stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוקה (ישראל)
ועדת החוקה

על עבודתה של ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת לכינון חוקה מלאה אמר אהרן ברק:
המצב כיום איננו משביע רצון. החוקה שלנו כיום היא חוקה נכה וקשה ומלאת חורים. אני שמח שהוועדה יושבת על המדוכה, אבל יש לי אוזן מוזיקלית, וכמה דברים ששמעתי פה הערב הכניסו בי בעתה. חוקה גרועה היא גרועה יותר מהמצב היום. אם הפשרות והאיזונים שיתבקשו במסגרת החוקה משמעותם טקסט יפה בלי ביקורת שיפוטית או עם ביקורת שיפוטית על ידי גוף פוליטי - זה יהיה אסון והמצב כיום עדיף, עם כל המגבלות שבו. חשוב שכל הדיבורים לא יולידו חלילה טקסט שיהיה בכייה לדורות.
ועדת החוקה, בעת דיוניה על אופי החוקה, שמה ליבה לערכים מתוך המשפט העברי שעשויים לסייע בעיצוב המדיניות הישראלית המודרנית. שבמהלך הכנסת ה-16 קידמה ועדת חוקה, חוק ומשפט הכנה של הצעת חוקה בהסכמה רחבה. את הדיונים ניהל חבר הכנסת מיכאל איתן, בשבתו כיו״ר ועדת החוקה, והשתתפו בהם משפטנים ידועי שם כרות גביזון. דיונים אלו הונחו בצורת דו"ח על שולחן הכנסת כ"מבוא לחוקה", בפברואר 2006. ב-13 בפברואר 2006 החליטה הכנסת, על בסיס עבודה זו, כי הכנסת ה-17 תשלים את הליך גיבוש החוקה, אך החלטה זו לא מומשה.
בפני ועדת החוקה של הכנסת השש עשרה הונחו שתי הצעות לחוקה: הצעת המכון הישראלי לדמוקרטיה והצעת המכון לאסטרטגיה ציונית. שתי ההצעות מחזקות את הפן היהודי של המדינה. אך בעוד המכון הישראלי לדמוקרטיה מדגיש את הצורך בשמירה על הצד הדמוקרטי של מדינת ישראל בצורת שמירה על זכויות האזרח (בדגש על מיעוטים).
המכון לאסטרטגיה ציונית, לעומת זאת, מדגיש את הפן הלאומי (יהודי) בהצעת החוקה שלו תוך צמצום בשמירה של המדינה על המיעוטים החיים בה. הצמצום מוצע לדוגמה בהגבלת כוחו של בית המשפט העליון לבטל את חוקי הכנסת והכפפת מינוי שופטיו ישירות תחת הכנסת (משמע רוב העם). ההצעה אף גורסת שזכות העותרים הציבוריים תבוטל ומשמעות הביטול היא שגורמים מצד שלישי לא יתערבו בהליך המשפטי. סעיף נוסף הוא העלאת כוחה של הממשלה בדמות הישארותה כמכהנת גם במקרה שהכנסת לא מאשרת את תקציב המדינה, או לחלופין חיזוק כוחה של הכנסת בדמות הפלתה רק ברוב של שני שלישים (במקום רב רגיל)
בשנים האחרונות פורסמו הצעות חוקה לישראל גם על ידי ארגונים המייצגים את המיעוט הערבי בישראל, למשל הצעת "החוקה הדמוקרטית" שפרסם ארגון עדאלה, הצעות שבבסיסן שלילת זכות העם היהודי למדינה וקביעה חוקתית לפיה ישראל תהא מדינה דמוקרטית דו-לשונית ורב תרבותית.
ב-2008 הגישה התנועה הרפורמית מסמך הצעת עקרונות יסוד לחוקה לוועדת החוקה של הכנסת, בה, בין היתר, הדגישה את החשיבות של הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ומדינת כל אזרחיה ובמקביל כמדינה דמוקרטית, ואימוץ גישה מרחיבה כלפי מרכיבי הגדרתה של מדינת ישראל כמדינת העם היהודי ומדינת כל אזרחיה.
הצעות עיקריות לחוקה > הצעת לאו כהן

הצעה ראשונה הוגשה, בשנת 1949, עוד לפני שהתקבל חוק הררי, לידי זרח ורהפטיג, היו"ר הראשון של ועדת החוקה של הכנסת, על ידי פרופסור לאו (יהודה פנחס) כהן, שלמד משפטים במספר אוניברסיטאות בגרמניה ובכללן אוניברסיטת היידלברג, שם קיבל תואר דוקטור למשפטים בנושא "החוקה של המדינה האירית העצמאית".
למעשה הסוכנות היהודית, היא שהטילה עליו את המשימה עוד בשנת 1947 ונתנה לו יד חפשית לשם ביצועה. בספרייתו היו מצויות חוקות רבות שסייעו לו בהכנת "הצעת החוקה לישראל" וכיהודי דתי, הוא השתמש גם במקורות מהמורשת היהודית.
ההצעה כללה את הפרקים הבאים:
עיקרים, זכויות האדם, הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת, הרשות השופטת. לבסוף קובעת החוקה את מעמד העל שלה מעל כל החוקים וכי אין תוקף לחוקים שבסתירה לחוקה.
הוועדה למשפט וחוקה של המועצה הזמנית, (כאמור, עוד לא הוקמה ועדת חוקה חוק ומשפט), קיימה דיונים בהצעת החוקה הזו, אך בסופו של דבר ההצעה לא התקבלה, עקב חילוקי דעות באשר לאופי החוקה הנחוץ. כיום משמש פרק אחד מהצעה זו, לצורך מינוי שופטים בידי הנשיא, לאחר שוועדת מינויים באמצעות שר המשפטים ממליצה עליהם.
הצעות עיקריות לחוקה > הצעת קלינגהופר

בשנת 1964 הגיש פרופ' יצחק-הנס קלינגהופר הצעה שהחלה כהצעת חוק בדבר זכויות האדם. קלינגהופר ציין במבוא להצעתו, כי הצעת החוק שלו מ-1964, שימשה את ועדת החוקה כאשר זו ניסתה לקדם "חוק יסוד: זכויות האדם והאזרח", אך מכיוון שהוא חש שההצעה לא מטופלת כראוי, ובכלל חל שינוי לרעה בקידום נושא החוקה, הוא שיכתב את הצעתו לכדי סדרה חדשה של סעיפים, שתכליתם לקבוע זכויות יסוד של היחיד אשר יהיה בהם כדי להגן עליו מפני פגיעות וקיפוח במגעיו עם המינהל הציבורי.
הצעתו כוללת: הגדרת חשיבות החוקה ועליונות החוקים של זכויות האדם על חוקים אחרים. זכויות יסוד סוציאליות. והצעת חוק יסוד של מגילת זכויות היסוד של האדם.
הצעתו של קלינגהופר נדחתה על ידי הכנסת.
הצעות עיקריות לחוקה > הצעת אקצין

בשנת 1965 הוגשה הצעה על ידי פרופסור בנימין אקצין, שנענה למשימה שהטיל עליו מסדר "בני ברית", ועמד בראש ועדה לכתיבת חוקה.
המסמך שהגיש אקצין הורכב משני חלקים: בחלק הראשון מנוסחת הצעת "חוק יסוד: קביעת חוקת המדינה" ובחלק השני מנוסחת הצעת החוקה עצמה- הבנויה משנים עשר פרקים: הוראות כלליות, מערכת המשפט, זכויות וחובות, הכנסת, חקיקה, נשיא המדינה, הממשלה ושריה, שלטון אזורי ומקומי, ביקורת המדינה, מוסדות השפיטה, תיקוני חוקה והוראות מעבר.
ההצעה זכתה להדים רבים, אך בסופו של דבר גם היא לא התקבלה.
הצעות עיקריות לחוקה > הצעת רייכמן

ב-1986 פורסמה הצעתו של פרופסור אוריאל רייכמן, שעמד בראש צוות של אקדמאים שניסחו חוקה בעלת 18 פרקים. בכתיבת הצעתם הם נעזרו בחוקי היסוד הקיימים, בהצעות לחוקי יסוד, בהצעות חוק ובהצעת החוקה של בנימין אקצין וכן הם נעזרו בחוקות קיימות של מדינות דמוקרטיות ובמסמכים בינלאומיים, העוסקים בזכויות האדם.
פרקי החוקה: עיקרים, הוראות כלליות, זכויות האדם, נשיא המדינה, הכנסת, החקיקה, אמנות, הממשלה, השפיטה, פיקוח חוקתי-שיפוטי, ביקורת המדינה, משק המדינה, הצבא, המינהל הציבורי, מפלגות, רשויות מקומיות, מצב חירום, החוקה ועליונותה.
הביקורות על הצעת החוקה של רייכמן: החוקה משקפת חילוניות מובהקת, שכן בוועדה לא היה נציג דתי אחד, אלא אנשי אקדמיה חילוניים בלבד, וניכר בהצעה שמלבד חוק השבות ואשרור הדגל, הסמל (המנורה) וההמנון אין בה יסודות יהודיים. בנוסף ההצעה הקנתה כוח רב לבית המשפט העליון, שזהו עניין שנוי במחלוקת.
הצעות עיקריות לחוקה > חוקה לישראל

חוקה לישראל הייתה עמותה פוליטית ישראלית אשר שמה לה למטרה להביא לכינונה של חוקה במדינת ישראל.
העמותה פעלה בעיקר בשנות ה-90, ניסחה הצעת חוקה ופעלה לקידומה. היא פעלה גם להעברת חוק המפריד בין דת ומדינה, ולקידום נושא שוויון החובות. יו"ר התנועה היה פרופ' אוריאל רייכמן. כמנכ"לים שימשו יוסי יסעור (1988–1992), איל ארד ואיקי אלנר. בשיאה פעילותה התקיימה הפגנה המונית בכיכר מלכי ישראל, בה השתתפו כ-150 אלף איש. הופצה גם עצומה, עליה חתמו 560 אלף אזרחים.
המונח "חוקה לישראל" הפך גם למעין שם גנרי לקריאה לכינון חוקה, ונעשה בו שימוש גם על ידי גופים שאינם קשורים לעמותה המקורית.
הצעות עיקריות לחוקה > הצעת בנדור

הצעתו של פרופסור אריאל בנדור הוכנה לקראת כנס בנושא: "יובל וחוקה - כינון חוקה למדינת ישראל לאחר המהפכה החוקתית" בשנת 1998. הטיוטה שכתב איננה מבטאת, לדבריו, את דעתו בדבר תוכנה הראוי של החוקה אלא את האמור בחוקי היסוד ובהצעות חוקי היסוד הקיימים.
הטיוטה מורכבת מתשעה חלקים: עקרונות יסוד, רשויות המדינה, בירת ישראל וגבולותיה, שבות, זכויות האדם, מצב חירום, תקציב המדינה, הצבא והכרזת מלחמה, תיקון החוקה.
הצעות עיקריות לחוקה > הצעת המרכז הרפורמי לדת ומדינה

החוקה המוצעת על ידי המרכז הרפורמי לדת ומדינה (בעבר המרכז לפלורליזם יהודי), שנכתבה תחת הכותרת: "המרכז לפלורליזם יהודי- התנועה ליהדות מתקדמת (רפורמית) בישראל: לשוויון ערך האדם, צדק חברתי וסובלנות דתית: עקרונות יסוד חוקתיים למדינת ישראל: הצעת המרכז לפלורליזם יהודי, אייר תשס"ח מאי 2008", מכירה במדינת ישראל כמדינת העם היהודי, תוך כדי הכרה בזכויותיהם השווים של כלל אזרחי המדינה. שני מאפיינים מרכזיים של הצעת המרכז לפלורליזם כוללים:
הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ומדינת כל אזרחיה ובמקביל כמדינה דמוקרטית.
אימוץ גישה מרחיבה כלפי מרכיבי הגדרתה של מדינת ישראל כמדינת העם היהודי ומדינת כל אזרחיה.
עקרונות היסוד עליהם מושתתת החוקה המוצעת הן: יסודות, ריבונות, מדינת ישראל, העם היהודי ומורשתו, מדינת ישראל ומורשת הארץ, קהילות מיעוט אתניות-לאומיות, שבות, אזרחות, דתות, שפות, פיתוח הארץ ורווחת כל תושביה, סמלי המדינה, הבירה, חגה הלאומי של מדינת ישראל ויום כינון החוקה.
ההצעה הובאה לדיון בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, ונמצאת באתר האינטרנט של הוועדה.
הצעות עיקריות לחוקה > הצעות נוספות

י' בנארי, "יסודות ומוסדות ה"שלטון הזמני בא"י" להקמת הבית הלאומי", הצעה משנת 1918.
י' ברויער, "תוכנית לחוקה במדינה היהודית".
ז' פלק, "הצעה לחוקת היסוד במדינת ישראל"
צ' ברנזון, "הצעת מפלגת פועלי ארץ ישראל ליסודות התחוקה של המדינה והשלטון המקומי", 27 ביוני 1948.
י' בד"ר, "הצעת תנועת החירות לחוקת יסוד למדינת ישראל".
ב' מ' ח' עוזיאל, "הצעות לחוקת מדינת ארץ ישראל", 1948
א' יעקובס, "מצע לחוקת ארץ ישראל", 4 בספטמבר 1948.
י' הרצוג, "תחוקה לישראל על פי התורה", 1948
י' פ' כהן, "חוקה לישראל", 1948
ל' כהן, "הצעת חוקה" 1949
י' הררי, "הצעת חוקה", 1950
ד' רוזן, "חוקת יובל לישראל" 1950
מ' ליסמן, "חוקת יסוד לישראל", 1952.
י' ה' קלינגהופר, "הצעת חוקה: מגילת זכויות האדם", 1963
ב' אקצין, "הצעת חוקה למדינת ישראל", 1964
ב' הלוי, "הצעת חוק יסוד: זכויות האדם והאזרח", 1973
ש' קנצלר, "משטר חוקתי לישראל – רפובליקה נשיאותית", 1982
א' רייכמן, ב' ברכה, א' רוזן-צבי, ע' שפירא, "הצעת חוקה למדינת ישראל" 1986.
א' רובינשטיין, "הצעת חוק יסוד: זכויות היסוד של האדם", 1989.
י' לרנר, "חוקה לישראל על-פי התורה", 1994
א' אבנרי, "החוקה שלי", 4 באפריל 1996.
פ' איידלברג, "חוקה לישראל", 1997
י' כהן, "הצעה לחוקה", מתוך הספר "מי מפחד ממדינה יהודית.
א' בנדור, "חוקי היסוד כבסיס לחוקה – הצעת לחוקת מדינת ישראל", ספטמבר 1999
ה' וייס, "עקרונות רעיוניים להצעות לחוקי יסוד – החוקה", אוגוסט 2000.
J. A. Keidan, “Statement of Constitutional Principles and Guidelines for The State of Israel”, 2001.
א' רובינשטיין, "הצעה למבוא לחוקה", 2004
המכון הישראלי לדמוקרטיה, "הצעת המכון הישראלי לדמוקרטיה, בהנהגת נשיא בית המשפט העליון (בדימוס), השופט מאיר שמגר, לחוקה בהסכמה", 25 ביולי 2005.
המכון לאסטרטגיה ציונית, "חוקת מדינת ישראל", 2006.
הצעת "החוקה הדמוקרטית" של ארגון עדאלה, 2006
המרכז לפלורליזם יהודי- התנועה ליהדות מתקדמת (רפורמית) בישראל:  לשוויון ערך האדם, צדק חברתי וסובלנות דתית: עקרונות יסוד חוקתיים למדינת ישראל: הצעת המרכז לפלורליזם יהודי, אייר תשס"ח, מאי 2008
ראו גם

משפט חוקתי בישראל
החלטת הררי
הצעת חוק יסוד: החקיקה
ביקורת שיפוטית
לקריאה נוספת

אמנון רובינשטיין וברק מדינה, המשפט החוקתי של מדינת ישראל, הוצאת שוקן, מהדורה שישית, 2005, כרך א: עקרונות יסוד, פרק 2 - החוקה של מדינת ישראל
דניאל פרידמן, הארנק והחרב: המהפכה המשפטית ושִברה, הוצאת ידיעות ספרים, 2013, חלק חמישי.
אורי זילברשייד, שוויון חברתי? לא בחוקתנו, הוצאת שוקן, 2015
נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", שער שני: חוקה, כרך ראשון, בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), עמ' 159–190, באתר דעת.
ביאורים

↑  חוקה נקראת חוקה אחידה כאשר החוקה כולה מרוכזת במסמך אחד,
↑  לגבי מקור סמכותה של הכנסת  לחוקק חוקה, היו שתי דעות. האחת שלכנסת ריבונות בלתי מוגבלת, כולל הריבונות לחוקק חוקה. והשנייה היא שלכנסת מעמד של אספה מכוננת.
↑  חוקה פורמלית היא חוקה המעוגנת במסמכים חקיקתיים נפרדים מכלל החוקים.
מדגר אוורס

| --- | --- |

 לידה:  2 ביולי 1925 דקאטור, ארצות הברית 
 פטירה:  12 ביוני 1963 (בגיל 37) ג'קסון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הלאומי ארלינגטון 
 השכלה:  אוניברסיטת המדינה אלקורן 
 בן או בת זוג:  מירלי אוורס-ויליאמס (24 בדצמבר 1951–1963) 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  מדליית ספינגארן (1963)  מדליית החירות הנשיאותית (2024) 
 
קברו של אוורס בבית הקברות הלאומי ארלינגטון
מדגר ויילי אוורס (באנגלית: Medgar Wiley Evers;‏ 2 ביולי 1925 - 12 ביוני 1963) היה פעיל אפרו-אמריקני בתנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית ולוחם לשעבר במלחמת העולם השנייה. ב-12 ביוני 1963 נרצח בג'קסון, מיסיסיפי על ידי פעיל מקורב לקו קלוקס קלאן, שעות ספורות לאחר שנשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי נשא נאום חשוב לקראת העברת חוק זכויות האזרח בקונגרס. הרצח עורר תגובה ציבורית עזה והיווה השראה למספר יצירות.
תולדות חייו

אוורס נולד בחווה חקלאית במיסיסיפי. בשנת 1943 התגייס לצבא ארצות הברית ושירת בעיקר בצרפת. הוא שוחרר בדרגת סמל (אנ') בשנת 1945. בשנת 1951 נשא לאשה את מירלי ביסלי (Myrlie Beasley), בת כיתתו באוניברסיטת אלקורן (Alcorn), שיועדה לאפרו-אמריקאים בלבד.
אוורס היה לפעיל מרכזי בתנועה לזכויות האזרח וכיהן, בין השאר, כנשיא הוועידה האזורית למנהיגות שחורה (Regional Council of Negro Leadership) וכמזכיר NAACP (ההתאחדות הלאומית לקידום אפרו-אמריקאים). בעיקר התמקד במחאה ופעילויות נגד מדיניות הפרדה הגזעית במדינות דרום ארצות הברית ("חוקי ג'ים קרואו"). בשבועות שקדמו למותו דרש חקירה מעמיקה בקשר לרצח אמט טיל, דבר שעורר כנגדו זעם ושנאה מאת לבנים קיצוניים.
הרצח והמשפט

אוורס נורה בגבו מרובה לאחר ששב לביתו מאספת חברי NAACP, על ידי מתנקש שהמתין לו. הוא נפטר מפצעיו כשעה מאוחר יותר.
הלווייתו התקיימה ב-19 ביוני. כיוון שהיה חייל לשעבר (וטרן), הוא נקבר בטקס צבאי מלא בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. בטקס השתתפו למעלה מ-3,000 איש.
ב-21 ביוני נעצר ביירון דה לה בקווית' (Byron De La Beckwith) באשמת הרצח. בקווית' היה חבר "מועצת האזרחים הלבנים" (White Citizens' Council), פלג של הקו קלוקס קלאן. במשפט שהתקיים התקשה חבר מושבעים, שהורכב כולו מאזרחים לבנים להרשיע את בקווית' בדין. רק ב-5 בפברואר 1994, במהלך משפט חוזר, הורשע בקווית' ברצח. הוא מת בכלא בגיל 80 ב-2001. אשתו של אוורס, מירלי אוורס-ויליאמס פעלה במשך שלושה עשורים להביא למשפט את הרוצח של בעלה.
השפעה תרבותית

מיד לאחר הרצח כתב בוב דילן את שירו "Only a Pawn in Their Game"‏, המשלב אמירות של פוליטיקאים דרומיים לבנים שניסו לגונן על הרוצח.
נינה סימון כתבה בעקבות הרצח את השיר "Mississippi Goddam", שהיה לאחד מהמנוני התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית‏.
זמר המחאה פיל אוקס כתב את השירים "Too Many Martyrs" ו-"Another Country". מת'יו ג'ונס כתב את הבלדה על מדגר אוורס ("Ballad of Medgar Evers").
ב-1969 נפתח בברוקלין קולג' מדגר אוורס, כחלק מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1983 הופק על ידי PBS סרט הטלוויזיה "סיפורו של מדגר אוורס" בכיכובם של הווארד רולינס ואיירין קארה.
בשנת 1992 הוצב בעיר ג'קסון פסל של אוורס. נמל התעופה של העיר נקרא אף הוא על שמו: Jackson-Evers International Airport‏.
ב-1996 ראה אור סרטו של רוב ריינר "פסק דין" (Ghosts of Mississippi) המגולל את סיפור המשפט השערורייתי, עם וופי גולדברג בתפקיד האלמנה מירלי אוורס, אלק בולדווין בתפקיד התובע, ג'יימס פיקנס בתפקיד אוורס וג'יימס וודס בתפקיד הרוצח.
ב-2024 העניק לו נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן את מדליית החירות הנשיאותית.
הערות שוליים

↑  מילות השיר
↑   סלמישה טילט, ניו יורק טיימס, לוחמת זכויות, אמא מתעללת וזמרת פורצת דרך: הפנים הרבות של נינה סימון נחשפות כעת, באתר הארץ, 3 ביולי 2015
↑  מילות השיר
↑  קולג' מדגר אוורס
↑  ההיסטוריה של שדה התעופה
↑  כך הופץ בישראל. ראו: תרגומון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273856205171  BNE: XX4611042  BnF: cb13517911g (data)  GND: 119187507  ISNI: 0000 0000 3006 0785  LCCN: n93021582  NARA: 10574499  NTA: 070469970  SNAC: w67764c8  SUDOC: 094310424  VIAF: 2628317   WorldCat (עם VIAF): 2628317
דליה חברות אנרגיה

| --- | --- |


תחנת הכוח דליה, אתר צפית
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה מדווחת
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 תקופת הפעילות:  2020–הווה (כ־5 שנים)
 מיקום המטה:  תל אביב-יפו
 ענפי תעשייה:  חשמל
 הכנסות:  2.284 מיליארד ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  371 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  155.3 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  1.08 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  דורון סט
 מנכ"ל:  עובד דבי
  
 www.dalia-power.co.il
דליה חברות אנרגיה בע"מ היא חברה ישראלית, העוסקת בייזום, הקמה והפעלה של יחידות ייצור חשמל, באגירה, ואספקה של חשמל. החברה מפעילה תחנות כוח מתקדמות המבוססות על גז טבעי, ובהן תחנת הכוח דליה שבאתר צפית, המייצרת חשמל בהספק של כ-900 מגה ואט באמצעות טכנולוגיית מחזור משולב. ותחנת הכוח אשכול באשדוד המייצרת סך הכל כ-1,600 מגה ואט. דליה היא מיצרני החשמל הפרטי (יח"פ) הגדולים בישראל ולקחה חלק משמעותי בפתיחת משק החשמל לתחרות עם הספק מותקן של כ-2,600 מגה-וואט.
היסטוריה

דליה אנרגיות כח בע"מ הוקמה ביולי 2005 בעקבות חוק משק החשמל 1988 אשר קבע כי חברת החשמל הממשלתית לא תבנה עוד תחנות כוח חדשות. החברה הוקמה ביוזמת קבוצת יזמים פרטיים מתוך מטרה לקדם את התחרות במשק החשמל הישראלי. בשנת 2010 הוגדרה תחנת הכוח של החברה כפרויקט תשתית לאומי. הקמתה הושלמה בשנת 2015.
שמה של דליה נקבע בשל מיקומה המתוכנן של תחנת הכוח הראשונה ליד נחל דליה שבאזור הכרמל. ואולם הוועדה לתשתיות לאומיות קבעה כי תחנת הכוח תיבנה באזור המועצה המקומית יואב, בצמידות דופן לתחנת כוח ישנה של חברת החשמל בצפית ובצמוד לרשת קווי הולכת הגז והחשמל של מדינת ישראל.
באוקטובר 2020 הוקמה חברת דליה חברות אנרגיה בע"מ, שאליה הועברה מלוא הבעלות בחברת דליה אנרגיות כח בע"מ.
במרץ 2022 נרשמו איגרות חוב של דליה חברות אנרגיה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בנובמבר 2023 רכשה דליה חברות אנרגיה את תחנת הכוח אשכול, במסגרת הליך הפרטה, לאחר שהייתה בבעלות חברת החשמל לישראל. התחנה, ממוקמת באשדוד, מצוידת בטכנולוגיה מתקדמת ויכולת ייצור של כ-1,600 מגה-ואט. העסקה, שהתבצעה בעלות של כ-9 מיליארד ש"ח, מומנה בחלקה הגדול על ידי בנק הפועלים ובנק מזרחי טפחות.
פרויקטי ייצור חשמל > תחנת הכוח דליה

בשנת 2012 החלה הקמתה של תחנת הכוח דליה ליד קיבוץ כפר מנחם, והקמתה הושלמה ב-2015. מיקומה של תחנת הכוח בצמידות לתחנת כוח של חברת החשמל על צומת קווי הגז והיכולת להוליך חשמל לכל הארץ מאפשרת את הרחבת היקף הייצור בדליה והולכתו לאזורי הביקוש בכל הארץ.
עם הקמתה ב-2015, תחנת הכוח דליה הפכה לתחנת הכוח הפרטית הגדולה בישראל המספקת כ-7% מסך הביקוש לחשמל במדינה. התחנה פועלת בטכנולוגיית מחזור משולב, המשלבת ייצור חשמל מטורבינות גז וקיטור תוך השגת יעילות אנרגטית גבוהה במיוחד של כ-58%. היא מופעלת בעיקרה על ידי גז טבעי (ובסולר בשימוש משני) ולה הספק של 912 מגה-ואט.
החברה מוכרת חשמל פרטי ללקוחות עסקיים החל משנת 2015 והחל משנת 2023 גם למשקי בית.
בשנת 2023 הוקם על ידי דליה מתקן לאגירת אנרגיה הראשון בישראל בהיקף של 88 מגה ואט שעה. מתקן האגירה מבוסס על סוללות ליתיום יוני בשתי קומות. בשנת 2024 המתקן חובר לרשת ההולכה הארצית במודל השוק.
התחנה נבנתה על ידי חברת GE בעיצוב ייחודי ובשילוב טכנולוגיות מתקדמות התורמות לייצור חשמל נקי ויעיל.
פרויקטי ייצור חשמל > תחנת הכוח דליה > דליה 2

בדצמבר 2024, חתמה החברה על מזכר הבנות עם בנק לאומי ובנק דיסקונט להעמדת מימון של כ-4.25 מיליארד ש"ח לצורך הקמת "דליה 2" יחידת ייצור חדשה באתר צפית, בהספק של 630 עד 900 מגה-ואט. התחנה המתוכננת תתבסס על טורבינת גז מתקדמת מסוג H, המציעה נצילות אנרגטית של 63%, מהגבוהות בישראל.
פרויקטי ייצור חשמל > תחנת הכוח אשכול

תחנת הכוח אשכול, שנבנתה בשנות ה-60, נחשבת לאחת מהתחנות הוותיקות והחשובות בישראל. היא נרכשה על ידי דליה חברות אנרגיה בנובמבר 2023 במסגרת הליך הפרטה, לאחר שהייתה בבעלות חברת החשמל לישראל. התחנה, הממוקמת באשדוד, מצוידת בטכנולוגיה מתקדמת ויכולת ייצור של כ-1,600 מגה-ואט.
ב-3 ביוני 2024 עברה התחנה לבעלותה של אשכול אנרגיות כח, בתמורה לתשלום בסך כ-9 מיליארד ש"ח. עיקר המימון לעסקה זו, בסך 6 מיליארד ש"ח, ניתן כהלוואה מבנק הפועלים (70%) ובנק מזרחי טפחות (30%).
בתחנה טורבינות קיטוריות ישנות המיועדות לגריטה ובמקומן עתידה לקום תחנת כוח חדשה שתקרא אבשל על שם אבשלום הרן, שהיה דירקטור בחברת דליה והוביל את השלמת הקמתה של תחנת הכוח דליה ונרצח ב-7 באוקטובר בביתו שבקיבוץ בארי. בטכנולוגיה של מחזור משולב בהיקף של 850 מגה וכן מתקני אגירה משמעותיים. התחנה עתידה להגיע להפעלה מסחרית בשנת 2029.
הערות שוליים

1 2 3 4  דליה חברות אנרגיה בע"מ - דוח תקופתי לשנת 2023, באתר "מאיה"
↑  תחנת כוח פרטית - הגדולה בישראל | יצרן חשמל פרטי - דליה אנרגיות בע"מ, באתר www.dalia-power.co.il
1 2  עדיאל איתן מוסטקי, רשמית: דליה קיבלה את הבעלות על תחנת הכוח אשכול, באתר כלכליסט, 3 ביוני 2024
↑  הסמכת חברת דליה אנרגיות כוח בע"מ להכין תכנית לתשתית לאומית ולהגישה לוועדה לתשתיות לאומיות
↑  רוי שיינמן, דליה חתמה על מזכר הבנות למימון "דליה 2" עם בנק לאומי ודיסקונט, באתר ביזפורטל, 2 בדצמבר 2024
↑  לאומי ודיסקונט ישתפו פעולה בפרויקט הענק בשווי 4.25 מיליארד שקל, באתר אייס, 2 בדצמבר 2024
↑  גולן חזני, חברת החשמל תפסיק להיות מונופול: דליה אנרגיה תרכוש את תחנת הכוח אשכול ב-9 מיליארד שקל, באתר כלכליסט, 9 בנובמבר 2023
↑  ענת לב-אדלר, ביזנס מן של אנשים: המנהל הבכיר מבארי שנרצח כשניסה להגן על בני משפחתו, באתר ynet, 25 ביולי 2024
↑  דף לזכרו של אבשל, באתר קיבוץ בארי
תחנת הכוח דליה
צילום אוויר של תחנת הכוח אשכול שבאשדוד
תחנת הכוח אשכול
הודו הפורטוגזית

הודו הפורטוגזית (בפורטוגזית: Índia Portuguesa, או Estado da Índia – מדינת הודו, או Estado Português da Índia – המדינה הפורטוגזית של הודו) הייתה אחת ממדינות האימפריה הפורטוגזית שנוסדה שש שנים לאחר גילוי הנתיב הימי בין פורטוגל לבין תת-היבשת ההודית כדי למשול כגוף שלטוני על שרשרת של מצודות ומושבות פורטוגזיות בתת-היבשת.
המשנה למלך הראשון של הודו הפורטוגזית, פרנסישקו דה אלמידה, קבע את מושבו בקוצ'י. המושלים הפורטוגזים הבאים לא נשאו תמיד דרגת משנה למלך. לאחר 1510 הועברה בירת ממלכת המשנה לגואה. עד המאה ה-18 הייתה למושל הפורטוגזי בגואה סמכות על כל נחלותיה של פורטוגל באוקיינוס ההודי בין אפריקה הדרומית לבין דרום-מזרח אסיה. ב-1752 הופרד הממשל של מוזמביק וב-1844 הופרד גם הממשל של מקאו, סולור וטימור ותחום שלטונו של מושל הודו הפורטוגזית הוגבל לנכסים הקולוניאליים של פורטוגל בחוף מלבר שבהודו של ימינו.
עם פירוקו של הראג' הבריטי ב-1947 חולק שטחה של הודו הפורטוגזית לשלושה מחוזות על חופה המערבי של הודו, שלעיתים כונו באופן קולקטיבי "גואה". שלושת המחוזות הללו היו גואה, דאמאן ודיו. ב-1954 איבדה פורטוגל את השליטה על המובלעות של דאדרה ונאגר הבלי ובדצמבר 1961 את השליטה על שארית נחלותיה בהודו בעקבות פעולה צבאית של הודו. למרות זאת, הכירה פורטוגל בריבונותה של הודו על נחלותיה לשעבר רק ב-1975, לאחר מהפכת הציפורנים.
היסטוריה מוקדמת > הגעתו של ואסקו דה גאמה

הפורטוגזי הראשון שהגיע לתת-היבשת ההודית היה ואסקו דה גאמה שהגיע לקליקוט ב-20 במאי 1498. כשהם עוגנים ליד חופי קליקוט, הזמינו הפורטוגזים לספינתם כמה דייגים מקומיים ומיד החלו בסחר בפריטים שונים. אחד מחברי המשלחת התלווה עם הדייגים לנמל ושם פגש במוסלמי תוניסאי. בעצתו של איש זה שלח ואסקו דה גאמה שניים מאנשיו לפונאני, כדי לפגוש שם את שליט קליקוט, הזמורין. למרות התנגדותם של סוחרים ערבים, הצליח ואסקו דה גאמה להשיג מכתב הרשאה מהזמורין על זכויות סחר, אך הפורטוגזים לא היו מסוגלים לשלם את חיובי המכס ואת מחירי הסחורות בזהב.
בהמשך החזיקו שליטי קליקוט את אנשיו של דה גאמה באופן זמני כערבון לתשלום. מהלך זה הרגיז את דה גאמה שלכד בכוח כמה מקומיים ו-16 דייגים. על כל פנים, מסעו של ואסקו דה גאמה היה מוצלח מעבר לכל הציפיות, כאשר שווי הסחורה שהוא הביא איתו עמד על פי שישים מהוצאות הנסיעה.
היסטוריה מוקדמת > פדרו קברל

פדרו קברל הפליג להודו, ציין בדרכו את הגעתם של האירופאים לברזיל, ייסד את סחר התבלינים וניהל משא ומתן על הקמתה של פייטוריה (תחנת סחר) בקליקוט, לשם הוא הגיע ב-13 בספטמבר 1500. המצב החמיר כאשר תחנת הסחר הותקפה בהפתעה על ידי המקומיים, וכתוצאה מכך נהרגו יותר מחמישים פורטוגזים. קברל זעם על ההתקפה ולכד עשר ספינות סוחר ערביות שעגנו בנמל, הרג כ-600 איש מצוותי הספינות והחרים את מטענן לפני שהעלה אותן באש. קברל גם הורה לספינותיו להפציץ את קליקוט במשך כל היום כנקמה על הפרת ההסכם. בקוצ'ין ובקננור עלה בידו של קברל לחתום על הסכמים יעילים עם השליטים המקומיים. קברל יצא למסע חזרה הבייתה ב-16 בינואר 1501 וב-23 ביוני הוא הגיע לפורטוגל עם 4 מתוך 13 ספינותיו.
ב-30 באוקטובר 1502 הגיע לקליקוט ואסקו דה גאמה במסעו השני עם צי של 15 ספינות ו-800 אנשים והשליט המקומי הסכים לחתום איתו על חוזה. הפעם העלה דה גאמה דרישה לגרש את כל המוסלמים מקליקוט, אך דרישתו זו סורבה בתוקף. הוא הפגיז את העיר ולכד כמה ספינות שנשאו מטען של אורז. בספטמבר 1503 הוא שב לפורטוגל.
היסטוריה מוקדמת > פרנסישקו דה אלמידה

ב-25 במרץ 1505 מונה פרנסישקו דה אלמידה להיות המשנה למלך הודו, וזאת בתנאי שיעלה בידיו להקים ארבעה מבצרים על החוף הדרום מערבי של הודו: על האי אנדג'יבה, בקננור בקוצ'ין ובקווילון. דה אלמידה יצא מפורטוגל בראש צי של 22 ספינות ו-1,500 איש. ב-13 בספטמבר הוא הגיע לאי אנג'דיבה, שם הוא החל מיד בתהליך הבנייה של מבצר אנדג'יבה. ב-23 באוקטובר, בהסכמתו של השליט הידידותי של קננור, הוא החל בבנייתו של מבצר סנט אנג'לו בקננרו והשאיר את לורנסו דה בריטו כאחראי במקום עם 150 איש ושתי ספינות.
ב-31 באוקטובר 1505 הגיע דה אלמידה לקוצ'ין עם 8 ספינות. שם נודע לו שהסוחרים הפורטוגזים ובקווילון נרצחו. הוא החליט לשלוח לשם את בנו, לורנסו דה אלמידה, עם 6 ספינות. הם השמידו 27 כלי שיט של קליקוט בנמל קווילון. דה אלמידה קבע את מושבו בקוצ'ין וחיזק את הביצורים של מבצר מנואל.
הזמורין הכין צי גדול של 200 ספינות כהתנגדות לפורטוגזים, אך במרץ 1506 ניצח לורנסו דה אלמידה בקרב קננורה בכניסה לנמל קננורה שהיה תבוסה לציר של הזמורין. באותה עת חקר לורנסו דה אלמידה את מימי החופים דרומה עד לקולומבו (כיום בירת סרי לנקה). בכל אופן, בקננור, השליט החדש, שהיה עוין את הפורטוגזים ומיודד עם הזמורין, תקף את חיל המצב הפורטוגזים והטיל עליו מצור.
ב-1507 תוגברה משלחתו של דה אלמידה עם הגעת הכוח בפיקודו של טרישטאו דה קוניה. עוד קודם לכן התפצל כוח זה וחלקו, בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי יצא באופן עצמאי לכבוש טריטוריות במפרץ הפרסי.
במרץ 1508 הותקף כוח בפיקודו של דה אלמידה בדבול ובצ'אול על ידי צי משולב של הסולטנות הממלוכית ושל סולטנות גוג'אראט. לאחר לחימה עזה נהרג בקרב לורנסו דה אלמידה. בכל אופן, ההתנגדות הממלוכית-הודית הוכנעה באופן סופי בקרב דיו ב-1509.