stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי אוג'דה
הקהילה בזמן השואה

בימי מלחמת העולם השנייה (1939–1945) תקפה צרפת בהנהגת וישי את מרוקו. תחת שלטון זה היו יהודי מרוקו נתונים להפליות ורדיפות. שערי מרוקו היו סגורים בפני היהודים שרצו לעלות לארץ ישראל. המוצא היחיד היה נמל אלג'יריה ולכן אוג'דה שימשה כתחנת מעבר סמויה ליהודים רבים. השלטון הצרפתי הנהיג שם משטר חסות (פרוטקטורט). בזכות שלטון זה זכו יהודי אוג'דה לשוויון זכויות, אך השלטון התנגד לתת להם אזרחות צרפתית כדי לא להתסיס את האוכלוסייה המוסלמית כנגדם. עקב כך הגבילו את האוטונומיה הפנימית של הקהילה היהודית והנהיגו פיקוח מקיף על המוסדות הקהילתיים. למערכת השיפוט היהודית ניתנה סמכות לעסוק רק בענייני השיפוט האישי. בנוסף, השלטון הצרפתי ביטל את תפקידם של היהודים כגורם מתווך ורבים מהם נאלצו לזנוח את עיסוקיהם ברוכלות, במסחר ובמלאכה. הדי המלחמה בגרמניה חדרו לקהילת אוג'דה דרך אנטישמיות בעיתונים וארגון תנועות נוער לאומיות המזוהות עם האידאולוגיה הנאצית-גזענית.
הקהילה לאחר השואה

ב-1948 נעזב המלאח (שכונת היהודים) הישן ורק יהודים ספורים נותרו להתגורר בו. רוב היהודים עברו לרבעים חדשים של העיר ומקצתם פתחו חנויות, רבות מהן של צורפי זהב וכסף. בראשית בשנות החמישים מנתה קהילת אוג'דה כ-4,000 יהודים. פעילות ציונית החלה באוג'דה עוד ב-1919, אנשי הקהילה פנו אז לשלטונות בבקשה להקים אגודה ציונית, אך בקשתם נדחתה. ב-1930 הוקם ועד לקרן הקיימת. בין השנים 1946–1948 הוקם סניף של תנועת הצופים היהודיים. בתום מלחמת העולם השנייה התארגנה קבוצה של יהודים ציוניים באוג׳דה כדי לסייע ליהודים שרצונם לעלות לארץ ישראל ולקחת חלק במלחמת העצמאות. שערי מרוקו היו סגורים בפני יהודים שרצו להגר לארץ ישראל. המוצא היחיד היה נמלי אלג'יריה כגון אלג'יר או אוראן, ולפיכן שימשה אוג׳דה תחנת מעבר סמויה ליהודים רבים שעלו לארץ. וועד הקהילה עשה רבות בעזרה לעולים בכספים, בתעודות מעבר לאלג'יריה, ובמתן תעודות שהייה באוג׳דה. כל המתנדבים שהגיעו לאוג׳דה שוכנו במשרדי הקהילה וגם בחדרי החברה קדישא הסמוכה לבית עלמין. מול התנופה הציונית עצרו שלטונות צרפת יהודים שסובבו באוג׳דה ובשאר קהילות מזרח מרוקו ללא קורת גג או תעסוקה. ריכוז העולים לישראל נעשה בקזבלנקה, משם נסעו לפאס, ומפאס הגיעו לאוג׳דה. על העולים היה לעבור את הגבול ולהגיע לקהילת מרניא הסמוכה לאוג'דה. את הדרך בין אוג׳דה למרניא עשו חלקם ברגל, חלקם על אופניים וחלקם ברכיבה על בהמות עד לחווה של יהודי מרוקאי סמוך לגבול. האנשים עברו את הגבול דרך וואדיות עד לחווה של יהודי אלג'ירי, משם הגיעו לקהילת מרניא ואחר כך לנמל ווהראן. היו עולים שהשתמשו במסלול אחר: רוכזו בקזבלנקה, משם נסעו למקנאס, אחרי כן למידלת וארפוד משם עברו את הגבול עד לעיר קולומב בישאר ומשם צפונה עד לווהראן.
בסיוון תש"ח התנפלו המוסלמים על שכונת היהודים. בתים וחנויות של יהודים עלו באש, יהודים רבים הסתתרו אצל אירופאים. בשנת תשי״ד פרצו מהומות באוג׳דה עקב גירוש מלך מרוקו על ידי צרפת. היהודים שילמו על כך מחיר. ארבעה נהרגו ורבים נפצעו.
ראו גם

פרעות אוג'דה וג'ראדה
הערות שוליים

1 2  אברהם חדד, תולדות ישראל והעמים בתקופה שבין המלחמות (1939-1918), רחוב האשלגן 27 קרית גת: דני ספרים בע"מ, תשס"ד
1 2 3  אתר מורשת משפחת הכהן סקלי
1 2 3 4 5  מאגרי מידע-בית התפוצות
1 2 3 4 5 6  דבדו עיר הכהנים-א.מרציאנו מורשת יהודי מרוקו
כלי שעבר במסורת במשפחה ששורשיה בעיר אוג'דה
בית הקברות היהודי העתיק באוג'דה
אלכסנדר ויטק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באוקטובר 1852 סיסאק, קרואטיה 
 התאבד:  11 במאי 1894 (בגיל 41) גראץ, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 תחום יצירה:  אדריכלות, שחמט 
 יצירות ידועות:  הספרייה הלאומית והאוניברסיטאית של בוסניה והרצגובינה 
 
אלכסנדר ויטק (בגרמנית: Alexander Wittek;‏ 1852, קרואטיה – 1894, גראץ) היה ארכיטקט ושחמטאי אוסטרי.
ביוגרפיה

ויטק פעל כארכיטקט בבוסניה והרצגובינה בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית. עבודתו המפורסמת ביותר היא "Vijećnica" בעיר סרייבו. מבנה זה שימש את העירייה ולאחר מכן הפך לספרייה הלאומית והאוניברסיטאית של בוסניה והרצגובינה; כמו כן תכנן מבני מזרקות.
ויטק היה גם אמן שחמט. הוא חלק מקום 5–6 בתחרות ברלין 1881 (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן והגיע למקום התשיעי בתחרות וינה 1882 (ניצחו: וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור). ויטק התאבד בשנת 1894.
הספרייה הלאומית שתוכננה על ידי אלכסנדר ויטק
יריב בן עזרא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בן 49 בערך) בית זית, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 1993 – 2024 (כ־30 שנה)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלגה ביחידת דובדבן  מפקד בית הספר להכשרות של יחידת שלדג  ראש ענף גדס"ר במא"ש במל"י  מפקד גדוד 50  מפקד יחידת דובדבן  מפקד חטיבת יהודה  מפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים  מדריך בפו"ם  נספח צה"ל בדרום קוריאה
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
 
יריב בן עזרא (נולד בשנת 1975) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. שימש נספח צה"ל בדרום קוריאה, מדריך בפו"ם, מפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים. מפקד חטיבת יהודה, מפקד יחידת דובדבן ומפקד גדוד 50.
ביוגרפיה

בן עזרא גדל במושב בית זית. התגייס לצה"ל באוגוסט 1993, והתנדב ליחידת דובדבן. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב ליחידת דובדבן ומונה למפקד צוות, ולקח חלק במבצעים מיוחדים ובלחימה כנגד הטרור הפלסטיני בשטחי יהודה ושומרון. בהמשך שימש כמפקד פלגה ביחידה. לאחר מכן שימש כקצין אג"ם של היחידה. בשנת 2001 עבר ליחידת שלדג, ושימש במספר תפקידי פיקוד, ובהם, קצין מבצעים מיוחדים, ומפקד בית הספר להכשרות ביחידה. בהמשך עבר לחטיבת הנח"ל ומונה לסגן מפקד גדוד 50. לאחר מכן יצא לשנת לימודים ולאחריה ללימודים בפו"ם.
בשנת 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לראש ענף גדס"ר במא"ש במל"י, ושימש בתפקיד עד שנת 2010. בשנת 2010 מונה למפקד גדוד 50, ופיקד עליו בין היתר בפעילות מבצעית ברצועת עזה, בתפקיד זה שימש עד שנת 2012. בספטמבר 2012 מונה למפקד יחידת דובדבן, ובשלהי כהונתו, ב-7 במאי 2014 פיקד על פעולת היחידה ללכידת המחבל שאחראי לרציחת נצ"מ ברוך מזרחי. ב-28 במאי 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יהודה, ושימש בתפקיד בין היתר במבצע שובו אחים, ב-5 ביולי 2016 סיים את תפקידו. בשנת 2016 מונה למפקד מפקדת כוחות אוויר מיוחדים, ושימש בתפקיד עד שנת 2019, במקביל היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ו (2019-2018). בשנת 2019 מונה למדריך בפו"ם. בשנת 2020 מונה לנספח צה"ל בדרום קוריאה.
חיים אישיים

בן עזרא מתגורר בנגבה, נשוי לאלכס ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  אמיר בוחבוט‏, "מי שחולם בלילה לרצוח יהודים ימצא עצמו בבוקר בחקירה", באתר וואלה, 26 באוקטובר 2013
↑  חנן גרינברג, שומרי הסף: המג"דים שבגבול המצרי הפרוץ, באתר nrg‏, 14 בינואר 2012
↑  הדס דובדבני ושירלי הקר, מערכות הטנק סייעו בסיכול המחבל שהתקרב לגדר המערכת, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 2 באפריל 2012
↑  נטע בר יוסף, עד קצה גבול היכולת, באתר ישראל היום, 29 בנובמבר 2013
↑  לילך שובל ואיציק סבן, "הרוצח: מחבל ששוחרר", ישראל היום, 24 ביוני 2014, עמוד 2
↑  ערוץ 7, מח"ט יהודה: מודה על הזכות לשרת בחברון, באתר ערוץ 7, 28 במאי 2014
↑  איציק סבן, המשטרה תקים צוות לבדיקת הכשל במוקד, באתר ישראל היום, 18 ביוני 2014
סטאבילו

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1855–הווה (כ־169 שנים) 
 מיקום המטה:  הרולדסברג 
 ענפי תעשייה:  other manufacturing n.e.c., מכשירי כתיבה, תעשייה 
  
 www.schwan-stabilo.com/en/
 
מדגישים נוספים של החברה
עטים של החברה
סטאבילו (STABILO) היא חברה גרמנית המייצרת מגוון של עטים וכלי כתיבה וצביעה לשימוש משרדי. בבעלות החברה שלושה מפעלי ייצור, שניים בגרמניה ואחד בצ'כיה. החברה מעסיקה 2,600 עובדים ומחזור הכספים שלה הוא 250 מיליון אירו לשנה.
עט הסימון המפורסם של החברה
מוצרי החברה כוללים עטים כדוריים, עטים נובעים, עטי סימון והדגשה, מחקים, עפרונות מכניים ונוזל מחיקה/מדלל. עטי המחט של סטאבילו מתאימים לשרטוט ולרישום על לוחות. לעטים אלה חיי מדף ארוכים כשהם פקוקים. במכסי העטים יש מרווח צר כדי לאפשר זרימת אוויר.
בישראל מייבאת את מוצרי סטאבילו חברת "יהודה ברמן" מקבוצת "חגים נחלים".
שלמה בראון

| --- | --- |
 לידה:  4 בדצמבר 1869 Púchov, סלובקיה 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  בית המדרש לרבנים בבודפשט 
 תקופת הפעילות:  ? – ערך בלתי־ידוע 
 
הרב שלמה בראון ד"ר (בהונגרית: Braun Salamon; פוהו, 4 בדצמבר 1869 – ?, לאחר 1938) היה רב, מורה, סופר, סגן המפקח הראשי על מוסדות החינוך היהודי בבודפשט מטעם הקהילה היהודית של פשט. תרומתו בחינוך הדור הצעיר לערכי ומסורת היהדות הייתה משמעותית בכל מהלך חייו.
ביוגרפיה

שלמה בראון הוא בנם של יעקב בראון ושל קרולין דויטשלנדר. בין השנים 1884-1894 היה תלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שבמהלכם היה תלמיד גם בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין במשך שנה (Hochschule für die Wissenschaft des Judentums). ב-1893 קיבל דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), ולאחר מכן הסמכה להוראת הונגרית וגרמנית. סמיכה לרבנות קיבל ב-1895. משנת 1897 היה מורה בבית הספר חטיבת ביניים לבנים של הקהילה היהודית של פשט ומשנת 1925 סגן המפקח הראשי על כל מוסדות הלימוד היהודיים של הקהילה. הוא פרש לגמלאות ב-1938.
משפחתו

אשתו הייתה רוז'ה קליין (1874–?), בתם של מיהאי קליין ורוזה גולדשטיין. הם נישאו ב-31 באוקטובר 1897 בבודפשט.
ילדיהם:
ארז'בט בראון (1898–?). בעלה, דיולה פרוינד, היה מרצה באוניברסיטה.
ג'רג' ברנבאש בראון (1900–1910)
קטלין בראון (1903–?). בעלה, ארפאד סלפאל, היה עיתונאי, משורר וצלם.
כתביו ויצירותיו

חייו ופועלו של נחום הנביא (בודפשט, 1893).
כמה מילים על לימודי הדת (בודפשט, 1901).
ספר שירי בית הכנסת עבור נוער Braun Salamon:) Zsinagógiai énekeskönyv) 1935
JUDAIKA A Peszach ünnepi elbeszélés 1938 Dr. Braun Salamon szerk. KÉP + RAJZ + KOTTA TARTALOM HÉBER (ההגדה של פסח בעברית ובהונגרית עם תמונות, איורים, תווים לשירים. ערך הרב שלמה בראון. 1938)
חמשה חומשי תורה (בעברית ובהונגרית) בעריכת הרב שלמה בראון בהוצאת זינגר וולפנר מטעם איגוד המורים היהודים הארצי. 1912
מאמריו הרבים פורסמו בעלון החינוך היהודי.
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
תמונתו תחת השם רבני בודפשט באתר "מרכז המחקר של קונפליקטים חברתיים".
ספרו של שלמה בראון "כמה מלים על לימודי הדת" באתר ארקנום (Arcanum (Braun Salamon, dr. Néhány szó a vallásoktatásról. Bpest, 1901
הערות שוליים

1 2  Iskola értesítők (1938) Pesti izraelita hitközség gimnáziuma
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest IX. kerületi polgári házassági akv. 1898/1897. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 121432667   WorldCat (עם VIAF): 121432667
קונסטנטין פרנבאך

קונסטנטין פהרנבאך (בגרמנית: Constantin Fehrenbach;‏ 11 בינואר 1852 – 26 במרץ 1926) היה מדינאי גרמני ששימש כקנצלר גרמניה מטעם מפלגת המרכז הגרמנית בין השנים 1920–1921.
חייו

פהרנבאך נולד בכפר וולנדינגן באזור היער השחור, בו שימש אביו כמורה הכפר. הוריו, שהיו שייכים לאמונה הקתולית הכשירו אותו לכמורה, והוא למד תאולוגיה באוניברסיטת אלברט-לודוויג בפרייבורג. משהגיע למסקנה כי חיי הכמורה אינם מתאימים לו, החל ללמוד משפטים. בשנת 1882 החל לעסוק בעריכת דין בפרייבורג, וכן החל לעסוק בפוליטיקה, ואף נבחר לרייכסטאג. בשנת 1918 שימש כנשיא הרייכסטאג, ולאחר מכן כנשיא האספה הלאומית עד שנת 1920. עם פרישתם של אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית מהקואליציה, לאחר כישלונם בבחירות ביוני 1920, נבחר פהרנבאך לתפקיד קנצלר גרמניה, תוך כדי שהוא יוצר קואליציה עם המפלגה הגרמנית הדמוקרטית ומפלגת העם הגרמנית. הקואליציה החזיקה מעמד פחות משנה, והממשלה התפטרה באפריל 1921 במחאה כנגד הערכת שווי הפיצויים שהושתו על גרמניה עליה הכריזו בעלות הברית באותו החודש. פהרנבאך המשיך לעמוד בראש מפלגתו, מפלגת המרכז הגרמנית בין 1923 למותו בשנת 1926.
שמואל אלתר איצינגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 ביולי 1911 בייץ', האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  21 באוגוסט 1944 (בגיל 33) מחנה ההשמדה בירקנאו, גנרלגוברנמן 
 שפות היצירה:  יידיש 
 תקופת הפעילות:  1933 – 21 באוגוסט 1944 (כ־11 שנים) 
 
שמואל אלתר איצינגר (ביידיש: שמואל אלטער איצינגער, באנגלית: Shmuel Alter Itzinger;‏ 13 ביולי 1911 - 21 באוגוסט 1944) היה מחנך, סופר ומשורר חרדי ממנהיגי פועלי אגודת ישראל.
ביוגרפיה

שנור נולד בעיירה בייטש לאביו ר' יצחק איצינגר. בהיותו בן חמש התייתם מאמו ואביו ונאלץ לעבור לגור במקום אחר. על כן התחנך על ברכי סבו הדומ"ץ ר' חיים שמואל איצינגר ורכש ממנו רוב תורתו, עד שנהיה בקי בכל מכמני התורה. כבר אז היו כיסיו מלאים פיסות נייר ובהם כתב שירים בכל רגע של פנאי. הוא עבר לטורנא ולמד אצל הגאון ר' מאיר אריק. בביישט היה מראשי הסניף של פועלי אגודת ישראל.
בשנת 1933 הגיע ללודז', ועסק בהוראה בבתי ספר חרדיים עד שנת 1940.
בלודז' התחיל לפרסם משיריו בירחון תחת השם אלתר שנור ובשם זה התפרסם ברבים. מלבד שיריו שקבעו מקום מכובד בפואזיה החרדית, היה לו בירחון הנ"ל מדור קבוע בשם "פנינים מובחרות" או "מארון הספרים שלי". במדור פרסם דברי תורה ופתגמים מגדולי ישראל. באותה תקופה ההתרחב שדה היצירה שלו, כתב גם מסות, רשימות אומנותיות וסיפורים קצרים. את דבריו פרסם ב"דאס יודישע טאגבלאט" של אגודת ישראל בוורשה, ב"דגלנו", וכן ב"די יידישע ארבייטער שטימע", השבועון של פועלי אגודת ישראל.
בלודז' נשא לאישה את המורה זלאטה בורנשטיין, אחותו של ר' שמחה ממובחרי חסידי ברסלב בעיר. ביתם היה לבית ועד של חכמים, סופרים ומשוררים חרדיים. הצטיין בחום אנושי והאציל אורו הרוחני על כל הבאים בצל קורתו.
במלחמת העולם השנייה

בשנת 1933 הגיע ללודז', ועסק בהוראה בבתי ספר חרדיים עד שנת 1940.
בלודז' התחיל לפרסם משיריו בירחון תחת השם אלתר שנור ובשם זה התפרסם ברבים. מלבד שיריו שקבעו מקום מכובד בפואזיה החרדית, היה לו בירחון הנ"ל מדור קבוע בשם "פנינים מובחרות" או "מארון הספרים שלי". במדור פרסם דברי תורה ופתגמים מגדולי ישראל. באותה תקופה ההתרחב שדה היצירה שלו, כתב גם מסות, רשימות אומנותיות וסיפורים קצרים. את דבריו פרסם ב"דאס אידישע טאגבלאט" של אגודת ישראל בוורשה, בדגלנו, וכן ב"די יידישע ארבייטער שטימע", השבועון של פועלי אגודת ישראל.
בלודז' נשא לאישה את המורה זלאטה בורנשטיין, אחותו של ר' שמחה ממובחרי חסידי ברסלב בעיר. ביתם היה לבית ועד של חכמים, סופרים ומשוררים חרדיים. הצטיין בחום אנושי והאציל אורו הרוחני על כל הבאים בצל קורתו.
המלחמה, וכל הקורות בגטו לודז' פגעו בנפשו, ובשיריו באות לידי ביטוי הזוועות והעוולות. הוא שר על הרעה ועל המצוקה, על הרעב, על שוטרים יהודים המתנכלים לאחיהם, על העוולות והקיפוחים, מעשה ידיהם של מנהלי מחלקות שונות של היודנראט המתנכלים לחלשים, לאלה שאין להם "כתף". שר הרבה על מצוקת הילדים בגטו, כי עולמו של הילד בו היה נורא ואיום. כן לא חסך את שבטו מ"מלך היהודים" - מרדכי חיים רומקובסקי, ראש היודנראט. לא את כל השירים פרסם בשבועון שהוציא במחתרת, אלא לעיתים קראם לפני מקורבים ובאי-ביתו.
בכל שנות הגטו נערכו בביתו התכנסויות ללימוד תורה או לשיחות עידוד. בהזדמנויות שונות קרא לפני אורחיו מיצירותיו. הקפיד על קיום מצוות ביקור חולים בגטו, ועל אף רעבונו וחולשתו נהג לפקוד את בתיהם של חולים, גם אם לא הכירם קודם לכן. בימות החול נהג לאסוף קצות לחם, ולנסות להרכיב מהן כיכר לחם שתיראה ככיכר שלמה. כש"הורכבה" ככר לחם, שמר אותה לסעודת ליל שבת ועשה עליה קידוש.
תרומתו לעם

אלתר היה חרד שמא חלילה תינתק רוח היהדות הנצחית, כשאין תלמוד תורה ובית ספר לילדים קטנים. מיוזמתו היה מגיע לבתים, אוסף ילדים ומלמד אותם "אל"ף־בית", קרוא וכתוב יידיש, לשון הקודש, תפילה ופרשת הרמש. בשבתות לפנות ערב היו בני נוער מתכנסים בביתו והוא היה משמיע להם דברי תורה. בקיטון הצר בו התגורר ישבו מבוגרים וצעירים יומם ולילה ולומדים תורה מאחורי חלונות סגורים.
בגטו התמיד אלתר להוציא שבועון, עם מוסף ספרותי תחת השם "מן המיצר". למעלה ממאה ועשרים גליונות הוציא מתחת ידו במשך קרוב לשלוש שנים. לפני זמן לא רב נמצא בארץ גיליון אחד של השבועון, והוא שופך אור על המצב בגטו לודז'.
במקום אחד הוא מודיע שיש מחסור בסידורים קטנים, כי לאנשים אין כבר כוח לשאת סידור גדול... בכלל יש בגיליון זה שלל ידיעות על הנעשה בשטח החיים הדתיים בגטו, על התפילות בציבור בחצרות הבתים, ועל כך שממהרים להתפלל ערבית כדי שאפשר יהיה לשוב לבית המגורים לפני תשע בערב, על כך שגדל הביקוש למשניות, לרוב עם פירוש ע"ט (עברי־טייטש), וכן גם מתפשט מאוד בגיטו לימוד עין יעקב".
ועוד נמצא בעיתון הנ"ל לפי דיווחו של אלתר שנור: "ברחוב מרינארסקה 15 - המרכז לחסידי גור, יושבים בחורים למאות, צנומי הלחיים ודקי הבשר והוגים בקול את דברי אלקים חיים. גם ביאקובא 10, המקום המרכזי לחסידי אלכסנדר, לומדים בקבוצות". הגיליון שנמצא מהווה מסמך היסטורי חשוב.
מותו

לאלתר שנור ואשתו המורה מגטו לודז' נאמר שמעבירים אותם לעבודה בסודטים, ומצאו את עצמם באושוויץ. אלתר נטול היה כוח פיזי. יד אחת שלו הייתה נתונה בגבס, והיה נאלץ להישען על מישהו שעמד לידו. הפרידו אותו מאשתו, שהועברה לחיים, לעבודה. ואילו הוא, המאמין הגדול, עשה דרכו בשפתיים ממלמלות לעבר הכבשן.
הערות שוליים

↑  ספר מקדשי השם, מיזלש, צבי הירש.: יד ושם, 1955
1 2 3  מיזלש, צבי הירש., מקדשי השם, יד ושם, 1955
רובנו

שלט הנצחה לקהילת יהודי רובנה ברחוב קהילת רובנה בפתח תקווה
רוֹבְנוֹ (באוקראינית: Рівне, ריבְנֶה; ברוסית: Ровно; בפולנית: Równe, רוֹבְנֶה; ביידיש: ראָוונע) היא עיר בחבל ווהלין באוקראינה, במרכז מחוז רובנו שבצפון-מערב המדינה. אוכלוסייתה מונה כ-280,000 תושבים (2022).
היסטוריה

העיר נזכרת לראשונה ב-1283 כעיר בתוך נסיכות גליציה-ווהלין. מהמאה ה-14 חלק מליטא. מ-1492 כתוצאה מחוזה לובלין בתחומי פולין. בין השנים 1518–1621 נחלת נסיכי אוסטרוז'סקי, שמרכזם בעיר אוסטרוה. ב-1706 בכיבוש שוודי על ידי חיילותיו של קרל ה-12. מ-1723 נחלת נסיכי ליובומירסקי. ב-1793 בחלוקת פולין השלישית מצורפת לאימפריה הרוסית. באמצע המאה ה-19 בעיר נבנתה מסילת ברזל, שחיברה בין קייב, לבוב וברסט. הדבר הביא לפיתוח המואץ של המקום. בזמן מלחמת העולם הראשונה עברה מיד ליד, ותקופה אף שימשה כבירת הרפובליקה האוקראינית הלאומית ב-1919. לפי הסכם ריגה ב-1921 נמסרה לפולין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, בעת שהוורמכט פלש לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג המערבי, בהתאם להסכמה עם הנאצים שהושגה בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ווהלין סופחה לברית המועצות ורובנו נמצאה שוב בשלטון רוסי. רובנו ששימשה כבירה המנהלית של אוקראינה הכבושה (Reichskommissariat Ukraine) ובה שכן מטהו של המושל הנאצי (Reichskommissar) אריך קוך. בזמן הכיבוש הנאצי פעלו בעיר וסביבותיה גדודי פרטיזנים. ביניהם התפרסמו במיוחד מדבדב, מפקד הפרטיזנים, וקוזנצוב, סוכן ריגול, שהוכרזו כגיבורי ברית המועצות.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין ב-5 בפברואר 1944 ורובנו נמצאה שוב תחת שלטון סובייטי.
בשנת 1991 עם התמוטטותה של ברית המועצות זכתה אוקראינה לעצמאות מלאה ורובנו נכללת ברפובליקה האוקראינית העצמאית.
יהודי רובנו > עד מלחמת העולם השנייה

היהודים נזכרים לראשונה ברובנו במסמכים ב-1566. ב-1704 נולד סמוך לעיר המנהיג החסידי המגיד ממזריטש (בעיירה לוקאטש), ושימש בה תקופה כדרשן. גם אחד מתלמידיו הידועים, רבי אריה לייב שרה'ס, נולד בעיר. לאחר מינוי הנסיך סטניסלב ליובומירסקי למושל, שעודד התיישבות יהודית הקהילה גדלה משמעותית. ב-1765 חיו בעיר 890 יהודים. בסוף המאה ה-18 החסידות זכתה להתפשטות ניכרת בין היהודים. בסוף המאה ה-18 ישב בעיר ר' לייב שרה'ס, תלמידו של המגיד ממזריץ'. ב-1847 היו בעיר 3,788 יהודים. בעקבות פיתוח העיר כמרכז רכבות, האוכלוסייה היהודית הגיעה ל-13,780 ב-1897 (56% מהאוכלוסייה הכללית). העיר שימשה כמרכז לתנועת ההשכלה, ופעלו בה חדרים מתוקנים ברוח זו. כמו כן היו בעיר מוסדות יהודיים רבים. ב-1884 יהודים רבים נטלו חלק בארגון חובבי ציון. היהודים היו גם פעילים בשאר המפלגות, החל בתנועה הציונית וכלה בבונד. עם זאת, בשנת 1910 דווח ש"אין הציונים מאוחדים בהסתדרות ואין השפעתם ניכרת בעבודה הצבורית הרבה בעיר".
בזמן מלחמת העולם הראשונה חייליו של סימון פטליורה ערכו פוגרום ביהודים, שבו נרצחו עשרות.
ב-1919 לאחר תחילת השלטון הפולני נפתח בעיר בית ספר תרבות ונפתחו עוד מוסדות של אותו ארגון. בעיר יצא עיתון אידי "ווליהנער לעבן" (חיי ווהלין). ב-1939 עם כניסת הצבא האדום נסגרו כל המוסדות היהודיים.
ערים תאומות

אוקראינה סוורודונצק, אוקראינה
פולין זאבז'ה, שלזיה, פולין
רובנו בתרבות הישראלית

דן בן אמוץ נולד בשנת 1923 ברובנו בשם משה (מוסיה) תהילימזאָגער.
רובנו היא עיר הולדת אמו של עמוס עוז ובספרו האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" יש תיאור נרחב של העיר ויהודיה בטרם השואה ובעת השואה, לרבות תיאור השמדתם של תלמידי בית הספר התיכון העברי תרבות ברובנו ומוריהם.
מתאר עמוס עוז:
העיר רובנו, צומת חשוב של מסילות ברזל, צמחה סביב ארמונם וגניהם מוקפי האגמים של הנסיכים לבית לובומירסקי. נחל ושמו אוסטיה חצה את רובנו מדרום לצפון. בין הנחל הזה לבין הביצה התנוססה מצודת העיר.... כשישים אלף תושבים חיו בעיר בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, רובם יהודים ומיעוטם - אוקראינים, פולנים, רוסים, קומץ צ'כים וקומץ גרמנים. עוד כמה אלפי יהודים חיו בעירות הסמוכות ובכפרים הפזורים בסביבה....לכל רוחב העין השתרעו כאן מישורים רחבים, שטוחים, מתקמרים פה ושם בגלי גבעות רכות, משובצים בנחלים ובמקווי מים, מנומרים בביצות ובגושי יערות גדולים. בעיר עצמה היו שלושה - ארבעה רחובות 'אירופיים' ובהם קומץ של בניני שרד בסגנון ניאו - קלאסי וחזית כמעט רצופה של בתי דירות שבהם התגוררו בני המעמד הבינוני....אבל רבים מן הרחובות הצדדיים לא היו אלא דרכי עפר...בשנת 1919 נפתחה ברובנו גימנסיה עברית ועמה בית ספר עממי וכמה גני ילדים של רשת "תרבות"....עיתונים עבריים ועיתונים ידיים נדפסו בשנות העשרים והשלושים ברובנו, עשר או שתים-עשרה מפלגות יהודיות נאבקו בזו בשצף קצף, וחוגים עבריים לספרות ליהדות למדעים והשכלת מבוגרים פרחו בה. ככל שגברה שנאת היהודים בפולין, במהלך שנות השלושים, כן התחזק הזרם הציוני והתבסס החינוך העברי, ועימהם - בלי שום סתירה - התבססה גם החילוניות והתגברה המשיכה אל תרבויות הגויים.
היה מי שסיפר איך גרמנים וליטאים ואוקראינים, באיומי תת-מקלעים, הצעידו את כל העיר, בנעריה ובזקניה, ליער סוסנקי: זה היער שאליו אהבו כולם לצאת תמיד לטיולי טבע בימים היפים, למשחקי צופים, למדורות-שיר, לינות לילה בתוך שקי שינה על גדות הפלג תחת שמי הכוכבים. ושם, ביער סוסנקי, בין עופאים וציפורים ופטריות ודמדמניות ופטריות-יער, ירו הגרמנים והרגו על שפת הבורות, בתוך יומיים כעשרים וחמישה אלף נפש (כמספר כל תושבי ערד ויותר ממספר כל היהודים שנהרגו במשך מאה שנות מלחמה עם הערבים). בהם היו כמעט כל בני כתתה של אמי. וגם הוריהם וכל השכנים וכל המכרים וכל המתחרים והשונאים. בהם היו הגבירים והפרולטרים, האדוקים והמתבוללים והמתנצרים, השתדלנים והגבאים והפרנסים והחזנים והשוחטים והרוכלים ושואבי המים, הקומוניסטים והציונים, הוגי הדעות והאמנים ושוטי הכפר, בהם היו כארבעת אלפים תינוקות. והיו גם מוריה של אמי מימי 'תרבות'.
לקריאה נוספת

יצחק ארד תולדות השואה - ברית המועצות והשטחים המסופחים, ירושלים: הוצאת יד ושם, 1984
שמואל ספקטור, שואת יהודי ווהלין, ירושלים: הוצאת יד ושם, 1986
הערך: רובנה, האנציקלופדיה של השואה, ירושלים: הוצאת יד ושם, תל אביב: הוצאת ספרית הפועלים, 1990, עמ' 1224–1225
תקוה פתל-כנעני, יהודי רובנה 1919–1945: חייה וקצה של קהילה, ירושלים: הוצאת יד ושם, 2012
רובנה - ספר זיכרון, הוצאת ילקוט ווהלין וארגון יוצאי רובנה בישראל, 1956
מנחם גלרנטר, הגמנסיה העברית תרבות ברובנה. הוצאת ועד בוגרי הגימנסיה, 1973
עמוס עוז, סיפור על אהבה וחושך, הוצאת כתר, 2002
ניצה פרילוק, "געגוע לעיר שחוצה אותה נהר", בין רובנו לירושלים, "האומה", מס' 153, ספטמבר 2003, ע"ע 115–130
הערות שוליים

↑  בציונות, העולם, 15 בספטמבר 1910
↑  יד ושם, מאגר השמות יד ושם
↑  רובנו - יודנריין, הַבֹּקֶר, 24 בפברואר 1943
↑  החקירה בזוועת רובנו, הארץ, 31 במרץ 1944
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007418318305171  BnF: cb16676613x (data)  GND: 4224641-6  LCCN: n85109249  MusicBrainz: 008b2c5d-bf9c-47f4-9084-4fe1dc788456  NKC: ge613967  SUDOC: 176005641  VIAF: 235987780   WorldCat (עם VIAF): 235987780
Dschinghis Khan

Dschinghis Khan (בעברית: ג'ינגיס חאן) הוא שיר גרמני אשר נכתב על ידי ברנד מנונגר והולחן על ידי ראלף זיגל.
השיר באירוויזיון

השיר עוסק בדמותו של ג'ינגיס חאן, המצביא המונגולי הנודע אשר הטיל את אימתו על כל העולם ולקח לו כל אשה שבה חשק. השיר נכתב על ידי ברנד מנונגר והולחן על ידי ראלף זיגל. השיר ייצג את גרמניה המערבית באירוויזיון 1979 והגיע למקום הרביעי. חברי להקת ג'ינגיס חאן שרו את השיר תוך שהם לובשים תלבושות ססגוניות, ואחד מהם, לואיס פוטרגיטר, אף התחפש לג'ינגיס חאן עצמו ורקד ריקוד מזרחי בינות לחבריו. לאחר הופעתה באירוויזיון, הלהקה התפרסמה מאוד, ובשנות ה-80 הייתה ידועה בכל רחבי אירופה, ובעיקר בגרמניה, ברית המועצות ויפן, ואף זכו להכרה בארצות הברית.
השיר ברחבי העולם

השיר תורגם לשפות רבות. הזמר הפיני פרדריק תרגם את השיר לפינית בשם "Tsingis Khan" באלבום שנשא את אותו השם. המלחין של השיר המקורי, ראלף זיגל, כל כך נהנה מהגרסה עד שהוא הציע לפרדריק לתרגם ולשיר גם שיר נוסף של להקת ג'ינגיס חאן - "שייח ח'ליף עומר" (בגרמנית: Hadschi Halef Omar). פרדריק נענה להצעה ושר את השיר בשם "שייח עלי חסן" (בפינית: Sheikki Ali Hassan). הלהקה הצ'ילאנית "מאליבו" (MALIBÚ) הוציאה גרסה בספרדית לשיר. גרסה ידועה נוספת, היא גרסה ביפנית בביצוע להקת הבנות הפופולרית "Berryz Kobo". זו גרסה עדינה ומרוככת מעט של השיר, אשר אינה כוללת רמיזות מיניות או סיפורים על צריכת משקאות אלכוהוליים. השיר זכה גם לגרסאות בקוריאנית, שוודית, פורטוגזית, יוונית ותאילנדית. הזמר הספרדי איוואן פרסם גרסת כיסוי של השיר בשם "סין אמור".
בישראל נחשב ג'ינגיס חאן לאחד השירים המזוהים ביותר עם תחרות האירוויזיון לדורותיה, והופעתה הססגונית של הלהקה בעת ביצוע השיר באירוויזיון 1979 נחקקה עמוק בזיכרון הישראלי. על כך תעיד העובדה שהשיר והמופע הנלווה אליו השתלבו בעלילת הקומדיה זוכת פרס האקדמיה הישראלית הללויה, ולואיס פוטרגיטר המחופש לג'ינגיס חאן אף מופיע כדמות בסרט בגילומו של השחקן הישראלי הראל נוף. השיר זכה בישראל למספר גרסאות כיסוי בעלות אופי פוליטי, הן מימין והן משמאל. בציבור החרדי התפרסם השיר תודות לגרסת הכיסוי של מרדכי בן-דוד - "יידן" אשר גם נכללה באלבומו "ירושלים לא למכירה". בן דוד הכניס למנגינת השיר מילים ביידיש העוסקות בביאת המשיח. השיר "יידן" פופולרי בציבור החרדי עד היום. הוא אף זכה לצעדי ריקוד מיוחדים.
הערות שוליים

↑  השיר בביצועו של פרדריק
↑  השיר בביצועו של פרדריק
↑  השיר בביצוע להקת מאליבו
↑  השיר בביצוע להקת בריז קובו
↑  השיר בביצועו של איוואן
↑  "ביבי כאן הו הא" בתוכנית הכל שפיט
↑  ג'ינגיס חאן בשייח ג'ראח
↑  השיר בביצוע מרדכי בן-דוד
↑  How to Line Dance: Yidden
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 7d9864b3-97dc-38cb-9179-03f111461b4f