stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליברטי הול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים 
 מיקום:  דבלין 
 מדינה:  אירלנד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1961
 תאריך פתיחה רשמי:  1961 
 אדריכל:  דזמונד ריי או'קלי 
 
 קואורדינטות:  53°20′54″N 6°15′19″W﻿ / ﻿53.348333333333°N 6.2552777777778°W﻿ / 53.348333333333; -6.2552777777778
  (למפת דבלין מוגדלת) ליברטי הול(למפת דבלין רגילה) ליברטי הול
 
ליברטי הול (באירית: Halla na Saoirse; באנגלית: Liberty Hall) הוא בניין בדבלין, אירלנד, בו יושב המטה של איגוד מקצועות השירות, התעשייה, והטכנולוגיה (SIPTU). הבניין העכשווי, שתוכנן על ידי דזמונד ריי או'קלי, היה בעת בנייתו בשנות ה-1960 בניין הקומות הגבוה ביותר באירלנד, והוא עדיין מהגבוהים בדבלין. הבניין נבנה במיקומו של בניין ליברטי הול ההיסטורי, בניין בעל חשיבות גדולה במורשת אירלנד ששימש בראשית המאה העשרים מרכז לפעילות מהפכנית ופעילות איגודי עובדים, בין היתר כמטה של צבא האזרחים האירי ושל איגוד עובדי התחבורה והתעשייה הכללית.
היסטוריה

במיקומו הסמוך למזח עידן וליד בית המכס, בניין ליברטי הול היה במקור בית מלון בשם "נורתמברלנד". ב-1912 הפך למטה האיגוד של ג'יימס לרקין, ITGWU, איגוד עובדי תעשיית הטקסטיל וההלבשה, וכשבמהלך "הנעילה" של 1913 - השביתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של דבלין - קם צבא האזרחים האירי, מיליציה להגנת השובתים מפני אלימות מצד בעלי המפעלים והמשטרה, היה ליברטי הול למפקדתו. ליברטי הול שימש כמרכז הפוליטיקה הרדיקלית של אירלנד בתקופה שלפני מרידת חג הפסחא, או כפי שתיאר זאת עיתון The Irish Times: "מרכז האנרכיה החברתית באירלנד, והמוח מאחורי כל מהומה והתפרעות". בעת השביתה הקימו מוד גון וקונסטנס מרקייביץ', יחד עם נשות איניניה נה הרין, מטבח חינמי עבור משפחות העובדים השובתים, והלנה מולוני ניהלה שם מפעל לחולצות שהוקם על ידי איגוד הנשים כדי לספק תעסוקה לנשים ברשימה השחורה של המעבידים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נתלה שלט גדול על חזית הבניין, עם הסיסמה: "לא נשרת לא מלך ולא קייזר, אלא רק את אירלנד", כמחאה נגד ניסיונות גיוס צעירים אירים לצבא הבריטי. העיתון של צבא האזרחים, The Irish Worker ("הפועל האירי"), הודפס בליברטי הול. העיתון נסגר על ידי ממשלת בריטניה בטענה להסתה בתוקף החוק להגנת הממלכה 1914. הוא הוחלף במשך זמן קצר על ידי עיתון בשם The Worker ("הפועל"), עד שגם הוא נסגר. ג'יימס קונולי ערך שם עיתון נוסף, The Workers' Republic ("רפובליקת הפועלים") מ-1915 ועד מרידת חג הפסחא ב-1916.
בשבועות ובחודשים שלפני מרידת הפסחא שימש ליברטי הול גם כבית חרושת ומחסן לתחמושת ונשק עבור ההתקוממות המתוכננת, והתקיימו בו הדרכות לתכנון צבאי. הכרזת העצמאות הודפסה בדפוס של קונולי בליברטי הול, וב-24 באפריל 1916, בפתיחת המרידה, התכנסו המורדים בליברטי הול, ויצאו משם כדי לכבוש את בית הדואר המרכזי ואת שאר יעדיהם. הבניין נפגע מירי ארטילריה במהלך המרידה, אך לא נהרס. הוא היה ריק במהלך כל שבוע ההתקוממות, עובדה שלא הייתה ידועה לבריטים, אשר בחרו בליברטי הול כמטרה הראשונית שלהם בדיכוי המרידה. לאחר המרידה שוקם הבניין.
בסוף שנות ה-1950 הוכרז בניין ליברטי הול כלא בטיחותי ונהרס. הבניין הנוכחי, שבו שש עשרה קומות, נבנה בין 1961 ו-1965. הבניין החדש נפגע בפיגוע מכונית תופת של כוח המתנדבים מאלסטר (מיליציה פרוטסטנטית) ב-1 בדצמבר 1972. בפיגוע התנפצו חלונות הבניין, וכן נפגעה התצפית, אשר נפתחה מחדש רק בתחילת שנות האלפיים.
ב-19 באוקטובר 2006 ביקש איגוד העובדים SIPTU היתר להרוס את מגדל ליברטי הול ולבנות מטה חדש באותו אתר. בשנים הבאות ניתנו היתרים, נבחרו אדריכלים והתוכניות התקדמו, ובפברואר 2012 ניתן ההיתר לבניית מגדל חדיש וגבוה כמעט פי שניים - בעל 22 קומות ונישא לגובה של 100 מטר. הבניין תוכנן להכיל שטחי משרדים, תיאטרון ומרכז מורשת, אך בנובמבר 2012 שללה מועצת התכנון של דבלין את ההיתר, בקובעה פה אחד כי הבניין החדש יהיה דומיננטי באופן בלתי סביר בנופה של דבלין.
במאי 2009 שודר בערוץ RTÉ One סרט תיעודי על ליברטי הול.
הערות שוליים

↑  Height reference
↑  SIPTU Proposal
↑  Architects
↑  "New 22-Storey Liberty Hall Plan Gets Go-Ahead". Irish Times. 25 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "New Liberty Hall to Climb Higher into the Capital Sky". Irish Independent. 25 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Liberty Hall documentary
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: f7c95e0f-d1c8-4c23-a009-6e3ff45fe943  VIAF: 100145067271066631298   WorldCat (עם VIAF): 100145067271066631298 
חברי צבא האזרחים האירי מחוץ לליברטי הול המקורי, עליו מתנוסס שלט עם הכיתוב "לא נשרת לא מלך ולא קייזר, אלא רק את אירלנד." הססמה הייתה חלק מקמפיין של הלאומנים הרפובליקנים נגד גיוס לצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
כותר ראשון

| --- | --- |

  
 kotar-rishon-lezion.org.il
 
רשת "כותר ראשון" היא רשת הספריות הציבוריות בראשון לציון.
רקע היסטורי להקמת הספרייה

הספרייה נוסדה כשבעה חודשים לאחר עלייתם של ראשוני המתיישבים בראשון לציון, בשנת 1883. ספרייה זו, שהייתה קטנה, הכילה קומץ ספרים בשפות
שונות, שנתרמו על ידי המתיישבים נוסף על ספרים שהגיעו גם מהיהודים בגולה. פקידי
הברון רוטשילד, שהתנגדו למהלך העצמי של המתיישבים, הורו לסגור את הספרייה, אך
למרות זאת המתיישבים המשיכו לקיימה חרף התנגדות פקידי הברון ובחשאי.
לקראת סוף המאה ה-19 חלה התפתחות חיובית בחיים
הציבוריים בראשון לציון עם כניסתו לתפקיד של חיים חזן כממונה מטעם הברון על ראשון
לציון. חזן שינה את תפיסת קודמיו והתיר למתיישבים לנהל באופן עצמאי את המושבה
באמצעות ועד מקומי נבחר. ב-1897 נפתח
בית העם במרכז המושבה, שכלל בתוכו ספריה ציבורית, תחת ניהולו של ועד ממונה. בראשיתה
כללה הספרייה כ-1050 ספרים בשפות שונות, שנאספו מהתושבים ו-22 כתבי עת שונים. במהלך
מלחמת העולם הראשונה הפקיע הצבא העות'מאני את בית העם לצורכי המלחמה ומחשש
שהצנזורה, שהטיל השלטון העות'מאני בארץ ישראל, לא תאפשר את קיומה של הספרייה באופן
חופשי הוחלט להעבירה אל מרתף בית הכנסת הגדול שם היא המשיכה להתקיים.
הקמת הספרייה

בל"ג בעומר תרצ"ב (24 במאי 1932) נחנך המשכן החדש של הספרייה העירונית בראשון לציון. הספרייה נקראה על שמו של זלמן דוד ליבונטין (זד"ל), האיש שיזם את הקמתה וגייס כספים לצורך כך. לבונטין היה אחד
ממתיישביו הראשונים של המושבה, אך עזב אותה בשל עסקיו בחו"ל. במשך השנים הוא
כיהן כראש בנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק), אך למרות זאת נשאר נאמן למושבה והמשיך
לקדם ולטפח אותה. הספרייה הקטנה, ששכנה ברחוב על שמו של לבונטין (רחוב זד"ל),
התפתחה במהירות עד כי לא הייתה עוד יכולה להכיל את הספרים הרבים שנאגרו בה, ולכן
כ-20 שנה לאחר מכן, הקימה המועצה מבנה חדש עבורה. הבניין, שנבנה בהתאם למאפיינים הארכיטקטוניים
המתקדמים באותם ימים, בלט בסגנונו המיוחד בסביבה. הוא היה בעל שתי קומות, כאשר
הקומה התחתונה הועמדה כולה לרשות הספרייה, בעוד הקומה העליונה שימשה כמקום לפעילות
תרבותית בה התקיימו תערוכות, קונצרטים ושיעורי נגינה.
ההתפתחות הטכנולוגית, הקדמה והיוזמה של מנהלי הספרייה
אפשרו את התפתחותה המהירה והפיכתה לספרייה מודרנית וחדשנית כרוח התקופה במדינת
ישראל. העברת הקומה העליונה לרשות הספרייה אפשרה לקיים חלוקה בין קומת השאלה וקומת
עיון. הספרייה עצמה פעלה גם היא בהתאם לכלליים הנהוגים: מיון ספרים וסידורם בהתאם
לשיטות הנהוגות בקרב הספרנים, בניית קטלוגים, הקמת מאגר ספרים באנגלית והמרצת
התושבים להשתמש בשירותי הספרייה. הספרייה העשירה את אוסף הספרים וכתבי העת שברשותה
והיא כללה בשנת 1994 למעלה מ-60,000 כותרים. ציבור הקוראים היה רחב ושיקף את מגוון
האוכלוסייה באותם ימים בראשון לציון: מבוגרים לצד צעירים, עולים חדשים לצד ותיקים,
דוברי עברית לצד דוברי שפות זרות – כל אלו נהנו לא רק מתרבות הספר אלא גם מתרבות
רוח עשירה ומגוונת שהספרייה העניקה לבם ובכללן תערוכות מתחלפות, שעת סיפור,
חידונים ומשחקים ומפגשים עם סופרים.
כותר ראשון

בשנת 1997 עברה הספרייה למשכנה החדש ברחוב
תרמ"ב 7 בראשון לציון וקיבלה את השם "כותר ראשון".
ברבות
השנים, התפתחה הספרייה לרשת של כותרים וספריות, המציעה לכל תושב בעיר מנוי
חינם וסל שירותים מגוון ועשיר בתחומי
התרבות, הלמידה, התקשורת והמידע.
בשנת 2008 זכתה הרשת
בפרס ע"ש ק"י גולן, "ע לספרייה המצטיינת לשנת תש"ע(הקישור אינו פעיל), רשת הכותרים והספריות בראשון לציון, באתר רשת הכותרים והספריות בראשון לציון (באנגלית אמריקאית), מטעם משרד התרבות
והספורט.
אוספים מודפסים ודיגיטליים

הכותרים
והספריות הם מוקדים פעילים שבהם ניתן לשאול כל פריט מודפס או דיגיטלי:
כותרים חדשים ועדכניים, אוספים של
ספרי עיון וספרות יפה בעברית, באנגלית וברוסית, ספרי אודיו, סרטים, אוספי מוזיקה,
משחקי קונסולה, כתבי עת ומגזינים פופולריים ומקצועיים.
אוספים ייחודיים ושירותים בלעדיים בשלושת הכותרים > כותר ראשון תרמ"ב

אוסף
מקיף בנושאי היסטוריה, פסיכולוגיה וחינוך
ובתחומי סגנון חיים, רפואה אלטרנטיבית ומיסטיקה.
מרכז המידע והייעוץ לתושב, בקומת הכניסה לספרייה, ניתנים שירותי מידע וייעוץ בתחומי המידע
השימושי והאזרחי כגון: יחסי עובד מעביד, ביטוח לאומי, לימודים והשכלה גבוהה.
כותר טף – מתחם חדש ומרהיב
לפעוטות ולילדים עד גיל שש.
אוספים ייחודיים ושירותים בלעדיים בשלושת הכותרים > כותר ראשון אלון

אוסף
מקיף וייחודי של ספרים וכתבי עת ומגזינים בנושאי טיולים ותיירות.
אוספים ייחודיים ושירותים בלעדיים בשלושת הכותרים > כותר ראשון שקמה

אוסף
מקיף וייחודי של ספרים וכתבי עת ומגזינים
באמנות פלסטית ובתחום אמנויות הבמה.
תערוכות אמנות
מתקיימות ארבע פעמים בשנה בחלל האלטרנטיבי בכותר ראשון – שקמה.
פעולות תרבות והעשרה

רשת כותר ראשון
מציעה מגוון של פעילויות לילדים ולמבוגרים בשעות הפנאי: שעות סיפור, מופעי
תיאטרון, סיפורי קיץ בגינות הציבוריות, סדנאות, חוגים, הדרכות לחינוך הפורמלי
בשעות הבוקר, א"ש לילה.
למבוגרים
מתקיימים מופעי תיאטרון ומוזיקה, מפגשים עם סופרים, הרצאות, חוגים וסדנאות.
בחודש הקריאה
ובשבוע הספר מתחדשים מרחבי הספריות בתצוגה על פי נושא ובשלל מפגשי תרבות
לילדים ולמבוגרים.
טכנולוגיות מידע, אינטרנט וערוצי תקשוב

בכל הכותרים והספריות יש אינטרנט אלחוטי חינם לרשות המבקרים.
לכל מנוי גישה מרחוק למאגרי מידע.
בכותרים ובספריות מאגרי מידע בגישה מהספרייה.
רשת כותר ראשון מתפעלת אתר אינטרנט מעודכן ונגיש על פי תקנות הנגישות.
כל הפריטים ניתנים להזמנה מהבית והודעה על הגעתם מגיעה למנוי בדוא"ל או במסרון.
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי, כותר ראשון - רשת הכותרים והספריות בראשון לציון
פאוול הורבצ'בסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1887  (בן 137) 
 מדינה:  פולין 
 השקפה דתית:  הכנסייה הרומית-קתולית 
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (10 בנובמבר 1964) 
 
פאוול הורבצ'בסקי (בפולנית: Paweł Horbaczewski;‏ 12 בספטמבר 1887 – 2 ביוני 1977) היה פרופסור פולני לפיזיקה, מחסידי אומות העולם, שהציל עשרות יהודים במלחמת העולם השנייה, ואחריה עבר להתגורר במדינת ישראל.
קורות חיים

הורבצ'בסקי נולד ב־12 בספטמבר 1887 במחוז קוברין, כיום בשטח בלארוס. ב־1905, סיים את לימודיו בתיכון בבריסק, והתחיל ללמוד הנדסת בניין במכון הפוליטכני בסנט פטרסבורג.
במהלך לימודיו במכון, הורבצ'בסקי הכיר את הרשל שוורץ, סטודנט יהודי שחשף בפניו את סבלות העם היהודי. החברות שנוצרה ביניהם קישרה את הורבצ'בסקי לעם היהודי. הוא יצא נגד גילויי אנטישמיות ובהשפעתו של שוורץ, ארגן קבוצה של 20 סטודנטים חמושים. אותה קבוצה נאבקה ב־1905 נגד פוגרום של ארגון "המאות השחורות" בז'יטומיר.
בעקבות כישלון מהפכת 1905 כנגד הצאר הרוסי, הורבצ'בסקי היגר לפיטסבורג, בארצות הברית, שם המשיך את לימודיו. עם קבלת התואר בהנדסת בניין ב־1907 חזר לרוסיה, ושם סייע ליהודי אודסה בארגון הגנתם העצמית. הורבצ'בסקי התמנה לפרופסור להידרולוגיה, מכניקה, ופיזיקה. ב־1922, בשל תמיכתו ב"בלוק" המיעוטים בפולין, הופסקה העסקתו והוא מצא עבודה כמנהל של מפעל לנייר. ב־1930, הורבצ'בסקי נישא להלנה גיטה זלצמן היהודייה.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב־1939, פאוול הורבצ'בסקי השתתף בהגנה האווירית בוורשה.
מיד לאחר כיבוש ורשה ב־1939, הפך ליו"ר ועד העזרה העצמית שפעל בעיר, כדי לעזור לאנשים שנותרו ללא קורת גג. בכהונתו כיו"ר, הוא סיפק לסטודנטים יהודים מסמכים מזויפים שבאמצעותם התאפשר להם חופש תנועה וזכות לקבל ארוחות חמות. הורבצ'בסקי גם חילק לתושבים שנותרו חסרי קורת גג, ביניהם יהודים, מזון, ביגוד וריהוט. לאחר התייעצות עם ידידו יאנוש קורצ'אק, קיבל על עצמו הורבצ'בסקי לנהל את האזור בורשה שבו שכן בית היתומים של קורצ'אק. עם הקמת גטו ורשה, הורבצ'בסקי שלח מזון גם לבית היתומים בגטו ואף עבר להתגורר בגטו יחד עם אשתו היהודיה.
הורבצ'בסקי הסתיר מעל 20 יהודים במשרדו בבניין הוועד לעזרה עצמית. אף על פי שהתגורר עם אשתו בתוך גטו ורשה, הוא היה רשאי לצאת ולהיכנס לגטו, וכך יכול היה לבקר בדירתו הקודמת, בצד הארי של העיר. הורבצ'בסקי הסתיר יהודים בדירה זו, וכן בדירה נוספת בוורשה. לעיתים עזר הורבצ'בסקי להבריח יהודים למקומות בטוחים יותר, כפי שהעיד ד"ר מיצ'סלאב זאווארסקי במכתב ששלח לוועדת חסידי אומות עולם ביד ושם, ובו העיד על כך שהורבצ'בסקי הבריח אותו ואת משפחתו מלבוב לורשה. בורשה, הורבצ'בסקי טיפל בזאווארסקי ומשפחתו, ביקר אותם לעיתים קרובות, ועזר להם למצוא דירה בעיר, למרות הסכנה שהייתה כרוכה בכך.
ב־1942 הוועד לעזרה עצמית נמסר לידי הגרמנים, והופסקה חברותו של הורבצ'בסקי בוועד. הוא שכר את המשרד כדי שיוכל להחביא בו יהודים. ב־1943 הורבצ'בסקי ואשתו נמלטו לינדז'יוב. למרות המרחק מוורשה הוא המשיך לעזור ליהודי העיר, ואף חזר לורשה כשהיה צורך בכך. כשנודע למנהל הוועד שיהודים מסתתרים במשרד של הורבצ'בסקי, הוא דאג להבריח אותם לדירתו הקודמת, שם הסתתרו עד שחרור ורשה ב־1945.
לאחר המלחמה

בסיום המלחמה הורבצ'בסקי מונה לחבר כבוד של הוועד היהודי בלודז', ונרשם לוועד היהודי בוורשה כבעלה של אישה יהודייה. הוא ואשתו רצו לעבור לישראל, והגישו בקשת עלייה שאושרה על ידי השלטונות. ב־1950, הורבצ'בסקי הואשם בריגול למען ישראל, וב־1954, הוא ואשתו נידונו למוות. שניהם קיבלו חנינה ב־1956, עלו לישראל ב־1957, ועברו לגור ברמת אביב לשארית חייהם.
ב-2 ביוני 1977 נפטר פאוול הורבצ'בסקי, בגיל 80. הוא הובא לקבורה בחולון בשנת 1982.
הכרה והנצחה

ב-10 בנובמבר 1964, הורבצ'בסקי הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם. עץ ניטע לכבודו בטקס בגן חסידי אומות העולם. בעקבות עזרתו בעצירת הפוגרום בז'יטומיר, סמטה בעיר נקראת על שמו. נוסף על כך, הורבצ'בסקי קיבל אות הצטיינות על עזרתו בהגנה האווירית על ורשה. במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך ב־2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר מקום קבורתו של הורבצ'בסקי בבית העלמין בחולון, אך לא נמצאה במקום מצבה לזכרו. חברה קדישא הסכימה לתרום מצבה לקברו, וב־2021 נערך טקס גילוי המצבה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18  פאוול הורבצ'בסקי | Pawel Horbaczewski, באתר יד ושם
1 2 3  קטעים מתוך עדותו של הורבצ'בסקי, תיק מס' M.31/52, ארכיון יד ושם
↑  פרק מהסדרה "חסידי אומות העולם"-פרופ' הורבאצ'ווסקי - דמותו של מציל, מתוך ידיעות יד ושם 37, פורסם בפברואר 1967, תיק מס' M.31/52, ארכיון יד ושם
1 2  Horbaczewski Paweł, יד ושם
↑  מכתב ליד ושם מאת ד"ר מיצ'סלאב זאווארסקי, 20 בינואר 1964, תיק מס' M.31/52, ארכיון יד ושם
1 2  עדותו של פרופ' פאול בורבצ'בסקי (מתורגם מפולנית), תיק מס' M.31/52, ארכיון יד ושם
↑  חנוכתה של שדרת חסידי אומות העולם, באתר יד ושם
↑  אור הלר, "חסד אחרון": המבצע של שב"כ ויד ושם להנצחת חסידי אומות העולם, באתר חדשות 13, 7 באפריל 2021
| --- | --- |
ערך טוב: 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פאוול הורבצ'בסקי".
לואיז נבלסון

| --- | --- |

נבלסון עם נכדתה נייט נבלסון
 לידה:  23 בספטמבר 1899 פריאסלאב, Pereyaslavskiy Uyezd, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  17 באפריל 1988 (בגיל 88) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Лея Исааковна Берлявская 
 מקום קבורה:  Acworth Cemetery 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ראטגרס  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  Atelier 17 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט 
 יצירות ידועות:  Sky Landscape 
 פרסים והוקרה:  פרס שדולת הנשים למפעל חיים בתחום האמנות (1979)  המדליה הלאומית לאומנויות (1985)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ברנדייס 
 אתר רשמי
 
לואיז נבלסון (באנגלית: Louise Nevelson; ‏23 בספטמבר 1899–19 באפריל 1988) הייתה ציירת ופסלת יהודיה אמריקאית. נחשבה לאחת הפסלות המובילות של המאה ה-20 והתמחתה ביצירת פסלים בנויים ממערכת של חפצים מצויים צבועים. זכתה במספר פרסים, בניהם פרס art USA ופרס מכון האמנות של שיקגו. אחת מיצירותיה, "מחווה לששת המיליון" נרכשה על ידי מוזיאון ישראל בשנת 1965.
למדה בבית הספר לאמנות מודרנית של הנס הופמן בגרמניה.
קורות חיים > חיים אישיים

לאה ברליאבסקי נולדה בעיר פריאסלאב שבאוקראינה בשנת 1899 להורים יהודים, יצחק ברליאבסקי ומינה סאדי.
בשנת 1905 היגרה יחד עם משפחתה למיין בארצות הברית שם למדה בתיכון רוקלנד. חמש עשרה שנה לאחר מכן נישאה לצ'ארלס נבלסון וכעבור שנתיים נולד בנם מיירון. ב-1931 התגרשה לואיז מצ'ארלס, אך מעולם לא חזרה לשם נעוריה או התחתנה שנית.
קורות חיים > קריירה אמנותית

עד סוף שנת 1934 הספיקה נבלסון ללמוד מגוון אומנויות כגון דרמה, פיסול, מחול מודרני ואף עבדה כעוזרת של הצייר המקסיקני דייגו ריברה בהכנה של ציור הקיר "דיוקנה של אמריקה."
בשנת 1943 החלה לראשונה להציג עבודות עצמאיות בגלריות בניו יורק.
בין השנים 1969 ל-1984 הציגה נבלסון מספר תערוכות במקומות שונים ברחבי העולם כמו מסצ'וסטס, יוסטון, איראן, טוקיו, מילאנו, הודו וקליבלנד וזכתה במספר תוארי כבוד ממוסדות אמנות שונים ברחבי ארצות הברית.
נבלסון המשיכה ליצור במשך שנים עבודות אמנות שקצרו פרסים רבים ונפטרה בביתה בשנת 1988.
22 שנים לאחר מותה הונצחו עבודותיה בחמישה בולים של דואר ארצות הברית.
עבודות אמנות

בתחילת הקריירה האמנותית שלה עבודותיה של נבלסון נעשו בעיקר על ידי גרפיט על דפי נייר. בשנת 1942 הציגה נבלסון לראשונה את היצירה 'הקרקס, אוסף חיות' 3, בו השתמשה לראשונה בחפצי עץ מצויים כדי ליצור את עבודתה, סגנון שאת השראתו שאבה מעצי ההסקה שנאלצה לאסוף לחורף שנים רבות קודם לכן. סגנון זה הפך מאפיין לעבודותיה הבוגרות וחזר בעוד רבות מעבודותיה בהמשך. בין יצירותיה הבולטות של נבלסון נמנות "קתדרלה שמימית" שיצרה ב-1958, ו"גן ירח" שנוצר ב-1957. שתי העבודות נבנו באמצעות חפצי עץ מצויים שנצבעו בשחור. פסליה הבאים, כמו "מחווה אמריקנית לאנשי בריטניה" נעשו אף הם ברוח אותו עיקרון אך נצבעו בלבן. לצד בחירתה לפסל בעץ נבלסון יצרה אף פסלי מתכת כגון "אטמוספירה וסביבה" שנוצר ב-1966. ב-1965 עבודתה "מחווה לששת המיליון" נרכשה על ידי מוזיאון ישראל.
פעילות פמיניסטית

לואיז נבלסון היוותה גורם מרכזי לפיתוח התנועה האמנותית הפמיניסטית נבלסון הייתה אמנית שאהבה לקחת השראה לעבודותיה מכל יצירה, תופעה או חפץ שראתה, דבר שהעניק לה ידע וניסיון בתחומי האמנות השונים. בשנות ה-70, תקופתה של נבלסון, היה מקובל שגברים בלבד יוצרים פסלים ויצירות בקנה מידה גדול, ואילו נשים אמניות עוסקות בעיקר בציור ורישום. פסליה הגדולים של נבלסון, שהיו מאוד יוצאי דופן בעת ההיא, ערערו מאוד את התפיסה הזאת והשפיעו על אמנים רבים בזרם האמנות הפמיניסטית.
"אני לא פמיניסטית, אני אמן שהוא במקרה אישה"
המקור באנגלית
I'm not a feminist. I'm an artist who happens to be a woman
ראו גם

רשימת עבודותיה של לואיז נבלסון
הערות שוליים

↑  רשימת עבודות האמנות של נבלסון במוזיאון ישראל, באתר חיפוש במוזיאון ישראל, ‏3.11.17
↑  the art story, מידע נוסף בנושא מעורבותה של נבלסון באמנות הפמיניסטית, באתר the art story, ‏3/11/17
↑  רשימת הציטוטים המלאה של נבלסון, באתר האתר הרשמי של לואיז נבלסון, ‏3.11.17
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274973105171  BIBSYS: 3084846  BNE: XX1285576  BnF: cb11917588c (data)  CiNii: DA06027407  GND: 118734695  ICCU: RAVV026478  ISNI: 0000 0000 8366 3969  KulturNav: 3c80d236-ee2d-434b-aa61-676e9d05de56  LCCN: n79107791  LNB: 000227917  NDL: 001149718  NGV: 4082  NKC: jx20130104005  NLA: 35698778  NTA: 068492472  RERO: 02-A003637178  RKD: 59251  SNAC: w6tb18w2  SUDOC: 027046729  Trove: 1047641  ULAN: 500001621  VcBA: 495/316151  VIAF: 27069498   WorldCat (עם VIAF): 27069498
ליאון ויצ'ולקובסקי

| --- | --- |

 לידה:  11 באפריל 1852 Wola Miastkowska, רפובליקת פולין 
 פטירה:  27 בדצמבר 1936 (בגיל 84) ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 מקום לימודים:  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה 
 תקופת הפעילות:  1872–1936 (כ־64 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 פרסים והוקרה:  זרי דפנה אקדמיים מוזהבים  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה  צלב ההצטיינות המוזהב  הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה 
 
ליאון יאן ויצ'ולקובסקי (בפולנית: Leon Wyczółkowski‏;  24 באפריל 1852 – 27 בדצמבר 1936) היה אחד הציירים המובילים של תנועת פולין הצעירה, כמו גם הנציג העיקרי של הריאליזם הפולני באמנות של בין שתי מלחמות העולם. חבר הזצסיון הווינאי. בין השנים 1895–1911 כיהן כפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות של יאן מטייקו בקרקוב, ומשנת 1934 בוורשה. חבר מייסד באגודת האומנים הפולנים אגודת שטוקה.
קורות חיים ועבודה

הוא נולד ב־24 באפריל 1852 בהוטה מיאסטקובסקה ליד גרוולין. הוא היה בנם של מטאוש, סוחר זכוכית ואנטונינה לבית פלינסקה. הוא למד בבית ספר עממי בקמיונקה ליד לוברטוב, ואחר כך למד בגימנסיה, תחילה בסידלצה, ואז בבית הספר התיכון השלישי בוורשה.
בשנים 1869–1871 למד בשיעורי רישום בוורשה אצל אנטוני קמינסקי ורפאל הדזביץ', ובשנים 1872–1873 אצל וויצ'יץ' גרסון, צייר ריאליסטי, שנטש נושאים חברתיים ונוף לטובת ציור היסטורי ודתי. ללא ספק הייתה לגרסון השפעה משמעותית על החינוך והתחלה היצירה האמנותית שלו. הציור "קזימיר הקדוש ויאן דלוגוש" שצייר באותה העת, הוצג בחברה לעידוד אומנויות יפות בוורשה בשנת 1873, והצייר זכה להצלחה האמנותית הראשונה.
בשנת 1873 ביקר בתערוכה העולמית בווינה, שהציגה מגוון רחב של תופעות אמנותיות. בסתיו 1875 הוא עזב ויצא למינכן עד 1877 ולמד בסטודיו של הצייר ההונגרי אלכסנדר וגנר באקדמיה המקומית לאמנויות יפות [2]. לאחר שחזר לפולין, בשנים 1877–1879 למד באקדמיה לאמנויות בקרקוב בניהולו של יאן מטייקו, מוקסם לזמן קצר משיטות עבודתו. בהשפעתו הוא צייר את "בריחתה של מרינה מנששובנה" ומספר פורטרטים. בשנת 1878 ביקר בתערוכה האוניברסלית בפריז, שם ראה, בין היתר, ציורים של קלוד מונה.
בתחילה, רצונו האמנותי היה להתמסר לז'אנר הציור ההיסטורי עם ריאליזם מפורט. לאחר ביקורו בפריז, הוא שינה את כיוונו והחל ליישם פתרונות אופייניים לאימפרסיוניסטים הצרפתים. הוא צייר נופים דרמטיים, עירום וסצנות פסטורליות עם אפקטים של תאורת אימפסטו ואימפרסיוניזם (למשל, "הדייגים"). לזמן קצר הוא הגיע להשפעת הסימבוליזם (למשל, "דרואיד מאובן"), ובסביבות 1900 הכהה את לוח הצבעים שלו. עבודתו מאופיינת בעושר צורה ובאמצעים טכניים מורכבים. הודות לידידות עם פליקס מנגה ז'אסינסקי, הוא הרחיב את תחומי העניין שלו גם לסצנות מזרחיות.
ויצ'ולקובסקי הצטיין בציור סידורי פרחים ודומם. הוא צייר כמעט את כל אנשי האמנות של קרקוב.
תקופת וילקופולסקה-פומרניה

משנת 1922 הוא היה קשור לוילקופולסקה ופומרניה. לאחר מכן הוא תרם אוסף של יצירות אמנות מזרחיות למוזיאון וילקופולסקה בפוזנן, מכאן ואילך בילה את חודשי הקיץ בבית האחוזה שלו, כשהוא מוקף בפארק ובוסתן. יצר תמונות של עצים עתיקים: אלונים, אשוחית ואורנים ומרחבי שדות.
בשנת 1929 עבר מקרקוב לפוזנן. הוא צייר בין היתר את נופיה, ואת חוף הים הבלטי הפולני. אחת מיצירותיו האחרונות היא "אביב"(1933), הידועה בארבע גרסאות. בשנת 1933 מונה לפרופסור כבוד של האקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב, ובשנת 1934 מונה לפרופסור לגרפיקה באקדמיה לאמנויות יפות בוורשה.
בשנת 1924 הוא תרם את העבודות הראשונות למוזיאון העירוני בבידגושץ'. בעקבות זאת הצטברו עבודותיו במוזיאון. במהלך חייו של האמן הוקדש אחד מחדרי המוזיאון ליצירתו. בשנים 1924 ו-1934 ארגן מוזיאון בידגושץ' תערוכות של יצירותיו. בנוסף הוא הציג את עבודותיו בקרקוב, ורשה, פוזנן ומחוצה לה.
הוא נפטר ב־27 בדצמבר 1936 בוורשה מדלקת ריאות .
טקסי הלוויה שהתקיימו ב-30 בדצמבר 1936 היו בבידגושץ', ווהשתתפו בהם אלפי אנשים. בהתאם לרצונו, הוא נקבר בבית העלמין בכפר בווטלנו ליד בידגושץ'.
ב־8 באפריל 1937, אשתו על פי צוואתו האחרונה של בעלה, העניקה לעיר בידגושץ' 425 עבודות, ספרי רישומים, מזכרות אישיות וציוד סדנאות. פעולת התרומה חייבה את בידגושץ' לטפל באוסף ולדאוג לקברו של ויצ'ולקובסקי.
גלריה

חריש באוקראינה
דייגים
עירום
דיוקן של קרול אסטריכר
סולקה
קונסטנטין לזסקה
פעם הצצתי
דיוקן עצמי בסטודיו
הערות שוליים

↑  Leon Wyczółkowski, Culture.pl (באנגלית)
↑  Aleksander Red Wareński, Gazeta Lwowska. 1936, nr 297, 1936-12-29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810582432105606  BnF: cb15558880c (data)  CiNii: DA16247363  GND: 118907751  ISNI: 0000 0001 0901 3033  LCCN: n91040806  LNB: 000271894  NKC: js2009220466  RKD: 85815  SNAC: w6gb4sxr  SUDOC: 167086383  ULAN: 500022022  VcBA: 495/272951  VIAF: 52005532   WorldCat (עם VIAF): 52005532
לוק גריימס

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1984 (בן 41) דייטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2006 
 מקום לימודים:  האקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה (2004)  התיכון הנוצרי דייטון 
 פרופיל ב-IMDb
 
לוק טימותי גריימס (באנגלית: Luke Timothy Grimes; נולד ב-21 בינואר 1984) הוא שחקן אמריקאי. מוכר בזכות תפקידו בתור מארק אלן לי (אנ') בסרט "צלף אמריקאי", בתור אליוט גריי בסדרת הסרטים "חמישים גוונים של אפור" ובזכות הופעתו בסדרה "אחים ואחיות" ובשל תפקידו בסדרת הטלוויזיה "ילוסטון".
ביוגרפיה

גריימס נולד בעיר דייטון שבאוהיו ולמד משחק באקדמיה האמריקאית לאומנויות הדרמה שבניו יורק.
קריירה

החל את הקריירה שלו כשחקן בסרטים "כל הבנים אוהבים את מנדי ליין" (2006), "ההתנקשות בנשיא בית הספר" (2008), ובסדרת הדרמה "אחים ואחיות" בתפקיד ריאן לאפארטי. ב-2012 השתתף בסרט הפעולה "חטופה 2" בתור ג'יימי החבר של קים מילס (מגי גרייס). ב-2014 הופיע גריימס בדרמת המלחמה של קלינט איסטווד "צלף אמריקאי" בתפקיד לוחם אריות הים מארק לי. ב-2015 שיחק גריימס בדרמה "חמישים גוונים של אפור" בתפקיד אליוט אחיו של כריסטיאן גריי (ג'יימי דורנן).
בשנת 2016 יצא סרט הפעולה "שבעת המופלאים" שם הוא שיחק לצידם של דנזל וושינגטון, אית'ן הוק, כריס פראט והיילי בנט.
בשנת 2017 שיחק בסרט ההמשך "חמישים גוונים של אופל", ובהמשכו "חמישים גוונים של שחרור" מ-2018.
החל משנת 2018 מגלם את דמותו של קייס דאטון בסדרת הטלוויזיה "ילוסטון" לצידו של קווין קוסטנר.
בשנת 2023 הופיע בתפקיד ראשי בסרט "מבוא לאושר".
חיים אישיים

בנובמבר 2018 נישא גריימס לדוגמנית הברזילאית ביאנקה רודריגז. באוקטובר 2024 נולד בנם הראשון.