stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' וולאס
ריצתו לנשיאות ב-1968 > הבחירה בסגן

מושל ג'ורג'יה לשעבר, מרווין גריפין (Griffin), היה עמיתו הזמני של וולאס למירוץ כדי לאפשר לו להתמודד בכמה מדינות. וולאס שקל למנות את מזכיר החקלאות לשעבר, עזרא טאפט בנסון (Benson), את גנרל חיל האוויר בדימוס קרטיס לה מיי, ואת ראש ה-FBI ג'ון אדגר הובר לסגנו. בנסון ולה מיי חפצו בתפקיד, והובר לא ענה לו. ביוני, גילה וולאס שאף חבר קונגרס לא רוצה לתמוך בו. עוזריו של וולאס רצו שהאפי צ'נדלר (Chandler), נציב ליגת הבייסבול לשעבר ומושל קנטקי, יהיה סגנו. הוא יכול היה לעזור לו לגבור על ניקסון בטנסי, קרוליינה הדרומית ובפלורידה, ולהגדיל את הפער של וולאס ממתחריו בארקנסו, ג'ורג'יה ובקרוליינה הצפונית. וולאס נזהר: צ'נדלר תמך בברוקלין דודג'רס כשהחתימו את ג'קי רובינסון, והיה דמוקרט מרכזי יותר. בתחילת ספטמבר השתכנע בצורך לגייס את צ'נדלר. כשדבר העסקה דלף, התנגדו תומכי וולאס לכך. וולאס נסוג מההחלטה וביקש למנות את בנסון. הכנסייה המורמונית של בנסון אסרה עליו להצטרף לוולאס.
לאחר שלא הצליח לגייס את מייסד קנטקי פרייד צ'יקן, הרלנד סנדרס להיות עמיתו, החליט וולאס לשכנע את לה מיי, שחשש מתיוגו כגזען, להצטרף למסע הבחירות. לה מיי ידע שאם ינסה להתמודד לתפקיד, יפוטר מניהול חברת אלקטרוניקה. מטה וולאס החליט לפצות אותו במיליון דולרים. לה מיי, שהיה ממקימי חיל האוויר האמריקאי ומומחה צבאי, ובנוסף ייעץ לנשיא קנדי במהלך משבר הטילים בקובה, הוסיף אמינות ביחסי חוץ למסע הבחירות.
לה מיי התלהב מהשימוש בנשק גרעיני. מטה וולאס ניסה לשכנע אותו להימנע מהתייחסות לנושא, אולם בריאיון הראשון שלו ניסה "להפיג את הפחד האמריקני מפני נשק גרעיני" ודיבר על סרטנים רדיואקטיביים בביקיני. לה מיי הביך את וולאס גם בסתיו כשהציע שימוש בנשק גרעיני במלחמת וייטנאם. מועמדותו של לה מיי נחשבה לכישלון. היא הרחיקה מוולאס את הנשים: בתחילת ספטמבר זכה ל-50% תמיכה בקרב גברים דרומיים ו-40% בקרב נשים. בצפון, זכה ל-20% תמיכה מגברים ול-10% בלבד מנשים.
ריצתו לנשיאות ב-1968 > רטוריקה

הרטוריקה של וולאס במסע הבחירות התפרסמה. הוא טען שידרוס אנרכיסטים, ושילדי הפרחים לא מכירים את המונחים "עבודה" ו"סבון". הוא האשים את האמפרי וניקסון בתמיכה בחיסול ההפרדה הגזעית. הוא טען שאין הבדל בין המפלגות הגדולות. בקליפורניה, וגם במדינות אחרות, משך לעברו אנשי ימין רדיקלי, כמו אגודת ג'ון ברץ'.
רוב העיתונים התנגדו לוולאס, פרט לעיתונים הדרומיים שתמכו בו. עמדותיו הרדיקליות משכו את הפועלים העניים, והוא הזכיר להם את ויליאם ג'נינגס ברייאן. הציבור הדרומי היה מיואש מהמפלגה הדמוקרטית. הם חשו שוולאס, שהתנגד לפשיעה ברחובות, ייצג אותם טוב יותר.
רבים מצאו אותו כנואם מבדר, אף על פי שלא בהכרח הסכימו עם דעתו. לילדי פרחים שטענו שהיה נאצי, הוא טען "הרגתי פשיסטים כשהייתם בחיתולים".
וולאס הוביל בבטחה באלבמה, מיסיסיפי ולואיזיאנה. עוזריו ביקשו ממנו להתמקד בעיקר בקרוליינה, פלורידה, ג'ורג'יה וטנסי. וולאס חפץ במסע בחירות לאומי ונסע מבוסטון עד לסן דייגו. הוא ערך שלושים ושלוש עצרות בצפון, אולם הופיע רק בשלוש, שהיו בטנסי, קרוליינה הצפונית וג'ורג'יה.
ב-24 באוקטובר 1968, נאם במדיסון סקוור גארדן, באחת מהעצרות הגדולות ביותר מאז שפרנקלין דלאנו רוזוולט נאם בניו יורק. 20,000 איש מילאו את האולם כשברחובות, נאלצה המשטרה לעצור את תומכי וולאס ואת מתנגדיו שהתקוטטו זה עם זה. וולאס טען שלאחר מינויו לנשיא, כל אנרכיסט שיקפוץ לפני הלימוזינה שלו יראה את הלימוזינה האחרונה בחייו.
וולאס טען שהדבר החשוב ביותר בבחירות היה דאגה לאמריקנים הפשוטים, שלא רוצים שהממשלה תטפל בהם ורוצים שיסמכו עליהם. בנוסף התנגד לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים בדרום עקב פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית ותקף את בית המשפט.
ריצתו לנשיאות ב-1968 > תוצאות הבחירות

וולאס היה אהוד בעיקר בדרום ארצות הברית. הוא השיג 9,901,118 קולות (מתוך 73,199,998) – כלומר, 13.5% מהקולות – זכה בחמש מדינות דרומיות – אלבמה, ארקנסו, ג'ורג'יה, לואיזיאנה ומיסיסיפי – קיבל ארבעים וחמישה אלקטורים ועוד אלקטור עצמאי אחד, ובנוסף היה קרוב מאוד למטרתו לאלץ את בית הנבחרים לפסוק בבחירות. וולאס קיבל קול מאלקטור אחד של קרוליינה הצפונית שהיה אמור להצביע לניקסון. לעומת זאת, ניקסון השיג 301 אלקטורים, יותר ממספיק כדי לנצח בבחירות. וולאס איננו המועמד השלישי האחרון שזכה באלקטורים: לאלקטור סורר עצמאי אחד או יותר זכו גם ג'ון הוספרס (Hospers), מועמדה של המפלגה הליברטריאנית ב-1972, רונלד רייגן ב-1976, לויד בנטסן ב-1988, ג'ון אדוארדס ב-2004, וחמישה מועמדים שונים ב-2016 (פוליטיקאית אינדיאנית, ג'ון קייסיק, רון פול וברני סנדרס, ואילו קולין פאוול זכה לשלושה אלקטורים), אולם וולאס הוא המועמד האחרון שהשיג את האלקטורים כתוצאה מזכייה בהם.
אחוזי התמיכה שלו – 13.5%, הם פחות מ-19% שהשיג רוס פרו ב-1992, אולם פרו לא זכה באלקטורים.
וולאס היה המועמד האהוד ביותר בקרב הצעירים באותה השנה. הוא גם לקח מהאמפרי קולות רבים מהפועלים בצפון ובמערב התיכון.
התמיכה בו בצפון צנחה מ-13% באוקטובר ל-8% בבחירות. ניקסון ניצח בקרוליינה ובטנסי עם פחות מ-40% מהקולות, כשוולאס צמוד אליו. המדינות הללו שלחו 32 אלקטורים (אם כי וולאס קיבל אלקטור אחד מקרוליינה הצפונית). אם וולאס היה זוכה באלקטורים הללו, היה ניקסון מנצח בבחירות עם 270 אלקטורים, המינימום. מצד שני, הופעה חזקה יותר של וולאס הייתה מאפשרת להאמפרי לזכות במיזורי, בה ניצח ניקסון בהפרש של מעט יותר מחצי אחוז, ואז בית הנבחרים היה מכריע בבחירות. שינוי של אחוז באוהיו או בניו ג'רזי גם היה מצליח לאלץ את בית הנבחרים להכריע בבחירות, אם וולאס היה זוכה בקרוליינה הצפונית או בטנסי. הדרך הפשוטה ביותר להשגת מטרתו של וולאס הייתה ניצחון באחת ממדינות קרוליינה או בטנסי והשגת עוד 1.14% באוהיו.
ריצתו לנשיאות ב-1968 > הבחירות לבית הנבחרים ב-1968

תחת חוקת ארצות הברית, בחר בית הנבחרים בנשיא במקרה שבו אף מועמד לא השיג רוב בחבר האלקטורים. כל מדינה זוכה לקול אחד. המפה מימין מראה את השיוך המפלגתי של רוב נציגי המדינות בבית הנבחרים לאחר הבחירות של 1968 – הכחולות דמוקרטיות והאדומות רפובליקניות. בית הנבחרים היה בוחר בנשיא אם וולאס היה מצליח למנוע מיריביו להשיג רוב בקרב האלקטורים.
לפי המפה, שלטו הדמוקרטים ב-26 מתוך חמישים מדינות, בעוד שהרפובליקנים שלטו ב-19 מדינות וחמש אחרות היו עם שוויון. אם כל הדמוקרטים היו מתייצבים מאחורי האמפרי, היה וולאס חסר השפעה על האירועים לאחר הבחירות. אולם וולאס האמין שמדינות הדרום לא יתמכו בהאמפרי ללא הבטחות בנוגע להפרדה הגזעית, ואף יתמכו בניקסון אם יסכים לדרישותיהן.
אחרים טענו שוולאס יכול היה לדרוש מהאלקטורים שלו לתמוך באחד משני המועמדים האחרים – לא היה חוק שמנע ממנו לעשות זאת. הדבר היה מאפשר לוולאס לנהל משא ומתן עם שני המועמדים האחרים. וולאס הניח שיוכל להגיע להסכם עם ניקסון, שללא תמיכת וולאס לא יכול היה להיבחר.
כהונה שנייה כמושל

בבחירות לתפקיד מושל אלבמה ב-1970, התמודד וולאס בבחירות המקדימות מול המושל אלברט בריואר (Brewer), שהיה המועמד הראשון מאז תקופת השיקום שניסה להשיג את תמיכת השחורים. בריואר קידם מצע פרוגרסיבי שדיבר על שיתוף פעולה בין פועלים שחורי ולבנים. הוא תקף את וולאס על היעדרו מהמדינה לעיתים קרובות.
בבחירות המקדימות, השיג בריואר את מרב הקולות אולם לא זכה ברוב, ולכן נערך סיבוב שני.
במה שהגדיר הנשיא לעתיד, ג'ימי קרטר, "אחד ממסעות הבחירות הגזעניים ביותר בהיסטוריה הדרומית המודרנית", שידר וולאס תשדירים עם סיסמאות כגון "אתם רוצים שהשחורים יבחרו במושל שלכם?" והפיץ מודעת תעמולה בה נערה לבנה מוקפת בשבעה נערים שחורים, עם הסיסמה "התעוררי אלבמה! השחורים מנסים להשתלט על אלבמה".
וולאס תקף את בריואר ואת משפחתו. בסיבוב השני, הצליח וולאס להיבחר למועמד הדמוקרטים, וניצח ניצחון סוחף בבחירות.
אף על פי שהבטיח לא לרוץ בפעם השלישית לנשיאות, יום אחד לאחר מערכת הבחירות, נסע לוויסקונסין והחל את מסע הבחירות שלו לקראת הבחירות ב-1972. וולאס השתמש ברטוריקה גזענית במיוחד.
הבחירות המקדימות של 1972 וניסיון ההתנקשות

ב-13 בינואר 1972, הכריז וולאס על עצמו כמועמד דמוקרטי, ונכנס למירוץ עם ג'ורג' מקגוורן, יוברט האמפרי ותשעה מועמדים דמוקרטים אחרים. בבחירות בפלורידה, ניצח וולאס בכל מחוז והשיג 42% מהקולות. אחד מיריביו היה ג'ון לינדזי, ראש עיריית ניו יורק הליברלי, שעבר מהמפלגה הרפובליקנית אל הדמוקרטית ונכנס למירוץ. בבחירות של 1972, הכריז וולאס שהוא לא תומך יותר בהפרדה גזעית ושתמיד היה "מתון" בנושאי גזע. בכך חיקה את ניקסון, שהחל ב-1969 בתוכנית של העדפה מתקנת, שקבעה יעדים ולוחות זמנים. אולם וולאס, בדומה לניקסון, המשיך להתנגד לביטול ההפרדה הגזעית באוטובוסים בית ספריים.
בארבעת החודשים הבאים, התקדם וולאס במסע הבחירות שלו. מסע הבחירות נקטע בפתאומיות ב-15 במאי 1972, כשנורה חמש פעמים במהלך מסע בחירות במרילנד, בתקופה בה נחשב לאחד מהמועמדים המובילים. וולאס נפגע בבטן ובחזה, ואחד הכדורים פגע לו בעמוד השדרה, והשאיר אותו משותק מהמותניים ומטה לשארית חייו. הוא עבר ניתוח בן חמש שעות באותו הערב, וקיבל כמה תרומות דם כדי לשרוד. שלושה אחרים שנפצעו בירייה גם שרדו.
המתנקש לא ניסה לרצוח מתוך אידאולוגיה אלא מרצון להתפרסם. ב-4 באוגוסט נשפט ל-63 שנים בכלא, שהוקטנו ל-53 שנים. לאחר 35 שנה, ב-9 בנובמבר 2007, שוחרר על תנאי.
לאחר ניסיון ההתנקשות, ביקרה את וולאס בבית החולים חברת הקונגרס והמתמודדת בבחירות המקדימות, שירלי צ'יזהולם. היא הייתה חברת הקונגרס השחורה היחידה. למרות העוינות האידאולוגית ביניהם, הרגישה צ'יזהולם שיש לה מחויבות לבקר את וולאס. עוד ביקרו אותו הנשיא ניקסון, סגן הנשיא ספירו אגניו, יוברט האמפרי, ג'ורג' מקגוורן וטד קנדי. הוא גם קיבל מברקים מהנשיא לשעבר לינדון ג'ונסון, מהנשיא לעתיד רונלד רייגן ומהאפיפיור פאולוס השישי.
לאחר היריה, ניצח וולאס בבחירות במרילנד ובמישיגן, אולם השיתוק שלו סיים את מסע הבחירות. הוא נאם ב-11 ביולי 1972, על כיסא גלגלים, בוועידה הדמוקרטית הלאומית.
כיוון שנעדר מאלבמה במשך יותר מעשרים ימים במהלך התאוששותו, דרשה חוקת אלבמה שסגן הנשיא, ג'רי ביסלי (Beasley), יכהן כמושל בפועל עד לחזרתו של וולאס ב-7 ביולי. וולאס חזר לתפקיד המושל וניצח בקלות בבחירות של 1974, כשניצח את הסנאטור הרפובליקני אלווין מקקרי (McCary), שזכה לפחות מ-15% מקולות הבוחרים.
ב-1992, כשהתראיין לרגל עשרים שנה לניסיון ההתנקשות, טען וולאס שעבר עשרים שנות כאב.
הבחירות המקדימות של 1976

בנובמבר 1975, הכריז וולאס על התמודדותו לנשיאות בפעם הרביעית. רבים דאגו לבריאותו, והתקשורת הפיצה תמונות שלו מתקשה להתנייד. תומכיו טענו שהתקשורת פונה נגדו, בניגוד ליחסה כלפי פרנקלין דלאנו רוזוולט. בבחירות המקדימות הדרומיות של המפלגה הדמוקרטית, זכה וולאס רק במיסיסיפי, קרוליינה הדרומית ובאלבמה. הוא הגיע למקום השלישי מאחורי מושל ג'ורג'יה לשעבר, ג'ימי קרטר, ומושל קליפורניה ג'רי בראון. לאחר הפסדים לקרטר בדרום, פרש וולאס מהמירוץ ביוני 1976. הוא תמך בקרטר, שהתמודד מול הנשיא היוצא ג'רלד פורד. וולאס טען שרצה בהיבחרו של נשיא דרומי, אולם אף עמדה שלו לא אומצה בידי המצע הדמוקרטי.
כהונה אחרונה כמושל

בסוף שנות השבעים, הכריז וולאס על התקרבותו לדת הנוצרית והתנצל בפני מנהיגי זכויות האזרח השחורים על פעולותיו כתומך בהפרדה הגזעית. הוא טען שפעם רצה כוח ותהילה, אולם הבין את טעותו. בנושא עמידתו מול דלתות בית הספר, טען שטעה, ושטוב שהימים הללו חלפו.
בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל אלבמה ב-1982, יריביו המרכזיים של וולאס היו סגן המושל ג'ורג' מקמילן (Mcmillan) ודובר בית הנבחרים מאלבמה, ג'ו מקורקודאל (McCorquodale). בסיבוב השני, הצליח וולאס לנצח את מקמילן בהפרש קטן של שני אחוזים. בבחירות, יריבו היה ראש עיריית מונטגומרי, אמורי פולמר (Folmar). רבים טענו שהיה מדובר בסיכוי הטוב ביותר מאז תקופת השיקום שהרפובליקנים ינצחו באלבמה, אולם לבסוף היה זה וולאס שנבחר.
בכהונתו האחרונה כמושל (1983–1987) הוא מינה יותר שחורים מקודמיו למשרות ממלכתיות, וגם שני שחורים לקבינט.
במסיבת עיתונאים ב-2 באפריל 1986, הכריז וולאס שלא ירוץ לכהונה חמישית כמושל, ושיפרוש לאחר סיום כהונתו בינואר 1987. הוא כיהן ארבע כהונות במשך שלושה עשורים שונים, שהסתכמו בשש עשרה שנים בתפקיד. רק טרי ברנסטאד, שכיהן כמושל איווה במשך שש כהונות (בין 1983 ל-1999 ובין 2011 ל-2017) וסגן הנשיא לשעבר ג'ורג' קלינטון שכיהן כמושל ניו יורק במשך עשרים ואחת כהונות לא רצופות (בין 1777 ל-1804) עקפו אותו.
נישואין וילדים

וולאס נישא ללורלין ברנס (Burns) ב-22 במאי 1943. נולדו להם ארבעה ילדים: בובי ג'ו (1944) פרסונס, פגי סו (1950) קנדי, ג'ורג' השלישי, שנודע כג'ורג' הבן (1951), וג'ני לי (1961) דיי, שנקראה על שם רוברט אדוארד לי. לורלין הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד מושלת אלבמה. ב-1961, כחלק מהתפיסה שרווחה אז, מנע ממנה וולאס מידע שהתגלו בה תאי סרטן ממאירים. לאחר מותה ב-1968, נשלחו הילדים הצעירים, בני שמונה עשרה, שש עשרה ושש, לגור עם בני משפחה וחברים (בתם הגדולה כבר נישאה ועזבה את הבית).
בנם, שנקרא ג'ורג' וואלס הבן, היה חבר המפלגה הדמוקרטית ועבר למפלגה הרפובליקנית. הוא פעיל בפוליטיקה של אלבמה.
ב-4 בינואר 1971, נישא וואלס לקורנליה אליס סניבלי (Snively, 1939–2009), אחייניתו של מושל אלבמה לשעבר, ג'ים פולסום (Folsom). היא נחשבה ל"ג'קלין קנדי של הכפריים". הזוג התגרש ב-1978. כמה חודשים לאחר מכן טענה קורנליה שהיה אגואיסט. היא מתה בגיל שישים ותשע ב-8 בינואר 2009.
ב-9 בספטמבר 1981, נישא וואלס לליסה טיילור, זמרת מוזיקת קאנטרי. הם התגרשו ב-1987.
סוף ימיו ומותו

בימיו האחרונים, התחרט וולאס על עמדותיו הגזעניות וביקש סליחה מהקהילה השחורה.
וולאס נהג לאכול במסעדה במונטגומרי. הוא היה מוקף בחבריו הוותיקים ובדורשי שלומו. הוא המשיך לעשות זאת גם כמה שבועות לפני מותו. הוא מת מזיהום ב-13 בספטמבר 1998. הוא סבל גם מבעיות נשימה בנוסף לסיבוכים מפציעתו בעמוד השדרה. הוא קבור במונטגומרי.
מורשתו

וולאס לא הצליח בפוליטיקה הלאומית, שכן נכשל ארבע פעמים בהתמודדות לנשיאות. עם זאת, השפיע רבות על הפוליטיקה האמריקאית. מנהרת ג'ורג' וולאס באזור מוביל נקראת על שמו.
לקריאה נוספת

Dan T. Carter, The Politics of Rage: George Wallace, the Origins of the New Conservatism, and the Transformation of American Politics, New York: Simon & Schuster, (1995)
Lesher, Stephan, George Wallace: American Populist, Reading, Mass.: Addison-Wesley, (1994)
Mccabe, Daniel (writer, director, producer), Paul Stekler (writer, director, producer), Steve Fayer (writer), George Wallace: Settin' the Woods on Fire,[Documentary]. Boston, USA: American Experience, (2000)
רשימת הפועלת והאשה הדתית

| --- | --- |

 מנהיגים:  טובה סנהדראי, דבורה אלינר, מרים אנקורית-אליאש, חיה גולדזק
 תקופת הפעילות:  1949–1951 (כשנתיים) 
 אידאולוגיות:  ציונות דתית, תורה ועבודה
 כנסות:  לא נבחרה לכנסת
 אותיות:  פ"ד (לכנסת הראשונה)
 נוצרה מתוך:  פורשי הפועל המזרחי
 התמזגה לתוך:  הפועל המזרחי, חזית דתית לאומית, מפד"ל
רשימת הפועלת והאשה הדתית הייתה מפלגת נשים ציונית-דתית, שהתפצלה מתוך מפלגת הפועל המזרחי ורצה באופן עצמאי בבחירות לאספה המכוננת אשר התקיימו ב-25 בינואר 1949 (כ"ד בטבת ה'תש"ט) בשל הסירוב לשיבוץ נשים ברשימה משותפת לכלל המפלגות הדתיות והחרדיות.
עיקר מצעה של רשימה זו ביקש לבסס את מדינת ישראל הצעירה על אופי יהודי למדינה, שיבוא לידי ביטוי גם בחקיקה בתחומים כמו שבת וכשרות, ולפעול למען זכויות הנשים בכלל והנשים הדתיות בפרט.בסיומה של מערכת הבחירות השיגה רשימה זו 2,796 קולות, שהיוו 0.7% מסך הקולות.
היסטוריה

נציגות נשית מקרב הציונות הדתית התקיימה כבר בתקופת היישוב, כאשר התארגנויות מעין אלה שמרו על זיקה לתנועות האם, אך פעלו לא פעם בצורה נבדלת. סניף ראשון של הסתדרות נשים מזרחי הוקם בירושלים בשנת 1919, כשברבות הזמן הצטרפו אליו סניפים מקומיים נוספים אשר כולם היו משויכים לתנועת המזרחי. ואילו בתנועת הפועל המזרחי הוקם בשנת 1935 "ארגון הפועלות" לשמש כזרוע נשית בעלת אופי סוציאליסטי הדואגת לרווחתן של החלוצות הדתיות. תחילה במסגרת שיתוף פעולה עם הגברים בתנועה, אך משנתיב ההשתלבות לא הסתייע – בחרו חברות הארגון לפעול בצורה נבדלת. בשונה מארגוני נשים אחרים דוגמת ויצו והדסה, חברות אותם ארגונים ראו עצמן כמי שמסייעות לתנועות האם בפתרון מצוקותיהן של הנשים הדתיות, נוסף על הפעילות למען אורח החיים הדתי ביישוב היהודי.
במערכת הבחירות לאספת הנבחרים הרביעית בשנת 1944 השתתפו שתי רשימות שייצגו את הנשים הדתיות. נשי מזרחי ארגנו רשימה עם 54 נשים שביקשו להתמודד באופן עצמאי. הן ניהלו תעמולת בחירות, הפיצו כרוזים והיו חתומות על הסכם עם המזרחי, לפיו הקולות שיצביעו יעברו לתנועת האם והן תסתפקנה במנדט אחד, אותו איישה אסתר רבין. במקביל תבעו הפועלות הדתיות מעמיתיהן בפועל המזרחי לשלב נציגות נשית ברשימה, אולם היה חשש כי שילוב נשים יקשה על גיוס ציבור חרדי להצביע בעדם. על כן, ביקשו שתתמודדנה באופן עצמאי. לבסוף נסוגו מיוזמה זו, והמצביעים נקראו להצביע עבור רשימת הפועל המזרחי, כשבמקביל הובטח שתהיה נציגה מטעם התנועה באספת הנבחרים – טובה סנהדראי מטעם נשי תורה ועבודה. אף על-פי שנבחרו מטעם ארגוני נשים עצמאיים, פעלו רבין וסנהדראי כחלק ממסגרת ההשתייכות התנועתית של המזרחי והפועל המזרחי בהתאמה.
הבחירות לאספה המכוננת (1949)

לקראת הבחירות לאספה המכוננת החל משא-ומתן ליצירת רשימה משותפת של המפלגות הדתיות של הציונות הדתית והחרדים. בחודש נובמבר 1948 נחתם הסכם על הקמת החזית הדתית המאוחדת, אשר תרוץ לבחירות אלה ותורכב מתנועות המזרחי והפועל המזרחי הדתיות, אגודת-ישראל ופועלי אגודת-ישראל החרדיות באופיין, וכן האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי. כתנאי לאיחוד, דרשו החרדים, בהוראת ראש ישיבת פוניבז', הרב יוסף שלמה כהנמן, שנשים לא תתמודדנה ברשימה. בעקבות כך הקימה קבוצת נשים שהיו מזוהות עם תנועת הפועל המזרחי רשימה נפרדת בראשות סנהדראי.
בסופה של מערכת הבחירות קיבלה החזית הדתית המאוחדת 16 מושבים באספה המכוננת והייתה לסיעה השלישית בגודלה, כאשר "רשימת הפועלת והאשה הדתית" קיבלה 0.7 אחוזים מהקולות שלא הספיקו למושב. ואף על-פי כן מרכיביה של החזית הדתית התפצלו ולא חזרו להתמודד יותר יחדיו. עובדה זו לא מנעה מהפועל המזרחי לרוץ באופן עצמאי בבחירות לכנסת השנייה ב-1951 ולא להציב אשה במקום ריאלי ברשימת המועמדים. בניגוד להבטחה שניתנה לחברות התנועה שנתיים קודם לכן. סנהדראי נמנעה הפעם מריצה ברשימה נשית נפרדת וקראה לחברותיה לתמוך במפלגה. רק בבחירות לכנסת הרביעית ב-1959 הצליחה טובה סנהדראי להיבחר לכנסת.
מצע

בתור מפלגה דתית, מצע הבחירות של "רשימת הפועלת והאשה הדתית" ביקש לשוות אופי דתי למדינה הצעירה. בכלל זה מאבק על הפיכת השבתות וחגי ישראל כימי מנוחה וקדושה רשמיים לפי חוק המדינה, כשרות מלאה בכל מוסדותיה והכרה בלעדית בדיני האישות האורתודוקסיים לאזרחים היהודים. נוסף לזה כרשימה נשית, הבטיחה המפלגה כי תיאבק למען ייצוג הולם של נשים, ובייחוד נשים דתיות, בכל מוסדות המדינה השונים.
בתחום החינוך ביקשו נשות הרשימה להגדיל חלקה של המדינה בהקמת גנים ומעונות-יום דתיים עבור ילדים לאמהות עובדות ופיקוח של מוסדות אלה, וכן מאבק בתופעת ילדים עזובים וחסרי בית. בתחום השיכון הוצע להקים בממדים גדולים ובחסות המדינה להקלת מצבן של משפחות מרובות ילדים, ובתחום העבודה להקים מסגרות מתאימות לנשים כדי שתחיינה חיים פרודוקטיביים.
שמות המועמדות

| בחירות | מועמדות |
| --- | --- |
האספה המכוננת: טובה סנהדראי, דבורה אלינר, טובה קוצ'ינסקי, מרים אליאש. לרשימה המלאה: 
| כנסת | מושבים | קולות | אחוז |
| --- | --- | --- | --- |
| הבחירות לאספה המכוננת | 0 / 120 | 2796 | 0.65% |
לקריאה נוספת

אסתר הרצוג, מפלגות נשים בישראל: דיון בחשיבותן, בהכחשת השפעתן ובפוטנציאל שלהן, סוגיות חברתיות 7, 2009, עמ' 6–45
סילביה פוגל-ביז'אוי,דמוקרטיה ופמיניזם: מגדר, אזרחות וזכויות אדם, האוניברסיטה הפתוחה, תשע"א 2011
הערות שוליים

↑  https://www.gov.il/BlobFolder/guide/election-committee-history/he/history_election-dates_knesset1-cand.pdf
↑  "פ"ד – רשימת הפועלת האשה הדתית", הצפה, 23 בינואר 1949
↑  עיתון רשמי של מדינת ישראל מספר 43 19.1949 י"ח טבת עמוד 326 פ"ד הפועלת והאישה הדתית . פירוט 37 שמות של המועמדות.
↑  ירושלים יום יום, הסתדרות נשים מזרחי, דואר היום, 15 בספטמבר 1919
↑  "לילך רוזנברג-פרידמן", נשים בציונות הדתית בתקופת היישוב, עמ' 8.
↑  לילך רוזנברג-פרידמן, מהפכניות בעל כורחן: נשים ומגדר בציונות הדתית בתקופת היישוב, יד יצחק בן-צבי, תשס"ה 2005, עמ' 81
↑  "ב.נ. רשימת נשי המזרחי ונשים דתיות בלתי מפלגתיות", הצופה, 3 ביולי 1944
↑  לילך רוזנברג-פרידמן, מהפכניות בעל כורחן: נשים ומגדר בציונות הדתית בתקופת היישוב, יד יצחק בן-צבי, תשס"ה 2005, עמ' 120-119
↑  המזרחי עמל להקמת חזית דתית לבחירות, על המשמר, 15 באוקטובר 1948
↑  נחתם הסכם על רשימה דתית אחידה, מעריב, 11 בנובמבר 1948
↑  שביט בן-אריה, חברות כנסת – נשים מובילות בישראל, מדיה 10, תשע"א 2011, עמ' 309
↑  שאול מייזליש, באמונה בחרתי: קווים לדמותה של טובה סנהדראי-גולדרייך, אמונה, תשנ"ו 1996, עמ' 33
1 2  גאולה וורפל, פ"ד - רשימת הפועלת האשה הדתית, הצופה, 23 בינואר 1949; המשך
כרזת בחירות של הפועלת והאישה הדתית
משה אטיאס

ערך זה עוסק ברואה חשבון ויושב ראש "הרוח הישראלית". אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
משה אטיאס
משה אטיאס (נולד ב-24 באוגוסט 1962) הוא רואה חשבון, דירקטור בחברת "שופרסל" ויושב ראש הנהלת ארגון "הרוח הישראלית". שימש בעברו במשך שני עשורים כסמנכ"ל כספים בחברת המחשוב "מטריקס".
ביוגרפיה

משה אטיאס נולד בתל אביב בשנת 1962. שירת בצה"ל ביחידת עורבי השחקים, יחידת לוחמה אלקטרונית מוטסת בחיל האוויר. בעל תואר ראשון בחשבונאות וכלכלה מאוניברסיטת תל אביב. לאחר לימודיו לתואר ראשון המשיך ללימודי המשך בראיית חשבון וקיבל מדליה לאור הצטיינותו במבחני ההסמכה של מועצת רואי החשבון.
החל את דרכו המקצועית במשרד רואי החשבון חגי וולנשטיין ובסוף 1994 מונה לשותף במשרד. בין השנים 1996–1998 שימש כסמנכ"ל הכספים של חברת N.C.C – בית תוכנה פרטי והוביל את מכירתה לאלרון. לאחר מכירת N.C.C שימש כסמנכ"ל הכספים של אלרון טלסופט, מקבוצת אלרון.
בשנת 2002 הצטרף אל מוטי גוטמן והוביל את "מטריקס" להנפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ומשמש מאז כסמנכ"ל הכספים שלה ודירקטור בעשרות חברות בנות ונכדות שלה. מטריקס נסחרת מאז במסגרת מדד ת"א 100 ונכון ל-2019 היא מעסיקה מעל 10,000 עובדים עם מחזור מכירות שנתי בסך כ-3.5 מיליארד ש"ח. במרוצת השנים מימש אטיאס אסטרטגיית מיזוגים ורכישות אינטנסיבית במסגרתה רכשה מטריקס למעלה מ-80 חברות מחשוב בישראל ובחו"ל ובהן:
בישראל: ניו אפליקום, סינטק, סיון, אלרון טלסופט, טאקט, פרוגרמה, סיבם, אונו-אפס, ספיה, נטוויז, מידעטק, KBIS, 2Bsecure, באבקום, חושן אליאב, מננג'וור, אינטגריטי, נוח טכנולוגיות, טקטופ, טופקיו, המי"ל, קמביום, סיווי.
בחו"ל רכשה מטריקס ב-2010 את EXZAC, EXTIVIA ובהמשך את NIT, STONS, PVPS.
במרוצת השנים הקימה מטריקס מיזמים רבים כמו מיזם "תלפיות"(הקישור אינו פעיל) להכשרה והעסקת נשים חרדיות שהוקם בשנת 2005, מיזם המעסיק נכון לשנת 2019 כ-1,000 נשים חרדיות במודיעין עילית.
בין השנים 1988–2012 שימש אטיאס כמרצה מן החוץ בבית הספר למוסמכים במנהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2011 נבחר כמרצה מצטיין בפקולטה לניהול.
החל משנת 2016 מונה בהסכמה של רשות ניירות ערך ולשכת רואי החשבון למשתתף קבוע בישיבות הוועדה המקצועית של המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות.
בשנת 2018, לאחר למעלה מעשור בו התנדב בארגון "הרוח הישראלית" ולאחר 4 שנים בהם שימש כדירקטור, נבחר להיות יו"ר הדירקטוריון של הארגון. "הרוח הישראלית" הוקמה על ידי הסוכנות היהודית כדי לגייס את הציבור הישראלי והמגזר העסקי לצמצום פערים חברתיים בישראל לצד פילנתרופים מהעולם היהודי. במסגרת תפקידו, אטיאס מגייס מתנדבים ותרומות ותומך במגוון תוכניות למען ילדים בסיכון, החל מהגיל הרך ועד אחרי הגיוס לצה"ל.
ביולי 2018 מונה לדירקטור חיצוני בחברת האופנה "עדיקה" ושימש בתפקיד זה עד למאי 2020. במסגרת תפקידו כדירקטור, אטיאס היה מעורב בגיבוש ויישום אסטרטגיית החברה להרחבת הפעילות שלה מחוץ לגבולות ישראל.
בשנת 2022, לאחר שני עשורים, הודיע אטיאס על פרישתו מתפקידו כסמנכ"ל כספים בחברת המחשוב "מטריקס", ובסמוך לכך מונה לדירקטור בחברת שופרסל.
משה אטיאס מתגורר ברמת אפעל, נשוי ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  מאיר אלתר מכר לאלרון את NCC תמורת 44 מיליון דולר במזומן, באתר TheMarker‏, 11 במאי 2001
↑  אליאב אללוף, ‏אלרון רוכשת את חברת התוכנה הישראלית NCC ב-40 מיליון דולר אלרון מתמקדת בטכנולוגיות מידע, באתר גלובס, 4 בנובמבר 1998
↑  משה אטיאס ממטריקס מונה ליו"ר דירקטוריון הרוח הישראלית, באתר PC
↑  סמנכ"ל הכספים של מטריקס, משה אטיאס, נבחר ליו"ר דירקטוריון הרוח הישראלית, באתר סטטוס
↑  עדיקה השיקה אתר מכירות לחו"ל, באתר ישראל היום
↑   ערן אזרן, עדיקה מתרחבת לספרד: "לא ניקח כוכבת, ולא נשקיע עשרות מיליונים", באתר TheMarker‏, 22 במאי 2019
↑  שני מוזס, ‏עדיקה יוצאת מישראל: השיקה אתר מכירות בארה"ב ובאירופה, באתר גלובס, 22 במאי 2019
↑  משה אטיאס פרש ממטריקס ומונה לדירקטור בשופרסל, באתר PC
↑  עומרי כהן, ‏הדרך לתפקיד היו"ר סלולה: איציק אברכהן חוזר לשופרסל, באתר גלובס, 21 ביוני 2022
חיים גולדברג (חגי)

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1890 לוקוב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1943 (בגיל 53 בערך) גטו ביאליסטוק, גרמניה הנאצית 
 תחום יצירה:  גרפיקה, עיצוב גרפי 
 
חיים גולדברג (ביידיש: ח. גאָלדבערג; בכתב לטיני: H. Goldberg;‏ 1888 או 1890, לוקוב, פלך שדלץ, פולין הרוסית – 1943, גטו ביאליסטוק), שנודע בכינויו האמנותי חַגַּי, היה גרפיקאי, מעצב גרפי, צלם, מאייר ודַּפָּס יהודי פולני ורשאי וכן סופר ומשורר בעברית וביידיש.
פרסומיו

דער הומאָריסטישער דעקלאמאטאָר: א זאמלונג ליעדער, פּאראָדיען, עפיגראמען; צוזאמענגעשטעלט דורך חגי, ל[יפא] קעסטין, ורשה: לירא, 1918. ('המקראה ההומוריסטית: קובץ שירים, פרודיות, מכתמים') (הספר, בארכיון האינטרנט)
א ביסל רכילות: וועגן שריַיבער "קינצלער" און שימי-טענצער; עקספראמט פון חגי, ורשה: (דפוס הענדלער), 1926. (שירים היתוליים, עם דיוקנאות וציורים בשולי העמודים) (הספר, בארכיון האינטרנט)
משה אפעלבוים: זיין לעבן און שאפן; צוזאמענגעשטעלט דורך ח' גאלדבערג, ורשה: (דפוס Monolit),‏ 1931. (על הצייר משה אפלבוים: חייו ופועלו)
"יום-טוב בלעטער" (עלונים הומוריסטיים לחגים):
"די פיער קשיות: א הומאָריסטיש פסח בלאט"; צוזאמענגעשטעלט פון חגי, [ורשה: חמו"ל, תר"ס?]. ('ארבע הקושיות: עלון הומוריסטי לחג הפסח') (הספר, באתר היברובוקס)
"דער גרינער יום טוב" ('החג הירוק': עלון הומוריסטי לחג השבועות) (הספר, באתר היברובוקס)
לקריאה נוספת

שלום צבר, 'מאה שנות כרטיסי "שנה טובה": לתולדותיו של המנהג והתפתחותו האמנותית', בתוך: מוקי צור (עורך), בשנה הבאה: שנות טובות מן הקיבוץ, גבעת חביבה: יד יערי – המרכז לתיעוד וחקר של השומר הצעיר; קריית שדה בוקר: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - המרכז למורשת בן-גוריון; אפעל: יד טבנקין – מרכז מחקרי, רעיוני ותיעודי של התנועה הקיבוצית, תשס"ב 2001, עמ' 21.
אילה גורדון, 'גולדברג, חיים (חגי)', איורים עבריים: הספר העברי המאויר לילדים, העידן הבינלאומי 1900–1925, תל אביב: מוזיאון נחום גוטמן, 2005, עמ' 170.
שנה טובה: 32 ... גלויות ברכה מראשית המאה ה-20 מאוסף הספרייה הלאומית ורשה; אוצרת התערוכה ועורכת הקטלוג: רחל שנולד; תרגום לעברית: שושנה רצ'ינסקה, תל אביב: בית התפוצות; הרצליה: פלפוט, תשנ"ו. (תערוכה שנערכה בבית התפוצות בין 9 בספטמבר 1996 לינואר 1997) (מרבית הגלויות צוירו על ידי גולדברג)