מחול עכשיו
היסטוריה > הרבעון מחול בישראל (1998-1993)

בתחילת שנות התשעים שאף גיורא מנור להפוך את השנתון לרבעון, וצירף אליו את רות אשל שבאותה עת סיימה את כתיבת ספרה לרקוד עם החלום – ראשית המחול האמנותי בארץ ישראל 1920-1964. היא פנתה אל ליאור ויינטראוב, איש שיווק מעולה, בחור חיפאי צעיר בן 25, שהוציא לאור עיתון סטודנטים (זום), וכן הפיק עיתונים רבים עבור אוניברסיטאות ברחבי הארץ והיה בעלים של משרד פרסום. הרעיון לצמוח עסקית לכיוון מגזינים בתחום התרבות קסם לו והוא מיקד הרבה מהמרץ והיכולות שלו לפיתוח יוזמה זו יחד עם צוות משרדו. אחרי שיצאו לאור ארבעה גיליונות של מגזין מחול בישראל בפורמט עיצובי חדש ומודרני, בהפצה בכל דוכני העיתונים בארץ ולאחר השקת תוכנית מנויים מוצלחת למגזין, החל הרבעון לקבל תמיכה ממשרד החינוך - מהמועצה הציבורית לתרבות ואמנות – המדור למחול, בניהולה של נילי כהן.
גיליונות חגיגיים יצאו לאור על להקת בת שבע, להקת המחול הקיבוצית, להקת קול ודממה וכן מוספים למחול עם (בעריכת ברכה דודאי ויזרעאלה כהנא). אל הכותבים הוותיקים של שנתון מחול בישראל התווספו גבי אלדור, הניה רוטנברג, יוסי זיידר, אדה דוברובצסקי, מאירה אליאש, דני קרוון וראדו קלפר. באותן שנים, גיורא מנור כתב על מחול בישראל לכתבי עת מקצועיים מובילים בעולם, והוא הוזמן לפסטיבלים שם גייס מבקרים וחוקרי מחול לכתוב לרבעון, ובהם אנדראה אמורט, יוכן שמידט, רוג'ר קופלנד והלמוט שייר.
ויינטראוב היה איש שיווק ויזם מעולה, והמגזין הגיע לתפוצה ארצית ובינלאומית (במגזין היה חלק מובנה באנגלית), פורסמו בו מודעות של מפרסמים גדולים וכן של כל להקות המחול ובתי הספר למחול בישראל, הצטרפו אלפי מנויים והוצאו לאור מוספים מיוחדים. בהמשך הוציא ויינטראוב ומשרדו מגזינים ארציים נוספים בתחום המוזיקה ובתחום התיאטרון. לאורך השנים יצאו לאור 13 גיליונות של הרבעון מחול בישראל.
מחול עכשיו (2000 ואילך)
במהלך 1999 גיורא מנור שכנע את "חבצלת", מוסדות תרבות וחינוך של השומר הצעיר, להפיק כתב עת למחול. התנאי לתמיכה בכתב העת למחול היה מינויה של רות אשל לעורכת והיא קיבלה לידיה את מלוא הסמכויות הקשורות לתכנים. מזכירת המערכת הייתה אורדית קוטלר. הוקמה מערכת שכללה את טולי באומן (נציג "חבצלת"), הניה רוטנברג, דן רונן, גבי אלדור, טלי פרלשטיין, גיורא מנור ורות אשל. רות שינתה את שם כתב העת ל"מחול עכשיו", כשהמאמרים נשאו אופי אקדמי יותר, ועם זאת היו נגישים וידידותיים גם לקהל לא מקצועי. בשנים 2000–2003 נתמך כתב העת על ידי המדור למחול (בניהולה של נילי כהן) שבמועצה הציבורית לתרבות ואמנות, ועל ידי חבצלת.
למרות היקף המכירות וחוות הדעת הטובות, המשיכה "חבצלת" לספוג הפסדים כספיים. לאחר עשר חוברות הודיעה "חבצלת" שהיא נאלצת להפסיק את פעילות כתב העת. רות אשל פנתה אל טליה פרלשטיין, שהייתה בשעתו מנהלת הספרייה הישראלית למחול, בבקשה שהספרייה תשמש בית לכתב העת שהמשיך לקבל תמיכה של משרד החינוך, התרבות והספורט, מינהל תרבות – המחלקה למחול. בין השנים 2004–2005 יצאו לאור שלוש חוברות (גיליונות מס' 11–13), אבל פעילות כתב העת נקטעה לאחר שהספרייה נכנסה לקשיים. קיטוע פעילות כתב העת במשך קרוב לשלוש שנים פגע בו קשות, והוא איבד את המנויים שלו. רק ב-2008 בשלו התנאים לחידוש ההוצאה לאור של מחול עכשיו, ושוב רות אשל חיפשה בית חדש ופנתה אל נאוה צוקרמן שניאותה שתיאטרון תמונע יהיה המו"ל. באותה עת אשל גם ביקשה את הסיוע של הניה רוטנברג ומינתה אותה לעורכת שותפה לגיליונות 14–18. לאחר שהניה רוטנברג פנתה לאפיקים אחרים ועזבה את כתב העת, המשיכה רות אשל לערוך את מחול עכשיו לבדה בסיוע חברי המערכת.
לצד כותבים ותיקים, כמו גיורא מנור, הניה רוטנברג, ג'ודית ברין אינגבר, גבי אלדור, דן רונן, צבי פרידהבר, שי הרלב (שטיינברג), גל אלסטר, ציונה פלד, לאה בן-צבי ויוסי תבור, התווספו כותבים חדשים ובהם דינה רוגינסקי, יונת רוטמן, רחל בילסקי-כהן, ליאורה בינג-היידקר, עינב רוזנבליט, שרי אלרון, ילי נתיב, שלי ביקלס, רן בראון, טליה פרלשטיין-כדורי, יהונתן הרשברג, סמדר וייס, שרון טוראל והרשימה חלקית. רשימת הכותבים הגדלה משקפת את הגידול במספר החוקרים (שלרובם תואר דוקטור) כמו גם את השאיפה של מחול עכשיו להיות עדכני, ולשקף את השינויים המתחוללים בשדה המחול בישראל.