המחאות בלבנון (2019–2021)
רקע

מאז 1997 שמרו הממשלות בלבנון על שער חליפין קבוע בין הלירה הלבנונית לדולר האמריקני. בעשור השני של המאה ה-21 חלה הרעה במצב הכלכלי של המדינה, ובשנת 2019 הגיע התמ"ג לנפש לשיעור הנמוך ביותר מאז 2008, והיחס בין החוב הממשלתי לתמ"ג לשיעור הגבוה ביותר מאז 2008 – 151%. כתוצאה מכך, סוכנויות דירוג אשראי בינלאומיות הורידו את דירוג איגרות החוב הממשלתיות. השילוב של מיתון במדינה התלויה ביבוא והמשך קיבוע שער החליפין של הלירה לדולר הביאו לעלייה בגירעון התקציבי של הממשלה, ולהסתמכות על שימוש ביתרות מט"ח כדי לשמור על המטבע מקובע לערך הדולר. מחסור בדולרים לאחר מכן, בסוף 2019, השפיע עוד יותר על המשק, מכיוון שיבואנים ואזרחים לא הצליחו לרכוש דולרים בשער הרשמי, והתגבש שוק שחור. ממשלת הקואליציה בראשות סעד אל-חרירי הגיבה בתוכנית צנע של העלאות מס כלליות והפחתת הוצאות, במטרה לצמצם את הגירעון הממשלתי תוך שמירה על שער חליפין קבוע מול הדולר האמריקני. צמצום הגירעון הלאומי היה תנאי לחבילה של הלוואות בסך 10.2 מיליארד דולר, ולמענקים בסך של 860 מיליון דולר, שהעניקו ללבנון בשנת 2018 הבנק העולמי, הבנק האירופאי לשיקום ולפיתוח וערב הסעודית. המרמור של העם הלבנוני לווה גם בשיעורים גדלים של אבטלה – 25% אבטלה כוללת, ו-37 אחוזים בקרב צעירים מתחת לגיל 25, נכון לאוגוסט 2019.
הערכות הפרשנים הן שמקורן הישיר של ההפגנות במשברים שהצטברו במהלך השבועות שקדמו למחאה בלבנון – כולל משבר דולרים; תחנות דלק שנפגעו; ומיסוי שהוטל על בנזין, חיטה ושיחות טלפון מקוונות. יותר ממאה אתרים בלבנון סבלו משרפות יער ניתנות למניעה עקב ניהול שגוי של מרחבי בר; השריפות חרכו בתים ושדות ירק וסיכנו תושבי אזורים סמוכים. הממשלה נכשלה במניעת התפשטותן בגלל היעדר מסוקי כיבוי, ונאלצה להסתמך על סיוע קפריסאי, יווני, ירדני וטורקי.
לא הייתה בלבנון גישה יציבה, של 24 שעות ביממה, לחשמל מאז 1975, ולרוב מוקצבת הגישה לשמונה שעות יומיות; השגת חשמל למשך 24 שעות ביממה תלויה בשיתוף פעולה עם ארגונים שמפעילים גנרטורים מבוססי-גז באופן פרטי, ותורמים לזיהום האוויר הגבוה בערי לבנון. לא הייתה בלבנון גישה גם למי שתייה שלא באמצעות רכישת בקבוקי מים מחברות פרטיות מאז מלחמת האזרחים בשנים 1975–1990. המדינה סובלת גם מתשתית סניטציה וביוב לקויה, שהובילה למשבר אשפה ב-2015 ולמחאות בשנים 2015–2016.
לדברי "האקונומיסט", הניהול השגוי וחוסר התפקוד בלבנון, שהיו בין גורמי המחאה, נובעים מהמערכת הפוליטית העדתית שעוגנה בחוק בעקבות הסכם טאיף ב-1989, כמעט שלושים שנה לפני תחילת המחאות ב-2019. הסכם טאיף עיגן מערכת פוליטית מבוססת חלוקה לעדות, שבה סמכות פוליטית מוקצה על פי ההשתייכות הדתית של עובד הציבור. על פי הניתוח של "האקונומיסט", מערכת זו מנוצלת בידי הפוליטיקאים הלבנוניים בימי המחאה, שמהם רבים הם מנהיגים צבאיים עדתיים עוד מימי מלחמת האזרחים בלבנון שנהנים עדיין מעמדות של השפעה ואינם נדרשים הציג דין וחשבון לאף אדם. לבנון היא פסיפס של עדות דתיות שונות, והיא מורכבת מבחינה רשמית מ-18 קבוצות דתיות מוכרות: ארבע קבוצות מוסלמיות, 12 קבוצות נוצריות, דרוזים ויהודים.
למחאה קדמו גם סנקציות שהטילה ארצות הברית על הארגון הלבנוני חזבאללה. לארגון, שמפעיל טרור נגד מטרות בינלאומיות שונות, השפעה רבה על הממשל ועל הכלכלה הלבנוניים, ולהערכת הפרשנים הסנקציות שהוטלו עליו, וצמצום הסיוע האיראני שניתן דרך קבע לארגון, פגעו אף הם במשק של המדינה המזרח-תיכונית.
הפגנות צצו במספרים קטנים ברחבי ביירות בסוף ספטמבר. ב-1 באוקטובר הודיע הבנק המרכזי של לבנון על תוכנית כלכלית שמבטיחה לספק דולרים לחברות בעסקי יבוא חיטה, בנזין ותרופות, כך שהן יהיו מסוגלות להמשיך ביבוא. אנליסטים כלכליים החשיבו זאת פתרון לטווח קצר בלבד.
בישיבת הקבינט שנערכה ב-17 באוקטובר, עם 36 סעיפים על סדר היום, הציעה הממשלה תוכנית אסטרטגית להגדלת תקציב המדינה לשנת 2020. הצעות הממשלה כללו העלאת מס ערך מוסף (מע"מ) בשיעור של 2% עד שנת 2021 ו-2% נוספים עד שנת 2022, מה שיעלה אותו לסף של 15%. בנוסף, התקשורת דיווחה על חיוב מתוכנן בסך 0.2 דולר בגין שיחות Voice over Internet Protocol ‏(VoIP), כגון אלה שנערכות באמצעות וואטסאפ, פייסבוק ו-FaceTime. המושב האחרון שבו תידון טיוטת התקציב אמור היה להיערך ב-18 באוקטובר, אך בוטל, בהסכמת ראש הממשלה סעד אל-חרירי והנשיא מישל עאון.