יוכבד טראוב
קורות חיים

יוכבד (יוכה) לוריא נולדה בשנת 1904 בעיירה בוברויסק שבפלך מינסק ברוסיה (רוסיה הלבנה). אביה, יוסף לוריא, היה סוחר עצים ואחד האנשים האמידים בעיר, אדם משכיל וציוני. בית המשפחה המרווח היה בית-וַעד לסופרים ואנשי ציבור ולנוער, בייחוד לצעירים ציונים; בין באי הבית היו ברל כצנלסון, רחל כצנלסון-שזר וקדיש לוז.
את כישרונה המוזיקלי ינקה בבית אביה, שהיה אדם מוזיקלי וחובב נגינה; רבים מהשירים שכללה לימים ברפרטואר שלה היו מפיו.
כבר בנעוריה התבלטה בכישרון הזמרה שלה, ובגיל 13 הייתה הסולנית של מקהלת בית הספר.
בשנת 1921 עזבה את רוסיה של מלחמת האזרחים ועברה לקובנה, בירתה ("הבירה הזמנית") של ליטא העצמאית. שם הייתה הרוח החיה במסיבות שהיו נערכות בבית אחותה הגדולה רבקה (ריבֶלֶה) ובעלה, איש הרוח, הבלשן, חוקר הספרות וההיסטוריון חוקר היידיש זליג קלמנוביץ (אנ'). המשורר היידי דוד הופשטיין ייחד לה באותה תקופה שיר.
בקובנה נישאה ב-1924 לוריא לזלמן טראוב (1896–1965), עיתונאי ופעיל ציוני, מפעילי ארץ ישראל העובדת, עורך ביומון היידי הליטאי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ומעורכי הדו-שבועון העברי "הד ליטא". בקיץ 1925 נולדה בנם היחיד, ארי.
את לימודי המוזיקה החלה בקובנה, שם למדה פיתוח קול, ובמחצית השנייה של שנות ה-20 עברה לברלין בירת גרמניה, שם הוסיפה להשתלם בזִמרה. בברלין הופיעה בקונצרטים, בין היתר עם מרדכי רוט.
עם הכשרתה הועשר הרפרטואר שלה בשירים וארִיות מהמוזיקה האירופית, אולם בהופעותיה העדיפה לבצע שירים ביידיש ובעברית. לאחר ששבה לקובנה, החלה בשנת 1929 לבצע שירים עבריים ברדיו בליטא ובלטביה והִרבתה להופיע בתוכניות של שירים אלה בנשפים וקונצרטים שארגנו מוסדות הציונות העובדת בליטא.
בשנת 1933 הקליטה תוכנית שירים בקולומביה רקורדס בלונדון.
בשנת 1936 עלתה לארץ ישראל עם בן-זוגה ובנם, והמשפחה התיישבה בחיפה, ברח' פבזנר 43 שבשכונת הדר הכרמל. בעלה היה למנהל סניף עיתון "דבר" בחיפה במשך 25 שנה, עד פרישתו, ופעיל ציבור, חבר הנהלת קופת המלווה בחיפה. ביתם בחיפה, כמו באירופה, היה מרכז של תרבות וזמרה. בני הזוג היו חבריהם הקרובים של העסקן והמנהל יצחק בראלי ואשתו חוה, וזלמן היה ידיד קרוב של הסופר והמחזאי היידי דוד פינסקי.
עם עלייתה ארצה החלה טראוב להופיע כזמרת עממית בקונצרטים שבהם ביצעה שירי עם ביידיש (על פי רוב בתרגום עברי) ושירים עבריים מהזמר הארצישראלי.
לאחר זכייתה בתחרות שירה בתל אביב בשנת 1938, החלה להופיע בזמרה גם ברדיו, ב"קול ירושלים" של שירות השידור המנדטורי, ולאחר קום המדינה ב"קול ישראל".
לאורך שנות ה-30, ה-40, ובמידה פחותה בה-50, הרבתה להופיע (בעיקר בחיפה והקריות) בקונצרטים ובאירועי תרבות ומסיבות (בהם נשפי המכון למוזיקה, נשפים של ועדת התרבות שליד מועצת פועלי חיפה, ערבי אגודת "ידע-עם" בחיפה ואירועי אגודת האמנים והמורים למוזיקה, שבה הייתה חברה), בעיקר בשירי עם ממזרח אירופה בתרגום עברי ובשירים ארצישראליים (לעיתים הוסיפה גם שירים קלאסיים), פעמים רבות לצד זמרים עממיים נוספים כמו אריה פרידמן-לבוב ואהרן גולדשמיט.
לדברי מבקר המוזיקה של "דבר", משה גורלי, טראוב הייתה "ידועה כמסבירה [=פרשנית] טובה של שירים עממיים".
היא תוארה כאישה חיונית, מלאת שמחת-חיים ומוזיקה, שכבשה את קהל מאזיניה בקולה החם, בהיגויהּ הברור ובזמרתה הלבבית.
ביצועיה זכו לביקורות חיוביות בעיתונות התקופה. על קונצרט של שירה עממית ושירים ארצישראליים שערכה ב-23 באפריל 1944 באולם מוזיאון תל אביב נכתב בעיתון "דבר" כי "חובבי שירה עממית נהנו יפה משירתה של יוכבד טראוב... התכנית היתה מגוונת. לבושם העברי של כמה משירי העם הנודעים לא גרע מחינם הקדמון, והמזמרת [=הזמרת] זכתה לתשואות חמות על ביצועם הנאה". עמיתהּ הזמר אריה פרידמן-לבוב כתב:
על הופעתה בראשית חודש יוני אותה שנה בערב שירי עם תחת הכותרת "ששון ויגון בשיר היהודי", שנערך באולם 'ביתנו' בחיפה, נכתב בעיתון "דבר" כי "יוכבד טראוב בחרה משפע השירים את אלה הקרובים ללבה והיא הצליחה לקרב אותם ללִבּוֹת הקהל... השכילה להתאים את יכלתה הרבה את האופי של השיר העממי".
יוכבד טראוב נפטרה ביולי 1964 בבית החולים כרמל לאחר מחלה ממושכת, בגיל 60. נקברה בחיפה. הותירה את בעלה ואת בנה וכלתה.
בחודש יולי 1965, במלאת שנה למותה, נערך בחיפה ערב פולקלור לזכרה בהשתתפות קהל רב, ומועצת פועלי חיפה הוציאה עלון מיוחד לזכרה.