stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת פוקלנד
מהלך המלחמה > הלוחמה היבשתית באיים > ההתקדמות הבריטית בציר הצפוני למפרץ טיל (Teal) ולהר קנט

במקביל לתנועה של גדוד צנחנים 2 לכיוון גוס גרין, הורה תומפסון לגדוד קומנדו 45 ולגדוד צנחנים 3 לנוע מזרחה. המטרה הייתה להתייצב על הר קנט, אחת מן הפסגות הגבוהות באי המזרחי. מיקומו של ההר היה בעל חשיבות אסטרטגית רבה, וממנו ניתן היה להתבסס לקראת מתקפה על העיירה סטנלי. התכנון לכתחילה היה להטיס את הגדודים ליעד במסוקי צ'ינוק, ואולם אלו הושמדו כאשר אוניית הסוחר "אטלנטיק קונביור" נפגעה מטיל אקסוסט. לבריטים לא הייתה ברירה אלא לצעוד רגלית, מסן קרלוס אל ההר, דרך היישובים דאגלס (Douglas Settlement) ומפרץ טיל (Teal Inlet) ומשם דרומה אל ההר עצמו. משמעות הדבר הייתה תנועה בשטח קשה, בגשם ובקור, כאשר החיילים נושאים עליהם את כל הציוד, למרחק כ-60 ק"מ.
הבריטים חששו שההר מוחזק על ידי כוחות ארגנטינאיים, ושלחו שני צוותים של יחידות מובחרות לסיור מוקדם בשטח: צוות אחד של SAS, והשני של סגל האימון ללוחמה הררית וארקטית. הפיקוד הארגנטינאי אכן שלח לאזור את מחלקת הקומנדו ה-602 ואת הצוות ה-601 של הכוחות המיוחדים של המשמר הלאומי. במהלך הימים הבאים – החל ב-28 במאי – התרחשו היתקלויות בין הכוחות היריבים סביב הר קנט. ב-30 במאי הצטרפו גם מטוסי "הארייר" לקרבות, ואחד מהם הופל באש מנשק קל; במקביל, הצליחו אנשי SAS להפיל מסוק אארוספטיאל SA-30 פומה ארגנטינאי, שהוביל את חיילי היחידות המיוחדות. עד 31 במאי הצליחו הכוחות המיוחדים הבריטיים להדוף את הכוחות הארגנטינאיים מהאזור, ובאותו יום הונחתה בהר מחלקה מגדוד 42, ומחלקה נוספת הונחתה בהר צ'אלנג'ר הסמוך.
מהלך המלחמה > הלוחמה היבשתית באיים > המתקפה על סטנלי

לאחר כמה ימי התארגנות, החלו הבריטים במתקפה לכיוון סטנלי. בשלב זה הייתה סטנלי מוקפת משלושת הצדדים: גדוד צנחנים 3 היה פרוס מצפון, בצפון מערב ובמערב גדודי חטיבת הקומנדו 3, ובדרום מערב ובדרום היו גדודי חטיבת חי"ר 5 וגדוד צנחנים 2. בליל 11 ביוני תקפו הבריטים שלושה הרים: גדוד צנחנים 3 תקף את הר לונגדון (Mount Longdon), גדוד נחתים 45 תקף את רכס "שתי האחיות" (Two Sisters Ridge), וגדוד נחתים 42 תקף את הר הארייט (Mount Harriet). הבריטים הצליחו להשתלט על כל היעדים, במחיר של 33 הרוגים ו-90 פצועים; לארגנטינאים היו 69 הרוגים, וכ-220 פצועים; למעלה מ-400 חיילים ארגנטינאים נפלו בשבי.
ביום שלמחרת הצליחו הארגנטינאים לשגר טיל אקסוסט ממשגר קרקעי מאולתר (הטיל פורק מאונייה והותאם לשיגור קרקעי, הישג טכנולוגי לא מבוטל) והצליחו לפגוע במשחתת הבריטית "אה"מ גלמורגן" (אנ').‏ 14 חיילים וקצינים נהרגו, ורבים נפצעו. ואולם, פגיעה זו לא מנעה את השלב השני של המתקפה הבריטית. בלילה שבין 13 ל-14 ביוני תקף גדוד צנחנים 2 את רכס ווירלס ("אלחוט", Wireless Ridge), וגדוד 2 של המשמר הוולשי (יחד עם יחידות מגדודים אחרים וטנקים קלים) תקף את הר טמבלדאון (Tumbledown Mountain). לבריטים היו 13 הרוגים ו-64 פצועים, ואילו הארגנטינאים ספגו 55 הרוגים ולמעלה מ-230 פצועים. קרוב ל-70 חיילים ארגנטינאיים נפלו בשבי.
מהלך המלחמה > הלוחמה היבשתית באיים > סיום המלחמה באיים

הגדוד הראשון מרגימנט הגורקה ה-7 החל בהתקדמות לקראת התקפה על הרכס הבא, הר ויליאם (Mount William). הגדוד היה אמור לכבוש את ההר בהתקפת לילה, אך זו התעכבה ונראה היה שההתקפה תתקיים באור יום. ואולם, בבוקר 14 ביוני הסתבר שלא יהיה צורך בקרב: החיילים הבריטים על ההרים הסובבים את סטנלי הבחינו במאות חיילים ארגנטינאיים נסוגים מעמדותיהם אל העיירה. היחידות הבריטיות החלו להתקדם אל סטנלי, והחלו מגעים עם הפיקוד הארגנטינאי לכניעה. שליט ארגנטינה, גנרל לאופולדו גלטיירי, הורה לחייליו להמשיך בלחימה, אך מפקד הכוחות באיים, הגנרל מננדז, החליט לשאת ולתת על כניעה. המגעים נמשכו במהלך היום, ולקראת ערב נחתם הסכם על כניעת הכוחות הארגנטינאים בשני האיים, המזרחי והמערבי. היחידות הבריטיות נעו אל תוך סטנלי למחרת בבוקר, 15 ביוני.
בעת הכניעה היו בסטנלי שלושה רגימנטים ארגנטינאים שלמים, פחות או יותר: רגימנט החי"ר ה-3, ה-6 וה-25, ולהם אספקה ותחמושת קלה רבה, אם כי התחמושת לארטילריה הייתה מועטה וכל השטחים השולטים על סטנלי היו בידי הבריטים. החיילים הארגנטינאים הנכנעים הועברו למחנה שבויים בשדה התעופה שליד סטנלי. ביום שלמחרת הכניעה, 15 ביוני, עברה פלוגה מגדוד נחתים 40 לאי המערבי וקיבלה את כניעת רגימנט החי"ר 5 הארגנטינאי שהיה מוצב באי, ויחידה בריטית נוספת הונחתה באי המערבי כדי לקבל את כניעת רגימנט החי"ר 8. גם חיילים אלה הועברו כשבויים למחנה שבשדה התעופה שליד סטנלי. כצעד אחרון להשלמת ההשתלטות הבריטית על האיים, נשלחו שלוש אוניות לאי הקטן ת'ולה הדרומית; ב-20 ביוני הגיע הכוח לאי הקטן, הדרומי שבאיי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, וקיבל את כניעת הכוח הארגנטינאי הקטן שהחזיק במקום.
מהלך המלחמה > הלוחמה היבשתית באיים > יחס ארצות הברית למלחמה

ה-CIA תכנן להתערב במלחמה ודווקא לטובתה של ארגנטינה. על פי מסמכים סודיים שנחשפו, ארצות הברית התכוונה להעביר את תושבי האיים לסקוטלנד ולתת את האיים לארגנטינה. ב-CIA טענו כי בריטניה זלזלה בערך צבא ארגנטינה במלחמה שנערכה במרחק של כמעט 13,000 ק"מ מבריטניה הגדולה וביקשו לסיים את המלחמה מוקדם יותר.
על פי המסמכים, ההצעה שהייתה אמורה להיות מוגשת לתושבי האיים הייתה בחירה בין חזרה לחופי בריטניה ויישוב מחדש בסקוטלנד, להפיכה לאזרחים ארגנטינאים.
מהלך המלחמה > הלוחמה היבשתית באיים > יחס ישראל למלחמה

בשנת 2016 הותרו לפרסום מסמכים של משרד החוץ הבריטי משנות ה-80 של המאה ה-20, ולפיהם במהלך המלחמה ישראל סיפקה לארגנטינה מטוסי A-4 סקייהוק וציוד שהועבר בחשאי באמצעות מטוסי מטען דרך פרו. עסקה למכירת מטוסי ריגול לצבא ארגנטינה סוכלה בעקבות פנייה של שר החוץ הבריטי, ג'פרי האו.
אחרי המלחמה > ההתארגנות הבריטית

בידי הבריטים היו אלפי שבויים ארגנטינאיים. כדי להפחית את העומס העצום על תשתיות האי, בשל הצורך להזין ולמצוא מקום לינה לאלפי בני אדם (ארגנטינאיים ובריטים) היה צורך להשיב את השבויים מהר ככל האפשר לארצם, וכך נעשה תוך ימים ספורים. כ-500 קצינים בכירים יותר וטכנאים נותרו בידי הבריטים, כמעין "בני ערובה" כנגד מצב של התחדשות הלחימה.
הארגנטינאים השאירו אחריהם כמויות נכבדות של חומרי לחימה, כולל תותחים, רק"ם, טילים ומערכות מכ"ם, ואף מטוסים ומסוקים שונים. בכללם היו 11 מטוסי פוקרה, 3 מטוסי אימון מדגם אארמקי MB-339, ו-15 מסוקים. כן לכדו הבריטים שתי ספינות קטנות.
משימה נוספת וחשובה ביותר הייתה ניקוי האיים ממוקשים יבשתיים וימיים. שולות מוקשים בריטיות סרקו את מפרץ סטנלי ופורט ויליאם, אך לא נתגלו בהם מוקשים. לעומת זאת, על האיים היו – ועודם – שדות מוקשים רבים, חלקם לא מסומנים. הטיפול במוקשים נמשך לפחות עד שנת 2013, וייתכן שאף עד היום.
כדי למנוע פלישה ארגנטינאית נוספת, החלו הבריטים במאמצים נרחבים כדי לחזק את הגנת האיים, ובמיוחד את האפשרות לתספק אותם בדרך האוויר במהירות. בחודשים הראשונים שלאחר המלחמה שהתה באזור האיים דרך קבע אחת מנושאות המטוסים הבריטיות, ובהם "אה"מ אילוסטריוס" (אנ') שהושקה שבועות ספורים לאחר המלחמה. נושאות המטוסים שהו באזור עד להארכת וחיזוק המסלול בנמל התעופה בסטנלי, והצבת מטוסי קרב מדגם F-4 פנטום במקום. גם בכך לא היה די; בשנים שאחר המלחמה בנו הבריטים במרכז האי בסיס תעופה גדול בשם מאונט פלזנט. בבסיס מוצבים דרך קבע מטוסי קרב (נכון לשנת 2013, מוצב במקום גף מטוסי יורופייטר טייפון), וכן מטוסי תובלה מדגם הרקולס C-130 ומטוסי תדלוק מדגם VC-10. זאת, כדי לאפשר העברה מהירה של אספקה וציוד לאי בעת חירום; מסלולי הנחיתה שנבנו בבסיס מאפשרים נחיתה של מספר רב של מטוסי תובלה גדולים, בעת הצורך.
אחרי המלחמה > אבדות > הרוגים ופצועים

907 גברים ונשים נהרגו במלחמה.

לארגנטינה היו 649 הרוגים:
צבא ארגנטינה – 194 הרוגים, מהם 16 קצינים (הבכיר שבהם בדרגת תת-אלוף), 35 נגדים, ו-143 חיילים;
הצי הארגנטינאי – 341 הרוגים: 321 נהרגו בהטבעת הסיירת "גנרל בלגרנו" (אנ'), 4 טייסים של הצי, ו-34 הרוגים מגדוד חיל הנחתים הארגנטינאי החמישי;
חיל האוויר הארגנטינאי – 55 הרוגים, בהם 31 טייסים ו-14 אנשי צוות קרקע;
משמר הגבול (Gendarmería Nacional Argentina) ומשמר החופים (Prefectura Naval Argentina)‏ – 9 הרוגים;
אזרחים – 16 הרוגים.
לבריטניה היו 258 הרוגים:
הצי המלכותי הבריטי – 88 הרוגים, בהם שני אזרחים: 22 נהרגו בטביעת "אה"מ ארדנט" (אנ'), 20 בטביעת "אה"מ שפילד", 20 בטביעת "אה"מ קובנטרי" (אנ'), ו-13 נהרגו על סיפון "אה"מ גלמורגן".
חיל הנחתים המלכותי – 27 הרוגים (2 קצינים, 14 נגדים ו-11 חיילים);
צי העזר המלכותי הבריטי – 10 הרוגים;
צי הסוחר הבריטי – 6 הרוגים;
צבא בריטניה – 123 הרוגים (7 קצינים, 40 נגדים ו-76 חיילים). מניין ההרוגים בצבא בריטניה כלל 33 מגדוד המשמר הוולשי (חלקם הגדול בעת ההתקפה על אוניות הנחיתה "סר טריסטרם" ו"סר גאלהאד"), 21 מגדוד הצנחנים 3 (רובם בקרב על הר לונגדון), 18 מגדוד הצנחנים 2 (רובם בקרב על גוס גרין), 19 מצוותי SAS,‏ ועוד 32 איש מיחידות נוספות.
חיל האוויר המלכותי – הרוג אחד;
אזרחים בריטיים באיים – 3 הרוגות, מירי בריטי.
קצין וחייל נוספים מתו בחודשים שלאחר מכן מפצעיהם, וכך עלה מניין ההרוגים הבריטים ל-260
1,188 ארגנטינאים ו-777 בריטים נפצעו בקרבות.
במהלך המלחמה הסכימו שני הצדדים הלוחמים להכריז על אזור ימי בטוח מצפון לאיים, שבו יוכלו לשהות כלי שיט רפואיים שלהם ולטפל בנפגעים. האזור נקרא "Red Cross Box 2" ‏(50°50′00″S 58°40′00″W﻿ / ﻿50.833333°S 58.666667°W﻿ / -50.833333; -58.666667). בריטניה הציבה באותו אזור את אוניית בית-החולים אוגנדה ושלוש אוניות אמבולנס. ארגנטינה שיגרה למקום שלושה כלי שיט רפואיים. הבריטים, שקלטו גם נפגעים ארגנטינים, העבירו את הפצועים שטופלו ומצבם איפשר זאת אל נמל מונטווידאו שבאורוגוואי.
באי נפרש בית חולים שדה בפיקודו של ריק ג'ולי. הוא טיפל בכל הפצועים שהגיעו אליו, בריטים כמו גם ארגנטינאים, ועל כך זכה לאחר המלחמה בעיטור כבוד הן ממשלת בריטניה והן מממשלת ארגנטינה על התנהלות מופתית. הוא האדם היחיד שעוטר על ידי שני הצדדים על מעשיו במלחמת פוקלנד.
אחרי המלחמה > אבדות > אובדן מטוסים וספינות

ארגנטינה איבדה 70 כלי טיס – 9 מסוקים ו-61 מטוסים, בהם 13 מטוסי נשר ומיראז', 22 מטוסי A-4 סקייהוק, ו-13 מטוסי תקיפה FMA IA 58 פוקרה. 20 מן המטוסים הופלו באש נ"מ מכל הסוגים: נשק קל, טילי נ"מ אישיים, טילי נ"מ מספינות וטילים מסוללות קרקעיות. 23 מטוסים נוספים הופלו בקרבות אוויר. מטוסים נוספים הושמדו בהפצצה מן האוויר, בחבלה, בתאונות, ועוד. בנוסף, עם כיבוש סטנלי לכדו הבריטים, כאמור, עוד 14 מטוסים ו-15 מסוקים, חלקם במצב טיסה וחלקם פגועים. הארגנטינאים איבדו את הסיירת "גנרל בלגרנו", שתי ספינות תובלה – "איסלה דה לוס אסטדוס" ו"ריו קרקראנה" (Rio Carcarana), והמכמורתנית "נארוואל". שישה כלי שיט נוספים נפגעו, בהם הצוללת "סנטה פה", שנפגעה ממסוקים באיי ג'ורג'יה המזרחית וננטשה על ידי צוותה לאחר שלא הייתה יכולה לשוב ולצלול.
הבריטים איבדו שש ספינות: המשחתות "שפילד" ו"קובנטרי", הפריגטות "ארדנט" ו"אנטילופ" (אנ'), הנחתת "סיר גאלאהאד", ואוניית המשא "אטלנטיק קונביור". הארגנטינאים טענו כי הצליחו לפגוע לפחות באחת מנושאות המטוסים, אך הבריטים הכחישו זאת; בעת שובן לבריטניה לא ניכרו עליהן סימני פגיעה. בנוסף לספינות שהוטבעו, נפגעו עוד שלוש ספינות מלחמה באורח קשה, ארבע באורח בינוני, ושמונה באורח קל. בנוסף איבדו הבריטים 21 מסוקים ו-10 מטוסים; 10 מסוקים אבדו בעת הטבעת "אטלנטיק קונביור" ועוד 10 אבדו בתאונות שונות. שמונה כלי טיס אבדו מאש נ"מ, אך אף מטוס בריטי לא הופל בקרב אוויר.
אחרי המלחמה > השלכות פוליטיות

התבוסה במלחמה הביאה להתגברות ההפגנות כנגד המשטר הצבאי בארגנטינה, ונחשבת כאחד הגורמים המרכזיים שהביאו לנפילתו. גלטיירי אולץ לפרוש, ובמקומו מונה ריינלדו ביניונה כנשיא. בבחירות הדמוקרטיות שנערכו ב-10 בדצמבר 1983 זכה ראול אלפונסין, ועם עלייתו לשלטון החל בארגנטינה משטר אזרחי הנמשך עד היום (2024), פרק הזמן הארוך ביותר מאז 1930.
בבריטניה נחשבה המערכה כניצחון גדול, למרות מחירה הכבד בחיי אדם, בציוד ועלותה העצומה – 2.778 מיליארד ליש"ט. גל פטריוטי שטף את בריטניה, הפופולריות של מרגרט תאצ'ר זינקה, וסייעה לה להיבחר לכהונה נוספת ב-1983; פרשנים שונים ראו זאת כתוצאה ישירה של הניצחון, ואילו אחרים סבורים כי הישגה של המפלגה השמרנית נבע מהצמיחה הכלכלית שהביאה המלחמה, בגובה כ-3%. הניצחון במלחמה היה נקודת מפנה, לאחר עשורים של שקיעה צבאית (עם הכישלון במבצע מוסקטר, ב-1956), התפוררותה של האימפריה הבריטית, והמיתון הכלכלי ששרר בבריטניה בשנות ה-70 של המאה ה-20. עשורים אלה הביאו רבים בבריטניה לפקפק בעתידה כמעצמה עולמית; הניצחון במלחמת פוקלנד, שכונה על ידי ראשת הממשלה תאצ'ר "רוח פוקלנד" השיב לבריטים את הביטחון העצמי וסייעו לראשת הממשלה להמשיך במדיניותה הכלכלית.
השפעה חשובה נוספת של המלחמה הייתה אישור מחדש של היחסים המיוחדים בין בריטניה לארצות הברית. נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, ומזכיר המדינה של ארצות הברית, קספר ויינברגר, זכו לעיטור כבוד של מסדר האימפריה הבריטית, כהוקרה על תמיכתכם בבריטניה בעת המלחמה. ואולם, מעבר להבעה טקסית זו, ליכדו בריטניה וארצות הברית את מדיניותם כלפי ברית המועצות, במה שמכונה לעיתים המלחמה הקרה השנייה.
במשך זמן מה מאז תום המלחמה וחידוש הריבונות הבריטית והאוטונומיה של האיים, הממשלה המקומית באיי פוקלנד אסרה על אזרחים ארגנטינאים לבקר באיים.
עם זאת, כיום, לאחר התחממות ביחסים בין בריטניה לארגנטינה בשנות התשעים, יכולים אזרחים ארגנטינאים לבקר באיים, וארגנטינה אף נכללת ברשימת המדינות שאזרחיה פטורים מהצורך באשרת תייר (ויזה) כדי לבקר בה.
ראו גם

בית הקברות הצבאי סן קרלוס
מצעד הניצחון בלונדון (1982)
לקריאה נוספת

ג'וליאן תומפסון, – "לא פיקניק", הוצאת מערכות, 1992. (הספר בקטלוג ULI)
Anthony Barnett: IRON BRITANNIA: Why Parliament waged its Falklands war. Allison & Busby, 1982.
Hugh Bicheno: Razor's Edge: The Unofficial History of the Falklands War. Weidenfeld & Nicolson, 2006.
Denys Blakeway: The Falklands War. Sidgwick & Jackson, 1992.
George Boyce: The Falklands War. Twentieth-Century Wars, Palgrave Macmillan, 2005.
David Brown: The Royal Navy and the Falklands War. Leo Cooper, 1987.
César N. Caviedes: Conflict over the Falkland Islands: A never-ending story?. Latin American Research Review, (1994) 29#2 pp 172–187.
Tam Dalyell: One Man's Falklands. Cecil Woolf, 1982.
Tam Dalyell: Thatcher's Torpedo. Cecil Woolf, 1983.
Nora Femenia: National Identity in Times of Crises: the scripts of the Falklands-Malvinas War. Nova Science Publishers, Inc. 1996.
Gregory Fremont-Barnes: The Falklands 1982; Ground operations in the South Atlantic. Osprey Campaign Series #244. Osprey Publishing, 2012.
Franks et al.:Falkland Islands Review, Report of a Committee of Privy Counsellors. HMSO, January 1983. Cmnd. 8787.
Lawrence Freedman: Official History of the Falklands Campaign. Vols 1 & 2. Frank Cass, 2005.
Max Hastings & Simon Jenkins: The Battle for the Falklands. Norton, New York, 1984.
Chris Hobson & Andrew Noble: Falklands air war. Midland Pub., North American trade distribution, Specialty Press Publishers & Wholesalers, Hinckley, England.
Daniel Kon: Los Chicos de la Guerra, The Argentine conscripts' own moving accounts of their Falklands War (English translation). New English Library 1983.
Walter Little: The Falklands Affair: A Review of the Literature. "Political Studies" (June 1984) 32#2, pp. 296–310.
Rex Masterman: My Falkland Days, Politico's Publishing, 1992.
Hugh McManners: Forgotten Voices of the Falklands. Random House.
Martin Middlebrook: Operation Corporate: The Story of the Falklands War, 1982. Penguin Books.
Martin Middlebrook: The Argentine fight for the Malvinas – The Argentine Forces in the Falklands War, Pen and Sword Books, 1989.
Richard Norton-Taylor: The Ponting Affair. Cecil Woolf, 1985.
Sunday Times Insight Team. The Falklands War. Sphere Books, 1982.
David Tinker, R.N.: A Message from the Falklands, The Life and Gallant Death of David Tinker, Lieut. R.N. from his Letters and Poems. Penguin, 1982.
Richard C. Thornton: The Falklands Sting. Brassey's, 1998.
Joseph S. Tulchin: The Malvinas War Of 1982: An Inevitable Conflict That Never Should Have Occurred. "Latin American Research Review", (1987) 22#3 pp. 123–141.
Geoffrey Underwood: Our Falklands War, The Men of the Task Force Tell Their Story. Maritime Books, 1983.
Nigel "Sharkey" Ward: "Sea Harrier Over The Falklands", Cassell, London, 2003.
Sandy Woodward with Patrick Robinson: One Hundred Days: The Memoirs of the Falklands Battle Group Commander. Naval Institute Press, 1992.
ביאורים

↑  סגל האימון ללוחמה הררית וארקטית, Mountain Leader Training Cadre, הוא צוות של חיל הנחתים המלכותי המורכב ממדריכי לוחמה באזורים הררים וארקטיים, המלווה את כל יחידות החיל. הצוות תיפקד במלחמה כיחידה מיוחדת בפני עצמה.
אברהם סיוון

| --- | --- |

 לידה:  1954 מרוקו מרוקו
 נהרג:  22 בנובמבר 2010 (בגיל 56 בערך) קמרון קמרון
 תאריך עלייה:  1955
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  אבי
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד ענף צלפים בבה"ד 3  מפקד בית הספר ללוחמה בטרור קצין מבצעים מיוחדים באוגדת איו"ש  מפקד יחידת דובדבן  נספח צה"ל בקמרון
 פעולות ומבצעים
   מלחמת יום הכיפורים  מבצע ליטני   מלחמת לבנון    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה הראשונה
 
אברהם סיוון (1954 – 22 בנובמבר 2010) היה קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על יחידת דובדבן.
שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב סיוון לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ולחם במלחמת יום הכיפורים. בהמשך השלים קורס קציני חי"ר ושימש כמדריך ירי וכמפקד ענף צלפים בבית הספר לחי"ר בבה"ד 3, ולחם במבצע ליטני ובמלחמת לבנון הראשונה. בהמשך שימש כמפקד בית הספר ללוחמה בטרור, כקצין מבצעים מיוחדים באוגדת איו"ש וכמפקדה השני של יחידת דובדבן. כמפקד היחידה הוביל סיוון מבצעים כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה הראשונה, ובהם חיסול חולית "הפנתר השחור" בעיר שכם. בתפקידו האחרון שימש כנספח צה"ל בקמרון. לאחר מכן עסק בייעוץ ביטחוני לממשלת קמרון. בשנת 2010 נהרג בהתרסקות מסוק בקמרון.
הערות שוליים

↑  מוקי בצר, "לוחם חשאי", הוצאת כתר, 2015, עמוד 365.
↑  אבי יששכרוף‏, הפנתר השחור שאיים על השב"כ חוזר הביתה, באתר וואלה, 9 בינואר 2014
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שמשי-אדד הראשון

אזור הממלכה המשוער שהקים שמשי אדד הראשון
שַמְשִי-אַדַד או שמשי-הדּוּ הראשון  מלך בין השנים 1808–1776 לפנה"ס בתקופת הקדומה של אשור, היה שליט עיר המדינה המספוטמית אֶכַּלַתוּם, מעט לפני שלטונו של עמורפיא (חמורבי) בבבל. היה בנו של אִלַה-כִּבְכַּבֻּ, כנראה אמורי במוצאו, שמקורו בעיר תרקה.
שם

המלך נשא הן צורה אכדית לשמו – šamši-adad, והן צורה אמורית – śamśī-haddu. אין זה חריג בקרב שליטים מסופוטמיים לשאת שם בשפה שאיננה השפה האתנית שלהם.
חייו

בפרק זה אין מקורות ביבליוגרפיים כלל, לא ברור על מה מסתמך הכתוב בה וייתכן שמדובר במחקר מקורי. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים. (5 בפברואר 2025)
שמשי-אדד, לוחם שאפתן, עמל שנים רבות על כיבושה מחדש של עירו, לאחר שזאת נכבשה בידי מלך אשנונה, נרם-סין. בבוא הזמן, כבש בחזרה את עירו והחל במסע כיבושים מעייף שבו ניצח את שליטי בבל ומארי, סיפח שטחים רבים לממלכתו, וייסד ממלכה חזקה בצפון מסופוטמיה. בין השאר, כבש את אשור והפסיק את שושלתו של פוזור-אשור הראשון. הוא נזכר ברשימת מלכי אשור, אף על פי שלאשורים היה חלק קטן מאוד בממלכתו, והוא היה מלך דחוי. בכתובותיו, שנמצאו בארמונו במארי, תיאר את כיבושיו ככאלו שמתחו את גבולות ממלכתו מעילם ועד לים התיכון, אך כנראה יש בכך התרברבות יתרה, וממלכתו לא הייתה בת גודל כה רב. הוא הקים עיר בירה חדשה בעמק נהר החבור וקרא לה שובת אנליל על שם האל השומרי אנליל. שמשי אדד טיפח את המסורות השומריות האכדיות והעלה את פולחנו של האל השומרי אנליל שהיה אל הרוח האוויר והסער במיתולוגיה השומרית.
הוא המליך בשנת 1792 לפנה"ס, את בנו הצעיר ישמע־הדו כשליט על מארי, ואת בנו הבכור אשמי-דגן הראשון, על אכלתום והעיר אשור. לאחר שנפל חלל בשדה הקרב. ירש אותו אשמי-דגן שלא הצליח לשמור על האימפריה שלו, ונחל תבוסה לשליטי ימחד, מארי, עילם ואשנונה, עריו נשדדו ונכבשו, ולבסוף הפך לואסל של עמורפיא (חמורבי), שליט בבל המפורסם.
בימיו עברה התפיסה הביורוקרטית באשור ובעולם העתיק תמורות משמעותיות. מקור הצלחתו הייתה המערכת השלטונית שהנהיג, לא רק שאיחד לעד את שלושת ערי אשור החשובות (אשור, נינוה וארבאלו) גם מיהר להחזיר לפעולה את המושבות המסחריות שבקפדוקיה ומינה שרים רבים על כל האזורים שבממלכתו; הוא פיתח רשת של רצים והרבה לערוך מפקדי אוכלוסין. ממלכתו הייתה לממלכה הראשונה בסהר הפורה בעלת ריכוז כוח ביורוקרטי, ועל אף ששמה לעצמה את האימפריה האכדית כמודל לחיקוי, הפכה בעצמה למודל למלכים אשוריים מאוחרים כדוגמת תגלת פלאסר השלישי, שבימיהם הגיעה האימפריה האשורית לשיא כוחה.
הערות שוליים

1 2  Wolfgang Heimpel, Letters to the King of Mari, Eisenbrauns, 2003, עמ' 21
↑  Michael P. Streck, Das amurritische Onomastikon der altbabylonischen Zeit. Band 1: Die Amurriter, die onomastische Forschung, Orthographie und Phonologie, Nominalmorphologie, Ugarit-Verlag, 2000, עמ' 190
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: ארישום השני | המלך ממלכי אשור | הבא: אשמי-דגן הראשון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1116974193  VIAF: 437147786738868220001   WorldCat (עם VIAF): 437147786738868220001
מפרצת בטנית באבי העורקים

| --- | --- |

 תחום:  כירורגיית כלי דם
 קישורים ומאגרי מידע
 InfoMed:  הערך מפרצת באבי העורקים, באתר InfoMed
 eMedicine:  article/1979501 
 DiseasesDB:  792
 MeSH:  D017544
 סיווגים
 ICD-10:  I71.3, I71.4
 ICD-11:  BD50.4 
 
מפרצת בטנית באבי העורקים (באנגלית: Abdominal aortic aneurysm- AAA) היא ההתרחבות מקומית של אבי העורקים הבטני, כך שהוא בקוטר גדול מ-3 ס"מ או ב-50% גדול יותר מהקוטר הנורמלי. בדרך כלל לא מופעים סימפטומים למעט כאשר יש קרע. מדי פעם עלולים להתרחש בגינה כאבי בטן, כאבי גב או כאב ברגל. לעיתים ניתן לחוש מפרצות גדולות על ידי לחיצה על הבטן. קרע עלול לגרום לכאב בבטן או בגב, לחץ דם נמוך, או אובדן הכרה. לעיתים קרובות גורמת המפרצת למוות. AAA מתרחש לרוב בקרב אנשים בני גיל 50 ומעלה, גברים, ובקרב בעלי היסטוריה משפחתית. גורמי סיכון נוספים כוללים עישון, לחץ דם גבוה, מחלות לב או כלי דם, ועוד. AAA היא הצורה הנפוצה ביותר של מפרצת אבי העורקים. 85% מההתפרצויות מתרחשות מתחת לגובה הכליות והשאר בגובה הכליות או מעליהן. בארצות הברית, מומלץ לבצע סריקת אולטרסאונד לגברים בגילים 65 - 75 שנים, בעיקר לאלה עם היסטוריה של עישון. אם מתגלה מפרצת, נעשות בדרך כלל בדיקות אולטרסאונד נוספות באופן קבוע.
AAA עלול להתרחש בקרב 2-8% מהגברים מעל גיל 65. אצל אנשים עם מפרצת קטנה מ-5.5 ס"מ, הסיכון של קרע בתוך שנה הוא פחות מ-1%. בין אלה עם מפרצת בין 5.5 ו-7 ס"מ, הסיכון הוא כ-10%, הסיכון עבור אלה עם מפרצת גדולה מ-7 ס"מ הוא 33%. הסיכון לתמותה אם יש קרע חוזר הוא 85%-90%. במהלך 2013 גרמו מפרצות באבי העורקים ל-168,200 מקרי מוות, הרבה יותר מאשר 100,000 בשנת 1990. בארצות הברית הם גרמו לבין 10,000 ל-18,000 מקרי מוות ב-2009.
סימנים וסימפטומים

רובן המכריע של מפרצות הן אסימפטומטיות. עם זאת, כאשר אבי העורקים מתרחב, הוא עשוי להכאיב ולהוביל לתחושות פועמות בבטן, לכאב בחזה, בגב תחתון, או בשק האשכים. הסיכון לקרע גבוה במפרצת סימפטומטית, ולכן היא נחשבת סיבה עיקרית לניתוח. הסיבוכים כוללים קרע, אמבוליזציה היקפית, חסימה חריפה של אבי העורקים, בין אבי העורקים והווריד הנבוב התחתון או בין אבי העורקים והתרסריון. בבדיקות גופניות ניתן לזהות מסת בטן מוחשית ופוליציסטית. רשרוש יכול להישמע במקרה של היצרות עורקי הכליות או המעיים.
סימנים וסימפטומים > קרע באבי העורקים

הסימנים והתסמינים של קרע AAA עשויים לכלול כאבים עזים בגב התחתון, בבטן או במפשעה. מסה שדופקת עם פעימות הלב יכולה להיות מורגשת. הדימום יכול להוביל להלם תת-נפחי עם לחץ דם נמוך וקצב לב מהיר. זה עלול להוביל להתעלפות קצרה.
התמותה של קרע AAA גבוהה ושיעורה כ-90%. 65-75 אחוזים מהחולים מתים לפני שהם מגיעים לבית החולים. עד 90% מתים לפני שהם מגיעים לחדר הניתוח. הדימום יכול להיות רטרופריטונלי או לתוך חלל הבטן. הקרע יכול גם ליצור חיבור בין אבי העורקים, המעי או הווריד הנבוב התחתון.
מפרצת באבי העורקים עלולה להיות מאובחנת בטעות ככאב של אבנים בכליות, או של שרירים הקשורים בכאבי גב.
גורמים

הגורמים המדויקים של תהליך ההתנוונות נותרו לא ברורים. עם זאת, קיימות כמה השערות ומוגדרים היטב גורמי סיכון.
עישון טבק: יותר מ-90% מהאנשים שפיתחו AAA בעלי היסטוריה של עישון בשלב כלשהו בחייהם.
אלכוהול ויתר לחץ דם: דלקת הנגרמת על ידי שימוש ממושך של אלכוהול, יתר לחץ דם, בצקת בבטן, טחורים, דליות בוושט, ותנאים אחרים, גם כן יכולים בטווח הארוך לגרום ל-AAA.
השפעות גנטיות: ההשפעה של גורמים גנטיים גבוהה. AAA שכיח פי ארבעה עד שישה אצל אחים זכרים של אדם שסובל מהתופעה, סיכון של 20-30%. השערות אחרות של גורמים גנטיים כוללים בעיות ברקמת חיבור, כגון תסמונת מרפן.
טרשת עורקים: AAA היה נחשב זמן רב כתופעה שנגרמת עקב טרשת עורקים, כי הקירות של AAA לעיתים קרובות נושאים את הנטל של טרשת העורקים.
גורמים אחרים של התפתחות AAA כוללים: זיהום, טראומה, דלקת מפרקים, נמק ציסטלי.
פתופיזיולוגיה

השינויים ההיסטופאתולוגיים הקריטיים ביותר של אבי העורקים נראים בשכבות הטוניקה ובשכבות האינטימה. שינויים אלה כוללים הצטברות שומנים בתאי קצף, תאים גבישיים ללא כולסטרול, הסתיידות, פקקת, כיבים וקרעים בשכבות. כמה חוקרים מדווחים על הגברת הביטוי והפעילות של מטלופרוטאינאזות מטריקס אצל אנשים עם AAA. פעילות זו מובילה לחיסול של אלסטין, מה שהופך את קיר אבי העורקים יותר רגיש להשפעת לחץ הדם. דיווחים אחרים הראו כי אנזימים של פרוטאז סרין B עשויים לתרום לקרע מפרצת אבי העורקים דרך ביקוע של הדכורין, מה שמוביל לאי סדר בארגון קולגן ומתיחה חזקה של דופן כלי הדם. יש גם כמות מופחתת של צינורי צינורות בתוך אבי העורקים הבטני (לעומת אבי העורקים החזי); כתוצאה מכך, התקשורת הַגְּלִימָה הָאֶמְצָעִית, השכבה האמצעית בדופן של כלי דם, חייבת להסתמך בעיקר על דיפוזיה לתזונה, מה שהופך אותה יותר רגישה לנזק.
המבנה ההיסתולוגי והמאפיינים המכניים של אב העורקים הבטני שונים מאלה של אבי העורקים החזי. הקוטר יורד מן השורש אל התפצלות העורקים, ועל הקיר של אבי העורקים הבטני יש גם הצטברות פחותה אלסטין. יש מתח מכני בבטן קיר אבי העורקים ולכן הקיר גבוה יותר מאשר באבי העורקים החזי. הגמישות יורדת עם עלייה בגיל דבר אשר יכול לגרום להתרחבות הדרגתית של הקטע. לחץ אינטראלומינלי גבוה יותר בחולים עם יתר לחץ דם עורקי תורם באופן משמעותי להתקדמות התהליך הפתולוגי.