stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסיי שור

| --- | --- |

צילום מ-2016
 לידה:  20 במאי 1970 (בן 54) קייב, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות 
 שם לידה:  Alexey Vladimorovich Kononenko 
 מוקד פעילות:  מלטה   ארצות הברית   ארמניה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה 
 alexeyshor.com
 
אלכסיי שור (באנגלית:Alexey Shor, ברוסית:, Алексей Шор, נולד ב־20 במאי 1970 בקייב) הוא מלחין יהודי אמריקאי - מלטזי של מוזיקה קלאסית, מתמטיקאי בהכשרתו. בשנים 1991–1994 חי חלק מהזמן בישראל.
שור הוא אוטודידקט חובב במיוחד את מוזיקת המאה ה-18 - ה-19 וכונה "נאו-קלאסי" או "נאו-רומנטי" מכיוון שייצירותיו מתאפיינות במלודיות, הרמוניות מסורתיות ובמידה רבה - במוזיקה תוכניתית.
קורות חייו

אלכסיי שור נולד ב-1970 בקייב, בירת אוקראינה, בברית המועצות במשפחה של מדענים: אביו פיזיקאי ואמו - התמחתה במחשבים מן הדורות הראשונים. אחרי אסון צ'רנוביל ב-1986 עבר לגור ברוסיה, במוסקבה יחד עם משפחתו. למד בבית ספר מיוחד למתמטקיה ואחר כך בפקולטה למכניקה ומתמטיקה באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה.
ב-1991 אחרי מלחמת המפרץ עלה עם הוריו לישראל והתיישבו בחיפה. למעשה אחרי חצי שנה יצא כבר ללימודי מכינה בארצות הברית וחזר מדי פעם לבקר אצל הוריו בישראל.
ב-1994 היגר לארצות הברית והתיישב בניו יורק. שם המשיך בלימודי מתמטיקה וסיים את הדוקטורט במתמטיקה. תחום עבודתו היה בעיקר גאומטריה ומערכות דינמיות.
שור לא קיבל השכלה מוזיקלית פורמלית ולא ניגן. למד כאוטודידקט את תאוריית המוזיקה וההלחנה. בגיל מבוגר למד נגינה בפסנתר בצורה חובבנית. ובגיל 42, ב-2012 עזב את העיסוק במתמטיקה והתחיל לעסוק בהלחנה במחשב, בהתחלה כתרגיל, מתוך סקרנות ואהבה למוזיקה. ידידו, הוויולן דייוויד ארון קרפנטר שכנע אותו להציג את יצירותיו בקונצרטים פומביים.
במהלך השנים הן בוצעו על ידי מבצעי מוזיקה כמו מקסים ונגרוב, דמיטרי סיטקובצקי, ריי צ'אן, מיכאיל פלטנב, ניקולאי שפס - זניידר, גיל שחם, סלבטורה אקרדו, בזוד אבדוראימוב, שלמה מינץ, יקון סונוו, דניאל לוזקוביץ', סטיבן איסרליס, דניס קוזוחין, יבגני קיסין, ודים רפין,
דניס מצוייב, גיא בראונשטיין, רביעיית פורה, שלישיית ונדרר, שלישיית חצ'טוריאן ואחרים.
היצירות הוקלטו בחברות תקליטים כמו Warner Classics, דקה רקורדס, מלודיה, Sony Classics, "דלוס", "מלודיה", נקסוס. כמו כן הושמעו על ידי אולמות כמו קרנגי הול, מרכז קנדי בוושינגטון, ויגמור הול בלונדון, גסטייג במינכן, האולם הגדול של הקונסרבטוריון המוסקבה, תיאטרון מרינסקי בסנקט פטרבורג, ארמון הקרמלין הממלכתי, בקונצרטחבאו באמסטרדם, בתיאטרון ארג'נטינה ברומא, במוזיקפריין בווינה ועל ידי הפילהרמונית של ברלין.
שור התאזרח במלטה והתמנה למלחין הבית של האקדמיה הפילהרמונית של מלטה, כמו כן בשנים 2017–2021 כמלחין בית של הפסטיבל למוזיקה הקלאסית InClassic והתחרות לפסנתר במלטה.
שור הוא גם מלחין הבית של התזמורת הסימפונית הממלכתית של ירבאן בארמניה ושל הפסטיבל למוזיקה קלאסית InClassic בדובאי. החל מ-2018 התמנה לפרופסור לשם כבוד של הקונסרבטוריון על שם קומיטאס בירבאן.
המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי ראה במוזיקה של שור ובקשר שלה למתמטיקה - "הרמוניית כוכבים".
אלכסיי שור נשוי ואב לשני ילדים.
מבחר יצירות > מוזיקת במה

2017 - ארמון הגביש - Хрустальный дворец - בשתי מערכות - בלט קלאסי עם יסודות אופרה (לפי סיפור מימי הקיסרית אנה איוואנובנה) - מופע בכורה במלטה - עם רקדנים מתיאטרון בולשוי. הבלט הוזמן לרגל מלאת יובל לכינון היחסים הדיפלומטיים בין מלטה לרוסיה.
הפתיחה לבלט - בוצעה בטקס ה-40 - להענקת פרסי "גרמופון קלאסיק" בלונדון
מבחר יצירות > מוזיקה לכינור ותזמורת

"נופים ימיים" - קונצ'רטו לכינור או ויולה ותזמורת (קונצ'רטו מס. 1 לכינור)
"פנטזמות" (דמיונות) - קונצ'רטו לכינור ולתזמורת (קונצ'רטו מס. 2 לכינור)
"ארבע עונות של מנהטן" - סויטה לכינור או ויולה ומיתרים (קונצ'רטו מס. 3 לכינור)
קונצ'רטו מס. 4 לכינור
קונצ'רטו מס. 5 לכינור
"שנסון מושווה היטב" - סויטה לוויולה ולתזמורת - 13 קטעים לפי שירי עם אוקראינים/רוסיים
מבחר יצירות > לקלרנית ולתזמורת

Verdiana - "ורדיאנה" - פנטזיה לקלרנית ולתזמורת: סמבה - בוסה נובה - טנגו
קונצ'רטו מס. 1 לקלרנית (יש גם גרסאות לאבוב ולחליל)
מבחר יצירות > לתזמורת

2020 - "תמונות מהמצור הגדול" - סויטה לתזמורת סימפונית -- ב-13 תנועות - לזכר המצור הגדול של מלטה ב-1565 - הוקלטו על ידי התזמורת הסימפונית של לונדון
מבחר יצירות > לצ'לו

"עליית רגל מוזיקלית" - קונצ'רטו מס. 1 לצ'לו ולתזמורת
מבחר יצירות > מוזיקה קולית

"Addio" (היה שלום)
שני שירים לילדי
מבחר יצירות > לפסנתר ולתזמורת

"רשמי מסע" - סויטה לפסנתר ולתזמורת - (קונצ'רטו מס.1 לפסנתר)
"ממדף הספרים שלי" - סויטה לפסנתר לתזמורת - (קונצ'רטו לפסנתר מס.2) -
גרסה ראשונה - 2019
גרסה שנייה - קונצ'רטית - של מיכאיל פלטנב
מבחר יצירות > לפסנתר סולו

"זיכרונות ילדות"
רשמי מסע - גרסה לפסנתר סולו
ממדף הספרים שלי - גרסה לפסנתר סולו
תמונות מהמצור הגדול - גרסה לפסנתר סולו
סונטה לפסנתר מס.1 - גרסה ראשונה - 2019 ; גרסת שור-פלטנב 2021
סונטה לפסנתר מס.2
מבחר יצירות > לשלישייה עם פסנתר

"שבעה קטעים"
מבחר יצירות > לבנדונאון או באיאן

קונצרטו לבנדוניאון או לבאיאן - Carpe Diem
מבחר יצירות > מוזיקת סרטים

לסרטים הבאים:
Married to Math 2021 - סרט תיעודי קצר (ארצות הברית)
2021 - Blood on the Crown סרט עלילתי (הפקה קנדית-אמריקאית - מלטזית )
Math Circles around the World - 2021 - סרט תיעודי של יקטרינה ירמנקו (גרמניה)
הערות שוליים

↑  סביקובסקאיה 2021
1 2  ראיון בMalta today
1 2  באתר israel culture
1 2 3  MIKRU 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011910425105171  BnF: cb177955610 (data)  CiNii: DA19146340  GND: 1124946527  ISNI: 0000 0004 6299 3845  LCCN: no2017030442  MusicBrainz: 8729f8ba-9834-4594-9e80-cf238660e663  MGP: 44948  NTA: 41095649X  SUDOC: 279270801  VIAF: 498148996120959752266   WorldCat (עם VIAF): 498148996120959752266 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלכסיי שור".
אליס קתרין אוונס

| --- | --- |

 לידה:  29 בינואר 1881 נית, ארצות הברית 
 פטירה:  5 בספטמבר 1975 (בגיל 94) אלכסנדריה, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ברוצלוזיס, מחלה מידבקת, מיקרוביולוגיה 
 מקום מגורים:  מדיסון, וושינגטון די. סי. 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קורנל (1909)  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון (1910)  הקולג' לחקלאות ומדעי החיים של אוניברסיטת קורנל 
 מוסדות:  מחלקת החקלאות של ארצות הברית (1918)  שירותי בריאות הציבור האמריקאיים (1918) 
 פרסים והוקרה:  תואר אקדמי לשם כבוד (1934, 1936)  היכל התהילה הלאומי לנשים (1993) 
 
אליס קתרין אוונס (אנגלית: Alice Catherine Evans; 29 בינואר 1881 – 5 בספטמבר 1975) הייתה מיקרוביולוגית אמריקאית ממוצא וולשי. עבדה במחלקת החקלאות של ארצות הברית, שם עסקה בבקטריולוגיה, והייתה לאישה המדענית הראשונה שעבדה במשרה מלאה במחלקה זו. במהלך עבודתה הוכיחה שהחיידק Bacillus abortus גורם לברוצלוזיס (קדחת מלטה) גם בבעלי חיים וגם בבני אדם, כלומר שהיא מחלה זואונוטית. בזכות מחקרה פסטור החלב הפך לחלק בלתי נפרד מתעשיית החלב.
ילדות והשכלה

אליס קתרין אוונס נולדה בחווה, בעיירה נית' שבצפון מדינת פנסילבניה. אביה, ויליאם האוול, היה מודד וחקלאי, ואמה, אן אוונס הייתה מורה. אבות אבותיה התיישבו בצפון פנסילבניה בשנת 1831, כאשר היגרו מויילס.
בילדותה למדה אוונס בבית ספר יסודי קטן שבו "היו מורים טובים, רוב הזמן." לאחר מכן, מכיוון שלא היה בי"ס תיכון בעיירה הקטנה שלה, נסעה ללמוד בבית הספר התיכון "קולגיאט ססקווהנה" המחוזי.
באוטוביוגרפיה שלה ספרה אוונס שהלכה לעבוד כמורה "כי היה זה המקצוע היחיד הפתוח לנשים", אך מצאה במהרה את המקצוע משעמם, לטעמה, בגלל המחזוריות של החומר הנלמד. למרות זאת, היא ציינה שהאישיויות של תלמידיה ריתקו אותה, ורק חוסר העניין בחומר הנלמד גרם לה להשתעמם.
לאחר שעבדה ארבע שנים, אוונס החלה ללמוד הוראה באוניברסיטת קורנל שבמדינת ניו יורק, שם החלה להתעניין במדע. כתוצאה מכך, נטשה את ההוראה והחלה ללמוד בקטריולוגיה. לאחר מספר שנים של לימודים סיימה תואר ראשון ושני, שניהם במדעים. אוונס התכוונה להמשיך וללמוד לתואר שלישי, אך בעקבות הצעת עבודה ממחלקת החקלאות של ארצות הברית גנזה אוונס את הרעיון.
עבודה ומחקר

ב-1 ביולי 1910 החלה אוונס לעבוד בצוות החלב של מחלקת החקלאות של ארצות הברית והתעסקה בשיפור שיטת ייצור מוצרי חלב ושיפור טעמם. בנוסף לכך חקרה אוונס גם את מקורותיהם של זיהומים בקטריאליים במוצרי חלב. כך הפכה אוונס להיות האישה החוקרת הראשונה שעבדה במשרה מלאה במחלקת החקלאות. במהלך עבודתה החלה לחקור את המחלה ברוצלוזיס ואת הקשר שלה לחלב לא מפוסטר. המחקר העצמאי שלה גילה שהחיידק Bang bacillus, שגורם להפלות בפרות והתגלה על ידי החוקר הדני ברנרד בנג, והחיידק Bruce bacillus, שהתגלה על ידי קצין הרפואה סר דייוויד ברוס במהלך מלחמת קרים, וגרם לאלפי חיילים לחלות, הם אותו חיידק.
אוונס דיווחה על ממצאיה במפגש של החברה האמריקאית לבקטריולוגיה בשנת 1917, ופרסמה אותם בכתב העת למחלות זיהומיות בשנת 1918, אך היא נתקלה בביקורת ששללה את מחקרה בטענות שאין היא רופאה, או בעלת דוקטורט. כמו כן, מבקריה טענו כי אם היו החיידקים דומים אז הייתה מתפרצת קדחת מלטה גם בארצות הברית. במציאות המחלה אכן הדביקה אנשים בארצות הברית, אך לרוב אובחנה בצורה שגויה בגלל הדמיון של התסמינים במחלות שונות, כגון בשפעת, שיגרון ושחפת. למרות אזהרות חוזרות ונשנות מצדה, רק ב-1930 החלו לפסטר חלב באופן שיטתי, וזאת רק בגלל "תגלית" מ-1928 של מדען בשם קרל פ. מאייר, שחזר על מחקרה של אוונס.
בשנת 1922, אוונס נדבקה בעצמה בברוצלוזיס במהלך עבודתה. בשנים שלאחר ההדבקה, בריאותה נעה בין חוסר יכולת לתפקד כראוי לבין החלמה חלקית וכמעט מלאה. המקרה האחרון שבה נפלה למשכב בשל מחלתה אירע בשנת 1943, כמעט 21 שנה לאחר שנדבקה.
ב-1928 נבחרה אוונס להיות האישה הנשיאה הראשונה של החברה האמריקאית לבקטריולוגיה, אך מכיוון שהייתה מרותקת למיטתה לא נכחה בפגישות ובהצבעות. ב-1930, אוונס נשלחה כנציגה לקונגרס המיקרוביולוגי הראשון, שנערך בפריז, וגם לקונגרס השני, ב-1936 בלונדון. כמו כן, בין השנים 1925 ל-1931 הייתה חלק מועדת מועצת המחקר הלאומית ופרסמה עשרות מאמרים בכתבי עת כמו Journal of Immunology, Journal of Bacteriology, ו- Science.
יציאתה לגמלאות ומותה

ב-1945 יצאה אוונס לגמלאות, לאחר שעבדה 35 שנה בתחום הבקטריולוגיה. למרות זאת, היא לא עזבה את תחום המיקרוביולוגיה, וכיהנה כנשיאה-לשם-כבוד של הוועדה האינטר-אמריקאית לברוצלוזיס עד שנת 1957. בנוסף לכך, אוונס העבירה הרצאות לנשים בנושא פיתוח קריירה וקריירה בתחום המדעים. בשנת 1975 קיבלה שבץ מוחי ומתה ב-5 בספטמבר באותה שנה.
פרסים ותוארי כבוד

האישה הנשיאה הראשונה של החברה האמריקאית לבקטריולוגיה, נבחרה ב-1928.
תואר כבוד ברפואה ממכללת הנשים לרפואה של מדינת פנסילבניה, 1934.
שני תוארי ד"ר לשם כבוד במדע מאוניברסיטת וויסקונסין- מדיסון ומכללת וילסון, 1936.
נשיאה לשם כבוד של הוועדה האינטר-אמריקאית לברוצלוזיס, 1945-57.
חברה לשם כבוד, החברה האמריקאית למיקרוביולוגיה, 1975.
שמה נכנס להיכל התהילה הלאומי לנשים (ארצות הברית), 1993.
לקריאה נוספת

The Book of Women's Firsts: Breakthrough Achievements of Almost 1,000 American Women" by Phyllis J. Read and Bernard L. Witlieb, Random House, 1992"
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  אליס ק'תרין אוונס, Alice Evans, Memoirs (ארכיון)
1 2 3  Marianne Fedunkiw Stevens, Evans, Alice Catherine, American National Biography, ‏02.2000
↑  The Editors of Encyclopedia Britannica, Alice Evans, American Scientist, Encyclopedia Britannica, ‏24.10.2018
↑  Medicine: Bacteriologists, Time, ‏09.01.1928
↑  Phyllis J. Read, Bernard L. Witlied, The Book of Women's Firsts: Breakthrough Achievements of Almost 1,000 American Women, Random House, 1992
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456794305171  BnF: cb17740581c (data)  ISNI: 0000 0000 3500 4619  LCCN: n94018546  SNAC: w6gj22vg  VIAF: 16452241   WorldCat (עם VIAF): 16452241
אנטוניו לייטאו

אנטוניו קרלוס קרוואליו נוגיירה לייטאו (בפורטוגזית: António Carlos Carvalho Nogueira Leitão;‏ 22 ביולי 1960 - 18 במרץ 2012) היה אתלט פורטוגזי, בעל מדליית ארד אולימפית בריצת 5000 מטר.
ביוגרפיה

לייטאו נולד באספינאו.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיים לייטאו במקום עשירי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:38.55 דקות. בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 13:32.33 דקות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכה לייטאו במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:09.20 דקות דקות, אחרי סעיד עוויטה ממרוקו שקבע שיא אולימפי חדש של 13:05.59 דקות ומרקוס ריפל משווייץ (13:07.54 דקות).
נפטר ב-18 במרץ 2012.
שיאיו האישיים

אצטדיון פתוח
ריצת 5000 מטר: 13:07.70 דקות (1982)
אלברטו ניסמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בדצמבר 1963 בואנוס איירס, ארגנטינה 
 נרצח:  17 בינואר 2015 (בגיל 51) Torres Le Parc Puerto Madero, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 מקום קבורה:  בית העלמין לה טבלדה 
 השכלה:  אוניברסיטת בואנוס איירס 
 מעסיק:  אוניברסיטת בואנוס איירס 
 השקפה דתית:  יהדות 
 בן או בת זוג:  סנדרה ארויו סלגאדו 
 
נטליו אלברטו ניסמן (בספרדית: Natalio Alberto Nisman‏; 5 בדצמבר 1963 – 18 בינואר 2015) היה משפטן יהודי-ארגנטינאי שכיהן כתובע פדרלי בארגנטינה. נודע כמי שעמד בראש חקירת הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בבואנוס איירס בשנת 1994, שבו נהרגו 85 בני אדם ו-330 נפצעו. בית משפט ארגנטינאי קבע כי ניסמן נרצח בידי מתנקשים, ושלל גרסת התאבדות שהועלתה למותו.
ביוגרפיה

ניסמן נולד למשפחה יהודית בבואנוס איירס. הוא החל את הקריירה שלו כתובע בעיר מורון שבמחוז בואנוס איירס.
הוא חקר את הפיגוע בבניין הקהילה היהודית (אמי"ה) בבירת ארגנטינה. ב-25 באוקטובר 2006 האשים באופן רשמי את ממשלת איראן בתכנון ההתקפה ואת ארגון חזבאללה בביצועה. על פי התביעה, ארגנטינה נבחרה ליעד שבו יותקפו יעדים ישראליים ויהודיים כנקמה על חיסול מזכ"ל חזבאללה עבאס מוסאווי, בשל החלטת ממשלתה להשעות הסכם להעברת טכנולוגיה גרעינית לאיראן. בעקבות ההאשמות, בנובמבר 2007 האינטרפול פרסם את ששת שמות האנשים שהואשמו באופן רשמי במעורבות בפיגוע והוצא נגדם צו מעצר בינלאומי. השישה היו עימאד מורנייה, עלי פלחיאן, מוחסן רזאי, אחמד רזא אסגרי, אחמד וחידי ומוחסן רבאני.
ב-2013 סירב ניסמן לקבל את הסכם ההבנות שנחתם עם איראן, שתכליתו הייתה חקירה משותפת של הפיגוע. שנתיים לאחר מכן, הוא האשים את נשיאת ארגנטינה, כריסטינה פרננדס דה קירשנר, את שר החוץ הקטור טימרמן ופוליטיקאים נוספים בסיכול חקירת מעורבותה של איראן בפיגוע. לטענתו, קירשנר פעלה להסרת צווי המעצר נגד איראנים שנחשדו בפרשה, והיו מעורבים בייבוא נפט מאיראן.
גרושתו של ניסמן הייתה השופטת סנדרה ארויו סלגאדו, ולהם שתי בנות. ידידו הטוב של ניסמן, הסופר הישראלי גוסטבו פרדניק, הביא את ניסמן לישראל בביקורו הראשון ב-2007, ופרסם על ניסמן שני ספרים: להרוג ללא עקבות (2009) על עבודתו כתובע, ולמות בעד ארגנטינה (2015) על הרצח.
מותו

ב-18 בינואר 2015 נמצא ניסמן מת כשהוא ירוי בראשו בביתו שבבואנוס איירס, שעות לפני שהיה אמור להעיד על הפרשה בפני הקונגרס של ארגנטינה. הגופה נמצאה בחדר האמבטיה בביתו, שהיה נעול מבפנים. מיד לאחר הרצח החלו להישמע טענות שההתאבדות בוימה. על פי המומחה של המשטרה המקומית שערך בדיקה בליסטית לגופה, ניסמן נורה מטווח של 15–20 ס"מ. בנוסף, לא נמצאו עקבות של אבק שרפה על ידיו של ניסמן. עובדות אלו מחזקות את ההשערה כי התאבדותו של ניסמן בוימה. מאוחר יותר התפרסם כי דמיאן פצ'טר, העיתונאי שחשף את מותו של ניסמן, בשני ציוצים בטוויטר, נמלט מהמדינה למדינת ישראל, לאחר שלדבריו "קיבל רמז" שעליו לעזוב, ומשום שהמצב הנוכחי אינו מאפשר לו להתגורר בארגנטינה.
תחילה טענה הנשיאה קירשנר שניסמן התאבד, אך בהמשך חזרה בה והאשימה סוכני מודיעין ברציחתו.
על פי בדיקת חוקרי האירוע, עקבות DNA שנמצאו על האקדח שייכות לניסמן בלבד. בביתו נמצאה טיוטה לצו מעצר נגד נשיאת ארגנטינה כריסטינה קירשנר.
בעצרת לציון חודש לפטירתו השתתפו למעלה מ-400 אלף איש.
ב-27 בדצמבר 2017, לאחר דו"ח המשטרה שקבע כי מותו היה רצח מכוון ולא התאבדות, קבע בית המשפט פדרלי בארגנטינה כי "מותו של ניסמן לא יכול היה להיות התאבדות". בנוסף, עובדו לשעבר של ניסמן, דייגו לאגומרסינו, הואשם בסיוע לרצח לאחר שהודה כי השאיל לניסמן את כלי הנשק שהרג אותו, אך אמר כי עשה זאת לאחר שהתובע אמר שברצונו להגן עצמו ועל בני משפחתו.
ב-18 במרץ 2019 אוסבלדו ראפו בן ה-88, הפתולוג הבכיר שקבע כי התובע הפדרלי אלברטו ניסמן נרצח ולא התאבד, נמצא מת בביתו בבואנוס איירס. ראפו שנמצא ירוי, השאיר מכתב שמחזק את קביעת המשטרה שמדובר בהתאבדות, אך יש הטוענים שמדובר בחיסול נוסף.
הערות שוליים

↑  "התובע הארגנטינאי נורה למוות מטווח של 15–20 ס"מ", באתר וואלה, 24 בינואר 2015
↑  העיתונאי שחשף את מות התובע נמלט מארגנטינה: "חיי בסכנה", באתר וואלה, 24 בינואר 2015
↑  ממשלת ארגנטינה: סוכני מודיעין אחראים לרצח התובע אלברטו ניסמן, באתר הארץ, 25 בינואר 2015
↑   חוקרי מות התובע הארגנטינאי: עקבות הדנ"א על האקדח ממנו נורה שייכות רק לו, באתר הארץ, 31 בינואר 2015
↑  "ניסמן הכין טיוטת צו מעצר נגד הנשיאה ושר החוץ", באתר ישראל היום, 3 בפברואר 2015
↑  סוכנויות הידיעות, אלפים צעדו בארגנטינה לזכרו של אלברטו ניסמן, באתר nrg‏, 19 בפברואר 2015
↑  אי-פי, בניגוד לעמדת הממשלה הקודמת, דו"ח משטרה בארגנטינה קובע שהתובע ניסמן נרצח, באתר הארץ, 6 בנובמבר 2017
↑  רויטרס, ביהמ"ש בארגנטינה: התובע היהודי ניסמן נרצח ולא התאבד, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007594667805171  PLWABN: 9810658798105606  LCCN: no2015103082  VIAF: 317284984   WorldCat (עם VIAF): 317284984 
אירוע מחאה בבואנוס איירס לציון שנה למותו של ניסמן
אלנור פיצג'רלד

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1877 
 פטירה:  30 במרץ 1955 (בגיל 78) 
 
מרי אלינור פיצג'רלד (באנגלית: Mary Eleanor Fitzgerald) (16 במרץ 1877 - 30 במרץ 1955) הייתה עורכת ואשת תיאטרון אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות הקשר שלה עם אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, ועם קולקטיב שחקני פרובינסטאון.
קורות חייה

נולדה בדירפילד, ויסקונסין ב-1877, והייתה נכדתו של אחד החלוצים הראשונים לאזור. בתם של ג'יימס ועדה פיצג'רלד. אביה ג'יימס היגר לאזור בגיל 14 מאירלנד. גדלה בהנקוק, ויסקונסין. כבכורה מבין ארבע אחיותר היא הפכה למורה בגיל 16, ותכננה להיות מיסיונרית לפני שעזבה את הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי. עבדה במשך שנתיים סנטוריום של ד"ר ג'ון הארווי קלוג בבאטל קריק, מישיגן. היא עבדה כמנהלת חשבונות וכסוכנת ופובליציסטית בחברת Lyceum agency בקנזס סיטי, מיזורי אשר סיפקה דוברים ונואמים בשנות העשרים לחייה.
פיצג'רלד עברה משיקגו לניו יורק עם בן רייטמן(אנ') שהיה מאהבה ב-1913; השניים גרו עם אמה גולדמן. פיצג'רלד הפך למשנה לעורכת של המגזין אמא אדמה לצד גולדמן. ב-1914 היא הייתה חלק מהעצרות ביוניון סקוור נגד האבטלה. היא גם הייתה חברה בקבוצת הדיונים הפמיניסטית הטרודוקסי(אנ') בתקופה זו. ב-1915 היא עברה לסן פרנסיסקו עם אלכסנדר ברקמן שהיה לבן זוגה, וערכה איתו את המגזין האנרכיסטי The Blast(אנ'). לאורך שנות הפעילות המשותפת עם גולדמן, דירתה ולמשרדה מספר פעמים.
בין 1914–1918, בתקופת מלחמת העולם השנייה עסקה במאבק במדיניות גיוס החובה. כאשר גולדמן וברקמן נעצרו ב-1917, היה זה פיצג'רלד ששילמה עבורם ערבות. היא עזרה לייסד את הליגה לקידום חנינה לאסירים הפוליטיים, והואשמה לזמן קצר בקשירת קשר באירועים סביב הרשעתם של מנהיגי העובדים תומאס מוני ו-ווארן בילינגס בפיצוץ במצעד תמיכה בכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה(אנ'). בסופו של דבר, פרשה מפעילות פוליטית - יש הסבורים שבעקבות גירושם של גולדמן וברקמן מארצות הברית.
היא החלה בעבודתה התיאטרלית ב-1918 בעקבות היכרותה עם סטלה קומינסקי בלנטין, חברת הטרודוקסיה ואחייניתה של אמה גולדמן. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 היא שימשה בתפקידים שונים כחלק מקבוצת ה-Provincetown Players, כולל בתפקיד מפיקה בפועל. בהמשך עבדה פיצ'גרלד בסדנה הדרמטית, כחלק מבית הספר החדש למחקר חברתי בניו-יורק ובהפקות אחרות.
חיים אישיים

פיצג'רלד הייתה ידועה כאישה גבוהה בעלת שיער אדמוני ובולט. היא ניהלה יחסים רומנטיים עם בן רייטמן ואלכסנדר ברקמן במהלך עשור האקטיביזם הפוליטי שלה, וניהלה מערכת יחסים נלהבת אך קצרה עם זמר האופרה מישה ליאון לפני מותו הפתאומי ב-1924. היא התגוררה עם חברתה האקטיביסטית פאולין טירקל במשך שנים רבות, בגריניץ' וילג' ואחר כך בשרמן, קונטיקט, שם אירחו טירקל ופיצג'רלד את הארט קריין ודג'ונה בארנס בין אורחיהם הרבים.
אלינור פיצג'רלד מתה מסרטן באביב 1955, בהנקוק, ויסקונסין, בגיל 78. העזבון שלה נמצא באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Mary Eleanor Fitzgerald באתר provincetown playhouse
1 2 3  M. Eleanor Fitzgerald Papers, 1915-1974, Archival Resources in Wisconsin: Descriptive Finding Aids
↑  M. Eleanor Fitzgerald papers, 1915-1974
Fitzgerald, M. Eleanor (Mary Eleanor), 1877-1955.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n89103413  VIAF: 11432985   WorldCat (עם VIAF): 11432985 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלנור פיצג'רלד".
אן בייטס

| --- | --- |

 לידה:  1748 פילדלפיה, פנסילבניה 
 פטירה:  1801 (בגיל 53 בערך) לונדון, אנגליה 
 ידועה בשל:  מרגלת למען בריטניה במהפכה האמריקאית
 תקופת הפעילות:  1778–1780 (כשנתיים)
 בן זוג:  ג'וזף בייטס
 
אן בייטס (באנגלית: Ann Bates; בערך 1748 - 1801 לערך) הייתה מרגלת במהלך המהפכה האמריקאית. בייטס הייתה במקור מפילדלפיה, פנסילבניה, היא כונתה בדרך כלל "גב' בארנס" על ידי השותפים ברשתות הריגול שלה. היה ידוע שהיא נושאת אסימון ייחודי, שיזהה אותה בסופו של דבר כמרגלת בריטית. לפי הדיווחים היא השתתפה במשימות ריגול חשאיות שונות בין השנים 1778 ו-1780. בייטס הייתה ידועה בעיקר בשל משימותיה במחנה הבסיס של ג'ורג' וושינגטון בווייט פליינס, ניו יורק, ובמהלך המערכה ברוד איילנד או בקרב על רוד איילנד .
חיים אישיים

לפי הדיווחים, אן בייטס נולדה בסביבות 1748 בפנסילבניה. לפני שהפכה למרגלת, היא הייתה מורה בבית ספר בפילדלפיה. כדי להשלים את הכנסתה כמורה, היא גם החזיקה כוורות דבורים, גידלה כבשים וניהלה חנות קטנה. היא הייתה נשואה לג'וזף בייטס, שהיה חייל ומתקן ארטילריה של הצבא הבריטי. ב-1778, ג'וזף בייטס התגייס לצבא הבריטי, תחת גנרל קלינטון במהלך הפינוי הבריטי מפילדלפיה. לאחר מכן צעד הצבא לעיר ניו יורק, שם קיבלה בייטס את הכשרת הריגול שלה. למרות שהנאמנים לבריטניה נענשו לעיתים קרובות באמצעות רדיפה, מכות או הרס של רכוש, בייטס מעולם לא סבלה מכך כנראה בגלל הפרופיל הנמוך ששמרה עליו בקרב שכנותיה ללא קשר לאקלים הפוליטי ההפכפך בפילדלפיה באותה תקופה.
ריגול

אן בייטס השתמשה בתושייה ובשנינות שלה כדי להפוך בסופו של דבר למרגלת משמעותית. מכיוון שבדרך כלל נחשבו נשים כחסרות הבנה לגבי אסטרטגיה וחימוש במהלך המהפכה, היא הצליחה להיכנס למחנות אמריקאים בלי שישימו לב אליה. בזמן שהסתתרה, היא התחפשה לרוכלת ונסעה בחופשיות בין החיילים האמריקאים.
ריגול > הצטרפות לרשת הריגול

אן בייטס התגלתה לראשונה על ידי מרגל אזרחי, ג'ון קרייג, או בכינויו "קרייגי". השניים נפגשו מתישהו במהלך הכיבוש הבריטי בפילדלפיה . קרייג היה חבר פעיל ברשת הריגול של קלינטון, והטיל על בייטס משימות סודיות קטנות עוד כשהיו בפילדלפיה. ב-18 ביוני 1778, כשהאקלים הפוליטי השתנה, בייטס הייתה אחת מנאמנים רבים שעזבו את פילדלפיה עם הצבא הבריטי. ברחה מפילדלפיה כאשר המפקד הבריטי, גנרל קלינטון פינה את כוחותיו מהבירה. בייטס עקבה אחרי הבריטים אל המפקדה שלהם בניו יורק. לאחר שהגיעה למפקדה כדי להיפגש עם קרייג, היא הופתעה להיפגש עם אחד ממפעילי הריגול העיקריים של קלינטון, דאנקן דראמונד, במקום זאת. השניים שכנעו את בייטס להצטרף לרשת הריגול הבריטית. הוא הוקלט מתאר את פגישתם; "אישה שקרייג בטח בה לעיתים קרובות, הגיעה אמש לעיר. היא מכירה היטב רבים מה-RA (הצבא המלכותי)".
ריגול > המחנה של וושינגטון וקמפיין רוד איילנד

ב-29 ביוני 1778 עזבה בייטס את ניו יורק למשימה הראשונה שלה לאחר יום אימון אחד בלבד. היא נסעה למחנה של ג'ורג' וושינגטון בווייט פליינס, ניו יורק תחת השם "גב' בארנס". באותה תקופה הורשו לנשים להסתובב במחנות הצבא כי רשויות הצבא לא חשבו שנשים יכולות להבין את המשמעות של מה שהן רואות. מכיוון שהיא הכירה את הארטילריה ששימשה במהלך המהפכה, היא הצליחה להעביר מידע רב ערך על החומרים והאסטרטגיה של האמריקאים. בתחילה, המשימה של בייטס הייתה למצוא במחנה של וושינגטון חייל לא נאמן שיוכל לתת למודיעין הבריטי מידע פוטנציאלי כלשהו, אך היא לא הצליחה במשימה זו. לאחר מכן היא שינתה את משימתה בזמן שהותה במחנה, והאזינה לשיחות רבות וספרה כלי ארטילריה במחנה. במחנה של ג'ורג' וושינגטון בווייט פליינס, חיילים אמריקאים תכננו את קרב רוד איילנד. היא השיגה מידע מודיעיני רב ערך על התנועה האמריקאית לרוד איילנד.
בדרכה חזרה לעיר ניו יורק לאחר משימתה הראשונה, היא נעצרה בתחנת סיור אמריקאית ארבעה קילומטרים מהמישורים הלבנים מסיבות לא ידועות. בייטס נשארה במאסר למשך הלילה, אך שוחררה למחרת בבוקר. לאחר שחזרה לבסוף לניו יורק, היא העבירה את המידע הרב שהצליחה לאסוף למייג'ור דראמונד. היא דיווחה שנשק אמריקאי היה נדיר בהרבה ממה שהבריטים האמינו במקור. גנרל דראמונד התרשם מעבודתה, זיכרונה ומיכולותיה. למרות שבייטס בדיוק עברה משימה מלחיצה, היא הייתה להוטה לחזור שוב לווייט פליינס. היא הגיעה שלוש פעמים למחנה, והעבירה מידע נדרש לכוחות הבריטים כדי להילחם במאמצים הצבאיים האמריקנים בקרב על רוד איילנד. במשימה השלישית שלה, היא ציינה כי 600 סירות מוכנות לתקוף את לונג איילנד. בייטס הייתה מסוגלת לתת מידע מודיעיני ספציפי וחשוב על מספר החיילים שעמדו לתקוף את הכוחות בריטיים המוצבים בלונג איילנד.
ריגול > ניו ג'רזי ולכידה

בספטמבר 1778, במהלך משימתה האחרונה בווייט פליינס, אן בייטס נתקלה בחייל בריטי לשעבר, עריק מגדוד עשרים ושבע הבריטי שהאמינה שידווח עליה לאחר שראה אותה. היא זיהתה אותו ממשימה קודמת, ומיד עזבה את המחנה האמריקאי.
מאוחר יותר היא כתבה, "הייתה לי ההזדמנות לעבור על כל הערות הצבא שלהם. בו-זמנית על הכוח והמצב של כל בריגדה, ומספר התותחים על המצב שלהם ומשקל הכדור שנטען על כל תותח". היא ברחה ישירות לניו יורק, ותוך כדי כך חתכה דרך ניו ג'רזי . לאורך הדרך בייטס שהתה בבתים בטוחים של טורי ברחבי המדינה, בתים שנועדו למרגלות נשים באותה תקופה. הרשת הרחבה של הבתים הבטוחים בארצות הברית הוכיחה את עצמה כיעילה. אסירים בריטים רבים הצליחו להימלט ממחנות אמריקאים בווירג'יניה, במעלה החוף המזרחי, בשל היעילות של הבתים הבטוחים.
בייטס רצתה לחזור לקווים הבריטיים מהר ככל האפשר, מחשש שהכיסוי שלה יתפוצץ. ביום שבת, 26 בספטמבר 1778, בדרכה חזרה לעיר ניו יורק, היא התגלתה במטה אמריקאי. גנרל צ'ארלס סקוט היה ראש המודיעין של וושינגטון, והוא חיפש אחר מודיעין נגד בריטי. בייטס נעצרה ונלקחה לסקוט שחקר אותה. בייטס אמרה לסקוט שהיא "אשת חייל במחלקת המרכז ושכחה משהו בערך חמישה או שישה מיילים מתחת למישורים". בסופו של דבר בייטס שוחררה, אבל היא חששה בשל החשד שהחל להצטבר נגדה. לאחר שחזרה לעיר ניו יורק ומסרה מידע למייג'ור דראמונד. דראמונד לקח אותה איתו ללונג איילנד מחשש שתתקל שוב בכוחות האמריקאים. כמה ימים לאחר מכן הם חזרו למנהטן.