stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב בספרד
הגנה מפני אפליה

החוק הספרדי אוסר על אפליה על בסיס נטייה מינית, זהות מגדרית, מעמד HIV ו-"כל מצב או נסיבות אישיות או חברתיות אחרות" בהעסקה ובמתן סחורות ושירותים. הצעת חוק מקיפה נגד אפליה בפריסה ארצית תחת השם "חוק זרולו", התקבלה על ידי הקורטס חנרלס ב-30 ביוני 2022. לפני חקיקת החוק, אפליה בתעסוקה על רקע נטייה מינית הפכה לעבירה פלילית בפריסה ארצית מאז 1995, אך אפליה בתעסוקה על רקע זהות מגדרית לא נאסרה בפריסה ארצית. הקהילה האוטונומית הראשונה שאסרה אפליה על רקע העילה באזור שלה הייתה נווארה (2009) ובעקבותיה גם חבל הבסקים (2012), אנדלוסיה, האיים הקנריים, קטלוניה וגליציה (2014), אקסטרמדורה (2015), מדריד, מורסיה, והאיים הבלאריים (2016), ולנסיה (2017), אראגון (2019), קנטבריה (2020) ולה ריוחה וקסטיליה-לה מנצ'ה (2022).
סעיף 4(2) לחוק העובדים קובע באומרו כי,
"ביחסי עבודה, לעובדים הזכות: לא להיות מופלים במישרין או בעקיפין בעבודה, או, לאחר שהועסקו, בשל מין, מעמד אזרחי, גיל בגבולות הקבועים בחוק זה, מוצא גזעי או אתני, מעמד חברתי, דת או אמונות, רעיונות פוליטיים, נטייה מינית, חברות או אי-חברות באיגוד, או מטעמי שפה בתוך המדינה הספרדית".
אפליה באספקת סחורות ושירותים על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית לא אסורה בפריסה ארצית על פי חוק פדרלי. עם זאת, כל הקהילות האוטונומיות של המדינה אוסרות אפליה על רקע העילות במסגרת החוקים האזוריים שלהן נגד אפליה שנחקקו במשך השנים. אפליה בשירותי בריאות וחינוך על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית נאסרה בפריסה ארצית מאז 2011 ו-2013, בהתאמה.
10 קהילות אוטונומיות בספרד אוסרות בנוסף אפליה על בסיס מאפייני מין נגד אינטרסקסואלים (בעלי סימני מין זכריים ונקביים כאחד), בהן: גליסיה (2014), קטלוניה (2014), אקסטרמדורה (2015), האיים הבלאריים (2016), מדריד (2016), מורסיה (2016), ולנסיה (2017), נווארה (2017), אנדלוסיה (2018), ואראגון (2019).
הגנה מפני אפליה > דברי שטנה ואלימות

דברי שטנה על בסיס של נטייה מינית או זהות מגדרית מופללים מאז 1995. על פי חוק פשעי השנאה, פשעים שמונעים מהנטייה המינית או הזהות המגדרית של הקורבן, בין קטגוריות אחרות, מובילים לעונשים משפטיים נוספים.
בשנת 2018 מזכיר המדינה לביטחון (אנ') דיווח שמקרי האלימות נגד להט"ב במדינה ירדו ב-4% באותה שנה. עם זאת, הדיווח מנוגד לתוצאות של מקורות אחרים בהם ארגון מצפה הכוכבים של מדריד נגד הומופוביה שדיווח על עלייה של 7% באלימות נגד להט"ב במדריד, בעוד שמצפה הכוכבים נגד הומופוביה של קטלוניה דיווח על עלייה של 30% במקרי אלימות נגד להט"ב בחודשים הראשונים של 2019.
מאז ינואר 2019, מורים ותלמידים במדריד מחויבים לדווח על מקרים של בריונות, לרבות בריונות נגד תלמידים שמוגדרים כלהט"ב.
שירות צבאי

לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של ספרד.
זהות מגדרית

בנובמבר 2006, ממשלת חוסה לואיס רודריגס ספאטרו העבירה חוק שמאפשר לטרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית להירשם על פי המין המועדף עליהם במסמכים ציבוריים כגון תעודות לידה, תעודות זהות ודרכונים מבלי להיות מחויבים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית קודם. עם זאת, על פי החוק נדרש אבחון מקצועי עבור ההכרה. החוק נכנס לתוקף ב-17 במרץ 2007. ביולי 2019, בית המשפט החוקתי של ספרד (אנ') הכריז כי האיסור על קטינים טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית לשנות את מגדרם המשפטי עד לאותה תקופה אינו חוקתי. בית המשפט קבע כי קטינים טרנסג'נדרים "בוגרים מספיק" רשאים לרשום את מגדרם המשפטי בתעודות זהות רשמיות, וביטל את סעיף החקיקה משנת 2007 שהגביל את האפשרות הזו רק לבני 18 ומעלה. הקטין הראשון ששינה את מגדרו המשפטי בעקבות הפסיקה דווח בדצמבר 2019.
הצעת חוק חדשה תחת הכותרת "חוק הטרנס" אושרה ביוני 2022 על ידי ממשלת ספרד שתעניק אישור לקטינים בעלי דיספוריה מגדרית מעל גיל 16 לשנות את מגדרם המשפטי ללא הגבלות, ולקטינים בגילאי 12 ל-16 בתנאים מסוימים. ב-8 בפברואר 2023, הסנאט של ספרד (הבית העליון) אישר את ההצעה עם 144 הצבעות בעד ו-108 נגד, וקונגרס הנציגים נתן את אישורו הסופי להעברת ההצעה ב-16 בפברואר 2023 בהצבעה של 191 בעד, 60 נגד ו-91 נמנעים. לפני חקיקת הצעת החוק וכניסתה לתוקף, ב-14 קהילות אוטונומיות בספרד היו קיימים כבר חוקים משלהן שאפשרו לאנשים טרנסג'נדרים לשנות את מגדרם המשפטי על ידי הצהרה עצמית, בהן: קטלוניה, אנדלוסיה, וולנסיה (מאז 2014), אקסטרמדורה (2015), האיים הבלאריים, מדריד ומורסיה (2016), נווארה (2017), אראגון (2018), חבל הבסקים (2019), קנטבריה (2020), האיים הקנריים (2021), לה ריוחה וקסטיליה-לה מנצ'ה (2022).
מאז כניסתו לתוקף של "חוק הטרנס" בשנת 2023, חל איסור בפריסה ארצית על התערבויות רפואיות אינטרסקסואליות (אנ') בקטינים אינטרסקסואלים (בעלי סימני מין זכריים ונקביים כאחד) לקביעת המין שלהם ללא הסכמתם. לפני כן, ההתערבויות הרופאיות נאסרו במספר קהילות אוטונומיות בהן: אנדלוסיה, אראגון, האיים הבלאריים, אקסטרמדורה, מדריד, מורסיה, נווארה, וולנסיה. ארגוני זכויות אדם רואים יותר ויותר בניתוחים אלה בקטינים אינטרסקסואלים כ-"לקויים" שיש לבצע אותם רק אם הפונה מסכים לביצוע הניתוח, על ידי דחיית ההתערבויות הרפואיות עד שיגיע לגיל שבו יהיה רשאי להסכים לביצוע שלהם עבור קביעת המין שלו.
תרומת דם

מאז 2005, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) רשאים לתרום דם בספרד באותם התנאים כמו תורמים הטרוסקסואלים שכוללים תקופת דחייה של 6 חודשים מאז המפגש המיני האחרון שביצעו ללא הגבלות מורחבות יותר עבור "MSM".
טיפול המרה

קונגרס הנציגים העביר איסור בחוק בפריסה ארצית בספרד על ביצוע של הטכניקות הפסאודו-מדעיות של טיפול המרה שנכלל ב-"חוק הטרנס" שהועבר ב-16 בפברואר 2023. בעבר, ביצוע של טיפול המרה נאסר או הוגבל במספר קהילות אוטונומיות. הקהילה האוטונומית של מדריד חוקקה ביולי 2016 איסור על ביצוע של טיפול המרה שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2017 וחל על קבוצות רפואיות, פסיכיאטריות, פסיכולוגיות ודתיות. באוגוסט 2016 קבוצת להט"ב הגישה כתב אישום במסגרת החוק החדש נגד אישה ממדריד שהציעה טיפולי המרה. בספטמבר 2019 האישה נקנסה ב-20,000 אירו. מורסיה הפלילה ביצועים של טיפול המרה במאי 2016, איסור שנכנס לתוקף ב-1 ביוני 2016. בניגוד לאיסורים בשאר הקהילות האוטונומיות שאסרו על ביצוע של טיפול המרה בשטחן לפני האיסור הארצי ב-2023, האיסור במורסיה היה חל רק על אנשי מקצוע בתחום הבריאות. ולנסיה אסרה על ביצוע של הטכניקות הפסאודו-מדעיות באפריל 2017 ואנדלוסיה בדצמבר 2017. האיסורים נכנסו לתוקף ב-4 בפברואר 2018. בינואר 2019 אראגון חוקקה הצעת חוק להגדרה של קידום ו/או ביצוע של טיפול המרה כעבירה פלילית בשטחה.
באפריל 2019 הודיעה ממשלת קהילת מדריד שהיא חוקרת את הדיוקסיה הרומית-קתולית של העיר אלקלה דה הנארס על הפרת האיסור החוקי על ביצוע טיפול המרה שהנהיגה הקהילה האוטונומית של מדריד בינואר 2017. ההודעה הגיעה בעקבות דיווחים שעיתונאי בשם אנחל וילסקוסה התחזה לגבר הומוסקסואל והשתתף ב-"קורס של ייעוץ" שסיפקה הדיוקסיה. וילסקוסה טען שבמהלכו, הבישוף שניהל את הקורס ביצע טכניקות פליליות פסאודו-מדעיות של טיפול המרה. שרת הבריאות, הצרכנות והרווחה מריה לואיזה קרדו (אנ') קראה לחקיקה של איסור בפריסה ארצית על ביצוע טיפול המרה בחוק הספרדי באומרה "הם (הכנסייה) עוברים על החוק ולכן, בשלב הראשון, יש לבטל לחלוטין את הקורסים הללו. חשבתי שבספרד קיימת קבלה של הנטיות המיניות השונות בכלל התחומים, אך לצערי אנו רואים שעדיין יש אזורים שבהם אומרים לאנשים מה צריכה להיות הנטייה המינית שלהם".
תנאי מחיה

הארגון הראשון למען זכויות להט"ב שהוקם בספרד היה התנועה הספרדית לשחרור הומוסקסואלים (MELH) שנוסד ב-1970 בברצלונה. בהמשך הקבוצה הקימה גם מרכזים בבירה מדריד ובבילבאו אבל נאלצה להתפרק ב-1973 בעקבות התעמרות משטרתית שהתקיימה לעיתים קרובות. עם זאת, בעקבות מותו של פרנסיסקו פרנקו, מספר מחברי הקבוצה הקימו את חזית השחרור ההומוסקסואלית של קטלוניה (FAGC) ב-1975. שנתיים לאחר מכן ב-1977 מספר קבוצות להט"ב נוספות הוקמו, בהן: תנועת השחרור ההומוסקסואלית של מדינת הבסקים בחבל הבסקים, החזית ההומוסקסואלית של הפעולה המהפכנית במדריד, ומתאם החזיתות לשחרור הומוסקסואלים של מדינת ספרד (COFLHEE). ב-28 ביוני 1977, ארגון חזית השחרור ההומוסקסואלית של קטלוניה הקים את הפגנת הלהט"ב הראשונה בספרד בעיר ברצלונה עם כ-4,000 עד 5,000 איש. המשטרה המקומית דיכאה את קיום האירוע עם מספר מעצרים ופציעות שנגרמו למשתתפים. שנה לאחר מכן באותו תאריך, ארגון החזית לשחרור הומוסקסואלים בקסטיליה ערך הפגנת להט"ב במדריד עם כ-10,000 איש. לאורך השנים לאחר מכן אי הסכמה בתוך הקבוצות השונות גרמה לרבים מהפעילים להסתגר, בעוד שפעילים רבים אחרים דגלו בתנועה "רדיקלית" יותר עם הפגנות פומביות או חשו שהארגונים לא הצליחו להתייחס כראוי לקידום זכויותיהם של נשים לסביות ואנשים ביסקסואלים. עם זאת, כלל הקבוצות הובילו להעלאה לסדר היום את נושא מעמד זכויותיהם של אזרחי להט"ב בספרד, שהוביל לציון דרך היסטורי בשנת 1979 עם ההכשרה בחוק הספרדי של פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה בשטחי המדינה עד היום.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הושקו בערים שונות לראשונה מגזינים שפנו לקהל של אזרחי להט"ב. בשנת 1992 נוסדה הפדרציה הממלכתית של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסקסואלים וביסקסואלים (אנ') (FELGTB) על ידי מספר מחברי "COFLHEE" לשעבר, שמוגדר כיום כארגון הלהט"ב הגדול ביותר בספרד. הקבוצה כללה לאחר היווסדותה פעילות למען חקיקת הכרה בנישואים חד-מיניים ואימוץ על ידי זוגות חד-מיניים בספרד, מסעי פרסום, הפעלת מרכזי ייעוץ בנושאי זוגיות, מתן עזרה בבעיות בריאותיות וארגון אירועים ופסטיבלים שונים. מספר כפרים הומוסקסואלים החלו להיווצר עם השנים בספרד שכוללים כיום את צ'ואקה (אנ') במדריד, גאיקסמפלה (אנ') בברצלונה ואיביזה ומספאלומס (אנ') בגראן קנריה והעיירה סיטגס. כיום, מצעדי גאווה רבים ופסטיבלי להט"ב שונים מתקיימים מדי שנה ברחבי ברצלונה, גראן קנריה, סביליה, בילבאו, לה קורוניה, ולנסיה, סרגוסה, מורסיה, פלמה דה מיורקה, קרטחנה, ואיאדוליד, בנידורם (אנ'), איביזה, סיטגס, מספאלומס, טורמולינוס ועוד שהבולט שבהם הוא מצעד הגאווה במדריד, שכלל בציון המהדורה שלו לשנת 2019 השתתפות של מעל 400,000 איש לדברי המשטרה המקומית.
בשנת 2017 אירחה מדריד את אירועי הגאווה העולמיים "WorldPride" ששולבו ביחד עם ציון "Europride" ומשכו מעל 3.5 מיליון משתתפים. בכך, ציון האירועים הוגדר כאירוע הגאווה הגדול בכל הזמנים ביבשת אירופה. טקס הפתיחה שלהם התקיים בתיאטרון קלדרון ביום שישי ה-23 ביוני. שלושה ימים לאחר מכן ב-26 ביוני נחנכה באוניברסיטה האוטונומית במדריד (אנ') "פסגת מדריד" שכללה ועידה בינלאומית לזכויות אדם שבה נאמו עשרות פעילי זכויות להט"ב ממדינות שונות בעולם בהן הומוסקסואליות מוגדרת כעבירה פלילית. מספר אירועי תרבות התקיימו בימים שלאחר מכן, כולל ההפגנה השנתית ב-1 ביולי שנערכה במסלול של כ-2 קילומטרים לצד 52 משאיות. טקס הסגירה של האירועים התקיים ב-2 ביולי בשער אלקלה. לאחר סיום האירועים, נחשף כי המשתתפים תרמו כ-200 מיליון אירו לכלכלת העיר מדריד.
תנאי מחיה > תרבות להט"ב > ספרות

בתחילת המאה ה-20, סופרים להט"ב ספרדים בהם זוכה פרס נובל לספרות חסינטו בנאבנטה, פדרו דה רפיד (אנ') ואנטוניו דה הויו אי ויננט, נאלצו לבחור בין התעלמות מהזכרה כל שהיא של הומוסקסואליות ביצירות שלהם או בהצגה שלילית של הסוגיה בגלל אנטיפתיה רחבה שהייתה נוכחת כלפי הנושא. באותה תקופה, המחברים היחידים שפרסמו ספרות להט"ב באופן פתוח בשפה הספרדית היו זרים, בהם: אוגוסטו ד'האלמר (אנ') מצ'ילה שפרסם את "התשוקה והמוות של הכומר דאוסטו", אלפונסו הרננדס קטה מקובה שפרסם את "מלאך סדום" ואלברטו נין פריאס (אנ') מאורוגוואי את "רומן הרנסאנס וסיפורים נוספים", "המזרקה המורעלת", "מרקוס", "חובב יופי", "אלכסיס או המשמעות של הטמפרמנט של אורנו" ובשנת 1933 את "הומוסקסואליות יצירתית" שהיה לחיבור הספרותי הראשון שהציג הומוסקסואליות באור חיובי בשפה הספרדית.
אחרים, כמו חברי דור 1927 (אנ') שהיו קבוצה משפיעה של משוררים שקמה בחוגי הספרות הספרדית בין השנים 1923–1927, התעניינו בשירה. במשך השנים לאחר מכן המשוררים ההומוסקסואלים והביסקסואלים שהיו חלק מהתנועה הספרותית הזו הפכו לחלק מהאישים המשפיעים ביותר בספרות הספרדית, בהם: פדריקו גארסיה לורקה, אמיליו פראדוס (אנ'), לואיס סרנודה (אנ'), ויסנטה אליכסנדרה ומנואל אלטולאגייר (אנ'). סדרת המשוררים האלה הושפעה מאוד מעבודת הסופרים ההומוסקסואלים הגדולים בשאר מדינות אירופה כמו אוסקר ויילד, אנדרה ז'יד ומרסל פרוסט. בסביבות אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, חלה פתיחות קלה באקלים החברתי בספרד כלפי הומוסקסואליות שהסתיימה עם תחילת מלחמת האזרחים במדינה בין השנים 1936–1939. לאחר מלחמת האזרחים, כשגארסיה לורקה נרצח ורוב המשוררים ההומוסקסואלים והביסקסואלים הספרדים היו בגלות, התרבות ההומוסקסואלית הועברה מחדש מתחת למחתרת והייתה בולטת בעיקר בשירה של ויסנטה אליכסנדרה, שאף על פי היצירות שלו, מעולם לא הודה בהיותו הומוסקסואל בפומבי. משוררים הומוסקסואלים מפורסמים נוספים שהחלו להתפרסם בתקופה הזו היו פרנסיסקו בריינס (אנ'), לאופולדו מריה פנרו (אנ'), חואן גיל-אלברט וחיימה חיל דה ביידמה ובעיר קורדובה, ויסנטה נונייז, פבלו גרסיה באנה (אנ') וחואן ברנייה שהיו שייכים לקבוצת משוררים תחת הכותרת קנטיקו (בספרדית: Cántico).
מחברים נוספים של ספרות להט"ב שהחלו להופיע לאחר החזרה של ספרד למשטר דמוקרטי (אנ') שהחלה מאז מותו של פרנסיסקו פרנקו ב-1975, כוללים את חואן גויטיסולו (אנ'), לואיס אנטוניו דה וילנה, אנטוניו גאלה (אנ'), טארנסי מויקס (אנ'), אלווארו פומבו (אנ'), ויסנטה מולינה פויקס (אנ'), אנטוניו רויג, מסגד ביל, לאופולדו אבוי, ויסנטה גרסיה סרוורה, קרלוס סנרון וחאומה סלה, אדוארדו מנדיקוטי, מיגל מרטין, לואיס פרננדס, ויקטור מונסראט, אלברטו קרדין (אנ'), מריאנו גרסיה טורס, אוגוסטין גומז-ארקוס (אנ'), אוסקר אסקוויאס (אנ'), לואיז' מרטין ואינקי אקרטה.
בניגוד לסופרים הומוסקסואלים וביסקסואלים, אף סופרת לסבית בספרד לא הצהירה בפומבי על ההומוסקסואליות שלה עד שנות ה-90 של המאה ה-20, בהן גלוריה פוארטס (אנ') שהצהירה כי היא "מעולם לא רצתה שהנטייה המינית שלה תהיה ציבורית". הסופרת הלסבית הספרדית הראשונה שהייתה גלויה לגבי ההומוסקסואליות שלה בציבור הייתה אנדריאה לוקה. במשך השנים לאחר מכן מחברות ספרות להט"ב נוספות שכתבו על אהבה בין נשים בספרים שלהן כוללות את אנה מריה מויקס (אנ'), אנה רוזטי, אסתר טוסקטס (אנ'), כרמן ריירה, אלנה פורטון (אנ'), איזבל פרנק (אנ') ולוסיה אצ'בריה, שהרומן שלה "ביאטריס והגופים השמימיים" זכה בפרס נדאל (אנ') ב-1998, פרס שמוענק מדי שנה על ידי הוצאת הספרים הספרדית מהדורות גורל (אנ').
תנאי מחיה > תרבות להט"ב > ספורט

בניגוד לשאר המקצועות בתרבות הספרדית, ספורט נותר באופן מסורתי אזור שבו פחות קיימת נראות של להט"ב. עם זאת, מאז העשור הראשון של שנות ה-2000, ספורטאים (ולרוב נשים) החלו להצהיר לראשונה על היותם להט"ב בגלוי בענפי ספורט שונים. אלה כוללים את מריה לאון (שידועה בכינוי "מאפי לאון") ואנה רומרו (אנ') ("ווילי") בכדורגל, ויקטור גוטיירז (אנ') בכדורמים, קרלוס פראלטה (אנ') בשחייה, מרתה מנגה (אנ') בכדוריד, חאבייר ראיה (אנ') בהחלקה אמנותית על הקרח ומרים בלאסקו בג'ודו.
תנאי מחיה > תרבות להט"ב > קולנוע וטלוויזיה

ייצוג מוקדם של הומוסקסואליות בקולנוע הספרדי היה נדיר אם בכלל בעקבות הצנזורה שהטיל משטרו של פרנסיסקו פרנקו על הנושא. הסרט הראשון שהציג סוג של הומוסקסואליות, בצורה דיסקרטית, היה "שונה", מחזמר משנת 1961 בבימויו של לואיס מריה דלגדו. עד 1977, אם הומוסקסואלים הופיעו בקולנוע הספרדי, ההופעות שלהם היוו מטרה ללעג על רקע היותם "המתרוממים הנשיים המצחיקים" כפי שכונו לעיתים קרובות.
במהלך המעבר של ספרד חזרה למשטר דמוקרטי, הופיעו לראשונה הסרטים הספרדיים הראשונים שבהם הומוסקסואליות לא הוצגה בצורה שלילית, בהם: אוקנה, דיוקן לסירוגין (אנ') (1978) על ידי במאי הקולנוע ונטורה פונס ומותו של מייקל (אנ') (1984) על ידי אימנול אוריבה (אנ'). בסרטים: אדם בשם פרח סתיו (1978), הנאות נסתרות (1977) ומועדון גייז (1980) המחברים מציגים חזיונות שונים של הומוסקסואלים בהם "המודל הגברי והמושך" וביצוע קרוס-דרסינג בזמן שהומוסקסואליות היא מרכז העלילה, והשחקנים ההומוסקסואלים מוצגים כפגיעים, בסערה פנימית ומצויים במחלוקת עם החברה ההטרונורמטיבית. החל משנת 1985, ההצגה של נטייה מינית הומוסקסואלית מאבדת את נושא העיקר בעלילה של סרטים עם תוכן להט"ב, למרות שהיא עדיין מהותית. המגמה הזו מתחילה עם חוק התשוקה (1987) של פדרו אלמודובר שעוסק בהרחבה בלהט"ב, וממשיכה בסרטים: בכלוב זכוכית (אנ') (1986) על ידי אגוסטי וילארונגה (אנ'), דברים של רצון (1989) ודברים של רצון 2 (1995) מאת חיימה צ'ווארי (אנ'). סרטים ספרדים נוספים שיצאו לאור במשך השנים שהציגו נושאי להט"ב שונים כוללים את: סליחה יפה, אבל לוקאס אהב אותי (אנ') (1997), עור שני (אנ') (1999), ק"מ 0 (אנ') (2000), כסף שרוף (אנ') (2000), מאהבים בולגרים (אנ') (2003) וגור דובים (אנ') (2004). הסרטים הספרדיים המוכרים ביותר עם עלילה לסבית מוגדרים לעיתים קרובות הקומדיה אמא שלי אוהבת נשים (אנ') (2002) והדרמה הרומנטית חדר ברומא (אנ') (2010).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  |  | Carole Lombard |
מימין: במאי הקולנוע פדרו אלמודובר, אגוסטי וילארונגה (אנ') ואלחנדרו אמנבר
פסטיבלי הסרטים עם תוכן להט"ב הגדולים ביותר בספרד הם פסטיבל הלהט"ב הבינלאומי של מדריד (אנ') ופסטיבל הקולנוע הבינלאומי של ברצלונה. קיימים גם פסטיבלים ומופעי סרטים רבים בקנה מידה קטן יותר ברחבי המדינה, בהם: פסטיבל דל מאר באיים הבלאריים, דל סול באיים הקנריים, זינגוק בבילבאו, לס גאי בולנסיה וזינטינדו בסרגוסה.
במאי הקולנוע והתסריטאי הספרדי פדרו אלמודובר שמוגדר לעיתים כ-"הומוסקסואל המפורסם ביותר בספרד", שילב לעיתים קרובות נושאי להט"ב בעלילות הסרטים שלו לאורך השנים. מלבד אלמודובר, ונטורה פונס (אנ') ואלוי דה לה איגלסיה (אנ') ידועים כשני במאי קולנוע ספרדים הומוסקסואלים שהציגו נושאים דומים בסרטים שלהם. בספטמבר 2004, במאי הקולנוע אלחנדרו אמנבר הצהיר לראשונה על היותו הומוסקסואל מאז תחילת הקריירה שלו בתעשיית הקולנוע הספרדי בשנת 1991.
תנאי מחיה > תרבות להט"ב > פוליטיקה

לאורך השנים פוליטיקאים רבים שהוגדרו כלהט"ב מרחבי כלל המפה הפוליטית של ספרד נבחרו ברשויות המקומיות והארציות של המדינה לתפקידים שונים. אחד הפוליטיקאים ההומוסקסואלים הבולטים במדינה הוא ג'רונימו סאוודרה (אנ'), שכיהן פעמיים כנשיא האיים הקנריים (אנ') משנת 1982 עד 1987 ושוב מ-1991 עד 1993. סאוודרה הצהיר על היותו כהומוסקסואל לראשונה בשנת 2000, וכיהן כחבר בסנאט של ספרד עד 2004, וכראש עיריית לאס פאלמאס דה גראן קנריה משנת 2007 עד 2011. פוליטיקאי ופעיל הומוסקסואל ידוע נוסף בהיסטוריה של תנועת זכויות הלהט"ב הספרדית היה פדרו זרולו (אנ'), שכיהן כחבר במועצת העיר מדריד עד מותו ביוני 2015. זרולו היה ידוע באקטיביזם שלו למען סוגיות שונות בנוגע למעמד של זכויות להט"ב בספרד, והיה אחד המקדמים הבולטים של הצעת החוק שהרחיבה את הגישה לנישואים בקרב זוגות מאותו המין בשנת 2005, מה שהוביל רבים ברחבי המדינה להכתיר אותו כ-"גיי אייקון".
להט"ב פוליטיקאים אחרים שהיוו חלק בפוליטיקה הספרדית במשך השנים כוללים את חוויאר מרוטו (אנ'), שכיהן בעבר כראש עיריית ויטוריה בירת חבל הבסקים בין השנים 2011 ל-2015 וכיום מכהן כחבר בסנאט של ספרד. מרוטו התחתן עם בן זוגו חוסה מנואל רודריגז בספטמבר 2015 בטקס נישואים שבו השתתף ראש ממשלת ספרד מריאנו רחוי (2011–2018). מקסים הוארטה (אנ'), אנג'לס אלוורז (אנ') ופרננדו גרנדה-מרלסקה ידועים כפוליטיקאים הומוסקסואלים נוספים שמכהנים (או כיהנו בעבר) בקורטס חנרלס. מאז יוני 2018, גרנדה-מרלסקה החל לכהן בנוסף להיותו חבר בפרלמנט הספרדי, כשר הפנים של המדינה. אדה קולאו, שנבחרה לראשות עיריית ברצלונה ב-2015 וכיהנה בתפקיד עד שנת 2023, הצהירה לראשונה על היותה ביסקסואלית בדצמבר 2017. ג'אום קולבוני (אנ'), שהביס את קולאו בבחירות למועצת העיר ב-2023 (אנ'), ידוע גם כן כהומוסקסואל גלוי. פוליטיקאים להט"ב קטלאנים נוספים כוללים את אנטוני קומין (אנ'), סנטי וילה (אנ') ומיקל אייסטה (אנ').
קרלה אנטונלי, ויקטור קאסקו, איניגו למארקה (אנ'), פראן פרי, חסוס ואסקז עבאד, אינאקי אוארזאבל, אמפאר פינדה (אנ') ולואיס אלגרה זהונרו (אנ') ידועים כפוליטיקאים ספרדים שמוגדרים כלהט"ב, שמכהנים למיניהם כחברים בבתי מחוקקים אזוריים או ידועים כאישים פוליטיים בולטים. בשנת 2007, זכתה מנואלה טרסובארס (אנ') במושב כחברת מועצה ברשות המקומית גלדו (אנ') של קהילת ולנסיה, ובכך, הפכה לספרדית הטרנסקסואלית הגלויה הראשונה שכיהנה בתפקיד ציבורי במדינה.
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית:  (מאז 1979)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים (16):  (מאז 1995)
חוקים נגד אפליה בתעסוקה:  (מאז 1995)
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים:  (מאז 2022)
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שטנה):  (מאז 1995)
חוקים נגד אפליה הכוללים זהות מגדרית:  (מאז 2022)
נישואים חד-מיניים:  (מאז 2005)
הכרה בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור):  (מאז 1998 במספר קהילות אוטונומיות, מאז 2005 בפריסה ארצית)
הורות אוטומטית בתעודות לידה לילדים לזוגות חד-מיניים:  (מאז 2015)
אימוץ משותף על ידי זוגות חד-מיניים:  (מאז 2000 במספר קהילות אוטונומיות, מאז 2005 בפריסה ארצית)
אימוץ ילד חורג בקרב זוגות חד-מיניים:  (מאז 2000 במספר קהילות אוטונומיות, מאז 2005 בפריסה ארצית)
חופשת לידה אוטומטית לזוגות חד-מיניים לאחר לידה:  (מאז 2006)
גישה להפריה חוץ-גופית בקרב זוגות לסביות:  (מאז 2021 בפריסה ארצית באמצעות צו ביצוע, מאז 2023 מעוגנת בחוק)
הכרה משפטית בשינוי מגדר: 
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בצבא: 
איסור על ביצוע פרוצדורות כירורגיות פולשניות לקטינים אינטרסקסואלים:  (מאז 2023)
איסור על ביצוע טיפול המרה בחוק:  (מאז 2023)
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים: (לא חוקי עבור זוגות הטרוסקסואלים גם כן)
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם:  (מאז 2005)
ראו גם

זכויות להט"ב
זכויות להט"ב באירופה
דז'ה פלדש

ד"ר דז'ה פלדש (בהונגרית: Földes Dezső; מישקולץ, ‏30 בדצמבר 1880 – 27 במרץ 1950) היה סייף יהודי-הונגרי. אלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב בחרב. נוסף לכך היה רופא.
ביוגרפיה

פלדש נולד במישקולץ שבהונגריה. באולימפיאדת לונדון (1908) זכה פלדש במדליית זהב, בתחרות בחרב קבוצתי. הונגריה ניצחה את גרמניה 0-9, את איטליה 5-11 ואת בוהמיה 7-9. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה בוהמיה. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים שלושה סייפים יהודים נוספים: אוסקר גרדה, ינה פוקס, ולאיוש ורקנר. נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי בתחרות בחרב אישי והשתתף בתחרות בדקר אישי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה פלדש במדליית זהב, בתחרות בחרב קבוצתי פעם שנייה ברציפות, לפני אוסטריה והולנד. לזכייה בתחרות הקבוצתית היו שותפים פעם נוספת שלושת הסייפים היהודים גרדה, פוקס, וורקנר ולזכייה במדליית כסף עבור אוסטריה היו שותפים שני סייפים יהודים: אוטו הרשמן ואלברט בוגן. נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בתחרות חרב אישי ובמקום 22 בתחרות רומח אישי.
לאחר המשחקים האולימפיים היגר פלדש בשנת 1912 לארצות הברית. הוא הקים מרפאה בבית חולים, לעניים בקליבלנד, אוהיו. הוא נפטר ב-1950 בקליבלנד.
ז'ליו ז'לב

זֶ'ליוּ מִיטֶב זֶ'לֵב (בבולגרית: Желю Митев Желев;‏ 3 במרץ 1935 – 30 בינואר 2015) היה פוליטיקאי וסופר בולגרי, אשר בין 1990 ל-1997 כיהן כנשיאה הראשון של בולגריה, היה הראשון שקיבל את אמון העם הבולגרי ונבחר לתפקידו בבחירות דמוקרטיות אשר נערכו ב-1992.
ז'לב נולד בכפר וסלינובו שבמחוז שומן, בממלכת בולגריה. ב-1958 הוא רכש תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת סופיה וב-1974 הוסמך כדוקטור לפילוסופיה.
ז'לב היה חבר המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, אך ב-1965 סולק ממנה, ונאסר עליו להתגורר בסופיה. ב-1981 פרסם את ספרו "הפאשיזם", ובו ניתח את המשטרים הפאשיסטיים בגרמניה הנאצית, באיטליה הפאשיסטית ובמדינה הספרדית. הספר הציג עקרונות בסיסיים להתנהלות משטרים פאשיסטיים, ומבלי למתוח ביקורת ישירה על השלטון הקומוניסטי, הציג מאפיינים דומים בין שתי שיטות המשטר. הספר הפך את ז'לב לדיסידנט של המשטר, ובהוראת השלטונות נגנז הספר וכל העותקים שפורסמו רשמית הושמדו. עם זאת פורסם הספר באופן מחתרתי במדינה וזכה לתפוצה נרחבה.
במהלך סתיו העמים היה ז'לב ממקימי תנועת איחוד הכוחות הדמוקרטיים, אשר עם קריסת השלטון הקומוניסטי התמודדה בבחירות לפרלמנט. ב-1990 הוא נבחר לפרלמנט הבולגרי, וב-1 באוגוסט, לאחר התפטרות הנשיא המכהן פטר מלאדנוב, הוא נבחר על ידי האספה הלאומית לנשיאה השני של בולגריה. ב-1992 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לנשיאות בולגריה לאחר תום השלטון הקומוניסטי, וז'לב נבחר לתקופת כהונה של חמש שנים. בדצמבר 1993 הוא ביקר בישראל ונאם בפני מליאת הכנסת. ב-1996 הגיש את מועמדותו לתקופת כהונה שנייה, אך בבחירות שנערכו ב-1997 הפסיד לפטר סטויאנוב.
בשנת 2009 הביע את רצונו להחלפת המשטר הפרלמנטרי בבולגריה במשטר נשיאותי, בו "למדינה יש ראש ממשלה וגם נשיא, אך לנשיא יש סמכויות מקיפות מספיק לשלוט ברשות המבצעת".
הערות שוליים

↑  הישיבה המאה-וחמישים-ושש של הכנסת השלוש-עשרה, באתר הכנסת, אוחזר ב-7 באפריל 2012.
↑  Calls for Electing Prime Minister Borisov for Bulgaria's President Gain Momentum (באנגלית)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פטר מלאדנוב | נשיאי בולגריה  1 באוגוסט 1990 – 22 בינואר 1997 | הבא: פטר סטויאנוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810631038705606  BIBSYS: 90622950  BnF: cb12387986b (data)  GND: 119073110  ISNI: 0000 0001 0909 6959  LCCN: n79113654  NKC: jn19990210671  NTA: 148647960  SUDOC: 032954166  VIAF: 64420175   WorldCat (עם VIAF): 64420175
הנרי דייוויס

הנרי גאסאוויי דייוויס (באנגלית: Henry Gassaway Davis‏; 16 בנובמבר 1823 – 11 במרץ 1916) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מוירג'יניה המערבית בין השנים 1871 ל-1883. הוא היה המועמד של המפלגה הדמוקרטית לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות 1904.
דייוויס, שנולד בחווה במחוז הווארד, מרילנד, הפך למנהל רכבת לפני שהתפנה לתחום כריית הפחם והבנקאות כמאגר של חברת פוטומאק ופיידמונט לפחם ורכבות. הוא נבחר לשני בתי המחוקקים של מערב וירג'יניה לפני ששירת בסנאט של ארצות הברית. אחיו הצעיר, תומאס ביל דייוויס, גם שימש בקונגרס. לאחר סיום כהונתו בסנאט, המשיך דייוויס להרחיב את עסקייו. בשותפות עם חתנו, סטיבן בנטון אלקינס, ייסד דייוויס את חברת דייוויס לפחם וקוק והוביל אותה להפוך לאחת מחברות הפחם הגדולות בעולם.
הוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1904 מינתה את אלטון ב. פארקר כמועמד לנשיאות ודייוויס כמועמד לסגן הנשיא. דייוויס נבחר בעיקר בשל יכולתו לספק מימון לקמפיין. בגיל 80, הוא האדם המבוגר ביותר אי פעם שהיה מועמד של מפלגה אמריקאית גדולה. הצמד הרפובליקני של תאודור רוזוולט וצ'ארלס וו. פיירבנקס ניצח בפער גדול. לאחר הבחירות, דייוויס עזר להקים את מכללת דייוויס ואלקינס. הוא מת בוושינגטון הבירה בגיל 92.