stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חופיה
לקריאה נוספת

ד"ר מאיר גורביץ, היקיצה הימית, דבר, 19 במאי 1937
ד"ר מאיר גורביץ, היקיצה הימית - המשך, דבר, 19 במאי 1937
רב חובל הלל ירקוני. 75 שנות ספנות עברית בארץ ישראל, 1927-2002. עברית ואנגלית. א' מלצר - מחקר צבאי, עיתונאות והוצאה לאור, 2005. 408 עמ'.
רב חובל הלל ירקוני. הים, האנייה ועם ישראל. חיפה, פרדס הוצאה לאור, 2009.
מאיר גלברט. היהודים והספנות. תל אביב, הוצאת אגודת יורדי ים "זבולון", 1940.
זכי אמדוני

מוהמד זכי אמדוני (בצרפתית: Mohamed Zeki Amdouni; נולד ב-4 בדצמבר 2000 בז'נבה שבשווייץ) הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת החלוץ בבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגזית ובנבחרת שווייץ.
קריירת מועדונים

אמדוני גדל במחלקות הנוער של סרבט ז'נבה, מרן ואטויל קרוז'. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של אטויל קרוז' במסגרת הליגה השווייצרית הרביעית, ובשנת 2019 עבר לסטאד לוזאן אושי מליגת המשנה השווייצרית.
ב-9 ביוני 2021 חתם אמדוני בלוזאן מליגת העל השווייצרית.
ב-24 ביוני 2022 הושאל אמדוני למשך שתי עונות לפ.צ. בזל מליגת העל השווייצרית.
ב-19 ביולי 2023 חתם בברנלי שבדיוק עלתה לפרמיירליג על חוזה לחמש שנים וירדה בסיום עונתו הראשונה במועדון חזרה לצ'מפיונשיפ אחרי שסיימה במקום ה-19 בליגה.
ב-29 באוגוסט 2024 הושאל לבנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגזית עד לסיום העונה.
קריירה בינלאומית

אמדוני שותף בנבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 20 בשני משחקים בשנת 2019. כבן לאב ממוצא טורקי, הוא עבר בשנת 2021 לננבחרת טורקיה עד גיל 21 אך לאח משחק אחד הוא חזר לשחק במדי נבחרת שווייץ בכדורגל עד גיל 21 במסגרתה הוא שיחק 11 משחקים וכבש 7 שערים במהלך 2021 ו־2022
ב-27 בספטמבר 2022 ערך אמדוני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בניצחון 2–1 על נבחרת צ'כיה במסגרת ליגת האומות 2022/23. את שערו הראשון הבקיע במוקדמות יורו 2024 נגד נבחרת בלארוס. עד סוף יוני 2023, הוא שותף בכל 4 המשחקים של נבחרתו במוקדמות וכבש 5 שערים.
נכלל בסגל נבחרת שווייץ ליורו 2024.
תארים

שחקן החודש בליגת העל השווייצרית: פברואר 2023
נבחרת העונה בליגת העל השווייצרית: 2022/23
מלך השערים בקונפרנס ליג: 2022/23 (7 שערים, במשותף עם ארתור קברל)
הערות שוליים

↑  Zeki Amdouni au Lausanne-Sport באתר הרשמי של סטאד לוזאן אושי, 9 ביוני 2021 (בצרפתית)
↑  Amouni leihweise von Lausanne-Sport zum FCB באתר הרשמי של פ.צ. בזל, 24 ביוני 2022 (בגרמנית)
↑  מידע על זכי אמדוני מאתר football.ch/sfv
↑  Ryan DabbsContributions from Matthew Walthert last updated, Switzerland Euro 2024 squad: Murat Yakin's full team, fourfourtwo.com, ‏2023-10-03 (באנגלית)
| נבחרת שווייץ – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 זומר •  2 סטרגיו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 אוקפור •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 זסיגר • 16 סיירו • 17 ורגאס • 18 דואה • 19 אנדוייה • 20 אייבישר • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 ישארי • 25 אמדוני • 26 רידר • מאמן: יאקין |  1 זומר •  2 סטרגיו •  3 וידמר •  4 אלבדי •  5 אקאנג'י •  6 זקאריה •  7 אמבולו •  8 פרוילר •  9 אוקפור •  10 ג'אקה •   11 שטפן •  12 מבוגו • 13 רודריגס •  14 צובר • 15 זסיגר • 16 סיירו • 17 ורגאס • 18 דואה • 19 אנדוייה • 20 אייבישר • 21 קובל • 22 שר • 23 שאקירי • 24 ישארי • 25 אמדוני • 26 רידר • מאמן: יאקין | שווייץ |
ולטר שרייבר

ולטר קרל רודולף שרייבר (בגרמנית: Walther Carl Rudolf Schreiber;‏ 18 ביולי 1884 – 30 ביוני 1958) היה פוליטיקאי גרמני. היה חבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית. כיהן כשר הסחר במדינה החופשית פרוסיה בשנים 1925-1932. כיהן כראש עיריית מערב ברלין.
ביוגרפיה

נולד בויפרדורף (גר'). רכש השכלה תיכונית בויימאר. למד באוניברסיטאות מינכן, האלה-ויטנברג, ברלין וגרנובל. בשנים 1911-1925 עבד כעורך דין ונוטוריון בהאלה. היה קצין מילואים במלחמת העולם הראשונה.
נבחר בשנת 1919 לחבר בפרלמנט של המדינה החופשית פרוסיה מטעם המפלגה הדמוקרטית הגרמנית.
ב-21 ביוני 1945, בעת הכיבוש הרוסי בגרמניה, היה ממקימי מפלגת CDU.
ב-29 בספטמבר 1953 החל בתפקידו כראש עיריית מערב ברלין, את תפקידו סיים ב-11 בינואר 1955.
חופזי קטן

| חופזי קטן |
| --- | --- |
 חופזי קטן
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: חופמיים
סוג:: חופזי
מין:: חופזי קטן
שם מדעי
 Pluvialis fulva ‏גמלין, 1789
תחום תפוצה


Pluvialis fulva
חופזי קטן או חופזי פסיפי (שם מדעי: Pluvialis fulva) הוא מין עוף שוכן גדות ממשפחת החופמיים. הוא מצוי בעיקר לאורך חצי הכדור הצפוני מאלסקה עד סיביר וחלק מאירופה והוא נודד דרומה עד הודו, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום-מזרח אסיה. באמריקה הוא נודד דרומה עד קליפורניה והוואי.
זהו מין חופזי באורך 23-26 ס"מ ומשקל 100-200 גרם. צבעו חום-זהוב מנומר בשחור, כשה"כיפה" והפנים שחורות וכן גם הגרון, החזה והבטן. משני צדי הבטן עובר פס לבן מהמצח עד לתחתית הכנפיים. הרגליים אפורות ובעלות אצבעות ארוכות והמקור כהה וחרוטי. העיניים שחורות ובעלות טבעת קטנה סביבן.
חופזים אלה נודדים בלהקות גדולות ברחבי הטונדרה, ערבות עשב, בשדות, שפלות ובקרבת שטחי בוץ (אנ') המצויים בקרבת לגונות וביצות או שפכי נהרות. הם נוחתים ללינה באזורים אלה ומחפשים בהם רכיכות, סרטנים שונים וחרקים וכן גרגירים.
לרוב החופזי מקנן על הקרקע של הטונדרה בין צפון אסיה (בסיביר) למערב אלסקה. הנקבות מטילות 4 ביצים מוסוות ומגדלות את האפרוחים במשך כחודש, אז הם מתבגרים וכבר מסוגלים לנדוד.
בישראל החופזי הקטן מוגדר כחורף נדיר. עד עתה (2024) תועדו רק שתי תצפיות שלו. רק אחת מהן סיפקה ודאות שהעוף בילה כאן את החורף. כך שייתכן שהתצפית השנייה תיעדה עוף חולף.
הערות שוליים

↑  חופזי קטן באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566108405171
זאב שחם

| --- | --- |

זאב שחם כמפקד גדוד 13 בחטיבת גולני תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  13 בנובמבר 1923 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  21 במאי 1992 (בגיל 68) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  זוניק
 השתייכות:   פלמ"ח הצבא הבריטי הצבא הבריטי  ההגנה  צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1941–1968 (כ־27 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד פלוגה בחטיבת גבעתי וחטיבת קרייתי  קצין אג"ם בחטיבה 3  קצין מבצעים בפיקוד הדרום  שליח צבאי באתיופיה  מפקד גדוד 13 בחטיבת גולני  שליח צבאי באוגנדה  מפקד חטיבה 5
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה   מלחמת העצמאות     מלחמת סיני     מלחמת ששת הימים
 תפקידים אזרחיים
 אחראי על המגביות בסוכנות היהודית, מייסד העמותה לקידום החינוך ביפו
 
זאב (זוניק) שחם (13 בנובמבר 1923 - 21 במאי 1992) היה מפקד חטיבה 5 שכבשה את מערב השומרון במלחמת ששת הימים.
שנים ראשונות

שחם נולד בתל אביב בשם זוניה שטיְנברג, ובהמשך עברת אותו לזאב שחם. אביו, אלכסנדר, היה בעל תפקיד חשוב ב"הגנה", ממונה על העברה נשק לסליקים, ומגיל צעיר הכיר שחם דרכו את אליהו גולומב, יצחק שדה, יגאל אלון ועוד. שחם למד בבית חינוך המאוחד בתל אביב והיה חבר בשומר הצעיר. ב-1 במאי נשא דגל ישראל במקום הדגל האדום, ובעקבות זאת עזב את השומר הצעיר. הוא התגייס לפלמ"ח לפלוגה ד', שם קיבל את הכינוי "זוניק", שליווה אותו כל חייו. כעבור זמן, לאחר שלא היה מרוצה מתפקידו, עזב את הפלמ"ח והתגייס לצבא הבריטי.
לאחר תקופת אימונים בארץ ישראל, הוא נשלח למדבר המערבי ושירת שם בתפקידים שונים. בשנת 1946 השתחרר ולאחר תקופת מנוחה התגייס להגנה לפי בקשתו של יהושע גלוברמן שהיה אז מפקד ההגנה במחוז תל אביב. זוניק קיבל תפקיד של מפקד פלוגה באזור שכונת התקווה. הפלוגה הייתה מורכבת מבחורים צעירים שנאלצו להפסיק את הלימודים כדי לעזור בפרנסת המשפחה. בעבודה קשה הצליח זוניק להפוך נערי הפרברים אלה לפלוגה מגובשת שהוכיחה את עצמה בקרב שכונת התקווה כשהצליחו להדוף מאות ערבים בפיקודו של חסן סלאמה.
לאחר מכן התמנה זוניק למפקד פלוגה בגדוד 43 בחטיבת קרייתי ועם פלוגתו כבש את הכפר סלבית (כיום - שעלבים) במבצע דני.
במלחמת העצמאות פגש את גילה הורביץ (בתו של אלקנה הורביץ), בת קיבוץ איילת השחר ששירתה במטה חטיבת יפתח. השניים נישאו והביאו לעולם בן ובת.
צה"ל

לאחר המלחמה התמנה לקצין אג"ם של חטיבה 3 שהייתה אז חטיבה מרחבית שתפקידה היה שמירת גבול הצפון כנגד הסורים. ב-1952 מונה לקצין אג"ם של חטיבת גולני תחת פיקודו של אסף שמחוני. לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה התמנה ב-1955 לעוזר קצין אג"ם של פיקוד הדרום והיה קרוב לאלוף הפיקוד אסף שמחוני בתקופה לפני מלחמת סיני ובמלחמה עצמה.
לאחר המלחמה התמנה למפקד גדוד 13 בחטיבת גולני וב-1959 התבקש על ידי הרמטכ"ל חיים לסקוב לצאת למשלחת סודית לאתיופיה בדרכונים מזויפים וללא סימני זהות ישראלים על מנת להדוף כל לחץ מוסלמי על העסקתם. המשלחת הצבאית עסקה באימון צבא אתיופיה והצליחה להתחמק ממעורבות בקשר כושל להפיל את היילה סילאסי.
ב-1961 חזר לישראל והתמנה לסגן מפקד חטיבה 5, שנבנתה על שלד חטיבת גבעתי הסדירה שפורקה.
ב-1963 נשלח במשלחת צבאית לאוגנדה כדי לאמן את הצבא במקום המדריכים הבריטים שהועזבו. בתקופה זו יצר קשרים טובים עם אידי אמין לאחר שהזהיר אותו מניסיון התנקשות בחייו.
ב-1966 חזר לישראל והתמנה למפקד חטיבה 5. זו הייתה חטיבת מילואים של חי"ר עם פלוגת טנקי שרמן. על החטיבה היה להגן על "המתניים הצרים" של ישראל.
בפרוץ מלחמת ששת הימים, לאחר שהלגיון הערבי הפגיז את תל אביב בתותחי לונג טום קבל זוניק הוראה לנוע. חטיבתו כבשה את קלקיליה, טולכרם, חורבת צופין ועזון והגיעה לשכם שכבר הייתה כבושה על ידי  חטיבה 37 של אלוף-משנה אורי רום מפיקוד הצפון. בגזרתו של שחם גורשו התושבים הערבים מבתיהם בקלקיליה ובענבתא, מיד לאחר כיבושם. התושבים הוחזרו לבתיהם לאחר מספר ימים. רענן לוריא אמר שעוזי נרקיס סיפר לו שזאת הייתה יוזמה מקומית של שחם, שזכתה לגיבוי בשתיקה של עוזי נרקיס, שהיה אלוף פיקוד המרכז, ושל משה דיין, שר הביטחון.
החטיבה איבדה במלחמה זו 16 לוחמים. לזכרם הוקמה אנדרטה בצומת ניצני עוז.
החטיבה קבלה אחריות על כל השומרון. זוניק יצר קשרים טובים עם ראש עיריית שכם חמדי כנען ופעל כדי להחזיר את הפעילות הכלכלית באזור. כאשר דווח לו שיש משאיות שחוצות את הירדן עם תוצרת חקלאית הוא הגיע למקום, התרשם והזמין למקום את עוזי נרקיס ומשה דיין. אז החלה מדיניות "הגשרים הפתוחים".
באזרחות

ב-1968 השתחרר מצה"ל ונכנס לפעילות בסוכנות היהודית. בשנת 1971, לאחר קיץ במיאמי, ארגן תוכנית לאירוח תיירים בקיבוצים ישראליים כדי להכיר את הישראלי מהרחוב. בהמשך הוא הקים את "המכון למנהיגות" שהכשיר צעירים מהקהילות היהודיות בחו"ל, לעבודה במגביות השונות. בשנת 1972, לאחר שהיה מנהל הקונגרס הציוני, שהיה אחראי על ארגון הקונגרסים, מונה למנהל הסוכנות בווינה.
בנו, אייל, היה מפקד פלוגת טנקים בחטיבת ברק. יומיים לפני מלחמת יום הכיפורים הוא נפגש עם זוניק ואמר לו שהסורים מוכנים למלחמה ואין מספיק כוחות להדוף אותם, אולם זוניק אמר לו שהוא סומך על מפקדי הצבא. ב-7 באוקטובר 1973 נהרג סרן אייל שחם בקרבות הבלימה ברמת הגולן. לאחר מותו הועלה לדרגת רב-סרן והוענק לו עיטור המופת. זמן מה היה נעדר וזוניק הלך לחפש אותו.
זוניק נפגש עם גולדה מאיר וביקש ממנה להתפטר בגלל מחדל המלחמה. הוא פנה בדרישה זו גם למשה דיין ודאג שדרישות אלה יתפרסמו בתקשורת. כאשר עלה מנחם בגין לשלטון הוא פנה גם אליו וביקש ממנו לא למנות את דיין כשר בממשלתו, אולם בגין אמר שהוא ימנה אותו לשר חוץ שזה לא תפקיד ביטחוני.
ב-1982 הקים ביחד עם ד"ר דוד פורטוביץ את "האגודה לקידום החינוך ביפו" שמטרתה עזרה כלכלית לילדים ממשפחות הרוסות, העשרה והכשרה חינוכית של הילדים ויצירת מסגרות שישמשו להם תחליף לבית.
לקריאה נוספת

עמוס אטינגר, ארצי את בוכה וצוחקת - סיפורו של זוניק, אל"ם (מיל.) זאב שחם, איש שיש לו חברים, הוצאת ידיעות אחרונות. ספרי חמד, 1991.
הערות שוליים

↑  שלושה דורות של לוחמים, דבר, 9 בינואר 1970
1 2  אלי קינן, דמות המגלמת תקופה, דבר, 18 בפברואר 1977
↑  יוסף פריאל, כשבן גוריון, דבר, 9 במאי 1980
↑  נראה שבתקופה זו גם הדריך קנייתים בבית הספר לקצינים. ראו: רפאל בשן, מונולוג של גנראל צ'יינה, מעריב, 1 בדצמבר 1967
↑  יחסי אוגנדה ישראל תלויים באישיות ראש הממשלה הבא, דבר, 29 בינואר 1971
דורון רוזנבלום, אבל תמונתו של אובוטה תמשיך להיות תלויה, דבר, 29 בינואר 1971
↑  מרדכי להב, חמישים שנות הפליטים הפלסטינים, 1948–1999, עמ' 462-463
↑  עדה כהן, בית פתוח לתייר, מעריב, 5 בינואר 1971
↑  עליזה ולך, כתבה על המכון, דבר, 2 בספטמבר 1977
↑  עליזה ולך, עם מעט עזרה מידידים, דבר, 2 במרץ 1978
↑  יוחזר לארץ מנהל הסוכנות, מעריב, 20 בינואר 1972
↑  יתפטר שר הבטחון!, מעריב, 21 בנובמבר 1973
↑  אהבת ציון או עיט צבוע?, דבר, 15 באוגוסט 1979
↑  קום התנדב, מעריב, 29 באפריל 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308862605171  VIAF: 2114166237093496380001   WorldCat (עם VIAF): 2114166237093496380001
ולטרינה מרקובה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 במאי 1924 הפיליפינים 
 פטירה:  24 ביוני 2005 (בגיל 81) 
 שם לידה:  Walter Dempster, Jr. 
 מדינה:  הפיליפינים הפיליפינים
 
אנדרטה בכיכר במנילה לזכר נפגעי עבדות מינית במהלך מלחמת העולם השנייה
וולטר דמפסטר ג'וניור (cאנגלית: Walter Dempster, Jr; ‏ 20 במאי 1924 – 24 ביוני 2005), הידוע יותר בכינויו וולטרינה מרקובה, היה הומוסקסואל מהפיליפינים שנאלץ לשמש כאיש ניחומים, מושג המוכר יותר במקבילה הנשית שלו - נשות ניחומים ששימשו את הצבא היפני הקיסרי במהלך חיי הכיבוש היפני בפיליפינים במלחמת העולם השנייה.
לאחר שעזב את ביתו הצטרף לקבוצה של נערים הנראו כקרוסדרסרים. כמו שאר חבריו מהקבוצה הזו הוא נעצר על ידי חיילים יפנים, והועבר למחנה שהוא כיום מתחם הספורט לזכר ריזל. במשך כמה שנים הוא וחבריו סבלו שם מהתעללות מינית ממושכת.
סיפורו התפרסם בסרט בשם "מרקובה: קומפורט גיי" שיצא בשנת 2000, בבימויו של גיל פורטס.
את שנותיו האחרונות העביר בבית אבות ללהט"בים במנילה. הוא נפטר בגיל 81 כשנדרס בשוגג על ידי רוכב אופניים במרוץ.
הערות שוליים

↑  AUBREY SC MAKILAN (2004). "Walterina Markova: The 'Comfort Gay'". bulatlat.com. נבדק ב-3 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "MARKOVA: COMFORT GAY". 19 באוקטובר 2002. אורכב מ-המקור ב-2012-02-05. נבדק ב-3 באוגוסט 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ולטרינה מרקובה".
ולאד הנזיר

ולאד הנזיר (ברומנית: Vlad Călugărul;‏ בערך ב-1430–1435 – קרוב לוודאי ב-8 בספטמבר 1495 בבוקרשט), הידוע בכתביהם של היסטוריונים רומנים אחדים כולאד הרביעי, היה ווייבוד (שליט) של ולאכיה לתקופה קצרה בקיץ של 1481 ולאחר מכן בין השנים 1482–1495. אביו היה ולאד דראקול ואמו אשת אצולה וולאכית ששמה קלצונה[דרוש מקור]. הוא היה אחיהם למחצה של ולאד המשפד, ראדו היפה ומירצ'ה השני.
קורות חייו

ולאד הנזיר נולד בסביבות 1430–1435 בשם פטרו, בן מחוץ לנישואים של השליט וולאד דראקול. הוא הוסמך בגיל צעיר כנזיר בשם פחומייה (Pahomie), לכן כונה מאוחר יותר ולאד "הנזיר". בימי שלטונו של ולאד המשפד, בעודו עדיין בגלות בטרנסילבניה, תחת הגנתם של בורגנים סקסונים מהעיר סיביו הוא כונה על ידיהם "סאקרדוס ולאקורום" (הכומר של הרומנים). עוד בשנת 1457 התלונן ולאד המשפד עליו באיגרת אל נכבדי העיר בראשוב (קרונשטאט) שהוא חותר תחתיו ודרש לסלקו מחבל האמלש הסמוך לגבול ולאכיה
בסופו של דבר, מימש ולאד הנזיר את שאיפותיו רק כעבור 25 שנה.
קורות חייו > רקע

אביו, ולאד דראקול, החזיק בשלטון קודם לכן, וכך גם אחיו מירצ'ה השני, ראדו היפה, ולבסוף ולאד המשפד.
המאה ה-15 הייתה תקופה לא יציבה בוולאכיה, והשלטון עבר במהירות בין השליט אחד לשני. ולאד דראקול עלה לכס המלכות לראשונה בעקבות מותו של אחיו (דודו של ולאד הנזיר) אלכסנדרו אלדיה. שני בניו הצעירים, ולאד (לימים "המשפד") וראדו, היו במשך מספר שנים בני ערובה באימפריה העות'מאנית, לאחר שאביהם נדרש להשאירם בקושטא במסגרת ההסכם עם הסולטאן בנוגע להשבת
מאוחור יותר הצטיינו וולאד המשפד ואח נוסף, מירצ'ה (מירצ'ה השני) מפקדי צבא מנוסים,
ושניהם ראו הצלחה בקרבות נגד העות'מאנים. בשנת 1447, מירצ'ה השני ואביו, ולאד דראקול נתפסו ונהרגו באכזריות במהלך מסע צבאי שניהל נגדם המצביא ההונגרי יאנוש הוניאדי בוולאכיה. יותר מאוחר, בשנת 1456 העלו העות'מאנים את ולאד המשפד על כס השלטון הוולאכי. בשש שנות מלוכתו הראשונה הפך ולאד המשפד לאויב מושבע של הטורקים וניהל נגדם מאבק מזוין. אחרי הדחתו, נפלט ולאד המשפד לטרנסילבניה ונכלא שם לשנים רבות על ידי מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי, בנו של יאנוש הוניאדי. בזמן הזה אחיו, ראדו היפה, ידיד נאמן של הסולטאן העות'מאני, עלה לשלטון במקום ולאד. אחרי חילופי שלטון חוזרים בין ראדו היפה ובין בסאראב הזקן לאיוטה, ופטירתו של ראדו בגלות טרנסילבניה, עלה שוב בסאראב הזקן על כס המלכות, רק כדי לאבדו בשנת 1476 לידי ולאד המשפד, ששוחרר סוף סוף מן הכלא ההונגרי והוחזר לוולאכיה בסיועם של כוחות הונגרים-טרנסילבנים ושל שליט מולדובה, שטפן הגדול. אולם כעבור חודשים מעטים באותה שנה 1476 נהרג ולאד המשפד בקרב עם בסאראב הזקן .
באוגוסט 1477 נמצא ולאד הנזיר בפגראש, בגבול ולאכיה, וציפה לגייס שם תמיכה על מנת לפלוש לוולאכיה ולהחליף את לאיוטה. בנובמבר 1477 בסאראב הזקן, שהפך לחביב הטורקים, הודח סופית על ידי שטפן הגדול, שליט מולדובה. במקומו הועלה לכס המלכות בסאראב הצעיר צפלוש שגם הוא נכנע לעות'מאנים, בניגוד לציפיות השליט המולדבי.
קורות חייו > עלייתו לשלטון ומלוכתו הראשונה

אחרי שבסאראב הצעיר צפלוש השתתף ב-1481 בפשיטת העות'מאנים למולדובה והובס יחד איתם בידי שטפן הגדול בקרב רמניקו סראט (ב-8 ביולי 1481), נכנס שוב שטפן עם כוחות צבאיים לוולאכיה והדיח אותו. במקומו העלה לכס המלכות את מירצ'ה, בן נוסף מחוץ לנישואים של ולאד דראקול. אך מול התנגדותם של התושבים, וגילוי הקשרים שיצר גם מירצ'ה עם העות'מאנים, שטפאן והמלך מתיאש של הונגריה הדיחו גם אותו והעלו לשלטון את וולאד הנזיר. אירועים אלו מצוינים ב"כרוניקה של שטפאן הגדול" (Letopisețul lui Stefan cel Mare).
מלוכתו של ולאד הנזיר התחילה ב-8 ביולי 1481 וארכה חודש ושבוע. בתמיכת הבויארים ממשפחת קראיובסקו בסאראב הצעיר "צפלוש" גייס בינתיים לוחמים בחבל אולטניה וב-16 באוגוסט 1481 הצליח לגרש את ולאד הנזיר לטרנסילבניה.
קורות חייו > מלוכתו השנייה

בדומה לרבים מקודמיו, מן הרגע שעלה שוב לכס הנסיכות ביולי 1482, לא נשאר ולאד הנזיר נאמן לקו המדיני האנטי-עות'מאני של שטפן הגדול, אלא עבר לצד הטורקים. כפי שהסביר ההיסטוריון ק.ג'ורסקו, "הבאיים שעל יד הדנובה היו הרבה יותר קרובים מצבאו של שטפאן או זה של המלך ההונגרי". ולאד הנזיר ליווה את הסולטאן באיזיט השני במסע הכיבוש של המבצרים קיליה וצ'טאטיה אלבה. כמן כן השתתף בסתיו 1484 בפלישת הביילרביי של רומליה, עלי, במולדובה, בהיעדרו של שטפאן ששהה אז בקולומיה. באיגרת לסולטאן בשנת 1492 הכריז שוב ולאד הנזיר על מסירותו ונאמנותו לסולטאן.
יחסי ולאד הנזיר עם טרנסילבניה היו לבביים עד התחלת שנת 1493. עד אז נהג השליט להתריע בפני שכניו מצפון על כוונות הטורקים לתקוף. אולם בשנת 1493 זעם ולאד הנזיר על בעלי טירת בראן ה"גנבים", חסם את דרכי הסוחרים בהרים ואף התיר לטורקים לפשוט על אזור בראשוב (בורצנלנד) ב-15 באוקטובר 1485. קמו בינתיים טוענים נוספים לכתר ולאכיה. אחד מהם, ולאד הקרוי ה"דוורניק", התחיל פעול מגבול טרנסילבניה עוד בשנות ה-1480. כפי שמעיד מסמך של ראדו הגדול משנת 1502, לבסוף הוא נלכד וראשו נערף. ב-1494 הופיע באזור סיביו טוען חדש לכתר ולאכיה בשם מיכניה, בנו של ולאד המשפד, שהסתנן כמה פעמים לשטח וולאכיה וגרם גם הוא להעכרת היחסים בין ולאד הנזיר לערי טרנסילבניה.
מותו

אין עדויות על כך שמותו של ולאד הנזיר בסתיו של שנת 1495 נגרם על ידי סיבה לא טבעית. שלטונו הארוך מהרגיל והיציב בהשוואה לאלה שלפניו נבע במידה רבה ממדיניות ההשלמה עם החסות העות'מאנית ומהעובדה ששטפן הגדול, שהגיע בינתיים להסכם פשרה עם הטורקים, העדיף לא להתערב יותר בוולאכיה (פרט לכיבוש המצודה קרצ'ונה, על יד אודובשט במרץ 1482). בנו של ולאד הנזיר, ראדו הגדול, ירש ממנו את השלטון.
ולאד הנזיר הובא לקבורה במנזר גלווצ'וקול שאותו הקים. השליט קונסטנטין ברנקוביאנו ששיפץ את הבניין הניח מצבה על קברו. מצבה זו לא נשמרה עד ימינו.
נשותיו וצאצאיו

ולאד הנזיר היה נשוי פעמיים. נשותיו היו:
סמראנדה, אחות של הבויאר גרגינה, הפרקלאב של פויינאר. ההתנזרה בשם סאמונידה. היא ילדה לוולאד הנזיר ארבעה ילדים:
ראדו הגדול – שליט ולאכיה (1495–1508).
מירצ'ה.
ולאד – שנפטר צעיר.
קאפליה (Caplea) – שנישאה קודם ללוגופט סטאיקו, אחר כך לבויאר בוגדאן מפופשט (שעלה בהיירארכיה ממעמד ספטאר ללוגופט ואחר כך לוורניק).
מריה, אלמנתו של באסראס הצעיר צפלוש, ילדה לו בן אחד:
ולאד הצעיר או "ולדוץ", שליט ולאכיה (1510–1512).
מורשתו

ולאד הנזיר הקים שני מנזרים – מנזר גלאוואצ'וקול (כנסיית האבן שלה) והקפלה באבלה במחוז ולאשקה לשעבר, במחוז ארג'ש של היום. כראוי לנזיר לשעבר, תרם השליט תרומות נדיבות למוסדות כנסייתיים רבים, כולל למנזרים טיסמאנה, גובורה, ביסטריצה, קוזיה, קוטמיאנה, סנאגוב, רנקצ'וב וספינצי ארכנגל, כמו כן למנזרים על ההר אתוס.
ולאד הנזיר שיפץ את מצודת טרגובישטה ותמך בפעילות בתי הספר של הרומנים בשקיי בראשובולוי על יד בראשוב. לפי מקורות אחדים הוא תרם להתחלת הבנייה מחדש מאבן של הכנסייה ע"ש ניקולאיה הקדוש שם (1495)
מורים רומנים משקיי ביקרו בחצרו.
מורשתו > הנצחה

פסל דיוקן של ולאד הנזיר הוצב בפארק "קינדיה" בעיר טרגובישטה.
ראו גם

בית דרקולשט
ולאד דראקול
מירצ'ה השני
ולאד המשפד
ראדו היפה
הערות שוליים

↑  ק.ג'ורסקו ע' 1430-1435
1 2 3 4 5 6 7  G.Marcu 2009 עמ' 198
↑  ק.ג'ורסקו - ע' 145, 199
↑  ק.ג'ורסקו ע' 198
↑  ק. ג'ורסקו ע' 199
↑  ק.ג'ורסקו ע' 168
1 2 3 4  G.Marcu 2009 עמ' 199
↑  ק. ג'ורסקו - ע' 200
↑  Gh.Pungă ע' 22
↑  ק.ג'ורסקו ע' 201
↑  אתר כנסיית ניקולאיה הקדוש בבראשוב
↑  על בית הספר הרומני בשקיי בראשובולוי
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מירצ'ה (בנו של ולאד דראקול מחוץ לנישואין) | שליט ולאכיה  1481 | הבא: בסאראב הצעיר צפלוש |
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: בסאראב הצעיר צפלוש | שליט ולאכיה  1495-1482 | הבא: ראדו הגדול |
כנסיית המנזר גלווצ'וקול. הבניין המקורי מזמנו של מירצ'ה הזקן היה בנוי מעץ. הוא נבנה מחדש מאבן בימי ולאד הנזיר. כאן נקבר ולאד הנזיר בשנת 1495 אך מקום הקבורה לא ניתן לזיהוי בימינו
הר אדיקסון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  2,080 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 רכס הרים:  הרי באוורס 
 קואורדינטות:  71°49′00″S 163°34′59″E﻿ / ﻿71.8167°S 163.583°E﻿ / -71.8167; 163.583
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אדיקסון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר אדיקסון
 
הר אדיקסון (באנגלית: Mount Edixon) הוא הר ברכס לאנטרמן, בדרום מזרח הרי באוורס, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,080 מטרים מעל פני הים.
ההר ממוקם בחוף פנל, 9.8 קילומטרים דרומית-מזרחית לפסגת באוורס שברכס לאנטרמן.
היסטוריה > מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי המשלחת הצפונית של משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר 1963–1964.
ההר נקרא על שמו של לוטננט קומנדר ג'יימס ר. אדיקסון (James R. Edixon), טייס בטייסת VX-6 של צי ארצות הברית, שהיה אחראי על הסיוע האווירי שניתן למשלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד.
הערות שוליים

↑  הר אדיקסון בגאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ממשלת ניו זילנד
1 2 3 4 5  מידע היסטורי וגאוגרפי
| רכס אקספלוררז (רכס החוקרים) |
| --- | --- | --- |
| הרים | בנקס • טוקורואה • מארוויק • מילר • מקאלם |  |
| רכסים | היקס |  |
| קרחונים | אלוורז • אלט • אסטאחוב • ארויז • גרייסון • מורלי • מקלין • צ'וגונוב • קרואופורד • ראסטורגואב • שיהאן |  |
| רכס לאנטרמן |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | אור • האנטר • הושקו • לינדר • מאקינון • סלדג'רס |  |
| רכסים | ריילי |  |
| הרים | אדיקסון • אול בלאק • באוורס • ברנסטין • לאגרינג • רוול |  |
| מעברי הרים | האסקי |  |
| מסיב מולאר |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | אוויסון • זנית • ליפ ייר |  |
| מפלי קרח | טובוגאנרס |  |
| רכסים | אינסאזור |  |
| הרים | דנטיין • רוול |  |
| גבעות | ויזדום • קייניין |  |
| מעברי הרים | האסקי |  |
| רכס פוזי |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | גרייבסון • מקלין • סמית'סון |  |
| הרים | דרייגר • מולאץ' |  |
| אתרים נוספים בהרי באוורס |
| --- | --- | --- |
| קרחונים, מפלי קרח והדומי קרח | קרחון אסטאפנקו • קרחון בארבר • קרחון גאנוץ • קרחון ואן לון • הדום הקרח סטאלינגר • מפל הקרח סלדג'רס • קרחון קארייר |  |
| רכסים | אדמס |  |
| הרים | ברוס • גואו • דואו • סוזה • סטאנוויקס |  |
| מפלי קרח | פלנסינג |  |
| נונאטאקים | מקנזי |  |
התקפת טורה

התקפת טורה היא פתיחת שחמט, המתחילה במהלכים הבאים:
ד4 פ-ו6
פ-ו3 ה6
ר-ז5
קוד ECO עבור התקפת טורה הוא A46.
וריאציות > 2. ... ד5 וריאציית טרקטובר

ד4 פ-ו6
פ-ו3 ד5
ר-ז5
קוד ECO הוא D03.
וריאציות > 2. ... ב6 הגנה הודית

ד4 פ-ו6
פ-ו3 ב6
ר-ז5
קוד ECO הוא A47.
וריאציות > 2. ... ז6 הגנה הודית מזרחית

ד4 פ-ו6
פ-ו3 ז6
ר-ז5
קוד ECO הוא A48.
תיאור

עמדה נפוצה למתקפת הפתיחה של הלבן על מלכתו של השחור תהיה עם רץ המשבצות הלבנות ב-ד3 ורץ המשבצות השחורות ב-ז5, והפרשים ב-ד2 ו-ו3:
הלבן שואף להתפתחות מהירה והרמונית, יחזק את החייל ב-ד4 בהזזת חייל מ-ג2 ל-ג3, ואז להזיז את החייל מ-ה3 ל-ה4 כדי להשיג סיכויי התקפה על המלך כאשר הרץ של הלבן מקבע את הפרש של השחור ל-ו6. אם הלבן משחק ג4 מוקדם, הפתיחה תהפוך למספר פתיחות חייל המלכה הבודד נפוצות יותר, כמו גמביט המלכה או אחת מההגנות ההודיות השונות.
הפתיחה נקראת על שמו של רב האמן המקסיקני קרלוס טורה רפטו, שניצח איתה את אלוף העולם לשעבר עמנואל לסקר. בווריאציה השתמשו גם סבלי טרקטובר, בוריס ספאסקי וטיגרן פטרוסיאן בתחילת דרכו. שחקנים ידועים אחרים שהשתמשו באחת הווריאציות היו אלכסיי דרייב, פנטלה האריקרישנה, קרישנן סאסיקירן ויאן טימן.
התקפת טורה לעיתים רחוקות נחשבת במשחק מודרני מהשורה הראשונה כשיטה עיקרית והסטטיסטיקה מציעה שהיא אינה מועילה במיוחד עבור הלבן. עם זאת, בשל אופייה הרגוע היא פופולרית ברמת המועדון, מה שנותן ללבן יכולת להשיג יתרון במשחק ביניים. משמשת בעיקר כנגד פיאנקטו של השחור.
ראו גם

התקפת טרומפווסקי
תורת הפתיחות בשחמט
אנציקלופדיית פתיחות שחמט
לקריאה נוספת

אריק טנגבורן, (1993) The Complete Torre Attack, International Chess Enterprises
אדוארד גופלד, (1994) Winning With the Torre Attack, Henry Holt & Co