stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלייז'ה קמינגס
הערות שוליים

↑  ההשתייכויות הדתיות של חברי הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, מסמך מאת Pew Research Center (באנגלית)
↑  פרדריק נ. ראסמוסן, Ruth Cummings, mother of U.S. Rep. Elijah Cummings and founder of Victory Prayer Chapel, dies, באתר בולטימור סאן, 7 בפברואר 2018 (באנגלית)
↑  A white mob attacked Elijah Cummings for integrating a swimming pool. He was 11, באתר וושינגטון פוסט (באנגלית)
↑  אליהו י. קמינגס, באתר וושינגטון פוסט 14 בנובמבר 2018 (באנגלית)
↑  מועצת הנאמנים של גן החיות של בולטימור, באתר הרשמי של גן החיות (באנגלית)
↑  רויטרס‏, אלייז'ה קאמינגס, אחד ממובילי החקירות נגד טראמפ בקונגרס, מת בגיל 68, באתר וואלה, 17 באוקטובר 2019
↑  רויטרס‏, טראמפ לחבר קונגרס שחור: "נקה את המחוז שורץ העכברושים שלך", באתר וואלה, 28 ביולי 2019
↑  סוכנויות הידיעות, מת חבר קונגרס שהיה ממובילי הדחת טראמפ, באתר ynet, 17 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1191697037  ISNI: 0000 0000 7773 8821  LCCN: n2010180659  SNAC: w6039grx  SUDOC: 238474267  US Congress: C000984  VIAF: 107973061   WorldCat (עם VIAF): 107973061
להק תובלה אווירית

לוקהיד קונסטליישן, בשירות אל על ב-1951, לשעבר חלק ממטוסי הלהק.
להק תובלה אווירית (לת"א) היה הלהק הראשון של חיל האוויר הישראלי, והתקיים למעשה עוד לפני הקמתו. המסגרת התקיימה, בשמות שונים, מראשית 1948 ועד ל-19 בדצמבר 1948 וכללה צי מטוסי תובלה מסוגים שונים למטרות מגוונות של תובלה אווירית, הטסת נוסעים, הצנחת ציוד ואף הטלת פצצות. רוב טייסי הלהק היו אנשי מח"ל (מתנדבי חוץ לארץ, טייסים יהודים ולא יהודים יוצאי חילות האוויר של צבא ארצות הברית, קנדה ועוד, שהתנדבו לסייע ליישוב היהודי בארץ ישראל). למרות שמם, כמעט כולם היו שכירים שקבלו כמה מאות דולרים לחודש, השווים לכמה אלפים בערכי ימינו (2015). קבוצה ייחודית בלהק היוו 18 אנשי צוות אוויר שנשכרו בשוודיה. לאחר פירוקו היווה הלהק את הבסיס לטייסת 106, ובמידת מה, גם לאל על. מפקד הלהק היה מוניה מרדור.
הקמה ומשימות > באמריקה

הרעיון הראשוני לתפקידו של הלהק היה להקים "גשר אווירי" בין היישוב העברי בארץ ישראל לבין אירופה, על מנת להביא לארץ ישראל עולים ונשק באופן בלתי-לגאלי, "מתחת לאפו" של שלטון המנדט הבריטי. המטוסים תוכננו לנחות במנחתים חשאיים שנסללו בין פרדסי הרצליה (שדה התעופה הרצליה), שפיים, מעברות ואבן יהודה.
מטוסי הלהק נרכשו בארצות הברית מעודפי מלחמת העולם השנייה על ידי גורמים שונים, בהן חברות קש, בהן בלטה "סרוויס איירוויז" (Service Airways, 'שרות נתיבי אוויר') שהפעיל פעיל הרכש אל שווימר. המטוסים נרכשו ללא תוכנית רכש מסודרת, אלא מכל הבא ליד. הצורך בכיסוי נבע מכך שלאחר תחילת מלחמת העצמאות, אף טרם הקמת מדינת ישראל, הוטל עליה אמברגו בינלאומי והעברת נשק ותחמושת אליה באופן רשמי נאסרה. ב-15 בפברואר 1948, כדי לחמוק עוד יותר מידו של החוק האמריקני, החליף שווימר את הכיסוי לחברת תעופה הרשומה בפנמה בשם LAPSA (נתיבי אוויר פנמיים בע"מ. Lineas Aereas de Panama Sociedad Anonima). כן גויסו כ-12 צוותי אוויר שכללו שני טייסים ואלחוטאי לכל מטוס שדרושה הטסתו לארץ ישראל, ושלושה או ארבעה נווטים. הצוותים, אשר היסטורית נחשבים אנשי מח"ל, נהנו ממשכורות של מאות דולרים (אלפי דולרים בערכי 2016) לחודש. באפריל הוצאו המטוסים מארצות הברית למרכז אמריקה. תוך כדי כך, התרסק אחד המטוסים בשמי מקסיקו, ושני אנשי צוות אוויר, ביל גרזון (Gerson) וארנסט גלן קינג נהרגו. במאי, לאחר שיפוצים ואימונים המטוסים הועברו לצ'כוסלובקיה דרך פנמה, ברזיל ומרוקו (שהייתה אז בשליטה של צרפת).
הקמה ומשימות > בצ'כוסלובקיה

צ'כוסלובקיה הסכימה למכור נשק ותחמושת למדינת ישראל וכך הופעלה, במסגרת "מבצע בלק", רכבת אווירית של מטוסי תובלה משדה התעופה ז'אטץ בצ'כוסלובקיה לשדה עקרון (תל נוף) כשעל סיפונם נשק, תחמושת ומטוסי קרב מפורקים מסוג מסרשמידט צ'כי. ב'מבצע בלק' התרסק סמוך לעקרון מטוס נוסף, הנווט 'מו' רוזנבאום נהרג ומספר אנשי צוות נפצעו. הצ'כים אפשרו לחיל האוויר להפעיל בסיס אווירי אוטונומי כמעט בז'אטץ, עד שבאוגוסט 1948 אילצו את הישראלים לעזוב. מאז שנאלץ לעזוב את צ'כוסלובקיה, שהה הלהק בבסיס עקרון (תל נוף). בינתיים, ביולי 1948, מונה למפקד הלהק הישראלי מוניה מרדור. הכיסוי שסיפקה חברת LAPSA בוטל על ידי ממשלת פנמה, בלחץ אמריקני, ב-18 בספטמבר 1948.
הקמה ומשימות > בארץ

הלהק הוביל אספקה ותחמושת לנגב המנותק במסגרת מבצע אבק, וכן הוביל אל הנגב, והחזיר ממנו, אלפי חיילים ונוסעים אחרים. עם תום אותו מבצע, התפנה הלהק למבצע יואב, במסגרתו הטיל למעלה מ-30 טון פצצות (חלקו האווירי של 'יואב' כונה מבצע אגרוף).
הקמה ומשימות > בסיס לאל על

ב-30 בספטמבר 1948 הוביל מטוס דאגלס C-54 סקיימאסטר של הלהק את חיים ויצמן, שהחלים בז'נבה מניתוח בעינו, למדינת ישראל, על מנת שיושבע בה כנשיא המדינה הראשון. במטוס, ששימש לתובלה, הורכבו מושבים מיוחדים. עקב היותה של שווייץ מדינה נייטרלית, נאסר על מטוסים צבאיים לנחות בה ועקב כך נצבע המטוס כמטוס נוסעים אזרחי של חברת "אל על", שהוקמה במיוחד עבור צורך זה. מיד עם נחיתתו הוזנק אותו מטוס שנית על מנת להביא לישראל מרומא את מנהיג יהדות ארצות הברית, אבא הלל סילבר. כעבור זמן קצר הותקנו בו מערכות מטוס נוסעים, מטוס נוסף הועבר מן הלהק לטובת אל על והחברה קמה והחלה לפעול באופן עצמאי בנובמבר.
פירוק הלהק

עקב הכוונה לחייל את אנשי המח"ל בלהק, וכן מסיבות נוספות, יצאו אלה באיום שביתה מתוך התנגדותם לתנאים שהוצעו להם על ידי הממשלה. על רקע זה התפטר אל שווימר ממשרתו כמנהל אגף האחזקה וההנדסה. גם פיקוד חיל האוויר לא ראה בעין יפה את המשך הפעלתו כזרוע בלתי מוגדרת כל צרכה. עם הקמתה הרשמית של אל-על ב-13 בנובמבר פרשו רבים מטייסי המח"ל האמריקאים מהשירות. מעט לאחר מכן נחשפה פעילותו החשאית של הלהק בעיתונות וכנגד חלק מהאנשים שהיוו את חוט השדרה של הלהק נפתחו משפטים בארצות הברית בעוון עבירה על חוקי האמברגו. מאידך, לקראת סיום המלחמה, הצטמצמה הפעילות המבצעית.
בסוף 1948 הוחלט במטה הכללי של צה"ל על פירוק הלהק ויצירת טייסת 106, כטייסת רגילה בחיל האוויר הישראלי.
מספרים

בלהק היו פעילים כ-10 מטוסי תובלה, מעולם לא היו כולם פעילים בעת ובעונה אחת. עם פירוקו שירתו בו כ-1,200 איש, כ-25% מכוח האדם בחיל האוויר באותה עת. במהלך פעילותו ביצע הלהק כ-600 גיחות מבצעיות, ובהן הועברו מעל 3,000 טון מטען ויותר מ-5,000 נוסעים.
צי המטוסים

קרטיס C-46 קומנדו
לוקהיד 18 לודסטאר
לוקהיד קונסטליישן
דאגלס C-54 סקיימאסטר
פרט ל'קומנדו', ליתר הדגמים היה ייצוג של מטוס בודד או שניים בלהק.
לקריאה נוספת

בנימין גשור, מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל) מצפון אמריקה במלחמת העצמאות. עבודת דוקטורט בהנחיית פרופ' אלי לדרהנדלר. המכון ליהדות זמננו, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 2009.
אבי כהן, גשר אווירי לעצמאות: להק תובלה אווירית (1949-1947), הוצאת מערכות, 1997
הערות שוליים

↑  אבי משה סגל, על חזון ומעשה, בטאון חיל האוויר, גיליון 199 ‏27 ביוני 2011
↑  דוד מלמד, "הטיסה מז'נבה נמשכה 10 שעות"  (60 שנה לטיסת הבכורה ולהקמת "אל על" בספטמבר 1948), אתר מורשת אל-על
↑  אבי כהן, גשר אווירי לעצמאות: להק תובלה אווירית (1949-1947), עמ' 420-416
↑  אבי כהן, גשר אווירי לעצמאות: להק תובלה אווירית (1949-1947), עמ' 460-461
↑  אבי כהן, גשר אווירי לעצמאות: להק תובלה אווירית (1949-1947), עמ' 15
מטוס קרטיס C-46 קומנדו של אל על בשנת 1950 לערך
ג'ורג' אילניחנה

ג'ורג' אילניחנה (באנגלית: George Ilenikhena; נולד ב-16 באוגוסט 2006) הוא כדורגלן צרפתי-ניגרי המשחק כחלוץ עבור מונקו מליגת העל הצרפתית.
קריירה

אילניחנה נולד בלאגוס, ניגריה להורים ניגרים, אך הגיע לצרפת בגיל 3 וגדל באנטוני במחוז או-דה-סן.
לאחר שעבר בכל קבוצות הנוער של קבוצת החובבים אנטוני, הצטרף אילניחנה לאמיין מהליגה הצרפתית השנייה לעונת 2021/2022. באותה עונה כבש 24 שערים עבור נבחרת צרפת עד גיל 17, ומשך תשומת לב ממועדונים גדולים בצרפת ומחוצה לה כבר בגיל 15.
אילניחנה ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו עבור אמיין בנובמבר 2022, כשנכנס כמחליף בניצחון 0–10 על אייגלון דו למנטן בגביע הצרפתי.
ביוני 2023 חתם אילניחנה באלופת בלגיה, רויאל אנטוורפן ל-4 שנים.
ביולי 2024 חתם במונקו מליג 1 תמורת 17 מיליון יורו.
נבחרת לאומית

אילניחנה שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת החל מ-2021.
הערות שוליים

↑  SPITS GEORGE ILENIKHENA TEKENT CONTRACT BIJ RAFC, royalantwerpfc
ודיע חדאד

| --- | --- |

 לידה:  1927 צפָת, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  28 במרץ 1978 (בגיל 51 בערך) ברלין המזרחית, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בגדאד 
 השכלה:  האוניברסיטה האמריקנית בביירות 
 מפלגה:  תנועת הלאומיים הערבים, החזית העממית לשחרור פלסטין 
 
ודיע חדאד (בערבית: وديع حداد; 1927 – 28 במרץ 1978) היה ממייסדי ומנהיגי ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין. רופא במקצועו. מוכר גם תחת הכוניה "אבו האני".
ביוגרפיה

ודיע חדאד נולד ב-1927 בצפת, למשפחה ערבית-נוצרית (הפלג היווני אורתודוקסי). בעקבות מלחמת העצמאות עקרה המשפחה ללבנון וחדאד נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטה האמריקנית בביירות. שם הכיר את ג'ורג' חבש, אף הוא נוצרי, בן למשפחה של פליטי 1948, כמוהו סטודנט לרפואה, ובעל נטיות לאומניות. לאחר שהוסמכו כרופאים עברו שניהם לעמאן ופתחו יחד קליניקה.
במקביל לעבודתם, פעלו יחד במסגרות שונות של התנועה הלאומית הפלסטינית, ועקב פעילותו זו נאסר על ידי השלטונות הירדניים ב-1957. חדאד הצליח להימלט לסוריה ב-1961 ושם פעל במסגרת ארגוני שמאל פלסטיניים, עד שהקים ב-1967 יחד עם חבש את החזית העממית לשחרור פלסטין.
החזית העממית לשחרור פלסטין

ב-1967 הקים חדאד יחד עם ג'ורג' חבש את הארגון, אשר שילב אידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית ולאומיות פלסטינית, ומטרתו המוצהרת: "שחרור פלסטין כולה במאבק מזוין והקמת מדינה פלסטינית דמוקרטית וסוציאליסטית". חדאד שימש כמפקד הזרוע המבצעת, והיה הראשון שראה במטוסי נוסעים ישראליים יעד לפעולות טרור. בתוקף תפקידו היה אחראי באופן ישיר על כמה מהפעולות המפורסמות של הארגון, ובהן:
חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה, שהיה בדרכו מרומא לתל אביב, ואולץ לנחות באלג'יר. 32 נוסעי המטוס הוחזקו באלג'יר כבני ערובה במשך 39 יום. הייתה זו החטיפה הראשונה של מטוס ישראלי, והפעם הראשונה והאחרונה בה נכנעה ישראל לסחטנות ושחררה אסירים פלסטינים כנגד בני ערובה חטופים ממטוסים.
תקיפת מטוס אל על באתונה, בדצמבר 1968.
חטיפת 4 מטוסים בספטמבר 1970, הנחתת שלושה מהם על אדמת ירדן ומטוס אחד בקהיר. כל המטוסים פוצצו על הקרקע לאחר שנוסעיהם הורדו מהם.
חטיפת מטוס אייר פרנס לאנטבה ב-1976, בו השתתפו שניים מאנשיו של חדאד. נוסעי המטוס שוחררו במבצע יונתן. יואכים קליין, סגנו של המחבל קרלוס, טען שחדאד שהה באנטבה עם החוטפים ועזב את המקום זמן קצר לפני תחילת "מבצע יונתן".
חלק מפעולותיו נעשו תחת כיסוי של פלג אשר כביכול פרש מהארגון ונטל לעצמו שם אחר. זאת, לאחר שחברו ושותפו, המנהיג חבש, החל להתמתן בדעותיו, והתנגד לכמה מפעולותיו הראוותניות של חדאד.
חדאד, שנחשב קיצוני בדעותיו, יצר קשר עם ארגוני טרור קיצוניים, ואימן אותם במחנות אימון בלבנון. ארגון הצבא האדום היפני השתמש בקשרים אלו כדי להכין את הטבח בנמל התעופה לוד ב-1972. הוא שכר את שרותיו של הטרוריסט הבינלאומי קרלוס, למשימות טרור שונות ברחבי העולם עד שהתגלעו ביניהם חילוקי דעות על רקע אידאולוגי וכספי.
על פי וסילי מיטרוחין, בכיר ק.ג.ב. שערק ללונדון, גויס חדאד כסוכן של הק.ג.ב. בשנות ה-70. לדבריו, הסובייטים אף מימנו חלק מפעולות החזית העממית, קיבלו מראש התרעה לפעולות משמעותיות של הארגון, ונתנו את הסכמתם.
מותו

על פי ספרו של אהרון קליין "חשבון פתוח", "המוסד" הוא שחיסל את ודיע חדאד באמצעות שוקולד בלגי מורעל שנמסר לו על ידי סוכן של "המוסד". חדאד, שאהב ממתקים, התפתה לאכול את השוקולד, שהכיל רעל ביולוגי והרס בהדרגה את המערכת החיסונית שלו. חיסולו אושר על ידי מנחם בגין, והיה חלק מסדרת חיסולים אשר יוחסו ל"מוסד", ונועדו למנוע את המשך פעילות הטרור מחוץ לגבולות ישראל.
ודיע חדאד מת ממחלה סופנית חודשים אחדים לאחר שהורעל, בבית חולים במזרח גרמניה, ב-28 במרץ 1978. לפי העיתונאי יוסי מלמן, אין ודאות שהשוקולד הוא שגרם למוות. לאחר מותו חדל לפעול הפלג הקיצוני שבראשו עמד, וחלה ירידה תלולה במספר הפיגועים נגד מטרות ישראליות בחו"ל.
הערות שוליים

↑  גדעון קוץ, "ודיע חדאד היה באנטבה ויצא סמוך לפשיטת צה"ל", דבר, 6 באוקטובר 1978
↑  רונן ברגמן, קיימברידג', צבא הצללים של מוסקבה, באתר ynet, 1 בנובמבר 2016
↑  יוסי מלמן ודן רביב, "מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין", הוצאת ידיעות ספרים, 2012, עמוד 420.
↑  יוסי מלמן, ערפאת לא הורעל, באתר הארץ, 14 ביולי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1020783540  ISNI: 0000 0000 7812 6384  LCCN: no2010058258  VIAF: 120531203   WorldCat (עם VIAF): 120531203
ריטה פנהי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1976 (בת 48 בערך) פיין בלאף, ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת מונש  אוניברסיטת סווינבורן לטכנולוגיה 
 
ריטה פנהי (באנגלית: Rita Panahi; נולדה ב-1976) היא פרשנית פוליטית אוסטרלית ממוצא איראני. היא בעלת טור ב-Herald Sun, בבעלות ניוז קורפ אוסטרליה, היא מנחה של The Rita Panahi Show, Lefties Losing It ו-The Friday Show ב-Sky News Australia והיא תורמת ל-Sunrise on the Seven Network. בנוסף היא פרשנית ברדיו ב-3AW ו-2GB. דעותיה שמרניות וימניות.
ביוגרפיה

ריטה נולדה ב-פיין בלאף, ארקנסו, ארצות הברית להורים איראנים. אמה הייתה מיילדת, ואביה היה מהנדס חקלאות. המשפחה חזרה לאיראן בינקותה, התגוררה על החוף ועברה לטהרן ב-1979. אמה עבדה בבית חולים הקשור לשאה בזמן המהפכה האיראנית.
פנהי תיארה את הוריה כ"מוסלמים רגועים שלא היו פוליטיים במיוחד". עם זאת, משפחתה הפכה למטרה עבור הממשל הקיצוני-איסלאמיסטי השיעי של האייתוללה ח'ומייני. ב-1984 הם התקבלו על ידי אוסטרליה כפליטים ולאחר מכן חיו במלבורן.
פנהי עבדה בבנקאות בזמן שלמדה באוניברסיטת מונש, למדה לתואר ראשון במנהל עסקים ומימון. היא הצטרפה למפלגת הלייבור האוסטרלית והתנדבה במערכת הבחירות של 1996. פנהי עבדה כבנקאית אישית ב-Colonial Mutual והייתה מנהלת הסניף הצעירה ביותר בתולדות החברה. יש לה ילד עם אב לא ידוע שנולד ב־2016 והיא מגדלת אותו כחד הורית.
כשהייתה בשנות ה-30 לחייה השלימה תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת סווינבורן.
קריירה תקשורתית

פנהי כתבה בתחילה לעיתון היומי החינמי לנוסעים mX, וכתבה מדור רכילות ספורט שבועי. הטור שלה נקלט לשנה שנייה ועד שנת 2007 היא התארחה קבוע בתחנת הרדיו AM ספורט SEN. בספטמבר 2007, פנהי החלה לעבוד עבור ה-Herald Sun, שפורסם על ידי ה-Herald and Weekly Times (HWT), חברה בת של News Corp Australia. פנהי גם אורחת קבועה ב-Sky News Australia וב-Sunrise ברשת Seven. בנוסף היא פרשנית רדיו ב-3AW ו-2GB.
במרץ 2018, פנהי החלה לארח את "תוכנית שישי" ב-Sky News Live.
דעות

פנהי תוארה כשמרנית וימנית. לעומת זאת, היא תוארה כמתקדמת באופן 'מפתיע' בכמה נושאים חברתיים. בכתבה עבור SBS, מרגרט סימונס ציינה שפנהי שונאת הומופוביה וטענה בעד שנשים בוחרות באמהות חד הורית, כפי שעשתה.
פנהי מוקיעה את אנשי השמאל הפרוגרסיבי המגדירים את אוסטרליה כבעלת גזענות מערכתית.
בינואר 2017, פנהי עודדה על ידי מייקל קרוגר לעמוד לבחירה המוקדמת של המפלגה הליברלית בציבור הבוחרים של המדינה הוויקטוריאנית של פרנקסטון.
פנהי היא אתאיסטית.
דעות > פוליטיקה בארצות הברית

לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020, פנהי טענה כי בעוד שיש לה כמה חילוקי דעות והסתייגויות לגבי דונלד טראמפ, היא העדיפה את בחירתו מחדש וטענה שניצחון של טראמפ יועיל יותר לביטחון הלאומי של אוסטרליה על פני נשיאות ביידן. בנוסף היא האשימה את התקשורת בהתעלמות מכוונת מהגידול בתמיכה בשחורים, הומואים והיספנים בטראמפ כדי להאשים אותו בגזענות.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  Simons, Margaret. "Right-wing refugee: the rise of Rita Panahi". Special Broadcasting Service – Voices. נבדק ב-30 במרץ 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Knox, David (19 במרץ 2018). "Rita Panahi to host Friday Show for SKY News". TV Tonight. נבדק ב-19 במרץ 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Corbett, Bryce (23 בינואר 2017). "Kroger taps Panahi to contest next election". Australian Financial Review. נבדק ב-30 במרץ 2024. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ward, Miranda (3 בנובמבר 2020). "Australian newspapers divided on US presidential race". Australian Financial Review. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Morrow, James; Panahi, Rita (5 בנובמבר 2020). "President Trump is building a 'rainbow coalition'". Sky News Australia. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ריטה פנהי".
ג'וליה קוק

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1962 (בת 62) דה מוין, איווה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מעסיק:  הקרן ע"ש דייויד ה. קוק 
 תפקיד:  נשיאה 
 בן או בת זוג:  דייויד קוק (איש עסקים) (1996–2019) 
 www.juliakoch.com
 
ג'וליה מרגרט פלשר קוק (באנגלית: Julia Margaret Flesher Koch; נולדה ב-12 באפריל 1962) היא מיליארדרית ואשת חברה אמריקאית, מהנשים העשירות בעולם. בדירוג פורבס לנובמבר 2024, הונה הוערך בלמעלה מ-74 מיליארד דולר. היא ירשה את הונה מבעלה, דייוויד קוק, שנפטר ב-2019.
חיים מוקדמים והכניסה למשפחת קוק

ג'וליה מרגרט פלשר נולדה בדה מוינס, איווה ב-12 באפריל 1962. משפחתה הגיעה מרקע חקלאי, אבל כשהיא נולדה, הוריה, מרגרט ופרדריק פלשר, החזיקו בחנות רהיטים בשם פלשר'ס. היא בילתה את ילדותה המוקדמת באינדיאנולה, איווה, ואז כשהייתה בת שמונה עברה משפחתה לקונווי, ארקנסו, שם הקימו הוריה חנות בגדים בשם Peggy Frederic's, שהגדירה כ"חנות יפה, יפה". עד 1998, אמה עדיין גרה בקונווי, אך אביה חזר לאינדיאנולה.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת מרכז ארקנסו ועבדה כדוגמנית, פלשר עברה לניו יורק ב-1984, שם עבדה כעוזרת של מעצב האופנה אדולפו ועשתה התאמה עבור ננסי רייגן.
היא פגשה את דייוויד קוק בפגישה עיוורת בינואר 1991, למרות שהם לא המשיכו לצאת באותה תקופה. מאוחר יותר היא תיארה את תגובתה: "אני שמחה שפגשתי את האיש הזה כי עכשיו אני יודעת שאני אף פעם לא רוצה לצאת איתו". עם זאת, השניים נפגשו שוב במסיבה מאוחר יותר באותה שנה והחלו לצאת. היא הפסיקה לעבוד ב-1993, והם התחתנו במאי 1996 בביתו של דייוויד קוק ב-Meadow Lane בסאות'המפטון.
בדצמבר 1997, היא עשתה את מה שהניו יורק טיימס כינה "הבכורה שלה בחברה בניו יורק" במט גאלה. היא הייתה יו"ר משותפת של הגאלה באותה שנה, יחד עם אנה וינטור ופטריק מקארתי. מקארתי אמרה שהיא "אחת מאותם אנשים שמתרחשים בניו יורק כל כמה שנים...היא יפה, היא אוהבת אופנה, היא יודעת איך לארח, היא נשואה לגבר עשיר בצורה יוצאת דופן".
ג'וליה ודייוויד קוק בילו שנים בדירה בשדרה החמישית 1040, אבל ב-2004 הם עברו לדופלקס בן 18 חדרים בפארק אווניו 740. לפי 740 Park: The Story of the World's Richest Apartment Building, דייוויד קוק קנה את הדירה תמורת כ-17 מיליון דולר מממשלת יפן, שבעבר השתמשה בה כדי לשכן את נציגם הקבוע באו"ם. בשנת 2018, בני הזוג רכשו גם בית עירוני עם שמונה חדרי שינה במנהטן מהמשקיע ג'וזף צ'טריט תמורת 40.25 מיליון דולר.
דייוויד קוק נפטר באוגוסט 2019, וג'וליה ושלושת ילדיהם ירשו 42% מחברת קוך תעשיות. כתוצאה מכך, היא נרשמה על ידי בלומברג כאישה העשירה בעולם ונכללה ברשימת 10 הנשים העשירות בעולם של פורבס בשנת 2020.
בשנת 2022 הוציא קוק את הדירה בפארק אווניו 740 לשוק; הדוברת אמרה שהיא רוצה למכור אותו כי היא מבלה יותר זמן בבתים בסאות'המפטון ובפאלם ביץ'.
ג'וליה בכהנת בדירקטוריון קוך תעשיות, ונוטה להתרחק מתשומת לב ציבורית.
חיים אישיים

לג'וליה קוק שלושה ילדים עם דייוויד; דייוויד ג'וניור, מרי ג'וליה וג'ון מארק. מרי ג'וליה היא כתבת צוות של הניו יורק סאן.
הערות שוליים

↑  "The World's Richest Women Billionaires 2023". Forbes. 10 במרץ 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The New York Times Biographical Service (באנגלית). New York Times & Arno Press. 1998. p. 54.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: date and year (link)
1 2 3  "Julia M. Flesher, David H. Koch (Published 1996)". The New York Times. 26 במאי 1996. נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Julia Koch". Julia Koch (באנגלית). נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6 7 8 9  Bumiller, Elisabeth (11 בינואר 1998). "Woman Ascending A Marble Staircase (Published 1998)". The New York Times. נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "Julia Koch & family". Forbes (באנגלית). נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Warren, Katie. "Meet Julia Flesher Koch, the Iowa-born socialite who's now one of the world's richest women after inheriting a chunk of her late husband David Koch's $53 billion fortune". Business Insider. נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "How Oil Heir and New York Arts Patron David Koch Became the Tea Party's Wallet". New York Magazine (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-24 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  White, Constance C. R. (11 בדצמבר 1997). "At the Met, a Golden Melting Pot (Published 1997)". The New York Times. נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Inside the sold-out Costume Institute gala". Observer. 15 בדצמבר 1997. נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gerhart, Annie Groer; Ann (9 בדצמבר 1997). "The Reliable Source". Washington Post. נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gross, Michael (11 במרץ 2004). "Where the Boldface Bunk". The New York Times. נבדק ב-16 בפברואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Solomont, E. B. (11 בפברואר 2022). "David Koch's Widow Looks to Sell Manhattan Apartment for $60 Million or More". Wall Street Journal. נבדק ב-16 בפברואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Clarke, Katherine (23 בינואר 2020). "The Koch Brothers Are Sitting on a Real Estate Empire Worth Hundreds of Millions". Wall Street Journal. נבדק ב-16 בפברואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Çam, Deniz. "More Money, More Problems: Inside The Bitter Family Feuds Of America's Richest Billionaire Clans". Forbes (באנגלית). נבדק ב-24 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Who is Julia Margaret Flesher Koch and why should you care?". www.iol.co.za (באנגלית). נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Stoller, Kristin. "The Top 10 Richest Women In The World 2020". Forbes (באנגלית). נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  McFadden, Robert D. (23 באוגוסט 2019). "David Koch, Billionaire Who Fueled Right-Wing Movement, Dies at 79 (Published 2019)". The New York Times. נבדק ב-23 בפברואר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "M.J. Koch". The New York Sun (באנגלית). נבדק ב-2024-04-01.
פרד תומפסון (משמאל), דייוויד קוק (במרכז) וג'וליה ב-2007
קווין צ'ילטון

| --- | --- |

קווין צ'ילטון, 1994
 לידה:  3 בנובמבר 1954 (בן 70) לוס אנג'לס
 מידע כללי
 בשירות:  אסטרונאוט בשירות נאס"א
 לאום:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקני  המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר השוודי  אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית  בית הספר להנדסה ולמדע שימושי של קרן פו  St. Bernard High School 
 עיסוקים נוספים:  טייס ניסוי
 תקופת השירות:  1987–1998 (כ־11 שנים)
 דרגה:  גנרל
 זמן שהייה בחלל:  29 ימים, 8 שעות ו-22 דקות
 ביוגרפיה בנאס"א:  קווין צ'ילטון
 משימות
 STS-49,‏ STS-59,‏ STS-76
   
 עיטורים
   מדליית השירות המצוין של מחלקת ההגנה  צלב התעופה המצוינת  לגיון ההצטיינות  מדליית השירות הראוי לשבח   מדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה   מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה  מדליית המנהיגות הבולטת של נאס"א  מדליית הטיסה בחלל של נאס"א (3 פעמים)
 
קווין צ'ילטון (באנגלית: Kevin P. Chilton; נולד ב-3 בנובמבר 1954, לוס אנג'לס) הוא טייס קרב אמריקאי ואסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. לאחר פרישה מנאס"א הוא המשיך בשרות בחיל האוויר של ארצות הברית, מונה למספר תפקידי פיקוד ופרש בדרגת גנרל.
ביוגרפיה

קווין צ'ילטון נולד בלוס אנג'לס. לאחר סיום לימודי בית ספר הוא למד באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית אותה סיים בשנת 1976 עם תואר ראשון בהנדסה. בשנת 1977 הוא קיבל תואר שני בהנדסת מכונות מאוניברסיטת קולומביה. לאחר סיום הלימודים אלן סיים קורס טיס והוצב בבסיס החיל כטייס "מקדונל דאגלס F-4 פנטום". בשנים 1978–1980 הוא שירת ביפן, קוריאה הדרומית ופיליפינים. בשנת 1981 הוא עבר ל-"מקדונל דאגלס F-15 איגל" ושירת בבסיס בארצות הברית. בשנת 1982 הוא סיים בהצטיינות בית ספר לקציני חיל האוויר. במהלך שירותו בחיל הוא פגש את קטי צ'ילטון והתחתן איתה.
שירות בתחום החלל

בשנת 1987 צ'ילטון נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א. הוא היה חבר בצוות קרקע של מספר משימות. בשנת 1992 הוא השתתף במשימת STS-49 כטייס של מעבורת החלל אנדוור (דניאל ברנדנסטיין היה מפקד צוות). מטרת המשימה הייתה להחזיר לפעילות לוויין תקשורת אזרחי מדגם אינטלסט 6 (Intelsat VI), ששיגורו נכשל, ומאז הוא הקיף את כדור הארץ במסלול לא יציב. מטרה משנית הייתה לנסות שיטות להרכבת תחנת חלל, כהכנה לקראת בניית תחנת החלל הבינלאומית. בשנת 1994 הוא השתתף במשימת STS-59 כטייס של מעבורת החלל קולומביה (סידני גוטיירס היה מפקד צוות). המשימה הוקדשה לחקר כדור הארץ. בשנת 1996 הוא השתתף במשימת STS-76 הוא היה מפקד צוות מעבורת החלל אטלנטיס. STS-76 הייתה משימת המעבורת השלישית שעגנה בתחנת החלל מיר הרוסית, והיא נשאה עימה את האסטרונאוטית שאנון לוסיד לשהייה ממושכת בתחנה (בתחילה כחלק ממשלחת EO-21 ולאחר מכן כחלק ממשלחת EO-22) ובנוסף אספקה לביצוע מחקרים ותפקוד הצוות.
לאחר פרישה מנאס"א

לאחר פרישה מנאס"א בשנת 1998 צ'ילטון חזר לשירות פעיל בחיל האוויר. בשנת 2004 הוא מונה למפקד חיל האוויר השמיני של ארצות הברית. בשנת 2006 הוא קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד מבצעי החלל. בתפקיד זה הוא היה אחראי על כלל פעילות צבאית של ארצות הברית בחלל כולל טילים בליסטיים. בשנת 2007 הוא הועבר לפיקוד על הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית ושירת בתפקיד זה עד לשנת 2011.
צ'ילטון פרש בשנת 2011 משירות בחיל האוויר והשתלב בתעשייה הפרטית.
ג'סי מארש

ג'סי אלן מארש (באנגלית: Jesse Alan Marsch; נולד ב-8 בנובמבר 1973) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל אמריקאי המשמש כמאמן נבחרת קנדה בכדורגל.
קריירת מועדונים

מארש נולד בעיר רסין שבוויסקונסין, והחל את הקריירה שלו בליגת המכללות בקבוצה של אוניברסיטת פרינסטון, בה שיחק בעמדת הקשר והחלוץ. ב-1996 נבחר מארש בדראפט ה-MLS על ידי די. סי. יונייטד, בה שיחק במשך שתי עונות. בעונת 1998 עבר לשיקגו פייר, במדיה שיחק שבע עונות וזכה עימה ב-1998 בגביע ה-MLS. ב-2006 עבר לצ'יבאס ארצות הברית ושיחק בה במשך שלוש עונות, עד לפרישתו ב-2009. למארש גם שתי הופעות בנבחרת ארצות הברית.
קריירת אימון

ב-2010 מונה מארש לעוזרו של בוב בראדלי בנבחרת ארצות הברית. ביולי 2011, עם פיטוריו של בראדלי, עזב מארש את תפקידו.
באוגוסט 2011 מונה למאמנה של מוניטריאול, שהצטרפה לליגת ה-MLS. לאחר עונה אחת בה הקבוצה סיימה במקום ה-12 עזב מארש את הקבוצה.