stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכוחות המיוחדים של איראן
יחידות תכאוור > משטרה

בכוח אכיפת החוק של הרפובליקה האסלאמית של איראן, כוחות מיוחדים ביניהם (פרסית: يگان ويژه). הכוח המיוחד נגד טרור (NOPO) הוא היחידה המובחרת ביותר במשטרה.
הערות שוליים

↑  "Qods (Jerusalem) Force". Federation of American Scientists Intelligence Resource Program. 21 באוגוסט 1998. אורכב מ-המקור ב-18 בפברואר 1999. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "يگان ويژه "صابرين" چيست و چگونه مي توان عضو آن شد؟". Mashregh News. נבדק ב-15 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "همکاري نوهد ارتش و صابرين سپاه". Mashregh News. נבדק ב-15 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hossein Bastani (24 ביוני 2014), Myth and Reality About NOPO Operations in Iran (בפרסית), BBC, נבדק ב-28 בספטמבר 2015 {{citation}}:  (עזרה)
לשונית ההסמכה עבור ריינג'רס איראניים
יחידת Takavar SNSF בתמרון הנביא הגדול התשיעי, 25-27 בפברואר 2015
צלפים ימיים של חיל הים לובשים חליפת ג'ילי, מצוידים בסייד (Steyr HS .50)
הלגיון השנים עשר פולמינטה

מזבח שהציב יוליוס מאגנוס, מפקד הלגיון השנים עשר פולמינטה, המזבח מתוארך לתקופת מרד בר כוכבא
כתובת שלושת הלגיונות שהתגלתה בירושלים וכוללת את הלגיון השנים עשר פולמינטה. הכתובת מתוארכת לזמן מרד בר כוכבא
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
הלגיון השנים עשר פולמינטה (Legio XII Fulminata) (החמוש בחזיז הברק), נוסד בידי יוליוס קיסר בשנת 58 לפנה"ס בעת מלחמת גאליה, ואורגן מחדש בשנת 44/3 לפסה"נ. הוא שרת במזרח תחת פיקודו של מרקוס אנטוניוס, אחר כך נשלח למצרים על ידי אוגוסטוס, ומשם לסוריה. שירת תחת קאיסניוס פאיטוס בארמניה והושפל בכניעה. הוחזר לסוריה ושהה בה תחת פיקודו של נציב סוריה קסטיוס גאלוס. בשנת 66 לספירה היה הראשון לתקוף את המורדים בירושלים במרד הגדול, וגם לחוות את נחת זרועם של המורדים עד כדי תבוסה. בנסיגה החפוזה, בבית חורון, איבד הלגיון את סמל העיט (Aquila) שלו. בהמשך המרד השתתף במצור על ירושלים (70 לספירה). מיד לאחר דיכוי המרד, וכעונש על חרפת התבוסה, הוא הועבר למליתֵנֶה (כיום אשקי מלטיה) במזרחה של קפדוקיה, סמוך לנהר הפרת, כדי להגן על הגבול המזרחי של האימפריה.
נוכחות הלגיון בארץ ישראל

בכתובת שנמצאה בירושלים מופיעים שמותיהם של שלושת הלגיונות: הלגיון העשירי פרטנסיס, הלגיון השני טריאנה, והלגיון השנים עשר פולמינטה. נוכחותם של הלגיונות האלו בו זמנית יכולה לקשור את הכתובת אך ורק למרד בר כוכבא.
מזבח שהציב יוליוס מאגנוס, מפקד הלגיון השנים עשר פולמינטה. המזבח מתוארך לתקופת מרד בר כוכבא. בחזית המזבח מגולף עיט, מוכתר בזר בידי ניקה, אלת הניצחון. בגומחה הימינית ניצבת טיכה, אלת המזל, ובגומחה השמאלית מינרווה, אלת המלחמה. בגומחה האחורית ניקה עם שלל ניצחון ביד אחת וכף תמר ביד השנייה. החלק התחתון של המזבח התגלה בחולות קיסריה ב-1947 ופורסם על ידי ברוך ליפשיץ. החלק העליון נחשף ב-1983.
מטבעות מפלאוויה ניאפוליס שעליהם מופיעים טביעות רכב של הלגיון, שמתוארכות לשנים 86/7-156/7.
כמאה שנה מאוחר יותר, בימיו של מרקוס אורליוס מסופר על סופת גשמים נוראה שהצילה אותו (או רק יחידה מיחידותיו) בעת מלחמותיו של הקיסר נגד שבטי הקואדי (Quadi) באזור פאנוניה. זו היחידה שהייתה נאמנה לקיסר בעת המרד אבידיוס קאסיוס.
אזכורים בתרבות

בספריו "גיבורי האולימפוס" מתאר ריק ריירדן את הלגיון ה-12, שהוא היחיד ששרד מהאימפריה הרומית ומי שממשיך את מסורתה. מחנה הלגיון נמצא בקליפורניה של ימינו ושם נבנתה אף "רומא" קטנה בה חיים תושבים. חיילי הלגיון ותושבי העיר הם צאצאים של האלים הרומאים. הלגיון איבד את העיט שלו באלסקה. בספר מתואר שלאחר איבוד העיט, הלגיון לא הצליח באף משימה ושום חייל שיצא להשיבו, לא חזר. בספר אף מוזכר המרד היהודי הגדול ככישלון צורב של הלגיון.
רוב הופעות הלגיון מופיעות בספרים בן נפטון וקברו של הרודן.
לקריאה נוספת

מנחם מור, 'הצבא הרומי בפרובינקיה יודיאה בשנים 132–135 לסה"נ', יוון ורומא בארץ-ישראל, (1989), עמ' 109–110
S. Hornblower and A. Spawforth (eds.), The Oxford Classical Dictionary, 3rd Revised Edition, Oxford, 2003, s.v. legion
G. Bertrandy & B.Rémy, Legio XII Fulminata, in: Yann Le Bohec, Les légions de Rome sous le Haut-Empire (2000 Lyon) 253-257
Howgego, CJ, "The XII Fulminata: Countermarks, Emblems, and Movements under Trajan or Hadrian", in: S. Mitchell (ed.), Armies and Frontiers in Roman and Byzantine Anatolia (1983) 41-46
Emil Ritterling, Legio XII Fulminata, Realencyclopädie of Klassischen Altertumswissenschaft, 1925, Columns 1705-1710
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים ב' 555-499
↑  יוסף בן מתתיהו, מלחמת היהודים ז, 18
↑  R. Savignae, 'Inscription Romaine er se[ultres ati Nord de jerusalem' RB 1, (1904), p. 94
↑  B. Lifshitz, Inscriptions latines de Césarée en Palestine, RB 21, 1962, p. 149-150.; * C.M. Lehmann, and K. G. Holum, The Greek and Latin Inscriptions of Caesarea Maritima, Boston 2000, No. 119
↑  Howgego, CJ, "The XII Fulminata: Countermarks, Emblems, and Movements under Trajan or Hadrian", in: S. Mitchell (ed.), Armies and Frontiers in Roman and Byzantine Anatolia (1983) 41-46
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 115322701  VIAF: 207177209   WorldCat (עם VIAF): 207177209
היימא

| --- | --- |
 מדינה:  עומאן עומאן
 מחוז:  אל-ווסטא
 שטח:  90.65 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  3,063 (2010)
 קואורדינטות:  19°57′20″N 56°16′56″E﻿ / ﻿19.955475°N 56.28226944°E﻿ / 19.955475; 56.28226944 
 אזור זמן:  UTC +4
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת עומאן מוגדלת) מסקט סיב סלאלה ניזווא סוחאר סור ח'סאב אל-בוריימי איראן איחוד האמירויות הערביות  ערב הסעודית תימן הים הערבי המפרץ הפרסיהיימא(למפת עומאן רגילה) מסקט סיב סלאלה ניזווא סוחאר סור ח'סאב אל-בוריימי איראן איחוד האמירויות הערביות  ערב הסעודית תימן הים הערבי המפרץ הפרסיהיימא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
היימא (בערבית: هيما; תעתיק מדויק: הימא) היא עיירה במרכז עומאן המשמשת כבירת מחוז אל-ווסטא.
אוכלוסיית העיירה מנתה בשנת 2010 3,063 תושבים.
אקלים

בהיימא יש אקלים צחיח חם (BWh לפי שיטת קפן)
| אקלים בהיימא> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בהיימא> ינואר.27.2.12.3.0.0 | אקלים בהיימא> פברואר.29.6.14.1.0.0 | אקלים בהיימא> מרץ.32.7.17.4.0.2 | אקלים בהיימא> אפריל.39.3.21.6.2.5 | אקלים בהיימא> מאי.42.9.25.2.6.3 | אקלים בהיימא> יוני.44.1.27.1.1.4 | אקלים בהיימא> יולי.42.1.28.0.0.5 | אקלים בהיימא> אוגוסט.42.1.25.4.0.6 | אקלים בהיימא> ספטמבר.39.6.23.7.0.7 | אקלים בהיימא> אוקטובר.36.6.21.0.0.0 | אקלים בהיימא> נובמבר.33.1.18.1.1.1 | אקלים בהיימא> דצמבר.28.9.14.6.0.4 | אקלים בהיימא> ... |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור: http://www.world-climates.com/city-climate-haima-oman-asia/
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בעומאן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היימדל (קומיקס)

| --- | --- |

היימדל, כפי שהופיע בחוברת Mighty Thor Vol.3 #2 מדצמבר 2015, אמנות מאת ראסל דוטרמן.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  מארוול קומיקס
 הופעה ראשונה:  Journey into Mystery #85 (אוקטובר 1962)
 הופעה אחרונה:  Valkyrie: Jane Foster #2 (אוגוסט 2019)
 יוצרים:  סטן לי, לארי לייבר, ג'ק קירבי
 גילום הדמות:  אידריס אלבה ("תור", "תור: העולם האפל", "הנוקמים: עידן אולטרון", "תור: ראגנארוק" ו"הנוקמים: מלחמת האינסוף")
 מידע
 כינויים:  דונלד ואלז, עזרא, היימדל הנאמן, הבלתי ניתן להזזה, שומר החוק השמיימי, רואה-הכל, שומע-הכל, חוזה הכל
 סטטוס:  לא פעיל
 כוחות:  כוח על-אנושי, מהירות על-אנושית, סיבולת גבוהה, אריכות ימים, חושי שמיעה וראייה מפותחים מאוד
 חבר לשעבר בקבוצה:  אלי אסגרד
 דמויות קשורות
 משפחה:  סיף (אחות)
היימדל (באנגלית: Heimdall) הוא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Journey into Mystery #85 מאוקטובר 1962, פרי עטם של הכותבים סטן לי ולארי לייבר והמאייר ג'ק קירבי. דמותו מבוססת על פי האל היימדאל מהמיתולוגיה הנורדית.
היימדל הוא אחיה של הלוחמת האסגרדית סיף, ולוחם אמיץ בעצמו. לאחר ניסיון נוסף של ענקי הסופה להסתער לעבר אסגרד, אודין החליט לבחור שלושה לוחמים שמתוך אחד מהם יבחר שומר לגשר ביפרוסט. היימדל, אנגאר וגורטון הוזמנו, אולם היימדל הוא זה שנמצא ראוי בעקבות כך שחזה את מתקפתם הבאה של ענקי הסופה. כישלונו הראשון הידוע כשומר התרחש כאשר רוח סופה עברה ליד רגלו לתוך אסגרד. היימדל כל כך התבייש בכישלונו, כך שהוא דיווח לאודין, מה שאפשר לו לתפוס את המרגל. לאחר שתור הופיע בכדור הארץ במסווה דונלד בלייק, היימדל שחרר בטעות את לוקי מכלאו בעץ. אודין קבע כי לוקי ישוחרר רק אם מישהו אסגרדי יזיל דמעה עליו; לוקי גרם לעלה לפגוע בעינו של היימדל, מה שגרם לו להזיל דמעה. היימדל המשיך לעמוד כשומר גשר ביפרוסט, עיתים כקו ההגנה הראשון של אסגרד. מתוקף תפקידו, הוא נאבק בתור, אך גם עזר לו במקרים שונים. כאשר שד האש סירטיר פלש לאסגרד, היימדל ניסה להגן על שערי הממלכה אך הובס, וגשר ביפרוסט נופץ. בעקבות כך, היימדל לא הוגבל עוד להישאר בעמדתו. הוא ניצל את זמנו כדי לפתח מערכת יחסים רומנטית עם אמורה המכשפת, אך למרות חיבתם ההדדית, היימדל נאלץ לחזור לעמדתו כאשר גשר ביפרוסט תוקן.
בעקבות הרגנארוק, היימדל היה הראשון שאיתר את תור, והוביל אותו לשאר האסגרדים. במהלך אירועי "שלטון אפל", תור הרג את בור - אביו של אודין - וגורש מאסגרד. היימדל שימש כיועץ לבלדר בעת גזר הדין על תור. הוא חזה מראש את מתקפתו של נורמן אוסבורן על אסגרד, אך לא גילה זאת בעצת לוקי. במצור עצמו, היימדל הגן על אסגרד. בסוף אירוע "הפחד עצמו", תור נהרג בקרב נגד "הנחש", הלוא הוא אחיו של אודין. אוליק טרול הסלעים התחזה לתור והחליף אותו כאל הרעם, וזאת על ידי שינוי זכרונות האסגרדים על ידי המכשפה קארנילה. כאשר לא הצליח לאתר את אוליק, היימדל התחיל לחשוד, וכאשר התעמת עם אוליק, הוכה קשות. עם זאת, למרות פציעותיו, הוא הצליח לדווח על מעשיו של אוליק לאימהות-הכל.
את דמותו של היימדל ביקום הקולנועי של מארוול, ובפרט בסרטי הלייב אקשן "תור", "תור: העולם האפל", "הנוקמים: עידן אולטרון", "תור: ראגנארוק" ו"הנוקמים: מלחמת האינסוף" גילם השחקן אידריס אלבה.
הערות שוליים

↑  Journey into Mystery #104, May 1964
↑  Journey into Mystery #105, June 1964
↑  Journey into Mystery #85, October 1962
↑  Thor #351, January 1985
המלחמה הספרדית-מרוקאית

המלחמה הספרדית-מרוקאית (בספרדית: Guerra de África; מלחמת אפריקה, בערבית: الحرب الإسبانية المغربية; המלחמה ההיספנית-מרוקאית) הייתה מלחמה אשר התרחשה בשנים 1859–1860 בין ממלכת ספרד לממלכת מרוקו תחת השושלת העלווית.
עם הפסדה של מרוקו בסיום המלחמה, ניתנו לספרד תשלומים כפיצויי מלחמה, כמו גם הוקרה רשמית בשטחים סאוטה, מלייה ואיפני. המלחמה החלישה את מעמדה הבין-לאומי של מרוקו ופתחה את דרכן של ספרד והקיסרות השנייה לכיבוש הסופי של הראשונה אשר יתממש רק ב-שנות ה-30.
רקע

השפעתה הבין-לאומית של מרוקו נחלשה עם התקדמות העידן הקולוניאלי. בשנת 1844 הפסידו המרוקאים לצבא צרפת בעת האחרון כבש את שטחי אלג'יריה העות'מאנית ובשנת 1856 נלחצו המרוקאים לחתימת הסכמי סחר אשר קיבעו את השפעתם הכלכלית עם האימפריה הבריטית.
היחסים של מרוקו עם ממלכת ספרד היו מתוחים עוד מימיה של הרקונקיסטה. ספרד שלטה על סאוטה אשר הייתה בחלקת אדמה אפריקאית דבר שהוסיף למתח בין השתיים. העילה למלחמה בשביל ספרד הגיעה כאשר מספר פרשים מרוקאים כפריים תקפו את אזור העיר והעלו אותה באש.
המלחמה

כ-14 ימים מאז פשיטת הפרשים הכפריים על סאוטה, ב-24 באוגוסט 1859, נפטר עבד-אל רחמן, סולטאן מרוקו ובנו, מוחמד הרביעי, סולטאן מרוקו בן ה-29 ירש אותו.
בתחילת אוקטובר מפרסם לאופולדו אודניל, ראש ממשלת ספרד, את עניין הפלישה וקבינט הממשלה מחליט לשלוח אולטימטום אל מקנס אשר מתפקע לבסוף ב-15 לחודש ללא תגובת צד שני.
6 ימים לתוך המלחמה והצי הספרדי חוסם את ערי הנמל טנג'יר, תטואן ולראצ'ה. בתחילת נובמבר מונה אודניל למפקד צבא אפריקה הספרדי. ב-19 בנובמבר הגיע חיל רגלים ספרדי ראשון אל סאוטה וזה מתחיל בפלישה קרקעית. בדצמבר, לאחר התקדמות מועטה בחזית ישנם כשלושה חילות ספרדים בסאוטה ואלו מתכננים פשיטה מרכזית אל עבר העיר תטואן.
עם הגעת תותחים אל המערכה נופלת תטואן לאחר קרב מתמשך מ-4 ועד 6 בפברואר 1860. הקרב על תטואן היה החשוב והקריטי שבמלחמה והביא להוכחה את העליונות הצבאית של התותחים והרובים המתועשים.
עם נפילת תטואן מתחילים הכוחות הספרדים בפשיטה מערבה עד אשר נפגשים ב-23 במרץ בקרב אוד-ראס.
עם סופו של הקרב לטובת הספרדים, מוחמד הרביעי שלח כתב כניעה הנחתם בין לאופולדו אודניל ואל-עבאס בן עבדול רחמן, אח הסולטאן ולפיו מרוקו מכירה בשליטה הספרדית על סאוטה ואתה נלקחות גם מלייה ואיפני, מוסדר כיבוש זמני על תטואן ו-100 מיליון פאסטות מועברות לספרד.
האנדרטה הלאומית לשלום ולצדק

| --- | --- |

לוחות הזיכרון באנדרטה
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון, אתר הנצחה 
 על שם:  lynching in the United States 
 כתובת:  מונטגומרי 
 מיקום:  מונטגומרי, אלבמה
 מדינה:  ארצות הברית 
 מייסדים:  יוזמה לצדק שווה
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2018
 קואורדינטות:  32°22′18″N 86°18′46″W﻿ / ﻿32.37175°N 86.31284°W﻿ / 32.37175; -86.31284
 museumandmemorial.eji.org
  (למפת אלבמה מוגדלת) מונטגומרי ברמינגהאם האנטסוויל מוביל טסקלוסה דיקייטר דותן מ י ס י ס י פ י  טנסי ג'ורג'יה פלורידה מפרץ מקסיקוהאנדרטה הלאומית לשלום ולצדק(למפת אלבמה רגילה) מונטגומרי ברמינגהאם האנטסוויל מוביל טסקלוסה דיקייטר דותן מ י ס י ס י פ י  טנסי ג'ורג'יה פלורידה מפרץ מקסיקוהאנדרטה הלאומית לשלום ולצדק
 
האנדרטה הלאומית לשלום ולצדק (באנגלית: National Memorial for Peace and Justice, ידועה גם בשם National Lynching Memorial (אנדרטת הלינץ' הלאומית) היא אתר ההנצחה הלאומי לקורבנות לינץ' בארצות הברית, ולהכרה בעבר של הטרור הגזעי. היא הוקמה על ידי ארגון יוזמה לצדק שווה (אנ') בעיר מונטגומרי, שבאלבמה ונפתחה ב-26 באפריל 2018.
רקע > לינץ'

לינץ' הוא מעשה אלימות קשה המבוצע על ידי "קבוצה" או "המון" (mob), כלפי קרבן, לרוב מקבוצת מיעוט, ולעיתים מסתיים ברצח. אלימות זאת מופעלת ללא סמכות חוקית. בארצות הברית חלה לאורך השנים אפליה כלפי בני אדם שחורים שלעיתים קרובות לוותה באלימות קשה ומעשי לינץ' נרחבים. כ-3,500 אפרו-אמריקאים נרצחו במעשי לינץ' בין השנים 1882 ל-1968. חוקרים מצאו תיעוד של כמעט 4,400 מקרי "לינצ'ים של טרור גזעני" בין 1877 ו-1950.
הצעת חוק נגד מעשי לינץ' שהונחה ב-1918 על ידי לאונידס סי. דאייר (אנ') בבית הנבחרים של ארצות הברית, הגדירה מעשה לינץ' כ"אסופה של שלושה אנשים או יותר שפועלים יחד במטרה לקחת את החיים של אדם, ללא סמכות החוק, כמעשה ענישה, או על מנת למנוע עבירה ציבורית ממשית או משוערת". הצעת החוק, שהתקבלה בבית הנבחרים ונבלמה בסנאט, איפשרה להטיל קנסות על הקהילה כולה בעקבות מעשה לינץ', בהתאם לגישה שמעשי לינץ' נתמכים על ידי הקהילה. מאחר שלא אושרה בסנאט, לא התקבלה כחוק.
מאז 1882 היו כ-200 ניסיונות להעביר חוקים דומים בקונגרס של ארצות הברית עם הגדרות שונות. אך רק בשנת 2018 העביר הסנאט את הצעת החוק צדק לקורבנות מעשי לינץ' (אנ') של קמלה האריס, קורי בוקר, וטים סקוט. לפי הצעת חוק זו, מוגדר מעשה לינץ' כעבירה בה שני אנשים או יותר גרמו נזק לגופו של אדם אחר מסיבות שקשורות בגזע, צבע עור, דת, לאום, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית, או נכות.
רקע > בניית האנדרטה

האנדרטה נבנתה על שטח של 24 דונם באזור מרכז העיר של בירת מדינת אלבמה, על ידי ארגון היוזמה לצדק שווה (EJI), מוסד ללא כוונת רווח שבסיסו במונטגומרי. הארגון אחראי בין השאר על הקמת מוזיאון המורשת: מעבדות ועד כליאה המונית. בסמוך לאתר שוק העבדים במונטגומרי, בו נמכרו אפריקאים-אמריקאים משועבדים במכירות פומביות. עלות פיתוח ובניית מתחם האנדרטה מוערכת ב-20 מיליון דולר, אשר גויסו מקרנות פרטיות.
מייסד EJI, בריאן סטיבנסון, שאב השראה מאנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו בברלין, גרמניה, וממוזיאון האפרטהייד ביוהנסבורג, דרום אפריקה, כדי ליצור אנדרטת זיכרון ראשונה לקורבנות עליונות לבנה בארצות הברית.
האתר

במרכז המתחם עומדת כיכר הזיכרון שבה תלויים 805 מלבני פלדה בגודל ובצורת ארונות קבורה, המייצגים את כל המחוזות בארצות הברית בהם תועדו אירועי לינץ', כפי שדווחו במחקר שפורסם על ידי EJI, Lynching in America: Confronting the Legacy of Racial Terror ‏(2017).
בין 1877–1950 תועדו יותר מ-4300 לינצ'ים של אפריקאים-אמריקאים, אשר התרכזו ב-12 מדינות הדרום, אך גם במספר מדינות אחרות. האנדרטה היא העבודה הגדולה הראשונה בארצות הברית אשר נוקבת בשמות הקורבנות וחולקת להם כבוד. על כל אחד מלוחות הפלדה חרוטים שמות של נרצחי לינץ'.
מרכז ההנצחה עוצב על ידי MASS Design Group מבוסטון יחד עם מעצבי התאורה Lam Partners, והוא נבנה על שטח של 24 דונם שנרכשו על ידי EJI. יצירות אמנות במוזיאון כוללות פסל על העבדות של האמן הגאנאי קוואמה אקוטו-במפו, פסל המוקדש לנשים שהחזיקו את חרם האוטובוסים של מונטגומרי של האמנית דיינה קינג, כדי לייצג את תקופת המאבק על זכויות האזרח; וכן עבודה המתייחסת לאלימות המשטרתית של היום ולמערכת המשפט המוטה מאת האנק וויליס תומאס.
במיצב של תומאס, Rise Up, המוקד הוא קיר, ומתוך הקיר יוצאים פסלים של ראשים וגופים שחורים המרימים את ידיהם בכניעה לצופה. היצירה מעלה את הרעיון של ניראות, שהיא גם המטרה של כל האנדרטה. הצופה מתבקש להתמקד, ולראות את הנושא של יצירת האמנות. לעומת העבודות האחרות שבמתחם, אשר מעלות סוגיות היסטוריות, פסל זה מתייחס לנושא העכשווי של ברוטליות משטרתית נגד אנשים שחורים. תומאס אמר על עבודתו שהוא רואה אותה כמעלה שאלות שצריך לשאול.
מחוץ למבנה, בשטחים המטופחים המקיפים אותו, מוצבים ספסלים עליהם המבקרים יכולים לשבת כדי להרהר. אזורים אלו מוקדשים לכיבוד והנצחת פעילים כגון אידה ב' ולס, אשר בשנות ה-1890 סיכנה את חייה כדי לדווח את האמת לגבי לינצ'ים. שם מונחים בשורות עמודי פלדה זהים לאלה התלויים באנדרטה. עמודים אלה נועדו להיות זמניים, ו-EJI מבקש מנציגי כל המחוזות לבוא ולקחת את העמודים המתייחסים לאזורם, ולהקים עמם אנדרטאות מקומיות.
בתחילת 2018, חודש לאחר פתיחת המתחם, דווח בעיתונות שלאחר קבלת עתירה מאזרחים שוקל מחוז מונטגומרי לבקש את העמודים "שלו", ושהעיר מונגומרי והמחוז דנו בעניין עוד לפני העתירה.
החשיבות לתיירות המקומית

לפני שנות ה-90 הוקדשה מעט תשומת לב במונטגומרי למורשתה הכואבת של עבדות וגזענות, אבל עכשיו העיר משווקת את עצמה בעזרת מבנים ומתחמים המקושרים למאבק על זכויות האזרח ולהיסטוריה של העבדות, והעיר נרשמה כיעד ראשי של הניו יורק טיימס לשנת 2018. לי סנטל, נציג של משרד התיירות של אלבמה, הודה כי אנדרטת הזיכרון הלאומי מציעה מפגש שונה וכואב: "רוב המוזיאונים מציגים את הנושא באופן אובייקטיבי ושפיר...המקום הזה לא כמוהם. הוא אגרסיבי, פוליטי. ... זהו חלק בהיסטוריה האמריקאית אשר מעולם לא טופל באופן בוטה וישיר". ראש העיר טוד סטריינג' אמר שהאנדרטה מציעה "את הסיכוי הטוב ביותר של האומה שלנו לפיוס".
טקסי הפתיחה, שנערכו במאי 2018, משכו קהלים גדולים של מבקרים למונטגומרי. בין המופיעים באירועי היו סטיבי וונדר, פטי לבל, ואשר.
האתר והמוזיאון הנלווה צפויים למונטגומרי גדילה משמעותית בתיירות, גם אם מדובר ב"תיירות אפלה". המספרים צפויים להגיע עד 100,000 מבקרים נוספים בשנה, למרות התשתית של מונטגומרי אשר כפי הנראה אינה מספקת גישה קלה עבור מבקרים למרכז העיר.
מוזיאון המורשת

יחד עם האנדרטה נפתח מוזיאון המורשת: מעבדות ועד כליאה המונית. המוזיאון מציג תיעוד היסטורי לצד דרמטיזציה של העבדות והגזענות בארצות הברית. ההתקדמות דרך המוזיאון היא כרונולוגית, ומתחילה בעבדות, ומתקדמת דרך תקופות הלינצ'ינג והג'ים קרואו, דרך עידן המאבל לזכויות האזרח, ועד לזמן הווה.
הוא כולל מיצגים על השעבוד של אפריקאים-אמריקאים, גזענית ולינצ'ים, הפרדה גזעית, ואפליה גזעית. המתחם כולל יצירות אמנות נוספות של גלן ליגון, ג'ייקוב לורנס, אליזבת Catlett, טיטוס כפאר, וסנפורד ביגרס. אחת התצוגות היא אוסף של אדמה ממקומות בהם בוצעו לינצ'ים מרחבי ארצות הברית. התערוכה מכוונת להראות את ההשפעה המכריעה של עבדות, לינץ', ודיכוי שחור ברחבי הארץ. המוזיאון מכיל 11,000 רגל מרובע של תצוגה, כולל היסטוריה שבעל פה, חומרים ארכיוניים, וטכנולוגיה אינטראקטיבית.
גלריה

האנדרטה מבחוץ
מיצב מאת קוואמי אקוטו-במפו
לוחות זיכרון
מיצב מאת האנק ויליס תומאס
עמודי פלדה המיועדים לכל מחוז בארצות הברית בו נערכו רציחות לינץ'
ראו גם

הלינץ' בתומאס שיפ ואברם סמית'
ריסי טיילור
טופוגרפיה של הטרור: מוזיאון בברלין המוקדש לקורבנות המשטר הנאצי
הסכם ה"פיפטי פיפטי"

הסכם ה"פיפטי פיפטי", שנקבע ב-1951, קבע כי הייצוג בנבחרות ובמוסדות הספורט בישראל יתחלק שווה בשווה בין מרכזי הספורט "מכבי" ו"הפועל".
בעקבות חילוקי דעות בין שני המרכזים שבשיאם בשנת 1951 פוצלה ליגת הכדורגל לשניים, גביע "יד לעשרה" של מכבי ו"ליגת מגן שלושים שנות ההסתדרות" של הפועל, נחתם הסכם זה שקבע שמחצית מנציגי מוסדות הספורט יהיו ממרכז מכבי והחצי השני ממרכז הפועל, כך גם בנבחרות הייצוגיות.
בסוף שנת 1954 הגיעה לסיומה התקופה הזו בכדורגל הישראלי, וביתר מוסדות הספורט בישראל נמשכה עד 1965.
לקריאה נוספת

חיים קאופמן וחגי חריף, תרבות הגוף והספורט בישראל במאה העשרים, יד יצחק בן צבי, 2002
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספורט בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המלחמה הסורית השלישית

המלחמה הסורית השלישית (ידועה גם בשם המלחמה הלאודיקית) הייתה המלחמה השלישית שפרצה בין בית סלאוקוס לבית תלמי, והתרחשה בין השנים 246–241 לפני הספירה.
רקע

בשנת 252 לפני הספירה נחתם הסכם שלום, שבו ברניקי, בתו של תלמי השני, נישאה לאנטיוכוס השני. הסכם זה לא החזיק מעמד בגלל מאבקי החצר באימפריה הסלאוקית. אנטיוכוס השני מת במסתוריות בזמן ביקור באחוזה של אשתו הראשונה, לאודיקה הראשונה. היא במהרה הכריזה על בנה סלאוקוס השני, למלך על אסיה הקטנה, וכן היא שכנעה את אנשי החצר באנטיוכיה להרוג את ברניקי ואת בנה הקטן, ולהכתיר את בנה סלאוקוס השני כמלך האימפריה הסלאוקית, אירועים אלו הביעו לפרוץ המלחמה הסורית השלישית.
אירועי המלחמה

המלחמה פרצה כשתלמי השלישי פלש לשטחי האימפריה הסלווקית, בזמן שסלאוקוס השני היה באסיה הקטנה כדי לבסס את שלטונו. תלמי השלישי פלש לצפון סוריה והשתלט על אנטיוכיה הבירה. סלאוקוס השני הצליח לגרש את התלמיים מהבירה והאזור. אולם התלמיים הצליחו להחזיק בעיר הנמל סלאוקיה פייריה. בזמן העימות פרץ גל של מרידות במזרח האימפריה, הארצות ממזרח לים הכספי התנתקו מהאימפריה הסלווקית ועברו לשלטונם של הפרתים. סלאוקוס השני הקדיש את כל מרצו לדכא את המרידות ממזרח.
לקריאה נוספת

בצלאל בר כוכבא, "המלחמות הסוריות" - מלחמת מאה השנים בין המעצמות הגדולות על גורל דרום סוריה וארץ ישראל: 200-301  לפנה"ס, זירת קרב - קרבות הכרעה בארץ-ישראל, 2007 (תשסז), עמ' 61–86
Edgar, C.C. Zenon Papyri in the University of Michigan Collection p.4
הערות שוליים

↑  תולדות התקופה ההלניסטית, האוניברסיטה הפתוחה, יחידה 5 (כותבים: בנימין שימרון, רחל צלניק), לוח כרונולוגי, עמ' 19–20.
הפארק הלאומי קהורנגי

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1996
 גוף מנהל:  מחלקת השימור של ניו זילנד
 נתונים ומידות
 שטח:  4,515 קמ"ר
 גובה ממוצע:  1,875 מ' 
 מיקום
 מדינה:  ניו זילנד ניו זילנד
 מיקום:  החוף המערבי, Buller District, מחוז טזמן 
 קואורדינטות:  41°06′43″S 172°14′10″E﻿ / ﻿41.112°S 172.236°E﻿ / -41.112; 172.236
 אתר הפארק
  (למפת ניו זילנד מוגדלת) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןהפארק הלאומי קהורנגי(למפת ניו זילנד רגילה) אוקלנד ולינגטון גיזברן טאורנגה דנידין ואנקה קווינסטאון כרייסטצ'רץ' אינברקרגיל ים טסמןהפארק הלאומי קהורנגי 
 
הפארק הלאומי קהורנגי (באנגלית: Kahurangi National Park) הוא פארק לאומי בצפון-מערב האי הדרומי של ניו זילנד. הפארק משתרע על פני 4,515 קמ"ר, חוצץ בין חבל החוף המערבי למחוז טסמן ומהווה את הפארק הלאומי השני בשטחו בניו זילנד. שמו של הפארק נובע משמו המאורי של האזור, שמשמעותו "נכס יקר ערך".
הפארק כולל מגוון גדול של נופים, צמחייה ובעלי חיים. הפעילויות העיקריות בו הן חקר מערות, רפטינג והליכה בטרקים, ביניהם גם טרק ההיפי (Heaphy Track), שנחשב לאחד משבעת הטרקים המובילים של ניו זילנד (ה-Great walks).
החיים הם נס

| --- | --- |

עטיפת ה-DVD
 בימוי:  אמיר קוסטוריצה 
 הופק בידי:  אלן סארד   אמיר ומאיה קוסטוריצה
 תסריט:  רנקו בוז'יק   אמיר קוסטריצה
 שחקנים ראשיים:  סלאבקו סטימק   נטשה סולאק
 מוזיקה:  אמיר קוסטוריצה 
 צילום:  מישל אמטייה 
 מדינה:  סרביה, צרפת, סרביה ומונטנגרו 
 הקרנת בכורה:  2004
 משך הקרנה:  155 דקות
 שפת הסרט:  סרבו-קרואטית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מוזיקלי, סרט קומדיה, סרט מלחמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
כלי הרכב ששימש את לוקה לתנועה על המסילה
החיים הם נס (בסרבו-קרואטית:  Život je čudo) הוא סרט קולנוע משנת 2004 בבימויו של אמיר קוסטריצה שגם השתתף בכתיבת התסריט וביצירת פסקול הסרט.
הסרט מתרחש על רקע מלחמת בוסניה.
עלילה

הסרט מתרחש באזור כפרי הררי בבוסניה. לוקה (סלאבקו סטימק) הוא מהנדס סרבי שהגיע מבלגרד, יחד עם אשתו ג'דרנקה (וסנה טריוואליץ), זמרת אופרה מעורערת בנפשה, ובנו מילוש (ווק קוסטיץ'), שהוא שחקן כדורגל, לרגל סלילתה של מסילת רכבת העוברת בכפר, שתקשר את מזרח בוסניה עם סרביה. לוקה הגיע כדי לפקח על הסלילה ולתפעל את תחנת הרכבת.
לוקה עסוק בעבודתו, וסלילת המסילה מתקרבת לסיומה. מילוש חולם על קבלתו לקבוצת הכדורגל פרטיזן בלגרד. לוקה האופטימי מתעלם מסימני המלחמה שהחלה בקרואטיה ומאיימת להתפשט, ואילו אשתו חרדה מאוד מפני התפתחות זו.
כאשר המלחמה פורצת, מילוש מגויס לצבא הסרבי ובתום מסיבת הפרידה שנערכת לכבודו נעלמת ג'דרנקה בזרועותיו של מוזיקאי הונגרי. כעבור זמן קצר מגיע הדוור, וליה (אלכסנדר ברסק), ומספר ללוקה שבנו נפל בשבי המוסלמים הבוסנים. ידידיו של לוקה מביאים לו את סאבחה (נטשה סולאק) מוסלמית בוסנית צעירה ונאה שעבדה כאחות בבית החולים המקומי, והפכה לשבויה. הם מספרים ללוקה שסאבחה היא ממשפחה מיוחסת, ולכן יוכל להחליף אותה בבנו השבוי, מיד כשסאבחה תודיע למשפחתה על העסקה המוצעת.
לוקה מחזיק את סאבחה בביתו, ולבקשתו היא כותבת את המכתב המציע חילופי שבויים, אך כעבור זמן מגלה לו שהיא אינה ממשפחה מיוחסת, אלא במקרה שם משפחתה הוא כשם של אותה משפחה. לוקה נמלא זעם ומנסה לגרש את סאבחה, אך היא מעדיפה להישאר אתו.
לוקה וסאבחה מתאהבים, תוך כדי המולת הקרבות סביבם, והעניינים מסתבכים כאשר ג'דרנקה חוזרת הביתה. לוקה וסאבחה מנסים להימלט לאזור הסרבי באמצעות חציית הנהר דרינה, אך צלף בוסני יורה בסאבחה ופוצע אותה. במאמץ רב מוביל לוקה את סאבחה לבית החולים, תוך שבדרך היא מאבדת דם רב, היוצר פס אדום בשלג. הרופאים נאבקים על חייה ומצליחים להצילה.
מוכרזת הפסקת אש בפיקוח חיילי האו"ם, ומתחילים חילופי שבויים. סאבחה רוצה להישאר עם לוקה, אך מוחזרת נגד רצונה, ומילוש חוזר אף הוא. משפחתו של לוקה מתאחדת, אך לוקה ממשיך להיות מאוהב בסאבחה. הוא מחליט להתאבד על פסי הרכבת, אך הרכבת המתקרבת נעצרת משום שאתון עומדת על המסילה. לוקה מאושר שחייו נצלו בנס, ולהפתעתו סאבחה נמצאת ברכבת, והשניים מסתלקים לדרכם על גבה של האתון.
פרסים

בשנת 2005 זכה הסרט בפרס סזאר לסרט הטוב ביותר מהאיחוד האירופי.
ראו גם

דרוונגרד