מושבת מפרץ מסצ'וסטס
היסטוריה > עימות עם אנגליה

אנגליה התקשתה לאכוף את חוקיה ותקנותיה במושבת מפרץ מסצ'וסטס, מכיוון שזו הייתה מושבה משותפת שלא כמו המושבות המלכותיות והמושבות הקנייניות שהכתר האנגלי ניהל. מפרץ מסצ'וסטס היה בעיקרו שלטון עצמי עם בית משלו של סגנים, מושל וקצינים אחרים שמונו בעצמם. המושבה גם לא שמרה על המטה והפיקוח שלה בלונדון אלא העבירה אותם למושבה. הקולוניסטים של מפרץ מסצ'וסטס ראו עצמם כמשהו שונה מ"ארץ האם" שלהם אנגליה בגלל מסורת זו של שלטון עצמי, יחד עם האופי התאוקרטי של החברה הפוריטנית בניו אינגלנד. המייסדים הפוריטנים של מסצ'וסטס ופלימות' ראו את עצמם כמי שקיבלו את אדמותיהם בעולם החדש באופן אלוהי עם חובה ליישם ולקיים את החוק הדתי.
מתיישבים אנגלים השתלטו על הולנד החדשה ב-1664, והכתר שלח נציבים מלכותיים לניו אינגלנד מפרובינציית ניו יורק החדשה כדי לחקור את מעמד הממשל והמערכת המשפטית של המושבות. נציבים אלה היו אמורים להביא את מושבות ניו אינגלנד לקשר חזק יותר עם אנגליה, כולל לאפשר לכתר למנות את מושל המושבה. המתיישבים בניו אינגלנד סירבו בטענה שלמלך אין זכות "לפקח" על החוקים ובתי המשפט של מפרץ מסצ'וסטס, ואמרו שהם צריכים להמשיך כפי שהם כל עוד הם נשארים במסגרת הזכויות והפריבילגיות החוקיות של האמנה שלהם. הנציבים ביקשו שהמושבה תשלם 20 אחוזים מכלל הזהב והכסף שנמצאו בניו אינגלנד, אך המתיישבים השיבו שהם "לא מחויבים למלך אלא באדיבות".
מפרץ מסצ'וסטס הרחיב את זכות ההצבעה רק לפוריטנים, אך אוכלוסיית המושבה גדלה והאוכלוסייה הלא פוריטנית גדלה יחד איתה; לפיכך, מתחים וסכסוכים גברו בנוגע לכיוון העתידי של המושבה. סוחרים ומתיישבים עשירים רבים רצו להרחיב את הבסיס הכלכלי והאינטרסים המסחריים שלהם וראו בהנהגה הפוריטנית השמרנית כמסכלת זאת. אפילו בחברה הפוריטנית, הדור הצעיר רצה בליברליזציה של החברה באופן שיעזור במסחר. אלה שרצו שמפרץ מסצ'וסטס וניו אינגלנד יהיו מקום לשמירה על מצוות ותאוקרטיה דתיים היו עוינים ביותר לכל שינוי בממשל. לכתר נודע על מחלוקות אלו וביקש לכלול בהנהגה כאלו שאינם פוריטנים בתקווה לנהל את המושבה.
ההאשמות של אי כפיפות נגד המושבה כללו את שלילת סמכותו של הכתר לחוקק חקיקה בניו אינגלנד, טענה שמפרץ מסצ'וסטס שולטת בפרובינציות ניו המפשייר ומיין, ושלילת חופש המצפון. עם זאת, עיקר עבירותיהם של המתיישבים היו הטבעת כסף (שילינג עץ האורן) והפרותיהם של חוקי הסחר הימי, שהועברו על ידי הפרלמנט כדי להסדיר את המסחר בתוך האימפריה הקולוניאלית האנגלית. תקנות אלו קבעו עם מי המושבות יכולות לסחור וכיצד ניתן לנהל סחר, וסוחרי ניו אינגלנד התהדרו בהן על ידי סחר ישיר עם מעצמות אירופה. זה עורר את זעמם של סוחרים אנגלים רבים, אגודות מסחריות וועדות מלכותיות שפנו למלך לפעולה, בטענה שהמתיישבים של ניו אינגלנד פוגעים במסחר שלהם. התלונות של הלורדים של הסחר היו כה חמורות עד שהמלך שלח את אדוארד רנדולף לבוסטון בניסיון לרסן ולהסדיר את המושבה. כשהגיע לבוסטון, הוא מצא ממשלה קולוניאלית שסירבה להיכנע לדרישות המלכותיות.
רנדולף דיווח ללונדון שבית המשפט הכללי של מפרץ מסצ'וסטס טען שלמלך אין זכות להתערב בעסקאות המסחריות שלהם. בתגובה, ביקש רנדולף מהכתר לנתק את כל הסחר אל המושבה וממנה וביקש לקבוע תקנות נוספות. הכתר לא רצה לאכוף אמצעי כה חריף ולהסתכן בהרחקת החברים המתונים בחברה הניו אינגלנדית שתמכו באנגליה, ולכן הבריטים הציעו אמצעים פייסניים אם מפרץ מסצ'וסטס ימלא אחר החוק. מפרץ מסצ'וסטס סירב, והלורדים של הסחר נזהרו מאמנת המושבה; הם עתרו לכתר כדי לבטל אותו או לתקן אותו. רנדולף מונה לראש המכס והמודד הכללי של ניו אינגלנד, עם משרדו בבוסטון. למרות הלחץ המוגבר הזה, בית המשפט הכללי קבע חוקים שאפשרו לסוחרים לעקוף את סמכותו של רנדולף. מה שהוסיף לתסכולו של רנדולף הסתמכותו על בית המשפט האדמירלי שיפסוק על החוקים שהוא ניסה לאכוף. הסיעה המתונה של בית המשפט הכללי תמכה ברנדולף ובשינויים שהכתר רצה לעשות, אך השמרנים נותרו חזקים מדי וחסמו כל ניסיון לעמוד לצד אנגליה. עם זאת, כשהמתחים גברו בין הכתר למפרץ מסצ'וסטס, והתגברו האיומים בהליכים משפטיים נגד המושבה, בית המשפט הכללי העביר חוקים שהכירו בחוקי אדמירליות אנגלים מסוימים, תוך מתן אפשרות לממשל עצמי.