stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלגעמיינער זשורנאל
רשימות ומצעדים

החל משנת 2010 העיתון מרכז רשימה שנתית של לא-יהודים שהשפיעו לטובה על עיצוב העתיד היהודי. איל התקשורת רופרט מרדוק זכה בתואר ב-2010, סטיבן הארפר ב-2011, מיט רומני ב-2012, ועבד אל-פתאח א-סיסי ב-2013.
לקראת הפריימריז של המפלגה הרפובליקנית ב-2012, דירג העיתון את שמונת המועמדים של המפלגה על ידי הערכת השפעתם החיובית על ישראל. ריק סנטורום, מישל בכמן וניוט גינגריץ נחשבו שלושת המועמדים הטובים ביותר עבור ישראל, ורון פול נרשם כהכי פחות טוב.
האלגמיינער מפרסם מדי שנה את רשימת "100 האנשים הטובים ביותר שמשפיעים באופן חיובי על חיי היהודים" הרשימה הראשונה הופיעה במהלך חגיגות שנת ה-40 שלו שהתקיימו באפר איסט סייד במנהטן. באירוע השתתפו סלבריטאים ופוליטיקאים, ביניהם יולי אדלשטיין, דונלד טראמפ, אלי ויזל, הארווי וויינסטין, רונלד לאודר, רות ווסטהיימר, ויליאם קריסטול, אלן דרשוביץ, טוני אורלנדו ואחרים.
הערות שוליים

↑  צביה ג'ייקובסון, עצתו של הרבי לפתיחת עיתון ביידיש אתר חב"ד אורג (באנגלית)
↑  אלגמיינר יהודי 100: הרשימה המלאה (באנגלית)
אלגמיינה אס אס

| --- | --- |
סמל האס אס

טקס של האס אס הכללי
 Meine Ehre heißt Treue
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה הנאצית 
 תחום שיפוט:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית ושטח הכיבוש הנאצי
 סוכנות אם:   המפלגה הנאצית  המשרד הראשי של האס אס
 סוכנות בת:  המשרד הראשי לביטחון הרייך   המשרד הראשי למשק ומנהל   המשרד הראשי לגזע והתיישבות
 תאריך הקמה:  אוגוסט 1934
 תאריך פירוק:  8 במאי 1945
 ראש:  הראשון: יוליוס שרק   הרביעי: היינריך הימלר (1929–1945)   האחרון: קרל האנקה
 עובדים:  100,000 (1940)
 קואורדינטות:  52°30′26″N 13°22′57″E﻿ / ﻿52.5072°N 13.3825°E﻿ / 52.5072; 13.3825
 he
 
אלגמיינה אס אס (בגרמנית: Allgemeine SS – "האס אס הכללי") היה אחד משני הענפים העיקריים של האס אס, ארגון ההגנה והמודיעין של המפלגה הנאצית.
האלגמיינה אס אס עסק בעיקר בענייני שיטור ו"גזע". החטיבה החשובה ביותר שלה הייתה המשרד הראשי לביטחון הרייך, אשר פיקח על משטרת הביטחון, אשר בתורה חולקה ל"קריפו" (המשטרה הפלילית) ו"גסטאפו", המשטרה החשאית. המשרד כלל גם את האס דה, שירות הביטחון האחראי על מודיעין וריגול.
האלגמיינה אס אס היה כפוף למשרד הראשי של האס אס. הוא התמקד בפעולות פנימיות ואדמיניסטרטיביות, בעוד חלקים אחרים של האס אס, כגון הוואפן אס אס, היו מעורבים בפעולות צבאיות. למרות זאת, האלגמיינה אס אס נחשב לכוח צבאי למחצה, ואנשיו הופיעו במדי אס אס.
הקמה

האלגמיינה אס אס הוקם בסתיו 1934, ובין היתר פוצל מזרוע החיילים של ה-SS שנקראה SS Verfügungstruppe, שלאחר מכן הפך לוואפן אס אס. החל משנת 1939, הוקמו יחידות זרות של האלגמיינה אס אס במדינות כבושות, בייחוד בבלגיה, בדנמרק, בהולנד ובנורווגיה — קבוצות אוכלוסייה שנחשבו ל"מתאימות לגזע" על ידי הנאצים. משנת 1940 הן אוחדו למנהלה אחת (Germanic SS).
בתחילת המלחמה, הרוב המכריע של חברי האס אס השתייכו לאלגמיינה אס אס, אולם בהמשך הפכה הוואפן אס אס לזרוע המובילה.
תפקידים

האלגמיינה אס אס כלל מחלקות העוסקות באידאולוגיה נאצית ומדיניות גזעית כגון "גזע ויישוב מחדש", "חקירת מורשת גזעית", "תרבות", מחלקה רפואית, מחלקת מינהל כלכלי ומחלקות נוספות. אף על פי שמקומות עבודה אלה היו למעשה פקידותיות, לארגון הייתה היררכיה צבאית, ואנשיו הופיעו במדים של האס אס.
ביטחון פנים: האלגמיינה אס אס מילא תפקיד בשמירה על ביטחון הפנים בגרמניה הנאצית. הוא פעל ככוח משטרה פוליטי, אשר זיהה ודיכא התנגדות למשטר הנאצי.
אינדוקטרינציה אידאולוגית: האלגמיינה אס אס היה מעורב באינדוקטרינציה אידאולוגית של חבריו ושל האוכלוסייה הגרמנית. הוא קידם את האידאולוגיה הנאצית ואת תיאוריות הגזע, תוך שימת דגש על עליונותו של "הגזע הארי".
גיוס והכשרה: האלגמיינה אס אס גייס הכשיר חברים עבור האס אס ועבור ארגונים נאציים אחרים. הוא מילא תפקיד מרכזי בהרחבת האס אס והבטחת הנאמנות להיטלר.
שליטה על מחנות הריכוז: בעוד שמחנות הריכוז נוהלו בעיקר על ידי יחידות גולגולת המת, תת־ענף של האלגמיינה אס אס, הייתה גם מעורבות ישירה, אך חלקית, בניהול ובפיקוח על המחנות.
פעילות צבאית: במהלך מלחמת העולם השנייה, חלק מיחידות האלגמיינה אס אס היו מעורבות בפעולות לחימה, במיוחד בחזית המזרחית. עם זאת, תפקידם הצבאי היה מוגבל בהשוואה לענפים אחרים של האס אס, כמו הוואפן אס אס.
הערות שוליים

↑  WAFFEN-SS: HITLER'S ELITE GUARD AT WAR 1939-1945, עמ' 75-76
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007587633405171  LCCN: no96007247  NKC: ko2008435671  VIAF: 265739939   WorldCat (עם VIAF): 265739939 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גרמניה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנתוני טרולופ

| --- | --- |

דיוקן של אנתוני טרולופ מאת נפוליאון סרוני
 לידה:  24 באפריל 1815 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  6 בדצמבר 1882 (בגיל 67) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 שם לידה:  Anthony Trollope 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסאל גרין 
 מקום לימודים:  בית הספר הארו, וינצ'סטר קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית, גרמנית, צרפתית 
 סוגה:  כותב סיפורים קצרים, ספרות מסעות, ביוגרף, מסאי, אוטוביוגרפיה 
 יצירות בולטות:  Chronicles of Barsetshire 
 תקופת הפעילות:  מ-1847 
 בן או בת זוג:  Rose Heseltine (11 ביוני 1844–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  Henry Merivale Trollope, Frederic James Anthony Trollope 
 חתימה:   
 
אנתוני טרולופ (באנגלית: Anthony Trollope;‏ 24 באפריל 1815 - 6 בדצמבר 1882) היה מחשובי הסופרים האנגלים במאה ה-19.
ביוגרפיה

טרולופ נולד בלונדון. אביו היה עורך דין כושל, שהגיע למצב של פשיטת רגל, ואמו קיימה את המשפחה בכתיבתה. באוטוביוגרפיה שלו הוא מתאר את ילדותו כאומללה, ולא היה באפשרותו ללמוד באוניברסיטה.
ב-1834 החל לעבוד לפרנסתו ברשות הדואר כפקיד זוטר, אולם רק כשנשלח לאירלנד בשנת 1841 התחיל לעשות חיל בעבודתו. הוא הרבה בנסיעות, ונשלח במסגרת תפקידו לשליחויות במצרים, איי הודו המערבית וארצות הברית. בתקופה זו כתב את רוב הרומנים שלו. טרולופ הוא שהמציא את עמוד תיבת הדואר למשלוח מכתבים. הוא פרש מעבודתו ב-1867.
הרומן הראשון שלו פורסם ב-1847 כשהיה בן 32. למרות התחלה מאוחרת זו, קנה לו שם ב-47 רומנים שפרסם, ו-16 ספרים אחרים, בהם אוטוביוגרפיה שפורסמה אחרי מותו. כמה מספריו היו רבי-מכר.
הרומן הראשון שלו שזכה להצלחה היה "מנהל בית המחסה" (The Warden), הראשון מסדרת "דברי ימי ברסטשייר". ברומנים שלו הרבה לתאר את הווי החיים של המעמד הבינוני והגבוה באנגליה הוויקטוריאנית. הפופולריים שבהם היו "דברי ימי ברסטשייר", וששת ספרי "פאליסר" (על פיהם נעשתה סדרת הטלוויזיה "משפחת פאליסר"). בין הדמויות בספריו יש בעלי אחוזות, אנשי כמורה, פוליטיקאים ובעלי מקצועות חופשיים. חלק מהדמויות שבות ומופיעות בספרים שונים בסדרה.
אחרי פרישתו מרשות הדואר ניסה טרולופ להיבחר לפרלמנט, אך ללא הצלחה. הוא היה מקובל בחוגי הספרות בלונדון, והיה ידידם של הסופרים בני דורו ת'אקרי, ג'ורג' אליוט וג.ה. לואס. הוא המשיך בכתיבתו כמעט עד מותו ב-1882.
מספריו שתורגמו לעברית

"שלשת הלבלרים" - תרגום שרה רזי, הוצאת מ’ ניומן, [תשי"ח]
"בת הכומר של אוקסני קולן", 1999
"נינה בלטקה" - תרגום אברהם יבין, הוצאת עם עובד, 2001
אליהו ליפינר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1916 חוטין, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  26 באפריל 1998 (בגיל 82) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית, יידיש 
 
אליהו (אליאס) ליפינר (Elias Lipiner; ביידיש: ליפנער; 23 בפברואר 1916, חוטין, בסרביה - 26 באפריל 1998, ישראל) – היסטוריון, סופר, חוקר, משפטן ועיתונאי ברזילאי-ישראלי. מחבר פורה ביידיש ופורטוגזית.
קורות חיים

אליהו ליפינר נולד ב -23 בפברואר 1916 בעיירה חוטין שבבסרביה, למד בחדר, בבית ספר של רשת תרבות ובבית ספר רומני בחוטין. בשנת 1935 הוא עבר לברזיל והתיישב בסאו פאולו, שם הוא הפך לעורך הראשי של השבועון המקומי ביידיש -
"סאן פאולער יידישע צייטונג", שם גם פרסם גם שירים, מסות וסיפורים קצרים.
בשנת 1944 הוא נכנס ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה של ריו דה ז'ניירו. בשל האיסור על הדפסה ביידיש בברזיל במהלך הדיקטטורה של ז'טוליו ורגאס, ערך את המגזין היהודי "Aonde vamos" בפורטוגזית. לאחר סיום הלימודים הוא חזר לסאו פאולו, שם קיבל ב-1955 תואר שני במשפטים.
הספר הראשון של ליפינר יצא בשנת 1941 ביידיש בשם " אותיות דערציילן" (האותיות לספר). בשנת 1949, ההוצאה לאור של המכון לחקר היהדות (ייווא) בבואנוס איירס פרסמה את התרגום המוער שלו ביידיש לספרו בפורטוגזית של ר' שמואל אושקי "על נהרות פורטוגל" המתאר את סבל היהודים בפורטוגל תחת האינקוויזיציה הפורטוגזית. מאז ביקש ליפנר לעבוד בארכיון הלאומי של פורטוגל ומאז הוא חקר את ההיסטוריה של האנוסים והיהודים בפורטוגל וברזיל.
בשנת 1967, המכון היהודי למדעים בבואנוס איירס הוציא את ספרו המונומנטלי "אידעאלאגיע פון יידישן אלף בית" (האידאולוגיה של האלפבית העברי). בספר זה בוחן ליפינר בפרוטרוט את ההיבטים האידאולוגיים והסוציו-לשוניים של השימוש באלפבית העברי, על פי ספרי הקבלה, מסמכים מימי הביניים בעברית וביידיש, וכלה בהדפסה המודרנית בשתי שפות אלה. ספר זה יצא בעברית במהדורה מורחבת בהוצאת מאגנס בשנת 1989.
במקביל ליפינר המשיך את הפעילות העיתונאית והספרותית ביידיש. בעיתונות היידיש בדרום אמריקה ובכתב העת די גאלדענע קייט שיצא בתל אביב.
משנות השבעים צבר ליפינר מוניטין כאחד מהחוקרים המובילים של יהדות פורטוגל והאנוסים. הוא פרסם חומר רב שמצא בארכיונים בפורטוגל. מחקרו משתרע משנת 1497 – שנה שבה הוטבלו בכוח יהודי פורטוגל ועד לביטול האינקוויזיציה בשנת 1821. הוא פרסם מונוגרפיות על הנוסע היהודי גשפר דה גמה ועל יצחק די קסטרו טרטס שהועלה על המוקד. כן פרסם ספרים על השפה הפורטוגזית והשפעת האינקוויזיציה ושפת האנוסים עליה. בשנת 1973, יצא בתל אביב ספרו " צווישן מאראנענטום און שמד - שטודיעס און עסייען וועגן די יידן אין פארטוגאל און בראזיל" – על האנוסים והמומרים בברזיל ובפורטוגל.
מאז 1968, חי ליפינר בישראל, שבה, יחד עם הכנת הספרים החדשים המשיך לחקור את תולדות היהודים בפורטוגל וברזיל. בשנת 1983 הוענק לו פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
לאחר מותו הוענק לו תואר מסדר ההצטיינות של מפקד הרפובליקה הפורטוגזית.
ספרייתו הגדולה נתרמה למרכז המחקר "היספניה יודאיקה" בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
ספריו

ליפינר חיבר מספר גדול של חיבורים בעיקר ביידיש ופורטוגזית. להלן עבודותיו העיקריות:
חזון האותיות, מאגנס, ירושלים, 1989
היהודים בברזיל מתקופת הגילוי ועד ימינו, גשר חוברת מס' 3–4 (68-69) דצמבר 1971
אותיות דערציילן - וואר און לעגענדע אין דער געשיכטע פון יידישן אלף-בית, סאו פאולו, 1941
צווישן מאראנענטום און שמד - שטודיעס און עסייען וועגן די יידן אין פארטוגאל און בראזיל, הוצאת י.ל. פרץ, תל אביב, 1973
ביי די טייכן פון פארטוגאל - ר' שמואל אושקי, זיין טרייסט צו די ליידן פון ישראל, בואנוס איירס, 1949
אידעאלאגיע פון יידישן אלף-בית, בואנוס איירס, 1967
ביי די טייכן פון פארטוגאל - ר' שמואל אושקי, זיין טרייסט צו די ליידן פון ישראל, בואנוס איירס, 1949
Two Portuguese exiles in Castile : Dom David Negro and Dom Isaac Abravanel, מאגנס 1997 (באנגלית, תורגם מפורטוגזית)
הערות שוליים

↑  ראה בדף המרכז
↑  על פי הכתוב בקטלוג הספרייה הלאומית, חיבר כ-120 ספרי הגות ומחקר
↑  כאן נמצא תרגום לעברית של פרק אחד מהספר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264664505171  PLWABN: 9810543773005606  GND: 12219327X  ISNI: 0000 0000 8274 2200  LCCN: n87944629  NTA: 300901836  SELIBR: 169767  SUDOC: 067693997  VIAF: 79461364   WorldCat (עם VIAF): 79461364
אנתוני זיגמונד

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1900 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 במאי 1992 (בגיל 91) שיקגו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Antoni Szczepan Zygmund 
 ענף מדעי:  אנליזה מתמטית, מתמטיקה, אנליזה פונקציונלית, אנליזה הרמונית 
 מקום קבורה:  St. Adalbert Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורשה (1923) 
 מנחה לדוקטורט:  Aleksander Rajchman, Stefan Mazurkiewicz 
 מוסדות:  מכללת מאונט הוליוק (1940–1945)  אוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה (1922–1929)  אוניברסיטת וילנה (1930–1939)  אוניברסיטת פנסילבניה (1945–1947)  אוניברסיטת שיקגו (1947–1980)  אוניברסיטת ורשה (1926–1929) 
 תלמידי דוקטורט:  Leonard D. Berkovitz, Chao Ping Chang, J. Marshall Ash, Louis I. Gordon, Sim Lasher, Marvin Barsky, Efrem Herbert Ostrow, Richard Charles O'Neil, John Edward Bishop, Vivienne Esta Morley, Leo Frank Ziomek, Thomas Walsh, פול כהן, אליאס מ. סטיין, William C. Connett, V, Konstanty Sokol-Sokolowski, S. K. Pichorides, Zbigniew Lepecki, Marvin J. Kohn, אלברטו קלדרון, Izaak Wirszup, Bethumne Vanderburg, Guido Weiss, Benjamin Muckenhoupt, Richard P. Gosselin, Nathan Fine, Eugene B. Fabes, Victor L. Shapiro, Mischa Cotlar, William Joseph Riordan, Daniel Waterman, Cora Sadosky, George Klein, Henry William Oliver, George William Morgenthaler, Ching-Tsun Loo, Mary Catherine Bishop Weiss, Richard Lee Wheeden, Yoram Sagher, Józef Marcinkiewicz 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1953)  המדליה הלאומית למדעים (1986)  פרס לאורי פ. סטיל (1979) 
 
אנתוני זיגמונד (בפולנית: ‏Antoni Zygmundקובץ:LL-Q809 (pol)-Olaf-Antoni Zygmund.wav‏Ⓘ‏; 25 בדצמבר 1900, ורשה – 30 במאי 1992, שיקגו) היה מתמטיקאי אמריקאי ממוצא פולני, אשר עסק בעיקר בתחום אנליזה מתמטית.
ביוגרפיה

אנתוני זיגמונד נולד בוורשה, אז בתחומי האימפריה הרוסית. בשנת 1923 הוא סיים לימודים באוניברסיטת ורשה. הוא כיהן כפרופסור באוניברסיטת וילנה בשנים 1939-1930. לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא הצליח לעבור לארצות הברית והחל ללמד שם. בשנת 1945 הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטת פנסילבניה ובשנת 1947 עבר לאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1932 הוא פרסם מחקרו על אי-שוויון פלי-זיגמונד. בשנת 1935 אנתוני זיגמונד פרסם את ספרו Trigonometric Series שזכתה להצלחה גדולה.
בין תלמידיו היה פול כהן ואלברטו קלדרון (אנ').
ספרים

Trigonometric Series (Cambridge University Press 1959, 2002)
Intégrales singulières (הוצאת שפרינגר, 1971)
Trigonometric Interpolation (University of Chicago, 1950)
Measure and Integral: An Introduction to Real Analysis, With Richard L. Wheeden (with Marcel Dekker, 1977)
איסבל בישופ

| --- | --- |

 לידה:  3 במרץ 1902 סינסינטי, ארצות הברית 
 פטירה:  19 בפברואר 1988 (בגיל 85) הברונקס, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק (1924)  בית הספר לנשים לעיצוב שימושי בניו יורק  Atelier 17 
 תחום יצירה:  ציור, תחריט 
 פרסים והוקרה:  דוקטור לשם כבוד  דוקטור לשם כבוד  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1979)  מדליית זהב (1968, 1970)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סירקיוז 
 בן או בת זוג:  הארולד וולף 
 
איסבל בישופ (באנגלית: Isabel Bishop;‏ 3 במרץ 1902 – 19 בפברואר 1988) הייתה ציירת וגרפיקאית אמריקאית, אשר נודעה בזכות ציוריה של נשים עובדות, נוודים ותלמידים. לעיתים היא אף גלפה וחרטה בהתבסס על הציורים שלה. סגנון האמנות בתקופתה היה ריאליזם חברתי, והיא פיתחה טכניקה ריאליסטית משלה.
היא זכתה במספר פרסים מהאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות על עבודותיה בשנים 1943 ו-1987, ואף הייתה האישה הראשונה לכהן כסגנית הנשיא באקדמיה זו. בנוסף, הוענק לה פרס על הישגים יוצאים מן הכלל בתחום האמנות על ידי ג'ימי קרטר בתקופת כהונתו כנשיא ארצות הברית בשנת 1979.
קורות חיים > משפחתה

בישופ נולדה במשפחה אינטלקטואלית: שני הוריה היו חוקרים ואנשי חינוך. אביה, ד"ר ג. רסמן בישופ, היה איש חינוך ולימד לטינית ויוונית. אמה הייתה סופרז'יסטית ופמיניסטית שרצתה להיות סופרת, אך לא הצליחה כיוון שמעולם לא התפרסמו כתיבותיה. לאיסבל היו שני זוגות אחים תאומים בוגרים.
בשל ההתנגשות של ניהול חיי המשפחה וחיי העבודה הם עברו מניו ג'רזי לסינסינטי, אוהיו שבארצות הברית ושם נולדה איסבל בשנת 1902. המעבר לא היטיב עם מעמדם הכלכלי של משפחת בישופ, אשר היה נמוך מהממוצע (מעמד הפועלים), והם עברו מסינסינטי לדטרויט על מנת להיעזר בדוד עשיר ונדיב, שם האב חזר לעבוד בחינוך.
קורות חיים > נעורים

כשהייתה בת 15, החלה ללמוד בבית ספר "וויקר" לאמנות גבוהה, שם פיתחה את העניין שלה באמנות.
בגיל 16, עברה בישופ לניו יורק בעזרתו הכלכלית של אותו דוד של אביה, על מנת ללמוד איור ועיצוב בבית הספר של ניו יורק לעיצוב יישומי לנשים, והתגוררה באכסניה של גב' ווילד עבור נשים צעירות בצד המזרחי של ניו -יורק.
קורות חיים > בחירת התחום

בשנת 1918 היא החלה להתעניין בסגנון המודרניזם, טרנד שהחל בשנת 1913, והחליטה לנטוש את תחום האיור על מנת להיכנס לעולם האמנות הגבוהה. בין השנים 1922–1924, בישופ השתתפה בקורסים בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק. ראשית, היא למדה עם המודרניסט מקס ובר ולאחר מכן עם הצייר הריאליסטי קנת' האייס מילר.
קורות חיים > הקמת משפחה

ב-9 באוגוסט 1934, בגיל 32, איסבל נישאה להרולד ג. וולף, נוירולוג מומחה. לזוג נולד ילד בשם רמסן (על שם אביה של איסבל), ב-6 באפריל 1940. ד"ר וולף מת ב-21 פברואר, 1962 לאחר 28 שנות נישואין.
פעילות מקצועית

בישופ עברה בגיל נעוריה לניו יורק על מנת ללמוד איור, אך בשנות ה-20 היא עזבה את התחום לטובת אמנות הציור. ב-1934 היא פתחה סטודיו משלה ב"כיכר יוניון" שבמנהטן, שם עבדה לשארית חייה, ואליו נסעה בכל יום מביתה בריברדייל שבניו יורק. ציוריה מציגים את גאות ושפל החיים ברחובות ניו יורק, כפי שניתן לראות מחלון הקומה הרביעית שלה. בישופ צפתה ותיעדה בציוריה את הפעילות היומיומית של הנכים ואת אנשי מעמד הפועלים של העיר, והדימויים שלה לכדו רגעים חולפים של אנשים שהולכים ומפטפטים. עבודתה בסוג אמנות זה תמיד הייתה לה חשובה. היא הושפעה מרעיונות תבנית וקומפוזיציה של האמנים מנטניה, פיירו דלה פרנצ'סקה ושארדן.
בשנות ה-30 ובזכות דמויותיה המצוירות, זכתה איסבל בהכרה כאחת הריאליסטים העירוניים הבולטים של "בית הספר הרחוב הארבעה-עשר". מושג זה מתייחס לקבוצה של ציירים מניו יורק, שבמשך שנות ה-20 וה-30 המשיכה במסורת שהחלה בדור קודם של תיאורים מציאותיים של חיי היומיום.
בשנת 1935 החלה ללמד בליגת הסטודנטים לאמנות, שם למדה כעשור לפני כן, וב-1937 הייתה האישה הראשונה שעבדה במשרה מלאה כחברת צוות. בשנת 1946 הפכה לסגנית הנשיא באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומכתבים. גם כאן, פרצה דרך והייתה האישה הראשונה לעבוד בתפקיד כזה.
בשנים מאוחרות יותר (שנות ה-50–60), בישופ שילבה בציוריה עירום נשי עם ציור של קבוצות דמויות בתנועה. עבודותיה העידו על פניה המשתנים של כיכר יוניון במהלך השנים, מהתקופה שלאחר השפל של שנות השלושים, ועד למפגיני המלחמה ולסטודנטים משנות ה-60 וה- 70.
בגיל 72 בישופ קיימה את התערוכה הרטרוספקטיבית הראשונה שלה במוזיאון הוויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק.
פרסים

בשנת 1979, הנשיא ג'ימי קרטר העניק לבישופ את פרס האמנויות על הישג יוצא דופן בעבודתה.
בשנת 1982 קיבלה את פרס מושלי בית הספר סקווהגן לציור ופיסול.
בשנת 1987, הוענקה לה מדליית זהב של האקדמיה האמריקאית והמכון לאמנויות ומכתבים.
יצירות ראויות לציון

Dante and Virgil in Union Square -1932, שמן על בד, מוזיאון לאמנות דלאוור
בישופ הכירה את סיפורם של ורגיליוס ודנטה דרך אמה, שלמדה איטלקית על מנת לתרגם את ספרו של דנטה לאנגלית. לדבריה, היא קיבלה השראה מקריאתה בתרגומם של הטקסטים "down-to-earth" ו"unpoetical" מתוך הפואמה "התופת" של דנטה, גרסה שהתמקדה בפרטי היום-יום של העולם התחתון. היא קשרה בין המוני נפשות רגילות המתעמתות עם דנטה וורגיליוס בגיהנום לבין המוני בני האדם שעברו מדי יום ביוניון סקוור בשעת העומס.
Two Girls -1935, שמן וטמפרה על מסוניט, מוזיאון מטרופולין.
זו אחת היצירות הידועות ביותר של בישופ. השלמת הציור והופעתו בגלריות ארכו יותר משנה. יצירה זו התבססה על שני מכרות בכיכר יוניון, והיא ביקשה ללכוד את האינטראקציה ביניהן. היצירה צבועה בשמן ובטמפרה. השלווה שהציור משדר והזוהר החמים מטשטשים את הנסיבות הכלכליות הקודרות של השפל הגדול בשנות ה-30.
Encounter -1940, שמן וטמפרה על מסוניט, מוזיאון לאמנות סנט לואיס
בציור המכונה "מפגש", בישופ המשיכה את הקו הסגנוני של יצירות מרובות שלה- לכידת סצנה של אינטראקציה בין גבר ואישה ברחוב בעיר. התיאור שלה על האישה כזקופה ובטוחה, מתקרבת לגבר ותומכת בו כנגד קיר, מדגים איך בישופ הבינה את התפקידים המגדריים השונים כבר באותה תקופה.
Tidying Up -1941, שמן על מסוניט, מוזיאון אינדיאנפוליס לאמנות
ביצירה זו, אישה צעירה, כנראה עובדת משרד, בעיצומה של בדיקת שינייה במראת כיס לאחר מריחת אודם. חוסר החן בבדיקה העצמית תואם את הריאליזם של בישופ ואת התעניינותה בחיי היומיום של נשים עובדות. בישופ ראתה נשים עובדות כחלק מהמסורת האמריקנית של קידום הנשים.
היא השתמשה בתנועות מכחול גסות ובתנועה הפיזית של הדמות כדי לבטא את ההתקדמות החברתית הזו.
הערות שוליים

↑  The Editors of Encyclopaedia Britannica, Isabel Bishop, ENCYCLOPÆDIA BRITANNICA
↑  Isabel Bishop, National Museum Of Women In The Arts
1 2  Isabel Bishop Facts, Your Dictionary
1 2 3  Isabel Bishop, ENCYCLOpedia.com
1 2  Isabel Bishop, Smithsonian American Art Museum
↑  Dante and Virgil in Union Square, Delaware Art Museum Home (ארכיון)
↑  Two Girls, The Met
↑  Encounter, Saint Louis Art Museum
↑  Tidying Up, Indianapolis Museum of Art
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310028805171  BnF: cb149698288 (data)  GND: 118910205  ISNI: 0000 0000 7819 6665  LCCN: n50017566  LNB: 000238960  NLA: 35018929  NTA: 073598569  RKD: 8619  SNAC: w6h4227k  SUDOC: 07152407X  Trove: 793295  ULAN: 500032484  VcBA: 495/134772  VIAF: 91260517   WorldCat (עם VIAF): 91260517
אליהו קליין

רבי אליהו קליין (תרי"ב 1852 - תרפ"ח 1928) היה רבה של האלמין ומגדולי הרבנים בטרנסילבניה.
קורות חייו

נולד בשנת תרי"ב (1852) בעיר חוסט לאביו רבי שמואל שמעלקא, ששימש שם כרב ולאמו דבורה קליין (לבית כ"ץ).
נישא לביתו של רבי שלמה זלמן אולמן בעל היריעות שלמה.
בשנת תרל"ד (1874) נתמנה לכהן כרבה של האלמין במקום אחיו ר' שלום קליין שנפטר אז, בהאלמין החזיק ישיבה, בתפקיד רבה של האלמין כיהן עד פטירתו.
נפטר בראש חודש שבט תרפ"ח (1928).
בניו, רבי שלמה זלמן קליין אב"ד נאווע, רבי יעקב שלום קליין, רבה של האלמין אחרי פטירת אביו מייסד וראש הישיבה בעיר, רבי משה קליין, דיין ור"מ בגראסוורדיין, הרב מאיר קליין ממארגארעטן מרגיטה. 
חתניו, רבי יצחק אייזיק האברפעלד אב"ד סאכאטישט, רבי יוסף לעוויא מו"צ בהאלמין.
חידושי תורה ממנו נדפסו בקונטרס "תורת אליהו ויוסף" בתוך הספר "עיר חנוך", חלק ב, ירושלים תשמ"ב מעמ' שכה.
לקריאה נוספת

יצחק יוסף כהן, חכמי טראנסילוואניה, עמ' 208
שם הגדולים מארץ הגר, ח"א עמ' יט
אנציקלופדיה ליהדות רומניה, חלק ב'  עמ' 717
אברהם פוקס, הישיבות בהונגריה, עמ' 430
אלמר רייס

| --- | --- |

 לידה:  28 בספטמבר 1892 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  8 במאי 1967 (בגיל 74) סאות'המפטון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Elmer Leopold Reizenstein 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  בית הספר למשפט של ניו יורק 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  בטי פילד (12 בינואר 1942–1956) 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לדרמה (1929) 
 
אלמר רייס (עומד במרכז), לצד קארל למל (הבן) (יושב מימין) והמפיק ג'וזף ביקרטון, בחתימה על חוזה להפקת סרטו של ויליאם ויילר "הפרקליט" בשנת 1933, על בסיס מחזה שכתב רייס.
אלמר רייס (באנגלית: Elmer Rice;‏ 28 בספטמבר 1892 - 8 במאי 1967) היה מחזאי יהודי-אמריקאי זוכה פרס פוליצר.
ביוגרפיה

נולד במנהטן להורים ממוצא יהודי-גרמני, בשם אלמר ליאופולד רייזנשטיין (Elmer Leopold Reizenstein).
סיים את בית הספר למשפטים בניו יורק בשנת 1912, ושימש כעורך דין כשנתיים.
המחזה הראשון שכתב, "במשפט" ("On Trial"), אשר עסק בתעלומת רצח, הופק לתיאטרון, וזכה להצלחה רבה עם 365 הופעות.
לאחר שכתב ארבעה מחזות נוספים ללא הצלחה יתרה, כתב בשנת 1923 את המחזה הסאטירי "המכונה המוסיפה" ("The Adding Machine"), העוסק בהשתלטות המכונות על החיים המודרניים. מחזה זה הופק לתיאטרון, וזכה להצלחה רבה.
לאחר כתיבת מחזות נוספים, זכה לפרסום מיוחד בעקבות מחזהו "סצנת רחוב" ("Street Scene") משנת 1929, אשר עובד לאחר מכן לאופרה על ידי קורט וייל, ואשר בגינו זכה רייס בפרס פוליצר לדרמה לשנת 1929. המחזה עסק ביחסים שבין שכנים מרקעים שונים בבית משותף אחד במנהטן.
חיבר מספר קומדיות שהוצגו בתיאטראות ברודוויי בשנות ה-40, שהבולטת שבהן הייתה "נערת החלומות" ("Dream Girl") משנת 1945.
בשנת 1958 כתב את מחזהו האחרון. בשנת 1960 כתב ספר על תולדות התיאטרון האמריקאי ("The Living Theatre"), ובשנת 1964 פרסם אוטוביוגרפיה.
נפטר בשנת 1967 בעת טיול לאנגליה. היה נשוי בשלישית, ואב לחמישה.
אפקט מהרישי

בין חסידי מהרישי מהש יוגי, יש המאמינים שתרגול קבוצתי של מדיטציה טרנסנדנטלית עשוי להשפיע על איכות החיים של אנשים החיים בקרבת מקום לקבוצה המתרגלת. להשפעה זו הם קוראים אפקט מהרישי.
מהרישי האמין שבעולם מצויה "תודעה קולקטיבית", שהיא "יותר מסכום התודעות הפרטיות המרכיבות אותה". בהתאם לכך, הוא סבר, "כל האלימות, התופעות השליליות, העימותים, המשברים והבעיות בכל חברה הם תגובה לגידול בעקה של התודעה הקולקטיבית". רעיונות אלה מגיעים מן המסורות הוודיות של הודו, אותן הוא כינה דרך קבע "המדע הוודי".
מכיוון שכך, מאמינים חסידיו, מעשים ("טכניקות") הנוגעים ביסודות הווייתה של אותה תודעה קולקטיבית עשויים להיטיב את החיים בעולם, גם ללא ידיעתם או השתתפותם של מרבית האנשים באותם מעשים. ביתר פירוט, חברים ב"אוניברסיטה הבינלאומית של מהרישי" מצפים שתרגול קבוצתי של מדיטציה יביא לתוצאות מדידות על הסביבה החברתית, משעה שמספר המתרגלים יקיים את הנוסחה הבאה:  \ 100n_{1}+100n_{2}^{2}>N, כאשר  \ n_{1} הוא מספר האנשים המתרגלים מדיטציה טרנסנדנטלית בסיסית (אחוז אחד מכלל האוכלוסייה),  \ n_{2} הוא מספר האנשים המתרגלים בקבוצה (באותו מקום ובאותו זמן), תעופה יוגית שהיא אחת מטכניקות ה-"סידהי", ו-  \ N הוא מספר האנשים עליהם מבקשים להשפיע. את הטכניקה המתקדמת הם מדמים להשפעה של חלקיקים המצויים במצב תהודה, המתגברים זה את זה בדומה לפוטונים בקרני לייזר, דבר שאמור להסביר את הגורם הריבועי בנוסחה. בפרט, החסידים טוענים שלתרגול של אחוז אחד מן השורש הריבועי של אוכלוסיית העולם (כ-8000 איש) צריכה להיות השפעה כלל-עולמית. למספר 100 המופיע בנוסחה לא ניתן כל הסבר.
נעשו כמה וכמה ניסיונות לבדוק את השפעת התרגול על תנאי החיים, ובהם רמת הפשיעה, הלוחמה והתאונות. במחקרים אחדים אף נמצא מתאם בין מספר המתרגלים לבין מדדים של איכות החיים. עם זאת, מדענים אינם מקבלים את הטענות על קיומו של האפקט, בגלל בעיות מתודולוגיות באותם מחקרים, ובעיקר בגלל היעדרו המוחלט של כל מנגנון שאמור להסביר כיצד פעילות המתבצעת באולם סגור ובלא ידיעת הציבור, אמורה להשפיע על רמות האלימות והפשע.
במאמר מ-1988, מונים המחברים (שכולם חברים באוניברסיטת מהרישי) את ארבעת הכוחות הידועים בפיזיקה (הכח האלקטרומגנטי, הגרביטציה, הכח החזק והכח החלש) ושוללים אותם אחד לאחד כמתווך אפשרי לאפקט שעליו הם מדווחים. כתחליף, הם משערים, ללא כל עדות מסייעת, שאולי אפשר יהיה להסביר קשרים לא מודעים בין אנשים באמצעות תהליכים שיתרחשו באורך פלאנק, כ-  \ 10^{-35} מטרים; אז, על-פי התאוריה המודרנית, מתאחדים כל הכוחות בטבע. מצב אנרגטי שכזה היה בתוקף בפעם האחרונה בזמן המפץ הגדול.
בשנת 1990 פורסם באותו כתב עת מאמר ביקורתי המצביע על כשלים מתודולוגיים במחקר שפורסם שנתיים קודם לכן.
ראו גם

מדיטציה טרנסנדנטלית