stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המכשף: הסירנות מהמעמקים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הנובלה 	"קורבן קטן" מאת אנדז'יי ספקובסקי
 בימוי:  קאנג היי צ'ול
 הופק בידי:  לורן שמידט היסריך
 תסריט:  מייק אוסטרובסקי ריי בנג'מין
 מדבבים:  דאג קוקל ג'ואי בייטי אניה צ'אלוטרה כריסטינה רן
 מוזיקה:  ג'וזף טראפאנס 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית דרום קוריאה דרום קוריאה פולין פולין
 חברת הפקה:  סטודיו מיר Platige Image Hivemind
 חברה מפיצה:  נטפליקס
 שיטת הפצה:  ישירות לווידיאו, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 בפברואר 2025 
 משך הקרנה:  91 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה אפלה, סרט חרבות וכישופים, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט דרמה, סרט פעולה, סרט הרפתקאות 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המכשף: הסירנות מהמעמקים (באנגלית: The Witcher: Sirens of the Deep) הוא הוא סרט פנטזיה אפל מונפש אמריקאי שהופק על ידי לורן שמידט היסריך עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ועלילתו מתרחשת במהלך עונתה הראשונה של הסדרה "המכשף".
הסרט עלה לשירות ב-11 בפברואר 2025.
תקציר העלילה

לאחר שגראלט מריוויה, צייד מפלצות אשר עבר מוטציות שונות שהקנו לו יכולות על-אנושיות, נשכר לחקור סדרה של התקפות בכפר השוכן על חוף הים ומוצא את עצמו נמשך לסכסוך בן מאות-שנים בין תושבי הכפר לבני הים, הוא נאלץ לסמוך על סיועם של חבריו – ותיקים וחדשים – על מנת לפתור את התעלומה לפני שהעוינות בין שתי הממלכות תסלים למלחמה כוללת.
צוות המדבבים

דאג קוקל – גראלט מריוויה
ג'ואי בייטי – יסקיאר
אניה צ'אלוטרה – ינפר מוונגרברג
כריסטינה רן – אסי דייבן
הפקה > פיתוח

בספטמבר 2021, במהלך אירוע הטודום (אנ') של שירות הזרמת המדיה "נטפליקס", הוכרז לראשונה על פיתוחו של סרט אנימה עלילתי שני לאחר פיתוחו והפצתו של הסרט "המכשף: סיוטו של הזאב". בחודשים שלאחר מכן, הצהיר המפיק טומק בגינסקי כי עלילת הסרט תתבסס ישירות על נובלה של אנדז'יי ספקובסקי שנכתבה במסגרת סדרת "המכשף", בניגוד לכתיבת עלילה מקורית על בסיס אירועים שנרמזו עליהם על ידי ספקובסקי לאורך הסדרה. בנובמבר 2023, עם חשיפת הקדימון הראשון לסרט, נחשף כי עלילת הסרט תתבסס על הנובלה "קורבן קטן" מתוך "חרב הגורל" וכי על עבודות הפיתוח וההנפשה הופקדו אולפני ההנפשה הדרום-קוריאניות "סטודיו מיר", "Platige Image" ו-"Hivemind" – שעבדו בעבר על הסרט "סיוטו של הזאב".
הפקה > ליהוק

בנובמבר 2023, נמסר כי את דמותו של גראלט מריוויה ידבב דאג קוקל, אותו דיבב בעבר בסדרת משחקי המחשב "The Witcher"; לאחר שהנרי קאביל, שגילם את דמותו למשך שלוש עונותיה הראשונות של סדרת הטלוויזיה, פרש עקב אי-הסכמות על פיתוח הדמות ועלילת הסדרה. בנוסף, נמסר כי ג'ואי בייטי ואניה צ'אלוטרה ישובו לדבב את דמויותיהם של יסקיאר וינפר מוונגרברג, ועל הצטרפותה של כריסטינה רן הצטרפה לצוות המדבבים.
הערות שוליים

↑  ‘The Witcher: Sirens of the Deep’ Will Pull You Under in 2024, Netflix Tudum
↑  Earl, William (September 25, 2021). "The Witcher Renewed for Season 3, Expands Universe With New Projects". Variety. Penske Media Corporation. Retrieved November 18, 2023.
↑  Liu, Narayan (December 14, 2021). "The Witcher's Next Anime Comes Directly From the Books". CBR. Valnet Inc. Retrieved November 18, 2023.
↑  Campione, Katie (November 10, 2023). "The Witcher: Sirens Of The Deep Anime To Premiere On Netflix In 2024 — Watch The Teaser". Deadline Hollywood. Penske Media Corporation. Retrieved November 18, 2023.
↑  Boycillo, Andrea Dawn (November 13, 2023). "The Witcher: Sirens of the Deep Release Date, Plot, Cast & All You Need to Know!". Epicstream. Gfinity Digital Media. Retrieved November 18, 2023.
סעיד חווא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1935 חמה, המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון 
 פטירה:  1989 (בגיל 54 בערך) עמאן, ירדן 
 מדינה:  סוריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות סחאב 
 השכלה:  אוניברסיטת דמשק 
 מפלגה:  Muslim Brotherhood in Syria 
 
סעיד חווא (1935–1989; ערבית: سعيد حوى) היה הוגה דעות אסלאמיסטי סורי, ממנהיגי תנועת האחים המוסלמים בסוריה.
קורות חייו

סעיד חווא נולד בשנת 1935 בשכונת העוני אלעיליאת בעיר הסורית חמאת. בגיל שנה התייתם מאמו, ואביו, מוחמד דיב חווא, נקלע לסכסוך דמים שבסופו נאלץ לגלות מן העיר למספר שנים מחשש לנקמת דם. לאחר שהסגיר עצמו לרשויות בהסכמת משפחת הנרצח, אביו שהה שנה נוספת בבית סוהר. חווא גדל אצל סבתו, שהקפידה על חינוכו של הילד למרות תנאי העוני הקשים שבהם חיו. בהיותו בן שבע, חזר אביו לחמאת והקים דוכן למכירת ירקות בשוק העיר. כדי שיוכל לסייע בהתפתחות העסק, הוצא חווא מבית-הספר, אך המשיך ללמוד ולהתפתח תחת חסות המשפחה. אביו של חווא היה מודל השראה לבנו והמריץ אותו להתמיד בקריאת ספרים ולשנן קטעים מן הקוראן. כמו כן מוחמד דיב היה פעיל פוליטית בתנועה הסוציאליסטית של אכרם אל-חוראני, כנציג של שכונת אלעיליאת נגד בעלי הקרקעות הגדולים של חמאת. חווא היה צעיר מדי כדי לחוות את פעילותו של חוראני ממקור ראשון, אולם ספג את מורשתו הפוליטית דרך אביו. אף שאימץ קו אידאולוגי שונה לחלוטין מזה של חוראני החילוני, חווא זקף לזכותו את הנחלת מתודות הארגון והתכנון הדרושים לצורך הנעת ההמונים בדרך להגשמת יעדים פוליטיים.
לאחר שלוש שנים של עבודה בשוק מצבה הכלכלי של המשפחה השתפר, וחווא חידש את לימודיו הסדירים בבית-ספר ערב דאר אל-אנסאר, שהיה שייך לזרם הסלפיה. הוא המשיך בלימודיו בבית-הספר על שם אבן רושד, התיכון המרכזי בעיר. אחד המורים בתיכון היה השייח' הצופי מוחמד אל-חאמד, הוא אשר יותר מכל עיצב את השקפתו הדתית של חווא. אל-חאמד למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת אל-אזהר שבמצרים, ובשהותו במדינה הושפע רבות ממייסד האחים המוסלמים חסן אל-בנא. כששב לחמאת והחל לשמש כקאדי וכמטיף בעיר, היה גם ממקימי הסניף המקומי של תנועת האחים המוסלמים. בנוסף לכך שימש אל-חאמד בתור השייח' הצופי העירוני של מסדר הנקשבנדיה, זאת בניגוד לכמה מן הזרמים הסלפים האחרים שפעלו בסוריה באותה עת והתנגדו לאורח החיים הצופי. שני מוטיבים מרכזיים אלו - הצופיות והאחים המוסלמים - הונחלו לחוא ישירות בידי אל-חאמד.
בשנת 1953 הצטרף חווא לאחים המוסלמים בהוראתו של מורו אל-חאמד. עד מהרה הוכיח חווא יכולות רטוריות וארגוניות מרשימות, והתקדם במהירות בשורות הארגון. הוא היה שותף להקמתו של ארגון חמוש שפשט על מקומות בילוי שלא היו לרוח האסלאם, ואגב כך התחכך באופן מתמיד עם הכנופיות שתמכו באכרם אל-חוראני. בשלב מסוים הוצע לחווא לנטוש את "האחים" ובמקום זאת להקים ענף דתי בתוך המפלגה של אל-חוראני, אך הוא סירב בתוקף. במחצית השנייה של שנות ה-50 התמקד חווא בהשלמת לימודיו הדתיים ובצופיות. עקב כך עזב את לראשונה את חמאת, ועבר ללמוד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק.
חווא למד בפקולטה לשריעה באוניברסיטת דמשק, תחת "המפקח הכללי" הראשון של תנועת האחים המוסלמים בסוריה מוסטפא אל-סבאעי, ששימש דיקן הפקולטה באותה עת.
לאחר מרידת האחים המוסלמים כנגד חאפז אל-אסד יצא חווא לגלות ושהה בשארית חייו בירדן.
הערות שוליים

↑  ערבית: العليليات
↑  pp.601-607 ,(Weismann, Itzchak, "Sa`id Hawwa: The Making of a Radical Muslim Thinker in Modern Syria", Middle Eastern Studies 29 (4
↑  ויסמן 1, עמ' 607-611
↑  ויסמן, יצחק, "פונדמנטליזם ודמוקרטיה בשיח של האחים המוסלמים בסוריה", בתוך: מאיר חטינה ואורי קופפרשמידט (עורכים), האחים המוסלמים: חזון דתי במציאות משתנה, עמ' 133-134
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305775005171  GND: 1042541264  ISNI: 0000 0004 0250 1132  LCCN: n82108637  NTA: 243000383  SUDOC: 162437595  TDVİA: said-havva  VIAF: 298208281   WorldCat (עם VIAF): 298208281
דוד אידר

| --- | --- |

 לידה:  1 באוגוסט 1865 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  30 במרץ 1936 (בגיל 70) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Montague David Eder 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  בית החולים סנט ברת'ולומיו 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 
מונטגיו דוד אִידֶר (באנגלית: Montague David Eder;‏ 12 באוגוסט 1865 – 30 במרץ 1936) היה פסיכואנליטיקאי, רופא, מנהיג ציוני, איש רוח וסופר יהודי-בריטי.
רקע

ד"ר דייוויד (דוד) מונטגיו אידר. נולד בלונדון למשפחה יהודית מתבוללת, רופא, מראשוני הפסיכואנליטיקאים בבריטניה, מתלמידיו של זיגמונד פרויד, ראש ועד הצירים לארץ ישראל 1918 וראש המחלקה המדינית של ההסתדרות הציונית בירושלים 1922-1918, חבר בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית בלונדון, נשיא הסתדרות ציוני אנגליה 1930-1932, סגן נשיא הסתדרות ציוני אנגליה 1936-1932.
לימודים והכשרה רפואית

דוד אידר למד רפואה בבית החולים סנט ברתולומאו (Saint Bartholomew's Hospital) בלונדון. עם סיום לימודיו הוא יצא למסע ברחבי ארצות הברית ומשם המשיך דרומה ליבשת דרום אמריקה. בבוליביה הוא התנדב לשמש כרופא מנתח בצבא הבוליבאני.
בשנת 1900 חזר אידר ללונדון והחל לעסוק ברפואה כרופא כללי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרף אידר לצבא הבריטי ושימש כרופא במסגרת חיל הרפואה. במסגרת זו הוא הוצב באי מלטה כרופא אחראי על היחידה הפסיכו-נוירולוגית בבית החולים הצבאי. עבודה זו הובילה את אידר לכתוב בשנת 1917 את הספר
War-Shock, The Psycho-neuroses in War: Psychology and Treatment, העוסק בסימפטומים הפסיכולוגיים והנוירולוגיים מהם סבלו חיילים בהם טיפל.
פסיכואנליטיקן

החל משנת 1910 החל אידר לגלות עניין בתורת הפסיכואנליזה שבתקופה זו החלה להתפתח באירופה. הוא תרגם עבודות של קרל יונג לאנגלית ובהם הספר "התאוריה של הפסיכואנליזה" (The Theory of Psychoanalysis) ועבודות של זיגמונד פרויד ובהם "על החלומות" (On Dreams). משהתגבשה דעתו וגדלה מומחיותו העדיף אידר את הגישה הפרוידיאנית על גישתו של יונג.
הוא פרסם מספר מאמרים על פסיכואנליזה ורכש שם כמומחה בתחום שבתקופה זו נחשב לחדשני ביותר בעולם הרפואה.
בשנת 1932 הוא נבחר לתפקיד נשיא המחלקה הרפואית של בחברה הבריטית לפסיכואנליזה, ובאותה שנה פרסם את עבודתו "טיפול בחולה הסובל מנוירוזה"
(The Management of the Nervous Patient). בעבודה זו הציג אידר את הדרך לשילוב טכניקות של פסיכואנליזה בטכניקות איבחון המשמשות ברפואה כללית.
באותה שנה הציג אידר את התאוריה של המיתוס של הקידמה (Myth of Progress) במאמר בכתב העת היוקרתי British Journal of Medical Psychology. הוא הציג את הטענה כי בעוד התרבות האנושית צועדת קדימה בזכות תגליות מדעיות הבאות לידי ביטוי בטכנולוגיה והתקדמות במחשבה החברתית-פוליטית, האדם מגלה כי קידמה זו אינה מיטיבה עמו ותוצאה אחת של הקידמה היא אומללות של הפרט, המרגיש כי הוא מאבד שליטה ויכולת להבין את סביבתו.
פעיל ציוני

ניתן לחלק את פעילותו הציונית לשלוש תקופות : תחילה, חברותו בהסתדרות הטריטוריאליסטית, אחר כך פעילותו הציונית בירושלים 1918 -1922 ושובו ללונדון ופעילותו שם ומשם למען הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
כפעיל ציוני הוא נמנה עם חברי ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית שבראשה עמד דודנו ישראל זנגוויל, לצד נחמן סירקין. אישים אלו צידדו במציאת טריטוריה להגשמת הציונות, וזאת בניגוד לאנשי רוח אחרים שראו בציונות תנועת התחדשות רעיונית. זנגוויל ואידר צידדו בהגשמת הציונות במסגרת תוכנית אוגנדה. בקונגרס הציוני השביעי פרשו הטריטוריאליסטים מן ההסתדרות הציונית והקימו את ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א). מטעמה יצא אידר בשליחות מטעמם ללוב במטרה לבדוק את האפשרות להתיישבות יהודים שם, שליחות שהעלתה חרס.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כבוש ארץ-ישראל בידי הבריטים, הצהרת בלפור (2 בנובמבר 1917) ובהשפעת ד"ר חיים ויצמן התקרב אידר אל הציונות המעשית בארץ-ישראל. ויצמן צרף אותו למשלחת הציונית, והוא עבר לגור עם משפחתו בירושלים ונשאר בה עד אוגוסט 1922. בספטמבר 1918 ויצמן עזב את הארץ ואידר נשאר לייצגו ולנהל את ענייניו בארץ ועמד בראש ועד הצירים ובראש המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית בירושלים, תפקיד אותו מילא עד שעזב את הארץ. לא פעם ביקש לסיים את תפקידו בארץ ולשוב אל מקצועו כפסיכואנלטיקן, אך ויצמן שכנעו להישאר עד לאחר אשרור המנדט הבריטי ב-1922. הוא נשאר בירושלים למען הציונות ובמידה רבה גם בשל חברותו הנאמנה עם ויצמן. בארבע שנותיו בארץ הוא היה למעשה האיש של ויצמן, שליחו האישי ויד ימינו. בתוקף תפקידו כמנהל המחלקה המדינית של ההנהלה הציונית עסק בקשרים עם הממשל הצבאי והאזרחי הבריטי, נפגש רבות עם ראשי השלטון המנדטורי בארץ, עם ראשי כנסייה ועם מנהיגים ערביים. בהיותו בריטי ציוני היה איש קשר אידיאלי בין ההסתדרות הציונית והיישוב בארץ לבין שלטונות המנדט, ותרם רבות לפתרון בעיות וסכסוכים בין הנהגת היישוב לבין שלטונות המנדט.
אחרי שובו ללונדון המשיך בפעילות הציונית לצד פעילותו במקצוע הרפואה. "ויצמן העריך מאוד את אידר ואת ניסיונו המעשי בארץ. הוא היה חבר ההנהלה הציונית בלונדון ואחראי מטעמה על עבודת המחלקה המדינית שם. בראשית שנות השלושים היה זמן קצר נשיא הפדרציה הציונית באנגליה" 1930 –1932. גם בתפקידיו אלה המשיך להיות יד ימינו של ויצמן. בסיקור ראיון שלו עם המלך פייסל בלונדון בספטמבר 1925, אידר כותב "הבהרתי לו שאני למעשה אינני חבר בוועד הפועל הציוני, ולכן לא באתי אליו באופן רשמי, למרות שאני בקשר הדוק עם ד"ר ויצמן והייתי עמו לאחרונה בווינה. לכן, אפשר לשייך לד"ר ויצמן את כל מה שאומר, כאילו הדברים יצאו מפיו.
פעיל ציוני > פעילותו בהקמת האוניברסיטה העברית בירושלים

ביולי 1918 הונחה אבן הפינה לאוניברסיטה העברית. ויצמן, נשיא הציונות היהודית, היה היושב ראש הראשון של חבר הנאמנים שלה. כאשר עזב את הארץ, אידר נשאר והיה שליחו הנאמן ופעל מטעמו גם בענייני הקמת האוניברסיטה. בשובו ללונדון ב-1922 היה חבר בוועד המנהל של האוניברסיטה בלונדון. עד פתיחתה הרשמית של האוניברסיטה ב-1925 ואף אחר כך, אידר היה פעיל בשם ויצמן ומעורב בכל שלבי ההקמה ובכל הנושאים הקשורים, החל מרכישת הבית הראשון ה-GRAY HILL HOUSE . והעברת הבעלות עליו, רישום ותיעוד גיוס כספים למען האוניברסיטה, קשר עם הארכיטקטים, פרופ' גידס (GEDDES) ,מר מירס (MEARS) ומר חייקין (CHAIKIN) , רכישת כתב היד המקורי של תורת היחסות של איינשטיין עבור האוניברסיטה, הקמת המעבדות לכימיה ולמיקרוביולוגיה ורכישת הציוד להן, גיוס מדענים טיפול בתוכניות הבנייה שם, וכלה בתכנים ואופן הלמידה, המחקר וההוראה באוניברסיטה. בנושאים רבים אידר, בשם ויצמן, היה חלוק על הד"ר יהודה לייב מאגנס, נגיד האוניברסיטה, בנושאי מטרות האוניברסיטה, חלוקת המשאבים הכספיים ועוד. אידר ריכז את העקרונות והרעיונות איך צריכה האוניברסיטה העברית להיות, בחוברת בשם The Hebrew University, Jerusalem, Some Perspectives and Aspects by M. Eder, London, Zaionist Organisation 1926 בחוברת המוקדשת לאוניברסיטה העברית, אותה חיבר ויצאה לאור מטעם ההסתדרות הציונית.
חייו הפרטיים

אשתו של דוד, אידית אידר, התוודעה לציונות בגיל ארבעים, לאחר שנחשפה לרעיון על ידי פעילות בעלה. הייתה מחנכת, פסיכולוגית ופעילה בוויצו. אידר נפטר באנגליה בשנת 1936 ונקבר בלונדון. על שמו רחוב בשכונת רמת בגין בחיפה.
לקריאה נוספת

יעקב יערי-פולסקין, חיים בשליחות העם, בתוך: חולמים ומגשימים, תל אביב: הוצאת מ. מזרחי, 1967, עמודים 132–128
משה יגר, תולדות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ירושלים: מוסד ביאליק, 2011
הערות שוליים

↑  מוטי גולני ויהודה ריינהרץ, האב המייסד חיים וייצמן, ביוגרפיה, 1952-1922, תל-אביב: עם עובד ספריית אופקים, 2020, עמ' 817
↑  International Journal of Psychoanalysis
↑  Journal of Mental Science
↑  International Dictionary of Psychoanalysis
↑  'The Management of the Nervous Patient.' The Medical Forum, 1932, vol. I, p. 18.
↑  'The Myth of Progress.' The British Journal of Medical Psychology, 1932, Vol. XII, p. 1.
↑  יוסף קרוק, תחת דגלן של שלוש מהפכות, תל אביב: מחברות לספרות, 1968, עמ' 162
↑  האב המייסד חיים וייצמן, ביוגרפיה 1952-1922, עמ' 56, 57
↑  האב המייסד חיים וייצמן, ביוגרפיה 1952-1922, עמ' 42
↑  האב המייסד חיים וייצמן, ביוגרפיה 1952-1922, עמ' 820
↑  מסמך מספר 9-60L ,גנזך ויצמן רחובות.
↑  האב המייסד חיים ויצמן, ביוגרפיה 1952-1922, עמ' 428
↑  האב המייסד חיים וייצמן, ביוגרפיה, 1952-1922, עמ' 817
↑  מסמך מספר 125-150L, גנזך ויצמן, רחובות.
↑  מסמך מספר 97-150L, גנזך ויצמן, רחובות.
↑  מסמך מספר 87-151L, גנזך ויצמן, רחובות
↑  מסמכים 52-151L, מסמך 54-151L, מסמך 55-151L, גנזך ויצמן, רחובות.
↑  מסמך 168-150L, גנזך ויצמן, רחובות
↑  מסמך מספר 133-150L, גנזך ויצמן, רחובות
↑  מסמך מספר 44-152L ומספר 43-151L, גנזך ויצמן, רחובות.
↑  מסמך מספר 11-152L, גנזך ויצמן, רחובות.
↑  אמציה פלד, רחוב אידר, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260738505171  BnF: cb124618700 (data)  GND: 127159843  ISNI: 0000 0000 8352 4280  LCCN: n82125251  NLA: 36523248  NLK: KAC200903673  NTA: 073681202  SUDOC: 22727377X  VIAF: 5028798   WorldCat (עם VIAF): 5028798
סאמי חינאווי

מוחמד סאמי חילמי אל-חינאווי (בערבית: محمد سامي حلمي الحناوي; 1898 – 30 באוקטובר 1950), איש צבא ופוליטיקאי סורי, שלט בסוריה לתקופה קצרה במהלך שנת 1949.
חינאווי נולד בעיר אידליב שבצפון מערב סוריה למשפחה מעורבת כורדית וערבית, והתקדם בצבא תחת המנדט הצרפתי עד לתפקיד החשוב של מפקד הבריגדה הראשונה - החטיבה החזקה ביותר בצבא סוריה, המוצבת מול ישראל.
שלטונו

חינאווי עלה לשלטון על חשבון חוסני א-זעים בהפיכה לבנה, עיקר תומכיו היו חברי מפלגת העם הסורית אשר חתרו ליצירת אחדות בין עיראק לסוריה, ואכרם אל-חוראני הפוליטיקאי הסורי החשוב. לאחר ההפיכה, חוסני א-זעים וראש ממשלתו מוחסן אל-בראזי נשלחו לכלא ושם הוצאו להורג.
שלטונו הקצר של חינאווי התאפיין במספר דברים, אשר היו ברובם תגובה לתקופת שלטונו של זעים לפניו. מדיניות הפנים שלו הייתה הפרדה בין הצבא לפוליטיקה, לאחר שזעים קידם את נורמת 'הקצין הפוליטיקאי'. אולם, ההפרדה הייתה למראית עין בלבד והחזות האזרחית שכללה פרלמנט וממשלה הסתירה את המועצה הצבאית אשר ניהלה למעשה את המדינה. חינאווי הקפיא רפורמות חילוניות, אשר קודמו בתקופת זעים. מבחינת מדיניות חוץ, חינאווי קידם את האיחוד עם עיראק (זעים בסוף דרכו קידם איחוד עם מצרים).
נפילתו

קידום האיחוד עם עיראק הביא להתנגדות רבה, ויצר אופוזיציה חריפה לשלטונו. אולם הגורם המרכזי בנפילתו הוא אדיב שישכלי, איש צבא אשר תמך בו בעלייתו אך שמר על כוח רב. שישכלי ביצע הפיכה דומה לזו של חינאווי והפיל אותו בדצמבר 1949. חינאווי נרצח באוקטובר 1950 בביירות, על ידי בן דודו של מוחסן אל-בראזי אשר הוצא להורג על ידי חינאווי עם עלייתו לשלטון.
הערות שוליים

↑  ראש המטה הסורי לשעבר נרצח בבירות, המודיע, 31 באוקטובר 1950.
| נשיאי סוריה |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הסורית הראשונה והשנייה | שוכרי אל-קוותלי • חוסני א-זעים • סאמי חינאווי • האשם אל-אתאסי • אדיב שישכלי • פאוזי סלו • אדיב שישכלי • מאמון אל כוזברי • האשם אל-אתאסי • שוכרי אל-קוותלי | דגל סוריה כיום |
| הרפובליקה הערבית המאוחדת | גמאל עבד אל נאצר | דגל סוריה כיום |
| הרפובליקה הערבית הסורית | מאמון אל כוזברי • עיזאת אל נוס • נאזים אל קודסי • לואיי אל-אתאסי • אמין אל-חאפז • נור א-דין אל-אתאסי • אחמד אל חטיב • חאפז אל-אסד • עבד אל-חלים ח'דאם • בשאר אל-אסד • אחמד א-שרע | דגל סוריה כיום |
מוחמד אל-חאמד

מוחמד אל-חאמד (ערבית: محمد الحامد; 1910–1969) היה פעיל אסלאמיסטי סורי, השייח' של מסדר הנקשבנדיה בעיר חמאת וממייסדי סניף האחים המוסלמים בעיר. היה ממוריו הבולטים של ההוגה הפונדמנטליסטי סעיד חווא.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1910 בעיר חמאת, באותה עת חלק מהאימפריה העות'מאנית. משפחתו הייתה דתית סופית אדוקה, אביו היה ראש מסדר הנקשבנדיה בעיר ואמו השתייכה לשושלת עולמא רבת-השפעה. בגיל שש התייתם משני הוריו, אך המשיך ללמוד בעידוד ובתמיכתו הכלכלית של אחיו בדר אל-דין, שקיבל את האחריות לפרנס את המשפחה. אל-חאמד נודע לגדולות והתמקד בלימודי דת, והחל ללמוד לימודי שריעה בחמאת. בהשפעת דודו הסלפי סעיד אל-ג'עבי עזב את אורח החיים הצופי, משום שהלה שכנע אותו שמדובר בסתירה לעקרונות האמונה המוסלמית. בשנת 1928 עבר לחלב כדי להמשיך את לימודיו ההלכתיים. במהלך לימודיו בחאלב חזר לאורח החיים הצופי, בהשפעת "המדריך הכללי" של המסדר הנקשבנדי בסוריה, השייח' אבו אל-נאסר ח'לף. אל-חאמד המשיך לקיים אורח חיים צופי במשך שארית חייו. בשנת 1935 חזר לחמאת, שם שהה במשך שלוש השנים הבאות. עם חזרתו החל להיאבק בדודו לגבי סוגיית הצופיות, מה שהביא למתיחות רבה כנגדו. דבר זה היה אחת הסיבות ליציאתו של אל-חאמד למצרים, במטרה להשלים את לימודי השריעה באוניברסיטת אל-אזהר שבקהיר, מוסד הדגל ללימודים אסלאמיים באותה העת. במצרים למד הלכה אסלאמית וקיבל הסמכה כקאדי.
בזמן לימודיו במצרים, נעשה מקורב למייסד תנועת האחים המוסלמים חסן אל-בנא ושימש לו כיועץ. אף שחלק עליו לגבי סוגיות שונות באמונה ובהלכה, אל-חאמד ראה בבנא מורה דרך והחליט להפיץ את תורתו בסוריה לכשישוב. באותה עת גם הכיר את הסורי מוסטפא אל-סבאעי, שגם הוא למד באל-אזהר, והיה לאחר מכן למייסד תנועת האחים המוסלמים בסוריה. לאחר השהות במצרים שב אל-חאמד בשנת 1942 לחמאת, והחל לשמש כפוסק. בהשראת בנא, היה ממייסדי סניף האחים המוסלמים בחמאת. בנוסף לפעילותו ההלכתית, הרבה אל-חאמד לעסוק בחינוך ובפעילות פוליטית. הוא היה מטיף באופן קבוע במסגד הסולטן, המסגד המרכזי בעיר, כנגד המנדט הצרפתי ובעד פעילות ג'יהאד לסיום הקולוניאליזם. לאחר סיום המנדט הצרפתי, הקדיש חלק נכיר מדרשותיו לגיוס לוחמים למלחמה נגד היישוב היהודי. הוא רצה להשתתף בעצמו במלחמה בפלסטין, אך נאלץ לוותר על כך בשל לחץ חכמי הדת האחים בעיר. בראשית שנות ה-50, ניסה לשכנע את תלמידיו להתגייס לצבא הסורי כדי למנוע השתלטות מוחלטת על המערכת הצבאית בידי אכראם אל-חוראני החילוני.
מעבר לדעותיו הפוליטיות, היה אל-חאמד בראש ובראשונה מחנך ומורה. עוד בראשית שנות ה-50 הרחיק את עצמו מהפעילות הפוליטית של האחים המוסלמים בעיר, והתמקד בהטפה ובחינוך. הוא היה ראש מסדר הנקשבנדיה בעיר, ושימש כמורה בבית הספר התיכון על-שם אבן רושד, הגדול בעיר. שיעורי הערב בנושא דת שהיה מעביר במסגד הסולטן זכו לפופולריות רבה בקרב בני הנוער. מקרב מעגלי לימוד אלה צמחו רבים ממנהיגי הדור הבא של התנועה האסלאמית בסוריה, המפורסם שבהם ההוגה האסלאמיסטי סעיד חווא. בשיעוריו, אל-חאמד נלחם בעיקשות כנגד החילון שהתפשט בסוריה מאז שנות ה-50, הוא הדגיש את החשיבות בלימוד מילולי של הקוראן ושאף לקדם סדר-יום של סובלנות בין האסכולות ההלכתיות השונות באסלאם. הוא היה חסיד של שיטת הדעוה, לאמור חינוך אסלאמי בדרכי שלום ובצורה נהירה לכל.
בשנותיו האחרונות אל-חאמד התמודד עם עליית מפלגת הבעת' לשלטון בסוריה. הוא ניסה להרגיע את הרוחות בחמאת, וקידם הידברות עם השלטונות כדי לשחרר עצורים ולאפשר חזרתם של פליטים לעיר. מת בשנת 1969.
לקריאה נוספת

Weismann, Itzchak, "Sa'id Hawwa: The Making of a Radical Muslim Thinker in Modern Syria", Middle Eastern Studies, Vol. 29, No. 4 (Oct. 1993), pp. 601-623
שגרירות ארצות הברית בישראל

| --- | --- |


חותם השגרירות למעלה והמבנה בירושלים למטה
 מידע כללי
 כתובת:  רחוב דוד פלוסר 14
 עיר:   ירושלים
 קואורדינטות:  31°44′52″N 35°13′29″E﻿ / ﻿31.747816°N 35.224632°E﻿ / 31.747816; 35.224632
 מיקום קודם:  סניף תל אביב של שגרירות ארצות הברית, הקונסוליה של ארצות הברית בירושלים
 תאריך פתיחה:  1948
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי ארצות הברית–ישראל
 כפופה ל:   מחלקת המדינה
 שגריר:  סטפני האלט (ממלאת מקום)
 שטח האמנה:  ישראל ישראל
 מדינה מיוצגת:  ארצות הברית ארצות הברית
 
 il.usembassy.gov
  (למפת ירושלים מוגדלת) שגרירות ארצות הברית בישראל(למפת ירושלים רגילה) שגרירות ארצות הברית בישראל(למפת הרי ירושלים רגילה) שגרירות ארצות הברית בישראל(למפת הרי ירושלים מוגדלת) שגרירות ארצות הברית בישראל
 
שגרירות ארצות הברית בישראל היא הנציגות הדיפלומטית של ארצות הברית בישראל. השגרירות אחראית על מכלול האינטרסים של ארצות הברית בישראל ועוסקת ביחסי ארצות הברית–ישראל. ב־14 במאי 2018 עברה השגרירות לרחוב דוד פלוסר שבשכונת ארנונה בירושלים, בעקבות החלטת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בדצמבר 2017, ובהתאם לחוק שחוקק בקונגרס ב-1995. עד למעבר זה שכנה השגרירות ברחוב הירקון בתל אביב. עם העברת השגרירות לירושלים הוגדרה השגרירות בתל אביב כשלוחה של השגרירות שבירושלים, אך חלק ניכר מהפעילות של ארצות הברית בישראל ממשיך להתבצע בה.
תפקידי השגרירות

השגרירות מופקדת על שטחי מדינת ישראל. השגרירות מעניקה מענה לצורכיהם של אזרחי ארצות הברית המתגוררים או השוהים בתחומי אחריותה. לצד השגרירות, גם המחלקה הקונסולרית של שלוחת השגרירות בתל אביב מספקת שירותים קונסולריים לאזרחי ארצות הברית השוהים בישראל, וכן בוחנת בקשות לוויזות שהייה בארצות הברית, ומטפלת בהנפקתן.
מחלקת ההסברה וקשרי החוץ של השגרירות מפעילה את "המרכז האמריקאי" (The American Center) בירושלים, שמטרתו להעניק לציבור הישראלי מידע אודות ארצות הברית. במקום מרכז מידע וספרייה שבה כ-6,000 ספרים, מאגרי מידע ממוחשבים, כתבי עת, סרטי וידאו ו-DVD, וכן תמלילי נאומים של נשיאי ארצות הברית. עוד מפעילה השגרירות שלוחות דומות המכונות "הפינה האמריקאית" (The American corner) בעכו, בכרמיאל, בבאר שבע ובמרכז הערבי-יהודי ביפו ברחוב קדם בשכונת גבעת עלייה.
היסטוריה > מבנים ראשונים

השגרירות הוקמה ביולי 1948 במלון "גת רימון". בראשית ימיה שכנה שגרירות ארצות הברית בישראל ברמת גן, ובאוקטובר 1952 עברה השגרירות לשדרות רוטשילד בתל אביב.
היסטוריה > השגרירות בתל אביב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
משנת 1960 עד מאי 2018 שכנה שגרירות ארצות הברית בישראל בתל אביב. בשנת 1963 החלה סולל בונה לבנות לשגרירות אגף נוסף שהושלם בשנת 1965. מבנה השגרירות היה בניין בן שש קומות, ולו חזות ברוטליסטית ומבוצרת. מעטפת המבנה עשויה מבטון חשוף, בקומת הקרקע שלו פתחים מעטים, ולאורך חזיתו הפונה לרחוב הירקון הוקמה בשנות ה-90 גדר בטיחות שמטרתה למנוע פיגועים בשגרירות באמצעות כלי רכב (פיגוע דריסה, פיגוע באמצעות מכונית תופת וכדומה). צידו האחורי של הבניין פונה לרציף הרברט סמואל והוא נמוך מחלקו הקדמי, בשל מפל הגבהים של רכס הכורכר המקביל לים. מדרום לבנין שוכן מגרש החניה המשרת אותו, אף הוא מוקף חומה ושמור היטב. על גג הבניין מותקנים אנטנות ומכשור אלקטרוני.
עד לשנות ה-90 שכן בקומת הקרקע של המבנה מרכז תרבות שכלל ספרייה וקיים פעולות תרבות, אך כחלק מביצור המבנה הופסקה פעילותו.
פעמים רבות נערכו מול מבנה השגרירות הפגנות נגד מדיניות ארצות הברית.
במאי 2018, עם העברת השגרירות לירושלים, הוגדרה השגרירות בתל אביב כשלוחה של השגרירות שבירושלים (Branch Office Tel Aviv), אך חלק ניכר מהפעילות של ארצות הברית בישראל ממשיך להתבצע בה.