חיל עזר בצבא הרומי
היסטוריה > המאה השנייה עד לסוף משבר המאה השלישית

בשנת 106 לספירה, הקיסר טראיאנוס הביס סופית את ממלכת דקיה ואת מלכה האחרון דקבלוס הגדול) וספח אותה כמחוז הרומאי דאקיה טראיאנה. עד אמצע המאה ה-2 היו מוצבים 44 רגימנטים של חילות העזר בדקיה, שעל פי הערכות המחקר המודרני היו כ-10% מכלל כוחות העזר. בפרובינציה בריטניה היו מוצבים 60 רגימנטים של חילות העזר ביחד, שתי הפרובינציות הללו הכילו כרבע מכלל גדודי העזר.
במהלך המאה ה-2 החלו להופיע כמה יחידות עם בשמות חדשים. ה"נומרוס" (לטינית: Numerus, "קבוצה") ווקסיליאטיו (בלטינית: Vexillatio, "פלוגה") מופיעות בדיפלומות של חיילים וגודלן אינו ודאי, אך ככל הנראה היה קטן יותר מהאלות וקוהורטות, שכן במקור הם היו כנראה פלוגות מהמבנים הצבאיים המקוריים, הגדולים יותר שקיבלו מעמד עצמאי. מכיוון שיחידות אלו מוזכרות בתעודות, הן היו ככל הנראה חלק מחיל העזר. המונח נומרוס היה גם מונח כללי ששימש לתיאור יחידות של חיילים משבטים ברבריים שנחשבו ליחידות מחוץ לסדר הכוחות הרגיל של חילות העזר. על פי המחקר המודרני מנו חילות העזר בתקופת אמצע המאה השנייה בין 88 ל-89 יחידות נומרוס ובין 247 ל-279 קוהורטות, סך הכול בין 327 ל-367 יחידות. מספר החיילים המשוער על פי מחקרים מודרניים עומד על בין 56,160 ל-74,624 פרשים ובין 164,640 ל-143,200 חיילים רגלים. מספרים אלו מעידים כי במאה השנייה היו חילות העזר עיקר מצבת כוח האדם של הצבא הרומאי, בעוד 28 הלגיונות במצבת כוח אדם זו מנו כ-155,000 חיילים מתוכם 3,360 פרשים. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-2 עבר הצבא הרומי התרחבות משמעותית נוספת, עם תוספת של חמישה לגיונות חדשים (27,500 איש), סך הכול 33 לגיונות עד סוף שלטונו של ספטימיוס סוורוס (211 לספירה) נוספו כנראה מספר תואם של עזר (כלומר כ-50 רגימנטים, אם כי רק שמותיהם של כ-25–30 שרדו בתיעוד האפיגרפי).
בשנת 212, הוציא הקיסר קרקלה את תקנת קונסטיטוטיו אנטוניניאנה (Constitutio Antoniniana) ולפיה הוענקה אזרחות רומית לכל התושבים החופשיים. קונסטיטוטיו אנטוניניאנה היה השלב ההיסטורי האחרון בתהליך הארוך של מערכת היחסים בין המרכז השלטוני של האימפריה לפרובינקיות ובסיכומו של דבר הביאה, לפחות לתקופה מסוימת, למערכת של שותפות בין חלקי האימפריה השונים. אין ראיות לכך שגם חוק שקבע כי השירות בלגיונות הצבא הרומאי שהוגבל לאזרחים בלבד בוטל בשלב זה. הלגיונות פשוט השיגו בסיס גיוס רחב בהרבה, מכיוון שהם יכלו כעת לגייס כל תושב חופשי של האימפריה. יחידות עזר גויסו לאחר כניסת התקנה בעיקר מאזרחים רומאים, אך ככל הנראה המשיכו לגייס ברברים שאינם אזרחים מחוץ לגבולות האימפריה. התהליך הואץ ובמנהך המאה השלישית, עם התעצמות המשבר שהקטין את מספר המתגייסים לצבא הוסרה המגבלה לגיוס אזרחים רומאיים בלבד ללגיונות, שכן עד למאה ה-4 נמצאו הרומאים והברברים משרתים יחד בכל היחידות.
באמצע עד סוף המאה ה-3 סבל הצבא משילוב של אסונות צבאיים ומגפה, אירועים שקיבלו את השם משבר המאה השלישית. בשנים 251–271, גאליה, אזורי האלפים ואיטליה, הבלקן היו תחת לחץ בלתי פוסק של שבטים גרמאניים בעוד פרובינקיות המזרח היו תחת לחץ של צבא האימפריה הסאסאנית במקביל, נאבק הצבא הרומי עם השפעותיהן של המגפה האנטונינית ולאחריה מגפת קיפריאנוס כתוצאה ממשברים אלו הצטמצם כוחו של הצבא הרומאי ויחידות העזר. המחסור בגיוס שנגרם מהמשבר הוביל לגיוס ברברים לעזרה בהיקף גדול בהרבה מבעבר. עד המאה ה-4, ההערכה היא שכ-25% מהמתגייסים לצבא הסדיר היו ממוצא גרמאני במאה ה-3 מופיעות ברישום מספר קטן של יחידות עזר רגילות הנושאות לראשונה שמות של שבטים ברברים מחוץ לאימפריה. שינוי זה זו עשויה להוות דוגמה מוקדמת לתהליך שבו יחידות לא סדירות של מגויסים "ברבריים" הפוידרטוס שבמקור היו על בסיס הסכמים עם שבטים ברברים כגון הפרנקים, הוונדלים, האלנים והוויזיגותים בתמורה לאספקת חיילים לצבא הרומי, יחידות אלו הפכו ליחידות עזר מן המניין תהליך זה התעצם במאה ה-4: ה - מספר רב של יחידות סדירות עם שמות ברברים מופיעות כיחידות סדירות במסמך הנוטיטיה דיגניטטום שמקורו ככל הנראה במאה ה-5. כתב יד זה, מפרט את המבנה של הממשל הרומי באימפריה המערבית ובאימפריה המזרחית (האימפריה הביזנטית), ומכיל רשימה של אלפי פקידים ונושאי תפקידים רשמיים מאנשי חצר הקיסר ועד למושלים בפרובינקיות, מפקדים לפי ההיררכיה הצבאית ומיקום ופרטי היחידות.