stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברט איילר
ביוגרפיה > השנים האחרונות

במהלך השנתיים וחצי הבאות התחיל איילר להתמקד יותר בהלחנה מאשר באלתורים. במידה רבה הייתה זו תוצאה של לחצי חברת התקליטים, שלהבדיל מ-ESP-Disk, העדיפה נגישות לקהל על ביטוי אמנותי. ב-1967 ו-1968, הקליט איילר שלושה אלבומים שכללו מילים ושירה של חברתו, מארי מריה פארקס, שינויי אקורדים רגלים, מקצבים פאנקיים וכלי נגינה אלקטרוניים.
איילר עצמו שר באלבום New Grass, שהיווה חזרה לשורשיו ברית'ם אנד בלוז. האלבום נכשל בקרב הן בקרב המבקרים והן בקרב מעריציו של איילר. איילר טען בלהט כי הכיוון המוזיקלי החדש היה ביוזמתו ולא תוצאה של לחץ מצד חברת התקליטים, ואמנם גם ב-New Grass איילר מדגיש את המימד הרוחני במוזיקה שלו.
אלבומו האחרון של איילר Music Is the Healing Force of the Universe, כלל נגני רוק כמו הנרי וסטין מלהקת Canned Heat לצדם של נגני ג'אז כמו הפסנתרן בובי פיו. היה זה אלבום שחזר לשורשי הבלוז של איילר עם השפעות רוק משמעויות, אך היו בו גם יותר מאפיינים של הסגנון המזוהה יותר עם איילר מאשר ב-New Grass.
ב-1970 חזר איילר לסגנון הג'אז חופשי בכמה הופעות בצרפת אך עם הרכב שנחשב לפחות איכותי מהרכביו הקודמים.
איילר נעלם ב-5 בנובמבר 1970 וגופתו באיסט ריבר ב-25 בנובמבר, ההערכה היא שמדובר בהתאבדות. במשך זמן מה לאחר מכן, נפוצו שמועות שאיילר נרצח, ביניהן אגדה אורבנית שנרצח על ידי המאפיה. עם זאת, חברתו של איילר, מארי מריה פארקס, סיפרה שהיה מדוכא וחש אשמה עקב בעיותיו של אחיו. לדבריה, זמן קצר לפני מותו, איים להתאבד ושבר אחד של הסקסופונים שלו. אחרי שניסתה להניא אותו מכך עלה על המעבורת לפסל החירות וקפץ ממנה כשהתקרבה לליברטי איילנד.
אלברט איילר קבור בבית הקברות היילנד פארק בביצ'ווד, אוהיו.
סגנון מוזיקלי

איילר נהג לשלב את סגנונו הלא שגרתי בהקשרים מוזיקליים שונים כמו שירי ילדים, מארשים ומוזיקת גוספל. האנרגיה הפראית והאלתורים האינטנסיביים של איילר הפכו אותם לכמעט בלתי ניתן לזיהוי. איילר נקט בגישה הדקונסטרוקטיבית שהייתה אופיינית לג'אז החופשי, פיל הארדי טען שאיילר פירק את המלודיה והרמוניה במטרה לחקור לעומק את ה"מאפיינים הפיזיים" של הסקסופון שלו הוא רצה לשחרר את עצמו ואת חבריו לאלתר ולהתייחס אחד לשני ולכלי הנגינה שלהם באופן יותר גולמי וראשוני.
בתפיסתו את הפן הרוחני של המוזיקה איילר חלק את אמונותיו של ג'ון קולטריין, שהושפע מהצלילים ש"לא מן העולם הזה" ביצירתו של איילר. השפעה זו בולטת במיוחד באלבומיו של קולטריין Meditations ו-Stellar Regions. קולטריין אף תמך באיילר במהלך חייו כספית ומקצועית. סגנונו של איילר התאפיין בווריאציות על גוון וכלל צפצופים, צפירות ואלתור ברגיסטרים גבוהים מאוד ונמוכים מאוד.
איילר התנסה באלתוריו במיקרוטונאליות וניסה לחקור את הצלילים הנופלים בין התווים בסולם המוזיקלי המקובל; למרות שהצליח להפיק צלילים שונים מכל הסקסופוניסטים שקדמו לו, יצירתו שנוייה במחלוקת - בעוד יש כאלו הרואים בו קול אמנותי חשוב, אחרים רואים ביצירתו רעש ותו לא.
השפעה ומורשת

איילר לא זכה לקהל רחב במהלך הקריירה שלו, למרות שיצירתו התקבלה בביקורות חיוביות הוא נשאר עני כל חייו ולעיתים קרובות ביקש תמיכה כספית ממשפחתו ועמיתיו המוזיקאים. עם זאת, השפעתו של איילר ניכרת לא רק בקרב נגני ג'אז, אלא גם בסגנונות הקראוטרוק, הנויז והרוק הנסיוני. איילר היווה גם השפעה משמעותית על פרעה סנדרס בנגינתו באלבום Meditations של ג'ון קולטריין, אלבום שהביא לפרסומו של סנדרס וסימן שינוי בכיוון המוזיקלי של קולטריין.
באלבומו מ-1969, Folkjokeopus, הקדיש הזמר האנגלי רוי הארפר את השיר ("One for All ("One for Al‏ לאיילר, "אותו פגשתי ואהבתי שהייתי בקופנהגן". הארפר החשיב את איילר ל"אחד מנגני הג'אז המובילים בתקופתו". בהערות האלבום של Folkejokeopus הארפר מצהיר "במובנים רבים הוא (איילר) היה ה'מלך'".
המלחין והגיטריסט מארק ריבו הקליט ב-2005, בשיתוף הבסיסט לשעבר של איילר, הנרי גריימס, אלבום מחווה לאלבומו של איילר Spiritual Unity.
הערות שוליים

↑  Cook, Richard (2005). Richard Cook's Jazz Encyclopedia. London: Penguin Books. pp. 25–26. ISBN 0-141-00646-3.
↑  Claghorn, 1982.
↑  Wilmer, Val (1977). As Serious as Your Life. Quartet. pp. 95–96. ISBN 0-7043-3164-0.
↑  Whitehead, NPR, 2001.
↑  Litweiler, 1984, p. 153.
↑  "The Harold Budd interview". Gaffa.org. נבדק ב-1 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Albert Ayler Holy Ghost". Revenant Records. 2011-07-16. אורכב מ-המקור ב-2011-07-16. נבדק ב-2012-06-25.
↑  Litweiler, 1984, p. 154.
↑  ESP-Disk' Discography.
↑  Encyclopedia of Popular Music, 2006.
↑  Wilmer, The Guardian, 2001.
↑  Jenkins, 2004, p. 26.
↑  Lewis, The Guardian, 2011.
↑  Jenkins, 2004, p. 27.
↑  Schwartz, American Music.
↑  Wilmer, Val (2004). Albert Ayler: Holy Ghost (Spiritual Unity). Revenant. p. 27.
↑  Mandel, Howard (7 ביוני 2008). "Albert Ayler's Fiery Sax, Now on Film". National Public Radio. נבדק ב-30 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Biography". Ayler.co.uk. נבדק ב-1 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Albert Ayler" by Jeff Schwarz, Chapter 6". אורכב מ-המקור ב-2009-10-25.
↑  Hardy, 2001.
↑  Litweiler, 1984, p. 151.
↑  Woideck, 1998, p. 221.
↑  Shipton, 2001, p. 795.
↑  Kernfeld, Grove Music Online.
↑  "Roy Harper, FOLKJOKEOPUS". Rough Trade. 2014-03-07. נבדק ב-2014-03-07.
↑  "Folkjokeopus (CD)". Roy Harper. 2014-03-07. אורכב מ-המקור ב-2014-03-07. נבדק ב-2014-03-07.
↑  "Roy Harper site". Web.archive.org. 2009-02-17. אורכב מ-המקור ב-2009-02-17. נבדק ב-2012-06-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811339101005606  BIBSYS: 1043844  BNE: XX841404  BnF: cb138909996 (data)  CiNii: DA16700373  GND: 119390744  ISNI: 0000 0000 7245 5961  LCCN: n91121096  LNB: 000341594  MusicBrainz: b2dcc67a-45f9-4b9f-8221-3da4e0d32491  NKC: ola2002159283  NLK: KAC2020R4881  NSK: 000115141  NTA: 096104481  RERO: 02-A002954698  SUDOC: 077720814  VIAF: 56795255   WorldCat (עם VIAF): 56795255
התאבדויות בדרום קוריאה

שיעור התאבדות לפי מין וגיל בקוריאה הדרומית 2012 (לכל 100,000 אנשים).
שיעורי עוני לפי גיל. שעור העוני של קשישים בקוריאה הדרומית הוא הגבוה ביותר בין מדינות ה-OECD
בעיית ההתאבדות בקוריאה הדרומית נרחבת וקשה במיוחד. קוריאה הדרומית בעלת שעור ההתאבדויות השני בגובהו בעולם על פי WHO, והגבוה ביותר בין חברות ה-OECD.
אחד הגורמים המעלים את שעור ההתאבדויות הכללי בקוריאה הדרומית ביחס לשאר מדינות העולם המפותח, הוא שעור גבוה של התאבדויות בקרב קשישים. על פי הערכות, השכיחות בקרב קשישים דרום קוריאנים מושפעת מעוני, עם כמעט חצי מאוכלוסיית הקשישים אשר חיים מתחת לקו העוני. בשילוב עם רשת ביטחון כלכלית-חברתית לקויה לקשישים, התוצאה היא שרבים מעדיפים להרוג את עצמם כדי לא להיות עול כלכלי על משפחותיהם, שכן המבנה החברתי הישן שבו ילדים דואגים להוריהם, דעך באופן משמעותי במאה ה-21. בהתאמה לאמור, אנשים המתגוררים באזורים כפריים נוטים להיות בעלי שיעורי ההתאבדות גבוהים יותר.
עם זאת, מאמץ הממשלה להקטין את שיעור ההתאבדויות הראה יעילות ב-2014, כאשר היו 27.3 התאבדויות ל-100,000 אנשים, ירידה של 4.1% מהשנה הקודמת (28.5) והוא השעור הנמוך ביותר ב-6 השנים שמאז 2008 (שבו נרשם שעור של 26.0).
הערות שוליים

↑  http://www.koreaherald.com/view.php?ud=20150830000310
↑  Evans, Stephen (5 בנובמבר 2015). "Korea's hidden problem: Suicidal defectors". BBC News. United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland: British Broadcasting Corporation. נבדק ב-17 במאי 2016. South Korea consistently has the highest suicide rate of all the 34 industrialized countries in the OECD. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Se-woong Koo, "No Country For Old People" (24 September 2014), Korea Exposé.
↑  http://edition.cnn.com/2015/10/23/asia/s-korea-elderly-poverty/
↑  http://news1.kr/articles/?2436793
↑  Kim, Kristen (12 ביוני 2015). International Journal of Mental Health Systems. 2014, Vol. 8 Issue 1, preceding p1-8. 9p. DOI: 10.1186/1752-4458-8-17. KIM KRISTEN. {{cite book}}:  (עזרה)
אדית קאוול

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 1865 סוורדסטון, הממלכה המאוחדת 
 הוצאה להורג:  12 באוקטובר 1915 (בגיל 49) סכארבק, בלגיה 
 חג:  12 באוקטובר
 
אדית לואיזה קאוול (אנגלית: Edith Louisa Cavell; ‏4 בדצמבר 1865 – 12 באוקטובר 1915) הייתה אחות בריטית, שבמהלך מלחמת העולם הראשונה הצילה חיילים משני הצדדים, ללא אפליה, וסייעה לכ-200 חיילים ממדינות ההסכמה לברוח מן הכיבוש הגרמני בבלגיה במהלך המלחמה.
קאוול הייתה נוצרייה אנגליקנית אדוקה ואמונתה הניעה אותה לטפל בכל מי שנזקק, חיילי מעצמות המרכז ומדינות הסכמה. אמרה ידועה שמצוטטת בשמה "אני לא יכולה להפסיק כל עוד יש חיים להציל."
קאוול נעצרה בידי הגרמנים, הואשמה בבגידה, נמצאה אשמה על ידי בית דין צבאי גרמני ונידונה למוות. למרות הלחץ הבינלאומי לשינוי גזר הדין, היא נורתה על ידי כיתת יורים. הוצאתה להורג גונתה בכל רחבי העולם וקיבלה כיסוי עיתונאי נרחב. קאוול הוצאה להורג בגיל 49 וכבר אז נחשבה כחלוצה בתחום הסיעוד המודרני בבלגיה.
הכנסייה האנגליקנית הנציחה אותה בלוח השנה של הקדושים ב-12 באוקטובר.
ילדות ונעורים

אדית קאוול נולד בסוורדסטון, כפר ליד נוריץ' במחוז נורפוק באנגליה. היא הייתה בתם הבכורה של הכומר פרדריק קאוול ואשתו, לואיסה סופיה. אביה שימש ככומר בכנסייה האנגליקנית בכפר במשך 45 שנה. לזוג היו ארבעה ילדים. המשפחה חייתה בצמצום והאב אסר על משחקים וקריאת ספרים, מלבד התנ"ך בימי ראשון.
בילדותה סייעה לאביה שביקש להרחיב את הכנסייה ולבנות חדר לימוד לילדים. קאוול כתבה לבישוף של נוריץ', ג'ון תומאס פלהאם, וסיפרה לו על הצורך. הוא הסכים לעזור, בתנאי שהכפר יממן חלק מבניית החדר. קאוול ואחותה גייסו כ-300 ליש"ט לבניית חדר הכנסייה.
קאוול החלה את לימודיה בבית ובגיל 15 למדה בתיכון לבנות בנוריץ'. היא המשיכה את לימודיה בפנימיות שונות בערים קלוידון, בסאמרסט ופטרבורו. במסגרת לימודיה, למדה צרפתית ובין השנים 1890-1895 עבדה כאומנת אצל מספר משפחות בבריטניה ובבריסל. היא חזרה לטפל באביה שהיה חולה מאוד ובעקבות זאת החלה בלימודי סיעוד אחרי החלמתו.
לימוד סיעוד וקריירה > לימודי סיעוד ועבודה בבריטניה

באפריל 1896, בגיל 30, קאוול התקבלה ללימודים מעשיים בסיעוד בבית החולים של לונדון. היא עבדה תחת האחות הראשית אווה לוקס(אנ') שהייתה דמות מרכזית בעיצוב לימודי הסיעוד ותפקיד האחות. היא נחשבה אחות טובה ומסורה ובמהלך השנים עבדה במספר בתי חולים באנגליה. בנוסף לעבודתה בבתי חולים, היא גם טיפלה בחולים בבתיהם. קאוול התמנתה לסגנית אחות ראשית בבית החולים סנט לאונרד שורדיץ' בלונדון וב-1907 מותנה לאחות ראשית במוסד סיעודי לעניים וקשישיים במנצ'סטר.
לימוד סיעוד וקריירה > חזרה לבריסל

בשנת 1907 קאוול גויסה על ידי הרופא המנתח הבלגי אנתונין דפאז' (Antoine Depage) לתפקיד האחות הראשית בבית הספר לאחיות שהוא ביקש להקים במרפאתו. דפאז' קיבל המלצות על קאוול דרך קרובת משפחה. בית הספר נפתח ב-1 באוקטובר 1907 עם ארבע סטודנטיות. שנה לאחר מכן למדו במוסד 13 סטודנטיות וב-1912, בית הספר התרחב ומשך אליו נשים מבלגיה ואנגליה. קאוול הנחילה פרקטיקות סיעוד מודרניות שהביאה מאנגליה לאחיות המקומיות. על אף היותה אדם מאמין, היא התנגדה לכך שנזירות חסרות הכשרה בסיעוד, ישמשו כאחיות בבתי חולים, כפי שהיה מקובל ברוב מוסדות הסיעוד בבלגיה. תוכנית הלימודים שקאוול פיתחה כללה לימודים והתנסות שארכו חמש שנים וב-1910, היא ייסדה כתב עת מקצועי בתחום הסיעוד בשם L'infirmière (האחות). ב-1911, היא כבר הכשירה אחיות עבור שלושה בתי חולים, 24 בתי ספר, ו-13 גני ילדים בבלגיה.
מלחמת העולם הראשונה וההוצאה להורג

כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה ביקרה קאוול את אמה בנורפוק שבאנגליה. אמה ביקשה שתישאר באנגליה ולא תחזור, אך תגובתה של קאוול הייתה: ”בזמן זה, אני נחוצה יותר מתמיד”. היא חזרה לבריסל על מנת לטפל בפצועי מלחמה שאושפזו בבית ספר. כל מוסדות הרפואה בבריסל הועברו לניהול הצלב האדום. ב-20 באוגוסט 1914, מספר שבועות לאחר שחזרה קאוול מאנגליה, נכבשה בריסל על ידי הגרמנים. 60 אחיות נשלחו חזרה לאנגליה, אולם קאוול ואליזבת וילקינס, יד ימינה, נשארו על אף שהיו יכולות לעזוב.
חיילים בריטיים רבים נותרו בבריסל לאחר נסיגת בעלות הברית. קאוול החביאה את החיילים הבריטים בבית החולים ובבתי מסתור בבלגיה וכ-200 חיילים בריטים הצליחו להימלט להולנד בסיועה. במקביל היא המשיכה לטפל בחיילים פצועים משני הצדדים. על אף האזהרות של הצבא הגרמני, שסייענים לחיילי בעלות הברית ייענשו בחומרה, היא המשיכה בפעילותה.
ז'ורז' גסטון קווין, שהיה מודיע של הגרמנים, חשף את פעילותה של קאוול והיא ווילקינס נעצרו. וילקינס שוחררה ואילו קאוול הודתה בהאשמות נגדה ונעצרה. היא אמרה להגנתה שחשה מחויבת לעזור לאנשים בעת צרה. לאחר משפט קצר, בית הדין הצבאי הגרמני מצא אותה אשמה בבגידה וגזר עליה הוצאה להורג. חומרתו של גזר הדין הפתיעה רבים, בהתחשב בכנותה ובעובדה שהיא הצילה חיים של חיילים רבים משני הצדדים. ברנד ויטלוק (Brand Whitlock), שגריר ארצות הברית בבלגיה (ארצות הברית עוד לא נכנסה למלחמה בשלב זה) שייצג גם את האינטרסים הבריטים כתב מכתב נרגש לברון פון דר לנקן, שהיה הנציג הגרמני הבכיר בבריסל, ועדכן כי הורו לו לקחת את קאוול תחת חסותו וביקש שיאפשרו לנציג אמריקאי לפגוש אותה לארגן לה הגנה. גם השגריר הספרדי ניסה לפעול למענה. המושל הגרמני האזרחי המליץ לחון את קאוול, אבל המושל הצבאי בבריסל חשש שאם ינהגו בסלחנות, נשים נוספות ייקחו חלק בפעילות אנטי גרמנית.
ב-12 באוקטובר 1915 אדית קאוול הוצאה להורג על ידי כיתת יורים ונקברה ליד בית הסוהר. בלילה לפני ההוצאה להורג הותר לה לפגוש כומר אנגליקני והוא רשם את דבריה האחרונים:
אהבת מולדת אינה העיקר, אסור שתהיה לי שום שנאה או מרירות כלפי אף אחד.

ראיתי את המוות לעיתים כה קרובות, שהוא אינו מפחיד אותי או זר לי.
המקור באנגלית
Patriotism is not enough, I must have no hatred or bitterness to anyone.

I have seen death so often that it is not strange or fearful to me.
מלחמת העולם הראשונה וההוצאה להורג > ההוצאה להורג ותעמולת מלחמה

לאחר ההוצאה להורג זכה סיפורה של קאוול לפרסום נרחב בתקשורת הבריטית והאמריקאית. ההוצאה להורג הוצגה כראיה נוספת לברוטאליות הגרמנית. קאוול הוצגה כגיבורה חפה מפשע שהחזיקה באמונתה הנוצרית ובחרה למות למען ארצה. קובעי המדיניות קיוו שמעשיה יעודדו גברים נוספים להתגייס. התקרית וההצגה השלילית של גרמניה בתקשורת האמריקאית מילאו תפקיד חשוב בעיצוב דעת הקהל, והקלה על כניסתה של ארצות הברית למלחמה, ב-1917.
רבים ראו במותה "רצח משפטי" (judicial murder). ראש ממשלת בריטניה, הרברט ה. אסקווית' אמר בנאום בבית הנבחרים שאדית קאוול ניצבה בפני סבל קשה ביותר בשעתה האחרונה, אף יותר מזה של חייל בשדה הקרב. גם הגרמנים הבינו, מאוחר מדי, את ההישג התעמולתי שבנות הברית השיגו ממקרה זה, והקיסר וילהלם השני הכריז כי אין להוציא להורג אישה ללא אישורו. אחרים טענו שההוצאה להורג הייתה מוצדקת על פי כללי המלחמה.
מלחמת העולם הראשונה וההוצאה להורג > אחרי המלחמה

עם סיום מלחמת העולם הראשונה הוחזרה גופתה של אדית קאוול לאנגליה, וב-15 במאי 1919 נערך טקס הנצחה לכבודה במנזר וסטמינסטר. עם סיום הטקס המשיכה הלוויה ברכבת לנוריץ', שם נקברה בסמוך לקתדרלה. פסל לכבודה מוצב בכיכר סן מרטין ליד כיכר טרפלגר בלונדון; כמו כן, נקרא על שמה הר אדית' קאוול שבהרי הרוקי הקנדיים. בפריס הוצב פסל לזכרה. פסל זה נותץ על ידי הנאצים לאחר כיבוש פריס במלחמת העולם השנייה. לקראת סוף 1939 יצא סרט קולנוע הוליוודי על סיפורה.
עוד שנים לאחר מכן הובא המאבק והזעזוע של העולם מהוצאה להורג של אדית קאוול, כדוגמה ליחס הראוי לפגיעה באחיות. לאחר רצח האחיות היהודיות ביפו במהלך המרד הערבי הגדול, הנגידו כותבים בדבר את תגובת הבריטים להוצאתה להורג של קאוול לתגובה של שלטונות המנדט לרצח האחיות. אחד הכותבים תיאר באריכות את הפעילות למען קאוול וסיכם: "כך ייעשה כשהאחות היא אנגליה. אבל כשרוצחים שתי אחיות יהודיות תחת שלטון בני עמה של אדית קאואל - מה התוצאות?".
לאחר כיבוש בלגיה על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה נימק שגריר ארצות הברית בבלגיה את אי עזיבתו את בלגיה למרות הכיבוש, בפעילות שעשה במלחמה הקודמת הציר של ארצות הברית למען קאוול.
בעיירה ארתור פוינט (Arthurs Point), פרבר של קווינסטאון באי הדרומי של ניו זילנד, נבנה גשר אשר נקרא על שמה של קאוול.
הנצחה נוספת של אדית קאוול נמצאת בפארק הלאוני ג'אפר בקנדה, שם נקרא הר על שמה - הר אדית קאוול ובאנגלית Mount Edith Cavell
הערות שוליים

↑  Judson, Helen, Edith Cavell, The American Journal of Nursing 41 (7), Lippincott Williams & Wilkins, Jul 1941, עמ' 871 doi: 10.2307/3415077 (באנגלית)
1 2 3 4 5  "Edith Cavell Biography". Biography Online (באנגלית בריטית). נבדק ב-2017-11-07.
1 2 3 4 5 6  "Edith Cavell's Life & Legacy". Edith Cavell 1865-1915 (באנגלית אמריקאית). 2015-07-15. נבדק ב-2017-11-07.
↑  K. Pickles, Transnational Outrage: The Death and Commemoration of Edith Cavell, Palgrave Macmillan, 2007, עמ' 98, 100
↑  Heggie, Vanessa (2015-10-12). "Edith Cavell: nurse, martyr, and spy? | Vanessa Heggie". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2017-11-08.
1 2 3  Edith Cavell – Nurse and Martyr, www.kumc.edu (באנגלית)
↑  Catherine Butcher (2015). Edith Cavell: Faith before the firing squad. Monarch Books. p. 16. ISBN 978-0-85721-658-8.
1 2 3 4 5  "Cavell, Edith (1865–1915), Women in World History: A Biographical Encyclopedia, Encyclopedia.com (באנגלית)
↑  "No reprieve for angel of mercy" (באנגלית בריטית). 2002-05-09. נבדק ב-2017-11-08.
↑  Catherine Butcher, Edith Cavell: Faith Before the Firing Squad, Monarch Books, 2015, עמ' 154
↑  Catherine Butcher, Edith Cavell: Faith Before the Firing Squad, Monarch Books, 2015, עמ' 87
↑  לענין האחות אדית קואל, דבר, 8 בספטמבר 1936
↑  חדשות בקיצור, הצופה, 22 ביוני 1941
↑  במלכות הבדים, הארץ, 2 בנובמבר 1939
↑  אדית קול, דבר, 28 באוגוסט 1936
↑  ציר ארצות הברית לא יעזוב את בלגיה, דבר, 14 במאי 1940
↑  admin, Arthurs point, Qweenstown, New Zealand. The Edith Cavell bridge is a 100 year old historic bridge on Shotover river in southern island of New Zealand. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271298605171  PLWABN: 9810645261205606  BIBSYS: 1054855  BnF: cb108892912 (data)  GND: 118668870  ISNI: 0000 0000 6317 6493  LCCN: n86137733  NARA: 10613832  NDL: 00620470  NLA: 36255485  NTA: 070392692  RERO: 02-A006505456  SNAC: w6pc4p9n  SUDOC: 123409713  Trove: 1237637  VIAF: 22935485   WorldCat (עם VIAF): 22935485 
אדית קאוול יושבת במרכז בין סטודנטיות לסיעוד
אדית קאוול במדי הצלב האדום
בול שהודפס לזכרה של אדית קאוול ב-1915 כחלק מתעמולת המלחמה
פאק גון-הייה

זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא .
פָּאק גן-הְיֶה (בקוריאנית: 박근혜; נולדה ב-2 בפברואר 1952) היא פוליטיקאית מדרום קוריאה שכיהנה כנשיאתה בשנים 2013–2017, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה, והראשונה בתפקיד שנולדה כאזרחית קוריאה הדרומית. היא גם האישה הראשונה ששירתה בתפקיד ראש מדינה בצפון-מזרח אסיה. בדצמבר 2016 הודחה מתפקידה כנשיאת קוריאה הדרומית אחרי גל של הפגנות ששיאן היה ב-3 בדצמבר 2016 בהשתתפות למעלה מ-2 מיליון מפגינים ברחבי המדינה. באפריל 2018 נידונה ל-24 שנות מאסר ולקנס של 17 מיליון דולר, אך בשנת 2021 קיבלה חנינה, ושוחררה מהכלא במרץ 2022.
פאק כיהנה כחברת פרלמנט במשך ארבע קדנציות רצופות, בין 1998 ל-2012, כנציגה של מחוז דלסונג. מיוני 2012 החלה את הקדנציה החמישית שלה, כאשר נבחרה למושב ארצי מטעם מפלגת הסאנורי. היא כיהנה כיו"ר המפלגה הדרום-קוריאנית השמרנית, "המפלגה הלאומית הגדולה", בשנים 2004–2006 ובשנים 2011–2012.
פאק היא בתו של פאק צ'ונג-הי, נשיא המדינה בשנים 1963–1979. היא נחשבה לאחד הפוליטיקאים המשפיעים ביותר במדינה יחד עם שלושת ה"קימים": קים יונג סאם, קים דה-ג'ונג וקים ג'ונג-פיל.
נעוריה ותחילת דרכה

פאק נולדה ב-2 בפברואר 1952, בעיר טגו לפאק צ'ונגהי, נשיאה השלישי של קוריאה הדרומית שכיהן בין השנים 1963 ל-1979 והיא בתו הבכורה. לפאק נולדו אחות ואח בשנים מאוחרות יותר.
ב-1953 עברה משפחתה של פאק לסיאול. פאק סיימה תואר ראשון בהנדסת חשמל באוניברסיטת סוגנג ב-1974. היא המשיכה ללימודים באוניברסיטה בגרנובל שבצרפת אך עזבה את צרפת לאחר ההתנקשות באימה.
ב-15 באוגוסט 1974 ניסה מו סה-גוואנג, קוריאני אשר נולד ביפן ותמך בקוריאה הצפונית, להתנקש באביה של פאק. במהלך ניסיון ההתנקשות הוא הרג את אמה של פאק, הגברת הראשונה של קוריאה הדרומית באותו הזמן. במשך שנים נחשבה פאק לגברת הראשונה של קוריאה הדרומית עד 26 באוקטובר 1979, כאשר ראש המודיעין הקוריאני התנקש באביה של פאק, עדיין נשיא קוריאה הדרומית. בזמן זה, פעילים פוליטיים אשר היו יריבים של אביה טענו שנכלאו באופן שרירותי על ידי המשטר. יתרה מכך, זכויות אדם בקוריאה הדרומית נחשבו לנחותות ביחס לפיתוח הכלכלי. ב-2007 פאק הביעה חרטה על היחס ליריבים פוליטיים בתקופה זאת.
ה-Korea Times, אחד משלושת העיתונים הקוריאניים הגדולים בשפה האנגלית, וכן ה-Council on Foreign Relations, מכון מחקר פוליטי אמריקאי, דיווחו כי פאק רואה בעצמה אתאיסטית אך עם השפעות בודהיסטיות וקתוליות. היא דוברת קוריאנית, אנגלית, ספרדית, צרפתית ומנדרינית.
קריירה פוליטית > חברת פרלמנט

פאק נבחרה לראשונה להיות חברת פרלמנט מטעם ״המפלגה הלאומית הגדולה״, עבור מחוז דלסונג, דאגו ב-1998 בבחירות ביניים. המחוז שבו נבחרה פאק נמצא בחלקה הדרומי של קוריאה הדרומית והוא כפרי ברובו. בין השנים 1998–2008 פאק נבחרה שוב להיות חברת פרלמנט באותו מחוז. פאק שירתה כחברת פרלמנט מטעם מחוז דלסונג עד אפריל 2012. במהלך 2012 הודיעה פאק שלא תתמודד שוב על מושב בפרלמנט מטעם המחוז שלה, אלא על מושב יחסי מטעם מפלגת סיינרי. באותה הודעה הצהירה פאק כי היא מתכננת להוביל את מסע הבחירות של המפלגה שלה בבחירות הקרובות. פאק נבחרה למושב יחסי בבחירות בקוריאה הדרומית באפריל 2012.
קריירה פוליטית > יושבת ראש המפלגה ו"מלכת הבחירות"

לאור ניסיון ההדחה הכושל של הנשיא רו מו היון, ופרשת השוחד של מועמדה לנשיאות בבחירות של שנת 2002, המפלגה הלאומית הגדולה נחלה הפסד מוחץ בבחירות הכלליות בשנת 2004. פאק מונתה להיות יושבת ראש המפלגה והובילה את מאמץ המפלגה בבחירות הקרובות. בבחירות הללו המפלגה הלאומית הגדולה איבדה את הרוב שלה בפרלמנט אבל זכתה ב-121 מושבים, דבר הנחשב להצלחה גדולה בהינתן המצב הפוליטי החלש של המפלגה. כיושבת ראש המפלגה היא סייעה למפלגה להגיע להישגים בבחירות מקומיות ואף להשיג רוב בפרלמנט שוב בבחירות הכלליות ב-2006.
במהלך קמפיין הבחירות, ב-20 במאי 2006 ג'י צ'ונג הו, פושע מורשע בן 50, דקר את פאק בפניה עם סכין יפנית. פאק סבלה מחתך באורך 11 סנטימטרים לאורך פניה ונדרשה לניתוח שערך מספר שעות והסתכם ב-60 תפרים. המילים הראשונות שאמרה פאק כשהתעוררה מהניתוח היו ״מה המצב בטג'אן?״. טג'אן היא העיר החמישית בגודלה בקוריאה הדרומית, אחת משש ערי המטרופולין שבקוריאה. לאחר אירוע זה המועמד מטעם המפלגה הלאומית הגדולה, המפלגה של פאק, זכה בבחירות המוניציפליות, זאת אף על פי שפיגר בסקרים ביותר מ-20 אחוזים לפני התקיפה. בנוסף, בין השנים 2004 ו-2006 המפלגה הלאומית הגדולה זכתה בכל 40 מרוצי הבחירות שבהן השתתפה. הישג זה מיוחס ברובו למנהיגותה של פאק את המפלגה. בעקבות הישג זה זכתה פאק בכינוי ״מלכת הבחירות״.
ב-12 בפברואר 2007 ערכה פאק ביקור מתוקשר באוניברסיטת הרווארד שבעיר קיימברידג', מסצ'וסטס, שבארצות הברית. שיא הביקור היה בסופו בנאום שנשאה פאק בפני תלמידי בית הספר ללימודי מדיניות ציבורית שבו אמרה שהיא רוצה להציל את קוריאה וקראה ליחסים קרובים יותר בין קוריאה הדרומית וארצות הברית.
קריירה פוליטית > מועמדות לנשיאות 2007

ב-2007 התמודדה פאק על המינוי של המפלגה שלה להיות המועמדת לנשיאות קוריאה הדרומית. פאק הפסידה בהתמודדות זאת ללי מיונג-באק שהמשיך וזכה בבחירות הנשיאותיות הלאומיות. לי מיונג-באק הוביל בסקרים באופן מוחלט בתחילת ההתמודדות אך פאק הצליחה לצמצם את הפער על ידי האשמת לי מיונג-באק בשחיתות. פאק זכתה במינוי מטעם חברי המפלגה אבל הפסידה במינוי לאחר ספירת כלל הקולות מכל האומה.
קריירה פוליטית > בחירות כלליות 2008

לאחר הבחירות הכלליות בקוריאה ב-2007, לי מיונג-באק בנה ממשלה מתומכים קרובים שלו. תומכיה של פאק טענו שזאת פעולה של נקמה, ושעל המחנה של פאק לפרוש מהמפלגה הלאומית הגדולה. חלק מהתומכים האלו פרשו מהמפלגה הלאומית הגדולה הקימו שתי מפלגות בשם הברית למען פאק וסולידאריות למען פאק של העצמאיים (בקוריאנית: 친박 무소속 연대). פאק עצמה לא הצטרפה למפלגות אלה, אבל תמכה בהן באופן עקיף על ידי כך שאמרה ״אני מקווה שאנשים אלו ישובו בחיים״. לאחר הפרישה הגדולה הזאת, הפורשים הודיעו כי יצטרפו מחדש למפלגה הלאומית הגדולה לאחר הבחירות הכלליות, אך המפלגה הלאומית הגדולה אסרה זאת. בבחירות הכלליות ב-2008 הפורשים זכו ב-26 מושבים: ב-14 מושבים מטעם מפלגות מאורגנות ו-12 מושבים בתור עצמאיים. יחדיו הם שיחקו תפקיד מכריע ברוב המצומצם שהיה למפלגה הלאומית הגדולה. פאק לחצה באופן קבוע שעל המפלגה הלאומית הגדולה להתיר לפורשים לשוב לשורות המפלגה. עד 2011, רוב הפורשים שבו לשורות המפלגה, מה שגרם לכך שהיו בין 50 ל-60 חברי פרלמנט שתמכו בפאק מתוך 171 השייכים למפלגה הלאומית הגדולה.
קריירה פוליטית > ראש מפלגת סאנורי

בתגובה לירידה בפופולריות של המפלגה הלאומית הגדולה בסקרים, המפלגה יצרה ועדת חירום והחליפה את השם של המפלגה מהמפלגה הלאומית הגדולה למפלגת "סאנורי". המשמעות של סאנורי בקוריאנית זה ״חזית חדשה״.‏ ב-19 בדצמבר 2011 פאק מונתה לעמוד בראש ועדת החירום של המפלגה הלאומית הגדולה, מינוי זה הפך אותה למנהיגה דה פקטו של המפלגה.
קריירה פוליטית > בחירות פרלמנטריות 2012

מפלגת סאנורי זכתה בהפתעה אל מול המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בבחירות הפרלמנטריות של 2012, כאשר היא זוכה ב-152 מושבים ושומרת על הרוב שלה בפרלמנט. בגלל פרשיות השחיתות של לי מיונג-באק אשר נחשפו לפני הבחירות, הייתה הסכמה כוללת שמפלגת הסאנורי לא תזכה ביותר מ-100 מושבים. במהלך הקמפיין בן 13 הימים, פאק נסעה בערך 7200 קילומטרים ברחבי קוריאה הדרומית כשהיא מבקרת ביותר מ-100 מחוזות בחירה. ישנו קונצנזוס בקרב מומחי חדשות ופוליטיקה קוריאנית שהמרכיב החשוב ביותר לניצחון של מפלגת הסאנורי הוא מנהיגותה של פאק. מסיבה זאת, הבחירות של שנת 2012 לעיתים מכונות ״שובה של מלכת הבחירות״. תבוסתה של מפלגת הסאנורי במטרופולין הסואן של סיאול בבחירות אלה חשף את המגבלות של ההשפעה הפוליטית של פאק.