stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טאורמינה

| --- | --- |
סמל טאורמינה

מגן דוד בפלאצו דוקה סטפאנו (Pal.Duca S. Stefano) שבטאורמינה
 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  סיציליה סיציליה
 ראש העיר:  Carmelantonio D'Agostino
 תאריך ייסוד:  המאה ה-8 לפנה"ס
 שטח:  13 קמ"ר
 גובה:  204 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  10,471 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  762 נפש לקמ"ר (2009)
 קואורדינטות:  37°51′06″N 15°17′08″E﻿ / ﻿37.85179°N 15.28565°E﻿ / 37.85179; 15.28565 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.comune.taormina.me.it
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןטאורמינה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןטאורמינה(למפת סיציליה רגילה) פלרמו קטניה מסינה סירקוזה מרסלה ג'לה רגוזה טרפאני קלטניסטה אטנה ק. מלטה הים היוני  הים הטירני הים התיכוןטאורמינה(למפת סיציליה מוגדלת) פלרמו קטניה מסינה סירקוזה מרסלה ג'לה רגוזה טרפאני קלטניסטה אטנה ק. מלטה הים היוני  הים הטירני הים התיכוןטאורמינה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
טאורמינה (באיטלקית: Taormina; ביוונית: Ταυρομένιον) היא קומונה ועיר קטנה בחוף המזרחי של סיציליה שבאיטליה. העיר נמצאת בנפת מסינה, בערך בחצי הדרך ממסינה לקטניה. העיר היא יעד תיירותי פופולרי מאז המאה ה-19. קרוב לעיר נמצא הר הגעש אטנה והעיר שוכנת על חוף הים היוני.
היסטוריה > היסטוריה עתיקה

אזור טאורמינה היה מיישוב על ידי הסיצלים עוד לפני שהיוונים הגיעו לכאן ובנו כאן את העיר נקסוס. לפי התאוריה העיר טאורומניון נוסדה על ידי פליטים יוונים מנקסוס, שנהרסה על ידי טיראן סירקוסאי, דיוניסיוס הראשון. ההתנחלות החדשה שגשגה במהירות, וב-345 לפנה״ס כבר נחשבה לעיר. טאורומניון הייתה המקום הראשון אליו הגיע המנהיג שחמק מהחיילים של קרתגו ששמרו על מצר מסינה, וחצו אותו ישירות מרגיום (כיום רג'ו די קלבריה) לכיוון טאורומניון.
מעט מאוד ידוע על טאורמינה בזמנים שלאחר מכן. סביר להניח שטאורמינה הייתה אז תחת שלטונו של אגתוקלס ולאחר מכן נשלטה על ידי רודן מקומי בשם טינדריון. טינדריון הסכים לארח את המלך פירוס בסיציליה, וכשהמלך הגיע לטאורומניום עם צבאותיו, הרודן תמך בו במצעדו בסירקוזה. כמה שנים אחר כך טאורומניום נפלה לידי כוחותיו של היירון הראשון. העיר הייתה  אחת מהערים שנותרו תחת שלטונו לפי החוזה שסיכם עם הרומאים.
עד מותו של היירון היוותה טאורומניום חלק מהממלכה של סירקוזה, ולאחר מכן כל האי סיציליה הפך לפרובינציה רומית. ניתן ללמוד מקיקרו שטאורומניום הייתה אחת משלוש הערים בסיציליה שנהנתה מזכויות יתר של ברית הערים, וכך שמרה על עצמאות נומינלית. לעומת זאת, העיר סבלה מאסונות קשים במהלך מלחמת העבדים הראשונה, לאחר שנפלה לידיהם של העבדים המורדים, אשר ניצלו את מעמדה של העיר כדי להפוך אותה למעוז ולהתנגד לחייליו של פובליוס רופיליוס. העבדים החזיקו מעמד עד שהחלו לגווע ברעב, והמצודה נמסרה לקונסול על ידי אחד ממנהיגי העבדים, וכל הניצולים נידונו למוות.
היסטוריה > ימי הביניים והעת החדשה

לאחר נפילתה של האימפריה הרומית המערבית, טאורמינה המשיכה להיות אחת מהערים החשובות בסיציליה, ובגלל מעמדה הייתה אחת מהערים שנשמרו על ידי קיסרי האימפריה הרומית המערבית. לאחר נפילת סירקוזה בידי המוסלמים בשנת 878 נותרה טאורמינה עיר נוצרית אחרונה בסיציליה. אך בשנת 902 כבשו המוסלמים בהנהגת איברהים השני (אנ') את העיר. על פי המקורות הנוצריים, העיר נפלה בגלל רשלנות של לאון השישי, קיסר האימפריה הביזנטית, שלא שלח חיילים להגן עליה בגלל שהאוניות המיועדות לכך היו עסוקות בהובלת חומרי בנייה לכנסיות שהוא בנה בקונסטנטינופול. לאחר הכיבוש הרסו המוסלמים את העיר. אתר העיר חזר במהרה לידי הנוצרים שבנו אותה מחדש. בשנת 962 צרו המוסלמים על העיר ולאחר מצור ממושך, משנגמר המים בעיר, הצליחו לכבוש אותה. הערבים שלטו באזור עד שנת 1078. באותה שנה הטילו הנורמנים בהנהגת רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה מצור על העיר שכלל 22 מגדלי מצור וסיוע של אוניות בים והעיר נכנעה לאחר שישה חודשים, כאשר למגיניה לא היה מה לאכול. תיאור של המצור מופיע בכתבין של גו'פרדו מאלאטרה (אנ').
לאחר נפילתם של הנורמנים ושל בית הוהנשטאופן, טאורמינה הייתה נתונה לכיבושם של האנגבינים ושל כתר אראגון. בשנת 1410 נבחר בטאורמינה מרטין השני למלך סיציליה על ידי הפרלמנט הסיציליאני. מאוחר יותר הייתה העיר תחת ריבונות ספרדית, וקיבלה מעמד של עיר במאה ה-17.
בשנת 1645 העיר הייתה נתונה במצור של הצרפתים, שכבשו את מסינה. תחת בית בורבון בממלכת שתי הסיציליות  לא היה לטאורמינה תפקיד משמעותי, אך הגישה אל העיר נהייתה קלה יותר כאשר נקטע חלק מצוק קטראביקו הסמוך לעיר ונוצר כביש החוף המחבר בין מסינה לקטניה. החל מהמאה ה-19 הפכה טאורמינה ליעד נופש פופולרי באירופה כולה. בין האנשים שביקרו בטאורמינה נכללים אוסקר ויילד, ניקולאי הראשון, יוהאן וולפגנג פון גתה, פרידריך ניטשה (שכתב בה את ספרו כה אמר זרתוסטרא), ריכרד וגנר ועוד רבים אחרים.
היסטוריה > העידן המודרני

בסוף המאה ה-19 טאורמינה זכתה לגדולה בזכות צלם העירום וילהלם פון גלודן שעבד במקום. בנוסף גדלה הפופולריות של טאורמינה בזכות אוטו גלנג, שנודע בעיקר בברלין בזכות ציוריו היפים, שצוירו בדרום איטליה ובעיקר בסיציליה. התייר הראשון המשמעותי בטאורמינה היה גתה, שהקדיש לעיר מספר עמודים בספרו "מסע איטלקי", אך אולי היה זה גלנג שהפך את העיר למקום פופולרי ברחבי אירופה. גלנג הגיע לסיציליה בגיל 20 כדי לחפש רעיונות חדשים לציוריו, וכשעבר בטאורמינה הוא  התאהב בנוף, והחליט לעצור בעיר לחלק מהחורף. גלנג צייר את כל הנופים שטאורמינה מציעה: חורבות, ים והרים, וציוריו הוצגו מאוחר יותר בברלין ובפריז.
אתרי תיירות > ארכאולוגיה

האתר העתיק המרשים ביותר בעיר הוא התיאטרון היווני העתיק, שבזכות מיקומו היפה ושימורו המרשים נחשב לאחד האתרים העתיקים המפורסמים ביותר בסיציליה. המבנה בנוי בעיקר מלבנים, ולכן הוא כנראה מהתקופה הרומית, אם כי התוכנית וההסדר הם בהתאם לתקופה היוונית. עם קוטר של 109 מטרים, התיאטרון הוא השני הגדול מסוגו בסיציליה (לאחר זה של סירקוזה). התיאטרון משמש כיום בעיקר להופעות ולקונצרטים.
|
אתרי תיירות > אתרים אחרים

פלאצו קורבג'ה (המאה ה-10)
מזרקת בארוק (1635)
כנסיית סן דומיניקו
הכנסייה האנגליקנית של גאורגיוס הקדוש
תרבות ותיירות

מדרום לטאורמינה נמצא האי איזולה בלה, שכיום הוא שמורת טבע. עוד יותר דרומה, סמוך למפרץ, נמצאת עיירת הנופש ג'רדיני נקסוס. בנוסף טיולים במערות קאפו סנט אנדראה זמינים גם הם.
העיירה של טאורמינה ממוקמת על צוק המשקיף לים האיוני. לצד התיאטרון היווני העיר מציעה גם הרבה כנסיות עתיקות, ברים תוססים, מסעדות וחנויות עתיקות. כשלושת-רבעי שעה נסיעה מטאורמינה נמצא הר הגעש הפעיל הגדול באירופה, הר אטנה.
הסופר האיסלנדי הלדור לכסנס שזכה בפרס נובל לספרות בשנת 1955, כתב את הרוב מספרו הראשון "האורג הגדול מקשמיר" בטאורמינה, שאותה הוא שיבח רבות באוטוביוגרפיה שלו "זמנו של המשורר" מ-1963.
אירועים

טאורמינה מארחת אירועים רבים במהלך הקיץ. בתיאטרון העתיק מוצגים מופעים רבים, ביניהם מופעים קלאסיים, אופרה ומופעי פופ. מאז 1983, ההופעות החשובות ביותר מרוכזות בטאורמינה ארטה, מוסד תרבותי שמארגן מוזיקה, מופעים ופסטיבלי מחול. במסגרת הטאורמינה ארטה נחגג פסטיבל הסרטים הידוע של טאורמינה בהשתתפות כוכבי הקולנוע המפורסמים ביותר באיטליה, שירש את פסטיבל הקולנוע של מסינה וטאורמינה.
מאז אוקטובר 2005, מתקיים בעיר כל שנה  פסטיבל המוקדש למנצח הגדול ג'וזפה סינופולי, שמת בשנת 2001 וניהל במשך שנים רבות את הטאורמינה ארטה.
גלריה

כיכר ה-9 באפריל
אחת מחנויות הענתיקות הרבות בטאורמינה
פלאצו קורבג'ה
החצר הפנימית של פלאצו קורבג'ה מהמאה ה-10
טאורמינה והר אטנה כפי שנראה מהתיאטרון היווני
"קאזה קיפולה" בטאורמינה המתוארך למאה ה-15
מבט על גגות טאורמינה מהטירה הסרצנית
בסיציליה
הערות שוליים

1 2 3 4  E. A. Freeman, Sketches from Eastern Sicily, Macmillan Magazine XXXIX, 1879, pages 279-280
↑  Gordon S. Brown, The Norman Conquest of Southern Italy and Sicily, McFarland, 2015, page 176
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557256605171  BnF: cb122076124 (data)  GND: 4059040-9  LCCN: n79145882  MusicBrainz: 604baae1-3c9f-408a-94c6-0036deef85fa  NKC: ge391171  VIAF: 139547239   WorldCat (עם VIAF): 139547239 
קו החוף של טאורמינה
מבט על טאורמינה מהמפרץ של העיירה ג'רדיני נקסוס
הדואומו של טאורמינה מהמאה ה-13
איי קמפבל

איי קמפבל (באנגלית: Campbell Islands) הם קבוצה של איים באוקיינוס השקט, השוכנים במרחק של 640 ק"מ מהאי הדרומי של ניו זילנד ונמצאים בשליטתה. האיים הם אתר מורשת עולמית מאז שנת 1998 כחלק מההכרזה על האיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד, שטחם כ-115 קמ"ר והם אינם מיושבים.
האי קמפבל

האי קמפבל (Campbell Island; מאורית Motu Ihupuku) הוא האי העיקרי בקבוצה, ושטחו 115 קמ"ר. האי הררי וחלקו הדרומי נישא לגובה של יותר מ-500 מטר. בצדו המזרחי של האי חודר לשטחו הפיורד העמוק "פרסווירנס הרבור" (Perseverance Harbour) שכמעט ומחלק אותו לשתיים.
האי התגלה ב-4 בינואר 1810 והיה ליעדם של ציידי הטורפים הימיים שכמעט וכילו את כל אוכלוסייתם. במהלך מלחמת העולם השנייה פעלה תחנת משמר החופים הניו זילנדי באי, ולאחר המלחמה היא הפכה לתחנה מטאורולוגית. זו אוישה עד שנת 1995, כאשר הוחלפה בתחנה אוטומטית, ומאז האי אינו מיושב, ומבקרים בו בעיקר חוקרים.
בשנת 2001 טוהר האי ממין של חולדה (חולדת חוף Rattus norvegicus) אשר פשטה בו מאז שהובאה אליו כמעט 200 שנים קודם לכן. הצלחת המבצע שנחשב לגדול מסוגו בהיסטוריה אושרה בשנת 2003, ומאז חלה התאוששות בצמחייה ובקרב בעלי החיים באי. האי ידוע בעשבי הענק (Megaherb) שבו, פרחי בר רב-שנתיים גדולים, המתאפיינים בעלים ענקיים ובפריחה צבעונית במיוחד.
האיים האחרים

דנט איילנד (Dent Island - "אי השן") משתרע על שטח של 260 דונם כשלושה ק"מ מערבית לאי קמפבל, ושמו בא לו מצורתו המזכירה ניב משונן.
האי ז'אקמאר (Jacquemart Island) נחשב לטריטוריה הדרומית ביותר של ניו זילנד, אם כי התואר שייך למעשה לאי זעיר השוכן 50 מטר מדרום לו.
נוסף לאלה נמנים עם איי הקבוצה גם איי פולי (Folly Islands) ומספר איונים וסלעים נוספים.
גלריה

דנט איילנד
האי ז'אקמאר
נוף אופייני של עשבי ענק באי קמפבל
מראה באי
טרוי בולדרסון

ויליאם טרוי בולדרסון (באנגלית: William Troy Balderson; נולד ב-16 בינואר 1962) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-12 של מדינת אוהיו. בולדרסון, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן בסנאט המדינתי של אוהיו טרם היבחרו אל הקונגרס ה-115 של ארצות הברית בבחירות מיוחדות לבית הנבחרים שהתקיימו בשנת 2018. כמו כן, בשנים 2009–2011, היה חבר בית הנבחרים של אוהיו.
ביוגרפיה

בולדרסון נולד בעיר זיינסוויל (Zanesville) וגדל בדרום-מזרח אוהיו, ובשנת 1980 השלים את לימודיו בבית הספר התיכון של זיינסוויל. לאחר מכן למד במכללת מאסקינגאם (שהפכה בהמשך לאוניברסיטת מאסקינגאם (אנ')) ובאוניברסיטת המדינה של אוהיו, אך מעולם לא השלים את לימודיו הגבוהים. את נתיבתו המקצועית בעולם העסקים החל בעסקי הרכב של משפחתו, כמכונאי, בעת היותו סטודנט. הוא היה סגן נשיא ומנכ"ל החברה מ-1987 עד 2008. בהצהרת הון חשף בולדרסון כי אין לו הכנסות מחברה זו מאז 2008, ובפברואר 2018 הארגון פורק ונסגר.
כאשר ג'ים אסלנידס, חבר בית הנבחרים של אוהיו, היה מנוע מלהתמודד לתקופת כהונה נוספת — בולדרסון התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הבחירה ה-94 בבית הנבחרים המדינתי. הוא זכה ב-67.6% מקולות הבוחרים בפריימריז שהתקיים במרץ 2008. ביום הבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית וגרף 54.01% מהקולות. בבחירות 2010 התמודד פעם נוספת ללא התנגדת. בעודו חבר בית הנבחרים של אוהיו, היה בולדרסון חבר בוועדת הכספים ויושב ראש ועדת המשנה לחקלאות ומשאב טבע. בראשית 2010 הציג בולדרסון חקיקה שתחייב מקבלי מדיקייד באוהיו לעבור בדיקת סמים אקראית על מנת לקבל הטבות מהמדינה.
בשלהי מאי 2011 הודיע ג'ימי סטיוארט, חבר הסנאט המדינתי של אוהיו, כי בכוונתו להתפטר מתפקידו כנציג מחוז הבחירה ה-20 בסנאט החל מ-30 ביוני, סוף שנת הכספים. בעקבות זאת, ב-12 ביולי אותה שנה, הודיע נשיא הסנאט טום ניהאוס כי בולדרסון ימונה למלא את מקומו של סטיוארט. בולדרסון הושבע לתפקידו ב-13 ביולי. ב-6 בנובמבר 2012 נבחר לתקופת כהונה מלאה בת ארבע שנים בסנאט, אחרי שגבר על המועמדת הדמוקרטית תרזה סקרמק עם 59.79% מהקולות. בולדרסון נבחר בשנת 2014 כיו"ר משותף של ועדת החקיקה המיוחדת לבדיקת תקנות האנרגיה המתחדשת של אוהיו והתייעלות ארגיה, ושימש כיו"ר ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע בסנאט המדינתי. בבחירות 2016 התמודד בשנית לסנאט אך הפעם ללא התנגדות.
ב-7 באוגוסט 2018 היה בולדרסון מועמד המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס ה-12 של אוהיו בבית הנבחרים של ארצות הברית, בבחירות מיוחדות שהתקיימו עקב התפטרותו של פט טיברי (אנ') בינואר אותה השנה. הוא זכה בקושי בבחירות המקדימות שנערכו בחודש מאי, עם 20,101 קולות (29.2 אחוז) לעומת 19,437 קולות שגרפה מלאני לנגן. תובענה ייצוגית שהגישה לנגן, אשר ביקשה להכריז עליה כזוכה בשל אי-סדרים בהצבעות, נדחתה על ידי בית המשפט העליון של אוהיו באוגוסט 2018. ביום הבחירות המיוחדות ניצב בולדרסון בפני המועמד הדמוקרטי דני או'קונור. אמנם בליל הבחירות היו התוצאות צמודות מדי כדי להכריז על זוכה, אך ב-24 באוגוסט בולגרסון הוכרז באורח רשמי כזוכה. לאחר ספירת קולות ההצבעה מרחוק וקלפיות ארעיות, הוביל בולגרסון על או'קונור ב-0.8% (1,680 קולות), והושבע לתפקידו בספטמבר. במהלך מסע הבחירות זכה לתמיכתם של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ומושל אוהיו לשעבר ג'ון קייסיק, שייצג לפני טיברי את מחוז הקונגרס ה-12.
בולדרסון חבר ב"קבוצת המשילות הרפובליקנית", שדולה של חברי קונגרס רפובליקנים מתונים וליברלים. בקונגרס ה-117 הוא חבר בוועדת העסקים הקטנים ובוועדת המדע, הטכנולוגיה והחלל של בית הנבחרים.
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  שלי שולץ, AG investigating defunct Balderson Motors for fraud, באתר Zanesville Times Recorder‏, 28 באוגוסט 2018 (באנגלית)
↑  ברנדון גלן, Ohio House proposal would require random drug tests for Medicaid eligibility, באתר MedCity News‏, 17 בפברואר 2010 (באנגלית)
↑  AP‏, Balderson retains GOP hold on open House seat in Ohio, באתר פוליטיקו, 24 באוגוסט 2018 (באנגלית)
↑  ג'מי פלזר, Ohio Supreme Court throws out Melanie Leneghan's lawsuit challenging Troy Balderson's 12th District victory, באתר cleveland‏, 23 באוגוסט 2018 (באנגלית)
↑  קלייר פוראן, Republican Troy Balderson wins House seat in Ohio special election, באתר CNN‏, 24 באוגוסט 2018 (באנגלית)
↑  ליאם סטאק, Troy Balderson, Ohio Republican, Wins Special Election for House Seat, באתר הניו יורק טיימס, 24 באוגוסט 2018 (באנגלית)
↑  Ohio special election: Republican Troy Balderson wins tight race for House seat, באתר הגרדיאן, 24 באוגוסט 2018 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2019076816  US Congress: B001306  VIAF: 1010156133205358430001   WorldCat (עם VIAF): 1010156133205358430001
תוכנית מוריסון גריידי

תוכנית מוריסון גריידי (באנגלית: Morrison Grady Plan) הייתה תוכנית שהוצגה ביולי 1946 על-ידי סגן ראש הממשלה הבריטי הרברט מוריסון, לוועדת הקבינט האמריקאית לענייני ארץ ישראל. הוועדה, בראשות השגריר האמריקאי הנרי גריידי, הגיעה ללונדון למשא ומתן בעניין המצב בארץ ישראל ובקשתו של הנשיא הארי טרומן להעלאת 100,000 יהודים. גריידי וועדתו הביעו הסכמה לתוכנית, ועל כן היא נקראה "תוכנית מוריסון גריידי".
רקע להקמת הוועדה

לאחר מסקנות הוועדה האנגלו-אמריקאית בשיתוף שתי הממשלות, ממשלת בריטניה וממשלת ארצות הברית, ממשלת בריטניה חיפשה דרך להתחמק מקיום המלצות הוועדה, בין היתר, בשל מצבה הכלכלי הרעוע שלאחר מלחמת העולם השנייה. ראש הממשלה אטלי הכריז שבריטניה מבקשת מארצות הברית להציג תוכנית למימון המלצות הוועדה, והודיע שבריטניה תהיה מוכנה לקיים את המלצות הוועדה בתנאי שהיישוב היהודי יתפרק מנשקו ויפרק את הארגונים המחתרתיים שבו - תנאים שהיישוב היהודי לא היה מוכן או יכול לקבל על עצמו.
למרות זאת, ממשלת בריטניה הבינה שהמצב לא יכול להישאר על כנו. ועל רקע זה מונתה ועדת מומחים לבחינת הדרכים ליישום מסקנות הוועדה האנגלו-אמריקאית.
ביולי 1946 הגיעה ללונדון ועדת הקבינט של ארצות הברית, בראשות הנרי גריידי, לה הוצגה תוכנית מוריסון, שזכתה לברכתה.
עיקרי התוכנית

הוועדה המליצה שארץ ישראל תחולק לארבע טריטוריות אוטונומיות:
אזור יהודי - יכלול את הגליל המזרחי, עמק יזרעאל, ורצועת החוף מחיפה ועד ת"א - בסך הכול 17% משטח הארץ.
אזור ערבי - יכלול 40% משטח הארץ - יהודה ושומרון, הגליל המערבי והשפלה.
שני אזורים שיהיו נתונים תחת שלטון בריטי ישיר - כ-43% משטח הארץ, ובו בין היתר גם ירושלים והנגב.
בין הטריטוריות יהיה קשר פדרטיבי ובראש הפדרציה יעמוד נציב עליון בריטי. לאזורים היהודי והערבי תהיה אוטונומיה תרבותית בלבד. 
כמו כן, באזור היהודי יבוטל חוק הקרקעות מ-1940 ותתאפשר כניסתם של 100 אלף יהודים עקורים, ניצולי מחנות ההשמדה מאירופה תוך שנה.
התגובות לתוכנית

התוכנית שהותוותה על ידי ועדת מוריסון-גריידי דחתה על הסף את מסקנות קודמתה ושללה למעשה את החזון הציוני. גם המנהיגות הערבית וגם הסוכנות היהודית דחו את ההצעה.
התוכנית עוררה התנגדות חריפה באנגליה. בדיון בבית הנבחרים, נשא וינסטון צ'רצ'יל נאום חריף נגדה.
נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הקים בוושינגטון ועדה בת שלושה חברים (תת-שר החוץ דין אצ'יסון, שר האוצר ג'ון ו. סניידר ושר ההגנה רוברט פ. פטרסון), שתפקידה היה לגבש מדיניות אמריקנית בשאלת ארץ ישראל. נחום גולדמן הצליח לשכנע את חברי הוועדה לקבל את תוכנית החלוקה שלו שהתקבלה בהנהלה הציונית. ב-12 באוגוסט 1946 כתב טרומן לאטלי: "לאחר עיון נוסף בהמלצות של הקבוצה האמריקנית־בריטית (קבוצת מוריסון גריידי) ואחרי דיון מפורט עם חברי הקבינט שלו ויועציו הגיע באי־רצון למסקנה, שאינו יכול לתמוך בתוכנית בצורתה הנוכחית – כתוכנית אנגלו־אמריקנית". כעבור חודשיים, בערב יום הכיפורים, הודיע טרומן פומבית כי הוא תומך בתוכנית החלוקה של הסוכנות היהודית. טרומן הודיע שארצות הברית תומכת בדרישת הסוכנות הציונית לעלות 100 אלף יהודים לארץ ישראל לאלתר, ובהקמת מדינה יהודית על פני חלק משטחי ארץ ישראל המערבית. כמו כן, בסופו של דבר התוכנית לא יושמה ובריטניה העבירה את שאלת ארץ-ישראל לידי האו"ם, שהקים את ועדת אונסקו"פ.
הערות שוליים

↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך א, פרק כז, עמ' 548.
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך א, פרק כז, עמ' 551.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008916157105171
הנרי לורנס

דיוקנו של לורנס מאת ג'ון סינגלטון קופלי המוצג בגלריית הפורטרטים הלאומית בוושינגטון הבירה
תחריט מ-1784 של הנרי לורנס במהלך כהונתו כנשיא הקונגרס הקונטיננטלי
הנרי לורנס (באנגלית: Henry Laurens;‏ 6 במרץ 1724 – 8 בדצמבר 1792) היה סוחר עבדים ובעל שדות אורז אמריקאי מקרוליינה הדרומית שהפך למנהיג פוליטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית. לורנס הפך לנשיא החמישי של הקונגרס האמריקני לאחר שקודמו בתפקיד, ג'ון הנקוק, פרש. לורנס היה אחד החותמים על תקנון הקונפדרציה.
לורנס הרוויח את הונו כשותף בבית המסחר לעבדים הגדול ביותר באמריקה הצפונית, אשר בשנות ה-50 של המאה ה-17 פיקח על מכירתם של למעלה מ-8,000 עבדים מאפריקה.
לורנס כיהן במשך תקופה מסוימת כסגן נשיא דרום קרוליינה, וכשגריר ארצות הברית בהולנד במלחמת העצמאות של ארצות הברית. הוא נלכד בים על ידי הבריטים, ונכלא מספר שנים במצודת לונדון.
בנו הבכור, ג'ון לורנס, היה השליש הצבאי (Aide-de-camp) של ג'ורג' וושינגטון ושל קולונל בצבא הקונטיננטלי.
ילדותו

סבו אנדרה (מצד אביו) ואמו אסתר היו מהגרים הוגנוטים, אביו ג'ון היה בעל העסק הגדול ביותר במושבות ליצירת אוכפי סוסים. בשנת 1744, הנרי עבר ללונדון כדי להרחיב את כישוריו העסקיים. לאחר מותו של אביו ב-1747, ירש הנרי בן ה-23 את אדמת משפחתו.
משפחתו

הנרי נישא לאלנור בול, בת למשפחה בעלת שדות אורז בדרום קרוליינה גם כן, ב-25 ביוני 1750. לשניים נולדו שלושה-עשר ילדים, מרביתם מתו בינקותם או ילדותם. אלנור מתה ב-1770, חודש לאחר שילדה את ילדם האחרון. הנרי שלח את שלושת בניו ללמוד בלונדון, ועודד את בנו הבכור, ג'ון לורנס, ללמוד משפטים. במקום זאת, ג'ון החליט לחזור לארצות הברית ב-1776 כדי להילחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קריירה פוליטית

הנרי שירת במיליציה, כמו מרבית הגברים בתקופתו. הוא הועלה לדרגת סא"ל בעקבות הצלחותיו בלחימה נגד הצ'רוקי בין השנים 1757–1761, ובמלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
שנת 1751 ציינה גם את השנה הראשון בה נבחר הנרי לאספה הקולוניאלית. הנרי נבחר לאספה בכל שנה (פרט לשנה אחת) עד אחרי מלחמת העצמאות, אז הוחלפה האספה בממשלת מעבר. השנה בה לא נבחר הנרי הייתה 1773, אז ביקר בבריטניה כדי להסדיר את לימודיהם של בניו.
עם התקרבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הנרי תמך בהתחלה בפיוס עם הבריטים. אולם עם הידרדרות תנאי המחיה של הקולוניות, הוא העביר את תמיכתו באופן מלא בקולוניות. כאשר קרוליינה החלה להקים ממשלה עצמאית, הנרי נבחר לקונגרס המחוזי ב-1775. הוא כיהן כנשיא ועדת הבטיחות וכממלא מקום ראש הקונגרס בין יוני 1775 עד מרץ 1776. לאחר הקמתה של הממשלה העצמאית בקרוליינה, הוא כיהן כסגן הנשיא של דרום קרוליינה בין מרץ 1776 עד יוני 1777.
הנרי נבחר כנספח לקונגרס הקונטיננטלי בינואר 1777, ונבחר לנשיא הקונגרס בין נובמבר 1777 עד דצמבר 1778. הוא כיהן בקונגרס עד 1780.
בסתיו 1779 מינה הקונגרס את לורנס לנציג האמריקני בהולנד. בתפקידו, הצליח לורנס לגייס את תמיכת הולנד למלחמת העצמאות. אולם במהלך שיט להולנד, נעצרה ספינתו על ידי הבריטים. לורנס ניסה להיפטר מהמסמכים שנחתמו על ידי ההולנדים, אולם הבריטים מצאו אותם, וכאשר הבינו שנחתם הסכם בין אמריקה להולנד, הכריזו הבריטים מלחמה על הרפובליקה ההולנדית.
הבריטים האשימו את לורנס בבגידה, שלחו אותו לבריטניה, וכלאו אותו במצודת לונדון (לורנס היה האמריקני היחיד שנכלא במצודה). האמריקנים מחו על מאסרו. לשבויי מלחמה (ביניהם לורנס) ניתנה האפשרות לשלוח ולקבל מכתבים. לורנס שלח מכתבים לשותפו העסקי ריצ'רד אוסוולד, והאחרון הצליח לשאת ולתת את שחרורו. לורנס שוחרר בדצמבר 1781 בתמורה לגנרל הבריטי הלורד קורנוואליס. לורנס השלים את מסעו להולנד והצליח לגייס כספים לתמיכה באמריקנים.
בנו הבכור של צ'ארלס קורנווליס, ג'ון, שהפך לקולונל בצבא, נהרג בקרב על נהר קומבהי ב-1782, והיה אחד הקורבנות האחרונים של מלחמת העצמאות. הוא תמך בגיוסם של עבדים ושחרורם מעבדות, והציע לאביו לשחרר את 40 העבדים שעמד לרשת מאביו שלו (סבו של ג'ון). אף על פי שהתחבט בנושא לא שחרר הנרי לורנס איש מ-260 עבדיו.
בשנת 1783 נשלח לורנס לפריס כאחד ממשגיחי השלום לקראת החתימה על חוזה פריז. בעוד שלורנס לא היה אחד החותמים בחוזה, הוא שיחק תפקיד משמעותי בהגעה להסכמים שנכללו בחוזה.
לורנס פרש מהחיים הציבוריים ב-1784. הוצעו לו מספר הצעות לכהן בתפקידים ממשלתיים, אך הוא סירב לכל ההצעות פרט לאחת: הוא הסכים לכהן בוועדה המדינית ב-1788, שם הצביע על אשרור חוקת ארצות הברית.
לורנס מת ב-8 בדצמבר 1792 בביתו בדרום קרוליינה. בצוואתו ביקש לשרוף את גופתו ולפזר את האפר על אדמתו.
הערות שוליים

↑  "Slavery and Justice: Report of the Brown University Steering Committee on Slavery and Justice" (PDF). Brown University. באוקטובר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Gregory D. Massey, John Laurens and the American Revolution, University of South Carolina Press, 2016-12-13
↑  P. Finkelman, Slavery, the Constitution, and the Origins of the Civil War, OAH Magazine of History 25, 2011-04-01, עמ' 14–18 doi: 10.1093/oahmag/oar004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007352188505171  BNE: XX5368259  BnF: cb14413494m (data)  GND: 104273313  ICCU: TSAV181957  ISNI: 0000 0000 2551 7154  LCCN: n79065949  LNB: 000161699  NKC: jx20130114003  NTA: 070273987  SNAC: w6gk092n  US Congress: L000121  VIAF: 66680296   WorldCat (עם VIAF): 66680296
מיכל קרומר-נבו

| --- | --- |

 ענף מדעי:  עבודה סוציאלית
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 תרומות עיקריות
 פיתוח הפרדיגמה של עבודה סוציאלית מודעת-עוני
 
מיכל קרומר-נבו (נולדה ב-1961) היא פרופסור מן המניין במחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ומחזיקת הקתדרה ע"ש דויד ודורותי שוורצמן לפיתוח קהילתי. משמשת גם כנשיאת כבוד של המרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה

גדלה בגבעתיים ורכשה תואר ראשון בספרות עברית לפני שהחלה את מסלול הלימודים בעבודה סוציאלית. כתבה את עבודת התיזה לתואר מוסמך אוניברסיטה ואת עבודת הדוקטורט בהנחיית פרופ' יונה רוזנפלד בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש ברוואלד באוניברסיטה העברית. במקביל ללימודיה עבדה כעובדת סוציאלית עם בני נוער ובמסגרות של בריאות הנפש והתמחתה בפסיכותרפיה. בשנת 2000 הגיעה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב כמלגאית קרייטמן לפוסט-דוקטורט, ומאז היא חברת סגל באוניברסיטה זו (כיום במעמד של פרופ' מן המניין). שמשה כעמיתת מחקר ב-Chapin Hall Center for Children, University of Chicago וב-אוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 2013 הייתה חברה בוועדה למלחמה בעוני בישראל, ומסוף שנת 2016 משמשת כיועצת אקדמית בכירה למשרד הרווחה והשירותים החברתיים.
ביוגרפיה > פעילות אקדמית וציבורית > עבודה סוציאלית עם אנשים החיים בעוני

מיכל קרומר-נבו מעידה על עצמה כי יש לה "פרויקט חיים (גרנדיוזי), לשנות את האופן בו פועלת העבודה הסוציאלית עם אנשים החיים בעוני". לשם כך היא פועלת ליצירת ידע תאורטי ואמפירי שייצג את האנשים החיים בעוני, מתוך תפיסה כי הקרבה לחוויות החיים של פרטים והבנת המבנים החברתיים שמעצבים אותן הם המפתח לפעולה המקצועית בעבודה סוציאלית. בנוסף, פועלת קרומר-נבו לפיתוח דרכים לפרקטיקות מקצועיות חדשניות, המתמקדות בעבודה פרטנית שמטרתה שינוי חברתי.
בשנת 2013 שימשה פרופ' קרומר-נבו כחברה בוועדה למלחמה בעוני בישראל, ועדה בראשות אלי אלאלוף שהוקמה על ידי שר הרווחה והשירותים החברתיים על מנת לגבש המלצות לצמצום מספר האנשים החיים בעוני בישראל ולצמצום עומק העוני.
ביוגרפיה > פעילות אקדמית וציבורית > המרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה

קרומר-נבו היא כיום נשיאת כבוד של המרכז הישראלי למחקר איכותני של האדם והחברה שבאוניברסיטת בן-גוריון, מרכז אשר עוסק בתחום של מחקר איכותני, והייתה בין מקימיו (לצידה של פרופ' לאה קסן). בשנים 2006–2016 עמדה פרופ' קרומר-נבו בראש המרכז, ובשנים 2000–2006 שימשה כרכזת האקדמית שלו. במסגרת זו עסקה קרומר-נבו בהוראת קורסים מתודולוגיים ובפיתוח שיטות מחקר ביקורתיות, הרואות במחקר עצמו זירה לשינוי חברתי ומדגישות את הסובייקטיביות של החוקרת ושל משתתפי המחקר ("הנחקרים"), כמו אוטואתנוגרפיה, מחקרי פעולה משתפים, מחקרים מבוססי קהילה ומתודולוגיות מחקר פמיניסטיות.