stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בר-לה-דוק
היסטוריה

העיר נבנתה במהלך המאה ה-10 על ידי פרדריק הראשון, דוכס לורן העילית (אנ'). העיר שימשה כבירת דוכסות באר משנת 1354 ועד לרכישתה של דוכסות באר על ידי דוכסות לורן ב-1840.
בעיר הייתה טירת הדוכסים של באר, שפורקה ב-1670. בכנסיית סנט אטיין, שנבתה במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15, נמצא פסל לכבוד רנה, נסיך אורנג' (אנ'), שנבה על ידי ליגייר רישייר (אנ') במאה ה-16.
במהלך קרב ורדן במלחמת העולם הראשונה, בר-לה-דוק הייתה נקודת אספקה חיונות לעיר ורדן, שהייתה תחת מצור.
ערים תאומות

רוסיה טמבוב, רוסיה
גרמניה גריסהיים (אנ'), הסן, גרמניה (מ־1978)
גרמניה וילקאו-האסלאו (אנ'), סקסוניה, גרמניה (מ־1994)
הונגריה יינק, הונגריה (מ־1995)
גלריה

כנסיית סן-אטיין ובית המשפט (מימין) בכיכר סן-פייר בבר-לה-דוק
גשר נוטרדאם העובר מעל הנהר אורה (אנ')
פסל ארנסט ברדפר (אנ')
בית כנסת בר-לה-דוק
אסטרואיד פעיל

אסטרואיד 596 Scheila אסטרואיד פעיל דמוי שביט ב-12 בדצמבר 2010
פליטת אבק וזנב - תוצאת ניסוי הסטת אסטרואיד כפול על ירח האסטרואיד דימורפוס, כפי שנראה על ידי טלסקופ המחקר האסטרופיזי הדרומי בשנת 2022
אסטרואידים פעילים הם גופים קטנים של מערכת השמש הנעים במסלולים דמויי אסטרואיד, אך בעלי מאפיינים חזותיים דמויי שביט. כלומר, כמו שביטים יש להם הילה, זנב או מאפיינים אחרים שקשורים לאיבוד של מסה; אך כמו אסטרואידים מסלוליהם נשארים בתוך מסלולו של צדק. גופים אלה זכו במקור לשם שביטי החגורה הראשית (main-belt comets). אך שם זה מרמז על כך שהם בהכרח קפואים בהרכבם כמו כוכב שביט, ושהמסלולים שלהם הם בתוך החגורה הראשית, בעוד שהאוכלוסייה ההולכת וגדלה של אסטרואידים פעילים לא תמיד תואמת מאפיינים אלה.
האסטרואיד הפעיל הראשון שהתגלה הוא אלסט-פיזארו 7968 (אנ'). הוא התגלה בשנת 1979 ונחשב לאסטרואיד, עד שבשנת 1996 גילו אריק אלסט וגידו פיזארו שיש לו זנב, והוא כונה שביט 133P/Elst-Pizarro.
מסלולים

בניגוד לשביטים, המבלים את רוב מסלולם במרחקים דמויי צדק או במרחקים גדולים יותר מהשמש, אסטרואידים פעילים נעים במסלולים שאינם חורגים מהמסלול של צדק, כך שלעיתים קרובות לא ניתן להבחין בינם למסלולים של אסטרואידים סטנדרטיים. ג'ויט(אנ') מגדיר אסטרואידים פעילים כגופים שבנוסף לכך שיש להם עדות מובהקת לאובדן מסה, יש להם מסלול שמאופיין על ידי
ציר חצי-ראשי קטן מהציר החצי-ראשי של צדק:  a<a_{\rm {Jupiter}} (5.20 יחידות אסטרונומיות)
הפרמטר של טיסרנד ביחס לצדק:  T_{J}>3.08
שלושת האסטרואידים הראשונים, שזוהו כאסטרואידים פעילים, נעים בחלק החיצוני של חגורת האסטרואידים.
פעילות

לחלק מהאסטרואידים הפעילים זנב אבק שביט רק בחלק ממסלולם הסמוך לפריהליון. זוהי עדות לכך שחומרים נדיפים על פני השטח שלהם עוברים המראה, ומשחררים את האבק הכלוא מתחת לפני השטח. הפעילות באלסט-פיזארו חוזרת על עצמה, לאחר שנצפתה בכל אחת משלושת מעברי הפריהליון האחרונים. הפעילות נמשכת חודש או חודשים אחדים בכל מסלול של 5-6 שנים. המראה של קרח בגופים של החגורה הראשית מפתיעה, שכן קרח על פני השטח אינו בר קיימא באזור כל כך קרוב לשמש לאורך מיליארדי שנים. הסברה היא שבאסטרואידים פעילים הקרח נשאר שמור בכיסים תת-קרקעיים, ונחשף לקרינת השמש רק במהלך 100–1000 השנים האחרונות, על ידי פגיעות של אסטרואידים קטנים יותר שחופרים את הכיסים התת-קרקעיים הללו בפני השטח.
כאשר התגלה בינואר 2010, P/2010 A2 (LINEAR) קיבל תחילה כינוי של שביט מחזורי, אך כיום סבורים ש P/2010 A2 הוא שריד של פגיעה של אסטרואיד באסטרואיד. תצפיות על 596 Scheila(אנ') הצביעו על כך שכמויות גדולות של אבק הועלו על ידי פגיעת אסטרואיד אחר בקוטר של כ-35 מטרים.
פעילות > P/2013 R3

P/2013 R3(אנ') התגלה באופן בלתי תלוי על ידי ריצ'רד היל וברייס בולין. תמונות הגילוי שצולמו על ידי פאן-סטארס (אנ') הראו שני גרעינים עם זנב העוטף את שניהם. באוקטובר 2013, בצילומים שנעשו באמצעות הטלסקופ הקנרי הגדול באי לה פלמה באוקטובר 2013 נראה כי P/2013 R3 עובר תהליך של התפרקות. בדיקה של תמונות ה-CCD מה-11 ו-12 באוקטובר הראתה גוף מרכז בהיר מלווה בשלושה שברים נוספים, A,B,C. שבר A, הבהיר מבין השברים, זוהה בתמונות CCD שהתקבלו בטלסקופ 1.52 מ' של מצפה הכוכבים סיירה נבדה בגרנדה ב-12 באוקטובר.
נאס"א דיווחה על סדרת תמונות שצולמו על ידי טלסקופ החלל האבל בין 29 באוקטובר 2013 ל-14 בינואר 2014, המראות את המרחק ההולך וגדל בין ארבעת הגופים העיקריים. ככל הנראה, אפקט YORP (אנ'), שנגרם על ידי אור השמש, הגביר את קצב הספין עד שהכוח הצנטריפוגלי גרם לשביט להתפרק.
פעילות > דימורפוס

על ידי התנגשות בירח של האסטרואיד הבינארי 65803 Didymos, ניסוי הסטת אסטרואיד כפול של נאס"א הפך את דימורפוס לאסטרואיד פעיל. מדענים הציעו שחלק מהאסטרואידים הפעילים הם תוצאה של אירועי פגיעה. ההתנגשות של הגשושית הפכה את דימורפוס לאסטרואיד פעיל בתנאי פגיעה ידועים שתוכננו בקפידה, ואפשרה לראשונה מחקר מפורט של היווצרות אסטרואיד פעיל. בעקבות ההתנגשות איבד דימורפוס איבד כמיליון ק"ג, ונוצר זנב אבק שאורכו כ-10,000 ק"מ שנותר מספר חודשים. הפגיעה גרמה לשינוי מהותי במבנה האסטרואיד והותירה מכתש פגיעה בקוטר של כמה עשרות מטרים. ככל הנראה עבר דימורפוס למצב של סיבוב כאוטי, שיפעיל עליו כוחות גאות ושפל לא סדירים עד שיחזור בסופו של דבר למצב נעול גאות בתוך כמה עשורים.
הרכב

חלק מהאסטרואידים הפעילים מראים סימנים לכך שהם קפואים בהרכבם כמו שביט קלאסי, בעוד שאחרים הם סלעיים כמו אסטרואיד. עלתה השערה כי ייתכן שכוכבי שביט ראשיים היו מקור המים של כדור הארץ. אך יחס הדאוטריום-מימן של האוקיינוסים של כדור הארץ נמוך מדי מכדי ששביטים קלאסיים יהיו המקור העיקרי.
מחקר

ב-6 בינואר 2019, צפתה גשושית אוסיריס-רקס לראשונה באפיזודות של פליטת חלקיקים מאסטרואיד בנו, זמן קצר לאחר הכניסה למסלול סביבו, מה שהוביל לסיווגו מחדש כאסטרואיד פעיל. כמו כן הייתה זו הפעם הראשונה בה פעילות של אסטרואיד נצפתה מקרוב על ידי חללית. מאז נצפו לפחות 10 אירועים כאלה. אירועי אובדן המסה שנצפו על ידי אוסיריס-רקס היו קטנים בהרבה מאלה שנצפו בעבר באסטרואידים פעילים אחרים על ידי טלסקופים.
ראו גם

קנטאור
ארנסטו גייזל

אֶרְנֵסטוֹ בֵּקמָן גַיזֶל (בפורטוגזית: Ernesto Beckmann Geisel; ‏3 באוגוסט 1907 - 12 בספטמבר 1996) היה איש צבא ופוליטיקאי ברזילאי, ושימש כנשיא ברזיל בין השנים 1974‏-‏1979. גייזל היה הדיקטטור הצבאי הרביעי בתקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל. הוא היה הנשיא שהחל בתהליך להחזרת הדמוקרטיה לברזיל, תהליך שהמשיכו הבאים אחריו ואשר בא לידי סיומו בשנת 1985.
חיים אישיים

גייזל נולד בעיר בנטו גונסלבס, במדינת ריו גראנדה דו סול, ברזיל, למהגר גרמני ולבת של מהגרים גרמניים. החל ללמוד בבית ספר צבאי בגיל 14, וטיפס במהלך השנים בסולם הדרגות בצבא עד שהיה לגנרל. שניים מאחיו פנו אף הם לקריירה צבאית והגיעו לדרגת גנרל. אחיו הבכור, אורלנדו, שימש כשר ההגנה בממשלתו של אמיליו גרסטזו מדיסי. ב-1940 נישא גייזל ללוסי מרקוס (Lucy Markus), בת לקולונל בצבא ברזיל, ונולדו להם בת (אמליה) ובן (אורלנדו, אשר נהרג בתאונת רכבת ב-1957).
שנות הדיקטטורה > שנים 1964‏-‏1973

ארנסטו גייזל נטל חלק פעיל בהפיכה הצבאית ב-1964 וכיהן עד 1967 כמזכיר צבאי בממשלת קסטלו ברנקו, הנשיא הצבאי הראשון בתקופת הדיקטטרה הצבאית. לקראת בחירת יורשו של קסטלו ברנקו (בתקופת הדיקטטורה, שהתקיימה בשנים 1964‏-‏1985, נבחר נשיא ברזיל על ידי הצמרת הצבאית) גייזל השתייך למחנה המתנגד למינוי ארטור דה קוסטה אה סילבה. בסופו של דבר, עם בחירתו של קוסטה אה סילבה לנשיאות, התרחק גייזל מהפוליטיקה. בקדנציה של אמיליו גרסטזו מדיסי, שהחליף את קוסטה אה סילבה, מונה גייזל לנשיא פטרוברז (חברת הנפט הלאומית של ברזיל).
שנות הדיקטטורה > נשיאות

תמיכתם של הנשיא מדיסי ושל אנשי צבא אחרים, לרבות אחיו (כאמור, שר ההגנה באותה התקופה), פילסה עבור גייזל את הדרך למועמדות לנשיאות מטעם מפלגת ARENA ("ברית החידוש הלאומי", מפלגת השלטון הצבאי). ב-18 ביוני 1973 אושרה רשמית מועמדותו לנשיאות. כצפוי, נבחר בהפרש גדול (400 קולות נגד 76 של מועמד מפלגת האופוזיציה MDB אוליסס גִימָרָאִינְס) ב-15 בינואר 1974. גייזל הושבע כנשיא ב-15 במרץ 1974.
גייזל הקדיש את שלטונו לתהליך "הרפיה" (distensão) לקראת חזרתה של ברזיל לדמוקרטיה. התוכנית שהגה גייזל יחד עם מזכירו הצבאי גולברי דו קואוטו אה סילבה (Golbery do Couto e Silva), חזתה תהליך "איטי, מדורג ובטוח" שבסופו החזרת השלטון לעם. תוכנית זו והצעדים שננקטו במסגרתה נתקלו בהתנגדות עזה מצד המחנה הניצי של צמרת הצבא. היא הובילה לפיטוריהם של מפקד כוחות הצבא בסאו פאולו ב-1976 ושר ההגנה סילביו פרוטה ב-12 באוקטובר 1977.
אחד המהלכים החשובים ביותר בממשלת גייזל היה ביטולו ב-1978 של ה"צו המימסדי החמישי" (AI-5), אותו הנחיל קוסטה אה סילבה ב-1969 ואשר היווה אחד הכלים החזקים ביותר שבידי הדיקטטורה הצבאית. עם זאת, גם גייזל השתמש בעיתויים שונים בכלים אופייניים לאלו של דיקטטורה, וזאת בהתאם לכך שתהליך הדמוקרטיזציה אמור היה להיות איטי ומדורג. למשל, באפריל 1977 שריין באמצעות צו ממשלתי רוב למפלגת ARENA בבית הנבחרים. הצו קבע ששליש מהנבחרים יבחרו על ידי הממשלה.
בעקבות משבר הנפט העולמי ב-1973, אשר בעטיו שקעה ברזיל במשבר פיננסי, החל גייזל לשים דגש על חיפוש אחר מקורות אנרגיה חדשים. ב-1976 חתם עם גרמניה על הסכם לקניית תחנת כוח גרעינית וכן השקיע בפיתוח טכנולוגיית האתנול כדלק.
כמו כן אימץ גייזל מדיניות חוץ פרגמטית יותר מזו של קודמיו. למרות היותו שמרן ואנטי-קומוניסט מושבע, חידש את היחסים הדיפלומטיים עם סין והפך את ברזיל למדינה הראשונה אשר הכירה בעצמאות אנגולה, בניגוד לקו הדיפלומטי של ארצות הברית. הוא גם הידק את הקשרים הכלכליים של ברזיל עם מדינות אחרות באפריקה, אסיה ואירופה.
ליורשו תמך גייזל במועמדות מקורבו ז'ואו פיגיירדו, מי שהיה ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברזיל בממשל מדיסי. פיגיירדו אכן נבחר וגייזל סיים את הקדנציה שלו ב-15 במרץ 1979.
אחרי הנשיאות

השפעתו של גייזל על הצבא המשיכה גם בשנות ה-80. ב-1985 תמך במועמדותו של האזרח טנקרדו נווס לנשיאות ברזיל. בחירתו של נווס מזוהה בעיני רבים עם תום תקופת הדיקטטורה.
עקב ניסיונו הרב בתחום האנרגיה מונה גייזל לנשיאות חברת נורקיזה, שעסקה בתחום הנפט. מאז סיים את תפקידו כנשיא ברזיל, עבר גייזל לדירה פשוטה, שם חי עד מותו ב-1996 ממחלה קשה.
ארנסטו מומבלי

| --- | --- |

 לידה:  1867 ממלכת איטליה 
 פטירה:  1932  (בגיל 65 בערך) ממלכת איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 השתייכות:   צבא איטליה
 תקופת הפעילות:  1887–1924 (כ־37 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד אוגדת הקרבינרים ה-35. מפקד הגיס האיטלקי בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.  חבר הממשל הצבאי מטעם מדינות ההסכמה בהונגריה.
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  המלחמה האיטלקית-עות'מאנית 
 עיטורים
 מפקד במסדר הצבאי של סבויה (10 במרץ 1920)  מסדר סנט מוריס ולזרוס 
 תפקידים אזרחיים
 מושל קירנאיקה.
 
ארנסטו מומבלי (באיטלקית: Ernesto Mombelli;‏ 1867, ממלכת איטליה – 1932, ממלכת איטליה), היה פוליטיקאי וגנרל איטלקי, שכיהן כמפקד הגיס של צבא איטליה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך כיהן כמושל קירנאיקה.
תחילת הקריירה

מומבלי הצטרף כצוער לחיל הרגלים האיטלקי, גילה הצטיינות והוסמך לקצונה. ב-1913 הועלה לדרגת קולונל, מונה לתפקיד הנספח הצבאי האיטלקי לאימפריה העות'מאנית והוצב באיסטנבול.
מלחמת העולם הראשונה

מומבלי צורף לגיס האיטלקי שלחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה תחת פיקודו של קרלו פטיטי די רורטו. במהלך הלחימה החליף מומבלי את די רורטו כמפקד האוגדה ה-35 האיטלקית. במאי 1917 מונה די רורטו למפקד ארמייה בחזית האוסטרו-הונגרית שבצפון איטליה, וב-2 ביולי מונה מומבלי למפקד הגיס האיטלקי בחזית. מומבלי הוביל את כוחותיו במתקפה לאורך עמק הוארדאר בפיקודו הכולל של הגנרל הצרפתי לואי פראנשה ד'אספרה. מתקפת מדינות ההסכמה הסתיימה בניצחון על כוחות מעצמות המרכז ובראשן ממלכת בולגריה, והיא הובילה לתגובת שרשרת ולהכרעת כל המערכה בבלקן. לאחר סיום המלחמה הועלה מומבלי לדרגת לוטננט גנרל.
שלהי הקריירה ואחריתו

מיד לאחר המלחמה כיהן מומבלי כמפקד יחידות הקרבינרים בשטחים שנכבשו מידי האימפריה העות'מאנית, אשר פעלו למעשה ככוחות שיטור מקומיים מטעם מדינות ההסכמה ופעל להקמת יחידות ז'נדרמריה מקומיות. ב-5 באוגוסט 1919 הקימו כוחות מדינות ההסכמה בהונגריה מנגנון ממשל צבאי שנוהל בידי 4 גנרלים מטעמן, אחד מהם היה הגנרל מומבלי. הממשל הצבאי החדש נאלץ להתמודד עם אי השקט הפוליטי שיצרה התפרקותה של האימפריה מחד והפלישה של צבא ממלכת רומניה למדינה, מאידך. ארבעת הגנרלים פעלו מתוך חילוקי דעות פנימיים כאשר איטליה וצרפת מצדדות בתביעות הרומנים ובריטניה וארצות הברית מתנגדות.
מומבלי אשר זכה לשבחים רבים על אומץ ליבו ותפקודו במהלך המלחמה, מונה ב-1920 לפקד על המסדר הצבאי סבוי. ב-1922 עוטר הגנרל מומבלי בעיטור המופת של צבא ארצות הברית של חלקו בניצחון מדינות ההסכמה בבלקן ועל היותו חלק מהממשל הצבאי בהונגריה לאחר המלחמה. בין 1922–1924 כיהן כשלישו של המלך האיטלקי ויטוריו אמנואלה השלישי. משלהי 1924 כיהן כמושל קירנאיקה ונודע בקשיחותו הרבה והפעלת הכוח הרב בדיכוי ניסיונות מרידה מצג גורמים מקומיים בחבל, שהובילו למספר רב של נפגעים ופגיעה ממשית ביבולי האיכרים המקומיים. פעולות אילו הובילו להדחתו מתפקידו ב-2 בדצמבר 1926. מומבלי פרש מהחיים הציבוריים והלך לעולמו 6 שנים מאוחר יותר והוא בן 65 שנים.
לקריאה נוספת

H. Collinson Owenחזית סלוניקי ומה שאחריה-הזירה הצדדית שסיימה את המלחמה הגדולה, באתר www.archive.org, (באנגלית).
הערות שוליים

↑  אינצקלופדיה לתולדות מלחמת העולם הראשונה, "סד"כ הכוחות במתקפת הוארדאר", באתר גוגל ספרים (באנגלית).
↑  הצבא האיטלקי בחזית המקדונית, באתר bulgarianartillery.it (באנגלית).
↑  וילארי לואיג'י, החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, באתר ebooksread.com (באנגלית).
↑  יחידות הקרבינרים במקדוניה, באתר carabinieri.it (באיטלקית).
↑  מיקלוש לוייקו, "יחסי בריטניה הונגריה בשנות ה-20", באתר גוגל ספרים (באנגלית).
↑  אות הצטיינות לגנרל מומבלי מטעם צבא ארצות הברית, באתר militarytimes.com (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16929731b (data)  GND: 1073263169  ISNI: 0000 0004 5100 3009  LCCN: no2015109493  SUDOC: 200134531  VIAF: 316738274   WorldCat (עם VIAF): 316738274
אלפנט (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט, ובה ג'ון - הדמות הראשונה בסרט
 בימוי:  גאס ואן סנט 
 הופק בידי:  דיאן קיטון  דני וולף
 תסריט:  גאס ואן סנט 
 עריכה:  גאס ואן סנט, פול רובל 
 שחקנים ראשיים:  אלכס פרוסט אריק דיולן ג'ון רובינסון
 מוזיקה:  לזלי שץ
 צילום:  האריס סביידס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי HBO, The Montecito Picture Company 
 חברה מפיצה:  סרטי HBO Fine Line Features
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 באוקטובר 2003 (ארצות הברית) 6 במאי 2004 (ישראל)
 משך הקרנה:  81 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט נעורים, סרט עצמאי, סרט מתח, סרט דרמה, סרט להט"בי 
 תקציב:  3 מיליון דולר
 הכנסות:  10 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   elephant
 פרסים:  פרס דקל הזהב (גאס ואן סנט)  פרס פסטיבל הקולנוע בקאן לבמאי הטוב ביותר (גאס ואן סנט) 
 www.elephantmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
אלפנט (באנגלית: Elephant) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2003, שכתב וביים גאס ואן סנט. הסרט עוקב אחר אירועי הירי המתרחשים בבית ספר תיכון הנמצא בפרוורי פורטלנד שבאורגון, ועלילתו מתארת באופן לא-ליניארי את יום הטבח מנקודת מבטן של הדמויות השונות במקביל. הסרט מבוסס בחלקו על אירוע הטבח בתיכון קולומביין, שהתרחש בארצות הברית בשנת 1999, ובצאתו לאקרנים בארצות הברית עורר מחלוקת, בין היתר כיוון שהיה הסרט העלילתי הראשון שעסק בנושא ושזכה לחשיפה בקנה מידה נרחב.
הסרט הוא השני בסדרת סרטי "טרילוגיית המוות" של ואן סנט (הראשון הוא "ג'רי" משנת 2002, והשלישי הוא "ימים אחרונים" משנת 2005), שמבוססים כולם על מקרי מוות שאירעו במציאות. הסרט זכה לתשבחות המבקרים, והוענק לו פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן בשנת 2003.‏
"אלפנט" ידוע בסגנונו האמנותי המיוחד, המאופיין במינימליזם, הן חזותי והן תוכני. בסרט כמעט שאין דיאלוגים משמעותיים ונעימות פסקול, הוא מאופיין בסצנות ובשוטים ארוכים במיוחד והצילום מאופיין בתנועות דולי איטיות. הסרט הוא דל-תקציב (תקציבו היה 3 מיליון דולר), ומשתתפים בו בעיקר שחקנים לא-מקצועיים, שהיו תלמידי תיכון בעת הצילומים.
דמויות ושחקנים

בהשפעת סרטי הנאו-ריאליזם האיטלקי, שבהם מגלמים השחקנים את עצמם, כמעט כל שמות הדמויות הם שמותיהם האמיתיים של השחקנים, ומרבית הדיאלוגים מאולתרים או שנכתבו על ידי השחקנים עצמם. רוב הדמויות הן סטריאוטיפים של בני נוער בגיל בית ספר תיכון, והשחקנים הם תלמידי תיכון בעצמם.
אלכס (אלכס פרוסט) הוא הנער הדומיננטי והפיקח מבין שני הרוצחים, וניכר כי הוא המוציא לפועל והממונה על מסע ההרג. הוא פסנתרן וצייר מוכשר אך מתוסכל, וסובל מבריונות בבית הספר.
אריק (אריק דיולן) הוא חברו של אלכס ושותפו לירי. הוא פחות נבון ממנו, ואלכס מודע לכך. הוא ואלכס מנהלים מעין "רומן" קצר בטרם יציאתם למסע ההרג, ומתוודים כי מעולם לא התנשקו קודם לכן. אריק נורה בחזהו במכוון על ידי אלכס במהלך אירועי הירי.
ג'ון (ג'ון רובינסון) גם הוא חבר של אלכס, נער רגיש ונבון שסובל מהאלכוהוליזם שבו לוקה אביו. ג'ון הוא הראשון שמבין כי דבר נורא עומד להתרחש בבית הספר. הוא מיודד עם אליאס, הצלם, והפגישה בין השניים במסדרון בית הספר מוצגת משלוש נקודות מבט שונות. ג'ון, יחד עם אכדיה הם הדמויות הראשיות היחידות ששרדו את הסרט.
מר מק'פרלנד (טימותי בוטומס) הוא אביו האלכוהוליסט של ג'ון. הוא מסיע את ג'ון לבית הספר, ופוגש בו שוב בתום האירוע כאשר הוא פיכח.
ניית'ן וקארי (ניית'ן טייסון וקארי פינקלי) הם הזוג הפופולרי של בית הספר (הוא שחקן פוטבול והיא מצילה), שמתכננים לצאת מוקדם מבית הספר ביום הירי לחופשה משותפת. הם הקורבנות האחרונים של מסע ההרג, ולא ידוע מי מהם נורה ומה עלה בגורלם.
אליאס (אליאס מקונל) הוא צלם, שמכין אוסף תצלומים של חבריו ללימודים. הסרט עוקב אחר טיול שהוא עורך בסמוך לבית הספר, שבו הוא מצלם מספר תמונות, ואחר עבודתו בחדר החושך ובמעבדת פיתוח התמונות. הוא נורה בספרייה בתחילת מסע הרצח, רגעים ספורים לאחר שצילם את הרוצחים.
מישל (קריסטן היקס) היא נערה "חנונית", הסובלת מדימוי עצמי נמוך בנוגע למראה החיצוני שלה, וסובלת מלעגן של בנות כיתתה. הסרט עוקב אחריה בדרכה משיעור חינוך גופני, דרך המלתחות, ועד הגעתה לספרייה שבה היא עובדת. מישל היא הנרצחת הראשונה במסע הירי, שנפתח בספריית בית הספר.
בריטני, ג'ורדן וניקול (בריטני מאונטיין, ג'ורדן טיילור וניקול ג'ורג) הן שלוש נערות פופולריות שעסוקות בשיחות חולין, מריבות הדדיות וליהוג בנושאים כמו יחסים עם הורים ומערכות יחסים עם בנים. הסרט עוקב אחר הגעתן של השלוש לקפיטריה, אחר ארוחת הצהריים המשותפת שלהן, ואחר ביקורן בתאי השירותים, שם הן מקיאות את שאכלו בהתנהגות בולימית טיפוסית. באותו תא שירותים מוצא אותן אלכס, ויורה בשלושתן למוות.
אכדיה (אלישיה מיילס) היא חברה קרובה של ג'ון המשתתפת בפגישה של הברית ההומו-לסבית, ארגון נוער שפועל בבתי ספר למען יצירת סביבה בטוחה ללהט"בים וסטרייטים. בעת הירי היא קופאת במקום ולא מצליחה לברוח, אך בני מסייע לה בכך. אכדיה וג'ון הם הדמויות הראשיות היחידות ששרדו את אירועי הסרט.
בני (בני דיקסון) הוא אתלט המסייע לאכדיה להימלט מבית הספר, ולאחר מכן מנסה לארוב לאריק על מנת לעצור את מסע ההרג שלו, בעת שזה מכוון רובה אל עבר מנהל בית הספר. אולם אריק מגלה אותו ויורה בו למוות.
הפקה > הגיית הרעיון

זמן קצר לאחר אירועי הטבח בתיכון קולומביין, החליט גאס ואן סנט לביים סרט טלוויזיה על אודות אירועי הטבח. עוד בשלביו הראשונים של הפרויקט, התעניינה בו השחקנית והמפיקה דיאן קיטון, שעבדה באותה עת ברשת HBO, והיא שכנעה את קולין קלנדר (Colin Callender), נשיא מחלקת הסרטים והמיני-סדרות ב-HBO, להשקיע במיזם. על מנת להימנע מתיאור ישיר של האירועים, הציע לו הרמוני קורין, תסריטאי הסרט "ילדים" (Kids,‏ 1995) שאותו הפיק ואן סנט, ליצור סרט הדומה ל"אלפנט" משנת 1989, סרט שהופק עבור ה-BBC ובוים בידי אלן קלארק (Alan Clarke), העוסק באלימות בני נוער בבתי הספר של צפון אירלנד. קורין אף הציע לכתוב את התסריט לסרט בעצמו, מאחר ש"אלפנט" של קלארק היה הסרט האהוב עליו, אך לא עשה זאת לבסוף. ואן סנט ביקש מהסופרת ג'יי ט'י לירוי (JT LeRoy) לכתוב את התסריט, והיא נענתה לבקשה. על אף שדיאן קיטון (בשלב זה המפיקה בפועל של הסרט) אהבה את התוצאה, סבר ואן סנט שהתסריט שגרתי מדי ואיבד עניין ביצירת הסרט. במקום זאת, הציע ואן סנט לזנוח את התסריט שכתבה לירוי ולצלם את הסרט ללא עלילה כלל וללא שחקנים מקצועיים. להפתעתו הסכים לכך צוות ההפקה, וכך יצא הפרויקט לדרך.
הפקה > ליהוק

כל התפקידים הראשיים בסרט נועדו לשחקנים לא מקצועיים, תושבי עיר הולדתו של ואן סנט, ומקום התרחשות העלילה נקבע לעיר פורטלנד שבאורגון. לתפקידי התלמידים בסרט ביקש ואן סנט ללהק תלמידי תיכון רגילים ולא שחקנים מקצועיים, וליום מבחני הבמה, שהיה פתוח לכול, הגיעו כ-3,000 צעירים שביקשו להיבחן לתפקיד בסרט. התלמידים חולקו לקבוצות ונפגשו עם המלהקת הראשית של הסרט, מלי פין (Mali Finn), זוכת פרס אמי לליהוק. על העבודה עם שחקנים לא מקצועיים אמר ואן סנט:
פשוט אמרתי להם: "תגידו מה שעולה לכם לראש". זו ככל הנראה המשימה הקשה ביותר עבור כל שחקן, אך מכיוון שאותם צעירים כלל לא היו שחקנים, הם לא ידעו כי מדובר במשימה קשה, מה שהיה מעולה.
הפקה > צילום

את הסרט צילם האריס סַביידס (Harris Savides), שכבר שיתף פעולה עם ואן סנט בסרטיו "למצוא את פורסטר" ו"ג'רי". האריס זכה לתשבחות על סגנון הצילום של הסרט, ואף היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לצילום על עבודתו בסרט. מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, אלביס מיטשל (Elvis Mitchell), כתב: "האריס גייס את כל כישרונו לביצוע רומנטיזציה של הנטורליזם", וציין את התנועה המתמדת של המצלמה ואת הטייקים הארוכים. הסרט צולם במהלך 20 יום במהלך חודש נובמבר 2002. הצילום שאב השראה מהסרטים התיעודיים של פרדריק וייסמן (Frederick Wiseman), ומעבודותיו של הצלם פורץ הדרך ויליאם אגלסטון.
הסרט מאופיין בסגנון צילום מינימליסטי, מורכב מסצנות ושוטים ארוכים במיוחד, וכולל תנועות דולי איטיות. ממאפייניו הבולטים של הסרט הם השוטים הארוכים שבהם עוקבת המצלמה אחר אחת הדמויות כשגבה מופנה למצלמה. מאפיין זה, לצד האופי המינימליסטי של הצילום, מושפע מהסרט הקצר "אלפנט" של ה-BBC, משנת 1989, שאף היווה השראה לשם הסרט, ושהוצע בשלב מוקדם של ההפקה על ידי קולין קלנדר כמודל לַסרט. ואן סנט ציין בריאיון לאתר IGN כי סטנלי קובריק בסרטו "תפוז מכני" היווה השראה בעניין התאורה בסרט. כך, במהלך צילומי "אלפנט", נעשה שימוש בעיקר בתאורה טבעית (או בתאורת נורות הניאון הרגילות שבבית הספר), בדומה ל"תפוז מכני" שבו לא נעשה שימוש בתאורה הוליוודית קונבנציונלית, כי אם בתאורה שהייתה קיימת וללא עזרי תאורה מלאכותיים נוספים.
הפקה > פסקול

| --- | --- |
: Ludwig van Beethoven - Für Elise 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
את פסקול הסרט יצר מעצב הפסקולים (sound designer) לזלי שץ (Leslie Shatz), שהשתדל לאפיין את המוזיקה באופי מינימליסטי, באופן שיתרום לתחושה הפשוטה והגולמית שבסרט. הפסקול מורכב בעיקר מצלילי אמביינט ומרחשים עדינים. השחקן הראשי, אלכס פרוסט, השתתף אף הוא בהגיית הרעיונות למוזיקת הפסקול. רוב המוזיקה בסרט מתאפיינת בסגנון מוזיק קונקרט, סגנון מוזיקלי אוונגרדי שהיה נפוץ בצרפת בסוף שנות ה-40, המתבסס על צלילים בעלי גוון טבעי יותר מהרגיל, המופקים באמצעות כלי נגינה קונבנציונליים.
היצירה המוזיקלית היחידה בסרט שלא נכתבה עבורו, היא היצירה לפסנתר "לאליזה" (בגרמנית: Für Elise) מאת לודוויג ואן בטהובן. בסרט מנגן את היצירה אלכס, מתחילתה ועד סופה, כאשר הוא ואריק נפגשים בביתו לפני סיום תכנון הטבח.
העיסוק באלימות בני נוער ובטבח בתיכון בקולומביין

הסרט מבוסס בחלקו על הטבח בתיכון קולומביין, אירוע ירי המוני שביצעו שני תלמידים בני-עשרה, אשר התרחש ב-20 באפריל 1999 בבית הספר התיכון קולומביין במחוז ג'פרסון שבקולורדו. באירוע הטבח נהרגו 12 תלמידים ומורה אחד, ונפצעו 24 אנשים. מספר הקורבנות שגבה הטבח הוא השלישי בגובהו מבין אירועי הירי שהתרחשו בבתי ספר בארצות הברית, לאחר הטבח בווירג'יניה טק בשנת 2007 והטבח באוניברסיטת טקסס בשנת 1966. בסך הכול התרחשו בארצות הברית בין השנים 1997 ל-1999 שמונה אירועי ירי בבתי ספר. על עיסוקו של הסרט בנושא הירי בבתי הספר בארצות הברית, אמר ואן סנט: "הירי בבתי ספר באמריקה הגיע לשיא של כל הזמנים. רציתי לעשות משהו שינסה לתפוס את האווירה של צעירים ההולכים לבית הספר בזמנים אלו".
"אלפנט" הוא אמנם הסרט העלילתי הראשון באורך מלא שנגע בנושא הטבח בקולומביין, אך קדם לו בעיסוק בנושא סרטו התיעודי של מייקל מור "באולינג לקולומביין", שיצא בשנת 2002. סרטו של מור זכה בפרסים רבים, ובהם פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, והוא נודע בשל ביקורותו החריפה על אחזקת כלי נשק בקרב אזרחי ארצות הברית.
גאס ואן סנט העריץ את הסרט "באולינג לקולומביין", אך הדגיש ש"אלפנט" מתייחס לסוגיה באופן שונה לגמרי. בסרטו "באולינג לקולומביין", בחן מור את המניעים לאלימות והציע את פרשנותו לסוגיה, בעוד שעל פי רוג'ר איברט, ואן סנט אינו מציע תובנות על אודות מניעיהם של הרוצחים, וסרטו אינו מציג תאוריות או מסקנות כלשהן על בני נוער, על החברה, על אחזקת כלי נשק, או על אופי התנהגותו של פסיכופת. בהקשר זה אמר ואן סנט: "לא רצינו להסביר דבר. ברגע שמסבירים משהו ישנן חמש אפשרויות אותן שוללים, מכיוון שבוחרים בהסבר מסוים. זה נוסף לבעיה של מתן הסבר לדבר שלא ניתן בהכרח להסבירו".
שם הסרט, משמעותו ומקורו

שם הסרט, "אלפנט" (באנגלית: 'פיל'), הוא מחווה לסרט קצר בעל אותו שם שביים אלן קלארק עבור ה-BBC בשנת 1989, המציג את האלימות הקנאית בבתי הספר של צפון אירלנד כמצעד אנונימי של רציחות, וללא קו עלילתי. קלארק נפטר בשנת 1990, ולכן כאשר החל ואן סנט את העבודה על הסרט הוא פנה למפיק של "אלפנט" מ-1989, דני בויל, כדי לקבל את הסכמתו לשימוש בשם.
ואן סנט סבר תחילה כי השם רומז למשל ההודי העתיק "העיוורים והפיל", שמספר על קבוצת עיוורים המנסים לתאר יחד פיל. לצורך כך ממשש כל אחד מהם חלק אחר בגופו של הפיל, ועל כן אין הם מצליחים להגיע להסכמה כיצד נראית החיה. בג'ייניזם מובא סיפור זה כמשל לרבדיה הרבים של האמת, שאותה ניתן לראות בדרכים שונות. מקביל לכך הוא אחד המאפיינים הבולטים ב"אלפנט", מוטיב הצגתה של אותה התרחשות באותה נקודת זמן, מנקודת מבטן של דמויות שונות.
בהמשך גילה ואן סנט כי שם הסרט "אלפנט" משנת 1989 מתייחס לביטוי האנגלי "פיל בחדר" (Elephant in the room), המתאר אמת הברורה לכול, אך כולם מתעלמים מקיומה או נמנעים מלהתייחס אליה. על כך אמר ואן סנט: "הנחתי שקלארק קרא לסרטו 'אלפנט' משום שהוא עסק בבעיה שקשה לזהותה, מפני שישנן דרכים שונות להסתכל עליה. כך חשבתי במשך תקופה ארוכה, עד שקראתי ציטוט של קלארק, שבו הוא אמר שהכוונה בשם הסרט היא לביטוי 'פיל בחדר'. אך עבורנו כיוצרי הסרט, בעת הפקתו, המשמעות המנחה הייתה משל העיוורים".
רמיזה לשם הסרט נעשית בסצנה שבה נפגשים אלכס ואריק בביתו של אלכס, בטרם עברו על הפרטים האחרונים של הטבח המתוכנן. בזמן שאלכס מנגן בפסנתר, נראה לכמה רגעים אחד מציוריו, רישום של פיל התלוי על קיר חדרו.