stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונש מוות ביהדות
במקרא > קיום העונש

בתורה מסופר על סקילתם של המקושש – שקושש עצים בשבת, והמקלל – שקילל את ה'. שניהם נסקלו בידי בני ישראל במדבר על פי הוראת ה' למשה. בפרשת כי תשא מסופר כי 3,000 עובדי העגל נהרגו בחרב בידי בני לוי בהוראת משה. בפרשת בלק מסופר כי לאחר חטא בעל פעור, משה נצטווה להמית את ראשי העם שעבדו לבעל פעור, אך לא ברור האם הציווי התבצע.
בספר יהושע מסופר כי בעקבות עלייתו בגורל הודה עכן בן כרמי שלקח משלל כיבוש יריחו על אף החרם עליו, וגרם בכך להפסד ישראלי במלחמת העי. בעקבות זאת הוא נסקל בהוראת יהושע בן נון. בספר שמואל מסופר שכמה דורות לאחר מכן, שמואל הוציא להורג את אגג מלך עמלק; בעלת האוב מעין דור אמרה שהיא חוששת לחייה כיוון ששאול הכרית את האובות והידעונים בממלכתו; ודוד הורה על הריגת הנער העמלקי שהרג את שאול, ועל תליית רכב ובענה בני בנימין שרצחו את איש בושת.
בספר מלכים נבות היזרעאלי הומת בסקילה בהוראת איזבל, באשמת שווא של קללת האל והמלך, שנטפלה עליו בעזרת עדי שקר. בהמשך מסופר שיהוא, בדומה לאליהו הנביא, גם כינס את כל נביאי הבעל בדורו בעורמה והמיתם. בממלכת יהודה, יהוידע הכהן הוציא להורג את מתן כהן הבעל ויאשיהו המלך זבח כהני במות.
מלבד אלו, במקרא מסופר גם על הריגת מורדים במלכים. כך שאול שלח את דואג האדומי להמית את כוהני נוב באשמת מרד[דרוש מקור][מפני ש...]; שלמה שלח את בניהו בן יהוידע להמית את אדוניהו בן חגית, יואב בן צרויה ושמעי בן גרא; ואמציהו המית את מתנקשי אביו.
בספרות חז"ל

בתורה שבעל פה אנו מוצאים אמירות של חז"ל התומכות עקרונית בעונש המוות, ומברכות על איבוד הרשעים מן העולם. כך, לאחר שהדיינים מזהירים את העדים לומר את האמת מתייחסים לחשש האפשרי שלהם לגרום למותו של אדם: "ושמא תאמרו מה לנו לחוב בדמו של זה? הלא כבר נאמר 'ובאבוד רשעים רינה'”. חז"ל אף הצהירו בצורה כללית שמיתתן של רשעים הנאה להם והנאה לעולם, כלומר הנאה להם – שחטאם מתכפר ושלא יוכלו לחטוא עוד, והנאה לעולם – כיוון שההרתעה תגרום שלא ילמדו מהם לחטוא.
מאידך, במשנה ניכרת מגמה של צמצום והגבלה של עונשי המוות המוזכרים בתורה, ומגמה זו נמשכה גם בתלמודים, ע"פ הדין העקרוני הנלמד מהפסוק "והצילו העדה". על הדיון בדיני נפשות הוטלו הגבלות רבות. ביניהן ניתן למנות את הרשימה שבמשנה בסנהדרין:
מה בין דיני ממונות לדיני נפשות?
דיני ממונות בשלשה, ודיני נפשות בעשרים ושלשה.
דיני ממונות פותחין בין לזכות בין לחובה, ודיני נפשות פותחין לזכות ואין פותחין לחובה.
דיני ממונות מטין על פי אחד בין לזכות בין לחובה, ודיני נפשות מטין על פי אחד לזכות ועל פי שנים לחובה.
דיני ממונות מחזירין בין לזכות בין לחובה, דיני נפשות מחזירין לזכות ואין מחזירין לחובה.
דיני ממונות הכל מלמדין זכות וחובה, ודיני נפשות הכל מלמדין זכות ואין הכל מלמדין חובה.
דיני ממונות המלמד חובה מלמד זכות והמלמד זכות מלמד חובה, דיני נפשות המלמד חובה מלמד זכות, אבל המלמד זכות אינו יכול לחזור וללמד חובה.
דיני ממונות דנין ביום וגומרין בלילה, דיני נפשות דנין ביום וגומרין ביום.
דיני ממונות גומרין בו ביום בין לזכות בין לחובה, דיני נפשות גומרין בו ביום לזכות וביום שלאחריו לחובה.
כמה מגדולי התנאים שאפו להימנע לחלוטין מעונש המוות, בעוד אחרים ראו בו הכרח במקרים נדירים. כך נכתב במשנה:
סַנְהֶדְרִין הַהוֹרֶגֶת אֶחָד בְּשָׁבוּעַ (=שבע שנים) נִקְרֵאת חָבְלָנִית. רַבִּי אֶלְעָזָר בֶּן עֲזַרְיָה אוֹמֵר, אֶחָד לְשִׁבְעִים שָׁנָה. רַבִּי טַרְפוֹן וְרַבִּי עֲקִיבָא אוֹמְרִים, אִלּוּ הָיִינוּ בַסַּנְהֶדְרִין לֹא נֶהֱרַג אָדָם מֵעוֹלָם. רַבָּן שִׁמְעוֹן בֶּן גַּמְלִיאֵל אוֹמֵר, אַף הֵן מַרְבִּין שׁוֹפְכֵי דָמִים בְּיִשְׂרָאֵל.
עדויות על ביצוע עונש מוות אמנם פזורות בספרות חז"ל, אך בחלקן הן מובאות עם הסתייגויות, כגון האמירה שמדובר במקרים של הוראת שעה, או החרגות אחרות. לדוגמה, מסורת מימי השלטון היווני שבה הורו בית הדין על סקילת אדם שרכב על סוס בשבת – שעל פי כללי ההלכה אין לו דין מיתה – הוסברה במגילת תענית כהוראת שעה מיוחדת. במשנה נמסר על שמעון בן שטח שתלה 80 נשים באשקלון ביום אחד בעוון כישוף, למרות שאין דנים שנים ביום אחד, וגם מעשה זה הוסבר במגילת תענית כהוראת שעה.
מקרים נוספים התבררו כבר לדיינים כטעות. יהודה בן טבאי הוציא להורג עד זומם אך לאחר מעשה התחרט על כך ונהג לפקוד את קברו של הנידון.
עם זאת, בספרות חז"ל הובאו מספר מקרים ללא הסתייגות. לדוגמה, בתלמוד הובא כי לאחר שהכותים ניסו להסית את אלכסנדר מוקדון להחריב את בית המקדש, שמעון הצדיק קיבל אישור מאלכסנדר להעניש אותם, והורה לגרור אותם בזנבות סוסים להר גריזים. בעקבות המעשה נקבע איסור תענית לתאריך כ"א כסלו במגילת תענית. אירוע נוסף שצוין במגילת תענית הוא טבח במתיוונים, שנקבע בגינו חג בכ"ב אלול. בנוסף, מסופר על אישה ששכבה עם בנה בירושלים ונסקלה בידי בית דין, ובלוד, מסית בשם 'בן סטדא' הופלל במארב והוצא להורג. בכפר סכניא במצרים נסקלו אב ובנו שבאו על נערה מאורסה ביום הכפורים. וישו נתלה בערב פסח בעוון כישוף, הסתה והדחה.
בספרות חז"ל > באגדות חז"ל

במדרש מובא סיפור מעשה על אישה שנסקלה בעקבות עדי שקר. ורבי יונתן העיד כי ראה בן סורר ומורה ואף ישב על קברו, וכן כי ראה עיר הנידחת ואף ישב על תילה. מסופר גם על חסיד מימי דוד המלך שחזה בשני אנשים מקיימים יחסי מין עם כלבה, ובעקבות כך השניים העידו עליו עדות שקר והוא הוצא להורג. בתלמוד מובאת אגדה על חזקיהו המלך, שהרג את בנו רבשקה בשל הבעת רצון להקריב קורבן לעבודה זרה, וכן על נכרי בימי רבי יהודה בן בתירא שאכל מקורבן פסח ונהרג על כך.
עונש מוות במקורות אחרים > בתקופת בית שני

בספר החיצוני מעשה שושנה שנכתב ככל הנראה במאה הראשונה או השנייה לפני הספירה, מסופר על הוצאה להורג של שני זקנים ששימשו כעדי שקר על אשת איש שזנתה, בנימוק שהתבסס על הפסוק ”ועשיתם לו כאשר זמם לעשות לאחיו” (דברים, י"ט, י"ט). לפי כמה דעות זקנים אלו היו אחאב בן קוליה וצדקיה בן מעשיה שחיו עוד בימי הבית הראשון.
במגילות מדבר יהודה נכתב כי ניתן לדון דיני נפשות בהרכב של שנים עשר שופטים, כאשר שניים מהם כוהנים. במגילת תענית צוין לטובה יום שבו "ספר גזירות" נגנז, ובסכוליון על המגילה פירשו כי מדובר בספר צדוקי שבו פורטו דרכי הענישה במוות שאין להם מקור מפורש בתורה.
בכמה מקורות סופר על המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי שהוציא להורג רבים מהמורדים בו, ובמקור אחד נכתב כי הוא צלב כ-800 מהם.
המלך הורדוס נודע בשימושו התכוף בעונש מוות, גם לקרובים לו ביותר. עוד לפני שהוכתר למלוכה, הוא הוציא להורג את חזקיה הגלילי, ממייסדי כת הסיקריים ועמד על כך למשפט בפני הסנהדרין; משפט שממנו הצליח לברוח. בהמשך לאחר שמונה למלך בסמכות הרומאים, הוציא להורג שני חכמים שהשחיתו נשר זהב שהוצב בכניסה למקדש. מלבד זאת הוא המית כל מי שנחשד בעיניו לבוגד, בעיקר מבני שושלת החשמונאים, לרבות אשתו מרים החשמונאית ובניו אלכסנדר, אריסטובלוס ואנטיפטרוס. במשפט בבריטוס טען כי יש לו סמכות מהתורה להרוג את שני בניו מדין בן סורר ומורה. על רקע אכזריותו זו כתב המחבר הרומאי מקרוביוס (תחילת המאה ה-5 לספירה): "כששמע (הקיסר אוגוסטוס) כי בין הבנים מתחת לגיל שנתיים שהורדוס מלך היהודים ציווה בסוריה להמית היה גם בנו של המלך עצמו, אמר (תוך משחק מילים ביוונית): 'עדיף להיות חזירו (hus, ὗς) של הורדוס מאשר בנו (huios, υἱός)'".
בברית החדשה נכתב כי סטפנוס הקדוש נסקל בפני הסנהדרין לאחר שהעמידו עליו עדי שקר; ויוסף בן מתתיהו כתב על יעקב אחי ישו כי נסקל בידי סנהדרין שכינס הכהן הגדול חנן בן חנן, בשנת 62 לספירה. יוסף בן מתתיהו כתב גם על עצמו כי כינס שבעים זקנים בגליל לדון דיני נפשות.
עונש מוות במקורות אחרים > עדות אוריגנס על רבי יהודה הנשיא

קיימת עדות על תקופתו של רבי יהודה הנשיא מאת אוריגנס כי דיני נפשות התנהלו בסתר בבית דינו, אך בידיעת הקיסר הרומאי:
...ואף עכשיו שמולכים הרומאים, והיהודים משלמים להם את מס שני הדינרים הרי הנשיא (אתנארך) כוחו יפה כל כך אצל היהודים, שכאילו בהסכמת הקיסר אינו נבדל במאומה ממי שהיה מולך על העם, שכן בהצנע נערכים משפטים לפי התורה, ויש שנידונים למיתה, אמנם לא בפרהסיא גמורה, אך גם לא בהעדר ידיעתו של הקיסר. ודבר זה למדנו ובררנו כשישבנו בארצם ימים מרובים
לפי חלק מהחוקרים, הוצאות להורג אפילו בלא משפט היו לעיתים דרכי הפעולה של מוסדות ההנהגה היהודיים בארץ ישראל ובבבל, בימי רב הונא ראש הגולה ורבי יהודה הנשיא. החוקרים הסתמכו על עדותו זו של אוריגנס, ועדויות נוספות מספרות חז"ל.
עונש מוות במקורות אחרים > בספרות ימי הביניים

בספר היוחסין של אחימעץ בן פלטיאל נכתב כי במאה התשיעית באוריה שבדרום איטליה הוציא רבי אבו אהרן בן שמואל הנשיא להורג ארבעה אנשים שונים: בחנק, אדם בשם תיאופילוס שבא על אשת איש; בהרג, אדם שרצח אישה; בסקילה אדם שהואשם במשכב זכור; בשריפה, אדם שבא על חמותו. במכתב של ר' יוסף בן יצחק אבן אביתור הוא מספר על סב-סבו שהיה מקיים ארבע מיתות בית דין בספרד במאה העשירית.
מתקופת תור הזהב בספרד נמצאו מספר עדויות על היתרים מיוחדים להמתה בגיבוי פוסקי ההלכה. במאה ה-14, הרא"ש שהגיע מאשכנז לספרד הופתע מהשימוש בהוצאה להורג, אך התיר ליהודי קורדובה להרוג מגדף שצעק "מקולל אללה". לאחריו בנו ר' יהודה פסק להרוג חשוד ברצח ככל שיתאמתו העדויות נגדו, ואם העדים יוזמו להגלות אותו מקורדובה.
בהלכה > על פי נביא

על פי התורה יש חובה לשמוע לדברי נביא, והרמב"ם כתב שדין זה חל גם במקרה שנביא מוחזק אומר לצאת להלחם בשבת. על פי דבריו, יש סוברים שהדבר חל גם בדיני נפשות. לפי זה, יש לשמוע לנביא בכל דבר, כל עוד הוראותיו הם לפי שעה ולא נועדו להחליף את הדינים הקבועים שהתקבלו בתורה, וכל עוד הוא אינו אומר לעבוד עבודה זרה (אפילו באופן חד פעמי). אמנם, רב סעדיה גאון מדגיש כי אין לשמוע למי שטוען שה' ניבא אותו שיצווה לעשות עבירה, וגם אם יביא אותות ומופתים המעידים על אמיתות נבואתו, אין לשעות לדבריו, כל עוד לא הוחזק לנבואות אמת:
”כך הוא הדין בכל טוען נבואה, אם אמר לנו אלהי מצוה עליכם לצום היום נדרוש ממנו מופת על שליחותו, וכאשר יראינו אותו נקבל ונצום. ואם יאמר אלהי מצוה עליכם לזנות ולגנוב, או מודיע לכם שיביא מבול מים, או מודיעכם שהוא ברא את השמים והארץ במשך שנה דברים כפשוטן, לא נדרוש ממנו מופת, כיון שקרא אותנו למה שלא יתכן לא בשכל ולא במסורת.” (אמונות ודעות, מאמר ג', עמ' קלו-קלז, מהדורת הרב קאפח)
אחרונים אחרים העלו אפשרות שבדיני נפשות אין לשמוע אפילו לנביא מוחזק, משום שכשם שלא ייתכן שיהיה ציווי אלוהי לנביא לעבוד עבודה זרה, כך גם להרוג (מלבד מה שמפורש בתורה), וכפי שדורשת הגמרא "אשר לא צויתי ולא דברתי ולא עלתה על לבי... אשר לא צויתי זה בנו של מישע מלך מואב... ולא דברתי זה יפתח, ולא עלתה על לבי זה יצחק בן אברהם". הם מסבירים, שדברי הרמב"ם נאמרו לגבי מלחמה מוצדקת על פי דין, וכך גם המקרים בהם נהרג אדם על פי ציווי נביא במקרא ובספרי הנביאים.
בהלכה > מורד במלכות

בספר יהושע נכתב כי שבטי עבר הירדן קיבלו את סמכותו של יהושע בן נון לענוש במוות מי שימרה את פיו:
כָּל־אִישׁ אֲשֶׁר־יַמְרֶה אֶת־פִּיךָ וְלֹא־יִשְׁמַע אֶת־דְּבָרֶיךָ לְכֹל אֲשֶׁר־תְּצַוֶּנּוּ יוּמָת
חכמי התלמוד למדו מפסוק זה היתר למלך לדון למיתה מי שמורד בו, ובלבד שמצוות המלך אינה סותרת את דברי התורה. הרמב"ם פסק כך להלכה, והוסיף שהמלך רשאי לדון למיתה גם את מי שמבזה או מחרף אותו. אמנם, הרמב"ם מדגיש שאין חובה על המלך להרוג את המורדים בו, ולכן דוד לא הרג את שמעי בן גרא על אף שחירף אותו, אלא ציווה לבנו שלמה שידונוֹ בחכמתו.
סמכות מיוחדת נתונה למלך מתוקף תפקידו למנוע קלקולים חברתיים, כגון באמצעות עונשים חמורים כאשר יש צורך שעה. במצב זה, הוא אינו כפוף לכל ההגבלות שבית דין כפוף להם, ולכן אין חובה בראיות פורמליות, כשיש צורך בהתערבות חריפה כדי להטיל אימה על הפושעים. באמצעות סמכות יתרה זו, המלך יכול לתקן את החיים האזרחיים, ולשמור על חיים ורכוש. שיפוטו של המלך מכוון למטרה זו, בשונה מבית דין ששופט גם על עבירת חוקי התורה הקבועים, לא מתוך מטרה מוגדרת לתיקון חיי השעה.
בהלכה > בידי סנהדרין

חז"ל למדו מהפסוקים ארבע שיטות הוצאה להורג. שיטת ההמתה נקבעה לפי חומרת המעשה שבגינו הורשע הנידון. קיימות ארבע שיטות לפי דרגת חומרתן, וחז"ל סידרו אותן מן הכבד אל הקל: סקילה, שרפה, הרג וחנק. לשיטתו של רבי שמעון סדר החומרה היה כך: שרפה, סקילה, חנק והרג.
בהלכה > בידי סנהדרין > אופן ההמתה > סקילה

העבירות עליהן ענושים בסקילה הן: עובד עבודה זרה, נערה בתולה מקודשת לאיש שזינתה והאיש שזנה עמה, מחלל שבת, מסית ומדיח לעבודה זרה, המקלל את השם, מקלל אביו או אמו, איש או אישה המקיימים יחסי מין עם בהמה, השוכב משכב זכר, השוכב עם אימו, השוכב עם אשת אביו, השוכב עם אשת בנו, בן סורר ומורה, מכשף, בעל אוב או ידעוני, שור שהרג אדם.
היו מעלים את הנידון אל בניין בגובה שתי קומות אדם, ומשליכים אותו לארץ. אם לא מת בזריקה זו, היו העדים נוטלים אבן כבדה ומטילים אותה על לבו (כדי לקיים את הפסוק ”יד העדים תהיה בו בראשונה להמיתו...”). אם עדיין לא מת, היו כל העם הנוכחים משליכים עליו אבנים (”...ויד כל העם באחרונה”), עד שהייתה נשמתו יוצאת.
בהלכה > בידי סנהדרין > אופן ההמתה > שריפה

העבירות עליהן ניתן עונש שריפה הן: בת כהן נשואה שזינתה, השוכב עם אישה ובתה או אשה ונכדתה, כאשר אחת מהן היא אשתו (האשה או הבת והנכדה, בהתאמה), והשוכב עם בתו או נכדתו.
על פי חז"ל במשנה, מצות שרפה אינה על ידי שריפת הגוף (העלאה על המוקד), אלא רק על ידי שרפה פנימית של האדם כך שגופו נשאר שלם, חז"ל למדו כן בגזירה שווה מעדת קרח או מבני אהרן, שבשניהם הגוף נשאר קיים לאחר השרפה.
תחילה היו מעמידין את הנידון למוות כשהוא משוקע בזבל עד ברכיו, כדי שלא יזוז, לאחר מכן - על מנת לפתוח את פיו - היו כורכים את צווארו בבד, ומושכים מכאן ומכאן (יש אומרים: פותחים את פיו בצבת), ומשליכים לתוך פיו חוט של עופרת/ עופרת ובדיל רותחת עד שהייתה מגיעה לקרביו.
במשנה מסופר על שריפה באמצעות הצתה של בת כהן שזינתה - המוסברת בכך שבית הדין באותה שעה לא היה בקי (כלומר, צדוקים היו), או שהעדות על כך מפוקפקת (כלומר העד היה קטן באותה שעה). כך גם מובא שם בגמרא כי בתקופת האמוראים הומתה בת כהן בשם אימרתא בת טלי בעוון זה על ידי רב חמא בר טוביה בבבל, באופן הנזכר - ורב יוסף אמר על כך כי בדין זה כרוכות מספר טעויות.
בהלכה > בידי סנהדרין > אופן ההמתה > הרג (סייף)

עונש הרג נכתב בתורה על אנשי עיר הנידחת, ורוצח במזיד. במחקר עלתה הטענה כי עיר הנידחת דומה במהותה לדיני מלחמה, ועל כן העבירה היחידה בתורה שהעונש עליה כולל שפיכת דם היא רצח, בהתאם לתפיסה המקראית ”שֹׁפֵךְ דַּם הָאָדָם בָּאָדָם דָּמוֹ יִשָּׁפֵךְ”.
ההריגה על ידי סייף הייתה נעשית על ידי שהיו מתיזים את ראש הנידון בחרב.
בהלכה > בידי סנהדרין > אופן ההמתה > חנק

העבירות עליהן ענושים חנק: אשת איש וגבר שנאפו ביחד, מכה אביו או אמו, מי שחטף אדם וסחר בו, זקן ממרא, נביא שקר והמתנבא בשם עבודה זרה.
היו כורכים את צוואר הנידון בבד קשה העטוף בבד רך, ומושכים משני הצדדים, עד שיוצאת נשמתו.
בהלכה > בידי סנהדרין > הכנסה לכיפה

הכנסה לכיפה, או כפייה לכיפה, היא עונש מאסר שתכליתו גרימת מותם של עבריינים ללא הוצאתם להורג. בתי הדין זקוקים לעונש זה, שאין לו מקור מקראי, במקרה של אדם שממשיך לעבור על איסור שעונשו כרת למרות שלקה עליו פעמיים, או במקרים בהם ברור שהנידון רצח, אך לא התחייב מיתה בשל פגם פורמלי בהליכי הדין המקובלים.
לדעת רש"י והרמ"ה מקור העונש בהלכה למשה מסיני. אבל מדברי הרשב"א והריב"ש עולה שמדובר בתקנת חכמים כאשר הייתה השעה צריכה לכך.
בהלכה > בידי בית דין > הוראות שעה

במקורות חז"ל, ואחריהם אצל פוסקי ההלכה, הותר לענוש גם במוות, גם במקרים שאינם דין תורה, וגם על פי עד אחד וללא התראה, אם יש צורך זמני בכך.
אמר רבי אליעזר בן יעקב שמעתי שב"ד מלקין והורגין שלא מן התורה, ולא לעבור על דברי תורה, אלא לעשות סייג לתורה
היתר ההמתה בהוראת שעה נפסק להלכה והיא ניתנת לביצוע בידי בית דין גדול בדורו, או מנהיגי העיר המוסכמים, גם בחו"ל (ללא סמיכה) וגם כאשר אין סנהדרין פעילה.
בהלכה > עונש מוות לנכרים

לפי ההלכה, חובתם של כל בני האדם לשמור שבע מצוות בסיסיות, המכונות שבע מצוות בני נח. העונש על הפרתם הוא מוות. הפרטים הנוגעים להליך המשפטי של יישום העונש הזה נידונו בידי פוסקי ההלכה, בין היתר סביב פרשיית מעשה שמעון ולוי.
בהקשר אחר, בחפירות ארכאולוגיות נמצאו כתובות הסורג ובהן אזהרת עונש מוות לנכרי שייכנס מעבר למחיצה המקיפה את המקדש בירושלים. כתובת זו מאששת עדויות היסטוריות על כך שבתקופת בית שני, ההלכה הפסוקה הייתה כי גוי הנכנס למקדש דינו מוות, ואף היה אישור עקרוני לכך מהשלטון הרומי. בהיעדר מקורות בספרות היהודית המצביעים על ישומו של עונש מוות לנוכרי שנכנס למקדש, לא מבואר אופן המיתה ובידי מי היא מבוצעת.
ראו גם

מורידין ולא מעלין
הבא להורגך השכם להורגו
לקריאה נוספת

אהרן קירשנבאום, בית דין מכין ועונשין: הענישה הפלילית בעם ישראל - תורתה ותולדותיה. מאגנס 2013
הרב ד"ר לואיס יצחק רבינוביץ, Capital Punishment, באתר Jewish Virtual Library
הרב ירון רוזיליו, ושפטו העדה… והצילו העדה, אבני משפט טו, כולל יד ברודמן, רחובות, באתר ספריית אסיף
ביאורים

↑  ועל השאלה: כיצד אם כן הצליח לעשות מופת, אם לא מד' היא? עונה רב ניסים גאון בפירושו לתלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ט, עמוד ב' הנקרא ספר המפתח: ”שלא היתה הכונה אלא לנסות את החכמים אם יניחו הקבלה שבידם והגמרא שבפיהם בשביל בת קול ואם לאו, ודומה למה שכתב (דברים יג) כי מנסה ה' אלהיכם אתכם”
תמיד אוהב אותי

"תמיד אוהב אותי" הוא סינגל מאת יאיר אליצור, שיצא באופן עצמי ב-18 ביוני 2024. השיר מוכר גם בזכות הקאבר של ששון איפרם שאולוב שזכה לחשיפה גבוהה.
על תפיסת העולם של השיר נכתבה ביקורת רבה מפי רבנים, עיתונאים וחוקרים.
רקע וכתיבה

"תמיד אוהב אותי" הוא שיר תקווה ותפילה שנכתב על ידי הרב שלום ארוש ואליצור, שגם הלחין אותו לצד הרב אורן לוי. על הפקתו המוזיקלית היה אחראי אוהד דרשן. בביצוע מוקדם לפני פרסום השיר שמו היה "יש אמונה" כהקבלה לשירו הקודם "אין נחמה".
השיר מתאר תקווה, אמונה עמוקה ואופטימית בלתי מעורערת בקשר בין אלוהים לאדם, תוך התמקדות באהבת האל את האדם ללא תנאים. הדובר בשיר מבטא תחושות חיבה, חמלה ותמיכה שמקבל מאלוהים הן ברגעי משבר וחולשה והן בשמחה ובאושר. הוא מאמין שאלוהים רואה את כוונותיו הטובות שלו, גם כשבפועל מעשיו נכשלים. הפזמון החוזר נכתב בהתאם למשפט המפורסם של הרב שלום ארוש, "השם יתברך תמיד אוהב אותי, ותמיד יהיה לי רק טוב ועוד יותר טוב ועוד יותר טוב". הדובר מפרט את הטוב הצפוי לו ולזולתו, למשל: "ותהיה לי פרנסה / תהיה לי עשירות / ורווקים ורווקות יהיה להם זיווג / תהיה גם רפואה שלמה ובריאות איתנה / חיים יפים מאושרים שנה אחרי שנה".
השיר פורסם בתקופת מלחמת חרבות ברזל, ופרץ בגרסתו של שאולוב במקביל לשינוי כיוון במלחמה שהחל עם התפוצצות זימוניות חזבאללה. עמית סגל בטור בידיעות אחרונות כתב שהתזמון של השיר היה במקום, שיר מלחמה מעודד על רק שינוי הכיוון במלחמה.
רקע וכתיבה > עטיפה

העטיפה מציגה את דמותו של אליצור עם זקן וכיפה, לבוש בקפוצ'ון צבעוני, כשהוא מביט הצידה. הרקע צהוב, עליז ומלא בכתמי צבע כחולים ואדומים. מעל לדמות מופיע שם השיר באותיות גדולות ובולטות בצבע ורוד, וכותרת חוזרת לפזמון. סביב הדמות ישנם איורים קטנים כמו לב, סמיילי וחץ.
רקע וכתיבה > קבלה

נכון לדצמבר 2024 לשיר יותר מ-24 מיליון צפיות ביוטיוב ויותר מ-8 מיליון בספוטיפיי בגרסאותיהם של אליצור ושאולוב. השיר זכה בתואר שיר השנה במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול ברמה. הרב ארוש סיפר בראיון ש"השם הפתיע אותי שהשיר ככה תפס בכל עם ישראל".
השיר נתפס בציבור כאחד משירי מלחמת חרבות ברזל.
ב-11 בדצמבר 2024 הופיע שאולוב עם השיר על בימת הכוכב הבא לאירוויזיון בתוכנית סיום האודישנים.
ב-17 בדצמבר התארח אליצור באולפן הפטריוטים ואמר שיצר את השיר לבקשת רבו כדי לצאת ידי חובה, אך לא התרשם ממנו בהתחלה: "והשיר הזה, מחילה שאני אומר לכם, מבחינתי היה מטופש מאוד".
קובי פרץ הוציא גרסה לשיר בה הוא שר יחד עם הרב ארוש. איציק דדיה הוציא אף הוא גרסה לשיר. גרסה ביידיש ובעברית בוצעה על ידי שלומי אסקל יחד עם יואלי קליין ולוי פולקוביץ. גם הזמרים יואלי דוידוביץ ושוכי גולדשטיין הוציאו גרסה חסידית לשיר עם מילים מן המקורות.
הסינגל הבא של אלייצור "טאטע תטהר" משתמש במספר מילים מהשיר.
ב–19 בדצמבר 2024 יצאה גרסה פארודית לשיר בשם "עוד יותר רע" בערוץ היוטיוב של בַּרְקוּ֫נִי.
גרסאות כיסוי לשיר פורסמו בצרפתית, אנגלית וספרדית.
כמו כן יצאו לשיר שני גרסאות וואקליות על ידי שתי להקות הווקאל המובילות במגזר הדתי. Six13, ו - The .Maccabeats
ביקורת על תפיסת העולם של השיר > ביקורת אמונית

נגד השיר נטען כי הוא מציג תמונה מעוותת של תקווה וביטחון באל. בשיר נטען שמכיוון שה' אוהב את האדם בהכרח שלאדם יהיה טוב, מה שמנוגד לתפיסה הרווחת ביהדות המתבטאת למשל בדבריו של החזון איש: "טעות נושנת נתאזרחה בלב רבים במושג הביטחון... חובה להאמין – בכל מקרה שפוגש האדם והעמידתו לקראת עתיד בלתי מוכרע... כי בטח יהיה הטוב". טענה זו נשנתה על ידי הרב עזריאל אוירבך והרב אברהם דויטש שאף כתבו ש"השיר הוא כפירה". הרב ארוש הגיב לדבריו. פרופסור דב שוורץ כתב שהשיר מייצג את הגישה החסידית למידת הביטחון.
יהונתן רונס ואביעד מרקוביץ בטור בהעין השביעית ביקרו את ההדחקה שבשיר, והוסיפו: "השיר מייצר צורה ברוטלית בהרבה של קבלה עצמית - הדחקה. אלוהים הופך לאבא טוב שמסנגר על הילד הפרחח שלו, אותו מגלם הזמר. המטפורה כשלעצמה עתיקה, אבל הביצוע מקורי. הרוע של הילד כאן הוא גמלוני ומגוחך: "רוצה להיות טוב - רק לא יוצא לי". הילד לא רק טועה בטעות, אלא גם לא מצליח להשתנות, מה שגורם לו לנסות להתחיל מחדש שוב ושוב ללא הצלחה".
הרב אברהם סתיו הסכים עם הטיעונים אך כתב שגרסתו של אליצור יותר עדינה, לדבריו הפנטזיה שלו היא פנטזיה מודעת, האופטימיות שלו היא תפילה ולא הצהרה כללית. בניגוד אליו כתב הרב חיים נבון שהשיר אינו תחינה לה' אלא הצהרה נחרצת, השוגה הן בהעמדת התגמול כמוקד האמונה, והן בקביעה המוחלטת שתמיד ירעיף ה' רק טוב.
חביבה פדיה כתבה על ההקשר של השיר לרבי נחמן מברסלב וטענה שעיקרון הביטחון אצל ברסלב סבוך יותר וגורס שאף אם לאדם קורים דברים קשים זה עדיין מוגדר כטוב בשל התוצאה הסופית.
הרב יוני לביא כתב שהשיר הצליח על רקע יאוש בשל מלחמת חרבות ברזל, כקודמיו ביקר את תפיסת הביטחון ואת הילדותיות שבשיר, לדבריו. עוד כתב שהשיר תופס את ה' כ"ותרן" בניגוד לעמדת היהדות.
ביקורת על תפיסת העולם של השיר > ביקורת רגשית

דרור רפאל ביקר את השיר במעריב וטען שהשיר מדחיק ומתעלם מהמציאות, במקום להתמודד עם המציאות הקשה בעולם הוא מכניס את השומע לטראנס אוטופי של "הכל טוב".
ירדן אבני בטור ביקורת בכלכליסט כתב שהשיר בעייתי מכיוון שהוא פוטר את האדם מביקורת עצמית ומאקטיביות בנוגע למצב.
הרב אילעאי עופרן בראיון ל-ynet טען שההצלחה של השיר נובעת הן מהמוזיקה הקלילה שלו והן מהצורך של האדם לשמוע על כך שאוהבים אותו, עוד טען שהשיר מייצג תהליכים בחברה הדתית והוא מראה גישה של אינדיבידואליות קיצונית, אינטרסנטיות שמחליפה ערכים.
ביקורת על תפיסת העולם של השיר > ביקורת חברתית

כתב "הארץ" ג'וש בריינר מתח ביקורת על השיר, המביע שמחה על רקע מלחמת חרבות ברזל ומתעלם מ-1,800 חלליה.
רוית הכט במאמר ביקורת בהארץ כתבה שהציפייה הניסית בשיר "חושפת את עומק מצוקתו המצמיתה של היחיד בהווה; בור חפור היטב, המפקיע את הפתרון מטווח היכולת האנושית".
עמית סלונים בטור בוואלה כתב שהביקורות על השיר לא רלוונטיות, כי לפעמים שיר חמוד הוא שיר חמוד המספק נחמה לאנשים, בהמשך דבריו השווה את השיר ל-Apt. של רוזה שהצליח למרות המילים המגוחכות שלו. הרב שרון שלום טען "שאם נבקש לבחון כל שיר מבחינה תאולוגית קפדנית, לא ייוותרו שירים שנוכל לשיר".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (ה'תשפ"ד)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (ה'תשפ"ד)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (ה'תשפ"ד)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (ה'תשפ"ד)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | המצעד השנתי של רדיו קול ברמה | 1 |  |
|  ישראל | המצעד השנתי של כיכר השבת | 2 |  |
|  ישראל | המצעד השנתי של המחדש | 3 |  |
גרסתו של ששון איפרם שאולוב

ב-17 בספטמבר 2024 הוציא הזמר ששון איפרם שאולוב גרסת כיסוי לשיר, כסינגל שלא מתוך אלבום. גרסה זו קצרה בכ-40 שניות מהשיר המקורי, ומלוות לווידאו קליפ רשמי שפורסם בערוץ היוטיוב של שאולוב. שאולוב השמיט בביצועו בית אחד העוסק באמונה, ובהפנייה (רֵפֵרֶנְס) לשיר קודם של המבצע (אלייצור), מה שהופך את הבית לפחות רלוונטי לקאבר.
גרסתו של שאולוב הצליחה יותר מזו של המבצע המקורי, והגיעה למקום הראשון במצעדי הפזמונים בישראל. אלייצור המבצע המקורי של השיר אמר שאין לו עניין בכבוד והעיקר שלעם ישראל יהיה טוב ושמחה. בראיון ל-ynet אמר שלאחר שהוציא את השיר המתין שיצא קאבר שיפרסם את השיר. התיחסות נוספת לכך היא בגרסת הלייב לשירו 'טאטע תטהר' עם בן צור, שם שר אלייצור - "ולזכור שהשם היחיד שיכול לעזור לי להרים ולדאוג לי להביא זמרים שיעשו לי קאברים".
השיר טיפס במיוחד על רקע חיסולו של יחיא סינוואר במלחמת חרבות ברזל כמו כן, השיר דורג במקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט. ביוטיוב הגיע הקליפ, נכון לפברואר 2025, ליותר מ-25 מיליון צפיות. השיר הופיע במקום הראשון במצעדים של כאן גימל במשך 13 שבועות ברציפות.
גרסתו של ששון איפרם שאולוב > עטיפה

העטיפה מציגה את הזמר במרכז התמונה כשהוא מחייך, לבוש בחולצה לבנה ובז'קט כחול ופתוח. הוא מושיט את ידיו קדימה באווירה משוחררת ושמחה. ברקע רואים אנשים נוספים, חלקם עם כלי נגינה כמו חצוצרה וגיטרה, שצבועים בשחור-לבן. שם השיר מופיע בצבע כתום בולט מעל שאולוב.
גרסתו של ששון איפרם שאולוב > מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2024)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | היטליסט | 1  |  |
|  ישראל | מדיה פורסט | 1 |  |
|  ישראל | העשירייה | 1 |  |
|  ישראל | המצעד הרשמי של גלגלצ | 1  |  |
באוקאו

ערך זה עוסק בעיר במדינה מזרח טימור. אם התכוונתם למחוז במדינה מזרח טימור, ראו .
| --- | --- |

השוק הישן של באוקאו
 מדינה:  מזרח טימור מזרח טימור
 מחוז:  באוקאו (מחוז) באוקאו
 שפה רשמית:  טטום
 שטח:  369.53 קמ"ר
 גובה:  336 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  14,961 (2015)
  ‑ צפיפות:  125.83 נפש לקמ"ר (2010)
 קואורדינטות:  8°28′00″S 126°27′00″E﻿ / ﻿8.4666666666667°S 126.45°E﻿ / -8.4666666666667; 126.45 
 אזור זמן:  UTC +9
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מזרח טימור מוגדלת) דילי אילאו איינרו פנטה מקאסאר אינדונזיה אינדונזיה אינדונזיה ים בנדה ים סאבו ים טימורבאוקאו(למפת מזרח טימור רגילה) דילי אילאו איינרו פנטה מקאסאר אינדונזיה אינדונזיה אינדונזיה ים בנדה ים סאבו ים טימורבאוקאו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
באוקאו (בטטום: Baukau) היא עיר הבירה והעיר המרכזית במחוז באוקאו השייך למדינה מזרח טימור וממוקם בחלקה המזרחי. העיר ממוקמת 122 ק"מ מצפון־מזרח לדילי (הבירה הלאומית) ויש בה אוכלוסייה של כ־15,000 תושבים.
בתקופת הכיבוש הפורטוגזי במזרח טימור המחוז היה ידוע בשם וילה סלזר (Vila Salazar) אך לאחר מכן שונה שמו לבאוקאו.