stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוניות המערכה מסדרת סבסטופול
תכנון ופיתוח

לאחר תום מלחמת רוסיה-יפן הצי הרוסי הקיסרי היה במצב של בלבול. המנהיגות, הטקטיקה ותכנוני האוניות שלה הושמטו כולם בגלל תבוסותיה החוזרות ונשנות על ידי היפנים בקרב צושימה, בקרב מול אולסן ובקרב הים הצהוב. לצי לקח לא מעט זמן לקלוט את לקחי התכנון מהמלחמה, בעוד שהממשלה ביצעה רפורמה במשרד הצי ואילצה רבים מהקצינים היותר שמרניים שלו לפרוש. היא ערכה תחרות עיצוב עבור דרדנוט בשנת 1906, אך הדומא סירבה לאשר זאת, והעדיפה לבזבז את הכסף על בניית הצבא מחדש.
הדרישות לסוג חדש של דרדנוטים היו בתנופה במהלך 1907, אך Vickers Ltd הגישה עיצוב שעמד במפרטים העדכניים ביותר וכמעט התקבל על ידי הצי עבור אונייה בהדחק 22,000 טון עם 12 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) בצריחים משולשים. עם זאת שמועות על חוזה עם ויקרס עוררו סערה ציבורית שכן היו להם כמה בעיות עם הסיירת המשוריינת רוריק שנבנתה אז באנגליה. משרד הצי נטרל את הסערה ב-30 בדצמבר 1907 על ידי הכרזת תחרות עיצוב בינלאומית עם אונייה שתיבנה ברוסיה ללא קשר ללאום של המשרד הזוכה. עד למועד האחרון של 12 במרץ 1908 סך של 51 עיצובים הוגשו על ידי 13 מספנות שונות. הזוכה בתחרות היה עיצוב של חברת Blohm & Voss הגרמנית, אבל הצרפתים מחו על כך שהם לא רוצים לראות את הכסף שהלוו לרוסיה כדי לבנות את ההגנה שלה בכיס הגרמני. הרוסים קנו את העיצוב תמורת 250,000 רובל וגנזו אותו כדי להרגיע את שני הצדדים. עיצוב של ה-Baltic Works היה במקום השני ותוקן עבור הדרישות המעודכנות של הצי עם עיצוב שלם שיוצג עד 22 במרץ 1909. זה הוארך בחודש כדי לאפשר ל-Baltic Works לסיים את החוזה עם החברה הבריטית ג'ון בראון אנד קומפני לסיוע בתכנון עם צורת גוף ומכונות.
המטה הכללי של הצי האמין כי יתרון מהירות על פני צי הקרב הגרמני של 21 קשרים (39 קמ"ש) יוכיח שימוש רב בקרב, כפי שהוכח בקרב צושימה, אך שימוש בדוודי צינור מים של בלוויל הכבדים והמסורבלים, כפי שהתעקש מדור ההנדסה של הוועדה הטכנית הימית, ימנע מהתכנון החדש לחרוג מ-21.25 קשרים. עם זאת, לאחר שג'ון בראון ציין שהטורבינות של האונייה יכולות לספק 45,000 כוחות סוס (33,556 קילוואט) אם יסופקו עם מספיק קיטור ושצורת גוף האונייה יכולה להגיע ל-23 קשרים (43 קמ"ש) עם כמות כוח זו, מטה הצי ניצל את ההזדמנות כדי להשיג את המהירות הרצויה על ידי שימוש בדוודי צינורות קטנים. הוא כינס ישיבה של הוועדה הטכנית של הצי כדי לדון בנושא, אך העמידה אותה במהנדסים מהצי שהיו בעד דודי צינורות קטנים ומדור ההנדסה הוחלף. דוודי הצינורות הקטנים של Yarrow היו קטנים וקלים משמעותית מדוודי הצינורות הגדולים של בלוויל, אך דרשו ניקוי ותיקון תכופים יותר וכוחות הסוס שלהם פחתו מהר יותר עם השימוש.
הרוסים לא האמינו שצריחי ירי-על מציעים יתרון כלשהו שכן הם מפחיתים את ערכה של אש צירית, והאמינו שהאש הרחבה חשובה הרבה יותר וגם האמינו שצריחי ירי-על לא יכולים לירות מעל הצריח התחתון בגלל פיצוץ הלוע המפריע לירי. חיפויים פתוחים בגג הצריח התחתון. לכן הם תכננו את האוניות עם סידור 'ליניארי' של צריחים המפוזרים לאורך האונייה. לסידור זה היו מספר יתרונות מכיוון שהפחית את הלחץ על קצוות האונייה מאחר שהצריחים לא היו מרוכזים בקצה הספינה, הגביר את היציבות כי היעדר צריחים מוגבהים והברבטים שלהם, שיפר את שרידות האונייה מכיוון שהמחסנים הופרדו זה מזה והעניקו צללית נמוכה יותר. החסרונות היו שהמחסנים היו צריכים להיות מוצבים באמצע כל המכונות, מה שהצריך להעביר צינורות קיטור דרכם או סביבם והיעדר שטח סיפון נקי מפיצוץ. זה סיבך מאוד את המיקום של התותחים נגד סירות הטורפדו שבסופו של דבר היה צריך להתקין בגוף, קרוב יותר למים מהרצוי.
תכנון ופיתוח > מאפיינים כלליים

אוניות הסדרה היו באורך של 180 מטר (590 רגל) בקו המים ואורך כולל של 181.2 מטר (594 רגל 6 אינץ'). רוחב האוניות היה 26.9 מטר (88 רגל) והיה להן שוקע של 8.99 מטר (29 רגל 6 אינץ'), 49 סנטימטרים (1 רגל 7 אינץ') יותר מהמתוכנן. הם סבלו מעודף משקל והדחק האוניות היה 24,800 טון (24,400 טון ארוך) במעמס מלא, למעלה מ-1,500 טון (1,500 טון ארוך) יותר מההדחק המיועד שלהם של 23,288 טון (22,920 טון ארוך). זה הפחית את הלוח החופשי שלהם בכ-16 אינץ' (41 ס"מ) ונתן להם קיטום חרטום קל שהפך אותם לאוניות רטובות מאוד.
פלדה בעלת מתיחה גבוהה שימשה בכל הגוף הממוסגר לאורך עם פלדה עדינה בשימוש רק באזורים שלא תרמו לחוזק המבני. פירוש הדבר, בתוספת חידודים בתהליך התכנון, גרם לכך שהגוף היה קל יותר ב-19% מזה של הפרה-דרדנוטים הקודמות מסדרת אנדריי פרבוזבני. גוף האונייה חולק על ידי 13 מחיצות רוחביות אטומות למים והיה לו תחתית כפולה. חדרי המנוע והמעבה חולקו על ידי שתי מחיצות אורכיות. היו להם שני הגאים מונעים חשמלית על קו האמצע, ההגה הראשי מאחורי הגה העזר הקטן יותר. הגובה המטאצנטרי המתוכנן שלהם היה 1.76 מטר (5.8 רגל).
תכנון ופיתוח > הנעה

שתי ערכות טורבינות קיטור מסוג פארסונס הניעו את ארבעת המדחפים. חדרי המכונות מוקמו בין צריחים שלושה וארבעה בשלושה תאים רוחביים. לכל אחד מהתאים החיצוניים היה לחץ גבוה קדימה וטורבינה הפוכה לכל פיר מדחף כנף. בחדר המכונות המרכזי היו שתי טורבינות בלחץ נמוך כל אחת קדימה וטורבינות אחורה, כמו גם שתי טורבינות שיוט שהניעו את שני הצירים המרכזיים. למנועים הייתה הספק מתוכנן כולל של 42,000 כוחות סוס (31,000 קילוואט), אך הם הפיקו 52,000 כוחות סוס (39,000 קילוואט) במהלך ניסויי המהירות המלאה של פולטבה ב-21 בנובמבר 1915 והעניקו מהירות מרבית של 24.1 קשרים (44.6 קמ"ש). 25 דוודי יארו סיפק קיטור למנועים בלחץ עבודה מתוכנן של 17.5 atm‏ (1,773 קילו-פסקל; 257 PSI). כל דוד הותקן במרססי נפט של Thornycroft לשריפת נפט/פחם מעורבת. הם היו מסודרים בשתי קבוצות. הקבוצה הקדמית הייתה מורכבת משני חדרי דוודים מול הצריח השני, בראשם היו שלושה דוודים ואילו בשני היו שישה. הקבוצה האחורית הייתה בין הצריחים השני והשלישי וכללה שני תאים, כל אחד עם שמונה דוודים. בעומס מלא הם נשאו 1,847.5 טון ארוך (1,877.1 טון) של פחם ו-700 טון ארוך (710 טון) מזוט וזה סיפק להם טווח של 3,500 מיילים ימיים (6,500 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
תכנון ופיתוח > חימוש

החימוש העיקרי כלל תריסר תותחי Obukhovskii‏ 12 אינץ' (305 מ"מ) מדגם 1907/ 52 קליבר, המורכבים בארבעה צריחים משולשים. ניתן היה להנמיך את התותחים ל-5° ולהגביה ל-25°. ניתן היה לטעון אותם בכל זווית בין - 5° ל-+15°; קצב האש שלהם היה מטח אחד כל 30 עד 40 שניות עד הגבהה של 15° ומטח אחד לדקה מעל זה. לצריח הקדמי היה קשת אש של 330°, לצריח השני היה קשת אש של 280°, לצריח השלישי 310° ולצריח האחורי 300°. הם יכלו להתרומם ב-3-4° לשנייה ולהסתובב בקצב של 3.2° לשנייה. 100 פגזים לכל תותח נישאו בעומס מלא. התותחים ירו פגזים במשקל 1,038 פאונד (470.9 ק"ג) במהירות לוע של 762 מטר לשנייה (2,500 רגל לשנייה); זה העניק להם טווח מקסימלי של 23,230 מטר (25,400 יארד).
16 תותחי 4.7 אינץ' (120 מ"מ) מדגם 1905/ 50 קליבר הופעלו ידנית בגוף האונייה כסוללה משנית שנועדה להגן על האונייה מפני סירות טורפדו. בגלל היעדר הלוח החופשי ועיטור כבד בחרטום, נשטפו הקזמטים הקדמיים לעיתים קרובות אפילו בים מתון. לכל התותחים הייתה קשת ירי של 125°–30° ולפחות ארבעה מהם יכלו לירות בכל חלק של האופק. ההגבהה המרבית שלהם היה +25° והם יכלו להתרומם ב-3.5° לשנייה. הם יכלו להסתובב 6 עד 8 מעלות בשנייה. סופקו 300 פגזים לכל תותח במקום 245 פגזים שתוכננו במהלך הבנייה. לפי התכנון הם היו אמורים להיות 15 רגל (4.6 מטר) מעל קו המים, אך זה הצטמצם בשירות מכיוון שהאוניות סבלו מעודף משקל. לתותחים היה קצב אש של 7 פגזים לדקה וטווח מרבי של כ-16,800 יארד (15,362 מטר) בהגבהה של 25 מעלות עם פגז חודר שריון למחצה במשקל 63.87 פאונד (28.97 ק"ג) דגם 1911 במהירות לוע של 792.5 מטר לשנייה (2,600 רגל לשנייה).
אוניות הסדרה הושלמו רק עם תותח נ"מ (AA) של Lender יחיד בקוטר 3 אינץ' (76 מ"מ)/ 30 קליבר שהותקן על הסיפון. הוא היה בעל הנמכה מרבית של - 5° והגבהה מקסימלית של +65°. הוא ירה פגזים במשקל 14.33 פאונד (6.50 ק"ג) במהירות לוע של 1,929 רגל לשנייה (588 מטר לשנייה). היה לו קצב אש של 10–12 פגזים לדקה ותקרה מקסימלית של 19,000 רגל (5,800 מטר). ככל הנראה נוספו תותחי נ"מ אחרים במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך חסרים פרטים על כך, אם כי קונוויי אומר שארבעה תותחי 75 מ"מ (3.0 אינץ') נוספו לגגות הצריחים הקיצוניים במהלך המלחמה. ארבעה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 17.7 אינץ' (450 מ"מ) הותקנו באונייה עם שלושה טורפדות לכל צינור.
תכנון ופיתוח > בקרת אש

שני מדדי טווח של Zeiss באורך 5 מטר (16 רגל 5 אינץ') הותקנו על מגדלי הניווט והיה גם מכשיר Barr & Stroud באורך 4.5 רגל (1.4 מטר), אולי לשמירה מדויקת על הספינה הראשית בעת ריכוז אש. שני סטדימטרים של קרילוב היו ממוקמים במפלס התחתון של מגדל הניווט הקדמי. אלה סיפקו נתונים עבור עמדת התותחנים המרכזית, שאותם היה ניתן לחשב עם שעון הפולן Argo Mark V, מחשב מכני של בקרת אש, ולאחר מכן שידרו את פקודות הנשק באמצעות מערכת ההולכה של גייסלר כדי שצוות התותח יפעל. במהלך החורף 1915–1916 הועברו מדדי הטווח של Zeiss לאזור משוריין בחלק האחורי של הצריחים הקדמיים והאחוריים, ובשלב מסוים נוספו מדדי טווח של Barr & Stroud בגובה 18 רגל (5.5 מטר) לגגות הצריחים האמצעיים. גנגוט קיבלה מד טווח של פולן בגובה 9 רגל (2.7 מטר) באביב 1916.
היסטוריית בנייה

לאחר מלחמת רוסיה–יפן האימפריה הרוסית איבדה חלק משמעותי של הצי. בנוסף לצורך לחידוש הצי היה צורך להפיק לקחים מהמלחמה במהלך החידוש. אחד הדרישות החדשות היה להגדיל את יכולת האונייה להמשיך בתפקוד לאחר מספר פגיעות.
על תחילת הבנייה הוחלט על ידי ניקולאי השני ב-17 בדצמבר 1908. הדומה אומנם הכירה בחשיבות בניית האוניות אך התנגדה לתקצוב הענק הנדרש. בסופו של דבר בעקבות התערבות של פיוטר סטוליפין נושא התקצוב מצא את פתרונו והיה ניתן להתחיל בקידום הפרויקט.
בניית כל ארבע האוניות בסדרה החלה באותו יום 3 ביוני 1909 ב-2 מפעלים של סנקט פטרבורג. התכנון היה לסיים את הבנייה כבר בשנת 1912. בעקבות בעיות תקצוב הבנייה התעכבה. רק במהלך יוני-ספטמבר 1911 האוניות ירדו למים. גם לאחר מכך היו עיכובים באספקת חימוש ומערכות הנעה לאוניות.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

כל ארבעת הגנגוט הוקצו לחטיבת אוניות המערכה הראשונה של הצי הבלטי בדצמבר 1914 - ינואר 1915 כשהגיעו להלסינגפורס. עם זאת, הצריחים ומערכות בקרת האש שלהם עדיין עברו התאמה וכוונון עדין במהלך האביב הבא. תפקידם היה להגן על פתחו של מפרץ פינלנד מפני הגרמנים, שמעולם לא ניסו להיכנס, ולכן הם בילו את זמנם באימונים עם גיחות מזדמנות אל הים הבלטי. מספר אוניות עלו על שרטון בשנים 1915 ו-1916, לעיתים קרובות תוך כדי חיפוי לפעולות הנחת מוקשים, אך רק לסבסטופול נגרם נזק משמעותי. מרד קל פרץ ב-1 בנובמבר על סיפון גנגוט כאשר הקצין הבכיר סירב להאכיל את הצוות בארוחה המסורתית של בשר ומקרוני לאחר הטענת הפחם. צוותי אוניות המערכה הצטרפו למרד הכללי של הצי הבלטי ב-16 במרץ 1917, לאחר שהמלחים הבטלים קיבלו הודעה על מהפכת פברואר בסנקט פטרבורג. הסכם ברסט-ליטובסק חייב את הסובייטים לפנות את בסיסם בהלסינקי במרץ 1918 או לכלוא אותם על ידי פינלנד העצמאית החדשה למרות שמפרץ פינלנד עדיין היה קפוא. גנגוט ואחיותיה הובילו את קבוצת הספינות הראשונה ב-12 במרץ והגיעו לקרונשטאדט חמישה ימים לאחר מכן במה שנודע בשם 'מסע קרח'.
היסטוריית שירות > מלחמת האזרחים ברוסיה ותקופת בין המלחמות

כל הדרדנוטים מלבד פטרופבלובסק הושבתו באוקטובר-נובמבר 1918 מחוסר כוח אדם. היא הפגיזה את חיל המצב הסורר של מבצר קרסניה גורקה ב-1919 ותמכה בכוחות קלים בולשביקים שפעלו נגד ספינות בריטיות שתמכו ברוסים הלבנים במפרץ פינלנד. ב-17 באוגוסט 1919 פטרופלובסק נחשבה כטורפדה ויצאה מכלל פעולה על ידי סירת החוף הבריטית CMB 88 בנמל קרונשטאדט, אך למעשה לא ניזוקה כלל. ב-24 בנובמבר 1919 פרצה שריפה בחדר הדוודים הקדמי של פולטבה שהרסה חלק ניכר מפנים האונייה; היא מעולם לא תוקנה למרות שהועלו הצעות רבות לשחזר אותה. הצוותים של סבסטופול ופטרופבלובסק הצטרפו למרד קרונשטאדט של 1921 ושמם שונה לפאריז'סקיה קומונה ומאראט בהתאמה לאחר שהמרד נמחץ כדי להנציח את הקומונה הפריזאית וכדי למחוק את 'בגידתם' במפלגה הקומוניסטית. שתי האוניות שלא נפגעו הופעלו מחדש בשנים 1925–1926 וכל האוניות קיבלו שמות מהפכניים ראויים.
הניסיונות הראשוניים להחזיר את פרונזה לשירות היו להחזיר אותה לעיצוב המקורי, אבל הכסף אזל עוד לפני שהיא הושלמה למחצה. תוכניות עוקבות שהתמקדו בשחזור שלה כמקבילה מודרנית לאחיותיה או אפילו כסיירת מערכה, עם צריח אחד שיוסר כדי לחסוך במשקל, נשקלו, אך בוטלו לבסוף ב-23 בינואר 1935 כאשר כל העבודה הופסקה.
פאריז'סקיה קומונה שוחזרה בשנת 1928 כהכנה להעברתה לצי הים השחור בשנה הבאה והיא קיבלה חרטום דמה פתוח כדי לשפר את יכולת ההפלגה בים שלה. עם זאת, בזמן שהייתה בדרכה דרך מפרץ ביסקאיה, היא נקלעה לסערה כבדה שפגעה בחרטום והיא נאלצה להיכנס לברסט לצורך תיקונים. מאראט הייתה הראשונה בסדרה ששוחזרה בין 1928 ל-8 באפריל 1931. המבנה העילי שלה הוגדל, התותחים שלה הוחלפו, הצריחים שופצו, חימוש הנ"מ הוגבר וציוד בקרת האש עבר מודרניזציה. הדוודים שלה הוסבו לשריפת מזוט בלבד וזה הפיק מספיק קיטור כדי שניתן יהיה להסיר את שלושת הדוודים הקדמיים ולהפוך את חדר הדוודים למחסני תחמושת נגד מטוסים ולחללי בקרה. הארובה הקדמית הוטתה בזווית לאחור והורחבה כדי לנסות להרחיק את הפליטה ממרחבי התותחים והגשר. אוקטיוברסקאיה רבולוציה הייתה האונייה הבאה שנבנתה מחדש והפיקה רווחים מחוויות המודרניזציה של אחותה בין השנים 1931 ו-1934. כל עשרים וחמישה הדוודים הישנים שלה הוחלפו בתריסר דוודים מונעי נפט שנועדו במקור עבור סיירת המערכה איזמאיל מסדרת בורודינו. החלל שנחסך נוצל להוספת מחיצה אורכית פנימית נוספת אטומה למים ששיפרה מאוד את ההגנה התת-מימית שלה. שאר המודרניזציה שלה הייתה באותם קווים כמו של מאראט, אלא שהתורן הצינורי הקדמי של האחרונה הוחלף בתורן חצי חרוטי חזק יותר, מבנה אחורי חדש נבנה מול מגדל הניווט האחורי שגרם לתורן הראשי לעבור קדימה, הארובה הקדמית שלה הוטתה לאחור כדי לשמור טוב יותר על הגשר נקי מגזי פליטה ועובי גגות הצריח שלה גדל ל-152 מילימטרים (6.0 אינץ'). פאריז'סקאיה קומונה החלה את השחזור הדו-שלבי שלה בשנת 1933 בנוסח המודרניזציה של אוקטיאברסקאיה רבולוציה. ההבדלים העיקריים היו שהתותחים והצריחים שלה שופרו כדי להגביר את קצב האש שלהם לכשני פגזים בדקה וכדי להרחיב את הטווח שלהם, היא הייתה האונייה הראשונה בסדרה שקיבלה תותחי נ"מ קלים והארובה הקדמית שלה הוטתה יותר כדי לכוון את גזי הפליטה שלה הרחק מהמבנה העליון הקדמי. היא השלימה את השינויים הללו ב-1938, אך הוחזרה למבדוק מדצמבר 1939 עד יולי 1940 כדי לקבל סיפון משוריין חדש ובליטות נגד טורפדו אשר פתרו את בעיות היציבות שלה והגדילו מאוד את ההגנה התת-ימית שלה במחיר צנוע במהירות.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > הצי הבלטי

השתתפותן של מאראט ואוקטיאברסקאיה רבוליוציה במלחמת החורף הוגבלה להפגזה של ארטילריית חוף פינית בדצמבר 1939 ב-Saarenpää באיי בריוזוביה לפני שמפרץ פינלנד קפא. הם לא הצליחו לגרום לנזק קבוע לפני שנאלצו לסגת בשל כמעט תאונות שעברו. שתי האוניות עברו מודרניזציה וחיזוק של חימוש הנ"מ שלהן במהלך החורף של 1939–1940 והועברו לטאלין זמן קצר לאחר שהסובייטים כבשו את אסטוניה ב-1940. אוקטיאברסקאיה רבוליוציה קיבלה עוד תותחי נ"מ בפברואר-מרץ 1941. פאריז'סקיה קומונה קיבלה מספר צנוע יותר של תותחי נ"מ בזמן שהיא קיבלה את הבליטות שלה, אבל קרקעה ארבעה תותחי 120 מ"מ ממש לפני פלישת הגרמנים.
ב-22 ביוני 1941 תקפו הגרמנים את ברית המועצות תחת שם הקוד של מבצע ברברוסה; באותו תאריך הייתה מראט בקרונשטאדט ואוקטיאברסקיה רבוליוציה הייתה בטאלין. עד מהרה נאלצה האחרונה לסגת בחזרה לקרונשטאדט בגלל מהירות ההתקדמות הגרמנית ואף אחת מהדרדנוטים של הצי הבלטי לא השתתפה בלחימה עד 8 בספטמבר כאשר ירו על חיילי הארמייה הגרמנית ה-18 מעמדות ליד קרונשטאדט ולנינגרד. מאראט נפגעה קלות מירי תותחי 15 סנטימטר (5.9 אינץ') גרמניים ב-16 בספטמבר והחרטום שלה נפגע ב-23 בספטמבר עקב שתי פגיעות פצצה, אחת מהן נתבעה על ידי אובר-לויטננט הנס אולריך רודל מ-III./StG 2 עם מטוס ביונקרס Ju 87‏ B 'שטוקה', שפוצצה את המחסן הקדמי שלה. היא שקעה במים הרדודים מהצפה מתקדמת, אך נמשתה ושימשה כסוללת ארטילריה צפה למשך שארית המלחמה באמצעות שניים, ומאוחר יותר, שלושה מצריחי התותחים שלה. מאראט חזרה לשמה המקורי ב-31 במאי 1943. אוקטיאברסקאיה רבוליוציה נפגעה קשות ב-21 בספטמבר 1941 משלוש פגיעות פצצה בחרטומה שהשביתו שניים מהצריחים שלה. היא נשלחה לתיקון במספנת אורדז'וניקידזה ב-23 באוקטובר, למרות שהיא נפגעה מפצצות נוספות בשתי הזדמנויות שונות בזמן התיקון עד נובמבר 1942. חימוש הנ"מ שלה תוגבר עוד יותר בתקופה זו ואוקטיאברסקיה רבוליוציה חזרה למשימתה לספק תמיכה באש במהלך המצור על לנינגרד, מבצע לנינגרד-נובגורוד בינואר 1944 ומתקפת ויבורג–פטרוזאבודסק ביוני 1944. היא הייתה אוניית המערכה הסובייטית האחרונה שירתה יריות בקרב ב-9 ביוני 1944 במהלך המתקפה האחרונה. ב-22 ביולי 1944, הוענק לספינה עיטור הדגל האדום. אוקטיאברסקיה רבוליוציה קיבלה במסגרת השאל-החכר מכ"ם אזהרה אווירי בריטי מסוג 279 מתישהו במהלך 1944.
במהלך שנות ה-30 המאוחרות שימשה פרונזה כגווה בזמן שהיא הופשטה לחלקים, עד שהוצאה משירות רשמית ב-1 בדצמבר 1940, לאחר שהגריטה כבר החלה בקצב נינוח. לאחר הפלישה הגרמנית היא נגררה לקרונשטאדט והועלתה על שרטון בסוף יולי 1941 ליד תעלת הים של לנינגרד. במהלך המצור על לנינגרד שימש גוף הספינה שלה כבסיס לספינות קטנות. פרונזה נמשתה ב-31 במאי 1944, נגררה ללנינגרד ונגרטה החל מ-1949.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > צי הים השחור

פאריז'סקאיה קומונה הייתה בסבסטופול ונשארה עד 30 באוקטובר 1941 כאשר היא פונתה לנובורוסייסק לאחר שהגרמנים פרצו קווי הגנה סובייטיים ליד מצר פרקופ. האונייה ירתה את היריות הראשונות שלה במלחמה ב-28–29 בנובמבר כשהפגיזה חיילים גרמנים ורומנים מדרום לסבסטופול. פאריז'סקיה קומונה ביצעה גיחת פינוי אחת לסבסטופול ב-29 בדצמבר, כשהפציץ חיילים גרמנים עם הגעתה, אך בילתה את רוב זמנה בתמיכה בחיילים במהלך מתקפת קרץ' בינואר-מרץ 1942. היא ירתה את היריות האחרונות שלה במלחמה לעבר מטרות ליד פאודוסיה בלילות 20–22 במרץ 1942 לפני החזרה לפוטי להחליף את תותחי ה-12 אינץ' השחוקים שלה. עד שזה הסתיים הסובייטים לא היו מוכנים לחשוף אונייה כה בולטת להתקפות אוויריות גרמניות, שכבר הטביעו מספר סיירות ומשחתות. היא חזרה לשמה המקורי ב-31 במאי 1943, אך נשארה בפוטי עד סוף 1944 כשהובילה את היחידות הגדולות ששרדו של צי הים השחור בחזרה לסבסטופול ב-5 בנובמבר. [38] במהלך המלחמה הותקנו מכ"מים בריטים אזהרה אווירית מסוג 290 ו-291. לסבסטופול הוענק עיטור הדגל האדום ב-8 ביולי 1945.
היסטוריית שירות > לאחר המלחמה

סבסטופול ואוקטיאברסקאיה רבוליוציה נותרו ברשימת הצי הפעילה לאחר תום המלחמה למרות שמעט מאוד ידוע על פעילותן. שתיהן סווגו מחדש כ'ספינות הדרכה' ב-24 ביולי 1954 והוצאו משירות ב-17 בפברואר 1956. גריטתן החלה באותה שנה, למרות שהגוף של אוקטיאברסקאיה רבוליוציה עדיין היה קיים במאי 1958.
לאחר המלחמה היו מספר תוכניות, הידועות כפרויקט 27, לשחזר את פטרופבלובסק (לשעבר מאראט), תוך שימוש בחרטום של פרונזה והזזת הצריח השלישי שלה במקום הראשון, אך הן לא התקבלו ובוטלו רשמית ב-29 ביוני 1948. שמה שונה לוולכוב, על שם הנהר הסמוך, ב-28 בנובמבר 1950 ושימשה כספינת אימונים נייחת עד שהוצאה משירות ב-4 בספטמבר 1953 ונגרטה לאחר מכן.
לאחר מלחמת העולם השנייה שניים מהצריחים של פרונזה ותותחיהם שימשו לבנייה מחדש של סוללת הגנת החוף ההרוסה 30 (‏Maxim Gorky I) בסבסטופול. הם נשארו בשירות הצי הסובייטי עד 1997.
אוניות הסדרה > סבסטופול

האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-17 בנובמבר 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה האונייה הוצבה בהלסינקי (שהיה אז בתחומי האימפריה הרוסית). בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק אוניות הצי הרוסי היו צריכות לעזוב את פינלנד ובהתאם לכך האוניה עברה לקרונשטאדט. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה האוניה השתתפה בהגנת על סנקט פטרבורג ובשנת 1921 בדיכוי מרד קרונשטאדט. באותה שנה שמה של האונייה השתנה ל"הקומונה הפריזאית". בשנת 1929 סוכם להעביר את האוניה לים השחור במטרה לחזק את צי הים השחור.
במהלך מלחמת העולם השנייה האוניה השתתפה בקרבות ובהעברת אספקה לסבסטופול הנצורה. ב-31 במאי 1943 לאונייה הוחזר שמה המקורי.
לאחר מלחמת העולם השנייה האוניה הוצבה בסבסטופול. בשנת 1954 היא הוצאה משרות והפכה לאונית הדרכה. בשנים 1956–1957 האוניה הוצאה משרות והועברה למיחזור מתכת.
אוניות הסדרה > פולטבה

האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-4 בדצמבר 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה האונייה הוצבה בהלסינקי (שהיה אז בתחומי האימפריה הרוסית). בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק אוניות הצי הרוסי היו צריכות לעזוב את פינלנד ובהתאם לכך האוניה עברה לקרונשטאדט. ב-24 בנובמבר 1919 התרחשה שרפה גדולה על האוניה. האוניה נפגעה קשה מאוד. במהלך שנים היו תוכניות לשקם אותה אך למעשה היא לא שוקמה ולא חזרה לשירות. חלק מתותחי האוניה פורקו והועברו לוולדיווסטוק בו הם שולבו במערכת הגנת החוף. יתר חלקי האוניה בסופו של דבר הועברה למיחזור מתכת.
אוניות הסדרה > פטרופבלובסק

האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-24 בדצמבר 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה האונייה הוצבה בהלסינקי (שהיה אז בתחומי האימפריה הרוסית). בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק אוניות הצי הרוסי היו צריכות לעזוב את פינלנד ובהתאם לכך האוניה עברה לקרונשטאדט. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה השתתפה האוניה בהגנה על סנקט פטרבורג ובשנת 1921 השתתף צוות האוניה במרד קרונשטאדט. באותה שנה שמה שונה ל"מאראט".
במלחמת החורף השתתפה האוניה בהפגזות של החוף הפיני. עם תחילת מלחמת העולם השנייה האוניה השתתפה בהגנת הלנינגרד הנצורה. ב-23 בספטמבר 1941 האוניה נפגעה קשה בהפצצה אווירית. אף על פי שלא יכלה לנוע, התותחים שלה היו פעילים במהלך כל המערכה על העיר. ב-31 במרץ 1943 הוחזר לאוניה שמה המקורי.
לאחר המלחמה הוכרזה כאוניית הדרכה ובשנת 1953 הוצאה משרות והועברה למיחזור מתכת.
אוניות הסדרה > גנגוט

האונייה נכנסה לשירות פעיל ב-26 בדצמבר 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה האונייה הוצבה בהלסינקי (שהיה אז בתחומי האימפריה הרוסית). בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק אוניות הצי הרוסי היו צריכות לעזוב את פינלנד ובהתאם לכך האוניה עברה לקרונשטאדט. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה האוניה השתתפה בהגנת על סנקט פטרבורג. בשנת 1921 שמה שונה ל"מהפכת אוקטובר".
במלחמת החורף האוניה השתתפה בהפגזות של החוף הפיני. עם תחילת מלחמת העולם השנייה האוניה השתתפה בהגנת הלנינגרד הנצורה. בשנת 1954 הוכרזה כאוניית הדרכה ובשנת 1956 הוצאה משרות והועברה למיחזור מתכת.
תרשים האונייה ב-Brassey's Naval Annual 1912
הצריח המשולש הקדמי של פטרופבלובסק
אידומניאו

אידומניאו, מלך כרתים, או איליה ואידאמנטה (באיטלקית: Idomeneo, re di Creta ossia Ilia e Idamante) הנודעת בדרך כלל בשם "אידומניאו" (ק. 366 ברשימת קכל), היא אופרה סריה איטלקית מאת מוצרט, ללברית שהלבריתן ג'מבטיסטה וארסקו עיבד מטקסט צרפתי של אנטואן דאנשה, שאנדרה קאמפרה כתב לו בשנת 1712 מוזיקה והכתיר את היצירה בשם "אידומיני" (Idoménée). בשנת 1780 הזמין קרל תאודור, הנסיך הבוחר של בוואריה, את מוצרט ווארסקו לכתוב אופרה לחגיגות בחצרו. לא ברור אם המזמין הוא שבחר בנושא, או שהיה זה מוצרט.
ההלחנה

בלברית ניכרת בבירור השראתו של פייטרו מטסטאזיו והמתווה הכללי שלה, שלא לומר פיתוח הדמויות בסגנון מטסטאזיו ובעיקר השפה הפיוטית במודגש, המשמשת בקטעי השירה השונים ובקטעי הרצ'יטאטיבים. סגנון פרקי המקהלה, שירי הלכת והבלטים היה צרפתי במובהק ותמונת האוניה הטובעת לקראת סוף המערכה הראשונה זהה כמעט, במבנה ובעיבוד דרמטי, לתמונה דומה ב"איפיגניה בטאוריס" של גלוק. תמונות הקורבן והאורקל דומות ל"איפיגניה באאוליס" ו"אלצ'סטה" של גלוק. ב"אידומניאו" נהנה מוצרט מחירות יצירה, שכמותה לא ידע עד אז, בהיותו האחראי לכל היבטיה של האופרה. בעיקר נהנה מן הזמרות שעמדו לרשותו בביצוע הבכורה ומן התזמורת המעולה. "אידומניאו" מצטיינת בעיקר בעצמאותה ממסורת וסכמטיות אופראיות. מוצרט הרשה לעצמו תחבולות נועזות, כגון שימוש בשתי מקהלות מנוגדות בתמונת טריפת הספינה, אחת על הבמה ואחת במרחק, וקישור רצף קטעים ווקאליים בקשר דרמטי בתמונות מקהלתיות וקטעים אינסטרומנטליים. לתקופתו של מוצרט הייתה זו דרמה בצורת אופרה, בעלת חופש והעזה שלא נודעו קודם.
קורט קרמר העלה סברה, לפיה הכיר וארסקו את קלצאביג'י ומתוך כך את יצירתו של גלוק, בייחוד את "אלצ'סטה" חלק גדול מן הקטעים הדרמטיים ביותר של וארסקו כתוב בסגנון הצרפתי העדכני ביותר, בתיווכו של קלצאביג'י. מוצרט, מכל מקום, הוא האחראי לכך, שהתערובת הזאת של סגנונות צרפתיים (פרט לכמה קטעי מקהלה) מתרחקת מגלוק ומצרפת וחוזרת לשורשים האיטלקיים יותר של האופרה סריה; אחרי הכל, כל הזמרים קיבלו את הכשרתם בסגנון האיטלקי הקלאסי, והרצ'יטאטיבים הם כולם קלאסיקה איטלקית.
תולדות הביצועים

האופרה הוצגה לראשונה בתיאטרון קווילייה של הארמון במינכן ב-29 בינואר 1781, בניצוח המלחין, שהיה אז בן 25. "אידומניאו" הייתה האופרה הבוגרת הראשונה של מוצרט. בכתיבתה הפגין שליטה בגוון תזמורתי, רצ'יטאטיבים בליווי אינסטרומנטלי וקו מלודי. מבחינה דרמטית, האופרה דבקה במסורות האופרה סריה, תוך שימוש בקטעי מקהלה והצגת הסיפור באמצעות רצף של תפאורות ולא בפיתוח העלילה כהלכתו. מוצרט הסתכסך עם הלבריתן, כומר החצר וארסקו, כשהוציא ושינה חלקים גדולים מן הטקסט, עד למילים והברות מסוימות, שלא היו לרוחם של הזמרים (יותר מדי i ב-"rinvigorir", שמבוטא באיטלקית כמו ב-bee). "אידומניאו" בוצעה שלוש פעמים במינכן. מאוחר יותר בשנת 1781 שקל מוצרט (אך לא הוציא לפועל) שינויים, שהיו מקרבים יותר את היצירה לרוח סגנונו של גלוק; לשם כך היה עליו להפוך את אידומניאו לבס ואת אידאמנטה לטנור.
הופעה קונצרטנטית התקיימה ב-1786 בארמון אאוארספרג בווינה. לכבוד הופעה זו הוסיף מוצרט מוזיקה חדשה, הוציא כמה קטעים ושינה את תפקיד אידאמנטה מקסטראטו לטנור.
את הצגת הבכורה בבריטניה העלתה "גראנד אופרה" של גלאזגו, אגודת חובבים, ב-1934.
בימינו "אידומניאו" נמנית עם הרפרטואר האופראי הסטנדרטי. יצאו לה כמה הקלטות (ראו להלן) והיא זוכה לביצועים תדירים.
הגרסה של ריכרד שטראוס

בשלהי שנות ה-20' של המאה ה-20 החל ריכרד שטראוס לעבוד על גרסה מחודשת, שעלתה בהצגת בכורה ב-1930. הגרסה החדשה הזו כללה לברית גרמנית חדשה מאת לותאר ולרשטיין, שהייתה בחלקה תרגום של הלברית האיטלקית המקורית, אך בכמה שינויים, שבאו לשקף את שינויי העיבוד במוזיקה. הוא הוציא והחליף כמעט שליש מן הפרטיטורה של מוצרט במוזיקה משלו, ועיבד מחדש חלק גדול מן המוזיקה שנותרה. לדוגמה, אריית הפתיחה של איליה, "Padre, germani, addio!" נשארה שלמה ברובה הגדול, עם שינויים ספורים ברצ'יטאטיב הארוך שלפניה, אבל כשאידאמנטה נכנס (כפי שנכתב במיוחד לקול טנור בגרסה זו), הוא שר את "Non temer amato bene" ק. 490 (תוספת לעריכה המקורית של מוצרט ל"אידומניאו") במקום את "Non ho colpa". כמו כן נעשו אי-אילו שינויים חשובים בעלילה, כגון הפיכת הנסיכה אלטרה לכוהנת איסמנה. מבקרים ציינו, שהתוספות של שטראוס מכילות מזיגה של סגנון ההלחנה הקלאסי עם הצליל האופייני של שטראוס עצמו. ב-1984 הציג פסטיבל בעיקר מוצרט של ניו יורק את הגרסה של שטראוס עם ג'רי האדלי בתפקיד הראשי, דלורס ציגלר כאידאמנטה, ואלסנדרה מארק כאיסמנה.