stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוליטיקה של מצרים
תקופת הרפובליקה > רפובליקת מצרים (1953–1958) והרפובליקה הערבית המאוחדת (1958–1971)

מצרים הפכה באופן רשמי לרפובליקה לא מלוכנית בשנת 1953, אך בדומה לשאר מדינות ערב השלטון המלוכני הוחלף במשטר נשיאותי של העומד בראש המפלגה השלטת.
תקופת הרפובליקה > רפובליקת מצרים (1953–1958) והרפובליקה הערבית המאוחדת (1958–1971) > שלטון מוחמד נגיב

לאחר הכרזת מצרים כרפובליקה ביוני 1953, מונה מוחמד נגיב כנשיאה הראשון. אולם, עד מהרה התגלעו מחלוקות בין הנשיא לבין סגנו, גמאל עבד אל נאצר. נגיב רצה להמשיך את המסגרת הפרלמנטרית הרב-מפלגתית של מצרים ולאפשר פעילות פוליטית, ולעומתו נאצר רצה לחסל את המפלגתיות וליצור ממשל אוטוקרטי חזק. לאחר שנאצר כפה את הוצאת ארגון האחים המוסלמים אל מחוץ לחוק, למורת רוחו של נגיב, התפטר הנשיא מכל תפקידיו ב-24 בפברואר 1954. נגיב התבקש לחזור לתפקידיו חודש מאוחר יותר, בסיוע קואליציה פוליטית מקרב מעמד הביניים. אולם צעד זה התפרש כאגרסיבי מצד הקצינים המהפכנים, שהתגבשו סביב נאצר וכפו את מינויו לראשות הממשלה באפריל 1954 במקומו של נגיב, שנותר בתפקיד הנשיאות בלבד. לאחר ניסיון התנקשות בנאצר בידי האחים המוסלמים באוקטובר 1954 הואשם נגיב בבגידה ובקשירת קשר. הוא הודח מתפקידו ב-14 בנובמבר 1954. אף שנאצר שלט עתה ביד רמה במצרים, תפקיד הנשיא נותר בלתי מאויש עד ליוני 1956, אז הוא נבחר כמועמד יחיד לתפקיד.
תקופת הרפובליקה > רפובליקת מצרים (1953–1958) והרפובליקה הערבית המאוחדת (1958–1971) > שלטון נאצר

ב"בחירות" שנערכו שנתיים לאחר הדחת נגיב היה נאצר המועמד היחיד, ונבחר לנשיא מצרים. הוא חוקק את חוק החירום במצרים אשר היה בתוקף עשרות שנים. תפיסת עולמו הייתה הנאצריזם. הוא שאף לפאן-ערביות והקים את הרפובליקה הערבית המאוחדת אשר איחדה את מצרים וסוריה. היא התפרקה כאשר סוריה פרשה בעקבות הפיכה בשנת 1961, אולם מצרים המשיכה להלכה להיקרא בשם זה עד 1971. במהלך שנות קיומה הייתה גם באיחוד קונפדרטיבי עם צפון תימן.
תקופת הרפובליקה > הרפובליקה הערבית של מצרים (1971 ואילך) > שלטון סאדאת

לאחר שנאצר מת ב-1970, ירש אנואר סאדאת את מקומו כנשיא, לאחר שמועמדותו אושרה במשאל עם (משאל עם נוסף נערך בשנת 1976).
בשנת 1975 התיר סאדאת את התגבשותם של "זרמים" מאורגנים בתוך מפלגת השלטון, והחל מסוף שנת 1976 הותרה פעילותן של מפלגות ממוסדות במצרים. תחילה כונו צעדים אלו "מהפכה מתקנת", ונעשו בשם הנאצריזם ומהפכת 1952; אולם עם הזמן הותר למתוח ביקורת גלויה על משטרו של נאצר, ורבים מ"פשעיו" נחשפו. ב-1978 ייסד סאדאת מפלגה ממלכתית חדשה: המפלגה הלאומית דמוקרטית, שלתוכה מוזגה למעשה המפלגה הקודמת - האיחוד הערבי הסוציאליסטי.
שלטונו התמודד עם הנאצריסטים הוותיקים ואנשי השמאל במפלגתו ועם האיסלאמיסטים מחוץ לה. בשנת 1981 נרצח בהתנקשות בידי אנשי הג'יהאד האסלאמי המצרי.
תקופת הרפובליקה > הרפובליקה הערבית של מצרים (1971 ואילך) > שלטון מובארכ

חוסני מובארכ היה נשיאה של מצרים מאז 14 באוקטובר 1981 ועד התפטרותו ב-11 בפברואר 2011. מובארכ הוא מנהיג המפלגה הלאומית הדמוקרטית שהנהיגה את מצרים החל מ־1978. למרות החרם שהליגה הערבית הטילה על מצרים בעקבות חתימתה על הסכם השלום בין ישראל למצרים, הרי שמשרדיה הקבועים של הליגה חזרו ב-1990 לקהיר.
במצרים מתקיימות בחירות רב-מפלגתיות, אך משקיפי זכויות אדם בינלאומיים מעלים דאגה באשר לחופש הביטוי. כחלק מדאגה זו, באפריל 2007, פרסם ארגון אמנסטי דו"ח על פיו במצרים קיימים עינויים בבתי הכלא בהם כלואים מתנגדי המשטר. למעשה, הבחירות במצרים אינן חופשיות, והן בנויות כך שהמפלגה השלטת תנצח בכל מקרה. למרות זאת, רפורמות דמוקרטיות שנעשו עקב הלחץ האמריקני לדמוקרטיזציה בשנים 2003 ו-2004, גרמו לכניסתם של חברי פרלמנט שלא מהמפלגה השלטת (בעיקר מהאחים המוסלמים), לפרלמנט המצרי בתור עצמאיים. חלק מהחוקרים מגדירים את השלטון המצרי כאוטוקרטיה ליברלית.
התרופפות הלחץ האמריקני, בעקבות שקיעתה בעיראק והזדקקותה לסיוע מצד מצרים בתיווך עם חמא"ס, והצורך ליצירת חזית ערבית מאוחדת נגד תוכנית הגרעין האיראנית גרמו למובארכ להפסיק בצעדיו לדמוקרטיזציה, ולגבש רפורמות מרחיקות לכת שאמורות להבטיח את יציבות שלטון מפלגתו. באופן זה, הוכנסו במרץ 2007 34 תיקונים לחוקה המצרית, המחזקים את מעמדו של מובארכ ומגבירים את האפשרות שלו להעביר את הנשיאות לבנו גמאל מובארכ, בדומה לדרך בה נעשו הדברים בסוריה בשנת 2000. תיקונים אלו קובעים כי לא יתאפשר למפלגה בעלת אופי דתי להתמודד בבחירות במצרים וכי נשיא המדינה, כלומר, חוסני מובארכ יוכל לפזר את הפרלמנט ללא צורך במשאל עם כפי שהיה נהוג עד כה. בשל שינויים אלו, התנגדו חוגי האופוזיציה במצרים לשינויים בחוקה. התיקונים בחוקה אושרו במשאל עם שנערך ב-28 במרץ 2007. לטענת המשטר המצרי, אחוזי ההשתתפות הגיעו לשליש מבעלי זכות ההצבעה והתיקונים זכו לתמיכה של כ-75 אחוזים מהמצביעים. לטענת חוגי אופוזיציה אשר החרימו את המשאל, רק שישה אחוזים מאזרחי מצרים השתתפו במשאל שתוצאותיו זויפו. לאחר פרסום התוצאות, הודיעו שופטים בכירים במצרים כי הם לא יגבו את התיקונים החדשים בחוקה.
תקופת הרפובליקה > אחרי תום שלטון מובארכ

ב-25 בינואר 2011 החלו הפגנות ענק במצרים שבעקבותיהן ב-11 בפברואר 2011 מובארק התפטר והותיר את השלטון בידי הצבא. ב-21 ביוני 2012 התקיימו הבחירות לנשיאות שבהן מועמד האחים המוסלמים מוחמד מורסי ניצח. הבחירות לנשיאות מצרים בשנת 2012 נחשבו הבחירות החופשיות הראשונות לנשיאות מצרים. בעקבות כוונתו לפרסם חוקה שנתפסה בעיני רבים כלא דמוקרטית החלו הפגנות נוספות שבעקבותיהן הצבא תפס בשנית את השלטון.
מורסי הודח בהפיכה צבאית ב-2013 שאותה הנהיג הגנרל עבד אל-פתאח א-סיסי. כנשיא זמני של מצרים מונה ראש בית הדין החוקתי. בינואר 2014 התקיים משאל עם על חוקה חדשה. א-סיסי התפטר מתפקיד שר ההגנה ולאחר בחירות דמוקרטיות נבחר לנשיא מצרים. הבחירות לנשיאות התקיימו בשנת 2014 והגנרל סיסי רץ כמועמד עצמאי. תנועת "האחים המוסלמים" ותומכיה, כמו גם תנועת הנוער של ה-6 באפריל החילונית (שהיו שותפים להפגנות והמהפכה כנגד מובארק), החרימו את ההצבעה, והדבר הפחית את שיעורי ההצבעה. גם הבחירות לנשיאות מצרים בשנת 2018 הסתיימו בניצחון מוחץ של א-סיסי, אשר התמודד רק מול יריב שהילל את שלטונו לאחר פרישת המועמדים האחרים מסיבות שונות.
ראו גם

ההפיכה במצרים (2011)
ההפיכה במצרים (2013)
הערות שוליים

↑  https://web.archive.org/web/20110201045142/http://www.brookings.edu/opinions/2008/0624_egypt_alanani.aspx
↑  רועי נחמיאס והסוכנויות, מצרים: משאל העם עבר, השופטים דחו התוצאות, באתר ynet, 27 במרץ 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533491405171  LCCN: sh85041317
סנטרל (הונג קונג)

| --- | --- |

 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 קואורדינטות:  22°16′55″N 114°09′29″E﻿ / ﻿22.281944444444°N 114.15805555556°E﻿ / 22.281944444444; 114.15805555556 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הונג קונג מוגדלת) גואנגדונג ים סין הדרומיסנטרל(למפת הונג קונג רגילה) גואנגדונג ים סין הדרומיסנטרל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קו הרקיע של אזור סנטרל. מבט מצים שא צוי, מעברו השני של נמל ויקטוריה.
קו הרקיע בלילה של אזור סנטרל. מבט מצים שא צוי, מעברו השני של נמל ויקטוריה.
בית הדואר המרכזי, בניין עיריית הונג קונג, וגורדי השחקים של אזור סנטרל. ברקע, מגדל הבנק של סין.
גורדי שחקים באזור סנטרל (משמאל לימין): מגדל הבנק של סין, מרכז צ'ונג קונג, הבניין הראשי של HSBC ובית ג'רדיין.
מפת האזור בשנת 1911
סנטרל (באנגלית: Central  - מילולית "מרכז"; בסינית מסורתית: 中環; בסינית פשוטה: 中环) הוא אזור מרכז העסקים הראשי והמרכז הממשלתי של הונג קונג.
האזור ממוקם לחופו הצפוני של האי הונג קונג, לחוף נמל ויקטוריה ולמול אזור צים שא צוי (המצוי בחלקו הדרומי של חצי האי קאולון).
באזור ממוקמות הנהלות של תאגידים בנקאיים בינלאומיים רבים, והוא מאופיין בגורדי שחקים רבים, היוצרים את קו הרקיע המפורסם של הונג קונג.
כמו כן באזור, בגבעת הממשלה ממוקמים מבני ממשלת הונג קונג.
מבחינה אדמיניסטרטיבית האזור מהווה חלק מאזור מרכז ומערב הונג קונג.
שם האזור

בראשיתה של המושבה בריטית נקרא האזור בסינית "צ'ונג ואן" (中環) ובאנגלית "סנטרל" מהיותו במרכז אזור "ויקטוריה סיטי" - שמה הרשמי של הונג קונג באותה עת.
השם האנגלי "סנטרל" הפך מקובל גם בסינית רק בשנות ה-80 של המאה ה-20, עם הקמת הרכבת התחתית של הונג קונג ופתיחת קו האי של הרכבת התחתית ובו תחנת רכבת בשם סנטרל.
היסטוריה

בשנת 1841 הגיעו לאי הונג קונג החיילים הבריטיים הראשונים. בעקבות ההחלטה להקים מוצב צבאי אנגלי באזור, החלה בניית מבנים על החוף הצפוני של האי (בקרבה לנמל הטבעי הממוקם בין האי לבין חצי האי קאולון), ובאזור סנטרל נבנו מבני הצבא והמרכז האדמיניסטרטיבי של המושבה.
במהרה התיישבו בסמוך גם סוחרים בריטיים רבים, וגם סוחרים סיניים ובזאר קאנטון נבנה בין רחוב קוצ'ריין לבין רחוב גרהאם בשנת 1842. זמן קצר לאחר מכן קבעו השלטונות הבריטיים כי אזור סנטרל יועד לתושבים מערביים בלבד, והתושבים הסינים נדרשו לעזוב ולעבור להתגורר באזור שנג וואן.
האזור, שנקרא באותה עת ויקטוריה סיטי התפתח במהרה, ומספר תושביו עלה מ-5,000 תושבים בשנת 1841 ל-24,000 תושבים בשנת 1848.
בתקופה זו נבנו מבני הממשלה העיקריים על גבעת הממשלה ומושל הונג קונג עבר להתגורר בבית הממשלה שעל הגבעה.
כמו כן נבנו מחנות צבא בריטיים, קסרקטינים ובית עבור המפקד הצבאי הבריטי - בית פלגסטאף.
בין השנים 1860–1880 התפתחה העיר: נבנו בית העירייה, תיאטרון, והוקמו מוסדות פיננסיים רבים. בשנת 1871 נפתחו הגנים הזואולוגיים והבוטניים של הונג קונג.
בשנת 1904, בשל המחסור במקום הוחלט לייבש את הים בחזית אזור סנטרל, ויובשו 240 דונמים במסגרת תוכנית פראיה.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להיבנות באזור גורדי שחקים רבים בשל מיעוט הקרקע ויוקרתה. בין היתר נבנו באזור מגדל הבנק של סין, מגדל ג'רדיין והבניין הראשי של HSBC.
תחבורה

קווי מעבורות מחברים את אזור סנטרל עם מקאו, סין עם הטריטוריות החדשות ועם אזור צים שא צוי בחצי האי קאולון (ידועים הם קווי מעבורת סטאר).
כמו כן עוברים באזור קווי הרכבת התחתית של הונג קונג: קו האי, קו צואן ואן, קו טונג צ'ונג והקו המהיר לשדה התעופה.
הטיה (סטטיסטיקה)

בסטטיסטיקה, הטיה או הטיה סטטיסטית היא תכונה של אלגוריתם לאמידה, בו התוחלת של האומד שונה מהתוחלת של הפרמטר הסטטיסטי אותו מבקשים לאמוד.
בשימושים פרקטיים, ההטייה לרוב נגרמת מהעובדה שהמדגם המקרי אינו מייצג את האוכלוסייה. עם זאת, ברמת התאורטית, ניתן להשתמש באומדים שונים, שההטייה שלהם אינה בהכרח אפס, אפילו אם המדגם מייצג את האוכלוסייה היטב.
הגדרה פורמלית

בהינתן מודל סטטיסטי  \left(\mathbb {P_{\theta }} \right)_{\theta \in \Theta } ואומד  {\hat {\theta }} לפרמטר  \theta , ההטיה מוגדת כך:
באופן כללי יותר, לכל פונקציה של הפרמטר  q(\theta ) ואומד  {\hat {q}}, מוגדרת ההטיה:
כאשר  \mathbb {E} (X) היא התוחלת של המשתנה המקרי  X.
סוגים של הטיות סטטיסטיות

ישנם מספר סוגים של הטיות סטטיסטיות אשר יכולות גם להשתלב אחת בשנייה.
הטיית בחירה היא עיוות בנתוני מחקר הנובע מהטייה בצורת איסוף המידע.
דגימה מוטה הוא כשל לוגי מסוג שגיאות תצפית, השייך לקבוצת כשלי היקש בו מתייחסים לדגימה המשמשת בתצפית כאילו היא מייצגת, בעוד שהמצב בפועל שונה.
הטיית זיכרון היא הטיה בנתוני מחקר הנובעת מחשיבה סלקטיבית של הנחקרים. הטיית זיכרון היא סוג של הטיית דיווח.
הטיית הנסיין הוא כשל לוגי מסוג שגיאות תצפית, השייך לקבוצת כשלי היקש בו תוצאת ניסוי מושפעת מציפיות ותקוות של מלקטי הנתונים.
ראו גם

נטאי
דיוק ונכונות
ג'ון בלואו

| --- | --- |

 לידה:  1649 נוטינגהאמשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  1 באוקטובר 1708 (בגיל 59 בערך) הסיטי של וסטמינסטר, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 מוקד פעילות:  אנגליה, ממלכת בריטניה הגדולה 
 תקופת הפעילות:  מ-1670 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  עוגב, עוגב 
 
ג'ון בלואו (באנגלית: John Blow‏; 1649 - 1 באוקטובר 1708) היה מלחין ונגן עוגב אנגלי. בין תלמידיו ויליאם קרופט והנרי פרסל.
חייו

בלואו נולד כנראה בצפון קולינגהם בנוטינגהאמשייר. הוא היה לזמר במקהלת הקאפלה המלכותית והתבלט בכישרונו המוזיקלי.
בלואו חיבר בגיל צעיר מאוד כמה מזמורי תפילה, ביניהם "אלי, אתה מפלטנו", "אלי, אל תוכיחני" ו"תמיד אביע תודותי", שהיה האחרון בסדרה של עבודה משותפת עם פלהאם האמפרי וויליאם טרנר ונועד לחגוג ניצחון על ההולנדים בשנת 1665, או, סביר יותר, פשוט להנציח את הידידות בין שלושה זמרי מקהלה.
לתקופה זו שייך החיבור בשני קולות ל"לך, עד שקר", שנכתב לבקשת צ'ארלס השני כחיקוי ל"דברו, שמיים" של ג'אקומו קריסימי. בשנת 1669 התמנה בלאו לנגן העוגב של כנסיית וסטמינסטר. ב-1673 קיבל את התואר אציל משמש בקאפלה המלכותית ובספטמבר של אותה נשא לאישה את אליזבת בראדוק, שמתה בלדתה כעבור עשר שנים.
בלואו, שנשא תואר דוקטור למוזיקה משנת 1678, התמנה בשנת 1685 לאחד הממונים על המוזיקה בחצר ג'יימס השני, מלך אנגליה. בין 1680 ל-1687 כתב את היצירה היחידה שלו לבימה שנותר ממנה איזה שהוא תיעוד, "ונוס ואדוניס", הצגה לבידור המלך. במופע זה שיחקה מרי דייוויס בתפקיד ונוס ובתה מצ'ארלס השני, ליידי מרי טיודור (בתו של צ'ארלס השני, מלך אנגליה), הופיעה כקופידון.
בשנת 1687 התמנה למנצח המקהלה בקתדרלת סנט פול; ב-1695 נבחר לנגן העוגב של סנט מרגרט, כנסיית וסטמינסטר והשמועה אומרת, שקיבל עליו מחדש את משרת נגן העוגב בווסטמינסטר לאחר שהתפטר, או פוטר, ממנה בשנת 1680 כדי לפנות מקום להנרי פרסל. ב-1699 התמנה למשרה החדשה של מלחין הקאפלה המלכותית.
היום מוכרים ארבעה-עשר סדרי-תפילה ויותר ממאה מזמורים מאת בלואו. נוסף למוזיקה הכנסייתית הצרופה, כתב בלאו את "ריבון רם ונישא, שמחת לבנו", אודה לראש השנה 1682 וחיבורים דומים לשנים 1683, 1687, 1688, 1689, 1693, (?), 1694 ו-1700; אודות וכדומה לחגיגת יום ססיליה הקדושה ב-1684, 1691, 1695 ו-1700; לכבוד הכתרת ג'יימס השני שני מזמורי תפילה, "הנה אלוהים מגיננו" ו"יש ואלוהים דובר בחזיונות"; כמה קטעי צ'מבלו (1689); "אפיסדיום" למלכה מרי (1695) ואודה על מותו של פרסל (1696). בשנת 1700 הוציא לאור את "אמפיון אנגליקוס", קובץ קטעי מוזיקה לקול אחד, שניים, שלושה וארבעה קולות, בליווי בס ממוספר.
דף מפורסם ב"היסטוריה של המוזיקה" מאת צ'ארלס ברני מוקדש לאילוסטרציות של "crudities", שרובן מגלות רק מאמצי ביטוי ראויים לשבח, אם גם בוסריים, האופייניים למוזיקה אנגלית של אותן שנים, אך אחדות מהן (שעליהן אומר ברני "כאן אנו אבודים") מצוינות בפירוש.
בלואו מת ב-1 באוקטובר 1708 בביתו בברוד סנקטוארי ונקבר בשדרה הצפונית של כנסיית וסטמינסטר.
אמידה

ערך זה עוסק בתחום בהסקה סטטיסטית. אם התכוונתם לבודהה אמידה, ראו .
אֲמִידָה (נקראת לפעמים גם שיערוך) היא אחד התחומים המרכזיים בהסקה סטטיסטית. מטרתה לאמוד ולהעריך תכונות של האוכלוסייה באמצעות עיבוד מתמטי של ערכים המכמתים את אותן התכונות, והם נדגמים באופן מקרי מתוך אותה אוכלוסייה.
הצורך באמידה מתעורר כאשר ההתפלגות של משתנים מקריים המעורבים בְּניסוי אינה ידועה באופן מלא. בתרחיש השכיח ביותר, נתון שההתפלגות שייכת למשפחה מוכרת של התפלגויות, אבל לא ידוע איזו מבין החברות במשפחה היא ההתפלגות הנכונה. למשל, ייתכן כי ידוע שהנתון מתפלג נורמלית, על פי גרף הפעמון, אך ממוצע או שונות האוכלוסייה, או שניהם, אינם ידועים. במצב הפשוט יותר – שבו ההתפלגות ידועה – ניתן לענות על כל שאלה סטטיסטית מתוך התכונות של ההתפלגות עצמה, ואז אין סיבה לאמוד.
לדוגמה, שיקולים כלליים מאפשרים לסטטיסטיקאים להסיק שבמערכת תאורה גדולה, מספר הנורות שיישרפו במשך שעה הוא משתנה מקרי בעל התפלגות פואסונית, אלא שלשאלה 'מה הסיכוי שיישרפו ארבע נורות, אם מספר הנורות מתפלג פואסונית' אין משמעות, בלי שנקבע באיזו מבין התפלגויות פואסון מדובר; זוהי משפחה של התפלגויות, שההתפלגויות החברות בה נבדלות זו מזו בתוחלת שלהן.
במקרה כזה, תורת האמידה מציעה שיטות שונות להערכת הפרמטרים. אחרי שנאסף מדגם של ערכי המשתנה המקרי (למשל, על ידי הפעלת עשר מערכות תאורה, כל אחת למשך שעה, וספירת הנורות שנשרפו בכל מערכת), אפשר לנסות לאמוד על-פי המדגם את ערכו האמיתי של הפרמטר הלא ידוע. שיטה נפוצה לאמידת הפרמטר היא באמצעות נראות מקסימלית, אולם קיימות שיטות רבות נוספות.
דגימה מהתפלגות השייכת למשפחה

נניח ש־ \{F_{\theta }:\theta \in I\} היא משפחה של התפלגויות, כאשר  \theta  הוא פרמטר שערכו קבוע אך אינו ידוע. הקבוצה  I מציינת את הערכים שהפרמטר יכול לקבל א-פריורי; לדוגמה, כל המספרים הממשיים. המשתנים  X_{1},\dots ,X_{n} הם כולם בעלי ההתפלגות  {F_{\theta }}, ובלתי תלויים זה בזה. אם כך, ערכו של הפרמטר מגדיר באיזו התפלגות מדובר, וזה קובע את ההסתברות לכל תוצאה אפשרית של המדגם. כללי המשחק קובעים שאנחנו מקבלים את תוצאת המדגם, אבל איננו יודעים מהו ערך הפרמטר שהיה אחראי לתוצאה זו; זהו הסוד שהאמידה מנסה לחשוף.
דוגמה: ידוע שגובהם של בנים בכתה ו' מתפלג התפלגות נורמלית (כך סביר להניח, על-פי משפט הגבול המרכזי), אלא שהתוחלת והשונות של ההתפלגות אינן ידועות. במקרה כזה המשפחה כוללת את כל ההתפלגויות הנורמליות. יש כאן שני מרכיבים, ואפשר לנסות לאמוד כל אחד מהם בפני עצמו.
אומדים

נסמן את ערכי המשתנה שהתקבלו במדגם ב- X_{1},\dots ,X_{n}. אם כך, זהו מדגם בגודל  n. על-פי המודל הנפוץ, המשתנים  X_{i} הם בעלי אותה התפלגות התלויה, כאמור, בפרמטר לא ידוע,  \theta , והם בלתי תלויים זה בזה.
כל פונקציה מדידה  T=T(X_{1},\dots ,X_{n}) של המשתנים  X_{i} קרויה סטטיסטי, או, כאשר מבקשים להשתמש בה כדי לאמוד את הפרמטר, בשם אומד (במלעיל) או משערך. הערך אותו מקבל האומד עבור מדגם מסוים נקרא אומדן. מטרתו של האומד היא לתת הערכה מוצלחת לערכו של הפרמטר, ולכן על החישוב להיות חופשי משימוש בפרמטר. ההתפלגות של  T, עם זאת, בהחלט תלויה בערך הפרמטר; אלמלא כן, לא הייתה שום דרך להסיק מסקנות על הפרמטר מן הערך של  T.
לא כל האומדים מתאימים באותה מידה למשימתם. תורת האמידה עוסקת בהשוואה של אומדים ובבניה של אומדים מוצלחים. דרישה נפוצה ומקובלת לאומד היא חוסר הטיה: אם התוחלת של המשתנה המקרי  T (המחושבת עבור ערך מסוים של  \theta ) שווה ל- \theta  (וזאת לכל ערך של  \theta ), אז האומד  T הוא אומד חסר הטיה.
דוגמה: נחזור לדוגמה הקודמת, כאשר הפרמטרים הם התוחלת והשונות של גובהם של בנים בגיל מסוים. גובהו של הבן הראשון במדגם מהווה אומד חסר הטיה לתוחלת; כך גם הממוצע של ארבעת הבנים האחרונים במדגם. לעומת זאת, גובהו של הבן הנמוך ביותר במדגם הוא אומד מוטה. הריבוע של סטיית התקן של המדגם, מהווה אומד מוטה לשונות. כאשר מכפילים אומד זה ב- n/(n-1) (למדגם בגודל n), מתקבל אומד חסר הטיה.
בין האומדים חסרי ההטיה, מעדיפים את זה ששונותו נמוכה יותר (משום שהוא 'יציב' יותר, ופחות תלוי במדגם שעלה בגורל).
במצבים מסוימים, קיים אומד שהוא 'בעל שונות מינימלית במידה שווה', כלומר אומד חסר הטיה  T, כך שלכל אומד חסר הטיה אחר,  T', השונויות מקיימות  V(T)\leq V(T') לכל ערך של הפרמטר  \theta . אומד כזה הוא אומד חסר הטיה בעל שונות מינימלית במידה שווה (Uniformly Minimal Variance Unbiased Estimator, או UMVUE, בקיצור). אם שני אומדים חסרי הטיה לאותו פרמטר הם בעלי תכונה זו, אז הם שווים זה לזה (בהסתברות 1).
סטטיסטיים מספיקים

סטטיסטי הוא פונקציה של המדגם שאיננה מערבת את הפרמטר הלא ידוע. סטטיסטי S נקרא סטטיסטי מספיק אם כל המידע שמכיל המדגם על הפרמטר, ניתן למיצוי מתוך הסטטיסטי. במונחים טכניים, הדרישה היא שהתפלגות המדגם, המותנית בערכו של S, אינה תלויה עוד בפרמטר. שקולה לכך הדרישה שההתפלגות של כל סטטיסטי, כשהיא מותנית בערכו של S, אינה תלויה בפרמטר.
אפשר לזהות (ואף לחשב) סטטיסטים כאלה באמצעות משפט הפירוק. לפי משפט זה, סטטיסטי S הוא מספיק, אם פונקציית הנראות של המדגם מתפרקת למכפלה של שני מרכיבים: אחד מהם תלוי בפרמטר וב־S, והשני אינו תלוי בפרמטר.
הממוצע הוא סטטיסטי מספיק במקרים רבים (ובפרט כאשר עוסקים במשפחה של התפלגויות נורמליות, או של התפלגויות פואסון). כך למשל, ברגע שידוע כי גובהם הממוצע של עשרים הילדים שעלו במדגם הוא 157 סנטימטר, אין יותר צורך לדעת את גובהו של כל אחד ואחד מן הילדים (וליתר דיוק, נתונים אלה אינם יכולים ללמד אותנו דבר על הממוצע האמיתי של האוכלוסייה, מעבר למה שאפשר ללמוד מן המספר 157).
בהינתן סטטיסטי מספיק, משפט ראו-בלקוול מספק שיטה לשיפור אומד חוסר הטיה: המשפט מבטיח את קיומו של אומד חדש, שגם הוא חסר הטיה, ושונותו קטנה יותר מזו של האומד הקודם. אומד זה הוא לעיתים קרובות אומד אופטימלי, כלומר UMVUE.
ראו גם

טעות ריבועית ממוצעת
פרמטר סטטיסטי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph126566
ירושלם הבנויה

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 מאת:  בוריס שץ 
 איורים:  זאב רבן
 שפת המקור:  יידיש
 הוצאה
 הוצאה:  ירושלם הבנויה: חלום בהקיץ
 תאריך הוצאה:  1924 (ה'תרפ"ד)
 הוצאה בעברית
 תרגום:  מרדכי האזרחי
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002087547
 
"ירושלם הבנויה: חלום בהקיץ" הוא רומן אוטופי שנכתב בשנת 1918 על ידי בוריס שץ, מייסד בית הספר לאמנות ״בצלאל״ בירושלים. הוא פורסם לראשונה בירושלים בעברית רק בשנת 1924, בתרגומו של מרדכי אזרחי (קרישבסקי). הרומן, בעל סממנים אוטוביוגרפים רחב יריעה, פורש חזון עתידני של ארץ ישראל שבה שורר שלום נצחי, ושבה האמנות, החברה, הטכנולוגיה וחיי האהבה משתלבים זה בזה בצורה הרמונית וטבעית.
היסטוריה

את ״ירושלם הבנויה״ כתב שץ במקור בשנת 1918, בסיום מלחמת העולם הראשונה והתקופה העות'מאנית בארץ ישראל, לאחר ששב מהשבי בדמשק. שץ כתב את הנובלה במקור ביידיש, שפת אימו, בתקופה שבה שהה בגלות כפויה מירושלים בצפת, במושבה מגדל ובטבריה בעקבות גירושו מירושלים על ידי העות׳מנים בשלהי 1917. כפסל וצייר ברא שץ בספרו – דווקא על רקע ירושלים השוממה למחצה – עולם ציוני-עתידני אופטימי וסוחף ההולך בגדולות בעקבות הרומנים האוטופיים מאת ויליאם מוריס ותיאודור הרצל. הנובלה מציגה את ארץ ישראל בשנת 2018, ומתארת אותה כאוטופיה תרבותית ובנוסף לכך, הספר כולל שלל המצאות אמנותיות, טכנולוגיות, פוליטיות וחברתיות מרחיקות לכת, לצד סיפור אהבה נועז ויצרי המתרחש בירושלים האוטופית. שץ, שנפטר בשנת 1932, תכנן להמשיך ולפרסם חלקים נוספים של הנובלה, אולם לבסוף פורסם רק חלק אחד ממנה.
המהדורה העברית ראתה אור במרץ 1924, לאחר שכמה פרקים ממנה כבר הודפסו במהלך השנים בכתבי-עת שונים. היא הודפסה בבית הדפוס "העברי" בירושלים.
את גרסת היידיש הצליח שץ לפרסם בניו יורק, ארצות-הברית רק שנה מאוחר יותר למהדורה העברית, ב-1925 (די געבויטע ירושלם: א חלום אויפ'ן וואהר, היברו פאבלישינג קאמפאני, 1925). בהקדמה שצירף שץ למהדורות העברית והיידיש הוא אף מזכיר שתיים מן הסיבות שהשפיעו על הופעתו המאוחרת של הספר בדפוס. הראשונה, שעיכבה את הההוצאה, הייתה מעשי האיבה בין הערבים ליהודים, שבעטיים כנראה חשש שהטורקים יחזרו לארץ ויתנכלו לו בשנית ("טרם אבדה מן הארץ חית-האדם, לנו היהודים היא מראה את נחת-אכזריותה בפראות ואי-אנושיות כזו, שלא הייתה כמוה גם בימים הנוראים ביותר, אשר נכתבו בהיסטוריה בדמנו. בכל זאת מרגיש אנכי, שאלה הן פרפורי-הגסיסה האחרונים של הרשעה."). מנגד, הסיבה השנייה - שדווקא דרבנה את שץ להוציא את הספר - הייתה שרעיונותיו המהפכניים יתיישנו, וההתפתחויות הטכנולוגיות יהפכו את המצאותיו וחלומותיו שבספר למציאות. ואכן, בעמודים הקדמיים של שתי המהדורות מצוינים התאריכים 1918 ו״תרע״ח״ כמה פעמים ובהדגשה - בכדי להבליט את החדשנות התקדימית של רעיונותיו.
במאמר אודות תערוכת בצלאל בניו יורק בשנת 1926, מצוטט שץ, המתאונן נגד המו"ל האמריקאי שלא העביר לו תמלוגים בעבור פרסום ספרו.
יוסף קלאוזנר, בביקורת אודות הספר, מציין את דמותה של האשה ה"עצבנית והרשעה" בגן האהבה, ש"אפילו בתור-חוץ-לארץ אי אפשר לצייר כדמותה לאחר מאה שנה". עם זאת משבח קלאוזנר את האמונה בעתיד היישוב היהודי ואת היופי המוצף על פני הספר כולו.
בשנת 2018 נערכה במוזיאון ישראל תצוגה לציון מאה שנה לכתיבתו של הספר.
בשנת 2024 ראתה אור מהדורה מחודשת ומתוקנת של הספר בהוצאת רסלינג ובעריכתו של יקיר שגב.
תיאור

את ״ירושלם הבנויה" כתב שץ כיצירה בשני חלקים לא שווים, כשהשני ארוך מן הראשון. פרקי העלילה מסתיימים לא אחת בסצנה דרמטית, מה שמעניק לה נופך מותח וקצבי. חלקו הראשון של הרומן נפתח בסצנה המכוננת על גג מגדל "בצלאל", המתוארת באיור השער מאת זאב רבן (1924, אוסף מוזיאון ישראל, ירושלים). בצהרי יום שישי, במחצית מלחמת העולם הראשונה, משקיף בוריס שץ מגג "בצלאל" על ירושלים לפני כניסת השבת. הוא שוקע בחלום בהקיץ, ומבחין לפתע בדמות רבת הוד הנשענת על המנורה. לתדהמתו שץ מוצא עצמו משוחח עם לא אחר מאשר בצלאל בן אורי, האמן המקראי הנערץ שבנה את כלי אוהל מועד, ושאת שמו העניק לבית ספרו. לבקשת שץ הסובל והמיואש, מעביר בצלאל בן-אורי את שניהם באורח פלא מאה שנה קדימה אל העתיד, בו שורר שלום תמידי. שם, באמצעי הטכנולוגי החדיש ביותר - האווירון - הוא לוקח את שץ לסיור לאורכה ולרוחבה של ארץ ישראל העתידית, והסיפור יוצא לדרכו. מכאן נעים פרקי העלילה הלוך וחזור בזמן, בין ההווה הביוגרפי של שץ בתקופת השפל של מלחמת העולם, ובין העתיד האידיאלי בארץ ישראל שאליו הוא משוגר, מאה שנים מאוחר יותר. לא אחת מסתיימים ביקוריו של שץ בעתיד ביקיצה ממצב החלימה שפוקד אותו כשהוא מועבר לשם, עד למפגש הבא עם בצלאל בן-אורי שלוקח אותם שוב לעתיד, וחוזר חלילה.
בחלקו הראשון של הרומן, בוריס שץ ובצלאל בן-אורי המבקרים בעתיד הם רואים ובלתי נראים. באופן מוסווה זה הם מסיירים בארץ ישראל ומתבוננים מקרוב, באין מפריע, בשינויים החברתיים והטכנולוגיים העצומים שחלו בה במאה השנים האחרונות. בתיאוריו מקדיש שץ תשומת לב רבה אף להיבטים האסתטיים של החברה העתידית, לתכנון ולעיצוב מרחביה, לאדריכלות ולאופנות הלבוש, המשלבות מוטיבים מזרחיים וקדמוניים. שץ מן העבר ילמד על אורחות המדינה העברית העתידית ויושביה, יבקר בבית הספר ״בצלאל״ החולש על עיקר התעשייה בארץ, ואף יחזה ביצירותיו שלו המוצגות בבית המקדש השלישי - שהוא כעת מוזיאון.
עלילת חלקו השני של ״ירושלם הבנויה״ נפתחת שנה בדיוק מסיום החלק הראשון. חלק זה ארוך ואפל מקודמו, ואף מרובד יותר. בחלק זה גם מתפתח סיפור אהבה נועז וארוטי המתרחש בירושלים האוטופית בין שץ עצמו ובין המורה הצעירה והיפה, המכונה ״השולמית״ (ברוח ״שיר השירים״). במקביל, מכיל חלקו השני של הרומן גם מידע ביוגרפי והיסטורי יקר ערך אודות שץ, ״בצלאל״ ותנאי החיים הקשים של היהודים בירושלים בשלהי השלטון העות׳מני. ואכן, למרות שספרו של שץ הוא מעשה יצירה בפרוזה ולא מסמך תיעודי היסטורי, חזקה עלינו שהאירועים והאישים המופיעים בו, גם אם עברו עיבוד ספרותי, מבוססים ישירות על חוויותיו האישיות בתקופה זו.
הערות שוליים

↑  ראו: ירושלים הבנויה, הארץ, 19 במרץ 1924
↑  ראו: ירשלם הבנויה, דואר היום, 23 במרץ 1924
↑  ראו: א. רבינסון, תערוכת "בצלאל" באמריקה, דואר היום, 2 במאי 1926
↑  יוסף קלוזנר, חלום בהקיץ (מעין בקרת), הארץ, 18 באפריל 1924
↑  יוסף קלוזנר, חלום בהקיץ (מעין בקרת), הארץ, 18 באפריל 1924
↑  ראו: חלום בהקיץ: 100 שנים לספרו האוטופי של אבי האמנות הישראלית בוריס שץ: מוצג מיוחד, באתר מוזיאון ישראל
יוסף ברוורמן

אין תמונה חופשית
יוסף ברוורמן (1911 – 3 במאי 1939) היה איש אצ"ל שפרש מהארגון, הצטרף למשטרת המנדט והוצא להורג על ידי האצ"ל באשמת בגידה.