stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בני לילית (טולקין)
מאפיינים

בני הלילית מתוארים בתור הנאווים והחכמים מכל ילדי אילובטר, והם ידועים כאוהבי האמנות (בעיקר שירים, אותם זימרו בקולם היפה). חושי בני הלילית (בעיקר הראייה והשמיעה) וחוסנם הגופני עולים על זה של בני האנוש. הם גבוהים מבני האדם ותנועותיהם חינניות יותר. בדרך כלל עיניהם מתוארות כאפורות בגון הים, אך מצויים מקרים יוצאי דופן. המאפיין המרכזי שלהם הוא האלמוות: בני הלילית אינם מזדקנים או נתפסים לחולי. עומדת להם גם היכולת להרפא מפצעי אנוש, אשר בני אדם מתים מהם.
החיבה הקלישאית המיוחסת לבני הלילית ליערות וקשתות היא במידה רבה טעות, הנובעת מהעובדה כי הדמות המייצגת הבולטת ביותר של בני הלילית בספרי שר הטבעות היא זאת של לגולאס בן תרנדואיל, קַשָת ושוכן יער-אופל. מסע אחוות הטבעת ללוריין, שם בני הלילית חיים על עצי המֶלוֹרְן ונושאים קשתות, הרחיב תפישה מוטעית זאת. מיצירותיו השונות של טולקין נודע כי בני הלילית עשויים באותה המידה לשכון במערות (נרגותרונד), ערי מבצר (גונדולין), ואף לשכון בערי-נמל ליד החוף (מיתלונד); והנולדור היו ידועים גם בחרבותיהם ובחניתותיהם האדירות, מלבד קשתות. חרבות שחישלו בני לילית נחשבו לטובות מסוגן.
כמו כן, אין דיון מפורש בנושא האוזניים המחודדות בשר הטבעות או הסילמריליון. ידוע כי לבני הלילית של טולקין אכן היו אוזניים מחודדות רק ממכתביו של טולקין ופסקה ב"אטימולוגיות". עדיין, שיקולים פרקטיים הכוללים מספר מקרים בהם בני אדם נחשבו בטעות לבני לילית, מוכיחים כי חידוד האוזן היה עדין ומתון, בניגוד לאוזני בני הלילית הארוכות והצרות המופיעות בהפקות אנימה שונות ותרבות הפנטזיה המודרנית.
רוב בני הלילית בארץ התיכונה בתקופת שר הטבעות היו כסופי־שיער. באופן כללי, בני הלילית משבט הוואניר היו זהובי שיער ונחשבו לנאים ביותר. בני לילית משבט הנולדור היו כהי או שחורי־שיער. הטלרי מתוארים ככסופי שיער, כגון קלבורן, תינגול וקירדן.
התרגומים השונים של 'Elf' לעברית

מקור היצור 'Elf' במיתולוגיה האירופית, ולפיכך הוא חסר מקבילה שוות־ערך במסורת העממית היהודית (כגון התנ"ך והמשנה). בשפה העברית החדשה (שמתבססת על חידושים של מילים מן המקורות, ספרות עברית של ימי הביניים ועוד) נעשו ניסיונות מעטים לחדש מילה בעברית שתהיה שקולה כנגד ה־'Elf' באנגלית. בעיה נוספת בתרגום היא שבטרם טולקין, המושג 'Elf' יכל להוות מה שכיום אנחנו מזהים בתור פיות, 'שדונים של סנטה קלאוס', גמדים וכו'. ספריו של טולקין קיבעו כיום במידה רבה את הרעיון המודרני של ה־'Elf' כולל צורתו וגובהו, שאינם תואמים כינויים קודמים בעברית.
נסיבות אלו הובילה את המתרגמים של כתבי טולקין בישראל לנסות למצוא שמות שונים לברייה הזו. בגרסתה של רות לבנית לשר הטבעות, היא קראה להם "בני־לילית" (על משקל "בני־אדם" ו"בנות־אנוש", בהשראת תרגום של טורשניר וכנראה גם שירו של ביאליק "היה ערב קיץ") ועמנואל לוטם כינה אותם "עלפים" בתרגומו של אותו ספר (לוטם מספר בסוף גרסתו של שר הטבעות על כך שמצא בספרים מתורגמים ישנים את 'עלף', ודרש גם הפירוש המקורי של השורש על"פ בעברית, מכוסה, מתאים לטבעם המסתורי של היצורים). משה הנעמי מתרגם אותם בהוביט כ"שדונים" (ובמקומות אחדים "שדים", כנראה עקב טעות של המתרגם, משום שמאוחר יותר בספר, ה"שדים" הם הגובלינים), ואילו בתרגום הטייסים לאותו הספר הם מכונים "אלף" ביחיד ו"האלף" ברבים (בדומה לשמות עמים בתנ"ך: 'אדומי' ביחיד, אל מול 'האדומי' ברבים). אוריאל אופק בחר ב"ננסים".
בהקשרים אחרים, Elves מתורגם "גמדונים", "פיות", "זדים" ושאר בריות אגדתיות מן עולם הספרות העברי.
הערות שוליים

↑  כפי שאמרה זו יעל אכמון, שתרגמה את 'ההוביט' בשנת 2,012: ”בתקופה בה נכתב ההוביט (שנות השלושים של המאה העשרים, ובתקופה שבה תורגם לעברית (שנות השבעים), לא היה בעברית מטען תרבותי נפוץ ומקובל של יצורי מעשיות ופולקלור אלה (מכאן הניסיון של משה הנעמי, לדוגמה, למצוא פתרון לשם הגזע הלא מוכר בעברית, Elves, ולתרגמו 'שדונים').”
↑  רן בר־זיק, על בני־לילית ועלפים, באתר נומנור, 17 בדצמבר 2,004
↑  רן בר־זיק, פולמוס התרגומים, באתר נומנור, 7 בינואר 2,024
איור של הדמות לגולאס מעולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין
בני לילית עוזבים את הארץ התיכונה בסוף העידן השלישי
לוטם פחד ש-"בני לילית" יוצר משמעות לוואי שלילית ושהשם לא תואם ליצורים שטולקין דמיין, ולכן בחר בשם "עֲלָפִים"
ארנסט לינדמן

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1894 אלטנקירכן, הקיסרות הגרמנית הקיסרות הגרמנית 
 נהרג:  27 במאי 1941 (בגיל 47) האוקיינוס האטלנטי, כ-900 קילומטרים ממערב לברסט 
 מקום קבורה:  בית הקברות דאהלם 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  הצי הגרמני הקיסרי הצי הגרמני הקיסרי   רייכסמרינה רייכסמרינה   קריגסמרינה קריגסמרינה
 תקופת הפעילות:  1913–1941 (כ־28 שנים)
 דרגה:   קפיטן צור זי
 תפקידים בשירות
 מפקד אוניית המערכה ביסמרק
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה  המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945)
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה
 
אוטו ארנסט לינדמן (בגרמנית: Otto Ernst Lindemann;‏ 28 במרץ 1894 – 27 במאי 1941) היה קפיטן צור זי גרמני. הוא היה המפקד היחיד של אוניית המערכה ביסמרק במהלך שמונת חודשי שירותה במלחמת העולם השנייה.
לינדמן הצטרף לצי הקיסרי הגרמני בשנת 1913, ולאחר הכשרתו הצבאית הבסיסית, שירת על מספר ספינות מלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה כקצין טלגרפיה אלחוטית. על סיפון SMS באיירן, הוא השתתף במבצע אלביון ב-1917. לאחר מלחמת העולם הראשונה שירת בתפקידי הכשרה שונים של מטה ותותחנים ימיים. שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא מונה למפקד אוניית המערכה ביסמרק, בזמנו ספינת המלחמה הגדולה ביותר שהופעלה בכל מקום בעולם וגאוות הקריגסמרינה.
במאי 1941 פיקד לינדמן על ביסמרק במהלך מבצע רייניבונג. ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן הקימו כוח משימה בפיקודו של אדמירל גינתר ליטיינס על סיפון ביסמרק. הפקודות היו לפרוץ מבסיסם בפולין הכבושה בידי הגרמנים ולתקוף נתיבי שיט של אוניות סוחר בריטיות באוקיינוס האטלנטי. הקרב הגדול הראשון של כוח המשימה היה קרב מצר דנמרק, שהביא לטביעת אה"מ הוד. פחות משבוע לאחר מכן, ב-27 במאי, לינדמן ורוב הצוות שלו מתו בקרב האחרון של ביסמרק.
לאחר מותו הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, בזמנו העיטור הגבוה ביותר בכוחות הצבאיים של גרמניה הנאצית. המדליה הוענקה לאלמנתו הילדגרד ב-6 בינואר 1942.
ראשית חייו

אוטו ארנסט לינדמן נולד ב-28 במרץ 1894 באלטנקירכן במחוז וסטרוואלד, פרובינציית הריין. הוא היה הראשון מבין שלושה ילדים של ד"ר יור. גאורג היינריך ארנסט לינדמן ומריה לינדמן, לבית ליבר. גאורג לינדמן, הידוע בשם ארנסט, היה שופט על תנאי (Gerichtsassessor) ולאחר מכן נשיא חברת האשראי המרכזית לקרקע הפרוסית, בנק אשראי פרוסי.
אוטו ארנסט לינדמן הוטבל לכנסייה הפרוטסטנטית ב-26 באפריל 1894. המשפחה עברה לרובע שרלוטנבורג בברלין, שם התגוררה ברחוב קארמר 6, בשנת 1895. אחיו הצעיר - קורט - נולד ב-1896, ואחריו אח שני, הנס-וולפגנג, ב-1900. המשפחה עברה שוב בשנת 1903, הפעם לבית משלהם ברובע דאהלם בברלין, ליד יער גרונוולד.
בשנת 1910, כאשר לינדמן היה בן 16, דודו קפיטן צור זי פרידריך טיסמייר שפיקד על הסיירת הקלה SMS מיינץ (אוקטובר 1909 - ינואר 1910) של הצי הקיסרי, באותה תקופה החזיק בדרגת פריגטנקפיטן. במפגש משפחתי בהמלין, לינדמן שוחח עם דודו ושמע על הרפתקאותיו הימאות במזרח הרחוק. שיחות אלו נתנו ללינדמן רעיון של קריירה בצי.
לינדמן סיים את לימודיו בגימנסיה ביסמרק (בית ספר תיכון) בברלין-וילמרסדורף עם Abitur (דיפלומה) בסוף 1912 עם דירוג כללי ממוצע עד טוב. במשך ששת החודשים הבאים, הוא למד במוסד הפוליטכני המלכותי בריצ'מונד, לונדון.
חיים אישיים

ארנסט לינדמן פגש את שרלוט וייל (לבית פריטש; 1899–1979), זמרת ברלינאית, באביב 1920. בני הזוג נישאו ב-1 בפברואר 1921, ונולדה להם בת, הלגה מריה, שנולדה ב-26 בפברואר 1924. תפקידו של לינדמן כקצין צי דרש ממנו להיעדר ממשפחתו לפרקי זמן ארוכים. זה התגלה כתובעני מדי עבור הנישואים, והם התגרשו ב-1932. לינדמן התארס שוב ב-20 ביולי 1933 לגיסתו של אחיו הצעיר, הילדגרד בורכארד. הילדגרד הייתה צעירה מלינדמן ב-14 שנים. הם נישאו ב-27 באוקטובר 1934 בכנסיית סנט אן בברלין-דאהלם. את הטקס ערך מרטין נימלר, מייסד הכנסייה המתוודה, שנכלא מאוחר יותר כאנטי-נאצי. נולדה להם בת, היידי מריה, שנולדה ב-6 ביולי 1939.
קריירה ימית > הצי הקיסרי

ב-26 במרץ 1913 נסע לינדמן עם הוריו לפלנסבורג לבדיקה רפואית שלו באקדמיה הימית במירוויק. הרקע הכלכלי החזק של הוריו הפך אותו למועמד מתאים לצי הקיסרי, שכן העלויות הכרוכות בחינוך ימי בשנת 1909 היו 800–1,000 מארק בשנה במשך שמונה שנים. לשם השוואה, עובד בתעשיית המתכת הרוויח 1,366 מארק בשנה ומורה 3,294 מארק. רק 5 אחוזים מהאוכלוסייה הגרמנית באותה תקופה הרוויחו יותר מ-3,000 מארק בשנה. עם זאת, הרופא אישר אותו ככשיר לתפקידים מוגבלים בלבד, שכן דלקת ריאות בילדות הותירה אותו בלתי כשיר לשירות בצוללות. לאחר בדיקה שנייה, הוא התקבל על תנאי, ולינדמן הפך לאחד מ-290 הצעירים של "צוות 1913" (הכיתה הנכנסת של 1913). הוא התגייס רשמית לצי הקיסרי בתור זיקאדט (צוער ים) ב-1 באפריל 1913.
בתחילת מאי 1913 נשלחו הצוערים של צוות 1913 לאניות ההדרכה SMS הנזה, SMS הרתה, SMS ויקטוריה לואיזה ו-SMS וינטה. לינדמן הוקצה להרתה עם 71 מחבריו. באותה תקופה הייתה הרתה בפיקודו של קפטן היינריך רוהרדט, חברו של דודו פרידריך. כשהם הגיעו לסיפון ב-9 במאי, הם חולקו לצוותים המורכבים מכ-18 אנשי צוות כל אחד. הרתה עזבה את מירוויק ונשארה בקיל עד סוף החודש. ב-29 במאי 1913 פנתה הרתה לשווינמינדה, שם שהתה עד 15 ביוני. התחנה הבאה, דרך סאסניץ וויסבי, הייתה סטוקהולם, שוודיה, אליה הגיעה ב-24 ביוני. הספינה נשארה בסטוקהולם עד 1 ביולי, לפני שיצאה לברגן שבנורווגיה. לאחר מספר ימים, ההפלגה המשיכה לפיורד לונה. כאן פגש לינדמן את המפקד העליון שלו - הקייזר וילהלם השני - בפעם הראשונה. לאחר מכן שבה הרתה לגרמניה, והגיעה לווילהלמסהאפן ב-8 באוגוסט 1913.
שבוע לאחר מכן החלה הרתה בשייט אימונים בן שבעה חודשים (15 באוגוסט 1913 – 12 במרץ 1914). המסע לקח את לינדמן לדארטמות' באנגליה, ל-Vilagarcía de Arousa בספרד, לאי פייאל באיים האזוריים ועד הליפקס בנובה סקוטיה. הנסיעה חזרה עברה דרך וראקרוס במקסיקו, הוואנה בקובה, פורט או פרינס בהאיטי, קינגסטון בג'מייקה, פורט אוף ספיין בטרינידד ולאחר מכן לאיים הקנריים, מדיירה וספרד, והגיעו חזרה לגרמניה באמצע מרץ 1914, תחילה בברונסבוטל ויומיים לאחר מכן בקיל. לינדמן הועלה לדרגת פהנריך צור זי (צוער) ב-3 באפריל 1914.
קריירה ימית > מלחמת העולם הראשונה

עם הכרזת המלחמה הגרמנית באוגוסט 1914, הופסקו כל ההכשרות הנוספות באקדמיה הימית ודילגו על בחינת קצין החובה הרגילה. כל כיתת ההכשרה 1913 הוקצתה ליחידות שונות בצי הקיסרי. לינדמן הוקצה ל-SMS לותרינגן, ספינת קרב שהשתייכה לטייסת הקרב השנייה של צי הים הפתוח בפיקודו של ויצה-אדמירל ריינהרד שר, בתפקיד קצין טלגרפיה אלחוטית שלישי. לותרינגן הוצבה בעיקר בתפקידי סיור בים הצפוני, הפלגה הלוך ושוב בין אלטנברוך (כיום חלק מקוקסהאפן) לברונסבוטל מבלי לעסוק בלחימה. לינדמן עזב את לותרינגן ב-1 ביוני 1915 כדי ללמוד בבית הספר לטלגרפיה אלחוטית במירוויק. הוא סיים את הקורס בהצלחה וחזר ממנו ביולי 1915. לאחר מכן הוא קיבל את תפקיד קצין טלגרפיה אלחוטית שני, תפקיד שחבריו הקצינים התבדחו התאים לאוזניו הגדולות באופן חריג. הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי ב-18 בספטמבר 1915.
ב-19 במרץ 1916, לינדמן הועבר לאוניית המערכה החדשה שהוזמנה SMS באיירן (בפיקודו של קפטן מקס האן), באותה דרגה של קצין טלגרפיה אלחוטית שני. באיירן, עם שמונה תותחי 38 סנטימטרים (15 אינץ'), הייתה האונייה החזקה ביותר של הצי. הצוות שלה הוקצה ברובו מלותרינגן, שהמשיכה לשמש כספינת אימונים. על סיפון באיירן, כעת בפיקודו של קפטן רוהרדט, לינדמן השתתף במבצע אלביון בספטמבר-אוקטובר 1917. מטרתו של מבצע אלביון הייתה הפלישה והכיבוש של האיים האסטוניים סארמאה (אסל), היומאה (דאגו) ומוהו (מון), אז חלק מהרפובליקה הרוסית. בשעה 05:07 ב-12 באוקטובר 1917, באיירן פגעה במוקש בזמן שנעה לעמדת ההפגזה שלה כדי לאבטח את חופי הנחיתה בפמרורט. שבעה מלחים נהרגו. למרות הנזק למהוקש, באיירן התמודדה עם סוללת הגנת החוף בכף טופרי בקצה הדרומי של היומאה. באיירן שוחררה מתפקידיה בשעה 14:00 באותו יום. תיקונים ראשוניים בוצעו ב-13 באוקטובר במפרץ טגה לפני שחזרה לקיל ב-1 בנובמבר 1917.
לאחר שביתת הנשק ב-1918, באיירן - יחד עם רוב צי הים הפתוח הגרמני - נכלאה בסקפה פלו, ביתו של הצי הגדול הבריטי. באיירן הגיעה לשם ב-23 בנובמבר 1918 עם צוות שלדי של 175 איש בלבד, כולל לינדמן, שקיבל אז הוראה לחזור לגרמניה, והגיע לקיל ב-12 בינואר. ב-21 ביוני 1919, אדמירל לודוויג פון רויטר הורה להטביע את הצי, ובאיירן טבעה בשעה 14:30.
קריירה ימית > בין המלחמות: רייכסמרינה

כאשר ארנסט לינדמן חזר לגרמניה, לא היה ברור אם יוכל להישאר בשירות צבאי פעיל. כתוצאה מהסכם ורסאי שנחתם ב-28 ביוני 1919, הצי הקיסרי הגרמני לשעבר הצטמצם ל-15,000 איש, כולל 1,500 קצינים, תוך כדי שינוי שמו לרייכסמרינה בעידן רפובליקת ויימאר. מכיוון שלינדמן סיים במקום החמישי בכיתה של 1913, היה לו סיכוי טוב להישאר בצבא. הוא שירת באופן זמני בפלוגת ההגנה דאהלם חלק מרגימנט ההגנה של ברלין רבתי (יוני-יולי 1919), לפני שמונה לשליש של ראש מחלקת הפיקוד הימי החדש שהוקם (1 באוגוסט 1919 – 30 בספטמבר 1922), באותה העת בפיקודו של ויליאם מיכאליס. מחלקת הפיקוד הימי הוכפפה ישירות למטה האדמירליות. במקביל מילא תפקיד של שליש במחלקת הצי. במהלך משימתו זו הועלה לינדמן לדרגת אובר-לויטננט צור זי ב-7 בינואר 1920.
המשימה הבאה של לינדמן (1 באוקטובר 1922 - 30 בספטמבר 1924) הייתה על סיפון אוניית המערכה הנובר, שם שירת כקצין שמירה ופלגה. במהלך משימה זו השתתף בקורס קצינים בבית הספר לתותחנות ימית בקיל בין 5 בפברואר ל-3 במאי 1924 ולאחר מכן מונה לינדמן למפקד פלוגת התותחנים הראשונה של מחלקת הגנת החופים השלישית בפרידריכסורט בקיל בין 1 באוקטובר 1924 ל-26 בספטמבר 1926. המפקד שלו היה קורבטנקפיטן אוטו שולצה, מפקדו לשעבר במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן גנרל-אדמירל של הקריגסמרינה. בתפקיד זה, לינדמן הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט ב-1 בינואר 1925.
תפקידו הבא (27 בספטמבר 1926 – 6 בספטמבר 1929) היה במטה האדמירל בתחנת הצי הבלטי, תחילה כקצין מטה ולאחר מכן כעוזר למפקד התחנה, שבאותה עת הייתה תחת פיקודו של ויצה-אדמירל אריך רדר. מכאן, הוא הועבר לאוניית המערכה אלזס, כששימש כקצין התותחנים השני ו-Fähnrichsoffizier (קצין הממונה על הצוערים), האחראי על ההכשרה על הסיפון של צוערי הקצינים, מ-7 בספטמבר 1929 עד 25 בפברואר 1930. לאחר מכן לינדמן עבר לאוניית המערכה שלזוויג-הולשטיין כשהוא מחזיק באותה דרגה ותפקיד.
קריירה ימית > בין המלחמות: קריגסמרינה

ב-30 בינואר 1933, המפלגה הנאצית, בהנהגתו של אדולף היטלר, עלתה לשלטון בגרמניה, ופתחה תקופה של חימוש מחדש. בשנת 1935, השם של הרייכסמרינה שונה לקריגסמרינה. בין 22 בספטמבר 1931 ל-22 בספטמבר 1934 היה לינדמן מדריך בכיר בבית הספר לתותחנים הימי בקיל. לאחר מכן הוצב על אוניית המערכה הסן בפיקודו של קפיטן צור זי הרמן בהם ושימש כקצין ירי ראשון מ-23 בספטמבר 1933 עד 8 באפריל 1934. ארנסט לינדמן הועלה לדרגת קורבטנקפיטן ב-1 באפריל 1932. ב-9 באפריל 1934, הוא הועבר למספנת וילהלמסהאפן (9 באפריל עד 11 בנובמבר 1934) לצורך אימון בבניית אוניות והיכרות עם הסיירת הכבדה אדמירל שר, בפיקודו של קפטן וילהלם מרשל.
באדמירל שר, הוא שירת שוב כקצין ירי ראשון, ובתפקיד זה השתתף במלחמת האזרחים בספרד (24 ביולי–30 באוגוסט 1936). אדמירל שר הייתה צריכה להתכונן למשימה בהתראה קצרה; הפקודה הגיעה מאדמירל רולף קרלס ב-23 ביולי 1936 בשעה 13:45. 48 השעות הרגילות הנדרשות להכנת האונייה צומצמו ל-12 שעות, מה שדרש הרבה מהצוות ובמיוחד מלינדמן. כקצין התותחנים הראשון, לינדמן היה אחראי לטיפול ואחסון כל התחמושת. אדמירל שר והסיירת דויטשלנד יצאו מגרמניה ב-24 ביולי בשעה 08:00. תחומי האחריות העיקריים של לינדמן כללו פיקוד על פלוגות הנחיתה הגרמניות ותפקד כסיוע ומתורגמן מדיני עבור קפטן מרשל. פלוגות הנחיתה הללו כללו עד 350 איש, ובהם 11 קצינים, 15 תת-קצינים ו-266 מלחים, או כשליש מהצוות. בהפלגה חזרה לגרמניה, אדמירל שר עצרה בגיברלטר בבוקר 25 באוגוסט 1936. מרשל, לינדמן וקצינים אחרים נפגשו עם המושל הבריטי ואדמירל משנה ג'יימס סומרוויל. לאחר שלינדמן חזר לגרמניה, הוא הועלה לדרגת פריגטנקפיטן ב-1 באוקטובר 1936.
בין השנים 1936–1938 היה יועץ ואחר כך ראש מחלקת בניית ספינות בפיקוד העליון של הקריגסמרינה, ובמקביל יועץ ואחר כך ראש מחלקת ההכשרה הימית. ב-1 באפריל 1938 הוא העלה לדרגת קפיטן צור זי. ב-30 בספטמבר 1939, חודש לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, לינדמן ירש את קפיטן צור זי היינריך וולדג כמפקד בית הספר לתותחנים הימי בוויק בקיל, לאחר שוולדג קיבל את הפיקוד על הסיירת הכבדה בליכר. תחת פיקודו היו שלוש מחלקות אימונים, ספינות האימון לתותחנים ברמזה והקטור, סירות אימון רבות של תותחים, נושאות תותחים, כלי עזר, ומדי פעם היאכטה הממלכתית של היטלר, האוויסו גרילה.
קריירה ימית > מותו

בורקרד פון מילנהיים-רכברג ראה את לינדמן בפעם האחרונה בסביבות השעה 08:00 על גשר הפיקוד ממש לפני הקרב האחרון. פון מילנהיים-רכברג תיאר את לינדמן הנבון, ההומוריסט והאופטימי בדרך כלל כפסימי ומסוגר. פון מילנהיים-רכברג ניסה לדבר איתו אולם הוא התעלם ממנו, ומאוחר יותר הוא תהה האם זה נבע מעייפות קרב או שחילוקי הדעות עם ליטיינס שחקו אותו.
גופתו של לינדמן מעולם לא נמצאה, ומעריכים כי הוא, ליטיינס וקצינים אחרים נהרגו ככל הנראה בקרב כאשר ירי פגזים מספינות המלחמה הבריטיות נחת על הגשר של ביסמרק בשעה 09:02. כאשר רוברט באלארד, האוקיינוגרף האחראי למציאת הטיטאניק גילה את שרידים של הביסמרק ב-1989, הוא גילה שרוב המבנה הקדמי פוצץ על ידי פגזים והיו יותר מ-50 חורי פגזים מסביב לאזור מגדל הניווט. זה עשוי לתמוך בתיאוריה.
לחלופין, ייתכן שלינדמן עזב את עמדת הלחימה שלו כאשר אבדה השליטה על האונייה - ולפני הפגיעה הקטלנית בעמדת הפיקוד - כדי לתת פקודה לנטוש את האונייה. הימאי ששרד פול הילן - שהצליח להימלט לסיפון העליון בשלב האחרון של הקרב - הצהיר כי ראה קבוצה של 20–30 אנשים עומדים בחרטום, ביניהם אדם עם כובע לבן. בדרך כלל על כלי שיט גרמני בים, כובע לבן חובש רק המפקד. בנוסף, המשיננגפרייטר ששרד - רודולף רומר, שבאותו זמן כבר היה במים - טען כי ראה את לינדמן עומד על החרטום, ליד צריח התותחים 38 ס"מ הקדמי של ביסמרק, אנטון. הוא היה עם שליחו הקרבי, איש ים מוביל, וככל הנראה ניסה לשכנע את שליחו להציל את עצמו. בחשבון זה, שליחו לקח את ידו של לינדמן בזמן שהשניים הלכו אל תורן הדגל הקדמי. כשהאונייה התהפכה, השניים עמדו לרגע לתשומת לב, ואז לינדמן ושליחו הצדיעו. כשהאונייה התגלגלה שמאלה, השליח נפל למים. לינדמן המשיך בהצדעה שלו בעודו נאחז בתורן הדגל, ירד למצולות עם האונייה.
קריירה ימית > צלב האבירים של צלב הברזל

חבריו של לינדמן לצוות 1913 יצרו קשר עם האלמנה הצעירה לאחר מותו. ראש הצוות לשעבר של 1913, קפיטן צור זי אוטו קליבר, יצר קשר עם גברת לינדמן בסתיו 1941 והציע לה חברות כבוד. זמן קצר לאחר חג המולד ב-27 בדצמבר 1941, בדיוק שבעה חודשים לאחר טביעת ביסמרק ומותו של מפקדו, קיבל קפיטן צור זי ארנסט לינדמן לאחר מותו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. הוא קיבל את העיטור הגבוה הזה משום שהאוברקומנדו דר מרינה חש שהמנהיגות המיומנת שלו תרמה משמעותית להשמדת סיירת המערכה הבריטית הוד ולנזק שנגרם לאוניית המערכה הבריטית פרינס אוף ויילס. לינדמן היה המעוטר ה-94 של צלב האבירים של צלב הברזל בקריגסמרינה.
קצין התותחנים הראשון של לינדמן - קורבטנקפיטן אדלברט שניידר - זכה בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-27 במאי 1941. באופן מסורתי, הקצין המפקד היה מקבל את העיטור הזה לפני שכל חבר צוות אחר זכה לכבוד כל כך. חריגה זו זכתה לביקורת על ידי חוגים שונים בוורמאכט. סביר להניח שבן דודו של ארנסט לינדמן, גנרל חיל הפרשים גאורג לינדמן, התערב. גרוס-אדמירל אריך רדר, שאיתו חלק לינדמן חברות בת 20 שנה מימיה הראשונים של הרייכסמרינה, העניק את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל לגברת לינדמן ב-6 בינואר 1942, בדאהלם. רדר המשיך לספק תמיכה מוסרית ורגשית לאמו ולאלמנתו של לינדמן.
עיטורים והנצחה

צלב הברזל (1914)
דרגה שנייה
דרגה ראשונה (27 בספטמבר 1919)
צלב פרידריך אוגוסט, דרגה שנייה
מדליית מלחמה עות'מאנית (בטורקית: Harp Madalyası), המכונה "כוכב גליפולי" או "סהר הברזל"
צלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918 (6 בדצמבר 1934)
עיטור שירות (Dienstauszeichnung) דרגה שנייה עד רביעית (2 באוקטובר 1936)
עיטור שירות (Dienstauszeichnung) דרגה ראשונה (16 במרץ 1938)
צלב הצטיינות הצי הספרדי (Cruz del Mérito Naval) דרגה שלישית (6 ביוני 1939)
צלב הצטיינות הצי הספרדי בלבן (Cruz Naval con distintivo Blanco) (21 באוגוסט 1939)
צלב הצטיינות הצי הספרדי בזהב (Cruz Naval con distintivo Amarillo) דרגה שלישית (21 באוגוסט 1939)
מסדר החרב המלכותי השוודי (Kungliga Svärdsorden) (11 בינואר 1941)
צלב ההצטיינות במלחמה, דרגה שנייה עם חרבות (20 בינואר 1941)
אבזם לצלב הברזל (1939)
דרגה שנייה וראשונה (מאי 1941)
צלב האבירים של צלב הברזל ב-27 בדצמבר 1941 (לאחר מותו) כקפטן ומפקד אוניית המערכה ביסמרק
תג צי הים הפתוח (לאחר מותו 1 באפריל 1942)
עיטורים והנצחה > סוללת לינדמן

כדי לכבד את קפטן לינדמן המנוח, סוללת הצי הכבדה בסנגאטה, בין קאלה לבולון, הוטבלה "סוללת לינדמן" ב-19 בספטמבר 1942 על ידי האדמירל מפקד חוף התעלה פרידריך פריסיוס. הסוללה הייתה מורכבת משלושה תותחי 40.6 סנטימטרים (16 אינץ') כבדים SK C/34 השוכנים בקזמטים, המיועדים במקור לאוניות המערכה המוקדמות מסדרה H. לפני כן, התותחים כונו "Batterie Schleswig-Holstein" או "Batterie Groß-Deutschland" והם היו ממוקמים בחצי האי הל, פולין. הסוללה הושמדה על ידי כוחות קנדיים בערב 26 בספטמבר 1944. כיום המבנה מכוסה בחלקו בחומר חפירה ממנהרת התעלה, ועדיין נראה בונקר הפיקוד עם מספר נקודות חזקות קטנות יותר.
בתרבות נפוצה

השחקן האוסטרי קרל מהנר גילם את קפטן ארנסט לינדמן בסרט המלחמה הבריטי בשחור-לבן משנת 1960 להטביע את הביסמרק! הסרט התבסס על הרומן "תשעת הימים האחרונים של ביסמרק" מאת ססיל סקוט פורסטר.
SMS הרתה
אדמירל שר בנמל גיברלטר במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
ארנסט לינדמן, ואחריו הקצין הבכיר של ביסמרק הנס אלס, סוקרים את הצוות ב-24 באוגוסט 1940.
בורקארד פרייהר פון מילנהיים-רכברג
ביסמרק עוזבת את המבורג בפעם הראשונה ב-15 בספטמבר 1940.
מבצע רייניבונג ומבצעי הצי המלכותי (קווים שחורים) נגד אוניית המערכה ביסמרק והסיירת הכבדה פרינץ אויגן (קווים אדומים).
ביסמרק יורה לעבר אה"מ פרינס אוף ויילס ב-24 במאי 1941 כפי שנראה מפרינץ אויגן.
חלקת משפחת לינדמן בבית הקברות דאהלם, ברלין, כתובת לזכרו של קפטן ארנסט לינדמן.
סוללת לינדמן ב-1942.
אלזה סקיאפארלי

| --- | --- |

סקיאפארלי, 1937
 לידה:  10 בספטמבר 1890 מילאנו, איטליה
 פטירה:  13 בנובמבר 1973 (בגיל 83) הרובע החמישי של פריז, פריז, צרפת
 תחום יצירה:  עיצוב אופנה, אופנה, תעשיית הביגוד 
 בן או בת זוג:  Wilhelm Frederick Wendt de Kerlor 
 צאצאים:  איבון מריה לואיזה סקיאפארלי 
 מספר צאצאים:  1
 schiaparelli.com
 
אלזה סקיאפארלי (באיטלקית: Elsa Schiaperelli;‏ 10 בספטמבר 1890 – 13 בנובמבר 1973) הייתה מעצבת אופנה איטלקייה. היא נחשבת לאחת מהדמויות הבולטות ביותר בתחום האופנה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, לצד המתחרה הגדולה ביותר שלה, מעצבת האופנה קוקו שאנל. בעבודתה היא הושפעה רבות מזרם הסוריאליזם באומנות ואף שיתפה פעולה עם הציירים הסוריאליסטיים סלבדור דאלי וז'אן קוקטו. מבין לקוחותיה נמנות היורשת דייזי פלווז (אנ') והשחקנית היהודייה מיי וסט. סקיאפארלי לא הסתגלה לשינויים שקרו בתחום האופנה לאחר מלחמת העולם השנייה, ובית הקוטור שלה נסגר בשנת 1954.
חיים אישיים

אלזה לואיזה מריה סקיאפארלי נולדה בפלאצו קורסיני שברומא לאמה, מריה לואיזה, שהייתה אריסטוקרטית נפוליטנית ולאביה, סלסטינו סקיאפארלי, שהיה אקדמאי מדופלם בעל תחומי עניין רבים. בלימודיו התמקד אביה בעולם האסלאמי ובתקופת ימי הביניים, היה מומחה בשפה הסנסקריט, והיה אוצר של כתבי יד מתקופת ימי הביניים. הוא גם כיהן כדיקן אוניברסיטת רומא, שם, מאוחר יותר, למדה אלזה פילוסופיה. דודה היה האסטרונום ג׳ובאני סקיאפארלי ובצעירותה לעיתים הייתה מצטרפת אליו בחקר השמיים. בן דודו של אביה, ארנסטו סקיאפארלי, היה אגיפטולוג ידוע שגילה את קבר נפרתרי וכיהן כדירקטור המוזיאון המצרי שבטורינו.
הידע התרבותי הנרחב של בני משפחתה ולמדנותם הציתו את דמיונה של סקיאפארלי בצעירותה והביאו להתפעלותה מתרבויות עתיקות ומפולחניהן הדתיים. כל אלו נתנו לה השראה לכתיבת סדרת פואמות בשם ארתוסה, המבוססת על מיתוס אַרֶתוּסָה, אחת מההספרידות במיתולוגיה היוונית. תוכן הפואמות האלו הדאיג את הוריה השמרניים והם החליטו לשלוח אותה ללמוד בפנימייה בשווייץ, בתקווה למתן את דמיונה הפרוע. שם החליטה סקיאפארלי למרוד בסמכות הפנימייה ובחוקיה הקפדניים באמצעות שביתת רעב, מה שהכריח את הוריה להחזיר אותה לביתם.
סקיאפארלי לא הייתה מרוצה מאורח חייה בבית הוריה ועל אף שהיה נוח ומעודן, היא ראתה בו מבודד ולא מספק. תשוקתה להרפתקנות ולראיית עולם הנחו אותה לחפש הזדמנות לשינוי, וזו הגיעה בצורת הצעת עבודה בבית יתומים באנגליה הכפרית. למרות זאת, גילתה סקיאפארלי שהמשרה אינה הולמת ונאלצה לתכנן את חזרתה לפריז שכן לא הסכימה להודות בכישלונה על ידי חזרה לבית משפתחה.
חיים אישיים > משפחה

שתי נכדותיה של סקיאפרלי, מנישואי בתה למנהל הספנות רוברט ל'ברנזון, היו הדוגמנית מריסה ברנסון והצלמת ברי ברנזון. שתי האחיות הופיעו בקביעות בווג בתחילת שנות השבעים. ברי הייתה נשואה לשחקן אנתוני פרקינס, ולהם נולדו לה שני ילדים - השחקן עוז פרקינס והמוזיקאי אלביס פרקינס. בשנת 2014, מריסה שיתפה פעולה עם אובר דה ז'יבנשי להוצאת הספר "אלבומה הפרטי של אלזה סקיאפרלי" שהדפיס מחדש צילומים מהארכיונים האישיים של סבתה.
חיים אישיים > חיים מאוחרים ומוות

ב-1954 הוציאה סקיאפארלי את ספרה האוטוביוגרפי "חיים מפתיעים" (באנגלית: "Shocking Life") לאור. את חייה המאוחרים העבירה בין דירתה בפריז חבין ביתה בתוניסיה. אלזה סקיאפארלי נפטרה ב-13 בנובמבר 1973, כשהיא בת 83.
חזרה לפריז

בעקבות גאבי פיקבייה ולאחר מות המאהב לאורנטי, סקיאפארלי עזבה את ניו יורק ב-1922 ועברה לצרפת. עם הגעתה לפריז היא שכרה דירה יוקרתית ברובע האופנתי של העיר והעסיקה טבח ומנקה בביתה. הרושם שייצרה לעצמה לאורך השנים והסטטוס החברתי הגבוה של משפחתה האיטלקייה הבטיחו יחד את השתלבותה במעגלים החברתיים ששאפה להיות בהם עם חזרתה לפריז. למרות שמעולם לא היה חשש שאמה תפסיק לתמוך בה כלכלית, סקיאפארלי הרגישה צורך לייצר הכנסה נפרדת בכוחות עצמה. היא עזרה למאן ריי עם כתיבת מגזין הדאדא שלו, שנגוז זמן קצר לאחר יציאתו לאור ולאחר מכן הציעה לה גאבי פיקבייה להקים יחד עסק שיהיה רווחי עבור שתיהן. בזכות קשרה אל מעצב קוטור צרפתי, פיקבייה הציעה שהשתיים ימכרו אופנת קוטור צרפתית באמריקה אך הרעיון מעולם לא התממש ולבסוף נזנח.
קריירה בעולם האופנה

קריירת העיצוב של סקיאפארלי הושפעה במידה רבה על ידי החייט והמעצב פול פוירט. הוא היה ידוע בחיבתו לשמלות ארוכות על פני מחוכים נוקשים, וכי רצה לעודד אופנה נוחה יותר לאישה המודרנית, המתוחכמת והאלגנטית, אופנה שלא מגבילה את תנועתה אלא מאפשרת אותה. סקיאפארלי, בשלבים מאוחרים בחייה, ראתה בפול כ-"מנטור אדיב וחבר יקר".
סקיאפארלי לא קיבלה הכשרה רשמית בייצור בגדים או בתפירת דוגמאות. שיטותיה הסתמכו על יצרים רגעיים והשראות שקיבלה תוך כדי תהליך העיצוב. היא נהגה ליצור ביגוד ישירות על הגוף גודמנית, כשפעמים רבות, היא עצמה שימשה כדוגמנית עליה מתגבש העיצוב. פוירט עצמו נהג ליצור ולעצב כך וממנו למדה סקיאפארלי את השיטה. לכן עיצוביה התאפיינו במראה טבעי ונוח.