stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מים שאובים
טומאת מים שאובים

הרוחץ במים שאובים - מי שטובל את רוב גופו במים שאובים (הפסולים למקווה), או שופך על רוב גופו מים (בכמות של שלושה לוגים, ליטר אחד בערך) - נטמא טומאה קלה, במדרגת "שני לטומאה", ואסור לו לאכול תרומה או לנגוע בה, עד שיטבול במקווה כשר. הסיבה לכך: כדי שאנשים לא יחשבו שרחיצה במים מסוגלת לטהר. ממקורות שונים וממצאים ארכאולוגיים מתברר, שהיה מקובל בארץ לבנות בבתי המרחץ מקווה צמוד, על מנת לאפשר לרוחצים, שנטמאו משפיכת המים כתוצאה מגזירה זו, לשוב ולהיטהר בטבילה במקווה. גזירה זו נתקנה על ידי חכמים, כחלק מקבוצת הלכות מיוחדת המכונה שמונה עשר דבר, שמונה עשרה גזירות שנקבעו במעמד מיוחד של בית שמאי ובית הלל.
בזמננו

גם על פי אורח החיים המודרני, בו אין שואבים מים בכדים כבימי קדם, עדיין נחשבים מי העיר הזורמים בצינורות למים שאובים משום שבדרכם הם עוברים בכמה מיני כלים שיש בהם בית קיבול כגון שעון מים וכדומה. לכן המעוניין למלא מקווה במים שאינם שאובים אינו יכול להשתמש במי ברז, אלא חייב להשתמש בפתרונות הלכתיים כגון השקה, זריעה והמשכה.
ראו גם

מי גבאים
נתן סאה ונטל סאה
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף י"א, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ק"ט, עמוד א'.
↑  ספר ויקרא, פרק י"א, פסוק ל"ו.
1 2 3  הובא בתוספות תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ס"ו, עמוד ב'.
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת תמורה, דף י"ב, עמוד א'.
↑  בפירוש על משנה, מסכת מקואות, פרק ד', משנה א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ט"ז, עמוד א', תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ס"ז, עמוד א'.
↑  כל זה מובא בר"ש משנה, מסכת מקואות, פרק ג', משנה א', על פי תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ט"ז, עמוד ב'.
↑  כן מובא בחזון איש הלכות מקוואות
↑  ראו בהרחבה בספר "שערי מקוואות".
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף י"ד, עמוד א'
↑  ביטאון 'מעלין בקודש' יח, עמ' 99-100
↑  תלמוד בבלי מסכת שבת דף יג עמוד ב.
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
מפרץ פאנג נגה

| --- | --- |

איונים במפרץ פאנג נגה.
 מידע כללי
 מיקום:  צפונית למצר מלאקה, בין האי פוקט לבין דרום תאילנד
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  תאילנד תאילנד
 קואורדינטות:  8°17′00″N 98°36′00″E﻿ / ﻿8.283333°N 98.6°E﻿ / 8.283333; 98.6
  (למפת תאילנד מוגדלת) בנגקוק האד-יאי אודון טהאני צ'יאנג מאי נאקון ראטצ'אסימה סוראט טהאני קון קאן פאטאיה פוקט קמבודיה וייטנאם וייטנאם לאוס מיאנמר מלזיה מפרץ תאילנד  ים אנדמן מפרץ פאנג נגה(למפת תאילנד רגילה) בנגקוק האד-יאי אודון טהאני צ'יאנג מאי נאקון ראטצ'אסימה סוראט טהאני קון קאן פאטאיה פוקט קמבודיה וייטנאם וייטנאם לאוס מיאנמר מלזיה מפרץ תאילנד  ים אנדמן מפרץ פאנג נגה
 
קו טאפו, המכונה גם "אי ג'יימס בונד", במפרץ פאנג נגה.
מפרץ פאנג נגה (בתאית: อ่าวพังงา) הוא מפרץ בים אנדמן ששטחו 400 קמ"ר, המצוי צפונית למצר מלאקה, בין האי פוקט לבין דרום תאילנד.
בשנת 1981 הוכרז אזור המפרץ כחלק מהפארק הלאומי אאו פאנג נגה, בשל נופיו הכוללים צוקי אבן גיר מרשימים. ההכרזה היא בהתאם לאמנת רמסר שלפיה הפארק הוא אזור ביצה מוגן בעל חשיבות בינלאומית.
במפרץ 42 איונים, עליהם יערות גשם בהם גדלים 28 זנים של עצי מנגרוב, וביצות.
בין האיים שוניות אלמוגים.
בפארק הלאומי מקננות ציפורים רבות (נספרו 88 מינים ובהם חופמי מלזי (Charadrius peronii) ובצנית אסייתית (Limnodromus semipalmatus) וכן 82 מיני דגים, 18 מיני זוחלים, 3 מיני דו חיים ו-17 מיני יונקים (ובהם תחש המשכן (המצוי בסכנת הכחדה), גיבון לבן-יד, סרו סומטרי ופוקנה הודית.
בנוסף, מגן הפארק על מספר קהילות מקומיות של צועני ים מוסלמים ועל כפר דייגים הייחודיים בהם הם מתגוררים (הממוקמים על קלונסאות בינות האיים).
המפרץ מהווה אתר תיירות פופולרי.
מוכר מציע משקאות קרים לתיירים המבקרים במפרץ.
מפרץ עדן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  האוקיינוס ההודי 
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  ג'יבוטי ג'יבוטי סומליה סומליה תימן תימן
 קואורדינטות:  12°N 48°E﻿ / ﻿12°N 48°E﻿ / 12; 48
  (למפת תימן מוגדלת) צנעא עדן איב סעדה סיאון אל-מוכלא תעז אל-חודיידה אל-ע'יט'ה סוקוטרה ערב הסעודית עומאן סומליה ג'יבוטי אר. א. ים סוף מפרץ עדן(למפת תימן רגילה) צנעא עדן איב סעדה סיאון אל-מוכלא תעז אל-חודיידה אל-ע'יט'ה סוקוטרה ערב הסעודית עומאן סומליה ג'יבוטי אר. א. ים סוף מפרץ עדן
 
מפת מפרץ עדן משנת 1860
מפרץ עדן (בערבית: خليج عدن) הוא מפרץ בים הערבי, בין תימן בחוף הדרומי של חצי האי ערב, וסומליה שבאפריקה. בכיוון צפון-מערב המפרץ מקשר אל הים האדום דרך באב אל מנדב.
מפרץ עדן הוא נתיב חשוב אל הנפט במפרץ הפרסי. במימי המפרץ חיים מינים רבים של דגים, אלמוגים, וצורות חיים נוספות. ערי הנמל הראשיות באזור הן עדן שבתימן, וברברה שבסומליה.
באזור יש סכנה של שוד ים. באוקטובר 2000 אירעה באזור פעולת טרור נגד המשחתת האמריקנית "קול".
מים ראשונים

נטלה מכסף טהור לנטילת
מים ראשונים זהו כינוי בהלכה לנטילת ידיים לפני סעודה עם לחם. מצווה זו, היא אחת משבע המצוות שתקנו חז"ל.
מקור וטעם התקנה

מקור התקנה לנטילת ידיים לחולין, וטעמה נזכר בתלמוד במסכת חולין, לפיו חז"ל גזרו ליטול משום הוא משום 'סרך תרומה' - היינו מאחר שאם כהן יגע בטומאה בלא נגיעה, הוא יפסול את התרומה, משום כך חייבו חכמים שכל ישראל יטלו את ידיהם לפני הסעודה, ועל ידי כך מנהג הנטילה ישתרש אף בקרב הכהנים אוכלי התרומה.
על אף שכיום לא שייך טעם זה, אך תקנה זו לא בטלה, בכדי שיהיו רגילים הכהנים בנטילה, גם כשיבנה בית המקדש השלישי.
בתלמוד במסכת ברכות נאמר, שחז"ל סמכו נטילה זו לדברי הפסוק "והתקדשתם והייתם קדושים" - והתקדשתם - אלו מים ראשונים", ולפי זה יש ליטול גם משום קדושה ונקיות.
השתלשלות הלכתית

בדיני הטומאה והטהרה שנקבעו בתורה כל הגוף נחשב ליחידה אחת, כלומר, אם איבר אחד נטמא, כל הגוף טמא וכך גם הטהרה צריכה להיות על כל הגוף. כתוספת לדין זה, הוסיפו חכמים גזירת טומאת ידיים. לפיה גם כאשר אנו יודעים שגוף של אדם נחשב טהור מבחינה הלכתית, גזרו חכמים שידיו יחשבו תמיד שניות לטומאה, דהיינו כאילו נגעו בדבר טמא.
שלבי התקנה:
בתקופת בית המקדש הראשון - תיקן שלמה המלך טומאה לידיים לעניין קורבנות, שכל הבא לנגוע בידיו בקרבן חייב ליטול את ידיו.
בתקופת בית המקדש השני - תקנו בית שמאי ובית הלל טומאה גם לנגיעה בתרומה.
סמוך למועד חורבן בית שני הרחיבו חכמים את המצווה וקבעו שאסור לאכול לחם ללא נטילת ידיים.
הנטילה עצמה היא משום "סרך תרומה"; כלומר, כדי להרגיל את הכהנים שאוכלים תרומה ליטול את ידיהם (כנזכר לעיל). הסיבה לגזירת הטומאה היא ש"ידיים עסקניות הן", מתעסקות ביום יום בכל ענייני החומר, והן מתלכלכות יותר משאר הגוף ועלולות בלא משים לגעת בדברים מלוכלכים. רבי אלעזר בן ערך אף מצא לכך אסמכתא מן התורה. נטילה זו נוהגת רק לפני אכילת לחם.
על פי התורה, אמנם, טיהור כל הגוף מתבצע באמצעות טבילה, אך במקרה זה הידיים בלבד נחשבות טמאות והטהרה היא באמצעות שטיפתן או טבילתן.
בתחילת ימי התקבעות המנהג, הייתה נטילת הידיים לפני הסעודה אחד מהפולמוסים המרכזיים בין הנוצרים הראשונים לבין היהודים. המקום היחיד שבו ישו מבקר ומלעיג על דברי חכמים בבשורה על-פי מתי (הברית החדשה, הבשורה על-פי מתי, פרק ט"ו, פסוקים 1–20), הוא בנוגע לנטילת ידיים. חכמים כמו רבי עקיבא הקפידו מאוד על נטילת ידיים (עד כדי מסירות הנפש), ואליעזר בן חנוך, ש"פקפק בטהרת ידיים", אף נענש בעונש חמור ביותר ונודה.
מדיני הנטילה

חובת נטילת הידיים היא רק כשאוכל סעודה עם לחם.
אם אדם מאכיל אדם אחר, האוכל צריך לברך ולא המאכיל (שנוגע בידיו בלחם).
כשאוכל לחם שיש בו פחות משיעור כביצה, כתב בשולחן ערוך שיטול ידיו ולא יברך. שאפשר שתיקנו נטילה רק על שיעור שיכול לקבל טומאה, שהוא שיעור כביצה.
כשאוכל לחם פחות מכזית, כתב השולחן ערוך שיש אומרים שאינו צריך כלל נטילה. וכן דעת הרבה אחרונים, אך יש שכתבו שגם בזה יטול בלא ברכה. ובמשנה ברורה לאחר שהביא את הדעות השונות, כתב שלכתחילה ראוי להחמיר וליטול.
אופן הנטילה

נטילת הידיים מתבצעת באמצעות נטלה, כלי שממנו שופכים את המים על ידי כוח גברא על כל כף היד ולרוב הדעות על כל יד בנפרד. הסדר המדויק שבו מתבצעת הנטילה נתון כיום במחלוקת, והוא שונה מסיטואציה לסיטואציה. מספר הפעמים נע בין שטיפה אחת לכל יד (מעיקר הדין) לבין שלוש שטיפות (על פי האר"י).
לאחר הנטילה, בעוד היד רטובה, כל נגיעה של יד אחרת שאינה נטהרה (ידו השנייה של האדם או יד אדם זר) מחזירה את היד לטומאתה ויהיה על הנוטל לנגב את ידו ולחזור על הפעולה בשנית. אך לאחר ייבושן, אין הידיים מקבלות טומאה מידיים אחרות.
נוסח הברכה שמברכים על נטילת הידיים הוא: ”בָּרוּךְ אַתָּה ה' אֱלֹהֵינוּ מֶלֶךְ הָעוֹלָם, אֲשֶׁר קִדְשָׁנוּ בְּמִצְוֹתָיו וְצִוָּנוּ עַל נְטִילַת יָדַיִם”.
ככלל יש לברך על המצוות באופן ש'עובר לעשייתן' (קודם לעשייתן). למרות זאת, זמן ברכת נטילת ידיים שנוי במחלוקת: התוספות כתבו שנוהגים לברך אחר הנטילה, ונתנו לכך 2 הסברים: 1. לפעמים הידיים מלוכלכות באופן שלא ראוי לברך, ולפיכך הזמן המתאים לברכה הוא לאחר הנטילה. 2. גם ניגוב הידיים לאחר הנטילה הוא חלק מהמצווה, ולכן הברכה לפני הניגוב עדיין מקיימת את הכלל של 'עובר לעשייתן'. הרמב"ם, לעומת זאת, סבור שגם את ברכת נטילת ידיים יש לברך לפני עשיית המצווה.
השולחן ערוך מציע להשתמש בפתרון שנהגו בו רבותיו של רבנו ירוחם: לשפשף ידיו במים כדי שיהיו נקיות ואז לברך וליטול ידיו עם מים נוספים, כך שיברך כשידיו נקיות ולפני קיום עיקר המצווה. רבי משה איסרליש כתב שניתן לנהוג כפי שכתבו התוספות, ולקיים את הכלל 'עובר לעשייתן' בכך שמברך לפני הניגוב, וכך המנהג הרווח.
נחלקו הפוסקים האם מותר לדבר בין סיום נטילת הידיים ועד לאכילת הלחם (או החלה בסעודת השבת). לדעת הרמב"ם כל זמן שאינו מסיח דעתו מכך שהוא עומד לאכול, מותר לדבר, ואילו לדעת הרא"ש אין לדבר (מחשש להפסק) אלא לצורך הסעודה, כגון לבקש מלח או סכין לצורך בציעת הפת. מחלוקת זו נעוצה בפרשנות שונה לדברי התלמוד "תכף לנטילה ברכה" שלדעת הרמב"ם מדובר על נטילת מים אחרונים דווקא, ולכן בנטילת מים ראשונים אפשר להפסיק, ולדעת הרא"ש מדובר גם על מים ראשונים.
למעשה, רוב הפוסקים הורו שלא לדבר בזמן זה, אך, מנהג רבים מיהודי תימן לדבר כדעת הרמב"ם.
ההולך ממקום הסעודה לשעה או שהלך לישון יותר מחצי שעה צריך לחזור וליטול את ידיו.
דברים הפוסלים את הנטילה

נטילת הידיים צריכה להיות מכוח של אדם ולא מים שנשפכים מעצמם. גם הכלי ממנו נוטלים את הידיים צריך להיות שלם וללא נקבים או שברים, ומקובל להשתמש בנטלה. המים חייבים להיות צלולים וראויים לשתייה. אסור שיהיה דבר שיחצוץ בין היד למים, ולכן, למשל, מי שדבוק בוץ לידו צריך קודם כל לנקות את ידו.
שעת הדחק

מי שאין לו מים - צריך לטרוח להשיגם, ואף ללכת למקור מים עד מרחק של מיל (על פי אומדן מקובל - מעט פחות מקילומטר). ואם הוא הולך בדרך ומקור המים נמצא בהמשך דרכו במרחק של ארבעה מילים - צריך להמתין בסעודתו עד הגיעו לשם. אם אין לו מים כלל, יעטוף את ידיו בכפפה או בכיסוי אחר ויאכל.
כאשר אף במרחק זה אין לו מים, כתבו הפוסקים, על פי המבואר במשנה שחיילים בזמן שיוצאים למלחמה פטורים מנטילת ידיים לפני הסעודה מהם, שבשעת הדחק כגון הנמצא במדבר או במקום סכנה יכול לאכול ללא נטילת ידיים.
מסירות נפש לנטילת ידיים

בתלמוד מובא סיפור על רבי עקיבא, שהקפיד ליטול ידיו על חשבון מי השתייה שהיו לו:
מעשה ברבי עקיבא שהיה חבוש בבית האסורין, והיה רבי יהושע הגרסי משרתו. בכל יום ויום היו מכניסין לו מים במדה. יום אחד מצאו שומר בית האסורין. אמר לו: היום מימך מרובין, שמא לחתור בית האסורין אתה צריך? שפך חציין, ונתן לו חציין. כשבא אצל רבי עקיבא אמר לו: יהושע, אין אתה יודע שזקן אני, וחיי תלויין בחייך? סח לו כל אותו המאורע. אמר לו: תן לי מים שאטול ידי. אמר לו: לשתות אין מגיעין, ליטול ידיך מגיעין?! אמר לו: מה אעשה שחייבים עליהן מיתה, מוטב אמות מיתת עצמי ולא אעבור על דעת חבירי. אמרו: לא טעם כלום עד שהביא לו מים ונטל ידיו. כששמעו חכמים בדבר אמרו: מה בזקנותו כך - בילדותו על אחת כמה וכמה! ומה בבית האסורין כך - שלא בבית האסורין על אחת כמה וכמה!
נחלקו הראשונים איזו משמעות הלכתית יש לייחס להתנהגותו של רבי עקיבא: התוספות כתבו שרבי עקיבא החמיר על עצמו, אך מצד הדין אדם פטור מנטילת ידיים כשיש לו מים המספיקים לשתייה בלבד. הרמב"ם, לעומת זאת, למד הלכה ממעשה זה, שגם כשיש לאדם מים המספיקים לשתייה בלבד - בכל זאת יטול ידיו לפני האכילה.
ראו גם

כוח גברא (נטילת ידיים)
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ק"ו, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ"ג, עמוד ב'
↑  ראו משנה ברורה, סימן קנ"ח, סעיף קטן א' בשם הסמ"ג. אמנם בטור וברמב"ם לא הזכירו כלל טעם זה.
↑  משנה, מסכת עדיות, פרק ה', משנה ו'.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קנ"ח, סעיף ב'
↑  משנה ברורה, סימן קנ"ח, סעיף קטן י'
↑  ארבעה טורים, אורח חיים, סימן קנ"ח.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קנ"ח, סעיף י"א.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף מ"ב, עמוד א'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קס"ו, סעיף א'
↑  הרב יצחק רצאבי, שולחן ערוך המקוצר חלק א' סימן כ"ח אות ב'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קנ"ח, סעיף ח'
↑  תוספות, מסכת עירובין, דף כ"א, עמוד ב'
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות ברכות, פרק ו', הלכה י"ט
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
עמדה לנטילת ידיים ברחבת הכותל. על הברזים תלויות נטלות לשימוש המבקרים.
מיקלוש פלודי

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1870 דווצ'ר, הונגריה 
 פטירה:  1 בפברואר 1942 (בגיל 71) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Wattersdorf Mózes 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 
בחזית תיאטרון הקומדיה בשנת 1905. הקיצוני מימין הוא מיקלוש פלודי והקיצוני משמאל הוא ינה הלטאי בן דודו של בנימין זאב הרצל.
מיקלוש פלודי (במקור משה ואטרסדורף, בהונגרית: Faludi Miklós,‏ 3 בפברואר 1870, דווצ'ר – 1 בפברואר 1942, בודפשט) היה מנהל תיאטרון, מחזאי הונגרי-יהודי, הוא בנו של גאבור פלודי, אחיהם של התאומים ינה פלודי ושאנדור פלודי.
ביוגרפיה

מיקלוש (משה) פלודי נסע בסיום בית הספר התיכון לצרפת ולאנגליה, שם למד צרפתית וגם אנגלית. במשך שנים רבות היה פקיד ב"בנק אנגליה" בלונדון. בשנת 1896, כשאביו גאבור פלודי, נכנס כשותף ב"תיאטרון העם" (Népszínház) הוא חזר מאנגליה ושימש כמזכיר התיאטרון עד שנת 1901 תחת ניהולו של קלמן פּורז'ולט. מאותו זמן ועד שנת 1926 היה מעורב בניהול תיאטרון הקומדיה של בודפשט, תחילה כמחזאי ובהמשך כמנהל אמנותי. בנדיבותו וביחסו העדין ומלא הטקט השיג את אהדת כל צוות התיאטרון.
ביוגרפיה > בעולם הסרטים

בשנת 1911 ייסד פלודי את חברת הוניה ( Hunnia ) ופיקח באופן אישי על בניית אולפן הקולנוע הראשון בבודפשט שהיה ברחוב פנוניה. החברה הפיקה מספר סרטים עד שהפסיקה לפעול בשנת 1913.
פלודי גם כתב ותירגם דרמות ומחזות. בין היתר את הדרמה של בלסקו "מאדאם באטרפליי". משנת 1929 הקשר שלו עם התיאטרון היה גם כמוציא לאור של יצירות תיאטרליות ומוזיקליות. בין השנים 1936–1939 עבד כמחזאי וכמזכיר ב"תיאטרון מרכז העיר" (Belvárosi Színház). פלודי הכיר היטב את הספרות והדרמה של תקופתו ולכן הכניס לרפרטואר של התיאטראות בהם עבד את החשובים והמוצלחים מהמחזות על הבמות בעולם.
גלריית תמונות

מיקלוש פלודי בתמונה קבוצתית
קברו של מיקלוש פלודי
לקריאה נוספת

לקסיקון הונגרי לאומנות הבמה Magyar színházművészeti lexikon
לקסיקון לתיאטרון Magyar színművészeti lexikon
Bárdi Ödön: A régi Vígszínház (Bp., 1957)
Hunyady Sándor: A Vígszínház 40 éve (Bp., 1936)
Szi. Kellér Andor: Bal négyes páholy (r., Bp., 1960)
מיקלוש פהר

מיקלוש "מיקי" פהר (בהונגרית: Miklós "Miki" Fehér; ‏ 20 ביולי 1979 בטטבאניה שבהונגריה - 25 בינואר 2004 בגימארייש שבפורטוגל) היה כדורגלן הונגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

פהר נולד בטטבאניה שבהונגריה. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בגיור, מועדון כדורגל מליגת העל ההונגרית. בשנת 1998 חתם פהר בפורטו מליגת העל הפורטוגלית, אך מעולם לא הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה הבוגרת. כדי לצבור ניסיון הוא הושאל לסלגיירוש ולאחר מכן לספורטינג בראגה.
עונתו בספורטינג בראגה הייתה העונה המוצלחת ביותר שלו, כשהבקיע 14 שערי ליגה ב-26 הופעות. לאחר שיו"ר פורטו רב עם סוכנו של פהר, והשחקן סירב להיפרד מסוכנו, עזב פהר והצטרף לבנפיקה ליסבון, מבכירות הקבוצות בפורטוגל.
קריירת מועדונים > מותו

ב-25 בינואר 2004 נכלל פהר בסגל בנפיקה ליסבון במשחק החוץ נגד ויטוריה דה גימארייש. המשחק שודר בשידור חי בערוצי הטלוויזיה. פהר עלה כמחליף ובישל את השער היחיד במשחק. בתוספת הזמן קיבל פהר כרטיס צהוב, ולפתע התכופף ולאחר מכן נפל על הקרקע.
שחקני שתי הקבוצות ניגשו להעניק לפהר עזרה ראשונה לפני הגעת הצוות הרפואי. הצוות הרפואי ביצע בפהר החייאה, ולאחר מכן הגיע למגרש אמבולנס והבהיל את פהר לבית החולים. התקשורת הפורטוגלית סיקרה את מצבו במשך כל היום, וזמן קצר לפני חצות אושר מותו של פהר. סיבת המוות הייתה הפרעת קצב בשל קרדיומיופתיה היפרטרופית.
כאות הנצחה החליטו בבנפיקה ליסבון לא להשתמש יותר בחולצה מספר 29, מספרו של פהר. משלחת של המועדון, שכללה את כל שחקני הסגל, הגיעה להונגריה כדי להעניק להוריו של פהר את מדליית האליפות לעונת 2004/2005. ב-9 באוקטובר 2009, יום לפני משחקן בין נבחרת פורטוגל ונבחרת הונגריה בליסבון, הניחו שחקני נבחרת הונגריה זר לזכרו ליד פסל בדמותו במגרש האימונים של בנפיקה ליסבון.
קריירה בינלאומית

ב-10 באוקטובר 1998 ערך פהר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה, כשהחליף את פרנץ הורבאט בדקה השישית בניצחון 4-0 על נבחרת אזרבייג'ן במסגרת מוקדמות יורו 2000. באותו משחק הבקיע פהר את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-11 באוקטובר 2000 הבקיע פהר שלושער בניצחון 6-1 על נבחרת ליטא במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002.
תארים

אליפות פורטוגל (1): 1998/1999
הגביע הפורטוגלי (1): 1999/2000
הסופר קאפ הפורטוגלי (1): 1998
הגביע הפורטוגלי (1): 2003/2004
השחקן ההונגרי הצעיר של השנה (1): 1997
מיקלוש סבדוש

מיקלוש סבדוש (בהונגרית: Szabados Miklós;‏ 7 במרץ 1912 – 12 בפברואר 1962) היה שחקן טניס שולחן הונגרי ממשפחה של יהודים מומרים, בעל 15 מדליות זהב באליפויות עולם בטניס שולחן, 1 ביחידים, 6 בזוגות גברים, עם ויקטור ברנה ו-3 בזוגות מעורבים עם מריה מנדניאנסקי ובסך הכל 24 מדליות מאליפות העולם בטניס שולחן.
ביוגרפיה

סבדוש נולד בבודפשט לאב הונגרי ולאמא יהודיה, רוזה שוורץ, שהתנצרה לרגל נישואיה. הוא החל להתאמן בטניס שולחן בגיל 13.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1929 זכה סבדוש ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בתחרות לזוגות גברים עם ויקטור ברנה ובתחרות הקבוצתית. מדליית כסף, בתחרות ליחידים לאחר שהפסיד לפרד פרי מבריטניה.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1930 זכה סבדוש ב-3 מדליות זהב, בתחרות לזוגות גברים עם ברנה, בתחרות לזוגות מעורבים עם מריה מנדניאנסקי ובתחרות הקבוצתית.
ביוגרפיה > אלוף עולם ליחידים

באליפות העולם שנערכה בבודפשט בשנת 1931 זכה סבדוש ב-4 מדליות זהב, בתחרות ליחידים, לאחר שניצח במשחק הגמר את אלוף העולם היוצא חברו לנבחרת ויקטור ברנה, בתחרות לזוגות גברים עם ברנה, בתחרות לזוגות מעורבים עם מריה מנדניאנסקי ובתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כיה בשנת 1932 זכה סבדוש ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף. מדליית זהב, בפעם הרביעית ברציפות בתחרות לזוגות גברים עם ברנה. מדליות כסף, בתחרות ליחידים לאחר שהפסיד במשחק הגמר לברנה, בתחרות לזוגות מעורבים עם מנדניאנסקי ובתחרות הקבוצתית.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 נמלט סבדוש מגרמניה שבה למד באוניברסיטת ברלין לפריז, צרפת ובשנת 1936 עזב לבריטניה. בשנת 1937 הוא ערך עם חברו לנבחרת סטיבן קלן מסע ראווה בטניס שולחן, במזרח הרחוק, בדרום אמריקה ובאוסטרליה. בסיום המסע הוא היגר לאוסטרליה והתגורר בסידני שם פתח מועדון לטניס שולחן. בשנת 1941 הוא נישא למרי אליס ברייצ'ר ולזוג נולד בן. בשנת 1954 הם התגרשו. ב-12 בפברואר 1962 הוא ניפטר מדלקת ריאות.
תארים והישגים

בשנת 1987 בשל היותו יהודי מלידה נבחר סבדוש להיכל התהילה של הספורט היהודי
בשנת 1993 נבחר סבדוש להיכל התהילה הבינלאומי של טניס השולחן
הערות שוליים

↑  מיקלוש סבדוש, באתר היכל התהילה הבינלאומי של טניס השולחן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: szabados-miklos-nicholas-11819  Trove: 1469462
מפרץ סקייל

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 סוג:  מפרץ 
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  סקוטלנד 
 קואורדינטות:  59°03′12″N 3°20′14″W﻿ / ﻿59.053333333333°N 3.3372222222222°W﻿ / 59.053333333333; -3.3372222222222
  (למפת סקוטלנד מוגדלת) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני מפרץ סקייל(למפת סקוטלנד רגילה) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני מפרץ סקייל
 
מפרץ סקייל
מפרץ סקייל הוא מפרץ קטן על חופו המערבי של האי מיינלנד, אורקני, שבסקוטלנד. במפרץ נמצאים שרידי היישוב הנאוליתי סקארה ברי שהוא אתר מורשת עולמית, וכן בית המגורים הגדול בית סקייל. שניהם רכושו של בעל אחוזה מקומי. לבית סקייל קשר לקפטן ג'יימס קוק.
המטמון הוויקינגי של סקייל

במרץ 1858, ילד בשם דייוויד לינקלייטר חפר במקלה ברי, ליד כנסיית הקהילה בסנדוויק, כשנתקל בכמה מטבעות כסף שהיו באדמה. מופתע ממה שמצא, הצטרפו ללינקלייטר מספר אנשים אשר חשפו ביחד מעל מאה פריטים. מטמון זה הוא האוצר הוויקינגי הגדול ביותר שנמצא בסקוטלנד עד היום.
מפרץ סקוילצ'ה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  הים היוני 
 סוג:  מפרץ
 מידע נוסף
 מדינות באגן הניקוז:  איטליה 
 קואורדינטות:  38°45′N 16°50′E﻿ / ﻿38.75°N 16.84°E﻿ / 38.75; 16.84
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמפרץ סקוילצ'ה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמפרץ סקוילצ'ה
 
מפרץ סקוילצ'ה (באיטלקית: Golfo di Squillace; בלטינית: Scylleticus Sinus או Scyllaceus Sinus; ביוונית: Σκυλλητικὸς κόλπος) הוא מפרץ קטן הממוקם בים היוני, על החוף המזרחי של קלבריה שבאיטליה.
שמו של המפרץ לקוח מעיר החוף האיטלקית סקוילצ'ה.
המפרץ נחשב תמיד למסוכן והוא שמר על מוניטין רע עד סוף המאה ה-19 עקב הספינות הטרופות הרבות הקיימות במפרץ.
הערות שוליים

↑  The Times Comprehensive Atlas of the World (13 ed.). London: Times Books. 2011. p. 78 L6. ISBN 9780007419135.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 315169516   WorldCat (עם VIAF): 315169516 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גופי מים ובנושא גאוגרפיה של איטליה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מקס גת-מור

מקס גת-מור
מקס גת-מור (נולד ב-8 בינואר 1972) הוא יוצר ומלחין ישראלי.
קריירה

גת-מור החל את דרכו בלהקת "שפיות זמנית". הוא כתב את השיר "הקיץ האחרון" בהיותו בן 15 וכעבור כמה שנים, זכה השיר בביצוע הלהקה בתחרות "רוק ירוק" ברעננה. לאחר מכן, צעד השיר במקום הראשון במצעדי הפזמונים במשך זמן רב ונהפך לשיר השנה. הלהקה הקליטה שני תקליטים ונבחרה לשיר את שיר השירותרום, "פרחים לבנים".
גת-מור כתב שני שירים לפסטיגל: את "ואני לא ידעתי" של דנה ברגר בשנת 1992 ואת "אבא אומר" של אייל בוחבוט בשנת 1993. הוא כתב את המילים לשיר "אני לא יכולה בלעדיך" ללחן של צביקה פיק בביצועה של דנה אינטרנשיונל, ואת הדואט של פיק עם דנה אינטרנשיונל, "מי שלא רוקד עומד".
בשנת 1999 הוציא גת-מור אלבום סולו שלא זכה להצלחה רבה.
באוקטובר 2009 הקליט עם מיכה שטרית את השיר "ימים של שפל", שנכלל באלבומו של גת-מור "מונופוביה"
דיסקוגרפיה > עם "שפיות זמנית"

הקיץ האחרון (1991)
אחרי הגשם (1994)
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

מקס גת-מור (1999)
מונופוביה (2010)
מרצ'לו טגאליאנו

שלט האצולה וחתימה של מרצ'לו טגאליאנו, דוג'ה ונציה
מרצ'לו טגאליאנו (באיטלקית: Marcello Tegalliano, בלטינית: מרקלוס - Marcellus) כיהן בתפקיד הדוג'ה - שליט העיר ונציה שבצפון איטליה בין השנים 717–726, והיה השני שכיהן בתפקיד זה.
ככל הנראה טגאליאנו היה שר הצבא (מגיסטר מיליטום - magister militum) של הדוג'ה הראשון של העיר פאולו לוצ'יו אנאפסטו, ולאחר מותו של אנאפסטו עלה לשלטון בעיר.
ישנם היסטוריונים הסבורים כי מרצ'לו היה שר צבאו של פאלוס שליט העיר רוונה ולא סגנו של אנאפסטו.
מקס גלקמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בינואר 1911 יוהנסבורג, דרום אפריקה 
 פטירה:  13 באפריל 1975 (בגיל 64) ירושלים, ישראל 
 ענף מדעי:  אנתרופולוגיה תרבותית, אנתרופולוגיה חברתית, אקטיביזם 
 מקום לימודים:  אקסטר קולג' 
 מוסדות:  אוניברסיטת מנצ'סטר  אוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר 
 פרסים והוקרה:  מלגת רודס (1934)  עמית האקדמיה הבריטית 
 בן או בת זוג:  Mary Gluckman 
 
מקס גלקמן (אנגלית: Max Gluckman;‏ 26 בינואר 1911 – 13 באפריל 1975) היה אנתרופולוג חברתי בריטי- יהודי, יליד דרום אפריקה. אף על פי שלא היה ישראלי נחשב גלקמן כאבי האנתרופולוגיה הישראלית, שכן אצלו למדו ואחר כך הקימו את ענף אנתרופולוגיה בישראל משה שוקד, שלמה דשן, עמנואל מרקס, ודון הנדלמן.
ביוגרפיה

מקס גלוקמן הוא בן למשפחה יהודית, גדל בדרום אפריקה, ועבד במנהל הבריטי בצפון רודזיה (התמחה במיוחד בחוק הברטוזי, באזור שהוא כיום הפרובינציה המערבית של זמביה). הוא רכש את חינוכו בקולג' אקסטר שבאוקספורד בעזרת מלגת רודז. הוא עמד בראשו של מכון רודס-ליבינגסטון (1947-1941), לפני שנעשה ראש הקתדרה הראשון לאנתרופולוגיה באוניברסיטת מנצ'סטר (1949), שם הוא ייסד את מה שהפך לידוע כאסכולת מנצ'סטר באנתרופולוגיה, שהייתה בעלת השפעה רבה על עמיתיו ממכון רודס-ליבינגסטון, כמו גם תלמידיו. מאפיין אחד של אסכולת מנצ'סטר נובע מהכשרתו המוקדמת של גלקמן, הוא הדגש על "לימוד מקרים" שבהם מנתחים דוגמאות של פרקטיקות חברתיות שמהן מקישים על כללים והנחות. גלקמן נודע ביותר בזכות הרצאות הרדיו על "Custom and Conflict in Africa" (שראו אור מאוחר יותר במהדורות רבות בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד), והוא אחד מאבותיה של גישת הקונפליקט החברתי.
גלקמן היה פעיל פוליטית, ופעל רבות כנגד הקולוניאליזם. הוא עסק וניסה לפתור סכסוכים חברתיים והטמעה תרבותית של הקולוניאליזם, פעל כנגד גזענות, אורבניות, ולמען מהגרי עבודה. גלקמן שילב את האסכולה הבריטית של הסטרוקטורליזם-פונקציונליזם עם הדגש המרקסיסטי על אי-שוויון ודיכוי, ביוצרו ביקורת על הקולוניאליזם שאותה פיתח מתוך האסכולה הסטרוקטורליסטית. במחקרו על ארץ הזולו בדרום אפריקה, הוא טען כי הקהילות האפריקניות והאירופאיות יצרו מערכת חברתית אחידה, כזאת שיוצרת שסע שממנו מתפצלות שתי קבוצות גזעיות הנוצרות על הבסיס של האחדות המבנית שלה.
ברוס קפפרר תיאר את גלקמן כ"ככל הנראה כאנתרופולוג פר אקסלנס שחייו האישיים, הביוגרפיה שלו ותודעתו, לא רק שמגלמים כמה מהמפנים הגורליים בעולם המודרני אלא גם דורשים שהאנתרופולוגיה אותה הוא יצר תתעמת עמם ותבחן אותם"
גלקמן היה בעל השפעה ניכרת על אנתרופולוגים רבים ובכללם לארס קלאוזן, א.ל. אפשטיין, רונאלד פרנקנברג, ברוס קפפרר, ג' קלייד מיטשל, ויקטור טרנר, וסטודנטים ועמיתים אחרים שלו. רבים מהם ביססו את אסכולת מנצ'סטר.