stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חללי ישראל במלחמת העצמאות

אנדרטת יד הזיכרון למגיני ירושלים
במהלך מלחמת העצמאות (30 בנובמבר 1947 – 20 ביולי 1949) נהרגו 5,677 מאנשי היישוב ומדינת ישראל הצעירה. 4,762 חיילים נפלו במערכה ו-915 אזרחים ניספו בפעולות איבה. היו אלו האבידות הכבדות ביותר שסבלה מדינת ישראל במהלך איזו ממלחמותיה – כ-0.9 אחוזים מבין כ-630 אלף תושבי היישוב בעת פרוץ המלחמה. אחד מבין 111 תושבים לערך נפל במערכה.
רקע

מלחמת העצמאות פרצה למחרת החלטת עצרת האו"ם על קבלת תוכנית החלוקה לארץ ישראל המנדטורית. באותה עת התגוררו בארץ כ-750 אלף ערבים וכ-630 אלף יהודים. ריכוזי האוכלוסייה היהודיים נמצאו בעיקר במישור החוף, בירושלים, בגליל התחתון ובעמק יזרעאל. אוכלוסייה יהודית גדולה התגוררה בערים מעורבות, ובראשן ירושלים. יישובים יהודים רבים היו מבודדים בתוך אוכלוסייה ערבית עוינת ודרכי התחבורה אליהם היו מאוימות.
תמצית שלבי המלחמה הייתה:
30 בנובמבר 1947 – 3 באפריל 1948: שלב זה התאפיין במאבק על השליטה בדרכים ובערים המעורבות. הערבים תקפו בעיקר את צירי התנועה שהובילו ליישובים יהודיים מבודדים (כולל ירושלים המערבית), ואילו כוחות ההגנה נקטו בדרך כלל באסטרטגיה הגנתית, והסתפקו בפעולות תגמול נקודתיות;
3 באפריל 1948 – 14 במאי 1948: בשלב זה היוזמה עברה לידי הכוח הצבאי של היישוב, שפתח בשורת מתקפות בכוחות גדולים יחסית במספר אזורים, בהתאם לקווי המתאר של תוכנית ד'. כוחות ערביי ארץ ישראל והמתנדבים הערביים שסייעו בידם הובסו ברובם. כוחות 'ההגנה' השתלטו על שטחים נרחבים באזור שפלת החוף, בגליל המזרחי והמערבי ובפרוזדור ירושלים וכבשו את מרבית הערים המעורבות ומספר ערים ערביות.
15 במאי 1948 – 10 ביוני 1948: פלישת צבאות ערב הסדירים – מצרים, הלגיון הערבי, עיראק, סוריה ולבנון, מיד לאחר תום המנדט הבריטי. בשבועיים הראשונים של הפלישה היוזמה הייתה בידי הצבאות הפולשים והכוחות הישראלים התמקדו בבלימת התקדמותם. מסוף מאי החלו כוחות צה"ל לבצע שורת התקפות נגד, שרובן הסתיימו בכישלון.
11 ביוני 1948 – 7 ביולי 1948: ההפוגה הראשונה – פסק הזמן נוצל על ידי שני הצדדים להתארגנות מחדש לקראת חידוש הלחימה ולהתעצמות צבאית.
8 ביולי 1948 – 18 ביולי 1948: קרבות עשרת הימים. בשלב זה היוזמה עברה לידי צה"ל, שביצע מספר מתקפות נגד חילות המשלוח הערביים וכוחות צבא ההצלה, במהלכן השתלט על שטחים נרחבים בגליל התחתון, בשפלה ובפרוזדור ירושלים.
19 ביולי 1948 – 20 ביולי 1949, מהכרזת ההפוגה השנייה עד חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון, עם סוריה. בתקופה זו יזם צה"ל מספר מבצעים צבאיים גדולים, שנמשכו מספר ימים כל אחד, השתלט על שטחים נרחבים בגליל, בנגב ובערבה, מוטט את 'צבא ההצלה' והביס את הצבא המצרי (למעט ברצועת עזה).
איכות המקורות

הביוגרפיות של כל החללים נלקחו ממאגר יזכור ומהאתר לזכר האזרחים נפגעי פעולות האיבה. ככלל, מאגר יזכור מכיל סיפורי חיים עשירים ושלמים במידע ביוגרפי יותר מאשר האתר לזכר האזרחים נפגעי פעולות האיבה, שהביוגרפיות בו מתמקדות בעיקר במועד ומקום הנפילה של החלל ובנסיבותיה.
ההבחנה בין חיילים לבין אזרחים

ההבחנה בין חיילים לבין אזרחים במהלך המלחמה – ובמיוחד בשלביה הראשונים – לא הייתה חדה וברורה. כשפרצה המלחמה היו המסגרות הצבאיות של היישוב – למעט הפלמ"ח – בשלבי התארגנותן הראשונים, במקביל לגיוס הכללי לשירות צבאי שהוכרז ביישוב. אזרחים רבים השתתפו בפעולות הגנה על יישוביהם שהותקפו. חלקם אחזו בנשק ונלחמו, גם מבלי ללבוש מדים ולהשתייך רשמית ליחידות לוחמות. אחרים עסקו בפעולות עזר – קשרות, רפואה ועוד – בגזרות המלחמה השונות, וחלקם נפלו בקרב. לכן חוילו לאחר מותם לאחר המלחמה רבים מן האזרחים שנפלו – למעשה כל אלו שמילאו תפקיד לוחם פעיל ותפקיד עזר לפעולות הצבאיות. על כן ניתן לומר שבפועל מספר האזרחים שנפלו היה גבוה באופן ניכר ממספרם הרשמי. אזרחים לא מעטים נפלו במהלך קרבות השיירות בחודשים הראשונים למלחמה, אך למעשה כולם חוילו לאחר מותם, כך שכל חללי הקרבות הללו נמנים עם אנשי הצבא שניספו.
מקרה טראגי המדגים את הקו הדק שהפריד במלחמה בין חיילים לבין אזרחים הוא של התינוקת אילנה אפרתי, בת 11 חודש, ואמה רות. הן נהרגו יחד בהפגזה שהונחתה על בית הילדים בקיבוץ משמר העמק ב-4 באפריל 1948. אילנה הפעוטה הוכרה כנופלת אזרחית. רות, שנמצאה בתפקיד על משמר הילדים בבית הילדים, חוילה לאחר מותה.
האבידות במהלך המלחמה

| חודש | חיילים | אזרחים | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- |
| נובמבר– דצמבר 1947 | 124 | 109 | 233 |
| ינואר 1948 | 161 | 46 | 207 |
| פברואר 1948 | 131 | 97 | 228 |
| מרץ 1948 | 297 | 58 | 355 |
| אפריל 1948 | 474 | 72 | 546 |
| מאי 1948 | 1,068 | 215 | 1,283 |
| יוני 1948 | 663 | 144 | 807 |
| יולי 1948 | 732 | 103 | 835 |
| אוגוסט 1948 | 119 | 15 | 134 |
| ספטמבר 1948 | 116 | 22 | 138 |
| אוקטובר 1948 | 346 | 6 | 352 |
| נובמבר 1948 | 89 | 1 | 90 |
| דצמבר 1948 | 213 | 6 | 219 |
| ינואר 1949 | 100 | 2 | 102 |
| פברואר 1949 | 15 | 2 | 17 |
| מרץ 1949 | 32 | 2 | 34 |
| אפריל 1949 | 31 | 4 | 35 |
| מאי 1949 | 16 | 7 | 23 |
| יוני 1949 | 18 | 2 | 20 |
| יולי 1949 | 17 | 2 | 19 |
| סך הכל | 4,762 | 915 | 5,677 |
החללים אנשי הצבא

4,762 חיילים נפלו במלחמה. האבידות הצבאיות הקשות התרחשו בשמונת החודשים הראשונים של המלחמה: מנובמבר 1947 ועד סוף אפריל 1948 נפלו כ-25 אחוזים מהחללים הצבאיים, ואילו בחודשים מאי–יולי 1948 נהרגו יותר מ-50 אחוזים מהם.
החללים אנשי הצבא > חלוקה לפי מקומות הנפילה

אזור הצפון - 991
גליל עליון, כולל צפת - 385
מרכז הגליל - 11
גליל מערבי - 197
גליל תחתון - 112
כנרת, כולל טבריה - 20
עמק הירדן - 105
עמק בית שאן - 12
עמק יזרעאל - 64
הגלבוע - 33
צפון השומרון - 52
אזור חיפה - 208
העיר חיפה - 112
פאתי חיפה - 31
חוף הכרמל - 53
רמות מנשה - 12
אזור המרכז - 828
אזור המרכז (לא כולל הדרך לירושלים) - 596
השרון - 153
מישור החוף (לא כולל חוף הכרמל) - 79
אזור תל אביב - 176
העיר תל אביב - 111
פאתי תל אביב - 28
יפו - 37
אזור ירושלים - 1,497
העיר ירושלים - 547
פאתי ירושלים - 204
יהודה, כולל גוש עציון - 262
הדרך לירושלים - 484
אזור הדרום - 881
הנגב - 839
לכיש - 29
ים המלח - 13
חוץ לארץ - 16
מקומות אחרים (כולל לב השומרון) - 17
מקומות נפילה לא ידועים - 148
לפחות 42 מאנשי הצבא שנפלו נהרגו מאש הכוחות הבריטים.
אנשי הצבא שנפלו כוללים כמאה חללים שמקום קבורתם לא נודע. מהאחרים נקברו כ-44 אחוזים – כ-2,100 – בבתי הקברות הצבאיים בהר הרצל בירושלים ובנחלת יצחק שבתל אביב. 1,580 נקברו ב-25 בתי קברות צבאיים אחרים, וכ-960 הובאו לקבורה בכ-160 בתי קברות של ערים ויישובים, כולל חמישה בתי קברות השוכנים מחוץ לישראל.
החללים אנשי הצבא > חלוקה לפי גיל ומגדר

| קבוצת גיל | מספר | אחוז |
| --- | --- | --- |
| 15 - 10 | 20 | 0.42 |
| 17 - 16 | 221 | 4.64 |
| 21 - 18 | 1,800 | 37.80 |
| 26 - 22 | 1,432 | 30.07 |
| 30 - 27 | 468 | 9.83 |
| 34 - 31 | 277 | 5.82 |
| 39 - 35 | 305 | 6.40 |
| 49 - 40 | 177 | 3.72 |
| 75 - 50 | 42 | 0.88 |
| לא ידוע | 20 | 0.42 |
| סך הכל | 4,762 | 100 |
משמעות הנתונים היא כי בני 18 עד 26 היוו 67.87 אחוזים מכלל החללים - שניים מכל שלושה. בני 27 עד 39 היוו 22.05 אחוזים נוספים, וביחד בסך הכל מדובר בכמעט 90 אחוזים מהחללים. בני פחות מ-18 היוו חמישה אחוזים מהחללים אנשי הצבא, וכך בקירוב גם בני ה-40 ויותר.
המבוגר בחללים הצבאיים היה דוד גרין, בן 75, איש הש"י.
בין החיילים שנפלו במערכה היו 141 נשים, המבוגרת בהן הייתה בת 55. 12 מהן היו נערות בגילאים 15 עד 17. 78 מהנשים (למעלה ממחציתן) היו בנות 18 עד 22. רוב החיילות נהרגו בעת ששימשו כחובשות או כקשריות או בתפקידי עזר אחרים, אך לא מעטות נפלו במלאן תפקיד לחימה. 23 נשים שחוילו נפלו בקרבות גוש עציון, ו-17 נמנו בין חללי שיירת הדסה בירושלים. נשים רבות ניספו בעת שמילאו תפקיד בהגנת ישוביהם שהותקפו – ברובע היהודי בירושלים, ברמת רחל, בניצנים ובמקומות נוספים. נשים רבות בתפקיד ניספו בהפגזות הלגיון על ירושלים המערבית. רוב הנשים (111) נפלו עד לתום קרבות עשרת הימים ביולי 1948.
בשל אופייה הנרחב של המלחמה התרחשו במהלכה טרגדיות גדולות במיוחד. ב-34 מקרים לפחות נפלו שני אחים מאותה משפחה; שני זוגות של אחים נפלו בקרב שיירת יחיעם. במקרים נוספים נפלו אבות ובניהם ובני זוג.
החללים אנשי הצבא > לוחמים קטינים שנפלו

על פי הערכת החוקר מנחם סופר נטלו חלק פעיל במלחמה כ-600 נערים בני למטה מ-18 – מלבד בני הנוער ששירתו במסגרת הגדנ"ע – ומאלו כ-114 נפלו במערכה. כאמור לעיל, מאגר יזכור מונה 241 חללים בקבוצת גיל זו. הצעיר בהם היה ניסים גיני, בן 10, ששימש כקשר ברובע היהודי בירושלים העתיקה.
החללים אנשי הצבא > חלוקה לפי ארצות מוצא

ידועה ארץ הלידה של מרבית הנופלים הצבאיים, אשר הגיעו מעשרות ארצות מוצא:
| ארץ/מדינה | מספר |
| --- | --- |
ארץ ישראל: 1,325
פולין (כולל גליציה): 1,006
גרמניה: 456
רומניה: 447
צ'כוסלובקיה: 179
ברית המועצות, רוסיה, אוקראינה, בלארוס: 163
הונגריה: 153
תימן: 127
אוסטריה: 107
טורקיה: 91
בולגריה: 69
סוריה: 68
עיראק: 61
ליטא: 53
יוון: 49
מצרים: 46
מרוקו: 41
ארצות הברית: 35
צרפת: 30
איטליה: 28
יוגוסלביה: 23
לטביה: 23
איראן: 16
לבנון: 16
לוב: 15
בריטניה: 14
אלג'יריה: 12
אפגניסטן: 12
קנדה: 12
קובה, מקסיקו, ונצואלה, ארגנטינה, אורוגוואי, צ'ילה: 12
בלגיה: 11
הולנד: 8
דרום אפריקה: 4
תוניסיה: 4
אתיופיה: 3
דנמרק: 2
ספרד: 2
קפריסין: 2
אוסטרליה: 1
הודו: 1
שוודיה: 1
בחלוקה לפי יבשות:
אירופה - 2,842
אסיה - 1,719 (1,325 מארץ ישראל)
אפריקה - 125
אמריקה - 59
אוסטרליה - 1
כמעט מחצית מהחללים (48.9%) היו ילידי ארץ ישראל או פולין, ואילו שני שלישים מהם (67.9%) היו יוצאי ארבע ארצות - ארץ ישראל, פולין, גרמניה ורומניה.
27.82% מן החללים הצבאיים (1,325) היו ילידי הארץ ו-71.40% (3,400) היו ילידי חו"ל (ארץ הלידה של 37 חללים (0.78%) אינה ידועה). שיעורם של החללים ילידי הארץ בקרב הנופלים הלך ופחת במהלך המלחמה: 35.05% מנובמבר 1947 ועד אפריל 1948, 27.58% במאי-יולי 1948, 20.66% מאוגוסט 1948 עד יולי 1949. במקביל עלה שיעורם של החללים ילידי חו"ל בקרב הנופלים - 63.94%, 71.77% ו-78.53% בשלוש התקופות האמורות, בהתאמה.
החללים אנשי הצבא > חלוקה לפי שנות עלייה

ידועה שנת העלייה של 3,278 מן החללים הצבאיים שנולדו מחוץ לארץ ישראל:
| שנים | מספר |
| --- | --- |
עד 1931: 359
1932-39 (העלייה החמישית): 1,297
1940-45: 631
1946: 338
1947: 291
1948: 351
1949: 11
מהנתונים עולה כי מחצית מהנופלים שידועה שנת עלייתם הגיעו לארץ ישראל לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. היתר עלו לאחר מכן, ורובם (30%) עלו בשנת 1946 ולאחריה.
כ-360 עולים שעלו לאחר פרוץ מלחמת העצמאות זכו לחיות בארצם החדשה זמן קצר בלבד לפני שנפלו בקרב.
החללים אנשי הצבא > חללים שורדי השואה

758 מחללי המלחמה הצבאיים - 15.9% - היו שורדי השואה. הם היו יוצאי כ-17 ארצות:
| ארץ לידה | מספר |
| --- | --- |
פולין: 262
רומניה: 200
הונגריה: 96
צ'כוסלובקיה: 85
גרמניה: 25
יוון: 17
צרפת: 12
ברית המועצות: 10
ליטא: 10
בולגריה: 8
יוגוסלביה: 8
בלגיה: 6
איטליה: 5
הולנד: 5
אוסטריה: 4
לוב: 1
תוניסיה: 1
ארץ לידה לא ידועה: 3
כך, רוב שורדי השואה שנפלו (60.9%) היו ילידי פולין או רומניה.
178 מהשורדים עלו לארץ עד שנת 1945, והיתר (580) עלו לאחר מכן. 132 הגיעו לארץ לאחר פרוץ מלחמת העצמאות וזכו לחיות בה רק זמן קצר לפני שנפלו בקרב.
החללים אנשי הצבא > חללים לא יהודים

בין החללים היו תשעה לא-יהודים, שהתנדבו להילחם לצד היישוב וישראל.. כמו כן נפלו 12 חיילים ישראלים דרוזים וערבים וחייל אחד שהתגייר (ברוך מזרחי).
החללים אנשי הצבא > קצינים בכירים

שמונה קצינים בכירים של ההגנה וצה"ל נפלו במערכה. דרגות אלוף וסגן אלוף ניתנו להם לפני מותם או אחריו:
יהושע גלוברמן – אלוף, מפקד מחוז תל אביב של ההגנה
דוד מרכוס – אלוף, מפקד חזית ירושלים
מודי אלון – סגן אלוף, מפקד טייסת הקרב הראשונה בחיל האוויר
יצחק דובנו – סגן אלוף, קצין ההדרכה של הפלמ"ח ומפקד קיבוץ נגבה
מרדכי נימצביצקי – סגן אלוף, ראש הג"א
שמואל פומרנץ – סגן אלוף, איש מח"ל ומפקד מבצע ולווטה
יונה רסין – סגן אלוף, מראשי הש"י
ישראל שחורי – סגן אלוף, מפקד מרחב תל אביב ויפו הכבושה.
במלחמה נפלו גם 11 קצינים בדרגת רב-סרן.
החללים האזרחים > חלוקה לפי גיל ומגדר

915 האזרחים שנהרגו כללו 719 בגירים – 460 גברים ו-259 נשים, ו-196 קטינים מתחת לגיל 18.
בין הקטינים שניספו נמנו 105 בני 11 עד 17 ו-91 ילדים עד גיל 10, לרבות 25 פעוטות עד גיל 3. כאמור, קטינים נוספים נפלו בשירות צבאי וחוילו לאחר מותם.
שבעה מן החללים האזרחיים היו אלמונים – שישה גברים ואשה אחת – שנקבע כי היו יהודים, והובאו לקבורה מבלי שזוהו.
החללים האזרחים > נסיבות הנפילה

| מקום | מספר החללים |
| --- | --- |
ירושלים: 406
תל אביב: 203
חיפה: 126
טבריה: 18
ראשון לציון: 15
רחובות: 12
יפו: 8
עכו: 8
חולון: 7
עפולה: 6
קריית מוצקין: 6
רמלה: 6
משמר העמק: 6
צפת: 5
נהריה: 5
רמת גן: 5
מקומות אחרים: 73
סך הכל: 915
מהנתונים עולה כי 80 אחוזים מהאזרחים שניספו נהרגו בשלוש הערים הגדולות – ירושלים, תל אביב וחיפה. בירושלים לבדה נפלו כ-44 אחוזים מהקורבנות האזרחיים.
שני גורמים עיקריים הביאו למותם של רוב החללים האזרחים:
פעולות האיבה שהתנהלו בין שתי הקהילות, הערבית והיהודית, בערים המעורבות, שבהן רב החיכוך בין הצדדים – ירושלים, חיפה, טבריה, צפת. פעולות האיבה התנהלו גם בגבולות שבין יפו הערבית ליישובים העבריים הסמוכים לה – תל אביב, בת ים וחולון. הן כללו בעיקר צליפות, הפעלת מכוניות תופת וכן התקפות מקומיות. לאחר כיבוש הערים המעורבות (למעט ירושלים) על ידי היישוב וצה"ל באפריל ובמאי 1948 פסקו התקריות הללו ברובן.
הפעלת אמצעי לחימה מודרניים על ידי צבאות ערב הפולשים נגד ריכוזי האוכלוסייה הישראלית – הפגזות ארטילריות בירושלים (על ידי הלגיון), הפצצות מן האוויר נגד ערי החוף, בעיקר תל אביב (על ידי חיל האוויר המצרי). אירועים אלו התחוללו בעיקר חודשים מאי–יולי 1948.
| חודש | ירושלים | תל אביב | חיפה | מקומות אחרים | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נובמבר 1947 |  |  |  | 6 | 6 |
| דצמבר 1947 | 14 | 21 | 49 | 19 | 103 |
| ינואר 1948 | 12 | 5 | 23 | 6 | 46 |
| פברואר 1948 | 54 | 13 | 18 | 12 | 97 |
| מרץ 1948 | 9 | 14 | 20 | 15 | 58 |
| אפריל 1948 | 22 | 16 | 15 | 19 | 72 |
| מאי 1948 | 126 | 62 |  | 27 | 215 |
| יוני 1948 | 95 | 20 |  | 29 | 144 |
| יולי 1948 | 42 | 50 |  | 11 | 103 |
| אוגוסט 1948 | 10 | 1 | 1 | 3 | 15 |
| ספטמבר 1948 | 13 | 1 |  | 8 | 22 |
| אוקטובר 1948 | 5 |  |  | 1 | 6 |
| נובמבר 1948 | 1 |  |  |  | 1 |
| דצמבר 1948 |  |  |  | 6 | 6 |
| ינואר 1949 |  |  |  | 2 | 2 |
| פברואר 1949 | 1 |  |  |  | 1 |
| מרץ 1949 | 2 |  |  |  | 2 |
| אפריל 1949 |  |  |  | 4 | 4 |
| מאי 1949 |  |  |  | 7 | 7 |
| יוני 1949 |  |  |  | 2 | 2 |
| יולי 1949 |  |  |  | 2 | 2 |
| סך הכל | 406 | 203 | 126 | 180 | 915 |
מהנתונים עולה כי בחמשת חודשי המלחמה הראשונים, עד סוף חודש אפריל 1948, נפלו יותר מ-42 אחוזים מהקורבנות האזרחיים. בחודשים מאי–יולי 1948 ניספו יותר מ-50 אחוזים מכלל הקורבנות האזרחיים, בעיקר עקב הפגזות והפצצות. לאחר חודש יולי 1948 צנח מספר החללים האזרחיים בצורה חדה. מרבית האזרחים שנהרגו מאז ועד סוף המלחמה נורו על ידי מסתננים או שנפגעו ממוקשים ונפלי תחמושת.
בחיפה פסקו האבידות האזרחיות לאחר כיבוש העיר באפריל 1948, ובתל אביב – לאחר תום ההפצצות שהונחתו עליה במהלך קרבות עשרת הימים ביולי 1948. בירושלים, שקו החזית שהתייצב עבר בליבה, הוסיפו להיגרם אבידות אזרחיות, אך הן כמעט שפסקו לאחר הסכם הפסקת האש בעיר בנובמבר 1948.
במספר אירועים אירעו טרגדיות גדולות במיוחד, שבהן נספו יחד רבים מבני משפחה או משפחה מורחבת.
החללים האזרחים > אירועים של פגיעות המוניות באזרחים

30 בדצמבר 1947 – טבח בתי הזיקוק בחיפה – 39 הרוגים, מהם 31 אזרחים
22 בפברואר 1948 – הפיגוע ברחוב בן יהודה – 58 הרוגים, מהם 47 אזרחים
11 במרץ – פיצוץ מכונית התופת בחצר בית המוסדות הלאומיים בירושלים - 12 הרוגים, מהם שישה אזרחים
8 באפריל – התקפה על השוק העירוני בטבריה – שבעה הרוגים
המצור על הרובע היהודי בירושלים – 22 הרוגים, מהם 13 בקרב האחרון על הרובע במאי 1948. אחדים מהם נעלמו ולא נמצאו עוד
30 במאי – הפצצת רחובות – עשרה הרוגים, מהם שמונה אזרחים
3 ביוני – הפצצת ראשון לציון – 25 הרוגים, מהם 14 אזרחים
בהפגזות על ירושלים בחודשים מאי-יולי 1948 נהרגו כ-220 אזרחים, מהם כ-180 עד תחילת ההפוגה הראשונה
בהפצצות על תל אביב בחודשים מאי-יולי 1948 ניספו כ-150 איש, מהם כ-130 אזרחים.
מחיר המערכה בערים הגדולות

בעיר ירושלים נספו 953 חיילים ואזרחים, וביחד עם הנופלים בפאתי העיר, באזור יהודה (בעיקר בגוש עציון) ובדרך אל העיר מגיע מספרם ל-1,903 - 33.5 אחוזים מכלל הנופלים במערכה.
בעיר תל אביב נספו 314 חיילים ואזרחים. בעיר חיפה נפלו 238 חיילים ואזרחים.
דוד ועקנין

| --- | --- |
שער ספרו "וידבר דוד"
שער ספרו "וידבר דוד"
 לידה:  דמנאת
 פטירה:  1897 
 מקום קבורה:  טבריה 
 מדינה:  מרוקו, האימפריה העות'מאנית 
 השכלה:  תלמוד, הלכה
 מקום מגורים:  דמנאת, אזמור וקזבלנקה - מרוקו האימפריה העות'מאנית (1453–1844) טבריה - האימפריה העות'מאנית
 תקופת הפעילות:  המאה ה-19
 השתייכות:  יהדות ספרד, יהדות מרוקו 
 תחומי עיסוק:  רב, אב בית דין
 תלמידיו:  אליהו ילוז 
 אב:  רבי יעקב ועקנין
 צאצאים:  מאיר ועקנין 
 
רבי דוד ועקנין (? - י"ז שבט תרנ"ז; 1897) היה רב ואב בית הדין של הקהילה הספרדית בעיר טבריה.
ביוגרפיה

נולד לרב יעקב ועקנין בעיר דמנאת שבמרוקו. על פי מסורת המשפחה שם המשפחה נגזר מן השם אבן עקנין ומגיע עד לרבי יוסף אבן עקנין, מרבני פאס. בצעירותו נישא לג'והרה ממשפחת גבאי.
בשנת תרל"א עלה לארץ ישראל והתיישב בטבריה. בשנת תרל"ה מונה לחבר בבית הדין בטבריה וכשנה לאחר מכן מונה לאב בית הדין בעיר.
נפטר בי"ז שבט תרנ"ז ונטמן בבית הקברות העתיק בטבריה (סמוך לקברו של רבי חיים אבולעפיה).
ספרו שו"ת וידבר דוד נדפס בשנת תרפ"ז (1927) על ידי שלושת בניו, בהסכמת רבני ירושלים הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד. מהדורה חדשה של הספר נדפסה בירושלים תשס"ט על ידי נינו הרב יוסף יצחק שלוש.
ביוגרפיה > צאצאיו

בנו הבכור רבי יעקב - שימש כשד"ר עבור כוללות רבי מאיר בעל הנס. בתקופת מלחמת העולם הראשונה נקלע לעיר אז'אקסיו שבחבל קורסיקה, צרפת ושימש שם כרב הקהילה היהודית. שימש בהמשך כחבר בית הדין בטבריה.
רבי שמעון - חבר בית הדין בטבריה ומחבר הספרים "דורש סמוכים", "דבר השוה" ו"נאה דורש".
רבי מאיר - נודע כרבה הראשי האחרון של טבריה העתיקה.
לקריאה נוספת

הרב פנחס ועקנין, אמרי פנחס (תשס"ו), עמ' 23 והלאה, באתר אוצר החכמה
מידע על דוד ועקנין בקטלוג הספרייה הלאומית
הערות שוליים

↑  שו"ת וידבר דוד, סימן יא.
↑  ראו אודותיו של החכם שמעון ועקנין, באתר "החכם היומי"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301451805171  ISNI: 0000 0001 1431 8704  VIAF: 97446583   WorldCat (עם VIAF): 97446583
אנס מחאמיד

אנס מחאמיד (בערבית: أنس محاميد; נולד ב-26 באפריל 1998) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי, שמשחק בעמדת החלוץ במכבי פתח תקווה.
קריירת מועדונים

מחאמיד נולד באום אל-פחם, למשפחה ערבית-מוסלמית. מחאמיד החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של מכבי אום אל-פחם, לאחר מכן במכבי ברקאי ובבית"ר טוברוק. לבסוף הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
ב-2015 זומן לראשונה לקבוצת הבוגרים של הפועל תל אביב. ב-30 באוגוסט 2015, ערך מחאמיד את הופעת הבכורה בליגת העל במשחק. בסך הכל ערך מחאמיד 17 הופעות בקבוצת הבוגרים בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב.
ב-1 בפברואר 2017 חתם בהפועל עירוני קריית שמונה בחוזה ל-4.5 שנים. לאחר שמיעט לשחק במדי הקבוצה, יצא למספר השאלות בליגה הלאומית: בהפועל ירושלים, בהפועל עכו ובבית"ר תל אביב בת ים.
ב-4 ביולי 2019 חתם בווינטרטור מליגת המשנה השווייצרית.
ב-9 בפברואר 2022 חתם בשמשון כפר קאסם מליגה א'
ב-30 במאי 2022 חתם בהפועל אום אל פאחם.
במאי 2023 חתם במכבי פתח תקווה.
קריירת נבחרות

בשנים 2013–2017 שיחק וכבש בכל נבחרות הנערים עד הנוער של ישראל מגילאי 16 ועד גיל 19.
תארים

גביע המדינה: 2023/2024
סגנות אלוף האלופים: 2024
הערות שוליים

↑  ארז נעמן, ‏הפועל ת"א גנבה את אנס מחמיד ממכבי ת"א, באתר ONE‏, 11 באוגוסט 2015
↑  שלום אלבז, ‏אנס מחמיד חתם בעירוני ק"ש לארבע שנים וחצי, באתר ONE‏, 1 בפברואר 2017
↑  אנס מחמיד ומידו בדארנה חתמו בווינטרטור, באתר ONE‏, 4 ביולי 2019
↑  ההתאחדות לכדורגל בישראל - שחקן נבחרת, באתר www.football.org.il
תהליך קימברלי

מפת תהליך קימברלי  מדינות חברות באמנת קיברלי  מדינות שאימצו את עקרונות אמנת קימברלי
תהליך קימברלי (באנגלית: The Kimberley Process Certification Scheme; בראשי תיבות: KPCS) הוא פורום בינלאומי המאגד ממשלות, ארגונים לא ממשלתיים וגופים שונים בענף היהלומים. התהליך החל לפעול ב-2003 במטרה להסדיר מערכת אמינה הבוחנת את הסחר ביהלומי גלם, ומונעת מסחר ביהלומי מריבה הנקראים גם "יהלומי דמים", כלומר ביהלומי גלם שעלולים לממן ארגוני טרור, מלחמות ופעילות הפוגעת בחלק מהמדינות מפיקות היהלומים באפריקה. התהליך החל בסדרת מפגשים בעיר קימברלי (עיר כורים) שבדרום אפריקה כיוזמה של ממשלות דרום אפריקה, נמיביה ובוצואנה שמטרתה לתעד את התנועה של יהלומי גלם בעולם.
עקרונות תהליך קימברלי שנוסחו בעיקר על ידי אלי איזקוב קובעים כי לכל משלוח יהלומי גלם בין המדינות החברות חייבת להתלוות תעודת קימברלי רשמית של המדינה המייצאת. בנוסף, נטלה על עצמה מועצת היהלומים העולמית (WDC) מחויבות להצהיר על חשבוניות של יהלומים מלוטשים לאורך כל שרשרת מכירות היהלומים, כאשר ההטבעה על גבי החשבונית מעידה על ניקיונם של היהלומים. כמו כן, נקבע כי המסחר ביהלומי גלם עם מדינות שלא הצטרפו לתהליך אסור.
בתהליך קימברלי מיוצגות 85 מדינות. ישראל הייתה אחת ממייסדות התהליך, ובשנת 2003 הנפיקה את התעודה הראשונה בעולם.
מדינות חברות בוועידת התכנון של תהליך קימברלי

להלן רשימה של 59 משתתפים המייצגים 85 מדינות (האיחוד האירופי מייצג 27 מדינות החברות בו ונחשבות למשתתף יחיד) החברות עם שנת הכניסה שלהן (והכניסה מחדש, לפי העניין) בסוגריים:
אוסטרליה אוסטרליה (2003)
אוקראינה אוקראינה (2003)
אינדונזיה אינדונזיה (2005)
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות (2003)
אנגולה אנגולה (2003)
אסוואטיני אסוואטיני (2011)
ארמניה ארמניה (2003)
ארצות הברית ארצות הברית (2003)
בוטסואנה בוטסואנה (2003)
בלארוס בלארוס (2003)
בנגלדש בנגלדש (2006)
ברזיל ברזיל (2003)
גאנה גאנה (2003)
גבון גבון (2018)
גיאנה גיאנה (2003)
גינאה גינאה (2003)
דרום אפריקה דרום אפריקה (2003)
האיחוד האירופי האיחוד האירופי (2003)
הודו הודו (2003)
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת (2021)
הרפובליקה המרכז-אפריקאית הרפובליקה המרכז-אפריקאית (2003)
הרפובליקה של קונגו הרפובליקה של קונגו (2003/2007)
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (2003)
וייטנאם וייטנאם (2003)
ונצואלה ונצואלה (2003–2008, 2016)
זימבבואה זימבבואה (2003)
חוף השנהב חוף השנהב (2003)
טוגו טוגו (2003)
טורקיה טורקיה (2007)
טנזניה טנזניה (2003)
יפן יפן (2003)
ישראל ישראל (2003)
לאוס לאוס (2003)
לבנון לבנון (2005/2003)
ליבריה ליבריה (2007)
לסוטו לסוטו (2003)
מאוריציוס מאוריציוס (2003)
מאלי מאלי (2013)
מוזמביק מוזמביק (2021)
מלזיה מלזיה (2003)
מקסיקו מקסיקו (2008)
נורווגיה נורווגיה (2003)
ניו זילנד ניו זילנד (2006)
נמיביה נמיביה (2003)
הרפובליקה העממית של סין  סין (2003)
סינגפור סינגפור (2004)
סיירה לאון סיירה לאון (2003)
סרי לנקה סרי לנקה (2003)
פנמה פנמה (2012)
קזחסטן קזחסטן (2012)
קטר (מדינה) קטר (2021)
קירגיזסטן קירגיזסטן (2021)
קמבודיה קמבודיה (2012)
קמרון קמרון (2012)
קנדה קנדה (2003)
קוריאה קוריאה (2003)
רוסיה רוסיה (2003)
שווייץ שווייץ (2003)
תאילנד תאילנד (2003)
יושבי ראש

היושב ראש מפקח על יישום התכנית, תפעול קבוצות העבודה, הוועדות והמינהל הכללי. המינוי מבוצע בכל שנה, כך שהיושב ראש הנוכחי מילא את תפקיד סגן היושב ראש בשנה הקודמת. להלן רשימה של יושבי הראש והסגנים של KPCS:
| שנה | יושב ראש | סגן יושב ראש |
| --- | --- | --- |
| 2003 | דרום אפריקה דרום אפריקה | קנדה קנדה |
| 2004 | קנדה קנדה | רוסיה רוסיה |
| 2005 | רוסיה רוסיה | בוטסואנה בוטסואנה |
| 2006 | בוטסואנה בוטסואנה | האיחוד האירופי הנציבות האירופית |
| 2007 | האיחוד האירופי הנציבות האירופית | הודו הודו |
| 2008 | הודו הודו | נמיביה נמיביה |
| 2009 | נמיביה נמיביה | ישראל ישראל |
| 2010 | ישראל ישראל | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו |
| 2011 | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו | ארצות הברית ארצות הברית |
| 2012 | ארצות הברית ארצות הברית | דרום אפריקה דרום אפריקה |
| 2013 | דרום אפריקה דרום אפריקה | הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין |
| 2014 | הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין | אנגולה אנגולה |
| 2015 | אנגולה אנגולה | איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות |
| 2016 | איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות | אוסטרליה אוסטרליה |
| 2017 | אוסטרליה אוסטרליה | האיחוד האירופי האיחוד האירופי |
| 2018 | האיחוד האירופי האיחוד האירופי | הודו הודו |
| 2019 | הודו הודו | רוסיה רוסיה |
| 2020 | רוסיה רוסיה | בוטסואנה בוטסואנה |
| 2021 | בוטסואנה בוטסואנה | זימבבואה זימבבואה |