stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה ברטונוב

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  11 בפברואר 1925 מוסקבה, ברה"מ 
 פטירה:  25 באפריל 1977 (בגיל 52)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה"  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
שלמה ברטונוב (11 בפברואר 1925 – 25 באפריל 1977) היה מחלוצי קרייני התנ"ך בישראל, שחקן ומורה, חוקר תולדות התיאטרון העברי, הישראלי ומרצה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

שלמה ברטונוב נולד בשנת 1925 במוסקבה. אביו, יהושע ברטונוב, היה שחקן תיאטרון נודע וממייסדי תיאטרון הבימה. אימו, מרים ברטונוב, הייתה אף היא שחקנית תיאטרון.
בהיותו בגיל שלוש, בשנת 1928 עלה לישראל עם הוריו ועם אחותו דבורה ברטונוב. המשפחה השתקעה בתל אביב. שלמה למד בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב, ובהמשך למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעת לימודיו בירושלים, נקרא לשמש קריין פרקי תנ"ך ומקרא בתוכנית הרדיו פרקי היום בתנ"ך, ששודרה מידי ערב בקול ירושלים. הוא המשיך בכך גם לאחר קום המדינה, במסגרת תוכנית פרקי היום בתנ"ך בקול ישראל. בנוסף, קרא פרקי תנ"ך בתוכנית ששודרה בימי שישי בערב בגלי צה"ל.
ברטונוב היה בוגר החוג הדרמטי שליד תיאטרון הבימה, ושיחק בשורה של הצגות בתיאטרון זה.
עסק לאורך השנים בהנחיה ובקריאת קטעי קריאה בכינוסים, אזכרות, עצרות עם וכיוצא בזה.
בתחילת שנות ה-60 ריכז את "חוג הבימה לנוער".
בהמשך שנות ה-60 לימד בבית הספר לאמנויות רננים וכשזה אוחד עם בית הספר תלמה ילין לימד שם.
ב-1965 יצא לאור הספר "אמנות הבמה בישראל", אותו ערך בשיתוף א.ב יפה ויונה כץ.
שלמה ברטונוב היה ראשון המקליטים פרקי ספר התנ"ך עבור הספרייה המרכזית לעיוורים, אשר הוציאה הקלטות אלה על גבי תקליטורים.
בשנים האחרונות לחייו היה מרצה לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
נפטר בגיל 52 ב-25 באפריל 1977, לאחר מחלה קשה, והובא לקבורה בבית העלמין בחולון.
הותיר אחריו רעיה, אילנה הררית לבית זילברברג, בן, השחקן אייל ברטונוב, ושתי בנות, עמרה ליבנה-ברטונוב וד"ר ניבי גל-אריאלי. נכדו הנקרא על שמו, שלומי ברטונוב, הוא שחקן ומוזיקאי.
הצגות בהן שיחק

אווז הפרא
אי לייק מייק
אכזר מכל המלך
בית התה של ירח אוגוסט
האחים קרמזוב
הביצה
הדבוק
המלך ליר
הנרי הרביעי
זרוק אותו לכלבים
חדוה ואני
מקבת
פאוסט
פנדרי הגיבור
רצח החפים מפשע.
הערות שוליים

↑  שלמה ברטונוב באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301213405171  BnF: cb17938023w (data)  ISNI: 0000 0000 6694 9666  LCCN: nr93022763  SUDOC: 191605662  VIAF: 58953615   WorldCat (עם VIAF): 58953615
בית הכנסת בית אהרן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת שנחרב 
 מיקום:  שאנגחאי 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1927
 תאריך פתיחה רשמי:  1927 
 
 קואורדינטות:  31°14′29″N 121°29′13″E﻿ / ﻿31.2415°N 121.487°E﻿ / 31.2415; 121.487
  (למפת שאנגחאי מוגדלת) בית הכנסת בית אהרן(למפת שאנגחאי רגילה) בית הכנסת בית אהרן
 
בית הכנסת בית אהרן היה בית כנסת ספרדי בשאנגחאי, סין, שנבנה בשנת 1927 על ידי איש העסקים הבגדאדי סאלח חרדון לזכר אביו אהרן. במהלך מלחמת העולם השנייה סיפק בית הכנסת מחסה לישיבת מיר שהיגרה לעיר מיפן. לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין שימש המבנה את העיתון הפופולרי Wenhui Bao המחולק בשנחאי, ובהמשך כבית חרושת. בית הכנסת נהרס בשנת 1985.
בנייה

בית הכנסת בית אהרן נבנה בשנת 1927 על ידי איש העסקים היהודי העיראקי הבולט סאלח חרדון, אחד האנשים העשירים ביותר בשאנגחאי, כתרומה לקהילה היהודית העיראקית שבעיר. על פי המסופר, אביו, אהרן חרדון, התגלה לו בחלום הלילה וזעם עליו קשות. בעקבות כך, החליט חרדון להשקיע סכומי כסף עצומים על מנת לרכוש שטח אדמה ולממן את הוצאות הבנייה של בית הכנסת. סאלח הנציח את שם אביו בשם בית הכנסת. בית הכנסת היה ממוקם על כביש 20, בסמוך לאזור הבונד ולמחוז הונגקו (Hongkou, בימינו מחוז הונגפו - Huangpu). הוא החליף את בית הכנסת שארית ישראל, שנבנה בשנת 1900. בית הכנסת תוכנן על ידי משרד האדריכלים פאלמר וטרנר, אשר עיצב גם את סמלי בניין HSBC על הבונד, והכיל 400 מקומות ישיבה. עד מלחמת העולם השנייה היה בית הכנסת שומם רוב הזמן ואף מנין קבוע כמעט ולא היה בו.
במלחמת העולם השנייה

בשנת 1941, אלפי יהודים פולנים שברחו מהרדיפה הנאצית הגיעו לעיר קובה שביפן דרך סיביר. יפן, שהייתה אז באמצע ההכנות לקראת מלחמה עם ארצות הברית, לא ששה לקבל את הפליטים היהודים וניסתה לגרש אותם. הפליטים ביקשו רשות מן המשטרה העירונית של שאנגחאי להיכנס לעיר, אשר ניתנה מתוך הבנה כי הם יהגרו לארצות הברית לאחר שישה חודשים. היהודים עברו לשנגחאי בין אוגוסט לאוקטובר.
בין הפליטים היו 400 רבני ותלמידי ישיבת מיר, הישיבה האירופית היחידה במזרח ששרדה בשואה בשלמותה, וכן מספר תלמידים אחרים מישיבת חכמי לובלין, ישיבת טלז, ישיבת קלצק וישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש. הם שוכנו בבית הכנסת בית אהרן, שהספיק להכיל אותם בדיוק. היה עבורם אולם לימודים ענק, מטבח וחדרי אוכל מרווחים. פנימיות הישיבה נשכרו בתוך גטו שאנגחאי, ברובע הונגקיו. במהלך המלחמה הם המשיכו את לימודיהם הסדירים בבית הכנסת, ואף הדפיסו מספר ספרים ביידיש ובעברית. לאחר מספר שנים, בראשית שנת תש"ה (1944), הודיעו השלטונות על שלילת רישיון הלימוד בבית הכנסת בית אהרן, בנימוק רשמי שהמקום דרוש לצבא. לאמתו של דבר היה זה ביטול הזכות לצאת מהגטו לצורך הלימוד וריכוז מוחלט של היהודים בגטו. הלימוד הופרע לזמן קצר עד שהושג בשכונת המעונות הרחוקה בניין רעוע שם שהתה הישיבה כחצי שנה. הנוכחות של ישיבת מיר עשתה את שאנגחאי באופן זמני לאחד המרכזים הפעילים ביותר בעולם של לימוד תורה באותה העת.
הרפובליקה העממית של סין

לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הסינית זכתה בשלטון לאחר מלחמת האזרחים הסינית, והקימה את הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949, בית הכנסת בית אהרן הפך לחלק ממתחם של העיתון הממשלתי Wenhui Bao. במהלך מהפכת התרבות בסין שונה מבנה בית הכנסת והוא הפך מפעל. בשנת 1985 נהרס מבנה בית הכנסת ובמקומו נבנה בנין משרדים.
הערות שוליים

↑  Melvin Ember, Carol R. Ember, Ian Skoggard, Encyclopedia of Diasporas: Immigrant and Refugee Cultures Around the World. Volume I: Overviews and Topics; Volume II: Diaspora Communities, Springer Science & Business Media, 2004-11-30
↑  ראשית ההתיישבות היהודית בסין - הרדיו הבינלאומי של סין, באתר hebrew.cri.cn (ארכיון)
↑  הרב יוסף ד. עפשטיין, ‏ישיבת מיר, באתר "דעת"
↑  Marcia Reynders Ristaino, Port of Last Resort: The Diaspora Communities of Shanghai, Stanford University Press, 2003-11-01
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258663805171  LCCN: nb2009002935  VIAF: 265970328   WorldCat (עם VIAF): 265970328 
תלמידי ורבני ישיבת מיר לומדים בהיכל בית הכנסת בית אהרן. בשורה הראשונה יושב הצוות, בו ניתן להבחין בראש הישיבה רבי חיים שמואלביץ (שני מימין) והמשגיח רבי יחזקאל לוינשטיין (ראשון משמאל)
Love Is Embarrassing

| --- | --- |
 שיר בביצוע אוליביה רודריגו
 מתוך האלבום Guts
 יצא לאור:  8 בספטמבר 2023
 סוגה:  הגל החדש
 שפה:  אנגלית
 אורך:  2:34
 חברת תקליטים:  גפן
 כתיבה:  אוליביה רודריגו ודניאל ניגרו
 הפקה:  דן ניגרו
 
"Love Is Embarrassing" (בעברית: "אהבה זה מביך") הוא הרצועה התשיעית מתוך אלבום האולפן השני של אוליביה רודריגו, Guts. השיר יצא לאור ב-8 בספטמבר, עם צאת האלבום.
רקע

השיר נוסף רק חמישה ימים לפני יציאת האלבום Guts.
הרכב

השיר הוא שיר בעל השפעות מוזיקת הגל החדש ומוזיקת חנונים. רודריגו ציינה כי זוהי אחת משלושת הרצועות האהובות עליה ביותר מתוך האלבום.
מבחינה לירית, השיר עוסק בנושאים הקשורים לחוויות רומנטיות מהעבר והתובנה שהרגשות שהורגשו באותה התקופה עשויים להיראות מביכים בדיעבד. השיר כתוב בצורה דמוית יומן ונוגע בנושאים של אהבה וקנאה. רודריגו שרה על התסכול שלה מהגרסה החדשה של בן זוגה לעצמה ועל הנטייה שלה לחזור אליו למרות הקשיים.
ביקורות

בדירוג האלבום שפורסם במגזין "Evie", נכתב כי מילות השיר משעממות, אבל כי השיר הוא להיט.
ביקורות > רשימות ודירוגים

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | Guts של אוליביה רודריגו: כל 12 השירים מדורגים | 6 |  |
| The Tab | דירוג יום ההוצאה של כל שיר באלבום החדש של אוליביה רודריגו, Guts | 4 |  |
| רולינג סטון | כל שיר של אוליביה רודריגו, מדורג | 20 |  |
| Evie | דירוג כל שיר באלבום החדש של אוליביה רודריגו, Guts מהגרוע לטוב ביותר | 10 |  |
הופעות חיות

רודריגו ביצעה את השיר בהופעה חיה לראשונה בסדרת מופעי "Tiny Desk Concert" של NPR שיצא ב-11 בדצמבר 2023.
שימוש במדיה

רודריגו הופיעה בפרסומת של Sony LinkBuds עם 360 Reality Audio. הפרסומת מציגה אותה מבצעת את השיר על הבמה.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים (2023)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים (2023)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים (2023)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים (2023)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 22 |  |
|  עולמי | בילבורד גלובל ללא ארצות הברית | 60 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 26 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | – |  |
|  אירלנד | מצעד השירים האירי | 20 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 25 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הסטרימינג | 15 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים הטרנדים החמים | 4 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים | 6 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים האלטרנטיביים | 5 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הסטרימינג – אלטרנטיבי | 5 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | – |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד שירי הסטרימינג הבריטי | 24 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד השירים הבריטי של בילבורד | 21 |  |
|  יוון | IFPI Greece | 66 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 23 |  |
|  פורטוגל | מצעד הסינגלים הפורטוגזי | 67 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 29 |  |
מיקומי שיא > מצעדי סוף שנה

|   ‏‏‏  2023> מדינה |   ‏‏‏  2023> מצעד |   ‏‏‏  2023> מיקום שיא |   ‏‏‏  2023>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים | 75 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים האלטרנטיביים | 47 |  |
|   ‏‏‏  2024> מדינה |   ‏‏‏  2024> מצעד |   ‏‏‏  2024> מיקום שיא |   ‏‏‏  2024>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים | 96 |  |
נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | פלטינה | 70,000 |
| ברזיל (Pro-Música Brasil) | זהב | 20,000 |
| הממלכה המאוחדת (BPI) | כסף | 200,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 290,000 |
בית הכנסת העתיק בפנגוריה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בניין, בית כנסת 
 מיקום:  מחוז קרסנודאר 
 מדינה:  רוסיה 
 
בית הכנסת העתיק בפנגוריה הוא בית כנסת בעיר היוונית העתיקה פנגוריה שבחצי האי טאמאן (כיום דרום רוסיה). בית הכנסת נבנה במהלך המאה ה-1 לספירה, ככל הנראה בתקופת בית שני, ופעל במשך כ-500 שנה, עד המאה השישית לספירה, בה נחרב יחד עם העיר על ידי שבטים ברברים. מדובר בבית הכנסת העתיק ביותר בעולם שנמצא מחוץ לארץ ישראל.
ממצאי בית הכנסת ותיארוך תקופת פעילותו

בית הכנסת, שהתגלה באוגוסט 2023 בעיר העתיקה פנגוריה שכיום בדרום רוסיה, מתוארך לתקופת בית המקדש השני, ונחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים בעולם, ויש הסוברים כי הוא העתיק בעולם. בית הכנסת נמצא בתוך רובע יהודי שעמד על תילו כ-500 שנה. הממצאים ההיסטוריים שהתגלו בבית הכנסת כוללים ארון קודש, בימה לקריאת התורה ופמוטים בעלי שבעה קנים. כמו כן נמצאו קופות צדקה, כיתובים בעברית על מוצרי מזון כשרים, ומצבות רבות עם סמלים יהודיים. צורת בית הכנסת הייתה מרובעת. אורכו 21 מטרים ורוחבו 6 מטרים, עם 2 חדרים מרכזיים. שטח כל אחד מהחדרים היה 60 מ"ר. בפנים בית הכנסת עמדו עמודי שיש גבוהים, קירות מקושטים בעיטורים יהודיים למיניהם, ומספר מנורות אבן גדולות.
בית הכנסת נבנה בתחילת המאה הראשונה לספירה, כאשר תחילת תקופת פעילותו של בית הכנסת מתוארכת לשנת 16 או לשנת 51. אמנם ישנה אפשרות כי בניית בית הכנסת החלה עוד במאה ה-1 לפנה"ס. בית הכנסת היה ממוקם באזור היוקרתי של העיר. סביבו התפתח רובע יהודי הכולל יקב, גן, מבני מגורים ומערכת מים משוכללת. במקום נמצאו 58 מטבעות נחושת. על פי חקירת הממצאים שאותרו במקום, הקהילה היהודית המקומית נחרבה במאה השישית בידי שבטים ברברים. העיר נבנתה מחדש לאחר כ-130 שנה, אך נעלמה שנית בין המאה השביעית למאה התשיעית לספירה.
הערות שוליים

1 2  איתמר אייכנר, חפצים יהודיים ומבני מגורים: נחשף ברוסיה רובע יהודי ליד בית כנסת מהמאה ה-1, באתר ynet, 17 בנובמבר 2024
↑  Volnoe Delo Foundation, Popular Archeology - Archaeologists Discover One of the World’s Oldest Synagogues in the Black Sea region, Popular Archeology (באנגלית אמריקאית)
1 2  נחשף בית הכנסת העתיק בעולם, באתר ערוץ 7, 17 בנובמבר 2024
↑  Archaeologists discover ancient synagogue in the Black Sea region, HeritageDaily - Archaeology News, ‏2023-08-14 (באנגלית אמריקאית)
↑  Second Temple era synagogue discovered in Russia, The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית)
בית הכנסת יגיע כפיים (ירושלים)

בית הכנסת יגיע כפיים הוא בית כנסת בנוסח ספרדי-ירושלמי שנבנה בשנת 1912 בשכונת יגיע כפיים, רחוב מיכל פינס 18 בירושלים.
תולדות בית הכנסת

בשנת 1900 נוסדה בירושלים אגודת בעלי מלאכה בשם "יגיע כפיים" במטרה להיטיב את תנאיי החיים של היהודית המתפרנסים מיגיע כפיהם.
בשנת 1908 החליטו אנשי האגודה לייסד שכונת מגורים שתיועד כולה לבעלי המלאכה, בה הם יוכלו להתגורר בתנאי שכירות הוגנים. השכונה נבנתה על מגרש בן 30,000 אמה, שנרכש על ידי ישראל מרדכי טננבוים, בין השכונות זיכרון משה, אחווה וכרם. אבן הפינה לבניין בית הכנסת הונחה בשנת 1912. אחד האנשים שפעל להקמת בית הכנסת בשלב זה היה ראש ועד השכונה פייבל טוקטלי-מצב, ששימש גם ראש ועד שכונת יגיע כפיים. בית הכנסת ובתי השכונה נבנו על ידי הקבלן הירושלמי דוד שלמה קרשינסקי. ארגון "ועד הפקידים והאמרכלים" העניק למשתכנים הלוואות נדיבות. כבר בראשית הבנייה הוחלט שרחובות השכונה יקראו על שם חכמי ישראל שהתפרנסו מיגיע כפיהם כמו האמורא הארץ ישראלי רבי יצחק נפחא והתנא רבי יוחנן הסנדלר, כמו גם על שם ועד הפקידים והאמרכלים (רחוב האמרכלים).
תחילה נבנה בית כנסת הקטן וצנוע, בן קומה אחת, ששימש רק את תושבי הסביבה, אך מאחר שהיה ממוקם על הגבול עם שכונת אחווה, התחילו להגיע אליו גם תושבו שכונת אחווה. משנוצר הצורך להרחיב את מבנה בית הכנסת, החליטו ראשי ועד השכונה, בשנת 1913, לערוך מגבית מיוחדת עבור הרחבתו, הן בארץ והן מחוצה לה.
התרומה התקבלה בסופו של דבר מתושב השכונה מיכאל בן דוד ביניא. בשנת 1914, בית הכנסת הורחב ונבנתה בו קומה נוספת. בחדר המבוא לעזרת הגברים, על הקיר החיצוני המקורי של בית הכנסת, קבועה אבן זיכרון לתרומתו. בתקופת המנדט, היה זה בית הכנסת הספרדי המרכזי של השכונות יגיע כפיים, אחוה וזיכרון משה.
בית הכנסת היה פעיל ברציפות עד שנת 2015 אז נסגר לצורך ביצוע שיפוצים נרחבים. בשנת 2015, יצא רבו של בית הכנסת, ר' דוד שלם, בקריאה לתורמים לסייע בגיוס הכספים הדרושים לשיפוצו. בית הכנסת נפתח מחדש לאחר שיפוצו בשנת 2017.
הערות שוליים

↑  מפה בהוצאת מחלקת המדידות המנדטורית, 1936 (באנגלית) עם סימון וציון השכונה 'יגיע כפיים', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  אביחי טבק, עשרות בעלי מלאכה ועד האמרכלים ותורם גרוזיני. כך הוקם ביכ יגיע כפיים, באתר דתילי אתר חדשות, ‏2012-01-29
↑  ירושלים החדשה בראשיתה, עמוד 294, באתר kotar.cet.ac.il
↑  ישיבת ועדת השימור מ-14/11/2021
↑  תודה ובקשה : ... [בנוגע לנדבות לטובת בית הכנסת בשכונת יגיע כפים | יגיע כפיים (חברה) (ירושלים) | | הספרייה הלאומית], באתר www.nli.org.il
↑  פותחים מחדש את יגיע כפיים, נבדק ב-2024-03-03
↑  ביהכ"נ יגיע כפיים ירושלים, הצלת בית הכנסת יגיע כפים
↑  שכונת יגיע כפיים בירושלים, לימודי ירושלים, סיורים בירושלים
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית הכנסת המהרש"א

| --- | --- |

בית הכנסת המהרש"א באוסטרוה 2020
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 שימוש:  בית כנסת
 כתובת:  רחוב צ'יקובסקובסקה 8
 מיקום:  אוסטרוה
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 הקמה ובנייה
 אדריכל:  Jakub Madlaina 
 סגנון אדריכלי:  בארוק 
 
 קואורדינטות:  50°19′40″N 26°31′47″E﻿ / ﻿50.3277551°N 26.5298283°E﻿ / 50.3277551; 26.5298283
 he
 
פנים בית הכנסת המהרש"א בתפארתו
גלויה מ-1912 בית הכנסת המהרש"א
2015 - גג בית הכנסת מהרש"א בסכנת קריסה
בית הכנסת המהרש"א הוא בית הכנסת העתיק של רבי שמואל אליעזר הלוי איידלס, המהרש"א בעיר אוֹסטרוֹהְ בית הכנסת נבנה לפני 600 שנה ואילו המהרש"א הרחיב אותו לצדדיו.
הקהילה היהודית באוסטרוה

הקהילה היהודית של אוסטרוה שראשיתה במאה החמש עשרה, היה אחד היישובים הוותיקים והאמידים ביותר בווהלין, אז פרובינציה של האיחוד הפולני-ליטאי, וכיום חלק מאוקראינה.
הקהילה הייתה ביתם של רבנים ומלומדים מצטיינים, עליהם נמנו: רבי ישעיה הלוי הורוביץ, רבי דוד הלוי סגל, רבי שלמה לוריא (המהרש"ל), רבי נפתלי כ"ץ ור' שמואל אליעזר הלוי איידלש - המהרש"א, שחי בין השנים 1555 ו-1631.
היסטוריה

מסורות שונות מתארכות את בניית בית הכנסת לתאריכים שונים. לפי גרסה אחת שנטענה על ידי חוקרים ב-1913 היה אז בית הכנסת כבן 800 שנה (משמע שנבנה סביב ראשית המאה ה-12). לפי גרסה אחרת המהרש"א הוא שהניח את אבן הפינה לבית הכנסת, ומנגד יש הטוענים כי בתקופתו רק הורחב בית הכנסת או נוספה לו עזרת נשים.
במהלך ההתקוממות של הקוזאקים באמצע המאה ה-17, נגרם הרס לבית הכנסת כחלק ממה שזכור בהיסטוריה היהדות כ"פרעות ת"ח ות"ט".
בזמן המלחמה הרוסית-פולנית ב-1792 הצבא הרוסי הגיע לפאתי אוסטראה, בית הכנסת שעמד בכניסה לעיר נדמה לרוסים כמבצר, מאות יהודים מבוהלים הסתגרו במשך יומיים בבית הכנסת. הרוסים ירו על הבניין ורק בנס לא ניזוק. ביום השני חדר פגז אחד אל בית הכנסת ובדרך נס לא התפוצץ, עד שלבסוף מצאו בחור צעיר ואמיץ בשם אליעזר, אשר עזב את בית הכנסת והלך לפגוש את הרוסים. לזכר הנס תלו בבית הכנסת את הפגז בשרשרת ליד הקיר הדרומי באולם התפילה, כיום ניתן לראות את פגז הנס במוזיאון העיר של אוסטראה.
כשלוש מאות שנה מאוחר יותר, הבניין נפגע בתקופת השואה ולאחר מכן שימש כמחסן תרופות בתקופה הסובייטית.
בית הכנסת המהרש"א נחשב לאחד היחידים בעל קדושת בית כנסת, ללא ההיתר המיוחד ללמוד בה ולסעוד בה ולשמש אף כ'בית מדרש'.
סברה אחת מספרת כי המהרש"א עצמו הניח את אבן הפינה לבית הכנסת, ולכן הוא נושא את שמו. סיפור אחר מספר כי בית הכנסת נבנה לפני המהרש"א, ושהוא רק הוסיף את עזרת הנשים. עם זאת לפי נרטיב אחר, שרשמה משלחת אתנוגרפיים של אנ-שמים בשנת 1913, סברו שבית הכנסת היה - כבר אז - בן 800 שנים. אולם מה שמקובל לכל הדעות כי במקום זה ישב המהרש"א בחדרו וכתב את פירושו הנודע על הש"ס "מהרש"א".
לפי המסופר בספר צור החלמיש (עמוד 177) בבית הכנסת הייתה ישיבת אוסטראה: אחת מן הישיבות שהוקמו לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה ישיבת אוסטראה, הסיבות להקמתה היו: יוזמתו של בוגר ישיבת מיר שמקום מגוריו היה אוסטראה להקים ישיבה ליטאית לבני המקום שהיו יותר חסידיים, רצונם של החפץ חיים והרב חיים עוזר לפתוח ישיבה במקום לרגל 300 שנה לפטירת המהרש"א ועוד סיבות. אכן, ישיבת המהרש"א נפתחה בשנת 1931 ועמדה עד לפלישת הרוסים ב-1939 אז נמלטו בני הישיבה, כ-140 במספרם, לווילנה.
בשנות שלטון הקומוניזם הולאם המקום והפך למחסך תרופות ממשלתי.
בשנת תשע"ו החל בשיפוץ הבניין חבר מועצת העיר אוסטראה היהודי, גריגורי הרשינוב בעזרתם של הרב הלל כהן ומר אנטולי שיינגייט בפרויקט שיקום והצלת בית הכנסת ההיסטורי. כמו כן נאספו מאות מסמכים המעידים על ההיסטוריה המרשימה של בית הכנסת, שיפוצו על ידי המהרש"א ואפילו נמצא פגז הנס בתמונות היסטוריות תלוי בבית הכנסת.
בית הכנסת נפתח לתפילה לקראת חודש אלול תשע"ט.
הערות שוליים

1 2  אוסטראה – בית הכנסת העתיק המהרש"א, באתר איחוד והצלה אוקראינה
1 2  יוחנן בלייך, בביהכ"נ העתיק של המהרש"א: 'אני מאמין', באתר כיכר השבת, 10.02.19
↑  זאב בלוי תיעוד מרגש: זיץ בבית הכנסת שהיה נטוש במשך עשרות שנים, באתר חדשות היהדות החרדית, 11.02.2019
קרב בונה-גונה

חיילים אמריקאים מטהרים בונקר יפני בבונה
קרב בונה־גונה היה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, ובמהלכו נלחמו כוחות האימפריה היפנית וכוחות בעלות הברית באי גינאה החדשה, מ־16 בנובמבר 1942 עד ה־22 בינואר 1943. במהלך הקרב תקפו כוחות אוסטרלים ואמריקאים את ראשי החוף היפנים בכפרים בונה, גונה וסננאנדה, אליהם נאלצו היפנים לסגת במהלך קרב שביל קוקודה בשל אובדן גוודלקנל שבאיי שלמה.
בשל מודיעין לקוי העריכו המפקד העליון של כוחות הברית גנרל דאגלס מקארתור ואנשי מטהו את מספר המגינים היפנים ואת איכותם בצורה שגויה. כשהחלו בעלות הברית במתקפה נתקלו החיילים במערכת ביצורים עמידה ובהגנה נחושה מצד היפנים, ולא השיגו התקדמות משמעותית על אף האבדות הרבות שספגו. רק לאחר חודשיים של לחימה, ולאחר שקיבלו כלי ארטילריה ושריון, הצליחו חיילי בעלות הברית לגבור על המגינים היפנים.
רקע

לאחר כישלונם בכיבוש פורט מורסבי בדרך הים בקרב ים האלמוגים, נחתו כוחות האימפריה היפנית בחופים הצפוניים של גינאה החדשה ב-21 ביולי 1942, והקימו ראשי חוף בכפרים בּוּנָה, גוֹנָה וסננאנדה. מראשי חוף אלה פתחו היפנים במתקפה על שביל קוקודה במטרה לכבוש את פורט מורסבי בדרך היבשה. על שביל קוקודה הגנו חיילים אוסטרלים, שבמשך שני חודשי לחימה סבלו מנחיתות מספרית ונאלצו לסגת פעם אחר פעם בפני הכוחות היפנים העדיפים. כשעמדו היפנים במרחק של 48 קילומטרים והשקיפו על פורט מורסבי הם כבר סבלו ממחסור באספקה ומתשישות אך המתינו לתגבורת. לבסוף קיבל מפקד הכוחות היפנים, גנרל טומיטארו הוריאי, פקודה לסגת חזרה לראשי החוף וזאת בשל רצון המטה הכללי הקיסרי לרכז את כוחותיהם בגוודלקנל.
האוסטרלים פתחו בהתקפת-נגד על היפנים הנסוגים, שנסוגו דרך השביל בתנאי שטח קשים. היפנים הקימו קו הגנה באזור נחל אאורה, אך זה נפל לאחר מספר ימי לחימה והיפנים נסוגו לחופים הצפוניים. האוסטרלים המשיכו לדחוק ביפנים עד שהגיעו לקו הביצורים בבונה-גונה, ובו זמנית אילצו את היפנים לסגת בקרב מפרץ מילן, בקרב הראשון במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בו נאלצו כוחות קרקע יפניים לסגת תוך ויתור על משימתם.
רקע > תוואי השטח

אזור בונה-גונה היה ברובו ביצתי. נהר גירוּאה זרם ממרגלות רכס אואן סטנלי אל האזור והתפצל למספר יובלים שיצרו יחיד אגן ניקוז בין סננאנדה לכפר בונה. מסביב לאגן השתרע ג'ונגל סבוך והטמפרטורה הממוצעת באזור הייתה 35 מעלות צלזיוס ולחות של 85 אחוזים.
בין עצי הג'ונגל הסבוכים צמחו צמחים מטפסים ושורשים, שהגבילו את טווח הראייה. הדרך היחידה לחצות את האזור הייתה דרך מספר שבילים בהם השתמשו הילידים, שעברו בשטח גבוה יותר, אך גם אלה היו לרוב מוצפים בעת שירד גשם. היפנים הקימו בונקרים בשטחים יבשים בנקודות מפתח לאורך שבילים אלה, ובשל תנאי השטח הקשים איגוף היה בלתי אפשרי.
רקע > הביצורים היפנים

מכיוון שלא יכלו לחפור שוחות בשל הקרקע הבוצית, בנו היפנים במקום בונקרים מגזעי עצי קוקוס, אותם הציבו כך שגבולות הגזרה שלהם חופפים ומספקים הגנה הדדית. בין הבונקרים נחפרה מערכת תעלות שאיפשרה למגינים לנוע בחופשיות בין העמדות ולתגברן בעת הצורך. מספר בלוקהאוס כוסו בשכבה של בוץ ואדמה כאמצעי הסוואה וכהגנה מפני ירי ארטילרי, וחלקם הכילו חמש עמדות מקלעים ו-20–30 חיילים.
עמדות קטנות יותר נבנו באזורים בהם הצמחייה הייתה סבוכה מאוד וחרכי הירי היו בגובה נמוך מעל פני הקרקע כך שחיילי בעלות הברית לא יכלו לראות את העמדות כלל עד שאלה פתחו באש. עמדות אלה יצרו מערכת של מקורות אש שחיפו אחד על השני ונתמכו על ידי צלפים שהתחבאו על עצים.
רקע > סדרי הכוחות וקווי האספקה היפנים

המאחזים היפנים התרכזו בשלוש נקודות: הראשונה הייתה בגונה, תחת פיקודו של מייג'ור טסומה יממוטו; השנייה הייתה באזור סננאנדה, תחת פיקודו של קולונל יוסוקה יוקויאמה (שהיה גם מפקד כל הכוחות באזור בונה-גונה); והשלישית, והגדולה ביותר, הייתה בבונה, תחת פיקודו של קפטן יושיטטסו יסודה. בראשית הקרב שמרו היפנים על קווי האספקה שלהם עם רבאול וכך קיבלו אספקה והיו מסוגלים לפנות פצועים, בעיקר באמצעות צוללות. רק לאחר שני חודשי לחימה ניתקו בעלות הברית את קווי האספקה, התקשורת והשיט של היפנים באמצעות תקיפות מהאוויר.
חיל המצב היפני, על אף שהיה מוכה פצועים ומחלות, הכיל כ-5,500 חיילים כשירים, רובם מהצבא היפני הקיסרי: שאריות רגימנט הרגלים ה-144, רגימנט ההנדסה ה-15, הגדוד השלישי של הרגימנט ה-41, יחידת פרשים וגדוד הנ"מ ה-47. על ראשי החוף עצמם הגנו מספר סוללות ארטילריה. בנוסף, כ-500 נחתים יפנים וכאלף פועלים השתתפו בהגנה על ראשי החוף, ואלה העלו את מספר הכוחות היפנים לכ-6,500.
רקע > ליקויי המודיעין של בעלות הברית

המודיעין של בעלות הברית לפני הקרב סבל שני ליקויים עיקריים. ראשית, בשל כשל מודיעיני דיווחו אנשי המודיעין למפקדים בשטח שלפניהם עומד כוח בסדר גודל של בין 1,500 ל-2,000 חיילים בלבד, ושהצפי להכנעתם הוא 1 בדצמבר. למעשה מנה מספר היפנים באזור כ-6,500. בנוסף, ברשות בעלות הברית היו מפות לא מדויקות ולא נערכו טיסות סיור, עובדה שהקשתה מאוחר יותר על טיווח הארטילריה. על סמך המודיעין המועט שהיה בידיהן הסיקו בעלות הברית שתוואי השטח הביצתי לא יאפשר בניית ביצורים באזור. כל אלה הביאו לאמונה הרווחת בקרב הפיקוד העליון שאזור בונה-גונה ייכבש במהירות.
רקע > חוסר המוכנות של בעלות הברית

אף על פי שקציני המטה שלו סברו שדיוויזיית הרגלים ה-32 אינה מוכנה לקרב, חש מקארתור לחץ לספק ניצחון. באותה עת בוושינגטון לא היה המפקד העליון וראש אגף המבצעים של הצי האמריקאי, אדמירל ארנסט קינג, שבע רצון מחלוקת הפיקוד בין מקארתור למפקד צי האוקיינוס השקט, אדמירל צ'סטר נימיץ, ופעל למסור לאחרון פיקוד מלא.
מקארתור, אם כן, התעקש שהדיוויזיה ה-32, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל אדווין הארדינג תעבור מאוסטרליה לגינאה החדשה באוקטובר 1942. הגדוד השני של הרגימנט ה-126 נשלח למסע רגלי על פני 210 קילומטרים מפורט מורסבי עד החוף הצפון-מזרחי של גינאה החדשה. במהלך ארבעת השבועות הללו לא פגש הגדוד באף אויב, אך כשני שלישים מכל הגדוד נפלו למחלות כגון מלריה, קדחת דנגי, טיפוס הבהרות ולפציעות נוספות.
רקע > חוסר המוכנות של בעלות הברית > אימונים לקויים

מראשית הקרב התחוור שהחיילים האמריקאים אינם מתורגלים בלוחמת ג'ונגלים, זאת מפני שבארצות הברית התאמנה הדיוויזיה לקראת לחימה באירופה. בעוד שתקנות צבא ארצות הברית קבעו שעל דיוויזיה להתאמן כיחידה במשך לא פחות משנה, כשנשלחה הדיוויזיה לאוסטרליה הצטרפו אליה כ-3,000 חיילים חדשים שרק סיימו טירונות. לאחר שהגיעה הדיוויזיה לאוסטרליה ניתנה לחיילים הדרכה בלחימה מדברית שהתאימה להגנה על אוסטרליה במקרה של פלישה יפנית. הדיוויזיה ה-32, אם כן, לא הייתה ערוכה להילחם בג'ונגלים של גינאה החדשה כנגד החיילים היפנים המנוסים.
רקע > חוסר המוכנות של בעלות הברית > סיוע ארטילרי מוגבל

בראשית הקרב חסרו בעלות הברית כוחות שריון, ארטילריה, סיוע ימי וסיוע אווירי, וארבעים ושמונת תותחי ההוביצר של הדיוויזיה נותרו באוסטרליה בשל מחסור בכלי תובלה. מפקד כוחות האוויר של בעלות הברית בדרום-מערב האוקיינוס השקט, גנרל ג'ורג' קני, היה בטוח ביכולת טייסיו להחליף את הארטילריה המסורתית ואמר למקארתור ש"ניתן לשמור על הטנקים ועל הארטילריה הכבדה לשדות הקרב באירופה ובאפריקה. אין להם מקום בלוחמת ג'ונגלים. בזירה זו הארטילריה עפה."
הארדינג ומפקד הארטילריה שלו שכנעו לבסוף את מקארתור לשלוח תותח הוביצר 105 מילימטרים לאזור, ובנוסף שאלו תותח 25 ליטראות מהכוחות האוסטרלים.