stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתקפת מז-ארגון
סקירה כללית

ההכנות הלוגיסטיות למתקפת מז תוכננה על ידי הקולונל האמריקני ג'ורג' מרשל שהצליח להעביר יחידות אמריקאיות לחזית לאחר קרב סן-מייל (סן-מייל היא עיירה על נהר מז, מכשול המים החשוב ביותר בחזית המערבית).  פריצות הדרך של בעלות הברית (צפונה, מרכז ומזרחה) לאורכו של קו החזית בספטמבר ואוקטובר 1918 - כולל קרב יער ארגון - נחשבות כיום כחלק ממה שזכור בדרך כלל בתור המתקפה הגדולה (הידועה גם כמתקפת מאה הימים) של בעלות הברית בחזית המערבית. מתקפת מז-ארגון כללה גם חיילים מצרפת, בעוד ששאר בעלות הברית, כולל צרפת, בריטניה וצבאותיה האימפריאליים (בעיקר קנדה, אוסטרליה וניו זילנד), ובלגיה תרמו לקרבות גדולים בגזרות צפון-מערביות יותר של החזית המערבית, כולל קו הינדנבורג.
לאחר מבצע מיכאל, המתקפה הגרמנית של 1918, החלה בצורה טובה אך הסתיימה באסון בריימס מול הצרפתים ובאמיין כנגד הכוחות הבריטיים. הצבאות הצרפתיים והבריטיים דחקו בשיטתיות צבא גרמני שיעילותו הלכה ופחתה במהירות. ההתקדמות הבריטית, הצרפתית והבלגית בגזרות הצפון-מערביות של החזית, יחד עם ההתקדמות הצרפתית-אמריקאית סביב יער ארגון, הובילה ישירות לשביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918. ב-26 בספטמבר החלו האמריקנים במתקפה צפונה לכיוון סדאן. למחרת, דיוויזיות בריטיות ובלגיות תקפו לכיוון גנט, בלגיה. צבאות בריטיים וצרפתים תקפו ברחבי צפון צרפת ב-28 בספטמבר. קנה המידה של המתקפה הכוללת, שחוזקה על ידי חיילי צבא ארצות הברית הטריים והלהוטים אך ברובם לא מנוסים וחסרי ניסיון, סימן על מרץ מחודש בקרב בעלות הברית ועמעם בחדות את התקוות הגרמניות לניצחון.
קרב מז-ארגון היה המחויבות הקדמית הגדולה ביותר של חיילים על ידי צבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, וגם הקטלנית ביותר שלו. הפיקוד היה מתואם, עם כמה יחידות (למשל חיילי באפלו מהדיוויזיה ה-92 והדיוויזיה ה-93) שצורפו ושירתו תחת פיקוד צרפתי (למשל הקורפוס ה-17 במהלך השלב השני).
רקע > הכוחות הלוחמים

הכוחות האמריקאים כללו בתחילה 15 דיוויזיות של הארמייה הראשונה של ארצות הברית בפיקודו של גנרל ג'ון פרשינג עד 16 באוקטובר ולאחר מכן לוטננט גנרל האנטר ליגט.  הלוגיסטיקה תוכננה ונוהלה על ידי הקולונל ג'ורג' מרשל. הכוחות הצרפתיים שלידם כללו 31 דיוויזיות, כולל הארמייה הרביעית (תחת אנרי גורו) והארמייה החמישית (תחת אנרי מתייה ברטלו). הדיוויזיות האמריקניות של ה-AEF היו גדולות מדי (12 גדודים לכל דיוויזיה לעומת תשעה גדודים צרפתיים-בריטים-גרמנים לכל דיוויזיה), בגודל של עד פי שניים מהדיוויזיות של בעלות הברית האחרות שדוללו בקרבות, אבל הדיוויזיות הצרפתיות ושאר בעלות הברית התחדשו בחלקן לפני המתקפה הגדולה, כך שהתרומה של ארצות הברית וצרפת בכוחות הייתה ניכרת. כל הציוד הכבד (טנקים, ארטילריה וכלי טיס) סופקו על ידי בעלות הברית (בעיקר על ידי הצבא הצרפתי). עבור חזית מז-ארגון לבדה, זה כלל 2,780 כלי ארטילריה, 380 טנקים ו-840 מטוסים.
בנוגע לתמיכה משוריינת, הדיוויזיה ה-35 תוגברה על ידי חטיבת הטנקים ה-1 (תחת ג'ורג' פטון) עם 127 טנקים קלים רנו FT-17 עם צוות אמריקאי ו-28 טנקים בינוניים של שניידר עם צוות צרפתי. חטיבת הטנקים האמריקנית ה-3 עם 250 טנקים בצוות צרפתי הייתה מעורבת גם בתמיכה עבור הקורפוס ה-5. הדיוויזיות ה-37 וה-79 תוגברו עם רגימנט טנקים צרפתי (רנו FT טנק קל) ו-2 קבוצות של טנקים בינוניים (St-Chamond). הדיוויזיה ה-91 תוגברה בכוח שווה ערך (רגימנט טנקים קלים ו-2 קבוצות טנקים בינוניים).
ככל שהקרב התקדם, גם האמריקאים וגם הצרפתים הביאו תגבורת. בסופו של דבר, 22 דיוויזיות אמריקאיות השתתפו בקרב בשלב זה או אחר, שייצגו שתי ארמיות שדה מלאות. כוחות צרפתיים נוספים שהיו מעורבים כללו את הקורפוס הקולוניאלי השני, בפיקודו של אנרי קלודל, אשר לחם גם הוא לצד ה-AEF בקרב סן-מייל מוקדם יותר בספטמבר 1918.
הכוחות היריבים כללו רק כוחות גרמניים. במהלך תקופה זו של המלחמה, דיוויזיות גרמניות כללו רק 50 אחוז או פחות מכוחן הראשוני. לדיוויזיה ה-117 הגרמנית, שהתנגדה לדיוויזיה ה-79 האמריקנית בשלב הראשון של ההתקפה, היו בשורותיה רק 3,300 איש. המורל השתנה בין היחידות הגרמניות. לדוגמה, דיוויזיות ששירתו בחזית המזרחית היו בעלות מורל גבוה, בעוד שלדיוויזיות ששירתו בחזית המערבית היה מורל ירוד. ההתנגדות גדלה לכ-200,000–450,000 חיילים גרמנים מהארמייה החמישית של קבוצת הארמיות גלוויץ בפיקודו של הגנרל גאורג פון דר מרוויץ. האמריקנים העריכו שהם התנגדו לחלקים מ-44 דיוויזיות גרמניות בסך הכל, אם כי הרבה פחות בכל זמן.
רקע > מטרת המתקפה

המטרה של בעלות הברית הייתה לכידת מרכז הרכבת בסדאן מה שינתק את רשת הרכבות התומכת בצבא הגרמני בצרפת ובפלנדריה.
הקרב > שלב ראשון (26 בספטמבר - 4 באוקטובר 1918)

"במהלך שלוש השעות שקדמו לשעת הש', בעלות הברית הוציאו יותר תחמושת ממה ששני הצדדים הצליחו לירות לאורך ארבע השנים של מלחמת האזרחים האמריקנית. מאוחר יותר חושב שהעלות הייתה 180 מיליון דולר, או מיליון דולר לדקה."  המתקפה האמריקאית החלה בשעה 05:30 ב-26 בספטמבר עם תוצאות מעורבות. הקורפוסים ה-5 וה-3 עמדו ברוב מטרותיהם, אך הדיוויזיה ה-79 לא הצליחה לכבוש את מונפאוקון, המתקפה של דיוויזיית "אבן המפתח" ה-28 כמעט נעצרה עקב התנגדות גרמנית אדירה, ודיוויזיית "המערב הפרוע" ה-91 נאלצה. לפנות את הכפר אפינונוויל למרות שהתקדמה 8 קילומטרים (5.0 מיל). דיוויזיית "באקיי" ה-37 חסרת הניסיון לא הצליחה לכבוש את מונפאוקון ד'ארגון.
למחרת, ב-27 בספטמבר רוב הארמייה הראשונה לא הצליחה להשיג הישגים. הדיוויזיה ה-79 כבשה לבסוף את מונפאוקון ודיוויזיית "סנטה פה" ה-35 כבשה את הכפר באולני, גבעה 218 וצ'רפנטרי, והציבה את הדיוויזיה קדימה של יחידות סמוכות. ב-29 בספטמבר נפרסו שש דיוויזיות גרמניות נוספות כדי להתנגד למתקפה האמריקנית, כאשר המשמר ה-5 והדיוויזיה ה-52 תקפו את הדיוויזיה ה-35, שנגמר לה מזון ותחמושת במהלך המתקפה. הגרמנים השיגו בתחילה הישגים משמעותיים, אך נהדפו לבסוף על ידי גדוד ההנדסה ה-110 של הדיוויזיה ה-35, גדוד המקלעים 128, וסוללת תותחי השדה ה-129 בפיקודו של הארי טרומן. במילותיו של פרשינג, "לא היינו עסוקים עוד בתמרון של לכידה מתוך מבלט, אלא היינו מחויבים בהכרח, באופן כללי, למתקפה חזיתית ישירה נגד עמדות חזקות ועוינות המאוישות במלואן על ידי אויב נחוש".
התקפת הנגד הגרמנית פגעה בצורה קשה בדיוויזיה ה-35 - דיוויזיה שהובלה בצורה גרועה, שרוב מפקדיה המרכזיים הוחלפו זמן קצר לפני המתקפה, שהורכבה מיחידות המשמר הלאומי ממיזורי וקנזס - שהיה צריך להחליף אותה יותר מוקדם, אם כי שרידי הדיוויזיה נכנסו לאחר מכן שוב לקרב.   חלק מהמתקפה הצרפתית הסמוכה נתקל בבלבול זמני כשאחד הגנרלים שלה נהרג. למרות זאת, היא הצליחה להתקדם 15 קילומטרים (9 מיל), וחדרה עמוק לתוך הקווים הגרמניים, במיוחד סביב Somme-Py ומצפון-מערב לריימס. ההתקדמות הראשונית של הכוחות הצרפתיים הייתה אפוא מהירה יותר בין 3 ל-8 ק"מ יותר ממה שהושג על ידי היחידות האמריקאיות הסמוכות, אם כי היחידות הצרפתיות נלחמו בשטח פתוח יותר, שהוא שטח קל יותר לתקוף ממנו.
הקרב > שלב שני (4–28 באוקטובר 1918)

השלב השני החל ב-4 באוקטובר, כאשר דיוויזיות התקיפה הראשונות (ה-91, ה-79, ה-37 וה-35) הוחלפו בדיוויזיות ה-32, ה-3 וה-1. הדיוויזיה ה-1 יצרה פער בקווים כאשר התקדמה 2.5 קילומטרים (1.6 מיל) נגד הדיוויזיות הגרמניות ה-37, ה-52 והמשמר ה-5. בשלב זה התרחשה פרשת הגדוד האבוד. הגדוד חולץ בהתקפה של הדיוויזיות ה-28 וה-82 (הדיוויזיה ה-82 התקיפה זמן קצר לאחר שנכנסה לעמדות בפער שבין הדיוויזיה ה-28 לדיוויזיה ה-1) ב-7 באוקטובר. האמריקנים פתחו בסדרה של התקפות חזיתיות יקרות שפרצו לבסוף את ההגנות הראשיות של גרמניה (ה-Krimhilde Stellung של קו הינדנבורג) בין 14–17 באוקטובר. במהלך קרב מונפאקון, יחידות המשמר הלאומי של מיזורי וקנזס היו החיילים האמריקאים הראשונים שניסו לפרוץ את מעוז קו הינדנבורג בקוט דה שאטיון אך הם נהדפו עקב מנהיגות לקויה. לאחר מכן, הדיוויזיה ה-1 ניסתה ונכשלה לאחר שספגה אבדות קטסטרופליות. דיוויזיית "הקשת" ה-42 בפיקודו של בריגדיר גנרל דאגלס מקארתור הצליחה סוף סוף לכבוש את קוט דה שאטיון לאחר שחשפה פער בהגנות הגרמניות שהתגלה על ידי חייליו של מקארתור. הניצחון הזה בקוט דה שאטיון נחשב לנקודת המפנה המכריעה של כל מתקפת מז-ארגון.  עד סוף אוקטובר, חיילי הצבא האמריקאי התקדמו 16 ק"מ וטיהרו את יער ארגון. משמאלם התקדמו הצרפתים 32 ק"מ, והגיעו לנהר האן. במהלך פתיחת המבצע הזה, ב-8 באוקטובר, התרחש האירוע שבו רב"ט (לימים סמל) אלווין יורק לכד 132 אסירים גרמנים ליד קורניי.
הקרב > שלב שלישי (28 באוקטובר - 11 בנובמבר 1918)

עד 31 באוקטובר, האמריקנים התקדמו 15 קילומטרים (9.3 מיל) ופינו את יער ארגון. משמאלם התקדמו הצרפתים 30 קילומטרים (19 מיל), להגיע לנהר האן. הכוחות האמריקאים התארגנו מחדש לשתי ארמיות. הארמייה הראשונה, בראשות הגנרל ליגט, עבר למסילת הרכבת קריניאן-סדאן-מזירס. הארמייה השנייה, בראשות לוטננט גנרל רוברט בולארד, הופנתה לנוע מזרחה לכיוון מץ. שתי הארמיות התמודדו עם חלקים מ-31 דיוויזיות גרמניות בשלב זה. החיילים האמריקנים כבשו הגנות גרמניות בבוזנסי, ואיפשרו לחיילים צרפתיים לחצות את נהר האן, ומשם הם מיהרו קדימה וכבשו את לה-צ'סנה.  בימים האחרונים, הכוחות הצרפתיים כבשו את היעד המיידי, סדאן ומרכז הרכבת הקריטי שלה, ב-6 בנובמבר וכוחות אמריקאים כבשו את הגבעות שמסביב. ב-11 בנובמבר, הידיעה על שביתת הנשק הגרמנית שמה קץ פתאומי ללחימה.
גלריית תמונות

גלריה
נחתים אמריקאים במהלך המתקפה
חפירות גרמניות בארגון
מטוס דו-כנפי גרמני דו-מושבי הנובר אשר הופל ליד סירז'ה
הערות שוליים

↑  An Encyclopedia of Battles: Accounts of Over 1,560 Battles from 1479 B.C. to the Present. Courier Corporation. 1985. p. 275. ISBN 9780486249131. נבדק ב-13 בספטמבר 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  James R. Penn and Larry Allen (2001). Rivers of the World: A Social, Geographical, and Environmental Sourcebook. ABC-CLIO. p. 154. ISBN 9781576070420. נבדק ב-13 בספטמבר 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "firstworldwar.com". נבדק ב-6 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Situation au debut d'Octobre 1918 (Situation at the beginning of October 1918)". נבדק ב-8 באוקטובר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  D'Este, Carlo (1995). Patton: A Genius for War. New York: Harper Collins. pp. 254. ISBN 0060164557.
↑  "The Meuse–Argonne Offensive: Part II: Pershing's Report". The Great War Society. נבדק ב-15 בינואר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ferrell, Robert H. (2004). Collapse at Meuse–Argonne: The Failure of the Missouri-Kansas Division. University of Missouri Press. ISBN 978-0-8262-6239-4. LCCN 2004004300.
↑  "35th Infantry Division (Mechanized) 'The Santa Fe Division'". GlobalSecurity.org. נבדק ב-15 במאי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Frazer, Nimrod Thompson.
↑  Fleming, Thomas (באוקטובר 1993). "Meuse–Argonne offensive of World War I". Military History. HistoryNet.com. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Novembre 1918 (November 1918)". נבדק ב-8 באוקטובר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295516905171  LCCN: sh85007115 
חיילים גרמנים שואבים מים
סדאן – ורדן והסביבה: מתקפת מז-ארגון, ספטמבר-נובמבר 1918 ( c. 1938 )
גנרל ג'ון פרשינג, המפקד העליון של כוחות המשלוח האמריקאי (AEF).
לוטננט גנרל האנטר ליגט, מפקד הארמייה הראשונה של ארצות הברית .
לוטננט גנרל רוברט בולארד, מפקד הארמייה השנייה של ארצות הברית .
שין שין

שין שין (בסינית: 辛鑫; נולדה ב-6 בנובמבר 1996) היא שחיינית מים פתוחים סינית, אלופת העולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה ל-10 ק"מ.
ביוגרפיה > 2012

באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה שין במקום 24 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:40.88 דקות
ביוגרפיה > 2016 > מקום רביעי באולימפיאדה

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה שין במקום רביעי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:57:14.4 שעות, 13 שניות ממדליית ארד.
ביוגרפיה > 2017

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיימה שין במקום 17 במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 2:01:59.8 שעות.
ביוגרפיה > 2019 > אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה שין במדליית זהב במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 1:54:47.2 שעות, לפני היילי אנדרסון מארצות הברית (1:54:48.1 שעות) ורקלה ברוני מאיטליה (1:54:49.9 דקות).
ניצן חנוכי

| --- | --- |

ניצן חנוכי, 2017
 לידה:  10 ביוני 1986 (בן 38) רעננה, ישראל
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.90 מטר
 קבוצות כשחקן
 2004–2005  2005–2008  2008–2009  2009–2010  2010–2013  2013–2014  2014–2018   2018–2021:  מכבי גבעת שמואל   בני השרון   עירוני נהריה   הפועל עפולה   מכבי ראשון לציון   הפועל אילת   מכבי ראשון לציון  בני הרצליה
 הישגים כשחקן
 שחקן ההגנה של העונה בליגת העל (2012) אליפות ישראל (2016)
 קבוצות כמאמן
 2022-2021:  עירוני נס ציונה (עוזר מאמן)
ניצן חנוכי (נולד ב-10 ביוני 1986 ברעננה, ישראל) הוא כדורסלן עבר ישראלי ומאמן. הוא שיחק בעמדת הקלע, גובהו 1.90 מטר. חנוכי שיחק כמקצוען במשך 17 עונות, 7 מהן במדי מכבי ראשון לציון, עמה זכה באליפות המדינה ב-2016.
קריירת משחק

חנוכי הוא בוגר מחלקת הנוער של מכבי רעננה. במקביל שיחק חנוכי במדי תיכון מטרו ווסט וב-2004 זכה עמו באליפות ליגת העל לתיכונים לאחר ניצחון במשחק הגמר על אורט ליבוביץ' נתניה. חנוכי התבלט במשחק הגמר בו קלע 24 נקודות. בעונת 2003/04 נבחר חנוכי על-ידי האתר ספסל לשחקן העונה של מחוז צפון בליגת הנוער. בשנת 2004 עלה לקבוצה הבוגרת בני השרון והושאל מיידית לשנתיים למכבי גבעת שמואל, שם קיבל רק כ-4 דקות בממוצע למשחק, ושב לבני השרון לאחר עונה אחת בלבד. בשלוש העונות הבאות שיחק בבני השרון אך אף פעם לא עלה על ממוצעי קליעה של 7 נקודות למשחק. בעונת 2008/2009 עבר לעירוני נהריה, שם קלע כ-3 נקודות בבמוצע למשחק. בעונה שלאחר מכן עבר לעולה החדשה לליגת העל, הפועל עפולה, שם זכה ללשחק כ-24 דקות בממוצע למשחק, ממוצע הדקות הגבוה ביותר בקריירה של עד אז. 2010/2011 עבר למכבי ראשון לציון וקלע 9.7 נקודות בבמוצע למשחק, הממוצע הגבוה ביותר בקריירה שלו. בעונת 2011/2012 התמנה לקפטן הקבוצה וזכה בתואר שחקן ההגנה של העונה. בשלוש עונותיו הראשונות בראשון לציון זכה חנוכי ליותר מ-30 דקות בממוצע למשחק. בתום עונת 2012/2013 חתם חנוכי בהפועל אילת. חנוכי חזר למכבי ראשון בעונת 2015/2014.
ב-14 במרץ 2016, האריך את חוזהו במכבי ראשון לציון לשנתיים נוספות. בעונת 2015/2016 זכה עם הקבוצה באליפות ישראל. במהלך העונה, שיחק חנוכי 25.2 דקות וקלע 4.6 בממוצע למשחק. ב-2018 עבר חנוכי לבני הרצליה וירד עמה לליגה הלאומית. הרצליה שבה לליגת העל לקראת עונת 2020/2021. ב-8 באוגוסט 2021 הודיע חנוכי על פרישה ממשחק פעיל, בשל פציעה חמורה במפרק הירך.
במהלך הקריירה השתתף חנוכי שלוש פעמים בגמר גביע המדינה בכדורסל. ב-2007 במדי בני השרון (הפסד להפועל ירושלים) וב-2012 ו-2014 במדי ראשון לציון והפועל אילת בהתאמה (בשני המקרים הפסד למכבי תל אביב). כמו כן השתתף חנוכי בשני משחקי אולסטאר, ב-2012 ו-2013 כאשר שיחק במכבי ראשון לציון. הוא מדורג במקום השלישי ברשימת קלעי מכבי ראשון לציון בכל הזמנים עם 1409 נקודות במדי הקבוצה.
ב-13 במרץ 2022 הפרישה מכבי ראשון לציון (כדורסל) את מספר 6 של חנוכי (אף שחקן לא יוכל ללבוש מספר גופייה זה) כהוקרה לתרומתו לקבוצה.
קריירת משחק > נבחרת לאומית

חנוכי היה חלק מסגל נבחרת הנוער באליפות אירופה 2004, והעמיד בקמפיין זה ממוצעים של 13.1 נקודות, 4.6 ריבאונדים, 2.6 אסיסטים ו-1.6 חטיפות בממוצע למשחק. בנוסף על כך היה שותף לנבחרת העתודה באליפויות אירופה ב-2005 וב-2006 ולנבחרת האולימפית באוניברסיאדה ב-2007 וב-2009. חנוכי שיחק גם במדי נבחרת ישראל והשתתף בטורניר יורובסקט 2013. לאחר פרישתו ממשחק פעיל הצטרף חנוכי לנבחרת הוותיקים שהוקמה בשיתוף של איגוד הכדורסל עם מנהלת הליגה.
קריירת אימון

לאחר פרישתו ממשחק מונה חנוכי לעוזרו של ליאור ליובין בעירוני נס ציונה. חנוכי שימש כעוזר מאמן בנס ציונה במשך עונה אחת. מאז שימש חנוכי כמאמן יכולות אישיות בהפועל לב חוף השרון וכמנהל מקצועי בבני יהודה תל אביב.
הערות שוליים

↑  איתי שנקמן, ליגת בתי הספר: מטרווסט רעננה ו-ויצו הדסים אלופים, באתר ynet, 21 בינואר 2004
↑  יעקב מאיר, "הקבוצות האחרונות שלי נכשלו, וגם אני נפגעתי", באתר ישראל היום, ‏24 בנובמבר, 2019
↑  ברק חקלאי, ראשל"צ: ניצן חנוכי חתם לשנתיים נוספות, באתר ynet, 14 במרץ 2016.
↑  בגיל 35: ניצן חנוכי הודיע על פרישה, באתר ערוץ הספורט, 8 באוגוסט 2021
↑  זיכרונות מתוקים: האולסטארים הקודמים, באתר מנהלת הליגה, ‏11 באפריל, 2019
↑  קלעי כל הזמנים - ראשל"צ, באתר מנהלת הליגה
↑  נעים להכיר: נבחרת הוותיקים של ישראל, באתר מנהלת הליגה, ‏22 בפברואר, 2023
↑  עמרי מנהיים, ‏דרך חדשה: חנוכי מונה לעוזר מאמן נס ציונה, באתר ערוץ הספורט, 9 באוגוסט 2021
↑  פוסט בדף הפייסבוק של הפועל לב-חוף השרון, ‏18 באוגוסט, 2022
↑  פוסט בדף הפייסבוק של אגודת הכדורסל בני יהודה ת״א - בית דני, ‏26 ביולי, 2023
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - אליפות אירופה בכדורסל 2013 (מקום 21-24) |
| --- | --- | --- |
|  1 לימונד •  2 ניסים •  3 חנוכי •  4 טיוס •  5 אליהו •  6 כספי •  7 פניני •  ‏8‏ ‏אוחיון‏‏  •‏ 9 הלפרין • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 כדיר • מאמן: שיבק  |  1 לימונד •  2 ניסים •  3 חנוכי •  4 טיוס •  5 אליהו •  6 כספי •  7 פניני •  ‏8‏ ‏אוחיון‏‏  •‏ 9 הלפרין • 10 קוז'יקרו • 11 גרין • 12 כדיר • מאמן: שיבק  | ישראל |
תאוריית השיירים

תאוריית השיירים היא תאוריה אנתרופולוגית העוסקת בהיווצרותם של סיפורי עם. תאוריה זו גובשה עקב פרסום ספרו של האנתרופולוג אדוארד טיילור ב-1871, "התרבות הפרימיטיבית: מחקרים בהתפתחות של מיתולוגיה, פילוסופיה, דת, אומנות ומנהגים".
על פי תאוריית השיירים, סיפורי עם שונים הם למעשה שיירים של מיתוסים קמאיים. התאוריה מניחה כי יסודות אשר נראים צורמים לכאורה בתרבות מפותחת יחסית, הם שיירים של סיפורים רלוונטיים לתקופות קדומות יותר, אשר שרדו למרות אי התאמתם למציאות המשתנה. בכך מבטאים סיפורי העם את "האני היוצר" של חברות קמאיות (לדוגמה: מעשייה המתארת אכילת בנים על ידי אבות מתארת מנהג קדום אשר אבד עליו הכלח).
ראו גם

מונחים בפולקלור
שאול מתניה

שאול מתניה (8 במרץ 1937 - 20 ביולי 2017) היה כדורגלן ישראלי ששיחק במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
קריירה

את הקריירה כשחקן כדורגל התחיל כבר בגיל 12, כאשר הצטרף לקבוצת הנערים של מכבי תל אביב. ב-1953 עלה לקבוצה הבוגרת בפעם הראשונה.
הוא שיחק בעמדת המגן ולעיתים בעמדת הבלם, והיה מעוז ההגנה של הקבוצה במשך שלוש עשרה שנים. כשחקן פעיל זכה בשלוש אליפויות ובשישה גביעי מדינה.
מתניה זכה בתואר כדורגלן העונה בישראל לעונת 1961/1962 אז נחשב בין שחקני ההגנה האיכותיים בליגה.
לזכותו 17 הופעות בנבחרת ישראל, הראשונה שבהן ב-1956 במוסקבה, בטורניר הקדם אולימפי מול ברית המועצות.
מתניה נפטר ב-20 ביולי 2017, בגיל 80.
תארים > קבוצתיים

מכבי תל אביב:
אליפויות: 3 (1953/1954, 1955/1956, 1957/1958)
גביעי מדינה: 6 (1953/1954, 1954/1955, 1957/1958, 1958/1959, 1963/1964, 1964/1965)
תארים > אישיים

כדורגלן העונה בישראל: 1961/1962
הערות שוליים

↑  מתניה נפרד ממכבי ת"א לאחר 17 שנות שרות, מעריב, 2 ביוני 1966
↑  משה שיינמן, שחקן העבר שאול מתניה הלך לעולמו, באתר ynet, 20 ביולי 2017
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - גביע אסיה בכדורגל 1956 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|   בלוט |   גלזר |   חלדי |   חודורוב |   ישראלי |   קופמן |   קרמר |   מתניה |   מרימוביץ' |   רבינוביץ' |    רוזנבוים |   שניאור |  סילברשטיין |   שפיגל |  סטלמך |  ויסוקר | מאמן: גיבונס  |   בלוט |   גלזר |   חלדי |   חודורוב |   ישראלי |   קופמן |   קרמר |   מתניה |   מרימוביץ' |   רבינוביץ' |    רוזנבוים |   שניאור |  סילברשטיין |   שפיגל |  סטלמך |  ויסוקר | מאמן: גיבונס  | ישראל |
| ‏‏נבחרת ישראל‏ - גביע אסיה בכדורגל 1964 (אלופת אסיה) |
| --- | --- | --- |
|   לוין |   ויסוקר |   בכר |   קלמי |   ליאון |   מתניה |   פרימו |   קצב |   לבקוביץ' |   מהלל |    שפיגלר |   סטלמך |  טיש |   אהרוני |  קליש |  לוי |  טלבי |  יאנג | מאמן: מרימוביץ'  |   לוין |   ויסוקר |   בכר |   קלמי |   ליאון |   מתניה |   פרימו |   קצב |   לבקוביץ' |   מהלל |    שפיגלר |   סטלמך |  טיש |   אהרוני |  קליש |  לוי |  טלבי |  יאנג | מאמן: מרימוביץ'  | ישראל |
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שירות חובה במשטרה

תג היחידה של שח"מ, משמש גם כסיכה.
שירות חובה במשטרה (בראשי תיבות שח"מ, נקראים בסלנג גם "שח"מיסטים") הוא מסלול שירות חובה שבמסגרתו צבא הגנה לישראל מציב חיילים לשירות החובה במשטרת ישראל. למרות שהשירות מוגדר "מסלול שירות בצה"ל" או "שירות צבאי" השירות הוא במשטרה ולא בצבא כלומר, שוטר חובה לא משרת בצה"ל הוא משרת כשוטר במשטרת ישראל. סדר זה נקבע ב-1995 בתיקון לחוק שירות ביטחון, כהוראת שעה שהוארכה מספר פעמים, ותוקפה פג ב-31 בדצמבר 2018.
הגברים המתקבלים למשטרה הם בעלי פרופיל 64 ומטה או בעלי ת"ש גבוה ונשים מכל פרופיל בעלות קב"א 44 ומעלה. 75% משוטרי החובה הן נשים.
השיבוץ לשירות חובה במשטרת ישראל נקבע על פי צה"ל ויחידת מיטב.
המסלולים בשח"מ

השירות הסדיר הנהוג במשטרה הוא בשני מסלולים: שירות מבצעי ושירות מנהלי.
השירות במערך המבצעי מביא לשורותיו חיילים שכשירים רפואית לעבודה מבצעית במשטרה (אגף השיטור אבטחה וקהילה): מדובר בשוטרי סיור לכל דבר שמטפלים בעבירות פליליות ופח"ע. ההכשרה לשירות באגף המבצעי של המשטרה כוללת קורס שוטרים בסיסי הנמשך בממוצע כשלושה חודשים במכללה הלאומית לשוטרים בבית שמש, שם מקבלים שוטרי השח"מ הכשרה עיונית ומעשית הכוללת לימוד על עבודת המשטרה, אימוני קרב מגע, אימוני כושר גופני ומטווחי ירי רבים. במהלך ההכשרה לרוב מתאמנים על אקדחי "גלוק" או "יריחו".
השירות במערך המנהלי מביא לשורותיו חיילים שעקב מגבלות רפואיות משובצים לעבודת משרד, לרוב מדובר במוקדנים במוקד 100, משל"ט, שיגור ואף במרד"מ (מרכז הדיווח המבצעי). בנוסף ישנם שמשובצים במטה הארצי של המשטרה, במטות השונים של המחוזות בתפקידי מנהלה, באגף המודיעין של המשטרה, במערכי הזיהוי הפלילי, באגף הרווחה ובתפקידים מנהליים נוספים. ההכשרה שעוברים שוטרי החובה המנהליים היא קורס שוראים בן שבועיים או קורס מוקד 100 בן חודש וחצי לערך במכללה הלאומית לשוטרים.
הדרגות בשח"מ מקבילות לאלו של צה"ל:
שוטר (טוראי בצה"ל)
רב־שוטר (רב־טוראי בצה"ל)
סמל שני (סמל בצה"ל)
סמל ראשון (סמל ראשון בצה"ל).
חניך מצטיין בסוף קורס השח"מ יקודם לדרגת סמל שני (סמ"ש)
משך השירות בשח"מ זהה למשך השירות בצה"ל: שנתיים ושמונה חודשים לגברים, שנתיים לנשים. בשנת 2006 גבר שיבוץ חיילים בשירות המשטרה, זאת עקב עודף כוח-אדם בצה"ל, ומחסור הולך ומתגבר בכוח-אדם במשטרה.
השכר אותו מקבלים שוטרי השח"ם הוא זהה לשכר אותו מקבלים בצה"ל. לאחר ההכשרה, שוטרי החובה משתבצים במשמרות בוקר, ערב או לילה כמו שוטרי הקבע. באפשרות שוטרי חובה המשרתים רחוק מביתם ללון בבית השוטר בתל אביב.
בסיום שירות החובה שלהם, שוטרי החובה יכולים להתגייס לשירות קבע במשטרה מבלי לעבור את הליך המיון הסטנדרטי.
ביקורת

בדו"ח מבקר המשרד לביטחון פנים, יצחק שגב, לשנת 2007 נמתחה ביקורת כלפי החיילים המשרתים במסגרת השח"מ, ונאמר כי "רוב המתגייסים שצה"ל מפנה לשירות במשטרה אינם מתאימים לתפקיד, ומחלישים את המשטרה". המבקר הסביר את תפקודם הלקוי של מרבית המשרתים בשח"מ בגילם הצעיר, חוסר בגרותם הנפשית וחוסר ניסיונם של אלו. פעמים רבות שוטרי החובה נופלים כעול על כתפיהם של השוטרים הוותיקים ומונעים אף מהם לבצע את תפקידם על הצד הטוב ביותר. יחד עם ממצאים אלו גם צוין שכרבע משוטרי החובה מבצעים את תפקידם למופת.
בשנת 2010 המליצה ועדה שהוקמה במשרד הביטחון לבחינת שירות חיילים מחוץ לצה"ל לבטל את ההסדר בהדרגה, אך הממשלה לא קיבלה המלצות אלה. במקביל, גם ועדת החוץ והביטחון, שנדרשה לאשר את הארכת הוראת השעה, הביעה את אי שביעות רצונה ממנו, ומאז 2009 האריכה אותה בחודשים ספורים בלבד בכל פעם. בדצמבר 2011 החליטה הוועדה שלא להאריך את הוראת השעה פעם נוספת, ובכך לא לאפשר גיוס חיילים נוספים למשטרה, ואולם לאחר דיונים נוספים הוחלט, כעבור חודשיים, להאריכה עד סוף 2015. בפברואר 2016 אושרה בכנסת הצעת חוק המאריכה את אפשרות הצבת חיילים בחלק מיחידות המשטרה עד 31 בדצמבר 2018.
הערות שוליים

↑  הצעת חוק שירות וביטחון (תיקון מס' 7 והוראת שעה)(שירות במשטרה ושירות מוכר)(תיקון מס' 15) התשע"ו 2015, באתר הכנסת
↑  חייל/ת משטרה באתר "מתגייסים" של צה"ל.
↑  ראה טבלת השוואה בדרגות כוחות הביטחון וההצלה בישראל.
↑  "רוב החיילים במשטרה לא מתאימים", באתר וואלה, 15 ביולי 2007
↑  ראו, למשל, פרוטוקול מליאת הכנסת מיום 17 בינואר 2011
↑  שמעון כהן, ועדת חו"ב: חיילים לא ישרתו במשטרת ישראל, באתר ערוץ 7, 7 בדצמבר 2011
↑  מחלקה ראשונה, סופית: הארכת הוראת שעה המאפשרת הצבת חיילים ביחידות מסוימות של משטרת ישראל, באתר News1 מחלקה ראשונה, 15 בפברואר 2016
כותפת קורס שוטרים חובה
ניקולס בריידי

ניקולס פרדריק בריידי (באנגלית: Nicholas Frederick Brady; נולד ב-11 באפריל 1930) הוא פוליטיקאי ודירקטור אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בשנים 1988–1993 בממשליהם של הנשיאים רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש, ונודע בשל "תוכנית בריידי" אותה הגה. טרם מינויו למזכיר האוצר, מונה בריידי לקצרה לאייש את מושבה הריק של ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית מאפריל עד דצמבר 1982, בעקבות התפטרותו של הסנאטור הריסון ויליאמס.
ביוגרפיה

בריידי נולד ברובע מנהטן שבניו יורק, בנם של ג'יימס קוקס בריידי הבן ורעייתו אליוט צ'ייס. הוא נקרא על שם רב דודו, איש העסקים והנדבן ניקולס פרדריק בריידי. בריידי גדל באחוזה בפאר הילס שבניו ג'רזי. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר סנט מארק שבסאות'בורו במסצ'וסטס, החל ללמוד ב-1952 באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באחוות צ'י פסי. ב-1954 למד לתואר ראשון באוניברסיטת הרווארד. הקריירה הפוליטית של בריידי החלה כאשר מונה על ידי מושל ניו ג'רזי תומאס קין (אנ') לאייש את מושבו של הסנאטור הריסון ויליאמס, שהתפטר מתפקידו בעקבות פרשת Abscam. הוא כיהן בסנאט מאפריל עד שלהי דצמבר 1982 ומיאן להתמודד לתקופת כהונה מלאה. בתקופתו בסנאט היה חבר בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים.
ב-1984 מינה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את בריידי ליושב ראש ועדת הנשיא למשכורות אנשי הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והרשות השופטת. הוא כיהן גם בוועדת הנשיא לכוחות אסטרטגיים, בנציבות הלאומית הדו-מפלגתית לענייני אמריקה המרכזית, בנציבות לביטחון ולסיוע כלכלי ובוועדות נוספות של הבית הלבן. כמו כן, הוא היה יו"ר כוח המשימה הנשיאותי למנגנוני שוק ב-1987. באוגוסט 1988 הוכרז כי בריידי יחליף את ג'יימס בייקר במחלקת האוצר. ב-15 בספטמבר 1988 נכנס בריידי לתפקידו כמזכירה ה-68 של מחלקת האוצר של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד בארבעת החודשים האחרונים של ממשל רייגן ולאורך כל תקופת ממשלו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ב-1989, לאחר תקופה של שנים בהן מספר מדינות מתפתחות, כולל מקסיקו, לא כיסו את החוב הבינלאומי שלהן, הגה בריידי את "תוכנית בריידי" במטרה לסייע להן למכור איגרות החוב שלהן בדולר אמריקני. אלה נודעו בשם "אגרות בריידי". בראשית כהונתו כמזכיר האוצר נכתב בעיתון הניו יורק טיימס כי לבריידי הייתה התחלה רעועה והוא היה "חסר-טעם בטלוויזיה ומוזר כאיש ציבור", אך כחבר קרוב ויועץ בעל השפעה רבה על הנשיא בוש. אחרי הפסדו של בוש למושל ארקנסו ביל קלינטון בבחירות 1992 לנשיאות, עזב בריידי את הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
בריידי היה ועודנו חבר במועצות מנהלים של חברות שונות מאז ובמהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. הוא שימש גם כנאמן של אוניברסיטת רוקפלר וחבר מועצת המועדון הכלכלי של ניו יורק. הוא חבר במועצה ליחסי חוץ, וחבר לשעבר בוועדת ההיגוי של קבוצת בילדרברג.