stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2017
כרוניקה > נובמבר

בחודש נובמבר יצאו לפועל 78 פיגועי טרור. כתוצאה מהם, נרצח חייל, ונפצעו שני אזרחים.
17 בנובמבר – מחבל דרס שני אזרחים, סמוך לאפרת ובצומת גוש עציון. אחד מהם נפצע באורח קשה והשני קל. המחבל נורה ופונה לבית החולים במצב קשה מאוד.
30 בנובמבר – עשרות מתפרעים פלסטינים תקפו קבוצת נערים ישראלים שטיילו בשומרון. הם יידו אבנים על הנערים וחטפו אקדח של הורה מלווה. אחד ההורים המלווים, שחש בסכנת חיים לו ולנערים, ירה לעבר הפורעים הפלסטינים והרג אחד מהם. לאחר הירי נאלצו המטיילים היהודים להסתתר במערה. שני יהודים נפצעו בתקרית. מאוחר יותר נעצרו חלק מהפורעים הפלסטינים והוגשו נגד אחד מהם כתב אישום על תקיפה וניסיון לגרימת מוות בכוונה. המתנחלים שירו למוות בפלסטינים נחקרו, ובחקירה נקבע שהם פעלו במסגרת הגנה עצמית והתיק נגדם נסגר מחוסר אשמה.
30 בנובמבר – רצח רון קוקיא: באותו יום בערב דקרו מחבלים בדואים את החייל רון קוקיא, בן 20 בערד ששירת בנח"ל וחטפו את כלי נשקו. ב-4 בדצמבר הותר לפרסום שהשב"כ עצר שני בדואים ערביי ישראל בחשד לרצח החייל, והם הודו במעשה והסגירו את כלי הנשק שנגנב.
כרוניקה > דצמבר

בחודש דצמבר יצאו לפועל 249 פיגועי טרור.
10 בדצמבר – מחבל פלסטיני ביצע פיגוע דקירה בתחנה המרכזית בירושלים ופצע קשה מאוד מאבטח. המחבל נעצר.
15 בדצמבר – מחבל פלסטיני ביצע פיגוע דקירה בכיכר איו"ש. המחבל, שהסתווה כעיתונאי, דקר לוחם מג"ב בגבו ופצע אותו באורח בינוני. לוחמי מג"ב השיבו אש וירו בו למוות. על גופו אותרה חגורת נפץ.
נפגעים

בשנת 2017 נרצחו 18 ישראלים ותיירת בריטית אחת בפיגועי טרור פלסטיני שכוונו נגד מטרות ישראליות. מתוך 17 הישראלים שנרצחו: 7 מהם אזרחים, 6 מהם חיילי צה"ל, שני שוטרים במשטרת ישראל ושני שוטרי מג"ב. 169 ישראלים נוספים נפצעו.
28 מחבלים ערבים נהרגו, מהם 25 מחבלים פלסטינים ו-3 ערבים-ישראלים. בשנה זאת נעצרו 3,617 חשודים המעורבים באירועי טרור, מספר גבוה יותר משנת 2016.[דרוש מקור]
סיכולים

השב"כ פרסם כי סוכלו על ידו תוכניות של 144 חוליות מחבלים שביקשו לבצע פיגועים בשנה זו.[דרוש מקור]
ראו גם

גל הטרור הפלסטיני (2015–2016)
מהומות הר הבית (2017)
פיגועי טרור בישראל ב-2016
פיגועי טרור בישראל ב-2018
הערות שוליים

| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור השני של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | תקיפת שגרירות ישראל במצרים (9 בספטמבר 2011) • הפיגועים נגד הדיפלומטים הישראלים בהודו ובגאורגיה (13 בפברואר 2012) • פיגוע הירי בטולוז (11 במרץ 2012) • הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס (18 ביולי 2012) • פיגוע ההתאבדות באיסטנבול (מרץ 2016) (19 במרץ 2016) • התקרית בשגרירות ישראל בעמאן (23 ביולי 2017) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
פונקציית בוכשטאב

Graph of the Buchstab function ω(u) from u = 1 to u = 4.
פונקציית בוכשטאב היא הפונקציה הרציפה היחידה  \omega :\mathbb {R} _{\geq 1}\rightarrow \mathbb {R} _{>0}, שמוגדרת על ידי משוואת שיהוי דיפרנציאלית:
הפונקציה נקראת על שמו של המתמטיקאי הרוסי אלכסנדר בוכשטאב (Александр Адольфович Бухштаб,‏ 1905–1990), שכתב עליה בשנת 1937.
אסימפטוטיות

אם  \gamma  מסמן את קבוע אוילר-מסקרוני, אז מתברר כי פונקציית בוכשטאב מתקרבת במהירות אל  e^{-\gamma } כאשר  u\to \infty  . למעשה,  |\omega (u)-e^{-\gamma }|\leq {\frac {\rho (u-1)}{u}},\qquad u\geq 1,, כאשר ρ היא פונקציית דיקמן (Dickman). כמו כן, הערך  \omega (u)-e^{-\gamma } מתנודד באופן רגיל, לסירוגין - בין נקודות הקיצון - לבין האפסים; נקודות הקיצון מתחלפות בין נקודות מקסימום חיוביות לבין נקודות מינימום שליליות. המרווח שבין נקודות קיצון עוקבות שואף ל-1 כאשר u שואף לאינסוף, וכך גם המרווח בין אפסים עוקבים.
יישומים

פונקציית בוכשטאב משמשת למניית מספרים מחוספסים: אם Φ(x, y) הוא מספר המספרים השלמים החיוביים שקטנים או ששווים ל-x ללא גורם ראשוני שקטן מ-y, אז לכל u > 1 קבוע, מתקיים:  \Phi (x,x^{1/u})\sim \omega (u){\frac {x}{\log x^{1/u}}},\qquad x\to \infty
הערות שוליים

↑  An improvement of Selberg’s sieve method, W. B. Jurkat and H. E. Richert, Acta Arithmetica 11 (1965), סעיף 5.13. במאמרם, הוסט הארגומנט של p - ביחידה אחת - ביחס להגדרה הרגילה.
↑  A. Y. Cheer and D. A. Goldston, Mathematics of Computation 55 (1990), עמוד 131.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פונקציית בוכשטאב".
פירובט קרבוקסילאז

Pyruvate carboxylase tetramer, Listeria monocytogenes
חומצה פירובית
חומצה אוקסלואצטית
פירובט קרבוקסילאז הוא אנזים הנמצא במיטוכונדריה ונמנה עם הסוג ליגאז (קבוצת אנזימים המזרזים תגובות איחוי בין שתי מולקולות) המזרז את התגובה בה מצורפת קבוצת קרבוקסיל (קרבוקסילציה) למולקולת הפירובט, תהליך שבסופו הופך הפירובט לאוקסלואצטט (OAA). האנזים כולל בתוכו קופקטור בשם ביוטין, המשמש כוויטמין, שלצורך פעילותו זקוק למגנזיום או מנגן, אצטיל קו-אנזים A ו-ATP. אוקסלואצטט הוא תוצר ביניים חשוב במעגל קרבס, המהווה חלק מתהליך הנשימה התאית. תיאור התגובה הכימית:
+pyruvate + CO2 + H2O + ATP  \longrightarrow  oxaloacetate + ADP + Pi + 2H
הבקרה על רמת הפעילות של האנזים היא בקרה אלוסטרית. כאשר בגוף מצטברת כמות גבוהה מדי של התוצר ADP היא גורמת לעיכוב בפעילות של האנזים באמצעות שינוי הזיקה של האנזים לסובסטרט שלו. לעומת זאת, כאשר יש כמות גבוהה יחסית של אצטיל קו-אנזים A, התגובה הכימית יותר מהירה.
אחת ההשלכות של מחסור בפירובט קרבוקסילאז היא חמצת לקטית, הנגרמת מעודף של חומצה לקטית בדם, כיוון שבמצב רגיל הלקטט מתחמצן והופך לפירובט הנכנס לתהליך הגלוקונאוגנזה (המסלול המטבולי המאפשר יצירת גלוקוז מפירובט תוך השקעת אנרגיה). לגלוקונאוגנזה יש תפקיד חשוב בבקרה על רמת הסוכר בדם, ולכן מחסור בפירובט קרבוקסילאז עשוי לגרום בין היתר להיפוגליקמיה.
פיקו טרונקדו

| --- | --- |

 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 פרובינציה:  סנטה קרוס (פרובינציה) סנטה קרוס
 שפה רשמית:  ספרדית 
 שטח:  11 קמ"ר
 גובה:  284 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  25,171 (2022)
 קואורדינטות:  46°47′42″S 67°57′18″W﻿ / ﻿46.79500°S 67.95500°W﻿ / -46.79500; -67.95500
 אזור זמן:  UTC -3
 http://munipicotruncado.gob.ar/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארגנטינה מוגדלת) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט פיקו טרונקדו(למפת ארגנטינה רגילה) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט פיקו טרונקדו(למפת סנטה קרוס רגילה) ריו גז'גוס קלטה אוליביה אל קלפטה פוארטו דסאדו פוארטו סן חוליאן צ'ובוט האוקיינוס האטלנטי צ'ילהפיקו טרונקדו(למפת סנטה קרוס מוגדלת) ריו גז'גוס קלטה אוליביה אל קלפטה פוארטו דסאדו פוארטו סן חוליאן צ'ובוט האוקיינוס האטלנטי צ'ילהפיקו טרונקדו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פיקו טרונקדו (בספרדית: Pico Truncado; לעיתים מקוצר לטרונקדו) היא עיירה בפרובינציית סנטה קרוס שבארגנטינה. העיירה נמצאת בצפון הפרובינציה, במרחק של כ-50 קילומטרים מהעיר קלטה אוליביה.
בשנת 1921, תחנת הרכבת במקום הייתה אחת מנקודות העימות בין צבא ארגנטינה לאנרכיסטים במהלך שביתת הפועלים הכללית בארגנטינה, שם היה ההרוג היחיד של צבא ארגנטינה במהלך כל העימותים.
קאש פאטל

קאשיאפ פראמוד וינוד פאטל (באנגלית: Kashyap Pramod Vinod "Kash" Patel; נולד ב-25 בפברואר 1980) הוא עורך דין אמריקאי המכהן כראש ה-FBI התשיעי, מאז פברואר 2025. בעבר היה ראש הסגל של מזכיר ההגנה של ארצות הברית בתקופת נשיאותו הראשונה של דונלד טראמפ. עבד קודם לכן במועצה לביטחון לאומי והיה יועץ בכיר לראש המודיעין הלאומי. כחבר במפלגה הרפובליקנית, שימש בעבר כעוזר בכיר של חבר הקונגרס דווין נונס כאשר האחרון עמד בראש ועדת המודיעין של בית הנבחרים.
קודם לכניסתו לפוליטיקה היה סניגור ציבורי פדרלי, תובע פדרלי שעבד על תיקי ביטחון לאומי ואיש קשר משפטי לכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ב-30 בנובמבר 2024 הודיע הנשיא הנבחר של ארצות הברית, דונלד טראמפ, כי בכוונתו למנות את פאטל למנהל הבא של ה-FBI, וב-20 בפברואר 2025 אישר הסנאט האמריקאי את המינוי ברוב של 51 מול 49.
ראשית חייו

פאטל נולד בשנת 1980 בגארדן סיטי שבניו יורק, להורים הודים מגוג'ראט, שהיגרו לארצות הברית ממזרח אפריקה, דרך קנדה. אביו עבד בחברת תעופה כמנהל כספים.
גדל כהינדי, ואמר שתמיד היה לו קשר "עמוק מאוד" עם הודו. סיים את בית הספר התיכון גארדן סיטי בלונג איילנד ואחר כך למד וקיבל תואר ראשון במשפט פלילי והיסטוריה מאוניברסיטת ריצ'מונד בשנת 2002. קיבל תעודה במשפט בין-לאומי פומבי מיוניבסריטי קולג' בלונדון בשנת 2004, ואחר כך השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פייס וקיבל את התואר JD (אנ') בשנת 2005.
קריירה > תחילת דרכו

לאחר שסיים את לימודי המשפטים ב-2005, עבד פאטל כסנגור ציבורי בפלורידה במשך שמונה שנים, תחילה בסנגוריה הציבורית של מחוז מיאמי-דייד ומאוחר יותר כסנגור ציבורי פדרלי. בתפקידו זה, ייצג לקוחות שהואשמו בעבירות פליליות, מהחמורות בספר החוקים, כולל סחר בין-לאומי בסמים, רצח, החזקה אסורה של נשק חם והברחת מזומנים.
לאחר מכן שימש כאיש קשר משפטי לפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים ובשנת 2017 מונה ליועץ בכיר ללוחמה בטרור בוועדת המודיעין של בית הנבחרים.
קריירה > תפקידים פוליטיים

באפריל 2017 מונה פאטל לעוזר בכיר ליו"ר ועדת המודיעין של בית הנבחרים של ארצות הברית, דווין נונס. במסגרת זו הוא מילא תפקיד בולט בהתנגדות הרפובליקנית, הן לחקירות נגד דונלד טראמפ והן לטענות להתערבות רוסית בבחירות 2016.
לפי הניו יורק טיימס, פאטל היה המחבר העיקרי של תזכיר Nunes משנת 2018. בתזכיר זה נטען להתנהגות בלתי הולמת של ה-FBI בבקשתו לצו מבית המשפט למעקב אלקטרוני אחר עוזר מנהל הקמפיין לשעבר של טראמפ, קרטר פייג'.
לאחר שהדמוקרטים הפכו לרוב בבית הנבחרים בינואר 2019, פאטל עבד במשך כחודש כיועץ בכיר בוועדת הפיקוח והרפורמה של בית הנבחרים.
בינואר 2021 נטען באקסיוס כי דונלד טראמפ שקל למנות את פאטל לתפקיד ראש ה-CIA, במקומה של ג'ינה הספל, תחילה כסגן ואחר כך כמנהל סוכנות הביון המרכזית. בראיון ל־Vanity Fair אישר עזרא כהן-וטניק חלקים מטענה זו של אקסיוס.
ספרים

ב-2022 יצא לאור ספרו הראשון של פאטל, The Plot Against the King, ספר ילדים פוליטי, שהפך בהמשך לטרילוגיה.
ב-2023 יצא לאור ספרו השני, Government Gangsters: The Deep State, the Truth, and the Battle for Our Democracy, שהפך לרב מכר של הוול סטריט ג'ורנל.
מנהל ה-FBI

בנובמבר 2024 דיווח הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ ברשת החברתית Truth כי בכוונתו למנות את פאטל למנהל הבא של ה-FBI. אם יאושר המינוי בסנאט, יהיה פאטל מנהל ה-FBI התשיעי והצעיר מכולם.
בהקשר לדיוני אישור המינוי בסנאט, פאטל חשף כי קטאר הייתה לקוחה של חברת הייעוץ שלו טרישול (Trishul), עד נובמבר 2024, כולל בזמן שהיה יועץ לביטחון לאומי עבור הקמפיין הנשיאותי של דונלד טראמפ ב-2024. חברת הייעוץ שלו דיווחה על הכנסה עסקית של 2,114,251 דולר.
עם זאת, "פעולת מגיני הדמוקרטיה של המדינה" אמרו כי נראה שפאטל לא הצליח לרשום את עבודת הייעוץ שלו, דבר שעלול להפר את חוק רישום הסוכנים הזרים (FARA). הוא הצהיר שהוא לא יסלק את עצמו מטרישול, אבל טרישול תישאר רדומה אם הוא ימונה למנהל ה-FBI. ה-FBI הוא חלק מחלקת המשפטים האמריקאי, בראשותה של התובעת הכללי פאם בונדי. פאם בונדי היא לוביסטית לשעבר של קטר.
בפברואר 2025 אישר הסנאט האמריקאי את מינויו של פאטל למנהל ה-FBI ברוב של 51 מול 49.
יחסו לישראל

בריאיון שקיים פאטל בפוקס ניוז ביום השנה לטבח שבעה באוקטובר, הוא האשים את ממשל ביידן בתחזוק כלכלי של איראן והבטיח שתחת ממשל טראמפ, מכונת הכסף של משטר האייתולות תיסגר. כמו כן, הוא הגדיר את ישראל כבעלת הברית מספר אחת של ארצות הברית.
חיים אישיים

פאטל מתגורר בוושינגטון די. סי.. הוא משחק הוקי קרח.
מגנוס השישי, מלך נורווגיה

מגנוס הוקונסון (בנורדית עתיקה: Magnús Hákonarson, בנורווגית: Magnus Håkonsson;‏ 1 במאי 1238 – 9 במאי 1280) היה מלך נורווגיה החל ממותו של אביו ב-1263 ועד מותו, תחת השם מגנוס השישי. לפני כן, מ-1257 ועד למותו של אביו הוא כיהן כמלך-שותף. אחד מהישגיו הגדולים ביותר היה תהליך המודרניזציה וההאחדה של ספר החוקים הנורווגי, תהליך שבזכותו הוא כונה "מגנוס המחוקק" (בנורדית עתיקה: Magnús lagabœtir, בנורווגית: Magnus Lagabøte). מגנוס השישי היה ראשון מלכי נורווגיה שידוע שהוא השתמש במספר סידורי לשמו מלכותי, למרות שבמקור הוא השתמש במספר "הרביעי".
ראשית חייו

מגנוס היה צעיר בניהם של הוקון הרביעי ושל רעייתו, מרגרטה סקולדוטר. הוא נולד בטונסברג והוטבל במאי 1238. הוא בילה את רוב תקופת ילדותו בברגן. ב-1257 מת אחיו הבוגר הוקון הצעיר, בהותירו את מגנוס כיורש העצר. באותה שנה העניק לו אביו את התואר מלך. ב-11 בספטמבר 1261 הוא נשא לאישה את אינגבורג, בתו של אריק הרביעי, מלך דנמרק המנוח, לאחר שלמעשה היא נחטפה מהמנזר בו היא חיה על ידי אנשיו של המלך הוקון. המאבק על קבלת ירושתה של אינגבורג מאביו שנרצחה, גרמה מאוחר יותר לנורווגיה להיות מעורבת בעימותים עם דנמרק שנמשכו לסירוגין בעשורים הבאים. מגנוס ואינגבורג הוכתרו מיד לאחר נישואיהם ולמגנוס ניתן התפקיד השליט הישיר של מחוז רייפילקה. ב-16 בדצמבר 1263 מת הוקון הרביעי כאשר היה בעיצומה של מלחמה כנגד סקוטלנד על השליטה על האיים ההברידיים ומגנוס היה למלך נורווגיה.
מלך > מדיניות חוץ

מדיניות החוץ של מגנוס הייתה שונה בהשוואה לזו של אביו שהייתה תקיפה במידה מסוימת. ב-1266 הוא ויתר לסקוטלנד על השליטה באיים ההברידיים ועל האי מאן, בתמורה לתשלום שנתי גדול במטבעות כסף, על פי הסכם פרת', שבמסגרתו הכירו הסקוטים בשלטונה של נורווגיה על איי שטלנד ועל אורקני. ב-1269 התבססו היחסים הטובים עם הנרי השלישי, מלך אנגליה במסגרת הסכם וינצ'סטר. נראה היה גם שלמגנוס היו יחסים טובים עם ולדמאר, מלך שוודיה ובשנות השישים של המאה ה-13 הוגדר לראשונה הגבול בין שתי הממלכות באופן רשמי. כאשר הודח ולדמאר על ידי שני אחיו ונמלט לנורווגיה ב-1275, גייס מגנוס עקב כך צי מלחמתי בפעם הראשונה והיחידה במשך תקופת מלכותו. כשהוא עומד בראש צי גדול, הוא נפגש עם המלך השוודי החדש, מגנוס הראשון, כדי להגיע להסדר בין שני האחים, אך ללא הצלחה. מגנוס השוודי לא נכנע ללחצים ומגנוס הנורווגי נסוג מבלי להיכנס לעימות אלים.
מלך > מדיניות פנים

במדיניות הפנים שלו ביצע מגנוס מאמצים גדולים להכניס חידושים בספר החוקים. שינויים אלו אומצו באספות האצילים שהתכנסו ב-1274 וב-1276. ב-1274 הוא חוקק ספר חוקים לאומי אחיד שיושם בכל חלקי נורווגיה, כולל באיי פארו ובאיי שטלנד. ספר חוקים זה החליף את החוקים האזוריים השונים שהיו קיימים קודם לכן. מהלך זה הושלם על ידי חקיקתו של חוק מוניציפלי חדש שחוקק ב-1276 ובמקביל בוצע מהלך דומה באיסלנד. ספר חוקים אחיד לכל הארץ היה נוהג חדש יחסית באותה תקופה, שעד אז היה מקובל רק בממלכת סיציליה ובממלכת קסטיליה. ספר החוקים של מגנוס יצר את התפיסה שמעשי פשע הם פגיעה במדינה ולאו דווקא נגד אדם מסוים, וכך צמצם את האפשרויות של מעשי נקם אישיים. ספר החוקים הרחיב את סמכותו הפורמלית של המלך והפך את כס המלכות כמקור של צדק. החוק המוניציפלי העניק לערים חרות מורחבת. פרק מיוחד בספר החוקים קבע את סדר הירושה לכתר, בהתאם להסדרים שהבסיס להם הונח על ידי הוקון הרביעי ב-1260.
סוגיית סדר הירושה הייתה חשובה ורגישה, שכן היא הייתה אחד הגורמים העיקריים להתנהלותה של מלחמת האזרחים הנורווגית, שלמעשה הייתה סדרה של מלחמות שהתנהלו משנת 1130 ועד שנת 1240. ב-1273 העניק מגנוס לבנו הבכור, אריק, שהיה אז בן חמש, את התואר מלך ולאחיו הצעיר, הוקון, את התואר דוכס, וכך הוא הבהיר באופן חד משמעי מה יהיה סדר הירושה.
למרות שעל פי כל הדיווחים היה מגנוס מבחינה אישית מלך אדוק מאוד באמונתו הדתית, עבודת החקיקה שלו הביאה אותו לעימות עם הארכיבישוף של נורווגיה, שהתנגד לשליטה החילונית על הכנסייה ושאף לשמר את ההשפעה של הכנסייה על הממלכה. הסכם טונסברג, שנחתם ב-1277 בין מגנוס לבין יון ראודה, הארכיבישוף של נידארוס (טרונדהיים), אישר זכויות מסוימות לכמורה, את החירות לבחירות חופשיות למשרות הכנסייתיות ועניינים דומים. הכנסייה שמרה על עצמאות משמעותית בעניינים שיפוטיים, אך ויתרה על הטענה העתיקה שעל פיה ממלכת נורווגיה הייתה פייף הכפוף לסמכות המלאה של הכנסייה הקתולית.
בתחום התרבותי, המשיך מגנוס את מדיניותו של אביו להנהיג בנורווגיה את תרבות חצרות המלכות האירופאית. ב-1277 הוא החליף את תוארי האצולה הנורדים העתיקים בתארים אירופאים כמו ברון ואביר (riddar), ובאותה עת גם הרחיב את הזכויות של נושאי תארים אלו והעניק להם את הזכות להיקרא בתואר לורד (herra). מגנוס היה ככל הנראה המלך הנורווגי הראשון שעשה שימוש במספר סידורי בשמו המלכותי. הוא קרא לעצמו "מגנוס הרביעי", כשהוא לא כולל ברשימת המלכים את מגנוס השני ואת מגנוס הרביעי. מיד לאחר מותו של אביו הוא הטיל על הסופר האיסלנדי, סטורלה תורדארסון, לכתוב את הסאגה על אביו. ב-1278 הוא הטיל עליו את המשימה לכתוב את הסאגה אודותיו. "הסאגה על מגנוס המחוקק" (Magnúss saga lagabœtis) הייתה לפיכך האחרונה בסאגות שנכתבו על מלכי נורווגיה בימי הביניים ולרוע המזל רק קטע קטן ממנה שרד.
מותו

באביב 1280 נפל מגנוס השישי למשכב ומת בברגן ב-9 במאי אותה שנה. עוד קודם לכן הוא תכנן להכתיר באותו קיץ את בנו אריק כמלך-שותף. תחת זאת עלה אריק לכס המלכות כמלך יחיד בהיותו בן 12. השליטה המעשית על הממלכה נפלה על כתפיו של מעגל יועצים, שהבולטת מביניהם הייתה המלכה אינגבורג. מגנוס ייזכר כשליט נאור, שמלך בכוח החוק ולא בכוח החרב. כמה היסטוריונים מודרניים רואים בו כמלך חלש, עקב העובדה שהוא ויתר על השליטה באיים ההברידיים ועל כניעתו לדרישות הכנסייה, אך אחרים רואים בצעדים אלה מדיניות נבונה, שחסכה מנורווגיה מלחמות מיותרות וחסרות תועלת ושמרה על יציבות מבית. מגנוס נקבר בכנסייה של המנזר הפרנציסקני בברגן, שמאז המאה ה-16 היה לקתדרלה של ברגן.
החותם של מגנוס השישי
פאן-אפריקניות

יבשת אפריקה
פאן־אפריקניות היא תנועה הקוראת לאיחוד מדיני, חברתי וכלכלי בין העמים והמדינות ביבשת אפריקה, מתוך הרעיון לפיו לעמים ממוצא אפריקאי קיימים אינטרסים משותפים ויש לאחד אותם. הוגי הפאן־אפריקניות, מבקשים רמות שונות של איחוד כזה, החל מגוף בין־ממשלתי הנועד לשמש כמעין ועידה (כגון האיחוד האפריקאי), ועד גוף אשר ישמש איחוד מדיני של ממש (כגון ארצות הברית של אפריקה). לדברי תומכי הרעיון, ביתור אפריקה למדינות היה פעולה קולוניאליסטית שרירותית ולכן המעשה הדה־קולוניאליסטי העליון הוא ביטול החלוקה השרירותית למדינות ואיחוד היבשת מחדש. הדרך לגירוש האירופאים ולהשגת שלטון עצמי, גורס הרעיון הפאן־אפריקאי, עוברת דרך אחדות אפריקאית והתעלות מעל הסכסוכים השבטיים.
ציור מ־1670 על ידי אמן לא ידוע, המתאר עבדות של אפריקאים בווירג'יניה.
אדוארד וילמוט בליידן, פוליטיקאי ליברי־אמריקאי, נחשב לאבי הפאן אפריקניות.
היסטוריה של אפריקה במאות ה־19 וה־20

הקולוניאליזם הוא תהליך שהחל בסוף המאה ה־15 אשר במסגרתו מדינות אירופאיות כבשו אזורים מיושבים נרחבים מחוץ ליבשת אירופה. ספרד ופורטוגל היו הראשונות שהקימו מושבות במרכז אמריקה ובדרומה ולאחר מכן גם באפריקה. בהמשך הצטרפו לתהליך הקולוניאליזם גם המדינות הולנד, בריטניה וצרפת. המניעים להשתלטות האירופית היו בעיקר מסחריים־כלכליים: השתלטות על אוצרות ומשאבי טבע; מסחר בכוח העבודה המקומי הזול – אפריקאים מקומיים משועבדים; שליטה בנתיבי סחר סביב אפריקה; פיתוח גידולים חקלאיים בשטחי הקולוניות הכבושים, ועוד. במקרים רבים המניעים לקולוניות היו גם צבאיים, פוליטיים, אידאולוגיים ותרבותיים: חיזוק המעמד הצבאי־פוליטי הבין־לאומי של המדינה הקולוניאליסטית בקרב מדינות העולם, והחדרת הנצרות לאזורים שהאירופים ראו בהם אזורים נחשלים, החדרת הנצרות ביססה גם את ההשתלטות התרבותית ביבשת. עיקר הכיבוש הקולוניאלי באפריקה התרחש במאה ה־19, ונמשך דרך מלחמת העולם השנייה ואחריה עד לשנות ה־60 של המאה ה־20. תהליך יציאתן של המעצמות האירופאיות משטחי הקולוניות נקרא דה־קולוניזציה. בסופו של תהליך הדה־קולוניזציה זכו כל הקולוניות בהדרגה בעצמאות. גבולותיהן של רוב המדינות הללו נשארו כפי שהיו כששורטטו וחולקו במאה ה־19, בצורה שרירותית למדי בידי המדינות הקולוניאליסטיות השונות. הדבר גרם לסכסוכים עקובים מדם על רקע אתני בחלק מהמקרים שבהם הוגדרה מדינה שבשטחה נכללו כמה קבוצות אתניות שונות שללא התערבות האירופאים לא היו מתאגדות תחת אותה זהות לאומית.
רעיונות מרכזיים של פאן־אפריקניזם

ראשית הרעיון של פאן־אפריקניות נעוץ בתפיסה בקרב עבדים משוחררים באיים הקריביים (שזכו לשחרור כבר בשנות ה־40 של המאה ה־19 בזכות פעולות של תנועות כגון תנועת "Quobna Ottobah Cugoano", שפעלה באנגליה בסוף המאה ה־18 נגד העבדות באימפריה הבריטית), לפיה הדרך להשגת זכויות אזרחיות מחייבת חזרה לאפריקה, בה יוכלו להקים חברה צודקת. תנועות שונות עודדו עבדים משוחררים לחזור לאפריקה, ומכיוון שהעבדים הובאו מקרב שבטים רבים ושונים יעד החזרה היה "אפריקה" ככלל ולא ניתנה עדיפות לשבט או לאזור מסוים. השינויים ההיסטוריים הם רק הרקע לצמיחתו של הרעיון, כאשר ביטויו המידי ביותר של פאן־אפריקניזם הוא פוליטי; דרך תנועות פוליטיות או תרבותיות שדחפו לרמות שונות של איחוד אפריקה עוד מימי הקולוניאליזם הבריטי והצרפתי. במונחים כלליים יותר, פאן־אפריקניזם היא תחושת שייכות משותפת שיש לאותם האנשים ממוצא אפריקאי כלפי מוצאם (בשונה מלאומיות שחורה שמהותה סולידריות שחורה אך אינה מתבססת על זיקה גאוגרפית לאדמת אפריקה).
הנושא הגזעני היה מניע חשוב בהתפתחות הפאן־אפריקניזם לא רק בקרב עבדים משוחררים אלא בקרב שחורים מכל שכבות האוכלוסייה. הטענה הגזענית שהשחורים הם חסרי תרבות והיסטוריה דחפה אינטלקטואלים אמריקאים שחורים לחקור את מורשתם ששורשיה באפריקה וכך להתמודד עם הטענה בדבר מוצאם הפראי והצורך שלהם באדם הלבן בשביל תרבות והתפתחות. כך התפתח רעיון הזהות הגזעית, "אישיות אפריקנית" בעלת ייחוד וזהות חזקה העומדת בפני עצמה, ממנה מתפתחת גם "גאוות גזע". זהות זו מלווה את הפאן־אפריקניזם על כל גלגוליו, ומצטרפת לרעיון השוויון בין זכויותיהם של בני האדם.
מבחינה רעיונית, הפאן־אפריקניזם שלל את רעיון הלאומיות הטריטוריאלית של מדינה אחת וראה בה הנצחה של הישות הקולוניאלית שהייתה בעייתית עבור האפריקאים. האלטרנטיבה שלהם הייתה כינון איחוד פוליטי של כל מדינות היבשת, באופן אידיאלי, או לפחות חלוקה לאזורים מאוחדים.
הפאן־אפריקניזם הוא סוג של לאומיות כלל־גזעית וכלל־יבשתית, שרעיון אחדות הגזע השחור הוא בסיסה והזיקה לאפריקה מולדתם היא מטרתה. מבחינה רעיונית הפאן־אפריקניזם דומה לעיתים לרעיון הציוני: כוננותה של התנועה הפאן־אפריקנית כ"לאומיות של שחרור", "לאומיות של מיעוט", ו"לאומיות של פזורה" מציבה קווי דמיון בינה לבין התנועה הציונית, שהחלה גם היא כניסיון לאחד גזע שלם סביב ייחודו וליצור סולידריות שתוביל לנקיטת פעולה משותפת תוך זיקה חברתית, תרבותית וגאוגרפית.
דגלים פאן־אפריקנים

"הדגל הפאן אפריקאי" תוכנן על ידי מרקוס גארבי, והוא ידוע בשם "אדום, שחור וירוק". דגל זה מסמל את המאבק לאיחוד ושחרור של אנשים באפריקה. השחור הוא צבע עורם של תושבי אפריקה, האדום מסמל צבע דמם המכובד של השחורים אשר נשפך בכיבוש אפריקה והירוק מייצג את הצמחייה של אפריקה ואת יופייה.
לעיתים רבות נחשב דגלה של אתיופיה כמייצג התנועה הפאן־אפריקנית. כך שכמו בדגל הפאן־אפריקני, הצבעים אדום וירוק מייצגים את דמם של השחורים שנשפך ואת הצמחייה של היבשת, ובנוסף לאלו בדגל זה ישנו גם צבע צהוב, אשר מייצג את הזהב אשר נלקח מהעמים האפריקאים במהלך הכיבוש האירופאי.
כיום בין שליש לחצי (21 במספר) מדגלי מדינות אפריקה, נושאים שלושה או ארבע מכלל צבעים אלו (אדום, צהוב, שחור וירוק).
הדגל המסורתי של אתיופיה
"הדגל הפאן-אפריקני"
דגל ה"הארגון לאחדות אפריקה"
דגל ה"איחוד האפריקאי"
דמויות מפתח בהגות הפאן־אפריקנית

אדוארד וילמוט בליידן, פוליטיקאי ליברי־אמריקאי, נחשב לאבי הפאן־אפריקניות.
ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז, פעיל זכויות אדם אמריקאי, נחשב אף הוא לאבי הפאן־אפריקניות.
מרקוס גארבי, מייסד תנועת החזרה לאפריקה
קוואמה נקרומה, מייסדה ונשיאה הראשון של גאנה
ג'ומו קניאטה, מייסדה ונשיאה הראשון של קניה
ג'וליוס נייררה, נשיאה הראשון של טנגניקה (טנזניה) וממייסדי הארגון לאחדות אפריקה
פטריס לומומבה, ראש ממשלתה הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
פליקס הופואה בואני, מייסדה ונשיאה הראשון של חוף השנהב
הייסטינגס באנדה, מייסדה ונשיאה הראשון של מלאווי
ג'ורג' פדמור, עיתונאי וסופר מרקסיסטי מטרינידד
טיימוקו גרן־קויאטה (Tiemoko Garan Kouyaté), איש סודאן הצרפתית, תועמלן לפאן־אפריקאיות במרחב הדובר־צרפתית
וולטר רודני, היסטוריון ופעיל יליד גיאנה
מודיבו קייטה, נשיאה הראשון של מאלי
אחמד סקו טורה, נשיאה הראשון של גינאה
אמילקר קברל, מוביל ההתנגדות לשלטון הפורטוגלי הקולוניאליסטי בגינאה ביסאו, קאבו ורדה ואנגולה
ראו גם

האיחוד האפריקאי
ארצות הברית של אפריקה
הצבעים הכלל־אפריקאיים
קוואמה נקרומה
פאן־ערביות
אפרו־אמריקאים
לקריאה נוספת

מלאומיות פאן אפריקנית באמריקה לריבונות ול"בניין אומה " טריטוריאלית באפריקה הפוסט קולוניאלית בתוך: אילן רחום (עורך), חזרה לפוליטיקה : המדינה המודרנית, לאומיות וריבונות, מרכז זלמן שזר, 2009 עמ' 245–274
נויברגר, בנימין. "הארגון לאחדות אפריקה/ האיחוד האפריקני", אפריקה ביחסים הבין־לאומיים, האוניברסיטה הפתוחה, רעננה תשע"א, 223 – 240.
נויברגר, בנימין. "מלאומיות פאן־אפריקנית באמריקה לריבונות ול 'בניין אומה' טריטוריאלית באפריקה הפוסט־קולוניאלית", חזרה לפוליטיקה, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשס"ט, 245 – 273.
נויברגר, בנימין. "דמוקרטיה, דמוקרטיזציה ודה־דמוקרטיזציה באפריקה", צמיחת המדינות החדשות באפריקה, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב 1979 (תשל"ט) – 1981 (תשמ"א).
שגב, מ'. שילוני, א'. פיין, צ'. הפיתוח והתכנון המרחבי : ספר לימוד בגאוגרפיה ופיתוח הסביבה, ירושלים: משרד החינוך, התרבות והספורט. המינהל הפדגוגי. האגף לתוכניות לימודים, ירושלים תשע"א, 105 – 113.
Kuryla, Peter. “Pan-Africanism”, in ENCYCLOPAEDIA BRITANNICA, Taken from the web address https://www.britannica.com/topic/Pan-Africanism#toc664787main
Schramm, Katharina. “African Homecoming, Pan-African Ideology and Contested Heritage”, Journal Of African Archaeology, 2011.
Tite Tiénou, “Blyden, Edward Wilmot,” in Biographical Dictionary of Christian Missions, ed. Gerald H. Anderson (New York: Macmillan Reference USA, 1998). http://www.bu.edu/missiology/missionary-biography/a-c/blyden-edward-wilmot-1832-1912