stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת ויחי
תוכן הפרשה > ברכות יעקב

לאחר שיעקב ומשפחתו מגיעים למצרים בעקבות הרעב בארץ כנען ויצירת הקשר המחודש עם יוסף, הם חיים במצרים שבע עשרה שנה. כשמרגיש יעקב שבאה שעתו למות הוא קורא ליוסף ומשביע אותו שלא יקבור אותו במצרים אלא בארץ ישראל, בקבורת אבותיו (במערת המכפלה).
אחרי זמן מה, נאמר ליוסף שיעקב חולה. יוסף מגיע עם בניו, מנשה ואפרים ליעקב. יעקב מספר ליוסף על התגלות האל אליו בלוז, בה הוא בירך אותו והבטיח לתת לזרעו את ארץ כנען. הוא קובע שבניו של יוסף, אפרים ומנשה, ייחשבו כבניו שלו, והם יהיו שייכים לשבטי ישראל כמו ראובן ושמעון. הוא מספר ליוסף על כך שהוא קבר את רחל בדרך אפרתה (ולא במערת המכפלה).
לאחר מכן הוא מבקש מיוסף שיביא אליו את בניו, והוא מנשק ומחבק אותם. הוא מברך את בני יוסף, מנשה ואפרים בברכת המלאך הגואל. אף על פי שמנשה נולד לפני אפרים, יעקב מברך את אפרים ביד ימינו, ואת מנשה בשמאלו, יוסף בנו מזכיר לו את סדר לידת הבנים, אך יעקב אומר ״ידעתי בני ידעתי״ ומסביר זאת בכך שאפרים יהיה גדול מאחיו 'וזרעו יהיה מלא הגוים'. רש״י מפרש על הפסוק הזה כי יעקב מכוון לצאצאים שיצאו ממנשה ואפרים. ממנשה יצא גדעון- שהקב״ה יעשה נס על ידו, ומאפרים יצא יהושע שמנחיל את הארץ, ילמד תורה את ישראל. עוד נאמר עליו ״וזרעו יהיה מלוא הגויים״ – ״כָּל הָעוֹלָם יִתְמַלֵּא בְּצֵאת שָׁמְעוֹ וּשְׁמוֹ, כְּשֶׁיַּעֲמִיד חַמָּה בְּגִבְעוֹן וְיָרֵחַ בְּעֵמֶק אַיָּלוֹן״ (יהשוע י, יב). בשל גדולתו בחר יעקב לברך את אפרים ביד ימין ולא ביד שמאל כפי שהיה צריך להיות בשל צעירותו. עוד הוא מברך אותם שכאשר ירצו בעם ישראל לברך את הבנים, ישתמשו בביטוי "ישימך אלהים כאפרים וכמנשה".
לאחר הברכות לבניו של יוסף, אוסף יעקב את כל בניו ומברך אותם. הברכות עוסקות בתכונות המאפיינות את השבטים ובקורות אותם בעתיד, עם רמיזות לנחלות שיהיו להם בארץ ישראל. הוא מתייחס בביקורת לראובן שחטא במעשה בלהה, וקובע שכתוצאה מכך הוא איבד את היתרונות שהיו ראויים לו כבכור. הוא מבקר בחריפות את שמעון ולוי שחטאו במעשה שכם (אחרי אונס דינה), וקובע שהם יתפזרו בנחלות ישראל ולא יקבלו נחלה נפרדת. ואחר כך מברך את יהודה, ומברך אותו בגבורה תוך שימוש בדימוי של אריה, במנהיגות, ובנחלה שתתברך ביין. זבולון מקבל ברכה של קרבה לים ומסחר ימי עם מדינות שכנות. יששכר מקבל ברכה תוך שימוש בדימוי של חמור. דן מקבל ברכה שהוא ידין את עמו, תוך שימוש בדימוי של נחש אשר מסוגל להכות סוס ולהפיל את רוכבו. גד מקבל ברכה לניצחון בגדודי מלחמה. אשר מקבל ברכה על נחלה שופעת. נפתלי מקבל ברכה תוך שימוש בדימוי של איילה. יוסף מקבל ברכה ארוכה ומפורטת אשר מתייחסת לייחודו של יוסף, לתלאות שעברו עליו ולקשר המיוחד שלו אל ישראל אביו. הוא מקבל ברכות אשר מזכירות את ברכות יצחק ליעקב. הברכה האחרונה היא לבנימין תוך שימוש בדימוי של זאב. בתום הברכות מצווה יעקב את בניו לקבור אותו במערת המכפלה, בה נקברו אבותיו ובה הוא קבר את לאה. הוא נפטר בן מאה ארבעים ושבע שנים.
תוכן הפרשה > קבורת יעקב

המצרים חונטים את יעקב ומתאבלים עליו. יוסף פונה לפרעה ומבקש ממנו לקחת את אביו לקבורה בארץ ישראל תוך שהוא מזכיר את השבועה שהוא נשבע לו. פרעה מאשר לו לצאת לארץ ישראל כדי לקבור את אביו, והאחים יוצאים במסע לארץ ישראל מלווים במשמר צבאי מצרי גדול. הם הולכים במסלול ארוך מסביב לים המלח ועורכים תחנת ביניים בעבר הירדן המזרחי, בגורן האטד. לבסוף הם קוברים את יעקב במערת המכפלה ושבים מצרימה.
תוכן הפרשה > סוף ימי יוסף

האחים חוששים שלאחר מות אביהם יתנקם בהם יוסף על מכירתו, הם שולחים אליו שליח שמספר לו שיעקב ציווה עליו לסלוח לאחים על חטאיהם ועל הרעה שהם גמלו לו. יוסף בוכה כשהוא שומע את דבריהם, הוא מנחם אותם ואומר: "וְאַתֶּם, חֲשַׁבְתֶּם עָלַי רָעָה; אֱלֹהִים, חֲשָׁבָהּ לְטֹבָה", ומבטיח להמשיך לכלכל אותם ואת משפחותיהם. יוסף חי במצרים עד שנולדים לו נינים ממנשה ומאפרים. לפני מותו הוא מודיע לבני ישראל כי "פָּקֹד יִפְקֹד אֱלֹהִים אֶתְכֶם, וְהַעֲלִתֶם אֶת-עַצְמֹתַי מִזֶּה" יוסף מבקש בכל ליבו שיזכרו להעלות את ארון הקבורה שלו ברגע שיצאו ממצרים ויגיעו לארץ ישראל. יוסף מת בן מאה ועשר שנים, נחנט ומושם בארון שנשמר במצרים.
תאריכי הקריאה

השבת בה קוראים את פרשת ויחי יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג – י"א בטבת
שנת הכז – י"ב בטבת
שנת החא – י"ג בטבת
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז – י"ד בטבת
שנת בחג ושנת זשג, שנת בחה ושנת זשה – ט"ז בטבת
שנת זחא ושנת זחג – י"ח בטבת
פרשה סתומה

על פי נוסח המסורה, התורה מחולקת לפסקאות שנקראות פרשות פתוחות וסתומות. פרשת השבוע "ויחי" היא היחידה מבין פרשות השבוע שמתחילה באמצע פיסקה ללא כל רווח לפניה (ראו תמונה). מדרש רבה מתייחס לעניין ומספק כמה הסברים בדרך מדרשית. הסבר אחד הוא שהדבר מורה על צער על מותו של יעקב המתואר בפרשה, שהוביל לתחילת השעבוד של בני ישראל במצרים, והסבר נוסף הוא שהדבר מורה על כך שיעקב בקש לגלות את הקץ ונסתם ממנו.
הפטרה

ההפטרה היא בספר מלכים א', פרק ב', פסוקים א'–י"ב. היא עוסקת בימיו האחרונים של דוד המלך, ובהוראות שהותיר בצוואתו לשלמה בנו, ובעידוד "וחזקת והיית לאיש".
בנוסח רומניא הפטירו ספר מלכים ב', פרק י"ג, פסוק י"ד עד פרק י"ד, פסוק ז'.
הערות שוליים

↑  כפי שקוראים בסיום קריאת שאר החומשים.
↑  רש"י מנוקד על המקרא/ספר בראשית/פרשת ויחי – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  קטגוריה:יהושע י יב – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  יש מפרשים וחוקרים הסבורים כי מסע הלוויה הלך לארץ ישראל בדרך הקצרה ממצרים, המכונה 'דרך ארץ פלשתים', ו'עבר הירדן' המוזכר בפסוקים הוא עבר הירדן המערבי. דעת מקרא, בראשית חלק ג', עמ' שמח–שמט.
↑  ספר בראשית, פרק נ', פסוק כ'
↑  ספר בראשית, פרק נ', פסוק כ"ה
↑  ראה בהרחבה: יוסף ויכלדר, פרשה זו סתומה, המבשר תורני פרשת ויחי, תשפ"ד
↑  בראשית רבה, מהדורת וילנא, פרשה צו.
| פרשות השבוע |
| --- | --- | --- |
| ספר בראשית | בראשית • נח • לך לך • וירא • חיי שרה • תולדות • ויצא • וישלח • וישב • מקץ • ויגש • ויחי |  |
| ספר שמות | שמות • וארא • בא • בשלח • יתרו • משפטים • תרומה • תצוה • כי תשא • ויקהל • פקודי |  |
| ספר ויקרא | ויקרא • צו • שמיני • תזריע • מצורע • אחרי מות • קדושים • אמור • בהר • בחוקותי |  |
| ספר במדבר | במדבר • נשא • בהעלותך • שלח לך • קרח • חקת • בלק • פינחס • מטות • מסעי |  |
| ספר דברים | דברים • ואתחנן • עקב • ראה • שופטים • כי תצא • כי תבוא • נצבים • וילך • האזינו • וזאת הברכה |  |
| ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| פרשת בראשית | בריאת העולם • תוהו ובוהו • רקיע • המים העליונים • בריאת אדם וחוה • אדם וחוה • פרייה ורבייה • גן עדן • נחש הקדמוני • חטא עץ הדעת • קללת האדם והאשה • עץ החיים • קין והבל • שירת למך • מעשה בני האלוהים |  |
| פרשת נח | תיבת נח • המבול • ברית הקשת • שבע מצוות בני נח • שכרות נח • תולדות בני נח • מגדל בבל |  |
| פרשת לך לך | מסע אברהם לארץ כנען • ירידת אברהם למצרים • פרידת אברהם ולוט • מלחמת ארבעת המלכים את החמישה • מלכי-צדק • ברית בין הבתרים • בריחת הגר ולידת ישמעאל • ברית המילה |  |
| פרשת וירא | ביקור המלאכים באוהל אברהם • מהפכת סדום ועמורה • לוט ובנותיו • ירידת אברהם לגרר • גירוש הגר וישמעאל • ברית אברהם ואבימלך • עקדת יצחק |  |
| פרשת חיי שרה | רכישת מערת המכפלה • מציאת אישה ליצחק • נישואי אברהם וקטורה • תולדות ישמעאל |  |
| פרשת תולדות | לידת יעקב ועשו • מכירת הבכורה • ירידת יצחק לגרר • הריב על הבארות • ברית יצחק ואבימלך • גנבת הברכות • בריחת יעקב מעשו |  |
| פרשת ויצא | חלום יעקב • נישואי יעקב עם רחל ולאה • לידת בני יעקב • מעשה הדודאים • בריחת יעקב מלבן • ברית יעקב ולבן |  |
| פרשת וישלח | מפגש יעקב ועשו • מאבק יעקב והמלאך • מעשה שכם ודינה • מעשה שמעון ולוי • קיום הנדר בבית אל • מות רחל וקבורתה • מעשה ראובן ובלהה • פרשת שמונת מלכי אדום |  |
| פרשת וישב | מכירת יוסף • מעשה יהודה ותמר • לידת פרץ וזרח • יוסף ואשת פוטיפר • חלומות שר המשקים ושר האופים |  |
| פרשת מקץ | חלומות פרעה • ירידת אחי יוסף למצרים |  |
| פרשת ויגש | התוודעות יוסף לאחיו • ירידת יעקב למצרים • מכירת ארץ מצרים לפרעה |  |
| פרשת ויחי | שבועת יוסף ליעקב • ברכת אפרים ומנשה • ברכת יעקב לבניו • מות יעקב וקבורתו |  |
| דמויות מרכזיות | אדם וחוה • קין והבל • נח • אברהם ושרה • לוט • הגר וישמעאל • יצחק ורבקה • עשו • יעקב רחל ולאה • בלהה וזלפה • ראובן • שמעון • לוי • יהודה • תמר • יששכר • זבולון • דן • נפתלי • גד • אשר • יוסף • בנימין |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
פרשת ויחי מתחילה בספר תורה באמצע פסקה
טויו שיבטה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  26 ביוני 1911 טוצ'יגי, יפן 
 פטירה:  20 בינואר 2013  (בגיל 101) אוצונומיה, יפן 
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 שפות היצירה:  יפנית 
 סוגה:  שירה 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
טויו שׁיבַּטַה (יפנית:柴田 トヨ; ‏26 ביוני 1911 – 20 בינואר 2013) הייתה משוררת יפנית, שספריה היו לרבי מכר.
קורות חיים

שיבטה נולדה בעיר טוצ'יג'י שביפן בשנת 1911 למשפחת סוחרי אורז אמידה, שמאוחר יותר ירדה מנכסיה. בגיל 20 התחתנה לראשונה, אך נישואים אלו הסתיימו לאחר חצי שנה. בגיל 33 נישאה בשנית ונולד לה בנה היחיד, קנאיצ'י.
שיבטה החלה לכתוב שירים בהמלצת בנה, כאשר הייתה בת 92, וספרה הראשון "אל תיפול רוחך" (קוּג'יקֵנָיְדֶה - くじけないでׂׂ, יצא לאור בעברית בשם "הבוקר בא תמיד") התפרסם בשנת 2010, בגיל 98.
בספטמבר 2011 התפרסם ספרה השני "אני, בת המאה" (היאקוּסַאי נוֹ וַטַאשִי - 百歳の私).
שיריה עוסקים בזקנה ובזכרונות, והם מתאפיינים באופטימיות ושמחה לצד ההתמודדות עם קשיים שונים לאורך השנים.
ספריה הפכו לרבי מכר. ספרה הראשון נמכר במיליון וחצי עותקים, כאשר מכירת ספר שירה ביפן ב-10,000 עותקים נחשבת להצלחה.
שיבטה הלכה לעולמה בגיל 101 בבית אבות בעיר אוצונומיה, צפונית לטוקיו.
הערות שוליים

↑  Japanese woman is bestselling poet – aged 99, the Guardian, ‏2011-01-26 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007382989905171  BNE: XX5283079  CiNii: DA16929035  GND: 1026749042  ISNI: 0000 0003 8325 8789  NDL: 01208931  NLK: KAC201011749  NTA: 340496908  RERO: 02-A022474455  VIAF: 268466579   WorldCat (עם VIAF): 268466579 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משוררים ובנושא יפנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "טויו שיבטה".
ג'יין גריי

ערך זה עוסק במלכת אנגליה ב-1553. אם התכוונתם לדמות קומיקס מה"אקס-מן", ראו .
ג'יין גריי (באנגלית: Jane Grey; אוקטובר 1537 – 12 בפברואר 1554), נינתו של הנרי השביעי, הייתה מלכת אנגליה למשך תשעה ימים בלבד בשנת 1553.
מעמדה שנוי במחלוקת, שכן היותה מלכה סתר חוק של הפרלמנט הבריטי הדן בסדר הירושה של המלכים (אולם היו מלכים רבים נוספים אשר מלכותם נגדה חוק זה – והם לא היו שנויים במחלוקת). לאחר הוצאתה להורג נקבע כי הכרזתה כמלכה הייתה בלתי חוקית.
ג'יין גריי ידועה כ"מלכת תשעת הימים" שכן מלכותה נמשכה בין ה-10 ביולי עד ה-19 ביולי בשנת 1553. קיימת גם גרסה אחרת על פיה מלכה ג'יין גריי שלושה עשר ימים שכן יש הסוברים שמלכותה נמשכה בין ה-6 ביולי עד 19 ביולי בשנת 1553 – מחלוקת התלויה במועד המלכתה: האם היא נחשבת כמלכה החל ממועד מותו של קודמה (6 ביולי), או החל ממועד ההמלכה בפועל (10 ביולי). ג'יין לא זכתה לטקס הכתרה רשמי. תקופת מלכותה של ג'יין גריי הייתה הקצרה ביותר מבין מלכי אנגליה ובריטניה כולה.
קורות חייה

ג'יין גריי נולדה בבראדגייט פארק ליד לסטר באוקטובר 1537. גריי הייתה בתו הבכורה של הנרי גריי דוכס סאפוק, ואשתו הליידי פרנסס ברנדון.
לגריי היו שתי אחיות נוספות – קתרין ומרי.
גריי נחשבה בחורה מבריקה, וחונכה על ידי מרצים מאוניברסיטת קיימברידג', ועל ידי קתרין פאר, שהייתה ידועה בלמדנותה. היא שלטה בשפות רבות, ביניהן ערבית ועברית.
בעת שהותה בביתה של קתרין פאר, אשת הנרי השמיני, היו היא ואדוארד השישי מלך אנגליה מאוהבים זה בזה, אולם בשל גילו הצעיר ומצבו הבריאותי לא נישאו.
הזכות לכתר

אמהּ של ג'יין גריי, הליידי פרנסס ברנדון, הייתה בתה של מרי טיודור, מלכת צרפת ונכדתו של הנרי השביעי מלך אנגליה. בעת המלכתה של גריי, אמהּ הייתה עדיין בחיים.
על פי חוק הירושה האנגלי (English Act of Succession) משנת 1544, היו מרי ואליזבת, בנותיו של הנרי השמיני, הבאות בתור בסדר הירושה, אחרי אחיהן הצעיר אדוארד השישי. אך לאחר מותו של אדוארד התנגדו רבים לעלייתה של מרי, שהייתה קתולית אדוקה, לכס המלוכה. מעמדן של מרי ואליזבת היה מעורער מאחר שהיו בנות של נשותיו-לשעבר של הנרי והוכרזו כבלתי חוקיות עם ביטול הנישואין.
ג'ון דאדלי, דוכס נורת'מברלנד החליט להעלות לשלטון יורש פרוטסטנטי, ובחר בג'יין שהייתה הרביעית בתור לכתר, לאחר מרי, אליזבת ופרנסס אמהּ (אשר ויתרה על מקומה לטובת בתה).
הכתרתה

לאחר מותו של המלך אדוארד השישי ב-6 ביולי 1553, הוכרזה ליידי ג'יין גריי כמלכת אנגליה ב-10 ביולי 1553, ארבעה ימים מאוחר יותר.
לדברי חלק מהמקורות ההיסטוריים, היה זה נורת'מברלנד שהטעה אותה וגרם לה לשים את הכתר על ראשה[דרוש מקור]. על מנת לבסס את שלטונה היה עליה לאסור את מרי בתו הבכורה של הנרי השמיני, אולם למרי נודע על כוונתה של ג'יין גריי, והיא נמלטה לטירת פראמלינגהאם בסאפוק והסתתרה שם.
הדחתה והוצאתה להורג

מרי אספה נאמנים רבים, בעיקר בשל אהדתם של האנגלים לאמהּ, קתרין מארגון אשר סבלה מיחסו של הנרי השמיני אליה, ואלה הביאו להדחתה של ג'יין גריי. בתחילה חשבה מרי להשאיר את גריי בחיים, ואף שלחה את ג'ון דה פקנהאם אליה לשכנעה להפוך לקתולית.
בעקבות ניסיון המרד הפרוטסטנטי של תומאס וייאט הצעיר בשנת 1554 החליטה מרי הראשונה להוציא להורג את ג'יין גריי, והיא הומתה ביחד עם וייאט. ההוצאה להורג של ג'יין גריי בת ה-16, נערכה במצודת לונדון ב-12 בפברואר 1554.
ראו גם

ליידי ג'יין – סרט על חייה של ג'יין גריי
ההוצאה להורג של ג'יין גריי – ציורו של פול דלארוש
ליידי ג'יין גריי מתכוננת לקראת הוצאתה להורג – ציורו של ג'ורג' ויטינג פלאג
ההוצאה להורג של ליידי ג'יין גריי, ציורו של פול דלארוש.
דיוקן של ג'יין גריי מ-1553
יונה פישר

ערך זה עוסק באוצר ומבקר אמנות. אם התכוונתם לפעיל ציוני, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  20 בנובמבר 1932 תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  3 במרץ 2022 (בגיל 89) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  גבעת השלושה 
 תקופת הפעילות:  1954–2022 (כ־68 שנים)
 עיסוק:  אוצר
 מעסיק:  בית הנכות בצלאל, מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1977)  אביר מסדר האמנויות והספרות (1999) 
 
יונה ויוסי פישר (שנות ה-40–50 של המאה ה-20)
צוות בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים (פישר רביעי משמאל)
יונה פישר (20 בנובמבר 1932 – 3 במרץ 2022) היה אוצר ומבקר אמנות ישראלי. חתן פרס ישראל לעיצוב לשנת תשל"ז (1977).
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

יונה פישר נולד בשנת 1932 בתל אביב למוריס פישר ודינה לבית ריזקין. הוא נקרא על שם סבו, יונה (ז'אן) פישר. בשנת 1933 עברה משפחתו להתגורר ברמת גן. בתקופת מלחמת העולם השנייה הצטרף, יחד עם אחיו, אל אביו בצידון ואחר כך ביירות, שם למד בבתי-הספר של "אליאנס". בשנת 1947 עבר להתגורר בצרפת, פריז, שם שימש אביו כמזכיר המדיני של הסוכנות היהודית. בתחילה למד בבית ספר "מימונד" שבבולון-ביאנקור (Boulogne-Billancourt), פרוור של פריז. לאחר מכן למד בבית-ספר בעיירה בשם וילאר-דה-לאנס (Villard-de-Lans) שבאלפים הצרפתיים. בנעוריו שמע הרצאות על אמנות שהתקיימו במוזיאון הלובר. באותה תקופה הכיר את הצייר אביגדור אריכא, עמו יצר קשרי חברות ארוכת שנים. בשנת 1951 שב לישראל והתגייס לצה"ל. הוא שירת כמדריך לילדי עולים חדשים במסגרת הגדנ"ע בבאר שבע ובפרוורי ירושלים. לאחר שחרורו, בשנת 1954, נשאר להתגורר בירושלים.
לפני היותו אוצר נהג יונה פישר לרשום, בעיקר בדיו, רישומי נוף קטנים שתיעדו את טיוליו. במלאת 90 שנה להולדתו הוצגו כמה מרישומיו בתערוכה בבית אוסף קופפרמן, שאצרה מאירה פרי-להמן.
קריירה מקצועית > בית הנכות הלאומי בצלאל: 1954–1965

בשנת 1954 התקבל פישר לעבודה בבית הנכות בצלאל. תחילה הועסק בארכיון הרפרודוקציות של המוזיאון. באותה עת החל לכתוב רשימות וביקורות אמנות בעיתונים "למרחב" ו-"הארץ", וכן לכתב העת "גזית". בנוסף הוזמן פישר לחבר את הפרק אודות הציור הישראלי בספר "אמנות ישראל" (1961) שערך בנימין תמוז וכן ערכים בנושא אמנות באנציקלופדיה העברית ובהם "ארץ ישראל, האמנות (ציור ופיסול)" וערכים רבים נוספים. בשנת 1959 נסע להתמחות באוצרות באירופה. תחילה התמחה אצל וילם סנדברג והנס יפה (Hans Jaffé) במוזיאון סטיידלק באמסטרדם, ואחר-כך בקונסטמוזיאום (Kunstmuseum) בבזל אצל גאורג שמידט (Georg Schmidt). בדרכו להתמחות, שימש אוצר מחליף לתצוגה הישראלית שהקים אויגן קולב עבור "הביאנלה הראשונה לאמנים צעירים" בפריז (La Biennale des jeunes artistes), שכללה אמנים מרחבי העולם. לפגישה של פישר עם האמנות האוונגרדית של אותה עת, ובעיקר עם אמני ה-"ריאליזם חדש", נודעה השפעה מכרעת על גיבוש נטייתו האמנותית.
עם שובו לישראל, בשלהי שנת 1960, התמנה למנהל האמנותי של בית הנכות. בעבודתו כאוצר במוזיאון הציג אמנים ישראלים צעירים כגון אביבה אורי, יגאל תומרקין, לאה ניקל ואחרים. לצד עבודת האוצרות, עסק פישר גם בעיצוב קטלוגים וכרזות לתערוכות.
קריירה מקצועית > אוצר מוזיאון ישראל: 1965–1991

עם הקמת מוזיאון ישראל, עבר פישר לעבוד בו כאוצר לאמנות בת-זמננו. תפקיד זה איחד בין אמנות ישראלית ובינלאומית. בתחילת עבודתו הושפע מתפיסת עיצובו המוזיאלי של סנדברג, ששימש באותה עת יועץ אמנותי למוזיאון ישראל החדש. עיקר חשיבותו המוזיאלית של פישר היה בביסוס מגמות האמנות הפוסט-מינימליסטית והמושגית בישראל. על התערוכות שאצר נמנו תערוכות קבוצתיות כמן "מושג + אינפורמציה" (1971), "מהנוף אל ההפשטה ומההפשטה אל הטבע" (1972), "סדנה פתוחה" (1975) ועוד. בנוסף, אצר סדרה ארוכה של תערוכות יחיד לאמנים ישראלים בראשית דרכם האמנותית שהושפעו ממגמות אלו, כגון הנרי שלזניאק (1969), פנחס כהן גן (1975), צבי גולדשטיין (1975) ועוד. רבות מהן הוצגו ב"ביתן בילי רוז", שמוקם בתוך גן האמנות ע"ש בילי רוז. בין האמנים הבינלאומיים נמנו תערוכות יחיד כגון "מרסל דושאן: רדי-מיידס, רישומים, איורים" (1971), "4,000 עציצים של ז'אן פייר רנו" (1971), "סול לוויט: ציורי קיר" (1975) ועוד.
מדיניות הרכישות של המוזיאון, שהנהיג פישר, התבססה על שלוש קטגוריות של יוצרים: אמנות היסטורית, אמנים מבוגרים ומבוססים ואמנים צעירים. מדיניות זו התבטאה גם בלוח התערוכות של המוזיאון. לצד עיסוקו באמנות אוונגרדית, הרבה פישר לעסוק באמנות ישראלית קאנונית. לצד אנה טיכו, יצחק דנציגר, אריה ארוך ויוסף זריצקי, מן האמנים ותיקים הבולטים שקידם, הציג פישר רבים מן הציירים הבולטים של שנות ה-30–40 ובהם חיים גליקסברג, פנחס ליטבינובסקי, מרדכי לבנון ואחרים. בשנת 1968 אצר את התערוכה "מגדל דוד – ראשית הציור בארץ" ובשנת 1971, את "אמנות ואומנות בארץ-ישראל במאה התשע-עשרה" (1979), "אקספרסיוניזם בארץ-ישראל בשנות ה-30" ו-"לצייר באור הים התיכון" (1987). פן נוסף של מדיניות זו בולט בבחינת הזוכים ב"פרס סנדברג", שפישר היה אחד ממקימיו, וחבר בוועדת הפרס עד פטירתו.
במקביל לפעילותו המוזיאלית האוונגרדית הקים בשנת 1965, יחד עם רחל שפירא, מזכירתו של משה שפיצר, ודן עומר, את כתב העת "קו", שפעל עד לשנת 1970. כתב-העת שילב בין עיסוק בתחומי השירה והאמנות הבינלאומית והישראלית לבין נושאים נוספים ובהם אדריכלות. בין השנים 1980–1990 ראו אור 10 גיליונות נוספים של כתב העת, שנערכו בידי פישר ומשה ניניו.
בשנת 1977 זכה פישר בפרס ישראל על תרומתו לשדה האמנות בישראל. לצידו זכתה גם אלישבע כהן בפרס זה. כיוון ולא הייתה קטגוריה לתחום האוצרות, קיבלו השניים פרס בתחום העיצוב.
בשנת 1982 הקים פישר את סדנאות האמנים, בתמיכה של קרן ירושלים וגופים אחרים. הסדנאות אפשרו לאמנים לעבוד בסטודיו במחיר מסובסד. בנוסף, יצר פישר תוכנית שהות לאמנים בינלאומיים בסדנאות וכן הקים במבנה את הגלריה ע"ש איקה בראון, שהציגה תערוכות מתחלפות של אמנים ישראלים.
קריירה מקצועית > 1991–1993 אוצר מוזיאון תל אביב

בשנת 1991, בעקבות אצירת תערוכת יחיד של נחום טבת במוזיאון תל אביב, הוצע לפישר תפקיד האוצר הראשי במוזיאון. פישר מילא את התפקיד, עד להתפטרותו בשנת 1993. בין פעולותיו במוזיאון הייתה השגת תרומת אוסף האמנות של בני הזוג מרקוס מיזנה (Markus Mizne) ופליציה בלומנטל.
קריירה מקצועית > 1994–2010 אוצר עצמאי

לאחר תקופה זו שימש פישר אוצר עצמאי. לצד עיסוק כיועץ אמנות, כגון יועץ לאוסף האמנות של חברת "הפניקס" (2004–2010 בקירוב), אצר תערוכות במוזיאונים שונים, בעיקר לאמנים צעירים. בשנת 2002 אצר במוזיאון ישראל תערוכה רטרוספקטיבית למשה קופפרמן.
קריירה מקצועית > 2004–2011 אוצר מוזיאון אשדוד לאמנות

בין השנים 2004–2011 כיהן כאוצר, ואחר כך כיועץ, במוזיאון אשדוד לאמנות. בין התערוכות שאצר במוזיאון בולטות התערוכה "לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל" (2008), אותה אצר עם תמר מנור פרידמן, וסקרה את האמנות הישראלית בשנות ה-50 המאוחרות ובשנות ה-60 של המאה ה-20; התערוכה הקבוצתית "מבנים נכלמים, מבנים נחלמים" (2009), אותה אצר עם יובל ביטון ו-"שרון פוליאקין: שמונה שיעורי רישום" (2012).
קריירה מקצועית > תיעוד עבודתו והנצחת משפחתו

במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-21 החל פישר לעסוק בתיעוד עבודתו והנצחת משפחתו. בשנת 2018, לדוגמה, ראה אור תרגום של יומן שכתב סבו, ז'אן (יונה) פישר, לאחר ביקורו בארץ-ישראל בשנת 1907. פישר, שיזם את התרגום, תרם עותק של ההוצאה המקורית של טקסט זה ליד יצחק בן צבי. באותה עת מכר חלק מאוסף האמנות שלו והחל בארגון ארכיונו.
אוסף הנושא את שמו נתרם על ידו בשנת 2015 למוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ובהן עבודות של אביבה אורי ומנשה קדישמן.
ב-4 בינואר 2019 נפתחה במוזיאון ישראל התערוכה "אריה ארוך: צורת הדבר", אותה אצר פישר עם אמיתי מנדלסון. התערוכה שחזרה את התערוכה "אריה ארוך: זמנים, מקומות, צורות", שהוצגה במוזיאון בשנת 1976. לצד מרבית העבודות שהוצגו בתערוכה המקורית, הוצגו גם עבודות של אמנים ישראלים שהושפעו מיצירתו של ארוך. לרגל התערוכה ראה אור ספר, המהווה גרסה מורחבת לקטלוג התערוכה המקורית.
חיים אישיים

פישר התגורר בתל אביב-יפו יחד עם בת זוגו, נחמה קפלן. הוא נפטר בביתו ב-3 במרץ 2022. ארונו הוצב ב-6 במרץ במוזיאון תל אביב לאמנות. לאחר מכן נקבר בבית העלמין בגבעת השלושה.
פרסים והוקרה

1977 חתן פרס ישראל על תרומתו לאמנות בישראל
בשנת 2013 נפתחה במוזיאון אשדוד לאמנות, תערוכה של "אוסף יונה פישר", אוסף של יצירות אמנות של מעל 50 אמנים, אשר תרמו יצירה לאוסף המוזיאון לכבודו.
במאי 2019 נקראה הדרך המובילה אל מוזיאון אשדוד בשם "דרך יונה".
תרומתו של יונה פישר

עיקר חשיבותו של פישר הייתה בעידוד והצגת האמנות האוונגרדית הישראלית של שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. עמדתו של פישר התחדדה אל מול פעילותו של חיים גמזו במוזיאון תל אביב, שדחה אמנות זו ובחר להציג אמנות במדיה מסורתית.
חידוש מקומי נוסף של פישר היה בחריגה מן הנוהג הרווח בתצוגות מוזיאליות להצגה כרונולוגית של עבודות, לטובת יצירת הקשרים בין יצירות אמנות שונות. בכך היה ממבשרי התפיסה הרואה באוצר כדמות שוות ערך לאמן. על פי פישר, תפקיד האוצר הוא לחשוף את יצירתו של האמן ברגע הרלוונטיות שלה ולהעניק לה הקשר, ולא רק לתת תוקף לאמנות מן העבר.
תרומתו של יונה פישר > בין "אופקים חדשים" לאמנות פוסט-מינימליסטית

קבוצת האמנים הפוסט-מינימליסטים הייתה אחת מן הקבוצות העיקריות בהן תמך פישר במהלך שנות ה-70. נטייתו של פישר לאמנות ניסיונית הובילה אותו להיות אחד מן הגורמים המרכזיים בקידום מגמה זו בישראל. התערוכה "מושג + אינפורמציה" (1971), שאצר במוזיאון ישראל, היוותה חשיפה ציבורית ראשונה של אמנות זו בישראל. על פי מרדכי עומר, קבוצת האמנים זו הצליחה לבסס את "התנועה החשובה הראשונה שקמה אחרי 'אופקים חדשים' ויכלה לה".
לצד קשריו המתמשכים עם אמני שתי הקבוצות, עודד פישר את פעילותם של אמנים שגישרו בין שתי תנועות אלו. את ההשפעה המוקדמת ניתן למצוא בהצגת השלבים השונים של "פרויקט שיקום מחצבת נשר" (1971) של יצחק דנציגר במוזיאון ישראל. דנציגר, שהתרחק באותה עת מן הפיסול המופשט שאפיין את יצירתו בשנות ה-50–60, גיבש את יצירתו המאוחרת כביטוי של תהליכי עבודה אמנותיים וכניסיון להגדרה מחודשת של היחס בין האמנות לטבע. אלו קירבו את דנציגר לשורה של אמנים צעירים כאביטל גבע, מיכה אולמן, משה גרשוני ואחרים. דוגמה להשפעה זו ניתן למצוא ב"פרויקט מצר-מסר" (1972), שיזמה קבוצה זו.
חיבור נוסף נוצר סביב הצגת יצירתו של אריה ארוך, שהשפעתו הלכה והתחדדה במהלך העשור. "השיחה בין פישר לאריה ארוך", כתבה שבא סלהוב, "יוצרת סיפור שבזיקה אליו נעשית ונעשתה אמנות מאז שנות השבעים". בהצגת יצירותיו של ארוך, צייר שהיה חבר שולי ב"אופקים חדשים", הציע פישר לתפוש את היצירה כביטוי ציורי של סממני תרבות והיסטוריה. במקום ניתוח צורני, הוצג ארוך כדמות שניתקה את האמנות הישראלית מן ההפשטה האירופית והכניס אליה את השפעות הפופ ארט בן-זמנו. בכך הצליח פישר לתווך את יצירתו של ארוך אל דור האמנות המושגית. בבחינה זו, יצירות כגון סדרת "צקפר" (1961–1966), והדיון שהובילה אל המושג "מופשט-קונקרטי" שפיתח ארוך, וכן הציור "הנציב העליון" (1964) ו"רחוב אגריפס" (1964), והפיכת ה"דימוי המצוי" שבהם ל"צורה" המנתקת עצמה מהקשרים ספרותיים וביוגרפיים, מהווים שיא בגיבוש תפישה זו.
תרומתו של יונה פישר > קופפרמן וה"שפה" של הציור

במחצית השנייה של שנות ה-80, ובייחוד בקטלוג התערוכה "לצייר באור הים התיכון" (1987) שפישר היה יוזמה ואחד מאוצריה, הוא גיבש לראשונה תפיסה "ים-תיכונית" של צבע. תפיסה זו, שפישר לא פיתח אותה, התבססה על הצבע הסגול ועל הטונאליות שלו. "הלבן, השחור והסגול בסדר מנייתם", כתב פישר בקטלוג התערוכה, "הם צבעי ההפצה והקרינה של כל הקרינות ושל קצה גבול הנראה לעין. צבעים אלו הם צבעי התשוקה לצייר באזורים בלתי-מוגדרים מוארים בהם מציף האור את הצל מבטל נפחים וגומע מרחקים".תבנית:לבדוק ציטוט תפיסה זו חלחלה גם לראייתו של פישר את הציור המודרני, בייחוד לגבי יצירתו של משה קופפרמן,
יחסי העבודה של קופפרמן עם פישר היו הארוכים והמשמעותיים במהלך הקריירה האמנותית של שניהם. ראשיתם במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20, אז נפגש פישר עם יצירתו של קופפרמן בסיור שערך עם סנדברג. בשנת 1969 אצר פישר תערוכת יחיד מוזיאלית ראשונה לקופפרמן במוזיאון ישראל. ב-1984 הוצגה במוזיאון התערוכה "משה קופפרמן: ציורים, עבודות על נייר".
תפיסת האמנות של יצירות קופפרמן, אותה ביקש פישר לבסס, הדגישה את תהליך העבודה האמנותי באמצעות תהליכי עבודה של ציור ומחיקה. בכך, התקשרה יצירתו הן אל האמנות המופשטת שלאחר "אופקים חדשים", והן אל המגמות הפוסט-מינימליסטיות של שנות ה-70. תפיסה זו, המעמידה את "השפה" במרכזה, נאלצה להתמודד שוב ושוב, כפי שהעיד פישר עצמו, עם הנטייה הרווחת לנסות לזהות מרכיבים פיגורטיביים ביצירתו של קופפרמן.
יזם וקידם את הקמת כיכר האמנות ע"ש האמן "אבשלום" באשדוד.