שלטון איזבלה השנייה
העשור המתון

באביב 1844 נחשבה המדינה כמי שזכתה להרגעה, מה שגרם לכך שהדיקטטורה האזרחית של גונזלס בראבו הגיעה לקיצה והוכראו בחירות חדשות, בהן ניצח נרוואס. זה היה סיטואציה מסובכת עבורו, מכיוון שהוא לא הראה כישורים פוליטיים גדולים. הוא ניהל ממשלה מאוד סמכותית, והתייחס לשרים כאל כפופים לו בצבא. נרוואס עשה צעד קדימה ברפורמות פוליטיות, והגיע עד לבניית מדינה ריכוזית ורפורמה פיסקלית. צוות השרים שלו כלל את אלחנדרו מון, שר האוצר, האחראי על רפורמת המס; פדרו חוסה פידל, שר הפנים, אחראי על יצירת המדינה הריכוזית והקונקורדאט עם הכנסייה ב-1851; ופרנסיסקו מרטינס דה לה רוסה, שר המדינה ויוצר מדיניות הממוצע הצודק.
העשור המתון החל עם נשיאותו של מנהיג המפלגה המתונה, הגנרל נרוואס, שנכנס לתפקידו ב-4 במאי 1844. המפלגה המתונה החזיקה בכוח הבלעדי הודות לתמיכת הכתר, מבלי שלפרוגרסיביים היה סיכוי קלוש לקבל גישה לממשלה.
עם המפלגה המתונה בתקיפות בממשלה, 1845 הייתה שנה מכרעת עבור הליברליזם הספרדי, שכן היא הייתה צומת דרכים שבה המפלגה המתונה עשתה חשבון נפש על הישגיה וכישלונותיה מאז המהפכה הליברלית. לטענת הממשלה, הגיע הזמן לראות מה אפשר לשמור ומה צריך לשנות. לפי נרוואס, אם המחזור המהפכני יסתיים ב-1845, יהיה צורך לטפל במספר בעיות, כמו הקרליסטים, שאינם מרוצים מהכישלון במימוש ההסכם עם אספרטרו; מצבה של הכנסייה, שאיבדה הרבה ממורשתה ובעיקר את השפעתה; ובעיות פוליטיות, המכונות "אי-יציבות חוקתית", משום ששתי חוקות נכתבו תוך פחות מחמש שנים. הפתרון שמצאו המתונים היה ניסוח חוקה חדשה, זו של 1845.
הוצגו כמה טיוטות של חוקה חדשה, כולל זו של המרקיז ממאלומה, שהלכה על קו האמנה שהעניקה את כל הכוח לכתר, ולכן נדחתה על הסף. הפרוגרסיבים לא יכלו להתנגד לנרוואס מכיוון שלא הייתה להם נוכחות בקורטס, ולכן הוקם המודל הליברלי הדוקטרינרי, שיקים מונרכיה חוקתית עם ריבונות משותפת בין הכתר והקורטס.
מבחינת הצהרת הזכויות, חוקת 1845 התבלטה בחוקי הדפוס והדת שלה. לא הייתה צנזורה קודמת על הדפוס, אבל בתי משפט מיוחדים הוקמו כדי לשפוט פשעי עלבון נגד הממשלה או הכתר. בכל הנוגע לדת, חופש הפולחן של 1837 נדחה, למרות שהוא לא הגיע לחוסר הסובלנות של חוקת קדיס משנת 1812. ב-1845 ספרד הפכה למדינה עם דת שלטת והסבסוד לפולחן ולאנשי הדת הוקמה מחדש, כמו גם בעד נוכחות הכנסייה בחינוך, ששימשה כצעד ראשון לקראת פיוס בין הכנסייה למדינה, שיגיע ב-1851 עם הקונקורדט.
בכל הנוגע לארגון סמכויות המדינה, חוקת 1845 קבעה מודל דו-בתי, סנאט וקונגרס, שחודש כל חמש שנים ונציגיו נבחרו באמצעות חוק המחוזות החד-חבריים (בכל מחוז היה רק זוכה אחד) כדי להשיג רוב פרלמנטרי יציב מאוד. כמו כן, נקבעו חובת בעלות על רכוש על מנת להיבחר (12,000 ריאל) ולהצביע (400 ריאלים). ב-1846 הצביעו רק 0.8% מהאוכלוסייה, כמעט 100,000 איש.
בתקופה זו של שלטון מתון מוחלט, ניסו האחרונים להפוך את ההתקדמות הליברלית של השלבים הקודמים, תוך הטלת חוק עירוני חדש (8 בינואר 1845) עם בחירה ישירה במפקד האוכלוסין, חיזוק הריכוזיות ואישר חוקה חדשה, זו של 1845, שחזרה למודל של ריבונות משותפת בין המלך והקורטס וחיזקה את סמכויות הכתר. במישור החקיקתי, התקבלו חוקים אורגניים שונים שהדגישו את הריכוזיות של המינהל הציבורי על ידי שליטה בכוח הפוליטי של מועצות העיר והאוניברסיטאות, בניסיון ברור להגביל את סמכויותיהן מכיוון שהן הושפעו מאוד מהליברלים.
עד מהרה נוצר פילוג של המפלגה המתונה, שתרמה לאי היציבות הפוליטית שהתבטאה בשינויים המתמשכים בנשיאות הממשלה, החל עם פיטוריו של נרוואס ב-11 בפברואר 1846, הקשורים לנישואים שסודרו עבור המלכה. למעשה, באותה שנה היא הייתה אמורה להתחתן עם פרנסיסקו דה אסיס דה בורבון, בן דודה, ב-10 באוקטובר. מוקדם יותר, אמה של המלכה, העוצרת לשעבר מריה כריסטינה, רקמה תוכנית נישואין להשיא את בתה ליורש הכתר הצרפתי. תוכניות כאלה עוררו את חשדותיה של אנגליה, שבכל מחיר רצתה לכבד את הסכם אוטרכט ולמנוע את איחוד שתי האומות תחת מלך אחד. לאחר הסכמי אירופה, מספר המועמדים לאיזבלה הוגבל לקצת יותר משישה, מתוכם נבחר לבסוף פרנסיסקו דה אסיס דה בורבון.
ממשלתו של פרנסיסקו חאבייר דה איסטוריס הצליחה להחזיק מעמד עד 28 בינואר 1847, כאשר מאבק על השליטה בקורטס עם מנדיסאבל ואולוסאגה, שחזרו מהגלות לאחר אישורה האישי של המלכה, אילץ אותו להתפטר. מינואר עד אוקטובר של אותה שנה שלוש ממשלות צלחו זו את זו ללא כיוון בעוד שהקרליסטים המשיכו לעורר צרות וכמה מהגרים ליברליים חזרו מהגלות.
ב-4 באוקטובר מונה נרוואס מחדש לנשיא, אשר מינה את השמרן בראבו מוריו כיד ימינו ושר העבודה הציבורית. הממשלה החדשה הייתה יציבה עקרונית עד שהמהפכה של 1848, ששטפה את אירופה, בראשות תנועת הפועלים והבורגנות הליברלית יותר, עוררה התקוממויות בפנים ספרד, שדוכאו קשות; בנוסף, נותקו היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה הגדולה, שכן היא נחשבה למשתתפת ומסיתת התנועות הקרליסטיות במה שנקרא מלחמת ה-Matiners. נרוואס פעל כדיקטטור אמיתי, והתעמת עם המלכה, בן הזוג המלך, הליברלים והאבסולוטיים. העימות נמשך עד 10 בינואר 1851, אז הוא נאלץ להתפטר והוחלף על ידי בראבו מורילו.
לאחר שהגיע לשלטון, בראבו מוריו ניסה לפייס את העימות עם הכס הקדוש כתוצאה מתהליכי ההתנתקות שביצע מנדיסאבל בתקופה הקודמת על ידי חתימת קונקורדט ב-1851 עם האפיפיור פיוס התשיעי, השני בתולדות ספרד, אשר בקיצור, קבעה מדיניות של הגנה על נכסי הכנסייה הקתולית מפני תהליכי התנתקות חדשים אפשריים, במיוחד אזרחיים; המכירה של אלה שעדיין נמצאים בידי המדינה נעצרה והכנסייה קיבלה פיצוי כספי. בסעיף הראשון, הקונקורדט קבע:
"La religión católica, apostolica, Romana, que con exclusión de cualquier otro culto continúa siendo la única de la nación española, se conservará siempre en los dominios de SM Católica con todos los derechos y prerrogativas de que debeley gozar de que debeley gozar lo dispuesto por los sagrados cánones (. . . )"
בדצמבר 1851 ביצע שארל לואי נפוליאון בונפרטה, הפיכה בצרפת. היו לכך השלכות בספרד, שם בראבו מורילו השעה את הקורטס וסגר אותו לשנה. כשהקורטס סגור, הוא שלט באמצעות צווים וניסה ליישם מערכת פוליטית שתעניק יותר זכויות לכתר. רפורמה זו גרמה לתגובה פוליטית, ובמאי 1852 נכתב מכתב למלכה וביקש ממנה לפתוח מחדש את הקורטס. בדצמבר 1852 נפתח הקורטס מחדש, ונשיא חדש מונה: פרנסיסקו מרטינס דה לה רוזה. בראבו מוריו, עדיין נשיא, היה נגד, אז הוא פיזר את הקורטס וניסח פרויקט חוקתי ב-1852, בנטייה אבסולוטית לחסל את האופי הליברלי שלדעתו היה לחוקת 1845, אך הוא לא היה פופולרי ונדחה. הוא גם פרסם חוקים אורגניים חדשים כדי להסדיר את תפקודו של הקורטס העתידי. בראבו מוריו נכשל ונאלץ להתפטר, למרות שאחת הרפורמות שלו אכן הפכה לחוק ב-1857: זו של סנאטורים תורשתיים.
אירועים פוליטיים אלו הובילו לעימות מזוין המבוסס על תמיכת הכתר במדיניות קיצונית שאיימה על חזרה לליברליזם של 1834. קבוצה של כ-200 סנאטורים וחברי קונגרס ניסתה למצוא פתרון מדיני, אך הם לא קיבלו תגובה ובפברואר 1854 דוכא מרד בסרגוסה, למרות שהמזימה נמשכה, בראשות נרוואקיסטים ופוריטנים. ההתקוממות הבאה התרחשה בויקאלווארו, "לה ויקאלוורדה", עם אודונל ודולסה, שלא זכו להצלחה רבה בתחילה, דבר שהשתנה במנזנארס (סיודד ריאל), שם הצטרף אליהם הגנרל סראנו. יחד הם כיכבו במניפסט Manzanares, שעורר שינוי פוליטי גדול והתקוממויות בברצלונה, ואיאדוליד וולנסיה עד שהקבינט הממשלתי התפטר והוקמה חונטה דה גוביירנו במדריד, מה שאילץ את המלכה למנות ממשלה חדשה. באופן מפתיע, המלכה מינתה את אספרטרו לראש הממשלה ולא את אודונל, שמתמנה לשר המלחמה.