stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החורף
תיאור היצירה > חסכנות באמצעים

אחת התכונות הבולטות של החורף, המבדילה אותו מהציורים בנושא זה של רפאל ומיכלאנג'לו, היא מיעוט הדמויות – רק אחת-עשרה, כולל סוס אחד. כמה כותבים, ובהם קויפל ודידרו, אף האמינו שמספר הדמויות קטן עוד יותר. נראה כי פוסן ביקש בכך להמחיש "את הרגע הנשגב שבו המין האנושי עומד להיעלם". מבקרים מוקדמים, כמו שאטובריאן, ראו בציור זה ביטוי לאימה וליגון, וסימן לתקופת השקיעה של פוסן כאמן. לימים אף שיחזר הצייר ההיסטורי פייר-נולאסק ברגרה את היצירה במסגרת תיאור סמלי של מותו של פוסן.
מבקרים נוספים ציינו את איפוקו של האמן: לדעת דידרו ושרל דה קלאראק, הרוגע היחסי של הציור רק מעצים את תחושת האימה. הצייר האנגלי ג'ון קונסטבל, אשר הגדיר את החורף כאחת מארבע היצירות החשובות בהיסטוריה של ציורי הנוף, טען כי השקט המתואר בציור משקף את נאמנותו של פוסן לטקסט המקראי, המאזכר רק את הגשם עצמו. לדעתו, פוסן נמנע במכוון מהצגת אלמנטים אלימים ודרמטיים, מה שהגביר את עוצמת הסצנה ואת עיסוקה בגורל האנושי.
תיאור היצירה > עושר התוכן

למרות מיעוט הדמויות, החורף מעורר בצופה שפע של תחושות הקשורות לאסון – חורבן, אימה, פחד ועצב. המבקרים מצביעים על הזקן האוחז בקרש כדי להינצל, על משפחה המנסה נואשות להציל את ילדהּ, ועל האלמנט המאיים ביותר – הנחש הזוחל על הסלעים. ז'אן-ז'אק רוסו נמנה עם אלה שהנחש עורר בהם דמיונות אימה, והגדיר אותו כמבשר הרוע. דמות הנחש – רוח הפיתוי אשר השחיתה את האדם הראשון וכעת חוגגת את האסון החדש שהביאה לעולם – הפכה לאחד האלמנטים המועתקים ביותר מיצירתו של פוסן.
תיאור היצירה > נשגבות הרעיון

פרסי ביש שלי תיאר את הציור כ"מעורר אימה באופן יוצא דופן", ואילו מבקרים אחרים ייחסו את עוצמתו הרגשית המוחצת של החורף לכישרונו הייחודי של פוסן בהמחשת הנשגב.
תיאור היצירה > התאמת הצבעים

כבר במאה ה-17 זכה החורף לשבחים על צבעיו האחידים והמאופקים. בשנת 1750 ציין גוז'נו את היותו של הצבע האפור בחירה הולמת לנושא היצירה. בתחילת המאה ה-20 פירש ההיסטוריון הצרפתי פול דז'רדן את החורף לא כהמחשה של גשם או שיטפון, אלא כייצוג של קללה וייאוש. לשיטתו, הצבעים האפורים שביצירה מסמלים את נפש האדם האבודה, הצועקת אל הריק ללא מענה.
השפעה וקבלה

מתוך ארבע היצירות במחזור ארבע העונות, החורף היה כנראה זה שעורר את מירב הדיונים לאורך השנים. היצירה העניקה לפוסן מקום ייחודי בתולדות הציור הרומנטי, והפכה לאבן יסוד עבור ציירי הנוף של המאה ה-19.
בתחילת המאה ה-19 עוררה היצירה השראה אצל טרנר, שהגדיר אותה כ"מרתקת" אך מתח ביקורת על רוגע הקומפוזיציה. גרסאות מאוחרות יותר של נושא המבול הופיעו ביצירותיהם של ג'ון מרטין ופרנסיס דנבי, אשר נטו לדרמטיות רבה יותר מזו של פוסן.
עד המאה ה-20 נותר החורף יצירה בעלת השפעה עצומה, והמשיך להיחשב כדוגמה מופתית לאמנות אוניברסלית ונשגבת.
הערות שוליים

↑  L'Hiver, 1660, נבדק ב-2025-03-07
1 2  Vybarr Cregan-Reid, Discovering Gilgamesh: Geology, Narrative and the Historical Sublime in Victorian Culture, Manchester University Press, 2013-10-01, ISBN 978-0-7190-9051-6. (באנגלית)
↑  Emmanuel Désveaux, La femme et la race d'après Poussin ou la puissance du quadrant, Homme 38, 1998, עמ' 191–201 doi: 10.3406/hom.1998.370513
↑  Louvre site des collections, collections.louvre.fr
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Joconde: 000PE002217
סריקיפטרוס

| סריקיפטרוס |
| --- | --- |
 איור של סריקיפטרוס במעוף
תקופה
יורה עליון, 160 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: פטרוזאוריה
משפחה:: רמפורינקוסיים
סוג:: סריקיפטרוס
מינים
 Sericipterus wucaiwanensis
שם מדעי
 Sericipterus ‏אנדרס וואחרים, 2010

סריקיפטרוס (שם מדעי: Sericipterus; משמעות השם מלטינית: "כנף משי, על שם דרך המשי") הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת הרמפורינקוסיים, אשר חי בסוף תור היורה שלפני 160 מיליון שנה. המאובנים שלו התגלו בתצורת שישוגאו (Shishugou Formation) שבשינג'יאנג, בסין. הסוג הוגדר ב-2010 בידי החוקרים בריאן אנדרס, ג'יימס מתאו קלארק ושו שינג, ונכלל בו מין אחד - Sericipterus wucaiwanensis, על שם "מפרץ חמישה הצבעים" (Wucaiwan area).
מאפיינים

הפטרוזאור הקדום היה בעל מוטת כנפיים של 1.73 מטר והוא היה קרובם של האנגוסטינריפטרוס והרמפורינקוס. הוא היה קטן ופרימיטיבי יחסית עם זנב מוארך, חרטום בעל שיניים מחודדות ועיטור דמוי קסדה או כרבולת בין תחילת החוטם לכיפת הראש. הפטרוזאור היה טורף בעל שני טורי שיניים חדות דמויות ניבים, עם שיניים קדמיות המתעקלות מעט אחורה, עיצוב שהקשה על טרף לברוח כשנתפס.
פטרוזאורים אלה נחשבו לאוכלי דגים בשל מבנה שיניהם וחרטומם הדומה למספר עופות או לווייתני שיניים. עם זאת הממצאים של פטרוזאור זה היו כנראה באזור יבשתי לחלוטין, מה שאומר שהוא ניזון מטטרופודים יבשתיים כמו לטאות ודו-חיים בעיקרו.
מורן סבוראי

| --- | --- |

 לידה:  1968 (בת 57 בערך) רביבים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
מורן סבוראי היא משפטנית ועורכת דין המתמחה בייצוג בתחום דיני העבודה ובג"ץ.
לסבוראי חמישה תארים אקדמיים: שלושה תארים בפילוסופיה, כולל דוקטורט (תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת בן-גוריון ותארים שני ושלישי מאוניברסיטת תל אביב) ושני תארים נוספים במשפטים (תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית). בשנים 2004–2008 הועסקה כממונה על מחקר ופיתוח בנציבות תלונות הציבור על שופטים. בשנים 2008–2011 שימשה עוזרת משפטית של נשיא בית הדין הארצי לעבודה סטיב אדלר. כמו כן, שימשה כמרכזת הוועדה הקבועה לאתיקה של נציגי ציבור בבתי הדין לעבודה וכמרכזת ועדה לעניין המומחים הרפואיים בבתי הדין לעבודה.
בשנים 2011–2015 הייתה שותפה במשרד עורכי הדין בני כהן, המתמחה בדיני עבודה. בשנים 2015–2021 הייתה שותפה מייסדת במשרד עורכי דין אותו הקימה עם שני שותפים. כיום היא בעלת משרד עורכי דין המתמחה בליווי וייצוג ועדי עובדים בתהליכי משא ומתן, בסכסוכי עבודה ובהליכים קיבוציים, וכן מייצגת עובדים גם בתיקי פרט - בין היתר מייצגת בפניות עובדים למבקר המדינה במקרים של חושפי שחיתויות. בנוסף, מייצגת סבוראי בעתירות לבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ.
סבוראי מכהנת כשופטת ברשות השיפוט של ההסתדרות - הטריבונל הפנימי בו נדונות מחלוקות בין ועדי עובדים, איגודים וחברי ההסתדרות לבין הארגון. עוד משמשת סבוראי כחברה בעמותת מכון גולדה מאיר למנהיגות. וכחברת ועד מנהל של האגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה.
סבוראי זכתה בפרסים מקצועיים שונים, ובהם זכייה פעמיים בפרס גולדברג, בשתי שנים שונות - 2010 ו-2019; זכייה בפרס אלינורה ארציאלי במסגרת הלימודים באקדמיה, וכן מלגות קרן וולף ונתן רוטנשטריך (ות"ת) במסגרת לימודי הדוקטורט.
ספרים ופרסומים

בשנת 2019 פרסמה סבוראי יחד עם עו"ד אמיר בשה את 'ספר ועדי עובדים', בהוצאת נבו. הספר עוסק במבנה ההסתדרות וכולל פרשנות של תקנות ועדי העובדים, המסמך המפרט את אופן פעולתם ואת יחסיהם עם ארגון העובדים המייצג אותם. הפרשנות, מבוססת על שורה ארוכה של פסיקות שנקבעו ברשות השיפוט בהסתדרות. הספר מהווה חלק מסילבוס החוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב. את ההקדמה לספר כתב שופט בית המשפט העליון )בדימוס) יצחק זמיר.
בשנת 2023 פרסמה את הספר 'משפט העבודה הקיבוצי: תיאוריה, פרקטיקה ומעשה', אף הוא בהוצאת נבו, העוסק בדיני שביתות, התארגנות עובדים, וזכויות העובדים והמעסיקים בסכסוכי עבודה ובמהלך צעדים ארגוניים. ההקדמה לספר נכתבה על ידי נשיא בית הדין לעבודה (בדימוס) יגאל פליטמן.
לעו"ד סבוראי מאמרים שפורסמו בכתבי עת וספרים. נשיאת בית המשפט העליון בדימוס אסתר חיות, ציטטה ממאמרה של סבוראי בנושא עצמאות שיפוטית בטקס השבעת שופטים בינואר 2019.
הליכים וייצוג

סבוראי ייצגה את ארגון העיתונאים בישראל במספר עתירות לבג"ץ בין היתר כנגד כוונת הכנסת והממשלה לפצל את תאגיד השידור הציבורי לשניים. בג"ץ הורה למחוק את העתירה אך ציין את חשיבות השמירה על חופש העיתונות ומניעת התערבות פוליטית בפעילות התאגיד. בבג"ץ במסגרתו נקבע כי שב"כ לא יעקוב אחר עיתונאים אלא במתווה מיוחד הלוקח בחשבון את חשיבות חופש העיתונות ואת החשיבות לשמירה על חסינות מקורות עיתונאיים. בבג"ץ כנגד משטרת ישראל בנוגע להגבלת הסיקור העיתונאי בעיר העתיקה בירושלים ובסביבותיה. כמו כן ייצגה את ארגון העיתונאים בבית הדין הארצי לעבודה בעתירה בה נקבע כי ארגון העיתונאים ולא אגודת העיתונאים בתל אביב, הוא הארגון המייצג את עובדי ידיעות אחרונות; ובעתירה אחרת בה נקבע כי עיתונאי ynet מהווים יחידת מיקוח נפרדת וקבועה.
עוד ייצגה סבוראי את איגוד קציני הים במספר עתירות לבג"ץ בין היתר בנושא הבטחת העסקתם של אנשי צוות ישראליים באניות ובכלי שיט הפוקדים את נמלי ישראל, וכן ייצגה את ועד עובדי רכבת ישראל בבית הדין הארצי לעבודה אשר קבע כי לוועד זכות שביתה כנגד שינוי מבני בחברה המעביר חלק מהפונקציות שבוצעו על ידי עובדי החברה לחברה חיצונית.
לצד זאת, ייצגה ועדים במשאים ומתנים קיבוציים, בין היתר את ועדי העובדים בתאגיד השידור הציבורי כאן, עובדי חדשות 13, עובדי חדשות i24, עובדי חברת SAP בישראל, עובדי בית החולים הדסה, עובדי החברה המרכזית למשקאות (קוקה קולה).
דירוגים

משרדה דורג כמשרד 'מוביל' בתחום דיני העבודה במדד Duns100 בשנים 2024, 2021, 2020 וכמשרד 'בולט' בשנים 2023, 2022 ו-2017-2019.
חיים אישיים

סבוראי נולדה בשנת 1968 בקיבוץ רביבים, ביתה של לוחמת הפלמ"ח רחל סבוראי. לסבוראי שלושה ילדים ושלושה נכדים והיא מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה.
לקריאה נוספת

מורן סבוראי, על הגבולות הפתוחים של הפורום: בין בית הדין הארצי לבין בית המשפט העליון, כתב העת עבודה חברה ומשפט, י"ג עמ' 7 (2012).
מורן סבוראי, האם אכן "חובת ההשבה"? על הדין הראוי בעת הכרה ביחסי עובד–מעסיק בדיעבד ספר אדלר, עמ' 543 (2015)
אמנון פורטוגלי ומורן סבוראי, מאבק עובדי רכבת ישראל בהפרטה ובמיקור חוץ ולקחים מפסק-הדין בעניינם, מעשי משפט כרך ד, עמ' 205 (2011)
מורן סבוראי, דמוקרטיה ארגונית, ספר שטרסברג-כהן (א' ברק, י' זמיר, א' כהן, מ' סבוראי וא' עפארי עורכים, 2017)
דוד לופו ומורן סבוראי, האם אכן 'חובת ההשבה: על הדין הראוי בעת הכרה ביחסי עובד-מעסיק בדיעבד, ספר אדלר (2016)
מורן סבוראי, החובה לייצוג הוגן, עבודה, חברה ומשפט ט"ז (2020)
הערות שוליים

↑  מורן סבוראי - Partners & Co, באתר Partners & Co, ‏23 במרץ 2023
1 2  אודותנו באתר משרד מורן סבוראי
1 2  ד"ר מורן סבוראי, משרד עורכי דין, באתר Duns100
↑  דברים בטקס השבעת שופטים ביום 8.1.2019 הנשיאה אסתר חיות
↑  בג"ץ 2996/17 ארגון העיתונאים בישראל ואח' נ' ראש הממשלה ואח', 23.1.2019
↑  בג"ץ 2109/20 שחר בן מאיר ואח' נ' ראש הממשלה ואח', 26.4.2021
↑  בג"ץ 6118/17, 6192/17, 6196/17 האגודה לזכויות האזרח ואח' נ' משטרת ישראל ואח', 1.11.2018
↑  סב"א (ארצי) 22825-08-13 ארגון העיתונאים בישראל ואח' – אגודת העיתונאים בת"א וידיעות אחרונות בע"מ, 12.3.2014
↑  עס"ק (ארצי) 59352-10-13 ידיעות אינטרנט בע"מ, שותפות רשומה – הסתדרות העובדים הכללית החדשה, ארגון העיתונאים בישראל, 21.8.2014
↑  בג"ץ 8041/22 האיגוד הארצי לקציני הים נ' שרת התחבורה והבטיחות בדרכים, 7.8.2024, בג"ץ 4683/15 האיגוד הארצי לקציני הים – הסתדרות העובדים הכללית החדשה נ' שר התחבורה והבטיחות בדרכים ואח', 13.3.2016
↑  בר"ע 50556-09-11 הסתדרות העובדים הכללית החדשה וועד העובדים בחברת רכבת ישראל – חברת רכבת ישראל בע"מ ומדינת ישראל, 28.9.2011
↑  הסכמים קיבוציים באתר משרד מורן סבוראי
↑  דירוג Duns100
↑  פוסט בפייסבוק של מכון גולדה מאיר
↑  להשמיע את הקול של העובדים, אתר ההסתדרות
אפאטין

| --- | --- |
סמל אפאטיןסמל אפאטין
מרכז העיירה אפאטין
מרכז העיירה אפאטין
 מדינה:  סרביה סרביה
 פרובינציה:   וויבודינה
 מחוז:  באצ'קה המערבי
 ראש העיר:  זִ'יווֹרָאד סְמִילְיָאנִיץ'
 שטח:  333 קמ"ר
 גובה:  82 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  14,613 (2022)
  ‑ במטרופולין:  28,929 (2011)
  ‑ צפיפות:  52 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  45°40′18″N 18°59′14″E﻿ / ﻿45.67167°N 18.98722°E﻿ / 45.67167; 18.98722
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.ou.apatin.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סרביה מוגדלת) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי אָפָּאטִין(למפת סרביה רגילה) בלגרד נובי סאד  ניש קראגויבאץ סובוטיצה זרניאנין פנצ'בו צ'אצ'אק נובי פאזאר  קראלייבו קוסובו רומניה בולגריה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרו בוסניה והרצג.  קרואט. הונגריה הים האדריאטי אָפָּאטִין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אָפָּאטִין (בסרבית קירילית: Апатин) היא עיירה ורשות מקומית בסרביה השוכנת לגדות הדנובה, במחוז באצ'קה המערבי אשר בפרובינציית וויבודינה.
היסטוריה

היישוב נוסד ככל הנראה בשלהי המאה ה-14 או ראשית המאה ה-15 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה. ב-1541 נכבשה אפאטין על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה אפאטין לחזרת ממלכת הבסבורג שתחת האימפריה הרומית הקדושה. במהלך המאה ה-18 חלה בעיירה גאות כלכלית, הוקמו מפעלי טקסטיל, מבשלות בירה, הורחב הנמל ומוסדו נתיבי מסחר דרך הדנובה.
במהלך המאה ה-19 נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרית ובהמשך האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה למספר אזורי כיבוש ואזור אפאטין נמסר לחזקת הונגריה. באוקטובר 1944 שוחררה העיירה על ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה ולאחר המלחמה נכללה בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה נכללה אפאטין בשטחי סרביה.
הקהילה היהודית

יהודים הגיעו לאפאטין ככל הנראה בשלהי המאה ה-18 והוקצתה להם חלקת בית עלמין. המצבה הקדומה ביותר במקום מתוארכת ל-1780. קהילה יהודית מאורגנת, נוסדה באפאטין ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-19. הקהילה השתייכה לזרם הנאולוגי. ב-1885 הוקם בית הכנסת. ב-1880 התגוררו באפאטין 169 יהודים. לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו לאפאטין פליטים יהודים ואוכלוסיית העיירה גדלה לכדי 251 נפשות ב-1921. בני הקהילה עסקו ברובם במסחר. ב-1931 נמנו באפאטין 202 יהודים.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר סוֹנְטָה(אנ'). קהילה נוסדה שם בשלהי המאה ה-19. ב-1900 הוקם בית כנסת. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בכפר 58 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. ב-1948 הרסו השלטונות היוגוסלביים את מבנה בית הכנסת שם. כן השתייכו יהודי הכפר פּרִיגְרֶבִיצָה(אנ'). קהילה נוסדה שם במחצית השנייה של המאה ה-19. הוקם בית עלמין יהודי וב-1880 נחנך בית כנסת. ב-1940 התגוררו שם 75 יהודים. הקהילה חרבה בשואה. בית העלמין נהרס ולא ניתן לאתרו. ב-1948 הרסו השלטונות את מבנה בית הכנסת.
במהלך שנות ה-30 חלה ירידה משמעותית במספר בני הקהילה באפאטין. בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו באפאטין 60 יהודים ובשנת 1944 התגוררו שם 40 יהודים
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, סופח האזור להונגריה. מרבית יהודי העיירה הובלו למחנות ההשמדה במקביל להשמדת יהדות הונגריה. לאחר המלחמה לא התגוררו יהודים בעיירה. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 הוסב מבנה בית הכנסת לכנסייה בפטיסטית ובהמשך נעזב. שרידיהם של בית הכנסת ובית העלמין היהודי עדיין מצויים במקום. בית הכנסת מעורר עניין רב בקרב חוקרים משום שתקרתו מעוטרת בציור של לוחות הברית בתוך ענן כאשר עשרת הדיברות כתובות באופן נדיר בכתב ראי.
הערות שוליים

↑  אוכלוסיית העיירה אפאטין, באתר הלשכה לסטטיסטיקה של סרביה, אוחזר ב-23 בינואר 2015 (בסרבית).
↑  קהילת אפאטין, באתר jewishgen.org, אוחזר ב-23 בינואר 2015 (באנגלית).
↑  אתרי מורשת יהודית בסרביה, באתר jewish-heritage-europe.eu (באנגלית).
↑  דף הקהילה אפאטין במפקד קהילות הונגריה
↑  בית הכנסת באפאטין, באתר .dvhh.org, אוחזר ב-23 בינואר 2015 (באנגלית).
↑  הקהילה היהודית באפאטין, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 33.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557411205171  GND: 4002395-3  LCCN: n83135978  NKC: ge1096391  VIAF: 150135008   WorldCat (עם VIAF): 150135008
סן פרנצ'סקו אל קאמפו

| --- | --- |

הכנסייה הפרוכיאלית של סן פרנצ'סקו
 מדינה / טריטוריה:  איטליה איטליה
 חבל ארץ:  פיימונטה פיימונטה
 ראש העיר:  אנריקו דמריה
 נפות בעיר:  פרונט, לייני, לומברדורה, ריברוסה, סן קרלו קנבזה, סן מאוריציו קנבזה, ואודה קנבזה
 בירת העיר:  San Francesco al Campo 
 שפה רשמית:  איטלקית
 שטח:  14.98 קמ"ר
 גובה:  327 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  4,853מקור (30 ביוני 2023)
 קואורדינטות:  45°13′35″N 7°39′26″E﻿ / ﻿45.226467°N 7.657165°E﻿ / 45.226467; 7.657165 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.comune.sanfrancescoalcampo.to.it
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מיקום סן פרנצ'סקו אל קאמפו במטרופולין של טורינו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
סן פרנצ'סקו אל קאמפו (בפיימונטית: San Fransesch) היא עירייה איטלקית המונה 4,853 תושבים בעיר המטרופולינית טורינו שבפיימונטה.
מיקום

סן פרנצ'סקו אל קאמפו שוכנת כ-21 קילומטרים צפונית-מערבית ממרכז העיר טורינו, על רמת ואודה (Vauda), ששמה נגזר מהמילה הגרמנית העתיקה Wald, שפירושה "יער". החלק הצפוני של שטח היישוב נכלל בתחומי שמורת הטבע המוגנת ואודה.
היסטוריה

ב-8 באוקטובר 1996 אירע בעירייה תאונת מטוס חמורה. מטוס מטען מדגם אנטונוב An-124 רוסלן של אירופלוט, בטיסה 9981, ניסה להמריא מחדש לאחר שכבר טס בחלק ממסלול ההמראה של נמל התעופה טורינו-קאזלה. הניסיון כשל, והמטוס הענק התרסק על חווה חקלאית, וכתוצאה מכך נהרגו שני אנשי צוות וכן בעלי החווה.
ב-16 בספטמבר 2023 התרסק מטוס MB-339 של טייסת פרצ'ה טריקולורי (Pony 4), שהוטס על ידי רב-סרן אוסקר דל דו (Oscar Del Dò). זמן קצר לאחר ההמראה, המטוס איבד גובה והתרסק בשטח שדה התעופה. הטייס הצליח להיחלץ באמצעות כיסא מפלט, אך עקב התאונה, רכב שנסע בכביש סמוך נפגע מהדלק הבוער. כתוצאה מכך נהרגה לאורה אוריליאסו, ילדה בת 5, ואחיה אנדראה בן ה-12, שנכווה בכ-30% מגופו, ניצל.
סמלים

הסמל הוענק בהחלטת נשיא הרפובליקה מ-23 במאי 1956.
בצבע תכלת, עם חמישה עצי חרוב, מסודרים בפס ונטועים על אדמה ירוקה, ומעליהם ראשו של סן פרנצ'יסקו מאסיזי בצבע טבעי, עם הילה מזהב, כשהוא מוצג בתנוחה של שלושה רבעים. עיטורי חוץ של עירייה.
הדגל, שהוענק בהחלטת DPR מ-8 בפברואר 1958, הוא דגל מחולק בצבעי ירוק ותכלת.
חברה > אתניות ומיעוטים זרים

על פי נתוני ה-ISTAT ל-31 בדצמבר 2009, האוכלוסייה הזרה שהתגוררה בעיר מנתה 150 אנשים. האזרחויות המיוצגות ביותר, לפי אחוזן מתוך סך האוכלוסייה המקומית היו:
78 רומנים (1.62%)
מנהל

| תקופה | ראש עיר | מפלגה | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- |
| 1995–1999 | אדריאנו קוריאסו | רשימה אזרחית | ראש עיר |
| 1999–2004 | דני פרנצ'סקו מרטינייטו | רשימה אזרחית | ראש עיר |
| 2004–2009 | דני פרנצ'סקו מרטינייטו | רשימה אזרחית | ראש עיר | כהונה שנייה |
| 2009–2014 | סריג'ו קולומבטו | רשימה אזרחית | ראש עיר | כהונה ראשונה |
| 2014–2019 | סריג'ו קולומבטו | רשימה אזרחית | ראש עיר | כהונה שנייה |
| 2019–נוכחי | דייגו קוריאסקו | רשימה אזרחית | ראש עיר |
הערות שוליים

↑  Parks.it
↑  Nelle scuole di San Francesco al Campo il ricordo dei 20 anni dell’aereo precipitato su una cascina, La Stampa, ‏2016-10-09 (באיטלקית)
↑  תאונת מטוס ה-MB-339 של צוות האקרובטיקה הלאומי
↑  arianna4view, patrimonioacs.cultura.gov.it
בניין העירייה
טמפל גרנדין (סרט)

| --- | --- |
 סוגה:  דרמה ביוגרפית
 כותבים:  Christopher Monger 
 בימוי:  תבנית:Plainlist
 שחקנים:  קלייר דיינס (טמפל גרנדין)  דייוויד סטראתיירן  ג'וליה אורמונד  קתרין אוהרה 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  English
 הפקה
 מפיק:  אמילי גרסון סיינס, סקוט פרגוסון
 מפיקים בפועל:  גיל בלוז 
 חברת הפקה:  תבנית:Plainlist
 הפצה:  HBO, נטפליקס 
 מוזיקה:  Alex Wurman
 אורך פרק:  107 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  HBO
 תקופת שידור מקורית:  6 בפברואר 2010 – הווה 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
טמפל גרנדין (באנגלית: Temple Grandin) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי מסוגת דרמה ביוגרפית, משנת 2010, בבימויו של מיק ג'קסון ובכיכובה של קלייר דיינס בתפקיד טמפל גרנדין, אישה אוטיסטית שחידושיה חוללו מהפכה בפרקטיקות לטיפול חומל והומניסטי בבעלי חיים בחוות בקר ובבתי מטבחיים. הוא מבוסס על הממואר של גרנדין "התעוררות וחשיבה בתמונות" .
הסרט נוצר בהשראת מפיקת הסרט אמילי גרסון סיינס, שניסיונה כאם לילד אוטיסט הניע אותה לשתף את סיפורה של טמפל גרנדין. היא השיגה את אישורה של גרנדין עוד בסוף שנות ה-90, אך התמודדה עם מהמורות רבות עד שהפרויקט יצא לבסוף לפועל. לאחר מספר שינויים עלילתיים, בוים הסרט על ידי מיק ג'קסון, כאשר קלייר דיינס לוהקה לתפקיד גרנדין. דיינס שקעה לתוך לימוד התפקיד, למדה על עבודתה של גרנדין ובילתה איתה זמן כדי ללכוד את הדמות הייחודית שלה. ההפקה, שצולמה בטקסס ב-2008, שמה דגש על האותנטיות של הסרט, ולשם כך אף התייעצה עם גרנדין ברגעי מפתח.
הסרט, שיצא בהקרנת בכורה ברשת HBO ב-6 בפברואר 2010, זכה לשבחים רבים על אופן ההצגה הלבבי והאותנטי של הגיבורה. המבקרים שיבחו את יכולתו של הסרט להנגיש לצופה באופן בלתי אמצעי את האוטיזם של גרנדין ואת נקודת המבט הייחודית שלה על בעלי חיים ועל הפסיכולוגיה שלהם. ההופעה של קלייר דיינס זכתה להערכה מיוחדת על עומק הדמות והדיוק שלה, אגב הימנעות מסנטימנטליות יתר, תוך הצגת ההתפתחות של גרנדין. כמותם זכו לשבחים גם ההימנעות של הסרט מקלישאות; הבימוי המתחשב ומעורר החיבה, וכן הוויזואליה שלו. טמפל גרנדין נחווה כביוגרפיה מעוררת השראה, מעוצבת בקפידה, שהציעה הצצה נדירה ומרגשת לחיים ולנפש יוצאי דופן. הוא זכה במספר פרסים, כולל חמישה פרסי אמי, פרסי גלובוס הזהב וכן פרס גילדת שחקני המסך לקלייר דיינס.
עלילה

טמפל גרנדין הוא ילדה עם לקויות תקשורת הנוטה להתמוטטויות, דהיינו תגובות עוצמתיות ובלתי נשלטות לסיטואציות מציפות, והיא מאובחנת עם אוטיזם. הקונצנזוס הרפואי באותה תקופה - שנות ה-50 של המאה העשרים - היה שאוטיזם הוא סוג של סכיזופרניה, אשר מקורה בהיעדר חיבה אימהית. ואולם, בניגוד להמלצות להעביר אותה לאשפוז במוסד סגור, נרתמת אמה של טמפל ושוכרת מטפלים מקצועיים, ופועלת על מנת לעזור לבתה לשפר את כישוריה בתחום האינטראקציה החברתית.
בהגיעה לגיל ההתבגרות, נוסעת טמפל לבית החווה של דודה ודודתה כדי לעבוד אצלם. היא מתבוננת בפרות המוכנסות לתוך מתקן עץ המקיף אותן ומפעיל עליהן לחץ קל, וזאת במטרה להרגיע אותן. כאשר היא עצמה חווה התקף חרדה, היא משתמשת במתקן כדי להרגיע את עצמה. בהשראת המורה שלה, ד"ר קרלוק, המעודד אותה לעסוק במדעים, היא מתקבלת ללימודים במכללת פרנקלין פירס, שם היא מפתחת גרסה מוקדמת של מכונת לחיצה עבור עצמה, כדי להרגיע את עצמה בתקופות של לחץ. המכללה שלה מפרשת באופן מוטעה את השימוש במכונה כאקט מיני, ומאלצת אותה לסלק אותה. בתגובה, מפתחת טמפל פרוטוקול מדעי לבדיקת תגובות הנבדקים למכונה, ומוכיחה שמדובר במכשיר טיפולי גרידא. טמפל מסיימת תואר ראשון בפסיכולוגיה ועומדת לפני המשך לימודים לתואר שני במדעי בעלי החיים.
טמפל מתמודדת עם סקסיזם בעודה מנסה להשתלב בעולם גידול הבקר, אך בהמשך דרכה היא מעצבת מבנה טבילה חדשני לפרות, בעל מסלול מפותל, אשר מעודד את הבהמות לעבור דרכו באופן רצוני וללא התנגדות. בתחילה, המכשיר פועל כמתוכנן, וזוכה לסיקור חיובי בעיתונות המקומית, אך החוואים המקומיים מזלזלים בעיצוב המדויק שלה ומשנים אותו, וכתוצאה מכך גורמים לטכיעתן של מספר פרות. טמפל מתוסכלת וכועסת על כך, ומבקרת אצל ד"ר קרלוק. היא יוצאת מהפגישה כשהיא מעודדת להמשיך במאמציה לשפר את התעשייה ולהקים בית מטבחיים משלה.
מספר ימים לאחר ביקורה אצל ד"ר קרלוק, מקבלת טמפל טלפון מאמה ובו היא מתבשרת על דבר מותו. מאוחר יותר, בזמן שהיא עורכת קניות, פוגשת טמפל באישה בשם בטי שבעלה עובד בבית מטבחיים. טמפל נפגשת עם בעלה של בטי בבית המטבחיים ומסבירה לו את תוכניתה לפריסה מחדש של בית המטבחיים. הרעיון שלה נבדק וזוכה להצלחה.
שנים מאוחר יותר, בשנת 1981, מגיעה טמפל לוועידת האוטיזם הלאומית וחולקת את סיפורה.