתה נשואה למשורר הרוסי מיכאיל אוסורגין (אנ'); ושלמה גינוסר (גינצבורג), פעיל ציוני, עיתונאי ודיפלומט. אחותו, הד"ר אסתר שימקין, הייתה הרופאה העברייה הראשונה בחיפה.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית
תולדות חייו > הגות ופעילות ציונית

בשנת 1889 פרסם את מאמרו "לא זה הדרך!", אשר קרא לשינוי מהפכני בגישת תנועת חיבת ציון. לדעתו ולפי אמונתו, אין ארץ ישראל באה לפתור את השאלה הקיומית או הכלכלית של היהודים; היא אינה אמורה ואף אינה יכולה להיות מקלט פיזי מפני צרות הגלות, אלא מטרתהּ לפתור את בעייתו הרוחנית והתרבותית של העם. לא די בכך שהמדינה היהודית תהווה בית לאומי ומקלט בעבור היהודים – עליה להיות בעלת תכנים רוחניים שיצדיקו את קיומה; להיות מדינת אור לגויים, 'מגדלור מוסרי' אוניברסלי. כך הגה וייסד את זרם הציונות הרוחנית. את שמו הספרותי קיבל כאשר בסוף המאמר חתם את השם "אחד העם". מקובל לפרש את הכינוי "אחד העם" כאדם ממוצע, אולם רש"י מפרש את הביטוי, כמו שהוא מופיע בספר בראשית, בתור המיוחד שבעם, קרי המלך. סביר להניח שאחד העם, שהיה משכיל, הכיר את הפירוש הזה, אבל ייתכן שאין קשר.
הוא לא הסתפק בפרסומים, אלא נקט צעד מעשי וארגן את ארגון בני משה וגייס חברים עבורו.
בעקבות פרעות קישינב (1903) היה בין היוזמים והחותמים של "קול קורא" מאת סופרים יהודים, שקרא להגנה עצמית.
הוא דרש להגביל את המאבק היהודי נגד הצאר הרוסי רק לתחומים הנוגעים באופן ישיר לזכויות היהודים ולא להזדהות עם מטרות נוספות של המאבק במשטר. עם ביטולו של תחום המושב ב-1915, הביע חשש גדול מפני התפוררות מסגרות החיים היהודיים.
אחד העם היה ממנהיגי חיבת ציון, והוביל קו בקרב חברי הארגון החילוניים לפיו "לברית בין חרדים וחופשיים ערך גבוה יותר מהחלת רפורמה דתית בעם היהודי"
אחד העם דגל בציונות כמרכז רוחני של היהדות. הוא התנגד במיוחד הן לגרסה הלאומית של חוגים המקורבים לתנועת הבונד הסוציאליסטית, או לטריטוריאליסטים ולאוטונומיסטים, שטענו שצריך לשמור על קהילות יהודיות בגולה ואין צורך להתרכז במדינה אחת, והן ללאומיות המדינית של בנימין זאב הרצל.
כנגד אלה, טבע את הסיסמה "לא רק בצרת היהודים יש לעסוק, כי אם גם בצרתה של היהדות". חרף חינוכו הדתי, בהיותו משכיל חילוני סבר כי המדינה היהודית ואנשיה אינם צריכים לאחוז בתכני הדת, כי אם לחדש תכנים מודרניים ברוח התקופה. את שיקומה של היהדות ביקש אחד העם לבסס ללא הממד הדתי שלה, אך הטיף לשמירה על זיקה ואהדה למסורת וכן להתרכזות בעולם היהודי הישן ופיתוחו והרחבתו באיטיות, כך שתיווצר המשכיות לעם. בכך נחשב לאחד ממבטאיה המובהקים של הגישה הדוגלת ביהדות כתרבות, וכאחד ממפתחי הזהות החילונית–לאומית. לימים סיפר בנו כי אינו זוכר שאביו הלך אי פעם לבית כנסת, אבל כי ידע על בוריים את כתבי הקודש.
כאשר בתו רחל התחתנה עם מיכאיל אוסורוגין, עיתונאי רוסי שהתגייר למענה, גרם לו הדבר צער רב אשר הביאו להמעיט בכתיבה. למשך כמה שנים הוא אף ניתק את קשריו עִמה.
אשתו של אחד העם, רבקה, הייתה מסורתית ונצר לשושלת אדמו"רי חב"ד. המסורת החב"דית מספרת על דו-שיח בינו ובין דוד אשתו האדמו"ר החב"די רבי שלום דובער שניאורסון, שהתנגד בתוקף לציונות, שבמהלכו טען אחד העם כי רבי שלום דובער, בשונה מרבנים אחרים, 'יודע את העולם ומתכוון למרוד בו' (על משקל האמרה הנגדית "יודע את ריבונו ומתכוון למרוד בו"). בתגובה אמר רבי שלום דובער על אחד העם, כי אפילו היה נס קריעת ים סוף מתחולל לנגד עיניו לא היה מאמין[דרוש מקור].
חדרו האישי וספרייתו של אחד העם נשמרים בספריית בית אריאלה בתל אביב.
הקמת הטכניון ומלחמת השפות

קלונימוס ויסוצקי, יצרן התה הגדול, שהיה גם נותן העבודה של אחד העם וגם אחד המעריצים הגדולים שלו, נפטר בשנת 1904 והותיר בצוואתו סכום של 100,000 רובל לצורך הקמת מוסד תרבותי-חינוכי חדש. הוא מינה את בנו, חתנו, הרב הלל צייטלין ואחד העם להחליט על דרך הביצוע. חברת עזרה של יהודי גרמניה, בראשותו של ד"ר פאול נתן, שכבר הקימה בתי ספר בארץ ישראל, כמו למשל בית ספר "למל" בירושלים, הצטרפה אף היא למיזם וגייסה תרומות למפעל הגדול. במהלך הזמן הצטרפו למימון גם התורם אמריקני, יעקב שיף והקרן הקיימת לישראל.
אחד העם התעקש על מיקומו של המוסד החינוכי החדש בארץ ישראל וד"ר נתן אף תמך בו, על אף היותה של חברת "עזרה" לא ציונית. הם החליטו להקים מוסד טכנולוגי גבוה בחיפה, הטכניקום, שלימים נקרא הטכניון. הגוף הממונה (קורטוריון - הנהלה, חבר נאמנים) היה מורכב מנציגי ויסוצקי ו"עזרה" ואנשי ציבור, שבראשם עמדו אחד העם, צ'לנוב ושמריהו לוין. כל הצדדים הסכימו על היעד הטכנולוגי הנדרש של הטכניון, אך המחלוקת הגדולה התפתחה על צביונו של המוסד. אנשי "עזרה" דרשו שהמוסד יהיה יהודי, אך לא יזוהה עם המפעל הציוני. הם ראו בפרויקט גורם חשוב שיתרום לקידום החינוכי והתרבותי של החברה היהודית בכללותה. ואילו אחד העם, לעומתם, התעקש שהטכניון יהיה מוסד לאומי, אבל לא יזוהה עם התנועה הציונית. לדברי ההיסטוריון יוסף גולדשטיין, קיווה אחד העם שהטכניון ישמש "קרש קפיצה ליצירת מרכז רוחני בארץ ישראל". שמריהו לוין תמך בו.
המלחמה על עבריותו של הטכניון, שכונתה גם מלחמת השפות, גברה משהקימו את התיכון על ידו. אחד העם הבין שיתקשו ללמד בעברית במוסד המדעי הטכני הגבוה, עקב חסך ברור של אוצר מילים עבריות בנושא, אך לא היה מוכן לוותר על השפה העברית בבית הספר התיכון. המתנגדים טענו שאין תחליף מדעי לשפה הגרמנית, מלבד ההוראה במקצועות העבריים המובהקים. ב-1912 גבר הוויכוח בשאלת השפה שתונהג בטכניון ופרץ מעבר למסגרת הפרויקט. הרוחות להטו, ישיבות והחלטות התחלפו וגבר החשש שהדברים יגיעו לידי משבר ולקריסת הפרויקט. ההסתדרות הציונית וראשי מערכת החינוך הצטרפו למאבק והחמירו את הדרישות העבריות; הם דרשו שלא רק בתיכון, אלא גם בטכניון תהיה שפת ההוראה בעברית.
לנוכח התנגדות מוחלטת של השותפים התפטרו אחד העם, שמריהו לוין וצ'לנוב מהוועדה. פעולתם הנחרצת ודבריהם "משום שאנחנו רואים בתחיית עם ישראל, תרבותו ושפתו הלאומית בארץ ישראל, את האידיאל הכי גדול שלנו, מוכרחים אנו לדרוש שכל המוסדות החינוכיים בארץ ישראל יהיו מכוונים לשאיפה זו", הדהדו בציבור והם הפכו לגיבורי היום. יוסף גולדשטיין מעיר שפעולתו האינטנסיבית עד כדי אובססיה של אחד העם בנושא הטכניון, חיזקה את מעמדו הגבוה, שהחל להתרופף קמעה עקב היעדרויות רבות שנבעו ממחלות כאלו ואחרות. מלחמתו של אחד העם ותומכיו הייתה בעיקרה על הצביון הלאומי של החינוך היהודי, ולא בכדי עסק בו אחד העם במסירות שכזו. מאות מכתבים ומספר מאמרים עסקו בנושא הטכניון, אך בעת ובעונה אחת גם הדגישו מדי פעם את התנערותו הברורה של אחד העם מזיקה כלשהי לתנועה הציונית של הרצל, על אף פעילותו הלאומית הנמרצת.
בסופו של דבר פעלו גלגלי ההיסטוריה וחרצו את גורל הוויכוח המר: עם תום מלחמת העולם הראשונה וכיבוש הארץ על ידי הבריטים, תם גם חלקה של "עזרה" הגרמנית בטכניון, והנכס נקנה ממנה על ידי ההסתדרות הציונית. שפת ההוראה בטכניון נקבעה רשמית כשפה העברית בקונגרס ה-13. הטכניון נפתח רשמית ב-1925.
ביקורים בארץ ישראל

עוד טרם עלייתו לארץ, ביקר אחד העם בארץ ישראל מספר פעמים, ופרסם דו"חות המתארים את התקדמות ההתיישבות היהודית בארץ. הדו"חות נכתבו ברובם בנימה שלילית וביקורתית, ותיארו רעב, מתיחות ביחסים עם הערבים, אבטלה, וירידה מהארץ.
בחיבורו "אמת מארץ ישראל", שנכתב ב-1891, זמן קצר אחרי ביקורו בארץ, הוא תיאר את המחסור באדמות פנויות להתיישבות יהודית:
"רגילים אנו להאמין בחו"ל, כי ארץ ישראל היא עתה כמעט כולה שוממה, מדבר לא זרוע, וכל הרוצה לקנות בה קרקעות יבוא ויקנה כחפץ לבו. אבל באמת אין הדבר כן. בכל הארץ קשה למצוא שדות-זרע אשר לא יזרעו; רק שדות-חול או הרי-אבן, שאינם ראויים אלא לנטיעות, וגם זה אחר עבודה רבה והוצאות גדולות לנקותם ולהכשירם לכך, - רק אלה אינם נעבדים, מפני שאין הערביים אוהבים לטרוח הרבה בהווה בשביל עתיד רחוק. ועל כן לא בכל יום אפשר למצוא אדמה טובה למקנה. לא לבד האיכרים, כי אם גם בעלי אחוזות גדולות אינם מוכרים בנקל אדמה טובה שאין בה כל מגרעת."
באותו חיבור הזהיר אחד העם גם מפני יחס לא הולם לערביי הארץ, במילים חריפות: "רגילים אנו להאמין בחו"ל, כי הערביים הם כולם פראי מדבר, עם הדומה לחמור, ואינם רואים ואינם מבינים את הנעשה מסביב להם. אבל שגיאה גדולה היא. הערבי, ככל בני שם, הוא בעל שכל חד ומלא ערמה... עלינו להיות זהירים בהנהגתנו עם עם נכרי שאנו באים לגור בתוכו מחדש, להתהלך איתו באהבה וכבוד, ואין צריך לאמר בצדק ובמשפט. ומה עושים אחינו בארץ ישראל? ההפך ממש! עבדים היו בארץ גלותם, ופתאום הם מוצאים עצמם בתוך חרות בלי גבול, חרות פרועה, שיכולה להימצא רק בארץ כטורקיא. השינוי הפתאומי הזה הוליד בלבם נטייה לדיספוטיסמוס (עריצות), כאשר יקרה תמיד ל'עבד כי ימלוך'".
לקריאה נוספת

אריה (לאון) סימון ויוסף אליהו הלר, אחד העם: האיש, פעלו ותורתו ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשט"ז (1955)
יוחנן טברסקי, אחד-העם, סיפור ביוגרפי, הוצאת עוגן על ידי ההסתדרות העברית באמריקה, ניו-יורק, 1941 (הספר בקטלוג ULI)
יוסף גולדשטיין, אחד העם והרצל, הוצאת מרכז דינור לחקר תולדות ישראל ומרכז זלמן שזר לחקר העם היהודי, 2012
שולמית לסקוב, חיי אחד העם, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב והספרייה הציונית, 2006
שולמית לסקוב, "הריב על אודות אלטנוילנד", הציונות; מאסף לתולדות התנועה הציונית והישוב היהודי בארץ ישראל, 1990, כר' ט"ו, עמ' 35–53
שולמית לסקוב, מכתבים בענייני ארץ-ישראל (1926-1891), הוצאת יד יצחק בן-צבי, וההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, תש"ס-2000
יוסף גולדשטיין, אחד העם: ביוגרפיה, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1992
ח.נ. ביאליק, אחד העם, מאזנים חוברת מב, שבט תר"ץ (1930)
ח.נ. ביאליק, על אחד העם, זכרונות, מאזנים כרך ד חוברת לב, שבט תרצ"ג
משה גרנות, ואם אחד העם טעה?, מאזנים כרך ע"ג חוברת 1, תשרי תשנ"ט
י.ח. רבניצקי, אחד-העם ומכס נורדאו, מאזנים כרך א חוברת ד, אדר שני תרפ"ט
זלמן אפשטיין, לילינבלום במלחמתו עם אחד-העם, מאזנים כרך ג חוברות מו-מז, ניסן תרצ"ב
יהושע חנא רבניצקי, לקט - לקוטים מתוך מאמריו ואגרותיו של אחד העם, הוצאת "בית אחד העם" על ידי "דביר", תל אביב, תרצ"ח, 1937.
יהודה גרזובסקי, אחד העם ויחסו אל הדבור העברי, תל אביב תרפ"ז.
יצחק שלו, ערכו החינוכי של אחד העם לגבי "הצבר", מאזנים כרך כו חוברת ד, אב תשט"ז
יעקב בן יוסף, מלחמת השפות; המאבק לעברית 1914, אוצר המורה, תשמ"ה
סטיבן זיפרשטיין, נביא חמקמק: אחד העם ומקורות הציונות, הוצאת עם עובד, 1998
אניטה שפירא, "אחד העם: הפוליטיקה של סובלימציה", בתוך ספרה: יהודים חדשים יהודים ישנים, הוצאת עם עובד, 1997, עמ' 318–328.
יחיאל אלפרד גוטשאלק, אחד-העם והרוח הלאומי, ירושלים: הספרייה הציונית, 1992.
רינה חבלין, מחויבות כפולה: זהות יהודית בין מסורת לחילון בהגותו של אחד-העם, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2001.
Israel Kipen. Ahad Ha-am: The Zionism of the Future. (Kindle Edition) Hybrid Publishers (April 1, 2013)
ביאורים

↑  לצפייה בסיפור על אחד העם והחמור, וביקורו הראשון בתל אביב, ראו בבלוג של מכון גנזים כאן.
Bird of Pray

"Bird of Pray" (בעברית: "ציפור תפילה"; משחק מילים עם הביטוי האנגלי "Bird of Prey", "ציפור טרף") הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה האוקראינית ציפרבלאט. הוא נכתב על ידי חברי הלהקה, ונבחר לייצג את אוקראינה באירוויזיון 2025, שיתקיים בבזל שבשווייץ. יצא לאור ב-24 בינואר 2025 דרך חברת התקליטים גיישה נינג'ה סמוראי.
תחרות הזמר של האירוויזיון > Vidbir 2025

Vidbir 2025 הייתה המהדורה התשיעית של תחרות "Vidbir", אשר משמשת את חברת השידור הציבורי הלאומית של אוקראינה מדי שנה לבחירת נציגות אוקראינה לאירוויזיון. התחרות התקיימה ב-8 בפברואר 2025 בקייב. תהליך הבחירה התבצע בשלושה שלבים: בשלב הראשון, הגישו אמנים ופזמונאים את מועמדותם דרך טופס מקוון. מתוך כלל המועמדים נבחרו 20 מתחרים לרשימה המורחבת, שפורסמה ב-11 בדצמבר 2024. בשלב השני, המתמודדים שנבחרו התייצבו למבחני הד, בסופם צומצמה הרשימה לתשעה אמנים, כאשר מתמודד נוסף נבחר במסגרת הצבעה מקוונת. השלב השלישי והסופי היה הגמר הטלוויזיוני, שהתקיים בפברואר 2025, ובו נבחר השיר הזוכה באמצעות שילוב של הצבעת קהל וקולות חבר שופטים.
ב-20 בדצמבר 2024, לאחר שעברו את שלב האודישנים, הוכרזה להקת ציפרבלאט כאחת מעשרת המתמודדים בתחרות עם השיר "Bird of Pray".‏ השיר בוצע במהלך הגמר, שנערך ב-8 בפברואר 2025, ובסיומו זכה במקום הראשון, לאחר שהשיג את מרב הקולות מהקהל ומהשופטים.
תחרות הזמר של האירוויזיון > באירוויזיון

על פי חוקי האירוויזיון נדרשות כל האומות, למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) עתיד לפצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים על בסיס דפוסי הצבעה דומים וקשרים גאופוליטיים משותפים, על מנת להפחית את הסיכוי לתיאום הצבעות על רקע זה. ב-28 בינואר 2025 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו.‌ אוקראינה שובצה להתחרות בחלקו הראשון של חצי הגמר הראשון, שיתקיים ב-13 במאי.
הערות שוליים

↑  "Ukraine 2025: 'Vidbir' returns, with a public vote to finalise the lineup". eurovision.tv. European Broadcasting Union (EBU). 2024-09-17. נבדק ב-2024-12-16.
↑  Veen, Renske ten (2024-11-13). "Ukraine: Polina Dashkova, Ziferblat and ENLEO among the acts submitting Vidbir 2025 bids". wiwibloggs (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-12-20.
↑  "Суспільне оголосило лонглист Нацвідбору-2025" [Suspilne announced the longlist of the National Selection 2025] (באוקראינית). Suspilne. 2024-12-11. נבדק ב-2024-12-16.
↑  "Ukraine: Vidbir 2025 Lineup Revealed!". ESC United. 2024-12-12. נבדק ב-2024-12-16.
↑  "ПРАВИЛА національного відбору на участь у Пісенному конкурсі Євробачення – 2025 -" [Rules for the national selection to participate in the Eurovision Song Contest 2025]. Євробачення 2024 (באוקראינית). 2024-09-17. נבדק ב-2024-12-16.
↑  "Нацвідбір на Євробачення: Суспільне отримало майже 400 заявок". Suspilne (באוקראינית). 12 בנובמבר 2024. נבדק ב-12 בדצמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Суспільне оголосило лонглист Нацвідбору-2025". Suspilne (באוקראינית). 11 בדצמבר 2024. נבדק ב-12 בדצמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Євробачення-2025: Суспільне розпочинає приймання заявок на участь у Нацвідборі - Головні новини". eurovision.ua (באוקראינית). 17 בספטמבר 2024. נבדק ב-12 בדצמבר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rafaell Andersson (2024-12-20). "Ukraine: Nine Finalists Selected for Vidbir 2025". נבדק ב-2024-12-20.
↑  Emily Grace (2025-02-08). "Ukraine: Ziferblat To Eurovision 2025". נבדק ב-2025-02-08.
↑  "Ukraine 2025: It's "Vidbir" winner Ziferblat to Basel". eurovision.tv. 2025-02-08. נבדק ב-2025-02-08.
↑  "Rules–Eurovision Song Contest". Eurovision.tv. EBU. ארכיון מ-8 באפריל 2020. נבדק ב-10 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "How to watch the Semi-Final Draw for the Eurovision Song Contest 2025". Eurovision.tv (באנגלית). EBU. 2025-01-27. נבדק ב-2025-01-27.
↑  Farren, Neil (2025-01-28). "Eurovision 2025: Semi-Final Allocation Draw Held in Basel". Eurovoix (באנגלית בריטית). נבדק ב-2025-01-28.
↑  "Eurovision 2025: Semi-Final Draw Results". Eurovision.tv (הודעה לעיתונות). European Broadcasting Union. 2025-01-28. נבדק ב-2025-01-29.
המופע של פיל דונהיו

| --- | --- |
 סוגה:  תוכנית אירוח 
 יוצרים:  פיל דונהיו 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר פרקים:  5,515 
 הפקה
 הפצה:  Multimedia Entertainment 
 שידור
 רשת שידור:  WDTN 
 תקופת שידור מקורית:  6 בנובמבר 1967 – 13 בספטמבר 1996 
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
המופע של פיל דונהיו (באנגלית: The Phil Donahue Show), הידוע גם בשם "דונהיו", הוא תוכנית אירוח אמריקאי של איש התקשורת פיל דונהיו, החל מנובמבר 1967.
התוכנית שודרה במשך 26 שנים בערוצים הארציים, לאחר שלוש שנים בשידורים מקומיים בדייטון, אוהיו. התוכנית זכתה בהצלחה בעקבות הפורום לסוגיות חברתיות, ובסתיו 1971 היא התרחבה ליותר מ-40 תחנות שידור. הפורמט של פיל דונהיו סלל את הדרך למארחי תוכניות האירוח המצליחות שבאו לאחר מכן כמו ג'רלדו ריברה, סאלי ג'סי רפאל ואופרה ווינפרי. בסך הכל התוכנית שודרה בין השנים 1970 עד 1996. ב-2002 "דונהיו" שובץ למקום 29 ברשימת "50 תוכניות הטלוויזיה הגדולות מכל הזמנים" של TV Guide.
הערות שוליים

↑  [https://www.biography.com/personality/phil-donahue Phil Donahue Biography
Talk Show Host (1935–)], BIOGRAPHY, ‏4-5-2020
↑   איתמר זהר, מגיש תוכנית האירוח האמריקאי פיל דונהיו מת בגיל 88, באתר הארץ, 19 באוגוסט 2024
↑  Entertainment Weekly: "Donahue Dawns on Daytime", November 8, 1996.
↑  TV Guide Names Top 50 Shows
רפסודיה

ערך זה עוסק בסוג של יצירה מוזיקלית. אם התכוונתם לבלט מאת הכוריאוגרף פרדריק אשטון, ראו .
רַפְּסוֹדיה היא יצירה מוזיקלית בפרק אחד, במבנה חופשי, בדרך כלל ניחנת בעושר של רגשות וצבעים היוצרים ניגודים ובעלת זיקה למוזיקה תוכניתית, שנושאיה הם חוץ-מוזיקליים כגון נופים ורגשות. הנושאים השונים ברפסודיה זורמים ואינם מופרדים זה מזה. רפסודיה יכולה להיכתב לכל הרכב של כלים, אולם בדרך כלל היא או לכלי בודד או לתזמורת. רפסודיות נפוצות במיוחד בתקופה הרומנטית.
רפסודיות נודעות:
סרגיי רחמנינוב – רפסודיה על נושא מאת פגניני
קלוד דביסי – Première Rhapsodie
דויד פופר – רפסודיה הונגרית לצ'לו ותזמורת
פרנץ ליסט – רפסודיות הונגריות
יוהנס ברהמס – רפסודיה לאלט, מקהלת גברים ותזמורת אופוס 53 על פי גתה; שתי רפסודיות לפסנתר אופ' 79
ג'ורג' גרשווין – רפסודיה בכחול, הרפסודיה השנייה
ליאופולד אאואר – רפסודיה הונגרית לכינור ופסנתר
ראלף ווהן ויליאמס – רפסודיית נורפוק
מוריס ראוול – רפסודיה ספרדית (Rapsodie Espagnole); ציגאן, רפסודיה לכינור ופסנתר
ג'ורג'ה אנסקו – רפסודיה רומנית
הוגו אלפן – רפסודיה שוודית
להקת הרוק קווין – Bohemian Rhapsody, Innuendo
לקריאה נוספת

Rink, John. 2001. "Rhapsody". The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. S. Sadie and J. Tyrrell. London: Macmillan.
Salmen, Walter. 1966. Geschichte der Rhapsodie. Atlantis-Musikbücherei. Zürich and Freiburg im Breisgau: Atlantis.
המפלגה הסוציאליסטית (פורטוגל)

| --- | --- |

 מדינה:  פורטוגל פורטוגל
 מייסד:  מריו סוארש 
 תקופת הפעילות:  1973–הווה (כ־52 שנים)
 אידאולוגיות:  סוציאליזם  סוציאל-דמוקרטיה
 מטה:  ליסבון 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הסוציאליסטי מפלגת הסוציאליסטים האירופאים  הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים
 צבעים רשמיים:  אדום, ורוד
 נציגויות בפרלמנטים
 אספת הרפובליקה:  78 / 230
 
 www.ps.pt
 
המפלגה הסוציאליסטית (בפורטוגזית: Partido Socialista) היא אחת משתי המפלגות הדומיננטיות בפורטוגל (יריבתה היא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית) אשר נוסדה באפריל 1973. עד שנת 2024 המפלגה החזיקה במושכות השלטון וניהלה את הממשלה.
שנים בשלטון

| שנים | מנהיג |
| --- | --- |
1976-1978 1983-1985: מריו סוארש
1995-2002: אנטוניו גוטרש
2005-2011: ז'וזה סוקרטש
2015-2024: אנטוניו קושטה
רועית פלדנקרייז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1980 (בת 45 בערך)
 מוקד פעילות:  ברצלונה, ישראל
 מקום לימודים:  בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה
 עיסוק:  מנצחת, זמרת
 סוג קול:  סופרן
 שפה מועדפת:  עברית 
 שיתופי פעולה בולטים:  תזמורת המושבות
 https://roitfeldenkreis.com/
 
רועית פלדנקרייז (נולדה ב-1980) היא זמרת סופרן ומנצחת ישראלית.
קריירה

פלדנקרייז החלה דרכה המוזיקלית בתיכון כבוגרת המגמה למוזיקה ולימודי תיאטרון. למדה לנגן על חליל צד, קלרינט ופסנתר. היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב ובעלת תואר שני בניצוח תזמורתי מבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, שם למדה אצל יואב תלמי ומנדי רודן. מנצחים נוספים איתם למדה כוללים את נעם שריף, ז'ולט נאג', אבי אוסטרובסקי, זאב דורמן, מנפרד הונק ויוליאן רחלין.
שרה בהרכבים שונים בארץ ביניהם: אנסמבל סירנות, א-קפלה, אנסמבל זמרי מורן ועוד, עמם הופיעה בקונצרטים רבים בפסטיבלים בישראל ומחוצה לה. שרה באופן קבוע במקהלת זמרי פילהרמוניה ובהפקות האופרה הישראלית החדשה. הופיעה כסולנית בפסטיבל אבו גוש עם הרכב "זמרי קולגיום" בניהולו של אבנר איתי.
פלדנקרייז זכתה בפרס בתחרות הניצוח הקלאסית של לונדון (2014). שימשה במשך שמונה שנים כמייסדת ומנהלת מוזיקלית של תזמורת המושבות, (2011 - 2019), ותחתיה ביצעה התזמורת באופן קבוע סדרות קונצרטים משפחתיות לקידום מוזיקה קלאסית לנוער בסיכון וקונצרטי צדקה שנתיים עם סולנים צעירים.
בשנת 2019 עברה לברצלונה עם משפחתה, שם היא מנצחת שותפה עם התזמורת הסימפונית הקטלונית של ברצלונה ומנצחת אורחת עם תזמורות רבות בספרד ובאירופה.
כמנצחת בינלאומית, ניצחה על התזמורת הפילהרמונית של מונטווידאו (אורוגוואי) עם זמרת הסופרן סיון רותם והצ'לנית וירג'יניה אלדו, על התזמורת הפילהרמונית זקטקס (מקסיקו) עם הפסנתרנית טיפאני פון, על התזמורת הפילהרמונית קמפניה בנאפולי (איטליה) עם זמרת הסופרן לואנה לומברדי, על התזמורת הסימפונית של לונדון (בריטניה) עם הפסנתרן ג'ייסון גילהם, התזמורת הסימפונית של הקונגרס הלאומי של פרגוואי עם החלילנית אדריאנה אקינו נבארו, ועל התזמורת הקאמרית של מומבאי (הודו) עם הכנרת הדר רימון. בין היתר הוזמנה לנצח במקסיקו, קפריסין ועוד.
בישראל פלדנקרייז מנצחת בקביעות על תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, תזמורת סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת הקמפוס, התזמורת הסימפונית ע"ש קרטר, התזמורת הקאמרית הישראלית ועוד. פלדנקרייז יוצרת תוכניות מוזיקה לילדים וקונצרטים בינתחומיים מיוחדים.
הערות שוליים

1 2  רועית פלדנקרייז, באתר Supersonas - נוכחות נשית, נקודה • Supersonas - נוכחות נשית, נקודה
↑  ראיון עם רועית פלדנקרייז
1 2  אמנים - רועית פלדנקרייז, באתר www.habama.co.il
↑  Biography ‹ Roit Feldenkreis Conductor, רועית פלדנקרייז, באתר web.archive.org, ‏2018-04-09
1 2 3  Bio – Roit Feldenkreis, Conductor (באנגלית אמריקאית)
↑  רועית פלדנקרייז, באתר Supersonas - נוכחות נשית, נקודה • Supersonas - נוכחות נשית, נקודה
סופיה, מלכת ספרד

שלט האצולה של סופיה, מלכת ספרד
סופיה מיוון ומדנמרק (נולדה ב-2 בנובמבר 1938 באתונה, יוון) היא אשתו של חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד הקודם, ומ-22 בנובמבר 1975 עד 19 ביוני 2014 הייתה מלכת ספרד, מתוקף נישואיה. היא אמו של פליפה השישי, מלך ספרד הנוכחי. שמה המלא הוא: סופיה מרגריטה ויקטוריה פרדריקה גליקסבורג (ביוונית: Σοφία Μαργαρίτα Βικτωρία Φρειδερίκη Γλύκσμπουργκ, בספרדית: Sophía Margaríta Viktoría Frederíki Glýksbourgk).