stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורול
מיון

הקורול משויך לסדרת הכחלאים יחד עם הכחל, השלדג והשרקרק, אך ישנם חוקרים המסווגים אותו בסדרה עצמאית. בכך הוא העוף היחיד למעט ההואצין (וע"פ כמה חלוקות גם היען), השייך לסדרה בעלת מין יחיד. הוא נחשב לקרוב גם לטרוגונאים, קלאונאים, דוכיפתאים ונקראים. קרובי משפחתו העיקריים בסדרת הכחלאים הם כחלאי הקרקע (Brachypteraciidae).
למרות שמם, הקורולים אינם קרובים לקוקייתיים ואינם טפילים לעופות אחרים.
מיון > תת-מינים

Leptosomus discolor discolor
Leptosomus discolor gracilis
Leptosomus discolor intermedius
ישנם חוקרים המסווגים את תת-המין האחרון כמין עצמאי.
הערות שוליים

↑  קורול באתר הרשימה האדומה של IUCN
צ'ארלס קאלן

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1960 (בן 64) ווסט אורנג', ניו ג'רזי, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 ידוע בשל:  רצח עשרות מטופלים בבתי החולים שבהם עבד
 השכלה:  תיכון וסט אורנג'  Mountainside Medical Center 
 תקופת הפעילות:  1988–2003 (כ־15 שנים)
 מקצוע:  אח
 בת זוג:  אדריאן באום (1987–1993)
 מספר צאצאים:  2
 
צארלס אדמונד קאלן (נולד ב-22 בפברואר 1960) הוא רוצח סדרתי אמריקאי. קאלן, שעבד כאח, רצח עשרות – יש שחושדים שמדובר במאות – מטופלים במהלך 16 שנות עבודתו במספר בתי חולים בניו ג'רזי, עד שנעצר ב-2003. הוא הודה ברצח של לפחות 40 מטופלים, מתוכם אומתו 29, וזאת על אף שלפי גורמים שונים מדובר במספרים גבוהים יותר.
ביוגרפיה

צ'ארלס קאלן נולד ב-22 בפברואר 1960 בווסט אורנג', ניו ג'רזי. הוא גדל במשפחה אירית קתולית, והיה הצעיר מבין שמונה אחים. אביו, אדמונד, נפטר ב-17 בספטמבר 1960, כשצ'ארלס היה בן שבעה חודשים בלבד. קאלן תיאר את ילדותו כ"אומללה" וטען כי סבל מהתעללות מצד חבריו ללימודים ומצד החברים של אחיותיו. בגיל 9 ניסה בפעם הראשונה להתאבד בשתייה של כימיקלים.
אמו של קאלן, פלורנס, היגרה לארצות הברית מאנגליה אחרי מלחמת העולם השנייה, ונהרגה בתאונת דרכים ב-6 בדצמבר 1977 בגיל 55, כשקאלן היה בשנתו האחרונה בתיכון. קאלן ציין את המוות של אמו כ"הרסני", ותיאר את הצער שנגרם לו מכך שבית החולים לא עדכן אותו מייד עם מותה וכן על כך שגופתה נשרפה במקום להחזירה.
בשנה שלאחר מכן קאלן נשר מהלימודים והתגייס לצי האמריקאי, שבו שירת בצוללת וודרו וילסון. הוא עבר את הטירונות ואת הבדיקות הפסיכולוגיות הקפדניות שנערכו לצוותי הצוללות, שהיו צפויים לשרת בצוללות כחודשיים ברציפות. קאלן התקדם לדרגת קצין מדרג שני כחלק מהצוות שהפעיל את טילי הפוסידון בכלי השיט. הוא לא השתלב בחברה וסבל מהצקות מצד חבריו לצוות.
שנה לאחר שירותו, המפקד של קאלן גילה אותו יושב ליד בקרת הטילים לבוש במסכה כירורגית, כפפות ומדי צוות רפואי במקום המדים שלו. על אף שנענש, הוא לא הסביר מה גרם לו להתלבש כך. הוא הוצב מחדש בתפקיד שדרש פחות לחץ על ספינת תובלה. הוא ניסה להתאבד והיה מאושפז במחלקה הפסיכיאטרית של הצי מספר פעמים בשנים שלאחר מכן. הוא שוחרר ב-1984 מסיבות רפואיות.
זמן קצר לאחר מכן, קאלן נרשם לבית הספר לאחיות של בית החולים מאונטיינסייד בניו ג'רזי. הוא נבחר לנשיא הכיתה שלו, סיים את לימודיו ב-1986 והחל לעבוד ביחידת הכוויות של המרכז הרפואי סנט ברנבס שבליווינגסטון.
בינתיים, קאלן פגש את אדריאן באום והתחתן איתה ב-1987. בתם, שאונה, נולדה באותה שנה, אולם אשתו של קאלן הפכה למוטרדת יותר ויותר מהתנהגותו החריגה ומהתעללותו בכלבי המשפחה. ב-1993 היא הגישה נגדו צו הרחקה מחשש שיפגע בה ובשני ילדיהם. היא טענה שקאלן ערבב נוזל למילוי מציתים במשקאות של אנשים, שרף את הספרים של בתו והשאיר את בנותיו עם בייביסיטר למשך שבוע. קאלן הכחיש את ההאשמות וטען כי אשתו מגזימה, אולם היא המשיכה להתעקש כי הוא לוקה בנפשו.
המעצר והמשפט

קאלן נעצר במסעדה ב-12 בדצמבר 2003 והואשם בסעיף אחד של רצח ובסעיף נוסף של ניסיון רצח. ב-14 בדצמבר הודה בפני החוקרים טים בראון ודן בולדווין ברצח פלוריאן גאל ובניסיון הרצח של ג'ין יונג האן, שניהם טופלו בסומרסט. בנוסף, סיפר שרצח מעל 40 חולים ב-16 שנות עבודתו כאח. באפריל 2004 הודה בבית המשפט ברצח 13 חולים ובניסיון לרצוח שניים נוספים בזמן שהועסק בסומרסט.
כחלק מהסדר הטיעון שהושג, קאלן הודה באשמה ובתמורה הרשויות לא ביקשו להוציאו להורג. חודש לאחר מכן הודה באשמה ברצח של שלושה חולים נוספים בניו ג'רזי. בנובמבר 2004 הודה ברצח של 6 בני אדם נוספים ובניסיון לרצח של עוד 3. הוא הפריע להליכי המשפט שוב ושוב בקריאות "כבודו, אתה צריך לפרוש", ובסופו של דבר הותקן לו מחסום לפה כדי למנוע ממנו להעיר הערות נוספות.
ב-2 במרץ 2006 קאלן נידון ל-11 מאסרי עולם על ידי בית המשפט בניו ג'רזי, והוא לא זכאי לחנינה עד 10 ביוני 2388. ב-10 במרץ 2006 קאלן הובא לאולם בית המשפט של נשיא בית המשפט המחוזי לצורך דיון בגזר הדין. קאלן חזר וקרא "כבודו, אתה צריך לפרוש" במשך שלושים דקות עד שלבסוף הותקן לו מחסום. גם לאחר מכן ניסה לחזור על הביטוי, ובאותו דיון קיבל עוד שישה מאסרי עולם. כחלק מהסדר הטיעון שלו, קאלן עובד עם גורמי אכיפת החוק כדי לאתר קורבנות נוספים.
מניע

קאלן הצהיר שנתן לחולים מנת יתר כיוון שלא היה יכול יותר להיות עד לניסיונות החייאה של החולים. קאלן ציין גם שנתן לחולים מנת יתר כדי לשים קץ לסבלם וכדי למנוע מאנשי בית החולים לפגוע בצלם האנוש שלהם. עם זאת, לא כל הקורבנות של קאלן היו חולים סופניים וחלקם היו צפויים להחלים בעת שקאלן רצח אותם. האחות לין טסטר תיארה רבים מהקורבנות כ"אנשים בשיפור".
במקום להשתמש במשככי כאבים ובחומרים ממריצים, שהיו בפיקוח הדוק על ידי בתי החולים בשל השימוש בהם כסמים ברחוב, קאלן בחר להשתמש בתרופות כמו דיגוקסין ואינסולין, תרופות שהיה להן שימוש מצומצם בחוץ ומשכו פחות עניין.
החוקרים ציינו שייתכן שקאלן גרם לחולים לסבול אבל לא הבין זאת, דבר שסתר את הטענה שלו לפיה הוא רצה להקל עליהם. בדומה לכך, קאלן סיפר לחוקרים שלמרות שצפה בחולים סובלים במשך ימים, ההחלטה לרצוח אותם התקבלה מתוך דחף רגעי. קאלן סיפר לחוקרים שרוב חייו היו בערפל, וכי יש לו זיכרונות מעורפלים של רצח רוב הקורבנות שלו. הוא ציין שהוא לא זוכר כמה רצח או מה היו המניעים לכל רצח. בחלק מהמקרים, קאלן הכחיש שביצע רצח כלשהו בעבודתו במקום מסוים, אולם אחרי שחזר על התיעוד הרפואי מאותם מקומות, הוא הודה שהיה מעורב במותם של חולים.
השפעה

קאלן הצליח לעבור בקלות בין מקומות עבודה בלי להיות מתועד בגלל היעדר הדרישה לדווח על התנהגות חשודה של עובדי רפואה והיעדר חובות חוקיות הולמות על המעסיקים. ניו ג'רזי ופנסילבניה, כמו רוב המדינות האחרות, דרשו מבתי החולים לדווח על מקרי מוות חשודים רק במקרים חמורים, והעונשים על אי דיווח על אירועים היו קלים. בנוסף, מדינות רבות לא נתנו לחוקרים את הסמכות לגלות את המעסיקים הקודמים של העובדים.
מעסיקים חששו מחקירת אירועים או ממתן חוות דעת שלילית על עובדים מתוך הרצון להימנע מתביעות משפטיות. לפי החוקרים וקאלן עצמו, כמה בתי חולים חשדו בו בפגיעה או ברצח חולים אך לא נקטו בפעולות המשפטיות ההולמות. לאחר הרשעתו, רבים מבתי החולים שבהם עבד קאלן נתבעו על ידי משפחות הקורבנות. התיקים נגד בתי החולים בניו ג'רזי, שנסגרו מחוץ לבית המשפט, מוסתרים.
במקרים מסוימים, עובדים בודדים לקחו על עצמם את המשימה למנוע מקאלן להתקבל לעבודה או לסייע לפיטוריו. חלקם יצרו קשר עם בתי חולים סמוכים בסתר או דיברו בחשאי עם הממונים עליהם כדי להזהיר מפני קאלן. כשהוא קיבל עבודה בבית החולים הלב הקדוש ביוני 2001, אחות ששמעה שמועות עליו בבית החולים איסטון סיפרה על כך לעמיתיה לעבודה. האחיות איימו להתפטר בהמוניהן אם קאלן לא יפוטר, ובסופו של דבר הוא איבד את העבודה.
בעקבות המקרה של קאלן, פנסילבניה, ניו ג'רזי ו-35 מדינות נוספות אימצו חוקים חדשים שעודדו מעסיקים לתת חוות דעת ישרה על עובדיהם, וכן סיפקו להם הגנה משפטית בעת דיווח על טעויות רפואיות. חוקי ניו ג'רזי, במיוחד, היוו את המודל שלפיו פעלו המדינות האחרות. ראשית, חוק ביטחון החולה מ-2004 הגביר את האחריות של בתי החולים על "אירועי לוואי חמורים שניתנים למניעה". חוק נוסף מ-2005 חייב את בתי החולים לדווח פרטים מסוימים על עובדיהם לחטיבה לענייני צרכנות בניו ג'רזי, והורה כי תלונות ורישומים משמעתיים שקשורים לטיפול בחולים יישמרו למשך שבע שנים לפחות.
בתרבות הפופולרית

ב-2008 יצא הסרט "האח הרוצח" ובוסס בחלקו על קאלן.
ב-25 ביוני 2020, ערוץ הטלוויזיה הבריטי Sky שידר את התוכנית הדוקומנטרית "צ'ארלס קאלן – רוצח עבור אדיבות".
ב-2022 יצא הסרט האחות הטובה והוא עלה לנטפליקס.
הערות שוליים

↑  Graeber, Charles (9 באפריל 2007). "The Tainted Kidney". New York Magazine. נבדק ב-6 באפריל 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Killer nurse gets 11 life sentences". CNN. 10 במרץ 2006. נבדק ב-12 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "First serial killer on 60 Minutes in 45 years". 60 Minutes. 25 באפריל 2013. נבדק ב-26 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Pérez-Peña, Richard; Kocieniewski, David; George, Jason (29 בפברואר 2004). "DEATH ON THE NIGHT SHIFT: 16 Years, Dozens of Bodies; Through Gaps in System, Nurse Left Trail of Grief". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Kopeć, Maciej (28 באוקטובר 2021). "Charles Cullen. Mordował w szpitalach przez 16 lat" (בפולנית). onet.pl / The Crimes. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Andreas Wiseman, Mike Fleming Jr, Jessica Chastain, Eddie Redmayne Nearing Deals For Serial Killer Thriller ‘The Good Nurse’, Deadline, ‏7 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2004098963  SUDOC: 261791389  VIAF: 48623781   WorldCat (עם VIAF): 48623781
קומנטרי

| --- | --- |


 מייסד:  הוועד היהודי-אמריקני 
 תאריכי הופעה:  1945–הווה (כ־79 שנים) 
 שפה:  אנגלית
 מערכת:  ניו יורק 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 ISSN:  0010-2601, 1943-4634
 http://www.commentarymagazine.com/
 
קומנטרי (באנגלית: Commentary) הוא ירחון אמריקאי העוסק בפוליטיקה, יהדות, ענייני חברה ותרבות, ונחשב מאז שנות השבעים של המאה העשרים לירחון הנאו-קונסרבטיבי רב ההשפעה ביותר בארצות הברית.
השנים הראשונות - אליוט כהן (1945-1960)

ה"קומנטרי" נוסד ב-1945 על ידי הוועד היהודי האמריקאי, כיורשו של ביטאון הוועד היהודי עד אז, דו-ירחון בשם "Contemporary Jewish Record", אשר עורכו, אדולף אוקו, נפטר באוקטובר 1944. עורכו הראשון של ה"קומנטרי" היה אליוט כהן (1899–1959), יהודי מאלבמה, בוגר אוניברסיטת ייל, ששימש כעורכו המצליח של מגזין התרבות היהודי "מנורה ג'ורנל" בשנים 1924–1931. כהן, בתפקידו כעורך "מנורה ג'ורנל", היה זה ש"גילה" רבים מחשובי הפובליציסטים והסופרים היהודים של אותה תקופה, בהם ליונל טרילינג ואחרים. ליונל טרילינג בתורו, יחד עם דניאל בל, היו אלה שהמליצו בפני הוועד היהודי האמריקאי על אליוט כהן. כהן היה סטליניסט בדעותיו במהלך שנות השלושים של המאה העשרים, אך שינה דעות אלו לקראת סוף שנות השלושים, עם גילויים ברבים של פשעי סטלין; הוא הפך לאנטי-קומוניסט תקיף.
כעורכו של "קומנטרי" דאג כהן לעצבו בצלמו ובדמותו, כירחון ליברלי-שמאלני-אנטי קומוניסטי, שהתנגד בחריפות לברית המועצות ולקומוניזם מחד, ולסנאטור ג'וזף מקארתי (החל מ-1950), מאידך. הוא אסף סביבו כותבים כמו דניאל בל, מילטון הימלפרב, אירווינג קריסטול, נייתן גלייזר, חנה ארנדט, סידני הוק, אירווינג האו, סימור מרטין ליפסט ועוד, מרביתם חברים בקבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק", ובתוך פחות מחמש שנים הצליח להפוך את הירחון החדש לאחד החשובים והמשפיעים בארצות הברית כולה, ולא רק בקרב היהודים. מטרותיו היו לחבר יהודים מתבוללים ואינטלקטואלים חזרה אל היהדות והקהילה היהודית, ובמקביל להביא את רעיונותיהם של "האינטלקטואלים של ניו יורק" לציבור הרחב ובעיקר לציבור היהודי המתעורר מבחינה פוליטית. הוא שאף להזיז את דעת הקהל היהודית ומנהיגיה האידאולוגים קצת ימינה, כך שינטשו את דעותיהם הרדיקליות-שמאלניות ויתקרבו יותר לזרם המרכזי של האידאולוגיה, הערכים והתרבות האמריקאים ובמקביל להביא לידיעת הציבור האמריקאי הכללי, שזה אכן הדבר שקורה בקרב הוגי הדעות היהודים - לא עוד שמאלנים רדיקליים, אלא שמאליים-מרכזיים מתונים, במסגרת הקונצנזוס האמריקאי המקובל. הצלחתו של ה"קומנטרי" משנות החמישים ואילך הייתה לפיכך גם השגת מטרותיו אלה של כהן.
דוגמה בולטת לדעות האנטי-קומוניסטיות, יחד עם ההתנגדות למקארתי, ניתן למצוא במאמר מפורסם של אירווינג קריסטול מ-1952: ”הליברלים כל כך מבולבלים בתגובותיהם למעשי מקארתי, שהם הפכו את ההגנה על זכויותיהם של נאשמים קומוניסטים, לחלק בלתי נפרד מהגנת הליברליזם. דבר זה מחזק דווקא את מקארתי ומחליש את הליברליות, משום שאם יש דבר אחד שהעם האמריקאי יודע בוודאות על הסינאטור מקארתי, הרי זו העובדה שהוא אנטי קומוניסט מושבע. לעומת זאת, על דובריה הראשיים של הליברליות, העם האמריקאי איננו מרגיש שהוא יכול לומר דבר שכזה.” בשנות החמישים המאוחרות הופץ ה"קומנטרי" על ידי שגרירויות ארצות הברית בעולם כולו לתיאור עמדתו של העולם הדמוקרטי וחסרונות הטוטליטריזם.
דווקא בשיא הצלחתו זו נעצרה התפתחותו של ה"קומנטרי" בשל מחלת עורכו הראשי ומייסדו. ב-1956 לקה אליוט כהן בדיכאון. הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי למשך כשנתיים, וממלאי מקומו התקשו להיכנס לנעליו הגדולות. תחילה היו אלה האחים קלמנט ומרטין גרינברג, ולאחר מכן הוחלף קלמנט גרינברג בנורמן פודהורץ וג'ורג' ליכטהיים. ב-1958 חזר כהן לערוך את ה"קומנטרי", אך לא שב עוד לפעילותו הנמרצת מתקופת הקמת הירחון. הוא שם קץ לחייו ב-1959.
שנות הזוהר של נורמן פודהורץ (1960-1995)

מינויו של נורמן פודהורץ לעורכו הראשי (היחיד) של ה"קומנטרי" ב-1960 סימן את חזרת הירחון לגדולתו כבימיו הטובים של כהן. פודהורץ קיבל עליו את עריכת ה"קומנטרי" בהיותו עדיין עמוק בשמאל מבחינה אידאולוגית, אולם במחצית השנייה של שנות השישים, הוא, ובעקבותיו ה"קומנטרי", החלו לפנות בהדרגה יותר ויותר ימינה. הגורם העיקרי לכך היה ההתנגדות שהפגין "השמאל החדש" לנשיא ארצות הברית דאז לינדון ג'ונסון, לקפיטליזם, לאוניברסיטאות, ובעיקר למדינת ישראל שלאחר הניצחון במלחמת ששת הימים. פודהורץ וה"קומנטרי" בעקבותיו, ראו בתנועת השמאל החדש גוף אנטי-אמריקאי, אנטי ליברלי ואנטישמי, והפכו כתוצאה מכך בתוך כעשור שנים לנושאי הדגל החדשים של הניאוקונסרבטיביות.
שתי דוגמאות בולטות להשפעתו המכרעת של ה"קומנטרי" על המדיניות והפוליטיקה האמריקאית של שנות השבעים והשמונים, ניתנו עם הפיכתם של שניים מהפובליציסטים של הירחון לשגרירי ארצות הברית באו"ם. הראשון היה דניאל פטריק מויניהאן, אשר מאמר שכתב ב"קומנטרי" במרץ 1975 צד את עינו של נשיא ארצות הברית דאז ג'רלד פורד, אשר מינהו לשגריר באו"ם ב-1975 (ושנה מאוחר יותר, ב-1976, הוא נבחר לסנאט מטעם מדינת ניו יורק). הפובליציסטית השנייה הייתה ג'ין קירקפטריק, אשר מאמר שכתבה ב"קומנטרי" בנובמבר 1979 הרשים את רונלד רייגן, ומשנבחר לנשיא, הוא מינה אותה ב-1981 לשגרירה באו"ם.
מוריי פרידמן, עורך הספר "קומנטרי בחייה של אמריקה", מצטט את ההיסטוריון ריצ'רד פלס (Pells), שכתב: "במחצית המאה האחרונה לא היה אף עיתון שהיה מרכזי כל כך, השפיע רבות כל כך ובאופן עקבי כל כך, בוויכוחים הגדולים ששינו את חייה האינטלקטואליים והפוליטיים של ארצות הברית, כמו "קומנטרי".
ה"קומנטרי" כיום - ניל קוזודוי (1995–2009) וג'ון פודהורץ (החל מינואר 2009)

עם פרישתו של פודהורץ ב-1995, מונה לתפקיד העורך הראשי ניל קוזודוי, אותו הביא פודהורץ לעיתון עוד ב-1966. לקראת סוף תקופת כהונת קוזודוי ב-2007, ויתר הוועד היהודי האמריקאי על שליטתו בעיתון, אשר הפך מאז לעצמאי לחלוטין ומוצא כיום לאור על ידי תאגיד "קומנטרי" העצמאי. באותה שנה גם הביא קוזודוי לעיתון את בנו של נורמן פודהורץ, ג'ון פודהורץ, אשר הפך כעבור שנתיים, בינואר 2009, לעורך במקום קוזודוי.
דוגמה ליחסו של ה"קומנטרי" כלפי ישראל תחת הנהגתו של פודהורץ הבן, ניתן למצוא במאמרו של נוח פולק בגיליון מאי 2011 של העיתון, הנושא את השם "משפט המכשפות של בצלם". המאמר תוקף בחריפות את ארגון "בצלם", וטוען כי ארגון זה הוא האחראי העיקרי לכך שדו"ח גולדסטון האשים את ישראל בספטמבר 2009, שלא בצדק, בפשעי מלחמה ואולי אף בפשעים כנגד האנושות במהלך מבצע עופרת יצוקה; הוא מסכם: "בתורמו כה רבות לדו"ח גולדסטון, ביצע "בצלם" את המשימה לה הוא הקדיש את עצמו באמת - לא הגנת זכויות האדם בגדה המערבית ועזה, אלא עשיית דה לגיטימציה לישראל ולעצם קיומה כמדינה יהודית."
ראו גם

דונלד קגן
ג'ואן פיטרס
רוברט קגן
דייוויד מאמט
ויליאם קריסטול
דייוויד פרום
אליוט אברמס
דאגלס פיית'
קימברלי קגן
לקריאה נוספת

Balint, Benjamin. Running Commentary: The Contentious Magazine That Transformed the Jewish Left Into the Neoconservative Right (PublicAffairs; 2010) 290 pages
Nathan Glazer, Thomas L. Jeffers, Richard Gid Powers, Fred Siegel, Terry Teachout Ruth R. Wisse et al. in Commentary in American Life, ed Murray Friedman. Philadelphia: Temple University Press, 2005
הערות שוליים

↑  מוריי פרידמן, "קומנטרי בחייה של אמריקה", הוצאת אוניברסיטת טמפל, פילדלפיה, 2005
↑  הספר קומנטרי בחייה של אמריקה, באתר google books
↑  קומנטרי מאתר commentarymagazine
קהילת יהודי איבניץ

| --- | --- |

הכנסייה הרומית-קתולית של הקדוש מיכאל באיוויינייץ
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 וובלסט:  מינסק (מחוז) מינסק
 ראיון:  וולוז'ין
 תאריך ייסוד:  1444
 קואורדינטות:  53°53′N 26°44′E﻿ / ﻿53.883°N 26.733°E﻿ / 53.883; 26.733
  (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהאיוויינייץ(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהאיוויינייץ(למפת מחוז מינסק רגילה) מינסק בוריסוב סליהורסק מלדזייצ'נה ז'ודזינה סלוצק ויטבסק מוהילב הומל ברסט גרודנו ליטאאיוויינייץ(למפת מחוז מינסק מוגדלת) מינסק בוריסוב סליהורסק מלדזייצ'נה ז'ודזינה סלוצק ויטבסק מוהילב הומל ברסט גרודנו ליטאאיוויינייץ
איוויינייץ (בבלארוסית – Iвяне́ц; ברוסית: Ивенец; בפולנית: Iwieniec; ביידיש: איוועניץ) היא עיירה באזור מינסק בבלארוס, השוכנת על נהר בלור, 56 קילומטר מערבית למינסק.
העיירה מוזכרת לראשונה במסמכים מהמאה ה-14. האריה שבסמל העיירה לקוח מסמלו של בעל העיירה בשנים שלאחר תקופת ייסודה.
בשנת 1811 נמנו בעיירה 169 גברים יהודים. הידוע בילידי העיירה היהודים היה הרב אריה לייב שפירא (1787–1853), ר' לייבלה קובנר. בסוף המאה ה-19 היו בעיירה 288 בתי מגורים, מרביתם של יהודים. יהודי העיירה התפרנסו בעיקר ממסחר וממלאכה.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 פעלו בעיירה מפלגות ותנועות נוער יהודיות וציוניות, ובהן השומר הצעיר ובית"ר, וכן מוסדות חינוך ותרבות, ובהם בתי ספר מרשת תרבות ומרשת חורב. בנוסף, פעלו בעיירה ישיבה, בית עם ותזמורת. טרם מלחמת העולם השנייה חיו באיוויינייץ כ־1,200 יהודים. בספטמבר 1939 נכנס אליה הצבא האדום, ועד מהרה נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה.
אנדרטת זיכרון ברוסית לזכר יהודי איבניץ והסביבה שנרצחו ונקברו בקבר האחים
העיירה נכבשה בידי הגרמנים ב־28 ביוני 1941, ותוך מספר ימים נרצחו 48 מיהודיה. 76 יהודים נוספים נרצחו ב־5 בספטמבר. בסתיו הוקם יודנראט בראשות זליג צ'רנין. ב־10 בנובמבר הוקם גטו. ב־25 בינואר 1942 הועברו לגטו כ־300 יהודים מגטו רובייז'וויצ'ה, וב־8 במאי הועברו אליו כמאתיים יהודים נוספים. ב־16 במאי 1942 שולחו חלק מיהודי העיירה למחנה עבודה בדבוז'ץ, ונרצחו שם כחצי שנה לאחר מכן. כ־100 יהודים נמלטו מהגטו ליערות האזור, והצטרפו בחלקם לפרטיזנים. ב־2 ביוני 1942 הועברו רוב יהודי הגטו הנותרים לנבהרדק, וכעבור כחודשיים נרצחו. הגטו חוסל סופית ב־9 ביוני 1942, כאשר אחרוני יושביו נורו למוות מחוץ לעיירה. כ־70 יהודים בני העיירה שרדו את השואה.
תולדות הקהילה > ראשית הקהילה

איבניץ והאחוזה שבקרבתה היו רכושה של משפחת סולוהוב, משנת 1810 עברו לבעלותה של משפחת פלבקה. בסוף המאה ה-19 היו בעיירה 288 בתי מגורים מרביתם של יהודים אשר עסקו במסחר ומלאכה.
בשנים 1816–1819 היו בעיירה 825 יהודים.
בשנת 1847 כבר היו בעיירה 2,342 יהודים.
בשנת 1897 היו 1,343 יהודים מחצית מהאוכלוסייה הכללית. הירידה במספר היהודים נבעה מכך שהתחילה ההגירה לארץ ישראל, אמריקה, דרום אמריקה וגם לערים סמוכות למשל: לווילנה, למינסק, כי החיים בעיירה היו קשים והיו מצבים שלתושבים היהודים לא הייתה פרנסה במקום.
במפקד אוכלוסין שנערך על ידי ממשלת פולין בשנת 1921, נמנו בעיירה 2226 יהודים, כ-42% מכללל תושבי העיר.
העלייה לישראל התגברה לאחר מלחמת העולם הראשונה עקב האנטישמיות של הפולנים. ערב מלחמת העולם השנייה והמלחמה בין רוסיה לגרמניה נמנו בעיירה רק 1200 יהודים. הסבר לכך מופיע בספר זיכרון לאיבניץ והסביבה. האנטישמיות הערימה קשיים כלכליים וחברתיים וגרמה לכך שהנוער החל לעזוב את המדינה במטרה להגיע לארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת רוסיה-גרמניה ב-21.6.41 היו באיבניץ 350 בתי אב יהודיים כ-1200 נפשות. השואה מחקה את העיירה הזו, שרדו 70 איש בלבד.
תולדות הקהילה > תיאור העיירה ופרנסותיה

העיירה הייתה קטנה ורחוקה ממסילת ברזל ומדרך המלך, מרוחקת כ-60 ק"מ ממינסק. העיירה הייתה מוקפת ביערות עצי אורן, וביניהם שדות תבואה. מצפון מערב שטף נהר לא גדול שהפעיל שתי טחנות קמח. אורך העיירה היה כקילומטר וחצי ורוחבה פחות מחצי ק"מ. במרכז העיירה השתרעה רחבת השוק שהייתה מוקפת בתים ובאמצעה טור ארוך של חנויות קטנות שנבנו על ידי הפריץ על מנת להשכירן. כל שוכרי החנויות היו יהודים. לחנוונים הייתה "חזקה" על החנויות ולכן עברו בירושה מדור לדור. רובן היו מעין "כלבו" של סחורות שונות. נמצאו גם מיני סדקית. בסוף המאה ה-19 התחילה ההגירה לאמריקה. רוב היוצאים לאמריקה בשנים אלו היו חייטים שהתקשו במציאת פרנסה בעיירה..
המקור הכלכלי העיקרי של יהודי העיירה היה יום השוק שחל ביום ראשון. ביום זה היו מתכנסים ובאים האיכרים והאיכרות מכפרי הסביבה אל כיכר השוק ומביאים למכירה את תוצרתם וקונים את צורכיהם. היו בעיירה בעלי עגלות שהתפרנסו מהובלת נוסעים למינסק באופן קבוע מספר פעמים בשבוע, שבנוסף לנוסעים היו מעבירים סלי ביצים ועופות למכירה לשם עסק, וכן יבוא של חביות בירה שנשלחו ריקות וחזרו ממינסק מלאות לשימוש בעלי בתי המרזח.
ענף כלכלי נוסף היה יצוא של אדמת חימר שהייתה בסביבות העיירה, שהתאימה ליצירת כלי חרס. מהאדמה שהובאה למכירה היו עושים כלים יפים, אריחים לבנין תנורים. במלאכה זו עסקו גם יהודים וגם נוצרים ולתוצרת היה ביקוש מערים רחוקות, כך שהתוצרת יוצאה לרחבי הסביבה. יצוא נוסף וחשוב היה של בנאים נוצרים מומחים שהיו נוסעים לעבוד ברחבי רוסיה, בימי האביב והקיץ, וכשהיו חוזרים עם הכסף שהשתכרו היו קונים בו מהחנוונים היהודים את צורכיהם..
תולדות הקהילה > תולדות העיירה במהלך השואה ולפניה

לאחר מלחמת העולם הראשונה, נכבשה העיירה במסגרת המלחמת הפולנית סובייטית ועברה לשטחה של פולין. כך נותק הקשר עם עיר המחוז מינסק. בית הספר העירוני ניסגר והשפה הפולנית תפסה את מקומה של הרוסית. מצבם הכלכלי של יהודי הסביבה הורע, האנטישמיות קיבלה גיבוי רשמי של השלטון והיחס ליהודים היה עוין. בנוסף, סבלו היהודים מקשיים כלכליים שהוחרפה בגלל המדיניות האנטישמית של השלטון הפולני. משרות בממשל או בעיירה היו סגורות בפניהם, וגם בתי הספר הגבוהים היו סגורים עבורם עם חוק הנומרוס קלאוזיוס. באותן שנים היו סגורים השערים של ארצות הברית, וגם לארץ ישראל כמעט ולא ניתן לנסוע. המספר המועט של סרטיפיקטים שהמנדט הבריטי אישר לא הספיקו לכלום.
בראש השנה 1939 הרוסים נכנסו לבלארוסיה לאחר חלוקת פולין בין הרוסים לגרמנים. חיילי משמר הגבול הפולני ששהו באיבניץ ברחו והשאירו הרבה נשק שאותו אספו היהודים. אלה גויסו לאחר מכן למשטרה החוקית המקומית. ב-22 ביוני 1941 פרצה מלחמה בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית. ב-27 ביוני נכנסו היחידות הגרמניות לאיבניץ. למחרת בוצע הטבח הראשון (ניספו 34 יהודים) כאות נקמה על מותו של טייס נאצי שצנח ליד איבניץ וחוסל על ידי הרוסים, תושבי איבניץ הנוצרים הלשינו שהיהודים הרגו אותו. מעשי הטבעח המשיכו לאורך הקיץ. ב-10 בנובמבר 1941 הוקם הגיטו באיבניץ. וב-16 במאי 1942 התילו הגירושים של היהודים למחנה דבורץ. הגירושים המשיכו עד 2 ביוני 1942 ושבוע לאחר מכן חוסל הגטו. מי שלא גורש - נורה. למחרת נרצחו 650 הילדים הקטנים.
ארגוני קהילה וחסד

המידע נלקח מכתביו של א. מיליקובסקי בספר הזיכרון לקהילה. מיליקובסקי (מחיפה) עזב את איבניץ ביוני 41 עם פרוץ המלחמה, הגיע לאורל וגויס לגדוד העבודה הרוסי במחוז סברדלובסק. בסיום המלחמה הצליח לעזוב את ברית המועצות ואחרי נדודים רבים הגיע לארץ כעולה בלתי לגאלי במאי 1948.
בעיירה היו שני בתי כנסת: בית הכנסת הישן ובית המדרש החדש יותר, שניהם בנויים מעץ. בבית הכנסת הישן היו רוב המתפללים אנשי "עמך" ובחדש מרביתם "בעלי בתים" מבוססים יותר. בית הכנסת בנוסף להיותו מקום לתפילה וללימוד שימש כמרכז קהילתי ובו נידונו כל הקשיים והדאגות שהטרידו את כלל הציבור. בית הכנסת הישן היה קטן והקירות שלו היו צבועים בלבן. בית הכנסת החדש היה צבוע ומעוטר בציורים בפנים. התקרה והקירות היו מעוטרים בציורים בצבעים ססגוניים עם פרחים ועיטורים..
כאשר חלו אנשים שמצבם הכלכלי היה קשה, המבקרים והמטפלים תמכו בחולה היהודי העני, החל בתשלום לרופא על הביקור, והמשיכו בקניית התרופות והמצרכים שהחולה היה זקוק להן. גם במתן מזון לחולה ובכלים. אפילו בעלי בתים נהגו ללוות מביקור חולים את המכשירים. במקרה של חולים קשים, נהגו נציגי ביקור חולים להחליף את בני הבית כדי להקל עליהם ולשבת ליד מיטת החולה כל הלילה. דמי חבר באגודת ביקור חולים היו 20-3 קופיקות בחודש, ודמי החבר כללו גם את "קערת ערב יום כיפור". בשנים האחרונות, הגבאי של ביקור חולים היה לייבע רעזניק, ולפניו, שמואל זק.
זה היה מוסד מאוד חשוב והיגייני שהיה בעיירה, עבור יהודים ונוצרים ביחד. היהודים ניצלו אותו בימי חמישי לנשים, ובימי שישי לגברים. בית המרחץ היה בנוי מאבן והיה בו גם מקווה טהרה. ההקדש - בית מחסה - זה היה מוסד סוציאלי ששכן ברחוב של בית המרחץ. כל עוברי האורח העניים נהגו ללון שם ללא תשלום. כל המוסדות התקיימו שנים רבות עוד לפני שהתמסד הוועד הנבחר של הקהילה.
בימים אלו זה היה מוסד הכרחי. בראש חברה קדישא עמדו בשנים האחרונות - זיסל רולניק (נפח) וזליק שימקין. הקברן היה אברמל שירקולווסקי. בעיירה היו 2 בתי עלמין. הישן, שבו כבר לא היה מקום לקבור היה קרוב להקדש. בית העולם השני החדש, נמצא בעיר החדשה ליד בית החרושת לרעפים.
בשנת 1910 נוסדה באיבניץ קופת גמילות חסדים אשר נמצאה אצל הרב. פועלים וסוחרים נהגו להלוות סכומים קטנים לתקופות קצרות. מאוחר יותר, בעזרת "יעקאפא" הוקם בנק קואופרטיבי. משה מיילס היה הגזבר, אבל עם המהפכה הרוסית נעזב הבנק, ורק בתחילת 1922 נוסד בנק מחדש. הוועד המנהל הראשון הורכב מהחברים מאטס אשמאן, יהושוע נוח פרנציק, דן רדשקווסקי, קופילוביץ יודל ומשה אקון. מאוחר יותר הצטרפו מאיר פרסקי, לייבע רזניק ופייווע קוזניעץ. הבנק נמצא בבית קהילת הרב. מדי שנה נערכה אספת חברים ובה נבחר הוועד המנהל. בשנת 1939 כשהגיע הצבא האדום, הבנק נסגר.