stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עוני
השקפות על עוני > בהגות המודרנית

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
השקפות על עוני > בהגות המודרנית > עוני בהגות הקפיטליסטית

העוני בחברה קפיטליסטית נובע בעיקר מהפערים הכלכליים שנוצרים כתוצאה מהשוק החופשי והתחרות. במערכת קפיטליסטית, ישנם בעלי הון שמרוויחים כסף באמצעות השקעות, יזמיות, ותחרות בשוק, בעוד שלעובדים במשרות שכר נמוך או ללא כישורים מיוחדים יש פחות הזדמנויות כלכליות. השוק מכתיב את הערך של העבודה, והכנסתו של כל אדם תלויה במעמדו בשוק העבודה ובדרישות השוק.
במציאות, המערכת הקפיטליסטית אינה מבטיחה שוויון הזדמנויות לכלל האוכלוסייה. במהלך ההיסטוריה, במיוחד בתקופות של משברים כלכליים כמו המהפכה התעשייתית (שבה צמחה אוכלוסיית העניים בערים המערביות), המשבר הכלכלי הגדול של 1929, והמשברים של המאה ה-21 (כמו המשבר הפיננסי של 2008), נראה כי העוני גדל, במיוחד בקרב מעמדות נמוכים. כאשר יש ירידה בשוק העבודה, או כשחלק מהתעשיות עוברות ליישובים זולים יותר או למדינות אחרות, העובדים והאוכלוסיות החלשות הם אלו שסובלים יותר.
בנוסף, קפיטליזם עשוי להניע צמיחה כלכלית, אך הצמיחה הזו לא בהכרח מפחיתה את העוני. רבים מהעשירים נהנים מצמיחה גדולה יותר, בעוד ששכבות העניים נותרות מאחור. שיפור בתנאי העבודה, חינוך, ושירותים ציבוריים לא תמיד מתרחש בצורה שוויונית, וזה מגביר את הפערים החברתיים והכלכליים.
השקפות על עוני > בהגות המודרנית > עוני בהגות הסוציאליסטית והקומוניסטית

הסוציאליזם שואף למערכת כלכלית שבה יש חלוקה שוויונית יותר של משאבים, עם דגש על רווחה חברתית לכל. תחת מערכת סוציאליסטית, מדינה או קבוצה של מדינות עשויות לקחת אחריות על חינוך, בריאות, דיור ושירותים ציבוריים נוספים כדי להבטיח שכולם יקבלו את הצרכים הבסיסיים שלהם. היעד הוא צמצום פערים כלכליים ויצירת חברה שבה לעוני יש פחות מקום.
עם זאת, גם בחברה סוציאליסטית עשוי להיות עוני, אך הוא עשוי להיות פחות נרחב או בולט מכיוון שיש מערכת תמיכה מסודרת כמו שירותי רווחה, תמיכה בשוק העבודה, ותוכניות להבטחת מינימום של חיים בכבוד לכל אזרח. יחד עם זאת, הסוציאליזם המודרני נדרש להתמודד עם בעיות של ביורוקרטיה, חסמים כלכליים ויעילות, שיכולים להשפיע גם על יכולת השוק לייעל את הצמיחה הכלכלית ולספק פתרונות לכלל האוכלוסייה.
במדינות קומוניסטיות, כמו ברית המועצות, סין ומדינות קומוניסטיות אחרות, עוני היה נפוץ למרות הצהרות הממשלות על שוויון. ברית המועצות, לדוגמה, חוותה פערים גדולים בין האזורים השונים שלה, כשחלקם נהנו מהשקעות ומפיתוחים תעשייתיים, בעוד אחרים נותרו מאחור. מעבר לכך, משטרים קומוניסטיים לעיתים לא הצליחו להתמודד עם בעיות של עוני כיוון שהמיקוד היה בשימור השלטון ובשמירה על הסדר החברתי, במקום לפתור את בעיות הכלכלה (להלן: המשבר הכלכלי בברית המועצות בשנות השלושים תחת שלטון יוסיף סטלין, הרעב הסובייטי, הרעב הגדול בסין העממית בתחילת שנות השישים והעוני הנוכחי במדינות עממיות-קומוניסטיות אחרות, כגון: קוריאה הצפונית, קובה ווייטנאם).
ראו גם

עוני בישראל
דוח ממדי העוני והפערים החברתיים
קו העוני
עוני בהלכה
לקריאה נוספת

איל פלג אתגר העוני של המשפט המינהלי, הוצאת רסלינג - הסדרה למשפט וחברה, 2013.
רוני סטריאר, איזיקוביץ, צ., בוכבינדר, א. (2011). פני העוני: על חווית העוני של עובדים בישראל. דווח מחקר, אוניברסיטת חיפה והמוסד לביטוח לאומי.
מיכל קרומר נבו, נשים בעוני: סיפורי חיים, הקיבוץ המאוחד 2006
Lewis, Oscar (1969). The Culture of Poverty. In: Daniel P. Moynihan (Ed.), On understanding poverty: Perspectives from the social science (pp 187-200). New York: Basic Books
Wilson, William J. (1987). The Truly Disadvantaged. Chicago, IL: University of Chicago Press
ירון בן-נאה,' עוני והתמודדות עמו בחברה היהודית באימפריה העות'מאנית', ספונות ח [כג] (תשס"ג), עמ' 238-195.
ירון בן-נאה, 'צדקה וחסד על גדות הבוספורוס: חברות גמילות חסדים של הקאיקג'יס באסתאנבול', בתוך: י' הקר וי' הראל (עורכים), לא יסור שבט מיהודה: הנהגה, רבנות וקהילה בתולדות ישראל, מחקרים מוגשים לפרופסור שמעון שוורצפוקס, ירושלים תשע"א, עמ' 140-101.
סוגיית הפצצת אושוויץ

מחנה אושוויץ, 4 באפריל 1944
הפצצת אושוויץ היא סוגיה בחקר השואה. במרכזה עומדת השאלה מדוע לא הפציצו בעלות הברית את מחנה ההשמדה אושוויץ ואת מסילות הרכבת המוליכות אליו, למרות פניות אל הממשלות השונות שהחלו ביוני 1944. על פי הערכות שונות, ייתכן וניתן היה להציל עשרות אלפי יהודים מהשמדה על ידי הפצצה כזו, ובעיקר למנוע לפחות חלק משואת יהודי הונגריה. בעלות הברית ניהלו מערכה נרחבת של הפצצות אסטרטגיות ברחבי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה, ולפיכך ניתן היה להעלות את האפשרות להפציץ את מחנה המוות כדי למנוע את המשך ההשמדה. הדיון בסוגיה זו עוסק גם בשאלת ההיתכנות המבצעית של ההפצצה ומידת יעילותה, וסובב סביב כמה שאלות: מה וכמה ידעו בעלות הברית אודות השמדת היהודים בכלל, ואודות אושוויץ בפרט; אם אכן היה מידע על המחנה ועל ההשמדה המתבצעת בו, יש לשאול האם הייתה קיימת אפשרות טכנית לביצוע הפצצה כזו, והאם אפשר היה להוציאה לפועל בזמן לפני סיום תהליך ההשמדה. וגם אם הייתה אפשרות כזו, שאלה חשובה נוספת היא האם בעלות הברית לא ביצעו את התקיפה מסיבות פוליטיות.
למעשה, מחנה ההשמדה אושויץ 2 - בירקנאו הופצץ בטעות כחלק מהפצצת מפעלי התעשייה הסמוכים במונוביץ ב-13 בספטמבר 1944. על בירקנאו הוטלו שבע פצצות, שהרסו תא גזים אחד והרגו כ-50 מאנשי צוות המחנה.
רקע

מחנה הריכוז וההשמדה אַוּשְׁוִויץ (מגרמנית: Auschwitz; בפולנית: Oświęcim) שבדרום פולין היה הגדול במחנות ההשמדה שהקימה גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ובו נרצחו כמיליון ומאתיים אלף נפשות, בהם כמיליון ומאה אלף יהודים (91%), יותר מבכל אתר אחר במהלך המלחמה. היה זה מחנה ההשמדה שפעל במשך הזמן הרב ביותר (מיוני 1940 עד ינואר 1945) מכל מחנות ההשמדה, ובו הגיע לשיאו תיעושו של רצח ההמונים.
מחנות אושוויץ שכנו סמוך לעיר הפולנית אושוויינצ'ים (בנוסח הגרמני, אושוויץ), שבדרום פולין, כ-50 קילומטר ממערב לקרקוב, וכ-290 קילומטר מדרום לוורשה. העיר נמצאת במישור בעל אקלים יבשתי, חלקו ביצתי, מצפון לרכסי הטאטרה ובקרבת אחד מחלקיו הצרים של הסולה, שהוא אחד מיובליו של הויסלה. מיקומה הגאוגרפי של אושוויינצ'ים, מדרום לשלזיה הפרוסית-גרמנית הוביל את האימפריה האוסטרו-הונגרית, ששלטה בחבל מאז חלוקת פולין, למקם לידה צומת רכבות חשוב.
באושוויץ היו שלושה מחנות מרכזיים: אושוויץ I, שהיה מחנה הריכוז הראשוני ושימש מרכז מנהלי למערכת המחנות, ובו נרצחו כ-75,000 אינטלקטואלים פולנים וכ-15,000 שבויי מלחמה סובייטיים; מחנה אושוויץ II (בִּירקֶנַאוּ) (Birkenau), שבו התבצעה עיקר השמדת היהודים, ובו נרצחו בין מיליון ומאה אלף למיליון ושלוש מאות וחמישים אלף יהודים, וכ-22,000 צוענים; ומחנה אושוויץ III (מוֹנוֹבִיץ) (Monowitz), שפעל כמחנה עבודה עבור חברת אִי גֶה פַארבֶּן. מעבר לשלושת המחנות הללו פעלו סביב אושוויץ כארבעים מחנות משניים, שבהם הועבדו יהודים בעבודות פרך.
ההוראה להקמת המחנה ניתנה על ידי היינריך הימלר ב-27 באפריל 1940, וב-14 ביוני 1940 הובא למחנה משלוח ראשון של אסירים, 728 אסירים פולניים מהעיר טרנוב שבגליציה שהיו רובם ככולם אסירים פוליטיים. חלק מהמגורשים במשלוח זה היו צעירים יהודים מטארנוב. כל המגורשים היהודים נרצחו בתוך ימים אחדים. במרץ 1941 החליט הימלר על הגדלת קיבולת המחנה ל-30,000 איש, ועל הקמת מחנה שבויים ענק בבירקנאו, סמוך למחנה המקורי. המחנה החדש נועד להכיל 100,000 איש, בעיקר לכליאת שבויי מלחמה סובייטיים ממבצע ברברוסה שנועד להיפתח באותו קיץ. המחנה הראשון נקרא אושוויץ I, והשני - אושוויץ II. במקביל להקמת בירקנאו, הוחלט על הקמת תשלובת מפעלים, שתהיה מחנה מונוביץ, אושוויץ III.
לקראת אמצע 1942 הוחל ברצח ההמוני באושוויץ II, תחילה בתאי גזים ארעיים, ולאחר מכן, באביב 1943, בתאי גזים קבועים. ההשמדה נמשכה עד נובמבר 1944. באמצע ינואר 1945, עם התקרבות הצבא האדום, פינו הגרמנים את המחנה, והצעידו את רוב האסירים מערבה בצעדת מוות. ב-27 בינואר שחררו חיילים סובייטיים את המחנה, ומצאו בו כמה אלפי אסירים חולים וגוססים.
היקף הידיעות של בעלות-הברית אודות השואה > דיווחים ועדויות

עדויות שונות מראות כי ידיעות על התרחשותו של רצח שיטתי והמוני של יהודים הגיעו למערב, למדינות שנכבשו בידי הנאצים ולמדינות החופשיות כבר בחודשים הראשונים לביצוע הפתרון הסופי. ב-13 במרץ 1942 ערך נציג ארגון הג'וינט במזרח אירופה, ברטרנד ג'ייקובסון (Bertrand Jacobson), מסיבת עיתונאים, ובה מסר כי הנאצים רצחו קרוב לרבע מיליון יהודים באוקראינה (כיום ידוע שהערכתו הייתה נמוכה בהרבה מהנתונים האמיתיים). בתחילת אוגוסט 1942 קיבל גרהארט ריגנר, נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ מידע מהתעשיין הגרמני אדוארד שולטה, בדבר הפעלת הפתרון הסופי. ריגנר התקשר להווארד אלטיג, סגן הקונסול האמריקאי בז'נבה, מסר לו את המידע וביקש שיעבירו למשרד החוץ האמריקאי, ולידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית. אלטינג העביר את המידע במברק למשרד החוץ, וציין כי ריגנר הוא מקור מהימן. ריגנר העביר ב-29 באוגוסט 1942 מברק זהה, באמצעות הקונסוליה הבריטית, גם לידיעת חבר הפרלמנט הבריטי היהודי סידני סילברמן. לאחר שסילברמן העביר את המידע לווייז, מסר גם תת-השר סמנר וולס את תוכנו לידיעת וייז. המברק נקרא מברק ריגנר. בנובמבר של אותה שנה הגיע ללונדון יאן קרסקי, איש המחתרת הפולנית. קרסקי הסתנן בסוף שנת 1942 לתוך גטו ורשה וגם למחנה באזור לובלין, וכך יכול היה להביא איתו ידיעות מכלי ראשון על הנעשה במחנות.
חלק מהמידע הגיע גם לאמצעי התקשורת. ביולי 1941 דיווחה העיתונות ביידיש שהתפרסמה בארצות הברית על רצח מאות אלפי יהודים במינסק, ברסט ליטובסק, לבוב ומקומות נוספים. אנה פרנק כותבת ביומנה, ב-9 באוקטובר 1942, כי האזינה לשידורי ה-BBC, ובהם נאמר כי היהודים המגורשים מזרחה מומתים בגז. בסוף אוקטובר 1941 דיווח העיתון "הניו יורק טיימס" בעמודיו הפנימיים על רצח מאתים אלף יהודים במזרח פולין וברוסיה, ובמרץ 1942 דיווחה העיתונות הכללית והיהודית בארצות הברית על ההיקף העצום של רצח היהודים. כותרת בעיתון "דיילי טלגרף" מלונדון ב-30 ביוני 1942 הכריזה כי "יותר ממיליון יהודים נרצחו באירופה". מסתבר כי הידיעות שפורסמו נקלטו בדעת הקהל בארצות הברית. סקר גאלופ בינואר 1943 מצא, כי 47% מהמשיבים היו סבורים שהידיעות ש-2 מיליון יהודים נרצחו נכונות. רק 29% סברו שידיעות אלו אינן נכונות, ול-24% לא הייתה דעה.
המידע על השואה הועבר גם לידיעת צמרת השלטון של בעלות הברית המערביות. ב-17 בדצמבר 1942 פרסמו ממשלות ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות הצהרה משותפת המגנה את מעשיהם של הנאצים נגד היהודים, ומבטיחה להעניש פושעים נאציים לאחר המלחמה. להצהרה הצטרפו גם נציגי ממשלות נוספות, שכולן היו באותה עת תחת כיבוש גרמני. בהצהרה הוזכרו הגטאות, מחנות עבודה, וכן הגירושים למחנות ההשמדה; דובר בה על יהודים שגורשו למזרח ומאז לא נשמע מהם דבר. ההצהרה הייתה מבוססת על "דיווחים רבים" ("numerous reports"), שהגיעו ממזרח אירופה.
היקף הידיעות של בעלות-הברית אודות השואה > ועידת ברמודה

ב-23 במרץ 1943 הצהיר הארכיבישוף מקנטרברי, ויליאם טמפל, בפני בית הלורדים בפרלמנט הבריטי כי מוטלת על הפרלמנט הבריטי "אחריות עצומה בפני ההיסטוריה, האנושות ואלוהים", ביחס לגורלם של היהודים. דברים אלה החלו תהליך שהוביל לועידת ברמודה, ועידה אנגלו-אמריקאית שהתכנסה בין ה-19 וה-29 באפריל 1943 בברמודה, שהייתה טריטוריה בריטית. מטרתה המוצהרת של הוועידה הייתה דיון בנושא "הפליטים המדיניים", אך למעשה היא נועדה להשקיט את דעת הקהל ואת ארגוני ההצלה היהודיים שתבעו ממעצמות בעלות הברית לעשות דבר מה על מנת לעצור את השמדת היהודים במסגרת "הפתרון הסופי". לא היו לוועידה כל תוצאות משמעותיות.
למרות המידע שזרם לגבי השואה, לא תמיד הייתה נכונות לקבל אותו או להבין אותו. מנקודת מבט מודיעינית לא היה שום תקדים היסטורי למתקני רצח עם כמו אושוויץ לפני סוף 1944 ולבעלות הברית היה מחסור במידע על הפתרון הסופי כדי להבין את משמעותו במלואה. ההיסטוריונית דינה פורת טוענת, שייתכן שרוב השרים והפקידים הבריטים ראו בווייז, גולדמן, ויצמן, שרתוק ויהודים נוספים שפנו אליהם ”מפריחי כזבים ובודי בדיות שאין הדעת סובלתן: ניסויים, רפואיים כביכול, באנשים ונשים חיים, בילדים ובתאומים; שלדים חיים וממוספרים, מתנועעים בבגדי פסים; אלפי אנשים הנכנסים חיים ובריאים בשערי המקום, והופכים לאפר ולעשן תוך זמן קצוב ומתוכנן. כל אלה יכלו להתפרש בעיני אותם פקידים ושרים כיציריו של דמיון יהודים פרוע, שנולדו מתוך האסון - אסון נורא, כמובן, אך לא עד כדי כך.” בדומה טוען ההיסטוריון ברנרד וסרשטיין, שפקידים בריטים שהובאו בפניהם סיפורי ההשמדה סירבו להאמין להם וראו בהם הגזמה. הם זכרו את תעמולת הזוועות במלחמת העולם הראשונה ואת תעמולת הזוועה על מעשי האכזריות באירופה המזרחית בשנים 1918–1921. מעבר לכך, היה חשד במניעיהם של מעבירי הדיווחים מפולין. ויליאם קאבנדיש בנטינק, יושב ראש ועדת הביון המשותפת, אמר ביולי 1943: ”הפולנים ובמידה רבה עוד יותר היהודים נוטים להפריז בעניין האכזריות של הגרמנים, במטרה להמריץ אותנו לפעול.”
גורם נוסף לאי-הבנת המצב לאשורו היו גם דיווחים מוטעים. דו"ח שהופץ בידי המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS, ארגון הביון, המודיעין הצבאי והמבצעים המיוחדים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה) באוקטובר 1944 הסתמך על נתונים שלפני 1941. רשימת המחנות בו הייתה מעודכנת ל-1937, ותנאי החיים בהם תוארו כ"סבירים".
ואולם, הגורם המשפיע מכל היה מדיניות מכוונת למנוע את הפצת המידע על השואה. משרד החוץ של ארצות הברית ניסה לעצור פרסומים כאלה על ידי הוראות לנציג האמריקאי בז'נבה לא להרשות לארגונים יהודים להעביר דרכו "סיפורים" על השואה.
ידיעות אודות אושוויץ

כאמור, ידיעות שונות על גירוש היהודים למזרח ולמחנות שונים הגיעו למערב החל משנת 1942. אולם השם אושוויץ לא היה ברור עד 1943. המודיעין הבריטי ידע כבר ב-1942 ממספר מקורות על אושוויץ כמחנה השמדה, וזאת גם על ידי יירוט ופענוח תשדורות רדיו של מחנות ריכוז, כולל אושוויץ, ובהן מספרי האסירים הנכנסים ומספרי האסירים המתים. המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), ארגון הביון, המודיעין הצבאי והמבצעים המיוחדים של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, קיבל דיווחים על אושוויץ החל מספטמבר 1942.
ב-1944 כבר היו בידי בעלות הברית ידיעות ברורות למדי על הנעשה במחנה; ידיעות אלה הוברחו מתוך המחנה על ידי המחתרת, וכן הגיעו באמצעות בורחים שונים. אחד מן הדו"חות החשובים היה זה שהובא על ידי רודולף ורבה ואלפרד וצלר שנמלטו מן המחנה ב-7 באפריל 1944 (ראו להלן). באביב 1944 כבר היה בידי מקבלי ההחלטות במערב מידע מדויק למדי על הנעשה במחנה, אך המידע עוכב בידי גורמים שונים, והגיע מאוחר מדי לידיעת הציבור הרחב.
מחנה ההשמדה אושוויץ הוזכר בעיתונות. ב-18 בנובמבר 1943, פרסם העיתון פלסטיין פוסט ידיעה תחת הכותרת "Last polish ghetto wiped out", ובה מוזכר כי שרידי גטו בוכניה נשלחו ב"רכבת מוות" לאושוויץ
. כשלושה חודשים לאחר מכן, ב-16 בפברואר 1944, פרסם העיתון ידיעה נוספת שכותרתה "Tale of one death camp"‏ ובה נאמר כי עד סוף 1943 נרצחו במחנה למעלה מחצי מיליון בני אדם. ידיעה דומה פורסמה באותו יום גם בעיתון "דבר". ב-11 ביוני 1944 פרסם "דבר" ידיעה על הרכבות: "הגיעה השיירה הראשונה מהונגריה לפולין...ויש לראות בזה את אות האזעקה הראשונה לחיסול היהדות ההונגרית".
מצדדי התקיפה הצביעו על שני מקורות שלפי דעתם סיפקו מידע מודיעיני מספק על מנת לאפשר תקיפה מוצלחת של מחנה בירקנאו: האחד - תצלומי אוויר של אושוויץ, והשני - דו"ח ורבה וצלר ודו"חות נוספים שאיששו אותו.
ידיעות אודות אושוויץ > תצלומי אוויר

בעלות הברית המערביות, בעיקר חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של ארצות הברית, ביצעו מספר רב של גיחות הפצצה על מתקני הדלק והגומי הסינתטי של גרמניה שבשלזיה עילית, במטרה להחניק את אספקת הדלק לורמאכט. במסגרת הפצצות אלה נקבע מחנה אושוויץ III מונוביץ כיעד לתקיפה. באותה עת היה מקובל בעריכת תצלומי אוויר כי הטייס יפעיל את מצלמתו זמן קצר לפני הגיעו מעל לאתר שהתבקש לצלמו ויסגור אותה כאשר יגיע למסקנה שחלף מעבר לאותו אתר. מחנה מונוביץ צולם לראשונה לקראת תקיפה ב-4 באפריל 1944. בעת הצילום סגר הטייס את המצלמה לאחר שעבר שישה קילומטרים, וכך צולמו עשרים תצלומים נוספים שבשלושה מהם הופיע מחנה אושוויץ I. מחנה בירקנאו, אושוויץ II, צולם לראשונה ב-31 במאי.
התמונות נשלחו לפיענוח במודיעין האמריקני ובמודיעין הבריטי. אולם מאחר שנמצאו שפע של פרטים רלוונטיים וחשובים בבתי החרושת, לא ראו המפענחים צורך להתייחס לשורות הרבות של הצריפים באושוויץ I, שלא היו שונים במאומה ממאות צריפים אחרים, מחנות צבא, מחנות של שבויי מלחמה ומחנות עבודה באזור שלזיה. מחנה אושוויץ I צולם בשלישית ב-26 ביוני 1944, בעת טיסת סיור נוספת לצילום המפעלים במונוביץ. באחד מבין עשרים התצלומים נראים אושוויץ I, מונוביץ ובירקנאו.
ידיעות אודות אושוויץ > דו"ח ורבה ווצלר ודו"חות נוספים

רודולף ורבה ואלפרד וצלר שהו באושוויץ-בירקנאו כעצירים במשך שנתיים, עד שהצליחו להימלט ב-10 באפריל 1944, לסלובקיה. בזכות תפקידיהם המנהליים במחנה עלה בידם לגלות פרטים חיוניים אודותיו, אותם הם חרטו בזכרונם. הם זכרו את מספרי היהודים שנרצחו בבירקנאו לפי ארצות מוצאם וכן את ממדי המחנה. דו"ח דומה התקבל גם ממורדוביץ' ורוזין, שני יהודים שנכחו בגירושים מהונגריה למחנה. שני זוגות נמלטים אלה הגיעו אל ראשי המחתרת היהודית הסלובקית, סיפוריהם תוחקרו כל אחד בנפרד, הוצלבו ואומתו. מספר עצירים פולניים הצליחו להימלט מן המחנה ולהעביר דו"חות על המתרחש בו. הידוע שבהם הוא הדו"ח של יזי טבו (Jerzy Tabeau), אז סטודנט לרפואה, שנכלא גם הוא במחנה, ברח לאחר מספר חודשים וכתב דו"ח מפורט על שהותו באושוויץ. מחמת קשיי התקשורת בזמן המלחמה הגיעו הדו"חות אל בעלות הברית רק לאחר חודשיים.
דו"ח ורבה-וצלר הגיע לידיעת העולם בעקבות פעולתו של ג'ורג' מאנטלו (George Mantello), דיפלומט יהודי שעבד בקונסוליה של אל סלוודור
בשווייץ. מאנטלו ניסה להתערב בגירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה באביב 1944. הוא ביקש מחברו, הדיפלומט הרומני פלוריאן מנוליו (Florian Manoliu) לנסוע לבודפשט כדי לברר את המצב. מנוליו נפגש עם משה קראוס, ראש המשרד הארצישראלי בבודפשט, וזה מסר לו כמה דו"חות, ובהם תמצית של דו"ח ורבה-וצלר. מנוליו מיהר לחזור לשווייץ, וב-21 ביוני הגיעו הדו"חות לידיו של מאנטלו. בניגוד לדיפלומטים אחרים, מאנטלו הפיץ מיד עותקים רבים של הדו"ח, שנשלחו ליעדים רבים, בשווייץ ובעולם. משלוח הדו"ח החל מסע תקשורת עולמי, שהביא את אושוויץ לכותרות העיתונים. בעקבות הרעש התקשורתי פנו מדינות וגופים רבים לשליט ההונגרי מיקלוש הורטי בדרישה להפסיק את המשלוחים למחנה ההשמדה, משלוחים שאכן הופסקו בידי הורטי ב-7 ביולי.
הבקשות להפציץ את אושוויץ > תיזמון ובקשות

הבקשות להפציץ את אושוויץ הופנו בעיקר לבעלות הברית המערביות ולא לברית המועצות כי בעלות הברית המערביות ניהלו מערכה אווירית אדירת ממדים והחזיקו ציי ענק של מפציצים אסטרטגיים למשימה זו. חיל האוויר האדום היה מיועד רובו ככולו לסיוע טקטי קרוב לכוחות הקרקע ומטוסיו התאימו הרבה פחות להפצצות עומק, שאכן כמעט שלא בוצעו על ידו במהלך המלחמה.
הבקשות להפציץ את אושוויץ החלו להישמע ממנהיגים יהודיים רק ב-1944, ולא במקרה. בסוף ינואר 1944 הקים נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט את הוועד לפליטי מלחמה (War Refugee Board), שנועד לסייע לאנשים שנפגעו מן המשטר הנאצי. הקמת גוף זה יצרה כתובת ברורה שאליה ניתן היה להפנות בקשות כאלה, כתובת שלא הייתה קיימת לפני כן. מנהל הוועד אף פנה לארגונים יהודים וביקש מהם הצעות לפעולות הצלה. בנוסף, המצב המלחמתי באירופה השתנה: בעלות הברית הצליחו להשיג עליונות אווירית מעל שמי אירופה במהלך החודשים הראשונים של 1944, דבר שהקל בהרבה על ביצוע גיחות הפצצה. ההתקדמות באיטליה, הפלישה לנורמנדי בתחילת יוני והתקדמות הצבא האדום במזרח אירופה יצרו תנאים נוחים בהרבה לפעולה נגד אושוויץ, וקיצרו מאוד את הטווח שהיה על מפציצים לעבור. מאידך, ההשתלטות הנאצית על הונגריה במאי ותחילת השילוחים של יהודי המדינה לאושוויץ, היו ידועים לקהילייה הבינלאומית ודרשו התערבות מיידית. ניצחון בעלות הברית נראה בטוח יותר ויותר, ובאווירה זו חשו מנהיגי היהודים כי הם יכולים לבקש את הפצצת אושוויץ, צעד שלא היו יכולים לעשות בשנים שלפני כן.
כשלושים מנהיגים ונציגי ארגונים יהודיים היו מעורבים בהעלאת הצעות מעין אלה. ההצעות הוגשו לברית המועצות, בריטניה וארצות הברית, ונידונו גם עם אנשי הממשלות הגולות של פולין וצ'כוסלובקיה. ההצעות הועלו בפגישות סגורות, כמעט ללא פרסום. מעלי ההצעות לא היו אנשי צבא ולא הייתה להם הכשרה צבאית. הם לא היו יכולים לדעת אילו מהצעותיהם היא רלוונטית וישימה, ולכן העלו שלוש דרכי פעולה עיקריות:
הפצצת פסי הרכבת המובילים לאושוויץ;
הפצצת תאי הגזים והמשרפות;
תקיפה קרקעית על ידי כוחות של בעלות הברית או על ידי אנשי המחתרת הפולנית.
הבקשות להפציץ את אושוויץ > בקשות מארצות הברית

באנסקה
ביסטריצה
מיקומן של פרשוב וקושיצה בסלובקיה. דרכן עברה הרכבת שהובילה יהודים מהונגריה להשמדה באושוויץ.
הפניה הראשונה לגופים רשמיים בארצות הברית בבקשה להפציץ את אושוויץ ואת מסילות הברזל המובילות אליה נעשתה ב-2 ביוני 1944. יצחק גרינבוים, ראש ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, פנה בבקשה זו לוועד לפליטי מלחמה שהוקם בשנת 1944 בפקודתו של נשיא ארצות הברית רוזוולט. גרינבוים פנה לוועד מבלי להיוועץ עם חבריו מהסוכנות. פנייה זהה הועברה כמה שבועות לפני כן, במאי, על ידי הרב האורתודוקסי הסלובקי חיים מיכאל דב ויסמנדל, והיא הגיעה לוועד לפליטי מלחמה ב-18 ביוני. הרב ויסמנדל דרש את הפצצת קו הרכבת קושיצה-פרשוב שבו הועברו יהודים מהונגריה לאושוויץ.
הפניה הבאה להפצצת מתקני ההשמדה הייתה ב-24 ביוני. גרהארט ריגנר, איש הקונגרס היהודי העולמי (שהוזכר לעיל) מסר לרוזוול מקלילנד, נציג הוועד לפליטי מלחמה בברן, תקציר של דו"ח ורבה-וצלר. הוא צירף לדו"ח כמה הצעות: האחת, להזהיר את הגרמנים לבל יבצעו את תוכניתם; שנייה, לפרסם את הדו"חות בעיתונות; וגם שתי הצעות להפצצה: האחת, הפצצה של שש מסילות הברזל שהוליכו אל אושוויץ, תוך ציון שמותיהן, והשנייה - "יש להפציץ מן האוויר את מחנות אושוויץ ובירקנאו, במיוחד את הבניינים המכילים את תאי הגז והמשרפות, שאפשר להבחין בהן על פי ארובותיהן הגבוהות". בראשית נובמבר הגיע נוסחו המלא של דו"ח ורבה-וצלר לוועד האמריקני לפליטי מלחמה.
ב-26 ביוני 1944 העבירו מנהיגים יהודים בבודפשט בקשה דחופה להפציץ את מסילות הברזל המובילות מהונגריה לאושוויץ. הבקשה ציינה גם קטע ספציפי להפצצה: מסילת הברזל בין קושיצה לפרשוב. הבקשה הועברה דרך המחתרת היהודית בברטיסלאבה ליצחק שטרנבוך, בסנט גאלן, בשווייץ, והוא ניסה להעביר אותה לארצות הברית באמצעות הנספח הצבאי שלה. בקשות נוספות הגיעו בשבועות הקרובים, וגם הן הועברו באותה דרך, אך לא נתקבלה תגובה כלשהי. פניות דומות הועברו גם ליצחק גרינבוים, ראש ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, וגם הוא העביר אותן לארצות הברית, גם פניות אלה לא נענו. במקביל לפניות אלו פנו הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל וגיזי פליישמן מסלובקיה, במכתב נרגש שבו ביקשו גם הם את הפצצת מסילות הברזל המובילות לאושוויץ ואת תאי הגזים עצמם. מכתבם נכתב בשבוע השלישי של מאי והוברח לשווייץ, אליה הגיע לקראת סוף יוני.
בסופו של דבר הצליח שטרנבוך להעביר את הפניות דרך דיפלומטים פולניים, וכך לעקוף את הערוצים האמריקאיים. המידע הגיע לידיו של הרב יעקב רוזנהיים, נשיא אגודת ישראל, שפעל אז מניו יורק. הוא הפיץ את קריאתו של שטרנבוך להפציץ את מסילות הברזל בין פקידי ממשל בכירים.
הבקשות להפציץ את אושוויץ > בקשות מבריטניה

ממשלת פולין הגולה פנתה לבריטים כבר ב-1 בינואר 1941, בבקשה להפציץ את אושויץ כדי לשחרר אסירים פולנים במקביל להגעת המידע לרשויות ממשלת ארצות הברית, הגיע תקציר של דו"ח ורבה-וצלר למשרד החוץ הבריטי ב-4 ביולי, באמצעות נציגי ממשלת צ'כוסלובקיה בז'נבה. ב-26 ביולי הגיע למשרד החוץ הבריטי הדו"ח המלא. עמו הוגשו בקשות להפצצת מסילות הברזל והפצצת המשרפות באושוויץ ובבירקנאו "שאפשר להבחין בהן על פי ארובותיהן הגבוהות ומגדלי השמירה שלהן".
ב-30 ביוני 1944 נפגשו חיים ויצמן ומשה שרת עם תת-שר החוץ הבריטי, ג'ורג' הול, והעלו בפניו את הבקשה להפציץ את אושוויץ. שבוע לאחר מכן, ב-6 ביולי, נפגשו עם שר החוץ הבריטי עצמו, אנתוני אידן, וביקשו ממנו להפציץ את אושוויץ ואת מסילות הברזל המובילות אליה. לדבריהם, אידן הביע יחס אוהד לבקשה.
הבקשות להפציץ את אושוויץ > תשובת בעלות-הברית לבקשות ההפצצה

הבריטים השיבו לפניית ממשלת פולין הגולה ב-15 בינואר 1941, שהפצצת אושוויץ אינה מעשית.
ג'ון פהל (John W. Pehle), יושב ראש הוועד לפליטי מלחמה, פנה ב-24 ביוני 1944 ליועץ שר המלחמה ג'ון מקלוי בבקשה להפציץ את מסילות הברזל קושיצה-פרשוב. מקלוי השיב לו, ראשית, שהמבצע האווירי "אינו בר ביצוע", שכן "אפשר להוציאו אל הפועל רק תוך כדי הקצאת סיוע אווירי ניכר, הדרוש באופן חיוני להצלחת כוחותינו העסוקים עתה במבצעים מכריעים". נימוק נוסף שהעלה היה כי "הסיוע היעיל ביותר לקרבנות רדיפות האויב הוא להביס את מדינות הציר מוקדם ככל האפשר ועלינו להקצות לכך את כל המשאבים העומדים לרשותנו. מכל מקום תועלתו תהיה כה מפוקפקת שלא תצדיק את השימוש בו". מקלוי הוסיף נימוק נוסף ב-14 באוגוסט: "מאמץ כזה, אפילו הוא בר ביצוע, עלול לעורר את הגרמנים לפעולות נקם נוספות". כאשר ביקש פהלה להפציץ את אושוויץ השיב משרד המלחמה כי מפציצים אמנם יכולים להגיע לאושוויץ משדות תעופה באנגליה, אך למטוסי הקרב המלווים אין טווח מספיק. רק לאחר המלחמה התברר לפהלה כי הוטעה - בזמן שבו הועלתה טענה זו פעלו מפציצים ומטוסי קרב שיצאו מאיטליה באזור אושוויץ.
ב-6 ביולי נפגשו משה שרת וחיים ויצמן עם שר החוץ של בריטניה אנתוני אידן, כדי להציג את המידע שברשותם ולבקש את התערבות בעלות הברית. הם הציעו חמש הצעות שונות לתקיפה אפשרית של המחנות או של מסילות הברזל המובילות אליהן. אידן העביר מזכר בנושא לראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, שקיבל אותו למחרת. באופן יוצא דופן, במקום להעביר את הנושא לדיון בקבינט או מול מפקדי הצבא, כתב צ'רציל על המזכר: "האם יש צורך להעלות את הנושא בקבינט? השג מה שתוכל מחיל האוויר וערב אותי אם יש צורך".
עם זאת, ארצ'יבלד סינקלייר, שר האווירייה הבריטי השיב לפנייתו של אידן בנושא ב-15 ביולי 1944, כי ניתוק מסילות הברזל "היא למעלה מכוחותינו. רק הודות לריכוז אדיר של מפציצים הצלחנו לנתק את דרכי התחבורה בנורמנדיה; המרחק של שלזיה מבסיסינו מבטל לחלוטין את האפשרות לפעול בדרך דומה." בנוסף ענה סינקלייר כי "הפצצת המתקן היא מעבר ליכולתו של פיקוד המפציצים, משום שהמרחק גדול מכדי לאפשר הפצצת לילה. האמריקנים מסוגלים להפציצו באור יום, אך יהיה זה מבצע יקר ומסוכן ביותר. יעילותו מוטלת בספק, שכן גם אם נהרוס את המתקן, איני בטוח כלל שאמנם דבר זה יסייע לקורבנות". בנוגע לאפשרות של הפצצת המחנות והצנחת נשק בתקווה שחלק מהאסירים יוכלו להימלט, הזכיר סינקלייר פעולה דומה שבוצעה בצרפת, כאשר פרצו פרצה בחומות בית-סוהר ו-150 איש שנידונו למוות הצליחו להימלט. הוא ציין שהקשיים הכרוכים בפעולה שכזו בשלזיה גדולים בהרבה וגם אם תצליח ההתקפה על המחנה, סיכויי ההימלטות יהיו קטנים.
לפי יהודה באואר, גנרל קרל ספאץ, מפקד חילות האוויר האסטרטגיים של ארצות הברית באירופה ב-1944, הציע להפציץ את אושוויץ ב-2 באוגוסט לאחר שנודע לו תוכנו של דו"ח ורבה-וצלר, אולם הוא לא קיבל לכך הרשאה. למרות זאת, כאשר שלח משרד המלחמה לספאץ עותק של בקשת הוועד לפליטי מלחמה להפצצת אושוויץ, ב-4 באוקטובר 1944, החליט המטה של גנרל ספאץ שלא להפציץ, אף על פי שב-20 באוגוסט וב-13 בספטמבר פגעו מפציצים אמריקאים באזור התעשייה אושוויץ, חמישה קילומטרים מארבעת תאי הגזים של המחנה, והפציצו מספר פעמים מפעלי יצור דלק סינתטי באזור. הייתה זו הפעם היחידה שבה הועלה במטה של גנרל ספאץ נושא זה.
בקיץ 1944 סירבו גם הסובייטים למספר בקשות להפצצת אושוויץ.