stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיזורי (BB-11)

| --- | --- |

USS מיזורי במעגן ב-1912
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  מיין
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  ניופורט ניוז שיפבילדינג 
 הוזמנה:  4 במאי 1898
 תחילת הבנייה:  7 בפברואר 1900
 הושקה:  28 בדצמבר 1901
 תקופת הפעילות:  1 בדצמבר 1903 – 8 בספטמבר 1919 (15 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-1 ביולי 1921
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 12,560 טון, מקסימלי: 13,900 טון
 אורך:  120.04 מטר
 רוחב:  22.02 מטר
 שוקע:  7.24 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  561 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  10,480 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 16,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 8–11 אינץ' (203–279 מ"מ)   ברבטות: 12 אינץ' (305 מ"מ)   צריחים: 12 אינץ' (305 מ"מ)   קזמטים: 6 אינץ' (152 מ"מ)   מגדל הניווט: 10 אינץ' (254 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   16 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ)   8 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ')   6 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   4 צינורות טורפדו 18 אינץ' (457 מ"מ)
 
אוניית המערכה מיזורי (BB-11), הייתה אוניית מערכה השנייה מסדרת מיין, והספינה השנייה של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה ה-24. מיזורי הונחה בפברואר 1900 בחברת Newport News Shipbuilding & Drydock Company, הושקה בדצמבר 1901 ונכנסה לשירות בצי בדצמבר 1903. היא הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) ויכלה להפליג במהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
מיזורי בילתה את כל הקריירה שלה באוקיינוס האטלנטי עם הצי הצפון-אטלנטי, שמאוחר יותר שונה שמו לצי האטלנטי. בסוף 1907, היא ושאר הצי האטלנטי הקיפו את כדור הארץ בשם הצי הלבן הגדול, מסע שהסתיים בפברואר 1909. האונייה הוצאה משירות בשנת 1910, עם הפעלה מחדש תקופתית עבור הפלגות אימונים בקיץ במהלך שש השנים שלאחר מכן. לאחר כניסתה של אמריקה למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, מיזורי הוחזרה לשירות כדי להכשיר כוח אדם לצי המתרחב בזמן המלחמה. היא שירתה לזמן קצר כספינת תובלת כוחות ב-1919, ונשאה חיילים אמריקאים בחזרה מצרפת, לפני שהוצאה משירות בספטמבר אותה שנה. בסופו של דבר, היא נמכרה לגריטה בינואר 1922.
תיאור

הקונגרס של ארצות הברית העביר תוכנית בנייה ימית גדולה בתגובה לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898; התוכנית כללה שלוש אוניות מערכה חדשות, שהיו אמורות להפוך לסדרת מיין. הסדרה שילבה כמה פיתוחים טכנולוגיים משמעותיים, לרבות תותחים ראשיים בקליבר קטן יותר שהשתמשו באבק שרפה נטול עשן כדי להשיג מהירות לוע גדולה יותר (ובכך עוצמת חדירה גדולה יותר), שריון מוצק של קרופ שהיה חזק יותר משריון הארווי ששימש בכלי שיט קודמים, ודוודי צינור מים שסיפקו יותר כוח למנועים.
מיזורי הייתה באורך כולל של 393 רגל 11 אינץ' (120.07 מטרים), רוחב של 72 רגל 3 אינץ' (22.02 מטרים) ושוקע של 23 רגל 9 אינץ' (7.24 מטרים). ההדחק הסטנדרטי של האונייה היה 12,362 טונות ארוכות (12,560 טונות) וההדחק המרבי 13,700 טונות ארוכות (13,900 טונות). האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים בדירוג של 16,000 כוחות סוס (12,000 קילוואט), שהניעו שני מדחפים. קיטור סופק על ידי עשרים וארבעה דוודי ניקלאוס המופעלים על ידי פחם, אשר נפלטו לשלוש ארובות. מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו במהירות בתרני כלוב ב-1909. היה לה צוות של 561 קצינים ומלחים, שגדל ל-779–813.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /40 קליבר בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, מקדימה ומאחורה. הסוללה המשנית כללה 16 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) /50 קליבר Mark 6, אשר הונחו בתאים משוריינים בגוף האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה שישה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר המורכבים בתאים משוריינים לאורך דופן הגוף, שמונה תותחי 3 פאונד ושישה תותחי 1 פאונד. כפי שהיה מקובל עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה שני צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של מיזורי הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים) במקום אחר. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), והברבטות התומכות היו בעלי אותו עובי של חיפוי שריון בצדדים החשופים. הסוללה המשנית הייתה מוגנת עם שריון בעובי 6 אינץ'. למגדל הניווט היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
היסטוריית שירות > 1900 - 1907

מיזורי הונחה בחברת Newport News Shipbuilding & Drydock Company ב-7 בפברואר 1900, והייתה האונייה השלישית בסדרה שהתחילו בבנייתה. היא הושקה ב-28 בדצמבר 1901 והוכנסה לשירות בצי ב-1 בדצמבר 1903. האונייה הוקצתה לצי הצפון-אטלנטי לאחר שנכנסה לשירות. היא יצאה מנורפוק כדי להתחיל את ניסויי הים שלה ליד כף וירג'יניה ב-4 בפברואר 1904 לפני שהצטרפה לשאר הצי בקריביים לתרגילי אימון.
ב-13 באפריל, האונייה עברה תאונה במהלך אימון ירי; תותח ה-12 אינץ' השמאלי בצריח האחורי שלה התלקח לאחור בירי והצית שלושה מטענים הודפים בצריח. השריפה שנוצרה חנקה 36 אנשי צוות בצריח, אם כי פעולה מהירה בקרב אנשי צוות הצריח ששרדו מנעה את התפשטות האש אל מחסני התחמושת, שם היא הייתה משמידה את האונייה. על מעשיהם הוענק לשלושה אנשי צוות עיטור מדליית הכבוד. מיזורי חזרה לניופורט ניוז לתיקונים, שהסתיימו בתחילת יוני.
ב-9 ביוני, מיזורי עזבה את ניופורט ניוז לסיור בים התיכון, והגיעה חזרה לניו יורק ב-17 בדצמבר. היא נשארה עם צי צפון האוקיינוס האטלנטי במשך שלוש השנים הבאות תוך כדי אימונים רגילים בזמן שלום. במהלך תקופה זו שונה שמו של הצי לצי האטלנטי. מיזורי סייעה בעבודות סיוע בקינגסטון, ג'מייקה בין 17 ל-19 בינואר 1907, בעקבות רעידת אדמה קשה שם. באותו אפריל, היא השתתפה בתערוכת ג'יימסטאון. הטקסים נערכו לציון יום השנה ה-300 של המושבה ג'יימסטאון. צי בינלאומי שכלל ספינות מלחמה בריטיות, צרפתיות, גרמניות, יפניות ואוסטרו-הונגריות הצטרף לצי האמריקני באירוע.
היסטוריית שירות > הצי הלבן הגדול

הפעולה המשמעותית הבאה של מיזורי הייתה השייט של הצי הלבן הגדול ברחבי העולם, שהתחיל בסקירת צי עבור הנשיא תאודור רוזוולט בהמפטון רודס. השייט של הצי הלבן הגדול נתפס כדרך להפגין כוח צבאי אמריקאי, במיוחד כלפי יפן. המתיחות החלה לעלות בין ארצות הברית ליפן לאחר ניצחונה של האחרונה במלחמת רוסיה–יפן ב-1905, במיוחד בשל התנגדות גזענית להגירה היפנית לארצות הברית. העיתונות בשתי המדינות החלה לקרוא למלחמה, ורוזוולט קיווה להשתמש בהפגנת הכוח הימי כדי להרתיע את התוקפנות היפנית.
ב-17 בדצמבר, הצי יצא מהמפטון רודס ושייט דרומה לאיים הקריביים ולאחר מכן לדרום אמריקה, וערך עצירות בפורט אוף ספיין, ריו דה ז'ניירו, פונטה ארנס וולפראיסו, בין ערים אחרות. לאחר הגעתו למקסיקו במרץ 1908, הצי בילה שלושה שבועות באימון ירי. לאחר מכן חידש הצי את מסעו במעלה חוף האוקיינוס השקט של אמריקה, ועצר בסן פרנסיסקו ובסיאטל לפני שחצה את האוקיינוס השקט לאוסטרליה, ועצר בדרך בהוואי. העצירות בדרום האוקיינוס השקט כללו את מלבורן, סידני ואוקלנד.
לאחר שעזב את אוסטרליה, פנה הצי צפונה לפיליפינים, ועצר במנילה, לפני שהמשיך ליפן שם נערך טקס קבלת פנים ביוקוהמה. לאחר מכן ערך הצי שלושה שבועות של תרגילים במפרץ סוביק בפיליפינים בנובמבר. האוניות חלפו על פני סינגפור ב-6 בדצמבר ונכנסו לאוקיינוס ההודי; הם הטעינו פחם בקולומבו לפני שהמשיכו לתעלת סואץ והטעינו שוב פחם בפורט סעיד, מצרים. הצי ביקר במספר נמלים ים תיכונים לפני שעצר בגיברלטר, שם צי בינלאומי של ספינות מלחמה בריטיות, רוסיות, צרפתיות והולנדיות קיבל את פני האמריקנים. לאחר מכן חצו האוניות את האוקיינוס האטלנטי כדי לחזור להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909, לאחר שעברו 46,729 מיילים ימיים (86,542 ק"מ). שם ערכו סקירת צי עבור תאודור רוזוולט.
היסטוריית שירות > קריירה מאוחרת יותר

מיזורי בילתה את השנים הבאות מושבתת, עם הפעלה מחדש תקופתית להפלגות אימון קיץ לצוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית. היא צומצמה זמנית למעמד מילואים ב-1 במאי 1910 בבוסטון, אם כי הופעלה מחדש ב-1 ביוני 1911 לשירות בצי האטלנטי. ביוני 1912, האונייה נפרסה לקובה עם יחידת נחתים כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במהלך מרד במדינה. היא ערכה שיוט הכשרה לצוערים ביולי לפני שהוצאה משירות בשנית ב-9 בספטמבר, הפעם בפילדלפיה. היא חזרה לשירות ב-16 במרץ 1914 לשייט נוסף של צוערים, שביקר באיטליה ובבריטניה. ב-2 בדצמבר, היא שוב הושבתה לפני שחזרה לשירות ב-15 באפריל 1915 לשייט ביניים באיים הקריביים, דרך תעלת פנמה, ולביקור בנמלים בקליפורניה. לאחר שהגיעה חזרה לפילדלפיה, היא צומצמה לצי המילואים שוב ב-18 באוקטובר. תקופה נוספת של שירות פעיל החלה ב-2 במאי 1916 לשייט אימונים לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית ואל האיים הקריביים, לפני שמיזורי שוב הושבתה בסוף השנה.
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה, ונכנסה למלחמת העולם הראשונה. מיזורי הופעלה מחדש ב-23 באפריל לשירות כספינת אימון לתותחנים ואנשי חדר מכונות, שבסיסה במפרץ צ'ספיק. אדמירל משנה יו רודמן הניף את דגלו על סיפון מיזורי ב-26 באוגוסט, כמפקד הפלגה השנייה, הצי האטלנטי. ב-11 בנובמבר 1918 חתמה גרמניה על שביתת הנשק שסיימה את המלחמה. מיזורי שימשה לאחר מכן להסעת חיילים אמריקאים חזרה מאירופה כחלק מכוח הסיור והתחבורה. המסע הראשון שלה החל ב-15 בפברואר 1919 כשהיא יצאה מנורפוק; שלושה נוספים נערכו באותה שנה. במהלך ארבע המסעות היא נשאה 3,278 חיילים חזרה לארצות הברית. אוניית המערכה הישנה הוצאה משירות בפעם האחרונה ב-8 בספטמבר 1919 במספנת הצי של פילדלפיה. מיזורי נמכרה ל־JG Hitner ו-WF Cutler מפילדלפיה ב-26 בינואר 1922 ולאחר מכן התפרקה לגרוטאות.
מיזורי חוצה את תעלת פנמה ב-16 ביולי 1915
מישל קיקואין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  31 במאי 1892 הומל, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 בנובמבר 1968 (בגיל 76) הרובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם, אסכולת פריז 
 צאצאים:  ז'אק יאנקל 
 
מישל קיקואין (31 במאי 1892 – 4 בנובמבר 1968) היה צייר צרפתי, ליטאי ממוצא יהודי מ"אסכולת פריז".
ביוגרפיה

קיקואין נולד ברצ'יצה, עיירה קטנה בדרום מזרח מחוז גומל, היום בבלארוס. בנו של בנקאי יהודי. בתחילת גיל העשרה התחיל ללמוד ב"בית הספר לציור של קרוגר" במינסק. שם פגש את חיים סוטין, עמו היה מיודד כל חיו. בגיל 16 למדו הוא וסוטין באקדמיה לאמנות בוילנה, וב-1911 עבר לפריז במטרה להשתלב בקהילה האמנותית ההולכת וגדלה ברובע מונפרנאס. קהילה אמנותית זו כללה את חברו סוטין וכן את הצייר הבלארוסי, פנחס קרמגנה, שגם למד באקדמיה לאמנות בווילנה.
במשך תקופה מסוימת התגורר באכסניית האמנים "לה רושה", בזמן שלמד בבית הספר הגבוה לאמנות (École des Beaux-Arts). בשנת 1914 נישא לגברת צעירה מוילניה, ונולדו להם בת ובן. בנם, ז'אק יאנקל, יליד צרפת בשנת 1920, הפך גם הוא לצייר. באותה בה התחתן, התנדב קיקואין להילחם בצבא הצרפתי, ושירת עד תום מלחמת העולם הראשונה.
היה חבר של הצייר יצחק פרנקל, עבד באותה תקופה שבה עבד חיים סוטין, ז'ול פסקין וציירים יהודים אחרים של אסכולת פריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וכיבוש צרפת לאחר מכן על ידי הגרמנים, עמדו קיקואין ומשפחתו בפני גירוש למחנות ההשמדה הנאציים. עד סוף המלחמה הם שהו ליד טולוז. לאחר שחרור צרפת על ידי בעלות הברית, הוא חזר לפריז. בשנת 1958, עבר לקאן שבחוף הים התיכון, וגר עד מותו ב-4 בנובמבר 1968.
הנצחה

בשנת 2001, הוקם אגף חדש בגלריה האוניברסיטאית בתל אביב, ששטחו כ-800 מ"ר, בו מוצגים 40 ציורי שמן של קיקואין. בתו, קלייר מראטייה, תרמה את הכסף להקמת האגף, שנקרא על שם אביה. והיא קיבלה על כך מהאוניברסיטה תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 2008, נוסד "פרס מישל קיקואין" תרומת בתו קלייר מאראטייה. הפרס, בסך 10 אלף דולר, נועד לעודד ולתגמל אמן ישראלי.
הערות שוליים

↑  artnet Galleries: A House in Safed by Yitzhak Frenkel-Frenel from Jordan-Delhaise Gallery, web.archive.org, ‏2013-12-03
↑  אגף חדש לגלריה האוניברסיטאית בתל אביב, באתר הארץ, 2 במאי 2001
↑  דנה גילרמן, פרסים לאמניות ורד נסים ומאיה כהן לוי, באתר הארץ, 20 במאי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263698905171  BnF: cb14967508b (data)  GND: 1014334934  ISNI: 0000 0000 6628 8888  LCCN: n94081037  Léonore: 200886  NGV: 1060  RKD: 44328  SNAC: w6d58hvq  SUDOC: 029277418  ULAN: 500050098  VcBA: 495/171459  VIAF: 37188786   WorldCat (עם VIAF): 37188786
מעגלי האבן בסנגמביה

מעגלי האבן בסנגמביה (צרפתית Cercles mégalithiques de Sénégambie; אנגלית Senegambian stone circles) הם ארבע קבוצות של אבנים גדולות מתוך 1,053 קבוצות דומות המכילות 29,000 אבנים סך הכל. המעגלים שוכנים לאורכה של רצועה ברוחב של 100 ק"מ המשתרעת מצפון לנהר גמביה בסנגל ובגמביה ועד למרחק של 350 ק"מ משפך הנהר אל האוקיינוס האטלנטי. ריכוז המעגלים גדול במיוחד במערבה של הרצועה, ושם שוכנים ארבעת המעגלים הספציפיים.
חלק מהמעגלים מתוארכים לתקופה ארוכה בת למעלה מ-1,500 שנים, בין המאה ה-3 לפנה"ס ועד המאה ה-16, והם שרידיה של קבוצה תרבותית ודתית שהתקיימה במערב אפריקה בתקופות אלה. המעגלים שימשו כמקומות קדושים וכאתרי קבורה, אם כי לא ברור לחלוטין מהו הקשר בין האבנים במעגלים לשימוש באתרים כמקום קבורה, שכן אין בהכרח חפיפה בין גיל המעגלים לבין גיל הקברים.
האבנים במעגלים הובאו מאתרי כרייה ועובדו באמצעות כלי ברזל. צורתן היא כשל גליל או מצולע בגובה ממוצע של 2 מטר ובמשקל של עד 7 טון. כל מעגל כולל בדרך כלל בין 8 ל-14 אבנים, וקוטרו עומד על 4 עד 6 מטר. חלק מהמעגלים מכילים שתי שורות של אבנים, כשאחת מהן מקיפה את האחרת. כל המעגלים שוכנים בסמוך לתילי קבורה המוכרים גם מאזורים סמוכים אחרים במערב אפריקה, ברחבי מאלי ומאוריטניה. ארבעת המעגלים הוכרזו בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית. האתרים הם:
סינה נגאיין (סנגל): אתר סינה נגאיין הוא הגדול באזור וכולל 52 מעגלי אבן כשאחד מהם כפול. בסך הכל יש באתר זה 1,102 אבנים, ואלה הובאו ממכרה הממוקם כקילומטר מזרחית לאתר.
וואנאר (סנגל): בוואנאר 21 מעגלי אבן, אחד מהם כפול.
וואסו (גמביה): באתר 11 מעגלים, ומחקרים במקום חשפו שרידי גופות שנקברו בו בין השנים 927 ל-1305. נראה כי האבנים הובאו ממכרה הממוקם כ-200 מטר מזרחית לאתר, ומועד הקמתן מתוארך לשנת 750 עם סטייה אפשרית של 110 שנים לשני הכיוונים.
קרבאטש (גמביה): באתר תשעה מעגלים כולל מעגל אחד כפול. בכל מעגל בין 10 ל-24 אבנים, והאבנים המרכיבות אותו זהות זו לזו בצורתן ובגודלן, ונעות בין גובה של 60 ס"מ לגובה של 2.45 מטר.
מעגל תנועות הנוער הציוניות-חלוציות-מגשימות

מעגל תנועות הנוער הציוניות-חלוציות-מגשימות הוא עמותה שהוקמה על ידי תנועת הנוער "הנוער העובד והלומד" ו"המחנות העולים" בשנת 2006, בעקבות החלטת מועצת תנועות הנוער בישראל לקבל את דרישת משרד החינוך ולהכניס לתוך המועצה תנועות נוער שאינן ציוניות. בנוסף למקימות, גם תנועת השומר הצעיר חברה במעגל. התנועות החברות במעגל חברות גם במועצת תנועות הנוער בישראל. מטרת המעגל לעורר שיח בין תנועתי ובחברה הישראלית בכלל על מהותה של הציונות ועל תפקיד החלוציות וההגשמה בחברה.
התנועות החברות במעגל מוציאות מסע נוער משותף לפולין, המונה כ-1000 חניכים תחת הכותרת "המסע לגילוי שורשי המהפכה הציונית ומרד תנועות הנוער-שואה וגבורה". המסע הוא חלק ממסלול החניכות בתנועות ומתקשר לתהליכים העוברים על החניכים לפניו ואחריו. בנוסף מקים המעגל את "קרן הדורות", על בסיס תרומות, שמטרתה לסייע בסבסוד המסע לחניכים שמצבם הכלכלי אינו מאפשר להם לשלם את עלותו המלאה (כ-30% מהחניכים).
מפעל נוסף של מעגל תנועות הנוער הוא מפעל ההנצחה לבנימין זאב הרצל. במהלך יום הזיכרון על שמו החל ב-י באייר, מתפרסים מדריכי התנועות הבוגרים (כ-450 מדריכים) בין בתי ספר בארץ ומעבירים בהם שיעורי חברה (כ-900 שיעורי חברה בכ-76 רשויות מקומיות) (המספרים נכונים לדצמבר 2009). השיעורים עוסקים בנושא הבית לאומי לעם היהודי. המעגל לקח חלק ביוזמת המועצה לשימור אתרים - פרויקט "בדרכו של הרצל". המעגל גם מקיים שותפות עם המועצה הציבורית להנצחת זכרו של הרצל במשרד ראש הממשלה ועם המשרד לענייני גמלאים.
המעגל גם היה פעיל במאבק נגד הפרטת קרקעות המדינה במסגרת התוכנית הכלכלית בשנת 2009. כמו כן הביע המעגל את מחאתו על ניסיונה של מפלגת "האיחוד הלאומי" להקים תנועת נוער הדוגלת ברעיון ה"טרנספר".
מעגל תנועות הנוער הציוניות-חלוציות-מגשימות אימץ את השיר "אני מאמין" כהמנון בלתי רשמי.
ראו גם

מועצת תנועות הנוער בישראל
המחנות העולים
הנוער העובד והלומד
השומר הצעיר
מיתת תלמידי רבי עקיבא

מיתת תלמידי רבי עקיבא הוא מעשה, שמקורו בתלמוד, בדבר מיתת 24,000 מתלמידיו של התנא רבי עקיבא. על פי המתואר בתלמוד, תלמידים אלו מתו במיתת אסכרה 'מפני שלא נהגו כבוד זה בזה'. לפי דעת חוקרים אחדים, הם מתו במרד בר כוכבא.
מיתת התלמידים אירעה בין חג הפסח לשבועות. במהלך השנים נקבעו ימי אלו (ימי ספירת העומר) לימי צער ואבל לזכר מאורע זה. על פי אחת המסורות פסק מות התלמידים ביום ל"ג בעומר, ולכן ביום זה נוהגים להפסיק את ימי האבלות, ואף לנהוג בו כמה ענייני שמחה. על פי מסורת אחרת סיבת השמחה ביום ל"ג בעומר קשורה בתנא רבי שמעון בר יוחאי.
תיאור המעשה בתלמוד

במספר מקורות חז"ל מוזכר סיפור מותם של תלמידי רבי עקיבא, וכך נכתב בתלמוד:
אמרו: שנים עשר אלף זוגים תלמידים היו לו לרבי עקיבא מגבת עד אנטיפרס וכולן מתו בפרק אחד, מפני שלא נהגו כבוד זה בזה. והיה העולם שמם, עד שבא רבי עקיבא אצל רבותינו שבדרום ושׁנאה להם, רבי מאיר, רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון ורבי אלעזר בן שמוע, והם הם העמידו תורה אותה שעה. תנא כולם מתו מפסח עד עצרת. אמר רב חמא בר אבא ואיתימא ר' חייא בר אבין כולם מתו מיתה רעה מאי היא אמר רב נחמן אסכרה
מעשה מותם מוזכר גם בבראשית רבה, בשינויים קלים, כאשר מוזכרים רק שנים עשר אלף תלמידים, וברשימת התלמידים נזכרים שבעה תלמידים, כאשר על החמישה המוזכרים בתלמוד הבבלי נוספים רבי יוחנן הסנדלר ורבי אליעזר בן יעקב. לצד זאת מופיעה במדרש גרסה כי השבעה הם רבי יהודה, רבי נחמיה, רבי מאיר, רבי יוסי, רבי יוחנן הסנדלר ורבי חנינא בן חכינאי. בקהלת רבה השבעה הם רבי הודה, רבי נחמיה, רבי מאיר, רבי יוסי, רבי שמעון רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי ורבי יוחנן הסנדלר.
סיבת מותם

בתלמוד מבואר שסיבת מות התלמידים הוא "מפני שלא נהגו כבוד זה לזה". כעין זה גם מופיע בבראשית רבה ש"הייתה עינם צרה זה בזה".
הטעם שנעשו בעונש חמור על מעשה זה, ביארו המהר"ל מפראג והתשב"ץ שכאשר הם זלזלו אחד בשני "ולא נהגו כבוד בחבריהם שהם תלמידי חכמים יודעי התורה" נחשב בכך כאילו זלזלו בתורה עצמה.
במהרש"א (יבמות ס"ב ע"ב) מביא סיבה נוספת וזהו לשונו: "דאפשר דכל אחד דיבר לשון הרע והיה מספר בגנות חבירו". ושם מביא הסיבה למה מתו דווקא בתקופה הזאת.
לדעת רבי שמואל בורנשטיין הזמן בין פסח לשבועות הוא זמן התכללות של האדם הפרטי בכלל ישראל, וחוסר הכבוד שלהם אחד כלפי השני העיד עליהם שהם לא התכללו בכלל.
לפי הרב משה צבי נריה, חז"ל רמזו שתלמידיו עסקו במרד ובמלחמת גרילה שבה לא יכולים לנהוג בכבוד כבתנאי שגרה בשל תנאי המלחמה, ואם כן סיבת מותם, למעשה, הייתה נפילתם במלחמה.
סיבת מותם > מרד בר כוכבא

על פי הנוסח הספרדי של "אגרת רב שרירא גאון", ששם נאמר שתלמידי רבי עקיבא מתו בשמדא, (הביטוי שמדא בחז"ל מתייחס לעיתים רבות למרד בר כוכבא), הסיק שי"ר וחוקרים נוספים ש"המגפה" הנזכרת כאן, היא ביטוי אלגורי הרומז למות תלמידיו במרד בר כוכבא. הם מבססים זאת בעיקר על תמיכתו הברורה של רבי עקיבא במרד זה, על כך שבתי המדרש לא היו יכולים להכיל מספר כה רב של לומדים, ועל כך שהדבר עשוי להסביר מוות של תלמידים רבים כל כך בפרק זמן קצר וכן על ראיות שונות אחרות. לפי דעה זו, "תלמידיו" - מתפרש לא כתלמידים היושבים בבית המדרש, אלא כאלו הדוגלים במשנתו הרוחנית. ראיה חלקית לכך יש ממדרש תנחומא (פרשת חיי שרה), "מעשה ברבי עקיבא שהיו לו שלש מאות תלמידים בנערותו ומתו כולם...", מה שמצביע לדעתם על מספר נמוך של תלמידים מזה המתואר. וכן שמיתה רעה המוזכרת במקור על מות תלמידי ר"ע, פירושה הוא כדברי חז"ל במסכת סנהדרין בדיון על ההבדל בין מיתה יפה למיתה רעה בכל הנוגע למיתה בחרב.
דעת החוקרים אומצה על ידי התנועה הציונית, שבעקבות כך הפכה את ל"ג בעומר לחג לאומי לזכר הגבורה שהתגלתה במרד בר כוכבא.
אמנם הרב יצחק אייזיק הלוי בספרו "דורות הראשונים" הוכיח שמרוב המקורות התלמודיים משמע שתלמידי רבי עקיבא מתו במגפה שנים רבות לפני מרד בר כוכבא, וכך סובר גם החוקר גדליה אלון.
ע"פ הרב אורי שרקי הד נוסף למיתת תלמידי רבי עקיבא במרד, מופיע במסכת מועד קטן הן בתיאור מעשה שמתו בניו של רבי עקיבא ובאו כל ישראל לנחמו והן בתיאור מעשה שמתו בניו של רבי ישמעאל ובא רבי עקיבא לנחמו, בתוכן ניחום האבלים שנאמר שם ושבהקשרם נוגעים לנפילה במלחמה להצלת ישראל מיד צר.
מנהגי אבלות בימי ספירות העומר

המנהג הוא להימנע מנישואין ומתספורת ומשמיעת מוזיקה בתקופה שבין פסח לעצרת (חג השבועות), ויש הנמנעים רק בחלק מתקופה זו, כמו שיבואר.
המנהג נזכר לראשונה בתשובת הגאונים שנשאל, האם המנהג להימנע מלקדש ולשאת נשים בין פסח לעצרת הוא איסור? והשיב שאינו איסור, אלא מנהג אבלות על מות שנים עשר אלף זוגות תלמידים של רבי עקיבא בתקופה זו. וכתב שנהגו מאותה שעה ואילך לא לכנוס (לשאת) ארוסות, אך אין מקפידים עם מי שכנס, ולקדש בלא נישואין לא נמנעו. לאחר כמה מאות שנים הוסיפו איסור תספורת ואיסורים נוספים.
מנהגי אבלות בימי ספירות העומר > טעמים נוספים למנהגי האבלות

יש סוברים שבעקבות מסעות הצלב שבשנת תתנ"ו טבחו בקהילות אשכנז בין תחילת אייר לשבועות, הוסיפו האשכנזים מנהגי אבלות נוספים יותר מהספרדים. המנהג זכה לחיזוק נוסף לאחר גזירות ת"ח ות"ט שאף הם החלו בתאריכים אלו. עם זאת, חלק מן הראשונים ובהם הרי"ף הרמב"ם והרא"ש לא הזכירו מנהגים אלו, ורוב המזכירים אותו התייחסו רק להימנעות מנישואים.
הגאונים וקדמוני הראשונים כותבים שזמן האיסור הוא מפסח לשבועות, וכפי שכתוב בגמרא ובמדרשים שהוא הזמן שמתו בו תלמידי רבי עקיבא. באמצע תקופת הראשונים התפתחו מנהגים שונים לזמן האיסור. יש שאסרו רק מפסח עד ל"ג בעומר, ויש שאסרו רק מב' אייר עד שבועות.
ל"ג בעומר

נהגו לפסוק ממנהגי האבלות ביום ל"ג בעומר, על אף שבתלמוד לא נאמר בפירוש כי מות התלמידים פסק ביום ל"ג בעומר, עם זאת המאירי מביא שקבלה (=מסורת) ביד הגאונים שביום ל"ג פסקה המיתה.
המקור הראשון אשר מציין כי מנהגי האבלות פוסקים ביום ל"ג בעומר הוא ר' אברהם בן נתן הירחי, במאה ה-12 המביא בשם ר' זרחיה הלוי כי בספר ישן הבא מספרד כתוב שתלמידי רבי עקיבא מתו מפסח ועד "פרוס העצרת", ומשמעות 'פרוס' היא חמישה עשר ימים, וזהו ל"ג לעומר:
ואין מנהג לכנוס בין פסח לעצרת, ולא מפני שיש איסור בדבר, אלא למנהג אבלות על מה שאירע, שבאותו פרק מתו י״ב אלף זוגות תלמידים לר׳ עקיבא על שלא נהגו כבוד זה לזה. אבל מקדשין, שאין שׂמחה אלא בחופה ונישׂואין, ומי שכנס אין בו שום איסור בעולם. ואך מנהג בצרפת ופרובינצא לכנוס מל״ג בעומר ואילך, ושמעתי בשם ר׳ זרחיה הלוי ז״ל מגירונדא שמצא כתוב בספר ישן הבא מספרד שמתו מפסח ועד פרוס העצרת. ומאי פורסא פלגא כדתנן שואלים בהלכות פסח קודם לפסח ל׳ יום ופלגא ט״ו יום וט״ו יום קודם העצרת זהו ל״ג בעומר.
יש אומרים, שלפי זה מותר להסתפר רק ביום ל"ד לעומר בבוקר ולא בל"ג, וכן הוא מנהג הספרדים.
יש שכתבו שחישוב זה לוקה בחסר לכאורה, שכן מחצית החודש קודם לחג השבועות הוא כ' באייר, ולא י"ח באייר. מאוחר יותר הציע המהרי"ל את הנימוק שבספירת העומר יש רק 32 ימים בהם אומרים תחנון, וייתכן שרק ימים אלו נספרו לקביעת פרוס העצרת. עם זאת, גם חישוב זה מתבסס לכאורה על מנייה שגויה של ימים אלו.
לקריאה נוספת

משה צבי נריה, האבלות בימי הספירה על מות תלמידי רבי עקיבא, אמונת עתיך - עלון מס' 41, באתר דעת.
אורי שרקי, בעוד מועד, מאמר אישיותו של רבי עקיבא. בהוצאת אורים והוצאת מגיד, תשע"ו (2006).
הערות שוליים

1 2  בראשית רבה, פרשה ס"א, פסקה ג'
↑  קהלת רבה, פרשה י"א, פסקה ו'
↑  תלמוד בבלי, מסכת יבמות, דף ס"ב, עמוד ב'
↑  נתיבות עולם, נתיב התורה, י"ב
↑  שבועות, ח׳, שנת תרע"ז
↑  מאמרי אמונת עתך, עלון מס' 41, האבלות בימי הספירה על מות תלמידי רבי עקיבא
↑   המקור לכך שתלמידי רבי עקיבא מתו במלחמת בר כוכבא – הרב אורי שרקי, סרטון בערוץ "Rav Oury Cherki הרב אורי שרקי", באתר יוטיוב (אורך: 10:05)
↑  כרם חמד חלק ז עמוד 183 באתר גוגל ספרים כאן
↑  רבי עקיבא בן יוסף, חייו ומשנתו, ספרית דורות, 1970, עמ' 27–28
↑  כך סובר שמואל ספראי: "נראים הדברים שיש לקבל כעובדה היסטורית כי תלמידיו של ר"ע מתו רובם ככולם בפורענות בימי מרד בר-כוכבא". וכן כתב שמואל אברמסקי: "שאין זה כמובן מן הנמנע, שהמדובר הוא בהשמדתם של תלמידים בזמן המרד" (בר-כוכבא נשיא ישראל, הוצאת מסדה, 1961, עמ' 134-133)
↑  כך גם דעת הרב מאיר מזוז אור תורה, סיון תשע"ג, עמ' תתכא.
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף נ"ב, עמוד ב'
↑  ראו הרב שמואל ישמח, "האם תלמידי רבי עקיבא מתו במרד בר כוכבא", אסיף ד (תשע"ז), עמ' 61–86.
↑  "אלא שכל עצמה של המסורת מלמדתנו, לאחר העיון, שמיתתם של תלמידי ר"ע ה'ראשונים' אירעה לפני מלחמת בר-כוכבא". (גדליה אלון, תולדות היהודים בא"י בתקופת המשנה והתלמוד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"א, חלק ב', עמ' 44-43)
↑  אורי שרקי, בעוד מועד, מאמר אישיותו של רבי עקיבא, עמ' 240, הוצאת אורים והוצאת מגיד, תשע"ו (2006).
↑  שערי תשובה סי' רע"ח. התשובה יוחסה בטעות לר' נטרונאי גאון, אך אינה שלו כפי שכתוב בתשובות ר' נטרונאי גאון עמ' 48 הערה 90.
↑  דרשות ר"י אבן שועיב ליום ראשון של פסח.
↑  דניאל שפרבר, מנהגי ישראל חלק א' עמ' ק"ז וק"ח.
↑  יבמות סב:
↑  קהלת רבה פרק יא
↑  ספר המנהיג, הלכות אירוסין ונשואין, עמוד תקל"ח. ודרשות רבי יהושע אבן שועיב ליום טוב ראשון של פסח
↑  שיבולי הלקט סי' רל"ה
↑  בית יוסף סי' תצ"ג.
↑  לוינסקי, יום טוב. תשי"ט. מאי ל"ג בעומר?. בתוך: לוינסקי, יום טוב (עורך), ספר המועדים ו, אגודת עונג שבת, תל אביב, 336-359.
מעגל תמורה

מעגל תמורה הוא מעגל חשמלי תאורטי, המייצג על ידי רכיבים אידיאליים רכיב חשמלי אמיתי. מעגל התמורה הוא מודל מופשט של הרכיב האמיתי, וכך הוא מאפשר לבצע חישובים ולנתח את פעולת הרכיב, את תכונותיו החשמליות ואת תכונות המעגל החשמלי כולו בו נמצא הרכיב. מעגלי תמורה בנויים מרכיבים ליניאריים ופאסיביים: נגדים, קבלים וסלילים. עם זאת, ניתן גם לדמות מערכות שאינן ליניאריות על ידי שימוש ברכיבים נוספים.
לדוגמה, לקבל מעשי הבנוי בטכנולוגיה נתונה יש מעגל תמורה כבאיור משמאל.
מעגל תמורה של קבל מעשי
כל הרכיבים באיור הם רכיבים אידיאליים, היינו:
הקבל C הוא קבל אידיאלי, ללא כל סממנים פאראזיטיים. אין לו זרם זליגה או התנגדות והשראות טוריים. יש לו רק קיבול "טהור".
זרם הזליגה דרך התווך הדיאלקטרי מיוצג על ידי הנגד האידיאלי והליניארי R-Leakage
הסממנים הפאראזיטיים כתוצאה מהמוליכים בהדקי הקבל וטכנולוגית החיבור מיוצגים על ידי הנגד R-series והמשרן L-Series, שניהם אידיאליים.
לא תמיד ניתן לתרגם תכונה פזיקלית כגון זליגה לרכיב ליניארי ואידיאלי יחיד. לעיתים בוחרים בפשרה המהווה קירוב מספיק לניתוח הזרמים והמתחים במעגל.
תכנון מעגלי תמורה מתבסס על משפט תבנין, משפט נורטון, מחלק מתח ועוד.
הערות שוליים

↑  Johnson, D.H. (2003a). "Origins of the equivalent circuit concept: the voltage-source equivalent" (PDF). Proceedings of the IEEE. 91 (4): 636–640. doi:10.1109/JPROC.2003.811716. hdl:1911/19968.
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.