stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קדנסיה
מערכות קדנסיה > אנגליה

שיטת הקדנסיה האנגלית כוללת שילוב הבריסורות הבאות בשלט החלק:
הבן הבכור מעוטר בתגית לבנה בעלת שלושה קצוות - את עיטור זה מסירים לאחר מות האב והבכור יורש את השלט החלק.
הבן השני מעוטר בסהר (קצוות כלפי מעלה - כנהוג בהרלדיקה).
הבן השלישי מעוטר בכוכב מחומש.
הבן הרביעי מעוטר בשלדג.
הבן החמישי מעוטר בטבעת קטנה.
הבן השישי מעוטר בפרח האירוס.
הבן השביעי מעוטר בפרח השושנה.
הבן השמיני מעוטר בצלב מוֹלינה (Moline) - צלב דמוי כוונת בעל קצוות מפוצלים לשניים ומכופפים לאחור.
הבן התשיעי מעוטר בקוּאטרפוֹיל (Quatrefoil) - פרח בעל ארבעה עלי כותרת או עלה בעל ארבעה עלעלים.
בהרלדיקה האנגלית לא קיימת חובה עבור אישה לשאת שלט אצולה ייחודי ולכן אין לבנות בריסורות מיוחדות, והן נושאות את שלט האצולה של אביהן על גבי מגן מעוין. בנו הבכור של בן בכור מעוטר תגית בעלת חמישה קצוות. נכדים אחרים משלבים את הבריסורה שלהם בזו של אביהם, דבר שתוך מספר דורות עלול לגרום לבלבול (מכיוון שאחיין ודודו עשויים לשאת אותם אותות) וסיבוך (בשל ריבוי סימני הקדנסיה שיצטברו). עם זאת, בפועל, אותות קדנסיה אינם בשימוש נפוץ כיום, וגם כאשר הם נמצאים בשימוש, נדיר לראות יותר משתי בריסורות על שלט אצולה.
אף כי ספרי העיון בנושא מסכימים כולם עם שיטת הקדנסיה שלעיל, ברוב הדוגמאות ההרלדיות (כריכות ספרים עתיקים, מונומנטים כנסייתיים, הטבעות בסכו"ם כסף וכו') קיימת התעלמות מוחלטת מקדנסיה. המכללה להרלדיקה בלונדון - הסמכות ההרלדית עבור אנגליה וויילס - לרוב אינה מתעקשת על שימוש באותות קדנסיה, ובאתר האינטרנט שלה אף לא מצוינת החובה להשתמש בהם.
מערכות קדנסיה > אנגליה > משפחת המלוכה

תאורטית לא קיימים חוקי קדנסיה עבור בני משפחת המלוכה וזאת מכיוון שהשליט מחליט על חוקים אלו אד הוק. בפועל, מספר מסורות נהפכו לחוקים לא רשמיים. עם הולדתם, בני משפחת המלוכה אינם זכאים לשלט אצולה. בשלב מסוים בחייהם (לרוב בגיל שמונה-עשרה) הם עשויים לקבל שלט משלהם. שלט זה יהיה תמיד שלט הריבונות של השליט מובדל בתוספת של סרט כסוף, בעל שלושה או חמישה קצוות. כדי להבטיח ייחודיות בהענקה של שלט חדש - יחובר הסרט גם לציצה ולתומכים, בנוסף למגן. כדי למנוע הצטברות אותות רבים מדי על הציצה נהוג כיום שלא לעטר אותה. הציצות בשלטי האצולה של המשפחה המלכותית, לעומת זאת, תמיד מוצגות עם עיטור. ניתן לומר כי סרט כסוף הוא סמל אצולה מובהק וכי רצוי שבנים בכורים מחוץ למשפחת המלוכה ישתמשו בסרטים מצבע אחר, לרוב אדום.
על שלטו של נסיך ויילס מצויר סרט כסוף חלק ובאופן מסורתי גם שאר שלטיהם של בני המשפחה בסדרה שלמה של סמלים בקצות הסרט כדי להבדיל ביניהם. להבדלה בין שלטי האצולה של הנסיכים ווליאם והארי נוסתה טכניקה חדשה - שימוש בסמל הצדפה, המייצג את משפחתה של אימם, משפחת ספנסר.
מערכות קדנסיה > סקוטלנד

הקדנסיה הסקוטית מערבת שיטה סבוכה המשתמשת בבּוֹרדוּרוֹת (Bordures), או מִסגרוֹת במגוון צבעים (טינקטורות) אשר מתווספות לשלט החלק ומהוות סימני קדנסיה. בניגוד לנהוג באנגליה - בה אין חשיבות לשם המשפחה של אציל - בשיטת השבטים הסקוטיים, רק אדם אחד בלבד רשאי לשאת שלט חלק של שם משפחה מסוים. כל שאר בעלי אותו שם המשפחה, גם אם אינם קרובי משפחתו, מחויבים להחזיק בשלט אצולה המשקף את השלט החלק בצורה כלשהי. בסקוטלנד, כמו באנגליה, משמשים הסרט בעל שלושה הקצוות לסימול בן בכור והסרט בעל חמישה הקצוות לסימול בנו הבכור של בן בכור. כן גם מסיר הבכור את הסרט ומאמץ את סמלו של אביו עם מותו. עם זאת, בניגוד לאנגליה, בסקוטלנד ניתן להוריש את הסרט לזכר הבא בשרשרת הירושה של שלט חלק גם אם אינו בנו של בעל השלט (למשל אחיין).
מערכות קדנסיה > קנדה

הקדנסיה הקנדית, ברובה, זהה לשיטה האנגלית. עם זאת, מאחר ששלט אצולה רשאי להינשא על ידי אדם אחד בלבד (ללא הבדל מין), קנדה פיתחה סדרה נוספת של בריסורות עבור בנות:
הבת הראשונה מעוטרת בלב.
הבת השנייה מעוטרת ב"נקודת סמוּר".
הבת השלישית מעוטרת בפתית שלג.
הבת הרביעית מעוטרת בענף אשוּח.
הבת החמישית מעוטרת בצריח שחמט.
הבת השישית מעוטרת בצדפה.
הבת השביעית מעוטרת בנבל.
הבת השמינית מעוטרת באבזם.
הבת התשיעית מעוטרת בקלריקוֹרד.
מערכות קדנסיה > פורטוגל

מלך פורטוגל.
נסיך הכתר של פורטוגל.
נסיכת ביירה.
האינפנטה הראשון של פורטוגל
האינפנטה השני של פורטוגל.
האינפנטה השלישי של פורטוגל.
ראו גם

תגית (הרלדיקה)
שלט האצולה של נסיך ויילס
מערכת ההבדלות בהרלדיקה הסקוטית
קובוס שחור

| קובוס שחור |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
תת־משפחה:: צבאי סוף
סוג:: קובוס
מין:: קובוס המשקפיים
תת־מין:: קובוס שחור
שם מדעי
 Kobus leche smithemani

קובוס שחור (שם מדעי: Kobus leche smithemani; קרוי גם לצ'ווה שחורה), הוא אחד מחמשת תת-המינים של קובוס המשקפיים, החי באזורי ביצות שבזמביה.
תיאור ואקולוגיה

פרוותו כהה יותר משאר תת-המינים וצבעה נע בין חום כהה לשחור. פס לבן צר מתוח מהחוטם לאורך הצוואר, מתרחב באזור הבטן, מתפשט מעט לרגליים ומסתיים בתחתית הזנב. שפתיו וצדדי עיניו לבנים. פניו, עורפו וחלקו האחורי בהירים בדרך כלל, ורגליו, לחייו וקצה זנבו שחורים. הגוף גבוה יותר בחלק האחורי, והפרסות רחבות וארוכות, ומונעות מהקובוס לשקוע באדמת ביצות, שהיא בית הגידול העיקרי שלו. הנקבות בהירות יותר, ולעיתים אין אף הבדל ביניהם לבין תת-מינים אחרים. הזכרים בעלי זוג קרניים ארוכות ודקות בצורת נבל, וגדולים יותר מהנקבות. גובה הכתפיים הוא 110-85 ס"מ, אורך הראש והגוף: 180-130 ס"מ, והמשקל נע בין 60 ל-130 ק"ג.
הקובוסים השחורים חיים בעדרים גדולים ורופפים, ללא מערכת חברתית נוקשה. הזכרים נוטים להיות על אדמה יבשה יותר מהנקבות. לקובוסים יש העדפה לאזורים מוצפים, ולעיתים קרובות הם נכנסים למים שמגיעים עד צווארם, כדי להגיע לצמחים מזינים יותר. עונת הרבייה מתרחשת בעונת הגשמים שבין נובמבר לפברואר והזכרים מקיימים ביניהם קרבות, ומחזיקים טריטוריות קטנות. תקופת ההיריון היא 7-8 חודשים, לאחריהם נולד ולד אחד, השוהה באזורים מוסתרים על היבשה בזמן שאמו אוכלת. האם מגיעה מעת לעת כדי להניק את העופר.
העדרים נודדים בעקבות השיטפונות העונתיים, שמביאים בעקבותיהם אדמה פורייה וצמחים מזינים לרוב. כאשר יש הצפה קיצונית הם מוצאים מקלט באזורים מיוערים. ביבשה, הקובוסים די איטיים בגלל פרסותיהם, אך במים כאשר הם נמלטים מטורפים הם מסוגלים לרוץ במהירות, הודות לרגליהם הגדולות והחזקות שמניעות אותם בזינוקים ארוכים, וכן בגלל פרסותיהם המונעות מהם לשקוע - מה שנותן להם יתרון.
מצב שימור

בעבר הקובוס השחור היה מצוי בשתי אוכלוסיות בזמביה: אחת בקרבת הגבול עם מלאווי, והשנייה, הגדולה יותר, בצפון זמביה עם גלישה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. כיום האוכלוסייה המזרחית נכחדה והאוכלוסייה הצפונית התמעטה ומתרכזת בעיקר סביב ביצת בנגוואולו. גם כיום הקובוס השחור מאוים על ידי ציד לא חוקי ובניית סכרים, ומצבו מוגדר על פי IUCN כפגיע (VU). האוכלוסייה העולמית שלו נאמדת בכ-36,000 פרטים.
הערות שוליים

↑  קובוס שחור באתר הרשימה האדומה של IUCN
קבוצה של זכרים
דבשה (צמח)

| דבשה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: דבשה
שם מדעי
 Melilotus ‏מילר, 1754
דבשה (שם מדעי: Melilotus, מנוקד: דִּבְשָׁה) הוא סוג של צמחים עשבוניים בתת-משפחת הפרפרניים, מהם נפוץ במיוחד המין דבשה מחורצת.
תיאור הסוג

תחת סוג זה נכללים 25 מינים של צמחים עשבוניים, לרוב חד-שנתיים, ולעיתים דו או רב-שנתיים. תפוצתם במזרח יבשת אסיה ובאירופה, והם גדלים בעיקר בבתי גידול לחים ומקומות שהופרעו על ידי האדם. בישראל מיוצג הסוג על ידי 6 מינים.
שמו העברי של הצמח מרמז על הריח המתקתק הנידף מחלקי הצמח השונים, וכך גם השם האנגלי העממי - 'sweet clover'- "התלתן המתוק". כמו כן הצבע הצהוב האופייני לרוב מיני הדבשה הולם שם זה. השם הלטיני של הסוג, Melilotus, הוא הלחם של meli- דבש, ו-lotus- כשם הסוג לוטוס ששייך גם הוא למשפחת הפרפרניים, אך באופן יחסי אינו קרוב לו- הסוגים הקרובים לדבשה במשפחה הם תלתן ואספסת.
מיני סוג זה משמשים באופן שולי בחקלאות כמקבעי חנקן. המין דבשה לבנה מהווה 'צמח דבש' חשוב לרעיית דבורי דבש. למספר מינים חשיבות כלכלית שלילית בשל היותם עשבים טורדניים.
תיאור מורפולוגי

כאמור, כל מיני סוג זה הם עשבים, שאורך חייהם קצר. העלים ערוכים על הגבעול באופן מסורג, והם תלתניים- כלומר, מחולקים לשלושה עלעלים. קיימים עלי לוואי והם סרגליים.
פרח הדבשה קטן באופן יחסי למשפחה. הפרחים ערוכים באשכול, והם יוצאים מחיק העלים. צבע הכותרת צהוב לרוב, ובמספר מינים לבן. פרי הדבשה הוא מטיפוס תרמיל והוא נשאר סגור זמן רב לאחר חניטת הזרעים. כל פרי מכיל 1-3 זרעים. צורת התרמיל האופיינית היא כדור, ובצידו החיצוני אינה חלקה- היא בעלת בליטות ושקעים. צורת הבליטות והשקעים חשובה בהגדרת המין.
מיני הסוג בארץ ישראל

מובאים בסדר סיסטמטי
דבשה לבנה (Melilotus albus)
דבשה סיצילית (Melilotus messanesis)
דבשה מחורצת (Melilotus sulcatus)- ידועה גם בשם דבשה חרוצה
דבשה הודית (Melilotus indicus)
דבשה איטלקית (Melilotus italicus)
דבשה הדורה (Melilotus elegans)
לקריאה נוספת

נעמי פינברון-דותן ואבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, ירושלים: הוצאת כנה, 1991, עמודים 351-352. (הספר בקטלוג ULI)
דוד הלר, החי והצומח של ארץ ישראל, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1983, כרך 10, עמודים 176-177.
קובוקטהדרון

קובוקטהדרון
קובוקטהדרון הוא פאון משוכלל למחצה, שלו 8 פאות משולשות ו-6 פאות ריבועיות. לקובוקטהדרון 12 קודקודים, שבכל אחד מהם נפגשות שתי פאות משולשות ושתי פאות ריבועיות (לסירוגין). יש לו 24 מקצועות, שכל אחד מהם משותף לפאה ריבועית ופאה משולשת. הקובוקטהדרון הוא אחד מ-13 הפאונים הארכימדיים.
שני קובוקטהדרונים בראש מגדל במרכז הרפואי הלל יפה בחדרה, אדריכלי הפרויקט: אדר' סלו הרשמן ואדר' בלזיצמן
חבורת הסימטריות של הקובוקטהדרון איזומורפית לחבורה הסימטרית  \ S_{4} (דרך הפעולה שלה על ארבעת הזוגות המנוגדים של פאות משולשות). היא פועלת טרנזיטיבית על הקודקודים ועל המקצועות.
לקובוקטהדרון שצלעו a יש שטח  A=(6+2{\sqrt {3}})a^{2}\approx 9.46410162a^{2} ונפח  V={\frac {5}{3}}{\sqrt {2}}a^{3}\approx 2.3570226a^{3}.
קשרים גאומטריים

הקובוקטהדרון הוא קובייה מתוקנת (כתוצאה מחיתוך פירמידה משולשת מכל קודקוד); וכן תמניון מתוקן (כתוצאה מחיתוך פירמידה ריבועית מכל קודקוד). פעולת התיקון השנייה מודגמת בתמונה משמאל. נפחו של הקובוקטהדרון הוא 5/6 מזה של הקוביה החוסמת אותו, ו- 5/8 מזה של האוקטהדרון החוסם אותו.
אם מעבירים מישור דרך מרכז הקובוקטהדרון ואחת מן המקצועות, מתקבל משושה משוכלל. הפאון הדואלי לקובוקטהדרון הוא הדודקהדרון המעויני.
קואורדינטות קרטזיות

הנקודות  \ (\pm 1,\pm 1,0),(\pm 1,0,\pm 1),(0,\pm 1,\pm 1) במרחב האוקלידי התלת-ממדי הן קודקודי קובוקטהדרון שמרכזו בראשית.
ראו גם

פאון ארכימדי
קובייה קטומה
כאשר מתקנים תמניון (בצהוב) על ידי חיתוך פירמידה ריבועית מכל שמונת קודקודיו, מתקבל קובוקטהדרון (בכחול)
ג'ילונג (טאיוואן)

ג'ילונג (בסינית: 基隆市) היא עיר פרובינציאלית בפרובינציית טאיוואן במדינת טאיוואן. העיר שוכנת בחוף הצפוני של האי טאיוואן והיא מוקפת ממזרח, מדרום וממערב על ידי הרשות המקומית המיוחדת ניו טאיפיי. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה 367,264 תושבים.
היסטוריה

האזור בו נמצאת כיום ג'ילונג היה מיושב על ידי אנשי שבט קטגלן, משבטי הילידים באי טאיוואן.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו אנשי משלחת ספרדית ב-1626, שהקימו בו מבצר ששימש כמוצב של הקולוניה איי הודו המזרחית הספרדיים, שבירתה הייתה מנילה. ב-1642 חברת הודו המזרחית ההולנדית כבשה את המוצב הספרדי והיא שלטה באזור עד 1668, למעט תקופה בין 1661 ו-1663 כששלטה בו ממלכת טונגנינג. לאחר שההולנדים ראו שהאזור לא משתלם רווחית למסחר שלהם, הם עזבו אותו מרצונם ב-1668.
בהמשך השתלטה על האזור שושלת צ'ינג. ב-1863 נפתח בג'ילונג, שנודעה אז כג'ה-לאנג (雞籠廳), נמל שתרם להתפתחותה המהירה של העיר. העיר המשיכה להתפתח הודות לגילויים של מצבורי זהב ופחם באגן הניקוז של נהר ג'ילונג. בסביבות 1878 שם העיר שונה לג'ילונג, שמשמעו "אדמה עשירה ומשגשגת".
ב-1 באוקטובר 1884, במהלך מלחמת סין–צרפת, העיר נכבשה על ידי כוחות צרפת. בהמשך המלחמה התרחשו עוד מספר קרבות באזור, עד שעם סיומה ב-1885 היא הוחזרה לידי הסינים.
במסגרת הסכם שימונוסקי ב-1895 העיר, כמו יתר טאיוואן, הועברה לשליטת האימפריה היפנית. במהלך השלטון היפני העיר התפתחה עד שהפכה לאחת מערי הנמל החשובות בטאיוואן. במהלך השלטון היפני השם שונה ל"קירון" והיא קיבלה מעמד של עיירה. ב-1924 היא קיבלה מעמד של עיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הייתה אחת המטרות העיקריות באזור של בעלות הברית והן הפציצו אותה קשות והחריבו אותה. ב-1945, לאחר המלחמה, טאיוואן הוחזרה לידי הרפובליקה הסינית. ג'ילונג קיבלה את שמה הקודם, קיבלה מעמד של עיר פרובינציאלית, שוקמה וחזרה להיות אחד הנמלים העיקריים של טאיוואן.
ממשל

מבחינה מנהלית ג'ילונג מחולקת ל-7 נפות (בסינית: 區) אשר כל אחת מהן מחולקת לתת-נפות עירוניות (בסינית: 里). הנפה ג'ונְגְגֶ'נְג (中正區) היא המרכז השלטוני של העיר.
כלכלה

כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על הנמל שלה, כמו גם על כריית פחם באזור שלה.
חינוך

בעיר נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת האוקיינוס הלאומית של טאיוואן, מכון גִ'ינְג-גְווֹ לניהול ובריאות (經國管理暨健康學院) ומכון צ'ונְגְיוּאוּ לטכנולוגיה (崇右技術學院).
ערים תאומות

הפיליפינים בקולוד, הפיליפינים
הפיליפינים דבאו סיטי, הפיליפינים
ארצות הברית קורפוס כריסטי, טקסס, ארצות הברית
ארצות הברית רוזמיד, קליפורניה, ארצות הברית
ארצות הברית סולט לייק סיטי, יוטה, ארצות הברית
ארצות הברית יאקימה, וושינגטון, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  Taiwan: Division (Regions and Counties) - Population Statistics, Charts and Map
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562272705171  GND: 4110060-8  LCCN: n83001389  MusicBrainz: 5f7d73ee-5c9c-4485-9fc5-11da7624b451  NARA: 10037691  NKC: ge134247  VIAF: 129037915   WorldCat (עם VIAF): 129037915 
הנפות של ג'ילונג
פרשת ארטן

פרשת אָרָטֶן (או מקרה אָרָטֶן; נכתב גם אראטין, אראטען; בלועזית: Araten) היא פרשת התנצרותה של הנערה היהודייה מיכלינה ארטן, בת למשפחה מבוססת שהשתייכה לחסידות גור מהעיר קרקוב שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית. הפרשה זעזעה את הקהילה היהודית בתחילת המאה ה-20, ועוררה פולמוס באשר לצורך בלימודים לבנות.
בבוקר 1 בינואר 1900 נעלמה מיכָלינה אָרָטֶן, בתם הבכורה של צביה וישראל ארטן מקרקוב. במהרה התברר שהיא נמצאת במנזר פולני סמוך וזמן קצר לאחר מכן היא התנצרה. האב, ישראל ארטן, פעל בצורה נמרצת להשיבה הביתה זאת באמצעות המשטרה המקומית ופנייה למחוקקים ושרים בממשלה האוסטרו-הונגרית. המאמץ הגיע לשיאו בשתי פגישות של ארטן עם הקיסר פרנץ יוזף בווינה ובמכתב שנשלח על ידי האב לאפיפיור.
שתי הטענות העיקריות של האב היו שהנערה הייתה מתחת לגיל 14 ולפיכך הסמכות עליה עדיין נתונה בידי ההורים וכמו כן שהנערה נחטפה ולא הגיעה למנזר מרצונה החופשי. המשטרה המקומית שחקרה את העניין הגיעה למסקנה, המגובה בעדויות רבות, שמיכלינה הייתה כבר בת 15 (ומאורסת) ושהלכה לכנסייה מרצונה החופשי. רופא שהיה קצין בצבא האוסטרו-הונגרי, שעימו היה למיכלינה קשר (לא רומנטי) בחודשים שלפני הפרשה, העיד כי היא סיפרה לו על הסבל שלה בבית הוריה.
מיכלינה הועברה לבלגיה ונישאה ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1904, לפולני, מנהל האחוזה בפוזן שבה עבדה כאומנת. האב פגש פעם אחת את בתו, בשנת 1905, לאחר שכבר הייתה אמא לבן, לימים רופא פולני (נכדה היה חלוץ השתלות בפולין.)
הפרשה העסיקה רבות את העיתונות היהודית והלא-יהודית של התקופה והדיה הגיעו גם לנויה פרייה פרסה ולטיימס הלונדוני, העיתון החשוב בעולם באותה עת. הכינוי "מקרה ארטן" (או "מעשה ארטן") בעיתונות היהודית הפך שם כללי לציון מאות המקרים של בנות יהודיות שעזבו את בית הוריהן והתנצרו. מעל דפי העיתונים תלו רבים מקרה זה ודומיו בחינוך לקוי או חסר של הבנות היהודיות, ובפרט אצל האדוקים השמרנים. הפרשת עוררה פולמוס לגבי החינוך הפולני הרחב שאותו קיבלו הבנות היהודיות, לעומת החינוך התורני הדל בגלל האיסור ללמד בנות תורה. בכך היא תרמה להקמת בתי הספר של "בית יעקב" בראשות שרה שנירר.
לקראת סוף חייה נפגש אחיה עם אחד מקרובי המשפחה של בעלה של מיכלינה, וכך נוצר קשר ביניהם. מיכלינה ביקרה בישראל, ולאחר מכן קבעה את דירתה בישראל אצל אחיה. אביה ישראל ארטן לא זכה לראותה חוזרת לחיק משפחתה. מיכלינה נפטרה בשנת 1969.
הפרשה מתוארת בצורה אפולוגטית בספר "מיכלינה בת ישראל" שכתבה גיסתה, רחל סַרְנָה-ארטן. החוקרת רחל מנקין פרסמה גרסה מדעית לפרשה בספרה: בנות סוררות: מרד הנערות בגליציה ההבסבורגית שתורגם לעברית בשנת 2024. להערכתה של מנקין, הפרשה שימשה מקור השראה לנובלה של ש"י עגנון "תהִלה".
בשם "פרשת ארטן" כונתה גם פרשה אחרת שנגעה לסכסוך על קרקעות בפתח תקווה שהיו בבעלותו של אברהם ברוך ארטן (בנו של ישראל ארטן) בסוף קיץ תרצ"ב (1932).
לקריאה נוספת

Rachel Manekin, The Rebellion of the Daughters: Jewish Women Runaways in Habsburg Galicia, Princeton University Press, 2020
בתה של תהילה ומיכלינה אראטין - באתר בית עגנון בירושלים
הערות שוליים

↑  בתפוצות ישראל, הצפירה, 15 בפברואר 1900
בחוץ לארצנו, המליץ, 28 בפברואר 1900
↑  נפוּצות יהודה: קראקא, המגיד, 3 במאי 1900
על המצפה, קול מחזיקי הדת, 4 במאי 1900
↑  ראו נפוּצות יהודה: קראקא, המגיד, 29 בנובמבר 1900.
↑  ראו לדוגמה: שמעון מנחם לזר, יקר מזולל (ע"ד הבנות הבוגדות), המגיד, 1 במרץ 1900; משפט הילזנר, המגיד, 22 בנובמבר 1900.
↑  הספר ראה אור במקור באנגלית (Michalina: daughter of Israel, ירושלים: הוצאת עם ישראל חי, 1986) ובתרגום לעברית מאת אחותה, אביבה סרנה-סגל (ירושלים: ראובן מס, 1989).
↑  רחל מנקין, תרגום: יפתח בריל, בנות סוררות: מרד הנערות בגליציה ההבסבורגית, ירושלים: מאגנס, 2024
↑  רחל מנקין, בתה של תהילה ומיכלינה אראטין, אותה "משומדת ימח שמה", באתר הארץ, 25 ביוני 2003.
↑  קתרין ג'יי פרינס, בפולין של המאה ה-19, נערות חסידיות שברחו מהבית הובילו למהפכה חינוכית, באתר זמן ישראל, 26 בדצמבר 2020
צנינית גבוהה

| צנינית גבוהה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
קבוצה:: דגי גרם
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: צניניתיים
סוג:: צנינית
מין:: צנינית גבוהה
שם מדעי
 Caranx melampygus ‏קיווייה, 1833
תחום תפוצה


צנינית גבוהה (שם מדעי: Caranx melampygus) היא מין דג-ים גדול ממשפחת הצניניתיים המצוי בימים הטרופיים של האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי, מחופי מזרח אפריקה עד למרכז אמריקה.
מאפיינים

אורך הצנינית 117 ס"מ ומשקלה עד 43.5 ק"ג. היא בעלת גוף מוארך ושרירי בעל קשקשים ירקרקים, סנפירים כחולים חוץ מסנפיר החזה הצהוב, פיה ענקי ועיניה גדולות וזהובות. לאורך הגוף ישנו פס גדול בצבע כחול מבריק.
הצנינית נפוצה בשוניות אלמוגים רבות ובין סלעים באזורים הטרופיים. להקות של צניניות יימצאו גם באוקיינוס הפתוח אבל יתקשו למצוא מזון מספיק.
הם טורפות דגים קטנים יותר כמו סרדינים המתגודדים בלהקות, מסילוניות שונות או מסרטנים הנפוצים במים. הלהקות מבודדת טרף בין אלמוגי השונית. לעיתים הצניניות משתפות פעולה עם דים אחרים כמו שפתוניים, תוכינוניים, מוליתיים או חכליליים וגם עם נחשי ים רחבי זנב.
ראו גם

צנינית היפוס - קרובה לסוג החיה באוקיינוס האטלנטי
הערות שוליים

↑  צנינית גבוהה באתר הרשימה האדומה של IUCN
קובוס שחור-רגל

| קובוס שחור-רגל |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: קובוס
מין:: קובוס שחור-רגל
שם מדעי
 Kobus kob ‏ארקסלבן, 1777
תחום תפוצה


קובוס שחור-רגל (שם מדעי: Kobus kob; מוכר גם בכינוי האפריקני קוב) הוא מין אנטילופה המצויה בסוואנות של אפריקה לאורך מרכז אפריקה מסנגל ועד מערב קניה. באזורים הדרומיים יותר של אפריקה קיים מין דומה - קובוס המשקפיים.
מאפיינים

גובהו של הקובוס שחור-הרגל עד כתפו הוא 70 עד 100 ס"מ, אורך גופו 1.25 עד 1.8 מטר ומשקלו 80-100 ק"ג. צבע גבו הוא כתום-אדום, שמתבהר ללבן בחלקיו התחתונים וברגליים, ישנן טבעות לבנות סביב עיניו ופסים שחורים ברגליו. לקובוס זנב קטן באורך של 20–40 ס"מ. לזכרים קרניים באורך כ-50 ס"מ.
הקובוס שחור-הרגל הוא פעיל יום, אך בשעות החמות ביותר של היום הוא לא פעיל. הוא חי בקבוצות של נקבות וגורים או זכרים בלבד. קבוצות אלו מונות בין 5 ל-40 פרטים, אולם באזורים מסוימים ידועות אף קבוצות של למעלה מאלף פרטים. מערכת הרבייה של הקובוסים היא מסוג  רביית לק: הזכרים מתקבצים בשטח גדול, קבוע, בו הם נאבקים על שליטה באזור הליבה, כלומר, במרכז. הנקבות שנכנסות לזירת הלק מעדיפות להזדווג עם הזכרים החזקים, שהשתלטו על המרכז.
משכו של ההיריון 7.5 עד 9 חודשים ובסופו נולד בדרך כלל גור אחד. הגור יונק מאמו עד הגיעו לגיל 6–7 חודשים, ואז הוא נגמל מיניקה. הנקבות מגיעות ל[בגרות מינית בגיל 13 חודש ואילו הזכרים מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודש. אורך חיי הקובוס הזה כ-17 שנה.
תת-מינים

K. k. kob - נפוץ במערב אפריקה מסנגל ועד קמרון, צ'אד והרפובליקה המרכז אפריקאית.
K. k. leucotis - נפוץ בסודאן ובצפון מערב אוגנדה.
K. k. thomasi - נפוץ בצפון קונגו ובדרום מערב אוגנדה.
גלריה

קובוס שחור-רגל באוגנדה
נקבה עם עופר
זכרים לוחמים
הערות שוליים

↑  קובוס שחור-רגל באתר הרשימה האדומה של IUCN
| פריים |
| --- | --- | --- |
| ראמים | ראמים |  |
| דישון | דישון מקראי |        |
| ראם | ראם לבן • ראם הצבי • ראם ביסה • ראם סהרה • ראם שולי-אוזניים |        |
| אנטילופת סוס | אנטילופת סוס שחורה • אנטילופה סוסית קצרת-קרן |        |
| בובאלים | בובאלים |        |
| בובאל | בובאל איילי • בובאל הכף • בובאל ליכטנשטיין |        |
| גנו | גנו כחול • גנו שחור |        |
| דאמאליסק | דאמאליסק הסהר • דאמאליסק הצבי |        |
| הירולה | הירולה |        |
| אימפלים | אימפלים |        |
| אימפלה | אימפלה |        |
| צביונים | צביונים |        |
| צביון | צביון חום • צביון צהוב-גב • צביון זברה • צביון אדרס • צביון פיטרס • צביון הארווי • צביון ז'נטינק • צביון לבן-גחון  • צביון נטאל  • צביון שחור  • צביון שחור-חזית  • צביון אוגילבי  • צביון אדום  • צביון אבוט   • צביון וינס •  צביון לבן-רגליים |        |
| צביון גמדי | צביון כחול • צביון מקסוול • צביון וולטר |        |
| צביון סבכים | צביון סבכים |        |
| צבאי סוף | צבאי סוף |  |
| קובוס | קובוס המים • קובוס שחור-רגל • קובוס המשקפיים • קובוס הנילוס • קובוס וארדון |  |
| צבי סוף | צבי סוף מצוי • צבי סוף ההרים • צבי סוף הסוואנה |  |
| פלינים | פלינים |  |
| אנטילופה איילית | אנטילופה איילית |  |
| פאנטולופים | פאנטולופים |  |
| אנטילופה טיבטית | אנטילופה טיבטית |  |
| פרים • יעלים • צבאיים | פרים • יעלים • צבאיים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4604032-8
דומו (אלה)

תיאור של דומו (1922).
דומו (בסינית: 斗母, מילולית: אם הדובה הגדולה), הידועה גם בשם דומו יואנג'ון (סינית: Dǒumǔ Yuánjūn פין-יין: 斗母元君 "אלת המרכבה") וטאיי יואנג'ון (פין-יין:太一元君 Tàiyī Yuánjūn "אלת הגדול"), היא אלה בדת הסינית העממית והטאואיזם. היא נקראת מתוך כבוד גם בשם טיאנהו (Tianhou 天后 "מלכת השמים"), במשותף עם אלות סיניות אחרות, במיוחד מאזו (Mazu), אשר נחשבות לפנים שלה. שמות אחרים שלה הם דאומו (Dàomǔ 道母 "אמא של" הדאו") וטאינמו (Tiānmǔ 天母 "אמא של גן עדן"), שהיא ההיבט הנשי האוניברסלי של אל השמיים.
דומו נחשבת אמם של שבעת כוכבי הדובה הגדולה ושניים לא גלויים, הג'יוהואנגדאדי (Jiǔhuángdàdì 九皇大帝 "תשעת המלכים האלוהיים הגדולים"). בתרבות הסינית המרכבה הגדולה היא סמל מסורתי של מקורו המוחלט של היקום (טיאן). לכן, דומו אינה האלה התת-קרקעית (הוטו- Houtu), וגם לא אלת הפריון ביקסיה (Bixia), אלא אלת ה"שמש" או אלה שמיימית. במקורות טאואיסטים מסוימים היא מזוהה בתור אלת החיים והמוות המסתורית זיוואנגמו (Xiangmu).בהקשר אליה, אל השמיים נקרא גם דופו (Dòufù 斗父 "Father of the Great Chariot, אב הכרכרה הגדולה")
בדוקטרינות דתיות > תורת הטאואיזם

בתורת הטאואיזם היא מזוהה באותו אופן כמו ג'יוטיאן זואנו (Jiutian Xuannü 九天玄女 "האישה המסתורית של תשעה השמים") וזיוואנגמו (西王母Xiwangmu "המלכה האם של המערב"), המייצגת את אמא של בן אלמוות "הפעוט האדום". זה מקשר אותה ישירות אל המיתוסים על הלידה והחניכה של לאו דזה, p. 1207. ואל הקיסר הצהוב (אשר אימו- פובאו (Fubao) נכנסה להריון איתו
אחרי שהיא הייתה מגורה על ידי ברק, או אחרי שהסתובבה, הדובה הגדולה), כפי שמעיד בין השאר, ג'י הונג (283-343).
בדוקטרינות דתיות > הפרשנות הבודהיסטית

במסורות וג'ריאניות של הבודהיזם הסיני (הטאנגמי - Tangmi), דומו שולבה עם הבודהיסטווה מאריסי (Marici), לפחות על ידי שושלת טאנג. מאריסי גם כן מתוארת בתור אמא של הדאו והדובה הגדולה, במרכזם של שמיי האנרגיה הראשונית של ברהמה (Brahma). המרכבה של מאריסי נמשכת על ידי שבעה חזירים.
תיאורים אומנותיים

האולם של דומו במקדש האיל הירוק בצ'נגדו, סצ'ואן
פסל של דומו במקדש האיל הירוק
פסל משושלת סונג של דומו
פסל של דומו בקונמינג
פסל של דומו בטאיוואן
ראו גם

מאריסי (בודהיזם)
הדובה הגדולה
העיקרון המוחלט
תאולוגיה סינית
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
Fowler, Jeanine D. (2005). An Introduction to the Philosophy and Religion of Taoism: Pathways to Immortality. Sussex Academic Press. ISBN 1845190866.
Pregadio, Fabrizio (2013). The Encyclopedia of Taoism. Routledge. ISBN 1135796343. שני כרכים: 1)-ל; 2) L-Z.
Wells, Marnix (2013). The Pheasant Cap Master and the End of History: Linking Religion to Philosophy in Early China. Lulu.com. ISBN 1931483264.
הערות שוליים

1 2 3  Wells (2013), עמ' 10
↑  Yves Bonnefoy, Asian Mythologies.
↑  抱朴子曰：復有太清神丹，其法出於元君。元君者，老子之師也。太清觀天經有九篇，云其上三篇不可教授，其中三篇世無足傳，常瀋之三泉之下，下三篇者，正是丹經上中下，凡三卷也。元君者，大神仙之人也，能調和陰陽，役使鬼神風雨，驂駕九龍十二白虎，天下衆仙皆隸焉，猶自言亦本學道服丹之所致也，非自然也。ctext.org.
דבשון

דִּבְשׁוֹן עשוי מעץ ספוג בדבש
דבשון
דִּבְשׁוֹן (באנגלית: Honey dipper) הוא כלי מטבח שבאמצעותו ניתן להעביר נוזל צמיג (לרוב דבש כשאינו גבישי) מכלי הקיבול שלו, ולצקת אותו במקום הרצוי, אם כי בכמויות קטנות.
גיזרון

המילה דִּבְשׁוֹן חודשה על ידי האקדמיה ללשון העברית בשנת תשע"א (2011). המילה מורכבת מדבש והסיומת -ון, ממשקל קִטְלוֹן, המציינת כלי. שמותיו הנפוצים עד אותו חידוש היו: מקל דבש, מקלון דבש, רודה דבש – על שם פעולת רדיית הדבש, כף דבש או כפית דבש אף שאינו סוג של כף או כפית. כלי הקיבול שמכיל את הדבש, חודש לשם "דבשית".