stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון הלאומי ברג'לו
האוסף

אוסף המוזיאון כולל, בין היתר, את לוחות הברונזה עליהם תבליט עקידת יצחק מעשה ידיהם של פיליפו ברונלסקי ולורנצו גיברטי, אשר שימשו בתחרות על הקמת הדלתות הצפוניות של הבפטיסטריום.
אולם בית המשפט לשעבר בקומה השנייה מאכסן את אוסף הפיסול הרנסאנסי החשוב הכולל, בין השאר, את פסלי דוד וסן ג'ורג'ו של דונטלו, פסל דוד של אנדראה דל ורוקיו, הפסלים בכחוס ודוד-אפולו של מיכלאנג'לו, "האלגוריה של הארכיטקטורה" ו"מרקורי" מאת ג'אמבולוניה, יצירות מאת דזידריו דה סטיניאנו, לוקה דלה רוביה ובני משפחתו ופרוטומת שיש של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, מעשה ידי בנוונוטו צ'ליני.
כמו כן נמצאים במוזיאון אוספי טרה קוטה, טקסטיל, מטבעות עתיקים, שריונות וכלי נשק וכלי כסף, שנהב וזהב מאוספיהן של משפחות אצילי העיר.
גלריה

הברג'לו
החצר הפנימית
גן אניד א. הופט

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  אניד א' הופט 
 תאריך הקמה:  21 במאי 1987 
 בעלות:  סמית'סוניאן 
 נתונים ומידות
 שטח:  4.2 אקר
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 קואורדינטות:  38°53′17″N 77°01′34″W﻿ / ﻿38.8881°N 77.026°W﻿ / 38.8881; -77.026
 אתר רשמי
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) גן אניד א. הופט(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) גן אניד א. הופט
 
גן אניד א. הופט (באנגלית: Enid A. Haupt Garden) הוא גן ציבורי ששטחו 4.2 דונם המצוי בסמוך לטירת הסמית'וניאן במול שבמרכז וושינגטון בירת ארצות הברית. הגן תוכנן כייצוג מודרני של גן אמריקאני ויקטוריאני, כפי שאלה נראה מאמצע ועד שלהי המאה ה-19. הגן בא מקומו של גן קיים, אף הוא בסגנון ויקטוריאני, אשר הוקם לרגל חגיגות המאתיים לייסוד ארצות הברית בשנת 1976.
היסטוריה

הגן נחנך ב-21 במאי 1987 כחלק מעיצוב מחדש של גן "הטירה" (בניין הסמיתו'ניאן), והוא נקרא על שם אניד א. הופט, אשר תרמה את העלות של 3 מיליון דולר- עלות הבנייה והתחזוקה.
בתחילה פנו אל הופט בבקשה לממן גינת זן קטנה בתוך החצר, לאחר סקירה של תוכניות הופט אמרה שהיא "לא מעוניינת לממן רק גן זן...אני מעוניינת רק לממן את כל הגן."
תוכנית העיצוב מחדש של החצר ושל גני הסמית'סוניאן היו חלק מהחזון של מזכיר הסמית'סוניאן, ס. דילן ריפלי, שחשב כי חוויית המוזיאון צריכה לצאת מבנייני המוזיאונים אל השטחים החיצוניים המקיפים אותם.
גלריית תמונות

שתילת עצי מגנוליה בגני הופט
טקס חנוכת הגנים - 1987
מבקר משחק בבריכה בפארק.
הגן באביב.
הטירה והגן.
שערי הטירה.
שערי הטירה.
שער הירח
שער הירח
שער הירח
בריכת שער הירח, והטירה.
בריכת שער הירח, והטירה
בריכת שער הירח
בשמאל התמונה - שערי הטירה
הערות שוליים

↑  תיאור הגן
↑  הגן באתר גני הסמית'סוניאן
↑  אתר אוספי הסמית'סוניאן
↑  not interested in putting money into a Zen garden...I'm only interested in financing the whole thing.
↑  אתר הגן באתר גני הסמית'סוניאן
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
הסמית'סוניאן
| מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית | מוזיאון אנקוסטיה | בניין האמנויות והתעשיות | מוזיאון קופר יואיט לעיצוב | גלריית פריר | גני הסמית'סוניאן  גן אניד א. הופט |
| מוזיאון הירשהורן | מוזיאון האוויר והחלל הלאומי | המוזיאון הלאומי לאמנות אפריקאית | המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית | מוזיאון האינדיאנים הלאומי | המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע |
| גלריית הדיוקנאות הלאומית | מוזיאון הדואר הלאומי | הפארק הזואולוגי הלאומי | גלריית ארתור מ. סקלר | טירת הסמית'סוניאן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536751705171  LCCN: sh87003636 
ליידי בירד ג'ונסון, הגברת הראשונה של ארצות הברית (מימין) מטייל בגן עם התורמת אניד א. הופט (משמאל)
בית המוטור

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  היסטוריה
 מיקום:  מועצה אזורית עמק הירדן 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1910
 תאריך פתיחה רשמי:  1910 
 אדריכל:  משה ברמן 
 
 קואורדינטות:  32°42′44″N 35°34′16″E﻿ / ﻿32.71215474°N 35.57123065°E﻿ / 32.71215474; 35.57123065
 he
 
בית המוטור הוא מבנה הנמצא בכניסה לקבוצת כנרת צפונית לירדנית, וקרוב לסכר דגניה. הוא היה בית משאבה בתחילת המאה העשרים והחל מ-1994 משמש כמוזיאון. המבנה בן שתי קומות ולו גג רעפים הבנוי אבני בזלת. קומת הקרקע צבועה בלבן ובקומה השנייה האבן במראה טבעי.
היסטוריה

בית המוטור נבנה בשנת 1910 על ידי האגרונום משה ברמן מנהל חוות כנרת בשם המשרד הארצישראלי. המבנה נועד לשמש בית למשאבת מים לצורכי השקיה של שדות עמק הירדן ממי הירדן, המשאבה הראשונה ששאבה מים מהירדן או מהכנרת. המשאבה פעלה בספיקה של 60 מטר מעוקב מים בשעה והופעלה במנוע בוכנה קורטינג (Körting Hannover) שהופעל בגז. באותה עת לא הייתה אספקת חשמל במקום.
המבנה פשוט ומלבני בנוי בטכנולוגיה מקומית – קירות דֶּבֶשׁמטויחים בלבן בחלק התחתון ובניה באבני בזלת שחורות ומסותתות בחלק העליון. הגג מחופה ברעפי "מרסי" – אותם מייבאים לארץ. החלק העליון מחובר בגרם מדרגות חיצוני והוא משמש למגורי מפעילי המוטור, שחייב מפעיל צמוד בכל שעות היממה. המאמץ שהושקע בבניה ניכר בקירות המסותתים וברעפים "תוצרת חוץ", והוא ביטוי לחשיבות שיוחסה למבנה שנועד להגן על המנוע לשאיבת המים.
השימוש בארץ ישראל במנוע לשאיבת מים היה מהפכני בשלהי המאה ה – 19 ובראשית המאה העשרים ושינה את פני החקלאות המקומית . הראשונים לייבא לארץ ישראל טכנולוגיית השקיה זו היו הטמפלרים. בחבורת המאמינים הגרמנית נכללו אנשי מקצוע, מתכננים, מהנדסים וטכנאים שגם יכלו לתחזק את בתי המוטור. באותה תקופה נבנו בארץ מתקני שאיבה רבים - בנחלים ומסביב לכנרת.
בבניין גרו "שלישיית יחד": בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי. מנחם שמואלי (ממש"י), מחברי קבוצת כנרת, התגורר אף הוא במקום לתקופה קצרה עד שנרצח. החברים גויסו לעבודה ולהשגחה במקום על ידי בן ציון ישראלי.
בשנת 1912 באו למקום עולים מתימן שהתגוררו בצריפים ובמבני טיט ליד הבית וניסו לגדל ירקות. חלק מתימני כנרת השתכנו בבית המוטור ובראשם הרב דוד בן דוד ישראל צאירי. רבים מהם חלו במחלת המלריה ונפטרו. התגלעו מריבות בין התימנים ובין קבוצת כנרת על הקרקע ועל המים בשל מחסור במשאבים אלה. בשנת 1929 גורשו העולים מתימן לכפר מרמורק שליד רחובות. המשאבה עבדה עד שנת 1928, שנה שבה הגיעה הספקת חשמל לאזור. הבית שוקם בשנת 1988 ביוזמתו של אהרון ישראלי מקבוצת כנרת והפך למוזיאון. המוזיאון הוקם בשנת 1994 והוא מציג משאבה דומה לזו שהופעלה בעבר, אך פועלת בכוח החשמל במקום בגז. המוזיאון מציג את שלושת האישים שגרו בבית וכן את העולים מתימן. הבית סגור רוב הזמן ויש לתאם ביקור בו בקבוצת כנרת.
לקריאה נוספת

ספי בן-יוסף, מדריך ישראל החדש כרך 4 בעריכת מושון גבאי ויצחקי גל, עמודים 230,231. הוצאת משרד הביטחון, כתר וידיעות אחרונות, 2001.
שמעון קושניר, אנשי נבו, הוצאת עם עובד 1968. 237 עמודים.
הערות שוליים

↑  kim pery, קירות דֶבֶּש ⋆ מגזין בניין הארץ, באתר מגזין בניין הארץ, ‏2022-02-28
↑  דבש הוא טכניקת בניה מקומית שבה בונים קיר אבן כפול עם רווח בין הקיר החיצוני והפנימי ואת החלל ממלאים באבני לקט אדמה וסיד . זו שיטה נפוצה, זולה ומהירה
↑  את הרעפים מייבאים הטמפלרים . ייצור מקומי מתחיל רק ב-1910
↑  אף שהובאו פה ושם מנועים לארץ עוד לפני בוא הטמפלרים, הם אלו שהפכו את המנוע לזמין ונפוץ לכלל האוכלוסייה בארץ.
↑  גיל גורדון, מנועים גרמנים ומנועים בריטים, על סוכנים ותחרות מסחרית בפלשתינה בשלהי התקופה העות'מאנית, קתדרה לתולדות ארץ ישראל 181, 2021, עמ' 58-31
↑  עופר בור, בתי המוטור: בעקבות המשאבות והמבנים האבודים, אתרים גליון 10, 2020, עמ' 139
בית המוטור בעשור השני של המאה ה-20
בית המוטור
בית המוטור - שלט הסבר באתר
קית' מון

| --- | --- |

קית' מון בעת הופעה ב-1975
 לידה:  23 באוגוסט 1946 Central Middlesex Hospital, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  7 בספטמבר 1978 (בגיל 32) מייפייר, הממלכה המאוחדת 
 שם במה:  Moon the Loon, Uncle Ernie 
 מקום קבורה:  קרמטוריום גולדרס גרין 
 מוקד פעילות:  לונדון, אנגליה
 תקופת הפעילות:  1964–1978 (כ־14 שנים)
 מקום לימודים:  Alperton Community School 
 סוגה:  רוק קלאסי רוקנ'רול
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  תופים, כלי הקשה שירה, ביוגל, חצוצרה, טובה
 בן או בת זוג:  Kim McLagan (1966–1975) 
 פרופיל ב-IMDb
 
קית' ג'ון מון (באנגלית: Keith John Moon;‏ 23 באוגוסט 1946 – 7 בספטמבר 1978) היה המתופף של להקת הרוק The Who.
מון נחשב לאחד המתופפים המשפיעים בהיסטוריית הרוק. מתופפים ונגני כלי-הקשה רבים בני ימינו יכולים להעיד שהוא השפיע עליהם רבות, ביניהם: ניל פירט, מיטש מיטשל וג'ון בונהם. מון עצמו למד לתופף אצל אחד המתופפים הבולטים ביותר באותו הזמן, קרלו ליטל. ב-1990, הוכנס להיכל התהילה של הרוקנ'רול, יחד עם שאר חברי להקת המי.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קית' ג'ון מון נולד בלונדון. כילד היה היפראקטיבי בצורה קיצונית, חסר מנוחה ובעל דמיון מפותח. הדבר היחיד שמשך אותו היה המוזיקה. כבר מגיל צעיר זכה ממוריו לשבחים את הכישרון המוזיקלי שלו. ב-1961, כשהיה בן 15, נכשל מון במבחן מעבר ועזב את בית הספר.
ב-17 במרץ 1966 נישא מון בחשאיות לחברתו שהייתה בהיריון, קים קריגן. בתם, אמנדה, נולדה 4 חודשים מאוחר יותר, ב-12 ביולי. ב-1973, קריגן עזבה את מון, ולקחה את אמנדה איתה. הם התגרשו ב-1975.
סגנון נגינה

מון ניגן בהתחלה בסגנון של מתופפים אמריקאים מז'אנר ה-Surf Rock ורית'ם אנד בלוז, תוך ניצול המקצבים והמוטיבים של אותם ז'אנרים, אך ניגן אותם באופן חזק ונוכח יותר. הוא הושפע רבות אף ממתופף הג'אז וחברו להופעות, ג'ין קרופה.
מון התחיל לנגן על סטים בני 4-5 תופים, אך עבר לתופים מתוצרת חברה בריטית בעלת תוף בס כפול, בסוף שנת 1965. סיבת המעבר הייתה שיחה עם ג'ינג'ר בייקר, שסיפר למון כי הזמין מארצות הברית סט כפול של בס. מון החליט לקחת שני תופי בס ולצרף אותם יחד, ובכך נעשה למתופף הרוק הראשון שהשתמש בסט כפול של תופי בס. ציוד זה הרחיב את יכולות הנגינה של מון בצורה משמעותית - הוא נטש כמעט לחלוטין את מצילות ההיי-האט שלו, והתחיל לבסס את הקצב שלו יותר על נגינה חוזרת ונשנית של מקצבי שמונה שמיניות, ועל קירות של רעש לבן שנוצרו על ידי נגינה על מצילות הקראש או הרייד. סגנון נגינה זה עתיד להפוך לסימנו המסחרי של מון, ויכול להשמע במיטבו באלבומים "Live at Leeds" ו-"Who's Next" של להקת המי.
תפקידו בלהקת המי

מון החליף את המתופף דאג סנדום, שהיה חבר בלהקה למשך תקופה קצרה. בתוך הלהקה, הגיטריסט פיט טאונסנד היה אחראי על חטיבת הקצב, מפיק צלילים קצביים וריפיים מהגיטרה, בזמן שמון ונגן הבס ג'ון אנטוויסל השתלבו באופן חופשי על בסיס זה. מון בדרך כלל שיחק עם הקצב של קו השירה, במקום להינעל על קצב קבוע יחד עם גיטרת הבס (כמו שבדרך כלל מצופה ממתופפים). יצירותיו של טאונסנד קיבלו בדרך כלל חיים חדשים משל עצמן אחרי שהוצגו למון ואנטוויסל, שהמירו אותן למשהו חדש ובלתי צפוי עם גישתם המיוחדת והשונה כלפי נגינה.
מכיוון שלא היה זמר מוצלח, מון לא נכח באולפן כאשר היה מקליטים את הקולות. דבר זה הוביל למשחק מתמשך עם טאונסנד, שבו מון היה מנסה להתגנב לתוך החדר לשיר עם כולם. בסוף השיר "Happy Jack" ניתן לשמוע את טאונסנד קורא: "ראיתי'תך!" בזמן שהוא מבחין במון מנסה להיכנס בגנבה פעם נוספת אל האולפן. למרות זאת, אפשר לשמוע אותו שר במספר משירי הלהקה, ביניהם "Bell Boy" ו-"Barbara Ann" מהאלבום "Quadrophenia" משנת 1973.
תדמית

בשנותיה המוקדמות של המי, הלהקה פיתחה את קונספט "השמדה עצמית", אשר הביא לפגיעה ניכרת בציוד שלהם. מון גילה התלהבות יוצאת דופן לתחביב זה, ונהג לבעוט בפראות ולמחוץ את התופים שלו, עד כדי הרס מוחלט שלהם. במהלך הופעה אצל האחים סמות'רס בטלוויזיה, מון מילא את תוף הסנר שלו בחומרי נפץ, אותם פוצץ בסיומו של השיר "My Generation", מה שגרם לפי האגדה לבעיות שמיעה קבועות לחבר הלהקה פיט טאונסנד ולבט דייוויס לאבד את הכרתו. מון עצמו נפצע אחרי שחלק ממצילה פגע בזרועו. בפעם אחרת, הוא מילא את התופים שלו לחלוטין במים, שם בתוכם דגי זהב - וכך ניגן עליהם בהופעה. כאשר אדם מהקהל שאל אותו למה הוא עושה זאת, מון ענה: "אפילו המתופפים הטובים ביותר נעשים רעבים". כל חבריו כינו אותו במהרה "Moon the Loon" (בתרגום חופשי: "מון המשוגע"), שם שהוא עצמו לא אהב.
מון צבר במהירות מוניטין כאדם הרסני וחסר גבולות - הוא היה ידוע בכך שהרס חדרים במלונות, בתים של חברים, ואפילו את ביתו שלו, כאשר נהג לזרוק לעיתים קרובות רהיטים מהחלונות ולפוצץ את הצנרת. פעולות אלו נגרמו לעיתים קרובות עקב שימוש בסמים או אלכוהול.
אחת מהתקריות הידועות ביותר בהן היה מעורב, לכאורה, התרחשה בעת שהוא נהג במכונית רולס-רויס לתוך בריכת שחייה - סיפור שנוי במחלוקת אשר הביוגרף שלו, טוני פלצ'ר, מכחיש, ובמרוצת השנים, לא נמצא תימוכין לתקרית זו, לרבות עדויות או תיעודים. ייתכן כי הסיפור הוא מיזוג של שני סיפורים נפרדים; בזמן שהותו בפלינט, מישיגן, קית' ערך מסיבה אחרי הופעה של המי; לאחר מכן, מנהל הלהקה בא אליו עם תלונות מאורחים אחרים. כשהמנהל בא לחדרו של קית' וראה את האלכוהול והסיגריות, הוא דרש שהמסיבה תיעצר ושקית' יעזוב אותה. עוד בטרם סיים לדבר, קית' לקח עוגה ומרח אותה על פניו, והמנהל זרק בתגובה את מון מהחדר. כשהיה במצב של קהות חושים השתמש במטף לכיבוי אש על רכבים מזדמנים, ואז קפץ לתוך בריכת השחייה שהייתה ריקה ממים. הוא שבר לחלוטין את אחת משיניו (והדביק אותה בחזרה מאוחר יותר). הסיפור האחר הוא על ויכוח שניצת בין מון לאשתו בביתם, וכאשר הוויכוח התחמם מון איים בהתאבדות. הוא נכנס עם הרולס-רויס אל תוך הבריכה הביתית שלהם, ויצא מהמים צוחק.
התנהגותו, אף על פי שהייתה לעיתים קרובות מזעזעת ושערורייתית, הייתה הומוריסטית יותר בחברתו של ידידו הטוב ויויאן סטאנשל, מלהקת כלבי הבונזו. כשוויויאן קיבל לידיו את תוכנית הרדיו של ג'ון פיל לזמן מה, מון הופיע כלמי בסאגה המתמשכת של ויויאן על קולונל נאט, בדמות של בלש הרפתקן. מון גם הפיק את הקאבר של ויויאן לשירו של אלביס פרסלי "Suspicion".
ב-1970, מון היה מעורב בתאונת דרכים מחוץ לפאב בלונדון שבה חברו הטוב ושומר ראשו, קורנליוס "ניל" בולנד, נדרס ונהרג. אף שטענת הפתולוג הייתה שמותו של בולנד היה כתוצאה מתאונה, ולמון ניתן מאוחר יותר פטור מוחלט מאשמה אחרי שהואשם בנהיגה מסוכנת, אלו שהיו קרובים למון אמרו שהתאונה רדפה אותו למשך שארית חייו. בתו של בולנד ניסתה מאוחר יותר לחקור את התאונה, ודווחה שלא יכול להיות שמון הוא זה שנהג.
החיבה של מון לחיים פרועים הזיקה לו, באופן טבעי, ופגעה ביכולתו לתופף ובאמינות שלו כחבר להקה. הנגינה שלו התדרדרה ככל שחלפו השנים, ולעיתים קרובות הוא היה נדרש לשבועיים או שלושה כדי ללמוד איך "לנגן כמו קית' מון" שוב, בשל שימוש רב באלכוהול וסמים קשים.
עבודה מחוץ ללהקת "המי"

על אף שהעבודה של מון עם להקת המי שלטה על הקריירה שלו, הוא השתתף במספר פרויקטים צדדיים שוליים. ב-1966 הצטרף אל הגיטריסט ג'ף בק, ניקי הופקינס וחבריה לעתיד של לד זפלין ג'ימי פייג' וג'ון פול ג'ונס כדי להקליט קטע אינסטרומנטלי, Beck's Bolero, ששוחרר כסינגל מאוחר יותר באותה השנה.
ב-1971 נתן הופעת אורח בסרטו של פרנק זאפה 200 מוטלים. הוא שיחק נזירה הפוחדת למות ממנת יתר של גלולות. הוא גם הופיע כ"דוד ארני" בסרטו של קן ראסל מ-1975, "טומי", המבוסס על אלבומם של המי מ-1969. ב-1976, ביצע גרסת כיסוי לשירם של הביטלס "When I'm Sixty-Four", לסרט התיעודי כל זה ומלחמת העולם השנייה.
ב-1974 הוציא את אלבום הסולו היחיד שלו, אוסף של שירי פופ שכונו "שני הצדדים של המון" (על משקל הצד האפל של הירח - The Dark Side of The Moon, אלבום הקונספט המפורסם של פינק פלויד). רוב התיפוף הושאר לאמנים אחרים, ביניהם רינגו סטאר.
מותו

הלילה האחרון של קית' מון היה כאורחו של פול מקרטני בסרט "סיפורו של באדי הולי", ב-7 בספטמבר 1978. אחרי שמון וחברתו, אניטה וולטר-לקס, סעדו עם פול ולינדה מקרטני, הם עזבו את המסיבה וחזרו לדירתם בארמון קורזון, אותה שכרו מהארי נילסון. הוא נפטר בשנתו, בגיל 32, ממנת יתר של כלורמתיאזול, תרופה שלקח כחלק מהתוכנית לגמול אותו מאלכוהול. כשהמשטרה חקרה את נסיבות מותו, היא קבעה שהיו בגופו 32 גלולות. כמה מהגלולות היו שלמות. מותו של מון לא היה כתוצאה מהתאבדות, אלא "ביש-מזל מקרי", כאשר ההסבר הנפוץ הוא שמון היה לוקח את התרופה, נרדם, ומתעורר שוב לקחת את התרופה, כיוון ששכח שכבר לקח אותה. קאס אליוט (מלהקת האמהות והאבות), מתה כמה שנים קודם לכן, באותה הדירה ובאותה המיטה ממש. אחרי שאיבד חבר שני באותו הבניין, הארי נילסון היה מוטרד מכדי לחזור לשם, ומכר את הדירה לפיט טאונסנד.
אחרי מותו

שני חברי המי הנותרים, יחד עם ג'ון אנטוויסל, הצהירו בהזדמנויות נפרדות שהמי מתה ביחד עם מון.
אף על פי שהלהקה, כולל מון, הקליטו עם כלים רבים, הם תמיד הופיעו כרביעייה. בעקבות מותו של מון, המי לא הסתפקו בהחלפתו על ידי המתופף של "פרצופים קטנים", קני ג'ונס, אלא גם הוסיפו את הקלידן ג'ון בנדריק להופעות החיות של הלהקה. באופן דומה, כשאנטוויסל נפטר, מקומו בהופעות נתפס על ידי נגן הבס פינו פאלאדינו, וכן התווסף נגן הגיטרה סימון טאונסנד. עמדת המתופף של המי מאוישת כרגע בידי זאק סטארקי, בנו של רינגו סטאר.
כמחווה, אחד הברים בלונדון בשדרת המוזיקה "לונדון אסטוריה" קרוי "הבר של קית' מון".
ביוגרפיה נכתבה על מון על ידי טוני פלצ'ר, שנקראה "ילד יקר: החיים של קית' מון." "ילד יקר" היה משפט בו מון הרבה להשתמש כאשר היה מזמין משקאות.
בתחילת 2006, מערכת התופים האישית של מון 'תמונות של לילי' הונפקה מחדש תחת השם 'רוחה של לילי'. מערכת זאת שילבה מאפיינים מודרניים, בניגוד למראה המיושן.
אחרי מותו > בתרבות הפופולרית

במשחק הפלייסטיישן מ-1997 Gex: Enter the Gecko, אפשר לשמוע את הדמות הראשית 'גקס' אומרת: "וזה בשביל קית' מון!"
ברצועת קומיקס של "Achewood" מאפריל 2006, הדמות 'ריי סמקלס' מוצאת את ראשו של קית' מון במכירה פומבית דמיונית באי ביי.
בסדרת הטלוויזיה "בניחוש חוקר" מציינת הדמות הראשית, שון, את אהבתו של מון להרס חדרים בבתי מלון.
בסדרת הטלוויזיה החבובות, דמותו של "חיה", יצור היפראקטיבי המנגן על תופים, מבוססת על דמותו של מון.
הערות שוליים

↑  Rolling Stone Readers Pick Best Drummers of All Time - Rolling Stone, web.archive.org, ‏2021-03-25
↑  Nick Talevski, Rock Obituaries: Knocking On Heaven's Door, Omnibus Press, 2010-04-07, ISBN 978-0-85712-117-2. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581789105171  BIBSYS: 1034787  BNE: XX884526  BnF: cb14051868t (data)  GND: 121512495  ISNI: 0000 0001 0653 5004  LCCN: n80009337  MusicBrainz: e64bf907-c90f-4cf1-bd0c-81593b42d4d9  NKC: ola2002151724  NLA: 35562090  NSK: 000346980  NTA: 071765301  SNAC: w6d5530d  SUDOC: 078619416  Trove: 537290  VIAF: 27269351   WorldCat (עם VIAF): 27269351
המוזיאון הלאומי של בחריין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאומי 
 כתובת:  מנאמה 
 מיקום:  מנאמה 
 מדינה:  בחריין 
 מייסדים:  עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1988
 תאריך פתיחה רשמי:  1988 
 אדריכל:  KHR Arkitekter
 מידות
 שטח:  30,000 מ"ר 
 
 קואורדינטות:  26°14′29″N 50°35′51″E﻿ / ﻿26.241388888889°N 50.5975°E﻿ / 26.241388888889; 50.5975
 אתר רשמי
  (למפת מנאמה מוגדלת) המוזיאון הלאומי של בחריין(למפת מנאמה רגילה) המוזיאון הלאומי של בחריין
 
העתק אבן דוראנד
המוזיאון הלאומי של בחריין (בערבית: متحف البحرين الوطني) הוא המוזיאון הגדול ביותר בבחריין ומהמוזיאונים הוותיקים שלה. המוזיאון שוכן בבירה מנאמה והוא נפתח לציבור בדצמבר 1988. עלות בנייתו היא 30 מיליון דולר, והוא משתרע בשני מבנים על שטח של 27,800 מטר מרובע. המוזיאון שוכן ליד התיאטרון הלאומי של בחריין (אנ'). המוזיאון תוכנן על ידי חברה KHR Arkitekter, חברת אדריכלות מדנמרק. המוזיאון נוסד ביוזמתו של האמיר עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה.
תצוגה

אוסף המוזיאון כולל ממצאים רבים מאתרים ארכאולוגים בבחריין, אותם אסף מאז פתיחתו, והם מכסים 5000 שנות היסטוריה. במוזיאון 3 אולמות המוקדשים לארכאולוגיה ולתרבות העתיקה של דילמון, שני אולמות המוקדשים לתרבות ולאורח החיים בבחריין בתקופה הקדם-תעשייתית, ותצוגה מיוחדת מוקדשת לאבן דוראנד, אבן מבזלת באורך 80-70 ס"מ המתוארכת לתקופת הכשית בבל. התצוגה כוללת גם אתר קבורה עתיק אשר הועבר ממקומו במדבר ונבנה מחדש במוזיאון. במוזיאון קיימת גם תצוגה המתארת סצנה מתוך עלילות גילגמש, אשר מתייחסת אל דילמון כאל גן עדן.
ב-1993 נפתח אולם נוסף הכולל תצוגה של נושאים בידיעת הטבע המתמקד בסביבה ובטבע של בחריין. התצוגה כוללת דגימות מהפאונה החי והצומח של בחריין. אולמות אחרים במוזיאון מציגים כתבי יד ישנים של הקוראן, הערות על אסטרונומיה ומסמכים היסטוריים.
המבנים כוללים תשעה אולמות תצוגה גדולים, אולם הדרכה, חנות מתנות וקפטריה. במבנה שוכנים גם חדרי ההנהלה, מעבדות ומחסנים.
גלריית תמונות

תמונת פנורמה של אולם הקברים
המוזיאון הלאומי של דמשק

| --- | --- |
חזית הכניסה של המוזיאון משוחזרת כחזית ארמון אסלאמי
חזית הכניסה של המוזיאון משוחזרת כחזית ארמון אסלאמי
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאומי 
 כתובת:  דמשק 
 מיקום:  דמשק 
 מדינה:  סוריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1919
 תאריך פתיחה רשמי:  1936 
 
 קואורדינטות:  33°30′45″N 36°17′24″E﻿ / ﻿33.51257222°N 36.29004444°E﻿ / 33.51257222; 36.29004444
 אתר רשמי
  (למפת דמשק מוגדלת) המוזיאון הלאומי של דמשק(למפת דמשק רגילה) המוזיאון הלאומי של דמשק(למפת סוריה רגילה) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיההמוזיאון הלאומי של דמשק(למפת סוריה מוגדלת) דמשק חלב חומס לטקיה חמה דיר א-זור אל-חסכה א-רקה הים התיכון  ישר. לבנון ירדן עיראק טורקיההמוזיאון הלאומי של דמשק
 
היפוגאום של ירחאי מתדמור
אריה חתי מבזלת ממצודה בעיר חמה
המוזיאון הלאומי של דמשק (בערבית: المتحف الوطني بدمشق) הוא מוזיאון גדול לארכאולוגיה ואמנות השוכן בלב העיר דמשק, סוריה על גדות נהר ברדה. המבנה נמצא במערב דמשק בין אוניברסיטת דמשק ומסגד טקיה (Tekkiye Mosque).
היסטוריה

המוזיאון נוסד בשנת 1919 במדרסה אל עדליה, מבנה מהתקופה האיובית, שושלת ששלטה בסוריה במאות ה-12–13. המבנה הנוכחי החל להיבנות בשנת 1935. ב-1956 וב-1975 הוספו לו אגפים. ב-1979 הפך המוזיאון להיות המוזיאון המרכזי של סוריה. בעת הקמת מוזיאון דיר א-זור ב-1974, תרם המוזיאון יחד עם המוזיאון הלאומי של חלב, 140 פריטים שהיוו את הבסיס לאוסף המוזיאון.
המבנה ואגפי המוזיאון

חזית המוזיאון בנויה מחזית של ארמון אסלאמי, שהועברה ושוחזרה ככניסה הראשית של המוזיאון. ממצאים ייחודים במוזיאון הם: שחזור בית הכנסת דורה אורופוס מהמאה ה-3 לספירה; ההיפוגאום של ירחאי מתדמור, המתוארך לשנת 108 לספירה; חזית ופרסקאות מקסר אל-חייר אל-ע'רבי, המתוארך לשנת 727 לספירה ושוכן 80 ק"מ דרומית לתדמור; אחת הכניסות למסגד יאלבוג'ה (Yalbugha Mosque) ששכן בדמשק, המתוארך לאלף ה-13.
המוזיאון מאורגן בחמישה אגפים:
אגף המיוחד לתקופות פרהיסטוריות, הכולל שרידים של שלדים מתקופות נאוליתיות שונות, וכן חפצים וממצאים שהתגלו באגן של נהר האורונטס, הפרת ותל רמאד (Tell Ramad) בדרום מערב סוריה.
אגף יישובים עתיקים, הכולל ממצאים מאבלה, אוגרית, מארי, אמרית (Amrit) עיר פיניקית עתיקה, תל סוקס (Tell Sukas) עיר מתקופת הברונזה המאוחרת ששכנה על חוף הים התיכון ואתרים נוספים.
אגף המיוחד לממצאים מהתקופה הקלאסית הכולל ממצאים מהתקופה ההלניסטית, רומאית וביזנטית. התצוגה כוללת פסלים, סרקופגים משיש ואבן, פסיפסים, מטבעות. חלק מסוים באגף מיוחד לתכשיטים. הממצאים הם מאתרים כמו חרן, תדמור, ציורי קיר מדורה אירופוס, הר הדרוזים ועוד.
התקופה האסלאמית כוללת ממצאים וגילופים מתוך הארמון האסלאמי שחזיתו שוחזרה בחזית המוזיאון. בנוסף, מוצגים רבים מזכוכית ומתכת, וכן מטבעות, מתקופות שונות של ההיסטוריה האסלאמית. כתבים מהתקופה האומיית והעות'מאנית. חלונות מסטוקו, כלים מפיאנס (Faience), מצבה של ח'אלד בן אל-וליד, עיטורים מאתר קסר אל-חייר א-שרקי ועוד. באגף זה נמצאת גם הספרייה של המוזיאון. באגף זה מוצג גם בית סורי מסורתי מהמאה ה-18.
אגף המוקדש לתצוגות מתחלפות של אמנים מסוריה, העולם הערבי ומדינות אחרות.
בחצר המוזיאון נמצא מוזיאון פתוח של ממצאים מאבן מתקופות שונות. אוסף המוזיאון כולל גם ממצאים שנחפרו בתחילת שנות ה-2000 תל אל-מושריפה, התל של הממלכה העתיקה קטנה.
המוזיאון הארכאולוגי של אדנה

| --- | --- |
חזית הכניסה למוזיאון
חזית הכניסה למוזיאון
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לארכאולוגיה
 כתובת:  רחוב פוזולי, אדנה, טורקיהטורקיה
 מיקום:  אדנה 
 מדינה:  טורקיה 
 מייסדים:  Robert Normand 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1924
 תאריך פתיחה רשמי:  1924 
 
 קואורדינטות:  36°59′42″N 35°18′49″E﻿ / ﻿36.995135°N 35.313741°E﻿ / 36.995135; 35.313741
 אתר רשמי
 he
 
סרקופג אכילס עם סצנות ממלחמת טרויה
המוזיאון הארכאולוגי של אדנה (בטורקית: Adana Arkeoloji Müzesi) הוא מוזיאון לארכאולוגיה בעיר אדנה בטורקיה. הוא שוכן ממערב למסגד המרכזי על שם סבנג'י. המוזיאון מוקדש בעיקר לממצאים ממישור צ'וקורובה בדרום אסיה הקטנה. זהו אחד מעשרת המוזיאונים הוותיקים ביותר בטורקיה.
היסטוריה

המוזיאון הוקם בשנת 1924, מיד לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה והקמת הרפובליקה הטורקית, בתוך מבנה משטרה. אוסף המוזיאון הכיל בתחילתו עמודים, כותרות וסרקופגים שנמצאו בסביבת המבנה. אליאנקזייד חליל כמאל ביי (Alyanakzade Halil Kamil Bey) מאדנה מונה כמנהל המוזיאון. הוא הצליח להגדיל את האוסף ובעקבות זאת עבר המוזיאון ב-1928 למבנה המדרסה ששכן בבניין שהיה בעבר מסגד קאפר פאשה והוא נפתח לציבור. ב-1950 עבר המוזיאון למבנה נוסף, שמשמש היום את המוזיאון לאנתרופולוגיה של אדנה (Adana Ethnography Museum). בהמשך, גדל אוסף המוזיאון מתוך חפירות ארכאולוגיות שהתקיימו במישור צ'וקורובה. בין האתרים: טרסוס (Gözlükule, נחפר ב-1934), מרסין (Yumuktepe, נחפר ב-1936), ג'ייהאן (Sirkeli, נחפר ב-1938) ויורוויר (Yüreğir, Misis (אנ'), נחפר ב-1958). לאחר גידול נוסף באוסף המוזיאון, שכיסה שטח גאוגרפי גדול מקהרמאנמרש ועד גזיאנטפ, עבר המוזיאון ב-7 בינואר 1972 למבנה בו הוא שוכן היום.
בפברואר 2015 פורסם כי בכוונת המוזיאון לעבור למתחם חדש וגדול יותר, המשתרע על שטח של 40 דונם ובכך יהפוך למתחם המוזיאונים הגדול ביותר בטורקיה. מתחם זה יכלול גם את המוזיאונים לאתנוגרפיה, תעשייה וחקלאות.