stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות צרפת הפתוחה 1970
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 35 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
בילי ג'ין קינג (ארצות הברית ארצות הברית) ובוב יואיט (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), ניצחו בתחרות
פרנסואז דיר וז'אן קלוד ברקלה (צרפת צרפת), מנצחי תחרות 1968, הפסידו במשחק הגמר
רוזמרי קזאלס (ארצות הברית ארצות הברית) ואיליה נסטסה (רומניה (1965-1989) רומניה), הודחו בחצי הגמר
מרגרט קורט (אוסטרליה אוסטרליה) וז'ליקו פרנולוביץ' (יוגוסלביה יוגוסלביה), הודחו בחצי הגמר
אולגה מורוזובה ואלכסנדר מטרוולי (ברית המועצות ברית המועצות), הודחו ברבע הגמר
וירג'יניה וייד (בריטניה בריטניה), ויון ציריאק (רומניה (1965-1989) רומניה), הודחו ברבע הגמר
קארן קרנצ'קה וריי רפלס (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב הרביעי
ג'ודי טגארט-דלטון וג'ים מקמנוס (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב הרביעי
מזוג מנצחי תחרות 1969 רק מרגרט קורט (אוסטרליה אוסטרליה) השתתפה בתחרות. במשחק הגמר בילי ג'ין קינג (ארצות הברית ארצות הברית) ובוב יואיט (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) נפגשו עם מנצחי תחרות 1968 פרנסואז דיר וז'אן קלוד ברקלה (צרפת צרפת) וניצחו ב-3 מערכות.
יאן קודש, מנצח התחרות
מרגרט קורט, מנצחת התחרות
אליפות צרפת הפתוחה 1971

| --- | --- |

פרסי התחרות
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  24 במאי 1971 – 6 ביוני 1971 (14 ימים) 
 מספר תחרות:  70 
 עיר מארחת:  פריז 
 אצטדיון:  אצטדיון רולאן גארוס
 זוכה:  גברים:יאן קודש (צ'כוסלובקיה) נשים:איבון גולגונג (אוסטרליה) זוגות גברים: ארתור אש/מרטי ריסן (ארצות הברית) זוגות נשים: גייל שריף/פרנסואז דיר (צרפת) זוגות מעורבים:פרנסואז דיר/ז'אן קלוד ברקלה (צרפת)
 
 → אליפות צרפת הפתוחה 1970 אליפות צרפת הפתוחה 1972 ← 
 
אליפות צרפת הפתוחה 1971 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי חימר באצטדיון רולאן גארוס בפריז. התחרויות התחילו ב-24 במאי והסתיימו ב-6 ביוני. זו הייתה האליפות ה-70 מאז ייסודה.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו 76 זוגות. להלן הזוגות שקיבלו דירוג:
איליה נסטסה ויון ציריאק, (רומניה (1965-1989) רומניה), מנצחי תחרות 1970, הודחו בסיבוב השני
ארתור אש ומרטי ריסן (ארצות הברית ארצות הברית), ניצחו בתחרות
בוב לוץ וצ'רלי פסרל (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו ברבע הגמר
טום גורמן וסטן סמית' (ארצות הברית ארצות הברית), הפסידו במשחק הגמר
יאן קודש וולדימיר זדניק (צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה), הודחו בסיבוב השלישי
דיק קרילי ואלן סטון, (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב השלישי
ג'ון אלכסנדר ופיל דנט (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב השלישי
אלכסנדר מטרוולי (ברית המועצות ברית המועצות) וקליף ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית), הודחו ברבע הגמר
מנצחי תחרות 1970 איליה נסטסה ויון ציריאק, (רומניה (1965-1989) רומניה) הודחו בסיבוב השני. במשחק הגמר ארתור אש ומרטין ריסן (ארצות הברית ארצות הברית) נפגשו עם טום גורמן וסטן סמית' (ארצות הברית ארצות הברית) וניצחו ב-5 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 34 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
גייל שריף ופרנסואז דיר (צרפת צרפת) מנצחות תחרות 1970, ניצחו בתחרות
מרגרט קורט ואיבון גולגונג (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בחצי הגמר
אולגה מורוזובה (ברית המועצות ברית המועצות) ווירג'יניה וייד, הודחו בסיבוב השלישי
ננסי ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית) וקרי מלוויל (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בסיבוב השלישי
במשחק הגמר מנצחי תחרות 1970 גייל שריף ופרנסואז דיר (צרפת צרפת) נפגשו עם הזוג הלא מדורג הלן גורלי וקרי האריס (אוסטרליה אוסטרליה) וניצחו בשתי מערכות. לפרנסואז דיר זה היה הניצחון החמישי ברציפות בתחרויות זוגות נשים באליפות צרפת בפתוחה.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 35 זוגות. להלן זוגות שזכו בדירוג:
מרגרט קורט (אוסטרליה אוסטרליה) ומרטי ריסן ארצות הברית ארצות הברית), הודחו בסיבוב השלישי
פרנסואז דיר וז'אן קלוד ברקלה (צרפת צרפת), מנצחי תחרות 1968, ניצחו בתחרות
אולגה מורוזובה ואלכסנדר מטרוולי (ברית המועצות ברית המועצות), הודחו בחצי הגמר
גייל שריף (צרפת צרפת) ורוברט קרמייקל (אוסטרליה אוסטרליה), הודחו בחצי הגמר
מנצחי תחרות 1970 בילי ג'ין קינג (ארצות הברית ארצות הברית) ובוב יואיט (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה) לא השתתפו בתחרות. במשחק הגמר מנצחי תחרות 1968 פרנסואז דיר וז'אן קלוד ברקלה (צרפת צרפת) נפגשו עם הזוג הלא מדורג ויני שו (בריטניה בריטניה) ותומאס לאיוס (ברית המועצות ברית המועצות) וניצחו בשתי מערכות.
יאן קודש, מנצח התחרות
איבון גולגונג, מנצחת התחרות
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר

| --- | --- |

קירן קאלקין, זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2024
 מיקום הטקס:  לוס אנג'לס, קליפורניה
 מדינה:  ארצות הברית
 הגוף המעניק:  האקדמיה האמריקאית לקולנוע
 תקופת הפרס:  1936–הווה (כ־89 שנים) 
 www.oscars.org
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (באנגלית: Academy Award for Best Supporting Actor) הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע בגין הופעה של שחקן בתפקיד משני, והוא מייצג את ההכרה שהשחקן הופיע בצורה יוצאת מן הכלל. המועמדים והזוכה בקטגוריה זו נבחרים על ידי חברי האקדמיה, וההודעה על הזכייה מתבצעת בטקס פרסי האוסקר.
רקע

במשך 87 השנים שחלפו מאז ייסוד הקטגוריה, בהתחשב במצבי שוויון וזכייה נשנית, האקדמיה האמריקאית לקולנוע העניקה 87 פרסי אוסקר ל-78 שחקנים שונים. הזוכים בפרס אוסקר מקבלים פסלון זהב המכונה "אוסקר". קודם טקס האוסקר ה-16 (1943), קיבלו הזוכים שלט. הזוכה הראשון בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, הוא וולטר ברנן שכובד בטקס האוסקר ה-9 (1936) בשל הופעתו ב"בוא וקבל את זה".
עד טקס האוסקר ה-8 (1936), מועמדות עבור פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, כללה את כל סוגי השחקנים, אם על הופעה בתפקיד ראשי, ואם על הופעה בתפקיד משני. בטקס האוסקר ה-9 (1937), עקב תלונות על ההעדפה של שחקנים ראשיים משום שהם נמצאים רב הזמן על המסך, נפתחה קטגוריה נפרדת לשחקנים בתפקיד משנה; פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
שיאים

| שיא | השחקן הטוב ביותר | השחקן הטוב ביותר | שחקן המשנה הטוב ביותר | שחקן המשנה הטוב ביותר | סך הכל (השיא הגדול ביותר) | סך הכל (השיא הגדול ביותר) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שחקן עם הפרסים הרבים ביותר |   דניאל דיי-לואיס   | 3 פרסים | וולטר ברנן | 3 פרסים | דניאל דיי-לואיס   וולטר ברנן   ג'ק ניקולסון | 3 פרסים |
| שחקן עם המועמדויות  הרבות ביותר | ספנסר טרייסי   לורנס אוליבייה | 9 מועמדויות | וולטר ברנן   קלוד ריינס   ארתור קנדי   ג'ק ניקולסון | 4 מועמדויות | ג'ק ניקולסון | 12 מועמדויות |
| שחקן עם המועמדויות  הרבות ביותר  שאף פעם לא זכה | פיטר או'טול | 8 מועמדויות | קלוד ריינס   ארתור קנדי | 4 מועמדויות | פיטר או'טול | 8 מועמדויות |
| הזוכה המבוגר ביותר | הנרי פונדה | בן 76 | כריסטופר פלאמר | בן 82 | כריסטופר פלאמר | בן 82 |
| המועמד המבוגר ביותר | ריצ'רד פרנסוורת' | בן 79 | כריסטופר פלאמר | בן 88 | כריסטופר פלאמר | בן 88 |
| הזוכה הצעיר ביותר | אדריאן ברודי | בן 29 | טימותי האטון | בן 20 | טימותי האטון | בן 20 |
| המועמד הצעיר ביותר | ג'קי קופר | בן 9 | ג'סטין הנרי | בן 8 | ג'סטין הנרי | בן 8 |
וולטר ברנן הוא היחיד שזכה בפרס אוסקר 3 פעמים. אחריו, שישה שחקנים שזכו בפרס פעמיים, והם: אנתוני קווין, מלווין דאגלס, מייקל קיין, פיטר יוסטינוב, ג'ייסון רוברדס, כריסטוף ואלץ ומהרשלה עלי. רוברדס הוא היחיד שזכה בפרס פעמיים ברציפות.
השחקנים בעלי מספר המועמדויות הגבוה ביותר בקטגוריה זאת (4 מועמדויות), הם: וולטר ברנן, ג'ק ניקולסון, קלוד ריינס וארתור קנדי, אך ריינס וקנדי, שניהם, לא זכו אף פעם בפרס. השחקנים שהיו מועמדים לפרס 3 פעמים ואף פעם לא זכו: צ'ארלס ביקפורד, ג'ף ברידג'ס, רוברט דובאל, אד האריס ואל פצ'ינו.
הרולד ראסל היה השחקן היחיד שקיבל שני פרסי אוסקר על אותה הופעה, כשהוא זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס אוסקר לשם כבוד, עבור תפקידו בסרט "שנות חיינו היפות ביותר". בארי פיצג'רלד ב"הולך בדרכי" הוא השחקן היחיד שהיה מועמד גם לקטגורית השחקן הטוב ביותר, וגם לקטגורית שחקן המשנה הטוב ביותר על אותה הופעה, וזכה במועמדות השנייה. (כיום, ניתן לבחור באיזו קטגוריה יהיה השחקן מועמד).
רוברט דה נירו (הסנדק חלק שני, דון ויטו קורליאונה) הוא הזוכה היחיד בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר על תפקיד, בו זכה השחקן מרלון ברנדו, (הסנדק, דון ויטו קורליאונה) בקטגוריית השחקן הטוב ביותר. דה נירו ובניסיו דל טורו הם הזוכים היחידים בקטגוריה זו שהופיעו בשפה זרה.
הית' לדג'ר הוא השחקן היחיד שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לאחר מותו, (האביר האפל, הג'וקר).
הזכייה המוקדמת ביותר של אדם שעדיין חי, ג'ורג' צ'קיריס (1961).
זוכים ומועמדים

הערה: הזוכה מסומן בצהוב
זוכים ומועמדים > המאה ה-21

| העשור השלישי> 2020 |  |
| --- | --- |
דניאל קלויה בתפקיד פרד המפטון (מתוך "יהודה והמשיח השחור").: 
סשה ברון כהן בתפקיד אבי הופמן (מתוך "משפט השבעה משיקגו").: 
לזלי אודום ג'וניור בתפקיד סם קוק (מתוך "לילה אחד במיאמי").: 
 פול ראצ'י בתפקיד ג'ו  (מתוך "צלילי מטאל").: 
לקית' סטנפילד בתפקיד ויליאם "ביל" אוניל (מתוך "יהודה והמשיח השחור").: 
2021: 
טרוי קוטסור בתפקיד פרנק רוסי (מתוך "CODA").: 
קירן היינדס בתפקיד פופ (מתוך "בלפסט").: 
ג'סי פלמונס בתפקיד ג'ורג' ברבנק (מתוך "כוחו של הכלב").: 
ג'יי קיי סימונס בתפקיד ויליאם פראולי (מתוך "הזוג ריקרדו").: 
קודי סמית-מקפי בתפקיד פיטר גורדון (מתוך "כוחו של הכלב").: 
2022: 
קי הוי קואן בתפקיד ווימונד וואנג (מתוך "הכול בכל מקום בבת אחת").: 
בריאן טיירי הנרי בתפקיד ג'יימס (מתוך "גשר צר מאוד").: 
ברנדן גליסון בתפקיד קולם דוהרטי (מתוך "רוחות אינישרין").: 
ג'אד הירש בתפקיד הדוד בוריס (מתוך "הפייבלמנים").: 
בארי קיוגאן בתפקיד דומניק קירני (מתוך "רוחות אינישרין").: 
2023: 
רוברט דאוני ג'וניור בתפקיד לואיס סטראוס (מתוך "אופנהיימר").: 
ראיין גוסלינג בתפקיד קן (מתוך "ברבי").: 
רוברט דה נירו בתפקיד ויליאם הייל (מתוך "רוצחי פרח הירח").: 
סטרלינג קיי בראון בתפקיד קליפורד "קליף" אליסון (מתוך "מעשייה אמריקאית").: 
מארק ראפלו בתפקיד דאנקן וודרבורן (מתוך "מסכנים שכאלה").: 
2024: 
קירן קאלקין בתפקיד בנג'י קפלן (מתוך "כאב אמיתי"): 
גאי פירס בתפקיד הריסון לי ואן בורן האב (מתוך "הברוטליסט"): 
ג'רמי סטרונג בתפקיד רוי כהן (מתוך "המתמחה"): 
יורה בוריסוב בתפקיד איגור (מתוך "אנורה"): 
אדוארד נורטון בתפקיד פיט סיגר (מתוך "אנונימי לגמרי"):
ראו גם

פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר
היסטוריה של טורקיה

שורשיה של ההיסטוריה של טורקיה נעוצים בתולדותיו של שטח המהווה כיום את הרפובליקה של טורקיה, וכונה באופן מסורתי בכינויים "אסיה הקטנה" או "אנטוליה" בהתייחס לחלקו הארי שבאסיה, בעוד שתראקיה תיארה את חלקה האירופי של המדינה.
האזור הוא בין הראשונים שבהם התפתחו יישובי קבע חקלאים בעולם. תולדותיו שזורים בתולדות המזרח התיכון מן העת העתיקה ועד ימינו. לפעמים שימשה "אסיה הקטנה" צומת חשוב בין אימפריות שונות ולפעמים הייתה בעצמה מרכזה של אימפריה חשובה שחלשה על שטחים שגבולם חרג בהרבה מגבולותיה של אסיה הקטנה.
האימפריה האחרונה ששלטה על אסיה הקטנה היא האימפריה העות'מאנית וממנה נוצרה המדינה הטורקית המודרנית במחצית הראשונה של המאה ה-20. טורקיה התנערה באופן חלקי מהעבר העות'מאני שלה ואימצה זהות מודרנית יותר וכיום היא בין המדינות החשובות במזרח התיכון.
רקע גאוגרפי

המושג "אנטוליה" (יוונית Ανατολία מ-Aνατολή - "מזרח", טורקית Anadolu) נטבע בעת העתיקה על ידי היוונים, והוא מתייחס לחצי האי שתופס את חלקה המערבי של טורקיה של ימינו, והגובל בים השחור מצפון, בים האגאי ממזרח ובים התיכון מדרום. ממזרח תחומה אנטוליה על ידי קו דמיוני המפריד בינה לבין יתר חלקי אסיה. עם זאת גם במושג זה נעשה לעיתים קרובות שימוש גאוגרפי צר יותר, המתאר רק את ערבות אנטוליה או רמת אנטוליה, היינו הרמה שבמרכז טורקיה המוקפת בהרי הפונטוס מצפון ובהרי הטאורוס מדרום.
גם המושג "אסיה הקטנה" (יוונית Μικρά Ασία, לטינית Asia Minor) נולד בעת העתיקה, ובמקור התייחס גם הוא רק לחלקה המערבי של טורקיה, בין הים האגאי ממערב ועד נהר קיזילאירמאק שבמרכז טורקיה ממזרח. נהר זה שימש קו גבול במספר הזדמנויות בהיסטוריה, הן בתקופת החתים והן במאה ה-6 לפנה"ס עת סימל את הגבול המערבי של תחום ההשפעה הפרסית. עם זאת, בדרך כלל משמשים כיום שני המושגים - "אסיה הקטנה" ו"אנטוליה" - לציון כל חלקה האסיתי של טורקיה.
לאורך חלק ניכר מההיסטוריה, התנהלו חלקיה השונים של טורקיה - בעיקר מזרחה ומערבה - במאובחן זה מזה, והושפעו על ידי כוחות שונים. מזרח אנטוליה היה נתון מסוף האלף השני לפנה"ס להשפעה ארמנית, אשורית ופרסית, בעוד שאת מערבה שטפו גויי הים, שבטים הודו אירופים והשבטים ההלנים. גם לאורך ימי הביניים שימשה טורקיה כקו חזית בין הסאסאנים, העמים הטורקים והמונגולים ממזרח, לבין התרבות הנוצרית-יוונית ששלטה בחופיה המערביים.
שטחה הגדול של טורקיה (כ-780,000 קמ"ר) והעובדה כי היא שוכנת במפגש היבשות אסיה ואירופה, הביא לכך שדברי ימיו של חבל ארץ זה נמתחים עמוק אל תוך הפרהיסטוריה ומתאפיינים באין ספור תהפוכות, מלחמות ומאבקים. החל בעת העתיקה ועד לתקופה המודרנית, כמעט שלא הייתה מדינה, ממלכה או אימפריה בעלת משמעות בתקופתה, שחייליה לא דרכו על אדמה זו ולא הותירה בה את השפעתם. חאתים, חתים, פריגים, קימרים, אשורים, מדאים, ארמנים, פרסים, יוונים ורומאים פקדו אותה בעת העתיקה. ימי הביניים הביאו עמם את הצלבנים ואת השבטים הטורקים שהתמודדו עם האימפריה הביזנטית עד שהכריעו אותה. גם בעת החדשה, לאחר מפלת האימפריה העות'מאנית, נלחמו הטורקים על אדמתם כנגד רוסים, צרפתים, איטלקים ובריטים.
פרהיסטוריה

חצי האי אסיה הקטנה המהווה את רוב שטחה של טורקיה המודרנית, הוא מהאזורים העתיקים בעולם המיושבים ברציפות מאז תקופת האבן. תושבי האזור דיברו במשך ההיסטוריה שפות הודו-אירופיות, שפות שמיות ושפות חורו-אוררטיות, לפי השלטון והתקופה.
בתחומי אסיה הקטנה נתגלו במהלך המאה ה-20 מספר תלים מהעתיקים בעולם. בגבקליטפה (Göbeklitepe) שליד העיר אורפה בדרום-מזרח טורקיה, נתגלו ממצאים המתוארכים לשנת 9000 לפנה"ס בערך. האתר שלפי ההנחה שימש כאתר פולחן בלבד, כולל את מקדשי האבן הידועים העתיקים בעולם. לאחר תחילת האלף ה-8 לפנה"ס האתר נינטש וכוסה באדמה באופן מכוון.
בנבאלי ג'ורי (Nevali Cori) בעמק הפרת במזרח טורקיה, אשר יושב סביב שנת 8000 לפנה"ס, התגלו פסלי דמויות אדם קטנים מחרס שנשרף בטמפרטורה של 500 עד 600 מעלות צלזיוס, ונראה ששמשו כמתת בטקסי פולחן. עוד ממצא ייחודי לאתר זה הוא פסלי דמויות אדם מאבן גיר הנחשבים לפסלים העתיקים ביותר שפוסלו בקנה מידה מציאותי.[דרוש מקור]
חשיבות מיוחדת נודעת לצ'טלהויוק (Çatalhöyük) במישור קוניה אשר תואר על ידי הארכאולוג ג'יימס מלארט כ"עיר הקדומה בעולם". ממצאים בתל בין 18 השכבות מעידים על קיומה של חברה שוויונית ומתקדמת, בעלת דת מפותחת ועשירה בסמלים, כבר בסביבות שנת 7500 לפנה"ס. תושבי צ'טלהויוק רכשו יכולות חקלאיות ובייתו בעלי חיים בשלבים המאוחרים להתקיימותו של היישוב.
בהג'ילר (Hacilar) הסמוך לעיר בורדור שבדרום-מערב טורקיה התגלו אמצעים לעיבוד מזון כמו אבני רחיים ועלי ומכתש; ובצ'איאונו שליד דיארבקיר, אשר נושב בין 7200 ו-6600 לפנה"ס, נחשפו עדויות לכך שתושביו היו הראשונים אשר בייתו את החזיר.
תקופת הברונזה (אמצע האלף ה-4 לפנה"ס עד סוף האלף ה-2 לפנה"ס) > החאתים

במאות ה־30 עד ה־20 לפנה"ס יישבו החאתים את אסיה הקטנה. שמם נבע מכינויה של אנטוליה בפי האשורים - "ארץ החאתי". האשורים היו מעורבים במידה ניכרת בסחר עם ארץ החאתים, ועדות לכך הן מושבות הסוחרים הרבות שהקימו, ואשר נבנו בסמוך לערים קיימות. החשובה מבין המושבות הייתה קָרוּם־כַּנֵש אשר נבנתה בסמוך לקילטפה. על רשומות שנתגלו במושבה נחקקו תיעודי סחר, ובהם אזכורים לשמות הודו־אירופיים.
תקופת הברונזה (אמצע האלף ה-4 לפנה"ס עד סוף האלף ה-2 לפנה"ס) > טרויה

טרויה (או "איליון") הייתה עיר קדומה בצפון מערב טורקיה, שנזכרה בכתביו של הומרוס, ובמיוחד בסיפורים העוסקים במלחמת טרויה. העיר נוסדה באלף ה-3 לפנה"ס ושגשגה לאורך תקופת הברונזה, בין היתר בשל מיקומה החולש על הדרדנלים ועל המעבר הימי מהים האגאי אל הים השחור. טרויה המשיכה להתקיים גם בתקופת הברזל ועד למאה ה-1 לפנה"ס.
בעיר נחשפו 9 שכבות עקריות, והשכבה השביעית היא זו שזוהתה על ידי היינריך שלימן (Heinrich Schliemann) כעיר בתקופת מלחמת טרויה. בתקופה זו התגוררו בעיר בין 5,000 ל-10,000 תושבים, והיא נזכרה במקרות חתים בשם "ווילושה" (Wi-lu-ša), וייתכן שגם במקורות מצרים.
תקופת הברונזה (אמצע האלף ה-4 לפנה"ס עד סוף האלף ה-2 לפנה"ס) > החתים

החִתּים, עם דובר שפה הודו־אירופית, פלשו לאסיה הקטנה בשלהי המאה ה־20 לפנה"ס, אם כי יש הגורסים שהיו ילידי אנטוליה.[דרוש מקור] הם ירשו את מקומם של החאתים והגיעו לשיא כוחם בשנים 1680 עד 1180 לפנה"ס, עת נמנו עם הגדולות שבמעצמות העולם העתיק. החתים היו העם הראשון שלמד את תורת הברזל[דרוש מקור], דבר שהעניק להם יתרון בשדה הקרב.
הדמויות העתיקות ביותר שנקשרות לעברם של החתים הם המלכים פמבש, פיתחנש ואניתש. האחרון בהם כבש את קילטפה והפכה לבירה החתית הראשונה. מאה שנה לאחר מכן הרחיב המלך לברנש הראשון את גבולות ממלכתו, ובנו, חתושיליש הראשון הקרוי גם לברנש השני, העביר את הבירה לחתושש.
תקופת האימפריה החתית החלה בשלטון המלך תודחליאש השני בסביבות שנת 1400 לפנה"ס. בשיאה נמתחו גבולות האימפריה על פני רובה של טורקיה המודרנית ועל חלקים ניכרים בסוריה ועד לנהר הפרת במזרח. בימי יורשיו, אַרְנוּוַאנְדַש השלישי ושופיליליומש השני, הסתערו גויי הים על הממלכה, ובשנת 1190 לפני הספירה לערך הפך שבט הקשקה את חתושש לעיי חורבות, והאימפריה החתית קרסה.
עם מפלת החתים, קמו ערי מדינה ריבוניות בצפון סוריה ודרום מזרח אנטוליה. ערים אלו כונו בפי החוקרים הממלכות החתיות החדשות. תושבי הממלכות היו ברובם קיליקים ותרבותם לווית־חורית. על הערים משלו מלכים אשר טענו לירושה ממלכי החתים. במאה ה-10 לפנה"ס נפלו רבות מהערים בחלקה המזרחי של אסיה הקטנה לידי ארם, אולם זו נדחקה הצידה על ידי אשור.
התנגדות לאשורים החלה בימי שלמנאסר השלישי, ויורשיו נאלצו להאבק עם ברית סורית־חתית בשיתוף אוררטו. תגלת פלאסר השלישי מאשור הצליח להביס את הברית והחל לספח את ערי המדינה לאימפריה האשורית. תהליך הסיפוח של הערים שממזרח לנהר קיזילאירמאק הושלם על ידי סרגון השני במאה ה-8 לפנה"ס, והממלכות החתיות החדשות האלה חדלו להתקיים במזרחה של טורקיה.
תקופת הברונזה (אמצע האלף ה-4 לפנה"ס עד סוף האלף ה-2 לפנה"ס) > היאסה-אזי

החתים הזכירו במקורותיהם במספר הזדמנויות את ברית הממלכות "היאסה" ו"אזי" אשר שכנו ממזרח לממלכתם. ממלכת היאסה תפסה את צפון מזרחה של אסיה הקטנה, ואילו אזי שכנה מדרום לה ועד לנהר פרת. לא ברור אם ממלכות אלה היו ממוצא הודו-אירופי או חורי, אך מקובל כי עמים אלה הם מאבותיהם של הארמנים. כתובות חתיות מתחילת המאה ה-14 לפנה"ס מזכירות את שתי הממלכות אשר ישבו באזור ימת ואן במזרח אסיה הקטנה, ומציינות כי ביניהן לבין החתים התקיימו יחסים בלתי יציבים שנמשכו לאורך כל המאה ה-13 לפנה"ס. יחסים אלה נעו בין מצב של מלחמה שבמהלכה לקחו שני הצדדים שבויים, ומאידך, שניים ממלכי היאסה - מריא והוקאנה - נטלו להן נסיכות חתיות לנשים. הברית ספגה מפלה מידי המלך החתי מורשיליש השני בשנת 1315 לפנה"ס, ולאחריו לא נזכרה עוד במקורות חתים או אשורים ככוח פוליטי מאוחד.
המחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס > אוררטו

אוררטו (אוררטית "ביאינילי" "Biainili") התקיימה סביב ימת ואן במזרח טורקיה, החל בשנת 1000 לפנה"ס לערך ועד שנת 585 לפנה"ס. היא נזכרה בתנ"ך בשם "אררט", ובשיאה, בשנת 743 לפנה"ס, השתרעה אוררטו על פני שטח של כחצי מיליון קמ"ר, מנהר קורה בצפון (כיום בגאורגיה) ועד מישורי צפון מסופוטמיה בדרום, וממפרץ איסכנדרון בים התיכון במערב ועד לימת אורמיה במזרח.
מקורותיה של אוררטו בשבטים הנאירים שישבו סביב ימת ואן, ואשר חלקם לפחות נמנו על שבטי ממלכות היאסה ואזי שקדמו להם. אוררטו נזכרה במאה ה-9 לפנה"ס כיריבתה של אשור, ובין שתי הממלכות ניטש מאבק עיקש עד שקיעתה של אשור זמן לא רב לפני שגם אוררטו ירדה מעל בימת ההיסטוריה. למרות המלחמות המתמשכות עם אשור הייתה לתרבות האשורית השפעה רבה על האוררטים אשר אימצו את כתב היתדות האכדי. מאידך הוכנס חיל הפרשים לשורות צבא אשור עקב השפעה אוררטית שחיל זה עמד במרכז כוחה הצבאי.
במחצית הראשונה של המאה ה-8 לפנה"ס התרחבה אוררטו מזרחה לעבר ימת סוואן שבארמניה, והייתה לאחד הכוחות המשמעותיים במזרח הקדום באותה עת. מלכה, ארגישטי הראשון, הצליח להדוף את התקפות אשור בהנהגת שלמנאסר הרביעי וצבאותיו אף הגיעו עד לעיר בבל וכבשו אותה מידי האשורים. הוא ייסד מספר ערים חדשות, ובהן את ארבוני (Erebuni) היא ירוואן, בירת ארמניה המודרנית. בתקופה זו התרחבה השפעת אוררטו אל צפון סוריה והיא שלטה על דרכי המסחר העיקריות ממערב אסיה למסופוטמיה. השפעות התרבות האוררטית ניכרו בחופי הים התיכון, באסיה הקטנה ואפילו ביוון.
האוררטים היו בעיקרם עובדי אדמה. הם עיבדו את העמקים והמישורים שבין ההרים, וגידלו עדרי צאן, בקר וסוסים. הם רכשו ידע ומומחיות בבנייה באבן ובעיבוד מתכות, ועמדו בקשרי מסחר עם הפריגים, המצרים והאטרוסקים. האוררטים בנו אמות מים, סכרים ודרכים וכרו מכרות, וקיימת סברה כי הם היו הראשונים שעשו שימוש בקמרון חבית במזרח הקדום.
במקביל לשקיעת אשור בסוף המאה ה-7 לפנה"ס, חלו תמורות גם באוררטו. בתקופה זו פלשו הסקיתים והמדאים לאוררטו, ובאתרים אוררטים רבים נתגלו עדויות להרס בשריפה. נראה כי הממלכה עברה תהליך של חילופי שושלות מלוכה, עד שבשנת 585 לפנה"ס הייתה לחלק ממדי, תהליך שייתכן והחל עד שלושה עשורים קודם לכן.
המחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס > ממלכות מערב אסיה הקטנה

בריק הפוליטי שהותירו החתים, קמו בחלקה המערבי של אסיה הקטנה מספר ממלכות ובריתות של ערי מדינה. חלקן, כמו לידיה וקאריה וברית הערים של ליקיה, החלו את דרכן כממלכות חתיות חדשות הרחק מהישג ידם של האשורים. לעומתן פריגיה, המזוהה עם משך במקורות אשורים, הוקמה על ידי הפריגים, שבט הודו-אירופי שהיגר למרכז אסיה הקטנה החל בשנת 1200 לפנה"ס לערך.
במקביל, לקראת סוף האלף השני לפנה"ס ובתחילת האלף הראשון לפנה"ס, החלה התיישבות של שבטים הלנים לאורך חופיו המזרחיים של הים האגאי ובתראקיה. הראשונים היו ככל הנראה האיונים שהתיישבו באיוניה, לאורך מרכז החוף האגאי של אסיה הקטנה ובאיים כיוס וסמוס, והקימו ברית של 12 ערים איוניות. מצפון לאיוניה התיישבו האיולים באיוליס ובמישור טרואד (סביב טרויה), וכן באי לסבוס. באזור קאריה לאורך החוף הדרומי, כמו גם באי רודוס, התיישבו שבטים דורים. המהגרים ההלנים התערו באוכלוסייה ההודו-אירופית המקומית.
פריגיה ביססה את מעמדה כממלכה עצמאית במרכז מערב אסיה הקטנה במאה ה-8 לפנה"ס, אך לאחר התקפות הקימרים בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס, לא התאוששה עוד. לקראת סוף המאה ה-7 לפנה"ס הפכה לידיה שממערב לה לכוח החזק באזור. לידיה הניסה את הקימרים מאסיה הקטנה, והשתלטה על כל שכנותיה למעט ליקיה שמדרום לה ואשר הצליחה לשמור על עצמאותה. המצאת המטבע מיוחסת לתושבי לידיה, כנראה בתקופת המלך קרויסוס. קרויסוס פאר את סרדיס בירתו ובנה גם את מקדש ארטמיס באפסוס שהיה לאחד משבעת פלאי תבל בעולם העתיק. באיוניה התבלטה העיר מילטוס הן כמרכז מסחרי והן כמוקד תרבותי אשר שגשג בין 700 ל-500 לפנה"ס, וממנו יצאה האסכולה המילטית. ערים חשובות נוספות היו אפסוס ופוקיאה (Phocaea).
לידיה המשיכה לפרוח עד שקרויסוס אזר אומץ והתקיף את הפרסים. הוא הובס על ידי כורש בקרב סמוך לנהר קיזילאירמאק בשנת 546 לפנה"ס, והממלכה האחמנית איחדה את כל אסיה הקטנה תחת שלטונה.
אסיה הקטנה בתקופת הממלכה האחמנית > כיבוש אסיה הקטנה על ידי הפרסים

אסיה הקטנה נכבשה על ידי הפרסים בשני שלבים. בשלב הראשון נכבש חלקה המזרחי, ולאחר מכן המערבי.
כיבוש אוררטו במזרח על ידי מדי היה הדרגתי וייתכן שהחל כבר בשנת 612 לפנה"ס. עם זאת מספר מקורות תומכים בכך שהמהלך הושלם רק בשנת 585 לפנה"ס:
לפי קסנופון נשלטה "ארמניה" (היא אוררטו) בידי מלך מהשושלת האורונטידית ולא נכבשה על ידי מדי, אלא בתקופת המלך המדאי אסטיאגס שמלך מ-585 לפנה"ס.
ברוח דומה ציין גם סטראבון כי "ארמניה הגדולה" שלטה בכל אסיה לאחר שהביסה את האשורים, ושלטון זה נשלל ממנה רק בתקופתו של המלך אסטיאגס.
הנביא ירמיהו קרא בשנת 593 לפנה"ס לערך לממלכות אררט ומדי לעלות על בבל.
מאידך, ידוע כי צבאות מדי וממלכת לידיה התקוטטו ביניהם משך 15 שנה לאורך הספר שבין שתי הממלכות, שעבר באזור נהר קיזילאירמאק במרכז אנטוליה. מאבקים צבאיים אלה באו לכלל סיום בקרב האליס שהתקיים ביום 28 במאי 585 לפנה"ס סמוך לנהר האליס, הוא הקיזילאירמאק, ואשר הסתיים בפתאומיות בעקבות ליקוי חמה שפורש על ידי הצדדים כסימן מהאלים להפסקת הלוחמה. שביתת נשק זו התקיימה משך 40 שנה, ולידיה ומדי חילקו ביניהן את השליטה ברוב שטחה של אסיה הקטנה.
בשנת 550 לפנה"ס השתלט כורש על מדי שהפכה לחלק מהממלכה האחמנית. ארבע שנים לאחר מכן, אזר קרויסוס מלך לידיה אומץ, והתקיף את הפרסים. קרויסוס נועץ באורקל לפני הקרב, ונסמך על נבואתה כי אם יתקיף תגיע ממלכה גדולה אל קיצה. בדיעבד הסתבר כי האורקל כיוונה ללידיה, ממלכתו שלו, ובשנת 546 לפנה"ס הסתערו צבאות כורש וכבשו את לידיה ואת ברית הערים של ליקיה, ישות עצמאית קטנה בדרום-מערב אסיה הקטנה. הפרסים הגיעו עד לים האגאי ואף חצו אותו וכבשו את תראקיה. בכך החלה תקופה בת יותר ממאתיים שנים, שנמשכה עד שנת 334 לפנה"ס, עת כבש אלכסנדר הגדול את אסיה הקטנה מידי הפרסים.
במסגרת הממלכה האחמנית חולקה אסיה הקטנה, כמו האימפריה הפרסית כולה, למחוזות (סטרפות), ובראש כל אחד מהם עמד סטרפ (בתנ"ך אֲחַשְׁדַּרְפָּן). מחוזות אסיה הקטנה היו יאונה (איוניה), פמפיליה, פפלגוניה, קפדוקיה, קאריה, לידיה, קיליקיה וארמניה. הרודוטוס חילק את הממלכה האחמנית ל-20 מחוזות לפי העמים שנכללו בהם והיקף המיסים שנדרשו לשלם, ואסיה הקטנה כוסתה לפי חלוקה זו על ידי מחוזות 1, 2, 3, 4 ו-13. דריווש הראשון הקים את דרך המלך הפרסית שקישרה את סרדיס בלידיה אל שושן בפרס, וחצתה אגב כך את כל אסיה הקטנה ממזרח למערב.
אסיה הקטנה בתקופת הממלכה האחמנית > המרד האיוני ומלחמות פרס-יוון

נראה כי משך 50 שנה נשמר שקט יחסי ברחבי אסיה הקטנה. ערי איוניה במערב נהנו ממידה רבה של אוטונומיה תחת השלטון הפרסי, אך סבלו מזרועם הקשה של שליטים מקומיים שמונו לתפקידם על ידי הפרסים, מעול המיסים ומחובת השירות הצבאי שנכפתה עליהן. בשנת 500 לפנה"ס לערך, מרדו ערי איוניה בפרסים בסיוען של אתונה ושל ארתריאה, והמרד התפשט לאורך כל חופי הים האגאי. המרד דוכא תוך שש שנים והוכרע באופן סופי בקרב לאדה בשנת 494 לפנה"ס. מילטוס הושמה במצור וחרבה. הפרסים לא הענישו את הערים המורדות, אלא הרגיעו את התסיסה שגרמה למרד על ידי הדחת שליטיהן הטיראנים וכינון משטר דמוקרטי בחלק מהן. לעומת זאת, העזרה אותה הגישו ערי יוון ואתונה בראשן למורדים, שימשה לדריווש הראשון ולקסרסס אחריו, אמתלה לפלוש ליוון.
מלחמת פרס–יוון נערכה משני צידיו של הים האגאי עד שהוכרעה באופן סופי לטובת היוונים בקרב מיקאלה שבאיוניה בשנת 479 לפנה"ס. מפלת הפרסים הביאה להתבססותה של אתונה כמעצמה, למרידה חוזרת של ערי החוף האגאי, ולהקמת הליגה האטית-דלית ב-477 לפנה"ס. ליגה זו שמה לה למטרה, בין היתר, לשחרר את היוונים שהיו תחת השלטון הפרסי באיוניה ובמספר איים בים האגאי. הלכה למעשה השתייכו כל ערי החוף האגאי באסיה הקטנה לליגה זו, ולא לממלכה הפרסית, עד לפירוק הליגה בשנת 404 לפנה"ס. הדבר זכה לאישור גם בשלום קאליאס משנת 449 לפנה"ס, בין אתונה לפרסים, לפיו ערי המדינה היווניות באסיה הקטנה שוחררו מעול השלטון הפרסי, על המושלים הפרסים נאסר להתקרב לחופי הים האגאי באסיה הקטנה למרחק הקטן ממרחק שלושה ימי הליכה, ואוניות פרסיות היו מנועות מלהפליג בים האגאי ובים התיכון מערבית לפייסליס שבליקיה.