stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרי פוליין
ביוגרפיה > מלחמת הזולו

עם פרוץ "מלחמת הזולו" בשנת 1879, היה פוליין מפקד גדוד שהשתייך לרגימנט ה-24. הרגימנט היה בפיקודו של ריצ'רד גלין, ונכלל במסגרת "טור הפלישה מס' 1", שאליו נלווה המפקד העליון של הפלישה לזולולנד, לורד צ'למספורד. בבוקר ה-20 בינואר הגיע טור מס' 1 לאזור איסאנדלוואנה, והקים שם מחנה ארעי. ב-22 בינואר הפקיד צ'למספורד את המחנה עם קומץ חיילים בידי פוליין, ובעצמו יצא עם מרבית הכוח כדי לבדוק חשש של התקפה מתוכננת של בני הזולו. כדי להשלים את החסר, נתן צ'למספורד פקודה לאנתוני דורנפורד, מפקד "טור הפלישה מס' 2" שחנה ברורק'ס דריפט לנוע אל איסאנדלוואנה עם הכוח שלו ולהחליף את פוליין בפיקוד. לפוליין עצמו ניתנה פקודה להישאר במגננה ולא לתקוף בשום מחיר.
במהלך ארוחת הבוקר במחנה (בסביבות השעה 07:30), אחד הסיירים דיווח שנראה כוח של בני הזולו נע לכיוון המחנה. אנשיו של פוליין התייצבו מיד בעמדות, אולם מכיוון שבמשך שעה שלמה לא קרה דבר, פוליין התיר לאנשיו להתפזר, אך לא להניח את הנשק ולא להתפזר. בשעה 10:00 הגיע דורנפורד עם הכוח שבפיקודו, והשניים סיימו בצוותא את ארוחת הבוקר שלהם. מאוחר יותר במהלך הבוקר דיווחו שכוח זולו נצפה מזרחה מהמחנה. דורנפורד סבר שייתכן שהמטרה האמיתית היא צ'למספורד, ועל כן יצא עם הטור שלו לאזור. הוא ביקש מפוליין להשאיל לו שתי פלוגות מהרגימנט ה-24, אולם פוליין סירב בנימוק שקיבל פקודה להישאר במגננה. דורנפורד לא התעקש, למרות שטכנית דרגתו הייתה גבוהה מזו של פוליין.
כוח סיור קטן שפוליין שלח, גילה לחרדתו 20,000 לוחמי זולו מסתתרים באזור המחנה. משהבינו הזולו שמחבואם התגלה, שטפו קדימה בנחשול שאורכו היה יותר מקילומטר וחצי. הסיירים של פוליין היו כה מזועזעים, עד שבקושי הצליחו לספר לו את שראו. פוליין החל לערוך את כוחותיו לקרב, אולם ביצע מספר שגיאות אסטרטגיות גסות. אנשיו נערכו הרחק מן המחנה, ברווחים גדולים ביניהם, מה שאפשר ללוחמי הזולו פשוט לחדור ברווחים. כמו כן שרר מחסור חמור בתחמושת ובכדורים, וכמו כן מרבית הארגזים שבהם נמצאו הכדורים נאטמו בברגים, ובמחנה לא היו מספיק מברגים. קרב איסאנדלוואנה הפך להיות אחד הקרבות המעטים בהם הצליח כוח ילידים חמוש בחניתות להביס כוח אירופי מצויד בנשק מודרני וחדיש.
פוליין עצמו נהרג בקרב, אולם גופתו מעולם זוהתה, כיוון שהזולו השחיתו את מרבית הגופות, על פי אמונתם כדי להוציא מהן את הנשמות הכלואות. על פי חלק מהגרסאות פוליין פרש לאוהלו כשהבין שהקרב אבוד, והחל לכתוב מכתב פרידה למשפחתו, אולם לוחמי זולו חדרו פנימה ודקרו אותו למוות. עם זאת, על פי מרבית העדיות של הניצולים, הוא נורה למוות בשלב מוקדם של הקרב.
לקריאה נוספת

בראיין פרט, עד הסוף המר: סיפורי קרבות מפורסמים נגד כל הסיכויים", תל אביב: הוצאת יבנה, 2007.
איאן נייט, ד"ר אדריאן גרייבס, "המערכה בדרום אפריקה של 1878/1879", הוצאת דבינייר, 2005. (קובץ PDF(הקישור אינו פעיל))
פול מקנייל, "דוגמה צבאית: מלחמות הזולו", פורסם באתר טקטיקה, 2008. (קובץ PDF)
John Laband, "Historical Dictionary of the Zulu Wars", Scarecrow Press, 2009
Ian Knight, "The Zulu War 1879", Osprey, 2003.
Ian Knight, "Isandlwana 1879: The Great Zulu Victory", Osprey, 2002
Colenso, Frances Ellen, "History of the Zulu War and Its Origin", London: Chapman & Hall, 1880
Greaves, Adrian, "Isandlwana: How the Zulus humbled the British Empire", South Yorkshire: Pen & Sword Military Ltd, 2011
Thompson, Paul Singer, "Black soldiers of the queen: the Natal native contingent in the Anglo-Zulu War", University of Alabama Press, 2006
David, Saul, "Zulu the Heroism and Tragedy of the Zulu War of 1879", London: Penguin, 2004
Morris, Donald R, "The Washing of the Spears, the Rise and Fall of the Zulu Nation", London: Book Club Associates, 1970
Hamilton Browne, Col G. T., "A Lost Legionary in South Africa", London: Werner Laurie, 1912
הערות שוליים

↑  פרט, עמ' 78.
↑  פרט, עמ' 81.
↑  פרט, עמ' 82.
↑  פרט, עמ' 83.
↑  פרט, עמ' 88.
קרב איסאנדלוואנה
יידיש

| --- | --- |

העמוד הראשון של מחזה אסתר ביידיש, שנכתב לכבוד פורים ב-1828
 מדינות:   ארצות הברית ארצות הברית  מדינות אירופה  ישראל ישראל  קהילות יהודיות רבות בעולם
 אזורים:  מזרח אירופה ותפוצתה
 דוברים:  1,500,000~
 שפת אם:  1,500,000~
 כתב:  אלפבית עברי
 משפחה:  הודו-אירופית גרמאנית גרמאנית מערבית גרמאנית עלית יידיש
 לאום:  המחוז היהודי האוטונומי המחוז היהודי האוטונומי שברוסיה  שפת מיעוט מוכרת פולין פולין רומניה רומניה הולנד הולנד שוודיה שוודיה  רוסיה רוסיה  אוקראינה אוקראינה בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה בלארוס בלארוס
 מוסד:  הרשות הלאומית לתרבות היידיש, ייוו"א, ליגה למען יידיש
 קוד שפה:  yi 
 קוד ISO 639-1:  yi 
 קוד ISO 639-2:  yid 
 קוד ISO 639-3:  yid 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
ייִדִישׁ (נקראת לפעמים גם אידיש או אִידִית, וביידיש נקראת גם מאמע לשון) היא שפה יהודית השייכת למשפחת השפות הגרמאניות ונכתבת באותיות האלפבית העברי. יידיש היא השפה הגרמאנית המודרנית היחידה שאינה נכתבת בכתב לטיני.
בימי הביניים נקראה לרוב עברי-טייטש (לעיתים: עברי-דײַטש או בראשי תיבות: ע"ט) או לשון אשכנז, ולמן תקופת ההשכלה ז'רגון (בכתיב יידי: זשאַרגאָן), מושג שביטא זלזול בשפה. רוב אוצר המילים היידי הוא ממקורות גרמאניים, בין 20% ל-30% אחוז מהמילים הן ממקורות עבריים וארמיים, והנותר ממקורות סלאביים ורומאניים.
מאז התיישבותם בתחומי גרמניה במאה ה-9, שימשה הגרמנית-יהודית כשפתם העיקרית של האשכנזים, ונותרה כזו גם עם הגירתם מזרחה של רבים מהם. מסוף המאה ה-18, בעקבות האמנציפציה וההשתלבות הגוברת בחברה הכללית, זנחו יהודי מרכז ומערב אירופה את היידיש. במזרח אירופה לעומת זאת התרחשה בשלהי המאה ה-19 פריחה של תרבות יידיש, שכחלק מראייתה כשפה יהודית לאומית (בדומה לשפות לאומיות של כ-200 קבוצות אתניות שונות שאכלסו את האימפריה הצארית), התלוו לה ניסיונות לתַקְנֵן את השפה בהתבסס על הניבים המקומיים; בתקופה זו גם החל השימוש השיטתי בשם 'יידיש'. התרבות היידית הוסיפה לשגשג בברית המועצות, בפולין ובקרב המהגרים היהודים בארצות הברית עד לאחר מלחמת העולם השנייה. השואה, התערות הדור הצעיר ורדיפות סטלין הביאו את תרבות היידיש לסף ההכחדה. בתנועה הציונית, שקידמה את תחיית העברית כשפה בלעדית, הייתה היידיש סמל לגלותיות. כיום היא משמשת כשפה יומיומית בחלקים מסוימים של החברה החרדית, בעיקר אצל חסידים, ועודנה מדוברת בקרב יהודים יוצאי מזרח אירופה, בעיקר מבוגרים. היידיש זוכה לעניין גם בקרב צעירים ואקדמאים שוחרי פולקלור והיסטוריה אשכנזית.
ניבים היסטוריים

הבלשן אוריאל ויינרייך חילק את המרחב דובר הלשון לארבע קבוצות ניבים בסיסיות, הנבדלות זו מזו באופני ההגייה כמו גם באוצר המילים; כל אחת הושפעה מהשפות המקומיות והקבילה להגייה של לשון הקודש. הגבולות ביניהן לא היו קשיחים והתקיימו אזורי תפר. הארבע הן:
מערבית: דוברה במקור בגרמניה ובסמוך לה, ועד להתפתחות העצמאית של הניבים המזרחיים החל מן המאה ה-16 שימשה בפי כל האשכנזים. גם המערבית התחלקה לשלושה דיאלקטים עיקריים: צפוני, בהולנד ובצפון גרמניה; מרכזי, בגרמניה התיכונה; ודרומי, באלזס לורן, שווייץ ודרום גרמניה. גוון ביניים של הדרומי שרר בבוהמיה, מוראביה ומערב הונגריה. השימוש בניבים המערביים הצטמצם מאוד בשלהי המאה ה-18 והמאה ה-19, כמעט עד כדי הכחדה, כשרוב דובריהם זנחום לטובת גרמנית תקנית. עד אותה עת הייתה היידיש המערבית גם השפה הספרותית (בעיקר עבור נשים ואחרים שחסרו ידיעה בעברית), וכתבים שהודפסו בה במרכז אירופה נקראו הרחק במזרח. סממניה הבולטים כללו הגייה של החולם המלא כ"אאוּ" – היינריך היינה תעתק את "לכה דודי" כ-Lecha Daudi, ורש"ר הירש תעתק "תורה" כ-Thauroh – ובמילים שמוצאן מגרמנית, של ה-au וה-ei גם יחד כ"אַה" ארוכה: "פלייש" כ"פלאש", ו"לאופן/לויפן" כ"לאפן." היא הייתה גם נקייה ממרכיבים סלאביים, הנפוצים בניבים האחרים: כך, לדוגמה, 'סבא' ו'סבתא' נקראו "האַרְלֶלע" ו"פְראַלֶלע", במקום הסלאביזמים "זַיידֶע" ו"בָּאבֶּע".
תיכונה: דוברה בפולין גופא ובגליציה המערבית. אף הניב במזרח סלובקיה, מזרח הונגריה ורותניה הקרפטית נחשבת לשייך אליה, אם כי שטחים אלה הם גם אזורי מעבר לקבוצה המערבית. סממניה הבולטים של התיכונה כוללים הגייה של השורוק לחיריק: "קוּגל" נהגה קיגל ועוד. עוד מאפיין בקרב חלק מהניבים התיכוניים היא ההגייה של הצירי/ey כ"אַיי", ובמקומות שה"אַיי" מופיע במקור הוא הופך לתנועה פתוחה מוארכת ( אריין מבוטא "אַרַאַן" (Araan או Arān) וכו'). ניב זה מכונה כיום באופן רווח "הברה חסידית".
צפון-מזרחית: דוברה במדינות הבלטיות, בבלארוס ובחלקים מצפון פולין ומצפון אוקראינה. זהו מבטאה של יהדות ליטא ההיסטורית, ובין סממניו הידועים נמנים הטשטוש בין שי"ן לסמ"ך ("פלייש" – "פלייס" וכו') והגיית oy כ-ey: "תורה" נהגית כ"תּוֹירֶה" לרוב אך כ"תֵּיירֶה" בליטאית. מערכת התנועות הזו שימשה כבסיס להגייה הספרותית המזרח-אירופית, המקובלת כתקנית על ידי מכון ייווא.
דרום-מזרחית: שימשה במזרח אוקראינה, בגליציה המזרחית וברומניה, כולל בוקובינה, בסרביה ומולדובה. הגייה זו נבדלת מהתיכונה בכך שהיא שומרת על ה-ey וה-u כבמקור, ושונה מהצפון-מזרחית בכך שהקמץ נהגה כ-u ולא כ-o ברוב המקרים.
בנוסף לקבוצות ניבים אלה, יש וריאנטים מקומיים שהתפתחו מחוץ לאירופה. דוגמה בולטת היא לשון הדיבור ביישוב הישן בארץ ישראל, שכללה מילים רבות שנשאלו מערבית (כמו "חלאקה" במקום "אפשערן" לתספורת הראשונה לבן זכר) ועדיין משמשת בירושלים ובבית שמש. ישנה גם היינגליש שצצה ספונטנית בקרב הקהילות בארצות דוברות-האנגלית.
הגיית השפה וכתיבתה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יידיש נכתבת, בדפוס ובכתב יד, באלפבית העברי, כשפות יהודיות אחרות. ההבדל העיקרי בין האופן בו נכתבת היידיש לאופן שבו נכתבת העברית הוא בשימוש באותיות 'אעוי' כאותיות ניקוד, בהשאלה מהאופן בו שימשו בתעתיק שמות זרים בספרות הרבנית. אותיות הניקוד הן חלק אינטגרלי מהמילה ואין להשמיטן בכתיבה.
הגרסה המקובלת כתקנית, ה"כּלל־שפּראַך" ("השפה הכללית") או "ייווא־ײִדיש" ("יידיש בנוסח מכון ייווא"), היא המשכה של הלשון הספרותית הגבוהה שהייתה מקובלת במזרח אירופה בין מלחמות העולם, שנקבעה על פי הניב המדובר בין יהודי ליטא. תקניה וסדריה נקבעים על ידי מכון ייווא, והיא נלמדת באוניברסיטאות. רוב דוברי היידיש כיום הם חסידים, שאינם משתמשים כלל ב"כלל-שפראך". אין עיסוק של ממש בתקנון הלשון (הכתובה וקל וחומר המדוברת) בעולם החסידי, והיא מגוונת ומשתנה מחצר לחצר ומפרסום לפרסום.
כּלל־שפּראַך:
נקודות חשובות והבדלים:
װ (צװיי װאָװן, שתי ו"וים) – /v/
האות 'ב' נהגית בהגייתה הדגושה, אלא אם מקורה בעברית או ארמית אז שׂמים מעליה סימן 'רפה' 'בֿ'. מקרה הפוך הוא האות 'כ' הנהגית בהגייתה הרפה ורק במילים שמקורן בעברית וארמית בהגייתה הדגושה, בשביל הצליל /k/ משתמשים ב'ק'.
האות 'פ' נהגית בהגייתה הרפה אם מעליה סימן רפה 'פֿ' ובהגייתה הדגושה אם היא דגושה 'פּ'.
במקרים בהם יש מקום לדו-משמעות, נהוג להוסיף חיריק או שורוק:
ייִ – /ji/
װוּ – /vu/ (ניתן למצוא גם װאו)
וּװ – /uv/ (ניתן למצוא גם ואװ)
וּױ /uoy/ (ניתן למצוא גם ואױ)
װוֹי /voy/ (ניתן למצוא גם ללא ניקוד כלל, װױ וגם װאױ)
באותיות 'בֿ, ח, כּ, שׂ, תֿ ו-תּ' נהוג להשתמש רק במילים עבריות או ארמיות, שאותן נהוג לכתוב בכתיב המסורה.
מילים עבריות נשמרות בצורתן. בתקופה הסובייטית, כחלק מהמאבק בדת המסורתית ובציונות שנתפשו כריאקציוניות, נעשה ניסיון לעקור את הרכיב העברי ולתקנן איות פונטי (מן ההברה האשכנזית) של המילים. כך, למשל, שמו של הסופר שָׁלוֹם עֲלֵיכֶם נכתב שאָלעמ אַלײכעמ, והמילה שַׁבָּתֿ נכתבה שאַבעס.
הגיית השפה וכתיבתה > עיצורים

| העיצורים> הסימון הגרפי | העיצורים> תעתיק IPA | העיצורים> הערך הפונטי |
| --- | --- | --- |
| א | ʔ | נהגית כהגייה ישראלית, או שאינה נהגית כלל |
| בּ, ב | b | נהגית כהגייה ישראלית רגילה |
| גּ, ג | g | נהגית כהגייה ישראלית רגילה |
| דּ, ד | d | נהגית כהגייה ישראלית רגילה |
| דזש | ʤ | נהגית כהגיית גימ"ל גרושה |
| ה | h | נהגית כהגייה ישראלית רגילה |
| װ | v | נהגית כהגיית בי"ת רפה |
| ז | z | נהגית כהגייה ישראלית רגילה |
| זש | ʒ | נהגית כהגיית זי"ן גרושה |
| ח | x | נהגית כהגיית כ"ף רפה; השימוש באות זו ביידיש נדיר, בעיקר בשמות פרטיים ובשמות ערים |
| ט | t | נהגית כהגייה ישראלית רגילה |
| טש | ʧ | נהגית כהגיית צד"י גרושה |
| י | j | נהגית כהגייה ישראלית רגילה |
| כ, כֿ, ך | x | נהגית כהגייה ישראלית רגילה |
| ל | l ~ ʎ ~ ɫ | נהגית כהגייה ישראלית רגילה, או כיו"ד עיצורית ~ למ"ד |
| מ, ם | m | נהגית כהגייה ישראלית רגילה |
| נ, ן | n, ŋ~m | נהגית כהגייה ישראלית רגילה; הנו"ן הסופית נהגית כשני אלופונים נוספים[דרוש מקור] |
| ס | s | נהגות כהגייה ישראלית רגילה |
| פּ | p | נהגות כהגייה ישראלית רגילה |
| פ, פֿ, ף | f | נהגות כהגייה ישראלית רגילה |
| צ, ץ | ʦ | נהגות כהגייה ישראלית רגילה |
| ק | k | נהגות כהגייה ישראלית רגילה |
| ר | ʁ ~ ʀ | נהגות כהגייה ישראלית רגילה |
| ש | ʃ | נהגות כהגייה ישראלית רגילה |
הגיית השפה וכתיבתה > תנועות

| התנועות> הסימון הגרפי | התנועות> תעתיק IPA | התנועות> הערך הפונטי |
| --- | --- | --- |
| אַ | [a]  | נהגית כהגיית פתח |
| אָ | [ɔ]  [u]  | נהגית כהגיית קמץ המקורית (שנשתמרה בפי האשכנזים והתימנים) בהגייה הליטאית. בחלק מההגיות הפולניות, רוסיות והחסידיות נהגה במקרים מסוימים כשורוק מודרני |
| ו, וּ | [u] ~‏[ʊ]  [i]  | נהגה כהגיית שורוק בהתאם להגיות האשכנזיות השונות כשורוק מודרני או כחיריק מודרני. |
| ױ | ɔj | נהגה כדיפתונג אוֹי |
| י | [i]  | נהגה כהגיית חיריק |
| ע | [ə] ~‏[ɛ] ~‏[e̞]  | נהגה כהגיית סגול; לעיתים אף כצליל מקורב ל-i במילה האנגלית in |
| ייִ | ji | מסומן חיריק כאשר יש מקום לדו-משמעות |
| ײ | ɛj | נהגה כדיפתונג אֵי ובמקרים מסוימים בחלק מהניבים הפולנים והאחרים כאַיי |
| ײַ | aj או ā | נהגה כדיפתונג אַיי ובחלק מהניבים התיכוניים כתנועת פתח מוארכת |
הערה: בשמות פרטיים ובשמות משפחה שולטים בערבוביה כללי יידיש וכללי העברית. זאת מפני ששמות פרטיים נכתבים בכתובות וגיטין וישנן הלכות ברורות לגבי הכתיב הנכון בעברית. כדי לא להתנגש עם ההלכה הונהגו צורות כתיבה שונות בשמות ערים ושמות משפחה לדוגמה: שמות שמסתיימים ב-אֶ כמו פייגא נכתבות באל"ף ולא בעי"ן. הערים טשחויב וחעלם נכתבות בחי"ת.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היידיש היא שפה גרמאנית, וככזאת אין בה העיצורים הגרוניים שהיו בעברית הקדומה ואשר עדיין נשתמרו אצל חלק מיוצאי ארצות ערב. ההטעמה במילים היא לרוב בתחילת המילה, ובמילים מעברית מלעילית, הקרויה לכן גם "הטעמה אשכנזית".
ביידיש ההיגוי של ת"ו רפה הוא כשל סמ"ך. לדוגמה, המילה ביידיש ל'אותיות' – 'אותיות', נהגית /ojsjes/, 'תּורה' נהגית /tojre/. את הדגש בת"ו יש נוהגים לכתוב.
תחביר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התחביר ביידיש כמעט זהה לתחביר של השפה הגרמנית עם מספר שינויים שמקורם בעברית או בשפות סלאביות.
תרבות יידיש > ספרות

נהוג לחלק את ספרות היידיש לשלושה שלבים עיקריים: עתיקה (מהמאה ה-13 עד שנת 1780), משכילית וחסידית (משנת 1780 ועד סוף המאה ה-19); ומודרנית (מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ועד ימינו).
האוסף המוקדם ביותר של ספרות הוא קובץ היצירות מ-1382 שנשמר בגניזה הקהירית ומכיל גם את היצירה דוכוס הורנט. ראשית הספרות היודיאו-גרמנית בתרגומי טקסטים דתיים ופרשנות עליהם, דוגמת "צאינה וראינה". היוצר החשוב ביותר של הספרות העתיקה היה אליהו בחור, שתרגם סביב 1507 את רומן האבירים "בוויס מהמפטון" ליידיש כבָּבָא-בּוּך. זה היה הספר הלא-דתי הראשון שנדפס בה. ב-1595 יצא בוורונה עוד חיבור לא-דתי ידוע, "ספר הפרות" (קויא בוך (גר')), שהכיל סיפורי עם ומשלים, גסים בחלקם, והיה מאויר במלואו. הספר הותקף כלא-מוסרי. יצירה רבת-השפעה נוספת של הספרות העתיקה היא "מעשה בוך", "ספר המעשיות" שנדפס בבזל ב-1602 ואיגד סיפורי מוסר ואגדות. נשים חיברו ספרות יידיש עתיקה רק לעיתים רחוקות, אך אוספים אחדים של תחינות (תפילות נשיות אישיות) נכתבו בידי נשים כגון שרה בת-טובים. הטקסטים המוקדמים ביותר שנכתבו על ידי אישה ביידיש הם הספר "מנקת רבקה" ו"שמחת תורה ליד" מאת רבקה טיקטינר שחיה במאה ה-16. הטקסט המקיף ביותר פרי עטה של אישה מתקופה זו הוא זכרונות גליקל מהמלין.
בסוף המאה ה-18 עלתה תנועת החסידות, שהפיצה את משנתה ביידיש להמוני העם עם הביוגרפיות כמו "שבחי הבעל שם טוב" או אוספי משלים כ"סיפורי מעשיות" לרבי נחמן מברסלב. תנועת ההשכלה, שפרחה במזרח אירופה במקביל, התנגדה לחסידות ואנשיה ראו בה אמונה טפלה. עם סופרים שניצלו את מלאכת הכתיבה כדי להציג בפירוט את עמדותיהם נמנים ישראל אקסנפלד, ד"ר שלמה אטינגר ואייזיק מאיר דיק. אקסנפלד, חסיד ברסלב לשעבר, הוציא לאור רק חמש מיצירותיו. אטינגר היה מחזאי, ויצירתו "סערקעלע" היא עבודת התיאטרון היידית החשובה ביותר של ההשכלה. דיק חיבר סיפורים קצרים, אשר נדפסו ונמכרו בעשרות אלפי עותקים. חשיבות פועלו להתפתחות ספרות היידיש כפולה: הן בכך שסייע לבסס קהל של קוראי יידיש, והן בתכני יצירתו כשלעצמם, הנוטים להיות דידקטיים.
ב-1863 פתח מנדלי מוכר ספרים את העידן המודרני בספרות היידיש עם סיפורו הקצר "דאס קליינע מענשעלע", "האיש הקטן." זו הייתה תחילתה של יצירה ענפה בה. בדור שאחריו פעלו שני הקלאסיקונים האחרים בשפה, י"ל פרץ ושלום עליכם. אלו סללו את הדרך לשלום אש, ש. אנסקי, מלך ראוויטש ורבים, רבים אחרים. יצחק בשביס-זינגר נותר יוצר חשוב גם לאחר השואה, וזכה בפרס נובל ב-1978. כיום עדיין פועלת סצנה ספרותית חילונית ביידיש, גם אם היא פונה לקהלי קוראים מצומצמים, בציבור החרדי לעומת זאת יש שוק רחב של ספרות יידיש עכשווית "כשרה", עם ספרי ילדים, נוער, מבוגרים, עיתונים, מגזינים, ספרי קודש מתורגמים ועוד רבות.
תרבות יידיש > עיתונות

עיתון יידי ראשון ראה אור באמסטרדם בשנים 1686 ל-1687. העיתון הופיע תחת השמות "דינשטאגישי קורנטין" ו"פרייטאגישי קורנטין", בהתאמה ליום בו הופיע בכל שבוע (שלישי ושישי, בהתאמה). בערך ב-1750 ניסה בנימין בן זלמן קרונבורג להדפיס שני עיתונים נוספים בנויוויד: מטרתו הייתה הפצת הגרמנית התקנית בקרב היהודים, אך הוא לא שלט בה עדיין והגליונות הספורים הכילו מילים יידיות רבות. ב-1771 הודפס במשך שנה ה"דירנפורטער פריפילגירטע צייטונג" בדירנפורט הסמוכה לברסלאו. ב-1790, בימי המהפכה הצרפתית, הדפיס המו"ל אברהם שפירא את ה"צייטונג" במץ שבאלזס.
העיתונות היידית הגיעה לשיאה בפולין שבין מלחמות העולם. בשנת 1935 נמנו בוורשה, בירת פולין, 11 עיתונים יומיים ביידיש (בנוסף לשני יומונים יהודיים בפולנית ושבועון בעברית), ותפוצתם הכוללת עמדה על 180 אלף עותקים ביום. שני העיתונים החשובים והמשפיעים ביותר ביידיש בתקופה ההיא היה הײַנט (ביידיש: "היום") ומאָמענט (ביידיש: "רגע"). שניהם יצאו לאור עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. ב"הײַנט" כתבו בכירי הכותבים היהודים באותה תקופה, בהם למשל עזריאל קרליבך, שעלה לארץ ערב המלחמה והקים מאוחר יותר את העיתון "מעריב".
ב-22 באפריל 1897 נוסד בניו יורק העיתון היומי "פֿאָרווערטס" (באנגלית: Forward), שאחרי כמה שנים קשות, במהלכן כמעט נסגר, כפי שעלה בגורלם של עשרות ניסיונות דומים אחרים, היה לאחד העיתונים הנפוצים בקרב יהודי ארצות הברית. הגם שהפארווערטס נוסד לטובת קידום סוציאליזם ברחוב היהודי ובארצות הברית בכלל, תרומתו להעמקת והצגת תרבות היידיש הייתה עצומה, שכן הוא שימש כאכסניה לשורה ארוכה של יוצרים, המפורסם ביניהם היה יצחק בשביס זינגר. ב-1915 הגיעה תפוצת הפארווערטס לכ-200 אלף עותקים ביום, נתון שמשמעותו הייתה שלפחות חצי מיליון יהודים קראו בו. לצידו פעלו עוד כמה יומונים שנהנו גם הם מתפוצה ניכרת. לאחר מלחמת העולם השנייה ירדה תפוצת עיתוני היידיש ביניהם הפארווערטס, ומשנות ה-80 רובו באנגלית ויש לו מוסף ביידיש. בנוסף יוצאים לאור העיתונים "דער אלגמיינער זשורנאל", "די צייטונג" הווילימסבורגי, והמגזינים "דער בליק", "דער צייטשריפט", "דער פלאם", "דער שׁטערן", "דער שפאקטיוו", "דאָס ייִדישע ליכט", "עונג שבת", "מעלות", "דער איד", "דער בלאט" ועוד. בישראל יוצאים לאור המגזין "דאס אידישע ליכט"; די ברכה אין שטוב ועוד בעיתון המבשר (יומון) מופיע ביום שישי עמוד חדשות שבועי ביידיש בשם "המבשר די וואך".
תרבות יידיש > תיאטרון

תיאטרון היידיש התפתח ביהדות מזרח אירופה והגיע לשיאו בתקופה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ונמשך עד לזמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה. מרכזו היה ברוסיה, פולין ורומניה אך ניתן למצוא תיאטרון יידי מקצועי גם במערב בקרב תפוצת המהגרים, במיוחד בעיר ניו יורק.
תיאטרון היידיש הפך בעשורים של קיומו לתרבות תיאטרון שלמה ועשירה, ולה כותבים קנוניים כש. אנ-סקי, אברהם גולדפדן ואיציק מאנגר, וכוכבי במה כדז'יגאן ושומאכר. גם לאחר השואה המשיכה היצירה. בישראל קם תיאטרון יידישפיל, ובמזרח אירופה וארצות הברית עדיין פועלות במות כמו ה"פולקסבינע", "יידיש-רעפ" "קולטור-ליגה בכתיב יידי: קולטור ליגע בניו יורק, לחסידים גם תיאטרון בשם "אונטערן" בכתיב יידי: "אונטערן חבריא", ועוד.
תרבות יידיש > קולנוע

סרטים אילמים שפנו לקהל היהודי והכילו כתוביות ביידיש הופקו עוד לפני מלחמת העולם הראשונה ברוסיה ובארצות הברית. לאחריה פרח הקולנוע היידי באמריקה ופולין. הסרט המדבר הראשון יצא ב-1929 בניו יורק, והתעשייה שגשגה במשך תור זהב קצר בשנות ה-30. מלחמת העולם השנייה כמעט והביאה לחיסולו של קולנוע היידיש, אם כי סרטים בשפה הופקו גם אחריה.
יידיש כאידאולוגיה

יידישיזם מציין את הפיכת שפת היידיש למכלול תרבותי שלם, ובכלל זה אף אידאולוגיה מכוונת הדוגלת בטיפוח השפה והספרות היידית לכלל תרבות או אף ציוויליזציה מפותחת ועצמאית.
כאידאולוגיה מובחנת, מהווה היידישיזם צעד של העדפת התרבות היידית על פני התרבות העברית המקבילה כשפת התרבות היהודית הדומיננטית. בהקשר ההיסטורי של פיתוח היידישיזם, הוא כלל גם נימה אנטי דתית שעיקרה הצבת הפולקלור הספרות היפה והאמנות של יהדות מזרח-אירופה דוברת היידיש כמוקד אלטרנטיבי המחליף את המוקד הדתי הישן.
אידאולוגיה יידישיסטית פותחה בעיקר בעשורים הראשונים של המאה ה-20, והייתה קשורה בחוגים של סוציאליסטים יהודיים, חברים במפלגת הבונד וסופרי יידיש. האירוע המכונן המפורסם בהקשר זה הוא ועידת צ'רנוביץ (1908), שנועדה ללבן את בעיות השפה אך גם להצהיר על האידאולוגיה התרבותית שבמרכזה. בין היידישיסטים האידאולוגיים ניתן למנות את חיים ז'יטלובסקי, נתן בירנבוים וי"ל פרץ.
הצבת היידיש כשפת התרבות הלאומית הרצויה נתקלה בהתנגדות עזה בארץ ישראל מצדם של מצדדי החייאת הלשון העברית כשפת הלאום היהודי. פרשה זו היא חלק ממלחמת השפות, ואת קורותיה ניתן למצוא בין דפי כתבי העת והעיתונים העבריים והיידיים של ראשית המאה ה-20. לא כל מפיצי התרבות היידית היו בהכרח יידישיסטים מחויבים. רבים התייחסו לשפה באופן אינסטרומנטלי, כאמצעי היחיד שניתן היה לחולל באמצעותו מודרניזציה ואקולטורציה של המוני היהודים: כך, אברהם כהאן, עורך ה"פורוורטס", התעקש להשתמש בלשון עממית ופשוטה בעיתונו רב-התפוצה כדי להנגיש את התכנים לציבור הרחב, ובה במידה התנגד להקמת בתי-ספר ביידיש באמריקה לדור הצעיר.
ראו גם

הרשות הלאומית לתרבות היידיש
ייווא
יינגליש
הגייה אשכנזית
המרכז לספרי יידיש
ויקיפדיה היידית
לכודיש
לאדינו
יונג יידיש (עמותה)
ליגה למען יידיש
לקריאה נוספת

חגית כהן, נפלאות בעולם החדש – ספרים וקוראים ביידיש בארצות הברית 1890-1940, האוניברסיטה הפתוחה, 2016. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
טשרנין, לוי וניסינוביץ (עורכים), גבוה מן הפחד אשיר, אסופה דו-לשונית: מאה שנות שירת יידיש, הוצאת משיב הרוח, 2017
יעל חבר, מה שחייבים לשכוח, יידיש ביישוב החדש, הוצאת יד בן צבי, 2005
בנימין הרשב, "התרבות האחרת – יידיש והשיח היהודי", אוניברסיטת תל אביב, 2006
אהוד מנור, "הם כמו הבונד - תמיכת הפארווערטס בציונות משנות ה-20", עיונים בתקומת ישראל (2016)
רחל רוז'נסקי, אהובה ודחויה, סיפורה של היידיש במדינת ישראל, תרגם דוד בן-נחום הוצאת מאגנס, 2024
Hannah Pollin-Galay, Occupied Words - What the Holocaust Did to Yiddish, University of Pennsylvania Press, 2024
ביאורים

↑  קיימות הערכות שונות לגבי מספר הדוברים. חוקר היידיש האמריקאי פרופ' ניל ג'י. ג'ייקובס כתב ב-2005 כי מספרם של דוברי היידיש גדל וצריך להיות קרוב למיליון, בשל הילודה בקהילות חרדיות; הבלשן הבריטי ג'ורג' ל. קמפבל ציין ב-2013 כי "בין מיליון לשני מיליון" תהיה הערכה סבירה.
↑  נהגה "מאמע לושן", כלומר "שפת אם"
↑  כששרירי הלשון מתרחבים ביותר ונוגעים בחך קלות – כנראה השפעת ניבים משפות אירופיות.
ג'ון סטוקס

| --- | --- |
ג'ון סטוקס, 1890
ג'ון סטוקס, 1890
 לידה:  17 ביולי 1825 קובהאם, קנט
 פטירה:  17 בנובמבר 1902 (בגיל 77) אוול, סארי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 השתייכות:  הצבא הבריטי
 תקופת הפעילות:  1843–1888 (כ־45 שנים)
 דרגה:   לוטננט גנרל
 תפקידים בשירות
 נציג בריטניה ויו"ר הוועדה האירופאית לדנובה
 פעולות ומבצעים
 המלחמה השביעית של הקוסה  המלחמה השמינית של הקוסה מלחמת קרים
 עיטורים
 אוזכר בשדרים  אות מסדר המג'ידיה אביר מפקד במסדר האמבט
 תפקידים אזרחיים
 סגן יו"ר חברת תעלת סואץ
 
ג'ון סטוקס (באנגלית: John Stokes,‏ 17 ביולי 1825 – 17 בנובמבר 1902) היה קצין הנדסה בצבא הבריטי שהגיע לדרגת לוטננט גנרל. סטוקס היה נציג בריטניה ויושב ראש הוועדה האירופאית לדנובה במשך חמש עשרה שנה. בהמשך, יעץ לממשלות בריטניה ומילא עבורן שליחויות דיפלומטיות בעניינים שונים הנוגעים לשליטה הבריטית בתעלת סואץ.
חייו

סטוקס היה אחד מששת ילדיהם של הכומר ג'ון סטוקס ואשתו, אליזבת' ארבלה לבית פרנקס. הוא הוכשר לקצונה באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' בשנים 1841 עד 1843, והתגייס לחיל ההנדסה. אחרי הכשרה מקצועית בבית הספר להנדסה צבאית בצ'טהם, הוצב סטוקס בפברואר 1845 לפלוגת ההנדסה המלכותית התשיעית, שנשלחה ביוני לדרום אפריקה. הוא השתתף שם במלחמות הקוסה השביעית והשמינית, בעיקר בתפקידי מטה, סבל במהלכן כמה פציעות קלות, ואוזכר בשדרים כמה פעמים. ב-1849 נשא לאישה את הנרייטה מיינרד.
סטוקס חזר לאנגליה ב-1851, אחרי מלחמת הקוסה השמינית. הוא שרת באקדמיה הצבאית המלכותית כמדריך מסייע בגאודזיה, ובפברואר 1854 הועלה לדרגת קפטן.
במהלך מלחמת קרים התנדב סטוקס לפקד על יחידת ההנדסה בכוח משלוח בן 20,000 איש, בפיקודו של גנרל רוברט האסי ויוויאן, שנועד להילחם במסגרת הצבא העות'מאני (The Turkish Contingent). הוא הפליג לטורקיה ביולי 1855. הכוח נשלח לקרץ', ויחידת ההנדסה עסקה בהקמת ביצורים ומחנות. עם סיום המלחמה וחתימת חוזה פריז הוטל על סטוקס לפרק את כוח המשלוח ולמכור את הציוד הצבאי שלו. ממשלת טורקיה העניקה לסטוקס את אות מסדר המג'ידיה, רמה רביעית.
חייו > הוועדה האירופאית לדנובה

בהמלצת השגריר הבריטי בקונסטנטינופול, לורד סטרטפורד דה רדקליף, שהתרשם מיכולותיו, מונה סטוקס לתפקיד הנציג הבריטי בוועדה האירופאית לדנובה. הוועדה הוקמה בעקבות חוזה פריז, ותפקידה היה להכשיר את נתיבי השיט של הדנובה התחתונה (מבראילה עד הים השחור) למעבר אוניות ים.
סטוקס כתב מאוחר יותר כי המינוי שינה את חייו. תחילה נועדה הוועדה לפעול במשך שנתיים בלבד, אך היא התקיימה 84 שנים, עד מלחמת העולם השנייה, וסמכויותיה הורחבו בהדרגה. סטוקס הפך ליו"ר הוועדה, וכיהן בתפקיד עד 1871. מעמדו התחזק עקב החילופים התכופים של נציגי מדינות אחרות.
בתקופתו של סטוקס הכשירה הוועדה לשיט את תעלת סולינה. צ'ארלס הרטליי, מכר מן הצבא הבריטי, מונה בהמלצתו למהנדס הוועדה. פעולות הוועדה מומנו מגביית דמי מעבר, מהלוואות ומאיגרות חוב. הסכם בינלאומי נוסף, בנובמבר 1865, האריך את המנדט שלה בחמש שנים, ואישר את הכללים שהציע סטוקס לחישוב דמי המעבר לפי גודל האוניות והמטענים. ועידה בינלאומית בלונדון, ב-1871, האריכה את המנדט ב-12 שנים נוספות. זמן קצר אחרי הוועידה העביר סטוקס את תפקידו בוועדה לקולונל צ'ארלס גורדון, אך המשיך לייעץ לממשלות בריטניה בנושאים הנוגעים לדנובה. על פעולותיו בוועדה הוענק לסטוקס אות עמית מסדר האמבט.