stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו
תמונות

אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו, מנוע 1,300 סמ"ק, שנת 1971
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו - מבט לתא הנהג
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו 1600 GT
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו, מנוע 1,300 סמ"ק, שנת 1970
מנוע אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו, שנת 1969
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו, מנוע 1,300 סמ"ק, שנת 1971
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו 1600 GT
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו
אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו, שנת 1975
ראו גם

אלפא רומיאו גרנד ספורט קוואטרו רוטה
לקריאה נוספת

אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו  ( Immagini e testosu “carstyling.ru”,carstyling.ru)
הערות שוליים

↑  אלפא רומיאו ג'וניור זאגטוAlfa Romeo and Lancia Zagato Register & Information Site (internationales Zagatoregister)
↑  אלפא רומיאו ג'וניור זאגטו Epoca, Alfa Romeo Junior Z, automobilismo.it, 18 agosto 2013. URL consultato il 25 agosto 2017.
ערוץ התכלת

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  ישראל ישראל
 קטגוריה:  דת ומסורת יהודית
 תאריך השקה:  4 באפריל 2003
 תאריך סגירה:  31 במרץ 2006
 שפה:  עברית
ערוץ התכלת היה ערוץ טלוויזיה ישראלי יהודי דתי ששודר ב-HOT וב-yes כ־3 שנים, בשנים 2003–2006.
היסטוריה > רקע להקמת הערוץ

באוגוסט 1997 אישרה הממשלה את דו"ח ועדת יוסי פלד, שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו לציבור וארגונו מחדש. הדו"ח המליץ לאמץ מדיניות חדשה ליצירת שוק חופשי של תקשורת אלקטרונית, אשר תושתת על העיקרון של "שמיים פתוחים" לכל. הוועדה המליצה על מתן רישיונות לשידורי לוויין ישירים לבית הצרכן (טלוויזיה מלוויינים - YES), הקמת ערוץ מסחרי נוסף (בהמשך ערוץ 10) והקמת חמישה או שישה ערוצים ייעודיים – בשפה הערבית, לדוברי רוסית ואמהרית, למורשת ישראל, ערוץ של מוזיקה ישראלית, ערוץ חדשות ומידע, שימומנו כולם מפרסומת מסחרית.
בשנת 1998 פרסם משרד התקשורת, באמצעות המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, את המכרז למיון מוקדם להקמת חמישה ערוצים ייעודיים שמימונם מפרסומות ומטרתם לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כמו בערוצי הברודקאסט. ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות, ערוץ ברוסית (ערוץ 9), ערוץ מוזיקה (ערוץ 24) וערוץ מורשת. אך לאחר פרסום המכרז למיון המוקדם, פרסום מכרז פרטני לערוץ מורשת התעכב במשך מספר שנים.
היסטוריה > הקמת הערוץ בתשלום

עוד לפני שפורסם המכרז לערוץ מורשת ממומן בפרסום, יזם איש העסקים שלמה בן-צבי את הקמתו של ערוץ מורשת בתשלום למנויי הטלוויזיה בכבלים בשידור הדיגיטלי ולמנויי חברת הלוויין. מאחר שהערוץ היה בתשלום, ולא שידר פרסומת, המהלך היה אפשרי על פי כללי משרד התקשורת. זמן קצר לפני תחילת השידורים רכש איש העסקים האמריקאי רון לאודר 24% ממניות הערוץ.
הערוץ עלה לאוויר באפריל 2003 ושידר באפיק 36 למנויי הכבלים ובאפיק 19 למנויי חברת הלוויין yes.
בשלושת החודשים הראשונים, מיום עלייתו לאוויר, היו תוכני הערוץ פתוחים לציבור הרחב.
ב-1 ביולי 2003 הפך לערוץ בתשלום.
בדצמבר 2003 חתמו לאודר ובן-צבי על הסכם השקעה בערוץ עשר. לפי ההסכם, ערוץ עשר ישקיע בכל שנה כ-5 מיליון דולר בתכנים משותפים עם ערוץ התכלת, שעליהם יחליטו יחד מנהלי התוכניות של שני הערוצים. בנוסף, ערוץ עשר ירכוש מערוץ התכלת תכנים בהיקף של 3 מיליון דולר בשנה. לפי ההסכם היה אמור איש העסקים יוסי מימן (אז בעל השליטה בערוץ עשר) לקבל בתמורה שליש ממניות ערוץ התכלת.
באפריל 2004 החליטו בן-צבי ולאודר להפסיק את המימון לערוץ. מאחר שהכנסות החודשיות היו כ-500 אלף שקל בלבד, בעוד ההוצאות היו כ-2 מיליון.
הערוץ החל להיערך להתמודדות במכרז לערוץ הייעודי למורשת ומסורת יהודית, שהיה צפוי להתפרסם, על ידי המועצה לשידורי כבלים ולוויין.
בסוף אותה שנה, הזרמת הכספים להפקות חדשות פסקה והערוץ שידר במתכונת שידורים חוזרים.
במאי 2004 התפטרה איריס הוד, מנכ"לית הערוץ.
היסטוריה > המכרז לערוץ המורשת המסחרי

ביולי 2005 פורסם המכרז לערוץ המורשת המסחרי. קבוצת הירש מדיה, בבעלות שלמה בן צבי הייתה המתמודדת היחידה והיא זכתה במכרז.
"ערוץ התכלת" נסגר ב-31 במרץ 2006, בהתאם להסכם שבין הערוץ לבין חברות הכבלים והלוויין, עם קבלת הרישיון לערוץ הברודקאסט בנושא מורשת ישראל.
לאחר הזכייה במכרז נכנסה חברת תיא תקשורת כשותפה במחצית מהבעלות.
לאחר שפרץ סכסוך בין שתי החברות השותפות, הערוץ לא הוקם וזכייתה של הקבוצה במרכז להפעלת הערוץ בוטלה בדצמבר 2006.
הנהלת הערוץ ואופיו

מנהל התוכניות של הערוץ מיום הקמתו היה אורי אורבך, שפוטר בסוף שנת 2003 בשל חילוקי דעות עם מנכ"לית הערוץ איריס הוד, סביב אופיו של הערוץ והתכנים שישודרו בו.
שידורי הערוץ הופסקו בימי שישי ובערבי חג, כשעה לפני כניסת השבת או החג, והתחדשו כשעה אחרי מוצאי השבת או החג. הערוץ שידר מאולפני ג.ג. ישראל בנווה אילן.
הנהלת הערוץ ואופיו > התכנים

אחת התוכניות הבולטות בערוץ הייתה הטלנובלה החרדית בשם "החצר" עם עמוס לביא ואיילת מרגלית שזכתה להצלחה, כמו כן שודרה בערוץ גם סדרת ההנפשה מסיפורי המלך בבר. בין היתר הערוץ שידר גם את התוכניות "משפחה וחצי" (שודרה גם בערוץ 2, רשת), "הקומדיאנטים" (סרט תיעודי זוכה פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע ב-99), "הצנועות והחסודות", "הסודות הכמוסים של התנ"ך", "אורבך וסבאג" (תוכנית עם ערן סבאג ואורי אורבך) ותוכנית לפורים בהנחיית עמנואל הלפרין.
הערות שוליים

↑  אביבה קרול, ‏הממשלה אישרה את דו"ח פלד לפתיחה הדרגתית של ענף התקשורת המשודרת, באתר גלובס, 11 באוגוסט 1997
↑  ערוץ בשפה האמהרית לא נכלל לבסוף במכרז
↑  אפי לנדאו, ‏משרד התקשורת פרסם מכרז למיון מוקדם להקמת ערוצים יעודיים, באתר גלובס, 1 בדצמבר 1998
↑  ערוץ המסורת היהודית ייקרא "ערוץ התכלת", באתר הארץ, 17 ביוני 2003
↑  ענת באלינט, ערוץ היהדות "תכלת" יעלה במוצאי שבת, באתר הארץ, 3 באפריל 2003
↑  ענת באלינט, לונדון וקירשנבאום, הצנועים והחסודים, באתר הארץ, 31 בדצמבר 2003
↑  רוני קורן-דינר, בן צבי ולאודר הפסיקו המימון לערוץ תכלת; ייתכנו פיטורים, באתר הארץ, 22 באפריל 2004
↑  אביבה קרול, ‏פורסמו הפרמטרים למכרז ערוץ המורשת, באתר גלובס, 8 בספטמבר 2004
↑  רוני קורן-דינר, מנכ"לית ערוץ התכלת איריס הוד ביקשה להתפטר מתפקידה; תישאר עד לאחר המכרז לערוץ מורשת הממומן בפרסומות, באתר הארץ, 11 במאי 2004
↑  רוני קורן-דינר, איריס הוד סיימה את תפקידה בערוץ התכלת; 4 מתוך כ-20 עובדים בערוץ פוטרו, באתר הארץ, 17 במאי 2004
↑  רוני קורן-דינר, שלונסקי: "ערוץ המורשת יהיה הערוץ המסחרי השלישי", באתר TheMarker‏, 5 ביולי 2005
↑  סמדר שילוני, ערוץ התכלת נסגר, באתר ynet, 15 בפברואר 2006
↑  אורית בר-גיל, ‏הסכסוך על ערוץ המורשת: הירש טי.וי. טוענת כי תיא תקשורת הפרה את התחייבותה כלפיה, באתר גלובס, 2 בנובמבר 2006
↑  יעל גאוני , ‏זכיית בן-צבי וגניגר בהפעלת ערוץ המורשת צפויה להתבטל בימים הקרובים, באתר גלובס, 19 בדצמבר 2006
↑  אורי אורבך עזב את ערוץ התכלת, באתר וואלה, 9 בדצמבר 2003
↑  אביבה קרול, ‏ערוץ המסורת ינסה לשווק את הטלנובלה החרדית המדוברת, "החצר", שתעלה מחר לשידור, באתר גלובס, 13 באוגוסט 2004
↑  אורן פרסיקו, ‏עמנואל כוכב עליון, באתר גלובס, 7 במרץ 2003
אולדסמוביל 442

| --- | --- |

Oldsmobile 442, שנת 1967
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אולדסמוביל
 שנות ייצור:  1964–1980
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  Oldsmobile Cutlass (אנ')
 מודל אחריו:  אולדסמוביל אורורה
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  GM A platform (1936) (אנ')
 אורך:  5,161 מ"מ (דור שני)
 רוחב:  1,935 מ"מ (דור שני)
 גובה:  1,341 מ"מ (דור שני)
 משקל:  1,684 מ"מ (דור שני)
 בסיס גלגלים:  2,845 מ"מ (דור שני)
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 5.4 ליטר (דור ראשון)  V8 צילינדרים, 6.5 ליטר המפיק 350 כ"ס ב-5,000 סל"ד (דור ראשון)  V8 צילינדרים, 6.6 ליטר המפיק 290 כ"ס (דור שני)  V8 צילינדרים, 6.6 ליטר  (דור שלישי)  V8 צילינדרים, 7.5 ליטר (7,543 סמ"ק המפיק 375 כ"ס ב-5,200 סל"ד, יחס דחיסה 10.5:1) (דור שני, דור שלישי)  V6 צילינדרים, 3.8 ליטר (דור שלישי, דור רביעי)  6 צילינדרים, 4.1 ליטר (דור שלישי)  V8 צילינדרים, 4.3 ליטר (דור שלישי)  V8 צילינדרים, 5.7 ליטר (דור שלישי)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות (דור ראשון)  תמסורת ידנית - 4 מהירויות (דור ראשון, דור רביעי)  תמסורת אוטומטית - 2 מהירויות (דור ראשון)  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות (דור ראשון, דור רביעי)  תמסורת ידנית - 5 מהירויות (דור רביעי)
אולדסמוביל 442 (באנגלית: Oldsmobile 442) היא מכונית סלון המוגדרת "מכונית שרירים" אשר יוצרה במספר תצורות קופה, מתוצרת חטיבת הרכב אולדסמוביל בקונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס, אשר יוצרה בין השנים 1964–1980.
דגמי "אולדסמוביל 442" הופיעו בסדרות טלוויזיה ובסרטים.
דורות "אולדסמוביל 442"

דור ראשון - יוצר בין השנים 1964. - 1967, יוצרו 74,832 יחידות.
דור שני - יוצר בין השנים 1968–1972, בשנת 1968 יוצרו יותר מ-33,000 יחידות.
דור שלישי - יוצר בין השנים 1973–1977.
דור רביעי - יוצר בין השנים 1978–1980.
תצורות "אולדסמוביל 442"

2 דלתות - קופה (דור ראשון, דור שלישי, דור רביעי).
2 דלתות ספורט קופה (דור שני).
2 דלתות הרדטופ קופה (דור שני).
2 דלתות פסטבק (אנ') קופה (דור רביעי).
2 דלתות - קבריולה (דור ראשון, דור שני, דור שלישי).
2 דלתות - סדאן (דור ראשון).
4 דלתות - סדאן (דור ראשון).
סטיישן - (דור שני, יוצר בין השנים 1970-1972).
"אולדסמוביל 442"

בדגמי קופה - 5 נוסעים.
מנוע קדמי.
מנוע הנעה אחורית.
מנוע בנזין.
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 5.7 שניות (מנוע 7,543 סמ"ק המפיק 375 כ"ס, שנת 1970).
תמונות

"אולדסמוביל 442", שנת 1965 - קבריולט
"אולדסמוביל 442", שנת 1967 - קופה
"אולדסמוביל 442", שנת 1968 - קופה הרדטופ
"אולדסמוביל 442", שנת 1972 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"אולדסמוביל 442", שנת 1973
"אולדסמוביל 442", שנת 1976 - קופה
"אולדסמוביל 442", שנת 1980 - קופה
ראו גם

אולדסמוביל
אולדסמוביל טורונאדו
הערות שוליים

↑  James M. Flammang, Ron Kowalke, Standard Catalog of American Cars 1976-1999, Iola, Kraus Publications, 1999, ISBN 0-87341-755-0.
↑  "אולדסמוביל 442" auto-facts.org/olds-442
↑  "אולדסמוביל 442" בסדרות טלוויזיה ובסרטים imcdb.org/vehicles
↑  "אולדסמוביל 442", שנת 1965 oldcarbrochures.com/new
↑  "אולדסמוביל 442" שנת 1968 hemmings.com/blog/index
↑  אולדסמוביל 442, שנת 1967, קבריולה topspeed.com/cars/oldsmobile/1967-oldsmobile-442-convertible
צ'אנגן CS35 Plus

| --- | --- |

Changan CS35 Plus, שנת 2019
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Changan Automobile (אנ')
 שנות ייצור:  2018 - היום
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מודל קודם:  Changan CS35
 סיווג:  קרוסאובר
 מרכב:  Front-engine, front-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4,335 מ"מ
 רוחב:  1,825 מ"מ
 גובה:  1,660 מ"מ
 בסיס גלגלים:  2,600 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 1.6 ליטר המפיק 118 כ"ס מנוע מסוג "JL478QEP")
 הילוכים:  תמסורת ידנית -  5 מהירויות  תמסורת חצי אוטומטית - 6 מהירויות
צ'אנגן CS35 Plus הוא קרוסאובר מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Changan Automobile (אנ'), אשר מיוצר משנת 2018 ועד היום.
"צ'אנגן CS35 Plus"

5 דלתות.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין - 1.6 ליטר.
מנוע הנעה קדמית.
מחיר היחידה נע בין 69,900 - 104,900 רנמינבי (נכון לאוקטובר 2018, בסין).
גלריה

דגם "צ'אנגן CS35 Plus"
דגם "צ'אנגן CS35 Plus"
דגם "צ'אנגן CS35 Plus"
דגם "צ'אנגן CS35 Plus"
ראו גם

צ'אנה טאורוסטאר
צ'אנגן CM8
צ'אנגן CS15
צ'אנגן CX20
צ'אנג'ה Q7
צ'אנגן אלסווין V3
צ'אנגן Raeton CC
צ'אנגן CS35
צ'אנגן CS85
צ'אנגן CS95
הערות שוליים

↑  דגם "Changan CS35 Plus" בתערוכת המכוניות carnewschina.com/2018/09/03/highlights-of-the-2018-chengdu-auto-show-in-china
↑  דגם "Changan CS35 Plus" chinapev.com/changan/changan-cs35-plus-1-4t-engine-version-debuted-on-2019-chongqing-auto-show
↑  דגם "Changan CS35 Plus" (כולל תמונות, בסינית) autohome.com.cn/news
↑  דגם "Changan CS35 Plus" autohome.com.cn/advice
אבי דואן

אַבְרָהָם (אָבִי) דוּאָן (17 באוקטובר 1955 – 22 בספטמבר 2018) היה עובד סוציאלי ישראלי וחבר הכנסת השמונה עשרה מטעם סיעת קדימה.
ביוגרפיה

דואן גדל ברמת עמידר שבעיר רמת גן. בראשית שנות ה-80 שימש כמנהל קבוצת הכדורגל מכבי רמת עמידר. סיים תואר ראשון בפסיכופתולוגיה ובקרימינולוגיה ותואר שני בעבודה סוציאלית ומִנהל קהילתי מאוניברסיטת בר-אילן. שימש במשך 25 שנים כעובד סוציאלי בעירו, רמת גן, בתל מונד ומרכז לבריאות הנפש שלוותה.
עבד בג'וינט וניהל את המרכז לפיתוח תעסוקתי לעולי אתיופיה באשדוד וברחובות, היה ראש צוות המשימה "אשנב כל" ליזמות ותעסוקה למפוני גוש קטיף וצפון השומרון במשרד התמ"ת. בבחירות המקדימות לראשות מפלגת קדימה ב-2008 שימש כ"ראש מטה השטח" של מחנה שאול מופז, ובמרץ 2012 ניהל את מטה הבחירות של מופז בבחירות המקדימות בקדימה.
דואן הוצב במקום ה-33 ברשימת קדימה לכנסת, ולאחר שלא נבחר שימש עוזר פרלמנטרי ויועץ פוליטי לחברת הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ'. עם פרישתו של אלי אפללו הושבע לכנסת ב-25 בינואר 2012, וכיהן בה עד תום כהונתה של הכנסת השמונה עשרה ב-5 בפברואר 2013. בכנסת פעל להקמת השדולה למען העובדים הסוציאליים.
נפטר ב-2018, ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו בן אחד.
הערות שוליים

↑  משרד התמ"ת נערך לסיוע תעסוקתי לתושבי חבל עזה באמצעות כח משימה מיוחד, אתר משרד התמ"ת, מאי 2005
↑  מרב דוד, רגע לפני הפריימריז: מלחמת קבלני הקולות, באתר nrg‏, 16 בספטמבר 2008
↑  אריק בנדר, הכישלון הפך לניצחון, באתר nrg‏, 7 בינואר 2012
ערך זה הוא קצרמרבנושא חברי הכנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קרב קורסק

המערכה סביב בליטת קורסק (שהשלב הראשון שלה ידוע גם בשמו הגרמני "Operation Zitadelle", "מבצע מצודה") התחוללה בחודשים יולי ואוגוסט 1943 בין הצבא הסובייטי לבין צבא גרמניה הנאצית, והייתה אחת המערכות המכריעות בחזית המזרחית בפרט, ובמלחמת העולם השנייה בכלל. קרב קורסק נחשב גם לקרב השריון הגדול ביותר בהיסטוריה, מכיוון שהשתתפו בו 6,000–8,000 כלי רכב משוריינים משני הצדדים.
הקרב החל במתקפה גרמנית על מבלט קורסק – בליטה גדולה בקו החזית, שנוצרה עקב התקדמות הצבא האדום מערבה בחורף 1942/43. המתקפה (5–16 ביולי) נועדה לכתר ולהשמיד את הכוחות הסובייטיים בשטח הבליטה באמצעות מתקפה מתמקדת מצפון ומדרום על שני האגפים של המבלט הסובייטי. אף שהגרמנים ריכזו לצורך המתקפה חלק גדול מכוחותיהם הניידים בחזית הסובייטית, נכשלה המתקפה בהשגת יעדיה ולא הצליחה להבקיע דרך מערך ההגנה הסובייטי העמוק, שנתמך על ידי עתודות משוריינות רבות עוצמה. היה זה הכישלון המשמעותי הראשון של טקטיקת הבליצקריג הגרמנית במהלך המלחמה. הכוחות הגרמניים נסוגו בסופו של דבר לעמדות המוצא שלהם, לאחר ששני הצדדים ספגו אבדות כבדות.
במהלך שתי מתקפות הנגד הסובייטיות, שבאו בעקבות כישלון המתקפה הגרמנית, על בליטת אוריול הגרמנית מצפון למבלט קורסק (מבצע קוטוזוב), ועל הערים בלגורוד וחרקוב מדרום למבלט (מבצע רומיאנצב), הצליח הצבא האדום לכבוש מחדש שטחים נרחבים, ולגרום אבדות ניכרות לכוחות קבוצת ארמיות דרום וקבוצת ארמיות מרכז, אף על פי שספג אבדות כבדות פי כמה מאבדות הצד הגרמני. הפיקוד הסובייטי ניצל את הצלחת מתקפות הנגד שלו, ואת החלשות הכוחות הגרמניים שניצבו מולו, כדי להמשיך להתקדם מערבה כמעט ללא עצירה. עד תום שנת 1943 הצליחו הכוחות הסובייטיים להגיע לקו הנהר דנייפר, ואף לחצות את הנהר ולכבוש שטחים נרחבים בגדה המערבית שלו.
קרב קורסק היה המתקפה האסטרטגית הגרמנית האחרונה שנערכה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה. כתוצאה משחיקת הכוחות הניידים הגרמניים במהלך הקרב, איבד הצבא הגרמני את היוזמה האסטרטגית בחזית הסובייטית, ולא הצליח להחזיר אותה לידיו עד לתום המלחמה.
רקע

בראשית פברואר 1943 השלים הצבא האדום את חיסול הכוחות הגרמנים שכותרו בכיס סטלינגרד, שכללו את הארמייה השישית וחלק מכוחות ארמיית הפאנצר הרביעית. האבדות הכבדות שספגו הצבא הגרמני וצבאות בעלות בריתה של גרמניה הנאצית במהלך המערכה באזור סטלינגרד החלישו את כוחות מדינות הציר בחזית המזרחית ומאזן הכוחות האסטרטגי החל לנטות לטובת ברית המועצות.
לאחר סיום קרב סטלינגרד, התקדמו הכוחות הסובייטיים בתנופה מערבה, חדרו לאגן הדון הצפוני ושחררו את העיר חרקוב. אולם המתקפה הסובייטית סבלה מהבעיות האופייניות להתקדמות מהירה של כוחות ניידים – התארכות קווי האספקה, בלאי מואץ של כלי הרכב, ואובדן התנופה. מפקד קבוצת ארמיות דרום הגרמנית, אריך פון מאנשטיין, שקיבל תגבורות חזקות מעתודות הפיקוד הגרמני, ניצל את חולשת כוחות החלוץ הסובייטיים כדי לפתוח במתקפת נגד חזקה לקראת סוף פברואר 1943. במהלך מתקפת הנגד נכבשו מחדש הערים חרקוב ובלגורוד, כוחות הצבא האדום ספגו מכה קשה במסגרת קרב חרקוב השלישי, והחזית בדרום רוסיה התייצבה לאורך הנהרות מיוס (Mius) וסוורסקי דונץ. אולם במחצית השנייה של מרץ 1943 הצליחו כוחות סובייטיים לבלום את המתקפה הגרמנית מצפון לבלגורוד, והגרמנים עצרו והתחפרו בקו אליו הגיעו. כתוצאה מכך נוצר מבלט סובייטי גדול בקו החזית מסביב לעיר קורסק, בין בלגורוד בדרום לבין בליטת אוריול הגרמנית בצפון. עומקו של המבלט היה כ-120 קילומטר ורוחבו מצפון לדרום כ-250 קילומטר.
לפיקוד הגרמני היה ברור, שבעקבות כניעת כוחות הציר בצפון אפריקה, צפויה פלישה של כוחות ארצות הברית ובריטניה לדרום אירופה דרך הים התיכון, שעלולה לגרום לפתיחת חזית שנייה. היטלר רצה להנחית מהלומה חזקה על הצבא האדום, שתגרום לשינוי מאזן הכוחות האסטרטגי בחזית המזרחית, לפני שפתיחת חזית שנייה במערב, תאלץ את הפיקוד הגרמני להעביר לשם כוחות מהחזית הסובייטית.
תוכניות הצדדים > הצבא הנאצי בבליטת קורסק

הפיקוד הגרמני הבכיר האמין, שגם אם הצד הסובייטי יהיה מוכן לאפשרות של מתקפה גרמנית על בליטת קורסק, כוחותיו לא יצליחו לבלום את המהלומה הגרמנית המרוכזת. בין שתי זרועות המלקחיים הגרמניות הפרידו פחות מ-250 ק"מ. עוצמת האש והניידות של הכוחות התוקפים יהיו גדולים בהרבה מאשר במערכות של 1941 ו-1942, מידת הריכוז שלהם רבה פי כמה, ויעדיהם הרבה פחות שאפתניים. הכוח הגרמני סביב בליטת קורסק כלל בסופו של דבר 50 דיוויזיות, מתוכן 16 דיוויזיות שריון ודיוויזיות ממונעות, לרבות יחידות העילית של הצבא הגרמני – דיוויזיית הפאנצרגרנדיר גרוסדויטשלנד, ודיוויזיות הואפן אס אס לייבשטנדרטה, טוטנקופף ודאס רייך. כוחות אלו כללו כמעט 800 אלף חיילים, 2,928 טנקים ותותחי סער (מתוכם 2,465 מבצעיים ב-4 ביולי) וכ-7,500 קני ארטילריה.
הצלחת המתקפה הגרמנית הייתה תלויה במידה רבה בהשגת עליונות אווירית מעל בליטת קורסק, שתאפשר למפציצי הצלילה הפגיעים מדגם יונקרס Ju 87 "שטוקה" להעניק סיוע צמוד לכוחות הקרקע בהבקעת מערך ההגנה הסובייטי, ולמטוסי התקיפה ולמפציצים לתקוף את אזורי העורף ואת העתודות הסובייטיות. אולם עד קיץ 1943 חלק מיחידות הלופטוואפה כבר הועברו מהחזית המזרחית לגרמניה ולזירת הים התיכון, כדי להגן על גרמניה מפני הפצצות חיילות האוויר של בעלות הברית המערביות, ולהתמודד מול איום הפלישה האנגלו-אמריקאית לדרום אירופה. כתוצאה מכך נחלש כוחו של הלופטוואפה, והוא איבד את העליונות האווירית המוחלטת, ממנה נהנה בשלבי הפתיחה של המערכה הצבאית בחזית הסובייטית.
במקביל הוכנסו שיפורים רבים במבנה ובארגון של חיל האוויר הסובייטי, שהגבירו מאוד את יעילותו, ואיפשרו לו להתמודד מול הלופטוואפה בתנאים שווים יותר. המטוסים הסובייטים רוכזו במסגרת ארמיות אוויריות, שכללו 700–800 מטוסים, וחיל האוויר הסובייטי צויד במטוסים מדגמים משופרים, כגון מטוסי הקרב מדגם La-5 ויאק-9, שעלו באיכותם על רוב מטוסי הקרב הגרמניים, ומטוסי תקיפה מדגם איליושין סימן 2 וסימן 3 (שטורמוביק), שהיו יעילים מאוד בתקיפת מטרות קרקע וכוחות שריון. במהלך שנת 1943 בלבד, ייצרה התעשייה הסובייטית 35 אלף מטוסים, רובם מדגמים משופרים. לכן, ערב קרב קורסק, חיל האוויר הסובייטי נהנה מעדיפות מספרית גדולה על הלופטוואפה בחזית המזרחית.
תוכניות הצדדים > כוחות הצבא האדום בבליטת קורסק

הפיקוד הסובייטי דאג לתגבר את שתי החזיתות, שהחזיקו בשטח בליטת קורסק, עד שערב המתקפה הגרמנית הם כללו למעלה ממיליון ו-300 אלף חיילים, יותר מ-3,300 טנקים, 20 אלף כלי ארטילריה וכ-2,400 מטוסים, ריכוז כוחות חסר תקדים בהיקפו. בנוסף לכך הקים הפיקוד העליון הסובייטי מעתודותיו חזית חדשה בשם חזית הערבה, בפיקוד איבן קונייב, שכללה שש ארמיות (כולל ארמיית שריון), קורפוס טנקים, 3 קורפוסים ממוכנים, 3 קורפוסי פרשים וארמייה אווירית. חזית הערבה, אשר הוצבה במרחק כ-200 ק"מ מאחרי קו החזית בבליטה, נועדה לשמש כדרג אופרטיבי שני וכמאגר עתודות לצורך ביצוע התקפות נגד במקרה הצורך, וכללה 449,133 איש, מעל ל-1,600 תותחים וכ-1,600 טנקים נוספים. שלוש החזיתות הסובייטיות, שנועדו לקחת חלק במערכה על בליטת קורסק, נהנו מעדיפות מספרית גדולה כמעט בכל התחומים על הכוחות הגרמנים התוקפים. אולם העדיפות האיכותית של הציוד הצבאי (במיוחד כלי הרכב המשוריינים) של הצד הגרמני, איזנה את יחסי הכוחות בין הצדדים היריבים.
מצפון ומדרום לבליטת קורסק הועמדו בכוננות עוד שלוש חזיתות סובייטיות – חזית בריאנסק, החזית המערבית והחזית הדרום-מערבית – שנועדו לעבור למתקפה מיד לאחר בלימת המתקפה הגרמנית על הבליטה, ולבצע שתי מתקפות גדולות, במטרה לכבוש את בליטת אוריול, ואת הערים בלגורוד וחרקוב. מתקפות אלו היו חלק מהתוכנית האסטרטגית של הסטאבקה להדיפת הצבא הגרמני אל מעבר לנהר הדנייפר, ולשחרור כל אוקראינה המזרחית בשנת 1943.
מ-1941 התמקדה התעשייה הסובייטית בייצור המוני של מספר מינימלי של דגמי טנקים ובפישוט תהליכי הייצור, וכתוצאה מכך עמדו לרשות הצבא האדום בקיץ 1943 כ-9,500 טנקים ותותחים מתנייעים, כולל טנקים מערביים, שסופקו לברית המועצות במסגרת תוכנית השאל החכר. בנוסף לכך רמת האימונים והמקצועיות של צוותי הטנקים הסובייטים השתפרו, וחלק ניכר מהטנקים צוידו במכשירי רדיו, שחסרונם הורגש בדגמים המוקדמים של הטנקים הסובייטיים. דגם הטנק העיקרי ששימש את עוצבות השריון הסובייטיות בקרב קורסק, היה ה-T-34 שצויד בתותח 76.2 מ"מ, אולם הם כללו גם אחוז ניכר של טנקים קלים מדגם T-70, ששימשו בעיקר כרכב סיור/פשיטה, ולא היו מסוגלים להתמודד מול הטנקים הבינוניים הגרמניים, וכן מספר לא מבוטל של טנקים בריטיים ואמריקניים מיושנים, שסופקו לצבא הסובייטי במסגרת תוכנית החכר והשאל. ביסודו של דבר, הצבא הסובייטי הפעיל בקרב קורסק שני דגמים עיקריים של טנקים וכן תותחים מתנייעים/משחיתי טנקים משני דגמים (SU-76 ו-SU-122), ולכן בעיות החלפים שלו היו פשוטות יחסית. הגרמנים, לעומת זאת, הפעילו במהלך הקרב חמישה סוגים שונים של טנקים ולא מעט דגמים של תותחים מתנייעים ותותחי סער.
מצבת הכוחות היריבים ערב פתיחת קרב קורסק (4 ביולי 1943) > הצבא הסובייטי

חזית וורונז' בפיקוד ניקולאי ואטוטין
| ארמייה | מפקד | קורפוס | דיוויזיות |
| --- | --- | --- | --- |
| ארמיית המשמר ה-6 | איוון צ'יסטיאקוב | קורפוס המשמר ה-22 | דיוויזיות המשמר 67 ו-90, דיוויזיה 71 |
|  |  | קורפוס המשמר ה-23 | דיוויזיות המשמר 51 ו-52, דיוויזיה 375 |
|  |  | דיוויזיות עצמאיות | דיוויזיית המשמר 89 |
| ארמיית המשמר ה-7 | מיכאיל שומילוב | קורפוס המשמר ה-24 | דיוויזיות המשמר 15, 36 ו-72 |
|  |  | קורפוס המשמר ה-25 | דיוויזיות המשמר 73, 78 ו-81 |
|  |  | דיוויזיות עצמאיות | דיוויזיה 213 |
| הארמייה ה-38 | ניקאדר צ'יביסוב | קורפוס 50 | דיוויזיות 167, 232 ו-340 |
|  |  | קורפוס 51 | דיוויזיות 180 ו-240 |
|  |  | דיוויזיות עצמאיות | דיוויזיה 204 |
| הארמייה ה-40 | קיריל מוסקלנקו | קורפוס 47 | דיוויזיות 161, 206 ו-237 |
|  |  | קורפוס 52 | דיוויזיות 100, 219, 309 |
|  |  | דיוויזיות עצמאיות | דיוויזיה 184 |
| הארמייה ה-69 | ואסילי קריוצ'נקין | קורפוס 48 | דיוויזיות 107, 183 ו-307 |
|  |  | קורפוס 49 | דיוויזיות 111 ו-270 |
| ארמיית הטנקים ה-1 | מיכאיל קטוקוב | קורפוס הטנקים ה-6 |  |
|  |  | קורפוס הטנקים ה-31 |  |
|  |  | הקורפוס הממוכן ה-3 |  |
| עתודות החזית |  | קורפוס המשמר ה-35 | דיוויזיות המשמר 92, 93 ו-94 |
|  |  | קורפוס המשמר המשוריין ה-2 |  |
|  |  | קורפוס המשמר המשוריין ה-3 |  |
| ארמיית האוויר ה-2 | סטפן קרסובסקי |  |  |
החזית המרכזית בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי
| ארמייה | מפקד | קורפוס | דיוויזיות |
| --- | --- | --- | --- |
| הארמייה ה-13 | ניקולאי פוחוב | קורפוס המשמר ה-17 | דיוויזיות המשמר 6, 70 ו-75 |
|  |  | קורפוס המשמר ה-18 | דיוויזיות המשמר המוטסות 2, 3 ו-4 |
|  |  | קורפוס 15 | דיוויזיות 8, 74, ו-148 |
|  |  | קורפוס 29 | דיוויזיות 15, 81, ו-307 |
| הארמייה ה-48 | פרוקופיי רומננקו | קורפוס 42 | דיוויזיות 16, 73, 137, 143, 170, 202, ו-399 |
| הארמייה ה-60 | איוואן צ'רניאחובסקי | קורפוס 24 | דיוויזיות 42 ו-116 |
|  |  | קורפוס 30 | דיוויזיות 121, 141 ו-322 |
|  |  | דיוויזיות עצמאיות | דיוויזיה 55 |
| הארמייה ה-65 | פאבל באטוב | קורפוס 18 | דיוויזיות 69, 149, ו-246 |
|  |  | קורפוס 27 | דיוויזיות 60, 181, 193, 194 ו-354; דיוויזיית המשמר 37 |
| הארמייה ה-70 | איוואן גאלאנין | קורפוס 28 | דיוויזיות 102, 106, 132, 140, 162, 211 ו-280 |
| ארמיית הטנקים ה-2 | אלכסיי רודין | קורפוס הטנקים ה-3 |  |
|  |  | קורפוס הטנקים ה-16 |  |
| עתודות החזית |  | קורפוס הטנקים ה-9 |  |
|  |  | קורפוס הטנקים ה-19 |  |
| ארמיית האוויר ה-16 | סרגיי רודנקו |  |  |
חזית הערבה בפיקוד איבן קונייב
| ארמייה | מפקד | קורפוס | דיוויזיות |
| --- | --- | --- | --- |
| ארמיית המשמר ה-5 | אלכסיי ז'אדוב | קורפוס המשמר ה-32 | דיוויזיות המשמר 13 ו-66; דיוויזיית המשמר המוטסת ה-6 |
|  |  | קורפוס המשמר ה-33 | דיוויזיות המשמר 95 ו-97; דיוויזיית המשמר המוטסת ה-9 |
|  |  | דיוויזיות עצמאיות | דיוויזיית המשמר ה-42 |
|  |  | קורפוס הטנקים העצמאי ה-10 |  |
| ארמיית משמר הטנקים ה-5 | פאבל רוטמיסטרוב | קורפוס המשמר הממוכן ה-5 |  |
|  |  | קורפוס הטנקים ה-29 |  |
ארמיית האוויר ה-5: 
הארמייה ה-27: 
הארמייה ה-47: 
הארמייה ה-53: 
ארמיית המשמר ה-4:
מצבת הכוחות היריבים ערב פתיחת קרב קורסק (4 ביולי 1943) > הצבא הגרמני

סדר הכוחות של הצבא הגרמני לקרב: