stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלייר פוי
קריירה

כאשר למדה בבית הספר לדרמה של אוקספורד, הופיעה קלייר בתפקידים שונים כגון "נשים בצמרת", "גבעת ווטרשיפ", ו"נגע קל".
אחרי תפקידה בטלוויזיה, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה על הבמה המקצועית ב-DNA וב-הנס, אחד מהתפקידים בוים על ידי פול מילר בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון.
בשנת 2011 הופיעה קלייר בסרט הרפתקאות "עונת המכשפה", לצידו של השחקן ניקולס קייג'. ב-2015 גילמה את דמותה של אן בולין בסדרת הטלוויזיה "וולף הול".
החל מ-2016 גילמה את דמותה הצעירה של המלכה אליזבת השנייה בסדרת הדרמה של נטפליקס, "הכתר" כלומר בעונות 1-2. היא שבה לגלם את דמותה גם בהופעת אורח בעונה 4 (2020) וכן בפרק האחרון לסדרה בעונה 6 (2023).
בשנת 2018 שיחקה בסרטים "האדם הראשון" ו"הנערה ברשת העכביש".
עתידה לגלם את דמותה של שריל סנדברג בסדרת טלוויזיה על פייסבוק.
קריירה > על נשים בתעשיית הקולנוע

פוי עלתה לכותרות, כאשר התברר ששכרה היה נמוך באופן משמעותי מהשחקן שלצידה בסדרת הכתר. היא פרסמה בעיתונות את דעתה על הקושי השילוב קריירה ומשפחה.
חיים אישיים

בדצמבר 2014 התחתנה פוי עם השחקן סטיבן קמפבל מור, לאחר שהשניים הכירו שצילמו את הסרט "עונת המכשפה" ב-2011. בפברואר 2015 נולדה בתם, אייווי רוז. בפברואר 2018 פורסם כי הם נפרדו.
התמודדה עם מחלת פרקים וגידול בעין שאובחן בגיל 17.
בשנת 2021, פוי הייתה מטרה של סטוקינג, על ידי ג'ייסון פנרוז, ששלח לה יותר מ-1,000 מיילים בחודש אחד והופיע בביתה; פנרוז, הודה באשמה בנובמבר 2022, וקיבל מאסר על תנאי עד להסגרתו בארצות הברית.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | עונת המכשפה | אנה המכשפה |  |
| 2011 | הרוסים (אנ') | דון |  |
| 2014 | האקדמיה לערפדים (אנ') | סוניה קארפ |  |
| 2014 | רוזווטר (אנ') | פאולה גורלי |  |
| 2015 | הליידי בקרוואן | לויס |  |
| 2017 | לנשום | דיאנה בלייקר |  |
| 2018 | לא שפויה (אנ') | סוייר ולנטיני |  |
| 2018 | האדם הראשון | ג'נט ארמסטרונג | מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (2019)  מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (2019) |
| 2018 | הנערה ברשת העכביש (אנ') | ליסבת סלאנדר |  |
| 2021 | החיים המחשמלים של לואי וויין (אנ') | אמילי ריצ'רדסון וויין |  |
| 2021 | בני | ג'ואן ריצ'מונד |  |
| 2022 | נשים מדברות (אנ') | סאלומה |  |
| 2024 | כולנו זרים (אנ') | אמא של אדם | מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (2024) |
| TBA | Savage House | ליידי סאבג' |  |
| TBA | The Magic Faraway Tree | פולי תומפסון |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | כמעט אנושיים | ג'וליה | פרק: "Pilot" |
| 2008 | רופאים (אנ') | קלואי ובסטר | פרק: "The Party's Over" |
| 2008 | דוריט הקטנה | איימי דוריט | תפקיד ראשי; 14 פרקים |
| 2009 | 10 Minute Tales | אישה | פרק: "Through the Window" |
| 2010 | משתגעים בדואר (אנ') | אדורה בל דירהרט | מיני-סדרה |
| 2010 | Pulse | האנה קרטר | סרט טלוויזיה של BBC Three |
| 2010–2012 | על אדונים ומשרתים | ליידי פרספונה "פרסי" טאווין | תפקיד ראשי (2 עונות); 9 פרקים |
| 2011 | ההבטחה | ארין מתיוס | מיני-סדרה |
| 2011 | משמרת לילה (אנ') | הלן גיניוור | סרט טלוויזיה של BBC Two |
| 2012 | White Heat | שרלוט פיו | מיני-סדרה |
| 2014 | קרוסבונז (אנ') | קייט בלפור | תפקיד ראשי; 9 פרקים |
| 2014 | The Great War: The People's Story | הלן בנטוויץ' | 2 פרקים |
| 2014 | Frankenstein and the Vampyre: A Dark and Stormy Night | המספרת | סרט טלוויזיה תיעודי |
| 2015 | וולף הול | אן בולין | תפקיד ראשי; 6 פרקים מועמדת פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר (2015) |
| 2016–2017, 2020, 2022–2023 | הכתר | המלכה אליזבת' השנייה | תפקיד ראשי (עונות 1–2)  תפקיד אורח (עונות 4–6); 24 פרקים פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2017)  פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה (2018)  פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת דרמה (אנ') (2021)  פרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת מן הכלל של שחקנית בסדרת דרמה (אנ') (2017, 2018)   מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2018)   מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת דרמה (2017)   מועמדת פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר (2017, 2018) |
| 2021 | שערורייה בריטית למדי (אנ') | מרגרט קמפבל, הדוכסית מארגייל (אנ') | מיני-סדרה גם מפיקה-בפועל |
| 2023 | Mog’s Christmas | מיס תומאס | דיבוב; ספיישל טלוויזיוני של ערוץ 4 |
| 2024 | Wolf Hall: The Mirror and the Light | אן בולין | 4 פרקים |
פילמוגרפיה > תיאטרון

| שנה | מחזה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2008 | DNA | ג'אן | התיאטרון המלכותי הלאומי |
| 2013 | מקבת' | ליידי מקבת' | תיאטרון טרפלגר (אנ'), וסט אנד |
| 2019 | Lungs | W | תיאטרון אולד ויק |
מריה בלו

| --- | --- |

מריה בלו (2005)
 לידה:  18 באפריל 1967 (בת 57) נוריסטאוון, פנסילבניה, ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וילאנובה  Archbishop John Carroll High School  Saint Teresa of Avila School 
 בת זוג:  דומיניק קרן (2024–הווה)
 מספר צאצאים:  1
 פרופיל ב-IMDb
 
מריה אלנה בלו (באנגלית: Maria Elena Bello; נולדה ב-18 באפריל 1967) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, שהייתה מועמדת פעמיים לפרס גלובוס הזהב.
ביוגרפיה

בלו נולדה בנוריסטאוון, פנסילבניה. היא בתם של קייטי נורה, אחות, וג'ו בלו, קבלן. בלו גמרה בהצלחה את לימודיה בתיכון הארכיבישוף קארול. למדה באוניברסיטת וילנובה את תחום מדע המדינה במטרה להפוך לעורכת דין, ותוך כדי לקחה שיעורי משחק רק בתור תחביב.
קריירה

לאחר לימודיה, החלה בלו להופיע במחזות אוף ברודוויי ובתפקידי אורח בסדרות "The Commish","Due South" ו-"ER".
תפקידה הראשון על המסך היה ב-1996 כאשר לוהקה לתפקיד גברת סמית' בסדרת הטלוויזיה "מר וגברת סמית'". התוכנית ירדה מהמסך לאחר שמונה שבועות בלבד.
התפקיד הקולנועי הראשון של בלו היה ב-1998 בסרט "לילה נצחי" לצד בן סטילר ואליזבת הרלי.
שנה לאחר מכן הופיעה בלו בסרט "פייבק".
בשנת 2000 שיחקה בסרט "חופשיות על הבר" ובסרט "דואט".
ב-2002 הופיעה בלו בדרמת הפשע של פול שרדר "מאחורי המצלמה".
ב-2003 שיחקה בסרט "קולר - להרגיש את וגאס", על הופעתה בסרט קיבלה בלו מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר. שנה לאחר מכן שיחקה בלו בסרט המתח/אימה "חלון סודי".
ב-2005 השתתפה במותחן "מחלק 13", ובדרמת המתח של דייוויד קרוננברג "היסטוריה של אלימות", על תפקידה בסרט זה קיבלה בלו מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2006 הופיעה בלו בקומדיה "תודה שעישנתם", בסרט הדרמה "האחיות", ובסרטו של אוליבר סטון, "מגדלי התאומים". שנה לאחר מכן הופיעה בסרט "מועדון הקריאה של ג'יין אוסטן", בסרט של אלן בול "ערבושית", ובסרט "התנפצות".
בשנת 2008 שיחקה בלו בסרט השלישי בטרילוגיית סרטי "המומיה", "המומיה: שובו של קיסר הדרקון". בסרט גילמה בלו את דמותה של אוולין אוקונ'ל קארנהאן ובכך החליפה את רייצ'ל וייס אשר גילמה את הדמות ב-2 הסרטים הראשונים. ב-2013 שיחקה בסרט אסירים.
בשנת 2015 השתתפה בסרט "המרוץ לפסגה", ובסרט האימה "בית האימה".
ב-2016 שיחקה בסרט האימה "כיבוי אורות", שיחקה בסרט "מקס סטיל" (המבוסס על סדרת האנימציה) ובסרט " פריחה מאוחרת" של קווין פולאק, ושיחקה בסרטים הקנדים "חכי עד שהלן תבוא" ו-"האישור". בנוסף, שיחקה בסדרת הדרמה המשפטית "גוליית" בתפקיד מישל מקברייד, אשתו לשעבר של כוכב הסדרה (בילי בוב תורנטון).
בשנת 2017 הצטרפה לעונה ה-15 של סדרת המשטרה "NCIS", בתפקיד ז'קלין "ז'אק" סלואן, פסיכולוגית מבצעית בשירות החקירות של מחלקת הצי של ארצות הברית, אותה גילמה עד העונה ה-18.
בשנת 2018 שיחקה בדרמה הרומנטית "יום אחרי יום", בתפקיד אימה של ריינון, הדמות הראשית בסרט.
בשנת 2022 לקחה חלק בהפקת וכתיבת סרט האקשן ההיסטורי "לוחמת" בבימויה של ג'ינה פרינס בית'ווד (אנ').
באוגוסט 2024 פורסם כי בלו לוהקה לסדרת הדרמה של נטפליקס בשם "The Waterfront," שנוצרה על ידי קווין ויליאמסון. הסדרה כוללת שמונה פרקים ואושרה לראשונה על ידי נטפליקס במאי. בלו תשחק לצד הולט מק'קלני. בלו תגלם את מיי בקלי, דמות מורכבת שהיא אשתו של הארלן (מק'קלני) ואמא לשני ילדיהם. לאחר שבעלה לקח צעד אחורה מהעסק המשפחתי, היא ובנם ניהלו את עסקי הדיג בדרכים מפוקפקות בניסיון נואש להציל את המשפחה.
חיים אישיים

בלו קיימה מערכת יחסים עם דן מק'דמרוט ולשניים נולד בן, ג'קסון בלו (2005) לפני שנפרדו.
ב-2013 יצאה מהארון במאמר שכתבה הניו יורק טיימס ובו היא כתבה על מערכת יחסים חד מינית עם בת זוגה דאז, קלייר מאן.
באפריל 2015 פרסמה את הספר שכתבה "Whatever...Love Is Love: Questioning the Labels We Give Ourselves".
בפברואר 2020, בזמן טקס פרסי האוסקר ה-92 בהופעה הפומבית הראשונה שלהם כזוג, הודיעה בלו שהיא והשפית דומיניק קרן התארסו ב-29 בדצמבר 2019, בזמן חופשה בפריז, צרפת.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1992 | Maintenance | אדי |  |
| 1998 | לילה נצחי | קיטי |  |
| 1999 | פייבאק | רוזי |  |
| 2000 | חופשיות על הבר | ליליאנה לאבל (אנ') |  |
| 2000 | דואט | סוזי לומיס |  |
| 2001 | China: The Panda Adventure | רות הארקנס |  |
| 2001 | Sam the Man | אנסטסיה פאוול |  |
| 2002 | מאחורי המצלמה | פטריסיה אולסון |  |
| 2002 | 100 Mile Rule | מוניקה |  |
| 2003 | קולר - להרגיש את וגאס | נטלי בליסריו | מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר |
| 2004 | סילבר סיטי | נורה אלרדייס |  |
| 2004 | חלון סודי | איימי רייני |  |
| 2005 | מחלק 13 | אלכס סביאן |  |
| 2005 | היסטוריה של אלימות | אדי סטאל | מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה מועמדת פרס סטלייט לשחקנית המשנה טובה ביותר בסרט קולנוע |
| 2005 | The Dark | אדל |  |
| 2006 | תודה שעישנתם | פולי ביילי |  |
| 2006 | האחיות | מרסיה פריור גלאס |  |
| 2006 | פליקה | נל מקלאפלין |  |
| 2006 | מגדלי התאומים | דונה מקלאפלין |  |
| 2007 | מועדון הקריאה של ג'יין אוסטן | ג'וסלין |  |
| 2007 | ערבושית | גייל |  |
| 2007 | התנפצות | אבי רנדל |  |
| 2008 | ממחטה צהובה | מיי |  |
| 2008 | Downloading Nancy | ננסי סטוקוול | מועמדת פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקנית הטובה ביותר |
| 2008 | המומיה 3: שובו של קיסר הדרקון | אוולין או'קונל |  |
| 2009 | חייה הפרטיים של פיפה לי | סאקי |  |
| 2010 | קומפני מן | סאלי וילקוקס |  |
| 2010 | מגודלים | סאלי למונסוף |  |
| 2011 | ילד יפה | קייט קרול |  |
| 2011 | חטיפה | מארה הרפר |  |
| 2011 | Carjacked | לוריאן |  |
| 2013 | מגודלים 2 | סאלי למונסוף |  |
| 2013 | אסירים | גרייס דובר |  |
| 2013 | גוף שלישי | תרסה |  |
| 2015 | המרוץ לפסגה | שריל וייט |  |
| 2015 | בית האימה | ד"ר אליזבת' קליין |  |
| 2015 | עיירה נועזת | מרת'ה |  |
| 2016 | הגל החמישי | רזניק |  |
| 2016 | התיקון | בוני |  |
| 2016 | כיבוי אורות | סופי |  |
| 2016 | פריחה מאוחרת | ברנדה ניומנס |  |
| 2016 | מקס סטיל | מולי מקגראת' |  |
| 2016 | Wait Till Helen Comes | ג'ין |  |
| 2016 | The Journey Is the Destination | קאת'י אלדון | גם מפיקה בפועל |
| 2017 | בחיפוש אחר פליני | קלייר | גם מפיקה בפועל |
| 2018 | יום אחרי יום | לינדזי |  |
| 2018 | Better Start Running | הסוכנת מקפאדן |  |
| 2018 | Giant Little Ones | קרלי וינטר | גם מפיקה בפועל |
| 2020 | איש המים | שריף גודווין |  |
| 2022 | לוחמת |   | תסריטאית ומפיקה |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995 | Misery Loves Company | סטודנטית לקולנוע | פרק: "That Book by Nabokov" |
| 1995 | Nowhere Man | אמילי נונאן | פרק: "The Enemy Within" |
| 1995 | איש משטרה | בטסי | פרק: "In the Shadows of the Gallows" |
| 1996 | Due South | מקנזי קינג | פרק: "One Good Man" |
| 1996–1997 | Mr. & Mrs. Smith | מיס סמית' | תפקיד ראשי; 13 פרקים |
| 1997–1998 | ER | ד"ר אנה דל אמיקו (אנ') | תפקיד חוזר (עונה 3) תפקיד ראשי (עונה 4); 25 פרקים |
| 2010 | חוק וסדר: מדור מיוחד | ויויאן ארליס | 2 פרקים |
| 2011–2012 | החשוד העיקרי | ג'יין טימוני | תפקיד ראשי; 13 פרקים |
| 2012–2013 | טאצ' | לוסי רובינס | תפקיד ראשי; 13 פרקים |
| 2014 | נקמה על הכביש (אנ') | טס ת'ורן | סרט טלוויזיה של Lifetime |
| 2016 | גוליית | מישל מק'ברייד | תפקיד ראשי (עונה 1); 8 פרקים |
| 2017–2021 | NCIS | ז'קלין סלואן | תפקיד ראשי (עונות 18–15); 73 פרקים |
| 2023 | עצבים | ג'ורדן פורסטר | 6 פרקים מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2023) |
| יפורסם בהמשך | The Waterfront | מיי בקלי |  |
הערות שוליים

↑  Joe Otterson, Maria Bello Joins Kevin Williamson Netflix Series ‘The Waterfront’, Variety, ‏2024-08-20 (באנגלית אמריקאית)
↑  Coming Out as a Modern Family, ניו יורק טיימס, 29 בנובמבר 2013
| פרס סטלייט לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע |
| --- | --- | --- |
| דרמה (1996–2005) | קורטני לאב (1996) ‏•‏‏ ג'וליאן מור (1997) ‏•‏‏ קימברלי אליס (1998) ‏•‏‏ קלואי סביני (1999) ‏•‏‏ ג'ניפר אילי / רוזמרי האריס (2000) ‏•‏‏ ג'ניפר קונלי (2001) ‏•‏‏ אידי פאלקו (2002) ‏•‏‏ מריה בלו (2003) ‏•‏‏ ג'ינה רולנדס (2004) ‏•‏‏ לורה ליני (2005) |  |
| מוזיקלי או קומדיה (1996–2005) | דבי ריינולדס (1996) ‏•‏‏ ג'ואן קיוזאק (1997) ‏•‏‏ ג'ואן אלן (1998) ‏•‏‏ קתרין קינר (1999) ‏•‏‏ קייט הדסון (2000) ‏•‏‏ מגי סמית' (2001) ‏•‏‏ טובה פלדשו (2002) ‏•‏‏ פטרישה קלארקסון (2003) ‏•‏‏ רג'ינה קינג (2004) ‏•‏‏ רוזריו דוסון (2005) |  |
| סרט קולנוע (2006–הווה) | ג'ניפר הדסון (2006) ‏•‏‏ איימי ראיין (2007) ‏•‏‏ רוזמרי דה ויט (2008) ‏•‏‏ מוניק (2009) ‏•‏‏ ג'קי ויבר (2010) ‏•‏‏ ג'סיקה צ'סטיין (2011) ‏•‏‏ אן האת'וויי (2012) ‏•‏‏ ג'ון סקוויב (2013) ‏•‏‏ פטרישה ארקט (2014) ‏•‏‏ אליסיה ויקנדר (2015) ‏•‏‏ נעמי האריס (2016) ‏•‏‏ לואיס סמית' (2017) ‏•‏‏ רג'ינה קינג (2018) ‏•‏‏ ג'ניפר לופז (2019) ‏•‏‏ אמנדה סייפריד (2020) ‏•‏‏ קירסטן דנסט (2021) ‏•‏‏ קלייר פוי (2022) ‏•‏‏ דאווין ג'וי רנדולף (2023) ‏•‏‏ אריאנה גרנדה (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007452562005171  PLWABN: 9810657159805606  BIBSYS: 6044325  BNE: XX1232910  BnF: cb14045589q (data)  CANTIC: a10363725  GND: 137808291  ISNI: 0000 0001 1473 0993  LCCN: no2002021917  MusicBrainz: c1862170-33fe-4532-bcc1-7292cdc04ab1  NKC: xx0046848  SNAC: w67403z5  SUDOC: 117550450  VIAF: 56811973   WorldCat (עם VIAF): 56811973
טום מקארתי

| --- | --- |

 לידה:  7 ביוני 1966 (בן 58) מחוז יוניון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1992 
 עיסוק:  שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע
 מקום לימודים:  בית הספר לדרמה של ייל  בוסטון קולג'  New Providence High School 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (2014) 
 פרופיל ב-IMDb
 
תומאס (טום) מקארתי (באנגלית: Tom McCarthy, נולד ב-7 ביוני 1966) הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע אמריקאי. זוכה פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על סרטו "ספוטלייט".
ביוגרפיה

מקארתי גדל בניו ג'רזי. למד בבוסטון קולג' ובבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל. כשחקן הופיע בין השאר בסרטי הקולנוע "פגוש את ההורים", "גיבורי הדגל", "ממותה", "המופלא החדש", "שנת הכלב", "משחק כפול", "מבט מגן עדן", "2012", "משחק הוגן" ו"פגוש את הפוקרס הקטנים". כמו כן הופיע בתפקידי מפתח בסדרות הטלוויזיה "בוסטון פאבליק" ובעונה החמישית של "הסמויה". בנוסף ערך הופעות אורח בסדרות רבות אחרות.
ב-2003 יצא סרטו הראשון כבמאי, "אנשי התחנה", עבורו כתב גם את התסריט. הסרט זכה בקטגוריית בחירת הקהל לדרמה הטובה ביותר בפסטיבל סאנדנס. מקארתי זכה בפרס באפט"א לקולנוע עבור התסריט המקורי הטוב ביותר, בפרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט ראשון, ובפרס ג'ון קסאווטס לסרט שתקציבו קטן מחצי מיליון דולר.
ב-2007 כתב וביים את הסרט "האורח", וזכה על כך בפרס סטלייט לתסריט המקורי הטוב ביותר ובפרס אינדפנדנט ספיריט לבמאי הטוב ביותר.
ב-2009 היה שותף לכתיבת התסריט לסרט ההנפשה "למעלה".
ב-2011 ביים וכתב את דרמת הספורט "ווין ווין".
ב-2014 כתב את התסריט לסרט "יד בשווי מיליון דולר" שביים קרייג גילספי. כתב וביים את הסרט "הסנדלר" שיצא ב-2014.
מקארתי כתב וביים את הסרט "ספוטלייט" שיצא ב-2015 וזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרס אינדפנדנט ספיריט. עבור כתיבת התסריט זכה מקארתי יחד עם שותפו ג'וש סינגר בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, בפרס באפט"א, בפרס סטלייט, בפרס אינדפנדנט ספיריט ובפרס גילדת התסריטאים לתסריט המקורי הטוב ביותר. כמו כן זכה בפרס סטלייט ובפרס אינדפנדנט ספיריט לבמאי הטוב ביותר.
הוא המפיק והבמאי של סדרת הטלוויזיה "13 סיבות" ושל סדרת הטלוויזיה "אלסקה דיילי".
בשנת 2020 עלה סרטו "טימי פיילייר: טעויות קורות", אותו כתב וביים ועלה בבכורה ב-7 בפברואר 2020 בשירות דיסני+.
ב-2021 יצא סרטו "מים שקטים", דרמת פשע בכיכובם של מאט דיימון ואביגייל ברסלין.
מיכאל רוזנפלד

| --- | --- |

 לידה:  1916 ורשה, האימפריה הרוסית 
 נהרג:  2 בספטמבר 1943 (בגיל 27 בערך) קרבצוביזנה, רפובליקת פולין 
 מדינה:  פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בוורשה 
 מפלגה:  מפלגת הפועלים הפולנית 
 פרסים והוקרה:  צלב הכסף של וירטוטי מיליטארי 
 
מיכאל רוזנפלד (בפולנית: Michał Rozenfeld;‏ ורשה 1916 – יער וישקוב, 1 בספטמבר 1943) היה חבר במפקדת הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בגטו ורשה כנציג של ה-PPR, המפלגה הקומוניסטית. במהלך המרד בגטו, באפריל 1943, נלחם באזור הגטו המרכזי. עם נפילת בונקר המפקדה במילא 18, יצא מהגטו הבוער ב-10 במאי, יחד עם קבוצת מפקדים ולוחמים, דרך תעלות הביוב. בהמשך הצטרף עם חבריו ליחידת פרטיזנים יהודים ביערות וישקוב, סמוך לוורשה. נפל בקרב נגד הגרמנים. כשנתיים לאחר מותו הוא קיבל אות הצטיינות גבוה מממשלת פולין, כאות הוקרה על לחימתו במרד גטו ורשה.
משפחתו ולימודיו

רוזנפלד נולד בוורשה בשנת 1916, לאביו דב-בר, שהיה צורף, ולאמו זלטה מבית שיינברג. גדל בוורשה עם שני אחיו, נתן ונחמן, ואחותו, רוז'ה-שושנה.
סיים בהצטיינות את לימודיו בגמנסיה בוורשה.
בוגר לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטת ורשה והיה תלמידו של פרופ' טדאוש קוטרבינסקי. פעיל בארגון האקדמי "ז'יצ'א".
בעקבות התגברות האנטישמיות בפולין, נקבעה תקנה באוניברסיטאות בסוף שנות ה-30, שעל הסטודנטים היהודים לשבת ב"ספסלי הגטו" שהוקצו בכיתות הלימוד במיוחד ליהודים, כדי להפריד בינם לסטודנטים פולנים וכדי להשפיל אותם. מיכאל, כמו חבריו היהודים, התעלם מהתקנה ועמד במהלך ההרצאות.
היה פעיל ב-PPR, המפלגה הקומוניסטית שהייתה בלתי ליגלית בפולין.
לפני המלחמה עבד בחופשות כמורה במוסד הילדים צנטוס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, עזב את שטח הכיבוש הגרמני ועבר לעיר לבוב, שהועברה לשליטת ברית המועצות. ייתכן שסיים בה את לימודיו באוגוסט 1940.
במפקדת אי"ל ובמרד גטו ורשה

בשנת 1942 חזר לוורשה. עם הקמתו של הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בחודש אוקטובר, שאיחד את הקבוצות הפוליטיות בחיים היהודיים בעיר, הוא נמנה עם חברי המפקדה הראשית של אי"ל בגטו ורשה, כנציג המפלגה הקומוניסטית- PPR, ללא תפקיד מעשי. על פי עדות נוספת הוא הצטרף למפקדת אי"ל בתקופה מאוחרת יותר.
במהלך המרד בגטו, באפריל 1943, נלחם באזור הגטו המרכזי. יצחק צוקרמן כינה אותו בספרו "המהנדס". לא ברורה המשמעות של הכינוי הזה. ייתכן שהכינוי מרמז שמיכאל היה אחראי על נושא החבלה.
הפעולה היחידה של מיכאל במפקדת אי"ל בבונקר במילא 18 עליה ידוע הייתה ב-29 באפריל, כ-11 ימים לאחר תחילת המרד. באותה עת לא הייתה יכולת להמשיך בלחימה, בגלל מחסור בציוד לחימה וחוסר אפשרות ליצור מגע קרבי עם הכוחות הגרמנים, שכן הם היו מחוץ לשטח הגטו וירו לעברו אש תותחים ולהביורים. הירי הגרמני הכבד הביא להרס הגטו, שריפות נרחבות של בניינים ובונקרים ולאבדות בקרב תושבי הגטו והלוחמים. חברי המפקדה - מרדכי אנילביץ', צביה לובטקין, מרק אדלמן, הרש ברלינסקי ומיכאל רוזנפלד - התכנסו לישיבה כדי לדון במצב ולבדוק אפשרות של הוצאת הלוחמים מהגטו הבוער אל היער כדי להמשיך בלחימה נגד הגרמנים. הם החליטו לשלוח שני לוחמים, זיגמונט פרידריך, חבר הבונד, ושמחה רותם (קז'יק), אל מחוץ לגטו, כדי ליצור קשר עם חבר המפקדה, יצחק (אנטק) צוקרמן. כן נמסר שמיכאל היה בבונקר המפקדה של אי"ל גם ב-1 במאי.
כפרטיזן יהודי ביערות וישקוב

עם נפילת בונקר המפקדה במילא 18 בידי הגרמנים, מיכאל היה בין המפקדים והלוחמים של אי"ל שיצאו מהגטו דרך תעלות הביוב ברחוב פרוסטה ב-10 במאי 1943. בין המפקדים שיצאו איתו היו מרק אדלמן, צביה לובטקין, טוסיה אלטמן, ישראל קאנאל, יהודה ונגרובר, הירש ברלינסקי, אליעזר גלר וטוביה בוז'יקובסקי. הלוחמים הועברו ליערות לומיאנקי, כ-7 ק"מ צפונית לוורשה, במטרה להצטרף לפרטיזנים, באמצעות משאיות שארגן שמחה רותם (קז'יק).
משם הועברו הלוחמים, בסביבות 20 במאי, בשתי משאיות ליערות וישקוב, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה, ולחמו במסגרת יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ'. הפרטיזנים קיבלו נשק וחומרי חבלה מברית המועצות והדרכה מפרטיזנים רוסיים ופעלו בחסותה של המחתרת הפולנית הקומוניסטית ארמייה לודובה. הם ביצעו פעולות רבות נגד הכוחות הגרמנים, וביניהן חבלה במסילות ברזל, החרמה וחבלה ברכוש גרמני, וכן פעולות עונשין נגד משתפי פעולה עם הגרמנים. "מיכאל התבלט בין הפרטיזנים ברמתו הקרבית והמוסרית".
נפילתו בקרב עם הגרמנים בבית היערן

מיכאל נמנה עם קבוצה של 12 לוחמים, בפיקודו של יאנק שוורצפוס, שעליה הוטל, ב-1 בספטמבר 1943, לפוצץ רכבת גרמנית בתחנת הרכבת אורלא, על הדרך לתחנת הרכבת במלכיניא, כ-60 ק"מ צפונית לוורשה. "זו הייתה אולי הפעולה הגדולה והנועזת ביותר שביצעה היחידה ע"ש מרדכי אנילביץ'". כתוצאה מהפעולה נהרסה רכבת צבאית גרמנית עמוסת תחמושת ונהרגו חיילים גרמנים רבים שהיו בדרכם מזרחה.
לאחר ביצוע הפעולה, הסתתרו הלוחמים בביתו של שומר יער פולני ליד הכפר קרבצוביזנה. שוורצפוס שלח שני לוחמים לבדוק את תוצאות הפעולה. באותה העת אשתו של שומר היער הצליחה להתחמק מהבית ולהזעיק את המשטרה הגרמנית. המשטרה הקיפה את הגורן שבו נמצאו הלוחמים, התפתח קרב בין הלוחמים והמשטרה הגרמנית ובמהלכו נהרגו כל 12 הלוחמים ועמם בתו של שומר היער שהוחזקה על ידם כבת ערובה.
קבלת אות הצטיינות מממשלת פולין

ביום השנה השני למרד גטו ורשה, 18 באפריל 1945, מיכאל נמנה עם 50 לוחמים שעל פי צו הפיקוד העליון של צבא פולין, קיבלו אותות הצטיינות על מלחמתם בנאצים. למיכאל הוענק העיטור "ויריטוטי מיליטרי" דרגה 5. תוכן הפקודה: "על סמך מנשר מיום 23 בדצמבר 1944 של הוועד הפולני לשחרור לאומי, ובשם נשיא המועצה הלאומית הארצית, הנני מעניק את אותות ההצטיינות האלה ביום השנה למרד גטו ורשה, למשתתפים בעלי הזכויות הגדולות ביותר במרד זה על מלחמתם בכובש הנאצי".
הנצחתו

הוקמה אנדרטה לזכרו באוניברסיטת ורשה.
הוקמה אנדרטה בבית קברות אוקופובה בוורשה לזכרם של הלוחמים מיחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ' שנפלו בבית היערן. האנדרטה כוללת סלע גרניט ועליו נחצבה הכתובת: "פה טמון אפרם של הגיבורים הלוחמים מגטו ורשה, הפרטיזנים של היחידה על שמו של מ. אנילביץ'". על 12 לוחות קטנים חרוטים השמות או הכינויים של הלוחמים.
ראו גם

יחידת הפרטיזנים ע"ש מרדכי אנילביץ'
מרד גטו ורשה
הארגון היהודי הלוחם
מילא 18
הערות שוליים

↑  עדות כתובה בפולנית של אחותו, רוז'ה-שושנה ברסלאור-רוזנפלד .
↑  צביה לובטקין, בימי כיליון ומרד, בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, תש"מ, 1979, עמ' 235
↑  ארגון הפרטיזנים, לוחמי ומורדי הגטאות
↑  ישראל גוטמן, מרד הנצורים, מרחביה: ספריית הפועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הארצי, 1963, עמ' 275
↑  מלך ניישטט, חורבן ומרד של יהודי וארשה, הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, תש"ז, 1947, עמ' 103
↑  אנקה גרופינ'סקה, סחור סחור, שיחות עם לוחמים מגטו וארשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מפה- מיפוי והוצאה לאור, 2002, עמ' 250
↑  מרד גטו ורשה, באתר sharvit.cet.ac.il
↑  צביה לובטקין, בימי כליון ומרד, הוצאת בית לוחמי הגטאות והקיבוץ המאוחד, 1979, עמ' 96
↑  יצחק צוקרמן, שבע השנים ההן: 1946-1939, הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1990, עמ' 190.
↑  מלך ניישטט, חורבן ומרד של יהודי וארשה, הוצאת הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית, תש"ז, 1947, עמ' 195
↑  שמחה רותם (קז'יק), ובתוכי העבר... בארגון היהודי הלוחם, משרד הביטחון-ההוצאה לאור, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד-1984, עמ' 49-47
↑  יצחק צוקרמן, בסוק משה, ספר מלחמות הגיטאות, הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות,, 1956, עמ' 207
↑  הילה רופאייזן-שיפר, פרידה ממילא 18, סיפורה של קשרית, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990, עמ' 111
↑  ישראל גוטמן, יהודי ורשה 1939–1943, גיטו, מחתרת, מרד, הוצאת ספרית הפועלים, 1977, עמ' 432
↑  צביה לובטקין, בימי כיליון ומרד, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ם-1980, עמ' 179-169
↑  שמחה רותם (קז'יק), ובתוכי העבר... בארגון היהודי הלוחם, משרד הביטחון-הוצאה לאור, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד-1984, עמ' 61-58
↑  איתמר לוין, שלומית לן, הקרב האחרון, מרד גטו ורשה: הסיפור האמיתי, ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2009, עמ' 352-347
↑  אהרן כרמי, חיים פרימר, מן הדליקה ההיא, סיפורם של שני לוחמים מגיטו וארשה, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ג-1961, עמ' 239-237
↑  קרקובסקי שמואל, לחימה יהודית בפולין נגד הנאצים, 1944-1942, הוצאת יד ושם, ספריית הפועלים והמכון ליהדות בת זמננו של האוניברסיטה העברית בירושלים, 1977, עמ' 167-164
1 2 3  נורית אשכנזי, היחידה הפרטיזנית ע'ש אנילביץ', ‏13 באפריל 2005
1 2  חייקה גרוסמן, אבא קובנר, ספר הפרטיזנים היהודים, כרך ב', הוצאת ספרית הפועלים, 1959, עמ' 60
↑  מיכאל רוזנפלד, באתר מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה
אות הצטיינות שקיבל מיכאל רוזנפלד מממשלת פולין, כהוקרה על לחימתו במרד גטו ורשה
מצבתו של מיכאל רוזנפלד בבית הקברות אוקופובה בוורשה
מרים הופרט

| --- | --- |

מרים הופרט
 לידה:  13 באוקטובר 1897 פולין יאסלו, גליציה
 פטירה:  11 בינואר 1980 (בגיל 82) ישראל תל אביב, ישראל
 שם לידה:  Marie Sara Hoffert 
 מדינה:  ישראל, אוסטריה, ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 פעילות בולטת:  עובדת סוציאלית, פעילה חברתית
 ידועה בשל:  ניהול השירות הסוציאלי לעולה בשנות ה-50, ייסוד העבודה הסוציאלית הקהילתית בישראל ומרכז 'אלומה' לטיפול משפחתי
 השכלה:  עבודה סוציאלית, פדגוגיה סוציאלית, חינוך, פסיכואנליזה
 תואר:  דוקטור
 
מרים הופרט (13 באוקטובר 1897 – 11 בינואר 1980) הייתה מחלוצות העבודה הסוציאלית ביישוב העברי. היא ניהלה את השירות הסוציאלי לעולה בשנות ה-50 והייתה ממקימות העבודה הסוציאלית הקהילתית בישראל.