יורופייטר טייפון
היסטוריה

בתחילת 1971 פרסמה בריטניה דרישות למטוס קרב חדש, אליהן התאים מטוס הקרב האמריקני F/A-18 הורנט, שהיה בשלב פיתוח מתקדם באותה תקופה. עם זאת, החליטה בריטניה להתחיל לעבוד על מטוס קרב חדש מתוך תקווה לשווקו, גם כשמטוס F/A-18 הורנט יהיה אופרטיבי.
באותה תקופה פרסמה גם גרמניה דרישה למטוס קרב חדש, מה שהוביל לפיתוח הדגם TFK-90.
ב־1979 חתמו חברת BAe הבריטית וחברת MBB הגרמנית על הסכם לייצור מטוס קרב אירופאי (European Combat Fighter – ECF). שנה לאחר מכן הצטרפה גם חברת דאסו הצרפתית למיזם, ששמו שונה למטוס הקרב האירופאי המשותף (European Combat Aircraft – ECA). העבודה על פיתוח המטוס, שכונה "יורופייטר", החלה בשנה זו כשכל חברה מציגה דגם משלה. דאסו הצרפתית הציגה את דגם ACX, חברת BAe הבריטית הציגה שני דגמים שיועדו בתחילה לשמש את בריטניה – דגם P.106 הקל והחד-מנועי ודגם ה־P.110 הדו-מנועי, וחברת MBB הגרמנית הציגה את הדגם TFK-90. ב־1981 בוטל המיזם בשל חילוקי דעות בין החברות. חברת דאסו פרשה ובמקומה הצטרפה לפרויקט חברת אייראיטליה (Aeritalia) האיטלקית. שְלוש החברות יצרו חברה משותפת שנקראה פנאביה (Panavia).
ב־1982 הציגה פנאביה את תוכנית ACA‏ (Agile Combat Aircraft) שדמתה לדגם ה־P.110 שהציגה BAe בעבר, אך הפעם הדגם היה בעל צורת כנף מסוג דלתא (צורה משולשת), שני מנועים וכנפוני קנארד. ב־1983 חתמו בריטניה, גרמניה, צרפת, איטליה וספרד על הסכם לייצור מטוס הקרב האירופאי העתידי (Future European Fighter Aircraft – FEFA). המטוס החדש נדרש להיות בעל יכולת המראה ונחיתה קצרה (STOL) וכושר לפעול מעבר לטווח הראייה (BVR). ב־1984 פרשה צרפת מהתוכנית משלא נענתה דרישתה למלא תפקיד מוביל בפרויקט, וכן בשל רצונה לבנות מטוס שיכול לפעול מנושאת מטוסים. ב־1985 חתמו בריטניה, גרמניה ואיטליה על הסכם חדש לייצור המטוס, והצהירו על פרישתן של צרפת וספרד מהתוכנית. למרות לחץ צרפתי כבד, חזרה ספרד מהחלטתה והצטרפה מחדש לפרויקט בהמשך השנה. הצרפתים, שפרשו מהתוכנית, החלו בפיתוח עצמאי של המטוס דאסו ראפאל שהתבסס על דגם ACX.
ב־6 באוגוסט 1986 טס לראשונה הדגם BAe EAP שעליו התבסס אב־הטיפוס של המטוס. באותה שנה הציגו גם הממשלות המעורבות בתוכנית את דרישותיהן. בריטניה וגרמניה ביקשו 250 מטוסים, איטליה ביקשה 165 מטוסים, וספרד ביקשה 100 מטוסים. מימון הפרויקט הגיע מהחברות DASA‏ (33%), BAe‏ (33%), אייראיטליה (21%), ו-CASA‏ (13%).
בשנת 1990, בחירת מערכת המכ"ם הפכה למכשול רציני בתוכנית. בריטניה, איטליה, וספרד תמכו בהכנסת מערכת המכ"ם הבריטית ECR-90, בעוד שגרמניה תמכה בהכנסת מערכת המכ"ם MSD2000 המבוססת על המערכת האמריקנית APG-65 הנכללת ב־F/A-18 הורנט. בסופו של דבר, בריטניה וגרמניה הגיעו להסכם לפיו מערכת המכ"ם במטוס תהיה ה־ECR-90 (מערכת המורכבת מכ־1,425 רכיבי שידור וקליטה, הדבר מאפשר כמות שימושים בו־זמנית חסרת תקדים, בעיקר לצורכי מעקב).
אך לא מדובר במכשול ובעיכוב היחיד בתוכנית. הנטל הכלכלי על גרמניה שנוצר לאחר איחודה גרם להלמוט קוהל להצהיר שאם ייבחר לקנצלר גרמניה הוא יבטל את השתתפותה בתוכנית. לאחר בחירתו, אף הודיע שר ההגנה הגרמני כי גרמניה מתכוונת לבטל את השתתפותה בפרויקט ולהשתמש בטכנולוגיה שיועדה להיות בו במטוס אחר, זול וקל יותר. בסופו של דבר, הן בשל הכסף הרב שכבר הושקע ביורופייטר, והן בשל מספרן הרב של המשרות שהיו תלויות בו, נשארה גרמניה בפרויקט.
בנוסף לכך, בשנת 1995, החלו להיווצר בעיות בחלוקת העבודה בפרויקט. עד אז נקבע שחלוקת העבודה תהיה לפי כמות המטוסים שכל מדינה הזמינה, אך בשל קיצוץ בכמות המטוסים שהוזמנו על ידי כל אחת מהמדינות, השתנתה חלוקת העבודה. גרמניה הביעה התנגדות לחלוקת העבודה החדשה, שבה הוגבר העומס על גרמניה. בינואר 1996, לאחר משא־ומתן ארוך בין גרמניה ובריטניה, המדינות הגיעו להסכמה שלפיה גרמניה תשלם עבור 40 מטוסים נוספים, דבר שהפך את חלוקת העבודה לנוחה יותר מבחינתה.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס התקיימה ב־27 במרץ 1994. ב־30 בינואר 1998 נחתם חוזה הייצור הראשון של המטוס.