stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוכב הירדן
היסטוריה > האתר בתקופת הצלבנים > ממלכת ירושלים הראשונה

במאה ה-12, עם כיבושה של ארץ ישראל בידי צבאות הנוצרים, הוקמה נסיכות הגליל, שבירתה הייתה העיר טבריה ואשר הייתה כפופה מנהלית לממלכת ירושלים. הנסיכות השתרעה בשיאה מביירות בצפון ועד רכס הכרמל והגלבוע בדרום, וכללה את המקום בו הוקם מאוחר יותר מבצר כוכב הירדן.
בעקבות סכסוכים פנימיים בממלכת הצלבנים בין בלדווין הראשון, מלך ירושלים, לטנקרד, נסיך הגליל, קוצץ שטחה של הנסיכות על ידי מסירת שטחים ממנה לידי אצילים שונים שקיבלו עצמאות על נחלותיהם החדשות. אחוזת כוכב הירדן נמסרה לידיה של משפחת אצילים טבריאנים ממוצא צרפתי בשם ולוס (Velos).
לאחר שזכו בנחלה החלו בני משפחת ולוס לבנות במקום חווה מבוצרת, צורת בנייה נפוצה באותו הזמן, אשר שמשה כמרכז אדמיניסטרטיבי ממנו יכלו האצילים לנהל את המתרחש באחוזה, להיות קרובים לחקלאים הצמיתים שעיבדו את אדמותיה וגם להסתתר בין כתליה המגנים בשעת צרה. לא ידוע מתי בדיוק נבנתה החווה המבוצרת, אולם יש להניח כי היא נבנתה בין השנים 1138–1140, בתקופת מלכותו של המלך פולק ואולי אף בפקודתו.[דרוש מקור] ההנחה לפיה בניית החווה המבוצרת הייתה בתקופה זו, מבוססת על המגמה אותה הנהיג המלך של מפעלי בנייה וביצור לאורך גבולות ממלכתו.[דרוש מקור]
לא בכדי בחרו מקימי החווה את הנקודה בה היא נמצאת. ממקום זה ניתן להשקיף ולשלוט על שתיים מהחשובות שבכניסות המזרחיות אל ממלכת הצלבנים: גשר ז'ודיר בקרבת נהריים, (בערבית: ג'יסר אל מג'מע) שעליו עברה הדרך העתיקה שקישרה את דמשק ובית שאן דרך העיר אירביד וגשר שייח' חוסיין, הנקודה בה חוצה את הירדן דרך המלך שחיברה בין עג'לון לבית שאן. יחד עם השליטה שהעניק המבצר לצלבנים על דרכי הגישה בין בקעת הירדן ומערב הממלכה הסתכמו כל הגורמים לכדי הפיכתו של המקום לאחת מנקודות המפתח החשובות ביותר במערכת ההגנה על גבולות הממלכה.
בשנת 1168 מכר איבו ולוס (Ivo Velos) את החווה ואדמותיה לידי אבירי המסדר ההוספיטלרי תמורת 1,400 ביזאנטים של זהב. האבירים פירקו את המבנים  שנמצאו במקום עד ליסוד, ובנו במקומם את המבצר אותו ניתן לראות עד היום. לאחר בניית המבצר החלו האבירים להגדיל את נחלתם החדשה, אם בתשלום ואם תמורת תשורות שונות, וזמן קצר לאחר מכן כבר השתרעה הנחלה על פני 200 קמ"ר, כשבתוכה עשרות כפרים מקומיים.
שנות השמונים של המאה ה-12 הביאו איתן תקופה של עימותים צבאיים רבים בין כוחות הצלבנים לבין הצבאות המוסלמים בהנהגתו של צלאח א-דין. בשנת 1182 התנגשו הצבאות במרומי רמת יששכר, קילומטרים ספורים מערבית לכוכב הירדן. המוסלמים ספגו מפלה, אולם שנה לאחר מכן חזרו לאזור ותפסו את מצודת פורבלה (Forbelet) הסמוכה.
תמונה פנורמית (380°~) של החצר הפנימית. השער שבצידי התמונה הוא שער הכניסה למבצר הפנימי.
בשנת 1187 הכניע צלאח א-דין את עיקר הכח הצלבני של ממלכת ירושלים בקרב קרני חיטין והחל לשעוט אל פנים הממלכה כשהוא כובש ומכניע כל עיר וכל מבצר שעמדו בדרכו. רק שלושה מבצרים עמדו בפרץ, וכוכב הירדן, שהיה מאויש באותה התקופה בכוחות מתוגברים, היה אחד מהם (האחרים היו מבצרה של צפת והעיר צור). המוסלמים הגיעו לשערי המצודה בחודש יולי שנת 1187, ומשלא עלה בידם לכובשה הטילו עליה מצור. המצור הקשה נמשך עד תחילת 1189 עם הפוגה קצרה והסתיים בכיבוש המבצר על ידי התוקפים המוסלמים.
היסטוריה > האתר בתקופת הצלבנים > ממלכת ירושלים השנייה

לאחר מותו של צלאח א-דין בשנת 1193 עבר המבצר, יחד עם כל חלקה הצפוני של ארץ ישראל לידי סולטאן דמשק אלמלכּ אלמועט'ם אחד מיורשיו של צלאח א-דין. באותו הזמן הגיע יורש אחר של צלאח א-דין, הסולטאן אל-כמאל שליט מצרים, לכדי הסכם מול פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לפיו יקבלו הנוצרים שליטה מחודשת על ירושלים, תמורת עזרה לאל-כמאל בהכנעת אחיו שליט דמשק.
כתוצאה מברית זו הנהיג אלמועט'ם, שבירתו דמשק הייתה חשובה לו יותר מאשר יתר הטריטוריות שבידיו, שיטת הגנה חדשה בממלכתו. הוא החליט לחזק ולבצר את קו ההגנה הראשון של דמשק (ומסיבה זו הקים את מבצר נמרוד) בעוד שאר המבצרים שמעבר לקו ההגנה החדש נהרסו עד ליסוד, כדי למנוע מכוחותיו של פרידריך השני לשוב ולתפסם בעתיד.
בשנת 1219 ננטש מבצר כוכב הירדן על ידי מגיניו והושאר שומם ומוכן למלאכת ההריסה, מלאכה שנשלמה בשנת 1228. אולם הורסיו של המבצר לא פירקוהו עד ליסוד אלא מוטטו את קומת המבנים העליונה על זו שמתחתיה וסתמו את החפיר. במצב זה התגלה המבצר לאחר כ-750 שנים על ידי הארכאולוגים הישראלים.
בשנת 1241, בעקבות הסכם שחתם ריצ'רד מקורנוול עם מושל מצרים הוחזר המבצר לידיים נוצריות והושב לידי מסדר ההוספיטלרים יחד עם כל הנחלה שהייתה נחלתם. לאחר שובם לגליל החלו ההוספיטלרים להרחיב את נחלותיהם ושלטו לבסוף על האזור שבין העיר נצרת לימת הכנרת. על אף התחזקותם והרחבת שליטתם של ההוספיטלרים באזור, הם מעולם לא שיקמו את מבצר כוכב הירדן ההרוס, וכאמור הוא נשאר בעזבונו עד לשנות השישים של המאה ה-20.
היסטוריה > האתר בעת החדשה

במאה ה-18, לאחר חמש מאות שנות עזובה, הוקם על חורבות המבצר כפר בשם "כַוכב אל-הוַא" ("כוכב הרוחות"). מקימיו של הכפר היו בני שבט בדואי שמאסו בחיי הנדודים והחליטו להקים לעצמם מושב קבע. בתקופת המנדט הבריטי נודעו תושבי כַוכב אל-הוַא ביחסם העוין ליהודי האזור ועקב כך נערכו בשנת 1938 מספר פשיטות במקום על ידי פלגות הלילה המיוחדות בהנהגתו של אורד צ'ארלס וינגייט.
ב-16 במאי 1948 כבש כוח מגדוד 13 של חטיבת גולני את הכפר כַוכב אל-הוַא. ההתקפה החלה בהפגזת מרגמות על הכפר. עם תחילת ההפגזה נסו תושבי הכפר והוא נתפס ללא קרב. המקום חלש על כל גזרת הקרב עם העיראקים ולכן הם ניסו לכבשו. כבר ב-17 במאי 1948 בשעות אחר הצהריים הבחינו חיילי גולני בפלוגה עיראקית עולה דרך נחל תבור במגמה לנסות ולכבוש בחזרה את הכפר והמבצר. ב-18 במאי 1948 עם שחר ישבו החיילים העיראקים לסעוד ארוחת בוקר ולהחליף כוח לקראת המשך העלייה למבצר. חיילי גולני התגנבו בין גדרות האבן ושיחי הצבר והפתיעו את העיראקים במכת אש מטווח של 50 מטר בלבד. צוות מכונת היריה של העיראקים שהופנה כלפי הפורצים חוסל ברימון יד. תדהמת העיראקים הייתה שלמה והם החלו לסגת בחיפזון וללא סדר כשחיילי גולני מזנבים בהם. נספרו 30 הרוגים ושלל רב. לחיילי גולני היו רק שלושה פצועים קל. לאחר מפלה זו לא ניסו העיראקים לשוב ולתקוף את המקום והסתפקו בהפגזות. ב-22 במאי 1948 נטשו העיראקים את האזור ועברו לצפון המשולש.
בשנת 1959 הקים מאיר הר-ציון בקרבת המצודה את אחוזת שושנה, לזכר אחותו שנרצחה על ידי בדואים במדבר יהודה.
באמצע שנת 1963 תוקנה דרך העפר שהובילה למקום מאזור חמדיה ובית יוסף, והמחלקה לשיפור פני הנוף החלה בחשיפת המצודה כדי להכינה לביקורי תיירים. על העבודות פיקח איש רשות העתיקות נחמיה צורי בשנת 1966 חידשה קבוצת ארכאולוגים בראשותו של מאיר בן דב את העבודות במקום, שחזרה את המבצר והוא נפתח לקהל הרחב על ידי רשות הטבע והגנים (אז "רשות הגנים הלאומיים") במרץ 1969. לקראת פתיחתו נסלל אליו כביש ממולדת. בקיץ 1970 נסלל כביש אל המצודה מעמק בית שאן, והוא נקרא "מעלה אלישע" ע"ש אלישע סולץ שהיה ראש המועצה האזורית בקעת בית שאן. (חלקו המזרחי של כביש 717)
בשנת 1994 הוקם מדרום למבצר הצלבני גן פסלים בו מוצגים פסליו של האמן הישראלי חתן פרס ישראל יגאל תומרקין. מצפון למבצר הצלבני הוקמה תחנת האכלה לנשרים שמשמשת מוקד רבייה ואישוש אוכלוסייה לעופות הדורסים בצפון הארץ.
בשנת 2011 הוקמה תצפית על שם הרמטכ"ל לשעבר דן שומרון. התצפית נמצאת למרגלות הכניסה הראשית של המבצר, בפינה הדרום מזרחית.
כינוייו של האתר

את שמו העברי קיבל המקום עוד בתקופת התלמוד עם הקמתו של היישוב "כוכב" במקום. השם כוכב הירדן ניתן למקום בעת החדשה וציין את הנוף הנשקף ממנו אל עמק הירדן.
שמו הערבי של המקום "כַוכב אל-הוַא" (ﮐﻮﮐﺏ ﺍﻟﻫﻮﺍ) נגזר בראש ובראשונה מהשם העברי "כוכב". כבר בעת קיומו של המבצר הצלבני במקום בימי הביניים כינו המוסלמים את המבצר בשם זה, הנגזר משמו הקדום של המקום ומהעובדה כי מיקומו החשוף בראש המצוקים גורם לו להיות שטוף רוחות לאורך כל ימות השנה. האגדה מספרת שכאשר נאלץ צלאח א-דין לתרץ את כישלונו בכיבוש המבצר, הוא תלה את האשמה ברוחות העזות שנושבות במקום ומקשות את קיום החיים מחוץ לחומות המבוצרות.
האבירים הצלבנים, מקימיו של המבצר, כינו אותו בשם בלוואר (Belvoir) שמשמעו "יפה נוף", בגלל המראה המרהיב הנשקף ממנה. השם השני לו זכה המבצר בתקופה הצלבנית היה "קוקט" (Coquet, "חינני" בצרפתית), שם המרמז כנראה על יופיו של המבצר בעיני תושביו.
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, "תולדות מבצר כוכב-הירדן (כוכב אל-הוא; בלבואר)", ידיעות החברה לחקירת א"י ועתיקותיה ל"א, [א-ד], 1967, עמ' 236–249}
מאיר בן דב, החפירות במבצר הצלבני בכוכב הירדן, קדמוניות ב’ [1], 1969 (תשכ"ט), עמ' 22–27
מאיר בן דב, כוכב הירדן, סלעית א’ [4], (1972), עמ' 163–167
מאיר בן דב, בית-הכנסת בכוכב-הירדן וזיהויה של גרופינה, קדמוניות ו’ [2], 1973, עמ' 60–62
מאיר בן דב, "האחרון במבצרי הצלבנים; בלוואר – יפה נוף", דרך ארץ: עם חי בנופיו, 1983, עמ' 214–220
Denys Pringle, Belvoir Castle, in: J. Turner (ed.), The Dictionary of Art, vol. 3, 1995, pp. 691–692
Denys Pringle, Belvoir Castle, in Secular buildings in the Crusader Kingdom of Jerusalem: an archaeological Gazetteer, Cambridge University Press, 1997, pp. 32–33 ISBN 0-521-46010-7
מיכל מורן, "כוכב הירדן – המבצר שלא נכבש מעולם", טבע הדברים, 135, 2007, עמ' 50–56
בנימין עציוני (עורך), "אילן ושלח – דרך הקרבות של חטיבת גולני", הוצאת מערכות, 1950
הערות שוליים

↑  Denis Pringle, "Belvoir Castle (46)", Secular Buildings in the Crusader Kingdom of Jerusalem: An Archaeological Gazetteer, Cambridge University Press, 1997, pp. 32–33
↑  מאיר בן דב, בית הכנסת בכוכב הירדן וזיהויה של גרופינה, קדמוניות 2, 1973, עמ' 60-62
↑  Adrian J. Boas, Crusader archaeology: the material culture of the Latin East, Routledge, 1999, p.103
↑  יהושע פראוור, "תולדות מבצר כוכב-הירדן", ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה ל"א, 1967, עמ' 236–249
↑  Hugh Kennedy, Crusader Castles, Cambridge University Press, 1994, p. 59  ISBN 0-521-42068-7
↑  יוסף פרוינד, גאוגרפיה תלמודית, דבר, 11 באוגוסט 1972
↑  על הקרב ראו: יהושע פראוור, "תולדות מבצר כוכב-הירדן", ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה ל"א, 1967, עמ' 240–241
↑  ישראל זמיר, לכבות את השמש, אסטרולוג, 2004, עמ' 72–80
↑  תוקנה הדרך לכוכב הירדן, דבר, 25 ביוני 1963
↑  שם הכותב: אפרים, נופי מולדת, דבר, 23 באוגוסט 1963; המשך
↑  א. מש, מבצר צלבני בכוכב הירדן, דבר, 15 באוקטובר 1963
↑  שאול הון, המצודה ששברה הסתערות הערבים, מעריב, 25 במאי 1969
נחמיה צורי, הממצאים בכוכב הירדן, מעריב, 8 ביוני 1969
↑  מצודת כוכב הירדן נפתחה לציבור, דבר, 25 במרץ 1969
↑  נחנך כביש מבקעת בית שאן לכוכב הירדן, מעריב, 24 באוגוסט 1970
↑  גן הפסלים בכוכב הירדן, באתר למטייל
↑  יהושע פראוור, הצלבנים דיוקנה של חברה קולוניאלית, ירושלים: מוסד ביאליק, 1985, עמ' 380
|  גנים לאומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן והגליל | אושא • אכזיב • ארבל • בית הכנסת בכפר נחום • בית שערים • ברעם • הר תבור • חורשת טל • חורבת מנים • חמת טבריה • חצור • כוכב הירדן • כורזים • כורסי • כפר נחום • מבצר יחיעם • מבצר נמרוד • מונפור • נחל צלמון • סוסיתא • ציפורי • קרני חיטין • ראש הנקרה • שדה עמודים • שמרון • תל חי • תל יודפת • תל צפצפות • תל קדש |  |
| השרון והשומרון | אביחיל • אפולוניה • בית אלפא • בית שאן • גן השלושה • הר גריזים • הר הכרמל • חוף גדור • חוף השרון • מבצר קאקון • מעיין חרוד • נחל אלכסנדר • נחל מהר"ל • נחל נדר • סידנא עלי • פארק השרון • צור נתן • קיסריה • שומרון • תל דור • תל מגידו • תל שקמונה |  |
| יהודה ומישור חוף יהודה | בית גוברין • בית עיטאב • גן המלך • הגן הבוטני הלאומי • הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק • הר צובה • הרודיון • הרי יהודה • חוף פלמחים • גבעות הכורכר נס ציונה • ירקון • מאוזוליאום מזור • מגדל אפק • מורדות הר הצופים • מערות סמך • מערות חזן • נבי סמואל • נחל רובין • סובב חומות ירושלים • עין חמד • עמק צורים • קומראן • תל גזר • תל חברון • תל לכיש • תל צפית |  |
| הנגב | אנדרטת חטיבת הנגב • אשכול • אשקלון • גן הפסלים • ממשית • מצדה • ניצנה • עבדת • עין עבדת • עתיקות עין גדי • שבטה • תל באר שבע • תל ערד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007515136205171  GND: 7706541-4  VIAF: 316747244   WorldCat (עם VIAF): 316747244 
תמונה פנורמית (120°~) של המבצר מהפינה הדרום-מערבית של החומה החיצונית. בצד שמאל – הגשר המערבי שמעל החפיר.
תמונה פנורמית (180°) של החפיר והחומה המערבית. משני צידי הגשר ובין המגדלים ניתן להבחין בחומה המשופעת – ה"חלקלקה".
גן הפסלים של יגאל תומרקין
תוכנית המבצר
ארתור קורנברג

| --- | --- |

ארתור קורנברג
 לידה:  3 במרץ 1918 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוקטובר 2007 (בגיל 89) סטנפורד, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ביוכימיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  הסיטי קולג' של ניו יורק  בית ספר ע"ש אברהם לינקולן  אוניברסיטת רוצ'סטר  בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק  University of Rochester Medical Center 
 מנחה לדוקטורט:  סברו אוצ'ואה, קארל פרדיננד קורי 
 מוסדות:  המכונים הלאומיים לבריאות  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס  אוניברסיטת סטנפורד 
 תלמידי דוקטורט:  רנדי שקמן, Douglas Lee Brutlag, Tania A. Baker, James Spudich, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (1995)  מדליית סיר הנס קרבס (1983)  המדליה הלאומית למדעים (1979)  חבר זר של החברה המלכותית (23 באפריל 1970)  פרס האגודה הרפואית האמריקאית להישג מדעי (1968)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1959)  פרס פייזר בכימיית אנזימים (1951) 
 בן או בת זוג:  Sylvy Kornberg 
 צאצאים:  רוג'ר דויד קורנברג, Thomas B. Kornberg 
 הערות:  יהודי. אבא של רוג'ר קורנברג.
 תרומות עיקריות
 סינתזת DNA ובייחוד באנזימים המבצעים פעולה זו
 
ארתור קורנברג (באנגלית: Arthur Kornberg; ‏3 במרץ 1918 – 26 באוקטובר 2007) היה ביוכימאי יהודי-אמריקאי. עבודתו התמקדה בסינתזת DNA ובייחוד באנזימים המבצעים פעולה זו. ב-1959 זכה קורנברג בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם סברו אוצ'ואה, על גילוי מנגנון סינתזת החומר הגנטי העיקרי בתא, ה-DNA. בנוסף, הוא היה הראשון לבודד את אחד מאנזימי השכפול - DNA פולימראז I.
קורות חייו

נולד בעיר ניו יורק ליוסף ולנה קורנברג שהיגרו לארצות הברית מגליציה בשנת 1900, טרם נישואיהם. סבו שינה את שמו שהיה במקור קוולר כדי להימנע מגיוס לצבא תוך שהוא מאמץ את זהותו של אדם שכבר סיים את שרותו הצבאי. הוריו נישאו ב-1904. אביו התפרנס במשך 30 שנה כמפעיל של מכונת תפירה. כשבריאותו הידרדרה, פתח חנות לכלי עבודה בברוקלין. ארתור שהיה אז רק בן 9 סייע לאביו בחנות בעיקר בעזרה ללקוחות.
ארתור למד בתיכון ע"ש אברהם לינקולן ולאחר מכן בסיטי קולג' של ניו יורק. את התואר הראשון קיבל ב-1937 ולאחריו תואר דוקטור לרפואה ב-1941 מאוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק. הוא סבל מתסמונת גילברט שהיא סוג של צהבת קלה הנובעת מרמות גבוהות של בילירובין בדם. כשהיה סטודנט בבית הספר לרפואה ערך סקר בין חבריו הסטודנטים כדי לבדוק את תפוצת המחלה. התוצאות פורסמו במאמרו הראשון ב-1942.
לאחר שסיים את התמחותו בבית החולים "Strong Memorial" שברוצ'סטר הצטרף למשמר החופים, שם שימש כרופא ספינה. ראש המכונים הלאומיים לבריאות (NIH), שהבחין במאמר שפרסם, הזמין אותו להצטרף למחלקת התזונה במכון, שם עבד בין 1942–1945. תפקידו היה להאכיל עכברים בסוגים שונים של מזון כדי לגלות ויטמינים חדשים.
מחקר

העבודה עם העכברים שעממה אותו וקורנברג שהתעניין מאוד באנזימים עבר לאוניברסיטת ניו יורק ב-1946 שם החל לחקור את הנושא. לאחר מכן שימש בין השנים 1947–1953 כראש המדור לחקר אנזימים ומטבוליזם במכונים הלאומיים לבריאות, שם חקר את ייצור ATP מ-NADH ו-NAD. תרכובות אלה הן נוקלאוטידים. מחקר זה סייע לו במחקריו בהמשך משום שה-DNA מורכב אף הוא מנוקלאוטידים.
ב-1953 התמנה לפרופסור ולראש המחלקה למיקרוביולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ושהה שם עד 1959. שם המשיך בחקר האנזימים היוצרים את ה-DNA. ב-1956 הצליח לבודד את האנזים האחראי ליצירת DNA הנקרא כיום DNA פולימראז I. על מחקר זה זכה בשנת 1959 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. ב-1959 עבר למחלקה לביוכימיה באוניברסיטת סטנפורד ונשאר שם עד פטירתו ב-2007.
משפחתו

ב-1943 קורנברג נשא לאשה את סילבי רות לוי, שהייתה ביוכימאית אף היא. לזוג נולדו שלושה ילדים: בנם הבכור, רוג'ר קורנברג, פרופסור לביולוגיה מבנית בסטנפורד, זכה ב-2006 בפרס נובל לכימיה על פענוח תהליך השעתוק ברמה המולקולרית. בנם השני, תומאס ביל קורנברג, גילה את ה-DNA פולימראז II ו-III בשנת 1970 ומשמש היום כביוכימאי באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. בנם השלישי, קנת' אנדרו קרונברג, הוא ארכיטקט המתמחה בתכנון מעבדות.
קורנברג התאלמן פעמיים: לאחר פטירת סילבי ב-1986 נשא קורנברג לאשה את שרלין לברינג ב-1988, ולאחר פטירתה ב-1996 נשא לאשה את קרולין דיקסון.
רנאטו דולבקו

| --- | --- |
צילום מ-1966
צילום מ-1966
 לידה:  22 בפברואר 1914 קטנצארו, איטליה 
 פטירה:  19 בפברואר 2012 (בגיל 97) לה חויה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  רוורס טרנסקריפטאז
 מקום מגורים:  ארצות הברית, לה חויה, מילאנו, אימפריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טורינו (1936) 
 מוסדות:  פרויקט גנום האדם  אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו  המכון הטכנולוגי של קליפורניה  אוניברסיטת אינדיאנה 
 תלמידי דוקטורט:  סוסומו טונגאווה, ג'ון ו. דרייק 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (12 במרץ 1991)  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (3 בינואר 1981)  פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1975)  חבר זר של החברה המלכותית (25 באפריל 1974)  פרס סלמן א' וקסמן למיקרוביולוגיה (1974)  הרצאת לוונהוק (1974)  פרס מרג'ורי סטיבנסון (1973)  פרס לואיזה גרוס הורביץ (1973)  פרס פאול ארליך ולודוויג דרמשטדטר (1967)  פרס הווארד טיילור ריקטס (1965)  פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (1964)  AACR-G.H.A. Clowes Award for Outstanding Basic Cancer Research (1961)  מדלית ג'ון סקוט (1958) 
 
רנטו דולבקו (באיטלקית: Renato Dulbecco;‏ 22 בפברואר 1917 – 19 בפברואר 2012) היה וירולוג איטלקי-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1975 בזכות מחקרו על האונקווירוס, שהם וירוסים הגורמים לסרטן כאשר הם פוגעים בתאים של בעלי חיים.
הוא למד באוניברסיטת טורינו תחת ג'וזפה לוי עם חבריו ריטה לוי-מונטלצ'יני וסלבדור לוריא, שעברו איתו לארצות הברית וזכו גם הם בפרס נובל.
דולבקו כיהן כפרופסור במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
קורות חייו

דולבקו נולד בקטנזארו באיטליה, ובילדותו גר באימפריה שבמחוז החוף ליגוריה. הוא סיים את התיכון בגיל 16 והחל ללמוד באוניברסיטת טורינו. למרות התעניינותו במתמטיקה ופיזיקה הוא נרשם ללימודי רפואה. בגיל 22 סיים תואר באנטומיה ופתולוגיה תחת הנחייתו של ג'וזפה לוי. באותן שנים פגש את ריטה לוי-מונטלצ'יני ואת סלבדור לוריא, שאיתם עבר בהמשך לארצות הברית.
הוא גויס כקצין רפואה ושירת בצבא האיטלקי בין השנים 1936–1938. ב-1940 כאשר איטליה הצטרפה למלחמת העולם השנייה הוא גויס שוב ונשלח לחזית מול צרפת ואחר כך בחזית בברית המועצות ונפצע. לאחר שהבריא הצטרף למחתרת אשר לחמה בגרמנים.
פעילותו המדעית

לאחר המלחמה חזר לזמן קצר למעבדתו של לוי, אך עזב עם חבריו לאוניברסיטת אינדיאנה, שם עסק בחקר בקטריופאג' עם סלבדור לוריא.
בקיץ 1949 עבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה שם הצטרף ל"קבוצת הפאג'" של מקס דלבריק.
באותו הזמן התחיל לחקור את וירוס האונקווירוס בבעלי חיים עם דגש על משפחת הווירוסים Polyomavirus.
ב-1962 עבר למכון סאלק לביולוגיה. ב-1970 עבר למכון לחקר הסרטן, שם בהמשך קיבל את התואר פרופסור.
בשנת 1975 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה עם הווארד מרטין טמין, אותו החל להנחות ב-1950, ועם דייוויד בולטימור. הזכייה הייתה על ההסבר כיצד וירוס מחולל גידול משפיע על החומר הגנטי של התא. הווארד ודייוויד גילו במקביל כיצד אונקווירוסים (וירוסים שיכולים לגרום לגידולים) פועלים על החומר הגנטי של התא באמצעות שעתוק לאחור.
אף על פי שדולבקו לא היה שותף באף אחד מהמחקרים, הוא זכה על כך שלימד אותם שיטות שקידמו את מחקרם.
ב-1986 היה שותף במיזם פרויקט גנום האדם.
בשנים 1993–1997 חזר לאיטליה, כנשיא של המכון לטכנולוגיות ביו-רפואיות במילאנו, במקביל להמשך עבודתו במכון סאלק לביולוגיה.
הוא המשיך בחקר תאים סרטניים עד 2011.
פרסים

1965 – Marjory Stephenson Prize
1973 – Louisa Gross Horwitz Prize
1975 – פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
1976 – Selman A. Waksman Award in Microbiology
שוקי פרידמן

| --- | --- |

 לידה:  1972 (בן 53 בערך) חיפה
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  גבעת שמואל
 פעילות בולטת:  מנכ"ל המכון למדיניות העם היהודי (כיום)  מנהל המרכז ללאום, דת ומדינה במכון הישראלי לדמוקרטיה (2015–2021)
 השכלה:  תואר ראשון במשפטים, בכלכלה ובלימודי המזרח התיכון, תואר שני במשפטים
יהושע (שוקי) פרידמן (נולד בשנת 1972) הוא מנכ"ל המכון למדיניות העם היהודי ומרצה למשפטים במרכז האקדמי פרס. בעבר עמד בראש הוועדה לקידום סנקציות נגד איראן במשרד ראש הממשלה. תחומי מחקרו הם משפט, דת ומדינה, ציות ומלחמה בטרור.
קורות חיים

פרידמן נולד בחיפה. למד בישיבת הר עציון, שם הוסמך לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל. הוא בעל תואר ראשון במשפטים, בכלכלה ובלימודי המזרח התיכון; ותואר שני במשפטים, באוניברסיטת בר-אילן. הוא עבד כיועץ משפטי לסיעת המפד"ל בכנסת בנושאי חקיקה, כיועצו של חבר הכנסת נחום לנגנטל, וכעיתונאי בעיתון מקור ראשון. הוא התמחה במשרד עורכי דין הרצוג, פוקס, נאמן כמתמחה של פרופ' יעקב נאמן. לאחר מכן הוסמך כעורך דין. את לימודי הדוקטורט שלו השלים באוניברסיטת בר-אילן ועבודת הדוקטורט שלו עוסקת במשפט הציבורי (השריעה) באסלאם.
במקביל עבד פרידמן כחוקר במכון הישראלי לדמוקרטיה שם עסק בסוגיות הקשורות ליחסי דת ומדינה. במהלך לימודי הדוקטורט הוא עבד במשרד ראש הממשלה, ושם נשא בשורה של תפקידים, ביניהם ראש תחום משפט בינלאומי. במהלך עבודתו התמחה בסוגיות הנוגעות לרגולציה מקומית ובינלאומית בתחום הפיננסי ולציות של מוסדות פיננסיים. הוא יזם את התאמתו של משטר הסנקציות נגד איראן בישראל ושימש יו"ר ועדת הסנקציות נגד איראן.
עם סיום עבודתו במשרד ראש הממשלה המשיך פרידמן לעבוד כיועץ למשרד ראש הממשלה. במסגרת זו הוא כיהן כמזכיר הוועדה לבחינת תקציב הביטחון (ועדת לוקר).
מאז שנת 2013 פרידמן הוא חבר סגל בבית הספר למשפטים במרכז אקדמי פרס, שם הוא מלמד משפט חוקתי ומשפט בינלאומי. נוסף על כך הוא יועץ לחברות מקומיות ובינלאומיות בתחום הציות, ובין השאר יעץ לבנק לאומי ולבנק הפועלים בתחומים אלו.
בשנים 2015-2021 כיהן פרידמן כמנהל המרכז ללאום, דת ומדינה במכון הישראלי לדמוקרטיה. במהלך תקופה זו הוא יזם שורה של מחקרים והצעות לרפורמה בסוגיות הליבה ביחסי דת ומדינה. הוא ניסח הצעה לסטטוס קוו חדש, שזכתה לתמיכה פוליטית נרחבת. הוא פרסם שורה של מחקרים ומעל מאתיים טורי דעה בעיתונים הארץ (שם הוא מנהל בלוג בשם "מרכזניק"), ישראל היום ואחרים, וכן בעיתונות באנגלית בישראל ובארצות הברית. במקביל הוא עסק רבות גם בשילוב החרדים בחברה הישראלית ופרסם על כך מאמרים ומחקרים.
בשנת 2021 התמנה פרידמן לסגן הנשיא של המכון למדיניות העם היהודי (JPPI). בספטמבר 2024 התמנה למנכ"ל המכון.
תחומי המחקר המרכזיים של פרידמן הם יחסי דת ומדינה בישראל, יחסי ישראל והתפוצות, משפט חוקתי, משפט בינלאומי ומשפט המוסלמי. בנוסף לכתיבתו המחקרית פרידמן כותב גם ספרות.
במרוצת השנים הללו שירת פרידמן במילואים בתפקיד מפקד פלוגה ולאחר מכן בתפקיד יועץ משפטי.
פרידמן נשוי ולו חמישה ילדים, ומתגורר בגבעת שמואל.
פרסומים נבחרים

שוקי פרידמן, ישראל והקהילה החרדית, חומות מתגבהות ועתיד מאתגר, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2021. 90 עמ'
שוקי פרידמן, הסלולר הכשר-מחור שחור לאסדרה מאוזנת, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2020. היקף: 63 עמ'
שוקי פרידמן, שחיקתו של הסטטוס-קוו בנושאי דת ומדינה, המכון הישראלי לדמוקרטיה, ירושלים 2019. היקף: 128 עמ'
שוקי פרידמן ואריאל פינקלשטיין, כשר כאן? שוק הכשרות בישראל, ליקויים והצעה לרפורמה, מחקר מדיניות מס' 117, המכון הישראלי לדמוקרטיה, ירושלים 2017. היקף: 145 עמ'
שוקי פרידמן וגבריאל אבנצור, העולם היהודי והקורונה, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2020. היקף: 39 עמ'
אלון שלו, אלעד קפלן, שוקי פרידמן, בירור יהדות בישראל, עתים והמכון הישראלי לדמוקרטיה, ירושלים, 2019. היקף: 58 עמ'
שוקי פרידמן וגלעד וינר, שבת מקומית: חוקי שבת והיקף האיסור על פעילות כלכלית ברשויות המקומיות, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2018. היקף: 30 עמ'
שוקי פרידמן, ועשית ככל אשר יורוך? – פסיקה רבנית בסוגיות מדיניות בתוך: ידידיה שטרן ושוקי פרידמן (עורכים), רבנות - האתגר, הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה ועם עובד, ירושלים, 2011.
ידידיה שטרן ושוקי פרידמן (עורכים), רבנות: האתגר, הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה ועם עובד, ירושלים, 2011.
שוקי פרידמן ועמיחי רדזינר, חיים כהן - בין אתמול למחר, עיוני-משפט (כתב העת של הפקולטה למשפטים בתל אביב), כט(1) עמ' 167.
שוקי פרידמן ועמיחי רדזינר, חוקה שלא כתובה בתורה, מחקר מדיניות מס' 69, המכון הישראלי לדמוקרטיה, ירושלים 2006. היקף: 108 עמ'
שוקי פרידמן, מצרים - בין ליברליזם לאסלאם, בתוך: נחום לנגנטל ושוקי פרידמן (עורכים), הקונפליקט - בין דת ומדינה בישראל, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 2002.
נחום לנגנטל ושוקי פרידמן (עורכים), הקונפליקט - בין דת ומדינה בישראל, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 2002.
Shuki Friedman, Muslim Courts and their Development: A Test Case for the Practical Influence of the Public Law in Islam, Journal of Islamic Law Review, Vol. 12, No. 1, June 2016, pp. 95-130
שוקי פרידמן, לא אהבנו מדי, בהוצאת ידיעות ספרים, 2023
הערות שוליים

↑  צוות - המכון למדיניות העם היהודי
↑  https://www.idi.org.il/staff/1362
↑  הסכם הגרעין עם איראן - רקע ומשמעויות https://www.idi.org.il/blogs/security-clearance/iran/20517
↑   צבי זרחיה, משרד רה"מ שוכר יועץ מיוחד כמרכז "ועדת לוקר" בעלות של 157 אלף ש', באתר TheMarker‏, 16 באפריל 2014
↑  https://www.pac.ac.il/lecturer/shuki_fridman/
↑  http://jppi.org.il/he/staff/fellows/#.YNQ7iGgzY2w
↑  https://www.israelhayom.co.il/judaism/article/2349488
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304609005171  LCCN: no2002050717  VIAF: 98419573   WorldCat (עם VIAF): 98419573
רגל

ערך זה עוסק באיבר בתחתית הגוף. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 שיוך:  גוף של ייצורים חיים, גפה תחתונה 
 מיקום אנטומי:  גפה תחתונה 
 התפתחות מתוך:  pelvic fin 
 תיאור ב:  המילון האנציקלופדי הקטן ברוקהאוס ואפרון 
 מזהים
 לטינית (TA98):  membrum inferius 
 טרמינולוגיה אנטומיקה:  A01.1.00.031 
 TA2 (2019):  156 
 FMA:  24879 
 מערכת השפה הרפואית המאוחדת:  C0817636 
 
רגליים של אישה
רגליים של גבר
רגליים הן גפיים הקיימים בגופם של בעלי חיים רבים, שתומכים בשאר הגוף של החיה על הקרקע באמצעות עמידה, ומשמשים לנייד את גופה ממקום למקום באמצעות הליכה, קפיצה, ריצה או שחייה.
בחולייתנים

החולייתנים ששרדו עד היום מתחלקים לדגים ולקבוצת בעלי ארבע הרגליים. אצל רוב בעלי ארבע רגליים קיימות ארבע רגליים. אצל חלקם ישנו רק זוג יחיד של רגליים (ביניהם האדם), כאשר זוג הגפיים השני הוא זוג ידיים או כנפיים, או שפשוט התנוון (כמו אצל הקיווי). אצל מרבית היונקים, הזוחלים והדינוזאורים שחזרו אל הים, זוג הגפיים התחתונים התנוון והעליונים הפכו מרגליים לסנפירים. אצל הנחשים התנוונו כל ארבע הרגליים.