התנגדות גרמנית לנאציזם
זרמי ההתנגדות לנאציזם

תנועת ההתנגדות הגרמנית הייתה מורכבת מזרמים שונים, שייצגו מעמדות שונים בחברה הגרמנית, ושיתפו פעולה לעיתים נדירות. במשך רוב תקופת הרייך השלישי היה מגע מועט, ושיתוף פעולה נדיר, בין זרמי תנועת ההתנגדות.
זרם אחד כלל את אנשי השמאל בגרמניה. ה-SPD, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית, ומאנשי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), שפעילותן נאסרה בגרמניה הנאצית. תנועות אלו ראויות לכינוי "תנועות אופוזיציה" יותר מאשר "תנועות התנגדות", שכן פעילותן הייתה מוגבלת מאוד, וכללה בעיקר הטפה לקיום שביתות ושימורו של המבנה המפלגתי, בתקווה לימים טובים יותר ולשינוי פוליטי עתידי. יוצא דופן בתחום זה היה המנהיג הסוציאל-דמוקרטי יוליוס לבר, אשר ריכז סביבו מתנגדי משטר מכל הזרמים, והיה בקשרים עם גורמים בזרמי התנגדות אחרים, כאנשי "חוג קרייזאו".
זרם אחר כלל את אנשי הדת. התנגדותם של יחידים וקבוצות מאנשי הכנסייה, קתולים ופרוטסטנטים. תפקידם היה סמלי בעיקרו. היו מביניהם כדיטריך בונהופר ומרטין נימלר שהטיפו לצאן מרעיתם כנגד המשטר (נימולר היה בתחילה תומך בהיטלר), ופעילותם היוותה השראה לפעילות קבוצות התנגדות כקבוצת הסטודנטים ממינכן המכונה "הוורד הלבן". היו בכירים בכנסייה הקתולית שהתנגדו בצורה פעילה לפעולות מסוימות של הנאצים, אשר נראו כנוגדות את ערכיה של הכנסייה, כבישוף הקתולי קלמנס פון גאלן אשר התנגד למבצע המתת הנכים שכונה תוכנית T4 - אותנסיה. כמו כן היו אינדיבידואלים מהכנסייה שסירבו לשרת בצבא הנאצי מטעמי מצפון, כפרנץ יגרשטטר. הכנסייה הפרוטסטנטית מעולם לא התנגדה לנאציזם כגוף מאורגן, אם כי יחידים מבין הכמרים נמנו עם המתנגדים. במיוחד ראוי לציין בהקשר זה את דיטריך בונהפר, אחד מידידי האמת המעטים של העם היהודי בקרב הכמורה הגרמנית. אף על פי שבונהפר עצמו החזיק בעברו בדעות אנטישמיות, מיד עם תחילת רדיפת היהודים התייצב במלוא כוחו למען הנרדפים וביקש מתלמידיו להתפלל למענם. כמו כן שיתף פעולה בסתר עם נציגים של ביון בעלות הברית, היה מעורב בהצלת יהודים והברחתם לחוץ לארץ, ובעיקר, נמנה עם חוגי ההתנגדות הגרמנית שהתרכזו בשירות הביון הגרמני (אבווהר). בונהפר תמך בכל ליבו בהתנקשות בהיטלר, ובפעולה אלימה שנועדה למגר את המשטר הנאצי.
זרם שלישי מוגדר כ"ההתנגדות הבלתי מאורגנת" - גרמנים יחידים או בקבוצות קטנות שביצעו מעשי התרסה כנגד המשטר או מדיניות מסוימת שלו, שנתפסו כחתרנים בעיני המערכת הנאצית. כך יש לראות את פעילותם של גרמנים שסייעו ליהודים, עמם נמנים כשלוש מאות גרמנים, כשהבולט שבהם הוא אוסקר שינדלר, וכן קבוצות צעירים שנמנעו מלהצטרף להנוער ההיטלראי והתריסו כנגד מדיניותם של הנאצים בדרכים שונות. בין קבוצות אלה נמנו תנועות נוער מאורגנות למחצה כגון נערי הסווינג והפיראטים של אדלווייס וקבוצות נוספות.
הקבוצות והאישים ניהלו את ההתנגדות למשטר הנאצי בתוך מנגנון המדינה הנאצית, שמרכזו בצבא, במשרד החוץ, ובמודיעין הצבאי (האבווהר). קבוצות אלו ניסו להדיח את היטלר עוד בשנת 1938. ניסיון זה היה מאורגן היטב, וכלל אף פלוגות מחץ שהסתתרו במבנים שונים בברלין, חומשו והמתינו ליום פקודה. אולם הניסיון היה תלוי מלכתחילה בשיתוף פעולה בריטי, ונכשל לאחר שהבריטים חתמו עם היטלר על הסכם מינכן הידוע לשמצה. ניסיונות מבודדים שונים להתנקש בהיטלר ולהפיל את המשטר הנאצי התבצעו גם ב-1939, וככל הנראה גם ב-1940 וב-1941. אולם כל הניסיונות נכשלו בשל חוסר שיתוף פעולה מצד גנרלים בכירים, בידודם של הקושרים, ובעיקר - שינויים פתאומיים בלוח הזמנים של היטלר שסיכלו כל ניסיון התנקשות.
לאחר התבוסה הגרמנית בקרב סטלינגרד, בשנת 1942, הצליחו הקושרים לאחד סביבם חלק מן הדמויות המשפיעות ביותר בורמאכט וביניהם מפקד קבוצת הארמיות מרכז, פילדמרשל גינתר פון קלוגה. בשלב זה היה ברור למרבית אנשי הוורמאכט כי היטלר מוביל את גרמניה לאסון, ועל אף "שבועת החיילים" אותה הכריח היטלר כל איש צבא להישבע לו, הסכימו להשתתף בגלוי בקשר כנגדו. יש להבדיל בין שתי קבוצות עיקריות בקשר: אותם הקושרים שהיו מחויבים אידאולוגית למאבק במשטר הנאצי ושאפו להפסיק את פשעי המלחמה שלו, כמו גם להציל את גרמניה מהתבוסה, וכנגדם - קצינים שהצטרפו לקשר מטעמים צבאיים בעיקר, אך ורק כי ראו שגרמניה עומדת להפסיד במלחמה. בקבוצה הראשונה ניתן למנות בעיקר את המפקדים הזוטרים יותר בקשר - גנרל הנינג פון טרסקו, גנרל הנס אוסטר, גנרל פרידריך אולבריכט, סרן אקסל פון דם בוסשה וקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג. בקבוצה השנייה ניתן למנות מפקדים בכירים כמו פילדמרשל פון קלוגה ופילדמרשל ארווין רומל, שהצטרף לקשר אך ורק ביולי 1944. רוב הקושרים, משתי הקבוצות, באו בעיקר (אם כי לא רק) מכת הקצינים הפרוסית, ומבתי האצולה של המשטר הקיסרי הישן, המעמד היחיד בחברה הגרמנית שאליו לא הצליחה האידאולוגיה הנאצית לחדור באופן מוחלט.
את הבסיס האידאולוגי לפעילות זרם זה נתן "חוג קרייזאו", קבוצת אינטלקטואלים בראשות הרוזן הלמוט ג'יימס פון מולטקה, צאצא לבית האצולה הצבאי מולטקה, אשר הקבוצה התכנסה באחוזתו הקרויה "קרייזאו". מולטקה פעל בשיתוף פעולה עם הרוזן פטר יורק פון וארטנבורג. השניים אספו מסביבם קבוצה מגוונת, שכללה את המשפטן הנס ברנד פון האפטן, אחיו של ורנר פון האפטן שהיה בעל תפקיד מפתח בקשר, את ד"ר יוליוס לבר, את ד"ר אדם פון טרוט צו זולץ, עורך דין ודיפלומט, ואת ד"ר אויגן גסטנמאייר, איש כמורה ופילוסוף. כל אחד מחבורה זו תרם את חלקו בניסיון ליצור דמות של גרמניה הרצויה לאחר המלחמה ולתת לקשר רקע אידאולוגי. נראה כי הם גיבשו צורה מרוככת של סוציאל-דמוקרטיה, הנשענת על יסודות נוצריים. קבוצת קרייזאו הייתה בקשר עם קבוצת הקושרים במטה הכללי, דרך הגנרל בק, ועם גורמים נוספים, דרך קרל גרדלר. כן קיימה הקבוצה קשר עם אלן דאלס, מהמודיעין האמריקני, קשר שאותו קיים הדיפלומט טרוט צו זולץ.