stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטי-גיבור

דון קישוט, אנטי-גיבור. ציור של ז'אן גרנדוויל משנת 1849
קלינט איסטווד משחק את ג'ו, אנטי-גיבור מסוג איש ללא שם (אנ') במערבון הספגטי "בעבור חופן דולרים", 1964
אנטי-גיבור הוא סוג של דמות שאינה בהכרח מאופיינת בתכונות אופייניות לגיבור, כמו אומץ, כריזמה, מצפון תקין או הופעה מרשימה.
האנטי-גיבור הוא היפוכו של הגיבור הקלאסי, והוא לעיתים קרובות תוצר של החברה המודרנית; דמות ששורשיה נטועים בעולם האבסורד, וניתן לומר שהוא מגלם את ניפוצם של האידיאלים החברתיים בני זמננו. אמנם הוא מעורר לעיתים גיחוך או סלידה בתחילה, אך במהלך היצירה הוא רוכש את לבו של הקורא, שלומד שדווקא תכונותיו הזרות, המגוחכות, או לחלופין השליליות, הן אלו שמעוררות בנו אמינות וחושפות, בסופו של דבר, את פגמי החברה. דמותו התמהונית של מארסו ב"הזר", ספרו של אלבר קאמי המככב בראש רשימת 100 הספרים של המאה, אופיינית לטיפוס האנטי-גיבור.
היסטוריה

המונח גיבור, ביוונית "הירוס", הגיע מהמיתולוגיה היוונית, ומשמעותו: חצי אל וחצי בן אנוש. באנגלית תורגם המינוח ל-hero, ואילו בעברית ל"גיבור". דוגמה בולטת לגיבור, שהוא חצי אל וחצי אדם היא אודיסאוס, הגיבור היווני שמיטב תכונותיו ההירואית תאמו את האידיאלים החברתיים. תכונות דומות של מנהיגות, תושייה, הובלה, אומץ וכישורים נעלים אחרים, גילמו בתוכם משה רבנו, דוד המלך, אנטיגונה, ומתקופת ההשכלה העברית: אמנון ותמר המושלמים, גיבורי "אהבת ציון", ספרו הפופולרי של אברהם מאפו, ועוד רבים וטובים אחרים.
גם ברומן שהתפתח החל מהמאה ה-18 היה הגיבור המסורתי דמות שהקורא מזדהה עם ערכיה שתואמים את האידיאלים של החברה בתקופה זו. לעומת זו, דמות בעלת תכונות שליליות כמו פחדנות, ערמומיות, שחיתות וכיוצא בזה לא יכלה לתפוס את מקומו של הגיבור ביצירה הספרותית.
האנטי גיבור לעומת הגיבור המסורתי יכול להיות גם דמות שונה לחלוטין בתכונותיה מאלו של הגיבור. הוא יכול להיות מצד אחד רשע או נוכל, ומצד שני שלומיאל, בודד, מסכן וחסר מזל. פעמים רבות הוא דמות מגוחכת, אך עם זאת הקורא מזדהה בסופו של דבר עם תכונותיו האנושיות. ההבדל העיקרי בינו ובין הגיבור המסורתי הוא שהאחרון מזדהה מיד עם ערכי החברה, ואילו האנטי גיבור, על כל חולשותיו, רוכש רק עם התפתחות העלילה את אהדתו של הקורא, שנוכח לדעת שכשלונותיו ומידותיו ה"רעות" מגיעים בעצם ממקום טוב, ומי שיוצא בסופו של דבר מופסד היא החברה.
היסטוריה > המשבר בתחילת המאה העשרים

פצצת האטום, תורת האבולוציה של דרווין, המהפכה התעשייתית – כל אלו נחשבים לחלק מהסיבות שיצרו את המשבר החברתי של האדם המודרני. לפתע הפכה הדת לגורם משני בהתפתחותו של העולם וההיסטוריה האנושית וניתן מקום חשוב לטכנולוגיה, למדע, לתיעוש, לפסיכולוגיה, לרפואה וכדומה.
פרויד גילה את התהליכים של התת מודע שמתגלים במעשיהם ורגשותיהם של האדם. אין האדם יותר בעל איכויות אלוהיות, אלא בשר ודם בעל הפרעות והדחקות שמקורן עוד מהילדות. אין מקום עוד ל"חטאים", אשמה, ועונשים, אלא לחולשות אנוש שמשותפות, במידה זו או אחרת, אצל רבים מבני האדם. לעומת זאת, המידות הטובות בבני האדם, כמו עדינות, נדיבות, רחמנות, צדקנות – לא עוזרות לאדם לשרוד במלחמת הקיום. אנשים מושלמים חדלו לככב בספרות.
כשם שבמוזיקה מודרנית ובציור חדלו לשלוט ההרמוניה, הדיוק והסימטריה, כך גם ברומן המודרני הנטייה היא לחדור פנימה, אל הרגשות, המחשבות, אל נבכי הנפש, מעבר לצורה החיצונית. ספרות בסגנון זרם התודעה למשל, מציינת סגנון שבו כאילו הקלטנו את הלך מחשבותיהן של הדמויות, כפי שהן עולות במוחן בזמן אמת, בלתי מאורגנות או ערוכות.
אחד הנושאים שמעסיקים את הספרות המודרנית הוא אובדן זהות הפרט וחיפושים אחר הזהות כתוצאה מכך.
האנטי גיבור בספרות ובקולנוע

ביצירה ספרותית, בקולנוע ובקומיקס, דמות ה"אנטי גיבור" היא לרוב (אך לא תמיד) דמות מרכזית, שאינה בהכרח מנהלת מאבק אקטיבי או אידיאליסטי. היא יכולה לעיתים להישלט על ידי אחרים ועל ידי המאורעות החיצוניים בסיפור, או להיות מונעת על ידי דחפים שליליים כגון נקמה (ביחוד בקומיקס). במקרים רבים דמות ה"אנטי גיבור" תהיה פגומה במובן מסוים, פיזי או מוסרי, והיא לא תנחן בזוהר כלשהו כמו דמותו של הגיבור.
למעשה ה"אנטי גיבור" הוא גיבור שאינו ניחן בתכונות האוניברסליות המיוחסות לדמות הגיבור כמו אידיאליזם, אומץ, או מוסר. הדמות לעיתים קרובות בעלת תכונות אופי אפלות כמו אמות מוסר מפוקפקות, מורבידיות, ציניות, נרגנות, חוסר יושר, ואגרסיביות.
דמויות אלה נחשבות בדרך כלל "ניגוד לאב הטיפוס של הגיבור הקלאסי".
במקרים מסוימים, על אף שהיא יכולה להיות הדמות הראשית בעלילה, יכולה דמות ה"אנטי גיבור" להיות דמות פסיבית, מופנמת, שהעולם מתאכזר אליה, דמות שאין לה שליטה על מהלך חייהם של הסובבים אתה, ועל מהלך חייה עצמה. לפעמים היא דמות נבל בתחילת הסיפור.
בעוד ה"גיבור" מייצג את השאיפה להתעלות מעל החולשות האנושיות ואחיזה בערכי מוסר גבוהים ובלתי מתפשרים, מגלם האנטי-גיבור דווקא את החולשות או את התכונות האנושיות היותר שליליות (לכל הפחות את אלו הנמצאות על הגבול האפור). על אף שלעיתים דמות זו נכשלת במאבק עם כוחות חזקים ממנה, חיצוניים או פנימיים, ולעיתים דווקא בזכות זאת, היא עשויה להצליח ליצור רגש הזדהות אצל הקורא.
דמויות לדוגמה > בספרות

מרסו, גיבורו של קאמי בספרו "הזר" הוא אנטי-גיבור מובהק. טיפוס תמהוני קמעה, מנוכר לסביבתו ולמנהגיה, שבוחן את העולם בעיניים נאיביות לחלוטין, אשר יוצרות הזרה ספרותית, שבעזרתה ניתן לקורא לבחון בדרך היולית, חדשה, את החברה בה חי מרסו. הזר של קאמי צמח מתוך היאוש של האדם המודרני מחייו שהם דמויי מאבקו של סיזיפוס. גם דון קיחוט של סרוונטס הוא אנטי גיבור קלאסי; אביר היגון המזדקן בעל סוסה זקנה ו"נושא כלים" שהוא כפרי גס, אשר נאבק בטחנות רוח מדומות. גיבוריו של דוסטויבסקי, ובייחוד רסקולניקוב מ"החטא ועונשו", "העוזר" של ברנרד מלמוד, "חיי אליקום" של בנימין תמוז, מוסיפים דוגמאות של אנטי-גיבורים ספרותיים לרשימה. הולדן קולפילד מספרו של סלינג'ר: "התפסן בשדה השיפון" הוא אנטי-גיבור מובהק. הגרינץ' מהספר הגרינץ' שגנב את חג המולד של דוקטור סוס הוא אנטי גיבור. בז'אנר הפשע, לרוב מופיע אנטי גיבור כדמות הראשית.
דמויות לדוגמה > בספרות > בספרות העברית

בסיפורו של ש"י עגנון "המלבוש", דמות החייט - ר' ישראל (המסמל באלגוריה של הסיפור כל יהודי) היא אנטי גיבור, בעוד היותה הדמות הראשית.
דמויות לדוגמה > בקומיקס

בקומיקסים של חברות כמארוול קומיקס, DC קומיקס ואימג' קומיקס, ניתן למצוא את דמותו של האנטי גיבור בדמויות כדדפול, מגנטו, גוסט ריידר, המעניש, ונום, הברדס האדום, קאטוומן, מיסטר פריז, ספון ודארקנס.
דמויות לדוגמה > באנימה ובמנגה

בתעשיית האנימה ומנגה היפנית ניתן למצוא דוגמאות לדמות ה"אנטי-גיבור" בלולוש לאמפרוג' בקוד גיאס, נובּיטה נובי בדורימון, מקיטה בדרגון בול, סאיטאמה בואן-פאנץ' מאן, שוטארו קנדה באקירה, סאסקה אוצ'יאה בנארוטו ולייט יאגאמי במחברת המוות.
האנטי גיבור בשיח הציבורי והפוליטי

הראייה הפוסט-מודרנית הביקורתית, שהביאה לשינוי משמעותי בשיח התרבותי בספרות ובקולנוע, השליכה במקביל על השיח הפוליטי והמוסרי בתרבות המערב. במרכז שינוי זה עומדת ההתמקדות בקורבנות על חשבון העיסוק בגיבורים. בראייה הביקורתית הפוסט-מודרנית, לעיתים קרובות מייצג הקורבן והחלש את הצדק ואת המוסר. כתוצאה מכך - דווקא הקורבנות, ולא הגיבורים, הם הממלאים לעיתים את התפקיד הראשי בסיפורה של הפוליטיקה העכשווית. שיח ציבורי כזה איפשר לתנועות מחאה חברתיות שונות, כדוגמת הפנתרים השחורים ואחרים, לפרוץ לתודעה הציבורית.
ניתן לאתר את ההזדהות עם האנטי-גיבור בשיח הפוליטי הציבורי בספר "אוריינטליזם" של אדוארד סעיד בשנות ה-50 של המאה ה-20.
הערות שוליים

↑  דוד גורביץ', דן ערב, "גיבור/אנטי-גיבור" אנציקלופדיה של הרעיונות (אתר)
↑  Gargett, Graham (2004). Heroism and Passion in Literature: Studies in Honour of Moya Longstaffe. Amsterdam: Rodopi. p. 198. ISBN 9789042016927 – via Google Books.
1 2 3 4 5  האוניברסיטה הפתוחה, גיבור ואנטי גיבור ברומן המודרני, רמת-אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 2009-2012, יחידה 1, עמ' 12-65
| סיפר |
| --- | --- | --- |
| דמות | פרוטגוניסט • דמות שנייה בחשיבותה (אנ') • דמות שלישית בחשיבותה (אנ') • סיידקיק • אנטגוניסט • נבל-על • דמות משנה • דמות חוזרת • מספר • גיבור • אנטי-גיבור |  |
| עלילה | דיאלוג • מצג • מבנה דרמטי (אנ') • סיפור מסגרת • כלי עלילתי • מקגאפין • נקודת שיא • עימות • תת-עלילה • פלשבק/פלשפורוורד |  |
| רקע | דיסטופיה • אוטופיה • יקום בדיוני • יקום משותף • היסטוריה • היסטוריה בדיונית |  |
| תמה | מוטיב • לייטמוטיב • סאבטקסט • מוסר השכל |  |
| סגנון | אמצעים פיגורטיביים • טכניקות ספרותיות • נקודת תצפית • השעיית הספק • סימבוליזם • אתנחתא קומית |  |
| סיפורת | משל • מעשייה • סיפורת בזק • רומן • נובלה • מחזה • שירה • תסריט • נובליזציה • סיפור קצר |  |
| סוגה | רומן הרפתקאות • רומן פשע • רומן מלחמתי • רומן מערבון • רומן מסתורין • רומן היסטורי • רומן ריאליסטי • רומן רומנטי • רומן ביוגרפי • רומן מכתבים • רומן גרפי • רומן פילוסופי • רומן פוליטי • רומן ארוטי • רומן חניכה • סאגה • פנטזיה (אפלה, חרבות וכשפים) • ספרות בלשית • ספרות אימה • ריאליזם קסום • סאטירה • מדע בדיוני (קשה, צבאי, אופרת חלל, סייברפאנק, סטימפאנק) • מותחן • ספרות ספקולטיבית • ספרות זולה • קומיקס |  |
| נושאים קשורים | זרם התודעה • קהל • מחבר • תורת הספרות • מבנה נרטיבי • נרטולוגיה • רטוריקה |  |
פורטל: ספרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295535905171  BNE: XX5673272  BnF: cb12333515q (data)  GND: 4142672-1  LCCN: sh85005681
ארון ג'איטלי

ארון ג'איטלי (בהינדי: अरुण जेटली; ‏28 בדצמבר 1952 – 24 באוגוסט 2019) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כשר האוצר וכשר ההגנה של הודו.
ביוגרפיה

ארון ג'איטלי נולד ב-28 בדצמבר 1952 בניו דלהי למשפחה ברהמינית מפנג'אב. ב-1973 השלים תואר ראשון במסחר וב-1977 קיבל תואר במשפטים, שניהם מאוניברסיטת דלהי. במהלך לימודיו באוניברסיטה נעשה חבר בתנועת הנוער של ראשטריה סוויאמסווק סאנג, וב-1974 נבחר למנהיג הסניף באוניברסיטת דלהי. ג'איטלי השתתף בהפגנות נגד מצב החירום בהודו, ונעצר בעקבותם, כשהוא מחוזק במעצר במשך תשע עשרה חודש.
לאחר שחרורו ב-1977 הצטרף ג'איטלי לג'אנה סנג', שהפכה למפלגת העם ההודית ב-1980. ובמקביל החל ב-1977 לעסוק בעריכת דין.
לאחר הקמת ממשלת ו. פ. סינג ב-1989, מונה ג'איטלי ליועץ המשפטי הנוסף של הודו (אנ'), תפקיד במשרד התובע הכללי של הודו. בתפקיד זה היה מעורב בחקירת פרשת בופורס, פרשת שוחד שהתחוללה תחת ממשל רג'יב גנדי, בה נצידי חברת הנשק השוודית בופרוס שיחדו את בכירי הקונגרס הלאומי ההודי עבור עסקאות נשק עם הכוחות המזוינים של הודו.
קריירה פוליטית

ב-1991 הצטרף ג'איטלי להנהלה הלאומית של מפלגת העם ההודית, הגוף העליון בהיררכיה הפנימית של המפלגה, והיה דובר המפלגה בתקופה שלפני הבחירות ללוק סבהה ב-1999.
ג'אטלי שימש במספר תפקידים בממשלת אטאל ביהארי ואג'פאי השלישית, בהם שר המידע והשידור (1999–2000) ושר המשפטים (2000–2002). ב-2002 פרש מהממשלה והיה למזכיר הכללי של מפלגת העם ההודית ודובר המפלגה. ב-2003 שב לממשלה, שוב כשר המשפטים ושר התעשייה והמסחר.
באפריל 2000, מעט לאחר מינויו לשר, נבחר ג'איטלי לרג'יה סבהה, במחוז בחירה בגוג'ראט. הוא המשיך לכהן ברג'יה סבהה עד מותו ב-2019, אך ב-2018 עבר לכהן מטעם מחוז בחירה באוטר פרדש. ב-2009 נבחר למנהיג האופוזיציה ברג'יה סבהה.
לאחר המהומות בגוג'ראט ב-2002, ג'איטלי היה מתומכיו של נרנדרה מודי, שהואשם בגרימת המהומות, והשפיע על ואג'פאיי שלא להדיח אותו מראשות ממשלת גוג'ראט.
בבחירות הכלליות בהודו ב-2014 התמודד ג'איטלי על מושב בלוק סבהה בפנג'אב אך הובס. בעקבות ניצחון מפלגת העם ההודית בבחירות, מונה לשר ההגנה ושר האוצר והיה למנהיג הרוב ברג'יה סבהה. הוא התפטר מתפקיד שר ההגנה לאחר מספר חודשים והוחלף במאנוהר פרקיר. לאחר שפראקיר חזר לכהן כראש השרים של גואה במרץ 2017 מונה ג'איטלי לתפקיד בשנית, והחזיק בו עד מינויה של נירמלה סיטרמן בספטמבר 2017.
במהלך כהונתו כשר האוצר הביא ג'איטלי להנהגת מספר רפורמות, בהם ביטול התקציב המיוחד של הרכבות ואיחודו עם התקציב הכללי. בעקבות התדרדרות במצבו הבריאותי הוא הוחלף פעמיים בידי פיוש גואיל, ששימש כממלא מקום בעוד ג'איטלי משמש כשר בלי תיק.
לקראת הבחירות בהודו ב-2019 הודיע ג'איטלי שלא ייקח חלק בממשלה הבאה, עקב התדרדרות מצבו הבריאותי.
ג'איטלי נפטר ב-24 באוגוסט 2019.
הנצחה

בספטמבר 2019 שונה שם אצטדיון פרוז שאה קוטלה שבדלהי לאצטדיון הקריקט ארון ג'איטלי (אנ') על שמו.
חיים אישיים

ג'איטלי נישא במאי 1982 לסנג'טה, ונולדו להם שני ילדים, בן ובת.
הערות שוליים

↑  Arun Jaitley, the eyes and ears of Modi, The Indian Express, ‏26 במאי 2014
1 2 3  Kai Schultz, Arun Jaitley, Bold Indian Finance Minister, Is Dead at 66, The New York Times, ‏27 באוגוסט 2019
↑  Arun Jaitley: Biography and Political Journey, Jagran
↑  India Today Web Desk, Piyush Goyal made temporary finance minister days before Interim Budget, India Today, ‏23 בינואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1211494330  LCCN: n2014213569  VIAF: 312787290   WorldCat (עם VIAF): 312787290
אסכולות בפילוסופיה

אסכולה פילוסופית היא קבוצה של פילוסופים, בית מדרש שהתמחה בהגות או פילוסופיה מוגדרת, או שיטות פילוסופיות שבהן רעיונות דומים או ששואבים את הרעיונות שלהם או את מערכת ההצדקות מאותם המקורות. בדרך כלל חברי האסכולה פועלים גם בזמן ובמקום דומה, ומתקיימים ביניהם קשרים מסוגים שונים - תלמידים של אותו המורה, חליפת מכתבים, פרשנים של אותו הפילוסוף ועוד.
 המונח "אסכולה" אינו מוגדר היטב ולעיתים קשה להחליט איזו קבוצה של פילוסופים ושיטות פילוסופיות תקרא אסכולה. מונחים דומים הם "זרם פילוסופי" ו"תנועה פילוסופית".
במהלך ההיסטוריה של הפילוסופיה קמו מספר זרמים, תנועות, תפיסות, שיטות ואסכולות פילוסופיות:
העת העתיקה

פילוסופיה קדם סוקרטית
ציניקנים
האסכולה האפיקוראית
הדוניזם
האסכולה האטומיסטית
האסכולה הפיתגוראית
פירוניזם
האסכולה הסטואית
סופיזם
פלאטוניזם
נאופלאטוניזם
קונפוציאניזם
טאואיזם
שינטו
פילוסופיה זורואסטרית
פילוסופיה סופית
פילוסופיה בודהיסטית
פילוסופיה הינדואיסטית
ימי הביניים

סכולסטיקה
תומיזם
מועתזילה
אשעריה
האסכולה המאתורידית
כלאם
מורג'יאה
העת החדשה

רציונליזם
אמפיריציזם
הנאורות
אידיאליזם
תועלתנות
אידיאליזם טרנסצנדנטלי
פילוסופיה טרנסצנדנטלית
אידיאליזם גרמני
קאנטיאניזם
הגליאניזם
נאו-קאנטיאניזם
נאו-הגליאניזם
מרקסיזם
נאו-מרקסיזם
אסכולת פרנקפורט ותאוריה ביקורתית
דרוויניזם
לוגיציזם
פוזיטיביזם לוגי
פילוסופיה אנליטית
פילוסופיה סיקית
נאו-קונפוציאניזם
מאואיזם
פילוסופיה קונטיננטלית
סטרוקטורליזם
דקונסטרוקציה
פוסט סטרוקטורליזם
פנומנולוגיה
הרמנויטיקה
אקזיסטנציאליזם
ניהיליזם
מודרניזם
פרגמטיזם
העידן החדש
פילוסופיה פוסט-מודרנית
פילוסופיה ניסויית
ראו גם

פילוסופיה יהודית
פילוסופיה מזרחית
פילוסופיה הודית
פילוסופיה סינית
פילוסופיה מוסלמית
פילוסופיית ימי הביניים
לקריאה נוספת

האנציקלופדיה לפילוסופיה מערבית, מהדורה שנייה, תל אביב: הוצאת רסלינג.
אלאן בולוק ואוליבר סטאליבר, אלי שאלתיאל (עורך המהדורה העברית), מילון פונטנה למחשבה מודרנית, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1987 (מהדורה ראשונה), 2004 (מהדורה שנייה).
שמואל הוגו ברגמן, תולדות הפילוסופיה החדשה מניקולאוס קונזאנוז עד תקופת ההשכלה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1984.
שמואל הוגו ברגמן, תולדות הפילוסופיה החדשה : מתקופת ההשכלה עד עמנואל קאנט, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ח 1978.
שמואל הוגו ברגמן, תולדות הפילוסופיה החדשה : יעקובי, פיכטה, שלינג, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ד 1984.
אנטונייטה רפאל

| --- | --- |

אנטונייטה רפאל ב-1918
 לידה:  1895 קובנה, ליטא
 פטירה:  5 בספטמבר 1975  (בגיל 80 בערך) רומא, איטליה
 שם לידה:  אנטונייטה רפאל דה סימון
 תחום יצירה:  ציור ופיסול
 זרם באמנות:  רקספרסיוניזם, אסכולת רומא
 יצירות ידועות:  Adolescente (המתבגר, 1928), סימונה בהחתלה (1928), דיוקן עצמי עם כינור, 1928, Miriam dormiente (מרים בשינה, 1933), ניובה
 בן זוג:  Mario Mafai (אנ')
 צאצאים:  מרים, סימונה (אנ'), ג'וליה
אנטונייטה רפאל (Antonietta Raphaël); (1895 - 5 בספטמבר 1975) הייתה פסלת וציירת איטלקית ממוצא יהודי שנולדה בליטא, שהקימה את תנועת אסכולת רומא (אנ') יחד עם בעלה Mario Mafai (אנ'). היא הייתה אמנית בעלת שכנוע אנטי-אקדמי עמוק, כפי שמעידים הפסלים שלה, אשר היוו את מרבית יצירותיה במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה. הם הדגישו את הגופניות העדינה והתוססת הקיימת באבן, עם יצירות כמו Miriam dormiente (מרים הישנה) ונמסיס .
קורות חיים

בתו של רב, אנטונייטה רפאל עברה ללונדון עם אמה לאחר מות אביה. שם למדה במוזיאון הבריטי, והכירה את ג'ייקוב אפשטיין ואוסיפ זדקין, הפסל הצרפתי הנודע ממוצא רוסי וחבר התנועה האקספרסיוניסטית . עם זאת, אנטונייטה התרכזה באותם ימים בלימודי מוזיקה, ובסופו של דבר סיימה את לימודי הפסנתר באקדמיה המלכותית למוזיקה והוראת סולפג'יו באיסט אנד.
אחרי מות אמה ב-1919, היא עברה לפריז וב-1924 לרומא. בשנת 1925 אנטונייטה למדה באקדמיה די בל ארטי (אנ'), התיידדה עם האמן Mario Mafai (אנ') ועברה לגור איתו, במערכת יחסים ארוכת טווח. נולדו להם שלוש בנות: מרים (1926), עיתונאית, בת זוגו של הפוליטיקאי הקומוניסטי ג'אנקרלו פאג'טה (אנ') ; סימונה (אנ') (1928) חברת הסנאט האיטלקי וסופרת; וג'וליה (1930), מעצבת במה ותלבושות.
קריירה

בשנת 1927, אנטונייטה רפאל ומפאי עברו לדירה בויה קאבור (אנ') ברומא, מקום שהפך במהרה לנקודת מפגש של משכילים, כולל ג'וזפה אונגרטי (אנ') ולאונרדו סיניסגלי, כמו גם אמנים צעירים כולל סקיפיונה (אנ'), רנאטו מרינו מצקוראטי וקוראדו קאגלי . כך נולדה אסכולת רומא (אנ') באמנות.
בשנת 1929, היא הציגה לראשונה תערוכה ב-I Sindacale שבלאציו, בתמיכת היסטוריון האמנות רוברטו לונגי (אנ') . ב-1930 היא ומפאי נסעו לפריז, ושם החלה להתרכז בפיסול ולא בציור. בשנת 1932 היא הייתה בלונדון ופגשה את יעקב אפשטיין. לאחר מכן חזרה לרומא לתמיד והחלה לעבוד על יצירת המופת שלה Fuga da Sodoma (הבריחה מסדום), עבדה כאורחת של הפסל אטורה קולה (אי') בסטודיו שלו במשך שנה. בין 1936 ל-1938 היא הציגה ב-Sindacali . צורותיה הפלסטיות, בשלב זה, אינן מושפעות מכל תנועת פיסול איטלקית של התקופה, אך יש התייחסויות מובהקות לאמיל-אנטואן בורדל. בשל אכיפת חוקי הגזע הפשיסטים האיטלקיים, ברחה אנטונייטה לגנואה יחד עם בעלה ובנותיה. המשפחה נעזרה ונשמרה על ידי אספן האמנות אמיליו ג'סי והפילנתרופ אלברטו דלה רג'ונה (אנ').
במהלך מלחמת העולם השנייה (מ-1943 עד 1945) נשארה אנטונייטה רפאל ברומא עם בתה ג'וליה, ואז עברה שוב לעבוד בגנואה עם קבוצה משפיעה של פסלים מבוגרים יותר שלא הייתה לה סגנון משותף. קבוצה זו כללה את אדוארדו אלפיירי, נאני סרבטאז, ריימונדי, קמילו מיין, לורנצו גאראוונטה, סנדרו צ'רצ'י, אג'נורה פאברי, רוברטו ברטנין (גיסו של ארתורו מרטיני) ולואיג'י נבונה.
לאחר תקופה כלכלית קשה ב-1948, אנטונייטה הציגה בביאנלה די ונציה. משנת 1952 החלו מבקרי אמנות להעריך הערכה מלאה את עבודתה ויצירות נבחרות שלה הוצגו בגלריה דלו זודיאקו ברומא. ב-1956 היא נסעה לסין, שם הציגה בבייג'ינג את יצירות האמנות שלה יחד עם אליגי סאסו (אנ'), אג'נורה פאברי, ג'וליו טורקאטו (אנ') ואחרים - והמשיכה בתערוכות אחרות ברחבי אירופה, אסיה ואמריקה. בקוודריאנלה של רומא (אנ') השמינית של השנים 1959-1960, שהוקדשה לאסכולת רומא (אנ'), הוצגו רבות מיצירותיה והציבו אותה בין הנציגים הבולטים של אסכולה זו. בשלב זה, היא עסקה כמעט אך ורק בפיסול, והשאירה בצד את הציור.
הערכה ביקורתית

בשל אישיותה החופשית והפתוחה, וחוויותיה התרבותיות המגוונות, הכניסה אנטונייטה רפאל בחוג הרומי נימה של אינטרנציונליזם לא שגרתי. במהלך שנות אסכולת ויה קאבור (אנ'), היא יצרה דיוקנאות ונופים המאופיינים בפישוט צורני, עם עיוותים בקומפוזיציה שבין הפנטזיה החולמנית הנאיבית לבין סגנון שגאל. משנת 1932 קיבלו פסליה גוונים נטורליסטיים נמרצים עם דגשים סמליים ומונומנטליים, המזכירים תרבויות אמנות מזרחיות.
לקריאה נוספת

Ivrea 1960A. ,Menzio רפאל, קטלוג בעריכת
גנים וגטאות. אמנות החיים היהודיים באיטליה, קטלוג בעריכת V. Mann, ניו יורק 1989
אנטונייטה רפאל פסלים וציור 1933-1968, קטלוג, גלריית פאולו בלדאצ'י, ניו יורק 1995.
V. Martinelli, Antonietta Raphaël, רומא 1960
Raphaël, Scultura lingua viva, M. Fagiolo קטלוג בעריכת, E. Coen, Rome 1978
Antonietta Raphaël - Sculture, F. D'Amico קטלוג בעריכת
Arte italiana, presenze 1900-1945, P. Hulten, G. Celant קטלוג בעריכת, Venezia 1989
FN Arnoldi, Storia dell'Arte, כרך. III, מילאנו 1989
F. D'Amico, "Antonietta Raphaël", ב-Nove Maestri della Scuola Romana, טורינו 1992
I Mafai - Vite parallele,di FR Morelli עם ביוגרפיה מאת M. Fagiolo קטלוג בעריכת,
Enzo Siciliano, Il risveglio della bionda sirena. רפאל א מאפאי. Storia di un amore coniugale, מילאנו 2005
Serena De Dominicis, Antonietta Raphaël Mafai. Un'artista non conforme, Selene Edizioni 2006
פילמוגרפיה

Io non sono un altro - l'arte di Mario Mafai (I Am Not the Other - The Art of Mario Mafai), DVD, Studio Angeletti & Scuola Romana Archive, 2005, בימוי ג'ורג'יו קפוצ'ו
הערות שוליים

↑  Cf. Enzo Siciliano, Il risveglio della bionda sirena. Raphaël e Mafai. Storia di un amore coniugale, 2005. See also references and bibliography in Scuola Romana.
↑  Civic Museum of Fine Art - "La Collezione" (אורכב 28.09.2011 בארכיון Wayback Machine) of the City of Lugano. Accessed 14 August 2008
↑  See Fuga da Sodoma (אורכב 28.05.2007 בארכיון Wayback Machine), 1935-1936. Accessed 25 May 2011
↑  https://breraplus.org/en/story/story-of-a-friendship/
↑  The Sculptures Accessed 25 May 2011
↑  See Maine Camillo (אורכב 14.04.2011 בארכיון Wayback Machine), short bio note with sculpture. Accessed 25 May 2011
↑  Cf Nude by Sandro Cherchi (אורכב 28.08.2011 בארכיון Wayback Machine). Accessed 25 May 2011.
↑  Cf. Agenore Fabbri (אורכב 30.09.2008 בארכיון Wayback Machine), biography. Accessed 25 May 2011
↑  Cf. the work of French Post-Impressionist artist Henri Rousseau
↑  F. N. Arnoldi, Storia dell'Arte, vol. III, p.616 (1989).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007575208605171  BnF: cb15018714m (data)  GND: 122732138  ICCU: CFIV097177  ISNI: 0000 0000 1643 7558  LCCN: n79135458  RERO: 02-A026781076  SNAC: w60657fh  SUDOC: 075046369  ULAN: 500056247  VcBA: 495/315931  VIAF: 213079684   WorldCat (עם VIAF): 213079684 
אנטונייטה ומאריו מפאי
אנדריאס זיגיסמונד מרגרף

| --- | --- |

תחריט, בערך מ-1790
 לידה:  3 במרץ 1709 ברלין, ממלכת פרוסיה 
 פטירה:  7 באוגוסט 1782 (בגיל 73) ברלין, ממלכת פרוסיה 
 ענף מדעי:  כימיה
 מקום מגורים:  גרמניה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה של שטרסבורג 
 תרומות עיקריות
 גילוי האפשרות להכין סוכר מסלק
 
אנדריאס זיגיסמונד מרגרף (בגרמנית: Andreas Sigismund Marggraf).‏; 3 במרץ 1709, ברלין[דרוש מקור] – 7 באוגוסט 1782, ברלין[דרוש מקור]. היה כימאי גרמני. הוא היה הראשון שגילה את האפשרות להכין סוכר מסלק, גילוי שתלמידו פרנץ קרל אכרד הפך, כעבור מחצית המאה, למקור עיקרי לייצור סוכר, בנוסף לקנה סוכר.
ייצור סוכר מסלק סוכר

אנדריאס זיגיסמונד מרגרף (Andreas Sigismund Marggraf), חיפש דרכים לייצור סוכר בגרמניה. ב-1747 פרסם את תגליתו על תכולת הסוכר הגבוהה בסלק והציג תהליך למיצוי הסוכר, אולם באותו זמן לא נעשה כל שימוש בתגלית זו. פרנץ קרל אכרד, תלמיד של מרגרף, חזר לעסוק בנושא כעבור כמעט שלושה עשורים. שיפר את תכולת הסוכר בסלק ופיתח תהליך מיצוי תעשייתי. המפעל הראשון לייצור סוכר מסלק סוכר נחנך ב-1801 .
אותות הוקרה

חבר האקדמיה המלכותית הפרוסית למדעים.
מנהל המחלקה לפיזיקה של האקדמיה המלכותית הפרוסית למדעים.
הערות שוליים

↑  לפי מקור אחר ב-1802
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278604605171  PLWABN: 9810586050605606  BnF: cb12255580w (data)  GND: 117544906  ISNI: 0000 0001 0857 1957  LCCN: n85812202  NKC: uzp2009504088  NTA: 069925186  SNAC: w6pp6xsp  SUDOC: 110634918  VIAF: 46818020   WorldCat (עם VIAF): 46818020 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ארגמן (ענבים)

ערך זה עוסק בזן ענבים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ארגמן הוא זן ענבים ישראלי המשמש להפקת יין.  מקור הזן בהכלאה בין שני זנים Sezão הפורטוגזי וקריניאן הספרדי.
היסטוריה

בתחילת הדרך של הייצור היין בישראל חיפשו אנשי התעשייה זני ענבים בעלי צבע עשיר וטוב, שהיה חסר באותו עת ביין המיוצר בישראל. על מנת לענות לצורך הזה, בשנת 1972 ביצעו רועי שפיגל ממכון וולקני למחקר חקלאי ושלמה כהן ממכון היין הישראלי הכלאה בין שני זנים: Sezão הפורטוגזי וקריניאן הספרדי ויצרו את ה"ארגמן" המצטיין בצבע סגול עמוק וריכוז פרי משמעותי בטעמו. בשנת 1992 הזן החדש נרשם כפטנט. לאחר מאות ניסיונות ומיקרו-וויניפיקציות, הופקו מהזן החדש יינות מוצלחים.
יקב ברקן הוא אחד היקבים המשתמשים בזן הזה. יינות סגל, המיוצרים מענבי ארגמן הגדלים בכרם בגליל העליון, זכו בפרסים יוקרתיים, ביניהם מדליית זהב בתחרות יין בורדו. בנוסף, יקב עמק יזרעאל זכה במדליית כסף בתחרות TerraVino ב-2012 עם בלנד אדום הכולל את ארגמן. כמו כן, היקבים היוצר ופלדשטיין משתמשים בזן הזה ליצור היין.
ראו גם

מחקר חקלאי בישראל
הערות שוליים

↑  "הוא משלנו: הכירו את הענב הישראלי", שי אילן 12 ביולי 2012, כתבה באתר nrg
↑  יין ארגמן של The Beta Series, של יקב ברקן
ארגמנת על שם שונליין-הנוך

| --- | --- |

מקרה חמור יותר של פריחה אופיינית בכף רגל, רגל וביד בילד חולה במחלה
 תחום:  אימונולוגיה 
 תסמינים:  ארגמנת, דלקת מפרקים, כאב בטן 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/984105 
 DiseasesDB:  5705
 MeSH:  D011695
 MedlinePlus:  000425
 סיווגים
 ICD-10:  D69.0
 
צביעה אימונולוגית המראה נוגדני IgA בנפרון בחולה עם נפריטיס
ארגמנת על שם שונליין-הנוך (באנגלית: Henoch-Schönlein purpura) היא מחלה שבה יש  דלקת של דופן כלי הדם (וסקוליטיס סיסטמי), המאופיינת בהצטברות של קומפלקסים אימוניים הכוללים את הנוגדן IgA. הצטברות זו מתקיימת בעור ובכליה, אולם יכולה לערב גם את המפרקים, מערכת העיכול ובמקרים נדירים, את מערכת העצבים המרכזית. מחלה זו פוגעת בעיקר בילדים בגילאי 4–8, עם שכיחות גבוהה יותר בבנים, כאשר ב-75% מהמקרים זיהום בדרכי הנשימה יקדים את המחלה. עם זאת, המחלה יכולה להופיע גם אצל מבוגרים, לרוב עקב תרופות מסוימות או מחלת רקע.
המחלה תוארה לראשונה בשנת 1837 על ידי יוהאן שונליין ובהמשך תיאר תלמידו, אדוארד הנוך את כאבי הבטן ואת ההשלכות על הכליות.
תסמינים קליניים

התסמינים הקליניים כוללים בין היתר:
פריחה עם פפולות נמושות (אדומות, לאחר מכן סגולות ובסוף חומות), אשר יכולות להתמזג לצברים. הפריחה מופיעה בעיקר בגפיים התחתונות, עד קו העכוז, ויכולה להופיע גם בגפיים העליונות, ואצל ילדים קטנים, גם באפרכסת ובפנים.
כאב בטן קטן עוויתי מסוג colic pain' קיים במרבית מהמקרים, וזאת כתוצאה מאיסכמיה של המעי (מחסור באספקת חמצן למעי כתוצאה מהווסקוליטיס). כאב הבטן מלווה לרוב בהקאה ודם סמוי בצואה. מספר סיבוכים ארוכי טווח יכולים להיגרם מהמעורבות הבטנית של המחלה, והם מהווים את מירב הסיבוכים לטווח ארוך שיכולים להיגרם.
דלקת מפרקים שחולפת לחלוטין, קיימת במרבית מהמקרים.
פגיעה כלייתית, קיימת במחצית מהמקרים, אשר עוברת לאחר מספר חודשים (אם כי, לעיתים מעורבות הפגיעה היא גדולה).