ארבעים הימים של מוסה דאג
תוכן הספר > ההחלטה

במשך שבועות ארוכים החיים ביוגהונולוק נמשכו כדרכם וגבריאל ערך מסעות מחקר בכפרים. פעם אחת העז להיכנס לאנטיוכיה. כשהגיע אל לוח ההודעות ראה כרזה גדולה שאמרה כי אין למכור לשום ארמני כרטיסי נסיעה ברכבת וכן גם תקנה שנחתמה בידי יורשו של ג'לאל: "בכל מקום שיימצא בן העם הארמני מחוץ למקום־מגוריו ללא דרכון או רישיון־מסע, יש לאסרו ולהביאו אל מחנה־הגירוש הקרוב". גבריאל החליט שלא יצא עוד מחוץ לסביבת מוסה דאג.
תושבי הכפרים סביב מוסה דאג מתכנסים להחליט על צעדיהם לקראת הגירוש הצפוי. הכומר טר הייגאסון מזהיר את התושבים כי גם הגירוש פירושו מוות: "בין הקשישים כאן אין ודאי גם אחד שלא חוָה את השחיטות שבעבר... עלינו להבחין בין שחיטה ובין גירוש... כמעט תמיד יזמה הממשלה את השחיטות הללו, אך מעולם לא הודתה בכך. הן נולדו מאי־סדר וגוועו באי־סדר... לא כן הגירוש!... הגירוש יימשך עד שיושמדו אחרוני בני עמנו... לא שרירות־הלב הפרועה ושכרון־הדמים המשולהב שולטים הפעם, אלא משהו מחריד יותר לאין־שיעור: הסֵדר. הכל נעשה לפי תוכנית שהוכנה במיניסטריונים שבאיסטנבול". דבריו גורמים להתפרצות מצד הכומר ארם תומסיאן: "יודע אני כיצד אני אמות - לא ככבשה חסרת־מגן...אלא על סף ביתי אמות ונשקי בידי". גבריאל באגראדיאן מציג את תוכניתו: נטישת הכפרים והתבצרות על מוסה דאג. הוא מבטיח שמספיקים רק "כמה מאות גברים עזי־נפש" ורובים, כדי שיוכלו להחזיק מעמד שבועות ואף חודשים - כך "יאריכו ימים יותר משהיו מאריכים בגירוש", בתקוה שעד אז אולי תסתיים המלחמה, ואם לא, אולי תגיע עזרה מצד הים שבגבו של ההר, מאניות המלחמה האנגליות והצרפתיות. רעיון זה נאמר בביטחון ומרץ. בדעת רבים הוא עלה רק כחלום חסר־שחר. לעומת אזרחי הערים הארמניות הגדולות בצפון־מזרח הרחוק, היו הארמנים לחופה של סוריה כפריים מסכנים, מיעוט של סוחרים באנטיוכיה או קבוצה קטנה של עשירים באלכסנדרטה וביירות. אלה "הגיפו את תריסי החווילות והזדחלו אל הפינות האפלות. שנים או שלושה קיבלו את דת האסלאם כדי להציל את חייהם ורכושם, והפקירו את גופם לסכין־המילה הקהה של המוּלָה". ביוגהונולוק לא חשבו מחשבות על התקוממות. תושבי הכפר נשאו ייראת־כבוד כלפי המדינה: "המדינה היא השוטר...היכול להכותך ולאסרך ללא כל סיבה...היא גובה־המיסים...הפורץ לבית ושודד כאות נפשו...היא המשרד המזוהם, עם תמונת השׂולטן, מימרות־הקוראן והרצפה המלוכלכת ברוק, שבו אתה משרת כחייל... ולמרות כל זאת אין הארמני יכול להשתחרר מרגש הפחד והנאמנות הכלבי". אין להתפלא אם כן, שרעיון זה, "פטור מרגשי־אשמה", בוטא על ידי אדם "משוחרר", אדון זר מאירופה. הכומר הארוּטיון נוֹקוּדיאן מתייצב לעומתם וטוען שישו ציוָה לציית לרָשות ולא להתנגד לרשע, ושהתקוממות חמושה תגרום לממשלה לבצע מעשה־נקם חסר־רחמים ותוצאותיה יפגעו בכל בני העם הארמני. היא "תתן לשליטים תירוץ ראוי כלפי כל העולם, אפשרות להוקיע את העם הארמני כמפיר אמוניו למדינה", ומלבד זאת, אי אפשר לדעת בוודאות כי הגירוש הוא אכן הקץ. כ-400 נפש מחליטים ללכת אחר נוקודיאן ולהשלים עם הגירוש.
מתקיימת הצבעה, נבחרים המנהיגים ונידונה התוכנית להישרדותם של כ-5,000 בני אדם על הדאמלאיק - הרמה של מוסה דאג. גבריאל באגראדיאן מסביר שיש הכרח בחיי שיתוף. הוא טוען כי "ראוי לכנס את הילדים...במקום־מגורים משותף, כדי להיטיב להגן עליהם" וכן גם "שלא יהיה מנוס ממשק גדול, משותף" ושכל אחד יצטרך למסור את רכושו הפרטי. במחנה "לא יהיה עוד לכסף כל ערך" ויאסר "כל סחר־חילופין מפני שכל הרכוש יהיה אז רכוש הכלל".
בשנת 1908, כש"איתיחאד" פתחו במהפכה נגד הסולטן עבדול חמיד, חילקו סוכני הטורקים הצעירים נשק בכל המדינה ובמיוחד בקרב הארמנים, "שנחשבו אז למשענתו העיקרית של המרד". לאחר פרוץ המלחמה החל אנוור פחה לפרוק מיד את נשקה של האוכלוסייה הארמנית האזרחית. המוכתאר של יוגהונולוק לא חתם בשעתו על שום קבלה כשקיבל את הנשק וכך יכלו התושבים לטעון בפני פקידיו של "המושל המצוין" והאנושי ג'לאל ביי כי מעולם לא קיבלו נשק. עתה, לאחר חצות הלילה, יורדים כמה מהגברים להוציא את 300 הרובים ו-30 המחסניות לכל כלי. אלה קבורים בבית הקברות שמחוץ לכפר, תחת מצבות שעליהן שמות בדויים.
העלייה להר נעשית בשלבים. חיי היומיום חייבים להימשך בעמק הארמני, "כדי שלא תתגלה הוצאת האוכלוסייה מהכפרים". המשאות מועלים בלילה. כ-500 גברים וקבוצה קטנה של נשים עולה לחיות על ההר כחיל חלוץ. הכומר ארם מסביר סביב המדורה ב"תחום העיר" שעל ההר את משמעות היציאה למלחמה ומדבר על "נתיב־הדמים הבלתי־מובן שמהלֵך בו העם הארמני מימות עולם, ועל המופת שבמעשה נועז זה שלהם, אשר אולי יסחף את כל האומה ועל ידי כך יציל אותה". גבריאל נואם ומדגיש את החרפה שממיטה ממשלת הטורקים על העם הארמני ואת האפשרות לנקום חרפה זו: "אם יעלה בידינו לגרש פעם אחת את הטורקים מההר... נרמוס את כבודם ונשפילם לעולם... כי עלינו הם מלעיגים כעל רוכלים, ואת עצמם הם מפארים כלוחמים... לעולם לא יתאוששו ממכה זו".