stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיפוש שרידי תיבת נח
המאה ה-20 > ארון ג'יי. סמית'

בנובמבר 1948 דיווח אדווין גרינוולד לסוכנות הידיעות AP כי כפריים כורדים גילו ספינת עץ גדולה ומאובנת בהרי אררט. שוקרה אסנה שהיה כפרי בעל אדמות באזור, דיווח לגרינוולד כי חקלאי בשם "רשית" מצא את חרטום הספינה בספטמבר, שנחה על שני שלישים מהדרך במעלה הרי אררט. אסנה טען "רשית" הפיץ תגליתו על התיבה, ואנשים רבים מהכפרים המקומיים טיפסו על אררט כדי לצפות בחפץ שתואר כ"תיבת נח".
אף על פי שהמאמר שפורסם על תגליתו של רשית היה בגדר שמועה, הארכאולוג הבריטי החובב אגרטון סייקס קיווה לארגן משלחת כדי לקבוע שתגליתו של רשית היא למעשה תיבת נח. ארון ג'יי. סמית', דיקן אוניברסיטת "ג'ון וויסלי (אנ')" בצפון קרוליינה, הצטרף לסייקס בהכנה למבצע. השניים זכו בפרסום שלילי על חיפושם בכך כשעיתון פרבדה האשים אותם בתכנון מבצע מעקב אחר "אימפריאליסטים אנגלו-אמריקאים", בגלל ציון קרבתם של הרי אררט לגבול הסובייטי. כשסייקס לא הצליח להמשיך את חיפושיו בגלל חוסר מימון, סמית' המשיך בלעדיו.
עם ההגעה לטורקיה, המשלחת בילתה חודשיים באיסטנבול, וסידרה את כל האישורים ההכרחיים כדי להמשיך לאררט. בעקבות העיכוב הזה, הצטרף גרינוולד למשלחת של סמית', שתכננה לשכור את "רשית" החקלאי כמדריך. עם זאת, לא ניתן היה לאתר את רשית, למרות שהוצע פרס על איתורו והבאת מידע על מיקום התיבה שאמר שנמצאה על ידו. למרות שהמאמר של גרינוולד ציין כי לממצאו של רשית לתיבת נח היו עדויות של אנשים מכל האזור, לא ניתן היה למצוא עדים כאלה על ידי הצוות של גרינוולד.
למרות שהמשימה הסתיימה בכישלון, לסמית' עדיין נותרה תקווה שתיבת נח תימצא מתישהו בהר אררט. חבר מהמשלחת בשם "נקטי דולונאי" טען כי הפרויקט של החיפוש "עשה רבות למען המדע והמחקר בכל הנוגע לתיבת נח. הפרויקט הפריך לחלוטין דעות ותצפיות שנמשכו למעלה מ-100 שנים בהן תיבת נח נראתה לעין."
ב-1986, דייוויד פאסולד ראיין אדם בשם עלי אוגלו רשיט סריהאן, שלדעתו הוא החקלאי בשם "רשית" המקורי שתיאר את הימצאותה של תיבת נח על ידו, שלושים ושמונה שנים קודם לכן. לדברי פאסולד, החפץ ש"רשית" גילה לכאורה בשנת 1948 לא נמצא בהרי אררט כפי שדווח במקור, אלא היה למעשה אתר בשם "דורופינאר" (Durupınar).
המאה ה-20 > אתר דורופינאר

במהלך 1959 מחקר גאודזיה שערכה טורקיה משנת 1959, הבחין בצורה חריגה ליד Doğubayazıt שזוהה על ידי אילאהאן דורופינאר מחיל האוויר הטורקי וסאבקט קורטיס שהיה מאוניברסיטת אוהיו סטייט. הגודל והצורה של האובייקט היו דומים לסירה באורך של כ - 450 רגל (140 מטרים) לגובה ו - 150 רגל (46 מטרים) לרוחב, שהביא להשערה כי זו יכולה להיות תיבת נח. האוונגליסט ג'ורג' ונדמן ארגן משלחת לאתר זה ב-1960, שקבעה שהצורה היא תצורה גאולוגית טבעית.
העניין באתר דורופינאר חודש על ידי רון וויאט, שביקר בו ב-1977, 1979 ו-1984. בהתבסס על קידום מחקריו של וויאט, ממשלת טורקיה הכריזה על האתר כפארק לאומי בשנת 1986. הגיאופיזיקאי ג'ון באומגרדנר ומומחה ההצלה דייוויד פאסולד דגלו בתוקף שהאתר הוא למעשה תיבת נח עצמה, אך שניהם נפרדו בסופו של דבר מוויאט כדי להביע הסתייגות ממצאיהם. בשנת 1996, פאסולד כתב מאמר עם הגאולוג לורנס ג' קולינס, וטען כי האתר "לא יכול להיות תיבת נח ואפילו לא דגם מעשה ידי אדם".
המאה ה-20 > ג'ורג' גרין

באמצע שנות ה-60, מהנדס הנפט פרד דרייק טען שראה שישה תצלומים של תיבת נח ב-1954. לדברי דרייק, התמונות צולמו על ידי עמיתו ג'ורג' גרין, שעשה טיסה באמצעות מסוק מסביב הרי אררט בזמן שעבד בצינור נפט טורקי. התמונות הראו בליטה שאינה מזוהה על ההר, הדומה לחרטום של ספינת עץ גדולה. חקירה של הקרן למחקר ארכאולוגי קבעה שגרין ניסה ולא הצליח לארגן משלחת לאררט, ולאחר מכן עבר לגיאנה הבריטית, שם מת ב-1962. חבריו ובני משפחתו של גרין לא היו בטוחים מה עלה בגורלם של תמונותיו על הרי אררט, שמעולם לא נמצאו.
מאמר מ-1990 מאת ביל קרוז מנה תצורות טבעיות שונות באררט שנראו כמו ספינה בתצלומים עד שמטפסי הרים בחנו אותן באופן אישי. קרוז האמין שאחד מ"תיבות הפנטום" האלו למעשה היו מגושי בזלת בצורת חרטום שצולמו על ידי טום קרוצר בשנות ה-70, יכול להיות אותם אובייקטים שראה ג'ורג' גרין.
המאה ה-20 > ג'ורג'י הגופיאן

בשנת 1970 דיווח אדם ארמני-אמריקאי בשם ג'ורג'י הגופיאן שדודו לקח אותו לראות את תיבת נח פעמיים במהלך ילדותו. תיאורים שונים מסיפורו מציבים את התצפית הראשונה על הגילוי ב-1902, 1906 או 1908, כאשר התקרית השנייה התרחשה כשנתיים לאחר מכן בכל אותה שנה משוערת. לפי דיווח זה, התיבה כוסתה באזוב ונשענה על שפת מצוק, כך שרק צד אחד אליה היה נגיש. הגופיאן סיפר שנערים רבים אחרים בקהילה בה היה בילדותו אמרו לו שראו את המבנה.
לפי הערכתו של הגופיאן, הארון היה מעל אורך של 1,000 רגל (300 מטרים), 600–700 רגל (180–210 מטרים) רוחב, ומעל 35 רגל (11 מטרים) גובה. כדי ליישב הערכה זו עם הפרשנויות המסורתיות של גודלה של תיבת נח, ג'ון וורוויק מונטגומרי הציע ש"ממדים נראים באופן קבוע גדול יותר ממה שהם באמת."
הגופיאן אמר שדודו רצה לשמור חלק מהתיבה, אך לא הצליח לחתוך בתוך העץ באמצעות סכין ששימשה אותו וגם לא באמצעות פיצוץ אבק שריפה. הוא דחה בתוקף את טענתו של פרננד נווארה שמצא את שברי תיבת נח ובניסיון ליישב את שתי הטענות, העלה מונטגומרי את האפשרות שהתיבה "לא מאובנת באופן אחיד". הגופיאן, לעומת זאת, האמין שהמבנה כולו היה "מאובן לחלוטין", וכי "אלוהים הכל יכול לעולם לא ירשה לחתוך ולפרק את התיבה."
המאה ה-20 > אד דייוויס

האופטומטריסט וחוקר אררט דון שוקי נודע לציבור ב-1985 אחרי שאד דייוויס דיבר עם הכנסייה שלו על כך שראה את תיבת נח במהלך מלחמת העולם השנייה.
שוקי הזמין את דייוויס לנאום בכנס "ארק-א-תון" שארגן ב-1986 בפרמינגטון, ניו מקסיקו. דייוויס התראיין וסיפר בהרחבה את סיפורו לארגון פייבר של שוקי, ולאחר מכן עבר בדיקת פוליגרף לאמת את סיפורו, מטעם קרן "הטיסה הגבוהה" של ג'יימס ארווין.
בשנת 1943 דייוויס היה סמל בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, שהוצב בחמדאן כדי לעבוד במסדרון הפרסי בין חרמשהר לקזווין. לדברי דייוויס, במהלך המשימה הזו הוא התיידד עם נהג מקומי בשם באדי ועם אביו עבאס-עבאס, שטען כי ביקר בתיבת נח בראש ההרים ליד הכפר בו הם גרים. בסביבות 1 ביולי, הזמין עבאס-עבאס את דייוויס להצטרף אליו ואל בנו בביקור כזה, ואמר כי השלג והקרח נמסו בצורה טובה כדי לחשוף חלקית את הספינה. כשהגיעו לראש ההר שכונה גם "נקודת יום הדין", אמר דייוויס כי ראה את תיבת נח, ש"הופיעה לראשונה כצורת סלע ענק מכוסה בערפל". הסלע הונח במפרץ בתוך אגם שהקניון נמצא מתחתיו והסלע היה שבור לשני חלקים. עבאס-עבאס טען שהתיבה הייתה שלמה בימיה הראשונים והתפרקה רק במשך הזמן.
חוקרי תיבת נח היו חלוקים בדעתם אם ניסיונו של דייוויס בגילוי התיבה בהרי אררט היה במחוז אגרי בטורקיה. דייוויס אמר שניתן היה לראות את ראש ההר מבסיס היחידה שלו בהמאדן, אבל מחוז אגרי הוא כ - 400 מיל (640 קילומטרים) משם. הגרסה שפורסמה ראשונה, תיארה את הנהג המקומי באדי ואביו עבאס-עבאס ככורדים, מה שעולה בקנה אחד עם סיפור על ביקור בכפר שלהם במחוז אגרי. עם זאת, בצילומים של הראיון המקורי של דייוויס, הוא אמר כי תושבי הכפר היו לורס, קבוצה אתנית במערב איראן. מספר הרים שונים בלורסטן מזוהים על ידי קבוצת הלורס כאתרים אפשריים בו נחתה תיבת נח. באופן דומה, הקבוצת ממקמת את גן העדן, שגם דייוויס דיווח שראה, בלורסטן.
המאה ה-20 > מתיחה שנעשתה על ידי ג'ורג' ג'מאל

בנובמבר 1985, השחקן ג'ורג' ג'מאל כתב לדואן גיש, סגן נשיא המכון לחקר הבריאה, וטען באופן שקרי שחיפש אחר תיבת נח בין השנים 1972 ל-1984. ג'מאל תיאר כי הוא נעזר באישים שונים והינם: "מר אשוליאן", "אליס בולס היטיאן" ו"ולדימיר סוביצ'סקי". הסיפור הגיע לשיאו כאשר ג'מאל ולדימיר איתרו את תיבת נח במערה שעשויה מקרח, ואז ולדימיר נפל אל מותו בניסיון לצלם את התיבה. ג'מאל גם טען כי לקח חתיכת עץ מהאתר.
ג'ון ד' מוריס (אנ') מ-ICR הגיב לג'מאל ב-1986, וביקש לראיינו. ג'מאל הכין את עצמו לראיון על ידי לימוד עצמי בספרים המתארים את חיפוש תיבת נח, וגם צפה בסרט "תמונות קלאסיות של השמש" משנת 1976 שעסקה בחיפוש אחר התיבה. במהלך הראיון, ג'מאל השתמש בטכניקה של מניפולציה "קריאה קרה", כדי להוציא ממוריס מידע שיקבע את תשובותיו של ג'מאל לשאלותיו של מוריס. לדברי ג'מאל, מוריס הציע שוב ושוב לממן משלחת כדי לאשש את סיפורו.
שנים מאוחר יותר, כאשר מישהו בשם "סאן" החל לעבוד על המשך לחיפוש אחר תיבת נח, מוריס שיתף את המידע שלו איתו לגבי ג'מאל. לדייוויד בלסיגר, שחקר את הסיפור עבור סאן, ייעצו חוקרים שעוסקים בתיבת נח: דייוויד פאסולד וביל קרוז והם טענו כי סיפורו של ג'מאל אינו אמין. לא היה בטוח אם רצו להנציח את מתיחתו של אך ג'מאל יצר קשר עם הספקן הנודע ג'רלד א. לארו, שתיאר כיצד הוא הרגיש שסרט הטלוויזיה "הסודות הקדומים של התנ"ך" של סאן משנת 1992 מציג מצג שווא. ב-20 בפברואר 1993, CBS שידרה את הסרט "התגלית המדהימה של תיבת נח" שנעשה על ידי סאן, שהציג קטע מסיפורו של ג'מאל והראה אותו מציג פיסת עץ שנלקחה לכאורה מתיבת נח. לאחר מכן פורסמה הודעה לעיתונות שחשפה את המתיחה של ג'מאל, שהתעלמו ממנו במידה רבה עד שמגזין טיים סיקר את הסיפור ביולי.
לאחר חשיפת המתיחה, ג'מאל נרתע מלהגיב מחשש לתביעה משפטית. עם זאת, באוקטובר 1993 הוא הודה שהמציא את כל הסיפור. העץ שהוא הציג על המסך היה למעשה אורן שנמצא ליד כמה פסי רכבת בלונג ביץ', קליפורניה, אותם הוא בישל עם תבלינים ואפה בתנורו. ג'מאל מתח ביקורת על כישלונו של סאן לאמת את הסיפור שלו ואמר "אפילו נתתי לחברת ההפקה חתיכת עץ לבדוק, אבל הם לא התעניינו באמת; כל מה שהם רצו זה הופעה טובה. אם באמת היה להם אכפת מהאמת, הם היו צריכים לשאול אותי למה חתיכת העץ שלכאורה הייתה מתיבת נח, מריחה כמו רוטב טריאקי!" נציג מטעמו של סאן הצהיר שהקטע של ג'מאל יוצג במהדורות עתידיות מתוך הסרט של סאן "הגילוי המדהים של תיבת נח."
המאה ה-21 > דניאל מקגיוורן

איש העסקים מהונולולו, דניאל מקגיוורן, החל לחקור את הסיפורים בחיפוש אחר תיבת נח ב-1995, ובסופו של דבר מימן צילומי לוויין מסחריים שצילמו את הר אררט. על פי מחקרו, גל חום משנת 2003 המיס מספיק קרח ושלג במדרון הצפון-מערבי באררט כדי לחשוף כתם כהה, שאותו פירש כדומה לשלוש אלומות וקורה שהייתה צלובה. באפריל 2004, מקגיוורן ומטפס ההרים הטורקי, אחמט עלי ארסלאן, הכריזו על תוכניות להוצאת משלחת לאתר שראו בצילומי הלווין שתיצא ביולי. מאמר מטעם הגרדיאן שייך את האתר שמצא מקגיוורן לאנומליה של אררט, תופעה דומה שנצפתה גם בתמונות מעקב של הר אררט שהוסרו על ידי ממשלת ארצות הברית בשנות ה-90.
למרות שמקגיוורן קיווה להתחיל את המשלחת עד 15 ביולי, הוא העביר את כל הקיץ בניסיון להשיג אישור מהממשלה הטורקית. בקשתו נדחתה לבסוף לספטמבר. המבקרים הציעו שמקגיוורן הכריז על המשלחת לפני שקיבל אישור גם כפרסום כדי לשכנע את טורקיה לאשר את משלחתו. גם במקרה של ארסלאן להוביל משלחת לאחר שטען ב-1989 שצילם את תיבת נח, הוטל בספק. "אחמט ארסלאן הוא דברן גדול",כך נאמר עליו מפי חוקר תיבת נח שהתייחס למקרה במגזין של נשיונל ג'יאוגרפיק והוסיף כי "בשיחה אחת הוא יאמר שיש לו 3,000 תמונות, ובשיחה אחרת, עשר דקות לאחר מכך הוא יאמר שיש לו 5,000 תמונות".
מקגיוורן אמר כי הוא לא יעשה ניסיון נוסף בחיפושים כשנה שלאחר מכן "אין לי "אובססיה" לחפש את תיבת נח כמו רבים שעושים זאת שנה אחר שנה" והוסיף "איש עסקים טוב עושה חישובים לגבי אילו סכומי כסף וכמה זמן הוא צריך להשקיע בחיפושים וצריך לדעת מתי לעזוב זאת". עם זאת, ב-2011 הוא אמר שהוא יממן משלחות אחרות, קטנות יותר, והוציא על מחקר מחודש על תיבת נח כסכום של 500,000 דולר.
המאה ה-21 > בוב קורנוק

במהלך משלחת לא מוצלחת ב-1988, בוב קורנוק השתכנע שתיבת נח לא יכולה להיות בהרי אררט. קורנוק ויתר על החיפוש, והקים את המכון לחיפוש ולחקר ארכאולוגיה של התנ"ך ב-1992 כדי לחפש מקומות וחפצים תנ"כיים אחרים. עם זאת, בשנת 1998 נודע לקורנוק שספר בראשית פרק 11 פסוק 2 מציב את נחיתת תיבת נח מזרחית לשנער. בהקשר זה, הוא העריך מחדש את עדותו של אד דייוויס, והגיע למסקנה שהאתר שתיאר דייוויס חייב להיות באיראן.
ביוני 2006, הכריז מכון "בייס" על גילוי של חפץ גדול הדומה לעץ מאובן בהר טכט-ה סולימאן באלבורז. האובייקט, ממוקם על פני 13,000 רגל (4,000 מטרים) מעל פני הים, דווח כגודל דומה להערכות של תיאור תיבת נח. אתר "בייס" טען כי חפץ זה הוא אותו חפץ שאד דייוויס טען שראה, אך לא הכריז עליו כתיבת נח, במקום זאת הוא קרא לכך "מעמד". "אני חושב שמצאנו משהו שראוי להרבה יותר מחקר" אמר קורנוק, "יש לכך אפשרות ברורה שזה יכול להיות משהו כמו תיבת נח."
מבקרים להכרזתו של קורנוק התנגדו להיעדר ביקורת עמיתים על ממצאיו. בהתבוננות בתמונות המשלחת, מומחים בגאולוגיה ובעצים עתיקים חלקו על האפשרות שהממצא הוא עץ מאובן. המשלחת כללה רוב של מנהיגי עסקים, משפטנים, אך לא גאולוגים או ארכאולוגים מקצועיים. גם פרשנותו של קורנוק לכתבי הקודש בתנ"ך זכתה לביקורת, שכן ספר בראשית אינו מציין אם צאצאיו של נח היגרו לשנער ישירות מאררט, או ממקום ביניים ללא שם. יתרה מכך, ניתן לתרגם באופן סביר את ספר בראשית פרק 11 פסוק 2 בכדי לציין שהשבט נדד מזרחה, מה שמרמז על נקודת מוצא ממערב לשנער.
עד 2010, קורנוק הפסיק לחפש את תיבת נח, ואמר "ירדתי (מההר) עם כל ההוכחות כי זו תיבת נח, אך לאף אחד לא היה אכפת". בשנת 2012 הוא כתב "בכל 25 שנות חיפושי אחר תיבת נח מעולם לא ראיתי את הסירה הישנה המדוברת".
דעות סותרות

חיפושים מאורגנים מודרניים אחר תיבת נח נוטים לדעות סותרות בעיקר בחוגים אוונגליסטים אמריקאים. לפי לארי אסקרידג', תופעה מעניינת שהתעוררה בתוך זרם אוונגליזם אמריקאי שמרני של המאה העשרים הייתה האמונה הרווחת שתיבת נח העתיקה נמצאת למעשה על קרחון גבוה בהרי אררט וממתינה להימצא. סיפור זה שילב אמונה בכך עם פיתוי להרפתקאה, ראיות מפוקפקות עם טענות מדהימות שהביאו אנשי הזרם. המצוד אחר התיבה, כמו האוונגליזם עצמו, הוא שילוב מורכב של הרציונלי והעל-טבעי, המודרני והפרה-מודרני. למרות שהזרם מכיר בחוב לאמונה טהורה בקריאה מילולית של כתבי הקודש ומאות שנים של אגדה מאפיינים אותו, האמונה שתיבת נח מונחת על אררט היא בעיקר מהתקופה האחרונה, מגובה בקאנון של ראיות בעיקר מהמאה העשרים וכוללת סיפורים של עדי ראייה, צילומים, סיפורים על תצלומים נעדרים מסתוריים, שמועות על קונספירציה אתאיסטית וחתיכות של "עץ מתיבת נח" שנחשבות למפוקפקות ביותר. יתר על כן, דבר זה הופך את הניסיון למצוא את תיבת נח כמקבילה האוונגליסטית של החיפוש אחר ביגפוט או מפלצת לוך נס. בכל הדרכים הללו, זה חושף מידע רב על חוסר האמון של האוונגליסטים במדע המיינסטרים ועל המניעים ודרכי הפעולה של האליטה המדעית.
אדם שרדף אחר תיבת נח ריצ'רד קארל ברייט ראה בחיפוש אחר התיבה מסע דתי, התלוי בברכת האל להצלחתו. ברייט גם היה בטוח שיש קונספירציה ממשלתית רב לאומית להסתיר את "האמת" על התיבה.
ברייט אמר: "אני מאמין בתוקף שממשלות טורקיה, רוסיה וארצות הברית יודעות בדיוק היכן נמצאת התיבה. הם מעלימים את המידע, אבל אלוהים אחראי ויודע כי המבנה ייחשף בזמנו. אנחנו מטפסים על ההר ומחפשים, בתקווה שזה, למעשה, הנוכחות של אלוהים וזמנו בזמן שאנחנו מטפסים לתור אחר התיבה. אנו מצפים כי אלוהים ישתמש בנו, הוא בתפילתנו."
לקריאה נוספת

ביילי, לויד ר. (1978). איפה תיבת נח? נאשוויל: אבינגדון.מסת"ב 0687450934.
Cargill, Robert R. (28 באפריל 2010) "לא, לא, לא מצאת את תיבת נח". XKV8R: הבלוג הרשמי של רוברט ר. קרגיל, Ph.D.
קאמינגס, ויולט מ' (1973). תיבת נח: אגדה או עובדה? סן דייגו: מרכז מחקר מדעי-יצירה.
פיאגנס, קארל (23 בדצמבר 2020). "הפסאודוכאולוגיה של תיבת נח". סקירת ארכאולוגיה.
הברמהל, אן (2008). "סקירה על החיפוש אחר תיבת נח". הליכים של הוועידה הבינלאומית לבריאתנות כרך. 6, סעיף 39.ISSN 2639-4006ISSN 2639-4006
ריגלי, פטריק (25 בנובמבר 2014). "תעלומה על הר הכאב". כבישים וממלכות.
לבנון בתקופת הערבים והממלוכים

עד לכיבוש הערבי היה האזור בו שוכנת היום לבנון נתון לשליטתם של מעצמות עתיקות שונות כמו פרס, רומא, ולבסוף - ביזנטיון. האימפריה הביזנטית החלשה אפשרה לאימפריה הערבית להתפשט לכיוון לבנון, ולשוט בה לאורך מספר שושלות שלטוניות. כוחות אירופיים, ממלוכים ואחרים ניסו להוציא את לבנון מידי הערבים, אך בסופו של דבר היו אלה העות'מאנים שהשתלטו עליה.
הכיבוש הערבי (634–636)

תומכיו של הנביא מחמד, מייסד האסלאם, יצאו למסע לביסוס דתם ושלטונם במזרח אגן הים התיכון מבסיסם שבחצי האי ערב. נחישותם לכבוש ארצות נוספות נבעה מצורך כלכלי כמו גם מאמונה דתית, בעקבות קריאתו של יורשו של מחמד, הח'ליף אבו בכר, למלחמת קודש (ג'יהאד) כנגד הלא-מוסלמים. אבו בכר חילק את כוחותיו לשלושה - האחד לכיוון ארץ ישראל, השני לכיוון דמשק, והשלישי לכיוון נהר הירדן. תחת פיקודו של המצביא ח'אלד בן אל-וליד הביס הצבא הערבי את כוחותיו של הרקליוס קיסר ביזנטיון בשנת 636 בקרב ירמוך בצפון מערב ירדן של ימינו.
בית אומיה (660–750)

לאחר קרב ירמוך מינה הח'ליף עמר את מעאוויה, מייסד שושלת בית אומיה, לשליט סוריה, שכללה גם את אזור לבנון של ימינו. מעאוויה הציב כוחות על חופי לבנון, ובעזרתם של בוני הספינות הלבנונים הקים צי שתפקידו היה להדוף התקפות ביזנטיות מן הים. הוא גם הצליח להפסיק את פשיטות יושבי ההרים, שלחמו לצד הביזנטים. כדי לבסס את שלטונו בחצי האי ערב ובאזור עראק הגיע מעאוויה להסכם עם הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס הרביעי בשנת 667, לפיו יקבל הקיסר תשלום שנתי ובתמורה לכך יורה לשבטים בעלי בריתו להפסיק את התנגדותם לשלטון הערבי. במהלך תקופה זו התיישבו כמה מהשבטים הערבים לאורך אזורי החוף של סוריה ולבנון.
בית עבאס (750–1258)

העבאסים, צאצאיו של אבו עבאס החליפו בשלטון את בית אומיה בשנת 750. הם ראו בסוריה ובלבנון אזורי כיבוש, וקשיחותם לתושבי האזור הובילו למספר התקוממויות, בכללן התקוממות כושלת של אנשי ההר הלבנונים בשנת 759. בסוף המאה העשירית הכריז אמיר צור על עצמאות מהשלטון העבאסי, ואף החל לטבוע מטבעות נפרדים עם דמותו ושמו. שלטונו היה קצר מועד, והאזור נכבש על ידי הפאטמים - שושלת ערבית מוסלמית עצמאית ממצרים.
בית עבאס (750–1258) > השפעת השלטון הערבי

לשלטון הערבי של האומיים והעבאסים הייתה השפעה עמוקה על כל אזור מזרח הים התיכון, ובמידה רבה ניתן לראות בו את הבסיס להרכב החברה הלבנונית. במהלך תקופה זו הפכה לבנון למקום מקלט למגוון עדות אתניות ודתיות, המרכיבות גם כיום את המדינה הלבנונית המודרנית. בין כתות אלה ניתן למנות את אבותיהם של המרונים המודרניים. כדי להימנע מחיכוכים עם כתות נוצריות אחרות העדיפו חסידים אלה של מארון הקדוש לעבור ממקום מושבם באזור נהר העאסי ולהתיישב מחד בעמק קדישה, שבצפון הרי הלבנון, כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לטריפולי.
קבוצה נוצרית נוספת שמצאה מקלט בלבנון הייתה המלכיתים, שחיו בצפון ובמרכז לבנון. בהשפעת התאולוגיה הנוצרית יוונית של קונסטנטינופול הם קיבלו על עצמם את הצווים מעוררי המחלוקת של ועידת כלקדון, המועצה הכנסייתית הרביעית שנערכה בשנת 451. בתקופה מאוחרת יותר התפצלה עדה זו, בהשפעת פעילות מיסיונרית של הכנסייה הקתולית, וחלק ממאמיניה התכחשו לצווים אלה, ונודעו מאז כיוונים-קתולים, היות ששפת התפילה שלהם נותרה יוונית. היוונים הקתולים נותרו להתגורר בעיקר באזור הבקאע.
במהלך התקופה הערבית קבוצה דתית נוספת הפכה את לבנון למקום מושבה. לאחר שהח'ליף הפאטמי אל-חאכם באמר אללה הכריז על עצמו כהתגלמות אלוהים, אחד מחסידיו, דרזי, עזב את מצרים והתיישב בדרום לבנון, שם המשיך להטיף את עקרונותיו. תומכיו נודעו מאז בשם "דרוזים", ולצד הנוצרים והמסלמים הם העדה השלישית המרכיבה גם כיום את הפסיפס הדתי של לבנון.
השליטים הערבים גילו סובלנות כלפי הנוצרים והיהודים, שהיו צריכים לשלם מס מיוחד ופטורים משירות צבאי. מאוחר יותר, תחת השלטון העות'מאני, מנהג זה התפתח לכדי מינהל נפרד לקהילות הלא-מוסלמיות, שנקראו "מילתים".
תחת שלטונם של העבאסים זכו הפילוסופיה, הספרות והמדעים לתשונת לב רבה, בייחוד בעת שלטונם של הארון א-רשיד ושל בנו אל-מאמון. ללבנון הייתה תרומה משמעותית לרנסאנס התרבותי הזה, בין היתר בזכות הרופא רשיד אלדין, המחוקק אלעוואזי, והפילוסוף קוסטא אבן לוקא. גם כלכלת לבנון זכתה לתנופה אדירה, בזכות נמלי צור וטריפולי ששינעו סחורות כמו טקסטיל, קרמיקה וזכוכית. מוצרים לבנונים נחשבו למבוקשים לא רק בארצות ערב אלא בכל אגן הים התיכון.
מסעי הצלב (1095–1291)

מסעי הצלב היו סדרה של מספר מסעות צבאיים במטרה לשחרר את המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל מידי הכובשים הערבים, שהחלו לאחר הריסת כנסיית הקבר הקדוש בידי הח'ליף אל-חאכם. מסע הצלב הראשון הוכרז על ידי האפיפיור אורבנוס השני בשנת 1095 בוועידת קלרמונט בצרפת. לאחר כיבוש ירושלים הצלבנים הפנו את תשומת לבם לחוף הלבנוני. טריפולי נכבשה ב-1109, ביירות וצידון ב-1110, וצור גילתה התנגדות עיקשת עד שנפלה לידיהם בתום מצור ארוך ב-1124. אף שלא הצליחו לבסס בה נוכחות רציפה, הצלבנים הטביעו את חותמם על לבנון, ועד היום ניתן למצוא ברחבי המדינה שרידי מבצרים, מצודות, כנסיות ומגדלים לאורך החוף ובראשי גבעות והרים.
הקשרים שפיתחו הצלבנים עם המרונים של לבנון היו בין החזקים שנוצרו ביניהם לבין תושבי המזרח התיכון. בתקופה זו התאחדו המרונים עם הכס הקדוש, איחוד ששרד עד לשנות השמונים של המאה העשרים. צרפת, שהייתה המשתתפת העיקרית במסעות הצלב, החלה לבסס בתקופה זו את האינטרס שלה באזור ובקרב תושביו.
המאה ה-13 התאפיינה בעימותים קשים בלבנון ובסוריה - לצד הצלבנים שהגיעו מאירופה ניתן למנות גם את המונגולים, שהגיעו מערבות מרכז אסיה, ואת הממלוכים שהגיעו ממצרים. במאבקים הקשים שביניהם על השליטה באזור, היו אלה הממלוכים שיצאו כשידם על העליונה.
הממלוכים (1282–1516)

הממלוכים היו שילוב של עבדים טורקים מהאזור שממזרח לים הכספי, ועבדים קווקזים מהרי הקווקז שבין הים השחור לים הכספי. הם הובאו למצרים על ידי הסולטאנים האיובים כדי לשמש כשומרי ראש. אחד מעבדים אלה רצח את הסלטאן האיובי אלאשרף מוסא בשנת 1252 וייסד את הסלטאנות הממלוכית, ששלטה במצרים ובסוריה במשך למעלה ממאתיים שנה.
לאסלו ואמוש (במאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בינואר 1928 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  3 בפברואר 1996 (בגיל 68) בודפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Weisz László 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 בן או בת זוג:  אוליביה ולז (1976–?)  Éva Almási 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1970)  אמן מצטיין של הונגריה (1967)  פרס יאסאי מארי (1962)  פרס יאסאי מארי (1955)  אמן דגול של הונגריה (1980) 
 
לאסלו ואמוש (במקור וייס, בהונגרית: Vámos László; בודפשט, 30 בינואר 1928 – בודפשט, 3 בפברואר 1996) היה במאי יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל), זוכה פעמיים בפרס מארי יאסאי (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה לאמנות הבמה), זוכה פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
קורות חיים

לאסלו וייס נולד במשפחה יהודית, בנם של אימרה ואמוש (וייס) (1896–1985), פקיד, ושל יולאן ברגר (1899–1963). בשנת 1950 סיים את לימודיו במחלקה לבימוי של האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, מיד לאחר מכן הפך לבמאי בתיאטרון הלאומי עד 1952 ולאחר מכן לבמאי הראשי של "התיאטרון הלאומי צ'וקונאי" (Csokonai Nemzeti Színház) בדברצן עד 1955. אחר כך חתם חוזה עם תיאטרון מאדץ' (Madách Színház) בבודפשט, שם ביים עד 1973. לאחר ההפקה המצליחה ביותר של המלט של שייקספיר ב-1962, הוזמן לביים במדינות: אוסטריה, גרמניה, פולין, צרפת וארצות הברית. ואמוש היה הבמאי הראשי של תיאטרון האופרטה של בודפשט בין 1967 לבין 1980 והמנהל האמנותי והבמאי הראשי של התיאטרון הלאומי של בודפשט בין 1982 לבין 1990. בשנת 1981 נבחר למזכ"ל הראשי של "האגודה ההונגרית לאמנויות התיאטרון", תפקיד שמילא עד 1990. ב-1960 הפך למרצה לבימוי באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, ולאחר מכן הפך לפרופסור ולראש המחלקה לבימוי תיאטרון. הוא היה הבמאי הראשי של בית האופרה הממלכתית ההונגרית מ-1994, והמנהל הראשי הממונה מ-1995 ועד מותו ב-1996. ואמוש ביים בקביעות גם בטלוויזיה ההונגרית וגם ברדיו ההונגרי. בין הפקות הטלוויזיה שלו בולטות גרסאות הטלוויזיה של האופרות באנק באן (1974) ושל לאסלו הוניאדי (1978) שהוצגו בבימויו כגרסה טלוויזיונית.
הנצחה

לזכרו ייסדה אירן פשוטה פרס לבמאים ושחקנים צעירים. ציטוטים:
"מסירותו, היושרה והענווה המקצועית שלו יצרו דעה אחידה במקצוע. הוא היה מורה ששם לב לכל מי שביקר בארץ כדי לפגוש מתחילים ולראות כל מה שקורה בחיי התיאטרון."
"הוא יצר את הסטנדרט של הדרמה ההונגרית שאמור לשמש כסטנדרט להעלאת כל ההצגות בהונגריה."
הנצחה > פרס לאסלו ואמוש

על מנת לשמר את שמו ואת זכרו של לאסלו ואמוש, הוקמה קרן לאסלו ואמוש שמעניקה לאמני תיאטרון צעירים – שנבחר על ידי חבר הנאמנים – את פרס לאסלו ואמוש מדי שנה. הפרס האמנותי הגבוה מוענק ב-27 במרץ, לרגל יום התיאטרון העולמי.
כבמאי תיאטרון

Bornemisza Péter: Magyar Elektra
Victor Hugo: A királyasszony lovagja
William Shakespeare: Ahogy tetszik
Shakespeare: Téli rege
Jerry Herman: Őrült nők ketrece
Kodály Zoltán: Háry János
Shakespeare: A vihar
Shakespeare: III. Richárd
Shakespeare: Hamlet, dán királyfi
Tennessee Williams: A vágy villamosa
Federico García Lorca: Yerma
Peter Shaffer: Black Comedy
Madách Imre: Az ember tragédiája
Molière: Tudós nők
Katona József: Bánk bán
Márai Sándor: Kaland
Verdi: A trubadúr
Benjamin Britten: Szentivánéji álom
Bartók Béla: A kékszakállú herceg vára
Leonard Bernstein: West Side Story
Jerry Bock: Hegedűs a háztetőn
Shakespeare: Szentivánéji álom
Shakespeare: Rómeó és Júlia
Molière: Scapin furfangjai
Molière: Az úrhatnám polgár
Molière: Nők iskolája
Molière: Mizantróp
Puccini: Pillangókisasszony
Puccini: A köpeny
Puccini: Gianni Schicchi
Verdi: Otello
Bizet: Carmen
Erkel Ferenc: Bánk bán
Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais: Figaro házassága
Szép Ernő: Vőlegény
Schiller: Ármány és szerelem
Williams: A tetovált rózsa
Bertolt Brecht: Svejk a második világháborúban
Szophoklész: Antigoné
Euripidész–Sartre: A trójai nők
Ifj. Johann Strauss: A denevér
George Bernard Shaw: Szent Johanna
Jerry Herman: Hello, Dolly
Kálmán Imre: Csárdáskirálynő
Kálmán Imre: A cirkuszhercegnő
Verdi: Falstaff
Bertolt Brecht: Kurázsi mama és gyermekei
Offenbach: Orfeusz az alvilágban
MacDermot–Shakespeare: A veronai fiúk
Fényes Szabolcs–Békeffi István: A kutya, akit Bozzi úrnak hívtak
Verdi: Aida
Verdi: Traviata
Mascagni: Parasztbecsület
Leoncavallo: Bajazzók
Cole Porter: Csókolj meg, Katám!
Kacsóh Pongrác: János vitéz
Shakespeare: Lear király
Gorkij: Éjjeli menedékhely
Roberto Athayde: Margarida asszony
Illyés Gyula: A kegyenc
Hubay Miklós: Tüzet viszek
Loleh Bellon: A csütörtöki hölgyek
Georges Feydeau: Egy hölgy a Maximból
Farkas Ferenc–Márai Sándor: Egy út Velencéből
Richard Rodgers: A muzsika hangja
Graham Greene: Utazások nénikémmel
Molnár Ferenc: A testőr
Mozart: A varázsfuvola
Ábrahám Pál: Bál a Savoyban
סרטיו > סרטים עלילתיים

העד (1969) – נוירולוג (שחקן)
חתן (1982)
סרטיו > סרטי טלוויזיה

Menagerie (1964)
אנטיגונה (1965)
כיסא הקסם (1972)
באנק באן (1974)
רוזן השוטים (1974)
אלקטרה הונגרית (1975)
נשים מדעניות (1975)
סר ג'ון פלסטף (1977)
פרנץ ארקל: לאסלו הוניאדי (1978)
The Decent Street Girl (1978)
אירוסין לאור פנס  (1980)
יחי השוויון (1980)
האקסצנטרי (1980)
גיבורים אלמונים (1982)
הרחום (1983)
פלסטף (1984)
מופע אופרה של חצות (1985)
פרסים והוקרה

פרס מארי יאסאי (1955, 1962)
פרס קושוט (1970)
פרס האמן המצטיין (1967)
פרס האמן הדגול (1980)