stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משל העגלה המלאה והעגלה הריקה
הרקע לפגישה

ב-20 באוקטובר 1952, בעיצומו של המשא ומתן הקואליציוני לקראת הרכבת ממשלת ישראל הרביעית, נערכה פגישתו המפורסמת של ה'חזון אי"ש' עם ראש הממשלה, דוד בן-גוריון. קדם לפגישה ביקור הכנה של שלישו הצבאי של בן-גוריון, נחמיה ארגוב, בבית החזון איש בשבוע שלפני הפגישה.
לדברי יצחק נבון, עוזרו של בן-גוריון, ראש הממשלה יזם את הפגישה לאחר שהבין מח"כים ועסקנים דתיים שהחזון איש הוא מקור הסמכות שלהם. כוח שליטה כזה בבני אדם ריתק אותו, והוא ביקש להיפגש עם החזון איש.
סביר להניח שאכן עמדה בבסיס הפגישה סקרנותו האינטלקטואלית של בן-גוריון, כי כוחם הפוליטי של נאמני החזון איש באותה עת לא היה רב. הפגישה זכתה לסיקור נרחב בעיתונות כבר בעיתוני הערב של אותו יום; בביטאונה של ההסתדרות הכללית ושל מפלגת השלטון מפא"י, "דבר", פורסמה ידיעה על הפגישה, ובסופה הובאה הודעת לשכת ראש הממשלה: "ראש הממשלה ד. בן-גוריון ביקר אתמול ביקור פרטי אצל הרב א. י. קרליץ ("חזון איש") בבני ברק. מטרת הביקור הייתה החלפת דעות כללית על הבעיה: כיצד יכולים אדוקים ובלתי אדוקים לחיות בתיאום ובשיתוף פעולה במדינת ישראל. לא נדונה כלל שאלת גיוס בנות ואין לביקור כל קשר לעניינים מדיניים אקטואליים".
עיתונים אחרים גילו מידת מה של ספקנות: "על המשמר" כתב כי "יש רגליים לשמועה כי הפרסומת הרבה שניתנה לפגישה זו לא באה מאליה, כי אם ד. בן-גוריון היה מעוניין בה". גורמים בתוך מפא"י צוטטו כמי שמתחו ביקורת על קיום הביקור, שגרם בושה למפלגה ולמדינה, וגורמים מהציונות הדתית טענו שהיה אסור לבן-גוריון להציג את החזון איש כאוטוריטה הלכתית מעל האוטוריטה העליונה במדינה, הרבנות הראשית. גם מהצד הימני של המפה הפוליטית, עיתונה של תנועת החרות תקף את המהלך כתכסיס פוליטי, וכתב שלמרות ההודעה הרשמית, "סבורים חוגים הקרובים לבית החזון איש כי בשיחה נגעו גם בשאלת גיוס הבנות, אף כי ידוע על עמדתו הקיצונית השלילית של החזון איש בעניין זה". במעריב הביקור הושווה להליכה לקנוסה של הקיסר היינריך הרביעי בשנת 1077 בפני האפיפיור גרגוריוס השביעי, תוך שהם מעירים בציניות כי אפשר היה לברך על כל ניסיון לבירור מעמיק של בעיות הרוח במדינה, אלמלא נעשה הדבר בעצם ימי המשבר הקואליציוני.
משל העגלה המלאה והעגלה הריקה

בנוסף לשני האישים נכח בפגישה, שהתקיימה בביתו של "החזון איש", רק יצחק נבון. לפי דיווחו, בן-גוריון שאל: "באתי לדבר איתך על נושא אחד, איך יהודים דתיים ולא-דתיים יחיו יחד בארץ הזאת, בלי שנתפוצץ מבפנים? יהודים באים הנה מהרבה ארצות, למאות ולאלפים, עם מסורות שונות, מתרבויות שונות והשקפות שונות. המדינה עומדת בסכנה חיצונית, הערבים עדיין רוצים להשמידנו, ועלינו למצות כל מה שמשותף בין חלקי העם. ויש בעיה יסודית: אלה יהודים ואלה יהודים, ואיך יחיו יחד?".
החזון איש השיב לו במשל (שמקורו בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ב, עמוד ב'): "אם שני גמלים נפגשים בדרך במשעול, וגמל אחד טעון משא, והשני איננו טעון משא, זה שאין עליו משא חייב לפנות את הדרך לגמל הטעון משא. אנחנו היהודים הדתיים משולים לגמל הטעון משא – יש עלינו עול של הרבה מאוד מצוות. אתם צריכים לפנות לנו את הדרך" (תשובה זו נודעה כמשל העגלה הריקה).
בן-גוריון הגיב בתרעומת לטענה בדבר העגלה הריקה: "ומצוות יישוב הארץ אינה מצווה? וזה לא משא? ומצוות ההגנה על החיים אינה מצווה? ומה שעושים הבחורים שאתם כל כך מתנגדים להם, והם יושבים על הגבולות ושומרים עליכם, האין זו מצווה?", תהה. והחזון איש השיב: "אם ה' לא ישמור עיר שוא שקד שומר" (תהילים קכז, א).
למרות היותו של יצחק נבון עד בודד לפגישה כולה, נוצרו גרסאות רבות לתיאור מהלכה. הביוגרפים החרדים של החזון איש מוסיפים לתיאור הפגישה גם דיונים בענייני פילוסופיה כלליים. בן-גוריון עצמו, לאחר שנים, בנאום בפני רבנים אמריקנים, סיפר: "שאלתי את החזון איש אם מגיעה בתוך המדינה לכל פרט הזכות לחופש מצפון. הוא לא נתן לי תשובה ברורה, כי לא התמצא בהלכות מדינה". בן-גוריון סיכם ביומנו: "...דיבר כל הזמן ברוח טובה ורבת צחוק, בלי זעם קנאי, אם כי בלי ספק יש בו נימה קנאית, אם כי סמויה מן העין".
משמעות המשל

הפרשנות הנפוצה היא שטענת החזון איש היא שאין ערכים ותרבות חילוניים, ובמשמעות זו משתמשים במשל דוברים חרדים וחילוניים רבים עד היום - אלו כעולבים ואלו כנעלבים. אולם, לפי הציטוט של יצחק נבון "יש עלינו עול של הרבה מאוד מצוות" ייתכן שכוונתו הייתה שונה.
בספר "במחיצתם של גדולי תורה" כותב שלמה לורנץ שהחזון איש הסביר לו את כוונת המשל שבא לבטא שתי טענות:
החילוניים הם אלה שיכולים להתגמש משום שהם לא מחויבים לסט של מצוות כמו החרדים.
החילוניות היא תופעה חדשה יחסית לחרדיות, שהוכיחה את עצמה לאורך זמן, ומשום כך היא נדחית מפניה.
ההתייחסות למשל

משל העגלה המלאה והעגלה הריקה הפך את הפגישה לסמל ליחסי חילונים-חרדים מיד לאחר קיומה. מיכאל אברהם עשה בו שימוש בספרו שתי עגלות וכדור פורח. ומצדו השני של המתרס: רבקה גרינבוים עגלתו העמוסה של חזון איש, תל אביב: י' גולן, 1996. מאמרי ביקורת על הקהילה הדתית, תרבותה ומאבקי הכוח שלה מול הרוב החילוני. בנימין בראון כותב שהמשל נתפס בעיני חילונים רבים כביטוי של התנשאות חרדית כלפי התרבות החילונית, המתבטאת בתפיסתה כחסרת תוכן ממשי.
דיק גרייסון
היסטוריה פרסומית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
היסטוריה פרסומית > רובין ילד הפלא

דיק גרייסון כרובין בהופעתו הראשונה לצד באטמן על עטיפת החוברת  מאפריל 1940, אמנות מאת בוב קיין.
דמויות מאיורו של ניואל קונברס וויאט לסיפור "רובין הוד" משנת 1917. המראה השפיע על עיצובו של ג'רי רובינסון לדמותו של רובין.
הדמות הוצגה לראשונה בחוברת Detective Comics #38 מאת יוצרי באטמן ביל פינגר ובוב קיין. הופעתו הראשונה של רובין נועדה למשוך קוראים צעירים לחוברות באטמן. השם "רובין" ומראה התחפושת מימי הביניים הושפעו מהגיבור האגדי רובין הוד. התחפושת עוצבה בידי ג'רי רובינסון בהשראת איורים של האמן ניואל קונברס וויאט.
בהופעתו הראשונה, דיק גרייסון היה אקרובט קרקס והיה ידוע ביחד עם הוריו ג'ון ומרי גרייסון כאחד מתוך "הגרייסונים המעופפים". בזמן שהתכונן למופע, גרייסון הצעיר שומע שני גנגסטרים מנסים לסחוט דמי חסות מבעל הקרקס. בעל הקרקס מסרב, ושני הגנגסטרים מחבלים בכבלי הטרפז בעזרת חומצה. במהלך המופע הבא שלהם, כבלי הטרפז ממנו נתלים הוריו של דיק ניתקים והם נופלים למותם. לפני שגרייסון פונה למשטרה, באטמן מופיע לפניו ואומר לו ששני הגנגסטרים עובדים עבור טוני זוקו, מאפיונר רב השפעה, וכי חשיפת המידע יכולה להוביל למותו. כשבאטמן נזכר במות הוריו, גרייסון מבקש להפוך לעוזרו. אחרי אימונים מפרכים, הנער הצעיר הופך לרובין. השניים מתחילים לשתף פעולה בכך שהם מפריעים להונאות הסחיטה וההימורים של טוני זוקו. הם מושכים אותו לעבר אתר בניה ושם לוכדים אותו.
סיפור המקור של רובין מקושר לזה של באטמן בכך ששניהם חוזים במות הוריהם בידי פושעים - מה שמעורר בהם את הדחף ללחום בפשיעה. ברוס רואה הזדמנות לתעל את הכעס והזעם שדיק מרגיש בדרך שהוא אינו יכול, ובכך יוצר חיבור של אב-בן והבנה בין השניים. במהלך שנות ה-40 ושנות ה-50, חברת DC תיארה את באטמן ורובין בתור "הצמד הדינמי" ולעיתים רחוקות פרסמה סיפור באטמן ללא עוזרו. סיפורים שהיו מוקדשים כולם לרובין הופיעו בחוברות Star-Spangled Comics משנת 1947 ועד לשנת 1952.
עם תחילת תור הכסף של הקומיקס והצגתן של גרסאות חדשות לדמויות וותיקות (כמו בארי אלן מחליפו של ג'יי גאריק בתור פלאש והאל ג'ורדן מחליפו של אלן סקוט בתור גרין לנטרן), ההיסטוריה של הדמות הועתקה לארץ-2, המאכלסת את גיבורי תור הזהב של הקומיקס, בעוד רובין העכשווי נמצא בארץ-1, ואלמנטים מסוימים מסיפור מקורו נכתבו מחדש. השניים תוארו בנפרד בעודם חיים בעולמות מקבילים, עד אשר רובין המבוגר והמקורי מת במהלך אירועי המשבר בעולמות האינסופיים של שנת 1986.
היסטוריה פרסומית > הטיטאנים הצעירים

בשנת 1964, חוברת מספר 54 של The Brave and the Bold הציגה את הגרסה הצעירה של ליגת הצדק. קבוצה זו הונהגה בידי רובין המודרני מארץ-1, אליו הצטרפו שני שותפים צעירים - אקוולאד (שותפו של אקוומן) וקיד פלאש (שותפו של פלאש), כדי לעצור את האיום של מיסטר טוויסטר.
מאוחר יותר, שלושת השותפים הצעירים איחדו כוחות עם ספידי (שותפו של החץ הירוק) ווונדר גירל (שותפתה של וונדר וומן) כדי לשחרר את מוריהם הרוחניים מאיום ששולט במוחותיהם. הם מחליטים להפוך לצוות של ממש - הטיטאנים הצעירים. בזכות הכישורים הטקטיים אותם רובין הרוויח מבאטמן, הוא מזוהה יותר כמנהיג הקבוצה בטרם הטיטאנים מתפרקים מספר שנים לאחר מכן.
בשנת 1969 - עדיין במציאות שלפני המשבר - הכותב דניס אוניל והמאייר ניל אדמס החזירו את באטמן לשורשיו האפלים. אחד המאמצים לכך היה שכתובו של רובין אל מחוץ לחוברות הסולו של באטמן ושליחתו של דיק גרייסון לאוניברסיטת הדסון ולרצועת סיפורים צדדיים בחוברות קומיקס בלשים. במהלך שנות ה-70, ילד הפלא הופיע לעיתים רחוקות בסיפורי באטמן וכן בהחייאה מחודשת וקצרה של הטיטאנים הצעירים.
בשנת 1980, דיק גרייסון נוטל שוב את המנהיגות על קבוצת הטיטאנים הצעירים, שהופיעה כעת בסדרה חודשים תחת השם "הטיטאנים הצעירים החדשים". הסדרה הפכה עד מהרה לאחת מהסדרות האהובות ביותר של חברת DC באותה תקופה. אולם במהלך זמן זה, גרייסון הסתכסך עם באטמן מה שהוביל לניתוק ממושך ביניהם.
היסטוריה פרסומית > נייטווינג

בשנים המעטות שלפני המשבר בעולמות האינסופיים, דיק גרייסון המתבגר מאס בתפקידו כשותפו הצעיר של באטמן. הוא קורא לעצמו בשם נייטווינג לאחר שנזכר בהרפתקאותיו בעיר קנדור הקריפטונית, היכן שהוא ובאטמן נתקלו בגיבור מקומי באותו שם. בהמשכיות שלאחר המשבר הוא מפוטר בידי באטמן אחרי שנורה בידי הג'וקר והופך לנייטווינג. הוא שומר על הזהות במהלך הזמן בטיטאנים הצעירים, ומדי פעם חוזר כדי לעזור לבאטמן ולשותפיו החדשים ומחליפיו כרובין, ג'ייסון טוד וטים דרייק. עד מהרה, גרייסון הפך לדמות אח לדרייק הצעיר.
כאשר גבו של באטמן נשבר בידי ביין באירועי קשת הסיפור "נפילתו של אביר", ברוס בוחר בז'אן-פול ואלי בתור מחליפו של באטמן מאחר שהוא לא רוצה להטריח את גרייסון בתפקיד וחושש שהוא ירדוף אחר ביין כנקמה. אולם, כאשר ואלי נהפך לבלתי יציב, ברוס עובר אימונים מפרכים בעזרתן של ד"ר שונדרה קינסולבינג וליידי שיווה במטרה להחזיר את בריאותו לעצמו, והוא מביס את ואלי בעזרתם של גרייסון ודרייק. אולם, הוא מרגיש צורך לבחון מחדש את תפקידו כבאטמן אחרי הבסתו של ואלי ועוזב את גות'אם סיטי לאחר שבוחר בגרייסון להיות ממשיכו בקשת הסיפור "הבן האובד". בזמן תפקודו כבאטמן, לגרייסון יש ראייה מפוכחת יותר לגבי המתחים אותם חש ברוס בתור באטמן, כמו גם ניצב בפני איומים חדשים כמו קילר קרוק, הפיתום ותופס החולדות ומתעמת מול אויבו הוותיק דו-פרצוף.
כישורים, יכולות ומשאבים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
אזכור במדיות אחרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  Batman and Robin #25, CBR.com, July 5th 2011
↑  IGN's Top 100 Comic Book Heroes: #11 - Dick Grayson
↑  Groth, Gary (November 2005). "Jerry Robinson: Been There, Done That". The Comics Journal #271
ממלכת נפאל

ממלכת נפאל (בנפאלית: नेपाल अधिराज्य) הייתה ממלכה בדרום אסיה שהתקיימה בין השנים 1768–2008. הממלכה נודעה גם בשמות ממלכת גורקה (בנפאלית: गोरखा अधिराज्य), או אסל הינדוסטאן ("ארץ אמיתית של ההינדים"). בממלכה הייתה דת ההינדו הדת השלטת. הממלכה החזיקה מעמד 240 שנה עד לביטול המלוכה הנפאלית ב-2008. בתקופה זו הייתה נפאל תחת שלטון שושלת השאה.
היסטוריה > איחוד הממלכה

ב-1768 פרית'בי נאראיאן שאה, השליט של נסיכות גורקה הקטנה, יצר מדינה המורכבת מכמה מדינות הרים קטנות ועצמאיות. רבים קראו למדינה זו ממלכת גורקה, וזהו מקור השם "גורקה" לחיילים נפאלים. לאחר הפלישה הנפאלית לטיבט וההדחה של דיגרצ'ה תחת הנסיך בהאדור שאה ב-1792, הדלאי למה השמיני ואמבה הסיני ביקשו מהאימפריה הסינית סיוע צבאי. כוחות סיניים וטיבטים תחת פוק'אנגן תקפו את נפאל, אך כאשר נכשלו בנוואקוט, עברו למשא ומתן.
היסטוריה > שושלת פנדה

דמודאר פנדה מונה לאחד מארבעת הקאג'ים על ידי המלך ראנה בהאדור שאה לאחר סילוקו של צ'אוטריה בהדור שאה ב-1794. פנדה היה המשפיע והדומיננטי ביותר מבין סיעות החצר למרות תפקידו של מולקאג'י שמילא קירטימן סינג בסניאת. בני פנדה היו משפחת האצולה הדומיננטית ביותר. מאוחר יותר עקב התנהגותו הבלתי רציונלית המתמשכת של המלך רנא בהדור שאה, נוצר מצב של מלחמת אזרחים בו דמודאר הייתה האופוזיציה העיקרית למלך. הוא נאלץ לברוח לעיר ורנאסי שבשליטת הבריטים במאי 1800 לאחר שהצבא נפרד מקאג'י רב ההשפעה דמודאר פנדה. לאחר שהמלכה רג'ראג'שווארי הצליחה לבסוף לקבל את העוצרות ב-17 בדצמבר 1802, מאוחר יותר בפברואר היא מינתה את דמודאר פנדה למולקאג'י.
היסטוריה > שושלת ראנה

לאחר חזרתו של רנא בהאדור לשלטון, הוא הורה להוציא להורג את דמודאר פנדה, יחד עם שני בניו הגדולים, שהיו חפים מפשע לחלוטין, ב-13 במרץ 1804; באופן דומה, חלק מחברי הפלג שלו עונו והוצאו להורג ללא כל משפט, בעוד שרבים אחרים הצליחו להימלט להודו. בין אלה שהצליחו להימלט להודו היו בניו של דמודאר פנדה, קארביר פנדה וראנה ג'אנג פנדה. לאחר הוצאתו להורג של דמודאר פנדה, רנאג'יט פנדה שהיה בן דודו מצד אביו, מונה למולקאג'י יחד עם בהימסן ת'אפה כקאג'י השני, שר בהדור שאה בתור מול צ'אוטריה ו-Ranganath Paudel בתפקיד ראג' גורו (מנחה מלכותי). מותו של ראנה בהאדור שאה מלווה בטבח בהנדרקהל ב-1806, שהמשיך את עלייתו של המוכתיאר בהימסן תאפה הסמכותי, ששלט למעשה בנפאל מ-1806 עד 1837. עם זאת, התרחבותה של חברת הודו המזרחית הבריטית להודו בתחילת המאה ה-19 הובילה למלחמת הגורקה (1814–1816) שבה הובסה נפאל. בהסכם סוגאולילמרות הממלכה שמרה על עצמאותה, אולם היא נאלצה לוותר על שטחים, מה שהפך את הנהרות מכי ושרדה לגבול המדינה. האזור שלפני הסכם סוגאולי מכונה לפעמים נפאל רבתי. היציבות חזרה לאחר 1846, כאשר משפחת ראנה השתלטה על השלטון במרחץ דמים הידוע בשם "טבח קוט". משפחת ראנה השאירה את משפחת שאה כמשפחת המלוכה, במעמד סמלי בלבד, וביצרה את מעמדה על ידי ראשי ממשלה תורשתיים. מדיניותה של ממשלות ראנה, אוטוקרטיה מרכזית חזקה, הייתה לנתק את נפאל מהשפעות חיצוניות. מדיניות זו עזרה לנפאל לשמר את העצמאות הלאומית שלה בתקופה הקולוניאלית, אך גם האטה את ההתפתחות הכלכלית של המדינה. מדיניות ממשלות ראנה הייתה פרו בריטית והם סייעו לבריטים בדיכוי המרד ההודי הגדול ב-1858. ב-1923 חתמו הממלכה המאוחדת וממלכת נפאל על הסכם ידידות שהחליף את הסכם סוגאולי.
היסטוריה > רפורמה דמוקרטית

בשנות ה-40 של המאה ה-20 התחיל להסתמן חוסר שביעות רצון כללי מהממשל, הן בקרב נפאלים אקדמאים, שלמדו בבתי ספר ומכללות הודיים, והן מתוך טוענים לשליטה במשפחת ראנה עצמה. 
נפאלים רבים בגולה, השתתפו באופן פעיל במאבק ההודי לעצמאות ורצו לשחרר את נפאל גם כן מ"הכיבוש" הפנימי האוטוקרטי. תנועה זו הגיעה לשיא בתמיכה הודית משמעותית ב־1950, כשהמלך טריבהובן ברח מארמונו-כלאו להודו שנעשתה עתה לעצמאית, וכך התחיל מרד מזוין כנגד ממשל ראנה. מרד זה איפשר את חזרתה של משפחת שאה לשלטון בפועל, וכן מינוי של אדם שאינו בן למשפחת ראנה לראשות ממשלה. לאחר תקופה זו שרר ממשל חוקתי-למחצה, כאשר המלך, בעזרת מנהיגי המפלגות הפוליטיות החדשות, שלטו במדינה. בשנות ה-50 נעשו ניסיונות לנסח חוקה עבור נפאל שתיצור ממשלה שתייצג את העם על פי המודל הבריטי.
ביולי 1950, הודו, שהפכה לעצמאית, חתמה על הסכם ידידות עם נפאל, שבו התחייבו שני הצדדים לכבד זה את ריבונותו של זה. בנובמבר של אותה שנה, הודו מילאה תפקיד מכריע בתמיכה במלך טריבהובן, אותו ניסה שליט ראנה מוהן שמשר ג'אנג בהדור ראנה להדיח ולהחליף אותו בנכדו המאומץ גיינדרה. עם תמיכה הודית, הוקמה ממשלה חדשה, המורכבת ברובה ממפלגת הקונגרס הנפאלית, והמלך טריבהובן סיים את שלטון ראנה ב-1951. בתחילת 1959, המלך מהנדרה פרסם חוקה חדשה, ונערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות עבור אספה לאומית. מפלגת הקונגרס הנפאלית, קבוצה סוציאליסטית מתונה, זכתה בבחירות. מנהיגה, ב. פ. קואירלה, היה לראש ממשלה.
היסטוריה > כישלון הדמוקרטיה

המלך מהנדרה פיטר את ממשלת קואירלה ופרסם חוקה חדשה ב־16 בדצמבר 1962. החוקה החדשה ייסדה שיטה "לא-מפלגתית" של מועצות פנצ'יאט (אנ'), מילולית - חמשת זקני הכפר), שיטה שהוצעה בידי מהאטמה גנדי בהודו, ויושמה על ידי מהנדרה  בנפאל, כמבנה היררכי, ממועצות הכפרים ועד לפרלמנט הלאומי. שיטת הפנצ'יאט שימרה את הכוח האבסלוטי של המלוכה, והמלך היה ראש המדינה בעל סמכות ייחודית על כל המוסדות הממשלתיים, כולל הקבינט (מועצת השרים) והפרלמנט. מדינה-אחת-שפה-אחת נעשתה למדיניות הלאומית, והשפה הרשמית, "נפאלית", שהייתה שפתו של המלך, הפכה לבלעדית על חשבון שאר השפות של הממלכה. 18 חודשים מאוחר יותר הכריז מהנדרה כי הדמוקרטיה הפרלמנטרית היא כישלון, ויש לחזור למצב הקודם.
לאחר המלך מהנדרה מלך בנו בן ה־27, המלך בירנדרה, ב־1972. לנוכח הפגנות סטודנטים ופעילויות נגד הממשל ב־1979, בירנדרה הכריז על משאל עם לאומי שיחליט על מבנה הממשל של נפאל – המשך שיטת הפנצ'יאט עם רפורמות דמוקרטיות או ייסוד של מערכת רב-מפלגתית. משאל העם נערך במאי 1980, ושיטת הפנצ'יאט זכתה לניצחון דחוק, המלך ביצע את הרפורמות המובטחות, כולל בחירה של ראש הממשלה על ידי הפרלמנט. תושבי האזורים הכפריים ציפו כי האינטרסים שלהם ישמרו יותר לאחר אימוץ הדמוקרטיה הפרלמנטרית ב־1990. כשהרפורמות הקרקעיות שהובטחו לא בוצעו, תושבי אזורים מסוימים החלו להתארגן על מנת להפעיל רפורמת קרקעות בעצמם, במטרה לצבור כוח כנגד בעלי הקרקעות הגדולים. אולם, תנועה זו דוכאה בידי הממשלה הנפאלית, ב"מבצע רומיאו" ו"מבצע קילו סרה 2", בהם נהרגו רבים מהפעילים העיקריים במאבק.
ב־13 בפברואר 1996 המפלגה הקומוניסטית הנפאלית פתחה ב"מלחמת העם" – מרד שמטרתו להפיל את המדינה המלוכנית הקיימת ולייסד רפובליקה קומוניסטית, או "דמוקרטיה עממית" נוסח מאו.  המרד, הובל בידי באבורם בהטארי ופושפה קאמל דהאל (הידוע גם כ"פרצ'נדה"), והחל בחמישה אזורים בנפאל: רולפה, רוקום, ג'גרקוט, גורקה וסינדהולי. המאואיסטים הכריזו על קיומה של "ממשלה עממית" ברמה האזורית בכמה מקומות.
היסטוריה > ביטול המלוכה

ב-1 ביוני 2001, הנסיך יורש העצר דיפנדרה פתח בטבח בארמון המלכותי, ככל הנראה בתגובה לסרובה של אימו, אייסוואריה, מלכת נפאל, לקבל את בחירתו בכלה. הוא ירה והרג את הוריו, המלך בירנדרה והמלכה אישוואריה, כמו גם כמה מבני דודיו, לפני שירה בעצמו. בעודו שרוי במצב של תרדמת בבית החולים הוכרז דיפנדרה כמלך נפאל, בהתאם למסורת הנפאלית. דיפנדרה נפטר שלושה ימים לאחר מכן וב-4 ביוני הוכרז דודו גיינדרה, אחיו של בירנדרה, כמלך נפאל. גיינדרה לא היה מלך אהוד על ידי רוב הנפאלים, שהיו משוכנעים שהוא ובנו עומדים מאחורי רצח משפחת המלוכה, ובבתים רבים המשיכה להיות תלויה התמונה של משפחת המלכות שנרצחה. בחקירת הרצח נמסרו עדויות סותרות על ידי שומרי הראש בארמון.
בזמן שלטונו של גיינדרה, המרד המאואיסטי צבר תאוצה, ובאוקטובר 2002 גיינדרה הדיח את הממשלה זמנית והחל לשלוט באופן אבסולוטי. שבוע לאחר מכן הוא מינה ממשלה אחרת, אולם המדינה נותרה לא יציבה מסיבות שונות, ביניהן המרד הקומוניסטי הנמשך ואי שביעות הרצון של העם מהמלך החדש, גיאננדרה, שנחשד ברצח בני משפחת המלוכה.
באפריל 2006 ארגנו המורדים המאואיסטים בשילוב עם כוחות רפובליקנים ודמוקרטים במדינה הפגנות ענק שאילצו את המלך גיינדרה להשיב את השלטון לפרלמנט. בנובמבר 2006, בתום חצי שנה של משא ומתן בין המורדים לרפובליקנים הורכבה ממשלה ונחתם הסכם שלום, במסגרתו התחייבו המורדים להעביר את נשקם וצבאם לפיקוחו של האו"ם ולהחזיר את הריבונות בשטחים שכבשו לידי הממשלה.
ביום ה-28 במאי 2008 ביטלה האספה הלאומית המיוחדת של נפאל את שלטון המלוכה. עד לביטול המלוכה, נפאל הייתה המדינה היחידה בעולם עם ההינדואיזם כדת המדינה; מאז הקמת הרפובליקה, המדינה הפכה באופן רשמי למדינה חילונית.
יחזקאל איישישקין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1866 ה'תרכ"ו פולין
 פטירה:  1935 (בגיל 69 בערך) ה'תש"ב
 תקופת הפעילות:  ?–1935 
 תחומי עיסוק:  הלכה, רבנות
 תפקידים נוספים:  פעיל ציוני בתנועת המזרחי
 חיבוריו:  דבר יחזקאל, מראה יחזקאל, חזון יחזקאל
 
הרב יחזקאל איישישקין (תרכ"ו, 1866 – ט' אלול תרצ"ה, 1935) רב העיירה יאשון שבליטא, ולאחר שהיגר לארצות הברית כיהן כרב קהילות מגן אברהם ובית דוד בדטרויט וראש ישיבת "נחל יצחק". מרבני תנועת המזרחי.
חייו

נולד ב-1866 בעיירה איישישאק שבפולין להוריו מאיר וחסיא רחל. למד בעירו אצל רב המקום, הרב טורצר. לאחר נישואיו עבר ללמוד בוולוז'ין ובקובנה, ונסמך לרבנות על ידי הנצי"ב והרב יצחק אלחנן ספקטור.
בשנת תרנ"ד מונה לכהן כרבה של העיירה יאשון, שם כיהן כ-4 שנים.
ב-תרס"ג היגר לארצות הברית, בסביבות תרס"ה מונה לכהן כרב קהילת "בית דוד" בדטרויט, והיה הרב השני לכהן בעיר, לאחר הרב אהרן מרדכי אשינסקי, ומרבני העיר הבולטים.
בשנת תרפ"ד התמנה לכהן כרבה של קהילת מגן אברהם בעיר, תפקיד בו כיהן עד מותו.
נישא לשרה (זמואינסקי) ונולדו להם חמישה ילדים.
נפטר ב-1935 בדטרויט.
פועלו

היה מרבני המזרחי הבולטים בדטרויט.
כתב את הספר "מראה יחזקאל" (הוצאת וילנא תרנ"ה). בספר, הרב אשישקין מתאר את מצבם הרע של עם ישראל בגלות ומשבח את עמידתם האיתנה:
..אבל לא כן כוח היהודי, כמה אבני נגף וצורי מכשול היו על דרכו בימי הבינים, איה שוקל איה סופר הרפתקאות דעדו עליו, היה למשל בעמים, וימררהו ורובו וישטמהו בעלי חצים, ויכוננו חצם על יתר לירות במו אפל לו, ויטלטלהו טלטלה גבר, והוא חגר שארית כוחותיו, וישנס את מתניו, כלי גולה עשה לו...כמה גזירות גזרו עליו בימי הבינים להעבירו מעל חוקי תורתו הקדושה, והוא נטה שכמו לסבול עינוים קשים ומרים, בעד תורתו באש ובמים..
כמו כן, בשנת תרפ"א הוציא ספר נוסף בשם דבר יחזקאל שמכיל דרושים ושאלות ותשובות ובעניינים שונים. בספר, הרב אשישקין פותח בדרשות ומסיים בשאלות ותשובות בהלכה על פי אגדת התלמוד בבא קמא דף ס', שם רבי יצחק נפחא התחיל לדרוש באגדה וסיים בהלכה. הספר יצא בשנה בה נפטרו שני הוריו והוקדש להם. פרסם מאמרים בכתבי עת תורניים לאורך השנים, בהם הבאר, המאסף, יגדיל תורה, הפרדס ועוד.
הערות שוליים

↑  בספר דור רבניו וסופריו חלק ו עמ' 12 נכתב שנולד בו' אלול תרכ"ג. אולם לפי קברו ותעודת הפטירה הרשמית שלו, נולד רק בתרכ"ו
↑  דור רבניו וסופריו, כרך ו, עמ' 12
↑  היהודי - א, ניו יורק, תרצ"ח, עמ' 77
↑  אפריון <בודפשט> תרפ"ד, עמ' 306
↑  Unknown, מורשת חכמי אמעריקא: גלגולה של תמונה - האירוע, התאריך והמיקום הכל שגוי...., באתר מורשת חכמי אמעריקא, ‏יום שלישי, 30 בספטמבר 2014
↑  November 15, 1935 - Image 5, The Detroit Jewish News Digital Archives (באנגלית)
↑  מתוך הקדמת הספר
↑  לדוגמא, הבאר, שנה א' חלק א' כרך א', עמ' מא
↑  גר הייתי בארץ נוכריה⁩ | ⁨דער אידישער וועכטער⁩ | 1 מאי 1912 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
בדיחה אתנית

ספר בדיחות על יהודים שיצא לאור בארצות הברית ב-1908
בדיחה אתנית היא הערה שמטרתה להצחיק, המתייחסת לקבוצה אתנית, גזעית או תרבותית. לרוב, בדיחות אלה מתבססות על סטריאוטיפים אתניים.
רבים מוצאים בדיחות אתניות גזעניות ופוגעניות. זאת, שכן במקרים רבים, הסיבה שהבדיחות האתניות מצחיקות אחדים ומעליבות אחרים היא אותה הסיבה – הסטריאוטיפים האתניים. עם זאת, עבור אנשים מסוימים, בדיחות אתניות בהן אנשים צוחקים על המוצא של עצמם נחשבות לגיטימיות. לעיתים, בדיחות אתניות מחזקות סטריאוטיפים אתניים ומובילות לקריאות לאלימות. לפעמים, הנזק של בדיחות אתניות מעורר דאגה בקרב גורמים פוליטיים. כך לדוגמה, בשנות השבעים, בדיחות על פולנים היו כה נפוצות בארצות הברית, עד שמשרד החוץ הפולני התלונן על הדבר למחלקת המדינה האמריקאית.
מחקר אקדמי על הומור אתני

מחקרו של הסוציולוג הבריטי כריסטי דייוויס(אנ') מתחקה אחר ההקשר וההרגלים החברתיים שמאחורי הבדיחות האתניות. לדידו, הבדיחות האתניות מסייעות לתחום את הגבולות החברתיים, הגאוגרפיים והמוסריים של אומות וקבוצות אתניות. הן מאפיינות במיוחד את החברות המתועשות, שנשלטות בידי גופים בלתי אישיים כמו בירוקרטיה ושוק חופשי. זאת, שכן הבדיחות האתניות משקפות בעיות וחרדות, שנוצרות כאשר, בעקבות היעדרה של סמכות שתקבע מה מוסרי, מתרחשים קונפליקטים של נורמות.
דייוויס טוען שהתכונות הנפוצות ביותר שמיוחסות לקבוצות אתניות בבדיחות, הן טיפשות וערמומיות. בנוסף, בתקופות של מלחמות, מתוארות לעיתים קבוצות אתניות כפחדניות. זאת, לצד בדיחות על התנהגות מינית בקרב קבוצות אתניות שונות. לפי דייוויס, האנשים שמתוארים כטיפשים יהיו בעיקר אלו שנמצאים בקצה האומה, ונחשבים "מעורפלים" מבחינת השתייכות תרבותית – כמו האירים ביחס לאנגליה, או הבלגים ביחס לצרפת – היינו, דווקא קבוצות שיחסית דומות, מבחינת רקע תרבותי ושפה, לקבוצה שלועגת עליהן. לעיתים, גם מהגרים מתוארים כטיפשים – בעיקר אלו שמחפשים עבודת כפיים שדורשת כישורים נמוכים.
לעיתים, בדיחות אתניות עוברות שינויים עם הזמן. לדוגמה, החוקר ל' פרי קרטיס, שבחן את הבדיחות על האירים באנגליה הוויקטוריאנית, טען שבתחילה, תוארו האירים כעם פרימיטיבי, כפרי וצר אופקים, אך עם הזמן, החלו לתאר אותם כאנשים אלימים ורצחניים.
לפי החוקר סמואל שמידט, בדיחות אתניות יכולות לשמש גם כסוג של התנגדות חברתית, כאשר מספרי הבדיחות מתבדחים על חשבון מי שהם סוברים שמדכא אותם. כך לדוגמה, במקסיקו נפוצות נפוצה ההשקפה, לפיה רבות מבעיותיה של מקסיקו קשורות במעורבות האמריקאית, ולכן, נפוצות גם בדיחות על אמריקאים.
בדיחות אתניות בישראל

לפי הבלשן רוביק רוזנטל, "הקו העובר כחוט שני בהומור הישראלי הוא הקו האתני", שכן במדינת ישראל חיות עדות רבות של יהודים ממוצאים מגוונים, לצד מיעוט ערבי גדול. לפי החוקרת לימור שיפמן, הומור זה נוצר בתהליך מתמשך שבו בדיחות אתניות כוונו כלפי קבוצות מיעוט, וכאשר קבוצת המיעוט השתלבה בחברה והצטרפה לזרם המרכזי, היא החלה להתבדח על חשבון קבוצות מיעוט אחרות. לדידה, עליית ההומור האתני הישראלי לקדמת הבמה קשורה בתהליך שקיעתו של רעיון "כור ההיתוך", לצד "חיפוש שורשים" תרבותי ועדתי. הומור אתני אף נכח בטלוויזיה, באופן שהתגבר עם עליית הטלוויזיה המסחרית.
לעיתים, מתמקד ההומור האתני הישראלי בשסע שבין יהודים אשכנזים ליהודים יוצאי ארצות האסלאם, אך קיימות גם בדיחות על תתי קבוצות. כך, לדוגמה, נפוצות בדיחות לפיהן האמא הפולנייה קרה ואגואיסטית (באופן שמקביל לסטריאוטיפ ה-"אמא היהודייה" מחוץ לישראל), הרומנים גנבים, הפרסים והתימנים קמצנים, המרוקאים עצבניים, וכן בדיחות שאינן מעידות על תכונות אופי – כגון בדיחות על כך ששם משפחתם של כל היהודים הגאורגים מסתיים ב-"שווילי" וראשם מרובע, ועל כך שהעיראקים נוהגים ללבוש פיג'מות פסים.
ראו גם

סולם אולפורט
עיר של טיפשים
סטריאוטיפ
לקריאה נוספת

לימור שיפמן, הערס, הפרחה והאמא הפולנייה – שסעים חברתיים והומור טלויזיוני בישראל 1968–2000, ירושלים: מאגנס, 2008
Davies, Christie (1990). Ethnic Humor Around the World. Indiana University Press. ISBN 0-253-31655-3.
Draitser, Emil (1998). Taking Penguins to the Movies: Ethnic Humor in Russia. Wayne State University Press. ISBN 0-8143-2327-8.
Jaret, Charles (2002). "Book review: The Mirth of Nations". American Journal of Sociology. 108 (6): 1426. doi:10.1086/380540.
Rappoport, Leon (2005). Punchlines: The Case for Racial, Ethnic, and Gender Humor. Greenwood Publishing Group. ISBN 9780275987640.
Mitchell, Henry (24 ביוני 1991). "Did You Hear the One About ...". National Review. {{cite journal}}:  (עזרה)
Berger, Arthur Asa (1999). An Anatomy of Humor. Transaction Publishers. ISBN 0-765-80494-8.