stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רודי ג'וליאני
הערות שוליים

↑  רודולף ג'וליאני וקן קרסון, מנהיגות, תרגום: ברוך קורות, הוצאת משרד הביטחון והוצאת מטר, 2002 עמודים 72–80
↑  עפרי אילני, בישראל רוצים לאמץ את שיטה ג'וליאני למלחמה בפשע, בארה"ב מפקפקים בהצלחתה, באתר הארץ, 17 באפריל 2009
↑   הניו יורק טיימס, ג'וליאני לא עובד פה יותר: ראש העיר לשעבר נאלץ להיפרד ממשרד עורכי הדין היוקרתי, באתר TheMarker‏, 12 במאי 2018
↑  הניו יורק טיימס, לקראת חקירת עורך דינו, טראמפ צירף את ג'וליאני לצוותו המשפטי, באתר הארץ, 20 באפריל 2018
1 2  רודי ג'וליאני מואשם בהפרת כללי האתיקה בשל טענות חסרות בסיס לגניבת הבחירות בארצות הברית, באתר כלכליסט, 11 ביוני 2022
↑  Dominion sues Giuliani for $1.3 billion over 'Big Lie', באתר CNN, ‏26 בינואר 2021 (באנגלית).
↑  תגובת ג'וליאני לתביעה נגדו
↑  Johnson, Ted (June 24, 2021). Rudy Giuliani Suspended From Practicing Law In New York. Deadline Hollywood. Retrieved June 24, 2021
↑  רויטרס, ג'וליאני ישלם יותר מ-148 מיליון דולר פיצויים עקב טענותיו על זיוף הבחירות, באתר ynet, 16 בדצמבר 2023
Miles Parks, Giuliani is ordered to pay $148 million to Georgia election workers he defamed, Npr.org, ‏15 בדצמבר 2023 (באנגלית)
1 2 3  רואים עולם - ריאיון עם רודי ג'וליאני, ערוץ היוטיוב של רשות השידור, ינואר 2017.
| פרס פטל הזהב לשחקן המשנה הגרוע ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1980–1999 | ג'ון אדמס / לורנס אוליבייה (1980) ‏•‏‏ סטיב פורסט (1981) ‏•‏‏ אד מקמהון (1982) ‏•‏‏ ג'ים נאבורס (1983) ‏•‏‏ ברוק שילדס (1984) ‏•‏‏ רוב לאו (1985) ‏•‏‏ ג'רום בנטון (1986) ‏•‏‏ דייוויד מנדנהול (1987) ‏•‏‏ דן אקרויד (1988) ‏•‏‏ כריסטופר אטקינס (1989) ‏•‏‏ דונלד טראמפ (1990) ‏•‏‏ דן אקרויד (1991) ‏•‏‏ טום סלק (1992) ‏•‏‏ וודי הרלסון (1993) ‏•‏‏ או. ג'יי. סימפסון (1994) ‏•‏‏ דניס הופר (1995) ‏•‏‏ מרלון ברנדו (1996) ‏•‏‏ דניס רודמן (1997) ‏•‏‏ ג'ו אסטרחס (1998) ‏•‏‏ אחמד בסט (1999) |  |
| 2000–2019 | ברי פפר (2000) ‏•‏‏ צ'רלטון הסטון (2001) ‏•‏‏ היידן כריסטנסן (2002) ‏•‏‏ סילבסטר סטאלון (2003) ‏•‏‏ דונלד רמספלד (2004) ‏•‏‏ היידן כריסטנסן (2005) ‏•‏‏ מ. נייט שאמלאן (2006) ‏•‏‏ אדי מרפי (2007) ‏•‏‏ פירס ברוסנן (2008) ‏•‏‏ בילי ריי סיירוס (2009) ‏•‏‏ ג'קסון ראת'בון (2010) ‏•‏‏ אל פצ'ינו (2011) ‏•‏‏ טיילור לאוטנר (2012) ‏•‏‏ ויל סמית' (2013) ‏•‏‏ קלסי גראמר (2014) ‏•‏‏ אדי רדמיין (2015) ‏•‏‏ ג'סי אייזנברג (2016) ‏•‏‏ מל גיבסון (2017) ‏•‏‏ ג'ון סי. ריילי (2018) ‏•‏‏ ג'יימס קורדן (2019) |  |
| 2020–הווה | רודי ג'וליאני (2020/21) ‏•‏‏ ג'ארד לטו (2021) ‏•‏‏ טום הנקס (2022) ‏•‏‏ סילבסטר סטאלון (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599036605171  PLWABN: 9810581532505606  BIBSYS: 4074661  BnF: cb144701751 (data)  CiNii: DA15787525  GND: 124208363  ISNI: 0000 0001 0914 4586  LCCN: nr95032260  MusicBrainz: cd1ce533-a63b-4cef-96b4-44cfdc0345a9  NARA: 10587206  NDL: 00915092  NKC: jx20061019004  NLK: KAC200203195  NTA: 241657237  PIC: 278172  SNAC: w6zs6rmw  SUDOC: 070447047  VIAF: 71618074   WorldCat (עם VIAF): 71618074
פיאם פילי

| --- | --- |

 לידה:  1985 (בן 39 בערך) כרמאנשאה, איראן 
 מדינה:  איראן 
 מקום מגורים:  טורקיה, ישראל 
 שפות היצירה:  פרסית 
 סוגה:  שירה 
 
פיאם פילי (בפרסית: پیام فیلی, נולד ב-1985) הוא משורר, סופר ופעיל זכויות אדם איראני.
ביוגרפיה

פיים פיילי נולד בשנת 1985 בעיר כרמאנשאה, באיראן. הוא התחיל לכתוב בשנות העשרה המוקדמות שלו. ספר שיריו הראשון "עריסת השמש", התפרסם בשנת 2005, רק לאחר שהצנזורה מחקה ממנו שירים מסוימים. אחרי שלוש מהדורות נשלל רישיון ההדפסה. לאחר מכן, יצירותיו נאסרו לפרסום באיראן. הרומן הראשון שלו - מגדל ובריכה וכן אוסף של מאמרים קצרים פורסמו על ידו בפלטפורמה להוצאה עצמית, Lulu.com בארצות הברית. ספרו השני - "אני אצמח ואניב פירות...תאנים", פורסם בגרמניה על ידי הוצאת גרדון. מחוץ לאיראן התפרסמו יצירות אחרות ובהן הרומן "בן השנים המעוננות" ואוסף שירים "חסנאק". הוא מופיע ברשימה השחורה באיראן לא רק בגלל עבודותיו, אלא גם כיוון שהוא הומוסקסואל מוצהר. הוא חי מספר שנים בגלות בטורקיה.
בסוף 2015 ביקר פיילי בישראל כאורח משרד התרבות והספורט. הביקור נערך בעזרת שרת התרבות והספורט מירי רגב ושר הפנים סילבן שלום, שהנפיקו היתר כניסה לישראל מיוחד, בגלל מגבלות נסיעה בכניסת אזרחים איראנים.
בשנת 2016, פיילי הגיש בקשה למקלט מדיני בישראל, אותו תיאר כמקום "מעניין, יפה ומדהים". לדבריו ישראל היא "לא סתם עוד מדינה. מבחינתי זה כמו מקום אגדות". אולם לאחר כ-5 שנים בישראל הוא עדיין ממתין לאישור רשמי של בקשת המקלט שלו ומעמדו בישראל.
ספריו

בעברית:
אני אצמח ואניב פירות; תאנים, תרגמה מפרסית: אורלי נוי. הוצאת רסלינג, 2015
הערות שוליים

1 2   אלי אליהו, הרומן של המשורר האיראני עם ישראל, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2015
↑  ביקורות:
  תמר מרין, בנובלה של פיאם פֵילי היופי צובט בלב, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2015
מוטי פוגל
, ‏פיאם פילי בנובלה מופתית על חייו של גבר גיי באיראן, באתר "Time Out ישראל", 29 ביוני 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007570379105171  ISNI: 0000 0004 5222 5076  LCCN: n2015071660  VIAF: 317133346   WorldCat (עם VIAF): 317133346
עזריאל אוכמני

| --- | --- |

 לידה:  18 בפברואר 1907 סאנוק, רפובליקת פולין 
 פטירה:  22 בנובמבר 1978 (בגיל 71) עין שמר, ישראל 
 שם לידה:  עזריאל שוורץ 
 מדינה:  ישראל 
 שם עט:  רן עדי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טולוז 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  רבקה גורפיין 
 
קברו של עזריאל אוכמני בבית הקברות בקיבוץ עין שמר. הכתובת על הקבר היא:
 שר קורות עתים
 זכרונות הדם
מראות הלב
עזריאל אוכמני (18 בפברואר 1907 – 22 בנובמבר 1978) היה מתרגם ועורך עברי, בעל המונחון "תכנים וצורות" לספרות כללית ועברית, וכן משורר עברי, שפרסם את שיריו תחת שם העט רן עדי.
חייו

נולד בשם עזריאל שוורץ בסאנוק שבגליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. השלים לימודי רבנות בבית המדרש לרבנים בוורשה. הצטרף לתנועת הנוער החלוצית "השומר הצעיר", ויצא ללמוד חקלאות מטעמה באוניברסיטת טולוז שבדרום צרפת. בשנת 1932 עלה לארץ ישראל, והיה בין מייסדי קיבוץ עין שמר, שבו היה חבר כל חייו, ובו גם עברת את שמו. היה בעלה של הסופרת רבקה גורפיין.
בכל שנותיו בארץ לא עסק בחקלאות אלא בהוצאת עיתוני השומר הצעיר, בעריכת ספרים בהוצאת ספרית פועלים מראשיתה, בתרגום ספרות ריאליסטית מספרויות אירופה ובפובליציסטיקה בעיתונות מחנה העבודה. היה מעורכי כתב העת "מאזנים" של אגודת הסופרים, והדפים לספרות של השבועון "השומר הצעיר" שהפך לימים ליומון "משמר", ואחר כך לביטאון מפלגת הפועלים המאוחדת, "על המשמר".
בשנותיו האחרונות כתב במפתיע כמה ספרי שירה, שעליהם חתם בשם העט "רן עדי" – צירוף של שמות נכדיו. תרגומו ל"מות וירגיל" מעיד על יכולתו בתחום התרגום. אבל גולת הכותרת של מפעלו הספרותי הוא המונחון לספרות עברית וכללית: "תכנים וצורות". במונחון נתן ביטוי למגוון כישוריו הספרותיים.
עזריאל אוכמני - "עזרי", כפי שכונה בפי מכריו - נפטר בכ"ב בחשון תשל"ט, 22 בנובמבר 1978 בעין שמר.
מספריו של עזריאל אוכמני

אבל לילה לילה אני: שירים (בשם העט רן עדי), מרחביה, 1968.
אמור פלאים: ספר איך כמו סער שמיימי, שירים בשם העט רן עדי, מרחביה: ספרית פועלים, 1973.
אתר קדום : שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1976.
תכנים וצורות, א-ב, לקסיקון מונחים ספרותיים, תל אביב: ספרית פועלים, 1978 (יצא בכמה מהדורות).
שוליים ושיר: כתבים, תל אביב, 1979.
קולות אדם: מסות, אגודת הסופרים, 1967.
אנשים ושורשים : סיפורו של קיבוץ, הוצאת חמו"ל 1967.
משעה לשעה, מנס לנס: שירים (בשם העט רן עדי), עקד, 1970.
לעבר האדם: דברים בשולי הספרים והזמן: מסות, ספרית פועלים, 1953.
דור בארץ : אנתולוגיה של ספרות ישראלית, הוצאת ספרית הפועלים, 1958.
מספריו שערך

הזעם והלב - מסיפורי הזמן הסוער, תרגמו מפולנית : צבי ארד, בנימין טנא, מרחביה, 1959.
נעורי המלך הנרי הרביעי, תרגמה מגרמנית : לאה גולדברג, הוצאת ספריית הפועלים, 1960, ובהוצאה נוספת של הוצאת הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר.
לקריאה נוספת

אבנר הולצמן, 'לעבר האדם או מעבר לספרות: אוכמני, שמיר והוויכוח על ריאליזם סוציאליסטי בספרות העברית', עלי-שיח, 36, 1995.
יעקב רבי, 'מה יתרון לסופר בכל עמלו?', שנה למותו של עזריאל אוכמני ז"ל', מאזנים, נ', 2, 1980.
יצחק עקביהו, 'תכנים וצורות בשירת רן עדי', מאזנים, כ"ז, תשכ"ח-1968. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
רבקה גורפיין, 'על כמה משירי "אתר קדום", של רן עדי', שדמות, ס"ב, 1977.
ישראל רינג, יהודית כפיר, ואחרים (עורכים), 'בצבעים ממקור ראשון, סופרי הקיבוץ הארצי בקובץ לזכרו של עזריאל אוכמני', ספרית הפועלים, תשמ"ג, 1983.
עזראל (מלאך)

עֲזריאל הוא מלאך הממונה ברקיעים העליונים. פירוש השם עזר-אל הוא "האחד לו עוזר האל", והוא נובע ככל הנראה ממעמדו של עזראל כבעל הדרגה העליונה מבין המלאכים, כמו גבריאל, מיכאל, רפאל ואוריאל.
ביהדות

במקרא לא מוזכר מלאך בשם זה, אך הוא מופיע כשם אדם בספרי המקרא המאוחרים: עזרא י, מא, נחמיה יא, יג ודברי הימים א, כה, יח;
בספרות חז"ל הוא מופיע בספר הזוהר פרשת ויקהל דף רמ"ט, ובספר זוהר חדש פרשת בלק. גם בספר הרזים מוזכר המלאך עזריאל.
באסלאם

באסלאם, המלאך עזראל ("עזראיל") הוא מלאך המוות, אחד מארבעת המלאכים הראשיים לצד מיכאיל (מיכאל), ג'יבריל (גבריאל), ואיסרפיל. עזראל שוכן ב"רקיע השלישי" ומתואר כמלאך עצום מידות, בעל ארבעה פרצופים וארבעת אלפים כנפיים, שכל גופו מורכב מאין-ספור עיניים ולשונות המייצגים את בני האדם המאכלסים את כדור הארץ. הוא יהיה האחרון למות, תוך שהוא רושם בספרו ומוחק את שמות האנשים שחיו ומתו עלי אדמות.
בקוראן הוא אינו נזכר בשמו המפורש אלא מכונה בשם "מלאךּ אל-מות" (מלאך המוות). על אף מעמדו הרם במסורות האסלאמיות הוא מתואר כמלאך שהוא כפוף לחלוטין לרצון האל ומביע כלפיו "הערצה עמוקה".
בתרבות

דמותו של עזראל מופיעה בסרט דוגמה מ-1999 לצד המלאך מטטרון, שם הוא מוצג כממונה על שני מלאכי חבלה המנסים להכחיד את היקום.
ביקום של די.סי. קיים גיבור על בשם "עזראל".
הערות שוליים

↑  Davidson, Gustav (1967), A Dictionary of Angels, Including The Fallen Angels, Entry: Azrael, pp. 64, 65, Library of Congress Catalog Card Number: 66-19757
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012689574505171  ISNI: 0000 0000 2329 134X  LCCN: no2017011565  TDVİA: azrail  VIAF: 44148631419130412012   WorldCat (עם VIAF): 44148631419130412012 
ערך זה הוא קצרמרבנושא דת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואנג קואונג

זהו שם וייטנאמי; שם המשפחה הוא .
לואנג קואונג (בווייטנאמית: Lương Cường; נולד ב-15 באוגוסט 1957) הוא איש צבא ופוליטיקאי וייטנאמי, המכהן כנשיא ה-14 של וייטנאם מאז אוקטובר 2024.
קורות חייו

לואנג נולד במחוז פו תו בשנת 1957 והצטרף לצבא הווייטנאמי בגיל 18. ב-19 בינואר 2011 הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של וייטנאם. מאז 2011 הוא חבר בפוליטביורו, וחבר בוועד המרכזי של המפלגה מאז 2011. לואנג היה בעבר סגן מנהל המחלקה הפוליטית הכללית של צבא העם של וייטנאם (2011–2016), והועלה לדרגת גנרל ארבעה כוכבים בשנת 2019.
ב-16 במאי 2024, הטיל הפוליטביורו על לואנג תפקיד של חבר קבע במזכירות, התפקיד החמישי בגובהו במערכת הפוליטית של וייטנאם. ב-21 באוקטובר 2024 הוא מונה לנשיא וייטנאם, במקומו של המזכיר הכללי טו לאם.
הערות שוליים

↑  Trí, Dân (2024-10-21). "Ông Lương Cường giữ chức Chủ tịch nước". Báo điện tử Dân Trí (בוייטנאמית). נבדק ב-2024-10-23.
↑  "The career of General Luong Cuong - Standing member of the Secretariat". Vietnam.vn (באנגלית). 2024-05-16. נבדק ב-2024-05-19.
↑  Firn, Mike (21 באוקטובר 2024). "Vietnam's parliament names Luong Cuong president". Radio Free Asia. נבדק ב-29 באוקטובר 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Raúl receives People's Army of Vietnam Political General". en.granma.cu (באנגלית). 29 בנובמבר 2018. נבדק ב-2019-02-09. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Việt Nam, Cuba intensify friendship between armed forces". vietnamnews.vn (באנגלית). נבדק ב-2019-02-09.
1 2  Vietnam appoints army general as new president after months of turmoil, AP News, ‏2024-10-21 (באנגלית)
תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית (המאה ה-6)

תאודורה ופמלייתה - פסיפס בבזיליקת סן ויטאלה, רוונה, איטליה.
פסל של תאודורה. מוצג במוזיאון לאומנות עתיקה במילאנו.
תאודורה בקולוסיאום - ציור מאת בנג'מין קונסטנט.
תֵּאוֹדוֹרָה (יוונית: Θεοδώρα, פירוש השם "מתת האל", 500 לערך - 548) הייתה אשתו של קיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון וקיסרית במשותף עם בעלה (527 - 548). דמותה של תאודורה עוררה מאז ומעולם עניין רב, בין בשל אישיותה הכריזמטית וכוחה הרב באימפריה ובין בשל הקריירה המושמצת שלה לפני שהפכה לקיסרית.
שנים ראשונות

המקור העיקרי למידע על שנותיה המוקדמות של תאודורה הוא החיבור "ההיסטוריה הסודית" או "האנקדוטה" מאת פרוקופיוס, שכתביו הם מקור המידע העיקרי על תקופת קיסרותו של יוסטיניאנוס הראשון. עם זאת, לאחר שהתפרסמו כתביו הרשמיים, כתב פרוקופיוס את האנקדוטה שהיא יצירה שנויה במחלוקת, אלימה ופורנוגרפית, שקשה להבחין בה בין אמת לסיפורת. היא לא פורסמה בימי חייו, אלא רק במאה ה-17, כלומר כאלף שנים לאחר כתיבתה.
על פי פרוקופיוס אביה הקפריסאי של תאודורה היה שומר דובים בהיפודרום בקונסטנטינופול ואמה הייתה רקדנית ושחקנית. באותה תקופה שחקניות נחשבו למקצוע שאינו מכובד וכללו שירותי מין. אביה מת בגיל צעיר, ובעקבות המצב הכלכלי הקשה אמה הלבישה אותה ואת אחיותיה בזרי פרחים ולקחה אותן להיפודרום להתחנן לעבודה. הקבוצה הכחולה לקחה אותם תחת חסותה, ומאז תאודורה שמרה להם אמונים.
ההיסטוריונים יוחנן מאפסוס (אנ') ופרוקופיוס מספרים שתאודורה, בעקבות אחותה הגדולה, עבדה מגיל צעיר בבית בושת ותיארו אותה כפרוצה אקסהיביצוניסטית שטופת זימה וחסרת מעצורים. היא הצטיינה בהופעות קומיות בהן נהגה להרים את שמלתה ולחשוף את אבריה ולהציג מחזות זואופילים כגון המיתולוגיה על לדה והברבור, שבו החביאה גרגירים בין רגליה בעוד ברבור מאומן שולף אותם משם. בעת התקרבותה למוקדי השלטון גברו השמועות על מעשי הוללות ואורגיות בהשתתפותה אך לא ניתן לדעת עד כמה הן נכונות ואלו מהן נועדו לניגוח פוליטי, למרות זאת התדמית שדבקה בה שרדה עד ימינו.
בבחרותה היא הפכה לפילגשו של הקובולוס, פקיד במזרח האימפריה. השניים עברו לקירנאיקה שבצפון אפריקה, שם שימש כמושל. לאחר כארבע שנים, מסיבות לא ידועות, הסתכסכו השניים והקובולוס גירש אותה מביתו. תאודורה החלה במסע חזרה לביתה, אך מאחר שהייתה חסרת כול נאלצה להשתקע באלכסנדריה, שם הפכה למונופזיטית אדוקה, אירוע שעתיד להשפיע רבות על הקיסרות.
מאלכסנדריה חזרה תאודורה לקונסטנטינופול, שם פגשה באחיינו של הקיסר יוסטיניוס הראשון, פלאוויוס פטרוס סאבטיוס איוסטיניאנוס, לימים הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, אשר התאהב בה מיד. השניים רצו להתחתן, אך באותה עת החוק אסר נישואין בין אצילים לפשוטי העם. יוסטיניאנוס פנה לדודו בבקשה לשנות את החוק, אך הלה סירב בלחצה של אשתו, דתייה אדוקה אשר התנגדה לכניסתה של תאודורה רבת המעללים למשפחה. על אף כוחו הרב של יוסטיניאנוס, אשר היה שותף בפועל בשלטון, הצליח הוא לשנות את החוק המדובר רק עם מותה של אשת יוסטיניוס. תאודורה ויוסטיניאנוס נישאו בשנת 523. ארבע שנים לאחר מכן מת יוסטיניוס, ויוסטיניאנוס התמנה לקיסר כשתאודורה לצידו.
שותפות בשלטון

תאודורה, באישיותה הכריזמטית ובפיקחותה הרבה, רכשה השפעה עצומה על הקיסר המאוהב. חמש שנים לאחר עלייתו לשלטון, בעת מרידת ניקה, הייתה זו תאודורה אשר שכנעה את הקיסר שלא לעזוב את קונסטנטינופול, ובכך סביר להניח שהצילה את כיסאו. זמן קצר לאחר מכן הגיע המצביא בליסריוס בראשות כוחותיו ודיכא את המרד, בסיועה הנדיב של אשת הקיסר. מקובל להניח כי הימלטותו של הקיסר מן העיר הייתה ממוטטת את שלטונו. תאודורה הייתה מונופיזיטית (זרם בנצרות אשר מאמין באלוהיותו המוחלטת של ישו) ועובדה זו מיתנה רבות את יחסו של יוסטיניאנוס, הקנאי הדתי, כלפי המיעוט המונופיזיטי.
תאודורה מילאה תפקיד מרכזי בממשל ותכופות מינתה והדיחה אישים כרצונה; כך למשל פעלה להרחיק מן מוקדי השלטון את בליסריוס אויבה ולקדם במקומו את מקורבה נרסס (ובכלל, נראה כי פעלה רבות למען קידום מקורביה האישיים). תאודורה פעלה גם בתחומים אחרים: היא קידמה את מעמד האישה בקובצי החוקים של יוסטיניאנוס, נעזרה רבות באנטונינה, אשתו ואשת סודו של המצביא בליסריוס, וכן הייתה פטרונית של אמנים. באופן חסר תקדים, נראה במקומות מסוימים כי בתקופתה מעמד הקיסר והקיסרית היה כמעט שווה, ואף יוסטיניאנוס עצמו ציין כי הוא מרבה להתייעץ עם אשתו. עם זאת, ככל הנראה אין מקום לטענות כי יוסטיניאנוס היה בובה על חוט אשר הופעלה בידיה של תאודורה. מעמדה של תאודורה היה כשל יועצת רבת השפעה, אך על אף עצותיה, ההחלטות הסופיות על גורלה של האימפריה נותרו בידיו של יוסטיניאנוס - אדם מוכשר ונבון מדי מכדי להיות שליט-בובה.
כשמגפת הדבר פרצה, בשלב מסוים יוסטיניאנוס עצמו חלה והיה במצב קשה ולא היה יכול להנהיג את האימפריה. תאודורה אחזה בהגה השלטון, עצרה כל ניסיון של הפיכה שלטונית נגד בעלה ואחרי 3 שנים של מאבק קשה במגפה כשיוסטיניאנוס הצליח להחלים, האימפריה לא הייתה אבודה ושלטונו לא נלקח ממנו.
תאודורה נפטרה ב-548, ככל הנראה מסרטן. יוסטיניאנוס מעולם לא התאושש ממות אשתו ולאחר מותה הידרדר שלטונו. עדות לאהבתו הרבה לתאודורה, מהווה העובדה שעל אף שהמשיך לחיות כ-17 שנה לאחר מותה מעולם לא לקח לו אישה אחרת.
אזכורים היסטוריים

ספרו של פרוקופיוס שלא פורסם בחייו, התגלה לראשונה בשנת 1623 בספריית הוותיקן, ובו הוא כותב על מעלליה של תאודורה בטרם פגשה את יוסטיניאנוס, ומתאר אותה כבת בליעל מופקרת והוללת, בעלת כל המידות הרעות. גם בתקופת שלטון בעלה, הוא לא חוסך שבטו ומאשים אותה באכזריות, רשעות וחוסר מוסר, וטוען כי היא נהגה תכופות לענות באכזריות את כל מי שהרגיז אותה, כמו גם את אויביה משכבר הימים.
סופרים סוריים המשתייכים לזרם המונופיזיטי, כמו הפטריארך של אנטיוכיה, מיכאל הסורי(אנ'), מציגים אותה כ"חסודה", כ"קדושה", או כקיסרית "אדוקה".
בתרבות

רוברט גרייבס כותב אודותיה בספרו "הרוזן בליזריוס".
תאודורה היא אחת מאורחות הכבוד במסיבת ארוחת הערב, מיזם פמיניסטי של האומנית ג'ודי שיקגו
אהרן מגד כתב תסכית ומחזה אודות תאודורה ופרוקופיוס, אשר פורסם בעתון 77 ובקשת החדשה.
גידי שינהולץ, ימי יוסטיניאנוס, תל אביב, הוצאת 150 איסט, 2024.
הערות שוליים

↑  עמוד 35 בספר The Emperor Justinian and the Byzantine Empire מאת James Allan Evans
↑  "האנקדוטה" הסודית של פרוקופיוס, פרק IX
↑  אלי אשד, ההיסטוריה הסודית של תיאודורה, באתר המולטי יקום של אלי אשד, ‏2004-05-24
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273212905171  BNE: XX881660  BnF: cb11972340v (data)  GND: 11862170X  ISNI: 0000 0003 5420 8205  LCCN: n82260537  NKC: ola2003188655  NTA: 072773170  SELIBR: 208402  SUDOC: 027746690  ULAN: 500397687  VcBA: 495/192360  VIAF: 25968250   WorldCat (עם VIAF): 25968250
מנשה קליין

| --- | --- |
הרב ב-2006
הרב ב-2006
 לידה:  9 באפריל 1923 א' בניסן תרפ"ג צ'כוסלובקיה אוז'הורוד, צ'כוסלובקיה
 פטירה:  28 בספטמבר 2011 (בגיל 88) כ"ט באלול תשע"א ישראל ירושלים, ישראל
 מקום קבורה:  צפת
 מקום פעילות:  בורו פארק, ניו יורק  רמות אלון, ירושלים
 תקופת הפעילות:  ? – 28 בספטמבר 2011 
 רבותיו:  הרב יוסף אלימלך כהנא
 חיבוריו:  "משנה הלכות"
 
 תפקידים נוספים:  ראש ישיבה 
 
האדמו"ר מאונגוואר בחופה
בשמחת בר מצווה לנכדו (שני משמאל)
קברו בבית הקברות העתיק בצפת
הרב מנשה קליין (כינה עצמו: מנשה הקטן; א' בניסן תרפ"ג, 9 באפריל 1923 – כ"ט באלול תשע"א, 28 בספטמבר 2011) היה רב חרדי בארצות הברית, רבה של "קהילת אונגוואר" וראש ישיבת בית שערים בברוקלין, ולאחר מכן בישראל. מפורסם בשל סדרת ספרי השו"ת שלו, מִשְנֶה הלכות.
ביוגרפיה

נולד לרבי אליעזר זאב, ששימש כרב באירליאבה בחבל אונגוואר שבאוקראינה. למד אצל אביו ואצל רבי יוסף אלימלך כהנא באונגוואר. בילדותו היה ידידו של הסופר אלי ויזל, המזכירו באוטוביוגרפיה שלו, "כל הנחלים הולכים אל הים". כמו ויזל, הוא היה תלמיד של מר שושני[דרוש מקור]. במהלך השואה רצה רבו למנותו לממלא מקומו באונגוואר.
אחרי המלחמה הגיע לארצות הברית. בתשי"ד נישא לחוה יהודית, בתו של רבי יחיאל גרטנר מלענטשנע. בזיווג שני נישא לבתו של הרב דוד שלמה פרנקל, מחבר ספר "באר דוד".
בתחילת ימיו בארצות הברית עזר לאדמו"ר מקלויזנבורג, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, להקים את מוסדותיו "שארית הפליטה", והוא ניהלם בשנים הראשונות. לימים פתח בית כנסת בבורו פארק בשם 'אונגוואר'. מאז כונה "הרב מאונגוואר"[דרוש מקור], ובהמשך "האדמו"ר מאונגוואר".
באמצע שנות ה-80, יזם את הקמת קריית אונגוואר ברמות אלון. הוא תכנן לעלות לישראל עם סיום בנייתה, אך התעכב בארצות הברית ועלה רק בשנת תשס"ט. לאחר עלייתו לישראל נסע פעם בשנה לקהילתו בארצות הברית. בשנת תשס"ד, פתח בנו הרב דוד שלמה ישיבה קטנה בקריית אונגוואר.
הרב קליין התכתב רבות עם הרב יעקב ישראל קניבסקי. התפרסם בשל אלפי תשובותיו שיצאו בעשרים ואחד כרכים. הוא נודע כפוסק נוקשה ושמרן שייחס חשיבות עצומה למנהגי הונגריה, להם ביקש לתת תוקף הלכתי גם כשזה נעדר מהמקורות המקובלים. יצא בחריפות נגד המנסים לשנות מנהג הכלה לגלח ראשה וכיוצא בזה. הפני מנחם ביקש ממנו שיוסיף בהזמנה לחופה משפחתית את הכיתוב 'ורעייתו'.
נפטר בכ"ט באלול תשע"א, ערב ראש השנה תשע"ב, ונטמן בבית העלמין העתיק בצפת.
ילדיו

מלבד בנו הבכור כל ילדיו הם מאשתו השנייה.
אליעזר זאב, ראומטולוג בארצות הברית
הרב דוד שלמה, אדמו"ר בירושלים, ראש ישיבת אונגוואר ברמות,אשתו השנייה בתו של רבי יצחק מאיר הגר מסאווראן.
הרב עמרם, בחיי אביו היה רב קהילת אונגוואר בארצות הברית ולאחר פטירתו התמנה לאדמו"ר בארצות הברית. חתן רבי ישראל צבי יאיר דנציגר, האדמו"ר מאלכסנדר.
הרב משה, חתן רבי יעקב סופר (רב חסידי ערלוי בביתר עילית), מחבר ביאור על כרתי ופלתי ועוד. אדמו"ר במודיעין עילית.
חתנו הרב יהודה אריה לייב אלתר, בנו של הפני מנחם, נפטר בשנת תשמ"ח - רב שכונת רוממה בירושלים וראש הכולל של חסידות גור בעיר.
חתנו הרב יעקב יצחק בידרמן בנו של רבי אלתר ונכדו של רבי משה מרדכי, האדמו"ר מלעלוב בורו פארק.
חתנו הרב צבי הגר, רב קהילת עטרת צבי בגולדרס גרין.
חתנו הרב יהושע וינברג, משגיח בישיבת בית אברהם.
חיבוריו

שו"ת משנה הלכות, 19 חלקים ועוד עשרה חלקים של אינדקס ותמצות
מגיד משנה על התורה, 5 חלקים
מצות המלך – (תרי"ג מצוות), 2 חלקים וכן על סדר לימוד יומי
מל ולא פרע, על מילה
אום אני חומה, על עירובין
קהילות ישראל, חילופי מכתבים עם הסטייפלער
פני משנה, חילופי מכתבים עם מחותנו הפני מנחם מגור
גט המעושה בערכאות
איגרת התשובה לרבינו יונה עם ביאור פתשגן הכתב
ימי שמונה, על חנוכה
ספר הקנינים, על מ"ח קנייני תורה
פרסומי ניסא, (ירושלים. מכון משנה הלכות, תשע"א) תיאור אוטוביוגרפי, שאלות ותשובות וקינות על השואה
הלכות גדולות עם פירוש משנה הלכות: הלכות גדולות - כתובות, ברוקלין תשל"ח, 1978, באתר היברובוקס, הלכות גדולות - גיטין, ברוקלין תשנ"ג, 1993, באתר היברובוקס; הלכות גדולות - נידה, ברוקלין תשנ"ג, 1993, באתר היברובוקס
הלכות גדולות - יבמות, ברוקלין תשנ"ג, 1993, באתר היברובוקס
שנו חכמים בלשון משנה
אורחות חיים להרא"ש עם פירוש דרך ישרה
ברכת המשנה עם קיצור נחלת שבעה, על שבע ברכות
הגדה של פסח עם פירוש מגיד משנה
הגדה של פסח ערבי פסחים
מצות חג הפסח
זמירות משנה השבת
קונטרס שערי המשנה ושער האמונה
וצדיק באמונתו יחיה
סדר ברכת החמה בקונטרס משנת החמה
קונטרס צלא דמהימנותא על חג הסוכות, לרגל 15 שנה לפטירת חתנו
פרסם מאמרים רבים בקבצים שיצאו על ידי ישיבת בית שערים, שערי הלכות (30 חוברות), משנת הישיבה (2 חוברות), משנת השבת ומשנת התורה.
חידושי משנה על הש"ס, 4 חלקים
בית רחל, ענייני שידוכין, נישואין ושלום בית
זיכרון יצחק
שלום נגר

ערך זה עוסק בפוסק ומחבר חרדי ישראלי. אם התכוונתם לאיש השב"ס שביצע את הוצאתו להורג של אדולף אייכמן, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1947 (בן 77) מחוז רדאע, תימן 
 מדינה:  ישראל 
 רבותיו:  יעקב אדלשטיין 
 
 אתר רשמי
 
הרב שלום נגר (נולד בי"ד באלול ה'תש"ז, 30 באוגוסט 1947) הוא פוסק ומחבר חרדי ישראלי, היה רבה של אריאל בשנים 1983–2010. ראש כולל "מדרש יחיאל" בראש העין.
ביוגרפיה

נולד ברדאע שבמזרח תימן לעוואץ (עובדיה) ושמס (שמש) נגר. בשנת תש"ט (1949), כשהיה בן שנתיים, עלתה משפחתו לישראל במבצע על כנפי נשרים והתיישבה בראש העין. דודו, הרב שלום נגר, שהיה ערירי, לקח אותו תחת חסותו ודאג לכל מחסורו כדי שיהיה פנוי ללמוד תורה. את ראשית לימודיו התורניים עשה אצל דודו. התחנך בתלמוד תורה "יסודי התורה" בראש העין, ובשנת תש"כ (1960) עבר ללמוד בישיבת השרון ברמת השרון, בראשות הרב יעקב אדלשטיין והרב יצחק יחיאל יעקבוביץ, רבה של הרצליה. בשנת תשכ"ד (1964) עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים.
בשנת תשכ"ז (1967), בהיותו בן 19, הוסמך לשחיטה על ידי הרב עזרא יאיר. בשנת תש"ל (1970), בהיותו בן 23, הוסמך לרבנות על ידי הרב נסים דוד עזראן, הרב שלום יצחק הלוי, הרב יוסף קאפח והרב עובדיה יוסף. לימים גם הוסמך למילה.
בשנת תשל"א (1971) נישא לרינה חג'בי. לאחר נישואיו למד שש שנים בכולל "יד אפרים פישל" בראש העין, ובמקביל עסק במתן שיעורי תורה לבני נוער ומבוגרים בראש העין ובבית הכנסת הגדול בפתח תקווה. בשנת תש"מ (1980) התמנה לרב שכונה בראש העין, ושימש בתפקיד כארבע שנים.
בשנת תשמ"ג (1983) התמנה לרב העיר אריאל. הוא כיהן כרב ראשי יחיד לעיר. תחת רבנותו הוקמו באריאל שבעה עשר בתי כנסת לעדות השונות ונוסדו מסגרות שונות של שיעורי תורה. כמו כן הקים מכון בר מצווה, וכרב יחיד לימד בשלושת הנוסחים לשלוש העדות. הקים מערכת כשרות ומערכת נישואין, וכרב יחיד השיא את בני שלוש העדות. פסק בשאלות הלכה לכל עדה על פי דיניה ומנהגיה.
במשך השנים ביקר במדינות שונות בעולם וסייע ליהודי הקהילות במישור הרוחני וההלכתי. הוא הקים גרעין תורני בברלין וכן בית הכנסת ליהדות ספרד, שבו מכהן כרב תלמידו הרב אברהם דעוס. כמו כן הקים קהילה תורנית בקאן שבצרפת. בין המדינות שפעל בהן: דנמרק, רוסיה, אנגליה וונצואלה.
בשנת תש"ע (2010), לאחר עשרים ושבע שנות רבנות, החליט לסיים את תפקידו כרב העיר אריאל. לאחר פרישתו מהרבנות באריאל הוא עומד בראש כולל "מדרש יחיאל" בראש העין, עוסק בכתיבה ובפעילות חברתית, תורנית והלכתית.
פועלו התורני וחיבוריו

במשך שנים רבות אסף וליקט כתבי יד רבים ועתיקים, ובהם כתבי יד של הרמב"ם בפירושו למשניות בכתב עברי בלשון ערבי, תכאליל, תיג'אן בכתב יד מתימן. כמו כן נמצאים ברשותו כתבי יד מתימן של מדרשים, הלכות ושו"תים.
ספר כללי התלמוד - אוסף כללים להבנת החיבור והשפה התלמודית.
תשובות הרב קאפח - אוסף של למעלה מחמש מאות תשובות של רבו הרב יוסף קאפח, שאותן קיבל ממנו במהלך השנים, בעריכתו וביאורו של הרב נגר
תשובות הרש"ן - שו"ת על ארבעה חלקי השולחן ערוך
אביעזרי זליג אוירבך (בוכסווילר)

| --- | --- |
 לידה:  י"ז בחשוון ה'תפ"ו ברודי
 פטירה:  ט"ז בשבט ה'תקכ"ח (בגיל 42) בוכסווילר (אנ')
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי באטנדורף (גר')
 רבותיו:  רבי צבי הירש אוירבך, רבי יהונתן אייבשיץ
 בני דורו:  רבי ידידיה טיאה וייל, רבי יוסף דוד זינצהיים
 אב:  רבי צבי הירש אוירבך
 צאצאים:  רבי אברהם אוירבך
 חותנים:  רבי יצחק זינצהיים
 
רבי אביעזרי זליג אוירבך (בכתיב שנהג בזמנו: אביעזרי זעליג אויערבך; י"ז בחשוון ה'תפ"ו, 1725, ברודי – ט"ז בשבט ה'תקכ"ח, 1768, בוכסווילר (אנ')) היה רב גרמני-אלזסי, מתלמידי רבי יהונתן אייבשיץ.