stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה בוטבול
ביוגרפיה > הבחירות המקומיות 2024

לפני הבחירות לרשויות המקומיות בישראל בשנת 2018 נחתם הסכם בין מפלגת דגל התורה למפלגת ש"ס, לפיו בבחירות אלו ש"ס תתמוך במועמד דגל התורה לראשות עיריית אלעד יצחק פינדרוס ובבחירות הבאות תתמוך דגל התורה במועמד ש"ס. בסופו של דבר מועמדותו של פינדרוס נפסלה על ידי בית המשפט המחוזי מרכז בנימוק שמרכז חייו היה ונותר בירושלים ולא באלעד. בשל כך נותרה ש"ס ללא מועמד לראשות העיר והיא תמכה במועמד העצמאי ברק צברי, ואילו דגל התורה תמכה במועמדותו של ראש העיר המכהן ישראל פרוש, שניצח בבחירות. לקראת הבחירות הבאות, פסק הרב דוב לנדו כי למען היהדות (הצלת נוער נושר וענייני טהרה) חובה לתמוך בישראל פרוש גם בבחירות הבאות, ואין להתחשב בהסכם. מנגד, התבטא זקן מועצת גדולי התורה הרב מאיר צבי ברגמן כי דרך התורה היא לקיים הסכמים, וכי אסור לתלות את הפרת ההסכם בנושאים דתיים, ועל דגל התורה לתמוך בבוטבול.
בבוטבול תמכו חסידות ויז'ניץ, מפלגת בני תורה, ומפלגת הציונות הדתית. בבחירות, שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024, ניצח בוטבול את פרוש ברוב של 55.4% מהקולות ובפער של כ-2,326 קולות. הוא נכנס לתפקידו כראש עיריית אלעד ב-19 במרץ.
הערות שוליים

↑  אבי רבינא, ‏נפסלה מועמדות פינדרוס באלעד; 'דגל' וש"ס: נעתור לבג"ץ, באתר כיכר השבת, 17 באוקטובר 2018
↑  קובי עוזיאלי, הגר"ד לנדו באלעד: "אין להסכם שנחתם תוקף הלכתי, מסכן את עתידה של העיר", באתר בחדרי חרדים, 25 בפברואר 2024
↑  נוער נושר וטהרה: הסיבה שהגר"ד לנדו בחר בפרוש, באתר המחדש, ‏13 בספטמבר 2023
↑  "לכבד הסכמים": קרע בהנהגת 'דגל התורה', באתר ערוץ 7, 13 בספטמבר 2023
↑  חנני ברייטקופף ואיצלה כץ, ‏האדמו"ר מויז'ניץ הכריע: יש לתמוך בבוטבול באלעד; "כפוף לגדולי ישראל", באתר כיכר השבת, 12 בפברואר 2024
↑  חנני ברייטקופף, ‏הישג דרמטי לש"ס באלעד | אחרי ויז'ניץ', גם 'הפלג' יתמוך במועמד יהודה בוטבול, באתר כיכר השבת, 15 בפברואר 2024
↑  חזקי שטרן, ‏הציונות הדתית באלעד תכריע את הבחירות? תומכת ביהודה בוטבול ולא בישראל פרוש, באתר כיכר השבת, 22 בספטמבר 2023
↑  איצלה כץ, ‏אחרי המדגמים - תוצאות האמת קובעות: ניצחון של ש"ס באלעד, של דגל בבית שמש, באתר כיכר השבת, 28 בפברואר 2024
אלפיין

| --- | --- |


מטה החברה
 נתונים כלליים
 מייסדים:  צרפת Jean Redélé
 תקופת הפעילות:  1955–הווה (כ־70 שנה)
 חברת אם:  רנו
 חברות בנות:  Signature Team  אלפין (קבוצת מרוצים) 
 מיקום המטה:  צרפת בדייפ , צרפת
 ענפי תעשייה:  תעשיית הרכב
 מוצרים עיקריים:  מכוניות (לרוב מכוניות ספורט)
  
 www.alpinecars.com
 
אלפיין (בצרפתית: Alpine) היא יצרנית רכב צרפתית שנוסדה בשנת 1955 בדייפ, צרפת.
דגמי החברה > דגמים נוכחיים

אלפיין A110‏ (מ-2017)
אלפיין A290‏ (מ-2024)
אלפיין A390‏ (מ-2025)
Alpine A110
Alpine A290
דגמי החברה > דגמי עבר

אלפיין A106‏ (1961–1955)
אלפיין A108‏ (1965–1958)
אלפיין A110‏ (1977–1962)
אלפיין A310‏ (1984–1971)
אלפיין GTA‏ (1991–1984)
אלפיין A610‏ (1995–1991)
Alpine A106
Alpine A108
Alpine A110
Alpine A310
Alpine GTA
Alpine A610
דגמי החברה > דגמי קונספט

אלפיין A110-50‏ (2012)
אלפיין Vision Gran Turismo‏ (2015)
אלפיין Vision‏ (2016)
אלפיין Alpenglow‏ (2022)
אלפיין A290_β‏ (2023)
אלפיין A390_β‏ (2024)
Renault Alpine A110-50
Alpine Vision Gran Turismo
Alpine Vision
Alpine Alpenglow
Alpine A290_β
Alpine A390_β
הערות שוליים

↑  ההיסטוריה של המותג, באתר אלפין ישראל
ראובן קמינר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1929 דטרויט, ארצות הברית 
 פטירה:  20 בספטמבר 2020 (בגיל 91 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
ראובן קמינר (1929 – 20 בספטמבר 2020) היה איש ציבור וממקימי מחנה "שמאל ישראלי חדש" (שי"ח) .
ביוגרפיה

קמינר נולד ב–1929 בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית למשפחה ממוצא מזרח אירופי. כתלמיד תיכון, היה פעיל בתנועה הציונית־חלוצית "הבונים" ולאחר מכן ב"שומר הצעיר", ופעיל למען זכויות השחורים בארצות הברית. בצעירותו ביסס השקפת עולם קומוניסטית עם אהדה לברית המועצות.
ביוגרפיה > עלייתו ומגוריו בישראל

ב-1950 הכיר בארצות הברית את אשתו לעתיד דפנה. ב–1951 עלה לישראל, להימלט מגיוס לצבא האמריקאי, כדי שלא לשרת את "האימפריאליזם האמריקאי" במלחמת קוריאה. בישראל קבע את מגוריו בקיבוץ מרחביה, ולאחר שחברתו דפנה עלתה גם היא לארץ, עברו יחד לקיבוץ סער, שם התחתנו ונולד בנם נועם. בעקבות הפילוג במפ"ם על רקע היחס לברית המועצות הוא עזב את הקיבוץ, כשבין היתר תמך בעמדת ברית המועצות במשפטי פראג כחלק מקבוצת סנה. ב־1953 דפנה וראובן החליטו להעביר את מושבם לשכונת קריית יובל בירושלים. למד משפטים באוניברסיטה העברית והצטרף לתא סטודנטים יהודי-ערבי, ועבד עבור סוכנות הידיעות הסינית בישראל, אך פוטר מתפקידו לאחר שהעביר ידיעה בה מתחה המפלגה הקומוניסטית הישראלית ביקורת על זו הסינית.
יחד עם רעייתו, היה פעיל בסניף מק"י המקומי בקריית יובל, וגם השתתף במאבקים של תושבי המעברות העולים חדשים בני עדות המזרח לאחר שעלו ארצה והושמו במעברות בדרום ובבית שמש ובירושלים, בייחוד במעברת קריית יובל, שהפכה מאוחר יותר לשכונת קריית יובל שבמערב העיר, ובה התגוררו בני הזוג במשך עשרות שנים.
ביתם ברחוב בורוכוב 70 הפך למקום מפגש, מועדון דיונים, בית ספר למרקסיזם ואף מערכת של הירחון "ישראלפט" בשפה האנגלית שדיווח על הנעשה בישראל בעידן טרום–אינטרנט.
דעותיו ופעילותו

עם עלייתו לישראל היה השתייך לתנועת "השומר הצעיר", לאחר מכן עבר לתנועה הקומניסטית, התגייס לצה"ל ושירת במילואים והשתתף במלחמת ששת הימים. עם הזמן התמנה קמינר גם למזכיר סניף מק"י בירושלים, לאחר הפילוג במק"י ב-1965, ראובן הצטרף לתקופה קצרה לקבוצה שבהנהגת משה סנה, אך כעבור שנים מעטות עזב את שורותיה בגלל נטיותיה הציוניות והלאומניות שלא תאמו לו, אך גם אז המשיך להיות מרקסיסט נאמן והיה לדמות בולטת בשמאל הישראלי.
לאורך השנים היה למורה פוליטי שגידל וחינך דורות של תלמידים פעילי שמאל עד לפטירתו. ביתו היה מרכז לשיח ולפגישות פוליטיות. לאחר פירוק תנועת שי"ח שנמנה עם מקימיה, הקים עם חבריו את תנועת "שס"י", וב-1977 חברה שס"י למפלגה הקומוניסטית אז רק"ח ולתנועות נוספות להקמת החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון (חד"ש), בה היה פעיל באופן נמרץ עד סוף ימיו.
בנובמבר 1986, לקח חלק במשלחת שלום בת כ-20 חברים שנפגשו ברומניה עם נציגי אש"ף. בעקבות פגישה זו הועמד לדין לצד יעל לוטן, לטיף דורי ואליעזר פיילר בגין מפגש עם גורמים עויינים. הארבעה הורשעו ונגזר עליהם חצי שנת מאסר. לאחר ערעור נפסק כנגדם קנס על סך אלף שקלים כל אחד. אנשי התנועה הגזענית כ"ך ניסו להצית את ביתה של משפחת קמינר.
מתח ביקורת על מה שראה כרדימה מצד המערב כלפי סדאם חוסיין, וכן על חיסולו של אחמד יאסין. הרבה לפרסם טורים ומאמרים באתר הגדה השמאלית.
ב-1996 פרסם את ספרו "הפוליטיקה של המחאה: תנועת השלום הישראלית והאינתיפאדה בפלסטינית", בהוצאת אוניברסיטת סאסקס.
ארכיון השמאל הישראלי

ראובן ודפנה קמינר ייסדו את "ארכיון השמאל הישראלי", ותרמו את האוסף האישי הפרטי שלהם לספריה הלאומית בגבעת רם בירושלים בישראל, ולמכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית בהולנד.
חיים אישיים ומשפחה

לבני הזוג ראובן ודפנה קמינר שלושה ילדים, ד"ר נעם קמינר, מיכה קמינר וטלי. לבני הזוג שמונה נכדים. זוגתו דפנה הייתה ממקימת תנועת נשים בשחור, בנו נעם שנפטר בשנת 2014, היה פעיל שמאל בעצמו. שניים מנכדיו, מתן קמינר ותאיר קמינר, הם סרבני גיוס.
הערות שוליים

1 2 3 4 5   עופר אדרת, "להיות שמאלני זה לא תענוג": עם מותו של ראובן קמינר, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2020
1 2 3 4  ביפו ייערך אירוע לזכרו של פעיל חד"ש הוותיק ראובן קמינר במלאת שנה לפטירתו - זו הדרך, באתר זו הדרך, ‏16 באוקטובר 2021
1 2  אבי כצמן, מלחמת־השלם של ראובן קמינר, כותרת ראשית, 6 ביולי 1988
↑  ישראל פרץ, הורשעה משלחת השמאל, חדשות, 3 ביוני 1988
↑  צבי בן-דור בנית, המרקסיזם החי של ראובן קמינר ז"ל, באתר "שיחה מקומית", 22 בספטמבר 2020
1 2  חייו של לוחם: נפטר ראובן קמינר, פעיל השמאל העקבי במשך עשרות שנים, המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 21 בספטמבר 2020
↑  שמאל ישראל חדש
↑  שמאל סוציאליסטי ישראלי
↑  אוסף ראובן ודפנה קמינר
↑  בדרכי נועם, כל העיר, 5 בדצמבר 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 6006101  BnF: cb14485848g (data)  ISNI: 0000 0000 4295 7776  LCCN: n96063989  VIAF: 17450918   WorldCat (עם VIAF): 17450918
אמיר גבע

| --- | --- |

אמיר (משה) גבע, פורטרט
 לידה:  9 בספטמבר 1950 (בן 74) תל אביב
 לאום:  יהודי
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת דרום קליפורניה 
 תחום יצירה:  שירה, קולנוע
 מספר צאצאים:  2 
 
אמיר (משה) גבע (במקור גולדברג; נולד ב-9 בספטמבר 1950), הוא מומחה לשוק ההון, יועץ פיננסי, יוצר ומפיק סרטי קולנוע וטלוויזיה, משקיע אנג'ל ופעיל ציבור.
ראשית חייו והשכלתו

אמיר (משה) גבע נולד בתל אביב לפרופ' דן גולדברג ולמרים לבית כרסנטי מראש פינה. גדל בכפר שמריהו ולמד בבית הספר "תיכון חדש" בתל אביב. ב-1968 התגייס לצה״ל והצטרף ליחידה 8200 של חיל המודיעין בה שירת בשירות חובה ובמילואים. לאחר שחרורו סיים בהצטיינות לימודי תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ומאוחר יותר, השלים לימודיו וקיבל תואר דוקטור במנהל עסקים באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) בארצות הברית.
קריירה

בשנת 1976 ,  בגיל 26 , מונה לעוזרו האישי של דוד שוהם, מנכ"ל "בנק כללי לישראל בע"מ", שהיה אז בשליטת הברון אדמונד דה רוטשילד, נכדו של הנדיב הידוע, ומילא שורה ארוכה של תפקידים עד פרישתו בשנת 1993 לרבות: מזכיר הבנק, דובר הבנק, מנהל החברה לנאמנות, מנהל קופות התגמולים, ההשתלמות והפיצויים, מנהל חטיבת ההשקעות ונציג הבנק בדירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1993 ,  בגיל 43 ,  מונה לדירקטור, מנכ"ל ומנהל עסקים ראשי של "בנק הספנות", שהיה אז בשליטת מייקל שטיינהרדט, מנהל קרנות גידור אמריקאי חשוב ואחד ממייסדי פרויקט תגלית. במסגרת תפקידו, הקים גבע, ביחד עם קונצרן כור, בראשותו של בני גאון, את בית ההשקעות "כור שוקי הון", שהיה בשליטה משותפת של הקונצרן והבנק, ולימים נמכר ל"מנורה מבטחים". לאחר מכן, החל משנת 1997, שימש כיושב ראש בית ההשקעות "מוריץ את טוכלר בע"מ" ויו"ר השלוחה הישראלית של בית ההשקעות האמריקאי "ג'וזפטל, ליון, רוס ושות'".
במהלך השנים כיהן גבע כדירקטור ב-15 חברות ציבוריות, בהן חברת הביטוח "הפניקס", חברת "לידר החזקות והשקעות״ וחברת ההחזקות "פורמולה ויז'ן טכנולוגיות" והיה יו"ר הדירקטוריון של חברת ההשקעות "ארזים". כמו כן כיהן כיו"ר דירקטוריון "סינמה נאמנויות השקעות בסרטים" וכיו"ר "אפסילון חיתום והנפקות בע"מ". גבע היה חבר בוועדת ההשקעות של הפוליסות המשתתפות ברווחים של "כלל חברה לביטוח בע"מ" בין השנים 2003–2007 וכן היה חבר בוועדת ההשקעות - עמיתים- של חברת הביטוח "מנורה מבטחים ביטוח" בין השנים 2010–2016. באמצעות "קבוצת גבהים" שבשליטת משפחתו, השקיע במגוון עסקים, בין היתר: במשרד פרסום, בחברה לייעוץ לחברות הזנק, בחברה לניהול קרנות נאמנות, בחברת שיווק קופות גמל, בחברת סחר ליצירות אומנות, בחברת הפקות סרטי קולנוע ועוד. גבע נמנה עם קבוצת משקיעי אנג'ל, דרכה העניק מימון לחברות הזנק לרבות: רדויז'ן, פאנדטק, נור מקרופרינטרס, ויזקום ורוזטה ג'נומיקס, בטרם הונפקו ונרשמו למסחר בבורסות בחו"ל.
בשנות ה-80 כתב באופן קבוע מאמרים כלכליים בשבועון העסקים "כספים" ובירחון "מוניטין" וכן כתב, ואף היה חבר מערכת ב"רבעון לבנקאות" של איגוד הבנקים בישראל. בין השנים 1996–1998 כתב טור פיננסי קבוע במוסף "עסקים" של העיתון "מעריב". מאז שנת 1999 שימש כיועץ פיננסי וחבר בוועדת ההשקעות של חברת נמלי ישראל פיתוח ונכסים בע"מ (לשעבר רשות הנמלים) במשך 18 שנים. מאז חודש יוני 2017 כיהן גבע כיו"ר דירקטוריון חברת אפסילון ניהול קרנות נאמנות (1991) בע"מ וכחבר בוועדת ההשקעות של החברה, בעקבות מכירת החברה לבית ההשקעות  אקסלנס, פרש גבע מתפקידו בחודש מרץ 2023.
פעילות ציבורית

גבע שימש כחבר מועצת העיר כפר סבא, משנת 2003 ועד שנת 2018, כמחזיק תיק התרבות, כראש ועדת התרבות העירונית, כחבר בוועדת הכספים ובוועדת המכרזים העירונית, כדירקטור בחברה הכלכלית לפיתוח כפר סבא וכמ"מ יו"ר דירקטוריון החברה העירונית לתרבות הפנאי בכפר סבא. כמו כן, כיהן כחבר בהנהלת מפעל המים העירוני. במסגרת פעילותו ההתנדבותית בתחום התרבות יזם גבע בשנת 2015 את הקמת " בית האמנים " בעיר ובנוסף לכך הנחה והגיש את "אפוס" הפסטיבל הבינלאומי לסרטי תרבות ואומנות, שמתקיים בעיר, בחודש יוני של כל שנה, החל משנת 2013 וכלה בשנת 2024. בחודש יולי 2022 פרש גבע מתפקידו כדירקטור נציג ציבור בחברה העירונית לתרבות הפנאי בכפר סבא, לאחר פעילות של כעשור בתאגיד העירוני מתוך בחירה אישית. ובנוסף, שימש אמיר גבע כחבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית בית ברל ובוועדת פיתוח המשאבים של המכללה החל משנת 2018 וכלה בחודש יוני 2024.
משנת 1995 שימש גבע למשך יותר מעשור כגזבר וחבר הנהלת אגודת ידידי התיאטרון הלאומי "הבימה" וכן כיהן כחבר בוועדת ההשקעות של קרן התזמורת הפילהרמונית הישראלית. עמד בראש תהליך ההפרטה של מועדון הכדורגל הפועל כפר סבא בשנת 1995 ובשנים 1998–1999 כיהן כנותן חסות ונשיא מועדון הכדורסל של הפועל כפר סבא.
גבע תמך רבות גם בפעילות ילדים ונוער במסגרת מועדון הכדורגל בית"ר כפר סבא שפועל בשכונות המזרחיות של העיר והיה שותף בקידום פרויקט "כדורגל ולימודים" שהקנה לילדי השכונות בעיר והכפרים הערביים הסמוכים אפשרות ללמוד חשבון והבנת הנקרא לצד המשחק בכדור.
פעילותו בתחום האמנות

פרסם שני ספרי שירה, "מחול פרוע" (1988) ו"הושיטי ידך" (1990), שניהם בהוצאת טרקלין. שירו "מחול פרוע" הולחן על ידי אלדד שרים ובוצע על ידי הזמרת חני דינור, והוא נכלל בדיסק שלה "עד קצה הבהירות", שאותו הפיק גבע.
גבע השקיע, או סייע ותרם, והינו יוצר (קולנוע דוקומנטרי), מפיק (קולנוע וטלוויזיה) או מפיק שותף במספר סרטי קולנוע עטורי פרסים בין-לאומיים ובהם: "החברים של יאנה" (1999), שזכה ב-10  פרסי אופיר ובהם בפרס לסרט הישראלי הטוב ביותר לשנת 1999, "הדברים שמאחורי השמש" (2006), סדרת הטלוויזיה " תעשה לי ילד (סדרת טלוויזיה)" (2008), ואז, בסרט "לבנון" (2009), זוכה פרס "אריה הזהב" בפסטיבל ונציה, ולאחר מכן, השתתף בהפקות של הסרטים "פרדייס קרוז" (2013)," פרשת אונקלוס" (2018), הסרטים הקצרים " ליבי ואני" (2022) ו"ברית" (2024) והסרטים התיעודיים "סיפורים מהמספרה" (2020), " ליל כלולות" (2023) ו"ענבל פרלמוטר: אם זה נגמר" (2023), שזכה בפרס לסרט הישראלי הטוב ביותר לשנת 2023 ב" דוק אביב" וכן ב פרס אופיר לסרט התיעודי הארוך הטוב ביותר (מעל 60 דקות) לשנת 2023, כמו כן שימש גבע כמפיק שותף בסדרת הטלוויזיה התיעודית " טבריה מתחת לקו האדום" (2023) של היוצרת והבמאית קרין קיינר שזכתה בפרס הסדרה התיעודית הטובה ביותר לשנת 2023 במסגרת תחרות הפרסים השנתית של הפורום הדוקומנטרי בישראל. בשנת 2024 שימש גבע כיועץ ל"קרין קיינר", יוצרת, במאית ומפיקת הסדרה " שולה וגאולה" ששודרה בתחילת שנת 2025 ב"ערוץ הכנסת" וזכה לתודות. הוא חבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה וחבר באיגוד מפיקי הקולנוע והטלוויזיה בישראל מאז שנת 2006, ובפורום הדוקומנטרי בישראל מאז שנת 2024 . החל משנת 2021 הוא נכלל במאגר הלקטורים של המועצה הישראלית לקולנוע ומשרד התרבות ואף שימש כלקטור של סרטי דוקו מטעם  הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בישראל.
חייו האישיים

גבע נשוי למלכה לבית גייגר מכפר סבא, אב לשני בנים וסב לנכד.
הערות שוליים

↑  שי שלו, ‏לאחר וחניש, גולד וזהבי, גם אמיר גבע פורש מארזים, באתר גלובס, 24 בדצמבר 1996
↑  יוסי פינק, אמיר גבע נכנס לשותפות באתגרים של שמעון ימין, באתר ביזפורטל, 16 בספטמבר 2007
↑  מילות השיר "מחול פרוע", באתר שירונט
↑  עד קצה הבהירות, באתר של חני דינור
↑  אמיר גבע, במאגר הידע העברי לקולנוע ישראלי ועולמי "אידיבי"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500949905171  ISNI: 0000 0001 1575 7549  LCCN: n88228845  VIAF: 76728628   WorldCat (עם VIAF): 76728628
זריחה על האסיף

| --- | --- |

עטיפת הספר בתרגום העברי
 מידע כללי
 מאת:  סוזן קולינס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  תאגיד סקולסטיק
 מקום הוצאה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תאריך הוצאה:  18 במרץ 2025
 מספר עמודים:  400
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת
 תאריך:  2025
 מספר עמודים:  368
 סדרה
 סדרת ספרים:  משחקי הרעב
 ספר קודם:  בלדה לנחשים וציפורי שיר
 הספר הבא:  משחקי הרעב
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9781546171461
זריחה על האסיף (באנגלית: Sunrise on the Reaping) הוא פריקוול עתידי לספרי טרילוגיית משחקי הרעב מאת הסופרת סוזן קולינס. ספר זה הוא הפריקוול השני בסדרה, לאחר "בלדה לנחשים וציפורי שיר" מ-2020. הספר צפוי לצאת לאור ב-18 במרץ 2025 בשפת מקורו. ב-6 ביוני 2024, פרסמה הפקת הטרילוגיה שעיבוד קולנועי לספר צפוי לצאת לאקרנים ב-20 בנובמבר 2026. עלילת ספר זה מתרחשת 24 שנים לפני ההתרחשויות בטרילוגיה, ומציגה את עלילות משחקי הרעב ה-50, הגמול הרבעוני השני, בעוד שהדמות הראשית בספר הוא היימיטץ' אברנת'י, המנטור של קטניס ופיטה בספרים הקודמים.
רקע

הפריקוול מתחיל בבוקר האסיף למשחקי הרעב ה-50, הידועים גם כ"גמול הרבעוני השני", ומי שניצח במשחקים אלה היה היימיטץ' אברנת'י. כפי שסופר ב"משחקי הרעב - התלקחות", עבור הגמול הרבעוני השני, הקפיטול הכפיל את כמות המיועדים במשחקי הרעב. בזמן שנמצא בזירה, היימיטץ' מבין ששדה כוח מקיף את הזירה, ושכל מה שנזרק עליו קופץ לאחור. בקרב האחרון שלו עם קרייריסטית ממחוז 1, היימיטץ' מתחמק מאסטרטגיית זריקת הגרזן שלה ונותן לו לפגוע בשדה הכוח, שם הוא קופץ לאחור ופוגע בפניה למוות, מה שהופך למנצח במשחקים. כעונש על השימוש בזירה לטובתו, אמו, אחיו ובת זוגו של היימיטץ' נרצחו כולם בפקודת הנשיא סנואו.
לרומן זה, קולינס קיבלה השראה מהפילוסוף הסקוטי דייוויד יום, במיוחד מהרעיונות שלו לגבי כניעה מרומזת ו"הקלות שבה רבים נשלטים על ידי מעטים", אשר ניתן להשוות להשראתה לטרילוגיית משחקי הרעב, כלומר המיתולוגיה הרומית והמיתולוגיה היוונית. שאלות סביב השימוש בתעמולה ובכוחם של נרטיבים בתקשורת נתנו גם השראה לקולינס לחקור את הרעיון של מה הוא 'אמיתי או לא אמיתי?' ברומן.
הערות שוליים

↑  פוסט חשיפת הכריכה, בעמוד הפייסבוק של כנרת, זמורה, דביר, 30 בינואר 2025
↑  Italie, Hillel (6 ביוני 2024). "Suzanne Collins is releasing a new 'Hunger Games' novel, 'Sunrise on the Reaping,' next year". AP. נבדק ב-6 ביוני 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Morrow, Brendan. "New 'Hunger Games' book and film adaptation in the works: 'Sunrise on the Reaping'". USA TODAY (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-06-06.
1 2  Lewis, Sarah (2023-03-23). "How Haymitch Abernathy Won His Hunger Games". Collider (באנגלית). נבדק ב-2024-06-07.
↑  Hedash, Kara (2020-11-29). "Hunger Games: Here's How Haymitch Won The 50th Games (& What Happened Next)". ScreenRant (באנגלית). נבדק ב-2024-06-07.
↑  Bythrow, Nick (6 ביוני 2024). "New Hunger Games Novel Releasing In 2025, Timeline Teases Original Trilogy Character's Return". Screen Rant. נבדק ב-6 ביוני 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Shafer, Ellise (2024-06-06). "New 'Hunger Games' Novel by Suzanne Collins Set for 2025". Variety (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2024-06-07.
| טרילוגיית משחקי הרעב |
| --- | --- | --- |
| ספרים | משחקי הרעב • התלקחות • עורבני חקיין • בלדה לנחשים וציפורי שיר • זריחה על האסיף |  |
| סרטים | משחקי הרעב (סרט) • משחקי הרעב: התלקחות (סרט) • משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק א' • משחקי הרעב: עורבני חקיין - פרק הסיום • משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שיר |  |
| דמויות | קטניס אוורדין • פיטה מלארק • גייל הות'ורן • דמויות משנה |  |
| שירים | "Elastic Heart" • "Eyes Open" • "Safe & Sound" • "We Remain" • "Can't Catch Me Now" • "The Hanging Tree" |  |
| אחר | סוזן קולינס • הקפיטול • The Hunger Games: Songs from District 12 and Beyond • The Hunger Games: The Ballad of Songbirds & Snakes (פסקול) |  |
בוריס השלישי, מלך בולגריה
תקופת כהונתו > מבוא

כהונתו של בוריס השלישי כמלך בולגריה נחלקת לשלוש תקופות מרכזיות. מעלייתו לשלטון ועד הפיכת הליגה הצבאית במאי 1934, מהפיכת הליגה הצבאית ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה ותקופת המלחמה עד מותו באוגוסט 1943.
את התקופה הראשונה ליוו תוצאותיה ההרסניות של מלחמת העולם הראשונה. בולגריה הייתה במצב כלכלי קשה כאשר על כלכלתה רבץ עול נוסף בדמות פיצויי העתק שנדרשה לשלם במסגרת חוזה ניי. בנוסף, התחוללו מאבקי כוח פוליטיים שלוו באלימות קשה, הפיכות וניסיונות הפיכה, רצח של פוליטיקאים ומספר ניסיונות התנקשות בחייו של המלך. הכוחות הפוליטיים המובילים בבולגריה – מפלגת האיכרים, הליגה הצבאית, המפלגה הקומוניסטית, זוונו, ותנועות השחרור המקדוניות ובראשן הארגון המהפכני הפנים-מקדוני – ניהלו מאבק איתנים על דמותה ודרכה של בולגריה. בוריס השלישי נתפש בתקופה זו כדמות משנית ועסק בעיקר בהישרדות אישית שלו ושל שלטונו, תוך רכישת מיומנויות פוליטיות בבולגריה ורקימת קשרים עם בעלי ברית אירופיים, ובכלל זה נישואיו עם ג'ובאנה, בתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה. בוריס השלישי ניצל את היריבויות בין הכוחות הפוליטיים שסיכנו את מעמדו, תמרן ביניהן ובתום התקופה הראשונה לכהונתו לא היוו עוד מפלגת האיכרים והמפלגה הקומוניסטית כוחות פוליטיים שסיכנו את מעמדו של המלך.
התקופה השנייה מתחילה בהפיכת הליגה הצבאית ופיזור הפרלמנט. המלך בוריס השלישי אמנם נאלץ להסכים לתוצאות ההפיכה מחשש לכיסאו, אך ניצל את כישוריו הפוליטיים ורתם את מנגנון הליגה הצבאית לייצוב מצב ביטחון הפנים תוך שבירת כוחו של הארגון המהפכני המקדוני. בהמשך, מינה בוריס את מקורביו לתפקיד ראש הממשלה, הותיר חלק מהמגבלות שהטילה הליגה הצבאית, אך סילק את ראשיה מהשלטון. תוך חיזוק משמעותי של הקשרים עם איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית הוביל המלך הבולגרי לשיפור מצבה הכלכלי והפוליטי של הממלכה ומיצב את עצמו כאוטוקרט. החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30 הפך בוריס השלישי לשליט יחיד אבסולוטי, ולא נותר כל כוח פוליטי משמעותי שסיכן את מעמדו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה בולגריה על נייטרליות מדינית, אך הפגינה זיקה לגרמניה. קשריה הטובים של בולגריה עם גרמניה הנאצית הובילו גם להישגים מדיניים, כאשר הגרמנים אילצו את רומניה לחתום על הסכם קראיובה ולהעביר לבולגרים את חבל דרום דוברוג'ה שנגרע מהממלכה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בהמשך, חתמה בולגריה על ההסכם התלת-צדדי והצטרפה למדינות הציר. בשל תוצאותיה ההרסניות של מלחמת העולם הראשונה, סירב בוריס השלישי לצרף בפועל את כוחות צבא בולגריה ללחימה, ובהמשך, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, סירב להכריז מלחמה על ברית המועצות. תמיכתו במדינות הציר השתלמה וב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה ויוון על ידי גרמניה הנאצית, הועברו לבולגריה לפיקדון שטחי תראקיה המערבית ובכלל זה המוצא לים האגאי, ומקדוניה הווארדארית. השטחים נגרעו מבולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה. צעדים אלו חיזקו עוד את מעמדו של המלך וזיכו אותו בכינוי העממי "המלך המאחד".
תקופת כהונתו > מהפיכת הליגה הצבאית ועד מלחמת העולם השנייה

ב-19 במאי 1934, התחוללה בבולגריה הפיכה וחברי הליגה הצבאית בראשות קימון גאורגייב ודמיאן ולצ'ב תפסו את השלטון, פיזרו את הפרלמנט, ביטלו את חוקת טרנובו והקימו ממשלת טכנוקרטים. הונהג משטר טוטליטרי ובכלל זה צנזורה על העיתונות. הממשלה החדשה החלה להתקרב לצרפת ובעלות בריתה בבלקן, כגון יוון ויוגוסלביה וחידשה את היחסים עם ברית המועצות. כחלק ממהלך זה, ויתרה הממשלה על תביעותיה של בולגריה בחבל מקדוניה.
בוריס השלישי ניצל את ההפיכה כדי לרסן את הארגון המהפכני הפנים-מקדוני. הצבא והמשטרה הבולגריים עצרו רבים מחברי הארגון ואחרים נהרגו במהלך חילופי אש עם כוחות הביטחון. בינואר 1935 פיטר בוריס השלישי את קימון גאורגייב ומינה תחתיו את הגנרל פנצ'ו זלאטב אשר דה יורה כיהן כחבר בכיר בליגה הצבאית והיה קצין צבא מוערך בקרב הפיקוד הבכיר של הצבא, אך דה פקטו היה איש אמונו של המלך. זלאטב פעל בנחרצות נגד הארגון המהפכני המקדוני ושבר את כוחו, כאשר הוא זוכה לתמיכת הצבא הבולגרי. כעת, לאחר ייצוב מצב ביטחון הפנים, פנה בוריס השלישי לפייס את האוכלוסייה הבולגרית ממוצא מקדוני. באפריל 1935, פיטר את הגנרל זלאטב ומינה לראש הממשלה את אנדריי טושב שהיה ממוצא מקדוני. דמיאן ולצ'ב גורש מבולגריה. הוא שב לבולגריה בשלהי 1935 כדי לארגן הפיכה נוספת ונעצר על ידי כוחות הביטחון הבולגריים. מאוחר יותר הועמד לדין ונדון למוות, אך שר המשפטים הבולגרי דימיטר פשב סירב לחתום על גזר הדין והוא לא בוצע. מאוחר יותר הומתק עונשו של ולצ'ב למאסר עולם. כוחה של הליגה הצבאית נשבר. בנובמבר 1935 מינה בוריס השלישי את גאורגי קיוסאיבנוב לראש ממשלת בולגריה. קיוסאיבנוב לא השתייך לאף גוף פוליטי ונודע כעושה דברו של המלך הבולגרי.
בוריס השלישי הותיר על כנן חלק מתקנות הליגה הצבאית. שלטונו הפך אוטוקרטי. לחברי המפלגות הפוליטיות הותר להתמודד רק על בסיס אישי. ב-1938 נערכו בחירות לפרלמנט הבולגרי ותומכי המלך זכו ל-141 מושבים מתוך 160. ממשלתו של המלך בוריס החלה להתקרב לגרמניה הנאצית בשל שילוב אינטרסים. מחד, רצונה של גרמניה להגמוניה על אוצרות הטבע והמשאבים החקלאיים בבלקן שהיו חיוניים לכלכלתה ומאידך שאיפתו של ממשל בוריס לקבל את תמיכתה של מעצמה מובילה. במאי 1935, ביקר הרמן גרינג בסופיה וביולי 1936 ביקר המלך בוריס בברלין ונפגש עם אדולף היטלר. ב-1937 בלחצה של גרמניה הסכימו שכנותיה של בולגריה לבטל את המגבלות שהוטלו על גודל הצבא הבולגרי במסגרת חוזה ניי. בוריס השלישי הגדיל וארגן מחדש את הצבא הבולגרי תוך הצטיידות בנשק גרמני חדיש, ובכך הגדיל באופן משמעותי את הסחר עם גרמניה. ב-1939 עמד שיעור היצוא לגרמניה על כ-70% מסך הייצוא הבולגרי, ושיעור היבוא מגרמניה עמד על 65.5% מכלל היבוא הבולגרי. הוקם המינהל ל"התחדשות חברתית", שכל תכליתו לבצע אינדוקטרינציה חינוכית לאומנית בקרב בני הנוער. מוסד זה הכשיר את הקרקע להקמת תנועות הנוער האנטישמיות. בוריס השלישי סירב לחתום על ההסכמה הבלקנית ושאיפתו הייתה להשיג את השטחים שאבדו במלחמת העולם הראשונה ללא לחימה פעילה של הצבא הבולגרי. הפיכתה של בולגריה לאזור השפעה גרמני הייתה חיונית לתפישתו להשגת מטרות אלו, גם משום שבריטניה וצרפת היו בעלות ברית של יוגוסלביה ויוון וגם משום שברית המועצות לא יכלה לתמוך כלכלית במידה מספקת בבולגריה והתנגדה לפגיעה ביוגוסלביה שסרביה במרכזה.