stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סרייה ב'
סך כל אליפויות למועדון

| דירוג | מועדון | מספר זכיות | סגנויות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אטאלנטה | 6 | 3 |
| 2 | גנואה | 6 | 2 |
| 3 | פלרמו | 5 | 2 |
| 4 | ברשה | 4 | 6 |
| 5 | בארי | 4 | 6 |
| 6 | הלאס ורונה | 3 | 5 |
| 7 | קומו | 3 | 3 |
| 8 | טורינו | 3 | 2 |
| 9 | וארזה | 3 | 1 |
| 10 | ויצ'נזה | 3 | 1 |
| 11 | פיורנטינה | 3 | - |
| 12 | נובארה | 3 | 3 |
| 13 | אוניון ונציה | 2 | 3 |
| 14 | פסקארה | 2 | 2 |
| 15 | אודינזה | 2 | 2 |
| 16 | נאפולי | 2 | 2 |
| 17 | לצ'ה | 2 | 2 |
| 18 | אסקולי | 2 | 1 |
| 19 | ליבורנו | 2 | 1 |
| 20 | בולוניה | 2 | 1 |
| 21 | אמפולי | 2 | 1 |
| 22 | ספאל | 2 | - |
| 23 | לוצ'סה | 2 | - |
| 24 | מילאן | 2 | - |
| 25 | סלרניטנה | 2 | - |
| 26 | פארמה | 1 | 2 |
| 27 | קארפי | 1 | - |
| 28 | יובנטוס | 1 | - |
| 29 | קייבו ורונה | 1 | - |
| 30 | ססואולו | 1 | - |
| 31 | רומא | 1 | - |
| 32 | בנוונטו | 1 | - |
| 33 | ספציה | 1 | - |
| 34 | פרוזינונה | 1 | - |
| 35 | קרוטונה | - | 2 |
שבת האור

| --- | --- |

רגע הוצאת האש הקדושה מן הקבר הריק על ידי הפטריארך היווני-אורתודוקסי
 שמות נוספים:  האש הקדושה
 מדינה:  ירושלים 
 סוג:  טקס נוצרי דתי בכנסיית הקבר
 סיבה:  תחיית ישו וחידוש האש בכל הכנסיות האורתודוקסיות בעולם
 חוגגים:  נוצרים
 חגיגות:  נרות, לפידים
 מתקשר עם:  השבוע הקדוש, יום שישי הטוב, פסחא, שבת הגדול
 מועד
 תאריך:  יום שבת של ירח מלא שאחרי יום השוויון האביבי
 
אלפי מתפללים בתוך חלל כנסיית הקבר עם הנרות הבוערים
אלפים בתוך הכנסייה, תמונה מראש הגג פנימה. צולם בשנת 1941.
ממתינים להוצאת האש ממבנה הקבר. צולם בשנת 1941.
הפטריארך עם האש הקדושה. צולם בשנת 1941.
אלפים ממתינים מחוץ לכנסייה. צולם בתחילת המאה ה-20.
הציור המוקדם ביותר של ויליאם האנט
סרטון של משטרת ישראל משבת האור באפריל 2019
סגן שר החוץ היווני קונסטנטינוס ציאראס (אנ') מביא את האש הקדושה מירושלים ליוון, מאי 2013
שבת האור או טקס האש הקדושה (יוונית: Άγιο Φως) הוא טקס נוצרי המתקיים על ידי הכנסיות המזרחיות מדי שנה בקבר ישו שבכנסיית הקבר, ביום שבת שלאחר יום שישי הטוב, בתחילת חג הפסחא. על פי האמונה בעת הטקס נדלקת בקפלת הקבר אש באופן ניסי. זהו הטקס החשוב ביותר בטקסי הכנסיות המזרחיות ואחד האירועים הבולטים בשבוע הקדוש.
הטקס מנוהל בהתאם לכללי הסטטוס קוו המקובלים בכנסיית הקבר. כללים אלה נקבעו בפירמאן משנת 1852, והם מעוגנים בחוזה ברלין משנת 1878. את הטקס מוביל הפטריארך היווני-אורתודוקסי, המייצג את הכנסייה האורתודוקסית. לטקס המרכזי שותף בישוף ארמני. לקופטים ולסורים יש זכויות נוכחות, וכן הם משתתפים בהקפת האדיקולה לאחר סיום הטקס. לכל אחת מהעדות הללו יש זכויות בדבר נוכחות צליינים בכנסייה בזמן הטקס. הכנסייה הקתולית אינה שותפה בטקס.
מהלך הטקס

על פי המסורת, בשעה 9:30 בבוקר פותחים הארמנים את דלתות הכנסייה, ואלפי בני קהילות וצליינים זורמים לכנסייה ומתמקמים בכל אגפיה על פי הסטטוס קוו. סדרי הכניסה אף הם מוכתבים בידי כללי הסטטוס קוו. בשעה 11:00 מתחילים את הסבב תפילות ורק לקראת השעה 13:00 ותלוי בכמות האנשים בכנסייה הפטריארך היווני אורתודוקסי יורד מהפטריארכיה ברובע הנוצרי לכיון כנסיית הקבר. האדיקולה של הקבר.
בפיקוחם של ראשי השלטון ונציגי העדות האחרות, הקבר נחתם בשעווה המיוצרת ע״י אחד מכוהני הדת האורתודוקסים. בשעה 12:30 יוצאת תהלוכה עם דגלים וטסים של הפטריארך ומקיפה את האדיקולה שלוש פעמים. הפטריארך נכנס לאחר שהסיר את בגדי הטקס המפוארים, הוא נותר בלבוש פשוט לבן כשאינו נושא בידיו גפרורים או מצית. הפטריארך נכנס לקפלת הקבר, ובעקבותיו בישוף ארמני, והדלת נסגרת מאחוריהם, הבישוף הארמני אינו מורשה להיכנס לחדר הקבר עצמו וממתין לנס בחדר החיצוני. לאחר תפילה ממושכת שאומר הפטריארך, נדלקת אש בקפלת הקבר. עדויות של פטריארכים בעבר כוללות תיאורים אחדים כיצד יורדת האש, עולה מן הקבר, ומציתה את ארבעת אוגדי הנרות בני 33 נרות (כגילו של ישו בעת הצליבה).
הפטריארך היווני והבישוף הארמני מעבירים את האש לאורתודוקסים ולמאמינים הארמנים שבחוץ דרך הפתחים העגולים שבצדי האדיקולה. לאחר שהפטריארך מקיש בדלת הסגורה מבפנים, פותחים את דלתות הקבר, ונציגי האשורים והקופטים נכנסים לקחת את האש עבור קהילתם. הם ממתינים בעוד שני אנשי הכנסייה הבכירים יוצאים מן האדיקולה ומעבירים את האש למאמינים הנלהבים העומדים ברחבי הכנסייה, טקס זה לא מסמל את תחייתו של ישוע, ישוע קם אך ורק ביום ראשון ולכן לא אומרים ״אלמסיח קאם״ (ביוונית "כריסטוֹס אַנֶסטי"!) עד יום ראשון בבוקר לאחר התפילה. האש מועברת למאמינים, ורצים ממהרים עם האש למזבחות השונים בכנסיות שבעיר. האש מועברת בתהלוכה לערים מרכזיות כגון בית לחם, נצרת ורמלה, שם מקבלים אותה ראשי העדות המקומיים ברוב עם: בני העדות השונות, כולל קתולים ומוסלמים, משתתפים בחגיגה ואף לוקחים את האש הביתה. האש מועברת בעזרת מטוסים מיוחדים למוסקבה, אתונה, קייב, ירוואן, טביליסי, בוקרשט, קישינב, סופיה, לבנון, ירדן וסוריה ושם היא נלקחת למזבח בחגיגות התחייה הנערכות באותו לילה בחצות.
על פי טענת האב סמואל אגויאן (הממונה הארמני בכנסיית הקבר) שהשתתף בטקס שלוש פעמים האש הניסית לכאורה אינה "יורדת" מהשמיים אלא מודלקת על ידי מנורת שמן שמונחת על הקבר בזמן טקס האש הקדושה בכנסיית הקבר.
ביקורת על הטקס

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. ראו פרק הביקורת בערך המקביל באנגלית.
טקס האש הקדושה ייחודי לכנסיות המזרחיות. הכנסייה הקתולית דחתה אותו ואף הסתייגה ממנו. כבר בשנת 1238 גינה האפיפיור גרגוריוס התשיעי את הטקס, והגדיר את הנס-כביכול כמעשה הונאה ורמאות.
במאה ה-18 שב על טענת ההונאה ההיסטוריון האנגלי אדוארד גיבון, בספרו שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית. באותה עת עלו קולות ספקניים באשר לאמיתות הנס גם בקרב מאמינים בני הכנסיות המזרחיות, דוגמת המלומד היווני אדמאטיוס קוראטיס שייחד חיבור שלם לטענת ההונאה. גם פורפיריוס, הארכימנדריט הרוסי של ירושלים במאה ה-19, כותב בזכרונותיו כי השליט אבראהים פאשא אילץ את הפטריארכים לחשוף בפניו את מעשה ההונאה, ונמנע מלהפר את הטקס רק בשל תחנוניהם וחשש מתקרית דיפלומטית עם הרוסים.
בשנת 2005 שידרה תחנת טלוויזיה יוונית תוכנית בה נטען כי הנרות המובערים במהלך הטקס משוחים בזרחן לבן, שהוא חומר מתלקח במגע עם חמצן, אשר שימש כבר במאות הראשונות לספירה קוסמים כלדיים באופן דומה.
בשנת 2018 פורסמה כתבה בחדשות 12, בה טען הממונה הארמני על כנסיית הקבר, האב סמואל אגויאן, כי הוא היה בטקס שלוש פעמים, והדליק את הלפידים ממנורה המונחת שם.
הערות שוליים

↑  נתן שור, "רוברט קרזון ואסון 'האש הגדולה', 1834", בתוך: ספר הנוסעים לארץ ישראל במאה הי"ט, כתר הוצאה לאור, 1988, עמ' 40–41
↑  צ'ארלס וורן, ירושלים של מטה, פרק 19: האש הקדושה, עמ' 278, 280.
↑  ניר חסון, ציור קדום שופך אור על טקס "האש הקדושה" שיערך היום, באתר הארץ, 14 באפריל 2012
↑  nir hasson, מחר ינחתו בנתב"ג 10 מטוסים ריקים, הצוותים שלהם לא יורשו לרדת לקרקע. הם ימתינו על המטוסים עד שתובא אליהם האש הקדושה שתצא מכנסיית הקבר ותועבר לנתב"ג בשיירה משטרתית. הטקס עצמו יערך בהשתתפות פטריארכים: היווני והארמני + 4 עוזרים+הארכיבישופים הקופטי והסיריאני+ 2 קציני משטרה+, באתר @nirhasson, ‏2020T0:56
↑  יגאל מוסקו, ‏הצצה נדירה לנבכי כנסיית הקבר, באתר ‏מאקו‏, 10 במרץ 2018
ג'יזרה

| --- | --- |

צילום אוויר של ג'יזרה והחידקל, יולי 2012
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  דרום-מזרח אנטוליה
 נפה:  שרנק
 חבל ארץ:  כורדיסטן הטורקית
 שטח:  469.1 קמ"ר
 גובה:  377 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  161,135 (2023)
  ‑ צפיפות:  343.5 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  37°19′49″N 42°11′05″E﻿ / ﻿37.33024°N 42.18484°E﻿ / 37.33024; 42.18484 
 אזור זמן:  UTC +3
 אתר העיר
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורג'יזרה(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורג'יזרה(למפת נפת שרנק רגילה) ג'יזרה(למפת נפת שרנק מוגדלת) ג'יזרה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ג'יזרה (בטורקית: Cizre; בכורדית: Cizîr/جزیر (ג'זיר) או Cizîra Botan/جزیرا بۆتان (ג'זירה בותאן); בערבית: جَزِيْرَة ٱبْن عُمَر (גַ'זִיְרַת אִבְּן עֻמַר) או جزيرة بوطان (ג'זירה בוטאן) וכן جزرة (ג'זרה); בסורית: ܓܙܪܬܐ ܕܒܪ ܥܘܡܪ - גזרתא) היא עיר בנפת שרנק שבכורדיסטן הטורקית, בקרבת משולש הגבולות טורקיה-עיראק-סוריה. לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 161,135  בני אדם והיא העיר הגדולה ביותר בנפה.
העיר המקורית נבנתה על אי שנוצר מנפתולי נהר החידקל ומכאן שם העיר: ג'יזרה משמעו אי, שטח שנגזר מן היבשה. מצידו האחד של האי זרם הנהר כל ימות השנה ואילו בחלק השני, בו הזרימה איטית, המים קפאו ואיפשרו הליכה על הקרח עד לאי. את האי חיבר גשר אבן גדול שכונה בפי התושבים "הגשר הגדול" (גישרא רוואה). העיר המודרנית התפתחה מעבר לאי בעיקר ממערב לחידקל.
הקיץ באזור מתאפיין בטמפרטורות גבוהות וללא משקעים כלל ואילו בחורף בטמפרטורות עשויות לרדת מתחת לאפס ומשקעים עשויים לרדת כשלג. בעבר יערות צמחו על ההרים שמצפון ובנהר נשטפו ענפים וגזעים ששימשו את תושבי הכפר להסקה. מסביב לכפר משתי גדות החידקל גידלו שפע ירקות ובוסתני פרי.
היסטוריה

ג'יזרה נוסדה במאה ה-9 על ידי אל-חסן אבן עומר, אמיר מוסול, על אי מעשה ידי אדם בחידקל. העיר נהנתה ממצבה כמעבר נהר ונמל בנוסף למיקומה בקצה דרך רומית ישנה שחיברה אותה לים התיכון, וכך הפכה למרכז מסחרי ואסטרטגי חשוב בצפון מסופוטמיה. עד המאה ה-12, נוסף לעיר תפקיד אינטלקטואלי ודתי, שכללה גם קהילות נוצריות ויהודיות גדולות. במאות השנים שהיו לאחר הקמתה נכבשה על ידי שושלות שונות, כמו השושלת הסלג'וקית, השושלת האיובית והשושלת האילח'אנית. העיר סבלה במאה ה-15 מאירועי ביזה רבים ובסופו של דבר עברה לשליטתה של האימפריה העות'מאנית לאחר 1515.
תחת השלטון העות'מאני, ג'יזרה קפאה ונותרה כמרכז מחוז קטן עד סוף המאה ה-19. דעיכתה של העיר נמשכה, והוחמרה על ידי רצח העם הארמני ורצח העם האשורי ב-1915, ועזיבת אוכלוסייתה היהודית לישראל. היא החלה להתאושש במחצית השנייה של המאה ה-20 באמצעות שיפוץ עירוני, ואוכלוסייתה הייתה בגידול מסיבי כמקום מקלט משנת 1984 ואילך, כאשר רבים נמלטו מהסכסוך הכורדי-טורקי. בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, העיר הייתה כזירת קרבות בין חמושים כורדים לטורקיה, שהמיטו הרס משמעותי על העיר.
יהודי ג'יזרה

עדות מוקדמת ליהודי העיר תועדה על ידי בנימין מטודלה. הוא תיאר קהילה גדולה בת כ-4000 נפשות במאה ה-11. בעיר התקיימה קהילה של יהודים, דוברי ניב של ארמית מודרנית (המכונה "כורדית" בפי יהודי כורדיסטן בארץ). כמו כן התגוררו בעיר נוצרים בני הכנסייה האשורית וכן מוסלמים כורדים. הקהילה היהודית מנתה כמה עשרות משפחות וקיימה קשרי נישואין הדוקים בעיקר עם יהודי זאכו. היהודים עסקו בין היתר במסחר שהתנהל באמצעות דוברות פשוטות שנעו בנהר וכן באמצעות שיירות שנעו ביבשה.
בעיר העתיקה התקיימה שכונה מוגדרת של יהודים שהוקפה בחומה ושערייה נסגרו בימי שבת וחג. בתחילת המאה ה-20 החלה הגירה של יהודי ג'יזרה. חלקם יצאו למסע רגלי ממושך אל ארץ ישראל דרך קמישלי וערי סוריה, אחרים היגרו לזאכו ולמוסול שבעיראק. עד שנות העשרים המאוחרות לא נותרו כלל יהודים בעיר. מבנה בית הכנסת הוסב למסגד. נכון לשנות ה-90 לא נמצאו שרידים של בית הקברות היהודי שהיה סמוך לגדות הנהר.[דרוש מקור]
מרבית יהודי ג'יזרה עלו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים. בשכונת זיכרון יוסף עומד עד היום מבנה בית כנסת שנוסד על ידי יהודי ג'יזרה.[דרוש מקור]
מאוזוליאום נח

המאוזוליאום של נח או קבר נח הוא מאוזוליאום בעיר, אשר יש מאמינים כי הוא מכיל את קבר נח.
ראו גם

יהדות כורדיסטן
אבן אל-אתיר
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
1 2  Nicolle, David (2013). "The Zangid bridge of Ǧazīrat ibn ʿUmar (ʿAyn Dīwār/Cizre): A New Look at the carved panel of an armoured horseman". Bulletin d'études orientales. 62: 223–264.
1 2  Gil, Moshe (2004). Jews in Islamic countries in the Middle Ages. Translated by David Strassler. Brill.
↑  Elisséeff, Nur ad-Din (1986). "Ibn ʿUmar, D̲j̲azīrat". Encyclopaedia of Islam, Second Edition. 3. pp. 960–961.
↑  Sinclair, T.A. (1989). Eastern Turkey: An Architectural & Archaeological Survey, Volume III. Pindar Press. ISBN 9780907132349.
↑  Henning, Barbara (2018). Narratives of the History of the Ottoman-Kurdish Bedirhani Family in Imperial and Post-Imperial Contexts: Continuities and Changes (PDF). University of Bamberg Press. Retrieved 16 December 2020.
↑  Elisséeff, Nur ad-Din (1986). "Ibn ʿUmar, D̲j̲azīrat". Encyclopaedia of Islam, Second Edition. 3. pp. 960–961.
↑  Mutzafi, Hezy (2008). The Jewish Neo-Aramaic Dialect of Betanure (Province of Dihok). Otto Harrassowitz Verlag.
↑  Marcus, Aliza (1994). "City in the War Zone". Middle East Report (189): 16–19. doi:10.2307/3013106. JSTOR 3013106.
↑  "YIKILAN KENTLER RAPORU" (PDF) (in Turkish). Union of Chambers of Turkish Engineers and Architects. September 2019. Retrieved 14 April 2020.
↑  Şanlı, Süleyman (2017). "An Overview of Historical Background of Unknown Eastern Jews of Turkey". Mukaddime. 8 (1): 67–82.
↑  "Tomb of Noah". Madain Project. אורכב מ-המקור ב-14 באפריל 2020. נבדק ב-14 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475821605171  GND: 4278418-9  LCCN: n2004114871  VIAF: 244662664   WorldCat (עם VIAF): 244662664 
לוח שיש מעל פתח הכניסה של בית הכנסת שערי אהבה, רח' ארנון 22, זיכרון יוסף, ירושלים
מוזילאום המיוחס לנח, ג'יזרה
דמיטרי ריבולובלב

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1966 (בן 58) פרם, ברה"מ 
 מדינה:  רוסיה 
 מקום מגורים:  מונטה קרלו 
 השכלה:  Perm State Medical Academy (1990) 
 מעסיק:  אורלקלי 
 תפקיד:  מנהיג (23 בדצמבר 2011) 
 פרסים והוקרה:  מסדר הסרפים הקדוש מסרוב (25 בנובמבר 2010) 
 
דמיטרי ריבולובלב (רוסית: Дмитрий Евгеньевич Рыболовлев; נולד ב-22 בנובמבר 1966) הוא איש עסקים ואוליגרך רוסי המכהן כנשיא הקבוצה הצרפתית מונקו.
ביוגרפיה

ריבולובלב למד רפואה במכון הרפואי של פרם, עיר הולדתו, וסיים את לימודיו בשנת 1990. את הונו צבר לאחר שרכש בשנות התשעים שליטה בענקית הדשנים הרוסית אורלקלי (Uralkali) אשר הייתה לפני כן בבעלות המדינה. בשנת 1995 מונה ליו"ר החברה. נכון ל-2008 הוא החזיק ב-66% ממניות החברה. במאי 1996 נעצר בחשד שהזמין את רצח איש העסקים יבגני פנטיילמונוב, שהתנגד למהלכים מסוימים בתוככי החברה. ריבולובלב היה עצור במשך 11 חודשים במתקן כליאה זמני בפרם.
לפי מגזין פורבס, נכון לינואר 2022 ריבולובלב האדם ה-391 בעושרו בעולם עם כ-6.7 מיליארד דולר. משנת 1995 הוא מתגורר בשווייץ. במהלך השנים 2010–2011 הוא מכר את החזקותיו באורלקלי. בשנת 2011 הוא רכש מניות של הבנק הגדול בקפריסין - בנק אוף קפריסין והפך להיות בעל שליטה בו.
בשנת 2012 הפך לנשיא קבוצת הכדורגל מונקו. תחתיו הקבוצה זכתה באליפות צרפת 2016/2017 ובגביע הליגה הצרפתית 2017 ו-2018. בשנת 2013 מינה את ואדים ואסילייב לסגנו ויחד הובילו מסע רכישות נרחב של שחקנים.
בנובמבר 2018 נעצר לחקירה על ידי משטרת מונקו ונערכו חיפושים באחוזתו, על רקע האשמתו בשחיתות.
חיים אישיים

ידוע כחובב אמנות גדול והוא מימן את הפקתו של סרט תיעודי על תולדות מוזיאון פושקין, חזון אלוהי, בבימויו של לאוניד פרפיונוב, איתו ריבולובלב נוטה לשתף פעולה. במאי 2013 רכש את הציור "מושיע העולם" מאת לאונרדו דה וינצ'י ב-127.5 מיליון דולר. הוא תבע את סותבי'ס בטענה כי הונתה אותו לשלם מחירים גבוהים בעבור ארבעה ציורים, ובהם "מושיע העולם". אולם בינואר 2024 דחה בית משפט בארצות הברית דחה את תביעתו.
הערות שוליים

↑  Dmitry Rybolovlev, פורבס
↑  Le président de l’AS Monaco perquisitionné et placé en garde à vue, דיווח (בצרפתית)
↑  רויטרס‏, שיא של כל הזמנים: ציור של דה וינצ'י נמכר ב-450 מיליון דולר, באתר וואלה, 16 בנובמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1213930286  ISNI: 0000 0004 6047 198X  SUDOC: 261818090  VIAF: 12149717179910950401   WorldCat (עם VIAF): 12149717179910950401 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גרמניה המערבית

.
חלוקת גרמניה: באדום – גרמניה המזרחית. בכחול – גרמניה המערבית. בצהוב – מערב ברלין הייתה מובלעת של גרמניה המערבית. בסגול – חבל הסאר
גרמניה המערבית (או הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בגרמנית: Bundesrepublik Deutschland) הייתה מדינה היסטורית שהתקיימה בשנים 1949–1990. בתום מלחמת העולם השנייה נותרה אירופה מחולקת: מזרחה היה נתון לשליטת ברית המועצות, ומערבה היה נתון לשליטת בריטניה, צרפת וארצות הברית. הכוחות הסובייטים לא יצאו מהחלק שכבשו בגרמניה, וכך חולקו גרמניה וברלין לשניים, ובחלק המזרחי, שנכבש על ידי ברית המועצות הוקמה מדינה קומוניסטית. ב-9 בנובמבר 1989 נפלה חומת ברלין. בעקבות אירוע זה התרחשה סדרת אירועים שבעטיים גרמניה המזרחית לא יכלה להמשיך להתקיים ולמעשה הובלעה לשטחי גרמניה המערבית. מאז קיימת גרמניה כפי שהיא מוכרת כיום.
הרפובליקה הפדרלית של גרמניה הורכבה מ-11 מדינות שנוצרו מתוך אזורי הכיבוש המערביים שהיו בשליטת ארצות הברית, בריטניה וצרפת. העיר בּוֹן הייתה עיר הבירה של גרמניה המערבית.
פיצול גרמניה לשני חלקים סימל את חלוקת אירופה לגוש המזרחי והגוש המערבי (בדומה למדינות מחולקות אחרות כמו צפון וייטנאם וודרום וייטנאם או קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית). התרבות של גרמניה המערבית הושפעה רבות מהתרבות באירופה המערבית ובצפון אמריקה של אותה תקופה. הדבר ניכר בסופו של דבר בהבדלים משמעותיים שניתן היה לראות בתרבות המדינות לאחר 40 שנות הפרדה. הן בגרמניה המזרחית והן בגרמניה המערבית עקבו אחר שבילים מסורתיים של התרבות הגרמנית הישנה, אך בכל צד התרבות הגרמנית התפתחה במנותק, המערב בהשפעת הגוש הקפיטליסטי והמזרח בהשפעת הגוש הקומוניסטי.
היסטוריה

| --- | --- |
 :  ראו גם – גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה, מנהיגי ברית המועצות, ארצות הברית ובריטניה (סטלין, רוזוולט וצ'רצ'יל; בהתאמה) ערכו את ועידת יאלטה, שנועדה למצוא פתרון לבעיית חלוקת השטחים ואזורי ההשפעה בין המדינות המנצחות. בוועידה סוכם כי גרמניה תחולק לארבעה אזורי כיבוש – צרפת, בריטניה וארצות הברית במערב וברית המועצות במזרח. עוד הוסכם לחסל את כוחה הצבאי של גרמניה, לעקור בה את הנאציזם ולהביא את מנהיגיה בפני בית דין בינלאומי; בוועידה לא הייתה כל כוונה לפצל את גרמניה, אלא לייעד את אזורי הממשל של בעלות הברית.
שטחים גרמניים לשעבר ממזרח הנהרות אודר ונייסה הושמו תחת הממשלה הפולנית, ומיליוני גרמנים גורשו משם במטרה להחליפם בפולנים. בשנים 1946 – 1949 שלושת אזורי הכיבוש הראשונים מוזגו בהדרגה: הבריטיים, האמריקאיים והצרפתיים. במקביל, הוקמו מדינות חדשות באזורי הכיבוש שכן בעידן הנאצי המדינות הואחדו. ב-1949, עם החמרתה של המלחמה הקרה, שתי המדינות הגרמניות שהיו כבושות בידי בעלות הברית, נודעו בעולם בתור גרמניה המערבית וגרמניה המזרחית.
היסטוריה > הקמת הרפובליקה הפדרלית

עם כישלון כינוס שרי החוץ בלונדון בדצמבר 1947 הפכה התהום שבין בעלות הברית המערביות וברית המועצות לבלתי ניתנת לגישור. בחודשים פברואר ומרץ 1948 התנהל בלונדון "כינוס שש המעצמות" בהשתתפות ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג, אשר דן בהקמת מדינה מערב-גרמנית ובהקמת ברית בריסל, שמטרתו שמירת האינטרסים המערביים אל מול שאפתנותה של ברית המועצות. במחאה על החלטות הכינוס פרש הנציג הסובייטי ב-20 במרץ מוועדת הפיקוח של בעלות הברית, וזו באה למעשה אל קיצה. במרץ 1948 החל לודוויג ארהרד את הקריירה שלו כראש המנהלה הכלכלית של האזור המשותף הבריטי-אמריקני. באותו החודש הוקם גם "בנק הארצות הגרמניות", לימים הבנק הפדרלי של גרמניה.
עם הרפורמה במטבע ב-20 ביוני 1948, שבה השתתפה גם מערב ברלין, החל מסתמן "הנס הכלכלי" הגרמני, אשר ביחד עם השקתו של המרק הגרמני (D-Mark) הביא להיעלמותו ההדרגתית של השוק השחור. ב-24 ביוני 1948 הטילה ברית המועצות את הסגר על ברלין, ובתגובה חנכו בעלות הברית המערביות ב-26 ביוני את הרכבת האווירית לברלין.
ב-1 ביולי 1948 מסרו המושלים הצבאיים מטעם צרפת, הממלכה המאוחדת וארצות הברית לראשי מדינות-המחוז המערביות את מסמכי פרנקפורט, שבהם פירטו את עקרונותיהם להקמת מדינה גרמנית. בתגובה התכנסו ראשי מדינות-המחוז וניסחו את החלטות קובלנץ, לפיהן חבריה של אספה מכוננת ייבחרו מתוך בתי הנבחרים של מדינות-המחוז ולא במישרין. בין ה-10 באוגוסט ל-23 באוגוסט 1948 הכין "כנס החוקה בהרנכימזה" את האספה המכוננת.
ב-1 בספטמבר 1948 התאספה "המועצה הפרלנטרית" בראשה קונראד אדנאואר ולצידו תיאודור הויס בבון (שנכללה באזור כיבוש הבריטי) וניסחה, בחודשים שלאחר מכן, את חוקת גרמניה. מול מנסחי החוקה עמדה קריסת רפובליקת ויימר והצורך להגן על הרפובליקה החדשה מאפשרות קריסה נוספת.
באפריל 1949 החליטו שלוש המעצמות המערביות על מיסוד הכיבוש הצבאי באמצעות "תקנת הכיבוש". שטחה של גרמניה המערבית אוחד לכדי "תלת-אזור". ב-8 במאי 1949 הגישו נציגי המועצה הפרלמנטרית את הצעת החוקה. ב-10 במאי נדונה שאלת בירת גרמניה, והוכרעה לטובת בון. המועמדות האחרות היו קאסל, פרנקפורט ושטוטגרט. ב-12 במאי הסירה ברית המועצות את המצור על ברלין.
החוקה התקבלה על ידי המעצמות הכובשות ועל ידי בתי הנבחרים של מדינות המחוז בלא שנערך משאל עם. בין מדינות המחוז הייתה מחלוקת עמוקה על אופן הריכוז השלטוני, ובהשפעת בעלות הברית נקבעה שיטה פדרלית. עם זאת, בוואריה הסתייגה בשל ביקורתה על החוסר פדרליזם חזר יותר בנוסח החוקה (בוואריה אף שאפה לקבלת אוטונומיה), ועם זאת קיבלה על עצמה את תוקף החוקה. למרות ניסיון העבר ברפובליקת ויימאר לא הכילה החוקה התייחסות לאחוז החסימה. רק בשנת 1961 קיבל הבונדסטאג אחוז חסימה של 5%. עם ההכרזה על החוקה ב-23 במאי נכנסה זו לתוקף למחרת, 24 במאי 1949: קמה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
פוליטיקה

לאורך השנים החיים הפוליטיים בגרמניה המערבית היו יציבים ומסודרים. בתחילה תקופת קונראד אדנאואר (1949–1963) אשר הוחלף על ידי לודוויג ארהארד (1966–1963) אשר בתורו הוחלף על ידי קורט קיזינגר (1969–1966). כל הממשלות בשנים 1949–1966 הורכבו על ידי מפלגת ה-CDU ומפלגת האחות שלה ה-CSU, לעיתים לבדן ולעיתים בקואליציה משותפת עם מפלגת ה-FDP או בשותפות עם מפלגות ימין אחרות.
ה"קואלציה הגדולה" של קורט קיזינגר בשנים 1969–1966) הייתה שותפות של שתי המפלגות הגדולות בגרמניה המערבית ה-CDU וה-CSU, לבין המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, ה-SPD. קואליציה זו הניבה למפלגות השלטון רוב של שני שלישים מן קולות הבוחרים, רוב אשר נתן להן מעמד של הנהגת חירום, ואפשר להן לבצע שינויים בזכויות חוקתיות בסיסיות, כגון חוק שנוי במחלוקת אשר מגביל את חופש התנועה במקרה של מצב חירום במדינה. במקביל להעברתם של חוקים אלו החלה התנגדות עזה להם בציבור, במיוחד במפלגת ה-FDP, בקרב הסטודנטים ומחאתם העולה מרד הסטודנטים בגרמניה, קבוצה אשר כינתה עצמה "Notstand der Demokratie" פירוש: דמוקרטיה במצב חירום) ובאיגודים המקצועיים. הפגנות ומחאות החלו להתרבות כאשר בשיאן נורה בראשו סטודנט על ידי שוטר בשנת 1967. העיתונות ובמיוחד הצהובון בילד צייטונג השיקו קמפיין נרחב נגד המפגינים ובשנת 1968 אירע ניסיון התנקשות באחד ממנהיגי איגוד הסטודנטים הסוציאליסטיים הגרמנים רודי דוצ'קה.
בניסיון להתמודד עם העבר הנאצי הפכו בשנות ה-60 הסביבתנות והאנטי לאומיות לערכי יסוד בקרב אנשי השמאל בגרמניה המערבית. כתוצאה מכך, בשנת 1979 השיגו הירוקים חמישה אחוזים מן קולות הבוחרים, המינימום הנדרש על מנת להיכנס לפרלמנט במדינת ברמן, ועם הקמתה של המפלגה הלאומית בשנת 1980 התפתחה אחת התנועות הירוקות המוצלחות מבחינה פוליטית בעולם.
בבחירות 1969 זכתה מפלגת ה-SPD במספיק קולות כדי להקים ממשלת קואליציה יחד עם מפלגת ה-FDP. מנהיג מפלגת ה-SPD הקנצלר וילי ברנדט נשאר בתפקיד ראש המדינה עד להתפטרותו במאי 1974, על רקע פרשיית הריגול של עוזרו האישי גינתר גיום, שנחשד במכירת סודות מדינה לגורמים שונים בגרמניה המזרחית. מחליפו בתפקיד היה שר האוצר הלמוט שמידט (SPD) אשר הקים ממשלה חדשה והמשיך את קואליציית מפלגות SPD\FDP. שמידט, אשר היה תומך נלהב של הקהילה האירופית (EC) והברית האטלנטית, הדגיש את מחויבותו ל"איחוד הפוליטי של אירופה בשיתוף עם ארצות הברית" כהגדרתו. כיהן כקנצלר גרמניה המערבית החל משנת 1974 עד לשנת 1982.
במהלך סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 החלו להשתנות השקפות עולמן של מפלגות ה-SPD וה-FDP. באוקטובר 1982 מפלגת ה-FDP חברה למפלגות CDU\CSU כדי לבחור את הלמוט קוהל יו"ר מפלגת ה-CDU לתפקיד הקנצלר על ידי הצבעת אי אמון בממשלה. בבחירות הכלליות שנערכו במרץ 1983 השיג קוהל רוב איתן הן לממשלה והן למפלגת ה-CDU. מפלגות ה-CDU/CSU כמעט והשיגו רוב מוחלט בבונדסטאג למעט מפלגת הירוקים אשר השיגה 5.6 אחוזים מן הקולות. בינואר 1987 ממשלת קוהל נבחרה שוב, אך מפלגת ה-FDP ומפלגת הירוקים השיגו קולות נוספים והתרחבו על חשבונן של המפלגות הגדולות.
תרבות

אחד ממאפיני התרבות החזקים שהתפתחו בגרמניה המערבית היה פיתוח הכדורגל והשקעה בענף ספורט זה. השקעה זו הגיעה לשיאה ב-1974, אשר בה אירחה המדינה את גביע העולם בכדורגל וזכתה בו עם ניצחון בגמר על נבחרת הולנד 2-1.
באופן כללי הושפעה התרבות בגרמניה המערבית רבות מהתרבות באירופה המערבית ובצפון אמריקה. בעוד שבגרמניה המזרחית התרבות הושפעה מהתרבות הסובייטית המזרחית, גרמניה המערבית הלכה בדרך המערב.
הדבר ניכר בסופו של דבר בהבדלים משמעותיים שניתן היה לראות בתרבות המדינות לאחר 40 שנה של הפרדה.
אוכלוסייה

| שנה | אוכלוסייה באלפים |
| --- | --- |
1990: 63,726
1989: 62,679
1985: 61,020
1980: 61,658
1975: 61,645
1970: 61,001
1965: 59,297
1960: 55,958
1955: 53,518
1950: 50,958
ראו גם

גרמניה המזרחית
חלוקת גרמניה
9 בנובמבר
המלחמה הקרה
מר גורבצ'וב, הפל חומה זו!
הערות שוליים

1 2 3 4  ישי פלג על בסיס ספרו של ג'ורג' פאקר, ‏"שיחה עולמית – גרמניה 1949 : החוקה שאחרי", השילוח, גיליון 15, יוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559778105171  BnF: cb11862214n (data)  CiNii: DA00361767  GND: 4011889-7  ICCU: UFIV072455  ISNI: 0000 0001 2321 8043  LCCN: n80125937  NARA: 10046564  NDL: 00561601  NKC: ge131478  SELIBR: 162937  SUDOC: 026358786  VIAF: 135446758   WorldCat (עם VIAF): 135446758 
אזורי הכיבוש בגרמניה, 1947