stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב בית זכריה
רקע

מאז פרוץ מרד החשמונאים בשנת 167 לפנה"ס ומות מתתיהו הכהן ב-166 לפנה"ס ניהל יהודה המכבי שורה של קרבות מוצלחים מול הצבא הסלאוקי, החל ממערכת בית חורון, אמאוס ובית צור וכלה במסעות בגלעד, בשומרון, בגליל המערבי, בשפלה ובאדום. בחודש כסלו של שנת 164 לפנה"ס השתלט יהודה המכבי על ירושלים, טיהר וחנך את המקדש, חידש בו את העבודה, ואף ביצר אותו, כך שיוכל להוות מצודה. במאבק בתרבות ההלניסטית ובהתיוונות, הוא הקיף את מצודת החקרא סמל השלטון הסלווקי ביהודה באמצעות דיק ומכונות מצור. ובנוסף ביצר את בית צור.
ליסיאס המושל של החלק המערבי של האימפריה הסלאוקית העוצר של אנטיוכוס החמישי אאופטור, לא יכול להתעלם מפעולותיו של יהודה, שהעמידוהו במצב של כמעט שליט העושה כרצונו. המצור על החקרא סיכן את האינטרסים של הסלווקים ואיים לנתק את יהודה מממלכת בית סלאוקוס. בעוד שעל מסעותיו בעבר הירדן ואף לשפלה יכול השלטון לעבור בשתיקה, בנוגע למעשיו ביהודה הוא היה חייב לפעול, לכן הוחלט לשלוח כוחות בסדר גודל שלא היה לו תקדים עד אז. תלמי מקרון, הנציב של קוילה-סוריה ופיניקיה שראו בו אחראי להצלחותיו של יהודה, הודח מתפקידו, הואשם בבגידה ואף התאבד.
בינתיים מת אנטיוכוס הרביעי אפיפנס במהלך מסע צבאי במזרח, ותחתיו עלה היורש בן ה-9, אנטיוכוס החמישי, אאופטור. הלה שלט בממלכתו באמצעות המצביא המהולל ליסיאס, אלא שהסתבר כי ממש לפני מותו מינה אנטיוכוס הרביעי את פיליפוס לעוצר הממלכה ולחונך-אומן של בנו, ואף נתן בידיו את הכתר, את גלימת המלכות ואת טבעת המלך. נוצר איפוא מצב מאוד מסובך ומורכב של מלך-ינוקא ושני עוצרי ממלכה, האחד בפועל והשני בפוטנציה. פיליפוס ניהל מלחמות במזרח, ואמור היה לשוב לאנטיוכיה באמצע הקיץ. תאריך זה היה ראש וראשון לשיקולי ליסיאס באשר למשך ניהול המערכה ביהודה: הוא רצה להספיק לשוב לאנטיוכיה לפני פיליפוס.
המקור העיקרי לתיאור המסע והקרב הוא ספר מקבים א, שמשופע בתוכן בעניין. האינפורמציה ברובה תואמת מאוד את הידע הקיים על מבנה הצבא הסלאוקי, מבנה שדה הקרב והתנאים ששררו בו באותה עת.
פיקוד

ליסיאס, מושל החצי המערבי של האימפריה הסלווקית ועוצר אנטיוכוס החמישי, יצא בראש כוחותיו כדי להדביר את המרד. לאור הפרובוקציה היהודית היה אך צפוי שהפעם הממלכה הסלוקית תגייס את מרב כוחותיה. היה זה השני מבין שני המסעות של ליסיאס. ליסיאס שכבר התנסה בהובלת גייסות לעבר יהודה, אך לא מיצה את יכולותיו בפעם הקודמת, החליט לחזור על מסעו הקודם, ולפרוץ ליהודה מדרום דרך בית צור ביתר שאת. נראה שהפעם הוא נחוש יותר להגיע לירושלים, וניסיון העבר שלו תרם להצלחתו.
צבאות

על אף שלפי חוזה אפאמיאה, לאחר קרב מגנסיה, נאסר על הסלאוקים לגייס שכירים בארצות שמצפון להרי הטאורוס, אשר הוכרו כשייכות לתחום ההשפעה הרומית, בצלאל בר כוכבא טוען כי הסלאוקים הפרו את הסעיפים הללו וגייסו מיסיים ותארקים, וגם הפרו את הסעיף הנוגע לשימוש בפילי מלחמה. ובנוסף אין זה מן הנמנע שגויסו לוחמים מכרתים וכן מממלכות פונטוס, קפדוקיה ואף ביתיניה. דברים המתאימים לכתוב בספר מקבים א' כי גויסו לקרב זה לוחמים "מממלכות אחרות ומאיי הים".
על פי ספר מקבים א', מנה הכח הסלאוקי 120 אלף חיילים, 20 אלף פרשים ו-32 פילי מלחמה. בר כוכבא מציין כי על פי כל החוקרים מדובר במספר מופרז מאוד. הוא מציין שעל פי הנתונים הידועים על פוטנציאל כוח האדם שעמד במערב הממלכה באותה שעה, האומדן של יוספוס בדבר 50 אלף רגלים ו-5 אלפים פרשים מתקרב יותר אל המציאות, אם כי גם מספרים אלו "מעוגלים" מעט כלפי מעלה. גם מספר הפילים המתואר במקבים א' נראה מופרז, כיוון שבמצעד בדאפני השתתפו 36 או 42 פילים, ורובם נלקחו לסאטרפיות המזרחיות, וגם אם חלק מהם הוחזרו, בדומה לחיל הרגלים והפרשים, פילים אלו סובלים משיעורי שחיקה גבוהים ואינם מתרבים בשבי. המספר של 80 הפילים שמונה יוספוס מופרז מאוד, וגם מספר הפילים שמונה ספר מקבים ב' שעומד על 22, אף שנראה יותר סביר, גם הוא איננו וודאי, גם ביחס לתנאים שהיו באזור, ולמעשה די בפילים מעטים כדי לעורר מהומה במחנה האויב.
על פי בר-כוכבא צורת הערכות הכוחות הסלווקים הייתה מורכבת מ-8 צוותי קרב משולבים שכל אחד מהם היה מורכב מפיל מלחמה שעליו מגדל עץ מאויש בלוחמים (כנראה קשתים), שמוקף ומאובטח מצדדיו באלף חיילי פלנקס (יחידת חלירכיה), ו-500 פרשים שהגנו על אגפי הפלנקס, 250 מכל צד, כאשר מאחוריהם ערוכים הרגליים "הקלים". ההיערכות של הצוותים הללו הייתה דינמית בהתאם לתנאי הקרקע. בשטח רחב כל מערכה כזו התפרסה לרוחב שבין 120 ל-150 מטר. לעומת זאת בשטח צר מערך הפלנקס "נדחס" ל-32 שורות במקום 16, כשרוחבו הפך ל-80–100 מטר. גם ההיערכות של כל המערך הכולל הייתה דינמית. כאשר השטח היה נרחב דיו, כל 8 היחידות צעדו כתף אל כתף בשורה רוחבית, אך כאשר הם הגיעו לגיא, היחידות הסתדרו לטור, כך שכל צוות הולך אחד בעקבות השני, כאשר פרשים "קלים", חלקם דוהרים לפניהם וחלקם ביחד עם רגליים מאבטחים אותם על הרכסים. שיטת תנועה דינמית זו, שהתחדשה בקרב בית זכריה, איפשרה לכוחות הסלווקים להיות בכוננות מתמדת ולהגיב בכל מצב. כמו כן היו יחידות שלחמו בשיטה הרומית.
העוצמה של הצבא הסלאוקי שהתייצב לקרב זה במלוא הדרו, מתוארת באופן יוצא דופן בספר מקבים א':
וישכם המלך למחרתו בטרם אור היום, וימשוך את מחנהו פתאום על הדרך העולה בית סוחרה [זכריה], ויערוך את מערכותיו ויתקעו בחצוצרות. ויזו על השנהבים [הפילים] דם ענבים ומיץ פרי בכאים [תותים] לחרות אפם למלחמה. ויחלקום לפי גדודי המחנות, ויתנו לכל חיה וחיה אלף איש רגלי, לבושי שריונות ברזל וכובע נחושת בראשם, וחמש מאות איש בחור רוכבים בסוסים [הוכנו לכל חיה]. כל אלה עמדו על צלעי [צדדי] הפיל ולא סרו ממנו, ובכל מקום אשר הלכה החיה שם היו הולכים. ועל גב כל פיל רכסו צריח עץ לבל יזח למחסה, ובצריח שלושים ושנים לוחמים [ארבע], מלבד איש הודו המנהיג את החיה. ואת יתר הפרשים הציגו על ירכתי הצבא לבל ייפרדו. ויהי בצאת השמש, וזרח עלי מגיני הזהב והנחושת, ויאירו פני ההרים מסביב ומראיהם כיקודי אש. ויסע מקצת חיל המלך על ההר ומקצתו מתחת בשפלה [בעמק], וילכו לאיטם במערכה. כל השומע צללו אוזניו מקול ענות ההמון במסעם ומקול צלצל כל כלי המלחמה, במחנה הגדול והנורא הזה.
לדברי בר-כוכבא, במגדלי פילים מסוג זה הוצבו 4 לוחמים ואילו הצבת 30 אינה בת-ביצוע.
מהלך הקרב

יהודה המכבי ניהל פעולת מצור כדי לפרוץ אל מצודת החקרה, המעוז ההלניסטי הסמוך למקדש, ששימש הסמל האחרון באזור יהודה של השלטון הסלאוקי. חיל המצב שהיה במבצר ותושביו הזעיקו את הצבא הסלאוקי. הכוח הסורי-הלניסטי הגיח מצפון, ביצע תפנית מזרחה, ומכיוון דרום מערב לירושלים הצפין לעבר בית לחם כדי להלום במורדים. ליסיאס התמקם עם כוחותיו דרומית לבית צור והקים שם מחנה, כשאחת ממטרותיו העיקריות הייתה לתת לחייליו מנוחה, לאחר שבעה שבועות של מסע צעידה.
בית צור אמורה הייתה מבחינת המורדים לעכב, אם לא לחסום בכלל, את מהלכיו של ליסיאס בדרכו לירושלים. לליסיאס, כאמור, אצה הדרך לסיים את המערכה במהירות יחסית. גורם נוסף שזירז את מהלכיו של ליסיאס היה שבשעה שהחלה המתקפה על בית צור, התנהלה סביב החקרא, כאמור, מלחמת מצור ביוזמת יהודה המכבי. ליסיאס הטיל מצור כבד כדי לסיים את משימתו בהבקעת חומות בית צור או בהכנעת העיר ברעב ובצמא. למרות המצור הכבד הצליח יהודה לשלוח מזון וציוד לנצורים. אך יהודי בשם רודוקוס מסר לאויב את "הסודות", דבר שאילץ את הנצורים להיכנע.
בזמן שבית צור הושמה במצור, יהודה גייס את כוחותיו והתארגן לירידה מירושלים כדי להתעמת עם הצבא הסורי ולעצור אותו. כאשר הצבא הסלאוקי התפנה לנוע צפונה מבית צור (31°35′22″N 35°05′39″E﻿ / ﻿31.589383°N 35.094155°E﻿ / 31.589383; 35.094155), יהודה בחר את מיקום העימות, וייצב את כוחותיו בבית זכריה המזוהה עם חרבת בית זכריה (31°39′47″N 35°07′23″E﻿ / ﻿31.663160°N 35.123129°E﻿ / 31.663160; 35.123129), כשלוש מאות מטרים דרומה לראש צורים, ו-9 ק"מ מצפון לבית צור. הכוחות הסלאוקים נעו בשני מסלולים, רוב הכוח צעד במיצר ומיעוטו על גבי הרכסים השולטים. לאחר מתקפה מוצלחת של יהודה, שבה נהרגו כמה מאות חיילים סלאוקים (לפי יוספוס, מיחידת סיור רכובה), צבא החשמונאים ניגף בפני מערכי הפלנקס החזקים של הסלאוקים, שלוו בפילים. מעשה הגבורה של אלעזר רק המחיש את המצב הנואש בו עמדו הכוחות היהודים. יהודה המכבי נסוג עם שארית כוחותיו למעוזו הישן שבהרי גופנה, והצבא הסלאוקי התפנה לטהר את קיני המורדים מהאזורים הצפוניים והדרומיים של ירושלים.
המצור על המקדש

בית-צור נכנעה לסלאוקים, בעיקר על שום העדר אספקת המזון אליה, לאחר שהסלאוקים חסמו את כל המעברים לעיר. נוסף על כך, אותה שנה הייתה שנת שמיטה שגרמה מחסור נורא ביבולים בכלל. הסלאוקים הפקידו חיל מצב בבית-צור והתפנו לצור על ירושלים.
סביב ירושלים נבנה דייק, כלומר סוללות עפר כבוש לסמל את טבעת המצור ולהעמיד שם את כלי הטיווח הארטילריים. הללו כללו "חישבונות (מגדלי מצור) ויורי אש (חיצים בוערים) ורוגמי אבנים (בליסטראות) ועקרבים (קשתות בצורת עקרב - סקורפיון) לירוא חיצים וקלעים".
בעיצומה של המערכה, כאשר נצורי המקדש הירושלמי כמעט נספו ברעב, הוסר לפתע המצור. היה זה בעקבות שמועות שהגיעו לליסיאס לגבי פיליפוס, האפוטרופוס של אנטיוכוס החמישי, ששב לאנטיוכיה מהמערכה שניהל נגד הפרתים בראש צבאותיו, ונמסר שהוא מתכונן להשתלט על הממלכה הסלאוקית.
ליסיאס העדיף לשמור מידע זה לעצמו, מחשש לתגובה בלתי צפויה של צבאו ושל המורדים ביהודה, ועל כן הודיע כי צבאו עייף מהלחימה, ולכן הוא מוכן להגיע להסכם פשרה עם המורדים (בדרך שהתחיל בה עוד בחייו של אנטיוכוס אפיפנס), במקום להסתבך במצור ממושך.
תוצאות המערכה

מצפה
רמון
מצפה
רמון
עיקרו של ההסכם היה פשרה ברוח איגרתו של אנטיוכוס אפיפנס מניסן 164 לפנה"ס, ובה מימוש הפריבילגיה הישנה של הזכות לחיות על פי חוקי האבות, שמשמעה אוטונומיה, לפחות דתית-פולחנית, ומתוך כך יישמט הבסיס להתפרצות המרד וכעת – להמשכו. כך יצא שאף שהחשמונאים הפסידו במערכה זו, הם בכל זאת הצליחו להגיע להישג פוליטי נאה, שבו הממשל מכיר בזכותם הדתית, ונסוג מהניסיון לכפייה של הדת ההלניסטית.
המורדים נתנו את הסכמתם לכך. עם זאת שליסיאס בתור מחווה הוציא להורג את מנלאוס הכהן הגדול, שנוא נפשם של היהודים, לפני שהוא פנה לדרכו, הוא גם ציווה להרוס את החומה סביב הר ציון, "ויסע בחיפזון וישב לאנטיוכיה, וימצא את פיליפוס מושל העיר ויילחם בו, וייקח את העיר בתוקף". על פי מנחם שטרן רבים מתומכיו של מנלאוס ובראשם בית בילגה הורדו מגדולתם, והיו לחרפה במשך זמן רב.
הר כותב כי אף ש"מעמדו של יהודה המקבי לא הוגדר רשמית, אבל למעשה הוא נשאר עומד בראש כוחות מזוינים גדולים ויכול היה על נקלה להפעיל אותם ולרוקן את שלטונו של הכוהן הגדול מטעם מכל כוח ממשי, כיוון שהשלטון למעשה חזר לידיו של יהודה המקבי".
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

מקבים א', ו' 18–63
יוספוס, "מלחמות היהודים", א' 38–40
יוספוס, "קדמוניות היהודים", י"ב 362–381
מקבים ב', י"ג
לקריאה נוספת > מקורות מודרניים

מיכאל אבי יונה, הקרבות שבספרי החשמונאים, מסות ומחקרים בידיעת הארץ, תשכ"ד, עמ' 57–68, מובא בספר מדינת החשמונאים, עמ' 188–189
ד' גרא, קרב בית זכריה בראי ספרות יוון, א' אופנהיימר, י' גפני, ד' וקוורץ (עורכים), היהודים בעולם ההלניסטי והרומי: מחקרים לזכרו של מנחם שטרן, ירושלים תשנ"ו, עמ' 25–53
בצלאל בר כוכבא, קרב בית זכריה, ציון לט, 1974 (תשלד), עמ' 157–182
בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים תשמ"ח, עמ' 225–263
בצלאל בר כוכבא, קרב בית-זכריה, ציון כרך ל"ט, חוברת ג/ד, עמודים 157-182, 1974, באתר JSTOR
הערות שוליים

↑  תאריך זה עולה מספר מקבים א'. קיימת מחלוקת במקורות לגבי התאריך המדויק. תאריך אלטרנטיבי שעולה מספר מקבים ב' הוא שנת 163 לפנה"ס. לניתוח ראו Bezalel Bar-Kochva, Judas Maccabaeus, Cambridge university press, 1989, pp 543-551; ללא ניתוח ראו דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, מגנס, עמ' 717
↑   משה דוד הר, המרד: מלחמותיו של יהודה המקבי עד לטיהור המקדש ושלום ליסיאס, באתר הספרייה הווירטואלית של מטח
↑  ברוך קנאי, מלחמות הגבורה של יהודה המכבי, מחניים, 1 בדצמבר 1963
↑  בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים תשמ"ח, עמ' 234
↑  מקבים א ו 30
↑  בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים תשמ"ח, עמ' 235
↑  מקבים א' ו' 35–40. בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים תשמ"ח, עמ' 122-123
↑  בצלאל בר כוכבא, "על יוספוס וספרי המקבים, פילולוגיה והיסטוריוגראפיה", תרביץ, כרך סב, חוברת א, תשנ"ג תשרי-כסלו, עמ' 2–3 (116–117). בר-כוכבא מצביע על שני קשיים בנוסח היווני של הקטע הזה:

לגבי מספר הלוחמים על הפיל, רהלפס הציע כי במקור העברי נאמר "ארבעה" (לוחמים), בהתאם לכך הופיעה בנוסח היווני האות דלתא Δ (ארבעה) וזו השתבשה לאות למדא Λ (שלושים).

לגבי השימוש במלה μηχαναΐς ("מכונות"), המונח μηχαναί פירושו כלי ארטילריה. בר-כוכבא הציע כי "בנוסח העברי נכתבה המילה 'חִשבֹנות' שפירושה רצועות וכלי ארטילריה גם יחד", אך המתרגם ליוונית טעה והבין את המילה ככלי ארטילריה בלבד.

לדברי בר-כוכבא, שני הקשיים נובעים מטעויות שנפלו בתרגום ליוונית. לטענתו גם יוספוס התקשה בהבנת הנוסח היווני וזו הסיבה שהשמיט את הן את מספר הלוחמים שהוצבו במגדלי הפילים והן את אזכור כלי הארטילריה או את דרך קשירתם של המגדלים לפילים (קדמוניות יב, 371).
↑  אף שלפי סדר הפסוקים במקבים א', נראה שהמצור הסתיים לאחר הקרב, מעיר בר כוכבא שלפי "מלחמת היהודים" (א' 41), ואף לפי מקבים ב' (י"ג 22), נראה שסדר הפסוקים משובש, ושהמצור הסתיים לפני שהקרב נערך
↑  יהודה בחר אזור שקרוב ככל שאפשר לבית צור שבו שהו הסלאוקים כדי להגן על היישובים היהודים בדרום יהודה
↑  בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, משרד הביטחון, ירושלים תשמ"ח, עמ' 237
↑  בר כוכבא מזהה את מקום הקרב בעמק הברכה ובואדי שח'יט שרוחבו 80–150 מטר ואורכו כקילומטר, כאשר הכוח היהודי התמקם על "גבעת העץ" באזור אלון שבות ועל השלוחות משני צידי המיצר
↑  "תוקף המלכות ועברת הצבאות" במקבים א ו' 47
↑  מקבים א, פרק ו, פסוק 51.
↑  מקבים א, פרק ו, פסוק 63.
↑  מרד החשמונאים ומקומו בתולדות החברה והדת היהודית, באתר מט"ח
↑  משה דוד הר, מלחמותיו של יהודה המקבי עד לטיהור המקדש ושלום ליסיאס, באתר מט"ח
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
 קרבות המכבים (מרד החשמונאים)
| שליט | אנטיוכוס הרביעי   (175 - 164) | אנטיוכוס הרביעי   (175 - 164) | אנטיוכוס הרביעי   (175 - 164) | אנטיוכוס החמישי   (164 - 162) | אנטיוכוס החמישי   (164 - 162) | דמטריוס הראשון   (162 - 150) | דמטריוס הראשון   (162 - 150) | דמטריוס הראשון   (162 - 150) |
| שנה לפנה"ס | 166 | 166 | 165 | 164 | 162 | 162 | 161 | 160 |
| אתר הקרב | אפולוניוס | בית חורון | אמאוס | בית צור | בית זכריה | כפר שלמא | חדשה | אלעשה |
מערך פלנקס יווני. בקרב זה הביאו הסלאוקים לראשונה בקרבות החשמונאים את מלוא יכולתם בלוחמה זו.
אלעזר המכבי דוקר בבטנו פיל מלחמה סלוקי ונמחץ תחתיו
עוז פרץ

עוז פרץ (נולד ב-19 באפריל 1994) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל פתח תקווה.
קריירה

פרץ התחיל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל באר שבע, ובגיל 15 עבר לגור בראש העין והצטרף למחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה. ב-9 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון בליגה הלאומית, בניצחון 1–0 על הפועל רעננה. ב-11 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 3–1 על הפועל עכו ב-3 במאי 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 5–0 על מ.ס. אשדוד. בעונת 2014/2015 צורך באופן רשמי לסגל הקבוצה הבוגרת, וכבש ארבעה שערים ב-27 הופעות ליגה כאשר הקבוצה סיימה את העונה בפלייאוף העליון.
בעונת 2015/2016 התערער מעמדו של פרץ במכבי פתח תקווה, והוא כבש שער אחד בתשע הופעות ליגה, וב-31 בינואר 2016 הושאל להפועל עכו, במדיה ערך עד תום העונה 11 הופעות וכבש שער אחד. בעונה זו גם ערך שלוש הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל. בתחילת עונת ב2016/2017 שב למכבי פתח תקווה, אך לא מצא את מקומו בהרכב הקבוצה.
בינואר 2017 חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית, במדיה שיחק שנה, וב-31 בינואר 2018 חתם בהפועל כפר סבא.
ב-26 ביולי 2018 חתם בהפועל חדרה, העולה החדשה לליגת העל.
ב-31 בינואר 2019 חתם עד לסיום העונה בהפועל אשקלון.
ב-19 ביולי 2019 חתם לעונה אחת בהפועל פתח תקווה. ב-30 ביוני 2020 שוחרר מהקבוצה.
ב-17 בספטמבר 2020 חתם במ.ס. כפר קאסם. ב-4 ביולי 2021 חתם בהפועל ניר רמת השרון.
ב-7 בינואר 2022 חזר להפועל פתח תקווה וחתם בשורותיה עד סיום העונה. בסיום עונת 2022/2023 העפיל עם הקבוצה לליגת העל.ב-6 באוקטובר חתם בהפועל אום אל פאחם.ב-8 בספטמבר 2024 חזר להפועל פתח תקווה.
הערות שוליים

↑  תומר לוי, ‏עוז פרץ חתם רשמית עד תום העונה בהפועל עכו, באתר ערוץ הספורט, 31 בינואר 2016
↑  מיכאל וייסרמן, יובל טיטלמן, רן יצחק, עוז פרץ וניסן דנון חתמו בהפועל כפר סבא, באתר דאבל פס, 31 בינואר 2018
↑  עמית קרקו, ‏חדרה השיגה ערבויות, אך לא העבירה חוזים בבקרה, באתר ONE‏, 26 ביולי 2018
↑  עוז פרץ חתם בהפועל פתח תקוה, והתנצל על סרטון החגיגה מחדר ההלבשה, באתר וואלה, 19 ביולי 2019
↑  הפועל פתח תקוה שחררה שבעה שחקנים לפני משחק הסיום של הפלייאוף התחתון, באתר וואלה, 30 ביוני 2020
↑  אחרי חצי עונה ברמה"ש עוז פרץ חזר להפועל פ"ת, באתר ynet, 7 בינואר 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לאופולד לעף

| --- | --- |

לאופולד לעף בשנות ה-70 של המאה ה-19.
 לידה:  22 במאי 1811 צ'רנה הורה, מוראביה
 פטירה:  13 באוקטובר 1875 (בגיל 64) סגד
 מקום קבורה:  סגד 
 מדינה:  הונגריה, האימפריה האוסטרית 
 מקום פעילות:  ממלכת הונגריה
 תקופת הפעילות:  1835 – 13 באוקטובר 1875 (כ־40 שנה) 
 השתייכות:  יהדות נאולוגית
 תחומי עיסוק:  חקר התלמוד, ארכאולוגיה, היסטוריה
 רבותיו:  ליב שוואב, שי"ר, חיים דייטשמן
 תלמידיו:  עמנואל לעף, אברהם הוכמוט
 צאצאים:  טוביאש לעף  שמואל לעף 
 
הרב יהודה לייב [לאופולד] לעף, מאוית לעיתים גם לב או לף או לו (גרמנית: Leopold Löw, הונגרית: Lőw Lipót;‏ 22 במאי 1811 – 13 באוקטובר 1875) היה רב הקהילה היהודית בסגד, תאולוג והיסטוריון הונגרי יליד מוראביה, מהבולטים במלומדי חכמת ישראל. במשך מרבית שנותיו היה קרוב לאסכולה הפוזיטיבית-היסטורית, אך בערוב ימיו נטה לרפורמים. הוא היה הרב המשפיע והבולט ביותר בקרב הציבור הנאולוגי בארצו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

יהודה לייב לעף נולד ב-1811 בצ'רנה הורה(אנ') שבמוראביה, למשפחה היהודית היחידה בכפר. מצד אביו, משה (מוזס) לב, הוא היה דור עשירי למהר"ל מפראג, ומצד אמו, ברברה לבית מאייר, היה צאצא של הרב מנחם מנדל קרוכמל. בני משפחתו הקפידו לאיית את שמם כ'לעף'. בגיל שלוש-עשרה עזב את הבית לטובת לימודים בישיבתו של הרב חיים דייטשמן, אב"ד טרביץ'. בנוסף שהה גם בישיבות קולין, ליפניק ואייזנשטט.
ב-1830 נסע לפרוסניץ, מרכז ההשכלה במוראביה, שם המשיך בלימודיו אצל רב העיר ליב שוואב. הלה נודע כנאור וכתומך במשכילים, והיה מושא לעוינותם של החת"ם סופר ומהר"ם בנט. בשנים הבאות עסק בלימודי חול ורכש שליטה בשפות אירופאיות ובספרות. באותה תקופה החל גם בהתכתבות ענפה עם הרב אהרן חורין מאראד, מהבולטים שהטיפו לרפורמה דתית. ב-1834 סירב הרב הראשי של מוראביה, נחום טרייביטש, לאשר להעניק לו היתר הוראה מאחר שהיה משכיל מדי. בעקבות זאת היגר ב-1835 לממלכת הונגריה, שם נסמך לרבנות על ידי שוואב, דייטשמן, חורין ושי"ר. באותה תקופה מונה שוואב לאב"ד פשט. בחמש השנים הבאות למד לעף מגוון רחב של נושאים – מתמטיקה, פילוסופיה, תאולוגיה, היסטוריה, ארכאולוגיה ועוד רבים – בגימנסיה הלותרנית של פרשבורג ובאוניברסיטאות פשט ווינה, ובמקביל התפרנס כמורה פרטי.
ביוגרפיה > רבנות

ב-10 בספטמבר 1841 הוזמן לכהן כרב בעיר נג'קניז'ה, וביוני 1842 נשא לאישה את לאונטין, בתו של הרב שוואב. הוא רכש שליטה בהונגרית וב-1844 היה הרב הראשון במדינה לשאת את דרשותיו בה. הוא הפך למוביל המאבק עבור אמנציפציה ליהודים בהונגריה. הוא שוכנע כי המפתח לכך הוא באימוץ הלאומיות המדיארית ולכן טיפח קשרי ידידות עם פרנץ דיאק ואחרים מהחוגים הלאומיים. באותה שנה התפלמס עם לאיוש קושוט הליברלי כשזה קרא ליהודים לבטל איסורים דתיים כמו כשרות ולהתבולל כתנאי להשוואת מעמדם האזרחי. הוא הקים בנג'קניז'ה בית-ספר ועודד הכשרה מקצועית. באמצע שנות ה-40, בעת הוועידות שקבעו את מסלולה של היהדות הרפורמית בנסיכויות הגרמניות, תמך ברב זכריה פרנקל השמרן, מייסד האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית. פועלו כרב הפך אותו לדמות המשפיעה ביותר ביהדות הנאולוגית המתפתחת של הונגריה, שהושפעה רבות מהתפישה הפוזיטיבית-היסטורית של פרנקל. תרומתו לחכמת ישראל הייתה רבה: בין היתר, קבע כי טקס הבר מצווה הופיע לראשונה בגרמניה במאה ה-14, והיה הראשון שחקר את מקורות עזרת הנשים ולהצביע על כך שבבתי-כנסת מהעת העתיקה אין ראיות לקיומה.
עמדותיו הפכו אותו למושא לעוינות עזה מצד האורתודוקסים. ב-1846, כשקיבל את הרבנות בפאפה, ניסו הגורמים השמרניים בקהילה למנוע את מינויו באמצעות פנייה לשלטונות, אך לא הצליחו. בכל תקופת כהונתו בעיר נמשך העימות עמם. ב-1848, כשפרצה המהפכה ההונגרית נגד השלטון ההבסבורגי, הצטרף לעף לצבא המתקוממים כרב צבאי ויצא לחזית הדראווה, בה לחמו המורדים במלוכנים הקרואטים, שם נשא דרשות בפני החיילים היהודים. במהלך ההתקוממות תמך בקריאתו החריפה של שוואב נגד "אגודת הרפורמה של פשט" בראשות יצחק איינהורן, שניסה לקדם תיקונים דתיים נרחבים בהשראת מורהו הרדיקלי, שמואל הולדהיים. לאחר שהאוסטרים הביסו את המורדים ב-1849 נעצרו הוא ושוואב על ידי הרשויות; בעקבות פנייתה של לאונטין לברונית סינה, ממשפחתו של הבנקאי הוינאי רב-ההשפעה גאורגיוס סינה, חנן אותם הגנרל האוסטרי יוליוס יאקוב פון היינאו ב-14 בדצמבר. לעף שוחרר, אך נותר בפיקוח צמוד של השלטונות.
ב-1850 עזב את פאפה לטובת העיר הגדולה סגד, בה כיהן עד מותו. הוא הוסיף להיות דמות מרכזית במאבק לאמנציפציה. ב-1851 זומן על ידי האוסטרים לעמוד בראש ועדה שניסתה, לשווא, לקבוע חוקת קהילות אחידה לציבור היהודי בהונגריה. באותה שנה הגיע למדינה הרב הגרמני האורתודוקסי עזריאל הילדסהיימר, שדגל ברעיון של תורה עם דרך ארץ. לעף ראה בשיטתו ניסיון לאמץ חזות מודרנית תוך סירוב לבחינה מדעית כנה של הדת, והם נעשו ליריבים מרים. התנגדותו לרפורמה קוממה עליו רבים מיהודי פשט שהשתייכו אליה, ומנעה ממנו לרשת את חמיו עם מות הלה ב-1857.
ביוגרפיה > אחרית ימיו

ב-1858 ערך הרב לעף ופרסם כתב-עת בגרמנית "בן חנניה", על תאולוגיה יהודית, החיים בקהילה, בית הכנסת ובית הספר, שהיה לבמה המרכזית לפרסומים במדעי היהדות בהונגריה. בשנת 1960 הוא הזמין את ישראל באק ללמד בבית ספר יהודים של העיר. ב-1861, בעת שהתנהל פולמוס גדול סביב חיבורו של פרנקל "דרכי המשנה" – האורתודוקסים ראו בספר ערעור על מקורה האלוהי של התורה שבעל פה ותקפו את המחבר כשנמנע מלאשר כי הוא אכן מאמין בכך – חיבר לעף טור בעילום שם נגד מורו שי"ר, שהצטרף לגינויים. הוא כתב כי הלה, שקיבל בעצמו את תזת ישעיהו השני, אינו יכול להטיח האשמות בפרנקל. ב-1863 הצטרף לעף לעוד סכסוך בין הפוזיטיבים-היסטוריים לאורתודוקסים, כשהילדסהיימר ארגן מסע מחאה נגד היינריך גרץ שפירש את ישעיהו נ"ג כמטאפורה להיגאלות עם ישראל ולא נבואה על ביאת המשיח. הוא והמקורבים לו הגנו על גרץ וטענו שהילדסהיימר הוא קנאי דתי העוסק באפולוגטיקה גרידא.
ב-1860, חצי שנה לאחר שהגיע לסגד, מתה אשתו לאונטין. הוא נישא שנית לבאבט רדליך, ובסך הכל היו לו ארבעה-עשר ילדים. ב-1863 שימש בהזמנה מיוחדת של משפחת הרצל כמסדר הקידושין בחתונתה של קתרינה, אחותו של יעקב, אביו של תאודור הרצל.
בשנות ה-60 החל לעף לנטות יותר לכיוון רעיונותיו של אברהם גייגר. עוד ב-1857 שיבח את ספרו המהפכני "המקרא ותרגומיו". לימים, שיבח אותו גייגר באומרו שמחקריו הוכיחו כי "הפרשנים ופוסקי ההלכה מעולם לא הכפיפו את דעתם לדעת כותבי התלמוד." ב-1868, ערב הקונגרס הכללי, הוא התנגד להצעת ראש קהילת פשט איגנאץ הירשלר לכונן הנהגה מרכזית עבור כלל הציבור והתריע כי היהודים מפולגים מדי. הוא עצמו החרים את דיוני הקונגרס ולאחר מכן, בעת שהאורתודוקסים פרשו ממנו וחתרו לייסד ארגון עצמאי, הביע תמיכה בהם. כשהקהילות הנאולוגיות התארגנו ב'לשכה היהודית הארצית', הלך וגדל הפער בין לעף לעסקנים שהנהיגו אותה, ששאפו למזער את החיכוך הדתי עם האורתודוקסים. לא הוצעה לו משרת הוראה בבית המדרש לרבנים בבודפשט. הוא השתתף בוועידת לייפציג ובוועידת אאוגסבורג, שאורגנו על ידי הרפורמים.
ב-1873 הכליל אותו המשכיל הרוסי אליעזר צווייפל, בניתוחו על הזרמים היהודיים בזמנו, לא במחנה "ההשקפה השלישית" של "ד"ר פראנקל וד"ר גרעטץ" אלא מנה את "ד"ר לעף" מיד אחרי גייגר בין "המתקנים". הרב לעף הוסיף לחבר ספרים רבים, שחלקם יצאו לאור רק אחרי מותו. ספר השנה של כינוס הרבנים הרפורמים בארצות הברית ב-1911 תיאר בהערכה את פועלו, אך ציין כי אף על פי שהיה ”רפורמטור נחרץ בתאוריה” לא הייתה לעבודתו השפעה על בני ארצו; ”לשאלה אילו תיקונים (ברוח הרפורמים) הנהיג בפועל, עלינו לענות באכזבה: שום דבר”.
בהלווייתו ב-1875 השתתפו נציגים מכל רחבי הארץ, וראש הממשלה קלמן טיסה ולאיוש קושוט פרסמו הודעות אבל. בנו עמנואל לעף ירש אותו בתפקידו כרב הנאולוגי של סגד כעבור שלוש שנים.
לקריאה נוספת

יהודה מרטון (Eo') (יה. מ.), "לף (לעף), לאופולד", האנציקלופדיה העברית (כרך כא), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשכ"ט, עמ' 1004 - 1006
ליבש לעף ובנו עמנואל, רשויות, מכתמים וכתבות, ירושלים: דפוס המערב, תרצ"ח
הערות שוליים

↑  באגרותיו, שד"ל פונה אליו כ'יהודה ליבש לעף' ('אגרות שד"ל, כרך 2', עמ' 1254.) בכרך השני של 'ספר שרגאי', עמ' 34, הוא נזכר על ידי מרדכי אליאב ויצחק רפאל כ'יהודה לייב-לייבוש לעף'.
↑  באתר הגניאלוגי Geni
↑  שמעון פדרבוש (עורך), חכמת ישראל במערב אירופה, הוצאת מ. ניומן, 1958. עמ' 314.
↑  נורית גוברין, כתיבת הארץ: ארצות וערים על מפת הספרות העברית, כרמל 1998. עמ' 368.
↑  "אלוהים עמנו - נאום של הרב לאופולד לעף ב-1848" (בהונגרית).
↑  Ben-Chananja Zeitschrift für Theologie und für jüd. Leben in Gemeinde, Synagoge und Schule. (1858-1867)
↑  חיים לנדרר. R’ Shlomo Yehuda Rapoport (Shir), Champion of Jewish Unity in the Modern Era. עמ' 118 (למטה).
↑  איגניאס שלנג, הרצל ואבותיו מזימון, העולם, גלין מ"ג ה'ת"ש.
↑  1=Michael K. Silber. The Emergence of Ultra-Orthodoxy: The Invention of Tradition. עמ' 38 (למטה: הערת שוליים 25.) מקור: אלעזר זועיפל, שלום על ישראל: כרך ג', ז'יטומיר 1873. עמ' 33, 38.
↑  CCAR Yearbook 1911, עמ' 225, 228.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264698905171  GND: 137219504  ISNI: 0000 0000 7819 8185  LCCN: n80137651  NKC: zmp2016927537  NLA: 35314311  NSK: 000097665  NTA: 068331746  RERO: 02-A003539467  SUDOC: 202971260  Trove: 908321  VcBA: 495/215425  VIAF: 27441675   WorldCat (עם VIAF): 27441675
מיכאל ירושלמי

| --- | --- |

 לידה:  1947 (בן 78 בערך) תל אביב
מיכאל (מיקי) ירושלמי (נולד ב-1947) הוא יו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער מאז 1995. שימש יו"ר "בית צבי" ברמת גן ויו"ר המועצה הציבורית בתאטרון מחול ענבל. בשנת 2018 זכה בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו ובשנת 2022 זכה בפרס מפעל חיים של אמ"י (איגוד אמני ישראל).
תולדות חיים

מיכאל (מיקי) ירושלמי, נולד בתל אביב לדוד ואילנה ירושלמי. לירושלמי יש אחות צעירה ממנו, אורנה. אחיו ירון נהרג בעת שירותו הצבאי בגדוד צנחנים 890 בשנת 1969, במסגרת מלחמת ההתשה.
ירושלמי למד בבית ספר יסודי הכרמל ובבית ספר "תיכון חדש". ב-1969 לאחר שירותו הצבאי, נסע לבריטניה, למד ניהול טקסטיל באוניברסיטת לידס ועבד במרקס אנד ספנסר. שם הכיר את ז'קלין מוריס ונישא לה, וממנה נולדו לו שתי בנות. לאחר חזרתו ארצה עבד במפעל טקסטיל משפחתי לייצור לבד וחגור צבאי כמנהל ייצור ומאז 1990 הוא מנכ"ל המפעל, תעשיות בצלאל ירושלמי ובנו (1985) בע"מ. לחברה מפעל באזור התעשייה ברקן, והיא מייצרת חבלים, רשתות, ברזנטים וכדומה. ירושלמי אב לשתי בנות, וסבא לנכדים.
מאז 2008 בת זוגו של ירושלמי היא השרה לשעבר לימור לבנת.