stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה ספש
יצירותיה > רומנים אזוטריים

תחת השם מריה אורשי:
האריה האדום (1946, הונגריה; אחרי 1971 Püski)
תחת השם מריה ספש:
Raguel hét tanítványa:
Ízisz bárkája (1990)
Mars szekere (1990)
Hermész útja (1990)
Jupiter palotája (1991)
Vénusz ösvénye (1991)
Szaturnusz barlangja (1991)
Phaeton fogata (1991)
Varázstükör (é. n., [1989 körül])
Katarzis (1999)
‘’Corinna Története’’ (1999)
יצירותיה > ספרי אגדות ונוער > סדרת הנערה המנוקדת

Pöttyös Panni (1953)
Pöttyös Panni a Balatonon (1956)
Pöttyös Panni az óvodában (1956)
Pöttyös Panni naplója (1959)
Pöttyös Panni és Kockás Peti naplója (1962)
Pöttyös Panni Hetedhétországban (1973)
Szia, világ! (1980)
Bolondos szerszámok (1981)
Eleven képeskönyv (1982)
Csupaszín (1983)
Harkály anyó (1983)
Zsákbamacska (1983)
Rőzse néni kunyhója I. (1985)
Pöttyös Panni az idővonaton (1989)
Furfangos szerszámok (2000)
Rőzse néni kunyhója II. (2002)
Pöttyös Panni az iskolában (2002)
Kedvenc meséi (2008)
יצירותיה > ספרי אגדות ונוער > אחר

Pingvinkönyv (1957/1958)
Boróka néni kincse (1979)
Táltos Marci (1979)
Fityfiritty (1980)
Csillagvarázs (1996)
Szepes Mária füveskönyv; vál. Zsámboki Mária; Édesvíz, Budapest, 2008
יצירותיה > ספרי מדע בדיוני

Surayana élő szobrai (1971)
Tükörajtó a tengerben (1975)
Napszél (1983)
A változatlanság hullámhossza (1986)
A Tibeti Orgona (1987)
Gondwána boszorkánya (1993)
Felhőszobrász (2002)
A mesés Gondwána; Édesvíz, Budapest, 2014
יצירותיה > רומן

תפקידי המורדים (1985)
יצירותיה > שירה

אבק כוכבים (1994)
שירים (ניתן להאזנה mp3)
יצירותיה > אזוטריה

A mindennapi élet mágiája (1989)
Álomszótár (1989)
A szerelem mágiája (1990)
Pszichografológia (1990)
– Wictor Charon: Atlantiszi mágia (1990)
A gyógyító öröm mágiája (1991)
A tarot bölcsessége (1993)
Az álom mágiája (1994)
A smaragdtábla (1994)
– Wictor Charon: Academia Occulta (1994)
A fény mágiája (1995)
Az áldozat mágiája (1998)
Angyalok éneke (1998)
Merre tartasz, ember? (2000)
Misztériumok könyve (2000)
Dimenzió-tarot (2001)
Istenek tüze (2001)
Aranykor (2002)
A lélek anatómiája (2002)
Lángoló időfolyó (2002)
Csillagjóga (2004)
Örök pillanat (2004)
Szómágia (2004)
A nevek mágiája (2005)
A fény evangéliuma (2006)
Budapest, 2007 (Életműsorozat)
פרסים והוקרה

פרס מטאור הזהב (1972)
פרס גלקטיקה (1987)
עיטור הצלב הקצין של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1994)
עיטור הצלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1998)
פרס יאנוש אראן (2001)
מועמדות לפרס Soul Butterfly מפעל חיים (2012 - אז 2013)
הנצחה

קרן מריה ספש, שהוקמה בשנת 1996, ופרס מריה ספש שהוקמה על ידי הקרן בשנת 2014 נושאות את שמה.
הרוחניות ותורותיה מיוצגות על ידי תוכנית "בית הספר לילדים ספש מאריה", הפועלת במסגרת המרכז לפיתוח אישיות של.
הערות שוליים

↑  Születése bejegyezve a Budapest VI. ker. állami születési akv. 2995/1908. folyószáma alatt.
↑  Budapest VI. ker. 1216/1906. folyószám.
↑  Budapest VIII. ker. állami házassági akv. 1575/1930. folyószám.
↑  "Archivált másolat". אורכב מ-המקור ב-2013-08-20. נבדק ב-2013-01-19.
↑  "Szepes Mária Alapítvány Kuratórium". Szepes Mária Alapítvány. אורכב מ-המקור ב-2016-03-07. נבדק ב-2016-03-02.
↑  "Ők vehetik át elsőként a Szepes Mária-díjat". Hír6.hu. 2014-12-14. נבדק ב-2016-03-02.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810594205205606  BnF: cb127319240 (data)  CANTIC: a10886400  CiNii: DA0776806X  GND: 119091402  ISNI: 0000 0000 8349 2557  LCCN: n87857434  NKC: jx20040202005  NLA: 35796636  Trove: 1091649  VIAF: 135801   WorldCat (עם VIAF): 135801 
לוח הזיכרון של מריה ספש בבית מגוריה הקודם, ברחוב יוליה 13.
לאופולד הראשון, מלך הבלגים

לאופולד הראשון (לאופולד לבית סקסה-קובורג-גותה) (16 בדצמבר 1790 - 10 בדצמבר 1865, הוכתר ב-1831) מלך הבלגים הראשון. היה אחד האנשים החשובים והמשפיעים ביותר במאה ה-19. אביו של לאופולד השני.
ביוגרפיה > נעורים

הנסיך לאופולד סָקסה-קובורג נולד ב-16 בדצמבר 1790, והיה בנם התשיעי (מתוך עשרה) של פרנץ, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד (1750–1806) והדוכסית אוגוסטה, נסיכת רויס-אברסדורף (1757–1831). הוא גדל בתקופת מלחמות נפוליאון, בצל אחיו ואחיותיו הגדולים. ב-1806 נפטר אביו, ואחיו הגדול ארנסט (1786–1844) נעשה הדוכס. בשנת 1805 הצטרף לצבאו של הצאר אלכסנדר הרוסי, שהיה גיסו. בשנת 1809 פרש מהשירות וחזר למולדתו. בשנת 1813 התגייס שנית לצבא הרוסי. כמפקד רגימנט קירסירים השתתף בקרב לייפציג. בהמשך המלחמה הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ופיקד על דיוויזיית פרשים. הוא סיים את שרותו בצבא הרוסי בסוף מלחמות נפוליאון. ב-1814 היה הנציג של קובורג בקונגרס וינה. במהלך טיוליו באירופה בתפקידו זה, הגיע ב-1816 ללונדון.
ביוגרפיה > נישואים ראשונים

בלונדון פגש לאופולד את הנסיכה שארלוט מוויילס, בתו היחידה של יורש העצר ג'ורג' (מאוחר יותר ג'ורג' הרביעי), והתאהב בה, על אף שבתחילה היא סלדה ממנו, בסופו של דבר היא נענתה לחיזוריו. הם התחתנו בסוף השנה. הזוג נעשה פופולרי ביותר. הם בילו את ימי נישואיהם בין ביתם בקלרמונט פארק, לדירתם בלונדון. בתחילת 1817 הרתה שארלוט, אך ההריון הסתיים באסון. שארלוט נפטרה ב-5 בנובמבר 1817, לאחר צירי לידה קשים. התינוק נולד מת.
ביוגרפיה > ניסיונות להוליד יורש

לאופולד התחבר עם הנסיך אדוארד אוגוסטוס, דוכס קנט וסטרת'רן, דודה האהוב של שארלוט. הוא החליט לעזור לאדוארד להוליד יורש, ושידך לדוכס את אחותו - ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-זאלפלד, אלמנתו של אמיך קרל, נסיך ליינינגן, ואם לשני ילדיו. אדוארד מצא את השידוך מתאים, והשניים נישאו ב-1818, ולאחר שנה נולדה בתם היחידה, מי שהייתה לאחר מכן מלכת בריטניה, המלכה ויקטוריה. אחרי מותו של אדוארד ב-1820 עזר לאופולד לאחותו ולאחייניתו. הוא לא תכנן להינשא בשנית, אך החזיק כמאהבת את קרוליין באואר, שחקנית גרמנייה שהייתה דומה מאוד לשארלוט. ב-1830 קיבל הצעה להיות מלך יוון, אך השיב בשלילה. להצעה הבאה הוא הסכים.
ביוגרפיה > מלך בלגיה

באותה תקופה מרדו הבלגים בהולנדים, ובלגיה זכתה בעצמאות. הבלגים רצו להכתיר את לואי, דוכס נמור, בנו של לואי פיליפ, מלך צרפת למלכם, אך אביו סירב. לפיכך, בחרו הבלגים בנסיך אחר - לאופולד לבית סקסה-קובורג-גותה. ב-21 ביולי 1831, יום העצמאות הבלגי, הוכתר הנסיך כלאופולד הראשון, מלך הבלגים. הוא התחתן, ב-9 באוגוסט 1832 עם לואיז, נסיכת אורליאן, בתו של מלך צרפת. נולדו להם ארבעה ילדים:
לואי פיליפ, נסיך הכתר של בלגיה (1833–1834)
לאופולד השני מלך הבלגים (1835–1909).
הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (1837–1905), אביו של אלברט הראשון, מלך הבלגים.
שרלוט מבלגיה (1840–1927), התחתנה עם מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
לאופולד היה מלך חכם ואהוב על עמו ועל בתי המלוכה באירופה. הוא שידך שידוכים במשפחתו, וכך גרם לבני המשפחה לעלות על כס המלוכה במדינות רבות (בריטניה, פורטוגל, ברזיל, בולגריה, מקסיקו, נסיכויות בגרמניה ועוד).
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות

לואיז-מרי נפטרה ב-11 באוקטובר 1850, ולאופולד שוב נשאר לבדו. ילדיו התחתנו עם בית משפחת הבסבורג, והעניקו לו נכדים. ב-1861 נפטרה אחותו ויקטוריה, והוא היחיד שנשאר מכל עשרת האחים. ב-1863 נפטר חברו הקרוב, הברון סטוקמר. לאופולד נפטר ב-10 בדצמבר 1865, והשאיר לבנו, לאופולד השני, את בלגיה והמושבה קונגו, שהשליט עליהן טרור. שלטון האימה נגמר במותו, ובימי שלטונו של המלך אלברט.
ביל ניי

ערך זה עוסק בשחקן אנגלי. אם התכוונתם למחנך אמריקאי, ראו .
| --- | --- |

ביל ניי, 2018
 לידה:  12 בדצמבר 1949 (בן 75) אנגליהסארי, אנגליה, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  William Francis Nighy 
 סוגה מועדפת:  קומדיה שייקספירית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק של גילפורד  The John Fisher School 
 בן או בת זוג:  דיאנה קוויק (1980–2008) 
 צאצאים:  מרי ניי 
 פרסים והוקרה:  פרס אנני לדיבוב הטוב ביותר (2011)  פרס עולם התיאטרון (2007)  פרס גלובוס הזהב (2007) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם פרנסיס "ביל" ניי (באנגלית: William Francis "Bill" Nighy; נולד ב-12 בדצמבר 1949) הוא שחקן אנגלי, זוכה פרסי גלובוס הזהב ובאפט"א. הוא הרבה להופיע בתיאטרון ובטלוויזיה לפני שגילם את תפקידו הראשון בקולנוע בשנת 1981. תפקידיו הידועים הם בסרטים "אהבה זה כל הסיפור", "מת על המתים", "רמז לסקנדל", "מלחמת האופל", "שוטרים לוהטים", "הגנן המסור" ו"שודדי הקאריביים".
חיים אישיים

בת זוגו של ניי מ-1981 הייתה השחקנית דיאנה קוויק ולהם בת, מרי, שנולדה ב-1984. השניים נפרדו ב-2008.
ניי אוהד של קבוצת הכדורגל האנגלית קריסטל פאלאס, והוא פטרון של CPFRIS מועדון ילדים נכים של הקבוצה. ניי מתגורר בסאפוק שבאנגליה.
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | פרויקט | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס אוסקר | 2023 | השחקן הטוב ביותר | לחיות | בהמתנה |
שירלי אוחנה

שירלי אוחנה (נולדה ב-29 בדצמבר 1983 בטבריה) היא כדורגלנית עבר ישראלית, ששיחקה כחלוצה. אוחנה שיחקה בליגת הנשים הבכירה בישראל וזכתה ב-8 אליפויות ו-15 גביעי המדינה, היא שיאנית ישראל בכיבושים בעונות רצופות, והשחקנית היחידה שהבקיעה שער בכל אחת מהעונות של הליגה הראשונה לנשים. שיחקה בנבחרת ישראל בין השנים 2002–2010.
קריירה

אוחנה נולדה בטבריה. בילדותה התלוותה לאביה למשחקי כדורגל במסגרת ליגה למקומות עבודה וכך נחשפה למשחק. בגיל 12 החלה אוחנה לשחק כדורגל בקבוצה במסגרת ליגת המתנ"סים בטבריה. בגיל 14 הצטרפה לקבוצת מכבי חיפה, ושיחקה בה במשך חמש עונות, מהקמת ליגת הנשים ועד התפרקות הקבוצה בשנת 2003. במהלך העונות האלו זכתה עם הקבוצה בשתי אליפויות ובשלושה גביעים.
לאחר התפרקות הקבוצה עברה אוחנה למכבי חולון, ושיחקה בה במשך 12 עונות, במהלכן זכתה עם הקבוצה בחמש אליפויות ובשמונה גביעים.
בעונת 2014/2015 עברה לשחק במכבי כישרונות חדרה וזכתה איתה בגביע המדינה. לאחר עונה זו עברה לשתי העונות הבאות לשחק באס"א תל אביב וזכתה איתה בגביע. בעונת 2017/2018 עברה לשחק במ.כ רמת השרון ושוב זכתה בגביע.
בעונת 2018/2019 עברה לאס"א תל אביב, איתה זכתה בעונה זו בדאבל.
תארים > מכבי חיפה

אליפות המדינה: 1998/1999, 2001/2002
גביע המדינה: 1998/1999, 1999/2000, 2001/2002
תארים > מכבי חולון

אליפות המדינה: 2004/2005, 2005/2006, 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009
גביע המדינה: 2003/2004, 2004/2005, 2005/2006, 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009, 2009/2010, 2012/2013
תארים > מכבי כישרונות חדרה

גביע המדינה: 2014/2015
תארים > אס"א תל אביב

אליפות המדינה: 2018/2019
גביע המדינה: 2016/2017, 2018/2019
תארים > מ.כ רמת השרון

גביע המדינה: 2017/2018
תארים > תארים אישיים

מלכת השערים של ליגת העל לנשים: 2007/2008, 2008/2009, 2009/2010
הערות שוליים

↑  קבוצת הנשים - מכבי חיפה
מריאנו מרטין

מריאנו מרטין אלונסו (בספרדית:  Mariano Martín Alonso;‏ 20 באוקטובר 1919 – 9 בספטמבר 1998) היה כדורגלן ספרדי, שהתפרסם כששיחק במדי ברצלונה.
קריירה

מרטין, שתפקידו במגרש היה חלוץ, שיחק במשך תשע עונות בברצלונה, בין 1939/40 לבין 1947/48. 188 השערים שהבקיע ב-167 משחקים – ממוצע של 1.12 שערים למשחק – גורמים לרבים להחשיבו כאחד החלוצים הטובים ביותר ששיחקו במדי ברצלונה. מרטין הוא השחקן עם מספר השערים העשירי בגודלו בהיסטוריית הקבוצה. מהירותו וכוחו היקנו לו את הכינוי "הזעם של הרחבה" (בספרדית: "La furia del área").
תחילת דרכו בקבוצה הייתה מוצלחת. בעונת 1940/41 עזר לקבוצה לסיים במקום הרביעי עם 12 שערים שהבקיע, והוא היה מלך שערי הקבוצה באותה עונה. אולם, העונה שלאחריה הייתה אחת הקשות ביותר בהיסטוריה של ברצלונה, והיא ניצלה מירידה לליגה השנייה רק במשחק האחרון. מרטין היה בין השחקנים המצטיינים של הקבוצה, ו-17 השערים שהבקיע ב-23 הופעות עזרו לקבוצה להישאר בליגה הראשונה. למרות היכולת הדלה של ברצלונה בליגה, היא הצליחה לזכות בגביע הגנרל בסוף אותה עונה. מרטין הבקיע צמד במשחק הגמר נגד אתלטיק בילבאו. השער השני היה שער הניצחון, בהארכה, מבישול של ז'אומה סוספדרה. בעונה הבאה, עונת 1942/43, זכה מרטין בתואר מלך שערי הליגה – הפיצ'יצ'י, כשהבקיע 32 שערים ב-26 משחקים. הוא היה הזוכה הראשון בשורות ברצלונה שזכה בתואר הפיצ'יצ'י. באותה עונה החל רצף של 18 שערים ב-10 משחקים רצופים – שיא קבוצתי, שליונל מסי שבר כשישים שנה לאחר מכן. בעונת 1943/44 היה פעם נוספת מלך שערי ברצלונה, עם 24 שערי ליגה, אך הקבוצה סיימה רק במקום השישי בליגה. באותן שנים, פעמים רבות שיתף מרטין פעולה עם הקיצוני ז'וזפ ואיה.
במהלך משחק ידידות של נבחרת קטלוניה נגד נבחרת ולנסיה בפברואר 1944, נפצע מרטין בברכו. פציעה זו הגבילה את יכולתו של מרטין להשתתף במשחקי הקבוצה עד סוף הקריירה שלו. מרטין לקח חלק קטן בזכיית ברצלונה באליפות הליגה בעונת 1944/45, האליפות השנייה של הקבוצה בהיסטוריה, עם 4 שערים בלבד ב-11 הופעות. המועדון זכה באליפות נוספת ב-1947/48, שבה למרטין לא היה חלק כלל בשל הפציעה שעבר. בשל העובדה שמרטין לא הצליח לשחזר את יכולתו מלפני הפציעה, לצד עלייתו של החלוץ ססאר, הוא נאלץ לעזוב את ברצלונה ב-1948.
מרטין הצטרף לז'ימנסטיק טרגונה, שם שיחק במשך שנתיים ושיתף פעולה עם חברו מימיו בברצלונה חוסה בראבו. ב-1950 הצטרף לסנט אנדראו, שם פרש ממשחק כעבור שנה.
ב-1943, בעודו שחקן, הקים ביחד עם בניטו גארסיה חנות ספורט בעיר ברצלונה שנודעה לימים בשם "בניטו ספורטס".
סטטיסטיקה

| מועדון | עונה | ליגה> הופעות | ליגה> שערים | גביע> הופעות | גביע> שערים | אחר> הופעות | אחר> שערים | סך הכול> הופעות | סך הכול> שערים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ברצלונה | 1939/40 | 3 | 0 | ? | ? | – | – | ? | ? |
| ברצלונה | 1940/41 | 14 | 12 | ? | ? | – | – | ? | ? |
| ברצלונה | 1941/42 | 23 | 17 | ? | ? | – | – | ? | ? |
| ברצלונה | 1942/43 | 23 | 30 | ? | ? | – | – | ? | ? |
| ברצלונה | 1943/44 | 20 | 24 | ? | ? | – | – | ? | ? |
| ברצלונה | 1944/45 | 11 | 4 | ? | ? | – | – | ? | ? |
| ברצלונה | 1945/46 | 15 | 9 | ? | ? | 1 | 0 | ? | ? |
| ברצלונה | 1946/47 | 3 | 1 | ? | ? | – | – | ? | ? |
| ברצלונה | 1947/48 | 0 | 0 | ? | ? | – | – | ? | ? |
| ברצלונה | סך הכול | 112 | 97 | ? | ? | 1 | 0 | ? | ? |
| ז'ימנסטיק | 1948/49 | 18 | 8 | ? | ? | – | – | ? | ? |
| ז'ימנסטיק | סך הכול | 18 | 8 | ? | ? | – | – | ? | ? |
| סך הכול בקריירה | סך הכול בקריירה | 130 | 105 | ? | ? | 1 | 0 | ? | ? |
תארים

אליפות ספרד (2): 1944/45, 1947/48
הגביע הספרדי: 1941/42
קופה דה אורו: 1945
קופה אבה דוארטה: 1948
תואר הפיצ'יצ'י: 1942/43
הערות שוליים

↑  שיאים אינדיבידואליים באתר הרשמי של ברצלונה
↑  ¿Quienes somos? Un recorrido en el tiempo, אתר Benito Sports
אביגדור סטימצקי

| --- | --- |

 לידה:  12 ביוני 1908 אודסה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  8 ביולי 1989 (בגיל 81) תל אביב-יפו, ישראל
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  אקדמיה גראנד שומיאר  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 תקופת הפעילות:  1928–1989 (כ־61 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור
 זרם באמנות:  אופקים חדשים
 פרסים והוקרה:  פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית (1981)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
ציור (1975–1976), שמן על בד, גובה 130 ס"מ, רוחב 97 ס"מ, אוסף מוזיאון ישראל
אביגדור סטימצקי (12 ביוני 1908 – 8 ביולי 1989) היה צייר ישראלי, מראשי תנועת אופקים חדשים.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

אביגדור (ויטייה) סטימצקי (לעיתים גם סטמצקי) נולד בשנת 1908 באודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביו, צבי, היה יליד וויטבסק שימש בצעירותו כסוחר עצים, אולם בבגרותו היה רואה חשבון. אמו הייתה ילידת ז'יטומיר שבווהלין. סטימצקי ואחותו אולה (אלישבע) זכו לחינוך ציוני ותרבותי. סבו מצד אביו היה צייר חובב. בשנת 1913 עבר סטימצקי עם משפחתו לעיר פאודוסיה, שבחצי האי קרים. שם, נשלח סטימצקי ללמוד בבית ספר ריאלי ממלכתי. בשנת 1921 עלתה משפחתו לארץ ישראל דרך איסטנבול והתיישבה בשכונת נווה שלום בתל אביב. אביו פתח חנות ספרים בעיר ברחוב הרצל מס' 20, לימים "סטימצקי". בין השנים 1922–1925 למד סטימצקי בבית הספר לבנים (מונטיפיורי). בין השנים 1925–1926 למד בגימנסיה הרצליה, אולם לא השלים את לימודיו. בשנת 1923 למד לראשונה ציור בבית הספר שהקים אדריכל יוסף ברלין ביחד עם הצייר אריה אורלנד בתל אביב.
בשנת 1926 התקבל ללימודים ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" בירושלים. על חבריו לספסל הלימודים נמנו אהרון אבני, אריה ארוך, יחזקאל שטרייכמן ואחרים. בין המורים בבית הספר אהרון שאול שור ושמואל בן-דוד היו הקרובים לסטימצקי. אולם, למרות חיבתו אליהם חש סטמצקי את פער הדורות ואת השמרנות שבמסגרת הלימודים, שהתנגדה לכל ביטוי מודרניסטי, על אף הביטויים הרבים שהחלו להופיע באמנות הארצישראלית הצעירה ב"תקופת מגדל דוד". בריאיון מאוחר תיאר סטימצקי כיצד הוא וחבריו ארגנו מודל עירום לציור, דבר שהיה לא מקובל ו"נועז" באותה עת בבצלאל.
ביוגרפיה > שנות ה-30

שמרנות בצלאל הובילה את סטימצקי לפרוש מן הלימודים. הוא החל להשתתף בשיעורי אדריכלות בטכניון בחיפה. אולם, בשנת 1929 החל ללמוד ב"סטודיה לציור" של יצחק פרנקל בתל אביב. הסטודיו של פרנקל שם דגש על ערכי הציור המודרניסטי ובייחוד הדגיש את השימוש בצבע כערך אמנותי מרכזי. מיעוט העבודות שנותרו מתקופה זו מעיד על העניין הגובר של סטמצקי בצבע. במרביתם הוא מוותר על השימוש בקווי קונטור ובקווי עזר ועושה שימוש בצבע כאלמנט מרכזי לבניית החלל המתואר. בנוסף, טכניקת הציור היא אימפרסיוניסטית ברוחה, ומשלבת שימוש בערבוב צבעים על גבי משטח הציור.
בחוגו של פרנקל הכיר סטמצקי מספר ציירים צעירים, עמם היה שותף לפעילות קבוצת "מסד". על חבריה נמנו אמנים כאבני, מרדכי לבנון, ישראל פלדי ואחרים. הקבוצה הציגה בדצמבר 1929 תערוכה שהתקיימה בדירה בשדרות רוטשילד בתל אביב ותערוכה שנייה באפריל 1930 בגימנסיה הרצליה.
בשנים 1930–1931 שהה סטימצקי, ביחד עם אהרון אבני, בפריז, צרפת. שם, השתתף בשיעורי אמנות באקדמיה קולארסי (Colarossi) ובאקדמיה גראנד שומיאר (Académie de la Grande Chaumière), שהתאפיינה בגישה מודרנית ובשכר לימודים נמוך. תקופה זו חיזקה את המגמות המודרניסטיות ביצירתו. בין היתר ציין יונה פישר את השפעתן הרבה של יצירות חיים סוטין, שסטימצקי ראה בתערוכה יחיד בפריז בשנת 1930.
השהייה בפריז, כמו גם השפעת "אסכולת פריז" על יצירותיו, התבטאה בעיקר באימוץ פלטה כהה של גוונים. בנוסף, החל סטימצקי לצייר בטכניקה של שמן על בד, לצד עבודתו בצבע מים. בשנת 1931 הציג מעבודותיו בתערוכה קבוצתית הארצישראלית ב"התערוכה הקולוניאלית הבינלאומית" בפריז.
לאחר שובו התגורר סטימצקי עם הוריו ברמת גן. פנחס אברמוביץ תיאר בזיכרונותיו את הבית כבית קטן הגובל בגן יפה ופרדס שהיה בבעלות המשפחה. בנוסף לעבודה בפרדס המשפחתי עסק סטימצקי בעבודות מזדמנות שונות. בין היתר שימש כמחלק עיתונים בעבור דבר", צייר תפאורות לנשפי פורים וכן צייר כרזות לסרטים עבור קולנוע "אלנבי". בנוסף, שימש כמורה לציור בראשון לציון וברחובות.
בינואר 1939 הציג סטימצקי תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון תל אביב. התערוכה כללה 44 ציורים, בטכניקה של ציור שמן ובצבעי מים. מרבית העבודות היו ציורי נוף, אולם 5 מהן היו ציורי פורטרט ותאורי דמויות. בביקורות בעיתון "דבר" הובעו דעות שונות אודות הסוביקטיביות האמנותית של ציורי סטימצקי. יהושע שור הביע הסתייגות מן הנטייה לנסיגה לעולם פנימי ומנותק מן הטבע הארצישראלי. לעומתו, ביקורת אחרת משבחת את ההבעה האמנותית של סטימצקי, בייחוד בצבעי המים.
ביוגרפיה > 1940–1949

בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 הרבה סטימצקי לצייר בצפת וזכרון יעקב.
בשנת 1941 זכה סטימצקי בפרס דיזנגוף על ציורו "נוף מרחובות" במסגרת התערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל שהוצגה בבית הבימה. בשנת 1942 השתתף ב"תערוכת השמונה" שהתקיימה אף היא שם. ציוריו מעת זו משקפים את השפעת האקספרסיוניזם הצרפתי.
אומנם, כבר בשנות ה-30 לימד סטימצקי ציור באופן פרטי אמנים כיחיאל קריזה ואחרים, וכן שימש כמורה לציור בבתי ספר שונים, אולם בשנת 1945 פתח, ביחד עם יחזקאל שטרייכמן בית ספר לציור במרתף בית אביו בתל אביב. "הסטודיה", כפי שכונתה, היוותה בית לקבוצה של אמנים צעירים שנמשכו לרוח המודרניסטית של סטימצקי ושטרייכמן. סטימצקי הורה בעיקר רישום וציור בצבעי מים. שיטת הלימוד בסטודיו התבססה על אישיותם הדומיננטית של המורים. "הם היו שתלטנים. לא סבלו דמוקרטיה", העידה רחל שביט, תלמידה בסטודיו. "סטימצקי היה מתיישב על-יד תלמיד, משלים לו את הציור. אבל לעומת זאת, שניהם היו מוכנים לנסוע מרחקים בשביל לראות עבודות של תלמיד, אם היה צורך בכך. בתקופת מלחמת העצמאות נסגר הסטודיו, בשל גיוס התלמידים. סטימצקי עצמו עסק בקישוט ודקורציה של מועדונים ומבני צבא, ואף נפצע בעת שרכב שבו נסע עלה על מוקש.
ביולי 1948 היה סטימצקי בין 15 חותמי מכתב המחאה כנגד סילוקו של יוסף זריצקי מאגודת הציירים והפסלים. בעקבות אירוע זה הוקמה קבוצת "אופקים חדשים", שסטימצקי היה אחד מן האמנים המובילים בה.
שנים אלו היוו שנים מכריעות בעיצוב האמנותי של יצירתו. בעוד שביצירות המוקדמות מן העשור עסק סטימצקי בעיקר בנושאי נוף בגוונים הכהים ובמשיכות מכחול חופשיות, הרי שממחצית העשור החל להיות מושפע מהקוביזם של בראק ופיקאסו. הדבר התבטא בעבודות כגון "מגדת העתידות" (1947) או "אשה עם כובע" (1947 בקירוב), בהן עושה סטימצקי שימוש בעירוב חופשי שבין קוביזם סינתטי, לבין הטמעת הדימוי ברקע כמו בקוביזם האנליטי.
בשנת 1949 נפצע מפגיעת אופנוע בתל אביב.
ביוגרפיה > 1950 ואילך

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בקיץ 1954 נישא סטימצקי בשנית לתקוה וינשטוק, ילידת צרפת.
בשנת 1957 זכה ב"פרס רמת גן" על ציורו "בנגב". ובשנת 1958 ערך תערוכת יחיד גדולה במוזיאון תל אביב, שכללה 73 עבודות שמן וציורים בצבעי מים.
בשנים 1960–1961 שהה שוב בפריז. באותה עת צייר בעת שהות בקרקסון ציורים עבור אוניות נוסעים "מולדת" ו"שלום" של חברת "צים".
בשנת 1967 שכן הסטודיו שלו בדירת חדר ברחוב שטרוק בתל אביב.
בשנת 1973 ערך מוזיאון ישראל תערוכת יחיד לסטימצקי. למרות שהוצגו בה גם כמה ציורים מוקדמים, הרי שרובה כללה יצירות מן העשור שקדם לתערוכה. פישר, אוצר התערוכה ביקש להסביר את תהליך ההפשטה של סטמצקי כמבט פנומנולוגי על הטבע וביטויו באמצעי ציור טהורים בן הצורות "מתרחשות עד הגיען לנקודת רוויה".
בשנת 1976 זכה סטימצקי ב"פרס סנדברג" מטעם מוזיאון ישראל. באותה שנה זכתה בפרס גם אביבה אורי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 אימץ סטימצקי טכניקה של ציור טמפרה על נייר, במטרה להתרחק מאופן הציור הרגיל שלו בשמן או בצבעי מים. בטכניקה זו יצר כ-75 עבודות על גליונות נייר בגודל של כ-100 על 150 ס"מ, עליהם צייר בצורה אופקית, כשהם מונחים על שולחן או רצפת הסטודיו.
אביגדור סטימצקי נפטר ב-1989. לפני קבורתו נערך לו טקס אשכבה במוזיאון תל אביב לאמנות. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לאחר מותו, נקרא רחוב על שמו ברמת אביב, סמוך לשדה התעופה שדה דב.
השכלה

1925–1926 – גימנסיה הרצליה, תל אביב.
1926–1929 – בצלאל, ירושלים (יחד עם אבני, ארוך, משה קסטל ואחרים).
1929 – אולפן אצל יצחק פרנקל, תל אביב.
1930–1931 – פריז (יחד עם אבני).
הוראה

הסטודיה – אולפן לציור, יחד עם שטרייכמן, שפעל עד 1948.
1952–1960 – לימד במכון אבני בתל אביב.
1962–1977 – לימד באוניברסיטת חיפה ובמכון אבני.
1950–1951 – שהה בפריז.
פרסים

1941 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב, תל אביב.
1956 פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו, תל אביב-יפו.
1958 פרס עיריית רמת גן.
1965 פרס מועדון מילוא לאמנות.
1967 פרס ראשון, תערוכת מגדל דוד, ירושלים.
1973 פרס מאיר שרמן, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1976 פרס סנדברג לאמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים.
תערוכות יחיד

| --- | --- |
 1939 מוזיאון תל אביב, תל אביב.  1946 מוזיאון תל אביב, תל אביב.  1950–1951 תצוגת עבודות בבית חנה אורלוף, פריז, צרפת.  1952 גלריה אנרי בראנז'ה, פריז, צרפת [קטלוג].  1958 "תמונות 1949-1958", מוזיאון תל אביב, תל אביב-יפו [קטלוג].  1958 "סטמצקי: תמונות 1948-1958", בית האמנים בירושלים [קטלוג].  1958 "עשר שנות צבעי מים", גלריה רינה, ירושלים.  1962 "צבעי מים חדשים", גלריה ישראל, תל אביב-יפו [קטלוג].  1964 גלריה רוזנר, תל אביב-יפו.  1965 גלריה ישראל, תל אביב-יפו.  1970 גלריה גורדון, תל אביב-יפו.  1972 גלריה גורדון, תל אביב-יפו.:  1973 "אביגדור סטימצקי: ציורים 1939-1972", מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג].  1973 גלריה גידא, ירושלים.  1978 גלריה פרינטר'ס, ירושלים.  1981 מוזיאון ישראל, ירושלים [קטלוג].  1983 "על נייר", גלריה נעמי גבעון לאמנות בת-זמננו, תל אביב-יפו.  1990 "מחווה לסטימצקי", סדנאות האמנים, תל אביב-יפו.  1990 גלריה לאמנות, כברי.  1992 "עבודות על נייר 1989-1928", המוזיאון הפתוח תפן [קטלוג].  1992 "ציורים על נייר", גלריה גבעון, תל אביב-יפו.  1993 "אביגדור סטמצקי - רטרוספקטיבה", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו [קטלוג].  1993 "אביגדור סטימצקי: מבחר עבודות מן העיזבון", גלריה גורדון, תל אביב-יפו [קטלוג].  2008 "אביגדור סטימצקי: עבודות מאוחרות", מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו [קטלוג].
לקריאה נוספת

חיים גמזו, ציור ופיסול בישראל, הוצאת דביר, 1957.
סטודיו, 15 (1990) – גיליון המוקדש לסטימצקי, לאחר פטירתו.
בנימין תמוז (עורך), יונה פישר, אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1963, 1966.
צבי זהר, אביגדור סטימצקי: דרכו באמנות ומבחר יצירותיו, ספרית פועלים, מרחביה, תשכ"ו.
יונה פישר, אביגדור סטימצקי ציורים 1972-1939, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1972.
בנימין תמוז (עורך), דורית לויטה, גדעון עפרת, סיפורה של אמנות ישראל, הוצאת מסדה, 1980.
יעקב גילדור, תערוכת ציירי "אפקים חדשים" (עבודות על נייר), המשכן לאמנות חולון, 1983.
גילה בלס, אפקים חדשים, הוצאת פפירוס, תל אביב, 1980. מהדורה שנייה מורחבת: אופקים חדשים, הוצאת מודן, 2014.
מרדכי עומר, "אביגדור סטימצקי: מחזוריות השיבה אל הנוף", מאמרים על אמנות ישראלית, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, 1992, עמ' 36–41.
עפרת, גדעון, "אביגדור סטימצקי – חידה ופשרה", סטודיו, 3–4 (1989), 8–9.
דוד גלעדי, מסילות באמנות - 82 ציירים ישראלים, הוצאת יבנה, 1989.
נתן זך (אוצר), טלי תמיר, יורם קניוק, יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטמצקי עבודות על נייר 1929-1989, המוזיאון הפתוח תפן, 1992.
אביגדור סטמצקי - מבחר עבודות מן העיזבון, מכירה פומבית מספר 31, גלריה גורדון,1993.
פישר, יונה, בהשתתפות אירית הדר, אביגדור סטמצקי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1993.
מרדכי עומר, "אופקים חדשים": פיסול, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1996.
מאירה פרי-להמן, טובל במים, טובל באור - מאה שנות צבעי-מים בישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1998.
רומי גולן (אוצרת), גילה בלס, אביגדור סטמצקי: עבודות מאוחרות, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2008.
גליה בר אור, גדעון עפרת, העשור הראשון: הגמוניה וריבוי, בתוך: 60 שנות אמנות בישראל, המשכן לאמנות עין חרוד, 2008.
גליה בר אור, אמנות ישראלית מאוסף גבי ועמי בראון, המשכן לאמנות עין חרוד, 2009.
יגאל צלמונה, 100 שנות אמנות ישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2010.
יניב שפירא, גילה בלס, אופק חדש לאופקים חדשים, המשכן לאמנות עין חרוד, 2016.