stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות
מדינות חברות

בקהילה חברות 32 מדינות בעלות חמש שפות רשמיות שונות:
18 מדינות דוברות ספרדית:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  אל סלוודור אל סלוודור  ארגנטינה ארגנטינה  בוליביה בוליביה  צ'ילה צ'ילה  קולומביה קולומביה  קוסטה ריקה קוסטה ריקה |  קובה קובה  הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית  אקוודור אקוודור  גואטמלה גואטמלה  הונדורס הונדורס  מקסיקו מקסיקו |  ניקרגואה ניקרגואה  פנמה פנמה  פרגוואי פרגוואי  פרו פרו  אורוגוואי אורוגוואי  ונצואלה ונצואלה |
12 מדינות דוברות אנגלית:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  אנטיגואה וברבודה אנטיגואה וברבודה  איי בהאמה איי בהאמה  ברבדוס ברבדוס  בליז בליז |  דומיניקה דומיניקה  גרנדה (מדינה) גרנדה  גיאנה גיאנה  ג'מייקה ג'מייקה |  סנט לוסיה סנט לוסיה  סנט קיטס ונוויס סנט קיטס ונוויס  טרינידד וטובגו טרינידד וטובגו  סנט וינסנט והגרנדינים סנט וינסנט והגרנדינים |
מדינה אחת דוברת צרפתית:
האיטי האיטי
מדינה אחת דוברת הולנדית:
סורינאם סורינאם
ראו גם

מרקוסור
הגוש הלטיני
הלכת דאוברט

הִלְכַת דאוברט היא הלכה העוסקת בכישוריו של אדם לכהן כעד מומחה במשפט. הלכה זו ניתנה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית במשפט דאוברט נגד חברת התרופות מריל-דאו ((Daubert v. Merrill Dow Pharmaceuticals, Inc., 509 U.S. 579, 595 (1993)). בתי המשפט בישראל נוטים להשתמש בהנחיה זו, לפיה על השופט להשתמש באמות מידה מסוימות לפני שהוא מסכים לקבל את עדותו של המומחה, במיוחד בתחום מדעי או טכנולוגי חדש. אמות המידה הן:
בחינתה המדעית של התאוריה המוצעת.
הצגת התאוריה המוצעת בפני הקהילה המדעית.
אחוז הטעות הסטטיסטי של התאוריה.
קבלת התאוריה על ידי הקהילה המדעית.
בהלכת דאוברט ניתנה גמישות מסוימת, בכך שנקבע בה שלא כל ארבעת הגורמים נחוצים בכל מקרה ומקרה.
ביקורת

ישנם מומחים בישראל המותחים ביקורת על הלכת דאוברט וקוראים שלא לקבלה; לדבריהם ההלכה מבוססת על הנחות סותרות בפילוסופיה של המדע, בכך שהיא מקבלת את יכולתם של השופטים להעריך את היתכנות תקפותה של תאוריה מסוימת בנפרד מיכולתם להעריך את תוכנה.
לקריאה נוספת

י' דייוויס "קבילות ומשקל ראיות מדעיות במשפט - האם יש מקום לייבא את הלכת דאוברט?", רפואה ומשפט, גיליון 29 (נובמבר 2003).
הערות שוליים

↑  בועז מילר, "ראיות מדעיות במשפט מנקודת מבטה של האפיסטמולוגיה החברתית: מדוע אין לאמץ את הלכת דאוברט בישראל", הרצאה בכנס "ראיות בעולם משתנה: משפט ומדע". באתר כתב העת משפט ועסקים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא חוק ומשפט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרציחות באגם בודום

הרציחות באגם בודום הן שלושה מעשי רצח שהתרחשו על חוף אגם בודום בפינלנד ב-4 ביוני 1960.
אגם בודום
בליל ה-4 ביוני 1960 חבורה של ארבעה בני נוער (שני בנים ושתי בנות) נפשה בגדת האגם. שלושה מהם נרצחו בדקירות סכין והרביעי נפצע. האדם היחיד ששרד את הרציחות חי חיים תקינים יחסית לאחר מכן. התקשורת הפינית הרבתה לעסוק בנושא ובכל פעם שהתגלו ממצאים חדשים הוא עלה מחדש לכותרות.
בשנת 1972 גבר הכריז שהוא הרוצח מאגם בודום, אך חקירת המשטרה הפריכה את עדותו.
בתחילת 2005 לשכת החקירות הלאומית הכריזה שהתיק נפתר. לפי ההכרזה הרשמית, נילס גוסטפסון (Nils Gustafsson), האדם ששרד, הוא זה שביצע את הרציחות בפרץ של קנאה, שהצטרף לרגשות טינה ישנים שהיו לו כלפי אחת מהצעירות (שהייתה חברתו בעבר). הצעירה נרצחה באיטיות ובאכזריות בעוד שהנער והנערה האחרים "הוצאו להורג" יחסית במהירות.
אחרי יותר מחודשיים של הכנות הוחלט להעמיד את גוסטפסון לדין ב-8 ביוני 2005. המשפט החל ב-4 באוגוסט 2005. התביעה קראה לדון את הרוצח למאסר עולם עקב שלוש הרציחות. לפי התביעה, בחינה מחדש של הראיות בעזרת שיטות מודרניות הצביעה על הנאשם כעל הרוצח. ההגנה לעומת זאת טענה שהרציחות בוצעו על ידי זרים והעובדה שהנאשם סבל מאותן פגיעות כמו שאר הקורבנות, שלא איפשרו לו לרצוח שלושה אנשים, מוכיחות שהוא לא הרוצח. ואכן ב-7 באוקטובר 2005 גוסטפסון זוכה מכל ההאשמות.
הרצח המשולש נתן את ההשראה לשמה של להקת הדת' מטאל מלודי צ'ילדרן אוף בודום אשר הוקמה בתחילת שנות התשעים.
הקורפוס ה-30 (בריטניה)

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שיוך:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1941–1945 (כ־4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 דרגת המפקד:   לוטננט גנרל
 מפקדים
הקורפוס ה-30 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר במהלך מלחמת העולם השנייה לחם במערכה במדבר המערבי במערכה בתוניסיה בפלישת בעלות הברית לסיציליה ובצפון מערב אירופה.
היסטוריה

באוגוסט 1941 הוקם הקורפוס ה-30 לקראת מבצע צלבן, כחלק מהארמייה השמינית, והועמד תחת פיקודו של ויויאן פופ, אולם הוא נהרג בתאונת מטוס והוחלף על ידי וילוובי נורי. נורי פיקד על הקורפוס במהלך מבצע צלבן במידה מסוימת של הצלחה, אך הטנקים שלו נחלו תבוסה כבדה בקרב גזאלה ביוני 1942. הוא ספג ביקורת על הגישה ה"פרשית" שלו ללוחמת שריון וגנרל קלוד אוקינלק, מפקד הארמייה השמינית, החליפו ביולי בויליאם ראמסדן. בספטמבר 1942 מונה אוליבר ליס למפקד הקורפוס, והוא פיקד עליו בקרב אל-עלמיין השני ובקרבות בתוניסיה, בסיציליה ואיטליה. בינואר 1944 מונה ג'רארד באקנל למפקד הקורפוס, והוא פיקד עליו במהלך מבצע אוברלורד ובמהלך המערכה בנורמנדי, אולם לאחר כישלון מבצע פרץ' הוא הודח מתפקידו והוחלף בבריאן הורוקס. הורוקס נטל את הפיקוד על הקורפוס, שהיה חלק מן הארמייה הבריטית השנייה בעיצומו של קרב פאלז. הקורפוס ניהל מרדף מהיר אחרי הגרמנים דרך צפון צרפת ובלגיה ולכד את נמל אנטוורפן בשלמותו, עד אשר בלם אותו משבר האספקה של בעלות הברית, עקב הקושי להוביל אותה מנורמנדי לאורך קווי תחבורה שהתארכו במהירות.
בספטמבר 1944 השתתף הקורפוס במבצע מרקט גארדן והוטל עליו להבקיע נתיב קרקעי מבלגיה אל שלוש הדיוויזיות המוטסות שהוצנחו במסגרת המבצע בדרומה ובמרכזה של הולנד. תוכנית שאפתנית מדי, נוכחות של כוחות גרמניים גדולים מהצפוי והתקפות נגד עזות מצדם (ולדעת חלק מהפרשנים, חוסר תחושת דחיפות מספקת מצד כוחותיו של הורוקס) הביאו לכישלון המבצע, והקורפוס ה-30 נמצא במהלכו במגננה מרבית הזמן. בסתיו 1944 ובחדשים הראשונים של 1945 השתתף הקורפוס בדחיקת הגרמנים בצפון גרמניה לעבר נהר הריין ובהכנעתה הסופית של גרמניה. בדצמבר 1945 מונה אלכסנדר גאלווי למפקד הקורפוס, ופיקד עליו עד לפירוקו בספטמבר 1946.
מפקדים

ויויאן פופ (אוגוסט 1941 - אוקטובר 1941)
וילוובי נורי (נובמבר 1941 - יולי 1942)
ויליאם ראמסדן (יולי 1942 - ספטמבר 1942)
אוליבר ליס (ספטמבר 1942 - דצמבר 1943)
ג'רארד באקנל (ינואר 1944 - יולי 1944)
בריאן הורוקס (אוגוסט 1944 - דצמבר 1945)
אלכסנדר גאלווי (דצמבר 1945 - ספטמבר 1946)
הקורפוס ה-31 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  27 במרץ 1945 – 8 במאי 1945 (43 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 
הקורפוס ה-31 (בגרמנית: XXXI. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-27 במרץ 1945 באמס שבהולנד, וכמפקדו מונה זיגפריד רספ. הקורפוס השתתף בקרבות בהולנד, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות הצבא הבריטי.
מפקדים

זיגפריד רספ (27 במרץ 1945 – 8 במאי 1945)
הפיגוע במגדלי התאומים (1993)

| --- | --- |
ההרס לאחר הפיגוע
ההרס לאחר הפיגוע
 תאריך:  26 בפברואר 1993
 מקום:  מגדלי התאומים בניו יורק
 מטרה:  יהודים
 קואורדינטות:  40°42′42″N 74°00′49″W﻿ / ﻿40.71166667°N 74.01361111°W﻿ / 40.71166667; -74.01361111
 סוג:  מכונית תופת
 הרוגים:  6
 פצועים:  1,042
 מבצע:  אל-קאעידה אל-קאעידה
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיהפיגוע במגדלי התאומים(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיהפיגוע במגדלי התאומים
 
הפיגוע במגדלי התאומים ב-1993 היה הניסיון הראשון למוטט את מגדלי התאומים, אשר התרחש ב-26 בפברואר 1993 בחניון התת-קרקעי של המגדלים שבמרכז הסחר העולמי בניו יורק. הפיגוע בוצע על ידי חבורה אסלאמית קיצונית שבראשה עמד הטרוריסט רמזי יוסף, איש ארגון אל-קאעידה של אוסאמה בן לאדן. נהרגו בו 6 אנשים, ו-1,042 נפצעו.
על פי עדות אחד השותפים לפיגוע, הפיגוע נועד לפגוע בעיקר ביהודים, כשלצידו נבחן פיצוץ שכונות יהודיות כויליאמסבורג. יוסף מצא אחר כך מחסה אצל בן לאדן.
רקע

רמזי יוסף, כוויתי-פקיסטני, החל לתכנן את הפיגוע בשנת 1991, וקיבל עצות ומימון מדודו, ח'אלד שיח' מוחמד, בכיר בארגון אל-קאעידה הנחשב למוח שמאחורי פיגועי 11 בספטמבר. על פי עדות אחד השותפים לפיגוע, כוונת המפגעים הייתה לפגוע ביהודים, ותחילה הם חיפשו יעדים לפיגוע בשכונות יהודיות בברוקלין. אולם בהמשך החליט יוסוף לפגוע במגדלי התאומים בהם עבדו יהודים רבים.
באוגוסט 1992, יוסוף ופלסטיני בשם אחמד עג'אג' הגיעו לארצות הברית בטיסה מפקיסטן, כדי להתחיל בהכנות לפיגוע. יוסוף נכנס למדינה עם דרכון עיראקי מזויף, ובנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי בניו יורק טען כי הוא נמלט מסדאם חוסיין וביקש מקלט. נקבע לו תאריך לשימוע ובינתיים הוא השתקע בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי. שם הוא פגש בשייח' המצרי העיוור עומאר עבדל רחמן, אשר הטיף במסגד בעיר. לאחר שעבדל רחמן, שהיה אחראי על גיוס המחבלים לפיגוע, הציג את יוסוף לאנשים שהיו אמורים לסייע לו, יוסוף החל להרכיב את מטען החבלה שישמש אותו בפיגוע.
הפיגוע

מטען החבלה המאולתר, ששקל כ-600 ק"ג, הורכב בעיקר מאוריאה, ניטרוגליצרין, חומצה גופרתית ובלוני גז מימן. יוסוף הוסיף למטען גם נתרן ציאניד, חומר רעיל ביותר, כדי שאדי הגז יעלו בתעלות האוורור והמעליות של הבניינים. הוא הכניס את המטען לארבע קופסאות קרטון ושם אותן בתא המטען של מכונית פורד מסחרית שנשכרה שלושה ימים לפני הפיגוע על ידי עוזרו הראשי של רמזי יוסף, מוחמד סלאמה. יוסוף התכוון להחנות את המכונית בחניון התת-קרקעי של המגדלים, לפוצץ אותה ולגרום להתמוטטות מגדל מספר 1  (WTC 1) על מגדל מספר 2 (WTC 2).
ב-26 בפברואר 1993, יוסוף הסיע את המכונית לחניון התת-קרקעי שמתחת למגדל מספר 1 והחנה אותה בקומה B-2. הוא הצית את פתיל ההשהייה ונמלט מהמקום. לאחר כ-12 דקות, בשעה 12:17 בצהריים, המכונית התפוצצה וגרמה לשישה הרוגים, 1,042 פצועים, בעיקר משאיפת העשן שהגיע עד לקומה ה-93 בבניינים ונזק עצום לחניון, שהוערך כחצי מיליארד דולר. שני המגדלים עדיין  נותרו עומדים וגז הציאניד נשרף בעת הפיצוץ ולא גרם לנפגעים. הפיגוע גרם להפסקת החשמל בבניינים, לשיתוק הטלפון לרוב מנהטן תחתית ולפגיעה בשידורי הטלוויזיה באזור.
מעצרים

שירותי הביטחון האמריקניים עצרו את רוב חברי ההתארגנות והם נשפטו ל-240 שנים בכלא:
רמזי יוסף נמלט בטיסה לפקיסטן שם נעצר בפברואר 1995 בבית הארחה של בן לאדן באסלאמאבאד. יוסוף הוסגר לארצות הברית ונידון למאסר עולם.
מוחמד סלאמה נעצר כאשר הגיע למשרדי חברת ההשכרה "ריידר" ודרש החזר כספי על הרכב, בטענה כי נגנב. בכסף זה התכוון לרכוש את כרטיס הטיסה שלו אל מחוץ לארצות הברית.
מחמוד אבו חלימה, נמלט מארצות הברית ומאוחר יותר נעצר במצרים והוסגר לארצות הברית.
אחמד עג'אג', שסייע להכנת מטען החבלה, נעצר.
נידאל איאד, שסייע ברכישת חומרי הנפץ נעצר.
עבדול רחמן יאסין, סייע להכנת המטען ונעצר על ידי ה-FBI, אך שוחרר ולאחר מכן נמלט ועד היום לא נתפס.
איאד איסמעיל, אחד החברים בחבורה נעצר.
השייח' עומאר עבדל רחמן נעצר גם הוא ונידון למאסר עולם.
בסוף שנות התשעים רמז בן לאדן שפעולתו של יוסוף היא מקור השראה עבורו, והדבר אוזכר בתדריך שנתנו סוכנויות הביטחון לנשיא באוגוסט 2001
ראו גם

טרור בארצות הברית
פיגועי 11 בספטמבר
מכונית תופת
מגדלי התאומים
מרכז הסחר העולמי
הערות שוליים

↑  ריאיון עם אחד ממתכנני הפיגוע(הקישור אינו פעיל, 27.2.2022) - באתר CBS
↑  60 Minutes: The Man Who Got Away, 60 Minutes, May 31 2002]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553969305171  BnF: cb17026128n (data)  LCCN: sh93002272
היימן בלום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 במרץ 1913 Brunava Parish, לטביה 
 פטירה:  26 באוגוסט 2009 (בגיל 96) נשואה, ארצות הברית 
 תחום יצירה:  ציור 
 יצירות ידועות:  The Anatomist, Portrait of a Young Man Bending to Right, Charlie Parker, Portrait of a Boy in a White Shirt [Self-portrait], Portrait of a Young Man Bending Forward, Self-Portrait, Allen Parker, Portrait of a Seated Young Man with Mirror, Archaeological Treasure, Synagogue, Female Corpse, Back View, The Hull, Christmas Tree, Bride, Allen Parker 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1949) 
 
היימן בלום באנגלית: Hyman Bloom (29 במרץ 1913 – 26 באוגוסט 2009) היה צייר יהודי אמריקאי יליד לטביה. עבודתו הושפעה ממורשתו היהודית ומדתות המזרח, כמו גם מאמנים כמו קאראווג'יו, רמברנדט, בלייק, ברסדין, אנסור וסוטין. הוא התפרסם לראשונה כאשר עבודתו נכללה בתערוכת המוזיאון לאמנות מודרנית משנת 1942 "אמריקאים 1942 - 18 אמנים מ-9 מדינות". MoMA רכשה 2 ציורים מהתערוכה ומגזין טיים סימן אותו כ"תגלית בולטת" בסקירת התערוכה שלהם.
בראיון משנת 1954 הפרופסור לאמנות של ייל וילם דה קונינג שציין שהוא וג'קסון פולוק רואים בבלום "האקספרסיוניסט המופשט הראשון של אמריקה", תווית שבלום התנער ממנה. החל מאמצע שנות ה-50 עבודתו החלה לעבור יותר לעבודות על נייר והוא התמקד בלעדית ברישום לאורך שנות ה-60, וחזר לצייר ב-1971. הוא המשיך גם לצייר וגם לרשום עד מותו ב-2009 בגיל 96.
ראשית חייו

היימן בלום נולד למשפחה יהודית אורתודוקסית בכפר יהודי קטן בלטביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא היה אחד משישה ילדים שנולדו ליוסף ואנה מלמד. אביו היה מעבד עורות. הכפר העני, באזור השסוע בתסיסה אזרחית, בו חיו יהודים בפחד מרדיפות. היימן, יחד עם הוריו ואחיו הגדול, ברנרד, היגרו לארצות הברית ב-1920, והצטרפו לשני אחיו הגדולים, סמואל ומוריס, בבוסטון. באותה תקופה שני האחים שינו את שם משפחתם לבלום ופתחו עסק משלהם לעיבוד עור. המשפחה המורחבת התגוררה בדירה בת שלושה חדרים בווסט אנד של בוסטון.
בגיל צעיר תכנן בלום להיות רב, אך משפחתו לא מצאה מורה מתאים. בכיתה ח' קיבל מלגה לתוכנית לתלמידי תיכון מחוננים במוזיאון לאמנויות יפות. הוא למד בבית הספר הגבוה למסחר של בוסטון, שהיה ליד המוזיאון. הוא גם לקח שיעורי אמנות במרכז הקהילתי ווסט אנד. את השיעורים לימד הרולד צימרמן, תלמיד בבית הספר במוזיאון לאמנויות יפות, שגם לימד את ג'ק לוין הצעיר. כשבלום היה בן חמש עשרה, הוא ולווין החלו ללמוד אצל פרופסור ידוע בהרווארד לאמנות, דנמן רוס, ששכר סטודיו לשם כך ושילם לבנים מלגה שבועית כדי לאפשר להם להמשיך בלימודים במקום לקחת עבודה כדי לפרנס את משפחותיהם. רוס נתן חסות לבלום מ-1928 עד 1933. הוא גם נתן חסות להרולד צימרמן.
האימונים של בלום אצל צימרמן ורוס היו קפדניים ומסורתיים. צימרמן התמקד ברישום ורוס בציור. צימרמן עודד את תלמידיו ליצור קומפוזיציות על עמוד שלם ולא סקיצות חלקיות. כדי לפתח את יכולות ההתבוננות שלהם, הוא גם התעקש שהם יסתמכו על הזיכרון ולא יציירו ישירות מהמודל. הוא תלה הדפסים של ויליאם בלייק על קירות הסטודיו, ועודד את התלמידים לסנתז תמונות ממקורות רבים. הוא לקח את בלום ולווין לטיול במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שם בלום התרשם מעבודותיהם של רואו וסוטין והתחיל להתנסות בסגנונות הציור האקספרסיביים שלהם. רוס, שנטיותיו היו יותר אקדמיות, לימד את בלום כיצד לטפל בצבע בסגנון המאסטרים הגדולים. לפיכך טיפחו צימרמן ורוס כבוד למסורת האמנותית תוך שהם גם למדו שאמנות היא לא רק עניין של העתקה, אלא של שימוש בדמיון כדי ליצור עיצוב פורמלי: רעיונות שישפיעו מאוחר יותר על אסכולה לציור הידועה בשם אקספרסיוניזם של בוסטון.
קריירה > יצירה מוקדמת

בשנות ה-30 בלום עבד באופן אקראי בפרויקט יצירות האמנות הציבוריות ופרויקט האמנות הפדרלי, וכם עבד עבור אחיו. הוא היה צייר איטי ומתודי שאהב לעבוד על יצירה, ואז להניח אותה בצד לזמן מה ולחזור אליה עם נקודת מבט חדשה. כתוצאה מכך, הוא התקשה לעמוד בלוחות זמנים של עבודות עבור הממשלה. הוא חלק סטודיו בסאות' אנד עם לוין ואמנית נוספת, בטי צ'ייס. בתקופה זו הוא פיתח עניין לאורך חייו בפילוסופיה ובמוזיקה המזרחית, ובתיאוסופיה.
הוא זכה לתשומת לב לאומית לראשונה בשנת 1942 כאשר שלושה עשר מציוריו נכללו בתערוכה של המוזיאון לאמנות מודרנית. MoMA רכשה שניים מהציורים שלו מאותה תערוכה. הוא הוצג במגזין טיים. כותרות ציוריו בתערוכה משקפות חלק מהשקפתו: שניים נקראו "בית הכנסת". ציור אחר נקרא "יהודי עם ספר תורה". היו לו גם שני ציורים שכותרתם "עץ חג המולד", ועוד אחד שכותרתו "הנברשת", שניהם נושאים שאליהם חזר שוב ושוב. ציור אחר, "שלד" (בערך 1936), גרר אחריו סדרה של ציורי גופות בשנות הארבעים, ו"הדג" (בערך 1936) היה אחד הציורים והרישומים הרבים של דגים שיצר במהלך הקריירה שלו.
בלום היה קשור בהתחלה לתנועה האקספרסיוניסטית המופשטת. וילם דה קונינג וג'קסון פולוק, שראו לראשונה את עבודתו של בלום בתערוכת MoMA, ראו בבלום את "האמן המופשט האקספרסיוניסטי הראשון באמריקה." בשנת 1950 הוא נבחר, יחד עם אנשים כמו דה קונינג, פולוק לייצג את ארצות הברית בביאנלה בוונציה. באותה שנה כתבה איליין דה קונינג על בלום ב-ARTnews, וציינה כי עבודתו התקרבה להפשטה מוחלטת. ב-1951 דה קונינג העיר על הטיפול האקספרסיבי של בלום, כמאפיין מפתח של ציור אקספרסיוניסטי מופשט.
מכיוון שהאקספרסיוניזם המופשט שלט בעולם האמנות האמריקאי, בלום התאכזב ממנו, וכינה אותו "קתרזיס רגשי, ללא בסיס אינטלקטואלי." [3] בנוסף, במקום לעבור לניו יורק כדי להמשיך בקריירה שלו, הוא בחר להישאר בבוסטון. כתוצאה מכך הוא נדחק על ידי המבקרים ומעולם לא זכה לתהילה מהסוג שזכו פולוק ואחרים. הוא לא אהב קידום עצמי ומעולם לא ייחס ערך רב לשבחי הביקורת.
קריירה > תמונות גופות

תמונות הגופות של בלום הן מהמרתקות והשנויות במחלוקת שלו. הסדרה החלה בשנת 1943 כאשר האמן דייוויד ארונסון הזמין את בלום להתלוות אליו לסיור בחדר מתים, שם עבד על סקיצות לציור, "תחיית המתים". בלום גם נמשך למראה הגופות המתפוררות, וצייר אותן, כך הסביר מאוחר יותר, בתקווה להשלים עם המוות. בקבוצת הציורים הראשונה, הכוללת גופת זכר קשיש (1944), גופת נקבה, מבט קדמי (1945) וגופת אישה, מבט אחורי (1947), הגופות מוצגות בצורה אנכית, כאילו נצפים מלמעלה. היציבה הזקופה מזכירה את ישו הצלוב של גרונוולד, הציור האהוב על בלום. כפי שמציינת המבקרת ג'ודית בוקבינדר, הגופה "קמה" כדי להתעמת עם הצופה. בלום האמין שהמוות הוא מטמורפוזה מצורת חיים אחת לאחרת, שכן הגוף נצרך על ידי אורגניזמים חיים: תהליך שניתן לראות בו תחיית המתים כמטאפורה.
הציורים הוצגו לראשונה בגלריה סטיוארט בבוסטון בשנת 1945, וזכה לביקורות מעורבות. בגלריה דורלאכר בניו יורק, הם הוצגו בחדר אחורי, זמין לצפייה לפי בקשה. כמה מבקרים התלוננו על כך שהעבודה הייתה "חולנית" ו"מזיקה" בעוד שאחרים העריכו אותה. ג'וזף גיבס כתב, "לאחר רגע של רתיעה, אדם הופך מודע לכך שבתוך הקליטה לכאורה של האמן במוות וריקבון מוכלת תחיית המתים - חוסר החשיבות היחסית של הבשר נעלם בניגוד לרוח/ נפש שהיא בלתי ניתנת להריסה." רוברט טיילור. כינה אותו "צייר בעל אומץ יוצא דופן."
בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים, הפיק בלום סדרה שנייה, שונה מאוד, של תמונות גופות. ציורים כמו "הגופה" (1952), ה"אנטומיסט" (1953) ו"חיה שנשחטה" (1953) מתארים גופות מנותחות וגפיים כרותות. כמה מבקרים טענו שתמונות אלו נבעו מחשיפתו של בלום לפוגרומים בארץ הולדתו, ומאוחר יותר, מדיווחים על השואה. הוא כינה את הצבעים של גופה מתכלה שראה בחדר מתים "מצמררים" ובכל זאת "יפים... ססגוניים ופניניים".
קריירה > נושאים רוחניים

ברבים מציוריו של בלום מופיעים רבנים, בדרך כלל מחזיקים בתורה. לדברי בלום, כוונותיו היו יותר אמנותיות מאשר דתיות. הוא החל להטיל ספק באמונתו היהודית בשלב מוקדם בחייו, וצייר רבנים. לטענתו - זה מה שידע. במהלך הקריירה שלו הפיק עשרות ציורים של רבנים. כשנשאל אם הם דיוקנאות של עצמו, הוא ענה בסתירה, "מתי אי פעם ציירתי משהו אחר?"
הוא גילה עניין במיסטיקה ובמוזיקה המזרחית הרבה לפני שנות ה-60, אז נקשר הנוער במערב, לתרבות המזרח. הוא לימד את עצמו לנגן על סיטאר, ובכלי נגינה אחרים, ובשנת 1960 עזר לג'יימס רובין לייסד את הקרן - פאן אוריינט ארטס, קבוצה שארגנה קונצרטים ואספה הקלטות של אמנים הודים.
בשנות החמישים הוא לקח אל-אס-די בפיקוח רופאים שחקרו את השפעותיו על היצירתיות. תוך כדי כך, הוא הפיק מערכונים סוריאליסטיים ושרבוטים בלתי מובנים, ובאחד הציורים כתב את המילים "דת ההינדית".
חלק גדול מעבודותיו בשנות ה-50 וה-60 משקפות את עיסוקו בתיאוסופיה ובעולם הרוחות. הוא ראה באמן סוג של ערוץ, שתגמולו היה "אקסטזה ממגע עם הלא נודע". במשך רוב שנות ה-60 הוא התרכז ברישום ולא בציור על מנת למקד את תשומת לבו בקומפוזיציה.
קריירה > עבודה מאוחרת יותר

בלום המשיך לצייר בשנות התשעים לחייו. ציורי השמן שלו ב"יערות לובק" שבמיין בסוף שנות ה-70 משדרים את מה שהולנד קוטר כינה "אנרגיה מופרעת, אקסטטית". ניתן לומר את אותו הדבר על נופי הים שלו. הוא צייר טבע דומם הכולל דלעות צבעוניות וכלי חרס ססגוניים. הוא הפיק לפחות עשרים ציורים של רבנים בין אמצע שנות ה-80 ל-2008. בינתיים הוא המשיך להציג, בעיקר באזור בוסטון. מוזיאון פולר הציג רטרוספקטיבה מלאה של עבודתו בשנת 1996. תערוכה אחרת אורגנה על ידי האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק ב-2002.
חיים אישיים

הוא היה נשוי לנינה בולן מ-1954 עד 1961, ולסטלה קרליס מ-1978 ועד מותו. מקום מגוריו האחרון היה בניו המפשייר.
הוא נפטר שם ב-26 באוגוסט 2009, בגיל 96. הותיר אחריו את אשתו סטלה.
עבודתו כלולה באוספים של המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון בוסטון לאמנויות יפות, מכון האמנות של שיקגו, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון הירשהורן של סמיתסוניאן, האקדמיה הלאומית לעיצוב ועוד רבים אחרים.
היימן בלום: היופי של כל הדברים, סרט על חייו ויצירתו של האמן, יצא לאקרנים באוקטובר 2009.
הערות שוליים

↑  John Yau, The Disturbing Greatness of Hyman Bloom, Hyperallergic, ‏2019-08-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  Judith Arlene Bookbinder, Boston Modern: Figurative Expressionism as Alternative Modernism, UPNE, 2005, ISBN 978-1-58465-488-9. (באנגלית)
1 2  Hyman Bloom at Danforth Art, Hyman Bloom Info (באנגלית אמריקאית)
↑  Hyman Bloom Key People, Hyman Bloom Info (באנגלית אמריקאית)
↑  Bookbinder, Judith (2005). Boston Modern: Figurative Expressionism as Alternative Modernism. Durham, NH: University of New Hampshire Press.
↑  Lamm, Kimberly. "Hyman Bloom: Chronology". HymanBloomInfo.org. Archived from the original
↑  Hyman Bloom Introduction, Hyman Bloom Info (באנגלית אמריקאית)
↑  Miller, Dorothy C. (1942). Americans 1942: 18 Artists from 9 States. New York: The Museum of Modern Art.
↑  Chaet, Bernard (1980). "The Boston Expressionist School: A Painter's Recollections of the Forties". Archives of American Art Journal. The Smithsonian Institution. 20 (1): 25–30.
↑  Hyman Bloom's Journey, Richard McBee (באנגלית אמריקאית)
↑  Cotter, Holland (August 31, 2009). "Hyman Bloom, a Painter of the Mystical, Is Dead at 96". The New York Times.
↑  Johnson, Ken (August 29, 2013). "A Walk Along the Boundaries of Faith and Flesh: Hyman Bloom's Rabbi Paintings at White Box". The New York Times.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007528914405171  GND: 119396009  ISNI: 0000 0000 7861 5014  LCCN: nr88007961  RKD: 9338  SNAC: w6q81tr8  SUDOC: 177594276  ULAN: 500022094  VIAF: 95817326   WorldCat (עם VIAF): 95817326
הקו האדום (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  ג'יימס ג'ונס
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מלחמה
 נושא:  מלחמת העולם השנייה 
 הוצאה
 הוצאה:  צ'ארלס סקריבנר ובניו 
 תאריך הוצאה:  1962
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  זמורה ביתן
 תאריך:  2001
 תרגום:  מרים קראוס
 מספר עמודים:  537
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002195212
 
הקו האדום (באנגלית: The Thin Red Line) הוא רומן מאת ג'יימס ג'ונס, אשר היה חייל בחיל הרגלים האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה. ג'ונס שירת ברגימנט החי"ר ה-27 באוגדה ה-25, לחם ואף נפצע בקרב גוודלקנל. הספר, שראה אור ב-1962, עוסק בפלוגה בצבא האמריקני בקרב גוודלקנל. הספר תורגם לעברית בידי מרים קראוס בשנת 2001. שם הספר נגזר מן הביטוי "הקו האדום הדק", שמקורו בקרב בלקלווה שנערך במהלך מלחמת קרים בשנת 1854. פעולתם של חיילים סקוטים אדומי מדים, עליהם פיקד קולין קמבל תוארה על ידי עיתונאי כ"פס אדום דק שבקצהו קו של פלדה" ("thin red streak tipped with a line of steel") ולאחר מכן תוארה בפואמה מאת רודיארד קיפלינג, "Tommy", כ"קו אדום דק של גיבורים" ( "the thin red line of 'eroes").
עלילה

הרומן מספר את סיפורה של פלוגה ג' שבחיל הרגלים האמריקני החל מהגעתה לחוף האי גוודלקנל בנובמבר 1942 ועבור בנתיב הקרבות של הפלוגה. הספר מציג את המתח בין מפקד הפלוגה, קפטן ג'יימס שטיין, למפקד הגדוד, שאינו מכיר במצוקות הלוחמים שבשטח, ומתאר את מוראות המלחמה.
עיבוד לקולנוע

בשנת 1998 עובד הספר לקולנוע על ידי טרנס מאליק. הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר.
הערות שוליים

↑  The Long History of the Phrase 'Red Line'
↑  חזי שלח, "מלחמת קרים", הוצאת ספרית מעריב, 2009, עמודים 118-120.
↑  Rudyard Kipling, Tommy
↑  ג'יימס ג'ונס, "הקו האדום", זמורה ביתן, 2001, עמודים 286-335.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הקורפוס ה-28 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  20 במאי 1940 – אפריל 1945 (כ־4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה המערכה על צרפת  מבצע ברברוסה  מבצע בגרטיון  מבצע פרוסיה המזרחית
 פיקוד
 מפקדים
 
הקורפוס ה-28 (בגרמנית: XXVIII. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-20 במאי 1940, ולמפקדו מונה ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט. במהלך מבצע אדום לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות A, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-16, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים בזירה הצפונית, ובאוקטובר 1944 הועבר תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, ולחם עמה בליטא ובפרוסיה המזרחית עד סוף המלחמה.
מפקדים

ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט (20 במאי 1940 - 20 ביוני 1940)
פטר וייר (20 ביוני 1940 - 25 בנובמבר 1940)
מוריץ פון ויקטורין (25 בנובמבר 1940 - 27 באוקטובר 1941)
הרברט לוך (27 באוקטובר 1941 - 25 במאי 1943)
אוטו שפונהיימר (25 במאי 1943 - 30 ביוני 1943)
הרברט לוך (10 בפברואר 1943 - 28 במרץ 1944)
גרהרד מאצקי (30 ביוני 1943 - 20 במאי 1944)
הנס גוליניק (20 במאי 1944 - אפריל 1945)
סדר הכוחות > מבצע ברברוסה

במהלך מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-122
הדיוויזיה ה-123