stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מערות לונגמן
היסטוריה > היסטוריה מאוחרת

בתקופה שבין 1368 ל-1912 שבה שלטו שתי שושלות בסין, שושלת מינג (בין 1368 ל-1644) ושושלת צ'ינג (בין 1644 ל-1912) הייתה תחייה תרבותית ומערות לונגמן זכו להכרה לאומית ובינלאומית.
מעשי ונדליזם התרחשו באתר כמה פעמים במהלך התקופה המודרנית:
יצירות אמנות מרכזיות נלקחו מהמקום על ידי אספנים מהמערב וציידי מזכרות בתחילת המאה ה-20. שני ציורי קיר שנלקחו מהמקום מוצגים כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק ובמוזיאון נלסון-אטקינס לאמנות (Nelson-Atkins Museum of Art) בקנזס סיטי.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה בזזו היפנים את האתר ונטלו רבים מהפסלים בחזרה ליפן. רבים משרידים אלו מצויים כיום במוזיאונים ביפן.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 התרחשו באתר מעשי ונדליזם כתוצאה מהתרופפות השלטון המרכזי וחוסר היציבות המדינית.
בתקופת מהפכת התרבות בסין (1976-1966) הושחתו ראשי פסלים רבים, כחלק מהאידאולוגיה של המהפכה.
עם הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949 הוכרזו המערות אזור מוגן ועברו שימור. סעיף 22 בחוקת סין העממית, הכולל בין נושאים אחרים גם הגנה על אתרי מורשת טבעיים, הורחב אחר-כך באמצעות חוקים ותקנות שונים שנועדו להגן ולשמר את המורשת התרבותית של סין.
ב-1953 הוקמה סוכנות הפיקוח על שרידי לונגמן כחלק ממשרד התרבות. ב-1954 ביצעה הסוכנות החדשה באתר רישום המצאי. ב-1961 הכריזה מועצת המדינה על מערות לונגמן כמונומנט תרבותי לאומי הדורש הגנה מיוחדת. ב-1982 הוכרז האתר כאחד מקבוצת האזורים הנופיים הראשונה שקיבלו הגנה מהמדינה. שמה של הסוכנות הוסב ב-1990 למכון המחקר של מערות לונגמן, והאחריות על ניהול אתרי המורשת הועברה לעיריית לוו-יאנג. שמו של הארגון המפקח על האתר שונה שוב ב-2002 לאקדמיית המחקר של מערות לונגמן.
אתר המורשת העולמית

ההכרה של ארגון אונסק"ו במערות לונגמן כאתר מורשת עולמית ניתנה בשנת 2000 על בסיס שלושה קריטריונים המפורטים באתר של אונסקו כדלהלן: "קריטריון (i), הפסלים של מערות לונגמן הם התגלמות יוצאת דופן של היצירתיות האמנותית האנושית; קריטריון (ii), מערות לונגמן משרטטים את שיאה של ההתפתחות התרבותית של אזור זה באסיה; קריטריון (iii), גילופי האבן היוצאים מן הכלל של מערות לונגמן הם תמצית הרמה התרבותית הגבוהה והחברה המתוחכמת של סין בתקופת שושלת טאנג". גבולות אתר המורשת העולמית נקבעו על ידי ממשל מחוז חנאן עוד בשנת 1983 וכוללים את השטח של מערות לונגמן והאזור מסביב המשמש כאזור חיץ שבו יש הגבלות בנייה, ובסך הכול 10.42 קילומטרים רבועים.
אתר המורשת העולמית > המערות

יש כמה מערות עיקריות שבהן תצוגות ראויות לציון של פסלים בודהיסטיים וכתובות קליגרפיות. כמה מבין המערות העיקריות והשנים בהן נחצבו כוללים את: גוּיָאנְג-דונְג (493), בִּין-יָאנְג-דונְג (505), לְייֵנְחְווָה-דונְג (520) וֵיידְזְה-דונְג (522), שְׁקוּ-סְה (520), יָאופָאנְג-דונְג (570), גָ'איְפֿוּ-דונְג (בערך 636), חְווֵיְגְ'ייֵן-דונְג (630), פָאחְווָה-דונְג (650), פֶנְגְשְׂייֵן-סְה (672), וָאנְפֿוֹ-סְה (680-670), גִ'ינְאָן-דונְג (684), גָאנְגִ'ינְג-סְה (684) ולֵייגוּטָאי-דונְג (684). מערות גוּיָאנְג, בִּין-יָאנְג ולְייֵנְחְווָה נחצבו בצורת פרסת סוס.
אתר המורשת העולמית > המערות > גוּיָאנְג-דונְג

גוּיָאנְג-דונְג או מערת גוּיָאנְג (מערת השמש העתיקה) היא המערה העתיקה ביותר בין מערות לונגמן כשהגילופים בתוכה מסגנון ויי הצפונית. זו גם המערה הגדולה ביותר, השוכנת בחלק המרכזי של הצוק המערבי. מערה זו נחצבה בהוראת הקיסר שְׂיָאווֶן. הגילופים הקדומים ביותר במערת אבן גיר זו קדמו לשנת 478, התאריך המשוער שבו העתיק הקיסר שְׂיָאווֶן את בירתו מדאטונג ללוו-יאנג, וכוללים פסלים מעוצבים היטב של דמויות מהבודהיזם בתוך כוכים במערה. רבים מהפסלים בתוך המערה נתרמו בידי אנשים ממשפחת המלוכה ומקבוצות דתיות. במערה יש שלוש דמויות גדולות מאוד. הדמות המרכזית היא של בודהה שאקיאמוני שמשני צידיו בודהיסטוות. לדמויות אלו סממנים אופייניים לסגנון ויי הצפונית: הדמויות רזות וכחושות. כמו כן מצויים במערה כ-600 כתובות או כ-800 כתובות, בקליגרפיה הנאה בסגנון ויי הצפונית, המספר הרב ביותר של כתובות במערה כלשהי בסין. בקיר הצפוני ובקיר הדרומי של המערה יש שתי שורות של כוכים ובהן מספר רב של דמויות. האומנים שהכינו אותן רשמו את שמם את התאריך שבו הכינו אותן ואת הסיבות להכנתן.
אתר המורשת העולמית > המערות > בִּין-יָאנְג-דונְג

על פי "דברי ימי שְׁלָאו: ההיסטוריה של וי" הורה הקיסר שׂוֵ'אנְווּ (宣武, פין-יין: xuān wǔ) משושלת ויי הצפונית (שלט 499–515), לחצוב שתי מערות, אחת לזכרו של אביו, הקיסר שְׂיָאווֶן, ואחת לזכר אימו, הקיסרית וֶנְגָ'או. באמצע תקופת יוּנְגְפִּינְג של הקיסר שׂוֵ'אנְווּ (512-508) הורה השופט לְיוֹ טֶנְג לחצוב מערה שלישית לכבוד הקיסר שׂוֵ'אנְווּ עצמו. חציבת המערות וגילוף הפסלים נמשכו 24 שנים בין שנת 500 לשנת 523, ועל פי "דברי ימי שְׁלָאו : ההיסטוריה של וי" נדרשו לשם כך 802,366 ימי אדם. בשל מרד בחצר הקיסרות הושלמה רק מערה אחת, המערה האמצעית. על סמך המקורות ההיסטוריים וממצאים שנתגלו במערות עצמן זיהו החוקרים את שלוש המערות עם מערות בִּין-יָאנְג, שבהן מערת בִּין-יָאנְג האמצעית היא כאמור היחידה שהושלמה ולכן הבולטת ביותר כיום.
הקיר הצפוני והקיר האחורי של מערת בִּין-יָאנְג האמצעית
החלק העליון של פסל בודהה שאקיאמוני במערת בִּין-יָאנְג האמצעית
הקיר הדרומי של מערת בִּין-יָאנְג האמצעית
בִּין-יָאנְגְג'ונְגְדונְג או מערת בִּין-יָאנְג האמצעית נחצבה בסגנון דאטונג בצפון המצוק המערבי. ממדיה: אורך 12 מטרים, רוחב 10.9 מטרים וגובה 9.3 מטרים. באולם הראשי של מערה זו מגולפים חמישה פסלים בודהיסטיים, כולם בסגנון ויי הצפונית. הדמות המרכזית היא של בודהה שאקיאמוני שמצידיו ארבע דמויות של בודהיסטוות. גם בשני הקירות הצדדיים מגולפים דמויות של בודהה המוקפים בבודהיסטוות. פסלי הבודהה מסודרים בשלוש קבוצות ומייצגים את הבודהה של העבר, ההווה והעתיד. כיפת המערה מעוצבת כפרח הלוטוס (נלומבו נאכל) היו פעם במערה שני תבליטים נמוכים שבהן נראו הקיסר והקיסרית כשהם סוגדים. תבליטים אלו נשדדו בשנות ה-30 של המאה ה-20 והם כיום מוצגים במוזיאונים בארצות הברית. אף שדמויות מעטות מפוסלות ב"מבנה גוף מאורך, פנים כחושות, גלימות המסתיימות בצורת זנב דג וסממנים של השפעה יוונית", הדמויות בכוכים הצדדיים הושלמו בתקופת שושלת טאנג, והם בסגנון הטבעי ולהם גוף מלא.
בבִּין-יָאנְגְנָאנְדונְג, או מערת בִּין-יָאנְג הדרומית, יש חמש דמויות גדולות מאוד שגולפו על ידי לִי טָאי, בנו הרביעי של טָאיְדְזונְג הקיסר הראשון משושלת טאנג, לזכרה של אימו הקיסרית גָ'אנְגְסוּן. הוא השלים את גילופם בשנת 641. הדמות המרכזית השלווה היא של בודהה אמיטבהה (הדמות הראשית בבודהיזם הארץ הטהורה) היושב על מעמד ומוקף בבודהיסטוות, אף הם שלווים. הסגנון הוא שילוב בין סגנון ויי הצפונית וסגנון שושלת טאנג.
אתר המורשת העולמית > המערות > פֶנְגְשְׂייֵן

פֶנְגְשְׂייֵן, או פֶנְג שְׂייֵן סְה, או מערת לִי גְ'ה היא מערה לסגידה לאבות הקדומים, והיא המערה הגדולה ביותר מכל המערות שנחצבו במצוק המערבי. המערה נבנתה בין 672 ל-676 עבור הקיסרית וו דזה טיין. נטען כי הגילופים הם פסגת השלמות האדריכלית של שושלת טאנג. ממדי המקדש שבתוך המערה הם: 39 מטרים על 35 מטרים. המקדש מכיל את פסל בודהה הגדול ביותר במערות לונגמן. פסל מרשים של בודהה ואירוקנה המפוסל על הקיר האחורי של פֶנְגְשְׂייֵן בולט בין תשעה פסלים גדולים שנחצבו במערה. גובה הפסל 17.4 מטרים ואורך אוזניו 2 מטרים. כתובת בבסיס הפסל מציינת את שנת 676 כשנת גילוף הפסל. הבודהיסטווה משמאל לפסל הראשי של בודהה מקושט בכתר ובפנינים. כמו כן מתוארת דמות אלוהית הדורסת רוח רעה. מאפייני הדמות הראשית של ואירוקנה הם שמנמנותה והבעה פנים שלווה וטבעית. כל אחד מהפסלים הגדולים האחרים מעוצב כך שהבעות פניו תואמות לתפקיד אותו הוא מייצג. אלו גולפו בהוראת הקיסרית וו דזה טיין, והם נחשבים כמייצגים באופן ייחודי את ה"סגנון הנמרץ האלגנטי והריאליסטי" של שושלת טאנג. הפסל הגדול של ואירוקנה נחשב כ"תמצית הפיסול הבודהיסטי בסין".
בנוסף לשנת הגילוף מציינת הכתובת בבסיס הפסל של ואירוקנה את שמות האומנים שעסקו במלאכה, ואת שם התורם, כלומר הקיסר גָאודְזונְג (שלט 649–683) והיא גם מכבדת את וו דזה טיין. נאמר כי וו דזה טיין תרמה "עשרים ושניים אלף מיתרים מכסף הסומק והפודרה שלה" על מנת להשלים את מעמד הפסל. מכאן משערים כי בודהה ואירוקנה גולף כך שדמה לקיסרית עצמה ולכן כונה "המונה ליזה הסינית, ונוס או אם סין". כל דמויות הפסלים במערה, שלא ניזוקו, משדרים חיות. סביב הפסל הראשי מגולפים דמויותיהם של קאשיאפ ואננדה, שני תלמידיו הראשיים של ואירוקנה ושני בודהיסטוות עטורים בכתרים. בנוסף, דמויות רבות של "לוקאפאלס (שומרי ראש או מלכים שמימיים), דוואראפלס (שומרי המקדש) ודמויות רבות אחרות".
אתר המורשת העולמית > המערות > מערות אחרות

חְוָאנְגְפֿוּגונְג או שְׁקוּסְה היא מערה ובה שלושה קירות ושלושה כוכים, השוכנת בדרום המצוק המערבי, ונחצבה בשנת 527. הוא הושלמה בתקופת בנייה אחת ושמורה היטב. על המשקוף מגולפים שבע דמויות בודהה והן גורמות למשקוף להיראות כאילו גולף מעץ. פסלים גדולים מאוד מצויים באולם הראשי, ובהם בודהה המוקף בשני בודהיסטוות ושני תלמידים. בנוסף יש בכוכים שבמערה דמויות של קבוצות של בודהיסטים. על התקרה מגולף פרח לוטוס גדול מאוד המוקף בשמונה אפסארה (רוחות המים או נימפות) מוזיקליות. הוא נוצר על ידי חְוָאנְגְפֿוּ דוּ, דודה של הקיסרית חוּ.
וָאן-פֿוֹ-טוּנג (Wan-fo-tung - "מערת עשרת אלפי הבודהה") או יונג-לונג-טונג, נבנתה בשנת 680 בהוראתם של וו דזה טיין וגָאודְזונְג. במקום מגולפים 15,000 פסלי בודהה בכוכים קטנים, השונים האחד מהשני, שגובהו של הבודהה הקטן ביותר הוא 2 ס"מ.
יָאופָאנְגְדונְג, או מערת המרשם הרפואי מכילה כתובות בכתב קטן של 140 מרשמים רפואיים בתחומים שונים מהצטננות ועד שיגעון. הכתובות חקוקות בכניסה למערה על שני הקירות. כתובות אלו מתוארכות משלהי תקופת ויי הצפונית ועד תחילת שושלת טאנג.
אל צְ'ייֵנְשִׂיסְה, או מערת מקדש הפלג הנסתר, מגיעים כיום במדרגות מודרניות העולות במעלה הקצה הצפוני של המצוק המערבי. מערה זו נחצבה בזמן שלטונו של הקיסר גָאודְזונְג או, על פי השערה אחת, זמן קצר לאחר מותו (ראו בהמשך), והיא מכילה פסל גדול של בודהה (בודהה אמיטאבהה) יושב בגובה 7.8 מטרים, מוקף בבודהיסטווה אוולוקיטשוורה ובבודהיסטווה מהאסתאמאפרפטה (שלושת הקדושים מהמערב להם סוגדים בבודהיזם הארץ הטהורה), המגולפים כשגופם עגלגל וסימטרי וארשת פניהם מפותחת, סממנים אופייניים לסגנון טאנג. ייתכן שהתרומה להקמת הפסל הגיעה מהנסיכה נָאנְפִּינְג לכבוד גָאודְזונְג, אביה שנפטר זמן קצר לפני כן, משום שהפסל זהה לחלוטין לפסל בודהה במקדש צוק אלף הבודהות בשאנדונג שעליו ידוע כי הוקם בתרומתה.
לְייֵנְחְווָה או מערת פרח הלוטוס מתוארכת לשנת 527 ושייכת לתקופת ויי הצפונית. אורך המערה 9.8 מטרים, רוחבה 6.2 מטרים וגובהה 6.1 מטרים. על תקרת המערה מגולף פרח לוטוס גדול בקוטר 3.6 מטרים בתבליט גבוה שעוביו 35 סנטימטרים. התבליט מוקף בשלוש דמויות של אפסארה (רוחות המים והעננים במיתולוגיה ההינדית ובבודהיזם) הפונים כלפי הפסל המרכזי בקיר המערבי. הפסל המרכזי הוא בודהה שאקיאמוני עומד בגובה של 5.1 מטרים מוקף בשני בודהיסטוות ושני תלמידים. ראש הפסל נגנב בשנות ה-30 של המאה ה-20 ומוצג כיום במוזיאון גימה בפריז. בכוכים שבקיר הדרומי והצפוני מגולפים מספר פסלי בודהה.
לָאולונְג או מערת הדרקון הזקן נוצרה בתקופת שושלת טאנג, וקרויה על שם ארמון הדרקון הזקן. במערה כוכים רבים המתוארכים לתקופת גָאודְזונְג.
אתר המורשת העולמית > מקדשים

במתחם מערות לונגמן ישנם כמה מקדשים. בין המקדשים החשובים ביותר מקדש שְׂיָאנְגְשָׁאן וגן בָּאיְיְוֵּאן - המאוזוליאום של המשורר בָּאי ג'וּ'יִי. מקדשים אחרים כוללים את מקדש טונְגְלֶה שבבנייתו הוחל בתקופת הקיסר מִינְגְיְוֵּ'אן משושלת ויי הצפונית (שלט 423-409); מקדשי לִינְגְיֵן וחוּגְווֹ שנבנו בהוראת הקיסר וֶנְצֶ'נְג משושלת ויי הצפונית (שלט 465-452); מקדש טְייֵנְגונְג בתקופת הקיסר שְׂיָאווֶן; ומקדש צ'ונְגְפֿוּ הושלם בהוראת הסריס צְ'ייֵנְאָר.
אתר המורשת העולמית > מקדשים > מקדש שְׂיָאנְגְשָׁאן

מקדש שְׂיָאנְגְשָׁאן הוא אחד המקדשים המוקדמים בעשרת המקדשים בלונגמן. הוא שוכן בקטע האמצעי של המצוק המזרחי. השם "שְׂיָאנְגְשָׁאן" נגזר משם צמח התבלין " שְׂיָאנְגְגֶה" המצוי בשפע על מורדות הרכס הקרוי באותו שם. המקדש שוחזר ב-1707, בתקופת שלטונה של שושלת צ'ינג כשהוא מתבסס על מקדש ישן שהיה קיים שם קודם. מנהל מערות לונגמן הרחיב את המקדש ב-2002, והוסיף את "מגדל פעמון, מגדל תוף, חדר אגף, היכל מאהאווירה והיכל תשעת האנשים ושמונה עשרה הארהטים והחווילה של צ'יאנג קאי שק וסונג מיילינג". תוספות חדשות כוללות שבילי הליכה מוגבהים מעץ, חומה מסביב למתחם ושער חדש בקצה הדרומי של המקדש.
אתר המורשת העולמית > מקדשים > גן בָּאיְיְוֵּאן

גן בָּאיְיְוֵּאן שוכן על פסגת פִּיפָּה בצפון הרכס המזרחי, רכס הרי שְׂיָאנְגְשָׁאן. הגן, המשמש כמאוזוליאום נבנה מחדש ב-1709 על ידי טָאנְג יוּאוּדְזֶנְג בתקופת שושלת צ'ינג. הגן ובו פינות תצפית רבות מוקף בצמחייה עבותה של אורנים וברושים.
קברו של בָּאי ג'וּ'יִי (白居易‏; 846-772), אחד המשוררים המפורסמים ביותר בתולדות סין, שוכן בגן על שמו ברכס המזרחי. בָּאי ג'וּ'יִי שחי בתקופת שושלת טאנג, התגורר בלוו-יאנג בשנותיו האחרונות. קברו שוכן על פסגת ההר, וניתן להגיע אליו מגשר המקשר את הגדה המערבית של הנהר יי לגדה המזרחית. הקבר הוא תל עפר עגול, גובהו 4 מטרים והיקפו 52 מטרים. לפני התל מצבה בגובה 2.8 מטרים ובו חקוקה הכתובת "הקבר של בָּאי ג'וּ'יִי".
שימור ושחזור

ההכרה של ארגון אונסק"ו במערות לונגמן כאתר מורשת עולמית מחייבת את ממשלת סין לנקוט בצעדים הנדרשים לשמר את המונומנטים של אתר המורשת על פי הקווים המנחים שמתפרסמים מפעם לפעם לאחר בדיקה שנערכת באתר לעיתים קרובות.
מאז שנת 1951 עברו מערות לונגמן מאמצים מסודרים של זיהוי, סימון, תכנון ויישום של עבודות שיקום. בתור התחלה הוקמה סמוך למערות תחנת ניטור מזג האוויר על מנת להעריך את תנאי הסביבה באזור על מנת לתכנן את אמצעי השיקום המתאימים. לאחר מכן בוצעו עבודות שיקום נרחבות, תחילה בחיזוק בסיס הסלעים על מנת למנוע חלחול מים מהגג ומצדי המערות. נוקתה צמחייה עבותה שלה שורשים עמוקים. הותקנו אמצעים להגיע למערות שכללו מעקות, שבילים ומדרגות. האחריות על שיקום ושימור האתר הוטלה על שלושה גופים ממשלתיים: המכון להגנה על שרידים תרבות של סין שהיה אחראי לצד המדעי של המיזם, האוניברסיטה למדעי כדור הארץ של סין וסוכנות הפיקוח על השרידים התרבותיים של לונגמן. המימון למחקר ועבודות השיקום ניתן במסגרת תוכנית החומש והתוכנית לעשר שנים של עיריית לוו-יאנג ב-1999.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  Longmen Caves
1 2 3  Longmen Grottoes
1 2  Illuminating the past, and present
1 2 3 4 5 6  Longmen Grottoes (carved 480s-900 onward)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19  Longmen Grottoes (China) No 1003
↑  Introducing Longmen Caves
1 2 3 4 5  Serveice Guide - האתר הרשמי של מערות לונגמן
↑  Nomination file
1 2  Lagerwey, John; Lü, Pengzhi (2010), Early Chinese religion: the period of division (220-589 AD). Part two
↑  Middle Binyang Cave
1 2  Amy McNair, Donors of Longmen: faith, politics, and patronage in medieval Chinese Buddhist sculpture עמודים 86, 111, 185
↑  תיאור מפורט מאוד של המערה ותוכנה נמצא ב-Lianhua Cave (Lotus Cave). שימו לב שהקישור מוביל לדף הראשון מתוך שלושה, והקישור להמשך נמצא בתחתית הדף.
↑  תמונה
1 2  Baiyuan Garden
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4484751-8  NDL: 00956090  VIAF: 315126471   WorldCat (עם VIAF): 315126471 
הר לונגמן כפי שנצפה מגשר מָאנְשְׁווֵי מדרום מזרח. מאי 2004.
הכניסה למערות לונגמן מתחת לגשר מָאנְשְׁווֵי שמעל נהר יי
פסלי בודהה מסיביים במערה הראשית
בודהה ואירוקנה הגדול של מערות לונגמן
פרט של בודהה ואירוקנה
קבר בָּאי ג'וּ'יִי
בליה של אבן הגיר ממנה מגולפים הדמויות
שומייקר-לוי 9

| --- | --- |
שומייקר–לוי 9, שביט מפורק במסלול התנגשות (סה"כ 21 שברים, צולמו ביולי 1994).
שומייקר–לוי 9, שביט מפורק במסלול התנגשות (סה"כ 21 שברים, צולמו ביולי 1994).
 כוכב האם
 כוכב אם:  השמש
 מידע כללי
 סוג:  שביט
 מיקום:  הקיף את צדק (לפני שהתרסק)
 תאריך גילוי:  24 במרץ 1993
 מגלה:  קרוליין שומייקר, יוג'ין שומייקר ודייוויד לוי
 על שם:  יוג'ין שומייקר, קרוליין שומייקר, דייוויד לוי 
 מקום גילוי:  מצפה הכוכבים פאלומר 
 מאפיינים מסלוליים
 אפואפסיד:  823,250,000 ק"מ (5.503 AU)
 פריאפסיד:  721,370,000 ק"מ (4.822 AU)
 ציר חצי-ראשי:  6.864795 יחידה אסטרונומית
 אקסצנטריות:  0.066
 מהירות מסלולית
  ‑ מקסימלית:  14.003 ק"מ/שנייה
 נטיית מסלול:  94.23333°
 מאפיינים פיזיים
 רדיוס קו משווה:  5 (לפני שהתפרק) ק"מ
 ממדים:  1.8 קילומטר
 נטיית ציר הסיבוב:  1.35°
 
שומייקר-לוי 9 (באנגלית: Shoemaker-Levy 9; נכתב גם SL9; מסומן רשמית: D/1993 F2) היה שביט שהתפרק ביולי 1992 והתנגש בצדק ביולי 1994. אירוע זה סיפק את התצפית הישירה הראשונה בהתנגשות מחוץ לכדור הארץ של עצמים הנעים במערכת השמש. בעקבות גילוי השביט החל סיקור תקשורתי נרחב, והוא נצפה מקרוב על ידי אסטרונומים רבים ברחבי העולם. ההתנגשות סיפקה מידע חדש על צדק והדגישה את תפקידו האפשרי בהפחתת פסולת חלל המגיעה למערכת השמש הפנימית.
השביט התגלה על ידי האסטרונומים קרוליין שומייקר, יוג'ין מ. שומייקר ודייוויד לוי ב-1993. שומייקר-לוי 9 נלכד בכוח המשיכה של צדק והקיף את כוכב הלכת באותה עת. הוא אותר בליל 24 במרץ בתצלום שצולם באמצעות טלסקופ שמידט (אנ') בעל קוטר עדשה של 46 סנטימטרים (18 אינץ') במצפה הכוכבים פאלומר בקליפורניה. היה זה השביט הפעיל הראשון שנצפה מקיף כוכב לכת, וככל הנראה נלכד על ידי צדק כ-20 עד 30 שנה קודם לכן.
חישובים הראו שצורתו המפורקת, יוצאת הדופן, נבעה מהתקרבות קודמת לצדק ביולי 1992. בזמן ההתקרבות עבר מסלולו של שומייקר-לוי 9 בתוך גבול רוש של צדק, וכוחות הגאות והשפל של צדק פעלו עליו ופירקו את השביט. השביט נצפה מאוחר יותר כסדרה של שברים בקוטר של עד 2 קילומטרים. שברים אלו התנגשו בחצי הכדור הדרומי של צדק בין 16 ל-22 ביולי 1994 במהירות של כ-60 קילומטרים לשנייה (מהירות מילוט של צדק) או 216,000 קילומטרים לשעה. בהשפעת ההתנגשות נראו במשך חודשים רבים צלקות על כוכב הלכת, שבלטו ונצפו בקלות רבה יותר בהשוואה לכתם האדום הגדול.
גילוי

בזמן עריכת תוכנית תצפיות שנועדה לחשוף גופים קרובי ארץ גילו לוי ובני הזוג שומייקר את השביט שומייקר-לוי 9 בליל 24 במרץ 1993, בתצלום שצולם באמצעות טלסקופ שמידט בעל קוטר עדשה של 46 סנטימטרים (18 אינץ'), במצפה הכוכבים פאלומר שבקליפורניה. השביט תויג תחילה כתגלית מקרית, אך כזו שהאפילה במהירות על תוצאות תוכנית התצפית העיקרית והמתוכננת שלהם.
השביט היה השביט התקופתי התשיעי (שביט שתקופת מסלולו היא 200 שנה או פחות) שהתגלה על ידי השומייקרים ולוי, ומכאן שמו. היה זה גילוי השביט האחד-עשר שלהם בסך הכל, כולל גילוים של שני שביטים לא מחזוריים, הנקראים במינוח שונה. התגלית הוכרזה בחוזר האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי (IAU 5725) ב-26 במרץ 1993.
תמונת התגלית נתנה רמז ראשון לכך שכוכב השביט שומייקר-לוי 9 הוא יוצא דופן, שכן נראה היה שהוא מראה גרעינים מרובים באזור מוארך באורך של כ-50 שניות קשת וברוחב של 10 שניות קשת. בריאן ג'י מרסדן מהלשכה המרכזית למברקים אסטרונומיים ציין כי השביט נמצא במרחק של כ-4 מעלות בלבד מצדק כפי שנראה מכדור הארץ, וכי אף על פי שזה יכול להיות אפקט של קו ראייה, תנועתו הנראית לעין בשמיים הראתה כי השביט היה קרוב פיזית לכוכב הלכת.
שביט במסלול צדק

עד מהרה גילו מחקרי מסלול של השביט הידוע החדש שהוא מקיף את צדק ולא את השמש, בניגוד לכל שאר השביטים הידועים באותה תקופה. מסלולו סביב צדק היה קשור בצורה רופפת מאוד, עם תקופה של כשנתיים ואפואפסיד (הנקודה במסלול הרחוקה ביותר מכוכב הלכת) של 0.33 יחידות אסטרונומיות (49 מיליון קילומטרים). מסלולו סביב כוכב הלכת היה אקסצנטרי ביותר (e = 0.9986).
מעקב אחר תנועת המסלול של השביט גילה שהוא מקיף את צדק כבר זמן מה וסביר להניח שהוא נלכד ממסלול שמש למסלול צדק בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, אם כי ייתכן שהלכידה התרחשה כבר באמצע שנות ה-60. מספר עורכי תצפיות אחרים מצאו תמונות מוקדמות של השביט, שהושגו לפני 24 במרץ, כולל אלו של קין אנדייט (Kin Endate), שנחשפה ב-15 במרץ, סאטורו אוטומו (Satoru Otomo) שפורסמה ב-17 במרץ, ותמונות של צוות בראשות אלינור הלין, שנחשפו ב-19 במרץ. תמונה של השביט על לוח צילום שמידט שצולמה ב-19 במרץ זוהתה ב-21 במרץ על ידי מ. לינדגרן, בפרויקט חיפוש אחר שביטים ליד צדק. עם זאת, מכיוון שהצוות שלו ציפה ששביטים לא יהיו פעילים או במקרה הטוב יציגו זנב אבק חלש, ולשומייקר-לוי 9 הייתה צורה מוזרה, טבעו האמיתי לא הוכר עד להודעה הרשמית, חמישה ימים לאחר מכן. לא נמצאו תמונות מוקדמות יותר ממרץ 1993. לפני שהכוכב נלכד על ידי צדק, היה זה כנראה כוכב שביט קצר-תקופה בעל אפהליון בתוך מסלולו של צדק, ופריהליון פנימי לחגורת האסטרואידים.
האזור שבתוכו ניתן לומר כי עצמים נעים במסלול כבידה סביב צדק מוגדר על ידי ספירת היל שלו. כאשר חלף השביט בקרבת צדק בסוף שנות ה-60 או תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הוא עבר במקרה ליד האפהליון שלו ומצא עצמו מעט בתוך ספירת היל. כוח המשיכה של צדק גרר את השביט לעברו. מכיוון שתנועת השביט ביחס לצדק הייתה איטית מאוד, הוא נפל כמעט היישר לכיוון צדק, וזו הסיבה שהוא נלכד למסלול צדק בעל אקסצנטריות גבוהה מאוד - כלומר, האליפסואיד של מסלולו כמעט השתטח.
השביט חלף ככל הנראה בסמיכות רבה לצדק ב-7 ביולי 1992, קצת יותר מ-40,000 קילומטרים מעל ראשי ענני האטמוספירה. מרחק זה קטן יותר מהרדיוס של צדק (כ-70,000 קילומטרים); הוא נמצא בתוך מסלולו של הירח מטיס – הירח הפנימי ביותר של צדק – ובתוך גבול רוש של כוכב הלכת, שבתוכו כוחות הגאות והשפל חזקים דיים כדי לשבש את מסלולו של גוף המוחזק רק על ידי כוח הכבידה. למרות שכוכב השביט התקרב לצדק לפני כן, נראה שהמפגש ב-7 ביולי היה הקרוב ביותר והתפרקות השביט התרחשה בזמן זה. כל שבר של השביט סומן באות האלפבית, מ"פרגמנט A" ועד ל"פרגמנט W", אופן סימון שהפך למקובל בתצפיות קודמות של שביטים שהתפרקו.
באותם ימים העלו חישובי המסלול הטובים ביותר כי כוכב השביט יעבור כ-45,000 קילומטרים ממרכז צדק, מרחק קטן יותר מרדיוס כוכב הלכת; כלומר, הייתה סבירות גבוהה ביותר ששומייקר-לוי 9 יתנגש בצדק ביולי 1994. מחקרים העלו ש"רכבת" הגרעינים תיכנס לאטמוספירה של צדק במשך תקופה של כחמישה ימים.
תחזיות התנגשות

הסבירות הגבוהה שהשביט יתנגש בצדק גרמה להתרגשות רבה בקהילה האסטרונומית ומחוצה לה, שכן אסטרונומים מעולם לא ראו שני גופים משמעותיים במערכת השמש מתנגשים. מחקרים מרובים נעשו על השביט, וככל שמסלולו התבסס בצורה מדויקת יותר, כך הסבירות להתנגשות הפכה לוודאית יותר. הציפייה הייתה שההתנגשות תספק הזדמנות ייחודית למדענים לצפות אל תוך האטמוספירה של צדק, שכן ההתנגשויות היו צפויות לגרום להתפרצויות ולעלייה של חומר מהשכבות המוסתרות בדרך כלל מתחת לעננים.
אסטרונומים העריכו שגודלם של השברים הגלויים של שומייקר-לוי 9 נע בין כמה מאות מטרים לשני קילומטרים, דבר המרמז כי לכוכב השביט המקורי היה, ככל הנראה, רוחב גרעין בגודל של עד 5 קילומטרים – קצת יותר גדול משביט היאקוטאקה, שהפך בהיר מאוד כשחלף קרוב לכדור הארץ בשנת 1996. אחד הוויכוחים המשמעותיים לפני הפגיעה היה האם ההשפעות של פגיעת גופים קטנים כל כך יהיו מורגשות מכדור הארץ, מלבד ההבזק הצפוי בעת התפוררותם כמטאורואידים גדולים. התחזית האופטימית ביותר הייתה שכדורי אש בליסטיים גדולים וא-סימטריים יעלו מעל צדק אל אור השמש כך שייראו מכדור הארץ. השפעות חזויות נוספות שהוצעו היו גלים סייסמיים שינועו על פני כוכב הלכת, עלייה באובך הסטרטוספרי בכוכב הלכת עקב אבק שיעלה מהפגיעות, ועלייה במסה של מערכת טבעות צדק. עם זאת, בהתחשב בכך שהתבוננות בהתנגשות כזו הייתה חסרת תקדים לחלוטין, האסטרונומים היו זהירים בתחזיותיהם לגבי מה שהאירוע עשוי לחשוף.
התנגשות

בציפייה להתנגשות החזויה הכשירו אסטרונומים טלסקופים יבשתיים לתצפיות על צדק. מספר מצפי כוכבים עשו את אותו הדבר, כולל טלסקופ החלל האבל, לוויין התצפית בקרני רנטגן ROSAT, מצפה הכוכבים קק וגשושית גלילאו, שהייתה אז בדרכה למפגש עם צדק, שתוכנן לשנת 1995. למרות שהפגיעות התרחשו בצד הנסתר של צדק מכדור הארץ, גשושית גלילאו, אז במרחק של 1.6 יחידות אסטרונומיות (240 מיליון קילומטרים) מכוכב הלכת, הצליחה לראות את ההתנגשויות בזמן התרחשותן. הסיבוב המהיר של צדק הביא את אתרי הפגיעה לעיני התצפיות היבשתיות כ-20 דקות לאחר ההתנגשויות.
שתי גשושיות חלל נוספות ביצעו תצפיות בזמן הפגיעה: יוליסס, שתוכננה בעיקר לתצפיות שמש, הופנתה לכיוון צדק ממיקומה במרחק של 2.6 יחידות אסטרונומיות (390 מיליון קילומטרים), והגשושית הרחוקה של וויאג'ר 2, שנמצאה כ-44 יחידות אסטרונומיות (6.6 מיליארד קילומטרים) מצדק. לאחר המפגש עם נפטון ב-1989 הייתה וויאג'ר 2 בדרכה אל מחוץ למערכת השמש והיא תוכנתה לחפש פליטות רדיו מההתנגשויות, בטווח 1–390 קילו-הרץ, ולבצע תצפיות באמצעות הספקטרומטר העל-סגול שבה.
האסטרונום איאן מוריסון (אנ') תיאר את ההתנגשויות כך:
"הפגיעה הראשונה התרחשה ב-16 ביולי 1994 בשעה 20:13 זמן אוניברסלי מתואם, כאשר שבר A של הגרעין [של השביט] הוטח בחצי הכדור הדרומי של צדק במהירות של כ-60 קילומטרים לשנייה. מכשירים על גלילאו זיהו כדור אש שהגיע לטמפרטורת שיא של כ-23,700 מעלות צלזיוס (24,000 מעלות קלווין), בהשוואה לטמפרטורת ענני צדק האופיינית של כ-143- מעלות צלזיוס (130 מעלות קלווין). לאחר מכן הוא התקרר והתרחב במהירות לכ-1,230 מעלות צלזיוס (1,500 מעלות קלווין). ענן הפגיעה מכדור האש הגיע במהירות לגובה של למעלה מ-3,000 קילומטרים ונצפה על ידי טלסקופ החלל האבל".
דקות ספורות לאחר זיהוי ענן הפגיעה של כדור האש מדדה גלילאו התחממות מחודשת, כנראה עקב נפילת חומר שחזר לצדק. תצפיות בכדור הארץ זיהו את כדור האש עולה מצדק זמן קצר לאחר הפגיעה הראשונית.
למרות התחזיות שפורסמו, אסטרונומים לא ציפו לראות עליית ענני עשן מההתנגשויות ולא היה להם מושג עד כמה ההשפעות האטמוספיריות האחרות מההתנגשויות יהיו גלויות לצופים מכדור הארץ. לאחר הפגיעה הראשונה נגלה עד מהרה בתצפיות כתם חשוך עצום. אסטרונומים סברו כי כתם כהה זה ואלו שנצפו אחריו נגרמו על ידי שפוכת מהפגיעה. צורתם הייתה א-סימטרית ודמתה לסהר מול כיוון הפגיעה.
במהלך ששת הימים הבאים נצפו 21 פגיעות ברורות, כאשר הגדולה ביותר הגיעה ב-18 ביולי בשעה 07:33 זמן אוניברסלי מתואם, בעת ששבר G פגע בצדק. פגיעה זו יצרה נקודה כהה ענקית באורך של יותר מ-12,000 קילומטרים (כמעט כקוטר כדור הארץ), וההערכה היא ששוחררה אנרגיה שוות ערך ל-6,000,000 מגה-טון TNT (פי 600 מהארסנל הגרעיני בעולם). שתי פגיעות בהפרש של 12 שעות ב-19 ביולי יצרו סימני פגיעה בגודל דומה לזה שנגרם על ידי שבר G, והפגיעות נמשכו עד 22 ביולי, כאשר שבר W פגע בכוכב הלכת.
תצפיות ותגליות > מחקרים כימיים

עורכי התצפיות קיוו שההתנגשויות יעניקו להם הצצה ראשונה לצדק שמתחת למעטה העננים, שכן חומר תחתון עולה ונחשף עקב חדירת שברי השביט, שהכו באטמוספירה העליונה. מחקרים ספקטרוסקופיים הראו קווים ספקטרליים (אנ') מהספקטרום של צדק הכוללים גופרית דו-אטומית (S2) ופחמן דו-גופרי (CS2). זה היה הזיהוי הראשון של מולקולות אלה בצדק והזיהוי השני של גופרית דו-אטומית בגרם שמיים כלשהו. מולקולות נוספות שהתגלו כללו אמוניה (NH3) ומימן גופרי (H2S). כמות הגופרית המשתמעת מכמויות התרכובות הללו הייתה גדולה בהרבה מהכמות שעשוי להכיל גרעין של שביט קטן, מה שמוכיח כי החומר שנגלה עלה מתוך צדק. להפתעת האסטרונומים, לא זוהו מולקולות נושאות חמצן כמו גופרית דו-חמצנית.
בנוסף למולקולות אלו, זוהתה פליטה של אטומים כבדים כמו ברזל, מגנזיום וסיליקון, בכמות תואמת למה שעשוי להימצא בגרעין השביט. למרות שמבחינה ספקטרוסקופית זוהתה כמות ניכרת של מים, היא לא הלמה את שחזו, כלומר או ששכבת המים הנמצאת מתחת לעננים הייתה דקה יותר מהצפוי, או ששברי השביט לא חדרו מספיק עמוק.