stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'יל-ז'רו סאלייז'
קורות חיים > פעילותו בתקופת השואה

סאלייז' היה דמות משמעותית בהתנגדות הצרפתית לנאצים.
בקיץ 1942, עם תחילת גירוש יהודי צרפת על ידי הגרמנים והצרפתים, היו צופים יהודים במואסק (אנ') פעילים במחתרת, וחיפשו מקומות מסתור ליהודים. תנועת הצופים היהודיים בצרפת פעלה באופן מחתרתי בתקופת שואת יהודי צרפת וארגנה מחתרת ששמה היה "השישית" - la sixième. המחתרת ארגנה מסתור לילדים יהודים, בין היתר במנזרים. שם הוסתרו הילדים ואף בני נוער ומבוגרים יהודים במסווה של תלמידים, פרחי כמורה או אנשי צוות.
אחיות המסדר הקתולי שחיו ליד לוון, ביישוב אברלה (אנ') שבבלגיה, עברו לצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש הולנד בידי גרמניה, והתיישבו במחוז טארן וגארון בדרום-מערב צרפת. נזירות אלה ואחרות נענו לפנייתו של סאלייז' ולבקשתו להסתיר יהודים. במנזר באובילאר (אנ') נענתה אם המנזר, מארי פלאסיד (Marie Placide), לבקשתם של ז'יל-ז'רו סאלייז', הבישוף של טולוז, ושל פייר-מארי תאה, והסתירה 40 ילדים יהודים. השניים גינו בפומבי את מדיניותו האנטישמית של משטר וישי ואת רדיפות היהודים. רוב הילדים הללו הוברחו ממחנות ריכוז בצרפת, בהם גירס, סטפון (אנ') וריווזאלט לפני גירושם מצרפת למחנות ריכוז והשמדה במזרח, והיה צורך למצוא להם מסתור. שוטרים צרפתים ואנשי השלטון הנאצי ביצעו מדי פעם חיפושים אחר ילדים יהודים, אך הילדים היהודים שהוסתרו במנזרה של פלאסיד לא נתפסו ושרדו את השואה.
קורות חיים > לאחר השואה

בשנת 1946 הועלה סאלייז' לדרגת קרדינל על ידי פיוס השנים עשר.
סאלייז' הוכר על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם, כאות הוקרה על מאמציו להציל יהודים בתקופת שואת יהודי צרפת ועל עמדתו העקבית והפומבית נגד הנאצים, שהייתה כרוכה בסיכון עצמי.
העץ שניטע ביד ושם לכבוד סאלייז'
ז'ול פשה

| --- | --- |

 לידה:  4 בינואר 1830 אנטוורפן, בלגיה 
 פטירה:  19 ביוני 1899 (בגיל 69) אנטוורפן, בלגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות סחונזל 
 
ז'ול רומן פשה (בצרפתית: Jules Romain Pecher; ‏1830, אנטוורפן – 1899, אנטוורפן) היה פסל וצייר בלגי.
ביוגרפיה

פשה למד ציור באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן אצל אדוארד דוז'רדן (אנ') ואצל יאן אנטון ורסכרן (הול'). פשה צייר ציורים של קדושים עבור כנסיות באנטוורפן: סן-אנדרה, סן-פול וכנסיית ברחם.
פשה זכה ב־1857 במדליית זהב על עבודה שאף נרכשה על ידי הממשלה הבלגית. לאחר מכן עבד בפריז בסטודיו של תומאס קוטיר, במהלך תקופה זאת הוא התיידד עם אוגוסט רודן שהיה בראשית דרכו.
פשה חזר ב-1863 לאנטוורפן.
פשה היה החל מ־1896 חבר באקדמיה המלכותית של בלגיה, אגודה של אמנים ומדענים בלגים.
גלריה

קורנליס פלוריס בפארק פטיט סבלון בבריסל
יאקוב יורדאנס באנטוורפן
צילום מ־1901 של מונומנט לוס באנטוורפן שנהרס. בהקמתו השתתף גם אוגוסט רודן
פיסול אדריכלי בבנק הלאומי באנטוורפן
ז'יל בנשואה

| --- | --- |

 לידה:  1400 מונס, בלגיה 
 פטירה:  20 בספטמבר 1460 (בגיל 60 בערך) סוואניס, ארצות השפלה הבורגונדיות 
 מוקד פעילות:  ממלכת צרפת 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
בינשואה (מימין) עם גיום דופאי
ז'יל בנשואה (בצרפתית: Gilles Binchois;‏ סביבות 1400 – 20 בספטמבר 1460) היה מלחין פרנקו-פלמי, מראשוני החברים באסכולה הבורגונדית ואחד משלושת המלחינים המפורסמים ביותר בראשית המאה ה-15. אף כי מקובל, לפחות בקרב מלומדים בני ימינו, להציב אותו אחרי בני תקופתו, גיום דופאי וג'ון דאנסטפל, יש מקום לטעון, שהשפעתו הייתה גדולה משל שני האחרים וראיה לדבר, שמיצירותיו לקחו חומר לצורך ציטוט, שאלו מתוכן והוציאו מהן חומר מקור ביתר תכיפות מאשר מיצירותיו של כל מלחין אחר בן תקופתו.
קורות חייו

בנשואה נולד כנראה במונס, בנם של ז'אן ויוהנה דה בנש, שייתכן ומוצאם מן העיר בנש (Binche) הסמוכה; פירוש השם בנשואה הוא "בן העיר בנש". אביו היה יועץ לדוכס גיום הרביעי מאינו, והיה גם נושא משרה בכנסייה במונס. אין ידיעות על ז'יל עד 1419, אז התמנה לנגן עוגב בכנסיית סן וודרו במונס. ב-1423 עבר להתגורר בליל. ייתכן שבסביבות הזמן הזה שירת כחייל אצל הבורגונדים, או אולי אצל רוזן סאפולק האנגלי, כפי שמשתמע משורה במוטט שיוהנס אוקכם כתב לזכרו בעת מותו.
סמוך לסוף שנות ה-20 של המאה ה-15 הצטרף בנשואה לקאפלת החצר של דוכסות בורגונדיה וב-1431, כשכתב את המוטט Nove cantum melodie, היה לפי כל הסימנים זמר בחצר הדוכס, כיוון שהטקסט של המוטט עצמו מונה את כל 19 הזמרים.
בנשואה פרש ועבר להתגורר בסואן (Soignes), ככל הנראה עם פנסיה נכבדה, גמול על שנים ארוכות של שירות מצוין בחצר הבורגונדית.
מוזיקה והשפעה

רבים רואים בבנשואה את מלחין המלודיה המעולה ביותר במאה ה-15, שחיבר קווים מעוצבים בקפידה, נוחים לשירה ונקלטים בנקל בזיכרון. נעימותיו הופיעו בהעתקים עשרות שנים אחרי מותו ושימשו לא פעם כמקורות לחיבור מיסה של מלחינים מאוחרים יותר. רוב יצירותיו, אפילו מוזיקת הקודש שבהן, פשוטות ובעלות מתווה ברור, עד כדי צמצום סגפני, לעיתים; קשה להעלות על הדעת ניגוד רב יותר מזה שבין כתיבתו של בנשואה למורכבות הקיצונית של הארס סובטיליור מן המאה ה-14. רוב שיריו החילוניים הם בצורת רונדו, שהייתה לצורת השיר הנפוצה ביותר במאה ה-15. בינשואה, מכל מקום, נמנע על פי רוב מכתיבה סטרופית ונהג לעצב את המלודיה שלו בלי קשר לסכימת החריזה של בתי השיר.
בנשואה כתב מוזיקה לחצר הדוכס, שירי אהבה ואבירות חילוניים, מן הסוג שדוכסי בורגונדיה ציפו לו ושהיה, כמסתבר, אהוב עליהם.
לקריאה נוספת

David Fallows, "Gilles Binchois," The New Grove Dictionary of Music and Musicians, ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
Gustave Reese, Music in the Renaissance. New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
"Binchois Studies", Edited by Andrew Kirkman and Dennis Slavin. Oxford, Oxford University Press: 1995.
דייוויד פלואוס, "ז'יל בינשואה", מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים בעריכת סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, הוצאת מקמילן, 1990.
גוסטב ריז, "מוזיקה בתקופת הרנסאנס", ניו יורק, נורטון ושות', 1954.
"מחקרי בנשואה", בעריכת אנדרו קירקמן ודניס סלאווין. אוקספורד, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד 1995
ויליאם פרנק

ויליאם בירל פרנק (באנגלית: William Birrell Franke;‏ 15 באפריל 1894 – 30 ביוני 1979) היה איש עסקים ופקיד ממשל אמריקאי. הוא נודע בעיקר בשל שירותו כמזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1959–1961 בממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
ראשית חייו

ויליאם פרנק נולד בעיר טרוי שבמדינת ניו יורק לוויליאם ולהלנה (לבית בירל) פרנק. הוא התחנך בעיר הולדתו ולמד באוניברסיטת פייס, שם הוא סיים לימודי תואר במנהל עסקים בהתמחות בחשבונאות.
קריירה עסקית

הקריירה של פרנק כללה עיסוק בראיית חשבון וניהול בחברת Cluett, Peabody & Company בניו יורק, בחברת Naramore, Niles & Company ברוצ'סטר ובחברת Touche, Nivin & Company בניו יורק. בהמשך הוא היה שותף בכיר בחברת Franke, Hannon & Withey, משרד ראיית חשבון בניו יורק. הוא גם היה חבר בדירקטוריון של כמה חברות, כולל, יושב ראש מועצת המנהלים של חברת ג'ון סימונס בניוארק וחבר במועצת המנהלים ב-General Shale Products Corporation בג'ונסון סיטי ובחברת הרכבות קרוליינה, קלינצ'פילד ואוהיו. ב-1935 וב-1936 הוא משך תשומת לב ציבורית כאשר הוא השלים את דוחות הביקורת על אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה בעקבות רצח יואי לונג שחשף אי סדרים במסמכי האוניברסיטה ובחשבונותיה.
בממשל הפדרלי

בין השנים 1948–1951 היה פרנק חבר בצוות הביקורת האזרחי של צבא ארצות הברית. לאחר מכן ועד 1952 הוא היה עוזר מיוחד למזכיר ההגנה של ארצות הברית.
בין השנים 1954–1957 שימש פרנק כסגן מזכיר הצי לענייני כספים. לאחר מכן ועד 1959 הוא שימש כתת-מזכיר הצי. לאחר מכן ועד לתום נשיאותו של אייזנהאואר הוא כיהן כמזכיר הצי. בתקופת כהונתו זו הוא קידם את הפיתוח וההכנסה של טכנולוגיות חדשות לצי ארצות הברית, כולל השימוש בספינות מלחמה מונעות באנרגיה גרעינית.
שנותיו האחרונות

לאחר פרישתו התגורר פרנק בבית הקיץ של משפחתו בבנסון שבוורמונט. הוא החזיק משרד בעיר רטלנד הסמוכה, שם הוא עסק בייעוץ השקעות. הוא גם שימש כחבר במועצת המנהלים ובמועצה המייעצת של בנק האוורד.
ויליאם פרנק נפטר ברטלנד ב-30 ביוני 1979 מסיבוך של ניתוח בכיס המרה. הוא נטמן בבית הקברות פיירויו שבבנסון.
וולטר לייסטיקוב

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1865 בידגושץ', ממלכת פרוסיה 
 התאבד:  24 ביולי 1908 (בגיל 42) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 מקום לימודים:  אקדמיית ברלין לאמנות 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  הנס גודה, Hermann Eschke 
 יצירות ידועות:  Lake Grunewald 
 
וולטר לייסטיקוב (בגרמנית: Walter Leistikow‏; 1865 – 1908) היה צייר נוף וגרפיקאי גרמני, חבר וממייסדי הזצסיון הברלינאי, מעצב ומבקר אמנות.
קורות חיים

אביו היה רוקח שבבעלותו מפעל לייצור ליקרים עם טעמי צמחים, שסיפק חלק ניכר מהכנסות המשפחה. בשנת 1883, כשוולטר היה בן שבע עשרה, הוא עבר לברלין כדי להשתתף באקדמיה הפרוסית לאמנות, אך לאחר שנה הוא פוטר על ידי אנטון פון ורנר מחוסר כישרון. לאחר מכן לקח שיעורים פרטיים מהרמן אשקה והנס גודה בין השנים 1885–1887.
התערוכה הראשונה שלו הייתה בסלון ברלינר בשנת 1886, ומשנת 1892 הוא חבר באגודת אמנים, שהתנגדה לשיטות ההוראה באקדמיה. הוא מילא תפקיד חשוב בהקמת הקבוצה "הזצסיון הברלינאי", והיה חבר בה.
בשנים 1892 - 1895 לימד באקדמיה הפרטית, אקדמיה פהר, בניהולו של האמן קונרד פהר ונמצא ברחוב לוצובשטראסה 82 בברלין. הוא עיצב גם רהיטים, שטיחים וטפטים. בשנת 1902 הוא נבחר ליצור פרסומות מסחריות עבור חברת השוקולד סטולוורק של קלן והפיק סדרת נופים גרמניים.
במשך זמן מה הוא ניסה להיות סופר, והוציא לאור ספר (1893) ב- Freie Bühne ורומן, (Auf der Schwelle (1896, אך הם לא זכו לתשומת לב. מצבו הוחמר כאשר הקייזר וילהלם השני בז לתמונותיו וצוטט באומרו "הוא הרס לי את כל גרונוולד".
בשנת 1894 נישא לאנה מור (1863–1950), בת סוחר מקופנהגן. בשנת 1903 הוא היה אחד המייסדים של אגודת אמנים גרמניים.
ב־1908 הוא מת מההשפעות המייסרות של עגבת בשלב מתקדם. הוא התאבד בכך שירה בעצמו בזמן ששהה בסנטוריום.
זמן קצר לאחר מכן נקרא על שמו רחוב ברובע וסטנד בברלין. בשנת 1920 נקרא על שמו גם רחוב ברובע מאהלסדורף.
בשנת 1972 הונפקה חותמת זיכרון עם אחד מציוריו.
גלריה

בגרונלווד
נוף נהרי
ערב ליד האגם
בית בדנמרק
אגם גרנוולד
בול זיכרון, 1972
אשה לגדת הנהר
הערות שוליים

↑  "Leistikow, Walter", daten.digitale-sammlungen.de
↑  Angela Zieger, "Ich bereite vor: eine Ausstellung nach meinem Tode.": Zum grafischen, malerischen und kalligrafischen Werk von F.H. Ernst Schneidler, arthistoricum.net, 2019-05-02, ISBN 978-3-947449-32-3. (בגרמנית)
↑  Clark, Christopher. Iron Kingdom: The Rise and Downfall of Prussia, 1600-1947. Penguin Books. p. 691
↑  Zeno, Volltext von »Das Leben Walter Leistikows«. Corinth, Lovis: Das Leben Walter ..., www.zeno.org (בגרמנית)
↑  kaupertmedia, Leistikowstraße 1-9 in Berlin - KAUPERTS, berlin.kauperts.de (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264479205171  PLWABN: 9810559727205606  BnF: cb12165555q (data)  CANTIC: a18521502  GND: 118727303  ISNI: 0000 0001 1470 8470  LCCN: nr90000770  MusicBrainz: 627fb05b-4b8f-4a3c-88e3-0db04d142db6  NKC: xx0132673  NTA: 073565245  RKD: 49176  SNAC: w6892x44  SUDOC: 130602493  ULAN: 500010320  VIAF: 37711346   WorldCat (עם VIAF): 37711346
ז'ולי גונסלבו

חוליו גונסלבו פלקון (בספרדית: Julio Gonzalvo Falcón, נולד ב-11 באפריל 1917 בחלסה שבספרד, נפטר ב-20 ביולי 2003) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני. גונסלבו שיחק כשחקן התקפה בשנות ה-40 של המאה ה-20. גונסלבו נודע בגרסה הקטלאנית לשמו, ז'ולי גונסלבו, וכן בתור "גונסלבו הראשון", בשל כך שגם שני אחיו הצעירים היו כדורגלנים: ז'וזפ גונסלבו, שנודע בתור גונסלבו השני, שיחק בברצלונה ובנבחרת ספרד, ומריה גונסלבו, שנודע בתור גונסלבו השלישי, שיחק גם הוא במדי ברצלונה ונבחרת ספרד.
קריירה

גונסלבו נולד בכפר חלסה שליד סראגוסה, אך משפחתו התמקמה בילדותו במולט דל ולס שבקטלוניה. שם שיחק גונסלבו בקבוצה המקומית מולט, במדיה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בעונת 1935/36., בגיל 18. לקראת עונת 1936/37 הצטרף גונסלבו לאירופה, אך מלחמת האזרחים בספרד עצרה את הפעילות הספורטיבית במדינה למשך 3 שנים. לאחר המלחמה התאושש הכדורגל הספרדי, וגונסלבו עבר לשחק באספניול שברצלונה. בעונתו הראשונה במועדון, עונת 1939/40, עזר גונסלבו להגיע למקום ה-5 בליגה הספרדית, תוך שהוא כובש 9 שערים ב-17 הופעות. שעריו הראשונים באספניול היו צמד בניצחון 2-1 על סביליה ב-24 בדצמבר 1939. בהמשך כבש רביעייה לרשתה של סלטה ויגו בניצחון קבוצתו 4-1 ב-14 בינואר 1940. גונסלבו לקח חלק בזכיית קבוצתו הן באליפות קטלוניה והן בגביע הספרדי, כשבגמר גברה אספניול על ריאל מדריד בתוצאה 3-2. עונת 1940/41 החלה עם הפסד אספניול בקופה אווה דוארטה בו לקח גונסלבו חלק בשני המשחקים. בליגה, הבקיע גונסלבו 8 שערים ב-21 הופעות, אספניול סיימה במקום ה-7 והגיעה לגמר הגביע, בו הפסידה, ללא גונסלבו בהרכבה.
בקיץ 1941 עבר גונסלבו יחד עם אחיו מריה לריאל סרגוסה, ששיחקה אז בליגה השנייה. שני האחים עזרו לסראגוסה להעפיל לליגה הראשונה דרך המקום השני. מריה עזב את סראגוסה לברצלונה, ובעונת 1942/43 סיימה סראגוסה במקום ה-13 ולפני האחרון וירדה חזרה לליגה השנייה. גונסלבו השתתף ב-15 משחקים בהם הבקיע 3 שערים, שניים מהם בהפסד סראגוסה לסלטה ויגו ב-7 במרץ 1943.
גונסלבו עזב את סראגוסה וחתם בסבדל בקיץ 1943, שם הצטרף לאחיו האחר, ז'וזפ. העונה הראשונה בסבדל, ששיחקה אז בליגה הראשונה, הייתה מוצלחת באופן יחסי - הקבוצה סיימה במקום ה-9 בליגה וגונסלבו הבקיע 8 שערים ב-23 משחקים. אולם, העונה הבאה הייתה מוצלחת הרבה פחות. גונסלבו שותף ב-14 משחקים בלבד והבקיע 6 שערים, כולל צמד לרשתה של ריאל מדריד בניצחון סבדל 3-2 ב-3 בדצמבר 1944. בסוף העונה ירדה סבדל לליגה השנייה לאחר שסיימה במקום לפני האחרון.
בסוף העונה חבר גונסלבו לשני אחיו הצעירים בברצלונה, אך בעיות עם המאמן ז'וזפ סמיטייר גרמו לכך שגונסלבו כמעט ולא שיחק במדי ברצלונה. הוא השתתף במשחק ידידות אחד ובשני משחקי ליגה, נגד סביליה וחיחון, שלושתם לא לצד אחיו הצעירים. ברצלונה זכתה בקופה דה אורו ארחנטינה, אך מבלי שגונסלבו יתרום לכך במשחקים. בתחילת העונה הבאה החליט גונסלבו לפרוש מכדורגל, בגיל 28, מסיבות אישיות. בסך הכול הבקיע גונסלבו במהלך הקריירה שלו 34 שערים ב-92 משחקים בליגה הספרדית הראשונה.
גונסלבו נפטר ב-20 ביולי 2003 משבץ מוחי, בגיל 86.
תארים > אספניול

אליפות קטלוניה (1): 1939/40
הגביע הספרדי (1): 1939/40
תארים > ברצלונה

קופה דה אורו ארחנטינה (1): 1945
ז'ול רנאר

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1864 Châlons-du-Maine, הקיסרות השנייה 
 פטירה:  22 במאי 1910 (בגיל 46) בוקרשט, רומניה 
 שם לידה:  Pierre-Jules Renard 
 מדינה:  צרפת 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 זרם ספרותי:  מחשבה חופשית 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (16 באוגוסט 1900) 
 
ז'ול רנאר (צרפתית: Jules Renard‏; 22 בפברואר 1864 - 22 במאי 1910) היה סופר צרפתי.
חייו

רנאר נולד בכפר שלון די מן בצפון צרפת, שבסביבתו אביו פיקח על הנחת קווי מסילת הברזל. ב-1868 עברה משפחתו להתגורר בכפר שיטרי לה מין בחבל בורגון. ב-1875–1881 למד בבית ספר תיכון בעיר נוור שבמרכז צרפת. סבל מרגשי נחיתות משום שהיה הבן הצעיר במשפחתו, ורצה להוכיח את יכולתו בכתיבה ובלימודי ספרות. עבר לפריז ולמד שם פילוסופיה, אך משלא התקבל לבית ספר יוקרתי, כתב שירים, נובלות ומחזות קצרים. נעשה חבר בחוגים הספרותיים של פריז שנפגשו בבתי הקפה שבעיר, והחל לפרסם מאמרים בעיתונים. ב-1885–1886 שירת בצבא הצרפתי בעיר בורז' בחבל ברי. ב-1888 נשא לאישה את מארי מורנו. הזוג התגורר בפריז, אך נהג לבלות מספר חודשים בשנה בכפר ילדותו של רנאר, שיטרי לה מין.
ז'ול רנאר קיבל את השראתו בכתיבה מחיי הכפר. הוא התפרסם בשל הנובלה "ראש גזר", המשקפת את זיכרונות ילדותו בכפר. ב-1896 פרסם "סיפורים עממיים" שבהם עשה האנשה של חיות, ולהפך: תיאר אנשים המדברים ומתנהגים כחיות. במשך שלוש עשרה השנים האחרונות לחייו כתב "יומן", מקור עשיר על החיים הספרותיים בפריז של תקופתו, ותיאור חודר של סופרים ומדינאים צרפתיים, המעיד על סגנונו האירוני ועל שליטתו המעולה ברזי השפה הצרפתית. ז'ול רנאר הכיר באופן אישי את מנהיגי הסוציאליזם הצרפתי, לאון בלום וז'ן ז'ורס, ופרסם מאמרים בעיתונות הסוציאליסטית של פריז. הוא היה לוחם שלום והתנגד להשתלטותם של אנשי צבא ושל אנשי דת על המדינה. הוא אמר: "יש לי נפש אנטי דתית ולב של נזיר." ב-1907 נבחר לחבר "אקדמיית גונקור" בעזרתו של אוקטב מירבו. ז'ול רנאר נפטר ב-1910 כתוצאה מהסתיידות עורקים, ונקבר בכפר ילדותו, שיטרי לה מין. ב-1925 יצא לאור ה"יומן" של ז'ול רנאר.
ספריו שתורגמו לעברית

על טווסים ובני אדם; סיפורי טבע, תרגם אבנר בהט, ציורים טולוז לוטרק, תל אביב: גוונים, 2003.
פראנסוא ראש גזר, מצרפתית: רפאל אליעז, מרחביה: ספרית פועלים ('דורון-מופת'), 1950.
ראש גזר: הסיפור והמחזה, תרגמה: נורית פלד-אלחנן; אחרית דבר: יהושע ישועה, ירושלים: כרמל, 2000.
צַיָּד התמונות: (סִפּוּרים מן הטבע); בלוית ס"ח רשומים בשחור מאת בונר; מצרפתית: חיים אברבאיה, תל אביב: מחברות לספרות, תשי"ד.
וולטר טוויס

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1928 סן פרנסיסקו, קליפורניה, ארצות הברית 
 פטירה:  8 באוגוסט 1984 (בגיל 56) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  קנטקי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קנטקי 
 שפות היצירה:  אנגלית אמריקאית 
 סוגה:  ספרות ספקולטיבית 
 תקופת הפעילות:  מ-1955 
 www.waltertevis.org
 
וולטר סטון טוויס (באנגלית: Walter Stone Tevis;‏ 28 בפברואר 1928 – 9 באוגוסט 1984) היה סופר אמריקאי. שלושה מספריו עובדו לסרטים: "אדי פלסון", "צבע הכסף" ו"האיש שנפל מכוכב אחר", וספר אחר שלו עובד לסדרת הטלוויזיה המצליחה "גמביט המלכה".
ביוגרפיה

וולטר טוויס נולד בסן פרנסיסקו ב-28 בפברואר 1928. בגיל עשר אושפז בבית חולים לילדים עקב בעיות לב, והושאר שם לבדו כשנה, בזמן שמשפחתו עברה לקנטקי. לאחר ששוחרר מבית החולים טוויס נסע לבדו ברכבת לקנטקי על מנת להצטרף למשפחתו.
טוויס למד לתואר ראשון ושני בספרות אנגלית באוניברסיטת קנטקי, ולאחריהם החל לעבוד במשרות הוראה בבתי ספר תיכוניים בערים קטנות בקנטקי. במקביל החל לפרסם סיפורים קצרים. ב-1957 נישא לג'יימי גריגס (Jamie Griggs), ונולדו להם שני ילדים.
שני ספריו הראשונים, שיצאו לאור ב-1959 וב-1963, זכו להצלחה ואף עובדו לסרטים. בשנים 1965–1978 טוויס לימד ספרות אנגלית וכתיבה יוצרת באוניברסיטת אוהיו. עם זאת, במהלך השנים שקע טוויס באלכוהוליזם, וחדל לפרסם ספרים לתקופה ארוכה. בסופו של דבר הצליח טוויס להתגבר על ההתמכרות לאלכוהול, בין השאר בעזרת ארגון אלכוהוליסטים אנונימיים. הוא התגרש מאשתו והחליט לעזוב את אוניברסיטת אוהיו, לעבור לניו יורק ולהתמסר לכתיבה. בניו יורק התחתן בשנית, עם אלינורה וולקר (Eleanora Walker). טוויס הספיק לפרסם עוד ארבעה ספרים, בטרם נפטר מסרטן ריאות ב-9 באוגוסט 1984.
כתיבתו

כתיבתו של טוויס הושפעה רבות מחוויות חייו, לרבות התמכרויות לתרופות הרגעה (כשטוויס אושפז בבית החולים לילדים בגיל עשר הוא קיבל לתקופה ארוכה פנוברביטל), הימורים, עישון, ואלכוהוליזם, המופיעים כנושאים מרכזיים בספריו. בנו אמר על כך "הוא הגיבור של כל ספריו", ומייד תיקן, "הוא האנטי-גיבור".
ספריו:
The Hustler‏ (1959). שם הספר מתייחס לשחקן פול מקצועי המושך למשחק על כסף בתחבולות שונות שחקנים גרועים ממנו על מנת לנצחם ולהרוויח את כספם. הספר עובד לסרט בבימויו של רוברט רוסן ובכיכובו של פול ניומן בשנת 1961, ונקרא בארץ על שם גיבורו, אדי פלסון.
The Man Who Fell to Earth‏ (בתרגום חופשי: "האיש שנפל לכדור הארץ"; 1963). ספר מדע בדיוני אודות חייזר הדומה במידה רבה לבן אנוש המגיע לכדור הארץ. הספר עובד לסרט בבימויו של ניקולס רוג ובכיכובו של דייוויד בואי בשנת 1976, שנקרא בארץ האיש שנפל מכוכב אחר.
מוקינגבירד (באנגלית: Mockingbird;‏ 1980). ספר מדע בדיוני המתרחש בעולם עתידי בו בני האדם התנוונו עד כדי אבדן הרצון ללמוד לקרוא. הספר היה מועמד לפרס נבולה. הספר תורגם לעברית פעמיים: בידי ישעיהו לויט (הוצאת רבמכר, 1981), וכן בידי אורי סנדץ' וקובי קמין (הוצאת אודיסאה, 2001).
The Steps of the Sun (בתרגום חופשי: "מדרגות השמש"; 1983).
גמביט המלכה (באנגלית: The Queen's Gambit;‏ 1983). הספר הוא רומן חניכה, העוקב אחרי הגיבורה בת' הרמון, ילדת פלא בעלת כישורים יוצאי דופן במשחק שחמט, מילדותה בבית יתומים, דרך התמודדותה עם קשיים והתמכרויות לתרופות הרגעה ולאלכוהול, ועד לעלייתה המטאורית כאלופת שחמט. הספר עובד ב-2020 לסדרת הטלוויזיה באותו השם, בכיכובה של אניה טיילור-ג'וי. הספר תורגם לעברית בידי דנה אלעזר-הלוי (הוצאת ידיעות ספרים, 2021).
The Color of Money (בתרגום חופשי: "צבע הכסף"; 1984). ספר המשך ל-"The Hustler", העוקב אחרי עלילותיו של אדי פלסון לאחר עשרים שנה. הספר עובד לסרט צבע הכסף בשנת 1986, בבימויו של מרטין סקורסזה ועם פול ניומן המגלם שוב את תפקיד הגיבור אדי פלסון.
בנוסף, פרסם לאורך השנים יותר מעשרים סיפורים קצרים במגזינים שונים, לרבות באסקווייר, בפלייבוי, ובקוסמופוליטן. הספר Far from Home (בתרגום חופשי: "הרחק מהבית"; 1981) הוא קובץ של סיפורים קצרים של טוויס שחלקם פורסמו בעבר וחלקם פורסמו בו לראשונה. הסיפור הקצר "Echo" (בתרגום חופשי: "הד"; 1980) תורגם לעברית בשם "אכו" בידי רן דניאל ופורסם במגזין פנטסיה 2000.
הערות שוליים

↑  Nancy Wartik,‏ Walter Tevis Was a Novelist. You Might Know His Books (Much) Better as Movies. באתר הניו יורק טיימס, 23 בדצמבר 2020
↑  וולטר טוויס, "אכו", פנטסיה 2000, גיליון 29, עמ' 2–9 (מאי 1982)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007459648805171  PLWABN: 9810601274405606  BIBSYS: 90066775  BNE: XX921739  BnF: cb140309522 (data)  CANTIC: a10163323  CiNii: DA04465662  GND: 10757554X  ICCU: CFIV006065  ISNI: 0000 0001 1453 3252  LCCN: n79112367  NDL: 00458525  NKC: mzk2002157042  NLA: 35743957  NLG: 83489  NLK: KAC201106085  NSK: 000187365  NTA: 069652449  RERO: 02-A003894089  SNAC: w66q4rfc  SUDOC: 027158357  VIAF: 100269675   WorldCat (עם VIAF): 100269675
ויקטור חרה

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1932 San Ignacio, צ'ילה 
 פטירה:  16 בספטמבר 1973 (בגיל 40) סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה 
 שם לידה:  Víctor Lidio Jara Martínez 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי של סנטיאגו דה צ'ילה 
 מוקד פעילות:  צ'ילה 
 תקופת הפעילות:  1959–1973 (כ־14 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת צ'ילה 
 סוגה:  מוזיקה עממית, שיר מחאה, nueva canción chilena 
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  אדאון רקורדס 
 בן או בת זוג:  Joan Jara (1960–1973) 
 מספר צאצאים:  1 
 אתר רשמי
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ויקטור חרה (בספרדית: Víctor Jara; ‏28 בספטמבר 1932 – 16 בספטמבר 1973) היה זמר, מלחין, במאי תיאטרון ופעיל פוליטי צ'ילאני שנרצח במהלך ההפיכה הצבאית בצ'ילה ב-1973. מותו האלים, שעמד בניגוד מוחלט לשיריו המטיפים לשלום ואחווה, הפכו אותו לאחר מותו לאחד מגיבורי המאבק העממי של תנועות השמאל ברחבי אמריקה הלטינית וכסמל למאבק לזכויות האדם ולצדק.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

נולד וגדל בלונקן, עיירה קטנה ליד סנטיאגו דה צ'ילה. הוריו היו פועלים חקלאים. אביו היה אלכוהוליסט והתעלל באשתו תכופות. אחרי שאביו עזב את המשפחה, דאגה אמו לבדה למשפחה. היא שרה וניגנה בגיטרה וממנה למד את שירי העם הצ'ילאניים. אחרי מות אמו, הפסיק את לימודי הנהלת החשבונות ולמד שנתיים תאולוגיה, אך חדל להאמין באל והפסיק את לימודיו. חזר ללונקן ותוך התעניינות בשירי העם מהמסורת העממית, התחיל להתעניין גם בתיאטרון והחל ללמוד משחק באוניברסיטת סנטיאגו. באותה עת, השתתף בהרבה הפקות (כמו קרמינה בוראנה) והכיר את ויולטה פרה, זמרת עם ותיקה ופעילה קומוניסטית.
ביוגרפיה > פרסומו כבמאי וכזמר

בשנת 1966 יצא תקליטו הראשון של חרה שכלל מסרים פוליטיים ברורים. הוא המשיך לעבוד כבמאי תיאטרון, אך הקדיש יותר ויותר זמן לשירים ולפעילות פוליטית. ב-1970 הוא עזב את התיאטרון. שיריו של ויקטור חרה עוסקים באנשים ממעמד הפועלים והתמודדותם עם הבעיות הכלכליות היומיומיות. הוא נחשב לאחד מעמודי התווך של ה-“נואבה קנסיון”, הזמר הפופולרי החדש בדרום אמריקה. הוא גם היה חבר מוביל במחלקת האומנות של המפלגה הקומוניסטית בצ'ילה.
ביוגרפיה > הפיכת 1973 ומותו

ב-1970 תמך חרה במועמדותו של סלבדור איינדה לנשיאות צ'ילה. במשך שלוש שנות שלטונו של איינדה זכה חרה להצלחה ולפרסום. ביומה השני של ההפיכה הצבאית של אוגוסטו פינושה, ב-12 בספטמבר 1973, נעצר ויקטור חרה, הובל לאצטדיון העירוני, יחד עם אלפים רבים אחרים, ועונה. אנשי פינושה שברו את ידיו, אך הוא המשיך לשיר את המנון האונידד פופולר Venceremos ("ננצח"). לאחר מכן הוא הוכה ונורה למוות. עותקי המאסטר של שיריו הושמדו אף הם.
מורשתו

ויקטור חרה הפך לאחד מהסמלים הבולטים של מאבקי השמאל בדרום אמריקה ובעולם כולו.
זמר הפולק האמריקאי פיל אוכס (Phil Ochs) ארגן בשנת 1974 מופע מחווה לזכר גיבורי המהפכה בצ'ילה, שבו השתתפו בין היתר פיט סיגר, בוב דילן וארלו גאת'רי.
ב-1985 המוזיקאי הסובייטי אלכסנדר גראדסקי יצר בהשראת האירועים הקשורים למותו של חרה את אופרת הרוק "האצטדיון" (Стадион).
בספטמבר 2003, לרגל 30 שנה להירצחו, הוחלף שמו של האצטדיון רשמית ל"אצטדיון ויקטור חרה".
בשנת 2019 הפיקה נטפליקס את הסרט טבח באצטדיון המתאר את רציחתו של ויקטור חרה וההתחקות אחרי האשמים.
עבודותיו כבמאי

בין המחזות המפורסמים אותם ביים חרה, בולטים:
1960: מנדרגולה מאת מקיאוולי
1963: מעגל הגיר הקווקזי מאת ברטולט ברכט
1966: מארה סאד מאת פטר וייס
1969: אנטיגונה מאת סופוקלס
בנוסף, כעשרה מחזות של מחזאים דרום-אמריקאים, ביניהם, אלחנדרו זיווקינג (Alejandro Sieveking).
דיסקוגרפיה > אלבומי סטודיו

Víctor Jara [Canto a lo humano] 1966
Canciones folklóricas de América 1967
Víctor Jara [Odeon] 1967
Pongo en tus manos abiertas 1969
Canto libre (1970)
El derecho de vivir en paz 1971
La población 1972
Canto por travesura 1973
Manifiesto 1974
דיסקוגרפיה > אלבומים בהופעה חיה

El Recital 1983
Víctor Jara en México, WEA International 1996
Habla y Canta en la Habana Cuba, WEA International 2001
En Vivo en el Aula Magna de la Universidad de Valparaíso, 2003
דיסקוגרפיה > אלבומים שיצאו לאחר הרצחו

Te recuerdo Amanda, Fonomusic (1974)
Presente, (1975)
Vientos del Pueblo, Monitor (1976)
Canto Libre, Monitor (1977)
An Unfinished Song, Redwood Records (1984)
Todo Víctor Jara, EMI (1992)
20 Años Despues, Fonomusic (1992)
Deja la Vida Volar (Lass das Leben fliegen) (1996)
Víctor Jara presente, colección „Haciendo Historia“, Odeon (1997)
Te Recuerdo, Víctor, Fonomusic (2000)
Antología Musical, WEA Warner (2001) 2CDs
1959–1969 – Víctor Jara, EMI Odeon (2001) 2CDs
Latin Essential: Victor Jara, (WEA) 2CDs (2003)
Collección Victor Jara – Warner Bros. (2004) (8-CD-Box)
Victor Jara. Serie de Oro. Grandes Exitos, EMI (2005)