stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שודדי הקאריביים (מתקן שעשועים)
ביקורת על המתקן

באחת הסצנות במתקן נראה שודד ים הרודף אחרי אישה. מטרת המרדף ניתנת להסקה - ומובן שמדובר במבוא לסצנת אונס או חטיפה. בעקבות ביקורת ציבורית הסצנה שונתה, והאישה מחזיקה בידה מגש עם אוכל, על מנת לרמוז שהשודד רודף אחריה בשל האוכל שבידיה.
בשנת 1996 שונה המתקן בדיסנילנד וב-2004 גם בממלכת הקסם, וכיום האישה רודפת אחרי שודד הים כשהיא מחזיקה בידה מטאטא ומכה אותו.
מקום נוסף בו שונה המתקן בשל ביקורת ציבורית הוא בסצנה בה השודד נהג לומר "אני אעלה את דגלי עליך אישה ביישנית" ("... to hoist me colors upon the likes of that shy little wench") ו"אני מוכן לשתף אותך בגופי" ("I be willing to share I be.") כאשר מאחוריו רואים אישה המסתתרת בתוך חבית מביטה החוצה ושבה להסתתר.
כיום השודד אומר "אני מחפש נתח בשר חזיר" ("I be looking for a fine pork loin I be") ומהחבית מציץ ראש של חזיר.
אוהדים נלהבים של המתקן התנגדו לשינויים אלה וביקרו אותם, תוך דרישה מחברת וולט דיסני לשחזר את המתקן למצבו המקורי המתאר את המציאות שהייתה במאה ה-19.
ביקורת אחרת נגד המתקן מעלה שהוא מעלה על נס את אורח החיים ההולל והמשחית של שודדי הים ומעודד ונדליזם.
תאוריית קשר טוענת כי הביקורת הציבורית הייתה יוזמה של אנשי וולט דיסני עצמם. קודם לכן הציג המתקן שישה משבעת החטאים והחטא היחיד שהיה חסר הוא חטא הגרגרנות - ובעקבות הביקורת לעיל - השודד הרודף אחרי מגש המזון מציג חטא זה, וכיום המתקן מציג את כל שבעת החטאים.
המתקן בקולנוע ובמשחקי מחשב

בשנת 2003 יצא לאקרנים הסרט שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה שפתח סדרת סרטים המבוססת באופן חופשי על המתקן. לאחר מכן יצאו לו סרטי המשך מצליחים- "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת", "שודדי הקאריביים: סוף העולם", "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" ו"שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר".
כמו כן, על בסיס המתקן נעשה משחק מחשב.
בשנת 2000 הוצג בדיסניקווסט המתקן שודדי הקאריביים: הקרב על זהב שודדי הים הכולל מסע דרך עולם וירטואלי.
בעקבות הצלחת הסרטים שונה המתקן והוספו לו דמויותיהם של רב החובל ברבוסה (המופיע בסרט הראשון, השלישי והרביעי) ודיווי ג'ונס (המופיע בסרט השני והשלישי).
המתקן אף שימש השראה לחלק מהסצנות בסדרת משחקי "אי הקופים".
מידע על המתקן > דיסנילנד

פתיחה: 18 במרץ 1967
מספר משתמשים: 3400 מבקרים לשעה
בובות אודיו אנימטרוניקס: 123 מהם:
66 שודדי ים
57 בעלי חיים וציפורים
כמות מים כוללת במתקן: 2,840,000 ליטרים
משאבות הרמת הסירות:
משאבה מס' אחת שואבת 75,700 ליטרים בדקה.
משאבה מספר 68,000 ליטרים בדקה.
אורך המפל הראשון: 15 מטרים
זווית המפל הראשון: 21°
אורך המפל השני: 11 מטרים
זווית המפל השני: 21°
אורך העלייה בסוף המתקן: 27 מטרים
זווית העלייה בסוף המתקן: - 16 מעלות
מספר הבניינים בהם נמצא המתקן: 2
מספר המפלסים במתקן: 3
הלאגונה הכחולה
המערות העליונות
אזור המופע העיקרי
גובה תיקרה מקסימלי: 12.1 מטרים
אורך המתקן: 14:30
סוג מתקן: מתקן תעלת מים
מידע על המתקן > ממלכת הקסם

פתיחה: 15 בדצמבר 1973
בובות אודיו אנימטרוניקס: 125 מהם:
65 שודדי ים וכפריים
60 בעלי חיים וציפורים
כמות מים כוללת במתקן: 568,000 ליטרים
אורך המפל: 15.8 מטרים
אורך הנסיעה במתקן: 8:30
סוג המתקן: מתקן תעלת מים

שלד נוהג בספינה טרופה.
סצנת הכלא במשחק אי הקופים.
שודדי הקאריביים בדיסנילד פריז.
הסגנון האקלקטי בארץ ישראל

| --- | --- |

בית לדרברג בתכנון דב טשודנובסקי, נבנה בסגנון אקלקטי במרכז ההיסטורי של תל אביב, 2022
 מדינה:  ישראל 
 מידע כללי
 אזור גאוגרפי:  ארץ ישראל
 טווח תאריכים:  שנות ה-20 במאה ה-20
 מבנים עיקריים:  בית הפגודה, בית ברלין-פסובסקי, בית ביאליק
 סגנון האדריכלות הבא:  הסגנון הבין-לאומי בארץ ישראל
 
בית השגרירות הרוסית
הסגנון האקלקטי (פירוש בעברית: "לקטני/ליקוטי/אספני" - אוסף של סגנונות שונים יחדיו) הוא סגנון אדריכלי שהיה נפוץ בישראל בשנות ה-20 מתוך הזרם האומנותי הקרוי: אקלקטליזם (אנ') ועיקרו שילוב אדריכלות מערבית עם סגנונות קישוטיים ממספר רב של מקורות השראה - האדריכלות הקלאסית (יוון-רומא-רנסאנס-בארוק), אדריכלות של המזרח הרחוק, אר דקו, המזרח הקרוב, הסגנון הספרדי-מורי (אלהמברה), אר-נובו ואדריכלות מזרח-תיכונית עתיקה. הסגנון היה נפוץ במרבית העולם המערבי, וייחודו של הסגנון האקלקטי בארץ הוא שימוש נפוץ למדי במוטיבים קישוטיים כמו-תנ"כיים: אריחי קרמיקה תוצרת בצלאל עם נופי ארץ ישראל, דמויות מהתנ"ך וסצנות מקראיות; עץ התמר כאלמנט קישוטי מקובל; מוטיבים דמויי קרנות-מזבח; שימוש במגיני דוד ובאותיות עבריות; ועוד.
מאפיינים

בתים רבים שנבנו בסגנון הבנייה האקלקטי ניתן לראות באזור לב תל אביב, אך לא מעט מבנים בסגנון זה נבנו (וחלקם אף נותרו) במושבות ובערים אחרות שהייתה בהן אוכלוסייה יהודית בשנות העשרים. רבים מבלבלים בין הסגנון האקלקטי לבין הסגנון הארץ ישראלי, שהיה נפוץ בעשור הראשון של המאה העשרים. שני הסגנונות מקושטים מאוד, אך הסגנון הארץ ישראלי מפגין, באופן מובהק ומכוון, שילוב של אדריכלות מקומית ערבית-מוסלמית עם ארכיטקטורה מערבית, בעוד שהסגנון האקלקטי מתייחס כמעט באדישות למקור של הסגנונות שמהם הוא שואב השראה (ומעתיק מוטיבים).
גם האוכלוסייה הערבית בארץ ישראל בנתה באותה תקופה בתים מקושטים מאוד, שניתן לכנותם "אקלקטיים", והם נבדלים מאלו שנבנו בידי יהודים, בעיקר בגלל השימוש הרב שהם עושים במוטיבים ערביים-מוסלמיים. דוגמה לבנייה ערבית בסגנון האקלקטי היא מלון פאלאס הישן בירושלים, מבנה שנהרס אך חזיתותיו שומרו. בתים רבים בשכונות הערביות האמידות בירושלים - בקעה, טלביה וקטמון - נבנו אף הם בסגנון זה.
בשנות השלושים, עם הגעתה של העלייה החמישית מגרמניה, ועם הגעתם של אדריכלים מודרניסטים רבים לישראל (כולל בודדים שלמדו בבית הספר באוהאוס), הם חוללו מהפכה והשליטו את הסגנון הבינלאומי. מאז תחילת שנות השלושים סירב מהנדס העיר של תל אביב, יעקב שיפמן, לתת היתרי בנייה למבנים בסגנון האקלקטי, וכתוצאה מכך כמעט שלא נבנו יותר מבנים בסגנון זה.
בנוסף לקישוטים הרבים המאפיינים את בתי הסגנון האקלקטי, ניתן לזהות בהם אף סימני היכר נוספים: רבים מהבתים האקלקטיים הם דו-קומתיים או תלת-קומתיים, כאשר קומת הקרקע משמשת לצרכים מסחריים (חנויות, בדרך כלל); המבנים הם על פי רוב סימטריים בצורתם - ובמקרה של בניינים פינתיים, הם מדגישים את הפינה באופן בולט, ואף מוסיפים בה מגדלון; חלק גדול מהקישוטים הם קישוטי גבס, שנרכשו מקטלוגים והודבקו על המבנה, כך שניתן למצוא קישוטי תבליט זהים במבנים שונים; הבניינים, כמעט תמיד, מצופים שכבת טיח עבה, ולעיתים קרובות ניתן למצוא חריצים אופקיים על הטיח; החלונות הם בדרך כלל אנכיים, עם פרופורציות של 1:2, ועם תריסי עץ חיצוניים המותקנים על ציר; החזיתות של המבנים בסגנון האקלקטי עמוסות מאוד; אדריכלי מבנים אלו עשו מאמץ להדגיש דווקא את הקווים האנכיים; השימוש באריחי קרמיקה צבעוניים הוא מקובל למדי; תשומת לב מודגשת ניתנת דווקא לחזית הרחוב, וישנו היעדר כמעט מופגן של קישוטים בכל החזיתות האחרות; גגות הרעפים נמוכים למדי, ובמרבית המקרים הם מוסתרים באמצעות מעקה על הגג; על החזיתות ישנו כיתוב, כחלק מהקישוטים, בדרך כלל בחלק העליון של החזית ובמרכזה; נעשה שימוש בחלונות ארקר בצורת חצי-משושה הבולטים מן החזית.
מבנים

דוגמה מובהקת למבנה בסגנון האקלקטי, המשלב מוטיבים ממקורות רבים ושונים עם בנייה מערבית, היא בית הפגודה בתל אביב, שמאופיין בקשתות גדולות, עמודים דוריים, קשתות מוסלמיות וגג בצורה פגודה אסייתית.
מבנים מפורסמים נוספים בסגנון האקלקטי:
מלון עלמה - בתכנון דב טשודנובסקי.
בית סקופסקי, תל אביב, בתכנון יהושע צבי טבצ'ניק 1921
בית לוין (השגרירות הרוסית), תל אביב, בתכנון יהודה מגידוביץ'
בית ברלין-פסובסקי, תל אביב, בתכנון יוסף ברלין וריכרד פסובסקי, 1922/25
בניין שערי צדק הישן, ירושלים
קזינו גלי אביב - בתכנון יהודה מגידוביץ', 1922
בית אוסישקין, תל אביב בתכנון אלכסנדר לוי
בית ביאליק, תל אביב בתכנון יוסף מינור, 1924
בית רבקה גרינוולד בתכנון יהודה מגידוביץ'
בית שפרן, תל אביב, בתכנונו של משה צ'רנר, 1925
גלריה

בית הפגודה
בית ברלין-פסובסקי (בית התאומים)
בית אוסישקין בפינת הרחובות אלנבי פינת והירקון עם תוספת בנייה מעל הסגנון האקלקטי
מלון פלטין בפינת הרחובות אחד העם ונחלת בנימין
מלון נורדאו בפינת הרחובות נחלת בנימין וגרוזנברג
בית מגורים בתכנונו של עקיבא אריה ויס ברחוב מזא"ה
מלון גינוסר
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
אמנות אקלקטית
הערות שוליים

↑  מלון עלמה, מלון עלמה
| אדריכלות ישראלית |
| --- | --- | --- |
| מבנים בישראל | מבנים בירושלים • מבנים בתל אביב • מבנים בחיפה • מבנים לפי ערים נוספות • אתרי מורשת עולמית בישראל |  |
| סגנונות וגישות בנייה בישראל | אדריכלות טמפלרית • הסגנון הארץ-ישראלי • הסגנון האקלקטי • הסגנון הבינלאומי • ברוטליזם ושיכונים • בנה ביתך |  |
| ערכים בנושא תכנון ובנייה בישראל | חוק התכנון והבנייה • תכנון ובנייה בישראל • תוכנית גדס • תוכנית שרון  • ישראל 2020 |  |
| נושאים נוספים | אדריכלים ישראלים • אדריכלות בירושלים • אדריכלות בתל אביב והעיר הלבנה • גורדי שחקים בישראל |  |
ראו גם פורטל אדריכלות
בערות

.
בערות היא היעדר ידע והשכלה בנושאים חשובים. אולם, הקביעה מהו נושא חשוב היא קביעה סובייקטיבית. על כן, אנשים שונים יחשיבו קבוצות אוכלוסייה שונות כבעלות בערות. יש, למשל, מי שיחשיב את מי שידיעותיו בתחום המתמטיקה מעטות לבער, יש מי שיחשיב את מי שאינו מכיר את ההיסטוריה של עמו לבער ויש מי שיחשיב רק את מי שכמעט ולא למד שום נושא לבער. עמוס פונקנשטיין והרב עדין שטיינזלץ מגדירים בספרם "הסוציולוגיה של הבערות" את מי שחסרות לו ידיעות חשובות לחיי היום-יום כבער, בלי קשר להיקף הידיעות הכולל של אותו אדם.
סיבות הבערות יכולות להיות מצוקה כלכלית או חברתית אך לעיתים גם העדפה מודעת של הבערות על-פני הידע, מסיבות אידאולוגיות או דתיות.
מקור השם

המילה "בור" מופיעה בתנ"ך במשמעות שדה שלא נחרש. בלשון חז"ל ובימינו היא משמשת בהשאלה לציון אדם חסר השכלה.
אנאלפביתיות

חלק ניכר מהידע האנושי, בפרט בתקופה שקדמה ליצירת התקשורת האלקטרונית לסוגיה, מועבר בכתב, ולכן אנאלפביתיות - אי ידיעת קרוא וכתוב (היעדר אוריינות) נחשבת לצורת הבערות הקיצונית ביותר. האו"ם מגדיר בערות כחוסר היכולת לקרוא ולכתוב משפט פשוט בכל שפה. יחד עם זאת הסטנדרטים עבור בערות משתנים מחברה לחברה. יש המוציאים מקבוצת האנאלפביתים אנשים בעלי כישורים אחרים, כגון כישורי מחשב בסיסיים או חשבון ברמה בסיסית, מכיוון שיש אנשים רבים שאינם יכולים לקרוא מילים אך יכולים לקרוא מספרים, ואפילו יכולים ללמוד להשתמש במחשב ברמה מוגבלת אף שאינם יכולים לקרוא טקסט. הגדרות חדשות אלה, וההכללה של שמע ותמונות ואלמנטים גרפיים אחרים לתקשורת דיגיטלית, מעלים את האפשרות שיש לשנות את מושג הבערות באופן משמעותי.
תופעת האנאלפביתיות נפוצה יותר בארצות העולם השלישי מאשר בארצות מפותחות. רבים מודאגים בעניין תופעת האנאלפביתיות באוכלוסיית העולם, למרות העובדה ששיעורי האנאלפביתיות ירדו באופן קבוע בעשורים האחרונים, במיוחד בעולם השלישי. בין מדינות העולם השלישי נצפו הירידות המשמעותיות ביותר ברמת האנאלפביתיות בסין, בווייטנאם, בהודו, בקובה ובדרום אפריקה.
נתוני שנת 1998 מראים כי 16% מאוכלוסיית העולם, לפי הגדרת האו"ם, סובלת מאנאלפביתיות. בארצות הברית לבדה, כ־5% מהאוכלוסייה אנאלפביתית לפי הגדרת ממשלת ארצות הברית, לפי מפקד 1990. 7 מיליון מאזרחי בריטניה הם אנאלפביתים לפי הנתונים של הממשלה[דרושה הבהרה]. במדינות ערביות, למעלה מ־25% מהגברים וכ־50% מהנשים היו אנאלפביתים בשנת 2000.
לפי אתר UNSD (אנ') של האו"ם שיעור האנאלפביתיות במדינת ישראל עומד על 2.7% בקרב הגברים (מקום 31 מתוך 133 מדינות) ו-6.6% בקרב הנשים (מקום 40 מתוך 133 מדינות), כאשר המספר הגבוה אצל נשים מיוחס בדרך-כלל לאוכלוסיית הנשים הערביות.[דרוש מקור]
הבערות בעיני היהדות

היהדות מתנגדת נחרצות לבערות. "אין בור ירא חטא" - אמר הלל (מסכת אבות ב' ה'). וכוונתו שאדם ללא ידע מועד לחטוא, כי הוא אינו יכול ללמוד מה לעשות. ביהדות קיימות מצוות המונעות בערות בכך שהן מחייבות את האדם ללמוד קרוא וכתוב: כל יהודי מצוּוה ללמוד תורה (דבר שנעשה בקריאה בפה בדווקא כמו שכתוב "לא ימוש ספר התורה הזה מפיך"). כמו כן, קרוא וכתוב הם מהדברים שעל האב ללמד את בנו על פי ההלכה.
בערות אידאולוגית

הצגה קיצונית של בערות כאידאולוגיה מוצגת בספרו של ג'ורג' אורוול, 1984, שבה הבערות היא אחת משלושת עקרונות ה"סוצאנג", שהוא התורה השלטת, וסיסמתה: "בערות היא כוח". הצגה נוספת לתופעה זו הוא בשמה האנגלי של הבערות – Ignorance, שבא מהמילה התעלמות. דהיינו מהבחינה הלשונית-אנגלית, בערות אינה חוסר מקרי בידע או חוסר הזדמנות ללמוד אלא התעלמות מכוונת מידע וחוסר רצון לדעת.
כשם שיש אנשים שבאופן מכוון אינם לומדים, ישנן גם חברות שחוסמות דרכי לימוד מעצמן או מחלק מחבריהן. ישנן חברות רבות שבהן ההשכלה לגברים קדמה בשנים רבות להשכלתן של הנשים. ישנן חברות שחוסמות את קשר האינטרנט של חבריהן או מונעות מחבריהן ספרים שנכתבו על ידי מי שדעותיו אינן מקובלות וכיוצא בזה. התופעה חמורה במיוחד במדינות טוטליטריות ובכתות,  שם השלטון שואף להיות ספק המידע היחיד של האוכלוסייה. חברים בחברות כאלה עשויים להיענש על עצם ההקשבה לאדם חיצוני.
ראו גם

אפקט דאנינג-קרוגר
משל המערה של אפלטון
בורות בלתי מנוצחת
הערות שוליים

↑  עמוס פונקנשטיין ועדין שטיינזלץ, ‏הסוציולוגיה של הבערות, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, עריכה: רחל שיחור, תשמ"ח 1987
↑  מיכאל אנקין, ניבים מתנובת השדה - האקדמיה ללשון העברית, באתר hebrew-academy.org.il, ‏2013-05-12
↑  Social indicators, באתר UNSD.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538404805171  GND: 4205468-0  LCCN: sh85064214
פר גינט

ערך זה עוסק במחזה מאת הנריק איבסן. אם התכוונתם למוזיקה למחזה מאת אדוורד גריג, ראו .
| --- | --- |

פסטיבל זלצבורג 2012 – פר גינט
 כתיבה:  הנריק איבסן 
 מבוסס על:  Norwegian Huldre Fairy Tales and Folklore 
 מוזיקה:  אדוורד גריג 
 סוגה:  verse drama 
 הצגת בכורה:  24 בפברואר 1876 
 שפה:  נורווגית 
 
פסל של פר גינט
פר גינט, גיבור סיפור העם שעליו ביסס איבסן את המחזה שלו בקווים כלליים
"פֶּר גִינְט" (בנורווגית: Peer Gynt) הוא מחזה מחורז בן חמש מערכות מאת המחזאי הנורווגי הנריק איבסן, שהגדיר אותו תחילה כפואמה דרמטית. המחזה, שיצא לאור בשנת 1876 בנורווגית, הוא אחד המחזות הנורווגיים המוצגים ביותר ברחבי העולם. במאה ה-19 נאלצה דנמרק לוותר על שליטתה בנורווגיה לטובת שוודיה, והשאיפה לעצמאות חוללה גל של יצירות בשפה הנורווגית. איבסן גרס כי ל"פר גינט", סיפור העם הנורווגי שהמחזה בנוי עליו פחות או יותר, יש בסיס עובדתי, וכי אחדות מהדמויות בו מעוצבות על פי משפחתו של איבסן עצמו, בייחוד הוריו, קנוט איבסן ומריכן אלטנבורג. תיאור ביתו של פר גינט, דמות אביו העולה מזיכרונות האם אוזה, אוזה עצמה והיחסים שבינה לבין בנה, הם זיכרונות ילדותו של איבסן, בית אמו ואביו, כעדות עצמו, "רק בהפרזה מסוימת - מחמת דרישותיה של האמנות". הוא הושפע גם באופן כללי מאוסף סיפורי העם והאגדות הנורווגיים של פטר כריסטן אסביירנסן, שיצא לאור בשנת 1845 ("Huldre-Eventyr og Folkesagn").
ב"פר גינט" ניכרת השפעת "ברנד", מחזה של איבסן משנת 1865, העוסק גם הוא בחירות הרצון והבחירה ותוצאותיהן. נקודה מכרעת היא הדיון בהיעדר אהבה. 
"ברנד", כמו "פר גינט", תורגם לראשונה לעברית בידי לאה גולדברג ושוב בידי איתמר אבן-זוהר, מנורווגית.
איבסן כתב את "פר גינט" בהתעלמות מכוונת מן המגבלות שאמנות הבמה של המאה ה-19 כפתה על הדרמה. ארבעים התמונות של המחזה נעות ללא מעצורים בזמן ובמרחב ובין מודעות לאי-מודעות, ממזגות בהן פנטזיה מן הפולקלור הסקנדינבי עם ריאליזם נטול סנטימנטים. ריימונד ויליאמס השווה את "פר גינט" לדרמה המוקדמת של אוגוסט סטרינדברג, "מסעו של פטר בר-המזל" (1882), וטען ששני המחזות בוחנים סוג חדש של פעולה דרמטית, שהייתה מעבר ליכולות התיאטרון באותם ימים; שניהם יצרו "רצף דימויים בשפה וביצירה חזותית", שהתאפשר מבחינה טכנית רק בקולנוע.
תהליך הכתיבה

איבסן התחיל לכתוב את הפואמה הדרמטית ברומא בינואר 1867, והמשיך את הכתיבה בדרום איטליה, בטמפרטורה של קרוב ל-40 מעלות. הוא כתב ללא הפסקה, בחרוזים, גם כשעיניו נעצמו כמעט, וכשהשלים את שלוש המערכות הראשונות הזדרז להדפיסן ולשלוח אותן לסוכן שלו, אם כי שתי המערכות הבאות שתכנן לא היו אפילו בטיוטה. בסופו של דבר הושלמה העבודה, והפואמה הדרמטית הודפסה ויצאה לאור בנובמבר 1867.
עלילת המחזה

המחזה מתעד את מסעו של "פר גינט" מהרי נורווגיה אל המדבר של צפון אפריקה וחזרה. לדברי קלאוס ואן דן ברג, "מקורות המחזה רומנטיים, אבל הוא גם צופה את ההתפרקות לרסיסים של המודרניזם בראשיתו" ו"הטקסט הסינמאטי משלב שירה עם סאטירה חברתית וסצנות מציאותיות עם סוריאליסטיות." פר גינט תואר גם כסיפור חיים המבוסס על דחיינות והימנעות. המחזה נכתב באיטליה, והמהדורה הראשונה הייתה בת 1,250 עותקים, ויצאה לאור ב-14 בנובמבר 1867 בהוצאת הספרים הדנית גילדנדאל בקופנהגן. אף כי מהדורה ראשונה זו נמכרה כולה תוך זמן קצר, הדפסה חוזרת של עוד 2,000 עותקים, שיצאה לאחר ארבעה-עשר יום בלבד, לא נמכרה כולה אלא שבע שנים אחר כך.
את הפואמה הדרמטית "פר גינט" כתב איבסן באיטליה ואולי דווקה משום כך, כה עזה וכה חריפה ביצירה הזאת אווירת מולדתו הצפונית. מחמת הניגוד המתמיד שבין מראה העיניים של סביבתו בימים ההם לבין רשמי עברו, מוארת אור זכרונות-ילדות וגעגועים עולה כאן נורווגיה הסלעית, הערפילית, על הפיורדים שלה, הרריה, אורניה, שלגיה ואייליה, בכל ממשותה האגדית. הפולקלור מנוצל פה לא כיסוד רומנטי-סנטימנטאלי מתוך התמוגגות שבמרחק, אלא בהרגשת אותה צמרמורת פיסית כמעט, שיש לו לילד עם שמיעת אגדת-אימים, או בפנים זועפות של מי שיודע את הקשר האמיתי בין עם עני היושב על קרקע צחיחה וצייקנית ובין אגדותיו ושיריו.
לעומת ביירנסטיירנה ביירנסון, שהתפעל מן ה"סאטירה שמציג המחזה על האנוכיות, צרות האופקים וההסתגרות האופייניות לנורווגים" ותיאר אותו כ"כביר", הנס כריסטיאן אנדרסן, גאורג ברנדס וקלמנס פטרסן הצטרפו כולם לעוינות הכללית. פטרסן כתב, שהמחזה איננו שירה, משום שבהמרת המציאות לאמנות הוא איננו עומד בדרישות, לא של אמנות ולא של מציאות. איבסן זעם בייחוד על דברי הביקורת של פטרסן ויצא להגנת יצירתו בטענה, ש"זו הינה שירה; ואם לא, היא תהיה לכזאת. מושג השירה בארצנו, בנורווגיה, יעצב את עצמו בהתאם לספר זה". על אף הגנה זו להישג הפיוטי לו ב"פר גינט", המחזה היה האחרון בו השתמש איבסן בפסוקי שירה. מ"ליגת הנעורים" (1869) ואילך. כתב איבסן דרמה אך ורק בפרוזה.
עלילת המחזה מזכירה עלילות דומות מן המיתולוגיה היוונית, כגון האודיסיאה של הומרוס, מסעו רב ההרפתקאות של אודיסאוס וציפייתה רבת-השנים של פנלופה, הממתינה באמונה שלמה לשובו של בעלה, כמוה כסולוויג.
מערכה ראשונה > תמונה א'

פר מספר לאמו, אוֹזֶה, נסים ונפלאות על מעלליו בשעות האחרונות, לתרץ את השתמטותו מעבודות המשק. אוזה, אלמנה מרת-נפש וקשת יום, מתקשה להתמודד עם אחזקת החווה וקובלת על הידרדרות מצבם הכלכלי מאז מות בעלה, ועל בנה, פר החסון בן העשרים, שמעדיף להתהולל עם חבריו במקום לסייע לה בעבודה. תחילה היא מסתייגת מסיפוריו ומלגלגת עליהם, אבל בהדרגה היא נכבשת לכושר התיאור שלו ונסחפת בעלילות הסכנה המדומות שהוא שוזר לפניה, אחוזת אימה ודאגה לשלומו, עד שהיא מתעשתת ומבינה, שנפלה שוב ברשת הבדותות שלו. פר מנסה לשכנע את אמו, שיש לו סיכוי לשאת לאישה את אינגריד, בת עשירים שאביה בעל אחוזת הגסטד וכלולותיה לאחר נועדו ליום המחרת. אמו מבכה את הסיכוי שהיה לבנה לרשת אחוזה עשירה ולחלץ את שניהם מחיי העוני, אך פר מושיבה על גבו ודוהר איתה אל בית "כלתו", בביטחון מלא שיוכל לשכנע את אביה לתתה לו ולא לחתנה המיועד. אוזה מבטיחה לספר לאביה של אינגריד את כל מעללי בנה הסורר, ועל כן מושיב אותה פר על גג טחנת הקמח, כדי שלא תקלקל את סיכוייו, ומתעלם מצעקותיה וקללותיה המלוות אותו.
מערכה ראשונה > תמונה ב'

פר הולך אל אחוזת הגסטד, אך בהגיעו אל הגדר הוא נרתע למחשבה על כל קרואי החתונה שיראו אותו ויבוזו לו. הוא משתרע על הדשא, בוהה בעננים ושוקע בהזיות גבורה, הוד והדר, עד שקבוצה מאנשי הכפר מגיעה אל פתח האחוזה והוא שומע את דברי הלעג והבוז עליו ועל אמו. הוא מנסה להתעלם מן העלבון ומתכוון לשוב אל אמו, היושבת על הגג, אבל צלילי המחול העולים ממשתה החתונה מושכים את לבו ואין הוא יכול לעמוד בפיתוי הבנות המחוללות, כשדה פרחים צבעוני.
מערכה ראשונה > תמונה ג'

נשף החתונה בעיצומו, אך הכלה מסתגרת בחדרה ומסרבת לצאת אל החתן, שבא לקבול ולתנות את עלבונו לפני אביו. פר גינט בא ומנסה להזמין נערה לרקוד עמו, אבל כולן מסרבות ומשתמטות ממנו. הנפח, אויבו משכבר, מסית את קרואי החתונה נגד פר. בכל קבוצת אורחים שהוא ניגש אליה נפסקים הדיבורים ואין איש מדבר אליו. הם מחייכים ומביטים בו בלעג. אז מגיעה סולוויג עם הוריה ואחותה הקטנה, הלגה. הם זרים במקום ואינם מכירים את פר. הוא חוסם את דרכם ושואל, אם יוכל לרקוד עם סולוויג. אביה משיב בחיוב, אך אומר שתחילה עליהם לברך את בעלי השמחה. בינתיים ניגש הטבח, המשמש גם כשר המשקים, ומציע לפר כוס משקה מכדו, אך פר מסרב בנימוס והולך לחפש את סולוויג, שמצאה חן בעיניו. סולוויג מסכימה לרקוד אתו לזמן קצר, כצו אמה, אבל כשהיא שומעת את שמו, היא נרתעת בבהלה. בחורים מקיפים את פר ומשדלים אותו לשתות עמם ולספר להם מעלילות הגבורה שלו, בהן הסיפור על השד שכלא באגוז והורה לנפח לפצח אותו בקורנס, וכאשר נמלט השד מן האגוז, שרף את ידי הנפח ומכאן האיבה ביניהם. הבחורים לועגים לבדותות ולסיפורי הרהב שלו, כולם מלבד החתן הפתי, שממשיך להתלונן על כלתו הסרבנית. סולוויג עוברת עם אחותה הקטנה, אבל מסרבת לרקוד עם פר, כי שמעה בינתיים שהוא פרא אדם. פר איננו מרפה ממנה, לועג לה ולהוריה החסודים ומאיים להפוך לטרול ולשתות את דמה - עד שהוא נבהל מעצמו וחוזר ומבקש ממנה בקול תחנונים לרקוד עמו, אבל היא מסרבת ומסתלקת. החתן מבטיח לפר שור אם יעזור לו להגיע אל כלתו, המסתגרת במזווה, ופר נעתר לו. הנפח מגיע עם קבוצה גדולה של שיכורים, פושט את מעילו ומודיע על כונתו להכות את פר עד שיוכרע מי מהם המנצח. אביה של סולוויג מנסה להרגיע אותו, אך לשווא. בינתיים מגיעה אוזה עם מקל בידה, רותחת מזעם על בנה, אך כשהנפח מחדש את איומיו, היא משנה כיוון ומאיימת עליו אם יעז לפגוע בבנה. החתן מופיע נרעש כולו, כי פר חטף את הכלה ונמלט עמה אל ההר. אוזה מאיימת ומתרה חליפות, על פר הנמלט ועל אבי הכלה, המאיים לערוף את ראשו.
מערכה שנייה > תמונה א'

פר גינט ואינגריד מטפסים בהר, מיד אחרי עלות השחר. פר מגרש מעליו את אינגריד ומצווה עליה לחזור הביתה. אינגריד, לבושה בשמלת הכלה שלה, המומה ואינה מבינה, איך הוא יכול לגרש אותה אחרי שזה עתה חטף אותה מביתה ומחתנה. עם זאת, פר לועג לה, מטיח בפניה את כל התכונות שמצא בסולוויג ואיננו מוצא באיננגריד, ובסופו של דבר צועק לעומתה,"שייקח אתכן הדבר! שתרד עמוק לקבר כל אשה!" ואינגריד מחזירה לו בלעג ובבוז: "חוץ מאחת". בזאת הם נפרדים.
עקב פעולתו הנמהרת של פר בחטיפת הכלה ונטישתה, אין הוא יכול עוד לשוב לכפרו מחשש נקמת אביה של אינגריד ושאר בני הכפר. בכך מתחילים נדודיו, מהם במציאות ומהם בדמיון.
מערכה שנייה > תמונה ב'

אוזה, נואשת למצוא את בנה האבוד, נאבקת בסערה על שפת האגם. סולוויג, הוריה ואחותה הקטנה הולכים אחריה, ספק מנסים לעודד אותה וספק מייחלים לסופו של פר. סולוויג משדלת את אוזה לספר לה עוד ועוד על פר ומעלליו ואוזה חוזרת על סיפורי הבדים של בנה, בעוד הוריה של סולוויג נדים למשוגותיה. היא מדמה לראות את בנה על ראש צוק ומנסה לטפס בעקבותיו על ההר.
מערכה שנייה > תמונה ג'

פר ממשיך בדרכו לבדו, משוכנע שכל אנשי הכפר, עם הזקן מהגסטד, רודפים אותו חמושים במקלות וברובים, אבל הוא מתייהר בכוחו הרב לעמוד בפניהם. שלוש בוקרות מופיעות בדרכו, מחפשות את הטרולים בני זוגן. פר מציע את עצמו במקומם. השלוש מרקדות על הגבעות, מתגרות בפר מרחוק, ועל אף סיפורי הרהב שלהן על נפלאות בני זוגן הטרולים, סופן ששלושתן מסתפקות בפר.
מערכה שנייה > תמונה ד'

פר, שיכור ותשוש מליל תענוגות, כושל בהרים בשעת ערביים. הוא מתייסר בדמיונות שווא ומגנה את עצמו על השקרים שסיפר. ברגע של חרטה הוא מבטיח להיטהר מחטאיו ולהתעופף משם והלאה, אך מיד חוזר לחלומות הגדולה והפאר כמקודם, רואה עצמו בדמיונו כמלך בריטניה ומדמה לראות את בית סבו, משופץ ומואר כולו בנשף חגיגי. במרוצתו הוא נתקל בסלע, נחבט בו ומתעלף.
מערכה שנייה > תמונה ה'

על גבעה פוסעת אישה לבושה ירוק, ופר הולך בעקבותיה ומחזר אחריה בהתלהבות, מתרברב ומבטיח לה כל שתאבה נפשה, אם רק תלך אחריו. שניהם מתחרים זה בזה בסיפורים, זו על אביה מלך דוברה וזה על אמו המלכה אוזה, ועל מעללי הגבורה והתפארת שלהם. האישה מסבירה לו, שאצלם לכל שני פנים, ועל כן, ארמון אביה ייראה לו כמדבר שממה זרוע אבנים, אבל זה רק נדמה לו, והוא מחזיר לה בהסבר, שבביתו השיש והזהב נראים כפיח ועובש ווילון הקטיפה נראה כסחבה, וכיון שאצל שניהם הכל מהופך, אות הוא שנבראו זה לזה זה מכבר. האישה קוראת לרכב הכלולות, וחזיר גדול מתייצב לפניהם. פר והאישה בירוק יושבים על גבו. האישה ששה ושמחה במזלה הטוב ופר מצליף בחזיר להאיץ בו ואומר, "ניכר איש אציל בסוסו האביר!"
מערכה שנייה > תמונה ו'

בארמון רונדה של מלך הטרולים מתעוררת מהומה, כשאיש נוצרי מופיע עם היפה בבנות מלך דוברה. הטרולים והמכשפות מתחרים זה בזה בהצעות כיצד להעניש אותו, אבל המלך סובר אחרת - בזמן האחרון הידרדר מעמד הטרולים, ואם לבן האנוש ראש אחד בלבד, הרי גם לבת המלך רק ראש אחד, וקשה כבר למצוא בעלי שני ראשים בעם הטרולים, שלא לדבר על משולשי ראשים, ועל כן, אם הגיע איש בריא וחסון למראה, ואפילו נאה, הוא מוכן לתת לו את בתו לאישה. פר מסכים, בתנאי שגם המלכות תינתן לו עם ידה. המלך מסכים לתת לזוג את חצי המלכות מיד ואת חציה השני לאחר מותו. פר מסכים, אך המלך דורש ממנו להתחייב לתנאי הטרולים, ואם יסטה מהם, לא זו בלבד שיאבד את מלכותו, אלא שגם חי לא ייצא מארצם. הוא נדרש להישאר לעד בגבולות ארץ הטרולים, הרחק מאור השמש ולא להפר את כלליה אף במחשבותיו. פר איננו נרתע, כל עוד מובטחת לו המלוכה. המלך מנסה אותו בחידה, שפר מתקשה לפתור, והמלך מסביר לו את ההבדל בין אדם לבין טרול, שחשיבותו במילה "דייך", שתהיה לו לסיסמה מכאן ואילך. בעיה חדשה מתעוררת, כשפר נדרש להצטייד בזנב כתנאי לנישואיו עם בת המלך. הוא נרתע תחילה, אך משלים עם הגזירה. ואף מתפעל מסובלנות הטרולים, שאינם דורשים ממנו להמיר את דתו ומסתפקים בלבוש ובנוהג.

למרבה הצער, חושיו של פר נשארים חושי אדם גם בלבוש טרול, וכשהוא תוהה למראה פרה הפורטת על נבל וחזירונת יוצאת במחול, נסערות כל בנות הטרולים וכלתו הטריה בוכה על העלבון שעלב בה ובאחיותיה. המלך יודע איך לפתור את הקושי - לעקור את עיניו. אבל פר מתנגד בכל עוז ודורש לעזוב את ממלכת הטרולים כאדם, לא כטרול. פר מגלה לטרולים את האמת, כי איננו מלך ולא בן-מלך וגם עשיר איננו, והמלך מצווה לרוצץ את גולגולתו, אבל הטרולים הצעירים מתחננים שירשו להם לשחק בו קודם. הם מקיפים אותו מכל עבר, נושכים ונאחזים בו, והוא נס על נפשו, מחפש פתח מילוט וזועק אל אמו שתושיע אותו. ברגע זה עולה השחר וקול פעמוני הכנסייה נשמע. הטרולים נמלטים בזעקה, אולם הארמון מתמוטט ונעלם.