stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קציני צה"ל לשעבר בפוליטיקה הישראלית
קציני צה"ל בממשלות ישראל

בממשלה הזמנית עד ממשלת ישראל השמינית (1959–1948) לא כיהנו קצינים בכירים בממשלות. עם כינון הממשלה התשיעית הצטרף רב-אלוף משה דיין לפוליטיקה וכיהן כשר החקלאות.
מאז ועד היום (2025) כיהנו בממשלות ישראל עשרות קצינים בכירים (לא כולם כיהנו יחדיו) כשהשיא היה 7 קצינים בכהונת ממשלת ישראל העשרים ותשע.
הממשלה התשיעית – משה דיין
הממשלה העשירית – משה דיין
הממשלה האחת עשרה – משה דיין
הממשלה השתים עשרה – יגאל אלון
הממשלה השלוש עשרה – משה דיין ויגאל אלון
הממשלה הארבע עשרה – משה דיין, יגאל אלון ומשה כרמל
הממשלה החמש עשרה – משה דיין, יגאל אלון, עזר ויצמן וחיים בר-לב
הממשלה השש עשרה – משה דיין, יגאל אלון, חיים בר לב, אהרן יריב ויצחק רבין
הממשלה השבע עשרה – יגאל אלון, יצחק רבין, חיים בר לב ואהרן יריב
הממשלה השמונה עשרה – משה דיין, עזר ויצמן, יגאל ידין, מאיר עמית ואריאל שרון
הממשלה התשע עשרה – אריאל שרון ויובל נאמן
הממשלה העשרים – אריאל שרון ויובל נאמן
הממשלה העשרים ואחת – יצחק רבין, עזר ויצמן, חיים בר לב, אריאל שרון ומרדכי גור
הממשלה העשרים ושתיים – יצחק רבין, עזר ויצמן, חיים בר לב, אריאל שרון ומרדכי גור
הממשלה העשרים ושלוש – יצחק רבין, עזר ויצמן, חיים בר לב, אריאל שרון ומרדכי גור
הממשלה העשרים וארבע – רחבעם זאבי, רפאל איתן, אריאל שרון ויובל נאמן
הממשלה העשרים וחמש – יצחק רבין, אהוד ברק, אפרים סנה ופואד בן אליעזר
הממשלה העשרים ושש – אהוד ברק, אפרים סנה ופואד בן אליעזר
הממשלה העשרים ושבע – יצחק מרדכי, רפאל איתן, אריאל שרון ואביגדור קהלני
הממשלה העשרים ושמונה – אהוד ברק, אמנון ליפקין-שחק, רן כהן, מתן וילנאי, יצחק מרדכי ופואד בן אליעזר
הממשלה העשרים ותשע – אריאל שרון, פואד בן אליעזר, אפרים סנה, מתן וילנאי, רחבעם זאבי, אפי איתם ושאול מופז
הממשלה השלושים – אריאל שרון, פואד בן אליעזר, מתן וילנאי, אפי איתם ושאול מופז
הממשלה השלושים ואחת – פואד בן אליעזר, שאול מופז, אהוד ברק ועמי אילון
הממשלה השלושים ושתיים – פואד בן אליעזר, שאול מופז, אהוד ברק, יוסי פלד ומשה יעלון
הממשלה השלושים ושלוש – משה יעלון ויאיר שמיר
הממשלה השלושים וארבע – משה יעלון, יואב גלנט, מירי רגב ורפי פרץ
הממשלה השלושים וחמש – בני גנץ, גבי אשכנזי, יואב גלנט, מירי רגב ורפי פרץ
הממשלה השלושים ושש – בני גנץ, אורנה ברביבאי, אלעזר שטרן, עמר בר-לב, מתן כהנא
הממשלה השלושים ושבע - בני גנץ, גדי איזנקוט, יואב גלנט, מירי רגב
פוליטיקאים בולטים בפוליטיקה המקומית ששימשו קצינים בכירים בצה"ל

קציני צה"ל בכירים בדרגת אלוף-משנה עד תת-אלוף לא עוברים תקופת צינון בבחירות לרשויות המקומיות בישראל. לעומתם, קצינים בדרגת אלוף ומעלה עוברים תקופת צינון של 100 ימים לפני שיוכלו להתמודד בבחירות לרשויות המקומיות בישראל.
פוליטיקאים בולטים בפוליטיקה המקומית ששימשו קצינים בכירים בצה"ל > פוליטיקאים בדרגת רב-אלוף

הרמטכ"ל הראשון, רא"ל יעקב דורי, כיהן כחבר מועצת עיריית חיפה וכסגן ראש העירייה.
פוליטיקאים בולטים בפוליטיקה המקומית ששימשו קצינים בכירים בצה"ל > פוליטיקאים בדרגת אלוף

| שם | תפקידים צבאיים | תפקיד פוליטי |
| --- | --- | --- |
| עמרם מצנע | אלוף פיקוד המרכז, ראש אג"ת, מפקד עוצבת געש | ראש עיריית חיפה, ראש ועדה קרואה בירוחם |
| שלמה להט | ראש אכ"א, מפקד חטיבה 7, מפקד עוצבת סיני | ראש עיריית תל אביב-יפו |
| גבי אופיר | אלוף פיקוד העורף, מפקד עוצבת ברעם, מפקד עוצבת הגליל | ראש ועדה קרואה בעיר הכרמל |
| יצחק פונדק | מפקד חטיבת עודד, מפקד חטיבת עציוני | ראש מועצת ערד |
| אלעד פלד | מפקד אוגדה 36, מפקד המכללות הצבאיות | סגן ראש עיריית ירושלים |
פוליטיקאים בולטים בפוליטיקה המקומית ששימשו קצינים בכירים בצה"ל > פוליטיקאים בדרגת תת-אלוף

| שם | תפקידים צבאיים | תפקיד פוליטי |
| --- | --- | --- |
| חדוה אלמוג | קצינת ח"ן ראשית | סגנית וממלאת מקום ראש עיריית חיפה |
| פרנקו גונן | מפקד עוצבת שלהבת, מפקד עוצבת עמוד האש | ראש ועדה קרואה למועצת מעלה עירון |
| מעד'א חסבאני | מפקד גדוד חרב, ראש מטה פיקוד המרכז | ראש מועצת יאנוח-ג'ת |
| אילן הררי | מפקד גדוד 51, קצין חינוך ראשי, מפקד עוצבת ברעם, מפקד הנח"ל | ראש ועדה קרואה בלוד |
| גיורא לב | מפקד חטיבה 460, מפקד חטיבה 14, מפקד עוצבת אתגר | ראש עיריית פתח תקווה |
| רון חולדאי | מפקד טייסת 105, מפקד טייסת 140, מפקד בסיס חצרים | ראש עיריית תל אביב-יפו |
| צבי פוגל | מפקד עוצבת גולן, ראש מטה פיקוד הדרום | ראש ועדה קרואה בטובא-זנגרייה |
| יעקב טרנר | ראש להק כוח האדם, מפקד ביס"ט 12, מפקד בסיס חצרים | ראש עיריית באר שבע |
| צבי גוב-ארי | מפקד בסיס רפידים, ראש להק כוח האדם | ראש עיריית יבנה |
| מאיר ניצן | מפקד מצל"ח, סגן ראש אגף האפסנאות | ראש עיריית ראשון לציון, ראש ועדה קרואה בלוד |
| צבי פולג | מפקד חטיבת גולני, מפקד אוגדת עזה, מפקד חטיבת כרמלי | ראש עיריית נתניה |
| אפרים חירם | מפקד חטיבת הנגב, מפקד עוצבת הגליל, מפקד גדוד 202 | ראש מועצה מקומית רמת השרון |
| יוסף קסטל | מפקד חטיבת כרמלי, מפקד סיירת מטכ"ל, מפקד בה"ד 1 | ראש המועצה המקומית נוה מונוסון |
| שלום בן-משה | מפקד חטיבת החרמון, קמצ"ר, קצין חינוך ראשי, מפקד גדוד 51 | ראש עיריית ראש העין |
| צבי גנדלמן | מפקד עוצבת המפץ, מפקד חטיבה 460, מפקד עוצבת געש | ראש עיריית חדרה |
| פיני בדש |  | ראש מועצת עומר |
| ירמי אולמרט | מפקד עוצבת אגרוף ורומח, ראש מינהל הסגל, מזכיר צבאי לשר הביטחון | ראש מועצת גבעת שמואל |
פוליטיקאים בולטים בפוליטיקה המקומית ששימשו קצינים בכירים בצה"ל > פוליטיקאים בדרגת אלוף-משנה

| שם | תפקידים צבאיים | תפקיד פוליטי |
| --- | --- | --- |
| צבי בר | מפקד בה"ד 1, מפקד חטיבת אלכסנדרוני, מפקד חטיבת קרייתי | ראש עיריית רמת גן |
| יואל לביא | מפקד חטיבת שריון במילואים | ראש עיריית רמלה |
| יוסי שבו | סגן מפקד חבל עזה, מפקד יחידת הממשל בלבנון | ראש עיריית נס ציונה |
| דוד רשף | ראש הג"א, מפקד בית הספר למקצועות הטכניים | ראש המועצה רמת השרון |
| רון שכנר | מפקד חטיבת עציוני | ראש מועצה אזורית הר חברון |
| פנחס זוארץ | מפקד חטיבה 646, מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה | ראש מועצת בנימינה-גבעת עדה |
| שמחה מעוז | עוזר ראש אגף התכנון | ראש המועצה המקומית הוד השרון |
| רוני מרום | מפקד יחידת מיתר, מפקד עוצבת קלע דוד, מפקד עוצבת אשדות | ראש המועצה המקומית מצפה רמון |
| יוסף נבו | מפקד חטיבת ירושלים, ראש מטה פיקוד הדרום | ראש עיריית הרצליה |
| רונן מרלי | מפקד חטיבת ביסלמ"ח, מפקד עוצבת ברעם | ראש עיריית נהריה |
| חי אדיב | מפקד חטיבת בנימין, סגן מפקד אוגדת איו"ש | ראש עיריית הוד השרון |
| משה נצר | מפקד הנח"ל, מפקד חטיבת עודד, מפקד חטיבת כרמלי | ראש מועצה אזורית זבולון |
| צבי רסקי | מפקד גזרת תל חי, מפקד הגמ"ר פיקוד הצפון | ראש מועצת ראש פינה |
| מופיד מרעי | מפקד חטיבת עודד, מפקד גדוד חרב, מפקד חטיבת החרמון | ראש המועצה המקומית חורפיש |
| אשר דר | מפקד הנח"ל, מפקד חטיבה 820 | ראש המועצה מקומית קריית אונו |
| צביקה גרינגולד | קצין אג"ם בעוצבת ברק | ראש ועדה קרואה באופקים |
| דרור אלוני | מפקד בה"ד חיל הים | ראש מועצת כפר שמריהו |
| חיים געש | מפקד בסיס אשדוד, ראש מחלקת מבצעים חיל הים | ראש המעוצה פרדס חנה-כרכור |
| סרג' קורשיא | מפקד ההטסות של פיקוד הצפון | ראש המועצה המקומית כפר שמריהו |
| דוד ראש |  | ראש המועצה המקומית כוכב יאיר |
| מופיד עאמר | מפקד גדוד חרב, סגן מפקד יק"ל | ראש המועצה המקומית חורפיש |
| מעד'א חסבאני | ראש מטה פיקוד המרכז, סגן מפקד מתאם פעולות הממשלה בשטחים | ראש המועצה המקומית יאנוח-ג'ת |
| רוני מהצרי | מפקד בה"ד 11 | ראש עיריית אשקלון |
| בני קריתי |  | ראש עיריית טבריה |
הערות שוליים

↑  דנה בלאנדר, "קר שם בחוץ": על תקופת צינון לעיתונאים ולבכירים במערכת הביטחון, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 9 בינואר 2012
↑  יניר יגנה‏, החיזוק החדש של כחלון: יו"ר "השומר החדש" וטייס קרב במילואים, באתר וואלה, 8 בפברואר 2019
משה דיין היה הרמטכ"ל הישראלי הראשון להצטרף לפוליטיקה
אור אוסטוינד

אור אוֹסְטְוִינְד (נולד ב-18 בדצמבר 1987) הוא כדורגלן ישראלי, המשחק בעמדת הקשר במכבי הרצליה.
קריירה

אוסטוינד נולד, גדל והתחנך ברמת השרון. הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל ניר רמת השרון, ובקיץ 2006 התחיל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת. ב-16 בספטמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית, בהפסד 1–2 להפועל עכו, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-60, ולאחר שלוש דקות הבקיע את שער הבכורה שלו. עד סיום העונה הוא ערך בסך הכל חמש הופעות בליגה, כאשר את רוב משחקיו בקבוצה הבוגרת ערך במסגרת גביע הטוטו. בינואר 2008 הושאל לבית"ר שמשון תל אביב מהליגה הארצית, והיה שותף לעלייה שלה לחצי גמר גביע המדינה, לאחר שהדיחה את מכבי תל אביב ברבע הגמר, ונעצרה על ידי הפועל תל אביב בחצי הגמר.
בקיץ 2008 חזר לרמת השרון. בעונת 2008/2009 ערך 14 הופעות כאשר לרוב נכנס כמחליף ועונה לאחר מכן הפך לשחקן הרכב ראשון במועדון. את רוב משחקי עונת 2010/2011 החמיץ בשל פציעה, אך בסיום העונה חגג עם המועדון עלייה היסטורית לליגת העל. ב-10 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 0–3 לבני סכנין. את שער הבכורה שלו בליגת העל כבש ב-29 בספטמבר 2012, בתיקו 2–2 מול בני יהודה תל אביב.
בקיץ 2013 חתם בהפועל חיפה ששילמה עבורו 50 אלף שקל. ב-24 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–0 על קבוצתו הקודמת רמת השרון. ב-19 באוקטובר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בהפועל חיפה, בניצחון 2–1 נגד בני יהודה תל אביב. בסך הכל שיחק אוסטוינד שנתיים בהפועל חיפה, וערך במדיה 60 הופעות בליגת העל, בהן כבש שני שערים.
ב-27 במאי 2015 חתם לשנתיים בעירוני קריית שמונה. אוסטוינד כבש שני שערים ב-29 הופעות בליגת העל, ובתום עונה אחת שוחרר מהקבוצה. ב-26 בספטמבר 2016 חתם בקבוצת נעוריו הפועל רמת השרון, ובמדיה שיחק חצי עונה וכבש חמישה שערים ב-11 הופעות בליגה הלאומית.
ב-10 בינואר 2017 חזר לליגת העל כאשר חתם לעונה וחצי בהפועל תל אביב. יומיים לאחר מכן כבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב בהפסד 1–2 לעירוני קריית שמונה. ארבעה ימים לאחר מכן נכנס כמחליף בהפסד 0–1 בדרבי מול מכבי תל אביב, אך לאחר מכן נפצע ולא חזר לשחק עוד בעונה זו, אשר בסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן המשיך לשחק במועדון בליגה הלאומית, וב-8 בדצמבר 2017 כבש את שער הבכורה שלו בהפועל תל אביב, בניצחון 4–1 על הפועל נצרת עילית. בסך הכל כבש בעונת 2017/2018 שלושה שערים ב-29 הופעות, ובסופה עלה עם הקבוצה לליגת העל.
אוסטוינד נשאר בליגה הלאומית, וב-5 באוגוסט 2018 חתם בהפועל רמת גן. בינואר 2019 חזר לקדנציה שלישית בהפועל רמת השרון.ב-15 בדצמבר 2024 חתם במכבי הרצליה.
הערות שוליים

↑  תומר לוי, ‏אור אוסטוינד חתם בהפועל חיפה לעונה אחת, באתר ערוץ הספורט, 19 ביולי 2013
↑  תומר לוי, ‏יש חיזוק: אור אוסטוינד חתם בקרית שמונה, באתר ערוץ הספורט, 27 במאי 2015
↑  שירי אלג'ם ועינת הירש, ‏רכש ראשון בעידן חדש: אוסטוינד חתם בהפועל, באתר ערוץ הספורט, 10 בינואר 2017
↑  מערכת ONE, ‏הפועל רמת גן החתימה את אור אוסטוינד, באתר ONE‏, 5 באוגוסט 2018
↑  מיכאל וייסרמן, אור אוסטוינד חתם ברמת השרון, באתר דאבל פס, 4 בפברואר 2019
הלן סיקסו

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1937 (בת 87) אוראן, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום לימודים:  הפקולטה לאמנויות של פריז 
 שפות היצירה:  צרפתית, גרמנית, אנגלית 
 סוגה:  סיפורת, מחזה, מסה, שירה 
 הושפעה מ:  זיגמונד פרויד, ז'אק לאקאן, ז'אק דרידה 
 פרסים והוקרה:  פרס מדיסיס (1969)  פרס פרנסין ואנטואן ברנהיים לאמנות, ספרות ומדע (2017)  פרס BNF (2021)  קצין בכיר של מסדר ההצטיינות הלאומי (29 בנובמבר 2023)  פרס השפה הצרפתית (2014)  קצינה בלגיון הכבוד (11 ביולי 2014)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (13 בספטמבר 2016)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קווינס  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אלברטה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ורג'טאון  פרס איגוד המבקרים  דוקטור של כבוד מאוניברסיטת סנט אנדרוז  ד״ר לשם כבוד מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון  פרס התיאטרון הגדול  בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
הלן סיקסוּ (בצרפתית: Hélène Cixous; נולדה ב-5 ביוני 1937) היא סופרת, מסאית ופילוסופית צרפתייה ממוצא יהודי-אלג'יראי. סיקסו היא גם מבקרת ספרות ומחזאית, פרופסור ופמיניסטית, היא אחת מהאינטלקטואליות המובילות בצרפת החל מ-1960 ועד היום. סיקסו כתבה למעלה מ-40 ספרים ועשרות מסות ומאמרים, רומנים, מחזות, סיפורים קצרים, מאמרי ביקורת ומסות הגותיות. עבודתה הפילוסופית עוסקת בסוגיות הקשורות לכתיבה בכלל ולכתיבה נשית, "Écriture féminine" בפרט. לסיקסו תפקיד משמעותי בעיצוב תאוריה ספרותית פוסט מודרנית, פילוסופיה קונטיננטלית, לימודי נשים וחשיבה פמיניסטית.
ביוגרפיה

סיקסו נולדה ב-5 ביוני 1937, באורן שבאלג'יריה. אביה, ז'ורז' ז'ונאס סיקסו, היה רופא יהודי ממוצא ספרדי ואמה, אווה לבית קליין, יהודייה אשכנזיה ממוצא גרמני שמשפחתה היגרה לאלג'יריה בעקבות עליית הנאציזם. מילדות דיברה סיקסו מגוון שפות: גרמנית, צרפתית, ספרדית וערבית. אביה סבל ממחלת השחפת, ובהיותו בן 39 נפטר. סיקסו הייתה בת 11 כשאביה מת. מות אביה, האובדן והצורך בפיצוי על לכתו השפיעו באופן מהותי על כתיבתה. לאחר מות האב נאלצה אמה של סיקסו לצאת לפרנס את המשפחה, היא למדה ועבדה כמיילדת. המפגש של סיקסו כילדה עם נשים ולידה השפיע רבות על כתיבתה כבוגרת. במהלך מלחמת העצמאות האלג'יראית נעצרו אחיה פייר ואמה, וסיקסו דאגה לשחרורם ולהעברת משפחתה לצרפת. סיקסו עצמה עברה לצרפת מוקדם יותר ב-1955. כיום היא מתגוררת בפריז, צרפת.
הייתה נשואה מ-1959 ועד גירושיה ב-1965. סיקסו היא אם לבן ובת.
השכלתה ופועלה

סיקסו למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת סורבון שם גם עבדה כאסיסטנטית. בשנת 1967 מונתה למרצה באוניברסיטת נאנטר (Paris West University Nanterre La Défense), פריז. בשנת 1968 סיימה את עבודת הדוקטורט שלה בסורבון, שעסקה ביצירתו של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס. שנה לאחר מכן קיבלה את התואר פרופסור.
ב-1968 מונתה סיקסו לעמוד בראש פרויקט הקמת אוניברסיטת פריס 8 (University of Paris VIII), בוונסן (Vincennes), פרבר מצפון לפריז. הייתה זו אוניברסיטה שהוקמה בעקבות מרד הסטודנטים שפרץ בעיר הבירה הצרפתית באותה שנה. ב–1974 הקימה את "המרכז לחקר לימודי נשים" (Le Centre d’Etudes Féminines), המרכז הראשון מסוגו באירופה. סיקסו ניהלה אותו, ועד היום היא משמשת כיושבת הראש שלו. כיום מלמדת סיקסו באוניברסיטת פריס 8 בצרפת ובאוניברסיטת סאס פה בשווייץ.
לסיקסו תוארי כבוד מאוניברסיטאות שונות בעולם: אוניברסיטת קווינס (Queen's University) ואוניברסיטת אלברטה (University of Alberta) שבקנדה, דבלין קולג' (University College Dublin), אוניברסיטת יורק (בריטניה), הקולג' האוניברסיטאי של לונדון, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, ואוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בשנים 2008 עד 2014 עבדה כפרופסור בכיר במשרה חלקית באוניברסיטת קורנל, ניו יורק.
ב-1969 זכתה בפרס מדיסיס על ספרה "בתוך"– "Dedans".
פרסומיה

בשנת 1998 פרסמה ביחד עם הפילוסוף והמסאי הצרפתי המפורסם ז'אק דרידה את הספר Voiles - הינומות. בנוסף חיברה מונוגרפיות על עבודתם של הסופרים קלריס ליספקטור, מוריס בלאנשו, פרנץ קפקא, היינריך פון קלייסט, מישל דה מונטן, אינגבורג בכמן, תומאס ברנהרד, והמשוררת הרוסיה מרינה צבטייבה.
בשנת 1975, פרסמה את מאמרה המשפיע ביותר "Le Rire de la Méduse" ("צחוקה של המדוזה"), שתורגם ופורסם באנגלית בשנת 1976. מאמר זה מוגדר במקומות שונים כאחד המניפסטים הפמיניסטיים החשובים שנתפרסמו.
כתיבתה

יחד עם לוס איריגארי וז'וליה קריסטבה, נחשבת סיקסו לאחת מהמייסדות של פמיניזם פוסט מודרני. כתיבתה של סיקסו עוסקת ביחסים שבין השפה, הגוף והחברה. סיקסו פועלת כדי ליצור שינוי לשוני, אשר ייצור בתורו שינוי חברתי. היא ידועה בסגנון כתיבה ייחודי, סגנון פיוטי החוצה את הגבולות המסורתיים של כתיבה אקדמאית ומתאפיין גם באיכויות של ליריות. בתחילת עבודתה עסקה סיקסו באינדיבידואל ובחיפוש מתמשך אחר שחרור אישי. מאוחר יותר עברה להתמקד במאבקים קולקטיביים של נשים ושל מיעוטים. סיקסו מבקשת להשיג שינוי על ידי חשיפת ההכללות הלשוניות, ותרגול צורות חלופיות של ביטוי.
כתיבתה > כתיבה נשית, "Écriture féminine"

את הביטוי "כתיבה נשית" טבעה סיקסו במאמרה "צחוקה של מדוזה". לאורך ההיסטוריה הכתיבה והשפה היו בידי הגברים, לכן גם הייצוג הנשי הוא מנקודת מבט גברית. אין בשפה מילים וביטויים שמייצגים את הנשי, את מיניות האישה ואת העונג הנשי. סיקסו טוענת שמכיוון שהשפה והמבנה החברתי לא איפשרו לנשים לכתוב, יכולת הביטוי של אישה מצומצמת מראש. ישנו קושי להתגבר על הדימוי הנשי התרבותי ההגמוני, שעוצב על ידי גברים ולייצר דימוי חדש. היא מבקרת את השיח הקיים ומעלה את השאלה האם ניתן בכלל לכתוב כאישה. למרות זאת, בעבודת הכתיבה שלה סיקסו יוצרת שפה נשית ייחודית וחדשה. שפה זו מתמודדת עם השפעות של שונות, הדרה ומאבק על זהות. סיקסו מדברת על "כתיבה נשית" ללא הקבלה חד משמעית למין של הכותב. כתיבה גברית נחשבת לכתיבה שיטתית, בעלת אחידות של זמן ליניארי אשר מוגבלת על ידי כללים. כתיבה נשית היא כתיבה זורמת, בלתי סגורה, לא מחויבת לחוקים ושוברת את האחדות והליניאריות של הזמן והדמויות. בכתיבתה של סיקסו היא מדגימה כתיבה נשית; הטקסטים שלה יוצרים ייצוגים חיוביים של נשים. במקביל, הטקסטים שלה, כמו גם המצופה מכתיבה נשית, מכילים סתירות פנימיות: סיקסו מציגה ייצוג נשי מצד אחד ומצד שני היא גורסת שאין אחדות במציאות, אין דמות נשית אחת. נשים שונות אחת מרעותה.
כתיבתה > ההשפעות על כתיבתה

ככותבת צרפתייה מושפעת סיקסו רבות מאינטלקטואלים צרפתיים דוגמת מישל פוקו, ז'אק לאקאן, ז'יל דלז וז'אק דרידה. כמו כן, השפיעו על כתיבתה גם עבודותיהם של זיגמונד פרויד ומרטין היידגר. 
חלק מהטיעונים של סיקסו בפסיכולוגיה התפתחותית מבוססים על התאוריה של פרויד. סיקסו מבקרת את התייחסותו של פרויד לזהות הנפרדת של בנים ובנות, ולתסביך האדיפלי.
ההשפעה החזקה ביותר על סיקסו ככותבת פרוזה היא זו של הסופרת הברזילאית קלאריס ליספקטור. 
מפגש מעורר השראה עם אריאן מנושקין במאית תיאטרון, מייסדת תיאטרון השמש, פריז, הביא לשינוי בכתיבתה של סיקסו לכיוון היסטורי ופוליטי החל מ-1980.
כתיבתה > ההשפעות על כתיבתה > ז'אק דרידה

סיקסו נחשבת דקונסטרוקטיבית ומושפעת בכתיבתה מז'אק דרידה, אבי שיטת הדקונסטרוקציה. הטענה המרכזית של התאוריה היא שאין משמעות אחת לטקסט, אלא המשמעות תלויה בדרך הקריאה והשימוש שעושה הקורא בטקסט. דרידה היה אף הוא יהודי יליד אלג'יריה שחי בצרפת. דרידה וסיקסו היו קולגות וחברים שחלקו זהות משותפת כ"לא שייכים", בעקבות היותם יהודים אלג'יריים בצרפת שמצאו מכנה משותף אינטלקטואלי ואידאולוגי. בהמשך דרכם, כאמור, אף חברו לכתיבת ספר משותף.
כתיבתה > צחוקה של המדוזה – Le Rire de la Méduse

חיבור זה ראה אור ב-1975 בצרפת ותורגם לאנגלית ב-1976. סיקסו קוראת בו תיגר על יסודות הפטריארכיה, אשר דיכאה נשים לאורך ההיסטוריה. סיקסו מביעה בו את מחאתה כלפי השפה, אשר כלאה נשים בגופן ולא אפשרה להן לבטא את עצמן. היא קוראת בו ליצור כתיבה נשית מתוך מטרה ליצור ייצוגים של נשים.
סיקסו מזמינה נשים להגדיר את עצמן על ידי הכתיבה ועל ידי הסיפור האישי שלהן. "על האישה לכתוב על האישה ולהביא את הנשים אל הכתיבה, שממנה הורחקו באלימות כפי שהורחקו מגופן שלהן. מאותן סיבות תחת אותו חוק, למען אותה מטרה ממיתה. על האישה להיכנס לטקסט – כמו גם לעולם, ולהיסטוריה – ביוזמתה הייחודית". סיקסו מציגה אפשרות חדשה לשפה נשית כאשר הטקסט "צחוקה של המדוזה", מהווה דוגמה לכתיבה שכזו: מדובר בטקסט פיוטי, אינטימי שאינו ליניארי. זהו טקסט המכיל סתירות פנימיות: מצד אחד סיקסו מייצרת שיח חדש דרך כתיבה נשית, מצד שני היא מסרבת לקבל את ההגדרות הביולוגיות למיניות.
חיבור זה הכניס לשיח את הביטוי: "דיו לבנה"; "האישה אף פעם אינה רחוקה מה'אם' (כלומר זו שמתקיימת מחוץ לתפקיד, ה"אם" כמו לא שם, כמו המקור של הטוב). תמיד יהיה בתוכה לפחות קצת מחלב האם הטוב. היא כותבת בדיו לבנה".(שם, עמ' 140). בכל אישה יש תמיד משהו מהאם הטובה, לכן כדי לייצג את עצמה ואת גופה היא כותבת בדיו לבנה. כתיבה ב"דיו לבנה" יוצרת שפה נשית שמתארת וחוקרת נושאים של נשים. אישה הכותבת כתיבה נשית מתאחדת עם הגוף הנשי האימהי.
כתיבתה > פרסומיה שתורגמו לעברית

מחזה:  האינדיאדה או הודו של חלומותיהם, 1988.
ספר: זה עתה נולדה, 2005.
מאמרים:
המחבר לאמיתו של דבר, 2002.
אלבומים ותמונות, 2005.
צחוקה של המדוזה, 2006.
לקריאה נוספת

סיקסו, הלן האינדיאדה או הודו של חלומותיהם, 1998
סיקסו הלן וקלמנט קתרין, זה עתה נולדה, תל אביב, רסלינג, 2006
סיקסו, הלן צחוקה של המדוזה, מתוך הספר "ללמוד פמיניזם: מקראה", תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
אלבומים ואגדות, תרגום רועי גרינוולד, המדרשה (כתב עת), גיליון 8 אוטו/ביוגרפיה 2005.
המחבר לאמיתו של דבר,תרגום נורית פלד-אלחנן, המעורר כתב עת לספרות ואמנות, גיליון מס' 15, קיץ 2002.
ללמוד פמיניזם: מקראה,האגודה הישראלית ללמודים פמיניסטים ולחקר המגדר, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
לובין, אורלי איך בכל זאת נשים מצליחות לכתוב: על כתיבת נשים וגם על קריאה, מתוך הספר דרכים לחשיבה פמיניסטית, מבוא ללימודי מגדר, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
Susan Sellers eds.,The Helene Cixous Reader. London: Routledge, 1994
הערות שוליים

↑  http://adwhiteprofessors.cornell.edu/
↑  2006 צחוקה של המדוזה, ללמוד פמיניזם: מקראה, תרגום: מיכל הראל,עמ' 135
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259596605171  PLWABN: 9810677564305606  BIBSYS: 90097072  BNE: XX889008  BnF: cb11896891b (data)  CANTIC: a10431068  CiNii: DA01787006  GND: 118871269  ICCU: LO1V021620  ISNI: 0000 0001 2279 6490  LCCN: n50041874  LNB: 000021790  NDL: 00436040  NKC: jn20011018132  NLA: 35028472  NLK: KAC200401671  NSK: 000043865  NTA: 06840719X  RERO: 02-A003108581  SELIBR: 182826  SNAC: w6g202s0  SUDOC: 026789671  Trove: 801816  ULAN: 500344876  VIAF: 49223428   WorldCat (עם VIAF): 49223428
יוסף קלארמן

יוסף קלארמן (29 בספטמבר 1909 – 31 בדצמבר 1985[דרוש מקור: במאגר הזהויות של הספריה הלאומית, מופיע אותן השנים אבל תאריכים שונים.]) היה פעיל ציוני ועיתונאי, יו"ר ברית הציונים הרוויזיוניסטים, חבר הנהלת הסוכנות היהודית, ראש עליית הנוער (1978-1968) וסגן נשיא פיצ'ה (גר') העולמית.
ביוגרפיה > רקע משפחתי וילדות

יוסף יהודה גור אריה לב קלארמן (על שם יהודה אריה ליב אלתר, האדמו"ר השלישי של חסידות גור שמשפחתו נמנתה עם חסידיה

) נולד בבוסקו-זדרוי, פולין, לשמואל אליעזר קלארמן ולבלה רבקה לבית ווינציגסטר.

הוא היה הצעיר מבין 16 אחים ואחיות, בן למשפחה דתית אמידה ומשכילה; (אביו, תלמיד חכם, היה סוחר נודד, שהיה מוכר את מרכולתו במהלך השנה וחוזר לביתו בתקופת החגים). אחיו, אלתר קלארמן,

היה במשך עשרות שנים מזכירו של יצחק גרינבוים,

ממנהלי הלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל בפולין ובכיר בקרן היסוד בישראל.


יוסף קלארמן הוא בוגר סמינר למורים.
ביוגרפיה > התנועה הרוויזיוניסטית

יוסף קלארמן היה פעיל בנעוריו בתנועת השומר הצעיר, אך במהרה עבר לציונות הרוויזיוניסטית. משנת 1926 היה ממארגניה ומארגני תנועת בית"ר בפולין.

ב-1934 נבחר להנהגת התנועה בפולין ושימש כמזכירה הכללי

וכממלא מקום יושב הראש שלה עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
היה סגן יו"ר העורך הראשי של "אונזער וועלט", השבועון ביידיש של הציונות הרוויזיוניסטית שראה אור בוורשה.
קלארמן היה תלמידו ועוזרו של זאב ז'בוטינסקי והרבה לנאום בערים ועיירות ברחבי פולין. משזַ'בּוֹטִינסקי ארגן את ההסתדרות הציונית החדשה והכין את כנס היסוד שלה בווינה ב-1935, הוא הטיל על קלארמן את המשימה למשוך להסתדרות ציבור ציוני דתי רב ככל האפשר.
בשנים 1934–1935 ביקר בארץ ישראל כשליחו של זַ'בּוֹטִינסקי אצל הרב קוק, הרב הראשי האשכנזי הראשון בארץ ישראל וכנציגו לוועידה של הסתדרות העובדים הלאומית.
הוא היה ציר בקונגרס הציוני העולמי ה-17 בבזל ב-1931 וה-18 בפראג ב-1933.
ביוגרפיה > ועד ההצלה

ב-1940 עלה לארץ ישראל ונבחר כיו"ר הוועד העליון של ההסתדרות הציונית החדשה.
בינואר 1943 קלארמן נבחר לאחד מ-2 הנציגים הרוויזיוניסטים מתוך 12 הנציגים בנשיאות ועד ההצלה של הסוכנות היהודית בראשות יצחק גרינבוים.

באוגוסט 1943 הגיע לקושטא מטעם ועד ההצלה שם פעל במשך כשנה בשיתוף עם יתר השליחים מטעם הוועד

(שמנו בסוף 1943 14 במספר), בפעולות הצלה מארצות אירופה, בעיקר מחבל הבלקן.
ביוגרפיה > בולגריה

לאחר נסיגת הורמאכט מהבלקן בשלהי 1944, כניסת הצבא האדום לבולגריה וחילופי השלטון בה, הגיע קלארמן לסופיה בירתה כעיתונאי של סוכנות הידיעות JTA לונדון-ניו יורק ושהה בה כשבועיים. הוא נפגש עם ראשי השלטון וקיבל משר ההסברה קאראשוב הצהרת תמיכה בהקמת מדינה ליהודים והבטחה להתיר את עלייתם של היהודים לישראל, הבטחה שקוימה. בסופיה היה העיתונאי הראשון מארצות המערב שריאיין את סגן שר החוץ הסובייטי אנדריי וישינסקי.



הוא הקים שידור עברי ברדיו סופיה, ממנו שידר לראשונה בעת ביקורו.
ביוגרפיה > רומניה

באוקטובר 1944 קלארמן הגיע לבוקרשט.

תפקידו הרשמי היה כתב סוכנות הידיעות JTA

והעיתון המשקיף בבלקנים.

בבוקַרשט פעל המוסד לעלייה ב' אולם קלארמן, היה הדמות המרכזית מאחורי הקלעים, אף על פי שהשתייך לתנועה הרוויזיוניסטית האופוזיציונית.

אהוד אבריאל הגדירו כ'"שר החוץ" של המשלחת שלנו לקהילה היהודית הגדולה של רומניה.

ד"ר שמשון יוניצ'מן סיפר בזכרונותיו כי דוד בן-גוריון אמר לו על רקע פעילותו בבולגריה ורומניה ש"אם יש גן-עדן בעולם, מובטחני שקלארמן יזכה בו למרות חטאו ברוויזיוניזם".

חיים לזר-ליטאי כתב עליו שהיה "האישיות היהודית הבולטת ביותר בקשריו ההדוקים עם ראשי השלטונות הרומניים, גם עם הרוסים וגם עם המלך והמלכה-האם. כל הדלתות היו פתוחות לפניו. הוא גם נחשב לעיתונאי הבכיר בין עיתונאי החוץ שנמצאו אותה עת ברומניה".


אלי תבין כתב ש"נעשה קלארמן נציג היהדות העולמית והישראלית ברומניה, מעמד שנמשך כארבע שנים עד קום המדינה ואשר הוכר גם על ידי "ההגנה" והסוכנות, שידעו להשתמש בו בעיקר בתחום העלייה מרומניה."
קלארמן ראיין את מיכאי הראשון, מלך רומניה ואימו אלנה, נסיכת יוון ודנמרק וכעיתונאי הוציא מהם הצהרות רשמיות בדבר השבת הזכויות ליהודי רומניה ותמיכתם בהקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל.





זו הייתה הפעם הראשונה שעיתונאי יהודי זר ראיין את מלך רומניה.


ג'ורג' ניקולסקו-בוזסטי שר החוץ הרומני העניק בריאיון עיתונאי לקלארמן הצהרה פומבית על תמיכתו בעליית היהודים לארץ ישראל ובסיוע ממשלת רומניה לכך.




הצהרה דומה נתן שר-החוץ שבא אחריו.

וכך גם ד"ר פטרו גרוזה, ראש ממשלת רומניה,


שר המשפטים פטרסנקו הכריז על השבת שוויון הזכויות ליהודים והשר וויסיינו על ביטול ההגבלות הגזעיות והיתר לעלות לישראל.

שר המיעוטים וולדסקו-ראקוסה הצהיר שהוא תומך בפעילות ציונית.

הצהרות רשמיות אלה יצרו קרקע נוחה להתפתחות התנועה הציונית ברומניה ולעליית יהודיה.
קלארמן היה הציוני היחיד שהיה מקורב לאמיל בודנראש, האיש החזק ברומניה


פגישתו הראשונה עם אמיל בודנראש הייתה כשפנה אליו והשיג את שחרורו מהכלא של מנהיג יהדות רומניה וילהלם פילדרמן. בודנראש אמר לו בפגישה שהוא תומך בעליית יהודי רומניה לארץ ישראל ומוכן לסייע לכך.

קלארמן השיג מבודנראש את השבת אזרחותם של יהודי רומניה שנשללה בעת הכיבוש הנאצי והוצאת יתומים יהודים שהבריטים לא נתנו להם רישיונות עלייה לארץ-ישראל.

במחצית השנייה של 1947 נשלח מפראג לארץ ישראל משלוח נשק עבור ההגנה שעוכב בנמל קונסטנצה והיה צפוי להחרמה. לבקשת קלארמן הורה בודנראש לשלטונות הנמל לשחררו.
ב-1947 נפגש קלארמן עם יוסיפ ברוז טיטו כשהלה ביקר בבוקַרשט והביע תמיכתו בעליית היהודים לארץ ישראל, בשוויון זכויות וחופש דת ליהודי יוגוסלביה ובמתן היתר ליהודי יוגוסלביה לעלות לישראל אם יחפצו בכך.