stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עיתונות ללא כוונת רווח
היסטוריה

מודל הבעלות ללא כוונת רווח אינו חדש. גוף החדשות הוותיק והגדול ביותר בעולם, סוכנות הידיעות אי-פי, הוקמה כקואופרטיב ללא כוונת רווח בשנת 1846. כיום סוכנות הידיעות מעסיקה כ-3,000 עיתונאים ברחבי העולם. ארגון העיתונות החוקרת הראשון היה ״המרכז לעיתונות חוקרת״ (The Center for Investigative Reporting) שנוסד בסן פרנסיסקו בשנת 1977. עיתונות חוקרת היא סוג נפוץ של עיתונות ללא כוונת רווח. בעשורים האחרונים הוקמו ארגונים ללא כוונת רווח רבים, ראשיתם בארה״ב ובהמשך ברחבי העולם. על פי המכון האמריקאי לחדשות ללא כוונת רווח (Institute for Nonprofit News) אשר הוקם בשנת 2009, מספר כלי התקשורת האמריקאים אשר פועלים במודל ללא כוונת רווח עלה מעשרות בודדות של כלי תקשורת בשנת 2009 עד לכ-400 כלי תקשורת בשנת 2023. כמחציתם פועלים ברמה מקומית, והשאר פועלים ברמה ארצית ואף בינלאומית. המכון נוסד במפגש של 27 כלי תקשורת ללא כוונת רווח שהתכנסו יחד, ועודדו בעקבות זאת את צמיחתם של כלי תקשורת רבים ללא כוונת רווח.
נכון ל-2024 ישנם גופי חדשות רבים הפועלים במסגרת מודל ללא כוונת רווח. בדו״ח שנעשה בשנת 2016 על ידי המוסד האמריקאי לעיתונות (American Press Institute) נמצא כי מתוך גופי התקשורת ללא כוונת הרווח שנבדקו, 74% הוקמו בעשר השנים האחרונות לפרסום הדו״ח (2006–2016), ו-35% הוקמו בחמש השנים האחרונות (2011–2016). גם בקרב התקשורת המסחרית נרשמה בארבע השנים האחרונות עלייה בקבלת כספים, ובשיתופי פעולה עם גופי תקשורת ללא כוונת רווח. בשל מודל המימון האלטרנטיבי שלהם, רבים מארגונים אלה תרמו תרומה משמעותית לעיתונות החוקרת. למשל, הארגון האמריקאי פרופבליקה (ProPublica) זכה בפרס פוליצר כעבור שנים בודדות מהקמתו.
מימון

מודל העיתונות ללא כוונת רווח ממומן ברובו באמצעות תרומות פרטיות וקרנות. למשל, אתר ״שקוף״ הישראלי ממומן באופן מלא על ידי תרומות מהציבור. כ-9,000 תומכים חודשיים מממנים את כלי התקשורת בסכום ממוצע של כ-330,000 ש״ח בחודש, שהם כ-36 ש״ח בממוצע לתורם. לעומת זאת, הארגון האמריקאי פרופבליקה מתבסס במידה רבה על מימון של קרנות. בשנת 2023 תרמו לארגון כ-55,000 תורמים, ומתוך 100 התורמים הגדולים של הארגון – כ-70 תורמים היו קרנות. בשנת 2022, למעלה מ-50% מההכנסות של כלי תקשורת אמריקאים ללא כוונת רווח הגיעו מקרנות, וכ-30% מתרומות של אנשים פרטיים, כך על פי דו״ח של המכון האמריקאי לחדשות ללא כוונת רווח.
מודל העיתונות ללא כוונת רווח עובד היטב כאשר ישנו ביקוש גבוה לשירות או מוצר מסוימים או כאשר השירות או המוצר חיוניים לחברה, אך השוק אינו מסוגל לתמוך במימון היצירה ובהפצה שלה בכוחות עצמו. במאמר שפרסם החוקר האמריקאי הארי בראון, הוא טען כי עיתונות ללא כוונת רווח תוכל להשיג חופש עריכה גדול יותר אם תישאר שקופה באשר למקורות המימון שלה. בפרופבליקה מפרסמים באופן שקוף את פירוט ההכנסות המלא שלהם, את משכורות כתביהם ואת העמדות האידאולוגיות של תורמיהם. גם בישראל, גוף העיתונות העצמאית ״שקוף״ מפרסם את פירוט התקציב המלא שלו באופן שנתי.
השפעת מודל המימון על התוכן

בעוד העיתונות המסחרית נתונה רבות ללחץ מגורמים ומשיקולים מסחריים בשל הצורך להישאר רווחיים, העיתונות ללא כוונת רווח זוכה לחופש פעולה גדול יותר. במדיה המסחרית נרשמה עליה של כלי תקשורת המנמיכים את המחויבות שלהם לערכים עיתונאיים מקובלים, מפחיתים תקציבי עריכה ומוציאים לפרישה מוקדמת כתבים ועורכים – כל זאת על מנת לשמור על רווחים גבוהים אשר יספקו את המשקיעים שלהם. מול אילוצים אלה של המדיה המסחרית, בולט היתרון המשמעותי של גופי תקשורת ללא כוונת רווח, והוא היעדר הצורך להיות רווחיים.
עיתונאים פועלים בהתאם לאינטרס הרווחיות של גופי התקשורת בהם הם עובדים – גם כאשר אינטרסים אלה מתנגשים עם הערכים האישיים שלהם. פעמים רבות הם נתונים ללחץ לפרסם סיפורים פופולריים בתדירות גבוהה כדי לממן את הארגון בו הם עובדים. לעומתם העיתונאים העובדים בארגונים ללא כוונת רווח אינם נתונים ללחץ מסחרי, חופשיים לעבוד על סיפורים העשויים להיות פופולריים במידה פחותה, ואף זוכים לעבוד עליהם לאורך זמן ממושך יותר. מייסד ״הטקסס טריביון״, גוף תקשורת ללא כוונת רווח הפועל בטקסס, אוסטין, קרא לעיתונות מסוג זה עיתונות ׳בהא הידיעה׳. עיתונות אשר לוקחת סוגיות חשובות ומורכבות ומציגה אותן בהקשר של יחס האזרחים אל ממשלתם״.
עם זאת, על אף הגידול בגופי תקשורת הפועלים ללא כוונת רווח אשר ממומנים על ידי קרנות ותורמים, גופים אלה עדיין מתמודדים עם קשיים אתיים. למשל, תחנת טלוויזיה ציבורית גדולה בניו יורק דחתה מענק משמעותי שהוצע לה בעבור הפקת סדרה דוקומנטרית, בשל חשיפת קשריו של התורם לנושא הסדרה. כלומר, על אף היעדר הלחץ המסחרי, גופי תקשורת ללא כוונת רווח עדיין אינם חסינים בפני מניפולציות ולחצים כלכליים, ועל כן אינם בהכרח נקיים מאינטרסים. בדו״ח שנעשה בשנת 2016 על ידי המכון האמריקאי לעיתונות (American Press Institute) על ההיבטים האתיים של גופי תקשורת ללא כוונת רווח, נמצא כי מממנים רבים מממנים גופי תקשורת באותם האזורים בהם הם פועלים בעצמם. במקרים כאלה, המממנים של גופי התקשורת עשויים להפעיל על העיתונאים לחצים להימנע מסיקור נושאים מסוימים הפוגעים באינטרסים שלהם. כמו כן, בדו״ח האמור נמצא כי 40% בלבד מגופי התקשורת ללא כוונת רווח דיווחו כי כתבו אמנות בנוגע למימון אותו יקבלו, וכשליש כתבו הנחיות המפרטות את מידת הקשר הנאותה עם המממנים.
עיתונאים העובדים בכלי תקשורת ללא כוונת רווח נוטים יותר מעיתונאים העובדים בתקשורת המסחרית לכלול פרשנויות ודעות בדיווחים שלהם, ופחות לפרסום מידע המתבסס על עובדות בלבד, וכן פחות להניע לפעולה בדיווחיהם. כלומר, עיתונאים ללא כוונת רווח נוטים להציג עצמם כמומחים וכמחנכים באמצעות הענקת פרשנות לצד הדיווחים העובדתיים. זאת בניגוד לעיתונאים המסחריים, אשר נוטים בצורה מובהקת להניע לפעולה את קהל הקוראים שלהם, ומשתדלים להימנע מפרשנויות תוך דיווח המבוסס על מידע מאומת ועובדתי ללא משוא פנים.
בין מאי 2010 לספטמבר 2011, ״פרויקט העיתונות״ של מרכז המחקר פיו סקר 46 גופי עיתונות חוקרת שהוקמו לאחר 2005, ובחן את מידת השקיפות, ההטיה הפוליטית, מספר מקורות ההכנסה והפרודוקטיביות שלהם. ממצאי המחקר הראו כי במהלך תקופת זמן זו, גופי חדשות אשר נהנו ממספר גבוה יותר של מקורות מימון היו מאוזנים יותר מבחינה אידאולוגית. מתוך כלל הארגונים שנבחנו, 56% תויגו כמוטים אידאולוגית. כמו כן, נמצא כי גופי החדשות המוטים ביותר מבחינה אידאולוגית נטו להיות ממומנים ברובם או במלואם על ידי ארגון-אב אחד. במקרים רבים נושאי הסיקור תאמו לנטייה הפוליטית של התורמים.
בישראל

שוק התקשורת הישראלי לוקה בריכוזיות גבוהה, בזיקות ובקשרים בין גופים בתעשייה. אלה יוצרים אינטרסים חופפים בין גופי תקשורת ובין מסקרים למסוקרים ופותחים פתח להשפעה הדדית ביניהם. קשרים בין בעלי שליטה באמצעי התקשורת לבין מקבלי החלטות עשויים להתבטא בהשפעה על הסיקור הפוליטי. לכן התבססות על מודל של מימון המונים ללא כוונת רווח מעניקה לכלי התקשורת הישראליים חופש פעולה רחב יותר.
בישראל ישנם גופי תקשורת רבים ללא כוונת רווח. אחד מגופי התקשורת המרכזיים בתחום הוא האיחוד בין שלושה כלי תקשורת מובילים: שקוף, העין השביעית והמקום הכי חם בגיהנום. השלושה מתמקדים בעיתונות חוקרת, ופועלים במודל כלכלי של מימון המונים ובעלות מלאה של תומכי המיזם, אשר זוכים לבחור את נושאי התחקיר של המיזם באמצעות הצבעות. כחלק מתנאי המיזוג נקבע כי כלי התקשורת ישמרו על עצמאות, אך ינוהלו יחד על ידי שקוף.
בין גופי התקשורת הנוספים ללא כוונת רווח ניתן למנות את זמן ישראל (מבית ״Times of Israel״) אשר נמצא בבעלותם המשותפת של המיליארדר האמריקאי סת' קלרמן והעיתונאי דייוויד הורוויץ, את שיחה מקומית הממומן על ידי תרומות מקרנות בינלאומיות ומישראלים, וכן את שומרים – המרכז לתקשורת ודמוקרטיה, הממומן על ידי קרנות אמריקאיות.
ראו גם

מוסד ללא כוונת רווח
הערות שוליים

1 2  Charles Lewis, The nonprofit road, Columbia Journalism Review, 2007
↑  The number of nonprofit digital newsrooms grew again in 2022, Nieman Lab
1 2  Rosenstiel, T., Buzenberg, W., Connelly, M., Charting new ground: The ethical terrain of nonprofit journalism, American Press Institute, 2016
1 2  שקיפות עצמית, באתר שקוף
↑  ProPublica, 2023 Annual Report, ProPublica, ‏2023
↑  INN Index 2022: Executive Summary, Institute for Nonprofit News
1 2  Westenskow, R. C., & Carter, E. L., Journalism as a public good: how the nonprofit news model can save us from ourselves, Communication Law and Policy, 2021
↑  Brown F., Foundation-funded journalism: Reasons to be wary of charitable support, Journalism Studies, 2010
↑  ProPublica, ProPublica (באנגלית)
1 2  Carpenter, S., Boehmer, J., & Fico, F., The measurement of journalistic role enactments: A study of organizational constraints and support in for-profit and nonprofit journalism, Journalism & Mass Communication Quarterly, 2016
↑  What If: The Non-Profit Media Model, HuffPost, ‏2009-08-30 (באנגלית)
↑  תהילה שוורץ אלטשולר ונדן פלדמן, ארגז כלים להתמודדות עם המשבר בשוק העיתונות הישראלי, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, ‏אוקטובר 2020
סיפורו של השגריר מורגנטאו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הנרי מורגנטאו
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  זיכרונות
 נושא:  ספר זיכרונות 
 הוצאה
 הוצאה:  דאבלדיי 
 הוצאה בשפת המקור:  (Doubleday, Page)
 תאריך הוצאה:  1918
 מספר עמודים:  407
 
סיפורו של השגריר מורגנטאו (1918; אנגלית: Ambassador Morgenthau's Story) הוא ספר זיכרונותיו של הנרי מורגנטאו, שהיה שגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית בין השנים 1916-1913, עד יום התפטרותו מהתפקיד. הספר הוקדש לנשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון, והוא נכתב במשך יותר משנתיים. סופר הצללים של מורגנטאו היה בורטון ג'. הנדריק (Burton J. Hendrick); אולם השוואה עם מסמכים רשמיים שהוגשו על ידי מורגנטאו בתפקידו כשגריר מראה כי הספר גובש ונכתב באופן נרחב על ידי מורגנטאו עצמו.
הספר הוא מקור ראשוני בנוגע לרצח העם הארמני ורצח העם היווני-פונטי שהתרחשו בשנותיה האחרונות של האימפריה העות'מאנית. כשיצא לאור, היה הספר נתון תחת ביקורת של שני היסטוריונים אמריקנים בולטים לגבי עיסוקו באימפריה הגרמנית בשבועות שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
תוכן הספר

שגריר ארצות הברית לשעבר באימפריה העות'מאנית, מורגנטאו, מתייחס לניסיונו ביחסים הגרמנים-עות'מאנים בזמן מלחמת העולם הראשונה. הוא התייחס למועצת האיחוד והקידמה כ"שיטת הבוס" (boss system) בתוך האימפריה העות'מאנית, והתייחס לכך שהיא עזרה לאימפריה הגרמנית להביא את העות'מאנים לצדם. הוא גם מתאר את השפעת גרמניה במניעת מכירת אניות מלחמה אמריקניות ליוון, תוכניותיהם לטריטוריות חדשות, תחנות פחם, פיצויים וסגירת הדרדנלים כדי להפריד את האימפריה הרוסית ממדינות ההסכמה בזמן מלחמת העולם הראשונה. הספר גם מכיל מידע על ביטול הקפיטולציות על ידי האימפריה העות'מאנית.
תוכן הספר > על הגנת ואן

מורגנטאו דיווח מהערים העות'מאניות חלב וואן. הוא ציטט את עדויותיהם של פקידי הקונסוליה, שהצדיקו את הגירושים כהכרחיים וטענו גם על שיתוף פעולה של האוכלוסייה הארמנית של ואן עם הכוחות הרוסים המתקדמים שכבשו את העיר, תירוץ בו השתמשו כהצדקה לרדיפת כל הארמנים.
בזיכרונותיו, כתב מורגנטאו מאוחר יותר:
"כשהשלטונות התורכיים נתנו את הפקודות לגירושים הללו, הם פשוט נתנו פקודת מוות לגזע שלם. הם הבינו זאת היטב, ובשיחותיהם עמי הם לא ניסו להסתיר את העובדה הזאת."
תוכן הספר > שיחות עם מנהיגים עותמאנים

לקח קצת זמן עד שסיפור הזוועות של הארמנים הגיע לשגרירות על כל פרטיו. השגריר מורגנטאו העלה לאחר מכן את הנושא באופן אישי בפני טלעת פאשה ואנוור פאשה. כאשר שאל מורגנטאו את שניהם אם המידע שמגיע אל השגרירות הוא אמין, הם התייחסו אליו רק כביטוי של הפרות הסדר שהיו רווחות בתוך המחוזות הארמנים במשך שנים רבות. כאשר הגיעו הדיווחים הקונסולריים מואן ואורפה, ביטלו אותם אנוור וטלעת כהגזמות פרועות.
השגריר ביקש ממשלת ארצות הברית להתערב, אבל ארצות הברית לא הייתה משתתפת במלחמת העולם הראשונה באותו הזמן ויכולה הייתה רק להביע מחאות בכתב או בעל פה בפני השלטונות העות'מאנים. זה לא נעשה ומורגנטאו נותר ללא תנופה מעבר ליחסיו האישיים עם אנשים בשלטון; כאשר גם זה נכשל, הוא משך את תשומת לבה של התקשורת העולמית לרצח העם הארמני המתמשך, ארגן מבצעי סעד פרטיים ועזר להקים את הוועדה האמריקנית לעזרת ארמניה וסוריה (American Committee for Armenian and Syrian Relief) (ACASR).
תוכן הספר > על רצח העם הארמני

מורגנטאו כתב בספרו על רצח העם הארמני: "אני משוכנע כי בכל ההיסטוריה של המין האנושי לא התרחש מאורע נורא כזה". הוא תיאר אותו כ"פשע הגדול ביותר בהיסטוריה המודרנית" וטען כי "בין הדפים השחורים ביותר בהיסטוריה המודרנית זהו הדף השחור מכולם".
תמונות בספר

כמה מהצילומים הכלולים בספר הזיכרונות (תרגום כיתובי התמונות המקוריים בספר נמצאים בתוך מירכאות):
ביקורת על הספר

ב-1990 יצא הספר "הסיפור שמאחורי סיפורו של השגריר מורגנטאו" מאת החוקר הית' לורי (Heath W. Lowry). לורי טען שספרו של מורגנטאו הוא תיעוד של "חצאי אמיתות גסות ושקרים בוטים".
בספר נטען שחמשת מכתביו של מורגנטאו עברו שינויים לפני פרסומם והוא מתיימר להציג את מכתביו "האמתיים".
לטענת מינה רוזן, פרופסור לתולדות יהודי האימפריה העות'מאנית, "בדיקה של יומניו שבכתב יד, מכתביו האישיים ודיווחיו לממשלת ארצות הברית...מוכיחים למעלה מכל צל של ספק שהיומנים הנדפסים שוכתבו כדי להצדיק את כניסתו של וודרו וילסון למלחמה".
לורי ניסה בספרו לערער על אמינות ספרו של מורגנטאו. לדברי החוקר יאיר אורון, "לורי ידוע כמקור העיקרי לניסיונות לפסול את מורגנטאו, ובכך לחזק את המאמץ הטורקי להכחשת רצח העם הארמני". הספר מופיע ברשימת הספרים ששלח שגריר טורקיה בארצות הברית לחברי הקונגרס האמריקני ב-1999, כאשר ביקשו להעביר החלטה "לאסוף את כל התיעוד הקיים בארצות הברית הנוגע לרצח העם הארמני". בשנת 2001 מסר שגריר טורקיה בתל אביב את הספר הזה לשר ישראלי.
גם מכחיש רצח העם הארמני גונתר לוי (Guenter Lewy) שותף למסקנותיו העיקריות של לורי בנוגע לזיכרונותיו של מורגנטאו.
הוצאות לאור

Ambassador Morgenthau's Story, Henry Morgenthau Sr., New York, 1918, Doubleday, Page & Co.
Original republished in 2003 by the Gomidas Institute. The new edition features an introduction by Ara Sarafian.
Republished by Wayne State University Press in 2003, edited by Peter Balakian, with a foreword by Robert Jay Lifton, an introduction by Roger W. Smith, and an epilogue by Henry Morgenthau III.
הנרי מורגנטאו, סיפורו של השגריר מורגנטאו: דין וחשבון אישי על רצח העם הארמני, הוצאת פרדס, 2018
לקריאה נוספת

Secrets of the Bosphorus by Henry Morgenthau, Sr. (1918)
הערות שוליים

↑  יאיר אורון, הכחשה : ישראל ורצח העם הארמני, מבוא, עמ' 20.
↑  The Story Behind ‘Ambassador Morgenthau's Story’, Istanbul (Isis Press), 1990
↑  מתוך מכתב-מאמר שכתבה רוזן לראש עיריית תל אביב, רוני מילוא, אצל: יאיר אורון, הכחשה : ישראל ורצח העם הארמני, פרק 9, עמ' 191.
↑  יאיר אורון, הכחשה : ישראל ורצח העם הארמני, עמ' 144; 209; 284, הערה 44.
הספר בגרסה סרוקה וניתנת לדפדוף
פסל של מורגנטאו בירוואן, ארמניה
על הזדון של הרודוטוס

פלוטרכוס
הרודוטוס
על הזדון של הרודוטוס או על רשעותו של הרודוטוס (ביוונית עתיקה: Περὶ τῆς Ἡροδότου κακοηθείας בלטינית: De malignitate Herodoti) הוא חיבור של הסופר וההוגה היווני-רומאי בן המאה ה-1 לספירה פלוטרכוס, שנמצא באסופת הכתבים פרי עטו, "מוראליה". בחיבור זה שם לעצמו פלוטרכוס מטרה לבקר את ההיסטוריון הקדום הרודוטוס.
פלוטרכוס משתמש בלשון בוטה מאוד נגד הרודוטוס, תופס אותו בשגיאות שונות, ומאשים אותו בדעה קדומה וסילופים. פלוטרכוס מאשים מספר פעמים את הרודוטוס באהדה יתרה לברברים, וטוען שהוא מוטה מראש נגד הערים תבאי, קורינתוס, ארגוס ופוקיס. עם זאת, ייתכן גם שמדובר בתרגיל רטורי בלבד, שבו פלוטרכוס לקח את תפקיד הקטגור, כדי לראות מה ניתן לומר נגד סופר כל כך ידוע ואהוב.
החיבור > ביקורת נגד הרודוטוס

פלוטרכוס פותח את חיבורו בטענה שהסגנון הפשוט והקלילות של הרודוטוס מטעים את מרבית קוראיו וגורמים להם להאמין שהוא כן עמם. פלוטרכוס מצטט את אפלטון, המכנה התנהגות מסוג זה "עוול קיצוני"; פלוטרכוס סבור שזו "הרשעות הגדולה ביותר להעמיד פן של פשטות רכה, ולהיות באמת זדוני ביותר." פלוטרכוס מאשים את הרודוטוס שהוא "מפעיל את הזדון שלו" נגד הקורינתיים והבויאוטים, והוא מצהיר שהוא חש להגן על אבותיו. פלוטרכוס סבור שכדי לחשוף את כל שקריו של הרודוטוס ידרשו ספרים רבים, אולם הוא מאמין שגם ספר אחד יוכל להספיק כל עוד הוא כתוב בלשון טובה.
הראיה הראשונה של פלוטרכוס נגד הרודוטוס היא שהרודוטוס משתמש לעיתים בלשון גסה וב"מונחים נתעבים", כאשר גם לשון עדינה יכולה להעביר את המסר. פלוטרכוס סבור שצורת כתיבה כזו מעידה בבירור על הגזמה. פלוטרכוס גם תוקף את נטייתו של הרודוטוס להפסיק באמצע תיאור של דברים חשובים ולהאריך בפרטים שוליים כמו אופיין של הדמויות הפועלות. הוא מביא בתור השוואה את תוקידידס, שלא מפרט יותר מדי בחיבורו את מגרעותיהם של קליאון והיפרבולוס, למרות ש"כאלה היו בשפע". גם פיליסטוס שכתב על דיוניסיוס הראשון, התמקד ב"עניינים היווניים" ולא סטה לעניינים אחרים. פלוטרכוס מכנה את הרודוטוס "אספן אסונות של אנשים", וכותב שנטייתו זו מעידה בבירור שהוא "נהנה מדברים רעים".
כמו כן פלוטרכוס מאשים את הרודוטוס שהוא שופט דברים בצורה חד-צדדית, ואינו מנסה כלל לראות את הצד השני של המטבע. פלוטרכוס גם תוקף את הרודוטוס על נטייתו הבאה: כאשר ידוע שאירוע מסוים התרחש, אולם ישנן שתי אפשרויות למה גרם לו, הרודוטוס (כך טוען פלוטרכוס) תמיד מעדיף את האפשרות הגרועה ביותר. פלוטרכוס משווה את הרודוטוס למחזאים הטוענים שהמלחמה הפלופונסית פרצה רק כי פריקלס רצה להשביע את רצונה של אספאסיה, ולא למען הכבוד האתונאי. פלוטרכוס אומר שהוא מסוגל להוסיף הערות נוספות "אבל אלו מספיקות כדי לאפשר לנו להבין את הטבע והנימוסים של הרודוטוס".
החיבור > מלחמת פרס–יוון

פלוטרכוס תוקף את טענתו של הרודוטוס, על פיה האניות ששיגרו האתונאים לעזרת המרד האיוני לקחו חלק קטן בלבד במרד, ומצטט סופרים אחרים המפארים את מעשי הגבורה של האתונאים במהלך קרב סרדיס. פלוטרכוס גם מוצא סתירות פנימיות בתיאורו של הרודוטוס לגבי התאריך שבו התרחש קרב מרתון. בקטע זה הוא פונה אל הרודוטוס וכביכול משוחח עמו: "ובכל זאת אתה מתיימר להיות היסטוריון של יוון!". לאחר מכן הוא מלגלג על כך שהרודוטוס כל כך מתאמץ להסביר מדוע סביר להניח שהאלקמיונידים בגדו באתונה למען הפרסים, ומיד לאחר מכן דוחה את הטענה ואומר שהוא לא מאמין שהם עשו זאת. הרודוטוס טוען כי בני ארגוס נותרו נייטרליים במלחמת פרס–יוון כיוון שחשיארש הראשון מלך פרס הבטיח להם הבטחות ופיצויים. לעומת זאת, פלוטרכוס מציע גישה על פיה הם עשו זאת כיוון שלא חפצו להיות תחת פיקודם של הספרטנים, אויביהם משכבר הימים.
פלוטרכוס גם תוקף את הרודוטוס על כך שהוא מעלה על נס את בני אתונה כמושיעי יוון במלחמה נגד הפרסים, בעוד את בני תבאי ופוקיס הוא מבקר ללא הרף. פלוטרכוס סבור שהרודוטוס היה מסוכסך עם בני תבאי, ובניגוד לדעתו של הרודוטוס, על פיה לאונידס הראשון מלך ספרטה שמר את התבנים עמו במהלך קרב תרמופילאי (בניגוד לשאר בעלי הברית שלהם הורה לסגת) רק כדי להשגיח עליהם שלא יבגדו, פלוטרכוס מאמין שלאונידס עשה זאת אדרבה, כי בטח בהם יותר מכל האחרים. כמו כן פלוטרכוס טוען שהרודוטוס "ישב ליד שולחן הכתיבה שלו כדי להמציא סיבות שווא וחשדות" נגד בני פוקיס.
פלוטרכוס טוען שהרודוטוס משבח יותר מדי את כושר הלחימה של המצביאה הפרסית ארטמיסיה הראשונה מקאריה, רק כי היא הייתה בת עירו, הליקרנסוס. פלוטרכוס מוסיף בלגלוג, שכנראה בגלל כשרונה האסטרטגי מינה אותה חשיארש להחזיר את בניו חזרה לאסיה, יען כי הוא "שכח להביא אתו נשים משושן". פלוטרכוס תוקף את הרודוטוס על טענתו שבני קורינתוס לא השתתפו בקרב סלמיס ונמלטו מיד עם התחלתו, ומביא כראיה לדבריו מצבות המוקירות את תרומתם של הקורינתים לניצחון.
לאחר כל האשמותיו מסכם פלוטרכוס את חיבורו: "אבל הוא [הרודוטוס] סופר חריף, סגנונו נעים, יש חן מסוים, כוח ואלגנטיות בסיפורים שלו." פלוטרכוס משווה את הרודוטוס למוזיקאי שמכוון את יצירותיו כדי לענג את קהלו, ואת ספרו משווה לוורדים, שיש ליהנות מריחם, אולם להיזהר מהזבובים הנמצאים בהם. הוא כותב כי "יש לשים לב להשמצות ולקנאה" המסתתרים תחת ביטויים מנוסחים היטב בספרו של הרודוטוס "שמא אנו, בחוסר זהירות, נקבל דעות אבסורדיות ושקרים, על המעולים והטובים ביותר בערים ובאנשים של יוון".
ראו גם

היסטוריות (הרודוטוס)
על אכילת בשר (פלוטרכוס)
הערות שוליים

↑  אצל: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ, הרודוטוס - היסטוריה, פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998. עמ' 30 הערה 28. מכונה החיבור "רוע הלב של הרודוטוס".
אצל: בנימין שימרון, הרודוטוס וראשית דברי הימים, מוסד ביאליק, 1990. עמ' 194. מכונה החיבור "על רשעות הרודוטוס".
אצל: דוד אשרי, קניין לדורות: היסטוריונים יוונים וכתיבת היסטוריה ביוון וברומא, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2004. עמ' 55. מכונה החיבור "על רוע לבו של הרודוטוס"
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 1.
↑  ספרו של הרודוטוס עוסק בעיקר במלחמת פרס–יוון, שבה הבויאוטים בגדו בשאר יוון והתייצבו לימין הממלכה האחמנית
↑  פלוטרכוס נולד בעיירה כאירוניאה ששכנה בחבל בויאוטיה
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 2.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 3.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 5.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 6.
↑  השוו: אריסטופנס, "האכראנים", 596-541.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 10.
↑  הרודוטוס, ספר שני, 45.
↑  הרודוטוס, ספר שני, 119.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 12.
↑  הרודוטוס, ספר ראשון, 135.
↑  הרודוטוס, ספר שני, 48-51. גם 145-146 171
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 13.
↑  ראו לדוגמה: הרודוטוס, ספר שישי, 53-54.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס, 14.
↑  הרודוטוס, ספר ראשון, 32.
↑  הרודוטוס, ספר חמישי, 95.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 15.
↑  הרודוטוס, ספר ראשון, 155-156 207 208.
↑  הרודוטוס, ספר ראשון, 92.
↑  הרודוטוס, ספר ראשון, 96.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 18.
↑  הרודוטוס מודה שהוא אינו יודע באיזה סכום מדובר
↑  הרודוטוס, ספר ראשון, 160.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 20.
↑  פלוטרכוס טען זאת גם בתחילת חיבורו, ראו לעיל
↑  פריאנדרוס, ירש את הטיראניה מאביו קיפסלוס. קורינתוס שלטה אז בקרקירה, ופריאנדרוס הציב את בנו ניקולאוס כמושל שם. הקרקירים מרדו, והרגו את ניקולאוס. בתגובה, הוציא פריאנדרוס להורג את ראשי המורדים וחטף את הנערים
↑  הרודוטוס, ספר שלישי, 48.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 22.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 24.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 26.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 27.
↑  הרודוטוס, ספר שביעי, 150-152.
↑  במסגרת ארגון הליגה ההלנית שנלחמה נגד הפרסים, סוכם כי האתונאים יפקדו על הצי המשותף והספרטנים על צבא היבשה המשותף
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 28.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 29.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 31.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 35.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 38.
↑  הרודוטוס, ספר שמיני, 94.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 39.
↑  פלוטרכוס, "על הזדון של הרודוטוס", 43.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810628049005606  BnF: cb13175121n (data)  GND: 4316166-2  LCCN: n83035325  SUDOC: 035222131  VcBA: 492/15012  VIAF: 1459154076023011860009   WorldCat (עם VIAF): 1459154076023011860009
לאדורה

| --- | --- |


הכניסה ללאדורה, 2006
 נתונים כלליים
 מייסדים:  לואי ארנסט לאדורה 
 תקופת הפעילות:  1854–הווה (כ־171 שנים) 
 חברת אם:  Groupe Holder 
 מיקום המטה:  מארק-אן-בארל 
 מוצרים עיקריים:  מקרון 
  
 www.laduree.fr
 
לאדורֶה (בצרפתית: Ladurée) היא חנות ומותג מגדנאות יוקרה שמרכזו בפריז, צרפת. ידועה כממציאת המקרון בעל השכבה הכפולה, ממנו נמכרים חמישה עשר אלף מדי יום. היא עדיין אחת מיצרני המקרון הידועות בעולם.
היסטוריה

לואי ארנסט לאדורה היה טוחן וסופר פורה שכתב בסוגות ספרותיות רבות: מחזות, שירה, רומנים, מסות, ספרים היסטוריים ומדעיים. הוא היה תומך גלוי ברפורמות חברתיות, למרות חוקי צנזורה נוקשים ועונשים חמורים לאלה שהפרו אותם. כפולמוסן חברתי, הוא נהג לבקר בכתביו חוסר סובלנות, דוגמה דתית ומוסדות צרפתיים בני-זמנו. הוא ייסד את המאפיה ברחוב רויאל, פריז ב-1862. במהלך התקוממות הקומונה הפריזאית של 1871 נשרפה המאפיה. באותו מקום נבנתה המאפיה מחדש וז’יל שרה הופקד על עיצוב הפנים שלה. כרובים לבושים בבגדי אופים צוירו על התקרה, ויצרו את סמל החברה. פנים הבניין נצבע באותו צבע צהוב-ירקרק כמו חזית הבניין. לאדורה עלתה לגדולה ב-1930 כשעלה במוחו של נכדו, פייר דפונטן, רעיון המקרון הכפול: הדבקת שני מקרונים ביחד בעזרת מילוי גנאש שמנתי.
קטרינה דה מדיצ'י הביאה את המקרונים מאיטליה לצרפת במאה ה-16, והמתכון לביסקוויט בקושי השתנה במהלך השנים, אולם כמויות המרכיבים ומראהו של המוצר הסופי משתנות בין אופה לאופה.
דפונטן גם פתח חדר תה במאפיה. באותם ימים נשים לא הורשו להיכנס לבתי קפה, שהיו נחלתם הבלעדית של הגברים. הייתה זו הצלחה גדולה עבור הגברות, שנהנו מפגישות ללא הגבלה בחדר התה במקום להיות ספונות בבתיהן.
ההווה

ב-1992 קבוצת "הולדר" השתלטה על חברת "לאדורה". משפחת הולדר היא גם הבעלים של רשת "פול" בצרפת. בעקבות ההשתלטות, החלה החברה בהתרחבות, והקימה חנויות מאפה וחדרי תה בשאנז אליזה וב-Le Printemps Haussmann ב-1997, הסניף הבא היה "לאדורה בונאפרטה" ב-2002. ההתפשטות הבינלאומית של "לאדורה" החל ב-2005, עם הסניף בלונדון.
חנויות "לאדורה" נמצאות כיום גם במונקו, שווייץ, יפן, איטליה, לבנון, טורקיה, איחוד האמירויות הערביות, לוקסמבורג, כווית, אירלנד וארצות הברית.
"לאדורה" הכינה את העוגות לסרט "מארי אנטואנט", בבימויה של סופיה קופולה; המקרונים המפורסמים שלה נראים בסצנה בה מופיעה מארי אנטואנט והשגריר מרסי. ניתן גם לראות אותן בסדרת הטלוויזיה "אחת שיודעת" כדברי המאפה החביבים על בלייר וולדורף.
הערות שוליים

↑  יולי 2001 - המקרון - טעימה מגן-העדן, discoverparis.net
↑  ההיסטוריה של קבוצת הולדר, באתר הקבוצה
↑  לאדורה מתפשטת ברחבי אירופה, sybarites.com‏ 12 בספטמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb151055149 (data)  VIAF: 144646512   WorldCat (עם VIAF): 144646512
פלימו

| --- | --- |
 השתייכות:  הדור החמישי לתנאים
 רבותיו:  רבי יהודה הנשיא
 בני דורו:  רבי אלעזר בן רבי שמעון
 
פְּלִימוֹ היה תנא בדור החמישי המוזכר מספר פעמים בברייתות שבתלמוד הבבלי. יש הסוברים כי הכינוי "פלימו" הוא גרסה שונה למילה "פלוני" או "פלמוני", ואין הכוונה לאדם מסוים.