stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קנוט האמסון

| --- | --- |

קנוט האמסון, כשהיה בן 31, 1890
 לידה:  4 באוגוסט 1859 ווגו, נורווגיה 
 פטירה:  19 בפברואר 1952 (בגיל 92) גרימסטאד, נורווגיה 
 שם לידה:  Knut Pedersen Hamsun 
 מדינה:  נורווגיה 
 מקום קבורה:  Nørholm 
 שפות היצירה:  נורווגית, דנית 
 זרם ספרותי:  נאו-רומנטיקה 
 יצירות בולטות:  רעב, ברכת האדמה 
 תקופת הפעילות:  1877–1949 (כ־72 שנים) 
 הושפע מ:  ארתור שופנהאואר, יוהאן אוגוסט סטרינדברג, פרידריך ניטשה, לורד ביירון, ביירנסטרנה ביירנסון, פיודור דוסטויבסקי 
 בן או בת זוג:  Marie Hamsun (1909–19 בפברואר 1952)  Bergljot Bech (13 במאי 1898–1906) 
 צאצאים:  Arild Hamsun, Tore Hamsun, Ellinor Hamsun, Victoria Hamsun Charlesson 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1920)  מדליית גתה לאמנות ומדעים 
 hamsunsenteret.no/en/
 חתימה:   
 
קנוט האמסון (בנורווגית: Knut Hamsun;‏ 4 באוגוסט 1859 – 19 בפברואר 1952) היה סופר נורווגי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1920.
ביוגרפיה > נעוריו

קנוט האמסון נולד בשם קנוד פדרסן למשפחת איכרים בלום, בעמק גודברנסדלן בנורווגיה, בנם הרביעי (מתוך שבעה ילדים) של תורה אולסדאטר ופדר פדרסן. כאשר היה בן שלוש, עברה המשפחה להאמארוי שבנורדלנד בצפון נורווגיה. הם היו עניים ואחד הדודים הזמין אותם לעבד את אדמתו. בגיל תשע הוא הופרד ממשפחתו והתגורר עם דודו האנס אולסן, שהיה זקוק לעזרה במשרד הדואר שניהל ונהג להכות ולהרעיב את אחיינו. מאוחר יותר טען כי קשייו העצביים הכרוניים נבעו מהדרך בה נהג בו דודו.
בצעירותו עבד בעבודות שונות: פקיד, נהג חשמלית, סנדלר, פועל חקלאי ומורה. בגיל 17 ניסה כוחו בכתיבה. כשהנריק איבסן וביירנסטרנה ביירנסון, שני סופריה הגדולים של נורווגיה, עמדו בערוב ימיהם, הופיע האמסון וייצג ביצירותיו הראשונות את ההתפרצות, המרידה והרעננות.
ביוגרפיה > ספריו

את הרומן השני שלו, "ביורגר" (1878), הוציא תחת השם קנוד פדרסן ד. בשנת 1882 היגר לארצות הברית וחי בה חיי נדודים במשך מספר שנים. הוא התגורר במיניאפוליס ובשיקגו, והיה, בין היתר, כרטיסן בחשמלית-רחוב תוך שהוא ממשיך בניסיונות הכתיבה שלו. את רשמיו פרסם בספרו "חיי הרוח של אמריקה המודרנית" (1889, Fra det moderne Amerikas Aandsliv). בשנת 1888 חזר לנורווגיה והפעם האירה לו ההצלחה פנים, כאשר ספרו "רעב", שיצא לאור בשנת 1890, זכה להכרה ולתפוצה רבה. בספר אוטוביוגרפי למחצה זה תיאר את הידרדרותו לכמעט שיגעון כתוצאה מחיי עוני ורעב. במרוצת השנים הפך הספר לאחד הספרים רבי ההשפעה במאה ה-20. בספריו הבאים שלל את התרבות המודרנית והחברה המתועשת והטיף לאינדיבידואליזם קיצוני, כשבעיניו הפרט הוא חזות הכל. ספריו החשובים האחרים הם "מסתורין" מ-1892, "פאן" מ-1894 ו"ברכת האדמה" מ-1917, שעליו הוענק לו פרס נובל לספרות לשנת 1920. כבר בסוף המאה ה-19 נודע האמסון לאחד הסופרים הנורווגים הנודעים ביותר בעולם.
האמסון סגד בספריו ליסודות האליליים ולאינסטינקטים הפרימיטיביים שמלפני העידן המודרני. בכתיבה זו הייתה קרבה רוחנית לרעיונותיו של הפילוסוף פרידריך ניטשה. הלך מחשבה זה, שהיו בו שלילת הרציונליזם, חיוב האינסטינקטים הקמאיים וקידוש הדם והאדמה, קירב את האמסון לרייך השלישי ולנאציזם.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

כשפלשו הנאצים לנורווגיה באפריל 1940 האמסון תמך בשלטונו הפרו-נאצי של וידקון קוויזלינג. הוא המשיך להביע את תמיכתו בגרמניה והצהרותיו הציבוריות הובילו למחלוקת, במיוחד מיד לאחר סיום המלחמה. במהלך המלחמה כתב מספר מאמרים בעיתונות, ובכללם גם טענתו מ-1940 כי "הגרמנים נלחמים עבורנו". בין היתר, נפגש האמסון עם שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, שכתב ביומנו קטע ארוך ונלהב על פגישתם האישית, ולפיו "אמונתו (של האמסון) בניצחון גרמני בלתי ניתנת לערעור". בשנת 1943 שלח לגבלס את מדליית פרס נובל שלו כמתנה. מאוחר יותר נפגש עם אדולף היטלר. שבוע לאחר מותו של היטלר, כתב עליו הספד (אנ'), שאמר: "הוא היה לוחם למען האנושות, ונביא של בשורת הצדק לכל האומות".
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ב-14 ביוני 1945 נעצר יחד עם אשתו על ידי המשטרה ונחקר בפני ועדת החקירה של מעשי בגידה. בשנת 1946 הועמד לדין על שיתוף פעולה עם האויב. בפברואר 1946 נמצא האמסון בלתי כשיר לעמוד לדין והוא אושפז למספר חודשים בבית חולים לחולי נפש. בעיתונות הועלו פקפוקים לגבי כנות הכרזתו לחולה רוח.
במשפטו בדצמבר 1947 הוא טען שמצפונו נקי ושהטיף להימנע מהתנגדות לנאצים כדי למנוע שפיכות דמים. הוטל עליו קנס שהיה עליו לשלם לממשלת נורווגיה על חברותו (לכאורה) בנאשונל סמלינג ועל התמיכה המוראלית שהעניק לגרמנים. עם זאת, האמסון נוקה מההאשמות של סיוע ישיר לנאצים. בית המשפט העליון של נורווגיה הפחית את הקנס מ-475,000 ל-325,000 קרונות נורווגיות. נפטר בביתו בשנת 1952.
ביוגרפיה > חייו האישיים

בשנת 1898 נישא לברגליות בק (Bergljot Bech), שילדה לו את הבת ויקטוריה, אולם הנישואים נסתיימו בשנת 1906. ב-1909 נישא למארי אנדרסן (Marie Andersen) (אנ'), שנשארה איתו עד סוף חייו. היו להם 4 ילדים: הבנים תור וארילד והבנות אלינור וססיליה. מארי כתבה על חייה עם האמסון בשני ספרי זיכרונות. היא הייתה שותפה להשקפות הפוליטיות של בעלה ותמיכתה ברייך השלישי וכחות הכיבוש הגרמנים בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה אף חזקה מזו של בעלה. היא הייתה חברה במפלגה הנאצית של וידקון קוויזלינג, הנאשונל סמלינג. בנובמבר 1946 נדונה אשתו של האמסון לשלוש שנות עבודת פרך, קנס כספי ושלילת זכויות אזרח ל-15 שנים. בשל חנינה כללית היא ישבה בכלא במשך תשעה חודשים בלבד.
השקפות פוליטיות

בעקבות מלחמת הבורים השנייה, אימץ השקפות יותר ויותר שמרניות. הוא נודע כתומך בולט בתרבות הגרמנית וכמתנגד לאימפריאליזם הבריטי ולברית המועצות. בזמן שתי מלחמות העולם, הראשונה והשנייה, ביטא באופן ציבורי את אהדתו לגרמניה. אהדתו לגרמניה הושפעה באופן ניכר מהשלכות מלחמת הבורים, שנראתה בעיניו כדיכוי בריטי של עם קטן, כמו גם מאי-אהבתו את הבריטים ותיעובו את ארצות הברית. במהלך שנות ה-30 של המאה העשרים, כאשר היטלר והנאציזם השתלטו על גרמניה, האמסון תמך בתנועה הפאשיסטית הנורווגית.
בסוף 1935 יצא האמסון במאמר נגד מתן פרס נובל לשלום לקרל פון אוסייצקי. מאמר זה עורר עליו ביקורת רבה ועצומת מחאה של סופרים סקנדינביים. חלק ממבקריו טענו שהמאמר נבע מאי הכרתו את המציאות, אולם האמסון ענה שהמציאות ברורה לו היטב ושאוסייצקי היה צריך לפעול עם הממשלה הגרמנית ולא נגדה.
השקפות פוליטיות > היחס ליהודים

בשנת 1928 בתשובה לשאלה של עיתון אנטישמי לגבי יהודים, אמר האמסון דברי הערכה חיוביים ביותר על היהודים ואלו התפרסמו בעיתון האנטישמי. בשנת 1934 פורסם בגרמניה שהאמסון אמר, שהיהודים תופסים יותר מדי מקום בכלכלת גרמניה וזכותה להילחם בהם ולהרחיקם. היו שפקפקו באמיתות דברים אלו לאור דבריו בשנת 1928.
ישראל דליות כתב שהאמסון מעולם לא היה אנטישמי וכי "אין כל עדות בספריו של האמסון ובהצהרותיו הפומביות לשנאת יהודים".
היחס כלפיו

בשנות ה-40 הביעו רבים מחאה כלפי תמיכתו של האמסון בנאצים על ידי שליחת ספריו, שהיו ברשותם, חזרה אליו בדואר. גם בחלוף השנים נמנעה נורווגיה מלהפוך אותו לגיבור תרבות והתקיים דיון ער בשאלה, האם ניתן להפריד בין יצירתו של הסופר לבין דעותיו ומוסריותו. בשנת 2009 ציינה נורווגיה 150 שנה להולדתו והונפק גם בול לכבודו. עם זאת, הממשלה הנורווגית הבהירה, שהיא מודעת לבעייתיות של האירועים ומקיימת אותם תוך הפרדה גמורה בין יצירתו האמנותית של האמסון לבין עמדותיו הפוליטיות יוזמתה של ממשלת נורווגיה עוררה התנגדות וביקורת, בין השאר מצד ישראלים ויהודים, שביקרו את נורווגיה על שחגגה את יום הולדתו של מעריץ הנאצים. גם אחרים המשיכו להחרים את האמסון. בשנת 2015, אל פצ'ינו ביטל את השתתפותו בהצגה של "רעב" בגלל תמיכתו של האמסון בנאצים.
ביולי 1942, כאשר התפרסם בטעות שהאמסון נפטר, כתב עמנואל בן גריון: "בעטיו של ... החשבון האישי שיש לנו איתו אין השעה כשרה להספד, אך גם את ארונו לא נסקל".
במהלך השנים היו שהמעיטו מאחריותו של האמסון וקשריו עם הנאצים. נטען למשל שהוא הוסת בידי אשתו ושבמהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה מעל גיל 80, חירש וכמעט עיוור ומקור המידע העיקרי שלו היה העיתון השמרני "Aftenposten" (אנ'), שהיה אוהד כלפי איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, ועל כן פעל כפי שפעל.
פרופסור איתמר אבן-זהר כתב על האמסון: "המסון הזקן לא הבין את אופיו של הנאציזם שתמך בו, ראה אותו באור האידיאלים של עצמו ומעולם לא הבין את האנטישמיות הכרוכה בו. להפך, המסון היה האדם היחיד בכל רחבי הרייך הגרמני שהעז להתייצב בעצם ימי המלחמה בפני היטלר ולמחות בפניו מחאה חריפה ביותר על היחס ליהודים". ישראל דליות כתב כי תמיכתו בנאצים תוארה במחקרים רבים כצעד תמים ואווילי של ישיש השבוי באידיאלים מנותקים מהמציאות.
מספריו שתורגמו לעברית

כמה תרגומים יצאו לאור בסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה העשרים. בין התרגומים היותר מאוחרים נמנים:
בעלי חלומות, סיפור, תרגם מנורווגית פסח גינזבורג, תל אביב (1930).
ברכת האדמה, תרגם ניסן טורוב, הוצאת שוקן (1982).
ויקטוריה: תולדות אהבה אחת, סיפור אהבה, תרגם פסח גינזבורג, הוצאת שטיבל ורשה, תרפ"א 1921, הוצאת שוקן 1978.
הלוכדומה, מהשפה הפולנית תרגמה חנה מנש, לבוב, 1926.
מסתורין, תרגם פסח גינצבורג, הוצאת שוקן (1980).
עבדי האהבה, סיפורים, תרגם פסח גינזבורג, שטיבל ורשה, תרפ"ב 1922.
פאן, רומן, תרגם מגרמנית בצלאל וכסלר, הוצאת שוקן (1977).
פן, מרשימותיו של הליטננט תומאס גלן, תרגום נוסף, תרגום - מ. ליפסון, ניו יורק תרע"ט 1919.
פרשה אחרונה, תרגם יצחק שנהר (שנברג), שטיבל, תל אביב, 1933.
רעב, תרגום מנורווגית ואחרית דבר - איתמר אבן-זוהר, הוצאת שוקן (1977).
רעב, רומן פסיכולוגי, תרגום - א’ סגל, תושיה, ווילנא, תרפ"ח 1928. עותק דיגיטלי בפרויקט גוטנברג.
מן החיים התת־הכרתיים של הנפש, מנורווגית: אלה נובק, הוצאת דחק, סדרת 'דרש' לכתבי מופת בפואטיקה ואסתטיקה, 2024.
לקריאה נוספת

ראובן עשור, בוגדים ומשתפי פעולה במלחמת העולם השנייה, הוצאת ירון גולן, 1997.
גל אורן, כשהטבע הופך לדת (קנוט המסון ו"ברכת האדמה"), מוסף "שבת", מקור ראשון, 1 באוקטובר 2010
גל אורן, המסון והנאציזם - לא כל כך פשוט, מוסף "שבת", מקור ראשון, 5 בנובמבר 2010
גל אורן, שברים במראה: שבר ומשבר בספרות האירופית המודרנית, קנוט המסון - טבע: זכר למעשה בראשית, עמ' 90–101, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014.
קנוט המסון – מתוך מן החיים התת־הכרתיים של הנפש (מנורווגית: אלה נובק), דחק, כרך טז, 2023.
הוועד האולימפי בישראל

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  ענפי הספורט האולימפיים בישראל
 מיקום המטה:  שלום בכור שיטרית 6, תל אביב
 יושב ראש:  יעל ארד  יו"ר ועדת הספורטאים יעקב טומרקין (מרץ 2022-)
 מנכ"ל:  גילי לוסטיג
 תאריך ייסוד:  1951
 www.olympicsil.co.il
בניין הוועד האולימפי בישראל במרכז הספורט הלאומי - תל אביב, סמוך לפארק הירקון בשכונת הדר יוסף
הוועד האולימפי בישראל הוא הגוף העליון שמאגד את כל הענפים האולימפיים בישראל, ומוכר על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי כוועד אולימפי לאומי של מדינת ישראל. מקום מושבו הוא במרכז הספורט הלאומי ברחוב שלום בכור שיטרית 6 בשכונת הדר יוסף, תל אביב בסמוך לפארק הירקון.
רקע

תפקידו העיקרי של הוועד האולימפי בישראל הוא לארגן את השתתפותם של ספורטאים ישראלים במשחקים האולימפיים ובתחרויות רב-ענפיות אחרות המתקיימות בחסות הוועד האולימפי הבין-לאומי או הפדרציות האזוריות ואת הכנות הספורטאים לקראתן. הוועד האולימפי בישראל הוא בעל הסמכות הבלעדית להחליט על הרכב המשלחת האולימפית הישראלית, ולקבוע את הביגוד שילבשו חברי המשלחת, ובכלל זה הסמלים המסחריים שיופיעו עליהם, ובסמכותו למנוע מהספורטאים וחברי המשלחת להשתמש בציוד של חברות אחרות.
על פי האמנה האולימפית, בהנהלת הוועד האולימפי צריכים להיות נציגים מכל התאחדויות הספורט של הענפים האולימפיים הקיימים במדינה, נציגים של הספורטאים האולימפיים וחברי הוועד האולימפי הבין-לאומי מאותה מדינה (אם יש כאלה), וכמו כן יכולים להיות נציגים של ארגונים ואנשים נוספים הקשורים לספורט במדינה, ובתנאי שרוב חברי הוועד הם נציגי הענפים האולימפיים.
תולדות הוועד > הוועד הארצישראלי

הוועד הוקם בשם "הוועד האולימפי הארץ-ישראלי" במאי 1933 ביוזמת ארגון "מכבי", וכעבור שנה קיבל את הכרת הוועד האולימפי הבין-לאומי ושוויון זכויות מלא בתחילת 1935. פעילות הוועד לקבלת הכרה ספגה ביקורת מחוגי הימין, משפורשה כניסיון להשתתף באולימפיאדת ברלין וכפגיעה בניסיונות לקדם חרם על גרמניה הנאצית. בתגובה הבהירו במכבי שלא ישתתפו באולימפיאדה בברלין ושהבקשה מהוועד האולימפי הבין-לאומי היא בקשה עקרונית להכרה. בראש הוועד האולימפי עמד פרדריק קיש ומזכיר הוועד היה יוסף יקותיאלי. בנוסף להם, כיהנו בוועד צבי נשרי ויהושע אלוף. להזמנת הוועד האולימפי להשתתף באולימפיאדה, השיב הוועד האולימפי הארץ ישראלי שלא יוכל להשתתף כי הוא עדיין אינו מוכן. תשובה זאת עוררה ביקורת על העדר עמוד שדרה מול הגרמנים. בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה הודיעה מכבי על הפסקת ההכנות לאולימפיאדה והעמידה את הוועד האולימפי בפני עובדה מוגמרת. זמן לא רב לאחר מכן בוטלו משחקי אולימפיאדת הקיץ 1940.
ביוני 1947 קיבל הוועד האולימפי הזמנה להשתתף באולימפיאדת לונדון. בסוף דצמבר 1947 התפתח ויכוח ער בעיתונות על הטענה שחברי הפועל לא שותפו במשלחת האולימפית הארצישראלית. בפברואר 1948 גובשה מזכירות מצומצמת של הוועד האולימפי, בהשתפות אלכס אפשטיין, יוסף יקותיאלי, צבי נשרי וג'ורג' פלש, בגלל הסכנות בדרכים במהלך מלחמת העצמאות. לאור מצב הלחימה, הוחלט להוציא משלחת סמלית שכללה שתי ספורטאיות לאולימפיאדה, ביחד עם חמישה מלווים. אולם לאחר שהמשלחת נדרשה להופיע בשם "פלשתינה", עלו פקפוקים אם בכלל כדאי להשתתף באולימפיאדה, ולבסוף כלל לא נתקבלו ויזות והמשלחת לא יצאה ללונדון. הוועד האולימפי הבין-לאומי קבע שהוועד האולימפי הישראלי אינו יורש אוטומטי של הוועד הארצישראלי ועל כן לא יוכל להשתתף באולימפיאדה בלי תהליך קבלה לארגון.
תולדות הוועד > הוועד הישראלי

לאחר הקמת מדינת ישראל, בשנת 1951, הוקם מחדש הוועד כאשר יש בו ייצוג שווה למכבי ו"הפועל" ושני יושבי ראש, אחד ממכבי ואחד מהפועל. הסדר זה שכונה "פיפטי-פיפטי" נמשך עד 1967, ומאז מכהן בראש הוועד יושב ראש אחד.
בראשית שנת 1952 הוכר הוועד החדש על ידי הוועד האולימפי הבין-לאומי, ובאותה שנה שלחה ישראל את המשלחת הראשונה לאולימפיאדת הלסינקי. ישראל השתתפה מאז בכל אולימפיאדות הקיץ, למעט אולימפיאדת מוסקבה (1980), בה הצטרפה ישראל לחרם שארגן נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר כתגובה לפלישת ברית המועצות לאפגניסטן. החל מ-1994 משתתפת ישראל בקביעות גם באולימפיאדות החורף.
מ-1954 עד 1974 היה הוועד האולימפי אחראי גם על המשלחות למשחקי אסיה. לאחר מכן הוצאה ישראל מהפדרציה של משחקי אסיה בלחץ מדינות ערב, ובמשך כשני עשורים נותרה ללא השתייכות לפדרציה יבשתית כלשהי. ב-1994 התקבלה ישראל לארגון הוועדים האולימפיים האירופיים ושנה אחר כך החלה להשתתף בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער.
ב-2010 השתתפה ישראל באולימפיאדת הנוער הראשונה שנערכה בסינגפור.
ב-2015 השתתפה ישראל במשחקים האולימפיים האירופיים הראשונים שהתקיימו בבאקו, וחזרה מהם עם 12 מדליות.
הוועד האולימפי הקים בשנת 1984 את היחידה לספורט הישגי, הזרוע המקצועית הממונה על הכנות הספורטאים לאולימפיאדות וממליצה על הקריטריונים שעל הספורטאים לעבור כדי להיכלל במשלחת האולימפית.
מאז הקמת היחידה, המדיניות של הוועד האולימפי היא לקבוע קריטריונים שידרשו מהספורטאים להוכיח את יכולתם להגיע להישגים במשחקים האולימפיים. ב-20 השנים האחרונות עלו באופן ניכר הישגי הספורטאים הישראלים באולימפיאדות לעומת העבר.
הישגי ישראל במשחקים האולימפיים

מאז החלה ישראל את השתתפותה במשחקים האולימפיים, זכו שישה עשר ספורטאים ישראליים בשמונה עשרה מדליות אולימפיות אישיות (4 זהב, 5 כסף, 9 ארד):
יעל ארד – מדליית כסף בברצלונה 1992 (ג'ודו)
אורן סמדג'ה – מדליית ארד בברצלונה 1992 (ג'ודו)
מיכאל קלגנוב – מדליית ארד בסידני 2000 (קיאקים)
אריק זאבי – מדליית ארד באתונה 2004 (ג'ודו)
גל פרידמן – מדליית ארד באטלנטה 1996, מדליית זהב באתונה 2004 (גלישת רוח)
שחר צוברי – מדליית ארד בבייג'ינג 2008 (גלישת רוח)
ירדן ג'רבי – מדליית ארד בריו 2016 (ג'ודו)
אורי ששון – מדליית ארד בריו 2016 (ג'ודו)
ארטיום דולגופיאט – מדליית זהב בטוקיו 2020, מדליית כסף בפריז 2024 (התעמלות מכשירים, תרגיל הקרקע)
אבישג סמברג – מדליית ארד בטוקיו 2020 (טאקוונדו)
לינוי אשרם – מדליית זהב בטוקיו 2020 (התעמלות אומנותית)
פיטר פלצ'יק - מדליית ארד בפריז 2024 (ג'ודו)
רז הרשקו - מדליית כסף בפריז 2024 (ג'ודו)
ענבר לניר - מדליית כסף בפריז 2024 (ג'ודו)
תום ראובני - מדליית זהב בפריז 2024 (גלישת רוח)
שרון קנטור - מדליית כסף בפריז 2024 (גלישת רוח)
בנוסף, זכו שתי נבחרות ישראליות במדליה קבוצתית:
נבחרת ישראל בג'ודו (טוהר בוטבול, רז הרשקו, ענבר לניר, שגיא מוקי, תמנע נלסון-לוי, פיטר פלצ'יק, לי קוכמן, שירה ראשוני, ברוך שמאילוב, גילי שריר, אורי ששון) – מדליית ארד בטוקיו 2020
נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית (רומי פריצקי, דיאנה סברצוב, אופיר שחם, שני בקנוב, אדר פרידמן) - מדליית כסף בפריז 2024
יושבי ראש הוועד האולימפי בישראל לדורותיו

נחום חת, 1951–1956
שלום זיסמן, 1956–1966
יוסף ענבר, 1966–1976
חיים ויין (ממלא מקום), 1976–1977
יצחק אופק, 1977–1991
יורם אוברקוביץ', 1991–1997
צבי ורשביאק, 1997–2013
יגאל כרמי, 2013–2021
יעל ארד, 2021 ואילך
בעלי תפקידים בוועד האולימפי בישראל

מליאת הוועד האולימפי בישראל כוללת 94 חברים ובה נציגי כל התאחדויות ואיגודי הספורט האולימפיים בישראל, נציגי מרכזי הספורט הגדולים בישראל ונציגי הספורטאים האולימפיים. הנהלת הוועד האולימפי מונה 37 חברים.
המנכ"ל הנוכחי גילי לוסטיג מונה בשנת 2014 והחליף את אפרים זינגר שפרש לאחר כהונה של 20 שנים.
בעלי תפקידים בוועד האולימפי בישראל > חברי הנהלת הוועד האולימפי בישראל

להלן רשימת חברי הנהלת הוועד:
יושב ראש: יעל ארד
מנכ"ל: גילי לוסטיג
מזכיר כבוד: יורם אורנשטיין
גזבר כבוד: משה גולדשטיין
חברי הנהלה: יעל ארד (יו"ר הוועד האולימפי בישראל), סיגל אולפינר בולקינד, יורם אורנשטיין, שי בובר, עדי ביכמן, עמי ברן, איתן ברק, מורן ברק, אלונה ברקת, משה גולדשטיין, רויטל גלוסקא כהן, אורה גלזר, נאור גלילי, כנרת גנצרסקי, רינה דור, עמירם הלוי, ויקו חדד, סיגל חדד, בוריס חייט, אבי כחלון, דפנה לנג, עו"ד שמעון מזרחי, איתי מרגלית, בסאם סולימאן, שמעון סוסן, אלי עציון, משה פונטי, יובל פילו, צבי פלג, נועם צבי, אשר קאסו, רז קינסטליך, חנה שזיפי, נועה שמידע.
בעלי תפקידים: מבקר הפנים – רו"ח גדעון רוזן, היועץ משפטי – עו"ד גיל עטר, יו"ר הוועדה לשוויון מגדרי - תת-אלוף במיל' סוזי יוגב, ראיית חשבון – ברייטמן, אלמגור, זוהר.
ועדת הספורטאים > מינוי ליו"ר ועדת הספורטאים של הוועד האולימפי בישראל

בספטמבר 2021 מונה שחר צוברי ליו"ר ועדת הספורטאים של הוועד האולימפי הישראלי במקומה של נטע ריבקין.. בנוסף נבחר צוברי כחבר בוועדת הכספים של הוועד האולימפי בישראל.
החברים הנוספים בוועדה הם אילנה קרטיש, שתהיה חברה בוועדת הספורט (הוועדה המקצועית), נופר אדלמן שתצטרף למנהלת הספורט ההישגי, יובל פילו תהיה חברה בוועדת הביקורת, גירמה אמרה ואנדי מורז.
פרס ספורטאי השנה של הוועד האולימפי

מדי שנה נבחרים ספורטאי השנה בישראל על ידי הוועד האולימפי, ובטקס שמי מוענקים הפרסים. בדצמבר 2022 נבחרו כספורטאים מצטיינים ארטיום דולגופיאט ולונה צ'מטאי סלפטר
ראו גם

ישראל במשחקים האולימפיים
מרכז הספורט הלאומי - תל אביב
הערות שוליים

1 2  באיגוד האולימפי, דואר היום, 28 ביוני 1934
↑  מסיבת עתונאים מטעם הנהלת המכביה בחיפה,  הירדן, 28 בפברואר 1935
↑  על האולימפיאדה בברלין, דואר היום, 23 באפריל 1934
↑  ז. רוסצקי, כשלונה של הפוליטיקה האולימפית העברית, דואר היום, 29 בנובמבר 1934
השתיקה למה?, דבר, 3 בינואר 1935
↑  מכתב למערכת,  הירדן, 10 בפברואר 1935
↑  הופסקו ההכנות לאולימפיאדה, הַבֹּקֶר, 20 בספטמבר 1939
↑  עם קבלת ההזמנה, המשקיף, 8 ביוני 1947
↑  הויכוח בענין האולימפיאדה - מהו?, דבר, 24 בדצמבר 1947
↑  הועד האולימפי נקרא להסביר, המשקיף, 28 בדצמבר 1947
↑  מזכירות של הועד האולימפי בתל אביב, הַבֹּקֶר, 1 בפברואר 1948
↑  לא תצא משלחת למשחקים האולימפים, הַבֹּקֶר, 25 ביולי 1948
↑  לישראל לא ניתן להשתתף באולימפיאדה, דבר, 29 ביולי 1948
↑  "חברי הנהלה ובעלי תפקידים". הוועד האולימפי בישראל. נבדק ב-19 במאי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
1 2  מערכת ספורט היום, שחר צוברי נבחר ליו"ר ועדת הספורטאים של הוועד האולימפי, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2021-09-26
1 2  שירי אלג'ם, ‏שחר צוברי נבחר ליו"ר ועדת הספורטאים, באתר ערוץ הספורט, 26 בספטמבר 2021
↑  סתיו איפרגן, דולגופיאט וצ'מטאי-סלפטר הם ספורטאי השנה של הוועד האולימפי, באתר ynet, 25 בדצמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257161805171  GND: 16231884-4  LCCN: n96053214  VIAF: 138916660   WorldCat (עם VIAF): 138916660
ואלרי בונדר

ואלרי יוריוביץ' בונדר (באוקראינית: Валерій Юрійович Бондар; נולד ב-27 בפברואר 1999 בחרקוב שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שחטאר דונצק מליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
קריירת מועדונים

בונדר גדל במחלקת הנוער של שחטאר דונצק. ב-4 במאי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 5-0 על לבוב במסגרת המחזור החמישי בליגת העל האוקראינית לעונת 2018/2019.
קריירה בינלאומית

ב-11 בנובמבר 2020 ערך בונדר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוקראינה, בהפסד 2-0 לנבחרת פולין במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת אוקראינה לטורניר יורו 2024.
תארים

אליפות אוקראינה (3): 2018/2019, 2019/2020, 2021/2022
הגביע האוקראיני (1): 2018/2019
אליפות העולם עד גיל 20: 2019 - מקום ראשון.
הערות שוליים

↑  Сергій Ребров оголосив склад національної команди України на підготовчий збір і товариські матчі перед Євро-2024 באתר הרשמי של התאחדות הכדורגל האוקראינית, 16 במאי 2024 (באוקראינית)
| נבחרת אוקראינה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 בושצ'אן •  2 קונופליה •  3 סבאטוק •  4 טלוברוב •  5 סידורצ'וק •  6 סטפננקו •  7 ירמולנקו •  8 מלינובסקי •  9 יארמצ'וק •  10 מודריק •   11 דובביק •  12 טרובין • 13 זבארני •  14 בראז'קו • 15 ציהנקוב • 16 מיקולנקו • 17 זינצ'נקו • 18 שפרנקו • 19 בונדר • 20 זובקוב • 21 סודאקוב • 22 מטוויינקו • 23 לונין • 24 ואנאט • 25 טימצ'יק • 26 מיכאילצ'נקו • מאמן: רברוב |  1 בושצ'אן •  2 קונופליה •  3 סבאטוק •  4 טלוברוב •  5 סידורצ'וק •  6 סטפננקו •  7 ירמולנקו •  8 מלינובסקי •  9 יארמצ'וק •  10 מודריק •   11 דובביק •  12 טרובין • 13 זבארני •  14 בראז'קו • 15 ציהנקוב • 16 מיקולנקו • 17 זינצ'נקו • 18 שפרנקו • 19 בונדר • 20 זובקוב • 21 סודאקוב • 22 מטוויינקו • 23 לונין • 24 ואנאט • 25 טימצ'יק • 26 מיכאילצ'נקו • מאמן: רברוב | אוקראינה |
גבר ואישה

| --- | --- |

 בימוי:  קלוד ללוש 
 הופק בידי:  קלוד ללוש 
 תסריט:  קלוד ללוש, פייר אויטרהובן 
 שחקנים ראשיים:  אנוק איימה ז'אן-לואי טרנטיניאן
 מוזיקה:  פרנסיס לה 
 צילום:  קלוד ללוש 
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  Les Films 13 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 באוקטובר 1966 
 משך הקרנה:  102 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי, מלודרמה 
 מקום התרחשות:  פריז 
 פרסים:  פרס סולקלומפן לסרט הזר הטוב ביותר  פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (קלוד ללוש, פייר אויטרהובן)  פרס דקל הזהב 
 סרט הבא:  גבר ואישה: 20 שנים אחרי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
גבר ואשה (בצרפתית: Un homme et une femme) הוא סרט צרפתי משנת 1966. תסריט הסרט נכתב בידי קלוד ללוש ופייר אויטרהובן (Pierre Uytterhoeven) ובוים בידי ללוש. הסרט מיוחד בצילום השופע שלו (ללוש הוא בעל רקע בצילום פרסומות), שמציג מעברים חלקים בין צבע מלא, שחור-לבן, ותצלומים בגוון חום כהה, ובשל הפסקול שלו, אותו הלחין פרנסיס לה (Francis Lai).
סרט המשך, "גבר ואישה: 20 שנים אחרי" (Un Homme et une Femme, 20 Ans Déjà),יצא לבתי הקולנוע בשנת 1986.
עלילה

הסרט מגולל את ספורם של אן, אלמנה צעירה (אנוק איימה), מפקחת תסריט בסרט, שבעלה המנוח (פייר ברוך) היה פעלולן ונהרג בתאונה באתר הצילומים, ושל אלמן, ז'אן-לואי (ז'אן-לואי טרנטיניאן), נהג מרוצים שאשתו שולחת יד בנפשה אחרי שז'אן-לואי התנסה בתאונה כמעט קטלנית במרוץ 24 השעות של לה מאן. הם נפגשים בבית הספר שבו לומדים ילדיהם בדוביל (Deauville). לילה אחד, אחרי שאן מחמיצה את הרכבת האחרונה, הם נוסעים ביחד לבית בפריז, והם מייד נמשכים זה לזה.
הסיפור מתחקה אחר התפתחות הרומן ביניהם במהלך מספר נסיעות לדוביל והוא מתפתח חרף רגשות האשמה שאן חשה לגבי אובדן בעלה המנוח. אחרי שהם מבלים ביחד לילה בדוביל, אן נוכחת לדעת שהיא אינה נאמנה לזיכרון בעלה, ומחליטה לעזוב את ז'אן-לואי. בזמן שהיא נוסעת בחזרה לפריז ברכבת, ז'אן לואי נוסע במהירות כדי לפגוש אותה בתחנה, וכשהיא יורדת מהרכבת היא מופתעת לראותו שם. מאושרת מכך שאהובה שב אליה, הם מתחבקים כשהסרט מסתיים. המשך מערכת היחסים נותר פתוח לפרשנויות.
צוות השחקנים

אנוק איימה - אן גוטייה
ז'אן-לואי טרנטיניאן - ז'אן-לואי דורוק
פייר ברוך - פייר גוטייה (בעלה של אן)
ואלרי לגראנז' - ואלרי דורוק (אשתו של ז'אן-לואי)
אנטואן סיר - אנטואן דורוק (בנו של ז'אן-לואי)
סואד אמידו - פרנסואה גוטייה (בתה של אן)
סימון פארי - מנהלת הפנימיה
קבלת הסרט

גבר ואשה זכה בפרסים רבים, בכללם Grand Prix בפסטיבל קאן של 1966, 

פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ובפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. איימה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וללוש לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
הפסקול

הפסקול נכתב בידי פרנסיס לה והיה מועמד לפסקול המקורי הטוב ביותר גם לפרס באפט"א וגם לפרס גלובוס הזהב ב-1967. שיר הנושא של הסרט, שהולחן אף הוא על ידי פרנסיס לה ומילותיו נכתבו בידי פייר ברוך, היה להיט גדול והיה מועמד ל"שיר המקורי ביותר בסרט קולנוע" בפרס גלובוס הזהב.
פייר ברוך, שאף גילם את דמותו של הבעל המנוח, גם שר את השירים בפסקול. בהמשך הסרט, הוא מופיע מחדש לזמן קצר ושר את "Samba Saravah", גרסה צרפתית עם מילים שכתב ברוך בעצמו, המבוססת על השיר הברזילאי "Samba da Benção", שנכתב בידי באדן פאוול, עם מילים אותן חיבר ויניסיוס דה מוראיס.
בשיר "Aujourd'hui C'est Toi", משתמשים כשיר הנושא לסדרת הטלוויזיה Panorama של ה-BBC.
את שירי הדואט בסרט שרו הזמרת ניקול קרואזי ופייר ברוך.
חדר אדום

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אנרי מאטיס
 תאריך יצירה:  1908
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  221 ס״מ 
 גובה:  180.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  פוביזם, מודרניזם 
 מספר יצירה:  ГЭ-9660 (ארמיטאז') 
 מיקום:  ארמיטאז', סנקט פטרבורג
 
"חדר אדום (הרמוניה באדום)", הוא שמו של ציור פוביסטי, משנת 1908, מאת הצייר הצרפתי אנרי מאטיס. הציור נקרא במקומות שונים גם "הקינוח".
הציור מתאר פנים חדר ובמרכזו שולחן אוכל גדול. מצד ימין של השולחן מתוארת אישה הלבושה שמלה שחורה וסינר לבן, דבר העשוי להעיד על היותה עובדת בית. האישה מניחה צלחת ועליה פירות שונים. על השולחן מונחים גם פירות נוספים, שני קנקני משקה מזכוכית וקערת פירות על רגל גבוהה, שבמרכזה אגרטל פרחים.
קירות החדר, כמו גם מפת השולחן, מעוטרים בדגם אורנמנטי כחול, על רקע צבע אדום עז. דגם זה יוצר השטחה של תחושת המרחב. אלמנט נוסף הקיים ביצירה הוא מעין חלון או ציור של נוף התלוי בצידו השמאלי של החדר. בידי הצופה אין מספיק כלים להכריע האם אלמנט זה יוצר אשליה של מרחב ממשי או רק מסמן את ייצוגו.
מרטין פוקס, חוקר אומנות, מתייחס לציור זה