ברטולט ברכט
קורות חייו ויצירתו

אויגן ברטולד פרידריך ברכט נולד באַוּגסבורג שבבוואריה בגרמניה. אביו היה ברטולד פרידריך ברכט, מנהל בית חרושת לנייר ובן למשפחה קתולית מבאדן, ואמו הייתה וילהלמינה פרדריקה זוֹפִי בְּרֶצינג, לותרנית אדוקה מדרום וירטמברג. הוריו נהגו לקרוא לו בהתחלה אויגן או אייגין. הוא נקרא ברטולט או ברט מאוחר יותר. ילדותו ונעוריו בגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה – תקופה שהתאפיינה באבטלה רבה, ניסיונות הפיכה אלימים ואינפלציה של המטבע הגרמני – השפיעו על נטיותיו הפוליטיות ועל דרכו כאמן לעתיד. ברכט גילה כבר מילדות נטייה לכתיבה, ובמיוחד לשירה, לצד משיכה לסיפורי הרפתקאות קסומות בארצות המזרח ואמריקה הרחוקות, כפי שתוארו בספריו של קארל מאי, משיכה שתלווה אותו לכל אורך חייו וברבים משיריו ומחזותיו. בשנת 1909, כאשר היה בן אחת עשרה, חלתה אמו בסרטן, מחלה שהביאה למותה 12 שנים אחרי כן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הפגין ברכט הנער את רגשותיו הפטריוטיים במאמרים נלהבים למען הקיסר והמלחמה, אך להיטות זו התפוגגה במהרה ופינתה את מקומה לפיכחון. ברכט עשה ככל שביכולתו כדי להימנע מגיוס לצבא, בין השאר באמצעות לימודי רפואה (בהם לא היה לו עניין כלשהו) באוניברסיטת מינכן. לימודים אלה נמשכו באופן פורמלי בין השנים 1917–1921, עד שסולק מהפקולטה. עם תום המלחמה שירת פרק זמן קצר כמגויס בבית חולים צבאי לריפוי מחלות מין באוגסבורג.
בשנת 1919 נולד בנו בכורו, פרנק, מפאולה בנהולצר קנן (כינויה היה "ביי"). פרנק גדל במשפחות אומנות שונות, שימש כטייס בלופטוואפה הגרמני במלחמת העולם השנייה, ונהרג בשנת 1943 בעת הפצצה ברוסיה.
ברכט עבר למינכן, החל לפרסם שירים ומאמרים ועבד על מחזהו הראשון, "בעל" (1919). במחזה זה, כמו גם במחזהו השני, "תופים בלילה", ניתן להבחין בהשפעות של אמני קברט ושחקנים כמו פרנק ודקינד, קלבונד וקרל ולנטין, שהקרינו דימויים גבריים חזקים ובמקביל שילבו נימות סאטיריות, אנדרוגיניות והומוארוטיות בולטות.
סביב דמותו הכריזמטית של ברכט, התקבצה חבורה של יוצרים צעירים כמו גאורג אורגה, הצייר ויוצר התפאורות קספר ניהר, המחזאי ארנולט ברונן ואחרים, שכולם ניהלו פרשיות אהבים עם ברכט.[דרוש מקור] באותה תקופה גם שינה ברכט את שמו מברטולד לברטולט. במקביל, היו לברכט גם שורה ארוכה של מאהבות, שלאחת מהן, זמרת האופרה מריאנה צוף, נישא (ב-1922) וממנה נולדה לו בשנת 1924 בתו ברברה (מארי-ברברה שאל). בני הזוג התגרשו בשנת 1927. עם חבורת הצעירים שסביבו כונן ברכט מערכת עבודה כקולקטיב, שבו רעיונות מושלכים מכל עבר עד לגיבוש המחזה השלם. צורת עבודה זו, בין השאר, הייתה אחת הסיבות לכך שמחזותיו עד עליית הנאצים ב-1933 מאופיינים במבנה אפיזודי, עם הטיה חזקה לקרעי קטעים ושיריים, שהיו החלק החזק ביותר של ברכט.
הזכייה בפרס קלייסט פילסה לברכט בשנת 1924 את הדרך לברלין, שם יצר קשרים עם דמויות בולטות בתיאטרון הגרמני כמו מקס ריינהרדט, ארווין פיסקטור וקרל צוקמאייר, וקנה את אהדתו של המבקר הרברט איהרינג. ברכט המשיך לטפח את קשריו עם ליון פויכטוונגר, שהיה אז בעיקר מחזאי ובהמשך כתב רומנים היסטוריים מצליחים. בברלין נקשר ברכט רומנטית ויצירתית עם הלנה וייגל, שנישאה לו בשנת 1929 והייתה כוכבת ראשית במחזותיו. נולדו לו ממנה בת ובן. קשר רומנטי נוסף היה לברכט עם הסופרת, המחזאית והמתרגמת אליזבת האופטמן, שנעשתה לשותפתו העיקרית ב"קולקטיב" והעלתה תרומה חשובה למחזותיו ולפיתוח התאוריות התיאטרוניות שלו ב"להרשטוקה" (מחזות הלימוד). תרומתה ניכרת גם בסיפוריו ובשיריו בתקופה שעד לעליית הנאצים לשלטון בראשית 1933.
הצלחתו הגדולה של ברכט באה כמעט באקראי, כאשר הועלה המחזה האופראי "אופרה בגרוש" בשנת 1928. עד אז היה ברכט מחזאי ומשורר מוערך, אך מחזותיו נחשבו נסיוניים ויקרים מדי (לא מעט בגלל סגנון הבימוי האקצנטרי של ברכט). "אופרה בגרוש" שינתה את הדימוי הזה. המחזה התבסס על "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי מהמאה השמונה עשרה, עם מוזיקה אותה כתב קורט וייל, כשבתפקידים ראשיים מופיעות הלנה וייגל, קרולה נהר ורעייתו של וייל, לוטה לניה. המחזה הועלה בהצלחה גדולה וביסס במידה רבה את שמו של ברכט, כמו גם את הקריירה המצליחה של וייל כמלחין ושל לוטה לנייה כשחקנית. שני מחזות נוספים שניסו להתבסס על הצלחת "אופרה בגרוש" – "עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" ו"סופטוב" – זכו להצלחה פחותה באותה עת. ביחס למחזות אלה ולמחזות קודמים של ברכט, הועלתה הטענה כי העתיק בלי לתת קרדיט שירים של ארתור רמבו, פרנסואה ויון ורודיארד קיפלינג.
בתקופה זו בלטו ביצירתו של ברכט רעיונות סוציאליסטיים ומרקסיסטיים, לאחר שנחשף לרעיונותיו של מרקס בשנת 1927. נאמנות לרעיונות מרקסיסטיים ולסוציאליזם היא מאפיין בולט במחזותיו מאותה תקופה – "האומר כן / האומר לא", "האמצעים שיש לנקוט", "יוהנה הקדושה של המכלאות" ו"היוצא מן הכלל והכלל". מחזות אלה משקפים גם רעיונות מתיאטרון ה"נו" היפני, על הפישוט והטקסיות שבהם. גישה חדשנית זו גרמה לכך, שברכט גונה בזמן ה"טיהורים" של יוסיף סטלין כ"פורמליסט" הסוטה מהנתיב הרצוי של "ריאליזם סוציאליסטי" (ראו להלן בפרק על "תאוריה תיאטרונית").
בעקבות עליית הנאצים לשלטון עזב ברכט את גרמניה. האופטמן עזבה את הקולקטיב ובמקומה באה מרגרטה שטפין, צעירה בת 23 שהפכה לעוזרת של ברכט משנת 1931 עד שנת 1941 (ברכט לא השלים כתיבת מחזה כלשהו אחרי מותה בטרם עת משחפת). חבורתו של ברכט התיישבה תחילה בדנמרק, שם יצר ברכט קשר רומנטי ויצירתי עם רות ברלאו, אחר כך עברה החבורה לפינלנד ומשם – רגעים לפני שהחל "מבצע ברברוסה" לכיבוש רוסיה – לקליפורניה שבארצות הברית. בתקופת הגלות הזו נכתבו מחזותיו החשובים והנודעים ביותר של ברכט, שהבולטים בהם הם "חיי גלילאו" (1938), "אמא קוראז' וילדיה" (1939), הנפש הטובה מסצ'ואן (1940), "אדון פונטילא ומאטי משרתו" (1941), "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" (1941) ו"מעגל הגיר הקווקזי" (1945).
אחרי תום מלחמת העולם השנייה נחקר ברכט על ידי "הוועדה לפעילות אנטי אמריקאית" (HUAC) בגלל עברו הקומוניסטי (ברכט היה נתון למעקב ה-FBI במהלך שנותיו בארצות הברית), מה שגרם לו להגר לשווייץ. בעקבות הזמנת ממשלת גרמניה המזרחית חזר ברכט בשנת 1949 לגרמניה המזרחית והפך למנהל ולבמאי הראשי של ה"ברלינר אנסמבל". ברכט ביים שורה של מחזות ששינו את פני התיאטרון של המאה העשרים, הבולטים בהם הם "אמא קוראז'" (עם הלנה וייגל בתפקיד הראשי, ב-1949) ו"מעגל הגיר הקווקזי" (ב-1950). בין 1953 ל-1963 יצירותיו של ברכט הוחרמו באוסטריה בשל רעיונתיו, חרם שהובל על ידי הסופר האוסטרי-היהודי פרידריך טורברג והעיתונאי הנס וייגל.
בעקבות הצלחת מחזותיו הפך ברכט לסמל בולט של גרמניה הקומוניסטית, לעיתים קרובות למורת רוחו. במערב זכו יצירותיו לתהילה אמנותית, אך גם לגינוי בשל תמיכתו במשטר הקומוניסטי ובשל המשקל האידאולוגיה והגישה הדידקטית בחלק ממחזותיו – במיוחד "האומר כן / האומר לא" ו"האמצעים שיש לנקוט".
ברכט נפטר ב-14 באוגוסט 1956 בעקבות התקף לב, ונקבר בבית הקברות דורותיאנשטאדט בברלין.