stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אמנות בודהיסטית
אמנות בודהיסטית דרומית

הצורות האורתודוקסיות של הבודהיזם, המכונה גם בודהיזם הדרומי עדיין נהוגות בסרי לנקה, מיאנמר (בורמה), תאילנד, לאוס וקמבודיה. במהלך המאה ה-1 לספירה, הסחר בדרך המשי היבשתית נטה להיות מוגבל על ידי עלייתה של האימפריה הפרתית במזרח התיכון, אויב בלתי מנוצח של האימפריה הרומית, בדיוק כשהרומאים הפכו לעשירים ביותר והביקוש שלהם למוצרי יוקרה אסייתיים עלה. דרישה זו החייתה מחדש את קשרי הים בין הים התיכון לסין, עם הודו כמתווכת המועדפת. מאז, באמצעות קשרי מסחר, התנחלויות מסחריות ואפילו התערבויות פוליטיות, הודו החלה להשפיע מאוד על מדינות דרום-מזרח אסיה. דרכי מסחר קישרו את הודו עם דרום בורמה, מרכז ודרום סיאם, קמבודיה תחתית ודרום וייטנאם, והוקמו בה יישובי חוף עירוניים רבים.
במשך יותר מאלף שנים, ההשפעה ההודית הייתה אפוא הגורם העיקרי שהביא לרמה מסוימת של אחדות תרבותית למדינות השונות באזור. השפות פאלי וסנסקריט והכתב ההודי, יחד עם בודהיזם מהאיאנה וטהרוואדה, ברהמניזם (אנ') והינדואיזם, הועברו במגע ישיר ובאמצעות טקסטים מקודשים וספרות הודית כמו ראמאיאנה ומהאבהארטה. התפשטות זו סיפקה את ההקשר האמנותי לפיתוח האמנות הבודהיסטית במדינות אלו, שפיתחו אז מאפיינים משלהן.
בין המאות ה-1 וה-8, כמה ממלכות התחרו על ההשפעה באזור (במיוחד ממלכת פונן (אנ') הקמבודית ולאחר מכן ממלכת מון (אנ') הבורמזית) תרמו מאפיינים אמנותיים שונים, בעיקר נגזר מסגנון גופטה ההודי. בשילוב עם השפעה הינדית מתפשטת, ניתן למצוא פסלים בודהיסטיים, לוחות קודש וכתובות בסנסקריט ברחבי האזור. בין המאות ה-8 וה-12, תחת חסותה של שושלת פאלה (אנ'), אמנויות ורעיונות של בודהיזם והינדואיזם התפתחו יחד והשתלבו יותר ויותר. עם זאת, עם הפלישה המוסלמית ופירוק מנזרים בהודו, קובע הארכאולוג האנגלי ריצ'רד בלורטון, "הבודהיזם קרס ככוח מרכזי בהודו".
בהגיע המאה ה-8 עד ה-9 פותחה ושגשגה אמנות בודהיסטית של שושלת שיילנדרה (אנ') בממלכת מטראם (אנ') שבמרכז ג'אווה (באינדונזיה של ימינו). תקופה זו סימנה את התחייה של האמנות הבודהיסטית בג'אווה, שכן נבנו מונומנטים מעודנים רבים, כולל קאלאסן (אנ'), מנג'וסריגה (אנ'), מנדוט (אנ') ומנדלת האבן של בורובודור. המסורות יימשכו עד לאמנות הבודהיסטית של ממלכת סינגהסארי (אנ') של מזרח ג'אווה במאה ה-13.
מהמאות ה-9 עד ה-13, היו בדרום-מזרח אסיה אימפריות חזקות מאוד והאזור הפך פעיל ביותר ביצירה ארכיטקטונית ואמנותית בודהיסטית. האימפריה סריוויג'איה (אנ') מדרום והאימפריה החמרית מצפון התחרו על השפעה, אך שתיהן היו חסידי הבודהיזם המהאיאנה, והאמנות שלהם ביטאה את פנתיאון המהאיאנה העשיר של הבודהיסטווה. הבודהיזם טהרוואדה של הקאנון הפאלי חדר לאזור בסביבות המאה ה-13 מסרי לנקה, ואומץ על ידי הממלכה התאית (אנ') של סוקותאי (אנ'). מאחר שבבודהיזם של טהרוואדה של התקופה, מנזרים בדרך כלל היו המקומות המרכזיים עבור עמאים של העיירות לקבל הדרכה ולקיים בוררות במחלוקות על ידי הנזירים, בניית מתחמי מקדשים ממלאת תפקיד חשוב במיוחד בביטוי האמנותי של דרום מזרח אסיה מתקופה זו.
מהמאה ה-14, הגורם העיקרי היה התפשטות האסלאם לאזורים הימיים של דרום-מזרח אסיה, תוך שהוא משתלט על מלזיה, אינדונזיה, ורוב האיים עד לדרום פיליפינים. באזורים היבשתיים, הבודהיזם של טהרוואדה המשיך להתרחב לבורמה, לאוס וקמבודיה.
אמנות בודהיסטית דרומית > סרי לנקה

על פי המסורת, הבודהיזם הגיע לסרי לנקה במאה ה-3 לפני הספירה על ידי מיסיונרים הודים בהדרכתו של תארה מאהינדה (אנ'), בנו של הקיסר מאוריה אשוקה. לפני התפשטות הבודהיזם, האוכלוסייה הילידית של סרי לנקה חיה בעולם אנימיסטי מלא באמונות טפלות. ההטמעה וההמרה של האמונות הפרה-בודהיסטיות השונות היו תהליך איטי. על מנת להשיג דריסת רגל בקרב האוכלוסייה הכפרית, הבודהיזם היה צריך להטמיע את הקטגוריות השונות של רוחות ואמונות על טבעיות אחרות. המתחם הנזירי הקדום ביותר היה המאהוויהארה (אנ') באנוראדאפורה שנוסד על ידי דוואנמפייה טיסה (אנ') וניתן לתארה מאהינדה. המהוויהארה הפכה למרכז דוקטרינת טהרוואדה האורתודוקסית ומעמדה העליון נותר ללא עוררין עד ייסוד האבהאיאגירי ויהארה (אנ') בסביבות שנת 89 לפנה"ס על ידי המלך ולאגמבה (אנ').
האבהאיאגירי ויהארה הפך למושב של דוקטרינות המהאיאנה המתוקנת. היריבות בין הנזירים של המהוויהארה והאבהאיאגירי הובילה לפיצול נוסף ולביסוס הג'טאוואנארמאיה ליד המהוויהארה. המאפיין העיקרי של הבודהיזם הסינהאלי היה חלוקתו לשלוש קבוצות עיקריות, או ניקאיות, שנקראו על שם שלושת המתחמים הנזיריים העיקריים באנוראדאפורה; המהוויהארה, האבהאיאגירי והג'טאוואנארמאיה. זו הייתה התוצאה בחריגות בחוקי המשמעת (ונאיה) ובמחלוקות הדוקטרינות. כל שאר המנזרים של סרי לנקה היו חייבים נאמנות דתית לאחד מהשלושה. סרי לנקה מפורסמת בזכות יצירותיה של פסלים בודהיסטים העשויים מאבן ויצוקים בסגסוגת ברונזה.
אמנות בודהיסטית דרומית > מינאמר

שכנתה של הודו, מיאנמר (בורמה) הושפעה באופן טבעי מאוד מהחלק המזרחי של הטריטוריה ההודית. אומרים שבני הקבוצה האתנית של מון (אנ') בדרום בורמה המירו דתם לבודהיזם בסביבות 200 לפנה"ס תחת המאמץ להמרת דת של המלך ההודי אשוקה, לפני הפילוג בין הבודהיזם מהאיאנה והינאיאנה.
מקדשים בודהיסטים מוקדמים נמצאים, כגון בייקתאנו במרכז מיאנמר, עם תאריכים בין המאות ה-1 ל-5. האמנות הבודהיסטית של המון הושפעה במיוחד מהאמנות ההודית של התקופות גופטה והבתר-גופטה, והסגנון המנייריסטי שלהם התפשט באופן נרחב בדרום-מזרח אסיה בעקבות התרחבותה של אימפריית המון בין המאה ה-5 למאה ה-8.
מאוחר יותר, נבנו אלפי מקדשים בודהיסטים בבאגאן, הבירה, בין המאות ה-11 ל-13, וכ-2,000 מהם עדיין עומדים על תילם. מהתקופה ההיא נותרו פסלים יפים מכוסי תכשיטים של בודהה. היצירה הצליחה להימשך למרות כיבוש העיר על ידי המונגולים ב-1287.
במהלך תקופת אווה (אנ'), מהמאות ה-14 עד ה-16, היה סגנון האווה של דמות הבודהה פופולרי. בסגנון זה, לבודהה יש אוזניים גדולות בולטות, גבות מוגזמות שמתעקלות כלפי מעלה, עיניים עצומות למחצה, שפתיים דקות ושיער מגולגל מחודד בחלק העליון, המתואר במודרה של בהומיספרסה.
בתקופת שושלת קונבאונג (אנ'), בסוף המאה ה-18, הופיע סגנון המנדליי של דמות הבודהה, סגנון שנשאר פופולרי עד היום. הייתה סטייה ניכרת מסגנון האווה, ופניו של הבודהה הרבה יותר טבעיות, בשרניות, עם גבות מלוכסנות באופן טבעי, עיניים מעט מלוכסנות, שפתיים עבות יותר, ושיער מגולגל בחלק העליון. ניתן למצוא פסלי בודהה בסגנון זה בשכיבה, בעמידה או בישיבה. פסלי בודהה בסגנון מנדליי לובשים גלימות מתנפנפות.
סגנון נפוץ נוסף של ייצוגים של הבודהה הוא סגנון השאן, של בני הקבוצה האתנית של השאן (אנ'), המאכלסים את הרמות של מיאנמר. בסגנון זה, הבודהה מתואר עם מאפיינים זוויתיים, אף גדול ומחודד בולט, שיער מגולגל קשור בדומה לסגנונות תאילנדים, ופה קטן ודק.
אמנות בודהיסטית דרומית > קמבודיה

קמבודיה הייתה במיוחד המרכז של ממלכת פונן (אנ'), שהתרחבה לבורמה ועד דרומה עד מלזיה בין המאות ה-3 וה-6. נראה שהשפעתה הייתה פוליטית בעיקרה, רוב ההשפעה התרבותית באה ישירות מהודו.
מאוחר יותר, מהמאות ה-9 עד ה-13, האימפריה החמרית הבודהיסטית וההינדית מהאיאנה שלטה בחלקים נרחבים של חצי האי של דרום-מזרח אסיה, והשפעתה הייתה בראש ובראשונה בהתפתחות האמנות הבודהיסטית באזור. תחת החמר, נבנו יותר מ-900 מקדשים בקמבודיה ובתאילנד ולאוס השכנות. החסות המלכותית לאמנות הבודהיסטית החמרית הגיעה לשיאה החדש עם חסותו של ג'אייווארמן השביעי (אנ'), מלך בודהיסטי שבנה עיר מוקפת חומה אנגקור תום, המעוטרת בפרצוף המחויך של לוקסווארה בשערים של אנגקור תום ובמגדלים של מקדש פראסת באיון (אנ'). אנגקור עמדה במרכז הפיתוח הזה, עם מתחם מקדש בודהיסטי וארגון עירוני שיכולים לתמוך בכמיליון תושבים עירוניים. הרבה מאוד פיסול בודהיסטי קמבודי נשמר באנגקור; עם זאת, לביזה מאורגנת הייתה השפעה כבדה על אתרים רבים ברחבי הארץ.
לעיתים קרובות, אמנות החמר מצליחה לבטא רוחניות עזה באמצעות ביטויים אלוהיים, למרות תווי פנים מיותרים וקווים דקים.
אמנות בודהיסטית דרומית > תאילנד

האמנות הבודהיסטית התאילנדית מקיפה תקופה של יותר מאלף שנה, מהתרבות הטרום-תאילנדית של דוורוואטי (אנ') וסריוויג'איה (אנ'), ועד סוקהוטהאי, הבירה התאילנדית הראשונה מהמאה ה-13, וכל הדרך לממלכות תאילנדיות של איוטהאיה וראטנקוסין (אנ').
מהמאות ה-1 עד ה-7, האמנות הבודהיסטית בתאילנד הושפעה לראשונה ממגע ישיר עם סוחרים הודים ומהתרחבות ממלכת מון (אנ'), שהובילה ליצירתם של אמנות בודהיסטית והינדית בהשראת מסורת הגופטה, עם פסלים מונומנטליים רבים שפוסלו בווירטואוזיות רבה.
מהמאה ה-9, האסכולות השונות לאמנות תאילנדית הושפעו אז מאוד מהאמנות הקמבודית החמרית בצפון ומאמנות סריוויג'איה (אנ') בדרום, שתיהן באמונת המהאיאנה. עד לסוף אותה תקופה, האמנות הבודהיסטית מאופיינת בנזילות ברורה בביטוי, והנושא מאפיין את הפנתאון של המהאיאנה עם מספר יצירות של בודהיסטוות.
מהמאה ה-13, הבודהיזם מזרם טהרוואדה הוכנס מסרי לנקה בערך באותו זמן שבו הוקמה הממלכה התאית (אנ') של סוקותאי. האמונה החדשה שימשה השראה לתמונות מסוגננות מאוד בבודהיזם התאילנדי, עם דמויות גאומטריות מאוד וכמעט מופשטות.
בתקופת איוטהאיה (המאות ה-14–18), הבודהה זכה להיות מיוצג באופן סגנוני יותר עם בגדים מפוארים ועיטורים מעוטרים בתכשיטים. פסלים או מקדשים תאילנדים רבים נטו להיות מוזהבים (אנ'), ולעיתים מועשרים בשיבוץ.
התקופה שלאחר מכן של ממלכות תונבורי (אנ') וראטנקוסין (אנ') ראתה את המשך הפיתוח של האמנות הבודהיסטית התאילנדית. עד המאה ה-18, בנגקוק הוקמה כמרכז המלכותי של ממלכת סיאם. לאחר מכן, השליטים התאילנדים מילאו את העיר באנדרטאות בודהיסטיות מרשימות כדי להפגין את אדיקותם הבודהיסטית וכן כדי להציג את סמכותם. בין היתר ניתן למצוא את ואט פרה קוו המהוללת המארח את בודהה מהברקת (אנ'). מקדשים בודהיסטים אחרים בבנגקוק כוללים את ואט ארון עם מגדלים בסגנון "prang" וואט פהו עם דמותו המפורסמת של בודהה השוכב (אנ').
אמנות בודהיסטית דרומית > אינדונזיה

כמו שאר דרום-מזרח אסיה, נראה כי אינדונזיה הושפעה בצורה החזקה ביותר מהודו מהמאה ה-1 לספירה. האיים סומטרה וג'אווה במערב אינדונזיה היו מקום מושבה של האימפריה של סריוויג'איה (אנ') (המאות ה-8–13), שהגיעה לשלוט ברוב האזור סביב חצי האי דרום מזרח אסיה באמצעות כוח ימי. אימפריית סריוויג'איה אימצה את הבודהיזם המהאיאנה והווג'ריאנה, תחת שורה של שליטים של שושלת שיילנדרה (אנ'). מלכי השושלת היו בוני המקדשים הנלהבים והפטרונים המסורים של הבודהיזם בג'אווה. אימפריית סריוויג'איה הפיצה אמנות בודהיסטית מזרם המהאיאנה במהלך התרחבותה לחצי האי דרום מזרח אסיה. פסלים רבים של בודהיסטוות מהאיאנה מתקופה זו מאופיינים בעידון בולט מאוד ותחכום טכני, ונמצאים ברחבי האזור. אחת הכתובות הבודהיסטיות המוקדמות ביותר בג'אווה,  כתובת קאלאסן (אנ') משנת 778, מוזכרת על בניית מקדש לאלה טארה (אנ').
שרידים אדריכליים עשירים ומעודנים במיוחד נמצאים בג'אווה ובסומטרה. המפואר ביותר הוא המקדש של בורובודור (המבנה הבודהיסטי הגדול בעולם, שנבנה בסביבות 780–850 לספירה), שנבנה על ידי שושלת שיילנדרה. מקדש זה מעוצב על פי התפיסה הבודהיסטית של היקום, מנדלה המונה 505 תמונות של הבודהה היושב וסטופה ייחודית בצורת פעמון המכילה את פסל הבודהה. בורובודור מעוטר בסדרה ארוכה של תבליטים המתארים את הכתוב בכתבי הקודש הבודהיסטים. המבנה הבודהיסטי העתיק ביותר באינדונזיה הוא כנראה סטופות הבאטוג'איה (אנ') בקאראוונג שבמערב ג'אווה, המתוארכות לסביבות המאה ה-4. המקדש הזה הוא כמה סטופות לבנים מטויחות. עם זאת, האמנות הבודהיסטית באינדונזיה מגיעה לתור הזהב במהלך שלטון שושלת שיילנדרה בג'אווה. התבליטים והפסלים של הבודהיסטווה, טארה (אנ') וקינארה (אנ') שנמצאו במקדשי קאלאסן (אנ'), מנג'וסריגה (אנ'), סארי (אנ') ופלאוסאן (אנ') הם חינניים מאוד עם הבעה שלווה, בעוד שבמקדש מנדוט (אנ') ליד בורובודור, נמצאים פסלי הענק של ואירוקנה (אנ'), אוולוקיטשוורה, ווג'ראפני.
בסומטרה בנתה אימפריית סריוויג'איה כנראה את המקדש של מוארה טאקוס, ומוארו ג'מבי (אנ'). הדוגמה היפה ביותר לאמנות בודהיסטית ג'וואנית קלאסית היא הפסל השלו והעדין של פראג'נאפראמיטה של ג'אווה (אנ') (אוסף המוזיאון הלאומי ג'קרטה) אלת החוכמה הטרנסצנדנטלית מממלכת סינגהסארי (אנ') של מזרח ג'אווה. האימפריה הבודהיסטית האינדונזית של סריוויג'איה ירדה מגדולתה עקב עימותים עם שליטי הודו מאימפריית צ'ולה (אנ') ולאחר מכן אימפריית מג'פהיט.
אמנות בודהיסטית דרומית > הפיליפינים

ארכאולוגיה בפיליפינים מצאה חפצים בודהיסטיים, הסגנון מפגין השפעת וג'ריאנה, רובם מתוארכים למאה ה-9. הם משקפים את האיקונוגרפיה של וג'ריאנה של אימפריית סריוויג'איה ואת השפעותיה על המדינות הקדומות של הפיליפינים. המאפיינים המובהקים של החפצים מצביעים על ייצורם באיים, ומצביעים על ידע של אומן או צורף על התרבות והספרות הבודהיסטית, ועל נוכחותם של מאמינים בודהיסטים. אתרי הממצאים משתרעים מאזור אגוסאן-סוריגאו באי מינדנאו ועד לאיים סבו, פלאוואן, ולוזון. לפיכך, הטקסים של הווג'ריאנה התפשטו למרחקים ברחבי הארכיפלג.
מצרים הרומאית

הבודהה של ברניקי (אנ') הוא דוגמה נדירה לאמנות בודהיסטית שהתגלתה בשנים 2018–2022 בחפירה ארכאולוגית בנמל העתיק של ברניקי במצרים. הפסל התגלה בחצר הקדמית של מקדש מהתקופה הרומית הקדומה המוקדש לאלה איסיס.
הפסל הוא הפסל הראשון של הבודהה שנמצא אי פעם ממערב לאפגניסטן. הוא מעיד על הקף היחסים בין הודו לרומא במאות הראשונות לספירה. בהתבסס על מאפיינים סגנוניים ועל ההקשר הארכאולוגי של החפירה, משערים שהפסל נוצר באלכסנדריה בסביבות המאה השנייה לספירה. לדברי סטיבן סיידבותם, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת דלאוור שהוא מנהל שותף של פרויקט ברניקי, הפסל מתוארך בין 90 ל-140 לספירה. הוא עשוי מאבן שנחצבה מדרום לאיסטנבול, וייתכן שגם נחצבה בברניקי עצמה. לפסל הילה סביב ראשו של הבודהה, מעוטרת בקרני השמש, ולצידו פרח לוטוס. גובהו 71 ס"מ.
חלקים מקוטעים שונים של פסלי בודהה (גוף ללא גפיים, ראשים) כבר התגלו בברניקי בשנת 2019, חלקם עשויים מגבס מקומי.
אמנות בודהיסטית בימינו

אמנים עכשוויים רבים עשו שימוש בנושאים בודהיסטיים. דוגמאות בולטות הן ביל ויולה, במיצבי הווידאו שלו, ג'ון קונל (אנ'), בפיסול, ואלן גראהם (אנ') במולטי-מדיה שלו "זמן הוא זיכרון".
בבריטניה רשת הארגונים הבודהיסטים (אנ') התעניינה בזיהוי מתרגלים בודהיסטים בכל האמנויות. בשנת 2005 היא ריכזה את פסטיבל האמנויות הבודהיסטי ברחבי בריטניה, "לוטוס בפרח"; בשנת 2009 היא עזרה לארגן את כנס האמנויות בן היומיים, "Buddha Mind, Creative Mind" ("מוח בודהה, מוח יצירתי"). כתוצאה מהאחרון נוצרה אגודה של אמנים בודהיסטים.
"השחרור האחרון", מאת אבנינדרנת טאגור, איור מהספר "בודהה והבשורה של הבודהיזם" (1916)
קוואן אם באמנות וייטנאמית (אנ') של ימינו
לקריאה נוספת

Gibson, Agnes C.; Jas. Burgess (1901). Buddhist Art in India (Revised and Enlarged ed.). London: Bernard Quaritch. Tr. from the 'Handbook' of Prof. Albert Grunwedel.
Grayson, James Huntley (2002). Korea: A Religious History. UK: Routledge. ISBN 0-7007-1605-X.
von Schroeder, Ulrich (1990). Buddhist Sculptures of Sri Lanka. Hong Kong: Visual Dharma Publications. ISBN 962-7049-05-0. (752 p.; 1620 illustrations.)
von Schroeder, Ulrich (1992). The Golden Age of Sculpture in Sri Lanka: Masterpieces of Buddhist and Hindu Bronzes from Museums in Sri Lanka. Hong Kong: Visual Dharma Publications. ISBN 9789627049067. OCLC 27648216. Catalogue of the exhibition held at the Arthur M. Sackler Gallery, Washington, D.C., 1 November 1992 – 26 September 1993.
Foltz, Richard C. (2010). Religions of the Silk Road: Premodern Patterns of Globalization. New York: Palgrave Macmillan. ISBN 978-0-230-62125-1.
Jarrige, Jean-François (2001). Arts asiatiques - Guimet. Paris: Réunion des musées nationaux : Guimet, Musée national des arts asiatiques. ISBN 2-7118-3897-8.
Kossak, S.M.;  et al. (1998). Sacred visions: early paintings from central Tibet. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 978-0870998614.
Along the ancient silk routes: Central Asian art from the West Berlin State Museums. New York: The Metropolitan Museum of Art. 1982. ISBN 978-0870993008.
Arts of Korea. New York: The Metropolitan Museum of Art. 1998. ISBN 0870998501.(הקישור אינו פעיל)
Lee, Sherman (2003). A History of Far Eastern Art (5th ed.). New York: Prentice Hall. ISBN 0-13-183366-9.
Leidy, Denise Patry & Strahan, Donna (2010). Wisdom embodied: Chinese Buddhist and Daoist sculpture in the Metropolitan Museum of Art. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 978-1588393999.
Lerner, Martin (1984). The flame and the lotus: Indian and Southeast Asian art from the Kronos collections. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 0870993747.
Scarre, Chris, ed. (1991). Past Worlds: The Times Atlas of Archeology. London: Times Books Limited. ISBN 0-7230-0306-8.
Huntington, Susan L. (Winter 1990). "Early Buddhist Art and the Theory of Aniconism". Art Journal. 9 (4: New Approaches to South Asian Art): 401–408. doi:10.2307/777142. JSTOR 777142.
von Schroeder, Ulrich (1981). Indo-Tibetan Bronzes. Hong Kong: Visual Dharma Publications, Ltd.
von Schroeder, Ulrich (2001). Buddhist Sculptures in Tibet. Vol. One: India & Nepal; Vol. Two: Tibet & China. Hong Kong: Visual Dharma Publications, Ltd.
Watt, James C. Y.;  et al. (2004). China: Dawn of a Golden Age, 200–750 AD. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 1588391264.
ביאורים

↑  אניקוניזם הוא האיסור על הכנת ייצוגים של אלים מסוימים או כל הפנתאון או אפילו נביאים, קדושים, או מלומדים בדת מסוימת. יהדות ואסלאם הן דתות אניקוניסטיות, ולעומתן הנצרות במפורש אינה כזו, למעט תקופות של איקונוקלאזם.
↑  בבודהיזם ארהאט הוא אחד שרכש תובנה לגבי הטבע האמיתי של הקיום והשיג נירוונה והשתחרר מהמעגל האינסופי של לידה מחדש.
↑  קבוצה רחבה של רוחות טבע, בדרך כלל מיטיבות, אבל לפעמים שובבות או גחמניות, הקשורות למים, פוריות, עצים, יער, אוצר וטבע בראשיתי. הן מוזכרות בטקסטים הינדים, ג'ייניים ובודהיסטיים.
↑  אוסף של טקסטים בודהיסטים מוקדמים.
↑  במסורות ספרותיות הודיות מתייחס לאפוריזם או לאוסף של אפוריזמים בצורה של מדריך או, באופן רחב יותר, מדריך או טקסט מרוכז. סוטרות הן סוגה של טקסטים הודים עתיקים ומימי הביניים שקיימים בהינדואיזם, בודהיזם וג'ייניזם.
↑  סוג של ישות שמיימית או אל החולק את המאפיינים דמויי האל של להיות חזק יותר, בעל אורך חיים ארוך יותר, ובאופן כללי, הרבה יותר מאושר מבני אדם, אם כי לא סוגדים להם באותה רמת הערצה כמו לבודהות.
↑  המקור לזן בודהיזם היפני
↑  טכניקה ריאליסטית קפדנית בציור סיני, ההפך מסגנון ה-xieyi (寫意 'משרטט מחשבות') הפרשני והחופשי.
↑  חרוזים ותכשיטים בצורת פסיק או סהר שהופיעו מימי הביניים של תקופת מומון (850 עד 550 לפנה"ס) עד תקופת שלוש הממלכות של קוריאה (57 לפנה"ס עד 668 לספירה)
↑  תנוחת ישיבה מזרחית כשיד אחת בחיק והשנייה מצביעה כלפי הקרקע
קרל פופר

| --- | --- |

קרל פופר
 לידה:  28 ביולי 1902 האימפריה האוסטרו-הונגרית וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  17 בספטמבר 1994 (בגיל 92) הממלכה המאוחדת לונדון, הממלכה המאוחדת
 שם לידה:  Karl Raimund Popper 
 מקום קבורה:  mortuary Lainzer Friedhof 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה, אוניברסיטת וינה, אוניברסיטת קיימברידג' 
 מנחה לדוקטורט:  קארל ביהלר, מוריץ שליק 
 מוסדות:  אוניברסיטת קנטברי  בית הספר לכלכלה של לונדון  אוניברסיטת לונדון  קינגס קולג' לונדון 
 מונחה לדוקטורט:  A. I. Sabra, Charles Leonard Hamblin 
 זרם:  רציונליות ביקורתית (אנ')
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המדע, פילוסופיה פוליטית
 עיסוק:  פילוסוף, סוציולוג, מתמטיקאי, מרצה באוניברסיטה, פילוסוף של המדע, סופר, מורה 
 הושפע מ:  אפלטון, אריסטו, יום, קאנט, ראסל, איינשטיין, החוג הווינאי, ברגסון
 השפיע על:  פרידריך האייק, לקטוש, פייראבנד, ליבוביץ, אגסי, סורוס, גומבריך, גלנר, בריאן מגי, הלמוט שמידט, פיטר מדאוור, רוג'ר פנרוז, נאסים טאלב
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת, אוסטריה, ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 יצירות ידועות:  הלוגיקה של הגילוי המדעי, Objective Knowledge, Unended Quest, השערות והפרכות, החברה הפתוחה ואויביה, דלות ההיסטוריציזם, The Self and Its Brain 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה (1980) העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1980) פרס קיוטו באמנות ופילוסופיה (1992) עמית כבוד של החברה המלכותית טה אפראנגי עמית כבוד (1982) פרס סונינג (1973) פרס אלכסיס דה טוקוויל (1984) פרס מונטיון (2003) מדליית גתה (1992) מדליית השלום ע״ש אוטו האן (1993) פרס קטלוניה הבין-לאומי (1989) פרס ד"ר לאופולד לוקאס (1981) טבעת הכבוד של העיר וינה מדליית הזהב הגדולה להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית הצלב הגדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה Knight Bachelor עמית האקדמיה הבריטית 
 בן או בת זוג:  Josefine Anna Henninger (1930–?) 
 
המצבה על קברו
קרל ריימונד פופר (בגרמנית: Karl Raimund Popper; ‏ 28 ביולי 1902 – 17 בספטמבר 1994) היה פילוסוף ממוצא יהודי-אוסטרי, מהפילוסופים המשפיעים ביותר במאה ה-20 בכלל, ובפילוסופיה של המדע בפרט.
פופר ידוע בדחייתו את האפיון הקלאסי של השיטה המדעית כאינדוקטיבית, קרי כמתקדמת וכצוברת ביסוס מן הפרט (תצפיות וניסויים) אל הכלל (חוקי הטבע). בניגוד לכך העמיד פופר את הצעתו לקריטריון ההפרכה: יש להחשיב כמשתייכות למדע האמפירי רק מערכות תאורטיות הניתנות לסתירה על ידי תצפית או מצב עניינים כלשהו. זאת, בשל אי-סימטרייה לוגית: בעוד שתוצאות אמפיריות, רבות ככל שתהיינה, לא יכולות להוכיח מערכת תאורטית, די לעיתים בתוצאה אחת על מנת להפריכהּ (דדוקטיבית), בכך שתסתור אחת או יותר מההשלכות הלוגיות של המערכת.
מתוך ניתוח זה עודד פופר גישה לפיה במדע אנו מפעילים באופן יזום ביקורת מחמירה ככל האפשר כלפי השערותינו, בניסיון לחשוף את השגיאות בהן. בהמשך הרחיב והכליל גישה זו לתחומי ידע נוספים, בפילוסופיה שאותה כינה "רציונליות ביקורתית" (אנ').
כן ידוע פופר בשל הגנתו הנמרצת על הדמוקרטיה הליברלית ועל עקרונות הביקורתיות החברתית, שלהשקפתו, הם עקרונות היסוד בדרך לחברה פתוחה ומשגשגת.
ביוגרפיה

פופר נולד בווינה, בירת אוסטריה, לסימון, עורך דין, ולג'ני לבית שיף. הוריו נטשו את היהדות והמירו את דתם לנצרות הפרוטסטנטית.
לאוניברסיטת וינה נרשם בשנת 1918, אף על פי שאת בחינות הבגרות השלים רק בגיל 20. בתקופה שלאחר מלחמת העולם, חוזה ורסאי והאינפלציה הגואה, ירדה משפחתו מנכסיה, ופופר נאלץ לעבוד למחייתו במקביל ללימודיו, כמורה למדעים וכנגר.
בשנת 1928 קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה מאוניברסיטת וינה, בהנחייתו של הפסיכולוג והבלשן הגרמני קרל לודוויג בילר (אנ'). עבודתו עסקה בשאלת המתודה המדעית בפסיכולוגיה קוגניטיבית. במהלך השנים 1931–1932 ניסח את כתבי היד לספרו הראשון בפילוסופיה של המדע, "שתי בעיות היסוד של תאוריית הידע" (שלא פורסם במקור, וראה אור רק ב־1979) ולאחר מכן פרסם ב־1934 את ספרו "היגיון התגלית המדעית", שהציג בין השאר את עקרון ההפרכה המזוהה עימו.
בשנת 1937, בעקבות עליית הנאציזם, היגר לניו זילנד, שם לימד פילוסופיה וכתב את ספרו המשפיע והנודע "החברה הפתוחה ואויביה". בשנת 1946 היגר לבריטניה, והתמנה לפרופסור ב"לונדון סקול אוף אקונומיקס", שבו לימד לוגיקה ומתודה מדעית. בשנת 1965 קיבל תואר אבירות מידי מלכת בריטניה.
קרל פופר נפטר ב-17 בספטמבר 1994, בגיל 92.
רחוב על שמו קרוי בקריית המדע בעיר נתניה.
הגותו הפילוסופית > רקע לרעיונותיו

בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה רווחו באוסטריה ובאירופה כולה שלל תורות אידאולוגיות. פופר היה לסוציאליסט וב-1919 אף נטה לקומוניזם,[דרוש מקור] אך המציאות הקשה בהונגריה תחת שלטונו של בלה קון והצידוקים האידאולוגיים המרקסיסטיים לשפיכות דמים כחלק בלתי נמנע של שבירת הסדר הישן, הביאו אותו להתרחקות מהממסד המרקסיסטי. גם כשלאחר מכן תיאר את עצמו כסוציאליסט, כיוון לכך שהוא מחויב לצדק חברתי, ולא להיותו חלק מקולקטיב רעיוני במסגרת מאורגנת של מפלגה. לאחר מכן ביטא השקפות שלפיהן סוציאליזם ממוסד מביא לדיכוי ושהחירות קודמת לשוויון, ובהיעדרה לא ייתכן שוויון בין מי שאינם בני חורין.
כישלונן של המפלגות הדמוקרטיות במניעת השתלטות רוח הפשיזם על הפוליטיקה האוסטרית בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, הטריד רבות את פופר. הוא סבל באופן אישי מן ההשלכות הישירות של מחדל זה, שכן האירועים שלאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה על ידי הרייך הגרמני בשנת 1938) אילצו אותו לִגְלוֹת. יצירותיו החשובות ביותר בתחום מדעי החברה – "דלות ההיסטוריציזם" ו"החברה הפתוחה ואויביה" – נכתבו בהשראת מאורעות אלו וייצגו, במובן מסוים, את האידאולוגיות הטוטליטריות ותאוריות שונות של דטרמיניזם חברתי ששלטו אז בפוליטיקה של מרכז אירופה.
ספריו סיפקו הגנה על הליברליזם הדמוקרטי, בצורה של פילוסופיה פוליטית וחברתית. הם גם סיפקו ביקורת נרחבת על הנחות היסוד הפילוסופיות שעמדו ביסודן של כל צורות הטוטליטריזם בתקופתו.
פופר מצא עניין בתאוריות המדעיות והפילוסופיות שצמחו על רקע חיי הרוח האוסטריים, שהתפתחו בצל הסתלקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית וירידתה של אוסטריה ממעמדה החשוב בפוליטיקה האירופית. בחיי הרוח לקחו חלק איינשטיין, פרויד, החוג הווינאי בהנהגת מוריץ שליק ועוד.
פעילותו של איינשטיין משכה את פופר לכיוון הפיזיקה. בניגוד לרעיונותיהם של פרויד, מרקס והוגים אחרים, קסמה לפופר העובדה שבפיזיקה, לשיטתו, ניתן להתעמת עם העובדות ולהפריכן במידת האפשר. מבחן ההפרכה הפך בהמשך דרכו של פופר לנושא מרכזי בהגותו.