stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אה"מ אאודשיוס (1912)
תכנון ותיאור > חימוש ושריון

כמו האוניות בסדרת אוריון, קינג ג'ורג' החמישי צוידו ב-10 תותחי טעינת עכוז (BL) 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mark V בחמישה צריחים תאומים המופעלים הידראולית, כולם על קו המרכז. הצריחים סומנו 'A', 'B', 'Q', 'X' ו-'Y', מלפנים לאחור. החימוש המשני שלהם כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' (102 מ"מ) Mark VII. שמונה מהם הורכבו במבנה העילי הקדמי, ארבעה במבנה האחורי, וארבעה בקזמטים בצד הגוף לצד צריחי התותחים הראשיים הקדמיים, כולם בצריחים בודדים. האונייה נשאה גם ארבע תותחי הצדעה 3 פאונד (47 מילימטרים (1.9 אינץ')). האונייה הייתה מצוידת בשלוש צינורות טורפדו שקועים בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ), אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתיים, עבורם סופקו 14 טורפדות.
האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון בקו המים בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים) שנמשכה בין הברבטות בקצוות. העובי של הסיפונים שלה נע בין 1 אינץ (25 מילימטרים) ו-4 אינץ' כשהחלקים העבים ביותר מגנים על ציוד ההיגוי בירכתיים. מגני החזית של תותחי הסוללה העיקריים היו בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים), והצריחים נתמכו עם הברבטות שחופו בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
תכנון ותיאור > חימוש ושריון > שינויים

על אאודשיוס הותקן מנהל בקרת אש על גג החלק העליון לפני אובדנה.
בנייה וקריירה

האונייה הוזמנה על פי הערכות הצי 1910–1911, אאודשיוס הייתה הספינה השלישית בשם זה ששירתה בצי המלכותי. האונייה הונחה על ידי קאמל ליירד במספנתם בבירקנהד ב-23 במרץ 1911 והושקה ב-14 בספטמבר 1912. היא הושלמה באוגוסט 1913 בעלות של 1,918,813 ליש"ט, אך נכנסה לשירות רק ב-15 באוקטובר, והצטרפה לאוניות האחיות שלה בשייטת אוניות המערכה השנייה. כל ארבע האחיות ייצגו את הצי המלכותי במהלך חגיגות הפתיחה המחודשת של תעלת הקייזר וילהלם בגרמניה ביוני 1914.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה

בין 17 ל-20 ביולי, אאודשיוס נטלה חלק בניסוי גיוס ובדיקת צי כחלק מהתגובה הבריטית למשבר יולי. כשהגיעה לאי פורטלנד ב-25 ביולי, היא קיבלה הוראה להמשיך עם שאר צי הבית לסקפה פלו מול חופי סקוטלנד ארבעה ימים מאוחר יותר כדי להגן על הצי מפני התקפת פתע אפשרית של הצי הקיסרי הגרמני. לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט, צי הבית אורגן מחדש כצי הגדול, והוצב בפיקודו של האדמירל סר ג'ון ג'ליקו. בחודש שלאחר מכן, האונייה חודשה במספנת HM, Devonport, והצטרפה מחדש לצי הגדול בתחילת אוקטובר.
בנייה וקריירה > מלחמת העולם הראשונה > טביעת האונייה

דיווחים חוזרים ונשנים על צוללות בסקפה פלו הובילו את ג'ליקו למסקנה שההגנות שם לא מספקות והוא הורה לפזר את הצי הגדול לבסיסים אחרים עד לחיזוק ההגנות. ב-16 באוקטובר נשלחה שייטת אוניות המערכה השנייה ללוך נה קיל בחוף המערבי של סקוטלנד. השייטת יצאה לאימון ירי מחוץ לטורי איילנד, אירלנד, בבוקר 27 באוקטובר, ואאודשיוס פגעה במוקש בשעה 08:45, שהונח כמה ימים קודם לכן על ידי המקשת הגרמנית SS ברלין. קפטן ססיל דמפייר, שחשב שספינתו טורפדה, הניף את אזהרת הצוללות; בהתאם להוראות, שאר הדרדנוטים עזבו את האזור, והשאירו את הספינות הקטנות יותר מאחור להגיש סיוע.
הפיצוץ אירע 16 רגל (4.9 מטר) מתחת לתחתית האונייה, כ-10 רגל (3 מטר) לפני המחיצה הרוחבית בחלק האחורי של חדר המכונות השמאלי. חדר המכונות והתאים החיצוניים הסמוכים לו הוצפו מיד, כשהמים התפזרו לאט יותר לחדר המכונות המרכזי ולחללים הסמוכים. האונייה נטתה שמאלה במהירות עד 15 מעלות, אולם הנטייה צומצמה על ידי הצפה נגדית בצד הימני, כך שעד השעה 09:45, הנטייה הייתה 9 מעלות בלבד כשהיא התגלגלה בגאות הכבדה. הסיירת הקלה ליברפול עמדה מנגד, בעוד ג'ליקו הורה לכל משחתת זמינה ולגרור לסייע, אך לא שלח אוניות מערכה לגרור את אאודשיוס בגלל איום הצוללות לכאורה. לאחר שיירטה את קריאות המצוקה של הדרדנוט המוכה, אוניית הקו האוקיינית אד"ם אולימפיק הגיעה למקום.
האונייה יכלה להגיע ל 9 קשר (17 קמ"ש; 10 מייל לשעה) ודמפייר האמין שיש לו סיכוי להגיע להפליג 25 מיל (40 קילומטרים) ליבשה ולהעלות לחוף את האונייה, בעקבות כך הוא הפנה את אאודשיוס דרומה ופנה ללואו סווילי. האונייה עברה 15 מיל (24 קילומטרים) כאשר המים העולים אילצו את נטישת חדרי המנועים המרכזיים והימניים והיא נסחפה לעצירה בשעה 10:50. דמפייר הורה להוריד את כל הצוות הלא חיוני, כאשר סירות מליברפול ואולימפיק סייעו, ורק 250 איש נותרו על הסיפון עד השעה 14:00. בשעה 13:30, קפטן הרברט האדוק, הקפטן של אולימפיק, הציע שהספינה שלו תנסה לקחת את אאודשיוס בגרירה. דמפייר הסכים, ובסיוע המשחתת פיורי, כבל גרירה הועבר כעבור 30 דקות. האוניות החלו לנוע, אך הכבל נשבר כאשר אאודשיוס ניסתה שוב ושוב להסתובב אל הרוח. ליברפול והמובלת פחם החדשה SS ת'ורנהיל שהגיעה לאחר מכן ניסו לגרור את אוניית המערכה, אך הכבלים נשברו לפני שניתן היה להתקדם.
תת אדמירל סר לואיס ביילי, מפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה, הגיע למקום בספינת האוקיינוס קמבריה והשתלט על מבצע החילוץ. לאחר שנודע ששתי אוניות מוקשו באזור יום קודם לכן, ושאין איום מצוללות, הורה ג'ליקו לאוניית המערכה פרה-דרדנוט אקסמאות' להפליג בשעה 17:00 לניסיון לגרור את אאודשיוס. דמפייר הורה להרחיק את כל האנשים מלבד 50 בשעה 17:00, וביילי, דמפייר ושאר האנשים על האונייה הורדו בשעה 18:15 כשהחושך התקרב.
בדיוק כשאקסמאות ' חברה לקבוצה ב-20:45, אאודשיוס נטתה על אחוריה בחדות, השתתקה ואז התהפכה. היא צפה הפוכה כשהחרטום מורם עד השעה 21:00, אז אירע פיצוץ שהשליך רסיסים לגובה 300 רגל (91 מטרים) לאוויר, ואחריו שניים נוספים. נראה היה שהפיצוץ הגיע מאזור מחסן התחמושת 'B' ונגרם ככל הנראה מפגז או שניים סופר נפיצים שנפלו מהמתלים שלהם והתפוצצו, ואז הציתו את הקוורדיט במחסן. חתיכת לוח שריון עפה 800 יארד (730 מטרים) והרגה קצין זוטר בליברפול. הוא היה הנפגע היחיד באירוע הטביעה.
לאחר מכן

ג'ליקו הציע מיד שהטביעה תישמר בסוד, ועל כך הסכימו מועצת האדמירליות והקבינט הבריטי, מעשה שזכה ללעג רב בהמשך. למשך שארית המלחמה, השם של אאודשיוס נשאר בכל הרשימות הציבוריות של תנועות ופעילויות אוניות. האמריקאים הרבים על סיפונה של אולימפיק היו מחוץ לתחום השיפוט הבריטי ודנו בטביעה. צילומים רבים, ואפילו סרט אחד נע, צולמו. עד 19 בנובמבר, אובדן האונייה נודע בגרמניה. מקבילו של ג'ליקו בגרמניה, ריינהרד שר, כתב לאחר המלחמה, "במקרה של אאודשיוס אנו מאשרים את הגישה האנגלית של אי חשיפת חולשה לאויב, מכיוון שלמידע מדויק על כוחו של הצד השני יש השפעה מכרעת על החלטות שהתקבלו".
ב-14 בנובמבר 1918, זמן קצר לאחר סיום המלחמה, הופיעה ב"טיימס" הודעה שהודיעה רשמית על האובדן:
אה"מ אאודשיוס
הודעה מושהית.
מזכיר האדמירליות מפרסם את ההודעה הבאה:-
אה"מ אאודשיוס טבעה לאחר שפגע במוקש מול חוף צפון אירלנד ב-27 באוקטובר 1914.
המקרה נשמר בסוד לבקשתו הדחופה של המפקד העליון, הצי הגדול, והעיתונות נמנעה בנאמנות מלהעניק לו כל פרסום.
ועדת ביקורת של הצי המלכותי קבעה כי גורם תורם לאובדן הוא שצוותה של אאודשיוס לא היו בעמדות קרב, עם דלתות אטומות למים נעולות וצוותי בקרת נזקים מוכנים. נעשו ניסיונות להשתמש במשאבות מחזור המנוע כמשאבות שיפוליים נוספות, אך עליית המים המהירה מנעה זאת. למרות שפתחים היו פתוחים בזמן הפיצוץ, נטען כי כולם נסגרו לפני שהמים העולים הגיעו אליהם. מלבד הנזק לקרקעית האונייה, התפשטו מים דרך מחיצות בגלל אטימות לקויות סביב צינורות ושסתומים, צינורות שבורים ופתחים שלא נסגרו כראוי.
שרידיה של אאודשיוס צולמו עבור תוכנית הטלוויזיה Deep Wreck Mysteries בערוץ ההיסטוריה ב-2008. התוכנית כללה חקירה של השרידים ונסיבות אובדנה על ידי הארכאולוג הימי אינס מקרטני והיסטוריון ימי ביל יורן. השרידים הניתנים לצלילה שוכבים הפוך בעומק של 58–68 מטרים (190–223 רגל) במים צלולים ב-55°32′16″ צפון 7°24′33″ מערב, כ-17 מייל (27 ק"מ) צפונית-מזרחית לאי טורי. צריח 'B' וחלק מהברבטה שלו הועפו מגוף האונייה בפיצוץ.
אאודשיוס כפי שהושלמה, 1913
הצוות של Audacious יוצא לסירות הצלה כדי להעלות אותם לאולימפיק
משחתות מפנות את אנשי הצוות
ליברפול (משמאל) ופיורי (במרכז), בשילוב עם אולימפיק, מנסות לגרור את אאודשיוס (צילום מאולימפיק)
אה"מ ביגל

| --- | --- |
אה"מ "ביגל", ציור מאת אוון סטנלי, 1841
אה"מ "ביגל", ציור מאת אוון סטנלי, 1841
 חתך רוחב של "ביגל". תרשים מעשה ידי פ' ג' קינג, 1832
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סלופ מלחמתי, ספינת סקר
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  "צ'רוקי" (Cherokee-class)
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בווּליץ'
 הוזמנה:  16 בפברואר 1817
 תחילת הבנייה:  יוני 1818
 הושקה:  11 במאי 1820
 תקופת הפעילות:  1820–1870 (כ־50 שנה)
 אחריתה:  • הוצאה משירות ב-1845 והועברה לשירות המכס והבלו • נמכרה לגריטה ב-1870
 מיקום:  51°35′45″N 0°48′49″E﻿ / ﻿51.595833333333°N 0.81361111111111°E﻿ / 51.595833333333; 0.81361111111111 
 מידות
 תפוסה:  235 טון לפי מידת התפוסה הבריטית הישנה 242 טון לאחר השיפוץ ב-1831.
 אורך:  "90-3 רגל (27.5 מ')
 רוחב:  "24-6 רגל (7.5 מ')
 שוקע:  "12-6 רגל (3.8 מ')
 נתונים טכניים
 גודל הצוות:  120 איש כאוניית מלחמה 65 איש + 9 נספחים בהפלגתה השנייה
 מספר תרנים:  2 תרנים; מ-1825 – 3 תרנים.
 סוג המעטה:  מעטה בריג
 אמצעי לחימה
 חימוש:  10 תותחים. בהפלגות הסקר – 6 תותחים.
 
אוניית הוד מלכותו "ביגל" (באנגלית: HMS Beagle) הייתה אוניית מפרשים מסוג סלופ-בריג נושאת עשרה תותחים של הצי המלכותי הבריטי. היא הושקה ב-11 במאי 1820 במספנת הצי בווליץ' בנהר התמזה, ונקראה על שם זן כלב הציד "ביגל". ביולי אותה שנה השתתפה במשט חגיגי לרגל הכתרתו של המלך ג'ורג' הרביעי, במהלכו הייתה האונייה הראשונה ששטה תחת גשר לונדון החדש. מאחר שלא היה בה כל צורך מיידי, הושמה בעתודה כשהיא עוגנת ללא תרנים וְחִיבֵּל. ב-1825 הוסבה לספינת סקר (survey vessel) ונטלה חלק בשלוש משלחות. בהפלגת הסקר השנייה הפליג בה צ'ארלס דרווין הצעיר, והודות לו ולמחקריו הפכה לאחת האוניות המפורסמות ביותר בהיסטוריה.
ההפלגה הראשונה

ב-7 בספטמבר 1825 הובאה "ביגל" אל מספנת הצי בווליץ' כדי להתקינה לייעודה החדש. העלות הכוללת של ההסבה הייתה 5,913 ליש"ט. מספר תותחיה הוקטן מעשרה לשישה והוסף לה תורן שלישי, אחורי, דבר שהפך אותה לספינה מסוג בארק.
ב-22 במאי 1826 יצאה "ביגל" מפלימות' להפלגתה הראשונה, יחד עם אה"מ "אדוונצ'ר" הגדולה ממנה (380 טון). משימתן הייתה עריכת סקר הידרוגרפי בחופי פטגוניה וארץ האש. הפיקוד הכולל על המשלחת נמסר לידי קפטן פיליפ פארקר קינג האוסטרלי, מפקד ה"אדוונצ'ר". על "ביגל" פיקד קפטן פרינגל סטוקס.
באחד הקטעים הקשים יותר בהפלגה, בחופיה הקודרים והשוממים של ארץ האש, נתקף קפטן סטוקס דיכאון עמוק. כשפקדו האוניות את פוארטו אמברה שבמצרי מגלן, הסתגר סטוקס בתאו למשך 14 יום, וב-2 באוגוסט 1828, לאחר שדיבר בהתרגשות יתרה על ההכנות להמשך ההפלגה, נטל את אקדחו וירה בעצמו. אחרי ארבעה ימים שבה אליו הכרתו ונדמה היה כי הוא מחלים, אך אז הידרדר מצבו וב-12 באוגוסט 1828 הוא נפטר. קפטן פארקר קינג מינה כמחליפו את לפטננט ויליאם ג'ורג' סקיירינג, הלפטננט הראשון של "ביגל", ושתי האוניות יצאו שוב לים והפליגו אל מונטווידאו. ב-13 באוקטובר נכנסה "אדוונצ'ר" אל ריו דה ז'ניירו לתיקונים והצטיידות. תוך כדי כך הגיע לנמל באה"מ "גנגס" סגן אדמירל סר רוברט אוטווי, מפקד תחנת הצי באמריקה הדרומית. הוא הורה להביא את "ביגל" לתיקונים בנמל מונטווידאו, ומסר כי בכוונתו למנות לה מפקד חדש. כשהגיעה האונייה לנמל, מסר את הפיקוד עליה לידי שלישו, לפטננט הדגל רוברט פיצרוי.
רוברט פיצרוי, אריסטוקרט בן עשרים ושלוש, הוכיח עצמו כמפקד מוכשר וסוקר דייקן. פעם גנבה קבוצת ילידים פואגיינים את סירת האונייה, ופיצרוי תפס אחדים מבני משפחותיהם והחזיק אותם באונייה כבני ערובה. בסופו של דבר נותרו על סיפונה של "ביגל" ארבעה מהם, שני גברים, נערה ונער, אשר האנגלים העניקו לו את השם ג'מי באטן. "ביגל" שבה לאנגליה עם ארבעת הפואגיינים ב-14 באוקטובר 1830.
תעלת ביגל, שמופתה ונסקרה במהלך הפלגה זו, נקראת על שמה של האונייה.
ההפלגה השנייה

פיצרוי קיווה כי הסקר באמריקה הדרומית יימשך תחת פיקודו, אך כשהתברר לו כי האדמירליות חושבת לבטל את התוכנית, החל פועל להחזרת הפואגיינים לארצם בדרך אחרת. בסיוע דודו, שהיה בעל קשרים באדמירליות, מונה פיצרוי בסופו של דבר למפקד אה"מ "שאנטיקליר" שעמדה לצאת להפלגת סקר אל ארץ האש, אך בשל מצבה הרעוע הוחלט לשלוח במקומה את אה"מ "ביגל". ב-27 ביוני 1831 מונה פיצרוי למפקד "ביגל" יחד עם ג'ון קלמנס ויקהם וברתולומיו ג'יימס סאליבן כלפטננטים, וב-4 ביולי הוחזרה האונייה לשירות פעיל.
"ביגל" הובאה אל מספנת דבנפורט, שם נעשו בה תיקונים ושינויים נרחבים לקראת הפלגתה. הסיפון העליון שנזקק להחלפה פורק, ובעצת פיצרוי נבנה במקומו סיפון שהיה גבוה מקודמו ב-8 אינצ'ים (200 מ"מ) בחרטום וב-12 אינצ'ים (300 מ"מ) בירכתיים. האוניות מסוג צ'רוקי נודעו כ"ארונות מתים צפים" בשל כישורי השיט הגרועים שלהן ונטייתן לטבוע. הסיפון המוגבה והניקוזים שנוספו לו הקטינו את סכנת ההתהפכות והטביעה של האונייה עקב היקוות גלי הים שנשברו עליו בים הסוער. ציפוי תחתית האונייה בפחי נחושת הוסיף למשקלה עוד כחמישה-עשר טון. "ביגל" הייתה גם האונייה הראשונה שהותקן בה כליא הברקים המותאם לאוניות שהמציא ויליאם סנו הריס. פיצרוי לא חסך גם בציודה של האונייה, שכלל 22 כרונומטרים וחמישה סימפייסומטרים, סוג של ברומטר ללא-כספית שהמציא אלכסנדר איידי שפיצרוי העדיפו על פני הברומטרים הרגילים בשל קריאתו המדויקת יותר.‏‏
פיצרוי נזקק בהפלגה הראשונה למומחה לגאולוגיה, ובא אז לכלל החלטה כי אם יצא שוב למשלחת חקר דומה, ישתדל לקחת עמו אדם בקי בנושא זה בעוד הוא עצמו ושאר הקצינים יעסקו בהידרוגרפיה. הפיקוד על משלחת חקר באותה תקופה היה כרוך במתח נפשי ובבדידות, כפי שהוכיחה התאבדותו של קפטן סטוקס. דודו של פיצרוי עצמו, וייקונט קאסלריי, התאבד ב-1822 בשל לחץ עבודה בלתי פוסקת. ניסיונותיו למצוא חבר שיתלווה אליו לא צלחו, והוא ביקש מחברו והממונה עליו, קפטן פרנסיס בופור, שיחפש עבורו ג'נטלמן חוקר טבע, המוכן להצטרף על חשבונו להפלגה כנוסע ולשמש לו בן לוויה. האדם שנבחר בסופו של דבר לתפקיד היה צ'ארלס דרווין, ג'נטלמן צעיר שלמד באותה תקופה לקראת סמיכתו לכומר כפרי.
"ביגל" אמורה הייתה לצאת למסעה ב-24 באוקטובר 1831, אך ההכנות התעכבו וההפלגה נדחתה עד דצמבר. היא ניסתה לצאת לים ב-10 בדצמבר, אולם נאלצה לשוב בשל מזג אוויר סוער. בבוקר 27 בדצמבר עזבה לבסוף "ביגל" את מקום עגינתה בברן פול (Barn Pool), למרגלות הר אדג'קומב בצדו המערבי של מפרץ פלימות' (Plymouth Sound), ויצאה אל הפלגת חקר חלוצית שתיזכר לעד. לאחר שביצעה סקר נרחב באמריקה הדרומית, שבה האונייה דרך ניו זילנד, סידני והובארט טאון (6 בפברואר 1836) וב-2 באוקטובר 1836 נכנסה אל נמל פלמות' שבאנגליה.
דרווין ניהל יומן שבו רשם את כל קורותיו בהפלגה. הוא ערך אותו מחדש ופרסם אותו כספר שכותרתו Journal and Remarks, שראה אור ב-1839 ככרך השלישי של הדוח הרשמי של המשלחת. יומן המסע המדעי זכה לתפוצה רבה ונדפס מחדש פעמים רבות ובשמות שונים, והוא מוכר כיום בשם "הפלגת האונייה ביגל" (The Voyage of the Beagle).‏
ההפלגה השלישית

שישה חודשים לאחר שובה, ב-1837, נשלחה "ביגל" למפות חלקים נרחבים של חופי אוסטרליה, תחת פיקודו של קומנדר ג'ון קלמנט ויקהם, שהיה לפטננט בהפלגה השנייה. עוזרו כסוקר היה לפטננט ג'ון לורט סטוקס, ששירת כפרח חובלים בהפלגתה הראשונה של "ביגל" וכחובל ועוזר-סוקר בהפלגתה השנייה. (לא היה לו קשר משפחתי לפרינגל סטוקס.) הסריקה החלה בחוף המערבי של אוסטרליה, בין נהר סוואן (פרת' של ימינו) ונהר פיצרוי, ונמשכה בסריקת שני החופים של מצר בס בפינה דרום-מזרחית של היבשת. כדי לסייע ל"ביגל" בפעולות הסריקה במצר בס, צורפה אליה הקאטר הקולוניאלית "ונסיטרט" (Vansittart) מוון דיימנ'ס לנד (טסמניה). היא הושאלה על ידי סר ג'ון פרנקלין, מושל טסמניה, והפיקוד עליה נמסר לידי צ'ארלס קודרינגטון פורסיית', רב החובלים של הספינה. במאי 1839 הפליגו שתי האוניות צפונה כדי לסקור את חופי ים אראפורה ממול טימור. במרס 1841, לאחר שוויקהם חלה ונאלץ לעזוב, נמסר הפיקוד על "ביגל" לידי לפטננט ג'ון לורט סטוקס, אשר המשיך את מלאכת הסקר. ההפלגה הסתיימה ב-1843.
ויקהם וכמוהו גם סטוקס לאחר שקיבל את הפיקוד העניקו שמות למקומות רבים לאורך החופים שאותם סרקו. רבים מן המקומות נושאים את שמותיהם של אנשים מפורסמים ואחדים של אנשי האונייה. ב-9 באוקטובר 1839 קרא ויקהם את פורט דרווין (Port Darwin), שהתגלה ראשון על ידי סטוקס, על שם חברו לאונייה במסע הקודם - צ'ארלס דרווין. השניים נזכרו בו כאשר גילו במקום אבן חול דקת גרגר חדשה. יישוב שנוסד במקום הפך ב-1869 לעיר בשם פלמרסטון, אשר ב-1911 שונה שמה לדרווין.
שנות שירותה האחרונות

ב-1845 הוסבה "ביגל" לספינת משמר נייחת (watch vessel) כמו אוניות רבות דומות לה שהוצבו בנהרות ובנמלים ברחבי אנגליה. היא נמסרה לידי שירות המכס והבלו כדי למנוע הברחות בחוף אסקס בנתיבי השיט מעבר לגדה הצפונית של שפך התמזה. האונייה עוגנה באמצעיתו של נהר רוץ', המהווה חלק מהסבך הרחב של נתיבי שיט וביצות הידועים בשם מערכת הנהרות המועדיים של נהר קרוץ' ונהר רוץ'. לאזור ימי גדול ממדים זה יש קו חוף מועדי באורך 243 קילומטרים, והוא מהווה חלק מקו החוף של אסקס שאורכו 565 קילומטרים, החוף הארוך ביותר בממלכה המאוחדת. שולי וסוחרי צדפות, שהתפרנסו מגידול צדפות באזור עגינתה של האונייה, תבעו ב-1851 את סילוקה של ספינת המשמר WV-7 (אה"מ "ביגל" לשעבר), מאחר שהיא חוסמת את הנהר ואת מצע הגידול של הצדפות. ברשומות הצי (Navy List) מ-25 במאי 1851 מצוין כי שמה הוחלף ל-Southend W.V. No. 7. ב-1870 נמכרה האונייה ל"האדונים מארי אנד טריינר" לגריטה.
הערות שוליים

↑  FitzRoy (1839), pp. 17-18.
↑  King (1839), pp. xi-xix.
↑  קינג נולד באי נורפוק ועבר אל אנגליה ב-1796.
↑  Guardian Review: Man on a suicide mission.
↑  King (1839), p. 188.
↑  Herbert, Sandra (1999). "An 1830s View from Outside Switzerland: Charles Darwin on the "Beryl Blue" Glaciers of Tierra del Fuego". Eclogae Geologicae Helvetiae 92, pp. 229-346.
↑  FitzRoy (1839), pp. 13-17.
↑  FitzRoy (1839), pp. 17-19.
↑  FitzRoy (1839), pp 17-19.
↑  "HMS Beagle – Port of science and discovery – Port Cities".
↑  "The sympiesometer designed by Alexander Adie."
↑  King (1839), p. 385.
↑  Desmond and Moore (1991), p. 104.
↑  Brown and Neve (1989), p. 4-7.
↑  FitzRoy (1839), p. 42.
↑  FitzRoy (1839), p. 638.
↑  R. B. Freeman (1977). "Darwin Online: Journal of Researches". Bibliographical introduction.
↑  "Darwin - Northern Territory - Australia - Travel - smh.com.au". The Sydney Morning Herald. 8 February 2004.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258330205171  GND: 4220837-3  ISNI: 0000 0001 1516 0486  LCCN: n89103950  NKC: kn20050506024  VIAF: 167882748   WorldCat (עם VIAF): 167882748 
ילידים פואגיינים מקדמים בברכה את אה"מ "ביגל" בארץ האש. ציור מאת קונרד מרטנס, צייר המשלחת ב-1833.
"ביגל" נחה על גדת נהר סנטה קרוס לצורך ניקוי התחתית מן ה"זָקָן" שדבק בה. תחריט מאת תומאס לנדסיר (1838) על פי ציור של קונרד מרטס (1834).
אה"מ בנבואו (1913)

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  איירון דיוק
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  William Beardmore and Company 
 הוזמנה:  1911
 תחילת הבנייה:  30 במאי 1912
 הושקה:  12 בנובמבר 1913
 תקופת הפעילות:  7 באוקטובר 1914 – 1929 (כ־14 שנים)
 אחריתה:  נגרטה במרץ 1931
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 25,000 טון, מקסימלי: 29,560 טון
 אורך:  189.81 מטר
 רוחב:  27.4 מטר
 שוקע:  8.99 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21.25 קשרים
 גודל הצוות:  995–1,022 איש
 טווח שיוט:  14,446 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  18 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 29,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 305 מ"מ   שריון סיפון – 64 מ"מ   צריחי תותחים – 279 מ"מ   ברבטות – 254 מ"מ
 חימוש:  10 תותחי Mk V BL‏ 13.5 אינץ' (343 מ"מ)/45 קליבר   12 תותחי Mk VII‏ 6 אינץ' (152 מ"מ)/45 קליבר   2 תותחי נ"מ QF‏ 3 אינץ' (76 מ"מ)   4 תותחי 3 פאונד (47 מ"מ (1.9 אינץ'))   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ בנבואו הייתה אוניית מערכה השלישית מסדרת איירון דיוק של הצי המלכותי, והספינה השלישית שנקראה לכבודו של האדמירל ג'ון בנבואו. היא הוזמנה בתוכנית הבנייה של 1911, הונחה במספנת ויליאם בירדמור והחברה במאי 1912, הושקה בנובמבר 1913 והושלמה באוקטובר 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. האוניות היו בעצם חזרה על סדרת קינג ג'ורג' החמישי; הם שמרו על אותם עשרה תותחי 13.5 אינץ' (34.3 ס"מ) בחמישה צריחי תותחים תאומים על קו האמצע. עם זאת, לאוניות מהסדרה הזו היה שריון משופר וחימוש משני חזק יותר של תותחי 6 אינץ' במקום תותחי 4 אינץ' שהותקנו על האוניות הקודמות. האונייה הייתה מסוגלת למהירות מרבית של 21.25 קשרים (39 קמ"ש), והיה לה חגורת שריון בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים).
בנבואו שירתה בצי הגדול כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה הרביעית במהלך המלחמה. היא נכחה במהלך הפעולה הימית הגדולה ביותר במלחמה, קרב יוטלנד ב-31 במאי–1 ביוני 1916, אם כי לא הייתה מעורבת בכבדות. היא יצאה לפעולה פעמיים נוספות, באוגוסט 1916 ובאפריל 1918 בניסיונות ללכוד את צי הים הפתוח הגרמני בקרב גדול נוסף, אך אף אחד מהם לא גרם שום פעולה משמעותית. לאחר תום המלחמה ב-1918, בנבואו ושאר השייטת הרביעית הועברו לצי הים התיכון. שם, היא השתתפה בפעולות בים השחור לתמיכה ברוסים הלבנים במלחמת האזרחים ברוסיה עד אמצע 1920, אז החל צי הים התיכון לתמוך בכוחות היוונים במהלך מלחמת יוון–טורקיה. בשנת 1926, בנבואו הוקצתה מחדש לצי האטלנטי. היא הושבתה ב-1929, הוכנסה לרשימת המכירה בספטמבר 1930, ונמכרה לגריטה בשנה שלאחר מכן.
תכנון

ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק הוזמנו בתוכנית הבנייה של 1911, והיוו שיפור מצטבר לעומת אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי הקודמת. השינוי העיקרי בין שני התכנונים היה החלפת סוללה משנית כבדה יותר בכלים החדשים יותר. אורך האונייה היה 622 רגל 9 אינץ' (190 מטרים), רוחבה היה 90 רגל (27 מטרים) ושוקע ממוצע של 29 רגל 6 אינץ' (9 מטרים). היא הייתה בעלת הדחק של 25,000 טונות ארוכות (25,401 טונות) כפי שתוכנן ועד 29,560 טונות ארוכות (30,034 טונות) בעומס מלא. מערכת ההנעה שלה כללה ארבע טורבינות קיטור של פארסונס, עם קיטור שסופק על ידי שמונה עשר דוודי Babcock & Wilcox. המנועים דורגו ב-29,000 כוחות סוס (21,625 קילוואט) והפיקו מהירות מרבית של 21.25 קשרים (39 קמ"ש). רדיוס השיוט שלה היה 7,800 מיילים ימיים (14,446 ק"מ) בשיט חסכוני יותר ב-10 קשרים (19 קמ"ש). על האונייה היה צוות של 995 קצינים ומלחים, אם כי בזמן מלחמה זה גדל עד ל-1,022.
בנבואו הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי BL 13.5 אינץ' (343 מ"מ) Mk V מותקנים בחמישה צריחי תותחים תאומים. הם היו מסודרים בשני זוגות אחד מעל השני, אחד מקדימה ואחד מאחורה; הצריח החמישי היה ממוקם באמצע הספינה, בין הארובות למבנה העילי האחורי. הגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו סופקה על ידי סוללה משנית של שנים עשר תותחי BL 6 אינץ' Mk VII. הספינה צוידה גם בזוג תותחי QF 3 אינץ' 20 cwt נ"מ וארבעה תותחי 47 מילימטרים (2 אינץ') 3 פאונד. כפי שהיה אופייני לאניות מערכה של התקופה, היא צוידה בארבע צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים בצד הדופן.
האונייה הייתה מוגנת על ידי חגורת שריון ראשית בת 12 אינץ' (305 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחדרי המנועים והדודים של הספינה, והצטמצמה ל-4 אינץ' (102 מילימטרים) לכיוון החרטום והירכתיים. הסיפון שלה היה מוגן עם חגורת שריון בעובי 2.5 אינץ' (64 מילימטרים) בחלק המרכזי של הספינה, שהצטמצם ל-1 אינץ (25 מילימטרים) בקצוות. מיגון צריחי הסוללות העיקריים היו בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים), והצריחים נתמכו בשריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

השדרית של בנבואו הונחה במספנת ויליאם בירדמור והחברה ב-30 במאי 1912. היא הושקה ב-12 בנובמבר 1913, ועבודות ההרכבה הסתיימו באוקטובר 1914, חודשיים בלבד לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה. ב-1 בדצמבר, בנבואו ואחותה אה"מ אמפרור אוף אינדיה הגיעו לשייטת אוניות המערכה הרביעית כדי להתחיל בניסויים, לפני שהוכרזו כשירות לשירות עם הצי ב-10 בדצמבר. במהלך תקופה זו, תותחי ה-6 אינץ' האחוריים ביותר הוסרו מארבע האוניות של סדרת איירון דיוק והקזמטים שלהם נאטמו, מכיוון שהם היו נמוכים מדי בגוף האונייה ואיפשרו למים להיכנס ללא הרף לאונייה. ב-10 היא החליפה את אה"מ דרדנוט כאוניית הדגל של השייטת הרביעית. בתאריכים 23 – 24 בדצמבר, השייטות השנייה והרביעית ערכו אימון ירי מצפון להברידיים. למחרת, כל הצי התייצב לפעולה בים הצפוני, שהסתיימה ב-27 בדצמבר; זה היה הגיחה הראשונה של בנבואו.
בנבואו ושאר הצי ערכו תרגילי ירי במהלך 10–13 בינואר 1915 ממערב לאורקני ושטלנד. בערב 23 בינואר הפליג עיקר הצי הגדול לתמיכה בצי הקרב של ביטי, אך שאר הצי לא התערב בקרב שרטון דוגר למחרת. ב-7–10 במרץ 1915, ערך הצי הגדול סריקה בצפון הים הצפוני, במהלכו ביצע תמרוני אימונים. שייט נוסף כזה התקיים במהלך 16–19 במרץ. ב-11 באפריל ערך הצי הגדול סיור במרכז הים הצפוני וחזר לנמל ב-14 באפריל; סיור נוסף באזור התקיים ב-17–19 באפריל, ואחריו תרגילי ירי מול שטלנד ב-20–21 באפריל. הצי הגדול ביצע סריקה במרכז הים הצפוני במהלך 17–19 במאי מבלי להיתקל בכלי שיט גרמניים. סיור נוסף הגיע בעקבותיו במהלך 29–31 במאי; גם הוא היה ללא אירועים. הצי ערך אימוני ירי באמצע יוני. במהלך 2–5 בספטמבר יצא הצי לשייט נוסף בקצה הצפוני של הים הצפוני וערך תרגילי ירי. במהלך שאר החודש, הצי הגדול ערך אימונים רבים. ב-13 באוקטובר, רוב הצי ביצע סריקה לים הצפוני, וחזר לנמל ב-15 באוקטובר. במהלך 2–5 בנובמבר, השתתפה בנבואו במבצע אימון צי ממערב לאורקני. הפלגה נוספת כזו התקיימה במהלך 1–4 בדצמבר.
השגרה האופיינית של תרגילי ירי ותרגילי שייטת התרחשה בינואר 1916. הצי יצא לשייט בים הצפוני ב-26 בפברואר; ג'ליקו התכוון להשתמש בכוח הארוויץ' כדי לטהר את מפרץ הלגולנד, אך מזג אוויר גרוע מנע פעולות בדרום הים הצפוני. כתוצאה מכך, הפעילות הוגבלה לקצה הצפוני של הים. בליל 25 במרץ הפליגו בנבואו ושאר הצי מסקפה פלו, כדי לתמוך בצי הקרב ובכוחות קלים אחרים שפשטו על בסיס הצפלין הגרמני בטונדרן. ב-21 באפריל, הצי הגדול ערך מפגן מול שונית הורנס כדי להסיח את דעתם של הגרמנים, בזמן שהצי הרוסי שיקם את שדות המוקשים ההגנתיים שלו בים הבלטי. הצי חזר לסקפה פלו ב-24 באפריל ותדלק, לפני שהמשיך דרומה בתגובה לדיווחים מודיעיניים לפיהם הגרמנים עומדים לפתוח בפשיטה על לואוסטופט. הצי הגדול לא הגיע לאזור אלא לאחר נסיגת הגרמנים. במהלך 2–4 במאי, הצי ערך מפגן נוסף מול שונית הורנס כדי לשמור על תשומת הלב הגרמנית ממוקדת בים הצפוני.