stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אקס-מן: נפילת המוטאנטים
עלילה > אקס-מן המופלאים

קבוצת האקס-מן עושה את דרכה לדאלאס, טקסס, בחיפוש אחר מנהיגתם מחוסרת הכוחות סטורם. סטורם עצמה מבקשת להחזיר אליה את כוחותיה בעזרתו של המוטאנט פורג'. בהגיעם למקום, חברי הקבוצה נתקלים בקבוצת "כוח החירות" (כוח תקיפה של חברי אחוות המוטאנטים שחזרו למוטב ונמצאים תחת פיקוח ממשלתי). הקבוצה מונהגת בידי מיסטיק, אשר קיבלה הוראות לעצור את האקס-מן בעקבות סירובם לציית לחוק רישום המוטאנטים. דסטיני - חברת "כוח החירות" בעלת כוחות ראיית הנולד - חוזה כי כל המוטאנטים בקרבת מקום ייהרגו עד עלות השחר. ברגע שמתחיל לרדת שלג באמצעו של הקיץ, ובטקסס מופיעים לפתע אנשי מערות ודינוזאורים משום מקום, שתי הקבוצות מבינות כי משהו אינו כשורה וכורתות ביניהן ברית זמנית כדי להתאחד ולהשיב את הסדר על כנו. רבים מהאירועים משודרים בשידור חי לטלוויזיה.
סטורם ופורג' מוצאים את עצמם בעולם חדש ונפרד משלהם, שבו הזמן עובר במהירות גבוהה יותר מזו שבעולמם הרגיל. מתברר כי פורג' המציא אקדח אשר ניטרל את כוחותיה של סטורם, ובשל כך היא נוטרת לו טינה. היא מעבירה את זמנה ביקום זה לבדה עד אשר היא מתפייסת עמו. בינתיים, פורג' ממציא כלי טכנולוגי שיאפשר את החזרת כוחות שינוי מזג האוויר של סטורם. סטורם - לאחר חודשים רבים בהם הייתה מקורקעת - מעופפת לשמחתה בשמיים וביחד עם קסמיו של פורג' ושילוב של ברקיה, יוצרת שער בין-ממדי שמוביל אותם בחזרה לעולמם.
בדאלאס, הזמן והמרחב מאבדים כל משמעות, וקבוצות האקס-מן וכוח החירות מוצאות את עצמן באמצעה של מלחמת וייטנאם. מתברר כי במהלך שירותו הצבאי, פורג' השתמש בכוחות הקסם שלו כדי להעלות באוב שד על-מנת לנקום את מות חבריו בקרב. אולם, בתמימותו הרבה הוא לא היה מודע לכך שהכישוף דרש את נשמות תשעת חבריו. הוא שחרר לחופשי עדר של שדים עליהם לא הייתה לו כלל שליטה, ביניהם "היריב" (Adversary), יצור שאחראי לתוהו ובוהו שבו הם נמצאים כעת.
כשסטורם ופורג' מצטרפים לקרב, מסתבר כי אין אפשרות להביס את היריב, וכי הדרך היחידה להפטר ממנו תהיה שפורג' ישתמש באותו כישוף כדי לכלוא אותו לנצח נצחים. מיליונים צופים בשידור החי (ביניהם קיטי פרייד המבועתת) כאשר פורג' מטיל את לחש הקסם, תוך שימוש בנשמתם של תשעת חבריו לאקס-מן (סטורם, וולברין, קולוסוס, לונגשוט, רוג, דאזלר, פסיילוק, האבוק ואשתו של סייקלופס מדלין פריור) כדי לתעל אותו. כפי שנחזה בידי דסטיני, חברי האקס-מן מתים. אולם, האלה רומא - גבירת השמיים הצפוניים - מרחמת על קורבנם הנאצל של האקס-מן ומחזירה את כולם לחיים. היא מעירה להם כי היריב אינו יכול להיכלא לנצח, משום שמתוך הכאוס אשר יצר צמח גם טוב. נוסף על כך, הוא היה כלוא למשך עידן אחד, מה שמהווה מספיק והותר עונש עבור פשעיו. רומא הופכת את חברי האקס-מן לחסינים בפני התגלות פומבית, מה שמאפשר להם להמשיך בפעולותיהם בשעה שהעולם מאמין כי הם מתים. לפני שהם עושים את יעדם לאוסטרליה כדי למקם שם את בסיסם החדש, רומא מעניקה להם מתקן מיוחד שלדבריה יאפשר להם לאתחל את הזמן אם הם יתגלו.
עלילה > אקס-פקטור

קבוצת אקס פקטור (סייקלופס, מארוול גירל, חיה, אייסמן וקאליבן) משתגרים לספינתו של אפוקליפס. הוא מציע להם מקום לצידו במלחמתו נגד האנושות, אך הם מסרבים, וקרב מתרחש בינם לבין ארבעת פרשיו. הפרש מוות מתגלה כחברם לקבוצה אנג'ל, שנחשב למת ונוצר מחדש בידי אפוקליפס עם כנפי מתכת קטלניות וחדות כתער. הוא מביס בקלות את אקס-פקטור, והם נכבלים פרט לקאליבן, שמוסר את עצמו לידיו של אפוקליפס בתמורה לכוחות דומים לאלו של פרש המוות. אפוקליפס משחרר את פרשיו על העיר ניו יורק, ומאלץ את אקס-פקטור לצפות בנעשה. הם מצליחים להשתחרר מכבליהם ומנסים לעצור את הפרשים. תוך כדי, הם גורמים לספינתו של אפוקליפס לאבד שליטה, לגרום נזק למספר גורדי שחקים ולאבד גובה. קבוצת הצעירים פאוור פאק ממזערת נזקים, והורסת חלק ממכסה המנועים לפני שהוא פוגע בפסל החירות. בזמן שהם נלחמים בפרשי אפוקליפס, אייסמן מציע דרך להביס את פרש המוות, ויוצר במהירות פסל של עצמו מקרח. פרש המוות שובר את הפסל, ובחושבו כי הרג את חברו לקבוצה לשעבר, הוא מותקף רגשי אשם ומשנה צד. אפוקליפס הודף את התקפותיו בקלות, אך למרות זאת הוא בוחר לסגת. לאחר שהוא עוזב, קבוצת אקס-פקטור מנסה להשיג שליטה מחדש בספינת החלל ומצליחה להביאה למפקדתם.
עלילה > המוטאנטים החדשים

קבוצת המוטאנטים החדשים (קאנונבול, סייפר, מג'יק, מיראז', סאן-ספוט, וולפסביין ווורלוק) מגיעה לאי מרוחק כדי לבקר את חברם, מוח-ציפור. שם הם מגלים שיוצרו של מוח-ציפור, אני-מאטור (מלשון אנימטור, מנפיש), עורך ניסויים ביצורים חצי תבונתיים בשם אנימייטס. בניסיון לשחרר אותם, חברי הקבוצה מותקפים בידי ארגון שונאי מוטאנטים בשם "הזכות" (The Right). במהלך הקרב המתחולל, סייפר נורה ונהרג, אחרי שנפגע מכדור שנועד לוולפסביין. מוח-ציפור מביס את אני-מאטור והופך למלך האנימייטס. מג'יק משגרת את חיילי "הזכות" ואת האני-מאטור לממד הלימבו. הם חוזרים לבית הספר לצעירים מחוננים ע"ש אקסבייר, שם מגנטו (המנהל את בית הספר בהיעדרו של צ'ארלס אקסבייר) מאשים את האנושות במותו של סייפר. חברי הקבוצה נגעלים מהתנהגותו, עוזבים את חניכותו ומבקשים להמשיך ולרדוף אחר חלומו של אקסבייר לדו-קיום בין בני אדם למוטאנטים.
הערות שוליים

↑  Uncanny X-Men #185-186, August-September 1984
| אקס-מן |
| --- | --- | --- |
| גיבורי-על | אומגה סנטינל • אורורה • אייסמן • אינק • איש אקס • אליקסיר • אם • אנג'ל • אנול • ארמור • באנשי • בולט • בום-בום • בישופ • בלינג! • בלינק • בטסי בראדוק • ג'ובילי • ג'ין גריי • גמביט • דאזלר • דאסט • דרווין • דומינו • האבוק • האסק • הליון • המשוכפל • וולפסביין • וורפאת' • חיה • חפציבה • לונגשוט • מאגמה • מארוול גירל • מג'יק • דניאל מונסטאר • ליילה מילר • מסווה ופגיון • מרקורי • נורת'סטאר • נייטקרולר • הופ סאמרס • סאן-ספוט • סאנפייר • סברה • סורג' • סטורם • סטרונג גאי • סייג' • סייפר • סייקלופס • סיירין • פולאריס • פורג' • פיקסי • פנטומאקס • פרודיג'י • פרופסור אקס • אמה פרוסט • קיטי פרייד • פרנזי • צ'יימבר • קאנונבול • קארמה • קוואנון • קולוסוס • קוקיות סטפורד • קייבל • רוג • רוקסלייד • ריקטור • שאטרסטאר • ת'אנדרבירד |  |
| נבלי-על | אוולאנש • אומגה • אונסלוט • אפוקליפס • אקסודוס • באסטיון • בלה דונה בודרו • בלוב • ג'אגרנוט • דארק ביסט • הוד התפתחותו • ויד'ר • וולקן • טואד • לגיון • מאסטרמיינד • מגנטו • מימיק • מיסטיק • מיסטר סיניסטר • מכשפת השני • מלך הצללים • סאורון • סטרייף • סלנה • עזאזל • פיירו • מדלין פריור • טום קאסידי השחור • קוויקסילבר • קיווי בלאק • מיקאיל רספוטין • סבסטיאן שו |  |
| קבוצות גיבורי-על | אקס-מן החדשים (2004) • אקס-מן החדשים (2012) • אקס פורס • אקס פקטור • אקסקליבר • ג'נריישן אקס • המוטאנטים החדשים • אקס-טרמינייטורז |  |
| קבוצות נבלי-על | אחוות המוטאנטים • אקס-מן האפלים • הבוזזים • המטהרים • המשוטטים • השוליות • מועדון הלפייר • זקיפי הסנטינל • פלנקס • פרשי אפוקליפס |  |
| סיפורים ביקום אקס-מן | סאגת הפניקס האפלה • ימי עבר עתידי • האל אוהב, האדם הורג • טבח המוטאנטים • נפילת המוטאנטים • אג'נדת ההכחדה • שירת התליין • משיכות קטלניות • אמנת הפלנקס • עלייתו של אפוקליפס • עידן אפוקליפס • מבצע אפס סובלנות • התריסר • ערב ההשמדה • בית אם • עשירית • זן בסכנת הכחדה • תסביך משיח • אנו עומדים מופרדים • הייעוד הגלוי • מלחמת המשיח •  אוטופיה • אומת אקס • הביאה השנייה • פילוג • בריאה מחדש • אוונג'רס נגד אקס-מן • קרב האטום • מותו של וולברין • אוונג'רס ואקס-מן: הציר • מותו של אקס • הבלתי אנושיים נגד אקס-מן • המצוד אחר וולברין • אקס-מן: השמדה • שובו של וולברין • עידן איש האקס • בית אקס וכוחות אקס • אקס של חרבות • גאלת הלפייר • החיים והמיתות של וולברין • יום הדין • החטאים של סיניסטר |  |
| שונות | אדמנטיום • אימפריית השי'אר • החוק לרישום המוטאנטים • וירוס הירושה • כוח הפניקס • מוטאנטים • מורלוקים • משפחת סאמרס • נשק אקס • סטארג'אמרס |  |
| וולברין | ג'ון ריית' • לוגאן הזקן • לורה קיני • מאווריק (•) אומגה רד • גורגון • דאקן • הסמוראי הכסוף • ויילד צ'יילד • ליידי דת'סטרייק • סייברטות' |  |
| דדפול | אאוטלו • אלתיאה העיוורת • בוב, סוכן הידרה • ילדת הסנאי • סוכן אקס • סמור • קופיקאט (•) אג'קס • ברבור שחור |  |
| סרטי אקס-מן | אקס-מן • אקס-מן 2 • אקס-מן 3: המפלט האחרון • אקס-מן המקור: וולברין • אקס-מן: ההתחלה • וולברין • אקס-מן: העתיד שהיה • דדפול • אקס-מן: אפוקליפסה • לוגאן - וולברין • דדפול 2 • אקס-מן: הפניקס האפלה • המוטנטים החדשים |  |
| סדרות טלוויזיה | אקס-מן: סדרת האנימציה • אקס-מן: הדור הבא • וולברין והאקס-מן • לגיון • בעלי היכולות • אקס-מן 97 |  |
אנפת לילה

| אנפת לילה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: שקנאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אנפתיים
תת־משפחה:: אנפות לילה
סוג:: אנפת לילה
שם מדעי
 Nycticorax ‏Forster, 1817

אנפת לילה (שם מדעי: Nycticorax) הוא סוג של עוף מים מתת-משפחת אנפות לילה שבמשפחת האנפתיים הפעיל בעיקר בשעות הלילה.
עופות אלה הם בעלי גוף לבן, ראש כהה, עיניים אדומות וציצה כהה מאחורי ראשם. הם בעלי מקור ארוך, עבה וכהה איתו הם משתמשים כדי לחטוף דגים קטנים מהמים.
הם חיים רק בחצי העולם הישן ואינם מצויים באמריקה. הם מצויים בעיקר באזורים הטרופיים וסביב מקווי מים מתוקים שונים.
מינים

אנפת לילה מצויה (Nycticorax nycticorax) - מצויה בישראל
אנפת לילה אדמונית (Nycticorax caledonicus)
Nycticorax megacephalus - נכחד
Nycticorax duboisi - נכחד
Nycticorax mauritianus - נכחד
Nycticorax olsoni - נכחד
Nycticorax kalavikai - נכחד
Nycticorax fidens - נכחד
ישנם עוד מינים נכחדים שלא קיבלו שם מדעי, ביניהם אנפה מהאי אוה, ליפוקה ואנפה שחיה באוליגוקן בפיום.
אקס-מן: שירת התליין

| --- | --- |

עטיפת האוגדן X-Men: X-Cutioner's Song, אמנות מקורית מאת אנדי קוברט ומארק פנינגטון
 מידע קומיקס
 יוצר:  סקוט לובדל פביאן ניצ'זה פיטר דייוויד
 סוגה:  קומיקס
 תקופת פרסום מקורית:  נובמבר 1992 – פברואר 1993 (כ־93 ימים)
 סינדיקציה:  מארוול קומיקס
 מסת"ב:  מסת"ב 0-7851-0025-3
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפת המקור:  אנגלית 
 מספר החוברות:  14
 
שירת התליין (באנגלית: X-Cutioner's Song) הוא אירוע קרוסאובר ביקום מארוול שפורסם בחוברות הקומיקס אקס-מן, אקס פקטור ואקס פורס על ידי חברת מארוול קומיקס בין נובמבר 1992 לפברואר 1993 למשך 14 חוברות. את הסיפור כתבו סקוט לובדל, פביאן ניצ'זה ופיטר דייוויד. עלילת הסיפור מביאה בין היתר את סיפור מקורו של חבר האקס-מן קייבל.
אפילוג

פרופסור אקסבייר מגלה שהוירוס הטכנו-אורגני ריפא באופן זמני את רגליו המשותקות. רוג וגמביט מבלים את זמנם ביחד, ורוג מאשרת לו להיות לה לעיניים עד שהיא תקבל בחזרה את מאור עיניה. הדבר למעשה מבסס את העובדה שהשניים הופכים ברבות השנים לזוג. ארכאנג'ל וחיה בונים מחדש את הבר ממנו נחטפו סקוט וג'ין, ומעלים זכרונות על ימיהם הראשונים כחברי אקס-מן המקוריים. חיה מודה בפני ארכאנג'ל שהוא היה זה שלקח מוורן את כספו כדי לכתוב תזה עבורו, אך בגד בו כאשר דיווח זאת לאקסבייר. השניים מתאבקים, כאשר לבסוף ארכאנג'ל סולח לחיה על כך.
השלכות

סטרייף ואפוקליפס נחשבו למתים למשך הרבה זמן. אולם, אם להתעלם מקשת הסיפור "עידן אפוקליפס", שהתרחשה ביקום חלופי, הרי שאפוקליפס חזר לחיים בחוברת מספר 19 של סדרת הסולו של קייבל. סטרייף, לעומת זאת, חזר כרוח הרודפת את נשמתו של קייבל בסיפור "אבות ובנים". בסופו של הסיפור, קייבל השתחרר מאחיזתו של סטרייף, ושלח אותו לגיהנום לנצח נצחים. סטרייף הופיע מחדש כאשר ניסה להימלט מהגיהנום ולהשתלט על גופו של חבר האקס-פורס וורפאת' - ניסיון שסוכל בידי קבוצת אקס-פורס.
בסופו של דבר, סטרייף חוזר לחיים כתופעת זמן חריגה, לאחר שהופיע לפתע פתאום באירוע קרוסאובר שהתרחש בין חוברות הסולו של קייבל ושל איש אקס. הוא ממשיך לתעתע בקבוצת האקס-מן עד למותו במיני סדרה של גמביט ובישופ בתחילת שנות ה-2000. הוא חוזר בשנית לאחר אירועי "השמדה", אך אין זה ידוע אם מדובר באותה דמות ממציאות חלופית. דמותו העתידית מופיעה לאחרונה בקשת הסיפור "מלחמת המשיח" של שנת 2009.
ההשלכה העיקרית של קשת הסיפור "שירת התליין" הייתה שחרורו של וירוס הירושה. הווירוס תקף אמנם בתחילה אך ורק מוטאנטים, אך בהמשך תקף את בת בריתם האנושית של האקס-מן, ד"ר מוירה מק'טאגרט, שמצאה תרופה למגפה טרם מותה. קולוסוס מקריב את חייו כאשר הוא מזריק לעצמו את התרופה, משום שיש צורך במותו של מוטאנט כדי לשחרר אותה לאוויר העולם.
ביבליוגרפיה

Uncanny X-Men #294
X-Factor #84
X-Men Vol.2 #14
X-Force #16
Uncanny X-Men #295
X-Factor #85
X-Men Vol.2 #15
X-Force #17
Uncanny X-Men #296
X-Factor #86
X-Men Vol.2 #16
X-Force #18
Uncanny X-Men #297
X-Force #19
Stryfe's Strike File
בובת נייר

בובת נייר להלבשה משנות ה-50 של המאה ה-20, ארצות הברית. לבובות היו מצורפים גם אביזרים כדוגמת כובעים, תיקים או הזר בתמונה
בובת נייר היא דמות חתוכה מנייר או קרטון דק, שמצורפים לה בגדים נפרדים עשויים מנייר. לבגדים יש לשוניות נייר שבעזרת קיפול היו מתלבשות על הבובה. הבובות היו לרוב בדמות אדם, אך גם בעלי חיים או אובייקטים דוממים. לבובות הנייר להלבשה יש היסטוריה של כמעט מאתיים שנה, והן היו צעצוע נפוץ וזול עד אמצע המאה ה-20, בעיקר לילדות. כיום אמנים רבים הופכים את הבובות לצורת אמנות.
בובות נייר שימשו לפרסום, הופיעו במגזינים ועיתונים וכיסו מגוון נושאים ותקופות זמן. הבובות הפכו לפריט אספנות מבוקש. בובות נייר ישנות הפכו לנדירות בשל תוחלת החיים המוגבלת של נייר. בובות נייר נוצרות גם כיום.
כמה דמויות פלסטיק שטוחות דומות לבובות נייר אולם אלו חיקויים בלבד, ולא נחשבות לבובות נייר אמיתיות.
בובות נייר בדמות אישים מפורסמים שבו להיות פופולריות אצל ילדים צעירים. בעקבות כך בובות נייר וירטואליות זוכות אף הן לפופולריות, עם היכולת של המשתמשים לגרור ולשחרר תמונות של בגדים על תמונות של בובות או אנשים.
היסטוריה

על פי הערכות, בובות נייר קיימות מאות או אלפי שנים. נייר שימש במהלך טקסים דתיים בתרבויות אסיה לפני מאות שנים. היפנים השתמשו בנייר לאוריגמי, ותחילת השימוש בנייר לצורך זה מתוארך ל-800 לספירה. הם הפכו נייר ועור לבובות טרם תחילת השימוש הנוצרי. לתרבויות אחרות בעולם היו אומנויות נייר שונות, כולל בפולין, שם נקראו ויצ'ינקי.
צעצוע בובת הנייר נוצר באירופה ובעיקר בצרפת באמצע המאה ה-18. הבובות נקראו "פנטנטינים". הן נועדו לבדר מבוגרים והתפשטו ברחבי החברה הגבוהה. הבובות היו מצוירות וצבועות בדמות אדם, והיו דומות יותר לבובות הנייר המערביות בימינו. בחלק מהמוזיאונים ניתן למצוא גם כמה דוגמות נדירות של דפי נייר משנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-18.
בובות נייר ישנות עם יצירות אמנות מצוירות ביד, נעשות נדירות יותר ויותר בשל תוחלת החיים של הנייר.
בארצות הברית מתקיים מדי שנה כנס בובות נייר עם מאות משתתפים. הכנס האחרון נערך בפיניקס, אריזונה בקיץ 2016.
ראו גם

בובה מכנית
נייר
הערות שוליים

↑  בובת נייר, באתר המילון החופשי של פרלקס, ‏19-05-2012
↑  ג'ודי מ. ג'ונסון, ההיסטוריה של בובות נייר, באתר OPDAG, ‏19-05-2012
↑  פרדריק ג'. אוגוסטיאן. המילון של הצעצועים והמשחקים האמריקאים הפופולריים. p. 80–81.
↑  כנס בובות הנייר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563176405171  GND: 4316963-6  LCCN: sh85097616  LNB: 000264452
אשכבה (מחזה)

| --- | --- |
 בימוי:  חנוך לוין
 כתיבה:  חנוך לוין 
 מבוסס על:  הסיפורים "כינורו של רוטשילד", "מועקה" ו"בבקעה" מאת אנטון צ'כוב
 מדינה:  ישראל ישראל
 הצגת בכורה:  19 במרץ 1999 
 שפה:  עברית
 פרסים:  6 פרסים בטקס פרס התיאטרון הישראלי (1999–2000), בהם הצגת השנה
 
אשכבה הוא מחזה ישראלי פרי עטו של המחזאי והבמאי חנוך לוין, והאחרון שהספיק לביים טרם מותו. המחזה מבוסס על שלושה סיפורים קצרים שונים מאת אנטון צ'כוב. המחזה תואר כ"אגדה על מוות" (אשכבה (אנ') היא טקס הנערך לאחר המוות), אולם עיקר העלילה מתרכז בחיים טרום-המוות.
תוכן המחזה

המחזה מבוסס על שלושה סיפורים מאת צ'כוב:
חלקו הראשון של המחזה מבוסס על הסיפור "כינורו של רוטשילד": הוא מתאר את חייו של איש זקן ורכושני העובד למחייתו כנגר הבונה ארונות קבורה. הקרבה למוות והעיסוק היומיומי בו גורמים לזקן להתייחס אל המוות באדישות והוא נתפס על ידיו כאפיק כלכלי חיוני לקידום עסקיו. כאשר הזקן סועד את אשתו החולה ברגעיה האחרונים הוא מפגין בגלוי את חוסר הערכתו אליה וככל שמתקרב הוא עצמו למותו מתחרט ומבין איך "בזבז" את חייו.
חלקו השני של המחזה מבוסס על הסיפור "מועקה" (או "יגון" בתרגומים קודמים): עגלון כרכרות שוכל את בנו ואינו מוצא איש מקרב נוסעיו המוכן לחלוק עמו את הכאב או לגלות אמפתיה לצערו. נוסעיו הם שיכורים וזונות המרוכזים בבעיותיהם, מלהגים וחולמים להגיע לעושר ואינם פנויים להקשיב לעגלון.
החלק השלישי מבוסס על הסיפור "בבקעה": אם צעירה המחפשת מרפא לתינוקה הגוסס מכוויות קשות שקיבל כאשר גיסתה שפכה על התינוק דלי של מים רותחים.
על המחזה

מדובר במחזה אקזיסטנציאליסטי הדן במשמעות חייהם של בני האדם, דרך הדמויות המופיעות בו. נראה כי הביצוע של המחזה בתיאטרון הקאמרי מתמקד בבחינת חייהם המבוזבזים של הדמויות, באמצעותן משתקפת משמעות הקיום האנושי, שבסיסם בחוסר תוחלת. עם זאת, ניתן לזהות מספר תמונות בהן יש ניסויות להתנגד לריקנות ולהיעדר התוחלת, באמצעות תקווה וחמלה אנושית. תנועת השחקנים על הבמה מעגלית וניתן לראות בה רמיזה על המחזוריות בחיים, ועל היות המוות יסוד בלתי נפרד מהם.
עיצוב הבמה מורכב ברובו משחקנים, אשר "מגלמים" את התפאורה והאביזרים. התוצאה היא שהתפאורה, החפצים הדוממים והמקומות שסובבים את הדמויות, הם אנושיים: רהיטים מהלכים, דמויות לבושות שחור המזיזות את החפצים שעל הבמה (כשהרקע הוא שחור – דבר היוצר מעין יציר כלאיים בין דומם לחי, בין חפץ ממשי לתחושה מופשטת).
המחזה מציג את המתח שבין תקווה ליאוש, בין בחירה חופשית לדטרמיניזם ובין תכלית לחוסר אונים. בעוד חלק מן הצופים והמבקרים טענו כי בסיום ההצגה נותרו בתחושה של תקווה, יש הסבורים כי לוין אינו מציג חמלה. דוגמה לכך הן התלבושות של הזקן והזקנה ושל האם הצעירה במחזה. הזקנים במחזה הולבשו בבגדים מרופטים ובלויים, שצבעם דהה. לעומתם בגדיה של הצעירה עוד צבע, הצבע עדיין לא דהה, הבגד עוד לא מרופט לגמרי. ניתן לראות שמץ של תקווה בעתידה של הנערה, ניתן לראות שאולי יש עתיד ושבירה של מוסכמת המעגליות שסוגרת וכובלת את האנשים במציאות המרה שלהם. אך התקווה הזאת מתנפצת לאחר שהנערה קוברת את בנה. היא אומרת שהיא לא מוכנה לעבור הלאה, היא לא מקשיבה לעצתו של הזקן לעזוב את העבר המר ולהמשיך בחייה ובעתידה בצורה שונה, היא בוחרת לחיות את חייה דרך הזיכרון של בנה, היא לא מוכנה לבכות.
קשה לסווג לסוגה תיאטרונית מוגדרת את המחזה המקורי ואת גרסתו שבוצעה ב"קאמרי". למרות העלילה הקשה, ההצגה איננה בגדר טרגדיה, אך מובן שהיא איננה קומדיה. כבמאי וכמחזאי, לוין יצר תמונות בימתיות שנעות על גבול הפארסה, אך אינן קיצוניות וגרוטסקיות כפי שניתן למצוא במחזות אחרים שלו (דוגמת: "חפץ", "יעקובי ולידנטל" ו-"ייסורי איוב"). בשל תכונה זו של המחזה, היו שהגדירו אותו כ"אגדה" ואף כ"שירה".
חלק מן הפרשנות האפשרית של המחזה קשורה בחייו של לוין. העובדה שלוין כתב וביים את המחזה על ערש דווי מחדדת את העיסוק של המחזה בשאלת המוות ומעלה שאלות לגבי המסרים שלוין ביקש להעביר באמצעות המחזה – האם באמצעות שיח טרגי או באמצעים קומיים.
ניתן לראות את דברי הזונה במחזה, כמילותיו של לוין עצמו, המדבר על חייו ועל מותו הקרב. הוא מדבר על המוות שלו בצורה חסרת רחמים ובציניות מוחלטת. כאילו הוא חי את חייו וזהו, הגיע זמנו והוא מת.
אפשר למצוא במונולוג הזונה התייחסות ישירה לחייו של לוין:
"הוי, פשפוש'קלה, לא לנצח תשחק בפושק'לה, יום אחד תרגיש חלושק'לה, יהיה מיחושק'לה, רופא ירביץ מישמושק'לה, ימצא שם איזה גושק'לה והמצב אנושק'לה, ולאחר ייאוש'קלה ונשיקה למוש'קלה, חיבוק לזוש'קלה והופ - סוף לקישקושק'לה."
הפקת 1999 – תיאטרון הקאמרי > צוות

המחזה הוצג לראשונה ב-19 במרץ 1999 בתיאטרון הקאמרי, תל אביב.
במאי: חנוך לוין.
שחקנים: יוסף כרמון (עד 2014) / רמי ברוך – הזקן; זהרירה חריפאי / ג'יטה מונטה / רבקה גור / אסתי קוסוביצקי – הזקנה; יצחק חזקיה / יוסי טולדו / דויד בילנקה – העגלון; סנדרה שונוולד – האם; פלורנס בלוך / ענת סלונים / אודיה קורן – זונה עם שומה; סיגלית פוקס – זונה עם נקודת חן; גבי עמרני – שיכור דלועי; שמעון מימרן / יוסי קאנץ – שיכור קישואי; אבי טרמין (החליף את שבתאי קונורטי) – החובש; דרור קרן / אביתר לזר / יוסי טולדו / יובל סגל – כרוב שמח; אלון נוימן / נדב אסולין – כרוב מבודח; דינה בליי – כרוב עצוב; סיימון קריכלי / יובל סגל – ביקתת הזקנים; יוסי רחמני – הסוס; רומן קריכלי – ביקתת החובש; שי פיינברג / אסף סולומון – עץ הערבה; טל בן-בינה / שני טרייסמן / ארנית מרק – אנשים שחורים; קרן הדר / לימור עובד / יעל צבי) – זמרת.
נגנים: יוסי בן-נון על פסנתר וקלידים, שמואל אלבז על מנדולינה וגיטרה, שוקי וולפוס על חצוצרה ואבנר יפעת על קונטרבס.
עיצוב תפאורה ותלבושות: רקפת לוי.
מוזיקה: יוסי בן-נון.
תאורה: שי יהודאי.
הפקת 1999 – תיאטרון הקאמרי > פרסים והוקרה

בטקס פרסי התיאטרון הישראלי לשנת 1999–2000 זכתה ההפקה במספר פרסים:
הצגת השנה
מחזאי השנה (חנוך לוין)
במאי השנה (חנוך לוין)
שחקן המשנה (יצחק חזקיהו)
עיצוב תלבושות (רקפת לוי)
עיצוב תאורה (שי יהודאי)
הפקת 1999 – תיאטרון הקאמרי > הופעות בחו"ל

בשנים 2004 ו-2007 יצאה ההצגה לסיבובי הופעות עולמיים, בין השאר ברומניה, אירלנד, פולין, סין, מקסיקו, בלארוס, וגרמניה.
ראו גם

חנוך לוין
חנוך לוין - מחזות
לקריאה נוספת

חנוך לוין, מחזות 10 – אשכבה ואחרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד. הטקסט המלא של המחזה.
מיכאל הנדלזלץ, חנוך לוין על-פי דרכו, הוצאת משכל, 2001, עמ' 221–225.
הערות שוליים

↑  חנוך לוין, אשכבה ואחרים; מחזות, עורך הספר: מולי מלצר, הקיבוץ המאוחד, 1999
↑  אנטון צ'כוב, סיפורים / אנטון צ'כוב, עברית: לאה גולדברג, הקיבוץ הארצי, תש"ד
בוראוגדוס סיידה

| בוראוגדוס סיידה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: בקלאים
משפחה:: שיבוטיים
סוג:: Boreogadus
מין:: בוראוגדוס סיידה
שם מדעי
 Boreogadus saida ‏Lepyokhin, 1774
תחום תפוצה


בוראוגדוס סיידה (שם מדעי: Boreogadus saida) הוא מין של דג קרח יחיד בסוגו ממשפחת השיבוטיים ומצוי רק במימי האזור הארקטי, לצד קרובו מהמין בקלה ארקטית.
מין דג זה קרוב לשיבוט אך קטן יותר ומגיע בממוצע לאורך 40 ס"מ. הוא בעל גוף דק, סנפירים גבוהים וראש בעל עיניים גדולות ושפתיים רחבות בעלות זיפי חישה קטנים. צבעו כסוף-זהוב עם סנפירים מעט כהים יותר. דג זה מצוי צפונה יותר מכל דג אחר, עקב חלבון נוגד קיפאון המצוי בדמו ומאפשר לו לשרוד עד לטמפרטורה של 0–4 מעלות.
דג זה נפוץ קרוב לפני המים בלהקות, הרחק מקרחונים אך הוא יכול לשרוד גם עד לעומק 900 מ' ובטווח של קרחונים קפואים והוא נפוץ עד לקו 84 מעלות, בצפון רוסיה, גרינלנד, אלסקה וקנדה. דגים קטנים אלה ניזונים מפלנקטון וסרטנונים ונאכלים בתורם בידי עופות ימיים, חדשנים, לבתנים וכלבי ים וכן נידוגים כדגי מאכל בעיקר ברוסיה.
אקזוטיקה

אקזוטיקה היא מנגנון של שיוך ערך אסתטי. בשפה יומיומית 'אקזוטי' מתאר משהו השייך לארץ זרה ורחוקה ומעניין או יפה בזרותו, אולם במקור מושג האקזוטיקה, או האקזוטיזם, עוסק בסוגיה פילוסופית, היסטורית וייצוגית. האקזוטיזם עוסק בתפיסה ובתיאור של "האחר".
אובייקט הנחשב כשגרתי בתרבותו המקורית הופך לאקזוטי כאשר חורג ממנה ועובר למרחב תרבותי אחר. על מנת להיחשב כאקזוטי, החריגה מההקשר התרבותי המקורי חייבת להיתפס כבלתי מאיימת. האובייקט מועבר ממקומו הזר אל סביבה מוכרת ומבוקרת, שמנטרלת את החשש והאיום של זרות ואחרות.
התגבשות מושג האקזוטיקה > התגבשות ראשונית של המושג

המונח אקזוטיקה נוצר בסוף המאה ה-16, בתקופה בה שגשגה תופעת הקולוניאליזם האירופי, אולם נכנס לשימוש נפוץ רק במאה ה-19. במהלך מאה זו, החלו רבים לשאוב השראה מרעיונות אשר כונו כעת "אקזוטיים", ורעיונות אלו באו לידי ביטוי בתחומים שונים, כמו ציור, ספרות, אדריכלות, לבוש ועוד, כאשר אמנים רבים הציגו מדמיונם דימוי בדוי של תרבויות רחוקות, בהשראת המעט אשר היה ידוע על אותן התרבויות.
לשיח סביב מושג האקזוטיות במאה ה-19, שהתעצב על רקע האימפריאליזם האירופי, היו מספר מאפיינים:
עצם הרעיון שיש "אקזוטי" מניח מראש הבדלים מהותיים בין תרבויות שונות, אשר הופכים תרבות אחת ל"מקומית" ותרבות אחרת ל"מרוחקת". הנחה זו אינה מובנת מאליה במאה ה-19, בה אסכולות אינטלקטואליות שונות, כמו הנאורות, קידמו רעיונות של גלובליזציה, והחלו לדבר במושגים של טבע האדם המשותף לכולם. גם אסכולות אלו אימצו את רעיון האקזוטיקה, שכמעט תמיד הציג את התרבות האירופאית כעדיפה על "התרבות האקזוטית".
בשיח האקזוטי הייתה הפרדה ברורה בין אלו המספרים על האקזוטי, לבין האנשים האקזוטים אשר עליהם מסופר. הדגש תמיד היה על המספר, והחשיבות הייתה כיצד נראית התרבות האקזוטית דרך עיניו של בן התרבות ה"מקומית". דוגמה לכך ניתן היה לראות במוזיאונים שהציגו תערוכות של אמנים אירופאים ששאבו השראה מרעיונות אקזוטיים ממקומות מרוחקים, אולם לא הציגו את יצירותיהם של האמנים האקזוטיים עצמם. האנשים האקזוטיים הוצגו במאה ה-19 בעיקר כאטרקציה, למשל במופעי קברט או ירידי קרקס.
השיח האקזוטי התייחס רק לתרבות במרחב המערבי, ולא ייחס חשיבות לתרבות כפי שהיא באה לידי ביטוי באופן אותנטי במקומה הטבעי. דוגמה לכך ניתן לראות בכתביו של תאופיל גוטייה, שתיאר את אכזבתו מהריקוד הספרדי בספרד במילים: "ריקוד ספרדי קיים רק בפריז, כשם שצדפות נמצאות רק בבתי ממכר, ואף פעם לא על שפת הים".
התגבשות מושג האקזוטיקה > התפתחות מאוחרת במשמעות המושג

לפני ימי ההתעוררות הלאומית באירופה, מושג האקזוטי לא תיאר רק מקומות מרוחקים, אלא תיאר גם את התרבות הפופולרית של קבוצות אתניות שונות באירופה, אשר נראו לעיתים לקבוצות אחרות כתרבויות פראיות ואפילו פרימיטיביות, ובעיקר, מרוחקות תרבותית, מה שהתחבר אל רעיון האקזוטי. אולם במחצית השנייה של המאה ה-19, השימוש במושג האקזוטיקה קיבל תפנית.
לאורך המאה ה-19, תנועות לאומיות שונות באירופה שאפו ליצור לאנשיהן נראטיב לאומי, שינכס לתרבות המקומית מאפיינים שיבדילו אותה מהתרבויות הסמוכות. במסגרת תופעה זו, התרבות הפופולרית שהייתה נפוצה באזורים שונים במאה ה-19, הפכה לחלק מהזהות הלאומית של מדינות הלאום שהחלו להיווצר. ברגע שמנהגים מסוימים אומצו כחלק מזהות לאומית באזורים מסוימים באירופה, זה הפסיק להיות פוליטיקלי קורקט להחשיב אותם אקזוטיים. כך עבר מושג האקזוטיות שינוי, והפך לכינוי כללי לתופעות תרבותיות שהן מ"שאר העולם", כלומר, בדרך כלל, לא מאירופה. תפיסה זו של המושג נשארה רווחת מאז.
בסוף המאה ה-19, הפך דימוי של אי טרופי לדימוי המזוהה ביותר עם המילה.
בתחילת המאה ה-21 מדינות אשר מכונות "אקזוטיות" רואות לעיתים במושג ביטוי משפיל, ושואפות לא להיות מכונות כך. בדו"ח העולמי של ארגון אונסק"ו לשנת 2009, הגדיר הארגון את תופעת האקזוטיזציה של מנהגים לא-מערביים כמסוכנת לערך הגיוון התרבותי בעולם.