stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התחנה המרכזית של בית שאן
שירותי התחבורה > קווים העוברים במסוף

מקרא סימנים:
♿ – אוטובוס עירוני נגיש
⁦⬅️⁩ – קו חד כיווני
🚆 – קו הזנה המותאם לזמני הרכבת
את מרבית הקווים (עירוניים ובינעירוניים) מפעילה חברת סופרבוס, כאשר את שאר מפעילה אגד בעיקר לתל אביב וירושלים.
| קו | מפעילה | מסלול | רציף | הערות נוספות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | סופרבוס | מסוף בית שאן – קריית רבין – מרכז העיר – תחנת רכבת בית שאן | 1 | ♿ |
| 2 | סופרבוס | מסוף בית שאן – נוף גלעד – מרכז העיר – שפרינצק – צים סנטר – תחנת הרכבת בית שאן | 1 | ♿ |
| 16 | סופרבוס | בית שאן – נווה איתן – מעוז חיים – כפר רופין | 2 | 🚆 מותאם לזמני רכבת בית שאן |
| 17 | סופרבוס | בית שאן – עין הנציב – שדה אליהו – טירת צבי | 2 | 🚆 מותאם לזמני רכבת בית שאן |
| 19 | סופרבוס | בית שאן – שלוחות – רשפים | 2 | 🚆 מותאם לזמני רכבת בית שאן |
| 21 | סופרבוס | בית שאן – רחוב – תל תאומים – שדי תרומות – רויה | 2 | 🚆 מותאם לזמני רכבת בית שאן |
| 28 | סופרבוס | בית שאן – טבריה | 4 |  |
| 29 | סופרבוס | בית שאן – חמדיה – בית יוסף – ירדנה – נווה אור – גשר – מנחמיה | 2 | יוצא מתחנת רכבת |
| 411 | סופרבוס | בית שאן – שדה נחום – צומת השיטה – עפולה | 3 |  |
| 412 | סופרבוס | בית שאן – מסילות – ניר דוד – גן השלושה – בית אלפא – צומת השיטה – עפולה | 3 |  |
| 413 | סופרבוס | בית שאן – צומת השיטה – אזור התעשייה אלון תבור – עפולה | 3 |  |
| 832 | אגד | צמח – בית שאן – צומת מגידו – ואדי עארה – מחלף נתניה – מחלף הסירה – תל אביב-יפו | 5 | ⁦⬅️⁩ ימי ראשון בלבד |
| 843 | אגד | קצרין – צמח – בית שאן – צומת מגידו – ואדי עארה – מחלף נתניה – מחלף הסירה – תל אביב-יפו | 5 |  |
| 853 | אגד | קשת \ מבוא חמה – צמח – בית שאן – צומת מגידו – ואדי עארה – מחלף נתניה – מחלף הסירה – תל אביב-יפו | 5 | ⁦⬅️⁩ |
| 943 | אלקטרה-אפיקים | בית שאן – רותם – משכיות – מחנה פלס – חמדת – רועי – בקעות – חמרה – תומר – גלגל – נתיב הגדוד – נירן – ייט"ב – ירושלים | 5 | מאסף |
| 961 | אגד | טבריה – צומת אשדות יעקב – בית שאן – כביש 90 – ירושלים | 5 |  |
| 966 | אגד | קצרין – צמח – בית שאן – כביש 90 – ירושלים | 5 |  |
| 967 | אגד | בית שאן – כביש 90 – ירושלים | 5 |  |
הערות שוליים

↑  פינת המעקב: התחנה המרכזית בבית שאן נפתחה לאחר שנים של עיכובים, באתר גלי צה"ל, 26 בספטמבר 2017
↑  אלי אלון, חלם בהקמת התחנה המרכזית בית שאן, באתר News1 מחלקה ראשונה, 2 במאי 2016
פופוליזם בארצות הברית

פופוליזם בארצות הברית (באנגלית: Populism in the United States) הוא תופעה פוליטית שמלווה את ארצות הברית מאז שנות ה-20 של המאה ה-19, החל בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון ועד למאה ה-21. יש הטוענים כי גם טראמפיזם הוא גרסה עדכנית של פופוליזם אמריקאי, אם כי מאפייניו שונים במקצת.
פופוליזם בגרסתו האמריקאית מתאפיין בעיקר בשימת הדגש על "העם" בניגוד ל"אליטה", והוא נתפס בדרך כלל כפוליטיקה אנטי ממסדית, כזו שמתעלה מעל החלוקות הקלאסיות של ימין ושמאל, ונפוצה לרוב בקרב כאלו שהתייאשו מהממסד ומהפוליטיקאים הקיימים או בקרב מי שמגלה אדישות כלפי הפווליטיקה בדרך כלל, בגלל חוסר אמון או מסיבות אחרות.
מקובל לחלק את הפופוליזם האמריקאי לשני סוגים עיקריים – תרבותי וכלכלי. בגרסה הכלכלית ההתנגדות של 'העם' היא לאליטה הכלכלית והפיננסית, ובגרסה התרבותית ההתנגדות היא לאליטה האינטלקטואלית. דוגמאות מובהקות לגרסה הראשונה הן זו של ג'פרסון או של ויליאם ג'נינגס ברייאן, דוגמה בולטת לגרסה השנייה היא זו של ג'ורג' וולאס. עם זאת, כאמור, בגרסתו הנוכחית והעדכנית הפופוליזם נשען יותר על פילוג של המפה הפוליטית והקצנה של ימין מול שמאל, עם שימת דגש על נושאי חירום והבטחת טיפול מהיר ויעיל בשיטות קיצוניות.
פופוליסטים בפוליטיקה האמריקאית > אנדרו ג'קסון

ג'קסון היה הנשיא השביעי של ארצות הברית, והוא כיהן בתפקיד מ-1829 עד 1837 וזכה לכינוי "נשיא העם", או בגרסה הפחות מחמיאה "מלך האספסוף". תקופת נשיאותו התאפיינה בהתנגדות למוסדות, בפירוק הבנק השני של ארצות הברית (בנק מרכזי), ובהתעלמות מבית המשפט העליון של ארצות הברית ומפסיקותיו. ג'קסון טען כי "יש להצטער על כך שהעשירים והחזקים מכופפים לעיתים קרובות מדי את מעשי השלטון למטרותיהם האנוכיות". במסגרת הגישה הפוליטית הקרויה על שמו, הדמוקרטיה ג'קסונית, הושם דגש על שיתופו של העם בפוליטיקה, הגדלת אחוזי ההצבעה, והתנגדות ליצירתן של אליטות ואצולה אמריקנית מקומית.
פופוליסטים בפוליטיקה האמריקאית > מפלגת העם וויליאם ג'נינגס ברייאן

מפלגת העם, הידועה גם בשם המפלגה הפופוליסטית או בקצרה 'הפופוליסטים', הייתה מפלגה שמאלנית שהתקיימה במשך 21 שנה (בין השנים 1887–1908) והשתלבה לבסוף במפלגה הדמוקרטית. ב-1896 העמידה מטעמה כמועמד לנשיאות את ויליאם ג'נינגס ברייאן שנחשב מועמד עממי וזכה לכינוי "פשוט העם הגדול". מצע המפלגה תמך בהרחבת הדמוקרטיזציה של המצביע הפשוט באמצעות בחירה ישירה של סנאטורים ועריכת משאלי עם, והיא התיימרה לייצג את המצביע הפשוט, ובעיקר את האיכרים, ולבלום את כוחם של התאגידים. מעט לאחר כישלונו של ג'נינגס החלה המפלגה לדעוך, ובעשור הראשון של המאה ה-20 היא שקעה לחלוטין.
היסטוריונים רואים בפופוליסטים תגובה לכוחם העולה של אינטרסים תאגידיים בעידן המוזהב, אך הם חלוקים בשאלה עד כמה היו הפופוליסטים אנטי-מודרניים, ובשאלת ההשפעה של הפופוליסטים של מפלגת העם על ארגונים ותנועות מאוחרות יותר.
פופוליסטים בפוליטיקה האמריקאית > יואי לונג

לונג כיהן כמושל לואיזיאנה (1928–1932) וכסנאטור אמריקאי עד לרציחתו בידי מתנקש (1932–1935). הוא נהג להשתמש ברטוריקה פופוליסטית, תקף את הבנקים והציע תוכנית ל"חלוקת העושר" תחת המוטו של "כל אדם הוא מלך" ("Every Man a King") ובאמצעות הטלת מס עושר, וגם יסד את 'אגודת חלוקת העושר'. כבר כמושל לואיזיאנה ניהל קרב להטלת מס על הפקת נפט וכמעט הודח על ידי בית הנבחרים המקומי, ועם אותן עמדות המשיך לסנאט, שם כינה אותו הנשיא רוזוולט "רדיקל ודמגוג" וגם טען בשיחות פרטיות כי הוא "אחד האנשים המסוכנים בארצות הברית". הוא נרצח חודש אחרי שהודיע על כוונתו להתמודד לנשיאות.
פופוליסטים בפוליטיקה האמריקאית > ג'ורג' וולאס

וולאס, אחד המושלים החזקים בתולדות ארצות הברית, כיהן בתפקיד מושל אלבמה יותר משש עשרה שנה, וניסה ארבע פעמים להתמודד על הנשיאות, שלוש פעמים מטעם המפלגה הדמוקרטית ופעם נוספת מטעם מפלגה עצמאית. הוא נחשב פופוליסט שפנה לרוב הלבן באלבמה ותמך בהפרדה גזעית, וכמו כן הושווה לג'נינגס בנאומיו ובמלחמתו נגד העושר. וולאס נהג לתקוף אינטלקטואלים וביורוקרטים במה שהיווה סוג חדש של פופוליזם.
פופוליסטים בפוליטיקה האמריקאית > רוס פרו

פרו, שזכה לכינוי "המיליארדר הפופוליסט" התמודד פעמיים (ב-1992 וב-1996) באופן עצמאי לנשיאות. בפעם הראשונה גרף 18.9% מהקולות וחולל עניין ציבורי, אולם בהתמודדות השנייה קיבל רק כ-8% מהקולות והעניין בו דעך. בין השאר, תמך בביצוע הצבעה באמצעים אלקטרוניים לקבל החלטות בשיטה של דמוקרטיה ישירה הנובעת מרצון להשפעה עודפת של העם על המערכת הפוליטית.
פופוליסטים בפוליטיקה האמריקאית > שרה פיילין

מושלת אלסקה בין השנים 2006–2009 ומי שנבחרה כמועמדת המפלגה הרפובליקנית לסגנות הנשיא ב-2008, נחשבה פופוליסטית בסגנון וולאס ונהגה לתקוף את האליטה האינטלקטואלית ולתמוך ברצונו של "העם".
פופוליסטים בפוליטיקה האמריקאית > דונלד טראמפ

נשיא ארצות הברית המכהן, נחשב כמי שהציג רטוריקה פופוליסטית מסוג חדש (המאפיין גם גישות פופוליסטיות נפוצות במדינות אחרות במאה ה-21), בדגש על הבלטתו כאדם היחיד ש"יכול לתקן" בעיות כבדות משקל בפוליטיקה האמריקנית ולייצג את "הגברים והנשים הנשכחים של ארצנו", במה שהזכיר את סגנונו של הנשיא ג'קסון. עם זאת, כאמור, יש הרואים בסגנונו של טראמפ מבנה פוליטי נרחב יותר המכונה טראמפיזם.
פופוליסטים בפוליטיקה האמריקאית > ברני סנדרס

אולי כתמונת מראה לטראמפ מהצד השמאלי, מקובל לכנות את סנדרס - המכהן כסנאטור מטעם מדינת ורמונט כבר 18 שנה - 'פופוליסט'. הפופוליזם של סנדרס מתנגד בעיקר לאליטות תאגידיות ותקשורתיות, ובפרט לתעשייה האמריקנית ולייצוג שלה בוול סטריט. סנדרס ניסה בעבר להתמודד על הנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית ונכשל, ולאחר מכן פרש מהמפלגה והתמודד כעצמאי. יש המאפיינים כממשיכיו גם את הסנאטורית אליזבת וורן ואת חברת הקונגרס אלכסנדריה אוקסיו-קורטז.
ראו גם

פופוליזם
טראמפיזם
המפלגה הפופוליסטית
אנדרו ג'קסון
אופורטוניזם
פופוליזם ימני ופופוליזם שמאלי
דמוקרטיה ג'קסונית
הערות שוליים

↑   אריק בייקר // כתב העת "הזמן הזה", הבעיה עם הפופוליזם השמאלי, באתר הארץ, 10 בנובמבר 2021
↑  Sean Patrick Adams, A Companion to the Era of Andrew Jackson, John Wiley & Sons, 2013-01-28, ISBN 978-1-118-29083-5. (באנגלית)
↑  המיליארדר הטקסני והמועמד לנשיאות ארה"ב לשעבר רוס פרו נפטר בגיל 89, באתר כלכליסט, 9 ביולי 2019
↑  יואב פרומר, פיילין נעצה את המסמר בארונה של השמרנות, באתר nrg
↑  שמואל רוזנר, ‏ברוכים השבים לעידן דונלד טראמפ: כך זה ייראה הפעם, באתר מעריב אונליין, 17 בינואר 2025
↑   שער אקונומיסט: "ברני סנדרס הוא הסיוט של אמריקה", באתר TheMarker‏, 28 בפברואר 2020
↑   יונתן לוי, הסכנה האמיתית שטמונה במנהיגים הפופוליסטים, והדרך להביס אותם, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2017
↑   ברני סנדרס מציע: למחוק את חובות הסטודנטים - על חשבון וול סטריט, באתר TheMarker‏, 24 ביוני 2019
מתקפת אגם בלטון

מתקפת אגם בלטון (כך במחקר באנגלית, בעברית וברוב השפות. בגרמנית נקרא "מבצע אביב מתעורר" - Operation Frühlingserwachen, ברוסית: "מבצע המגננה של בלטון" - Балатонская оборонительная операция) הייתה המתקפה הגדולה האחרונה שערכו צבאות מדינות הציר בשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה. המתקפה נערכה בין 6 ל-16 במרץ 1945 במסגרת המערכה הצבאית בחזית המזרחית, סמוך לאגם בלטון במערב הונגריה. יעדיה העיקריים היו למנוע את אובדן שדה הנפט האחרון שנותר בידי הגרמנים (ליד נג'קניז'ה (Nagykanizsa), מדרום לבלטון), להחזיר לידי הוורמאכט את היוזמה האסטרטגית בחלק הדרומי של החזית המזרחית ולכבוש מחדש את בודפשט, בירת הונגריה. ההתקפה נתקלה במערך הגנתי סובייטי עמוק, ולא הצליחה להשיג התקדמות משמעותית. הכוחות התוקפים נסוגו תוך זמן קצר לעמדות המוצא שלהם, לאחר שהצבא האדום עבר למתקפת נגד רחבת היקף ואיים לכתר אותם. במהלך המתקפה הכושלת, ומתקפת הנגד הסובייטית שבאה בעקבותיה, ספגו כוחות השריון הגרמניים אבדות ניכרות, ואיבדו את רוב כלי הרכב המשוריינים שלהם. שחיקת הכוחות הניידים הגרמניים הקלה על הצבא הסובייטי להשלים את כיבוש הונגריה ולחדור לשטח אוסטריה, ופתחה בפניו את הדרך לכיבוש וינה, שנפלה לידיו פחות מחודש לאחר תום המתקפה הגרמנית.
רקע

בסוף אוקטובר 1944 פתח הצבא האדום במתקפת בודפשט במערב הונגריה במטרה לכבוש את בודפשט, בירת הונגריה. עד לסוף השנה חצו הכוחות הסובייטיים, שכללו את החזית האוקראינית השנייה ואת החזית האוקראינית השלישית, את נהר הדנובה, השתלטו על שטחים נרחבים בגדה המערבית של הנהר, והשלימו את כיתור בודפשט. בתוך העיר הנצורה נלכדו כ-80 אלף חיילים גרמניים והונגריים. הצבא האדום הקים שתי טבעות כיתור סביב בודפשט - טבעת כיתור פנימית למניעת פריצה החוצה של כוחות הציר המכותרים בעיר, וטבעת כיתור חיצונית למנוע ניסיונות של קבוצת ארמיות דרום לחבור לכוחות הנצורים - ופתח במתקפה על העיר עצמה. הכוחות הנצורים בבודפשט ניהלו קרב מגננה עיקש בתוך רחובות העיר, והסבו אבדות כבדות לכוחות הסובייטיים התוקפים.
במהלך ינואר 1945 ביצעה הארמייה הגרמנית השישית, שתוגברה על ידי כוחות עתודה משוריינים חזקים, מספר ניסיונות לפרוץ את טבעת הכיתור סביב בודפשט, ולשחרר את העיר מהמצור הסובייטי. מאמצי החילוץ הגרמניים זכו להצלחה ראשונית נאה, וריתקו כוחות סובייטיים גדולים, אולם נבלמו לבסוף על ידי כוחות עתודה סובייטיים במרחק קצר מהעיר, ולא הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית. מצד שני, התקפות הנגד הגרמניות מנעו מהצבא הסובייטי להרחיב את השטחים שבשליטתו בגדה המערבית של הדנובה, ולהמשיך בהתקדמותו מערבה.
לאחר כחודשיים של לחימה קשה, כוחות הציר בתוך בודפשט, שנדחקו בהדרגה לכיס מצומצם בשטחו ברובע בודה, וסבלו ממחסור חמור במזון ובאספקה, ביצעו ניסיון נואש לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית בליל 12/11 בפברואר. אולם ניסיון הפריצה החוצה נכשל, וכמעט כל כוחות הציר שנלכדו בעיר הושמדו או נפלו בשבי. ב-13 בחודש השלים הצבא האדום את כיבוש בודפשט, והפיקוד הסובייטי החל בהכנות להמשך המתקפה מערבה לכיוון אוסטריה וצ'כוסלובקיה. בצד הגרמני, אדולף היטלר, שלא היה מוכן להשלים עם נפילת בודפשט, דרש מהפיקוד הגרמני העליון לפתוח בהכנות למתקפת נגד גדולה במערב הונגריה, שתהדוף את הסובייטים חזרה לקו נהר הדנובה, ותכבוש מחדש את בודפשט.
תוכניות הצדדים היריבים

היעדים של המתקפה הגרמנית המתוכננת בהונגריה היו שאפתניים מאוד, בדומה ליעדים של מתקפת הארדנים בחזית המערבית, שלושה חודשים קודם לכן. המתקפה נועדה ליצור מפנה במצב האסטרטגי בחלק הדרומי של החזית המזרחית, לפצל ולהשמיד את כוחות החזית האוקראינית השלישית בגדה המערבית של נהר הדנובה, לייצב קו הגנה חדש על הנהר ולכבוש מחדש את בודפשט, בירת הונגריה. היטלר ייחס חשיבות רבה להמשך השליטה הגרמנית בהונגריה (האחרונה מגרורותיה של גרמניה הנאצית, שנותרה במחנה הציר), ולכיבוש מחדש של בודפשט, ולכן דרש מהפיקוד הגרמני העליון לשלוח להונגריה חלק ניכר מהעתודות המשוריינות שנותרו לגרמניה, כולל ארבע מדיוויזיות העילית של הוואפן אס אס, שהועברו לשם מהחזית המערבית, על אף שהיו דרושות באופן נואש בגזרות אחרות של החזית.
המודיעין הגרמני זיהה שהכוחות המשוריינים העיקריים של הצבא הסובייטי בהונגריה - ארמיית הטנקים השישית והקבוצה הניידת פלייב - מרוכזים מצפון-מערב לבודפשט, ולכן הפיקוד הגרמני החליט להנחית את מתקפת הנגד שלו בגזרה שמדרום לבודפשט, בה החזיקה החזית האוקראינית השלישית. לפי תוכנית המתקפה, שקיבלה את שם הקוד מבצע אביב מתעורר, נועד הכוח התוקף העיקרי - ארמיית הפאנצר השישית והארמייה השישית (שכללו יחד 10 דיוויזיות פאנצר) - להתקדם מכיוון צפון-מערב, אל הפער שבין הקצה הצפון-מזרחי של אגם בלטון לבין אגם ולנצה, לשבור את מערך ההגנה הסובייטי בגזרה זו, להגיע לנהר הדנובה (כ-60 ק"מ מנקודת המוצא של המתקפה), ולבסס ראש גשר בגדה המזרחית של הנהר. במקביל נועדה ארמיית הפאנצר השנייה (שכללה בפועל רק דיוויזיית פאנצרגרנדיר אחת) לתקוף מדרום לקצה המערבי של אגם בלטון לכיוון קאפושוואר, במטרה לרתק את הארמייה ה-57 הסובייטית, שהגנה על גזרה זו, ולהתקדם אף היא לכיוון הדנובה. על הארמייה ההונגרית השלישית הוטל לאבטח את האגף השמאלי (הצפוני) של הארמייה השישית וארמיית הפאנצר השישית מפני מתקפת נגד של החזית האוקראינית השנייה מאזור בודפשט.
לאחר ההגעה לנהר הדנובה, נועד הכוח התוקף העיקרי לנוע דרומה לאורך תעלת שיו (Sió; תעלת בלטון-דנובה) ולחבור עם קורפוס מתוגבר מקבוצת ארמיות E, שנועד לחצות את נהר דראווה ולנוע צפונה לכיוון מוהאץ' ופץ', במטרה לכתר ולהשמיד את הארמיות ה-26 וה-57 של הצבא האדום, ואת הארמייה הבולגרית הראשונה.
בשלב השני של המתקפה, לאחר השלמת חיסול הכוח הסובייטי המכותר, נועדו הכוחות הגרמניים לנוע צפונה במקביל לדנובה, ולכבוש מחדש את בודפשט מידי הצבא האדום.
הפיקוד הסובייטי העליון תכנן אף הוא מתקפה גדולה במערב הונגריה. ב-17 בפברואר 1945 קיבלו החזית האוקראינית השנייה והשלישית הנחיה מהסטבקה להתחיל בהכנות לקראת מתקפה, שקיבלה את השם מתקפת ברטיסלאבה-וינה. במסגרת המתקפה המתוכננת נועדו שתי החזיתות להשלים את כיבוש מערב הונגריה ולאחר מכן להמשיך בהתקדמות לכיוון צ'כוסלובקיה ואוסטריה, במגמה לשחרר את סלובקיה ולכבוש את וינה, בירת אוסטריה. המתקפה החדשה נועדה להיפתח ב-15 במרץ. לאחר שנודע לפיקוד הסובייטי שהגרמנים מתכננים לערוך מתקפת נגד גדולה באזור אגם בלטון, הוא הורה לחזית האוקראינית השלישית להיערך לניהול קרב מגננה בגזרתה, במטרה להחליש ולשחוק את הכוחות הניידים הגרמניים, אך לא שינה את תוכניותיו ההתקפיות ואת מועד המתקפה המתוכננת, והורה לחזית להשאיר חלק מיחידותיה בעתודה, כדי לשמור כוחות רעננים לקראת המתקפה לכיוון וינה.
סדר הכוחות של הצדדים היריבים > מדינות הציר

|  |
| --- | --- |
 קבוצת ארמיות דרום (אוטו והלר) ארמיית הפאנצר השישית של האס-אס (יוזף דיטריך) קורפוס הפאנצר אס אס השני דיוויזיית אס אס "דאס רייך"  דיוויזיית פרשים אס אס ה-37 (כוח בסד"כ של בריגדה)  דיוויזיית פאנצר אס אס התשיעית  הדיוויזיה ה-44  קורפוס הפאנצר אס אס הראשון דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה  דיוויזיית פאנצר אס אס היטלריוגנד  גדוד פאנצר כבד 501  גדוד משחיתי טנקים 560  קבוצת ארמיות באלק (ארמייה ההונגרית השלישית והארמייה הגרמנית השישית) (הרמן באלק) הקורפוס ההונגרי השני הדיוויזיה ההונגרית ה-20  הדיוויזיה ההונגרית ה-25 (סופחה לארמיית הפאנצר ה-6 לקראת המתקפה)  קורפוס הפאנצר השלישי דיוויזיית הפאנצר הראשונה  דיוויזיית הפאנצר השלישית  דיוויזיית הפאנצר ה-23 (סופחה לא"פ ה-6)  צוות קרב סאמארינג (הדיוויזיה ההררית ה-9)  גדוד פאנצר כבד 509  קורפוס הפאנצר אס אס הרביעי דיוויזיית השריון ההונגרית ה-2  הדיוויזיה ה-356  דיוויזיית פאנצר אס אס החמישית  דיוויזיית האס אס השלישית  קורפוס הפרשים הראשון דיוויזיית הפאנצר השישית  דיוויזיית הפרשים השלישית (סופחה לא"פ ה-6)  הקורפוס ההונגרי השמיני דיוויזיית הפרשים הרביעית (סופחה לא"פ ה-6)  דיוויזיית הפרשים ההונגרית ה-1  ארמיית הפאנצר השנייה (מקסימיליאן דה אנגליס) הקורפוס ה-68 דיוויזיית פאנצרגרנדיר אס אס ה-16  דיוויזיית אס אס הררית ה-13  הדיוויזיה ה-71  בריגדת פאנצרגרנדיר 92  הקורפוס ההררי ה-22 הדיוויזיה ההררית ה-1  דיוויזיית היגר ה-118  צי האוויר הרביעי  קבוצת ארמיות E בפיקוד אלכסנדר להר (כוח בסד"כ של ארמייה) הקורפוס ה-91 דיוויזיית היגר ה-104  הדיוויזיה 297  דיוויזיית השדה ה-11 של הלופטוואפה  צוות קרב פישר  דיוויזיית הפרשים הקוזאקית ה-1 של האס אס (בעתודה)
סדר הכוחות של הצדדים היריבים > בעלות הברית

|  |
| --- | --- |
 ברית המועצות החזית האוקראינית השלישית בפיקוד מרשל פיודור טולבוחין בשלב ההגנתי של הקרב (15-6 במרץ 1945) ארמיית המשמר הרביעית קורפוס הרובאים של המשמר ה-20 דיוויזיית המשמר ה-5  דיוויזיית המשמר ה-7  דיוויזיית המשמר ה-40  קורפוס הרובאים ה-21 דיוויזיית המשמר ה-41  דיוויזיית המשמר ה-62  דיוויזיית המשמר ה-69  קורפוס הרובאים של המשמר ה-31 דיוויזיית המשמר ה-4  דיוויזיית המשמר ה-80  דיוויזיית המשמר ה-34  קורפוס המשמר הממוכן ה-1 בריגדת משמר הטנקים ה-1  בריגדת משמר הטנקים ה-2  בריגדת משמר הטנקים ה-3  הארמייה ה-26 קורפוס הרובאים ה-30 דיוויזיית המשמר ה-36  דיוויזיית המשמר ה-68  דיוויזיית הרובאים ה-155  קורפוס הרובאים ה-104 דיוויזיית הרובאים ה-93  דיוויזיית הרובאים ה-151  דיוויזיית הרובאים ה-66  קורפוס הרובאים ה-135 דיוויזיית הרובאים ה-233  דיוויזיית הרובאים ה-74  דיוויזיית הרובאים ה-236  קורפוס משמר הפרשים ה-5 דיוויזיית משמר הפרשים ה-11  דיוויזיית משמר הפרשים ה-12  דיוויזיית הפרשים ה-63  עתודת הארמייה דיוויזיית הרובאים ה-21  הארמייה ה-27 קורפוס הרובאים ה-33 דיוויזיית הרובאים ה-202  דיוויזיית הרובאים ה-337  דיוויזיית הרובאים ה-206  קורפוס הטנקים ה-18 בריגדת הטנקים ה-110  בריגדת הטנקים ה-170  בריגדת הטנקים ה-181  בריגדת הטנקים ה-32  קורפוס הרובאים של המשמר ה-35 דיוויזיית הרובאים ה-163  דיוויזיית הרובאים ה-78  דיוויזיית המשמר המוטסת ה-3  קורפוס הרובאים ה-37 דיוויזיית הרובאים ה-108  דיוויזיית הרובאים ה-316  דיוויזיית הרובאים ה-320  הארמייה ה-57 קורפוס הרובאים של המשמר ה-6 דיוויזיית הרובאים ה-21  דיוויזיית הרובאים ה-74  דיוויזיית המשמר ה-20  דיוויזיית המשמר ה-61  קורפוס הרובאים ה-64 דיוויזיית המשמר ה-73  דיוויזיית הרובאים ה-113  דיוויזיית הרובאים ה-104  קורפוס הרובאים ה-133 דיוויזיית הרובאים ה-84  דיוויזיית הרובאים ה-122  דיוויזיית הרובאים ה-299  הארמייה הבולגרית הראשונה  הקורפוס ה-3 הדיוויזיה ה-8  הדיוויזיה ה-10  הדיוויזיה ה-12  הקורפוס ה-4 הדיוויזיה ה-3  הדיוויזיה ה-11  הדיוויזיה ה-16  דיוויזיית המשמר  ארמיית האוויר ה-17  ארמיית האוויר החמישית (החל מ-10 במרץ 1945)  עתודת החזית:  קורפוס הטנקים ה-23 הבריגדה הממוכנת ה-3  הבריגדה הממוכנת ה-135  הבריגדה הממוכנת ה-56  הבריגדה הממוכנת ה-9  דיוויזיית הרובאים ה-84 יחידות תגבורת, שהצטרפו למערכה בשלב מתקפת הנגד הסובייטית (25-16 במרץ 1945) ארמיית המשמר התשיעית קורפוס המשמר ה-37 דיוויזיית המשמר ה-98  דיוויזיית המשמר ה-99  דיווזיית המשמר ה-103  קורפוס המשמר ה-38 דיוויזיית המשמר ה-104  דיוויזיית המשמר ה-105  דיוויזיית המשמר ה-106  קורפוס המשמר ה-39 דיוויזיית המשמר ה-100  דיוויזיית המשמר ה-107  דיוויזיית המשמר ה-114  קורפוס המשמר הממוכן ה-2  ארמיית המשמר המשוריינת השישית (סופחה לחזית האוקראינית השלישית החל מ-16 במרץ) קורפוס המשמר המשוריין ה-5  קורפוס המשמר הממוכן ה-9  הקורפוס הממוכן ה-18
תנאי קרקע ואקלים

המערכה העיקרית במהלך מתקפת אגם בלטון התחוללה בתא שטח שנתחם על ידי אגם בלטון בדרום, אגם ולנצה בצפון, נהר הדנובה במזרח ותעלת בלטון-דנובה בדרום-מזרח. הקרקע בשטח זה היא מישורית ברובה, בגובה 100–150 מטר, אך עם לא מעט בליטות קרקע ורכסי גבעות. זירת המערכה נחצית על ידי עמק נהר שרוויז (Sarviz), אזור ביצתי ומוצף, שנוקז רק בשנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר המים הזורמים מהרי באקון (Bakonyׂׂ) בכיוון דרום-מזרח לאגן נהר הדנובה, תועלו למספר תעלות ולשרשרת אגמים קטנים. בעונת הגשמים ובעונת הפשרת השלגים (בסתיו ובאביב), התעלות עלו לעיתים על גדותיהן, הציפו את העמק ואת האזורים שסביבו, והפכו אותו למכשול מים משמעותי. תשתית התחבורה באזור הייתה דלה ובלתי מפותחת, וכללה מעט מאוד דרכים סלולות שניתן היה להשתמש בהן בכל עונות השנה.
אגם בלטון משפיע על האקלים בסביבתו. כמות המשקעים הממוצעת באזור שסביב האגם היא כ-600 מ"מ יותר בהשוואה לאזורים המרוחקים ממנו ומזג האוויר מעונן בדרך כלל. מזג האוויר במחצית הראשונה של מרץ 1945 היה גשום ומעורפל, והטמפרטורה נעה בין מינוס 7 ל-4 מעלות צלזיוס. הפשרת השלגים ביחד עם גשמי ראשית האביב, הפכו את הקרקע בזירת המערכה לעיסת בוץ עמוק, והמים העולים הציפו שטחים נרחבים באזור. תנאי הקרקע היקשו מאוד על הפעלה יעילה של כוחות ממונעים. מכיוון שהכוחות הגרמניים-הונגריים היו הצד התוקף, הם היו הסובלים העיקריים מתנאי הקרקע במהלך מתקפת אגם בלטון. השריון הגרמני לא יכול היה להתפרס כהלכה, ותנועתו הוגבלה בדרך כלל לדרכים הסלולות המעטות שעברו בזירת המערכה, ואפילו כלי רכב זחליים התקשו לנוע בדרכי העפר, שהפכו לנהרות בוץ. הקשיים של הצד הגרמני הוחמרו עקב העובדה, שחלק ניכר מכלי הרכב המשוריינים שהשתתפו במתקפה (טנקים מדגם פנתר וטיגר, ומשחיתי טנקים מדגם יאגדפנתר ויאגדטיגר) ונועדו להוביל את הכוחות התוקפים, היו במשקל כבד (מעל 45 טון), ולכן התקשו במיוחד לנוע בבוץ העמוק.
הפיקוד הגרמני המקומי היה מודאג מאוד מתנאי הקרקע הקשים. קצין המבצעים של ארמיית הפאנצר השישית דיווח: "באזור שבין האגמים בלטון וולנצה, מצב הבוץ הפך למדאיג. ככל שמתקרבים לאזורי הכינוס [לקראת המתקפה], יותר שטחים נמצאים מתחת למים [מוצפים] - בלתי אפשריים לתנועת כל כלי הרכב [הממונעים]. עד כמה שניתן לתצפת לשטח שבידי האויב, המצב שם נראה דומה ... מתקפת שריון בשטח פתוח/מישורי בתנאים הנ"ל היא בלתי אפשרית". יוזף דיטריך, מפקד הארמייה, ביקש מפיקוד קבוצת ארמיות דרום ומה-OKH לדחות את פתיחת המתקפה לפחות במספר ימים, בתקווה ששינוי במזג האוויר יגרום להפיכת הקרקע לעבירה יותר, אך נענה בשלילה.
לאחר המתקפה

ב-22 במרץ החלה נסיגת הכוחות הגרמניים הנותרים. ב-30 במרץ עברה החזית האוקראינית השלישית בפיקודו של רודיון מלינובסקי את הגבול ההונגרי מערבה לאוסטריה. ב-4 באפריל החל מבצע וינה לכיבוש הבירה האוסטרית. וינה נפלה ב-13 באפריל, ב-15 באפריל התחולל קרב בין שרידי ארמיות הפאנצר השנייה והשישית לבין הארמיות ה-26 וה-27 ליד גראץ.
בין 16 ל-25 באפריל הושמדה הארמייה ההונגרית השלישית על ידי הארמייה ה-46 בדרכה לברטיסלאבה.
בעקבות הכישלון השתולל היטלר ודרש מיוזף דיטריך להורות לחייליו, ובפרט לחיילי דיוויזיית "אדולף היטלר", להסיר את סמלי היחידה מזרועם, כיוון ש"לא לחמו כפי שמצופה מהם". דיטריך, שהבין בשלב זה ששלטונו של היטלר גמור, לא העביר את הפקודה לחייליו.
הערות שוליים

↑  הסובייטים יפתחו בקרוב באופנסיבה, משמר, 5 בינואר 1945
↑  Aleksei Isaev & Maksim Kolomiets, Tomb of the Panzerwaffe - The Defeat of the Sixth SS Panzer Army in Hungary 1945, Helion & Company, 2013, Ch. 9, German Panzer Forces
טנקי טייגר II מהדגם שהופעל על ידי הגרמנים במהלך המתקפה
כוחות גרמנים בתנועה באזור אגם בלטון, מרץ 1945
מתקפת הנגד הסובייטית החל מ-16 במרץ
בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ)

| --- | --- |
חותם בית הדין הבין-לאומי לצדק
ארמון השלום - מושב בית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג
ארמון השלום - מושב בית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג
 מאפיינים
 שטח שיפוט:  חברות האומות המאוחדות
 מדינה:  הולנד 
 היסטוריה
 תקופת הפעילות:  1945–הווה (כ־80 שנה) 
 גאוגרפיה
 קואורדינטות:  52°05′12″N 4°17′44″E﻿ / ﻿52.086666666667°N 4.2955555555556°E﻿ / 52.086666666667; 4.2955555555556
 icj-cij.org/home
 he
 
בית הדין הבין-לאומי לצדק (באנגלית: ICJ - International Court of Justice, בצרפתית: CIJ - Cour internationale de justice) הוא המוסד המשפטי העיקרי של האומות המאוחדות, שהוקם ביוני 1945 ומשרדיו נמצאים בהאג שבהולנד. בית הדין פוסק לפי המשפט הבין-לאומי הפומבי, ופעילותו כוללת שתי קטגוריות:
מתן פסקי דין בסכסוכים בין מדינות, לאחר הסכמתן מראש של המדינות הרלוונטיות.
מתן חוות דעת בסוגיות משפטיות, שמופנות אליו על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות או מועצת הביטחון או ארגון של האו"ם שהוסמך על ידי העצרת הכללית להגיש בקשה זו.
כאשר מדינה אינה מצייתת לפסק דין של בית הדין, רשאית מועצת הביטחון לנקוט צעדים נגד מדינה זו.
כאשר בית הדין מספק חוות דעת מייעצת, אין לה אופי מחייב, אך בדרך כלל חוות הדעת של בית הדין משפיעות ומכובדות על ידי כלל המדינות, מאחר שחוקת בית הדין הבין-לאומי היא נספח למגילת האומות המאוחדות. אף כי לחוות הדעת אין תוקף משפטי, הנימוקים המשפטיים הגלומים בהן משקפים את עמדותיו של בית הדין בסוגיות חשובות של המשפט הבין-לאומי, והן מבוססות על חוקים שכל המדינות החברות באו"ם מחויבות אליהם. חוות דעת מייעצת שואבת את מעמדה וסמכותה מהעובדה שהיא הכרזה רשמית של הגוף המשפטי הראשי של האומות המאוחדות..
חוקת בית הדין הבין-לאומי היא נספח למגילת האו"ם, כך שכל המדינות החברות באו"ם חברות בה עם הצטרפותן לארגון. בהחלטה 9 של מועצת הביטחון של האו"ם משנת 1946 נקבע שגם מדינות שאינן חברות בבית הדין יכולות, בתנאים שהוגדרו, להגיש תביעה. באותה תקופה שווייץ לא הייתה חברה באו"ם. בהחלטה 11 של מועצת הביטחון של האו"ם נקבעו תנאים להצטרפות שווייץ לבית הדין הבין-לאומי.
הרכב וסדרי דין

בית הדין מורכב מ-15 שופטים, כל אחד מהם ממדינה אחרת. השופטים נבחרים על ידי העצרת הכללית ומועצת הביטחון לכהונה בת תשע שנים, שבסיומה ניתן לבחור בהם מחדש. מדי שלוש שנים נערכות בחירות לחמישה שופטים. כל מדינה שהיא צד להליך בבית הדין, ואינה מיוצגת בו, יכולה לצרף אזרח שלה כשופט בהרכב.
המסגרת לפעולת בית הדין הבין-לאומי נקבעה ב"חוקת בית הדין הבין-לאומי" (Statute of the International Court of Justice) אשר תוקנה לאחרונה בשנת 2001. סדרי הדין נקבעו ב"תקנות בית הדין" (International Court of Justice Rules of Court (1978)), אשר תוקנו לאחרונה בשנת 2005.
ההחלטות מתקבלות ברוב קולות של השופטים היושבים בדין, ואם הדעות נחלקות שווה בשווה, לנשיא קול מכריע.