stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאודריך השני

| --- | --- |

 לידה:  587 
 פטירה:  613 (בגיל 26 בערך) מץ, צרפת 
 בן או בת זוג:  ארמנברגה 
 
הממלכה הפרנקית כפי שהייתה לאחר הסכם אנדלוט (אנ') בשנת 587. את הממלכה הבורגונדית של גונתרם (ורוד) ירש תחילה כילדברט השני ולאחר תיאודריך השני.
תיאודריך השני (Theuderic II או Theuderich, Theoderic, Theodoric; בצרפתית: Thierry;‏ 587–613) היה מלך פרנקי מרובינגי של בורגונדיה (אנ') (595–613) ואוסטרזיה (612–613).
תיאודריך היה בנו השני של המלך כילדברט השני.
אמו הייתה המלכה פאילובה (Faileuba), אשתו החוקית של כילדברט.
עם מות אביו בשנת 595, קיבל תיאודריך את ממלכת בורגונדיה של גונתרם, עם בירתה באורליאן, ואילו אחיו הבכור, תיאודברט השני, קיבל את ממלכת אביהם אוסטרזיה, ובירתה במץ. הוא גם קיבל את הריבונות על הערים (civitates) טולוז, אז'ן, נאנט, אנז'ה, סאנט (אנ'), אנגולם, פריגו, בלואה, שארטר ולה מאן. בתקופת הקטינות שלו, ומאוחר יותר, הוא שלט בהדרכתה של סבתו ברונהילדה, שסולקה מאוסטרזיה על ידי אחיו תיאודברט השני.
בשנת 596, כלותאר השני, מלך נויסטריה, ופרדגונד, אמו של כלותאר, תפסו את פריז, שהייתה אמורה להיות בשליטה משותפת. פרדגונד, אז העוצרת של בנה, שלחה כוח ללאפו (אנ') וצבאותיהם של תיאודברט ותיאודריך הובסו.
בשנת 599 אולצה ברונהילדה על ידי תיאודברט לצאת מאוסטרזיה והיא נמצאה משוטטת ליד ארסיס (אנ') בשמפאן על ידי איכר, שהביא אותה לתיאודריך. תיאודריך קיבל אותה בברכה ונפל בקלות תחת השפעתה, שנטתה למלחמה נקמנית בתיאודברט באותה תקופה. עד מהרה היו תיאודריך ואחיו במלחמה. הוא הביס את תיאודברט בסנס, אבל המלחמה חסרת המנוחה מצד בן דודם כלותאר הניעה אותם לחבור נגדו. הם חידשו את הקרב נגד נויסטריה, ובשנת 600, הביסו את כלותאר בדורמלס (אנ') (ליד מונטרו (Montereau-Fault-Yonne)) על נהר האורוון (אנ'). האדמה בין נהר הסן ונהר האואז חולקה בין תיאודריך לתיאודברט, כאשר תיאודריך קיבל את השטח שבין הסן לנהר הלואר כולל ספר הברטאן. הם גם פעלו יחד בגסקוניה, שם הכניעו את האוכלוסייה המקומית והציבו את גניאליס (Genialis) כדוכס.
עם זאת, בשלב זה, שני האחים החלו להלחם זה נגד זה, ותיאודריך הביס את תיאודברט באטאמפ (אנ'). בשנת 604 פלש כלותאר לממלכתו של תיאודריך, שעמדה גם מול בנו של כלותאר, מרובך, והמאיורדומוס שלו (הממונה על הארמון של נויסטריה), לנדריק (אנ'). תיאודריך פגש אותם באטמפ על הלואט (Louet), אבל תיאודברט סירב להושיט לו עזרה. תיאודריך ניצח, אבל המאיורדומוס שלו, ברתואלד (אנ'), נהרג. המאיורדומוס הבא, פרוטדיוס (אנ'), תומך של ברונהילדה, עודד מלחמה עם אוסטרזיה, אך האצילים התנקשו בו והקרב לא יצא לפועל, הסכם שנכפה על ידי אנשיו של תיאודריך. בשנת 610, הוא איבד את אלזס, הסנטואה, התורגאו ושמפאן לאחיו, ואנשיו ממזרח להרי היורה הובסו על ידי האלמאנים. עם זאת, הוא הביס את תיאודברט בטול (Toul) (בערך 611) ואחר כך בטולביאק (אנ') ב-612. הוא לכד את תיאודברט הנמלט בקרב בטולביאק ומסר אותו – לאחר שלקח את האביזרים המלכותיים שלו – לסבתו ברונהילדה, ששלחה אותו למנזר. ברונהילדה ככל הנראה רצחה את תיאודברט (יחד עם בנו מרובך) כדי לאפשר לתיאודריך לעלות על שני כסי המלוכה באין מפריע. תיאודריך מת מדיזנטריה בבירתו האוסטרזית מץ בסוף שנת 613, בזמן שהכין מסע מלחמה נגד אויבו הוותיק, כלותאר, אשר בהתבסס על הסכם עם תיאודריך במהלך מלחמת האחים האחרונה, השתלט מחדש על דוכסות דנטלין (אנ').
משפחתו

תיאודריך התחתן עם ארמנברגה (אנ'), בתו של מלך ספרד הוויזיגותי, ויטריק (אנ'), בשאלון בשנת 606, אולם בשנת 607 הוא שלח אותה לביתה בבושת פנים, וברית מרובעת של כלותאר, תיאודברט, ויטריק והמלך הלומברדי אגילולף (אנ') זממה נגדו, אבל זה הסתיים בלא כלום. בכך ששלל מעצמו את ההזדמנות להביא צאצאים לגיטימיים, ירש אותו בנו סיגברט השני תחת העוצרות של ברונהילדה.
לתיאודריך היו ארבעה בנים מפילגשים ששמותיהן לא ידועים:
סיגברט השני (601–613), שירש אותו בשתי ממלכותיו
כילדברט (נולד ב-602, תאריך הפטירה לא ידוע)
קורבוס (603–613)
מרובך (נולד ב-604, תאריך הפטירה לא ידוע), בן הסנדקאות של כלותאר השני
הערות שוליים

↑  אורה לימור, "ממלכת הפרנקים במאה ה-7", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 3, פרק ד, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 72.
1 2  יצחק חן, "המינהל המלכותי בתקופה המרובינגית", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 5, עמ' 210.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012679235205171  BnF: cb17787584x (data)  GND: 138421374  SUDOC: 233737332  VIAF: 13154981821867742928   WorldCat (עם VIAF): 13154981821867742928
בנדיקטוס האחד עשר

בנדיקטוס האחד עשר (בלטינית: Benedictus XI‏; 1240 - 7 ביולי 1304), אפיפיור מ-22 באוקטובר 1303 עד מותו.
ניקולס בוקאזיני נולד למשפחה ענייה בטרוויזו הסמוכה לוונציה. כשהיה בן 14 בלבד נכנס למסדר הדומיניקנים. אחרי שלמד 14 שנה שימש ככומר וכמורה מחוזי בחבל לומברדיה שבצפון איטליה. ב-1296 הפך לראש מסדר הדומיניקנים. ב-1298 נתמנה לקרדינל על ידי האפיפיור בוניפקיוס השמיני, ושימש כשליחו לצרפת. ביוני 1303 הגן על האפיפיור ושחרר אותו משביו בידיו של גיום דה נוגרה (אנ'), שהיה שליחו של פיליפ הרביעי מלך צרפת באיטליה. אחרי מות בוניפקיוס השמיני באוקטובר 1303, נבחר ניקולס בוקאזיני לאפיפיור בשם בנדיקטוס האחד עשר.
בנדיקטוס האחד עשר ניסה להגיע לפשרה עם פיליפ הרביעי (היפה), מלך צרפת, על ידי כך שביטל את הצווים של בוניפקיוס השמיני שפגעו בסמכותו של המלך. אולם ב-7 ביוני 1304 נידה מן הכנסייה את גיום דה נוגרה ואת אלה שחטפו, שמו במעצר וגרמו למותו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני. ב-22 ביוני 1304 נתקף בנדיקטוס האחד עשר בדיזנטריה, יש אומרים כתוצאה מהרעלה על ידי אויביו, ונפטר כעבור שבועיים בפרוג'ה. במקומו נבחר לאפיפיור קלמנס החמישי.
ג'ובאני בלזוני

| --- | --- |

 לידה:  5 בנובמבר 1778 פדובה, הרפובליקה של ונציה 
 פטירה:  3 בדצמבר 1823 (בגיל 45) Ughoton, ניגריה 
 בן או בת זוג:  שרה בלזוני 
 תקופת הפעילות:  ? – 3 בדצמבר 1823 
 גילויים בולטים:  עתיקות מצרים
 
חרותת על קיר חדר הקבורה בפירמידת חעפרע: "תגליתו של ג. בלזוני, 2 במרץ 1818"
שינוע פסלו של רעמסס השני ביוזמת בלזוני; הפסל מוצב במוזיאון הבריטי (אנ') ומכונה "ממנון הצעיר" (אנ')
ג'ובאני בלזוֹני (באיטלקית: Giovanni Battista Belzoni; ‏5 בנובמבר 1778, פדובה – 3 בדצמבר 1823) היה חוקר מצרים העתיקה והרפתקן איטלקי. בין היתר הוא גילה את מקדש אבו סימבל.
קורות חייו ומעשיו

ג'ובאני בלזוֹני נולד בפדובה למשפחה מרובת ילדים, היו לו 13 אחים ואחיות. המשפחה הייתה במקור מרומא ובגיל 16 חזר אליה. הוא למד הנדסה מספר שנים. בשנת 1798 רומא נכבשה על ידי כוחות צרפת ובשנת 1800 בלזוני עבר להולנד שבה התפרנס כספר.
בשנת 1803 בלזוני נמלט לאנגליה כדי לא להגיע למעצר בעקבות חובות. בהיותו באנגליה הוא התחתן והצטרף לצוות של קרקס ונודע בכינוי "בלזוני הגדול" בשל גובהו וכוחו הרב. בשנת 1812 ביחד עם צוות הקרקס הוא נסע לסבב הופעות באירופה ובשנת 1815 הגיע למלטה. במלטה ניסה בלזוני לעניין את נציגו של שליט מצרים מוחמד עלי במכונה הידראולית שבנה, אך ללא הצלחה יתרה. בהמלצת יוהאן לודוויג בורקהרדט הוא עבר למצרים שם פעל גם בשירותו של הקונסול הבריטי הנרי סולט ברכישת עתיקות. בין היתר ניהל את שינוע פסלו של רעמסס השני במשקל של 7.25 טון מהרעמסאום בתבאי שבמעלה הנילוס עד נמל אלכסנדריה ואילך עד בריטניה, שם נרכש על ידי המוזיאון הבריטי.
בהיותו במצרים בלזוני ערך מספר מסעות. הוא גילה מחדש מקדש אבו סימבל בשנת 1817. הוא היה הראשון שהצליח להיכנס לפירמידת חעפרע, גילה את מקום קבורתו של סתי הראשון וערך תגליות נוספות, בהן סקירה וזיהוי של אתר ברניקי טרוגלודיטיקה לחוף הים האדום. בשנת 1819 חזר בלזוני לאנגליה ותיאר את המסע בספרו Narrative of the Operations and Recent Discoveries within the Pyramids, Temples, Tombs and Excavations in Egypt and Nubia. בשנת 1820 הוא ארגן תערוכה עם הממצאים מקבר סתי הראשון ובהמשך העביר את התערוכה לפריז.
בשנת 1823 הפליג עם אשתו שרה בלזוני למערב אפריקה בכוונה להגיע לטימבוקטו. בלזוני הצליח להיכנס לממלכת דהומיי (בשטחי ניגריה המודרנית), אך שם חלה בדיזנטריה ומת.
בשנת 1829 שרה בלזוני פרסמה את ציוריו מעמק המלכים.
לקריאה נוספת

Mayes, Stanley. The Great Belzoni: The Circus Strongman Who Discovered Egypt`s Treasures. Tauris Parke Paperbacks (2003). ISBN 978-1-84511-333-9
קרליס אולמניס

קרליס אולמניס (בלטבית: Kārlis Ulmanis; ‏4 בספטמבר 1877 – 20 בספטמבר 1942) היה פוליטיקאי לטבי, מנהיג מפלגת האיכרים, גיבור מלחמת העצמאות הלטבית בשנת 1920. כיהן כראש ממשלת לטביה במספר קדנציות לאורך שנות ה-20 וה-30, מחולל ההפיכה בלטביה ב-15 במאי 1934 שהפכה אותו לשליט הבלתי מעורער במדינה עד קיץ 1940, עת הפלישה הסובייטית למדינה. הוא הוגלה לברית המועצות ומת בשנת 1942 בהיותו במאסר.
ביוגרפיה > ילדות ותחילת דרכו

אולמניס נולד למשפחה אמידה בחווה בפלך קורלנד בלטביה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. הוא למד בתיכון בילגבה אך לא סיים את לימודיו ובמקום זאת הלך בשנת 1896 ללמוד את עסקי החלב בטַפִּיאַאוּ שבגרמניה עד 1899. בשנת 1902 נסע ללמוד חקלאות במכון הטכנולוגי של ציריך ובאוניברסיטת לייפציג ולאחר מכן עבד כסופר, מרצה ומנהל חקלאי. הוא הביע תמיכה במהפכת 1905 ובעקבות זאת נעצר ב-21 בדצמבר 1905 והוחזק בכלא פסקוב. במאי 1906 הוא כבר עבד בחווה של אחיו בלטביה, אולם כשהבין שהמשטרה הצארית נמצאת בעקבותיו עזב את לטביה והלך ללמוד באוניברסיטת נברסקה – לינקולן בארצות הברית, ממנה קיבל תואר ראשון בחקלאות בשנת 1909. הוא עבד זמן קצר כמרצה בנברסקה ולאחר מכן עבר ליוסטון בה רכש מחלבה.
ביוגרפיה > בפוליטיקה

בשנת 1913 חזר ללטביה, לאחר שהוכרז על חנינה לפעילים פוליטיים ברוסיה. במהלך מלחמת העולם הראשונה יסד את התאחדות האיכרים הלטבית, שהייתה אחת משתי המפלגות הדומיננטיות בלטביה באותה תקופה, לאור היות כ-70% מאוכלוסיית לטביה איכרים. אולמניס היה ממכריזי העצמאות של לטביה ב-18 בנובמבר 1918, והוא מונה לראש הממשלה הראשון של לטביה. אולמניס כיהן כראש הממשלה מספר כהונות ובין לבין החזיק בשנת 1926 בתפקיד שר החוץ, בו ניהל שיחות עם ברית המועצות על כריתת חוזה ביטחון.
ביוגרפיה > שליט לטביה

במרץ 1934 הקים אולמניס ממשלה חדשה שזכתה לאמון 50 מתוך מאה הצירים של הסיים הלטבי. אולמניס ביקש אז לשנות את החוקה כדי "להגן על הדמוקרטיה".
בלילה שבין ה-15 ל-16 במאי 1934, אולמניס, עם תמיכת שר המלחמה יאניס באלודיס הכריז על מצב מלחמה, פיזר את הפרלמנט הלטבי ואסר על קיומן של מפלגות פוליטיות. ההפיכה בה לא נשפך דם, בוצעה בתמיכת הצבא הלטבי ויחידות משמר לאומי בשם איזסארגי שהיו נאמנות לאולמניס. אישי ציבור ופוליטיקאים רבים, בייחוד מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית אך גם אנשי מפתח מהימין ומהשמאל הקיצוני נכלאו, כמו גם קציני צבא שהתנגדו להפיכה. במשך ארבע השנים הבאות אולמניס קיים שלטון צווים מוחלט, ללא מעורבות של הפרלמנט. הוא הוציא צו אשר מעביר את סמכויות הפרלמנט לממשלה (הקבינט) עד אשר חוקה חדשה תיכנס לתוקף. הנשיא המכהן, אלברטס קווייסיס תמך בהפיכה ונשאר בתפקידו. ב-19 במרץ 1936, ממשלת אולמניס אישרה חוק שהתירה לאולמניס לכהן גם בתפקיד נשיא המדינה וגם ראש הממשלה לאחר שאלברטס קווייסיס יסיים את תפקידו, תוך הפרה בוטה של החוקה הלטבית, שקבעה כי יו"ר הסיימה, הפרלמנט הלטבי, יכהן כנשיא בפועל עד לקיומן של בחירות חדשות. לאחר שקוויסיס עזב את תפקידו ב-11 באפריל 1936, אולמניס שילב את שני התפקידים. שלטונו של אולמניס היה ייחודי בקרב הדיקטטורות האירופיות בתקופה של בין שתי מלחמות העולם. אולמניס לא שלט באמצעות מפלגה, פרלמנט חותמת גומי או אידאולוגיה חדשה. הייתה זו דיקטטורה אישית, פטרנליסטית, בה אולמניס, שקרא לעצמו "מנהיג העם", עשה לטענתו מה שחשב שנכון עבור העם הלטבי. החיים הפוליטיים נשלטו מלמעלה והתרבות והכלכלה אורגנו לפי קווים פשיסטיים נוסח איטליה הפשיסטית של מוסוליני. חלק מחוקת לטביה וחירויות אזרחיות הושעו. כל העיתונים בבעלות ארגונים או מפלגות פוליטיות נסגרו, כמו גם עיתונים בבעלות יהודית. הפרסומים שכן הותרו עברו תחת זכוכית מגדלת של הצנזורה, בעוד שהארגון הפרא-צבאי, האייזסארגי נהנה מפרבילגיות. אולמניס שהשתייך לימין הפוליטי, קידם את הסיסמה "לטביה בשביל הלטבים", על פיה המדינה הלטבית תהיה מדינת לאום. במקביל, הססמה "השמש של לטביה תזרח מעל כולם" גם הייתה בשימוש, ולא נעשה דיכוי משמעותי של המיעוטים במדינה (גרמנים ויהודים). אמצעי תקשורת יהודים וגרמנים הורשו להתקיים תחת מגבלות הצנזורה. אולמניס גרס כי כל מיעוט רשאי לפתח את תרבותו במקום לעבור אסימילציה עם הלטבים, ושתפקידה העיקרי של המדינה הלטבית הוא לפתח את תרבותו ורווחתו של הרוב הלטבי במדינה. זה היה אמור להיות מושג באמצעות מעורבות מוגברת של הממשלה בכלכלה הלטבית ושימת דגש על פיתוח התרבות הלטבית. סרטים שהופקו באותה תקופה הראו כי למיעוטים הגרמנים, יהודיים ופולנים במדינה יש יותר מידי עוצמה כלכלית והדבר מונע מהלטבים למצות את הפוטנציאל של עצמם. מדיניות של לטביזציה בחינוך הובילה לצמצום סובסידיות לחינוך מיעוטים. על אף מדיניותו, לא נעשה שימוש בהפעלת כוח כלפי המיעוטים, ובין 1920–1939 יהודים רבים שברחו מרוסיה מצאו מקום מפלט בלטביה. בתקופת נשיאותו ללטביה היו הישגים כלכליים משמעותיים. המדינה תפסה תפקיד חשוב בכלכלה, וחברות קטנות אוחדו לכדי עסקים גדולים בבעלות הממשלה. ההליך נוהל על ידי בנק Latvijas Kreditbanka שנוסד ב-1935. פרויקטים ציבוריים רבים הושלמו ובהם תחנת הכוח ההידרואלקטרית Ķegums.
ביוגרפיה > פלישת ברית המועצות ונפילתו

ב-23 באוגוסט 1939 חתמו ברית המועצות וגרמניה הנאצית על הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, לפיו המדינות הבלטיות ובהן לטביה, יהיו תחת חסות סובייטית. לאחר אולטימטוב סובייטי באוקטובר 1939, אולמניס נאלץ לחתום על הסכם עזרה הדדית עם ברית המועצות, שהתיר לה להחזיק בסיסי צבא בלטביה. ב-17 ביוני, לטביה נכבשה ב-17 ביוני 1940. אולמניס, שהבין כי לא ניתן יהיה לנצח במלחמה מול ברית המועצות הורה ללטבים לא להביע כל התנגדות, בנאום רדיו אמר "אני אשאר במקומי ואתם תישארו במקומכם". הופצה שמועה שאולמניס מת משברון לב שהתבררה כלא נכונה: במהלך אותו חודש אולמניס שיתף פעולה עם הסובייטים. הוא התפטר מתפקידו כנשיא וכראש ממשלה שלושה ימים לאחר הכיבוש, ומינה ממשלת שמאל בראשות ראש הממשלה אוגוסטס קירהנשטיינס, שלמעשה נבחרה על ידי השלטונות הסובייטים. תפקיד הנשיא בוטל. ב-14–15 ביולי נערכו בחירות ל"סיימה העממית" שהחליפה את הפרלמנט הלטבי הקיים, ובהן ניצחה הרשימה הקומוניסטית. ב-21 ביולי התכנסה הסיימה העממית והכריזה על הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית ועל הצטרפותה של זו האחרונה כרפובליקה בברית המועצות. באותו תאריך, אולמניס אולץ לפרוש, והוא ביקש פנסיה ואישור להגר לשווייץ. הוא נעצר על ידי השלטונות הסובייטים ונשלח לסטאברופול שברוסיה, שם עבד כאגרונום בקולחוז במשך שנה. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ובעוד הוורמאכט מתקרב לסטאברופול, הוא פונה ביחד עם אסירים נוספים לכלא בקראסנובודסק שברפובליקה הטורקמנית. בדרך לשם הוא חלה בדיזנטריה ומת ב-20 בספטמבר 1942. קברו לא נודע, אך אתר הנצחה קטן נבנה בבית הקברות טורקמנבאשי. אולמניס לא היה נשוי ולא היו לו ילדים והוא נהג לומר כי הוא "נשוי ללטביה".
הערות שוליים

↑  Karlis Ulmanis: From University of Nebraska Graduate to President of Latvia
↑  כריתת חוזה בטחון בין לטביה ורוסיה, הצפירה, 20 באוקטובר 1926
↑  שנוי חוקה בלטביה, דבר, 21 במרץ 1934
↑  אולמאניס מת, מיניסטרים לשעבר התאבדו?, דבר, 4 באוגוסט 1940
הרב נורוק וציונים אחרים לא גורשו, דבר, 20 בספטמבר 1940
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810545263105606  BnF: cb167495624 (data)  GND: 119079968  ISNI: 0000 0000 8222 8578  LCCN: n84174909  LNB: 000003663  NTA: 097711942  SNAC: w6dn57pv  SUDOC: 176502424  VIAF: 40180558   WorldCat (עם VIAF): 40180558 
אולמניס בהיותו שליט לטביה
שומר

ערך זה עוסק בחבל ארץ ותרבות היסטוריים במסופוטמיה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

מפת מסופוטמיה בעת העתיקה
 אזור גאוגרפי:  מסופוטמיה, המזרח הקרוב, המזרח התיכון
 תקופה:  מסופוטמיה 
 טווח תאריכים:  4,500 לפנה"ס – 1,900 לפנה"ס
 תרבות קודמת:  תקופת עובייד
 תרבות הבאה:  האימפריה האכדית
 
 מפת פיזור ממצאים מתקופת עובייד ברחבי המזרח התיכון באלפים השישי והחמישי לפנה"ס. שימו לב להתפשטות המפרץ הפרסי מערבה למרחק של למעלה מ-200 ק"מ (בהשוואה להיום) עד אור וארידו
 
לוח בכתב שומרי מהמאה ה-26 לפנה"ס
ארץ שוּמֵר השתרעה על רובו של אזור הנמצא בדרום מסופוטמיה אשר בדרום עיראק המודרנית. לדעת החוקרים, התרבות השומרית היא התרבות הראשונה הידועה בתולדות האנושות. לפי ההנחה המקובלת, ראשיתה של תרבות זו בסביבות שנת 3500 לפנה"ס. שומר הייתה מחולקת בין ערי-מדינה שנלחמו באופן תדיר זו עם זו.
לתרבות זו מיוחסות כל ההתחלות של ציוויליזציה מתקדמת שעתידות היו לשמש כבסיס לתרבות האירו-אסיאתית: המצאת הגלגל, כתב היתדות, מדע, מתמטיקה, בתי משפט ועוד. תרבות זאת זוהתה לראשונה בשנת 1869 על ידי הצרפתי ז'יל אופרט שחקר לוחות בכתב יתדות. הוא קרא לתרבות שומר.
רקע

ראיות ארכאולוגיות מראות רציפות ההתיישבות בדרום מסופוטמיה החל מ"תקופת עובייד" (5900–4300 לפנה"ס). התרבות נקראת על שם המקום בו זוהו לראשונה שרידיה בדרום מזרח מסופוטמיה (שמו העתיק ארידו). מדובר בתרבות פרה-היסטורית שקדמה לשומרים. התרבות מאופיינת בקרמיקה מיוחדת ובישובים גדולים. בכפרים נתגלו סימנים של חקלאות המבוססת על גידול שעורה וחיטה בעזרת טכניקות פשוטות של השקיה. נמצאו מבנים גדולים ובהם מקדשים. שרידי התרבות התגלו באזור נרחב בהרי הזגרוס, צפון סוריה (של היום) וחופי המפרץ הפרסי. הפיזור הרב של הממצאים ייתכן ומרמז על פעילות מסחרית ומושבות של סוחרים.
בתחילת האלף הרביעי לפנה"ס הופיעה תרבות חדשה המאופיינת בקרמיקה פשוטה ושימושית המיוצרת בכמויות גדולות, ביישובים עירוניים גדולים עם מבנים מונומנטליים ובמערכות השקיה מורכבות. שרידי התרבות התגלו ראשונה בוורכה (warka) היא אורוכ העתיקה (ארך בתנ"ך).
המונח "שומרי" שניתן למתיישבים החדשים הוא כינוי המופיע לראשונה אצל האכדים. יש חוקרים הטוענים שהשומרים כינו את עצמם "שחורי הראש" (בשומרית: סא-גי-גא) ואת ארצם "ארץ האדונים-האזרחים" (בשומרית: ki-en-gir). במצרים כונתה הארץ "סינגר", ומכאן שמה בעברית "שנער".
השומרים היו עם שאיננו שמי. השפה השומרית איננה קרובה לשפות אחרות הידועות לנו. יש מספר השערות לגבי מוצאם. השערה אחת היא שהם עם של דייגים ששכן לחופי המפרץ הפרסי (מכאן החשיבות הדתית שהם מייחסים לדילמון (כנראה האי בחריין)). הם הגיעו לדרום מסופוטמיה כמתיישבים בתקופה של עליית מי המפרץ באלף הרביעי לפנה"ס. באותה תקופה הייתה עלייה של פני הים של למעלה משלושה מטר וקו החוף של המפרץ הפרסי היה כ-200 ק"מ צפונית מערבית מקו החוף היום. השערה שנייה היא שהשומרים הגיעו למסופוטמיה מאסיה התיכונה דרך אזור איראן של היום.
היסטוריה > חלוקה כרונולוגית

(כלל התאריכים הם בקירוב)
תרבות עובייד: 4000-5600 לפנה"ס (נאוליתית קרמית עד כלקוליתית)
תרבות אורוכ: 3200-4000 לפנה"ס (סוף כלקוליתית עד ברונזה קדומה 1)
ג'מדת נצר: 2900-3200 לפנה"ס
תקופת השושלות הקדומות
תקופת השושלות הקדומה 1
תקופת השושלות הקדומה 2
תקופת השושלות הקדומה 3א'
תקופת השושלות הקדומה 3ב'
האימפריה האכדית
התקופה הגותית
תרבות אור 3
היסטוריה > תרבות עובייד

התרבות נקראת על שם אתר תל אל-עובייד שבו לראשונה התגלתה התרבות. התרבות נחשבת לפרהיסטורית בתולדות מסופוטמיה. התרבות נכנסת לסוף התקופה הנאוליתית וגם לכלקוליתית (5600–4000 לפנה"ס). התקופה מחולקת לשלוש תת-תקופות: תקופת עובייד הקדומה, תקופת עובייד הביניימית, תקופת עובייד המאוחרת. התרבות התאפיינה בהתיישבות בכפרים גדולים, במבנים מלבניים מרובי חדרים העשויים מלבני בוץ. בתקופה זו לראשונה הופיעו המקדשים במסופוטמיה. החברה של התרבות הייתה מבוססת על ריבוד וקיטוב חברתי, רואים שהיו אנשים ממעמד גבוה. יש המזהים את בני תרבות עובייד כעם לא-שומרי. שרידי התרבות מופיעים ביישובים רבים בדרכים המובילות למקורות הנחושת במזרח טורקיה של ימינו.
היסטוריה > תרבות אורוכ

תרבות אורוכ התקיימה מכלקולית עד תקופת הברונזה הקדומה, היא באה אחרי תרבות עובייד ולפני תקופת ג'מדת נצר (3100–2900 לפנה"ס). אתר המפתח של התקופה מזוהה עם וורכה בדרום מסופוטמיה - אורוכ. בני התקופה מזוהים (לפי אחת מההשערות) עם השומרים שהגיעו לדרום מסופוטמיה מאזור המפרץ הפרסי של היום. בתקופה זו צמח סגנון החיים העירוני במסופוטמיה. בתקופת אורוכ המאוחרת התפתח בהדרגתיות כתב יתדות. התושבים התארגנו בארגונים גדולים סביב המקדש והארמון.
תקופה זו מחולקת לכמה תת-תקופות, לפי השכבות הארכאולוגיות:
אורוכ XVI-X - תקופת אורוכ המוקדמת (4000–3800 לפנה"ס)
אורוכ IX-VI - תקופת אורוכ התיכונה (3800–3400 לפנה"ס)
אורוכ V-IV - תקופת אורוכ המאוחרת (3400–3100 לפנה"ס)
היסטוריה > ג'מדת נצר

התרבות התגלתה לראשונה באתר שנקרא ג'מדת נצר, על שם האתר נקראת התרבות והתקופה (3100–2900 לפנה"ס). התרבות היא המשך של תרבות אורוכ. נקראת גם אורוכ III. התקופה מקבילה לתקופת הברונזה הקדומה בארץ ישראל ולשושלות 1–6 במצרים. השלטון היה בידי הכהנים, העיר בתקופה זו נוהלה על ידי המקדש. בתקופה זו יש מהפכה אורבנית, הרבה יישובים קטנים במסופוטמיה גדלים.
תרבות ג'מדת נצר נחפרה לראשונה בשנת 1926 ושנת 1928 על ידי צוותים ארכאולוגיים מבריטניה וארצות הברית, בהתחלה בניהולו של סטיבן לנגדון ואחר כך בניהולו של הנרי פילד.
החפירות התחדשו בשנת 1988 ושנת 1989 בניהולו של רוג'ר מתיוז.
היסטוריה > תקופת השושלות הקדומות

התקופה מוגדרת למרחב הזמן בין תקופת ג'מדת נצר ותחילת השושלת הסרגונית והקמת אימפריית אכד בחצי השני של המאה ה-24.
היסטוריה > תקופת השושלות הקדומות > תקופת השושלות הקדומות א'

בתחילת האלף ה-3 לפנה"ס במסופוטמיה התקיימו כמה ערי מדינה. ערי מדינה היו המרכזים של היישובים הקטנים בסביבה. בראש מרכזים אלו עמדו אנשים שלפעמים היו גם כוהנים וגם ראשי צבא. עיר פולחן החשובה הייתה עיר ניפור. בניפור היה מקדש המרכזי של האל השומרי הראשי אנליל.
היסטוריה > תקופת השושלות הקדומות > תקופת השושלות הקדומות ב'

אחרי שאגא הובס ליד ארך למסופוטמיה פלשו העילמיים. את שושלת כיש הראשונה החליפה שושלת מעילם, שושלת אוואן, חוץ מעילם הם הצליחו להשתלט על צפון מסופוטמיה. במקביל לשושלת אוואן שהתקיימה בצפון מסופוטמיה, בדרום מסופוטמיה התקיימה שושלת אורוכ הראשונה לפי התעודות שנמצאו בארכיון בעיר שורופק. שליטי שושלת אורוכ הראשונה הצליחו לגבש קואליציה צבאית של ערי הדרום.
היסטוריה > תקופת השושלות הקדומות > תקופת השושלות הקדומות ג'

בתקופה זו מתרחבת רשת התעלות של מסופוטמיה, נבנות ערים חדשות על אותן רשתות. לתקופה זו מתוארכת פשיטה על מסופוטמיה של צבאות העיר מארי מהצפון. מתחילה ירידה בהגמוניה של שושלת אוואן בצפון ושושלת אורוכ בדרום. אחריהן עולות שושלת כיש השנייה ושושלת אקשק שהיו בתחרות בינן ובין עצמן.
היסטוריה > האימפריה האכדית

האכדים היו עם שמי שחי בשומר. סרגון היה פקיד בכיר במינהל של מלך כיש. הוא מרד במלך השומרי לוגלזגיסי והצליח להשתלט על כל שומר. הוא בנה לעצמו בירה חדשה וקרא לה אגא-דה. בנה צבא חזק ופנה לכיבושים במערב ובצפון. והקים אימפריה עם שלטון המבוסס על שליטים מקומיים שבחר. שיא ההתפתחות של האימפריה היא בתקופתו של הנכד של סרגון, נרם-סין. אחרי שהוא הצליח לדכא מרידות הוא נלחם עם גותים ושבט לוּלוּבָּי. אחרי מותו של מלך שו-דורול כבשו הגותים והרסו את אכד ושמו קץ לאימפריה האכדית.
סרגון קבע שהאכדית תהיה השפה הרשמית באימפריה. השפה השומרית הייתה שפת הפולחן והספרות.
היסטוריה > התקופה הגותית

הגותים היו עם נוודי שפלשו למסופוטמיה מצפון-מזרח. בהדרגה הם השתלטו על מסופוטמיה והרסו את העיר אכד. כנראה שהעיר היחידה שפרחה בתקופה הזאת היא לגש. המלך הגותי האחרון היה טיריגן ששלט רק 40 יום והובס בידי שליט ארך אותו-ח'גל.
היסטוריה > תקופת אור 3

תקופת אור 3 מחליפה את התקופה הגותית, לפעמים מכנים את התקופה הרנסאנס השומרי.
מלך שומר אותו-ח'גל הצליח לגרש את הגותים. תחת שלטונו היה מושל אור אור-נמו שמרד בו והצליח לתפוס את השלטון. העיר אור הופכת לעיר המרכזית של מסופוטמיה. האימפריה של אור נמו לא הייתה כה גדולה כמו אימפריה אכדית, אך הייתה חשובה. הוא הקים את שושלת אור 3. אור נמו השתמש בשיטות הנהגה של האכדים, כלומר שלטון מרכזי ומינוי מושלי ערים שמקורבים אליו (חלקם בני משפחתו).
את אור-נמו מחליף בנו שולגי. במהלך כהונתו הוא מכריז על עצמו אל, המהלך גורם למרידות נגדו. המלך האחרון של התקופה היה איבי-סין, העילמים כובשים את שומר והתרבות השומרית נעלמת.
הזיקורת הגדול של אור נבנה בתקופה זו לכבוד אל הירח ננה. המלך אור-נמו התחיל את הבניה ובנו שולגי סיים את הבניה.
בתקופה זו השומרית חוזרת להיות שפה עיקרית ולא רק שפת פולחן. השמים והאכדים הם אויבים גדולים באותה התקופה.
היסטוריה > תקופת איסין-לרסה

לאחר נפילת השושלת השלישית של אור בסוף המאה ה-21 לפנה"ס, התחרו שתי הערים איסין ולרסה על הבכורה וההגמוניה באזור בדרום מסופוטמיה. בתחילה הכוח היה בידי איסין ושליטה אישבי-ארה שבמקורו היה פקיד בכיר של איבי-סין המלך האחרון בשושלת אור 3. הוא ייסד שושלת חדשה באיסין ששלטה על כל הערים באזור ארך, אור, לרסה כולל המרכז הפולחני בניפור. במשך כמאה שנים איסין היוותה את הכוח הדומיננטי באזור. במאה ה-19 לפנה"ס מרד גונגונום (Gungunum) שהיה המושל של לרסה, כבש את אור שהייתה מרכז הסחר עם המפרץ הפרסי ובכך פגע באיסין. החלה ירידה במעמדה של איסין ועלייה במעמדה של העיר לרסה. בתקופתו של רים-סין הראשון (המאה ה-18 לפנה"ס) שהיה בן זמנו של חמורבי מבבל, נכבשה איסין על ידי לרסה. לאחר תקופה מה נכבשה לרסה על ידי חמורבי שהקים אימפריה רחבה שכללה את דרום מסופוטמיה וצפונה.
תקופת ההגמוניה של שתי הערים בדרום מסופוטמיה שארכה כ-200 שנים, נקראת על ידי ההיסטוריונים תקופת איסין-לרסה. בכל תקופה זאת השליטה של ערים אלה התקיימה רק בדרום מסופוטמיה והן שלטו על כ-10–12 ערים.