stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארק מנו
עליות וירידות בדרך להצלחה

בשנת 1993 לקחו ממנו את הכוכב שלישי במישלן בגלל אי קביעות באיכות מנותיו, אבל הוא שמר על ניקוד ה-19/20 של גו-מיו.
בשנת 2004, לפי רעיון של סרז' גנזבורג, המלחין והזמר שנמנה עם מקורביו, ייסד מנו ממול למסעדה את ביסטרו היינות "ל'אנטרווינייה" (l'Entrevignes).
אחרי שזכה שוב בכוכב השלישי ב"מישלן" מארק מנו הצטרף בשנת 2004 ליוזמת התעשיין פרנסואה שניידר ביצירת קומפלקס גסטרונומי ושל פנאי בשם "אחוזות ל'אספראנס ודו רונסמה" Les domaines de l'Espérance et du Roncemay » ביישוב אייאן-סיר-טוֹלון Aillant-sur-Tholon הכולל מגרש גולף, מלון -פאר ומסעדה גסטרונומית.
אבל בינואר 2007, בגיל 63, הסתבך מנו, שנודע כגרוע בניהול עסקים, בחובות רבים, שחברתו "סְדֶר" (Sder) התחילה תהליך של פשיטת רגל בגלל אי הפרשה של 600,000 אירו של מיסים סוציאליים ובגלל חובות של שלושה מיליון וחצי אירו.
בנוסף, מדריך מישלן, שציפה לסגירת עסקיו, מיהר למחוק אותו מהמהדורה של שנת 2007.
בסופו של דבר בשנת 2008 בית משפט בפריז ביטל את החלטת בית המשפט באוקסר וקיבל הצעתו של מנו ואשתו לתוכנית הבראה.
בשנת 2008 המסעדה ל'אספראנס הופיעה שוב במדריך מישלן, מסומנת בשני כוכבים.
מארק מנו ואשתו אימצו בשנת 1986 בן, פייר.
מנו נפטר ב-9 בדצמבר 2020.
מהמתכונים הקלאסיים שלו

Les Cromesquis de foie gras
Les Huîtres à la gelée à l' eau de mer (צדפות (אויסטרס) בג'לי של מי ים- קינוח)
Le Homard aux giroles (לובסטר עם פטריות "ז'ירול")
Les Œufs à la Florentine (ביצים בסגנון פירנצה)
Le Turbot en Croûte de Sel, Beurre de Homard
Quasi de Veau au Caramel Amer
Les Fraises Marie-Antoinette (תותים מארי אנטואנט)
La Soupière de coquillages au caviar
La Tartine de Saint-Jacques à la moelle de caviar
ספרים

1986: La cuisine en fêtes – המטבח של החגים
1993: (עם טייבו-נואל ויליג) – כולם אוכלים - מטבח מותאם להפרעות תזונה
Tous à table : Cuisine adaptée aux difficultés d'alimentation - Par Thiébaut-Noël Willig et Marc Meneau
1998: Cuisine en fêtes – המבטח בחגים
1999: (עם אנני קאאן) המטבח של המנזרים,
La Cuisine des monastères – Par Marc Meneau et Annie Caen
2001 בגרמנית – (Schlemmereien aus der Klosterküche – Par Marc Meneau et Annie Caen )
(עם האנס קיסינגר וג'ים הריסון): השיחה
2002: La conversation – par Marc Meneau, Hans Kissinger et Jim Harrisson
2005: (עם אני קאאן, ופיליפ אקסברייא - הסלטים, המרק בצלחת)
2005: Les Salades, du potager à l'assiette – Par Marc Meneau, Annie Caen, et Philippe Exbrayat
2006: (עם אנני קאאן) – המוזיאון הגורמנדי: הצייר והטבח
Musée gourmand: le peintre et le cuisinier – Par Marc Meneau et Annie Caen
פילמוגרפיה

2000: הסרט "ואטל" Vatel בבימוי רולאן יופה עם ז'ראר דפארדייה בתפקידו של ואטל: ייצר את המזנונות הגרגאנטוסקים של הסרט
2006 בסרט "מארי אנטואנט" בבימוי סופיה קופולה – בלט המזנונות
תלמידים

פאבריס ויטי, סרז' וויירה, ז'יל גוז'ון, ז'אק פורסל, קיליין סטנגל, רולאן שאנליו, לוראן פולמר (בלגיה), לודוביק פיזנה, גיום קרוטה, אלן רונדלי (ארצות הברית), פסקאל לוז, ונסאן דויד, סרז' ריפר, פרנסואה פייאר (מונקו), ז'אן-כריסטוף לבאקל, איין קאולי (קנדה).
קוריוז

בקיץ 1990 ובחורף 1990–1991 החליט סרז' גינסבורג לבלות את ימיו האחרונים של חייו במסעדה של מארק מנו. בהיותו גם לקוח וגם ידיד ותיק ונעים הליכות של המקום, הצוות של המסעדה השתתף בצער ב-7 במרץ 1991 בלווייתו של האמן בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
לקריאה נוספת

אביטל ענבר, התענוגות של צרפת, א. ניר, תל אביב, 1997; עמ' 23, 93-85, 94, 123, 395.
אביטל ענבר, תענוגות פרובאנס, ירושלים, 2000, עמ' 173.
אביטל ענבר, התענוגות של דרום מערב צרפת, כתר ספרים, ירושלים, 2005, עמ' 49, 257.
ChelminskI, Rudolph. The Perfectionist: Life and Death in Haute Cuisine, New York, Gotham Books, Penguin Group, May 2005, pp. 56, 136, 164, 171, 209, 296, 333.
הערות שוליים

↑  מסעדת ל'אספראנס במדריך השולחנות הגדולים בעולם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12703155x (data)  GND: 1201564573  ISNI: 0000 0000 3710 5739  LCCN: n87112813  NTA: 205064191  RERO: 02-A003583585  SUDOC: 12025168X  VIAF: 1518196   WorldCat (עם VIAF): 1518196
מיקרופוזאורוס

| מיקרופוזאורוס |
| --- | --- |

תקופה
אמצע-סוף הטריאס 247–242 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: טמנוספונדילים
משפחה:: Trematosauridae
סוג:: מיקרופוזאורוס
מינים
 Microposaurus casei  Microposaurus avery
שם מדעי
 Microposaurus ‏Haughton, 1925

מיקרופוזאורוס (שם מדעי: Microposaurus; מילולית: "לטאה קטנת עיניים") הוא סוג נכחד של דו-חיים מסדרת הטמנוספונדילים. יצור זה חי בדרום אפריקה ובאוסטרליה של אמצע-סוף הטריאס לפני 247-242 מיליון שנה. נמצאו מסוג זה 2 מינים שהראשון שבהם התגלה בשנת 1925.
מאפיינים

דו-חי זה הגיע לאורך 1-2 מטר והיה בעל גולגולת כבדה ושטוחה שהייתה מלאה שיניים חרוטיות קטנות שעזרו לתפיסת טרף שעבר בסביבתה אך הכילה זוג ניבים קדמיים גדולים יותר. יחסית לדו-חיים אחרים הגולגולת הייתה מוארכת יחסית. כפי ששמו מרמז היא הכילה עיניים קטנות בקדמת הגולגולת. ייתכן שאורח חייו הזכיר את סלמנדרת הענק מיפן וסין, אך הוא חי באזורים טרופיים וחמימים בהרבה.
המיקרופוזאורוס יכל לצאת מהמים אך היה חייב לשמור על עור רטוב וכנראה חי מרבית זמנו בתוך מקווי מים מתוקים. הוא היה אוכל בשר של דגים ויצורים קטנים נוספים שהוא לכד במלתעותיו. הוא נכחד לחלוטין בסוף הטריאס.
בתרבות

יצור זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
מכון פומפיליאן

| --- | --- |

מכון פומפיליאן על גלוית דואר
 מיקום
 מיקום:  בוקרשט
 מדינה:  רומניה רומניה
 
מכון פומפיליאן (ברומנית:Institutul Pompilian) היה בית ספר לאומנויות המיועד לבנות, בבוקרשט, רומניה.
בית הספר נוסד על ידי המתמטיקאית קונסטנצה פומפיליאן יחד עם אביה, הפרופסור לציור ואדריכל גאורגה פומפיליאן, שבנה את המקום על חלקת קרקע שהייתה שייכת לו. בית הספר התנהל, מספטמבר 1896, בבניין בן שתי קומות הממוקם בדרך ראחובה והגיע עד רחוב אנטים, בבוקרשט. בית הספר נועד להכיל 12 כיתות והיו בו אולמות, חדרי שינה, מגרש ספורט ובית תפילה. חלק מהתלמידות שהו בפנימיה של בית הספר וחלק קיבלו שרותי פנימייה חלקיים. ארבעת הכיתות ללימוד יסודי היו מעורבות, אך הכיתות הגבוהות יותר היו על טהרת הבנות. הלימודים נערכו בצרפתית. לאחר שהשלטון ברומניה עבר לידי המפלגה הקומוניסטית הרומנית בית הספר הולאם ובהמשך פורק הבניין.
בין המורים בבית הספר, בנוסף למנהלת ולאביה, בלטו כם הסופר אלכסנדרו טומה, ואסילה וויקולסקו, סופר ורופא, טראיאן לאלסקו, מתמטיקאי, ועוד. בין תלמידות בית הספר נמנו הציירת אולגה גרצ'אנו, הרופא פלוריקה בגדאסאר, האישה הראשונה שכיהנה כשרה ברומניה והמשוררות מריה באנוש ונינה קסיאן.
מצבת הגסו

| --- | --- |

 מידע כללי
 פַּסל:  קאלימאכוס 
 טכניקה וחומרים:  שיש פנטלי 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  0.92 מ' 
 גובה:  1.49 מ' 
 נתונים על היצירה
 מיקום:  המוזיאון הלאומי לארכאולוגיה, Burial for Koroibos
 
מצבת הגסו (באנגלית: Gravestone of Hegeso) היא מצבת קבורה יוונית, עשויה שיש, המתוארכת לשנת 400 לפנה"ס. המצבה נמצאה בבית העלמין קרמיקוס (Kerameikos) באתונה והיא מוצגת במוזיאון הארכאולוגי באתונה.
הצעת שיחזור של מצבת הגסו, המוזיאון הארכאולוגי, אתונה
מצבות הקבורה בעולם היווני הופיעו בבתי קברות ציבוריים וסימלו גם את המעמד החברתי והכלכלי של הנפטר ובני משפחתו. המצבות הופיעו לראשונה בתרבות היוונית בסוף המאה ה-6 לפנה"ס כמצבה בעלת פרופורציות גבוהות. על המצבה גולפה דמות הנפטר ונוספו לה קישוטים כגון וולוטות שהן סלסולים דמויי קרניים של איל. לאחר פלישת הפרסים ליוון, נחקקו באתונה חוקים המגבילים הוצאות כספיות על הקמת מצבות ועל טקסי קבורה. "מצבות שיש מעוטרות שבו ונראו באתונה רק בסוף תקופת פריקלס (שנות השלושים של המאה החמישית לפנה"ס)".. "מצבת הגסו" אופיינית למצבות מתקופה זו הבנויות בפרופורציות רחבות יותר ובראשן גמלון. כמו כן הסצנות המתוארות על מצבות אלו היו מורכבות יותר במספר המשתתפים, לעומת המצבות הקדומות.
המצבה מציגה את הנפטרת, אשר שמה חקוק על גבי המצבה, כשהיא יושבת על כיסא. נערה-משרתת העומדת מולה מגישה לה קופסת תכשיטים והיא בוחנת תכשיט אשר היה מצויר על המצבה (ולכן לא נשמר). הדמויות מתוארות בפרופיל פנים חלקי (פרופיל 3/4) המדגים את יכולתו הטכנית הגבוהה של האמן בתיאור הקצר (פרספקטיבה). שתי הדמויות אוחזות בקופסת התכשיטים אשר במרכז הקומפוזיציה. נגיעה זו יוצרת אווירה של אינטימיות בין שתי הדמויות, אינטימיות המועצמת על ידי האיפוק בתיאור הבעות הפנים האופייני לאמנות הקלאסית. מבחינת יכולת התיאור מתקרב התבליט לאמנות של התקופה ההלניסטית. יכולת זו מתבטאת בעיצוב האנטומי של שתי הדמויות, המתואר דרך בגד דק ועטיר קפלים היורדים בעדינות ובטבעיות על הגוף ובעיצוב תלתלי השיער של הנפטרת.
הערות שוליים

↑  רוזנברג, סילביה (אוצרת), יצירות מופת בנות-אלמוות, דפדפת המלווה את הצגת "מצבת ג'וסטיניאני", מוזיאון ישראל, ירושלים, 2005.
מירארי, קיסר אתיופיה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־13 
 מדינה:  אתיופיה 
 
מירארי היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה. מעט מאוד ידוע על שלטונו, ההיסטוריון וואליס באדג' גורס ששנות שלטונו היו כ-15 או 18 שנים ומת בשנת 1308. מקורות אחרות מתארך את המוות שלו לפני 1270 כאשר יקונו אמלאק הוכתר לקיסר אתיופיה.
הערות שוליים

↑  E. A. Wallis Budge, A History of Ethiopia: Nubia and Abyssinia, 1928 [Oosterhout, the Netherlands: Anthropological Publications, 1970], p. 284. ISBN 0938818910.
| שושלת זאגווה |
| --- | --- | --- |
תקופת החושך האתיופית
| קיסרים | מארה תקלה היימנות • טאטדים • ג'אן סאיום • גארמה סאיום • ימהרנה קריסטוס • קאדוס חארב • לליבלה • נאקוטו לאב • יטברק • מירארי • חארבי • יטברק |  |
| ראו גם | יהודית המלכה • ירושלים החדשה • השושלת הסולומונית • תקלה גיורגיס השני |  |
מחוז וג
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: יטברק | קיסר האימפריה האתיופית  1238–1253 | הבא: חארבי |
מיראמאר

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  פלורידה פלורידה
 ראש העיר:  Wayne Messam
 תאריך ייסוד:  1955
 על שם:  Miramar 
 שטח:  80.5 קמ"ר
 גובה:  2 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  141,191 (דירוג: 191 בארצות הברית, 2019)
  ‑ צפיפות:  1,596.2 נפש לקמ"ר (2019)
 קואורדינטות:  25°58′44″N 80°16′57″W﻿ / ﻿25.978888888889°N 80.2825°W﻿ / 25.978888888889; -80.2825 
 https://www.miramarfl.gov/
 he
 
מיראמאר (באנגלית: Miramar) היא עיר בפלורידה שבארצות הברית. המהווה חלק ממטרופולין אזור מיאמי. נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-141,000 תושבים.
לאוניברסיטת פלורידה הבינלאומית יש קמפוס בעיר.
כמה מבין תושביה הידועים של מיראמאר הם ג'ייסון דירולו וג'וני דפ.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזיים הם קומקאסט, ספיריט איירליינס וקבוצת קרניבל.
היסטוריה

העיר הוקמה בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 על מנת לשמש כעיר שינה עבור עובדי מיאמי, והוכרזה כעיר בשנת 1955. העיר נקראה על שם אזור בהוואנה, בירת קובה. בשנה זו גרו בעיירה רק 200 נפשות. ראש העיר והמועצה (אשר מונו על ידי המושל) הושבעו ב-20 ביולי של אותה השנה. מועצה זו כיהנה עד הבחירות שהתקיימו בשנת 1959.
מעברת תלפיות

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  ירושלים
 קואורדינטות:  31°45′25″N 35°13′26″E﻿ / ﻿31.757072°N 35.223792°E﻿ / 31.757072; 35.223792
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) מעברת תלפיות(למפת ירושלים רגילה) מעברת תלפיות(למפת הרי ירושלים רגילה) מעברת תלפיות(למפת הרי ירושלים מוגדלת) מעברת תלפיות
 
מעברת תלפיות הייתה מעברה בדרום ירושלים שהוקמה ב-1948. המעברה מוקמה ממערב לשכונת תלפיות, בסמיכות לרחובות דרך חברון ודרך בית לחם, במקום בו שכן קודם לכן מחנה אל-עלמיין של כוחות המנדט הבריטי. המעברה נועדה לספק דיור לעולים מגל העלייה הגדול שלאחר קום המדינה. העולים שהתגוררו במעברה הגיעו ממרוקו, פרס, רומניה ופולין, אך עיקרם באו מעיראק וכורדיסטן.
החיים במעברה

בשנת 1953, מעברת תלפיות הייתה בגודל 500 דונם, ואכלסה בין שמונת אלפים לעשרת אלפים אנשים. השיכונים במעברה היו צריפונים עשויים פח בד. מעטים מהם היו צריפים בריטיים צבאיים ממחנה אלנבי שנותרו אחרי עזיבתם. א. גבריאלית מתאר את המעברה בפירוט:
שטח גדול עטור גדר ובו שער אחד ויחיד, שער ברזל כבד. בפנים – תהו ובהו ארכיטקטוני, בליל משונה של מיני בלוקונים, אוהלים, צריפונים, בתים חצי עגולים שבהם שכן הצבא הבריטי, בתים רעועים מקצתם מלבנים אדומות מקצתם מכוסים טיח. ועוד מיני צורות משונות שקשה להגדירן בדיוק.
לכל משפחה הוקצה שטח אדמה קטן עם צריף או פחון. אחוז האבטלה היה גבוה ורוב שוק העבודה היה מורכב מגברים שבדרך כלל הועסקו בעבודות בנייה בשכר יומי של 2.10 לירות. נשים שעבדו, עבדו לרוב כעוזרות בית והרוויחו מעט מאוד. על כן, משפחה ממוצעת הייתה צריכה להתקיים מכ-25 לירות לחודש בעוד שדמי השכירות עבור צריף היו 5 לירות לחודש. עקב זאת, שרר עוני כבד במעברה שהוביל לרמה גבוהה של פשע. נוסף על כך, ילדים רבים נאלצו למכור עיתונים ובוטנים בכניסה לירושלים וזקנים שלא היו מסוגלים לעבוד קיבצו נדבות. שוכני המעברות לפעמים קיבלו סיוע כספי מתורמים אמריקאים עקב מצבם הכלכלי הקשה.
התלמידים למדו בבית שבתחילה השתייך לזרם העובדים, אך מאוחר יותר הפך לבית ספר ממלכתי. בית הספר הוקם באחד המבנים הריקים של מחנה אלנבי של הצבא הבריטי. הימצאות בכיתות לא נקבעה על ידי רמת השכלה אלא לפי גיל. בית הספר המשיך לפעול זמן-מה אחרי שהתפרקה המעברה.
לא היו מים בצריפונים, אך היה ברז מרכזי שסיפק מים לכל המעברה. השירותים היו מבני פח שהוצבו על בורות.
פינוי המעברה

בראשית שנות ה-60 קצב העלייה האט ובשל כך פסקה הקמת המעברות, והמדינה יכלה להרשות לעצמה לבנות שיכונים קבועים. דיירי מעברת תלפיות הועברו לשיכונים באזור המעברה, בעיקר שכונת קטמונים והשיכונים ברחובות דרך חברון ודרך בית לחם. באזור שבו שכנה המעברה הוקמה שכונת מגורים.
הערות שוליים

↑  מ. נאור, המורה רינה ותלמידיה במעברת תלפיות – רב-שיח של "ילדי המעברה" לאחר שלושים שנה, עולים ומעברות, 1952-1948 – מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, הוצאת יד יצחק בן צבי, 1986, עמ' 157
↑  ר. שלגי, ארגון המצוקה בתלפיות, על המשמר, 1953, עמ' 3
↑  נאור, עמ' 158.
1 2 3  שלגי, עמ' 3.
↑  ת. גביש-מינסקי, מעברת תלפיות, זכרונות מכוכב אחר..., התחדשות ו, עמ' 81
↑  גבריאלית, עמ' 6.
1 2  נאור, עמ' 161.
↑  נאור, עמ' 158-161.
↑  ס. מילסון ארד, א. סימון, תלפיות – תיק תיעוד שכונתי (עמ' 47), ‏2012
↑  מעברת תלפיות, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
מר דידס הולך העירה

| --- | --- |
כרזת הסרט מר דידס הולך העירה
כרזת הסרט מר דידס הולך העירה
 מבוסס על:  סיפור קצר "Opera Hat " של קלרנס בדינגטון קלנד
 בימוי:  פרנק קפרה 
 הופק בידי:  פרנק קפרה 
 תסריט:  רוברט ריסקין 
 עריכה:  גן הבליק 
 שחקנים ראשיים:  גרי קופר ג'יין ארתור ליונל סטנדר
 מוזיקה:  הווארד ג'קסון 
 צילום:  ג'וזף ווקר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 באפריל 1936
 משך הקרנה:  115 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  דרמה קומית, קומדיה רומנטית, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 תקציב:  $845,710
 הכנסות:  מעל 1,000,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   mr.deedsgoestotown
 פרסים:  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (פרנק קפרה)  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר 
 סרט הבא:  מר דידס 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מר דידס הולך העירה (באנגלית: Mr. Deeds Goes to Town) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית רומנטית משנת 1936 בימויו של פרנק קפרה.
התסריט נכתב על ידי רוברט ריסקין ומבוסס על הסיפור הקצר "כובע אופרה" ("Opera Hat") מאת קלרנס בדינגטון קלנד משנת 1935.
ב-1969 הפיקה חברת ABC סדרת טלוויזיה המבוססת על אותו סיפור.
ב-2002 הופק הסרט מר דידס המבוסס על אותו סיפור, עם אדם סנדלר ווינונה ריידר בתפקידים הראשיים.
פרנק קפרה זכה לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, גרי קופר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר כן היה הסרט מועמד לסרט הטוב ביותר, לתסריט הטוב ביותר והקלטת הקול הטובה ביותר.
תקציר העלילה

המליונר מרק סמפל נהרג בתאונת דרכים. עורך דינו, ג'ון סידר (דוגלס דמבריל) מגלה כי ציווה את כל הונו בסך 20 מיליון דולר, לאחיינו לונגפלו דידס (גרי קופר).
דידס גר בעיירה קטנה ומנומנמת בשם מנדרייק פולס בורמונט. הוא רווק צנוע ותמים הכותב שירים על גלויות דואר ומנגן בטובה בלהקת כלי הנשיפה של העיירה. הוא אינו מתרגש כשעורך הדין סידר מלווה בעיתונאי קורנליוס קוב (ליונל סטנדר) מגיעים לביתו ומבשרים לו כי עתה הוא האדם העשיר ביותר בארצות הברית. דידס מגיע לניו יורק ומתיישב בבית האחוזה המפואר של דודו, מוקף במשרתים.
הם חושבים שיוכלו בקלות להשתלט על רכושו אבל דידס מסרב לתת לסידר ייפוי כוח. קוב מבקש מהעיתונאית לואיז "בייב" בנט (ג'יין ארתור) להיפגש "במקרה" עם דידס ולדלות ממנו אינפורמציה לעיתון. בלילה חורפי יוצא דידס לטיול ולידו צונחת אישה צעירה. הוא מרים אותה והיא "מתאוששת" ואומרת לו כי שמה ליז דאוסון וכי היא מחפשת עבודה ורעבה. הם נכנסים למסעדה ודידס שלא רגיל לשתות, משתכר ומשתובב ברחוב. כל זה מתפרסם למחרת בעיתון וכן בימים הבאים. מתפתחת אהבה בין שניהם אך קוב שמצפונו מציק לו מגלה לדידס את האמת על חברתו. דידס מדוכא וחושב לחזור למנדרייק פולס. חקלאי מובטל ורעב מתפרץ לביתו ומספר על מצוקתו ומצוקת החקלאים בתקופת השפל הגדול. דידס מחליט להוציא 18 מיליון דולר על קניית שטח אדמה וציוד חקלאי לחקלאים נצרכים. עורך הדין סידר המייצג שני קרובי משפחה נוספים של סמפל, מוציא צו אשפוז כפוי לדידס עד אשר יחליט בית המשפט על שפיותו.
דידס מגיע לבית המשפט המלא בחקלאים אוהדים שהוא התחייב לעזור להם. התובע סידר מבקש מבית המשפט לקבוע כי הוא אינו שפוי ועל כן יש לקחת ממנו את החזקה על הרכוש שירש. על הדוכן מועלים עדים ומובאים קטעי עיתונים המעידים על התנהגותו המוזרה. לבסוף עולה פסיכיאטר המעיד כי לפי מה ששמע, דידס סובל ממאניה-דפרסיה ובעת היותו במאניה הוא עושה דברים לא הגיוניים כמו לחלק את כל רכושו לחקלאים עניים.
דידס אינו משתף פעולה ואינו מיוצג על ידי סניגור. נראה כי מצבו אבוד אבל "בייב" מתפרצת ואומרת כי הוא אדם שפוי וטוב לב וכי מה שכתבה עליו היה רק כדי להגדיל את תפוצת העיתון. היא מתחננת לפני דידס שיתחיל לדבר והוא אכן מתרכך ומתחיל בנאום המשכנע את השופטים שהוא שפוי ובסופו הוא חובט באגרופו בפניו של סידר. האיכרים נושאים אותו מחוץ לאולם שם הוא נפגש עם "בייב" והם מתפייסים ומתחבקים.
מירארס

| מירארס |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון עליון 74.1–76 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: אביזאוריים
סוג:: מירארס
מינים
 Mirarce eatoni
שם מדעי
 Mirarce

מירארס (שם מדעי: Mirarce; מילולית: "שליח בעל כנף נפלא") הוא סוג של עוף קמאי שהתקיים במשך הסוף הקרטיקון של הקמפן שלפני 76 עד 74.1 מיליון שנה מזמננו באמריקה הצפונית. המאובנים שלו התגלו ביוטה ב"תצורות קאיפורוויטס" (אנ') ב-1992 הידי החוקר האמריקאי הווארד האצ'יסון. הסוג הכיל מין בודד - Mirarce eatoni.
שמו של העוף ניתן ב-2018 בידי צוות בראשות החוקר ג'סי אטרהולט (Jesse Atterholt), ופירושו: "mirus" - יפהפה ו-"Arkē" על שם ארקה, אלת הקשת המכונפת מהמיתולוגיה היוונית. השם ניתן עקב המבנה המשומר בצורה יפה וכלל עצמות חזה, צלעות וחוליות צוואר ואגן, אף שהיה ללא גולגולת. הפרט הידוע היחיד בסוג היה בוגר במותו והיה מכוסה בנוצות שהתאימו לתעופה.
עוף זה היה גדול יחסית לעופות הקדומים מקבוצת האננטיאורניתס, שהתקיימו בקרטיקון והגיע עד לגודל של תרנגול הודו. במראהו היה קרוב יחסית לאביזאורוס.
הערות שוליים

↑  Atterholt, J.; Hutchison, J. H.; O'Connor, J. K. (2018-11-13). "The most complete enantiornithine from North America and a phylogenetic analysis of the Avisauridae". PeerJ. 6. doi:10.7717/peerj.5910.
מנורת זהב

מנֹרת זהב הוא ספר תורני-חסידי שיצא לאור בה'תרס"ב (1902) בוורשה, בעריכת הרב נתן נטע דונר מקולביעל. בספר מרוכזים לראשונה דברי תורתו של רבי משולם זושא מאניפולי.
רקע

רבי משולם זושא, בשונה משאר האדמו"רים, לא נהג לומר דברי תורה בטיש או בדרשות בפני תלמידיו. רבי אברהם יעקב מסדיגורא אמר עליו כי "לא היה דרכו לומר דברי תורה, אך כאשר לפעמים פתח פיו לומר דברי תורה, היו דברים עמוקים ומתוקים מאוד".
תוכן הספר

הרב נתן נטע דונר, שחיבר כמה ספרי ליקוט חסידיים, ליקט את תוכן הספר מספרי חבריו של רבי זושא או תלמידיהם. רוב החידושים נאמרו על ידו בעל פה. החידושים בספר מסודרים על פי פרשיות התורה.
בסוף הספר הובאו גם דברי תורה משני בניו, האדמו"רים רבי צבי מנחם אוירבך ורבי ישראל אברהם מזל. בהקדמת הספר הובאו דברי תורה מאת רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה, מחותנו של רבי זושא.
לספר ניתנו הסכמות של הרב חיים חזקיהו מדיני, הרב שלום מרדכי שבדרון, רבי יהושע אשר מפוריסוב הרב צבי יחזקאל מיכלסון ועוד. כמו כן, מופיעה בספר הקדמה מאת נכד-נינו של רבי משולם זושא, הרב חיים דב מזל, שבה ציוני דרך מחייו של רבי זושא ומשפחתו. הספר נדפס בדפוס אפרים בוימריטער בורשה ובמימון אברהם יוסף קליימן מקולביעל.
שם הספר נובע מראשי תיבות: תורת רבינו הרב משולם זיסל נשמתו במרומים.
בשנים מאוחרות יותר, יצא הספר במהדורות נוספות; וכן יצאו ספרים בעלי שם שונה המבוססים על ספר זה ובהם תוספות והרחבות, בהם: תורת הרבי רבי זושא, בני ברק תשנ"ד; זהב המנורה, בהוצאת שפתי צדיקים, ירושלים תשע"ג.
הערות שוליים

↑  מפי רבי ישראל מרוז'ין
↑  ספר אמת ליעקב, ליל ב' דר"ה
מעברת רחובות

מעברת רחובות, 1951
ד"ר גולדשטיין במרפאת קופת חולים כללית במעברת רחובות, 1951
שלט של עיריית רחובות במעברת "רמה"
שלט "מחנה רמה" על מגדל המים בגבעת גבעתי
מעברת רחובות (נקראה גם "מעברת רמה") היא מעברת אוהלים שהוקמה על ידי הסוכנות היהודית בין השנים 1950–1951 בסמוך לעיר רחובות, אשר על שמה נקראה.
הקמת המעברה

מעברת רחובות הייתה חלק ממספר מעברות אשר הוקמו מסביב לעיר רחובות מפני שלא הייתה להם את האפשרות לתפקד באופן עצמאי והזדקקו למשאבי העיר ומשרדי הממשלה. המעברה חולקה לשלושה מחנות: רחובות א', רחובות ב' ורחובות ג'. היא תוכננה להכיל כ-400 משפחות עולים ממגוון עדות (תימן ומזרח אירופה). בסוף 1950 שוכנו בה כ-100 משפחות.
תנאי המעברה

תנאי המחיה במעברות ברחבי הארץ גרמו לסבל רב ולתחושת קיפוח בקרב תושביהן ומעברת רחובות לא יצאה מן הכלל. תושביה סבלו מצפיפות, תנאי תברואה ירודים ובידוד ממשאבי היישובים הקרובים למעברה. למרות תלונותיהם לרשויות, הדיירים לא זכו לפתרון ממשי לטווח ארוך, וכתוצאה מכך, החליטו הדיירים למחות. מחאתם כללה שביתת רעב בנוסף לנטישת אוהליהם ומעבר לשטח פתוח, סמוך לעיר רחובות, מתחת לכיפת השמיים.
בחורף 1951–1952, התרחשו שיטפונות קשים ברחבי מדינת ישראל. תושבי מעברת רחובות, אשר התגוררו באוהלים, איבדו את רכושם בעקבות השיטפונות וסבלו ממחלות שונות כתוצאה מהם. במהלך המבצע הארצי "קורת גג", תושבי מעברות הועברו למקומות מבטחים בעקבות השיטפון. בין האזרחים הרבים שהועברו לערים, היו תושבי מעברת רחובות.
חיסול המעברה

ממשלת ישראל החליטה לסגור את המעברות בשנים שלאחר קום המדינה. המעברות שנסגרו התפתחו ליישובים עצמאים או שתושביהם עברו לשטח שיפוטן של ערים סמוכות. כחלק מכך, בקיץ 1958, בא קצה של מעברת רחובות בהפיכתה לשכונת אושיות בעיר רחובות.
הערות שוליים

↑  מפת Rehovot 1:20,000 בהוצאת מחלקת המדידות, מעודכנת לשנת 1954 (הדפסת 1955) עם סימון מעברה ממערב לשכונת רמת אהרון ברחובות, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  בר-מעוז, דני. טעם של פעם. הגלריה העירונית לאמנות: 2015
1 2  בר-מעוז, דני. ממושבה לעיר. בית ״יד לבנים״: 2012.
↑  עיתון ״דבר״, באתר עיתונות יהודית היסטורית, ‏29.10.1951
↑  עיתון ״חרות״, באתר עיתונות יהודית היסטורית, ‏31.8.1952
מעברת שבות עם

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  1949 
 תאריך נטישה:  1967 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במעברה:  35,000 (1959)
 קואורדינטות:  32°18′57″N 34°54′39″E﻿ / ﻿32.315699°N 34.910788°E﻿ / 32.315699; 34.910788 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת נתניה מוגדלת) מעברת שבות עם(למפת נתניה רגילה) מעברת שבות עם(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעברת שבות עם(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מעברת שבות עם  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מפת אזור 'שבות עם' בהוצאת מחלקת המדידות, 1953, הדפסה חופה בסגול על בסיס מפה מנדטורית, גיליון Jaffa Tel Aviv
מעברת שבות עם או מעברת בית ליד הוקמה כמחנה עולים צפונית לפרדסיה בסמוך לצומת בית ליד. בשנת 1951 הפך המחנה למעברה שהתקיימה עד 1967.
מחנה עולים

הצבא הבריטי הקים בשנת 1941 מחנה במקום. המחנה נעזב עם תום המנדט הבריטי ב-1948.
מחנה בית ליד היה אחד משבעה מחנות העולים הראשונים שהוקמו בישראל כדי לקלוט עולים חדשים עד שיימצא להם פתרון דיור, והיה מחנה העולים הגדול ביותר. במרץ 1949 הוקם במקום מחנה משנה ראשון, ביולי 1949 היו במקום חמישה מחנות משנה ובהמשך נוספו מחנה שישי ושביעי.
ביולי 1949 התגוררו במחנה 12,000 עולים ובספטמבר דווח על 14,000 תושבים החיים בצפיפות רבה. בקיץ 1950 עזבו את המחנה תושבי מחנה המשנה של עולי תימן, שמנו 3,800 נפש ועברו להתיישבות לשיכון או למחנה ראש העין ובמקומם הוכן מחנה המשנה לקליטת עולים נוספים. בקיץ 1950 היו מחנה בית ליד ומחנה העולים בפרדס חנה שני המחנות אליהם נשלחו העולים שלא הייתה להם זכות מיוחדת להשלח למחנה קרוב לאחת הערים. עד סוף שנת 1950 עזבו את המחנה להתיישבות כ-4,000 משפחות. בסוף אוקטובר 1950 דווח על כוונה לסגור את מחנות העולים ולהפוך את בית ליד לעיר אוהלים, צריפונים, צריפים ובתים של מעל 15,000 נפש, אך לא היה ברור האם הכוונה לקיים במקום יישוב קבע או רק יישוב זמני. בשלב ראשון, בתחילת נובמבר 1950, הוסבו מחנות א' וה', בהם היו כ-1,000 משפחות, למחנות עבודה ובהמשך תוכנן להפוך את שאר המחנות, בהם היו עוד כ-2,500 משפחות שבהן כ-10,000 נפש למחנות עבודה. באמצע שנת 1951 הפסיקו להעביר עולים למחנה בית ליד.
בקיץ 1949 הוקמה במחנה תחנת משטרה בה שירתו 30 שוטרים ובית חולים לילדים, אשר סבל ממחסור בכוח אדם עם אחות אחת ל-60 מיטות. במחנה התקיים גם מחנה אשפוז לחולי שחפת מבין העולים.
מספר העולים שעברו במחנה העולים בית ליד אינו ברור ומקורות שונים נותנים מספרים שונים. אתר המועצה המקומית בפרדסיה כותב: "עברו דרכה קרוב ל-100,000 עולים". כתבה בדבר משנת 1959 ציינה: "כ-35,000 נפש התגוררו במעברה" וכתבה מפברואר 1967: "ושוכנו בו כ-30,000 איש".