stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרימר

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  דור שישי לאמוראי בבלי
 השתייכות:  ישיבת סורא
 בני דורו:  מר זוטרא רבינא
 
מרימר היה אמורא בבלי בדור השישי, על פי ספר הקבלה היה ראש ישיבת סורא.
רבים מאמרותיו המוזכרות בתלמוד מוזכרות במילה "דרש", והן הדרשות שאמר בישיבה.
מרימר היה חבירו הקרוב של מר זוטרא. יחד עסקו בבניית בתי כנסיות. היו להם הנהגות משותפות, ולרוב הם מוזכרים יחד בהנהגות משותפות: מהם: התפללו תפילת שחרית לפני דרשה שנשאו שניהם בעירם בשבת, אמרו את ברכת קידוש לבנה כאשר אחרים אוחזים אותם מפאת חולשתם - כדי שיוכלו לאומרה בעמידה. כאשר היה מגיע אליהם גוי בחג הם הודיעו לו כי אסור להם לבשל בשבילו ביום טוב (שכן היתר מלאכת אוכל נפש הותר רק בבישול לצורך יהודי) ולכן עליו להסתפק במה שיביאו לו, מעט ככל שיהיה. בכך מנעו מעצמם לחץ, שעלול להביא לידי הוספת אוכל בסיר לכבוד הגוי, דבר האסור בחג
הוא היה ידיד של רבינא, ואמר לו מאמרים, ששמע מאביו של רבינא, שקיבל מאמוראים מהדורות הקודמים. הם מוזכרים במשא ומתן הלכתי שדנו יחד, פעמים רבות, בתלמוד הבבלי.
מסופר כי פעם עמד רב אחא על פתח ביתו, ובדק את השאלות הנכנסות והיוצאות לביתו, ומששמע פסק שהיה חלוק עליו, החזיר את השואל לשאול שוב את מרימר
חכמי האמוראים היו לומדים מהנהגותיו הלכות רבות. כך למשל, סיפרו שני בניו של רב חסדא לרב אשי, את הסיפור הבא: מרימר הגיע לעירם, אך לא היה להם יין להביא להם שיעשה בו הבדלה, למרות שהביאו לו שכר הוא סירב להבדיל בו, והוא ישן במוצאי שבת ללא הבדלה, ועד שהביאו לו יין להבדלה למחרת הוא לא הבדיל. שנה מאוחרת יותר, שוב התרחש אותו מעשה, אך משהביאו לו שניהם שכר ואמרו לו אין יין, אמר מרימר, כי אם כן - שבמקום זה אין אף פעם יין רק שכר, נמצא כי השכר נחשב המשקה העיקרי של המדינה, וניתן להבדיל עליו. כאשר שמע רב אשי מעשה זה, הוא נענה: שלוש הלכות ביכולתי ללמוד ממעשה זה: אחת - שלמרות שמבדילים בתפילת ערבית שבמוצאי שבת בברכת אתה חוננתנו, יש לחזור ולהבדיל שוב אחרי התפילה על כוס יין, ההלכה השנייה - שאסור לאכול קודם הבדלה, ההלכה השלישית - שמי שלא הבדיל יכול להבדיל כל השבוע.
גם בנו יהודה מר בר מרימר, היה אמורא, ופסקיו מוזכרים בתלמוד.
מפסקיו

שטר של גוים שחתומים עליו עדים יהודים, ועשוי לפי כל הלכות שטר, ניתן לגבות בו כשטר יהודי רגיל.
מאמרותיו

צדקה עשה הקדוש ברוך הוא עם עם ישראל, בכך שבית המקדש נחרב אחת עשרה שנים בלבד לאחרי גלות יהויכין, כך שישראל שגלו לבבל מצאו שם את החכמים שגלו בגלות יהויכין, למדות תורה מפיהם, וכך עברה מסורת התורה הלאה
ססיליה בו

| --- | --- |

 לידה:  1 במאי 1855 פילדלפיה, ארצות הברית 
 פטירה:  17 בספטמבר 1942 (בגיל 87) גלוסטר, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פנסילבניה 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  האקדמיה לאמנויות היפות בפנסילבניה 
 תחום יצירה:  ציור פורטרטים 
 זרם באמנות:  ראליזם אמריקני 
 הושפעה על ידי:  טוני רובר-פלורי, F.A. Van Der Wielen 
 יצירות ידועות:  סיטה וסריטה 
 פרסים והוקרה:  פרס מרי סמית 
 חתימה:   
 
ססיליה בו (באנגלית: Cecilia Beaux;‏ 1 במאי 1855 – 17 בספטמבר 1942) הייתה ציירת אמריקאית, שקיבלה הכשרה בפילדלפיה ובצרפת. הרישומים שלה של המעמד העליון והשליטים האמריקניים, הפכו אותה לאחת מציירי הדיוקנאות המצליחים ביותר בזמנה.
פריז

בגיל 32, למרות הצלחתה הברורה בפילדלפיה, בו החליטה שהיא עדיין צריכה לקדם את כישוריה. היא יצאה לפריז עם בן דודה מאי ויטלוק, זנחה כמה מחזרים והתגברה על התנגדויות משפחתה. שם התאמנה בבית הספר לאקדמיה ז'וליאן, בבית הספר לאמנות הגדול ביותר בפריז, ובאקדמיה קולארוסי, וקיבלה ביקורת שבועית של אמנים מבוססים כמו טוני רוברט-פלורי ויליאם אדולף בולו. אף שקיבלה המלצות ושבחים באופן קבוע על התקדמותה של בו בפריז, דודתה אליזה הזכירה לה שוב ושוב להימנע מהפיתוים של פריז, "זכרי שאת קודם כל נוצרייה - אחר כך אישה ואחרון אמנית."
כשהגיעה בו לפריז, האימפרסיוניסטים, החלו להציג סדרת תערוכות עצמאיות שלהם, מחוץ לסלון הרשמי בשנת 1874, והחלו לאבד את הסולידריות שלהם. הקבוצה כללה לעיתים את דגה, מונה, סיסלי, צ'ילבוט, פיסארו, רנואר ואחרים שספגו את זעם המבקרים במשך כמה שנים. אומנותם, אף שהייתה שונה בסגנון וטכניקה, הייתה האנטיתזה לסוג האמנות האקדמית בה היא הוכשרה, גם מהמורה שלה ויליאם-אדולף בולו אמן חשוב.
בקיץ 1888 עבדה בו בכפר הדייגים קונקרנו עם הציירים האמריקאים אלכסנדר הריסון וצ'ארלס לזר. היא ניסתה ליישם את טכניקות הציור הבסיסיות בהן השתמשו האימפרסיוניסטים על נופיה ודיוקנאות שלה, בהצלחה לא מעטה. בניגוד לקודמתה מרי קאסאט, שהגיעה סמוך לתחילת התנועה האימפרסיוניסטית, 15 שנה קודם לכן, והצטרפה אליהם, האופי האמנותי של בו, שדגל בדייקנות והתבוננות, לא התחבר עם האימפרסיוניזם והיא נותרה ציירת ריאליסטית בשאר הקריירה שלה. אפילו כשסזאן, מאטיס, גוגן ופיקאסו החלו להוביל את האמנות לכיוונים חדשים.
בו העריצה בעיקר אמנים קלאסיים כמו טיציאן ורמברנדט. אולם ההכשרה האירופית שלה השפיעה על לוח הצבעים שלה, והיא אימצה צבע לבן יותר וחיוור יותר בציור השמן שלה, במיוחד בתיאור נושאים נשיים.
חזרה לפילדלפיה

בו חזרה לאמריקה בשנת 1889, והמשיכה לצייר דיוקנאות בצורה מפוארת, את בני משפחת אחותה ואת האליטה של פילדלפיה. בקבלת ההחלטה שלה להתמסר לאמנות, היא גם חשבה ״טוב להישאר רווקה, ולא להתחתן, וחברת הגברים לא יאיימו על הקריירה שלה״. היא חידשה את החיים עם משפחתה, והם תמכו בה במלואם, הכירו בדרכה ודרשו ממנה מעט אחריות ביתית. היא פיתחה שגרה מובנית ומקצועית.
חמש השנים שלאחר מכן היו היצרניות ביותר, והתוצאה הייתה למעלה מארבעים דיוקנאות. בשנת 1890 הציגה בתערוכת פריז, השיגה בשנת 1893 את מדליית הזהב של מועדון האמנות בפילדלפיה, וגם את פרס דודג' באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
בשנת 1895 הפכה בו לאישה הראשונה שזכתה בתפקיד הוראה קבוע באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, שם הנחתה בציור וציור דיוקנאות במשך עשרים השנים הבאות. ההישג הנדיר הזה של אישה גרם לעיתון מקומי אחד לומר: "זהו מקור לגיטימי לגאווה בפילדלפיה שאחד המוסדות היקרים ביותר שלה עשה את החידוש הזה." היא הייתה מדריכה פופולרית.
ססיליה בו ראתה עצמה "אישה חדשה", שקבלה הזדמנויות חינוך וקריירה שבדרך כלל נשללו מנשים. בסוף המאה ה-19 הציג צ'ארלס דנה גיבסון את "האישה החדשה" בציורו - "אישה חדשה". היא הייתה דמות מצליחה, מאומנת מאוד ולעיתים קרובות לא נשואה. נשים כאלה היו אלן דיי הייל, מרי קאסאט, אליזבת נורס ואליזבת קופין.
ניו יורק

בשנת 1900 הדרישה לעבודותיו של בו הביאו לקוחות מוושינגטון די. סי., ועד לבוסטון, מה שהניע את האמנית לעבור לעיר ניו יורק. שם בילתה בחורף ב"סמטה הירוקה", הבית והסטודיו שבנתה בגלוסטר, מסצ'וסטס. הידידות של בו עם ריצ'רד גילדר, העורך הראשי של מגזין ספרותי, סייעה לקידום הקריירה שלה והוא הציג אותה בפני האליטה של החברה. בין דיוקנאותיה שהגיעו בעקבות אותה הכרות היה גם ז'ורז' קלמנסו; הגברת הראשונה אדית רוזוולט ובתה; והאדמירל סר דייוויד ביטי. היא גם ציירה את הנשיא טדי רוזוולט בביקוריה בבית הלבן בשנת 1902, במהלכם "הוא ישב שעתיים, דיבר רוב הזמן, דקלם את קיפלינג וקרא את בראונינג."
בעוד בו דבקה בדיוקנאותיה של האליטה, האמנות האמריקאית התקדמה לנושאים עירוניים וחברתיים, בהובלת אמנים כמו רוברט אנרי שדגלו באסתטיקה שונה לחלוטין, "עבודה במהירות רבה ...צייר הכל בישיבה אחת אם אתה יכול. עוד דקה אם אתה יכול. אין שום טעם לדחות ... תפסיק ללמוד לצייר כדים ובננות וצייר את חיי היומיום." הוא יעץ לתלמידיו, ביניהם אדוארד הופר ורוקוול קנט. צריך לחיות עם האדם הרגיל ולצייר את האדם הפשוט, בניגוד מוחלט לשיטותיה המקצועיות של ססיליה בו.
ההתנגשות של רוברט אנרי עם ויליאם מריט צ'ייס (המייצג את הממסד האמנותי המסורתי) הביאה בשנת 1907 לתערוכה העצמאית של הריאליסטים האורבניים המכונה "השמונה" או אסכולת אשקן. בו וחבריה לאמנות הגנו על הסדר הישן, ורבים חשבו (וקיוו) שהתנועה החדשה תהיה אופנה חולף, אך התברר שהיא תפנית מהפכנית באמנות האמריקאית.
בשנת 1910 נפטר דודה אהוב וילי. בחמש השנים הבאות ציירה כמעט 25 אחוז מתפוקת חייה וקיבלה זרם קבוע של כבוד. הייתה לה תערוכה ראשונה של 35 ציורים בגלריה קורקורן בוושינגטון, די.סי. בשנת 1912.
למרות הייצור המתמשך והתשבחות שלה, בו פעלה נגד זרם הטעמים והמגמות באמנות. תערוכת הארמורי המפורסמת בשנת 1913 בעיר ניו יורק הייתה נקודת ציון של 1,200 ציורים שהציגו את המודרניזם. בו האמינה שהציבור, בסופו של דבר ידחה את המודרניזם ויחזיר את האמנות לאימפרסיוניזם.
בו שברה את מותנה כשצעדה בפריז בשנת 1924. עם לקוי בבריאותה, תפוקת העבודה שלה דעכה בהמשך חייה. באותה שנה התבקשה בו להפיק דיוקן עצמי לקולקציית מדיצ'י בגלריה אופיצי בפירנצה. בשנת 1930 פרסמה אוטוביוגרפיה.
חייה המאוחרים התמלאו באותות הצטיינות. בשנת 1930 היא נבחרה כחברה במכון הלאומי לאמנויות. בשנת 1933 קבלה חברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות, שנתיים לאחר מכן ארגנה את הרטרוספקטיבה העיקרית הראשונה של עבודתה. בנוסף בשנת 1933 כיבדה אלינור רוזוולט את בו כ"האישה האמריקאית שתרמה את התרומה הגדולה ביותר לתרבות העולם".
בשנת 1942 העניק לה המכון הלאומי לאמנויות מדליית זהב על הישג כל החיים.
מוות והערכה

ססיליה בו נפטרה בגיל 87 ב-17 בספטמבר 1942 בגלוסטר, מסצ'וסטס. היא נקברה בבית העלמין המערבי בלורל היל בבאלה סינויד, פנסילבניה.
בו נכללה בתערוכת נשים 2018 בפריז 1850–1900 במכון לאמנות קלארק.
אף על פי שבו הייתה אינדיבידואליסטית, השוואה לג'ון סרג'נט הייתה בלתי נמנעת ולעיתים קרובות חיובית. הטכניקה החזקה שלה, הקריאה התפיסתית שלה על הנושאים שלה, והיכולת שלה להחמיא בלי לזייף, היו תכונות דומות לשלו.
היא זכתה לשבחים רבים: בעודו מציג את מדליית הזהב של מכון קרנגי בשנת 1899, ויליאם מריט צ'ייס הצהיר כי "מיס בו היא לא רק הציירת הגדולה ביותר בעולם, אלא הטובה ביותר שחיה אי פעם. העלמה בו הספיקה להפסיק את ההאפליה המגדרית באמנות."
במהלך חייה הפרודוקטיביים הארוכים כאמנית, היא שמרה על הסטנדרטים האישיים שלה כנגד כל הסחות הדעת וכוחות הנגד. היא נאבקה כל העת למען השלמות, "טכניקה מושלמת בכל דבר", הצהירה בראיון, "פירושה שלא היה שום פער בין התפיסה לבין המעשה והביצוע."
הערות שוליים

↑  Cecilia Beaux | American painter, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  Wadsworth Atheneum, American Paintings Before 1945 in the Wadsworth Atheneum, Wadsworth Atheneum, 1996, ISBN 978-0-300-06238-0. (באנגלית)
↑  Beaux, Cecilia. Background with Figures: Autobiography of Cecilia Beaux. Boston and New York: Houghton Mifflin, 1930.
↑  Pennsylvania Academy of the Fine Arts, Catalogue of the Annual Exibition of Painting and Sculpture, 1914. (באנגלית)
↑  Whitney Chadwick, Separate but Unequal : Woman`s Sphere and the New Art, Women, Art , and Society, 1994, London: Thames and Hudson, 1990, עמ' 233, ISBN 0-500-20241-9. (באנגלית)
↑  United States Women Painters: 1893 Exposition--page 1, arcadiasystems.org
↑  "The Greatest Woman Painter": Cecilia Beaux, Mary Cassatt, and Issues of Female Fame; essay by Nancy Mowll Mathews, www.tfaoi.com
↑  The Century Illustrated Monthly Magazine, The Century Co., 1910. (באנגלית)
↑  Chisholm, Hugh, ed., Beaux, Cecilia, 1911 Encyclopædia Britannica Volume 3
↑  "Cecilia Beaux's Contemporaries Judged Her to Be the Cat's Meow; History Sees a Bit of a Chameleon" (באנגלית אמריקאית). 2008-03-09. ISSN 0190-8286. נבדק ב-2021-09-16.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007433445005171  PLWABN: 9811326608305606  BIBSYS: 4036831  BnF: cb15063326b (data)  DSI: 4385  GND: 119449374  ISNI: 0000 0000 6660 3251  LCCN: n88277512  NTA: 169317099  RERO: 02-A028518523  RKD: 5386  SNAC: w6028snk  SUDOC: 092886337  ULAN: 500014265  VIAF: 10135545   WorldCat (עם VIAF): 10135545 
ססיליה בו, אשה מניו-אינגלנד, 1895
ססיליה בו, ג'ורג' קלמנסו, דיוקן, 1920
ססיליה בו, אדם עם חתול, 1898
ססיליה בו, גב' רוזוולט וביתה אטל, 1902
ססיליה בו, גאות, 1905
ססיליה בו, אם ובת, 1898
סואורונבאי ג'נבקוב

סורונבאי שריפוביץ' ג'נבקוב (בקירגיזית: Сооронбай Шарипович Жээнбеков; נולד ב-16 בנובמבר 1958) הוא פוליטיקאי קירגיזי שכיהן כנשיא קירגיזסטן, החל מ-24 בנובמבר 2017 עד 15 באוקטובר 2020. קודם כיהן כראש ממשלת קירגיזסטן מאפריל 2016 ועד אוגוסט 2017.
ביוגרפיה

ג'נבקוב נולד באזור אוש שבמרכז המדינה ב-16 בנובמבר 1958, וגדל במשפחה בת 12 נפשות. בצעירותו רכש השכלה גבוהה בתחום גידול בעלי חיים. בשנת 2003 סיים לימודים בכלכלה. בגיל 18 החל לעבוד כמורה לרוסית וספרות. בשנת 1983 חזר לעבוד בתחום לעבוד גידול בעלי חיים. בסוף שנות ה-80 החל לעבוד במוסדות המפלגה הקומוניסטית, שם התקדם לעמדות בכירות.
בשנת 2007 התמנה ג'נבקוב לשר החקלאות, המים והתעשייה. בשנים 2012–2015 עמד בראש מחוז אוש. במרץ 2016 קיבל ג'נבקוב תפקיד בכיר בסגל הנשיאותי ולאחר מכן החל לכהן גם כראש הממשלה.
הערות שוליים

↑   שון ווקר, גרדיאן, מועמד השלטון בקירגיזסטאן ניצח "בבחירות ההוגנות ביותר במרכז אסיה", באתר הארץ, 15 באוקטובר 2017
↑  סוכנויות הידיעות, מהומות בחצר האחורית של פוטין: "קירגיזסטן בכאוס", באתר ynet, 8 באוקטובר 2020
↑  ynet והסוכנויות, בקירגיזסטן מחו – ותוצאות הבחירות בוטלו, באתר ynet, 6 באוקטובר 2020
↑  נשיא קירגיזסטן: מוכן להתפטר עם מינויו של קבינט חדש, באתר ערוץ 7, 9 באוקטובר 2020
↑  דוד בקר, קירגיזסטן במצב חירום, באתר ישראל היום, 9 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1163123129  LCCN: n2019015763  VIAF: 3672153239462929450009   WorldCat (עם VIAF): 3672153239462929450009
שנת היובל

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק כ"ה, פסוקים ז'–י"ג
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, הלכות שמיטה ויובל, פרק י'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה קל"ו–עשה ק"מ; לא תעשה רכ"ד–לא תעשה רכ"ו ספר החינוך, מצוות של–שלה
 
בול בנושא גאולת קרקע בשנת היובל, עוצב לכבוד יובל שנים לקרן קיימת לישראל
שנת היובל בתורה היא שנה מקודשת המתקיימת אחת לחמישים שנה. בשנה זו מצווה לשחרר את כל העבדים ולהחזיר את כל הנחלות לבעליהן המקוריים. בנוסף, כמו בשנת שמיטה, מצווה לשבות מעבודת האדמה.
שנת היובל משתייכת למצוות התלויות בארץ וכדי לקיימה מדאורייתא צריך רוב עם ישראל לשבת בארצו. לפיכך, במשך רוב ההיסטוריה היהודית לא נהגה שנת היובל והמצוות התלויות בה.
הרמב"ם מונה שמונה מצוות המתקיימות בשנת היובל: לקדש את השנה בשביתה כמו שנת השמיטה, לתקוע בשופר להכרזה על שחרור העבדים, לגאול קרקעות, לגאול בתי ערי חומה כפי שציוותה התורה, למנות את שנות היובל עם מניין שנות השמיטה, לא לעבוד את הקרקע, לא לקצור ספיחים ולא לאסוף פירות.
המקור בתורה

שנת היובל והציוויים התלויים בה מוזכרים בספר ויקרא:
וְסָפַרְתָּ לְךָ שֶׁבַע שַׁבְּתֹת שָׁנִים שֶׁבַע שָׁנִים שֶׁבַע פְּעָמִים וְהָיוּ לְךָ יְמֵי שֶׁבַע שַׁבְּתֹת הַשָּׁנִים תֵּשַׁע וְאַרְבָּעִים שָׁנָה. וְהַעֲבַרְתָּ שׁוֹפַר תְּרוּעָה בַּחֹדֶשׁ הַשְּׁבִעִי בֶּעָשׂוֹר לַחֹדֶשׁ בְּיוֹם הַכִּפֻּרִים תַּעֲבִירוּ שׁוֹפָר בְּכָל אַרְצְכֶם. וְקִדַּשְׁתֶּם אֵת שְׁנַת הַחֲמִשִּׁים שָׁנָה וּקְרָאתֶם דְּרוֹר בָּאָרֶץ לְכָל יֹשְׁבֶיהָ יוֹבֵל הִוא תִּהְיֶה לָכֶם וְשַׁבְתֶּם אִישׁ אֶל אֲחֻזָּתוֹ וְאִישׁ אֶל מִשְׁפַּחְתּוֹ תָּשֻׁבוּ. יוֹבֵל הִוא שְׁנַת הַחֲמִשִּׁים שָׁנָה תִּהְיֶה לָכֶם לֹא תִזְרָעוּ וְלֹא תִקְצְרוּ אֶת סְפִיחֶיהָ וְלֹא תִבְצְרוּ אֶת נְזִרֶיהָ. כִּי יוֹבֵל הִוא קֹדֶשׁ תִּהְיֶה לָכֶם מִן הַשָּׂדֶה תֹּאכְלוּ אֶת תְּבוּאָתָהּ. בִּשְׁנַת הַיּוֹבֵל הַזֹּאת תָּשֻׁבוּ אִישׁ אֶל אֲחֻזָּתוֹ.
אטימולוגיה

משמעות השם "יובל" אינה ברורה. תרגום אונקלוס והתרגום המיוחס ליונתן בחרו שלא לתרגם והשאירו את המינוח המקורי "יובלא". על פי רש"י ומפרשים נוספים פירוש המילה יובל הוא אַיִל, כמו "ישאו שבעת שופרות היובלים" ומכאן נקראה שנת החמישים, שביום הכיפורים שלה תוקעים בקרן האיל בכל הארץ, שנת היובל. על פי הרמב"ן יובל הוא לשון דרור וחופש, שכל אדם יכול לגור בכל מקום שירצה, שבשנת היובל חוזרות הנחלות לבעליהן המקוריים - "ואמר יובל היא, שבה יובל כל איש אל אחוזתו ואל משפחתו", ועל פי האבן עזרא יובל הוא לשון שילוח.
חישוב שנת היובל > תחילת הספירה

לפי חז"ל, ארבע עשרה שנים אחרי שנכנסו שבטי ישראל לארץ ישראל החלו למנות שמיטין ויובלות ושוב כשנבנה בית המקדש השני. לפי פירוש הקראים, הספירה החלה בשנת ב'תצ"ו, שבע שנים בלבד אחרי הכניסה לארץ. לפי השומרונים, חשבון השמיטה והיובל החל מיד בעת בואם אל ארץ כנען. ספר היובלים מתארך את כל האירועים לפי מניין יובלות מבריאת העולם. חישוב יובלות מבריאת העולם לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית מופיע בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף צ"ז, עמוד ב'. מניין יובלות לפי מניין השנים בלוח העברי נמצא בתנא דבי אליהו ובכתבי מקובלים וכן בלוחות שנה של יהדות קוצ'ין בסוף המאה ה-19 וקודם לכן במספר לוחות שנה שנמצאו בגניזת קהיר. רוב לוחות השנה הללו נכתבו על ידי ידותון הלוי החבר שהיה חזן בית הכנסת בן עזרא בפוסטאט בימי רבי אברהם בן הרמב"ם. מספר לוחות שנה אחרים מגניזת קהיר מחשבים את היובל משנת ב'תק"ג שבה החלה הספירה הראשונה (שנים ב' ונ"ב בכל מאה הן יובלות). חלק מלוחות אלו נכתב על ידי חלפון בן מנשה שהיה סופר בית הדין בפוסטאט בתחילת המאה ה-12. בשיטה זו אחז גם רבי אשתורי הפרחי וכן כותב לוח שנה בסביבות שנת ה'ל"ו.
חישוב שנת היובל > משך היובל

לדעת חכמים, שנת היובל אינה נספרת במניין שנות השמיטה. כלומר, רק לאחר שנת היובל מתחילה שנה ראשונה לשמיטה הבאה וליובל הבא, כך שיש בין שנת יובל לשנת יובל 50 שנה. רבי יהודה חולק וסובר ששנת היובל עצמה היא גם שנה ראשונה לשמיטה וליובל הבא, כך שבין שנת יובל לשנת יובל יש רק 49 שנה. בתלמוד ירושלמי, מסכת קידושין,  פרק א', הלכה ב', מובאת דעה שספירת היובל מנותקת מהשמיטה ורק פעם ב-350 שנה שנת היובל היא במוצאי שנת שמיטה. דעה זו מוזכרת על ידי החוקר הפרסי אל-בירוני מהמאה ה-11. כך גם מחשבים הלוחות מקוצ'ין את מספר היובלות והשמיטות שעברו מבריאת העולם וכן לוח בכתיבה פרסית משנת ד'תתקס"ג.
הראב"ד פסק להלכה כחכמים, רוב הראשונים פסקו כרבי יהודה, הרמב"ם פסק שבעיקרון הלכה כחכמים, אך כאשר אין בית המקדש קיים אין מונים את היובל כלל, שזה למעשה כדעת רבי יהודה.
חישוב שנת היובל > תיארוך שנות היובל

על פי החשבונות בגמרא יוצא שלפי דברי הרמב"ם שנת היובל האחרונה הייתה שנת ה'תשע"ו (48 יובלות מעליית עזרא הסופר), לדעת הראב"ד שנת היובל האחרונה הייתה שנת ה'תשס"ה (47 יובלות מעליית עזרא), ולדעת רוב הראשונים שנת היובל האחרונה הייתה שנת ה'תשס"ב והשנה הנוכחית (ה'תשפ"ה) היא השנה השלישית בשמיטה הרביעית ביובל ה-49. ריענון
משנות השמיטה המוזכרות בספרי יוסף בן מתתיהו, עולה כדעת רבי יהודה, שבין שנת יובל אחת לשנת היובל הבאה יש רק 49 שנים, וכך גם מחושבים היובלות בספר היובלים ובלוח השנה במגילות קומראן. לפי פירושו של רוג'ר בקווית לחזון החיות, שנת ה'תשס"ט הייתה שנת היובל ה-121 מבריאת העולם. המקובלים בזמננו מחשיבים את שנת ה'תשנ"ה לשנת היובל ה-66, כדעת רב האי גאון המובאת בתשובות הרמב"ם. לפי פירוש רבי אברהם בר חייא לדברי רב הונא בריה דרב יהושע, שנת ה'תשפ"ג הייתה שנת היובל ה-56. חשבון זה מופיע בשטר משנת ד'תשמ"ד לפי השלמתו של מרדכי עקיבא פרידמן ובסוף עותק חלקי של סידור הרש"ש על שנת ה'תר"ץ ובדומה לכך הביא הרב יקותיאל פיש בשם הרב אורן עברון.
הלוחות מגניזת קהיר מחשבים כדעת חכמים. לפי לוחות ידותון וסיעתו שנת ה'תש"ן הייתה שנת היובל ה-115, לפי לוחות חלפון וסיעתו שנת ה'תשנ"ב הייתה שנת היובל ה-65. לפי הקראים שנת היובל ה-65 הייתה שבע שנים קודם, בשנת ה'תשמ"ה. החכם הקראי כלב אפנדופולו בהשלמותיו לספר אדרת אליהו של החכם אליהו בשייצי, מביא חשבון המקדים את חשבון הראב"ד ב-14 שנים, כלומר שנת ה'תשנ"א הייתה שנת היובל ה-47. הגדרת שנות א' ונ"א לפרט כשנות יובל עולה גם מחיבור שנמצא בגניזת קהיר של משה עסרי המונה את שנת ד'תתק"ג כשנייה ליובל.
בכרוניקון של הירונימוס מופיעים כמה ציוני יובלות. חלקם מתאימים לחלוקת שנות העולם של תנא דבי אליהו ”שני אלפים תוהו שני אלפים תורה שני אלפים ימות המשיח” (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף צ"ז, עמוד א') כאשר תקופת המשיח מתחילה בפעילות ישו:
1972 לפני הספירה - תחילת היובל ה-41, 2000 שנה מאדם הראשון.
1472 לפני הספירה - תחילת היובל ה-51.
972 לפני הספירה - תחילת היובל ה-61.
472 לפני הספירה - תחילת היובל ה-71.
29 - תחילת היובל ה-81 ותחילת פעילותו של ישו (לפי רוג'ר בקווית היובל ה-81 מתחיל בלידת ישו, כ-30 שנה קודם).
279 - תחילת היובל ה-86.
יובלות אלה מצוינים "לפי העברים". לעומתם השנים 204, 254 ו-304 מצוינות כיובל "לפי הרוב". רשימת יובלות העברים מתאימה לפירוש רבי יוסי לספר יחזקאל, פרק מ', פסוק א', לפיו היה יובל בשנת 572 לפני הספירה, לפי המקובל במחקר שבית המקדש הראשון נחרב בשנת 586 לפנה"ס.
לפי ספר התולידה, שנת ה'ק"ו הייתה 33 ביובל ה-61 ומשך היובל הוא 49 שנים, כך ששנת ה'תש"ס הייתה שנת היובל ה-74.
אלישע בן אברהם קרשקש כתב בשנת ה'קמ"ג שהיא חמש שנים מהשמיטה ו-34 מהיובל. זה מתאים לשיטת הירושלמי ואל-בירוני כששנת ההתחלה היא ג'ת"י שבה נבנה בית המקדש השני. לפי זה שנת ה'תשנ"ט הייתה שנת היובל ה-47, שש שנים לפני הראב"ד.
בזוהר חדש, פרשת בלק, דף ס"ח עמוד ב', מופיע (בתרגום לעברית): "לסוף הימים כפי שעה של יום בזמן שזורחת השמש מהיום השישי בשעה שיזדמנו לפי מניין שנים של יובל ושמיטה יחד שהיא 274 מהיום השישי". הכוונה לימים של הקדוש ברוך הוא שכל אחד אלף שנה, חמש מאות שנה הלילה וחמש מאות שנה היום. כך 5,574 שנים בתוספת שנת תוהו מגיעות לשנת ה'תשע"ה שהיא שנת שמיטה ולאחריה ה'תשע"ו שהיא שנת יובל לפי חשבון הרמב"ם.
מצוות התלויות ביובל

כל חמישים שנה, לאחר שבע שמיטות, מצווים בית דין להכריז על היובל, ולקדש אותו, וקיימות מספר מצוות דאורייתא התלויות בה:
ספירת שנות היובל - מצווה למנות את השנים עד שנת היובל: ”וְסָפַרְתָּ לְךָ שֶׁבַע שַׁבְּתֹת שָׁנִים שֶׁבַע שָׁנִים שֶׁבַע פְּעָמִים וְהָיוּ לְךָ יְמֵי שֶׁבַע שַׁבְּתֹת הַשָּׁנִים תֵּשַׁע וְאַרְבָּעִים שָׁנָה”. אופן קיום המצווה דומה לספירת העומר, אלא שמצוות ספירת השנים מוטלת על בית הדין בעוד מצוות ספירת העומר מוטלת על כל יחיד ויחיד.
קידוש שנת היובל - בתורה נאמר: ”וְקִדַּשְׁתֶּם אֵת שְׁנַת הַחֲמִשִּׁים שָׁנָה” (ספר ויקרא, פרק כ"ה, פסוק י'), ומשמעות קדושת שנת היובל היא באיסורי העבודה בקרקע שבה, כמו בשנת השמיטה וכהמשך שלה. קדושת המספרים שבע וחמישים (שהוא, כאמור, שבע פעמים שבע ועוד אחת) מופיעה גם כן בספירת העומר, המורכבת משבעה שבועות (שבהם שבע שבתות) שבסופם חג השבועות.
תקיעת שופר ביובל - בהגיע יום הכיפורים של שנת היובל, מצווים כל ישראל לתקוע בשופר, כפי שנצטוו בתורה: ”וְהַעֲבַרְתָּ שׁוֹפַר תְּרוּעָה בַּחֹדֶשׁ הַשְּׁבִעִי בֶּעָשׂוֹר לַחֹדֶשׁ בְּיוֹם הַכִּפֻּרִים תַּעֲבִירוּ שׁוֹפָר בְּכָל אַרְצְכֶם”. תקיעה זו מסמלת את התחלתה של שנת היובל, ותכליתה הוא לפרסם כי הגיעה שנת היובל. זמנה של התקיעה הוא עד חצות היום, שהוא זמן ישיבתם של בית דין, שמצוה זו תלויה בהם. לאחר תקיעה זו, משתחררים העבדים לחופשי, והשדות שנקנו מאז היובל הקודם (יתבאר להלן), חוזרות לבעלים ללא תמורה כלשהי, כפי שנתפרש בתורה: ”וּקְרָאתֶם דְּרוֹר בָּאָרֶץ לְכָל יֹשְׁבֶיהָ יוֹבֵל הִוא תִּהְיֶה לָכֶם וְשַׁבְתֶּם אִישׁ אֶל אֲחֻזָּתוֹ וְאִישׁ אֶל מִשְׁפַּחְתּוֹ תָּשֻׁבוּ” (ספר ויקרא, פרק כ"ה, פסוק י'). במשנה נאמר שסדר התקיעות והברכות שביובל זהה לסדר התקיעות והברכות שבראש השנה.
גאולת קרקע - מלבד שחרור העבדים, אף השדות והקרקעות שבארץ ישראל שנקנו משנת היובל הקודמת היו חוזרות לבעליהם המקוריים ביום כיפור של שנת היובל. שדה אחוזה שהוקדש ולא נגאל, מחולק לכהנים ממשמרת הכהונה של השבוע שבו מתחילה שנת היובל. יש הטוענים, בעקבות זאת, שהיובל (יחד עם שנת השמיטה) מהווה כלי חזק לצדק ושוויון חברתי. נובע מכך, כי נדל"ן הנמכר בארץ ישראל, מוחכר למעשה לתקופה של לא יותר מחמישים שנה. היובל גם גרם לכך שנחלות שבטי ישראל נותרו שלמות, שכן לא ניתן למכור קרקעות לצמיתות.
היובל בימינו ובעתיד

המשנה והתלמוד מלמדים כי היובל הפסיק לנהוג אחר שגלו עשרת השבטים, על-אף שהשמיטה המשיכה לנהוג.
משגלו שבט ראובן ושבט גד וחצי שבט מנשה - בטלו יובלות, שנאמר: 'וּקְרָאתֶם דְּרוֹר בָּאָרֶץ לְכָל יֹשְׁבֶיהָ' בזמן שכל יושביה עליה ולא בזמן שגלו מקצתן יכול היו עליה והן מעורבין שבט בנימין ביהודה ושבט יהודה בבנימין יהא יובל נוהג תלמוד לומר לכל יושביה בזמן שיושביה כתיקונן ולא בזמן שהן מעורבין.
היובל נוהג רק כאשר "רוב ישראל שרויים על אדמתם", ואף נדרש שכל שבט יחיה בנחלתו המובטחת, דבר המצמצם מאוד את אפשרות יישום היובל בימינו באופן טבעי. עם זאת, הרמב"ם פוסק שמצוות היובל תתחדש בזמן "הביאה השלישית" - בפעם השלישית שבני ישראל ייכנסו לארץ ישראל:
לעתיד לבוא, בביאה שלישית, בעת שיכנסו לארץ, יתחילו למנות שמיטין ויובלות, ויקדשו בתי ערי חומה, ויתחייב כל מקום שיכבשוהו במעשרות, שנאמר 'והביאך י"י אלהיך אל הארץ אשר ירשו אבותיך וירשתה', מקיש ירושתך לירושת אבותיך: מה ירושת אבותיך אתה נוהג בחידוש כל הדברים האלו, אף ירושתך אתה נוהג בה בחידוש כל הדברים האלו.
בשנת ה'תשע"ה דנה הסנהדרין החדשה בנושא הירושה השלישית. בית הדין, בראשות הרבנים יואל שוורץ, ישראל אריאל, דניאל סטבסקי, הלל ויס, דב שטיין ורבנים נוספים, קבע שאנו נמצאים עכשיו בעת הירושה השלישית, ולפיכך יש להתחיל לספור יובלות. השנה הראשונה לספירת היובל נקבעה לשנת ה'תשע"ו, ומאז נוהגים חברי הסנהדרין לספור את השנים לשמיטה וליובל בכל שנה לאחר ראש השנה.
בשנת ה'תשע"ד פורסם על ידי קופת העיר בני ברק, שסגולת התשיעי שבתשיעי מגיעה לשלמותה בשנה זו, כי למרות שהיובל לא נוהג בפועל, חשבון היובלות עדיין מתקיים. חישוב זה כדעת הראב"ד מופיע במדרש מאור האפלה של הרב נתנאל בן ישעיה משנת ה'פ"ח וכן בכתב יד משנת ה'קמ"ח ובלוח שנה לשנת ה'תס"ח.
"יובל" בתרבות הכללית

הכנסייה הקתולית אימצה את המנהג היהודי בשנת 1300, ומאז מכריז האפיפיור על שנת היובל של הכנסייה (אנ') מדי מספר שנים. בימי חג היובל עולים רבבות עולי רגל לרומא. שנות היובל האחרונות היו 2000 ו-2016, ותקופת היובל לשנת 2025 (אנ') החלה ב-24 בדצמבר 2024 ותימשך עד 6 בינואר 2025.
משמעות המילה יובל התרחבה במשך השנים, והחלה להורות על אירועים המציינים חמישים שנה למוסד, ארגון, או אישיות. לעיתים אף משתמשים במילה כציון מספר קטן או גדול יותר של שנים.
המילה התאזרחה גם בשפות אחרות, כך שגם למלכת אנגליה, לדוגמה, חוגגים את ה"ג'ובילי" (Jubilee) פעם בחמישים שנה.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית השתמשו מתנגדי העבדות במונח "יובל" (Jubilee) במשמעות "שחרור העבדים", בהשראת התנ״ך. כך למשל בשיר המפורסם "צועדים דרך ג'ורג'יה" ("Marching Through Georgia") הבית החוזר כולל את המילים "Hurrah! Hurrah! We bring the jubilee!" ("הידד, הידד, אנו מביאים את היובל!") כשהכוונה היא "באנו לשחרר את העבדים!".
בימינו פועלת תנועה בשם "ג'ובילי 2000" (Jubilee 2000), המנהלת מאבק ציבורי בארצות שונות (במיוחד באמצעות הפגנות כלפי ועידות הG-7 וG-8) בדרישה לשמיטת החובות האדירים המעיקים על מדינות העולם השלישי העניות – גם זאת בהשראת שנת היובל התנ"כית.
בעיר ירושלים קיימת שכונה בשם "קריית היובל", לציון יובל לקרן הקיימת לישראל.
בעיר הוד השרון קיים רחוב בשם "שנת היובל", המהווה שכונה שכל בתיה נבנו בשנת ה-50 להקמת מדינת ישראל.
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה תלמודית כרך כ"ב תשנ"ה מעמ' קי"ב
הרב אליעזר מלמד, פניני הלכה - שביעית ויובל, פרק י
יחסי בלגיה–שווייץ

| יחסי בלגיה–שווייץ |
| --- | --- |
בלגיה: שווייץ


בלגיה: שווייץ
שטח (בקילומטר רבוע)
30,528: 41,277
אוכלוסייה
11,747,076: 8,940,995
תמ"ג (במיליוני דולרים)
632,217: 884,940
תמ"ג לנפש (בדולרים)
53,819: 98,976
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה קונפדרטיבית

יחסי בלגיה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בלגיה לבין הקונפדרציה השווייצרית.