סם פיצוציות
היסטוריה

ייצורם של סמי פיצוציות החל מייד לאחר שהחלה אכיפת חקיקה שאסרה מכירת סמים פסיכואקטיביים מסוימים. בשנת 1912 נחתמה אמנת האופיום הבינלאומית ומדינות שונות בעולם החלו להצטרף אליה. בשנת 1925 נחתם נוסח מתוקן של האמנה ובו נקבע לראשונה מנגנון בקרה על המדינות החותמות. האמנה מגבילה ייצור ומכירת סמים מסוימים כגון מורפיום וקוקאין. עם אכיפת האיסור על שימוש חופשי במורפיום בארצות הברית החל ייצור ושיווק נגזרות כימיות של מורפיום, הבולטת שבהן הרואין שהוא דיאצטיל אסטר של מורפיום, וגם דיבנזוילמורפין (Dibenzoylmorphine) ואצטילפרופיונילמורפין (Acetylpropionylmorphine), הזהים בהשפעתם הפסיכואקטיבית למורפיום, אך לא נאסרו באמנת האופיום.
תופעה זו של סמים פסיכואקטיביים העוקפים את הגבלות אמנת המורפיום הביאה את ועדת הבריאות של חבר הלאומים לאמץ מספר החלטות בניסיון להטיל הגבלה חוקית אף על סמים חדשים אלה. בשנת 1930 נקבעו תקנות חדשות המרחיבות את האיסור על סמים פסיכואקטיביים לאסטרים של מורפיום, כגון אוקסיקודון והידרומורפין (hydromorphone).
בשנות ה-60 וה-70 פותחו בארצות הברית מספר סמים פסיכדליים, אחד הבולטים בהם שווק בכדורים בשנת 1967 בסן פרנסיסקו וכונה DOM או STP‏ (2,5-Dimethoxy-4-methylamphetamine). בניסיון להתגבר על התופעה, ולאפשר העמדה לדין, הורחבה כל העת רשימת הסמים המסוכנים האסורים לשימוש בארצות הברית. מקרה יוצא דופן היה העמדתם לדין של ניקולס סנד וטים סקלי על ייצור נגזרת כימית של LSD בשם ALD-52, סם בעל השפעה דומה ל-LSD, שבאותה העת לא היה סם אסור בארצות הברית. טענת ההגנה של הנאשמים, שהחומר שבייצורו הואשמו אינו בגדר סם אסור, נדחתה על ידי בית המשפט לאחר שנקבע כי חומר הגלם לצורך ייצורו היה LSD, שכבר היה סם אסור. בשלהי שנות ה-70 החלה הפצה של סמים אנלוגיים לפאנציקלידין הידוע בכינויים PCP ו"אבק מלאכים".
במחצית שנות ה-80 החלה הפצה של סמי MDMA, הידועים בכינוי אקסטזי. בתחילת ההפצה ההמונית של האקסטזי לא היו סמים אלה ברשימת הסמים האסורים בחוק בארצות הברית, כמו גם במדינות אחרות. בארצות הברית נזקקו לראשונה לחקיקת חירום כדי לכלול אותם ברשימה. בהמשך נעשה שימוש דומה בחקיקת חירום לשורה של סמים חדשים בהם 2C-B (ידוע בכינוי "רוסקו" על שם מפתחו ממוצא רוסי הפרמקולוג אלכסנדר שולגין), AMT‏ (alpha-Methyltryptamine), ו-BZP‏ (Benzylpiperazine). בשלהי שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 חלה עלייה מחודשת בפופולריות של מתאמפטמינים בארצות הברית, דבר שהוביל להחמרת הפיקוח על הפצת סמים אלה. החמרת הפיקוח מצידה הביאה לפיתוח סמי אלטרנטיביים, ביניהם Methcathinone (המכונה לעיתים cat או jeff) ומתילאמינורקס (4-Methylaminorex, הידוע לעיתים בכינוי אופוריה ו-Ice), עד שגם סמים אלה הוכנסו לרשימת הסמים האסורים.
בשלהי שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21 חלה עלייה חדה בכמות סמי הפיצוציות הנמכרים באינטרנט. חלק מן הקמעונאים כינו סמים אלה "חומרי מעבדה" (במיוחד סמים פסיכדליים נגזרות של Tryptamine ופנתילאמין). סוחרי הסמים קיוו כי מכירת חומרים כימיים אלה במסווה של "חומרי מעבדה" ולא לצריכה אנושית, תאפשר להם לחמוק מן האיסור על מכירת סמים אסורים במדינות רבות כיוון שבמעשה זה חסר היסוד הנפשי ההכרחי להוכחת עבירת סחר בסמים והוא מרכיב הכוונה. ניסיון זה לא מנע ממנהל אכיפת הסמים האמריקני לפשוט על ספקים רבים. בשנת 2004 ניהל מנהל אכיפת הסמים מבצע נרחב נגד סוחרי "חומרי מעבדה" וגייס למאמץ אף את רשויות אכיפת החוק בהודו ובסין. פעולות אלה הביאו להפסקת פעילותם של סוחרי "חומרי מעבדה" רבים באינטרנט אף שהחומרים עצמם לא נכנסו לרשימת הסמים האסורים במדינות רבות בעולם. רוב החומרים שנסחרו כ"חומרי מעבדה" היו בעלי השפעות דומות לסמי הזיות ידועים כגון פסילוציבין ומסקלין.