פרנץ אופנהיימר
אופנהיימר הציוני והיהודי

האנטישמיות במזרח אירופה הביאה את אופנהיימר להכרה ציונית. הוא השתתף בקונגרסים ציוניים ובקונגרס השביעי נבחר לוועדה הארצישראלית. בנוסף, היה חבר הוועד הפועל של בית ספר בצלאל. יוסף קרוק הביא פרשנות משלו לשאלת הזדהותו של אופנהיימר עם הציונות, המבוססת על דברים ששמע מאופנהיימר בווינה כמה שנים לאחר שאופנהיימר גילה את הציונות:
אופנהיימר נמנה עם חוגי אנשי־הרוח שהיו מתבוללים גמורים. סבו היה רופא עוד בימי נאפוליאון, כאשר בוטלו לזמן קצר ההגבלות האנטי־יהודיות בגרמניה. אביו, אדם משכיל, רופא אף הוא, היה מייסדו של בית־הכנסת הריפורמי הראשון בגרמניה, שבו היו מתפללים גברים ונשים ביחד, בימי א' ולא בשבת. גם פראנץ אופנהיימר עצמו סיים פאקולטה לרפואה. בימי לימודיו באוניברסיטה שימש כאסיסטנט של פרופיסור ארליך המפורסם בפרנקפורט. הוא הרגיש עצמו כגרמני לאומי במלוא מובן המלה, וכמוהו כרוב הסטודנטים הגרמניים, היה חבר בקורפוראציה של סטודנטים על כל המשתמע מכך, לרבות העיסוק בדו־קרבות. הפרופיסור שלו, הכלכלן הנודע, אדולף ואגנר, אמר אליו פעם "עשה כבר את הצעד האחרון ותעבור את הגבול החוצה בינך לבין הגרמנים" — כלומר שימיר את דתו. פראנץ גם התחיל כבר בפראקטיקה — כאינטלקטואל גרמני וכרופא גרמני. בסוף ימים, שנים רבות לאחר שפעל בשותפות עם הרצל בתנועה הציונית, אמר: "מעולם, אפילו לא בחוגים הציוניים, לא הסתרתי את העובדה, שהנני גרמני גמור בתודעתי. כשאני מעמיק להציץ אל תוך נפשי, יכולני להגיד, כי 99% שבי הם קאנט וגתה, ורק אחוז אחד הוא התנ"ך, ואף זאת רק באמצעותו של שפינוזה ותרגומו הגרמני של לותר. הריני חש עצמי כגרמני גמור". מתעוררת, איפוא, השאלה המעניינת — מדוע בכל זאת הצטרף אל התנועה הציונית? על כך השיב: "מעודי לא הבנתי על שום מה תודעת־מוצאי היהודית לא תוכל להתמזג עם תודעת־התרבות הגרמנית שלי. לפיכך מעולם לא הייתי מתבולל, שכן התבוללות מתביישת במוצאה (ולעיתים קרובות משתדלת להעלימו) בתקווה, ששונאי היהודים יתייחסו דווקא אל המתבולל כאל יוצא מן הכלל". כאדם גאה לא יכול היה בשום אופן להימנות עם סוג זה. זוהי דוגמה קלאסית של שיבה אל חיק היהדות מתוך נימוקים כלל־אנושיים. ד"ר הרצל ידע זאת היטב, ותודות לחזונו, וגם תודות לגישתו האצילה אל האדם, ידע למשוך את אופנהיימר אל המשימות ההיסטוריות החדשות. ואכן בקונגרס הציוני השישי בבזל (1903). הייתה זו הפעם הראשונה, שדעת־הקהל היהודית נלהבה מן הרעיון האבאנגארדי החדש בדבר התיישבות קואופראטיבית של יהודים. היה זה הקונגרס האחרון של הרצל, וזכותו הגדולה היתה, שיכול היה להציג את פרופ' אופנהיימר כנציג הצורות החברתיות המודרניות — והמתקדמות ביותר של ההתיישבות היהודית.
בשנת 1902 פגש לראשונה בתיאודור הרצל שהתרשם מרעיונותיו של אופנהיימר והמליץ ליישמם. באותה שנה פרסם אופנהיימר בביטאון ההסתדרות הציונית די ולט סדרת מאמרים בדבר התיישבות יהודים בארץ ישראל על פי עקרונות קואופרטיביים. כעבור שנה נשא את נאומו בקונגרס הציוני השישי בבזל, שם הציג את תוכניתו להקמת יישוב שיתופי ניסיוני על פי עקרונות תורתו.
וכך אמר:
שלושה הם היסודות של המפעל ההתיישבותי של הציונות: עזרה הדדית, יסוד רחב של קרקע וקניין לאומי על הקרקע...בארץ ישראל נוצר גורם שאיננו בארץ אחרת בעולם, הלא הוא כוח הגעגועים של אסירי תקוה אל ארץ אבות שנגזלה מהם לפני אלפיים שנה...בואו ונתחיל! נניח את אבן היסוד
למימוש תוכניתו הקים את חברת "יסוד מושבות ליהודים בארצות המזרח" שבראשו עמד. הוא שב והעלה את חשיבות תוכנית ההתיישבות שלו בארץ ישראל במהלך הקונגרס הציוני התשיעי שנערך בהמבורג ב-1909, והמשתתפים החליטו בחיוב על הקמת משק שיתופי בארץ ישראל. בחורף 1911 הוקם היישוב השיתופי שנודע בשם הקואופרציה במרחביה והיה לראשון היישובים היהודיים בעמק יזרעאל. המתיישבים מנו 20 איש ובראשם האגרונום שלמה דיק, שמונה למנהל היישוב מטעמו של אופנהיימר. אופנהיימר עצמו ביקר מספר פעמים בארץ ישראל, החל בביקור הראשון לקראת הקמת הקואופרציה, וכן בשנה השנייה לייסוד המשק. רבים מחברי הקואופרציה הושפעו מצורת ההתיישבות הקיבוצית של דגניה א' וקבוצת כנרת ודרשו שכר שווה לכל העובדים וניהול היישוב בידי המתיישבים עצמם, בניגוד לעקרונותיו של אופנהיימר. היישוב המבודד נאלץ לעמוד בפני סכנות קיומיות רבות שכללו התנכלויות של השכנים ומחלות קשות. מלחמת העולם הראשונה הוסיפה קשיים כלכליים, ובסוף שנת 1918 חדלה הקואופרציה מלהתקיים. בשנת 1919 הוחלט על פירוקו הסופי של היישוב. אופנהיימר ביקר בארץ ישראל פעמיים נוספות לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקות הקואופרציה. בביקורו בשנת 1926 הוא הביע שמחה על התפתחות היישוב וטען שהתאמה למציאות חשובה מדבקות בתאוריות.
דגם היישוב הקואופרטיבי של אופנהיימר קיים במידה רבה בימינו. החברים במושב השיתופי, בקיבוץ המתחדש או בקיבוץ המופרט מקבלים שכר דיפרנציאלי כמקובל בשוק העבודה, בעוד הבעלות על הקרקע ועל חלק מאמצעי הייצור נותרת משותפת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ארגן אופנהיימר בשיתוף עם מקס בודנהיימר ואדולף פרידמן "ועדה למען המזרח" ששמה לעצמה למטרה לעזור ליהודי מזרח אירופה שחיו תחת כיבוש גרמני.