stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליגת העל הסעודית
היסטוריה

עד לשנות ה-50 המאוחרות, הכדורגל בערב הסעודית אורגן על בסיס מקומי-אזורי, כאשר הטורניר הלאומי היחידי היה גביע המלך (הגביע הסעודי). ב-1957, התחרות הראשונה ברמה הארצית שהתקיימה וכללה קבוצות ממרכז, מערב, מזרח, ודרום סעודיה היו הליגות המקומיות שבעצם היוו שלב מוקדמות לגביע המלך הסעודי. הקבוצה המנצחת בגביע הסעודי הייתה בעצם האלופה הלאומית ונחשבה לקבוצה הכי טובה בסעודיה.
ב-1981 הוחלט על הגדלת מספר הקבוצות בליגה, וכמו כן לייסד ליגה שנייה. התחרות בעונת 1981/1982, שנקראה גם "ליגת הדירוג" כללה 18 קבוצות, כאשר שמונה הקבוצות הראשונות ייסדו את הליגה הראשונה ועשר הקבוצות שסיימו במקומות התחתונים ירדו לליגת המשנה. בעונת 1984/1985 מספר הקבוצות בליגה הוגדל ל-12 קבוצות.
ב-1990 הוחלט על רפורמה במערכת הליגות, ולהכניס מקצוענות לליגה זו. נוסדה ליגה חדשה בשם "גביע ליגת האפוטרופוס של שני המסגדים הקדושים", שבתחילה הייתה תחרות בעלת שני שלבים. בשלב הראשון היו כל הקבוצות נפגשות אחת עם השנייה פעמיים, בבית ובחוץ. לאחר מכן 4 הקבוצות המדורגות במקומות 1-4 המשיכו לשלב גמר נוקאאוט, שנקרא "ריבוע הזהב". הקבוצות הורשו להחתים שחקנים על חוזים מקצוענים - מה שהפך את הליגה לחצי-מקצוענית..
בשנת 2007 הפכה הליגה למקצוענית לחלוטין. נכון לעונת 2023/2024 הליגה כוללת 18 קבוצות.
החל מסוף 2022 וביתר שאת מאז 2023, הליגה הסעודית החלה להציע סכומי עתק לבכירי כוכבי הכדורגל בעולם. הראשון שהגיע לליגה היה כריסטיאנו רונאלדו, ובקיץ 2023 החלו להגיע לליגה שחקנים בכירים נוספים מאירופה, כאשר המוכרים שבהם הם ניימאר וכרים בנזמה. נעשו ניסיונות להביא גם את ליאו מסי, וקיליאן אמבפה תמורת סכומי כסף גדולים, אך אלו סירבו.
אלופות הליגה לפי עונות

קבוצה המסומנת בכתב מודגש זכתה בגביע הסעודי באותה העונה והשלימה דאבל מקומי.
אליפויות לפי קבוצות

| קבוצה | זכיות | סגנויות | עונות זכייה |
| --- | --- | --- | --- |
| אל-הילאל | 19 | 15 | 1976/1977, 1978/1979, 1984/1985, 1985/1986, 1987/1988, 1989/1990, 1995/1996, 1997/1998, 2001/2002, 2004/2005, 2007/2008, 2009/2010, 2010/2011, 2016/2017, 2017/2018, 2019/2020, 2020/2021, 2021/2022, 2023/2024 |
| א-נסר | 9 | 6 | 1974/1975, 1979/1980, 1980/1981, 1988/1989, 1993/1994, 1994/1995, 2013/2014, 2014/2015, 2018/2019 |
| אל-איתיחאד | 8 | 8 | 1981/1982, 1996/1997, 1998/1999, 1999/2000, 2000/2001, 2002/2003, 2006/2007, 2008/2009, 2022/2023 |
| א-שבאב | 6 | 6 | 1990/1991, 1991/1992, 1992/1993, 2003/2004, 2005/2006, 2011/2012 |
| אל-אהלי | 4 | 9 | 1968/1969, 1977/1978, 1983/1984, 2015/2016 |
| אל-אטיפאק | 2 | 3 | 1982/1983, 1986/1987 |
| אל-פתח | 1 | - | 2012/2013 |
| אל-ריאד | - | 1 | - |
ליבק-מויסלינג

| --- | --- |

מויסלינג בשנת 1850
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה פדרלית:  שלזוויג-הולשטיין שלזוויג-הולשטיין
 גובה:  13 מטרים
 קואורדינטות:  53°50′28″N 10°37′57″E﻿ / ﻿53.8411°N 10.6325°E﻿ / 53.8411; 10.6325 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת  he   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניליבק - מויסלינג(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניליבק - מויסלינג(למפת שלזוויג-הולשטיין רגילה) קיל ליבק פלנסבורג נוימינסטר נורדרשטט אלמסהורן פינברג איצהו מקלנ. מערב פומרניה  סקסוניה התחתונה המבורג דנמרקליבק - מויסלינג(למפת שלזוויג-הולשטיין מוגדלת) קיל ליבק פלנסבורג נוימינסטר נורדרשטט אלמסהורן פינברג איצהו מקלנ. מערב פומרניה  סקסוניה התחתונה המבורג דנמרקליבק - מויסלינג tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מרכז הנוער והפנאי "Haus für alle", Moslinger Mitte, ממוקם באתר האחוזה לשעבר מויסלינג
מויסלינג הוא מחוז של העיר ההנזית ליבק. במחוז מויסלינג נכללים הרבעים: הכפר העתיק מויסליג, ניינדורף, מורגרטן, רייקה וג'נין.
שם המחוז מויסלינג נגזר משם משפחת מויסלינג, שהייתה בעלת אחוזה בפאתי העיר ליבק, אותה קנה בשנת 1376 חבר מועצת עיר המדינה ההנזית ליבק, הרמן פון אוסנברוגה(גר').
מיקום וצירי תנועה

מחוז מויסלינג שוכן בין נהר טרווה(גר') לתעלת אלבה-ליבק(גר') הזורמת לנהר מדרום-מערב לעיר ליבק. במחוז מויסלינג עובר קו הרכבת ליבק - המבורג, בכפר העתיק מויסלינג עצמו נמצאת תחנת הרכבת ליבק-מויסלינג. במויסלינג מצטלבים הכבישים ה- A 20 ומסילת הרכבת. המנהרה בכביש A 20 עוברת מתחת לשטח של הרובע העירוני ניינדורף, מהווה את הגבול בין הרבעים העירוניים מויסלינג/לנינדורף ומויסלינג/ג'נין. למחוז מויסלינג אין קשר ישיר לכביש המהיר.
ברובע מויסלינג/ג'נין יש מספר גדול של בנייני דירות. שישה מגדלי מגורים גבוהים במיוחד בדרום-מזרח, דומיננטיים מאוד בנוף. אזור הבילוי המקומי מויסלינג/אווה שייך אף הוא למחוז. 10,000 תושבי המחוז מתוך סך כל תושבי המחוז המגיע ל-11,600 גרים ברובע מויסלינג/ג'נין. ברובע נמצאים בריכת השחייה הבלתי מקורה העירונית ובית הקברות היהודי ברחוב נינדרפוף. אחוזת מויסלינג שהעניקה למחוז את שמו נהרסה בשנת 1970. במקום בו עמדה אחוזת משפחת מויסלינג עומד כיום בניין ציבורי בשם מרכז מוסלינגר Moslinger Mitte הנמצא בצומת דרכים סואנת. הפסל גונטר פרדיננד ריס(גר') יצר את פסלי הקירות שבחזית הבניין בשנת 1970. לאחר שכבר השתתף לפני כן בתערוכות דוקמנטה השנייה והשלישי(גר') ובביאנלה של ונציה. עבודות האמנות העשויות מפלדת אל חלד מומנו על ידי קרן פוסל(גר') מליבק.
מדרום מערב לרובע מויסלינג הישנה/ג'נין נמצאים הרבעים העירוניים ניינדורף ומורגרטן(גר') אמנם הם הגדולים ביותר בשטחם במחוז אבל גרים בהם רק כ־1400 תושבים. הבנייה ברבעים אלה מאופיינת בבניינים כפריים, צמודי קרקע וחד משפחתיים הבנויים לאורך רחוב Niendorfer Hauptstraße וברחובות המקבילים. אחוזת נינדורף ממוקמת גם היא ברחוב נינדורפר האופטשטראסה. רובע רייקה הוא כפר קטן בצפון-מערב המחוז עם כמאה תושבים.
היסטוריה

דורף וגוט מויסלינג הוזכרו לראשונה יחד עם נינדורף ורייקה בשנת 1265 כנכסיהם של קונרד ופרידריך פון מויסלינגן. מאז 1372 הם היו שייכים לבני משפחת לונברג שונים, כולל לראש העיר ליבק הירונימוס לונבורג(גר') ולמשפחה מנכבדי ועשירי העיר ליבק הפטריציאנית הוולן(גר'). כיוון שהיה ממוקם בדוכסות הולשטיין(גר'), הריבונות באזור הייתה סיבה למחלוקת מספר פעמים. גוטרד פון הוולן(גר'), בעל האחוזה מאז 1646, קידם את המחוז באמצעות יישוב בעלי מלאכה בצמוד לשערי העיר ליבק שהתחרו בבעלי העסקים שהיו מאוגדים בגילדות שבעיר. בשנת 1667 התפטר ממועצת העיר כתוצאה ממחלוקת על הרפורמה החוקתית של ליבק בתחום תזרים המזומנים והעמיד את מויסלינג תחת חסות דנית. רק בשנת 1802 רכשה מועצת ליבק את מויסלינג, נינדורף ורייקה בחזרה.
היסטוריה > הקהילה היהודית

בשנת 1656, היהודים הראשונים במויסלינג היו סוחרים וצורפים בין בעלי המלאכה שהתיישבו במחוז בחסות גוטהארד פון הוולן במויסלינג. חלקם הגיעו מהמבורג וחלקם היו יהודים שברחו מפולין לאחר מרד חמלניצקי הגיעו לאזור ולא קיבלו את הזכות להתגורר בליבק. בית הכנסת הראשון של קהילת יהודי ליבק - מויסלינג נמצא כאן מאז שנת 1727. בית הקברות היהודי במויסלינג, בו קבורים בני משפחת הרב של ליבק הרב שלמה סולומון קרליבך נמצא במחוז. לאחר שהקהילה היהודית בליבק הושמדה על ידי הנאצים בשואה, בית הקברות נסגר ולא היה בו שימוש עד שהקהילה היהודית בליבק גדלה כתוצאה מההגירה בשנות התשעים מברית המועצות לשעבר ומישראל. אז נפתח שוב בית הקברות וקברים חדשים נחפרו בשולי אזור הקברים הישנים.
בבית הקברות שבמויסלינג נמצא לוח זיכרון ומצבות המנציחות 38 יהודים ממחנה ברגן בלזן שנהרגו בהפצצת חיל האוויר המלכותי הבריטי את האניה הגרמנית הכף ארקונה שהפליגה לשוודיה.
בבית הקברות טמונים גם 3 ילידים של מעפילי אניית המעפילים אקסודוס 1947 שהיו עצורים בחנה המעצר פפנדורף החל מספטמבר 1947. על קברי הילדים הוצבו מצבות ללא שם, עם שלטים שעליהם נכתב ילד מהאקסודוס ללא שם. בזמן מעצר מעפילי האקסודוס בפפנדורף המעפילים נמנעו מלמסור את שמותיהם האמתיים מחשש שהבריטים יחזירו אותם לארצות מוצאם.
קברים ישנים בבית העלמין היהודי
אזורים קברים חדשים בבית העלמין היהודי
מצבת ילד מילדי האקסודוס-1947 ללא שם שנקבר בבית הקברות היהודי העתיק שבליבק-מויסלינג
שלמה גיליס ומרים גיליס-קרליבך ליד קברי סבה וסבתה, הרב שלמה ואסתר קרליבך
הרב ד"ר שלמה קרליבך, רב קהילת ליבק (1910)
בתי ספר

מספרי תלמידים משנת הלימודים 2017/2018
בתי ספר יסודיים
בית הספר Mühlenweg, Moislinger Mühlenweg, מספר תלמידים 188 ב -9 כיתות
בית ספר יסודי-לובק-נינדורף, ברחוב נינדרפור האופטסטראסה, 46 תלמידים בשתי כיתות
בתי ספר יסודיים וקהילתיים
בית הספר היסודי והקהילתי של היינריך מאן, בשם ברודר-גרים-רינג, 500 תלמידים ב -27 כיתות
מרכזי תמיכה
בית הספר אסטריד לינדגרן - מרכז התמיכה הגדול ביותר בשלזוויג-הולשטיין עם מוקדי החינוך המיוחדים של למידה, שפה והתפתחות רגשית וחברתית, 599 תלמידים ב -5 חוגים, בפיקוח בסך הכל.
כנסיות

לותרני אוונגלי
Wichernkirche, Andersenring
קתולי
St. Francis Church, Kiwittredder
אנדרטאות תרבותיות

רשימת אנדרטאות תרבותיות בלובק-מויסלינג(גר')
ביבליוגרפיה

Für jede aufgebundene Koppel eine halbe Tonne Bier. 1806 - 2006: 200 Jahre lübeckisches Dorf und Gut Moisling. Vol. 171. pp. 165–169. ISSN 0344-5216.
Die Geschichte der Juden in Moisling und Lübeck: Von den Anfängen 1656 bis zur Emanzipation 1852 (Zweite verbesserte ed.). Schmidt-Römhild. ISBN 978-3-7950-0486-6.
ראו גם

מחנה פפנדורף
הערות שוליים

↑  Nah.SH plant sieben neue Bahnstationen, In: kn-online.de. 2. August 2018, abgerufen am 10. April 2020.
↑  aus: Topographie und Statistik von Lübeck und dem Hamburg gemeinschaftlichen Amte Bergedorf von 1856
↑  האנציקלופדיה העברית ע"ע ליבק
↑  JewishEncyclopedia.com, www.jewishencyclopedia.com
↑  Stelltafel im Schöffengerichtssaal des Kulturforums Burgkloster in Lübeck. Bild aus dem Archiv Schreiber.
↑  Albrecht Schreiber: KZ-Opfer auf dem Jüdischen Friedhof Lübeck-Moisling. In: Ohlsdorf - Zeitschrift für Trauerkultur, Ausgabe 72,I,2001 - Februar 2000
↑   Statistisches Amt für Hamburg und Schleswig-Holstein: Verzeichnis der allgemeinbildenden Schulen in Schleswig-Holstein 2017/2018
גוטרד פון הוולן בעל האחוזה במויסלינג מאז 1646
מדליית תומאס קלר

| --- | --- |
 תיאור:  עבור קריירה יוצאת דופן בחתירה
 הגוף המעניק:  פדרציית החתירה הבין־לאומית 
 תקופת הפרס:  1990–הווה (כ־34 שנים) 
 נקרא על שם:  Thomas Keller 
 אתר רשמי
 
מדליית תומאס קלר (באנגלית: Thomas Keller Medal) ניתנת על ידי פדרציית החתירה הבינלאומית (FISA) על קריירה יוצאת דופן בענף ספורט החתירה. זהו הכבוד הגבוה ביותר בחתירה הניתנת לכל אתלט אחרי חמש שנים מתאריך פרישתו מהספורט. היא מציינת קריירת חתירה יוצאת מן הכלל וספורטיביות מופתית.
היא נקראת על שמו של תומאס קלר שהיה הנשיא של FISA משנת 1958 עד מותו בשנת 1989.
זוכים

| שנה | זוכה | מדינה | פרופיל |
| --- | --- | --- | --- |
| 1990 | אלף הנסן (אנ') | נורווגיה |  |
| 1991 | תומאס גריינר (אנ') | גרמניה |  |
| 1994 | יורי פימנוב (אנ') | רוסיה |  |
הערות שוליים

↑  Alf Hansen, dps.twiihosting.net, ‏5 בדצמבר 2004
↑  Thomas Greiner, dps.twiihosting.net, ‏28 בנובמבר 2004
↑  Yuriy Pimenov, dps.twiihosting.net, ‏28 בנובמבר 2004
לייב גלנץ

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1 ביוני 1898 י"א בסיוון ה'תרנ"ח קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  27 בינואר 1964 (בגיל 65) י"ד בשבט ה'תשכ"ד תל אביב-יפו, ישראל 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית, ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית למוזיקה של אוקראינה על שם צ'ייקובסקי 
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
לוחית זיכרון ללייב גלאנץ על ביתו בשדרות בן-גוריון 56 בתל אביב
לייב (לייבל'ה) גלנץ (גלאנץ) (י"א בסיוון ה'תרנ"ח, 1 ביוני 1898 – י"ד בשבט ה'תשכ"ד, 27 בינואר 1964) היה חזן ומלחין ישראלי.
קורות חיים

לייבל'ה גלנץ נולד בקייב וגדל כילד פלא למשפחת חזנים. אביו היה חזן וחסיד טאלנא, שהנחיל לבנו את יסודות החזנות והניגונים החסידים.
גלנץ היה פעיל ציוני נלהב עוד בנעוריו, והשתתף בכנסים ציוניים רבים. בשנות ה-20 היגר לארצות הברית, אך ביקר מספר פעמים בארץ ישראל. בשנת 1954 עלה לארץ, השתקע בתל אביב, כיהן כחזן בבית הכנסת "תפארת צבי" ולימד חזנות בבית ספר לחזנות שהקים. בתחילת שנת 1964, חש בלבו באופן מפתיע בעת הופעה על הבמה, ונפטר לאחר כמה ימים. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול.
סגנון

לייב גלנץ פיתח כחזן סגנון ייחודי משלו. גלנץ היה קשוב לסגנונות שונים במוזיקה הקלאסית (הז'אנר הרומנטי, הז'אנר הא-טונאלי וכו'), לזמר העברי והישראלי המתחדש ולניגוני עדות ישראל השונות. את ההשפעות הללו יצק ללחניו החזניים.
עד שנות ה-30 נהג גלנץ להלחין את פרקי החזנות שלו בהברה אשכנזית, אך בהשפעת המשוררים העבריים הצעירים (כאלתרמן ושלונסקי) עבר להלחין בהברה ספרדית, בה שר עד סוף ימיו.
גלנץ הלחין גם נעימות, שחלקן נחשבות קשות לביצוע, למילותיהם של משוררים עבריים מפורסמים כביאליק וטשרניחובסקי.
ניתן להמחיש את השוני בין סגנונו המוקדם יחסית של גלנץ לסגנונו המאוחר, באמצעות היצירות "שמע ישראל" משנות ה-30, ו"אהבתי כי ישמע ה'" משנות ה-40:
בעוד ש"שמע ישראל" היא יצירה הבנויה על היסודות הקלאסיים של החזנות האשכנזית (וירטואוזיות, השתפכות הנפש עד לכדי "בכיינות" במידת מה), הרי ש"אהבתי" היא יצירה הרבה יותר מופשטת, מהורהרת ומופנמת, ואף שגם בה ישנו חלק של השתפכות נפש וזעקה ממעמקים, הרי שלא ניתן להגדירה כמלודרמטית.
פרקי החזנות של לייב גלנץ מושרים עד היום בקונצרטים לחזנות בישראל ומחוצה לה, על ידי חזנים ידועי-שם.
הערות שוליים

↑  לייב גלנץ באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261736605171  BnF: cb14603003h (data)  GND: 134811208  ICCU: UBOV306138  ISNI: 0000 0000 6657 0293  LCCN: nr97033830  MusicBrainz: 02703de2-4c06-45dd-b8c9-b4b712bf7bbd  NTA: 330507443  VIAF: 22391820   WorldCat (עם VIAF): 22391820
לבוש דרוזי מסורתי

לבוש דרוזי קיוטי מסורתי מושפע באופן מהותי מן הדת הדרוזית והסודיות המאפיינת אותה. 
הלבוש המסורתי פתר בעבר חלק מהגדרת הזהות הדרוזית, באמצעות ייחוד בעל מאפיינים חיצוניים בולטים. מקור הלבוש הדרוזי הדתי נקרא אלבאס אלדיני  אלדרזי (اللباس الديني الدرزي) ונקבע על פי פירושיו של המנהיג הדתי אל-אמיר אל-סיד (الامير السيد, 1417 – 1479), שנכתבו בספר הקודש "אל חכמה" (الحكمة). בספר זה מובאים תיאורים של מנהגים וטקסים (קייאם ועקאל, قيام وعقال) וביניהם התייחסות ברורה לתרבות הלבוש (אדב אלבאס, ادب اللباس).
העקרונות המנחים בלבוש הם צניעות, אחידות וסגירות, המתבטאים בבגדים ארוכים וכהים, בשחור ובכחול כהה, מאריגים פשוטים וטבעיים, בעיקר מכותנה. יש המייחסים לצבעים הכהים משמעות של עומק מחשבתי וקשר יסודי לדת. משמעות מראה הלבוש היא הרצון לשמור על אחידות וצניעות ולהימנע מססגוניות וקישוטיות העלולות לפגום בערכים והעקרונות המנחים.
לבוש מסורתי של גברים דרוזים

בעדה הדרוזית אנשי הדת נבדלים בלבושם המסורתי המיוחד מהגברים החילוניים. הציבור הדתי נקרא "עקאל" – בעלי הידע של הדת הדרוזית, ולעומתם – "ג'האל" – הבורים, כלומר החילוניים, מחוסרי הידע הדתי.
לבוש מסורתי של גברים דרוזים > לפה אלעמאמה

הגברים הדתיים חובשים לראשם "לפה אלעמאמה" (اللفه العمامه), שהוא תרבוש לבן עגול, שחלקו העליון שטוח בגוונים אדומים. ה"לפה" עשויה לבד עבה, או סריג צמר עבה המוקשה על ידי עמילן. אישיות רמת מעלה, כמו השייך אמין טריף (נפטר בשנת 1994), חובש לפה בשם "לפה מכולסה". זוהי מצנפת גדולה יותר ומעוגלת מהיקף הראש כלפי מעלה, (בסגנון הדומה למצנפות של מכובדי רבני העדה הספרדית היהודים, כדוגמת החכם באשי והראשון לציון (לפהטריף), ונקראת גם "עמאמה".
לבוש מסורתי של גברים דרוזים > מטפחת

מעל ה"לפה" חובש הגבר הדתי בדרך כלל "חטה" (حطه), שם נרדף לכאפייה לבנה, שתפקידה לסוכך על הראש, העורף והצוואר מפני השמש. ה"חטה" היא מטפחת משי לבנה שעוטפת את ה"לפה" פעמיים או שלוש, שוליה תחובים לתוך הקיפולים, והקצוות העודפים תלויים בגנדרנות בשיפולי הראש והצדעים. בכך ה"חטה" יוצאת דופן, שכן בניגוד ללבוש הדרוזי הפשוט מיסודו, והעשוי מחומרים לא מפוארים ולא יקרים באופן מכוון, היא עשויה משי ומהווה פריט המפאר ומכבד את ה"עוקאל". 
הצעירים הדתיים אינם חובשים את ה"לפה".
לבוש מסורתי של גברים דרוזים > שרוואל

השרוואל (شروال) עשוי מבד אטום, בדרך כלל מ"משי-בלון". צבעו שחור או כחול כהה, ובעבר נהגו הגברים להלך גם במכנסי שרוואל בצבע לבן. אין הבדל בין מכנסי שרוואל לגבר נשוי או רווק. השרוואל של הילדים הדתיים נראה כמו מכנסי השרוואל של המבוגר, מוקטן ומותאם לגילו וממדיו.
גבר דרוזי דתי לובש מכנסי שרוואל מסורתיים (בערבית "א-לבאס"), שגזרתם הרחבה מאופיינת בתוספת שק - אריג מוארך ועתיר-בד באזור המפשעה בין הרגליים. מכנסיים אלו הולמים את התפיסה הדתית הדוגלת בצניעות על ידי כיסוי מרבי של חלקים מוצנעים בגוף.
לבוש מסורתי של גברים דרוזים > זנאר

זונאר או חזאם, עשויים מבד או עור. בעבר נקרא "עג'מיה", האזור הוא לפעמים מעור חזק ואבם בקצהו. אוזרים בו את הכותונת ולפעמים אף את ההינדיה. מהדק את המותניים ומצמצם את הבטן. אם עוסק האיש בענייני מקח וממכר והמטבעות בכיסו, הרי הוא חוגר "אפונדה" חגורת עור רחבה וכיסוי עשוי בה בפנים, לשים בו את כספו. ישנה לפעמים חגורת משנה - "אבנט" - המשמשת מקום קיבול לסכין, שבריה או מצית.
לבוש מסורתי של גברים דרוזים > חולצות

הגבר המסורתי במגזר הדרוזי לובש חולצת כתונת עשויה אריג בצבע כהה - שחור חלק או אחר, מכופתרת, בעלת צווארון ומונחת מעל מכנסי השרוואל הכהים. כמו כן אין מניעה ללבוש חולצה כהה, בדרך כלל משובצת, מכותנה או מכותנה מעורבת בפוליאסטר, בתנאי שתהיה כהה וארוכה.
הצעיר הדתי לובש חולצה כהה וארוכת שרוולים, כמו הדתי המבוגר, מותאמת לגילו ולממדיו.
לבוש מסורתי של גברים דרוזים > עבאיה

העבאיה (العباية) היא אדרת ארוכה ורחבה העוטפת את הגוף כולו, ומשמשת רק את הדרוזים הדתיים, החכמים ויודעי רזי הדת, ולכן היא מיועדת לדתיים המבוגרים בלבד. 
העבאיה עשויה צמר וארוגה אריג דק ועדין. צבעה שחור, כחול כהה, ולפעמים בהיר, בעיקר בקיץ. ישנה עבאיה עם פסים לבנים על רקע שחור, המיועדת לדתיים מאד.
מנהיגים חילוניים לובשים לעיתים עבאיה דומה בסוג האריג ועוביו, אך צבעה חום.
לבוש מסורתי של נשים דרוזיות

הלבוש של האישה הדתייה במגזר הדרוזי מתפקד כחיץ מפני העולם החיצוני. עליה לכסות את כל אברי גופה, בקיץ ובחורף, למען השמירה על עקרונות הדת, המקדשים צניעות, אחידות והתרחקות מעונג מיותר. הלבוש ארוך, אטום ורחב, ומכסה גם את הראש והשיער.
ראוי להדגיש שאין הבדל בלבוש ליום יום לבין הלבוש לאירועים. גם בחתונה אין לבוש מיוחד לאישה הדתית .
לבוש מסורתי של נשים דרוזיות > מטפחת/נקאב

האישה הדתית, בעיקר ה"עאקלה" (המצויה ברזי הדת), נוהגת לכסות ראשה ושערה ב"נקאב" (الفوطه), שהיא מטפחת או רעלה לבנה וגדולה. ה"נקאב" מכסה גם את הכתפיים וחלק ניכר מגופן העליון.
ה"נקאב" עשוי מ"שאש" – מוסלין, סוג משובח של בד כותנה שקוף מעט, בעל נפילה רכה וזורמת. מתחת ל"נקאב" ישנה מטפחת קטנה האוספת את השיער בצמוד לראש, ונקראת "לפליפה".
על פי ספר הדת של "שייך אל-פאדל", האישה הדרוזית חייבת לכסות גם את פניה בעת יציאתה מן הבית, למען הצניעות וכדי לא להוות גורם פיתוי לגברים בציבור. מכוח ההרגל, הנשים המבוגרות מכסות את פניהן אף בסביבה ביתית, כך שהחלק הגלוי בפניה הוא קדמת הפנים, מעל קו העיניים עד לאזור השפה התחתונה.
יש וה"נקאב" גולש ומגלה את הסנטר ומעט מהצוואר, בזיקה לחלקלקות האריג, ולמידת ההקפדה של הלובשת.
צבעו של ה"נקאב" הוא לבן בלבד. בכך נבדלות הנשים הדרוזיות מהמוסלמיות, העוטות על ראשם כיסוי ראש בצבעים מגוונים.
לבוש מסורתי של נשים דרוזיות > השמלה/קמבאז/הינדה

האישה הדתיה לובשת שמלה שחורה ארוכה וסגורה, הנקראת "קומבאז" (القمباز)/ הינדה [דרושה הבהרה]. השמלה בעלת מאפיינים המשייכים אותה ללבוש דתי מסורתי: שרוולים ארוכים, גזרה רחבה למניעת הבלטה של הגוף, אורך מרבי עד הקרסוליים למניעת חשיפת רגליים, פתח צוואר סגור וצמוד לקו צוואר גבוה, ובד שחור או כחול כהה ואטום למניעת שקיפות.
המבוגרות, שמעמדן החברתי בינוני עד גבוה, לובשות קומבאז' שחור או כחול כהה, העשוי בעיקר משני סוגי אריג: מאריג דושז או סאטן חלק, אריג בעל ברק עמום ואלגנטי, העשוי סיבי משי מלאכותי, ארוגים בסמיכות גדולה מאוד (עד 200 חוטי ערב לס"מ), כך ששטח פני הבד מבריק ואלגנטי, והנפילה שלו טובה וכבדה. אריג מקובל נוסף לבעלות יכולת הוא "משי-בלון", העשוי מחוטי כותנה עדינים ודקים, הארוגים בצפיפות רבה. אריג זה עבר תהליך מירצור היוצר ברק אלגנטי, וגם הוא יוצר נפילה כבדה וטובה. בחזית השמלה חצי צווארון, שאין לו המשך בחלקה האחורי של השמלה, ושלושה כפתורים מצופים בבד הקומבאז' עד לתפר מתחת לחזה, אליו מחוברת חצאית הקפלים של השמלה.
לבוש מסורתי של נשים דרוזיות > חולצה

הנשים הדתיות במגזר הדרוזי לובשות חולצה שחורה סגורה בתוספת חצאית ארוכה שחורה, כדי ליצור מראה שלם על פי כללי הדת, אך בדרך כלל נשים דתיות מעדיפות ללבוש שמלות.
החולצה של האשה הדתית מתאפיינת בשרוולים ארוכים, בעלת צווארון סגור, צבעה שחור והיא באורך המכסה חגורת החצאית וברוחב שלא מבליט את חמוקי הגוף. בד החולצה אטום, משום שחל איסור מוחלט על חשיפת אברי גוף. אריגי החולצה עשויים חומרים פשוטים, כמו כותנה או תערובת כותנה ופוליאסטר, המקנה לה מראה עמיד בכביסות.
גם הצעירה הדתית, כמו אימה, מעדיפה ללבוש שמלות. במידה ותבחר ללבוש חצאית וחולצה לא בהכרח תלבש דומות לאלה של אימה.
צעירות רבות שומרות על חזות צנועה, הנראית כללית הולמת את חוקי הדת, אולם מפגינות בחירות אישיות חריגות על פי טעמן ותפיסתן. יש בוחרות ללבוש חולצה סגורה עד פתח הצוואר, ארוכה מעבר לקו המותניים, ובעלת שרוולים ארוכים, אולם בעלת עיצוב מודגש, בעיקר בצורת השרוולים ובהדפסים: לשרוולים חפתים גדולים ופתוחים, וההדפסים בולטים ובקשת צבעים החורגת מהסקאלה השחורה. 
זהו ביטוי לשמירה על רוח המסורת וערכי הדת, אולם גם אי ציות לכללי הלבוש בדרך של פרשנות אישית, שביטויה בחירה בססגוניות ואי-אחידות בצבע הבגד, ובגזרת השרוול הפתוחה בקצה.
לבוש מסורתי של נשים דרוזיות > חצאית

הנשים מבוגרות כצעירות וילדות, מרגישות נוח במיוחד בחצאית. הן נוהגות ללבוש חצאית אופנתית כמעט מכל צבע, חומר וצללית, ובלבד שתהיה ארוכה מאזור הברכיים ומטה. שמירה על מודלים של מסורת וצניעות מבית אבא אמא, משפיעים על בחירות בבדים אטומים, בדרך כלל כהים, והעדפת חצאיות לא חריגות במראה: חצאיות ג'ינס ארוכות, או חצאיות מבדי ויסקוזה במראה זורם וקל, ולא תהיה שקופה וחושפנית.
מאחר שבתקופה הנוכחית החצאית היא פריט לבוש רווח ורב גוונים, צלליות וגזרות, קל מאוד לבחור מההיצע הרב חצאיות מתאימות, העומדות בסטנדרטים של החברה הדרוזית החילונית.
לבוש מסורתי של נשים דרוזיות > לבאס

"ליבאס" (اللباس) פירושו מכנסיים מתחת לשמלה. מתחת לשמלה השחורה הארוכה, נוהגת האישה הדתייה ללבוש מכנסיים ארוכים עד אמצע השוק, מבד כותנה אטום בצבע שחור (למבוגרות) או לבן (לצעירות), ובגזרה רחבה באזור הירכיים וצרה באזור השוקיים. מבנה המכנסיים מזכירים גרסה צנועה וצרה של "שרוואל" לגברים. מאחר שאורך השמלה עד לקרסוליים, אין אפשרות לראות את המכנסיים, והם מהווים מעין לבוש תחתון נסתר מן העין. המכנסיים רחבים מאוד, ומאפשרים תנועה וישיבה בנוחות. הם נקראים "ליבאס", ולעיתים הם גזורים כאוברול.
לקריאה נוספת

סעיד נבואני, דרוזים:מיסטיקה פולקלור ומורשת, הוצאת בית המורשת הדרוזית, 2005, עמ' 54-50.
סעיד נבואני, מנהגי מהמורשת הדרוזית, משרד החינוך והספורט, 2004, עמ' 174-167.
פלאח ס., חיר נ., שעורים במורשת דרוזית עממית, ירושלים 1979, עמ' 70-50.
הערות שוליים

↑  אזרחים שווים זכויות, רבאח חלבי, דפוס חדקל בע"מ, ת"א, 2006.
↑  ספר סודי לדת הדרוזית
↑  דליה בר אור, עוז אלמוג, תמר אלמוג, אנשים בישראל, פרק 15, מאי 2008.
↑  العمامه (אלעמאמה), عدد 78.
↑  פלאח ס., חיר נ. שעורים במורשת דרוזית עממית, ירושלים 1979, עמ' 56
↑  פלאח ס., חיר נ. שעורים במורשת דרוזית עממית, ירושלים 1979, עמ' 59
↑  סעיד נבואני, דרוזים:מיסטיקה פולקור ומורשת, הוצאת בית המורשת הדרוזית, 2005, עמ' 51-52
↑  סעיד נבואני, מנהגי מהמורשת הדרוזית, משרד החינוך והספורט, 2004, עמ' 169
1 2  סעיד נבואני, דרוזים:מיסטיקה פולקור ומורשת, הוצאת בית המורשת הדרוזית, 2005, עמ' 51
↑  العمامه (אלעמאמה), عدد 125.
↑  ספר הדת, אלשייך אפאדל
↑  סעיד נבואני, דרוזים:מיסטיקה פולקור ומורשת, הוצאת בית המורשת הדרוזית, 2005, עמ' 54
↑  סעיד נבואני, מנהגי מהמורשת הדרוזית, משרד החינוך והספורט, 2004, עמ' 172
↑  דליה בר אור, עוז אלמוג, תמר אלמוג, אנשים בישראל, פרק 14, מאי 2008.
לבוש גברים קיוטים
גברים חבושים "לפה אלעמאמה"
נשים דרוזיות לבושות "קמבאז" ומעליה "נקאב"
אישה דרוזית לבושה ב"קמבאז" ועטופה ב"נקאב"
מאסימו אמברוזיני

מאסימו אמברוזיני (באיטלקית: Massimo Ambrosini; נולד ב-29 במאי 1977) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק ברוב הקריירה שלו בקבוצת מילאן האיטלקית בתפקיד הקשר. לזכותו של אמברוזיני 35 הופעות במדי נבחרת איטליה.
אמברוזיני משחק במילאן מאז שנת 1995, עת הועבר אליה מקבוצת צ'זנה. הוא זכה עם הקבוצה בארבע אליפויות איטליה (1996, 1999, 2004 ו-2011), פעמיים בליגת האלופות (ב-2003 וב-2007) ופעם אחת באליפות העולם לקבוצות (2007). עם נבחרת איטליה הוא העפיל לגמר יורו 2000, שם הפסידה נבחרתו לצרפת.
אמברוזיני קיבל את סרט הקפטן בסוף עונת 2008/9 לאחר פרישתו של פאולו מלדיני.
ב-4 ביולי 2013 חתם השחקן לעונה אחת בפיורנטינה האיטלקית. ובתום העונה פרש ממשחק פעיל.
תארים

אליפות איטליה: 1996, 1999, 2004, 2011
הגביע האיטלקי: 2003
הסופרקאפ האיטלקי: 2004
ליגת האלופות:2003, 2007
הסופר קאפ האירופאי: 2003, 2007
אליפות העולם לקבוצות: 2007
מאסימו בוניני

מאסימו בוניני (באיטלקית: Massimo Bonini; נולד ב-13 באוקטובר 1959 בסן מרינו, סן מרינו) הוא כדורגלן עבר מסן מרינו, ששיחק כקשר אחורי עבור הקבוצות בלאריה יאגה, פורלי, צ'זנה, יובנטוס ובולוניה.
קריירה

בוניני שיחק ביובנטוס בין השנים 1981–1988, בהם שיחק 192 משחקי ליגה בהם כבש 5 שערים. הוא זכה באליפות איטליה אחת, בגביע האיטלקי פעם אחת, בגביע אירופה למחזיקות, גביע אירופה לאלופות ובגביע הביניבשתי. הוא השחקן היחיד בסן מרינו שזכה בתואר כלשהו מחוץ למדינה.
ההתאחדות לכדורגל של סן מרינו לא הוכרה רשמית עד שנת 1990 על ידי אופ"א, ולשחקנים מסן מרינו היה מעמד של שחקנים איטלקים. מסיבה זו, בוניני היה יכול לשחק עבור נבחרת איטליה, בה שיחק דווקא בנבחרת הצעירה, במדיה רשם 19 הופעות. למרות זאת נשאר חלק מסן מרינו, אך הוא נאלץ לחכות עד 1990 כדי לשחק עבור נבחרת סן מרינו, מאז שיחק 19 משחקים. לאחר הפרישה הספיק גם לאמן את הנבחרת בין השנים 1996–1998.
ב-2004 נבחר בוניני לייצג את סן מרינו כשחקן הטוב שלה בין השנים 1953–2003, במסגרת פרסי היובל של אופ"א.