stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוזף מנגלה
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

מגרוס רוזן ברח מנגלה לצ'כוסלובקיה במדי קצין ורמאכט, שם הצטרף ליחידת בית חולים שדה ממונע 2/591 אשר עברה לשטח ההפקר בין הכיבוש הסובייטי לאמריקאי. הוא נתפס והוחזק כשבוי מלחמה על ידי צבא ארצות הברית בווידן ולאחר מכן באינגולשטט, אך שוחרר לאחר שלא הצליחו לעמוד על זהותו האמיתית. לאחר שהסתתר בחווה בבוואריה, הצליח בשנת 1949, בעזרת משפחתו, קבוצת "אדלווייס" (אנ') וכמרים קתולים, לצאת דרך איטליה לארגנטינה, שם ביקשו פושעים נאצים רבים מקלט בשל גישתו של הנשיא חואן פרון. מנגלה התגרש מאשתו אירנה, ובשנת 1958 נישא לאלמנת אחיו קרל, מרתה, אשר נסעה יחד עם בנה לארגנטינה על מנת להיפגש עימו.
משפחתו בגרמניה תמכה בו מבחינה כספית והוא שגשג בשנות ה־50, בתחילה כמפעיל סדנה לייצור צעצועים, ולאחר מכן כשותף במפעל התרופות FADRO FARM שבו נרשם בשמו האמיתי. בעקבות משפט של סגל מחנה אושוויץ בפרייבורג שבגרמניה, הוצא ביולי 1959 צו מעצר כנגד מנגלה ובקשה רשמית לממשלת ארגנטינה להסגירו. בעקבות כך בשנת 1959 עבר לפרגוואי, ומשנת 1960 חי בברזיל אצל זוג גרמנים שהעניקו לו מקלט עד מותו בעקבות שבץ שבו לקה בעת ששחה בים בשנת 1979. הזוג הגרמני קבר אותו תחת השם הבדוי וולפגנג גרהרד.
בשנת 1964 ביטל בית הדין המינהלי של מדינת הסן את רישיון הרופא של מנגלה.
על אף מאמצים בין-לאומיים לאתרו, מעולם לא נתפס, וחי במסווה במשך 35 שנים. לאחר תפיסת אדולף אייכמן היה מנגלה לפושע המלחמה הנאצי המבוקש ביותר, אך הצליח לכלכל צעדיו כך שלא התגלה, על אף ש"המוסד" היה קרוב לתופסו כמה פעמים. לפי עדותו של צבי אהרוני, הוא הוסט מהמבצע לטובת החיפושים אחרי יוסל'ה שוחמכר. בעיתון "ג'רוזלם פוסט" פורסם בשנת 1985 מאמר שטען כי בן-גוריון לא אישר את חטיפתו של מנגלה בשל חשש מתסבוכת בין-לאומית.
ב-7 במאי 1985 הודיע שר המשפטים, משה נסים, על מתן פרס בסך מיליון דולרים למי שיגרום להבאת מנגלה למשפט בישראל.
רק כמה שנים לאחר מותו, בשנת 1985, התגלתה גופתו לאחר מאמץ משותף של הרשויות האמריקניות, הגרמניות והדרום-אמריקניות. בשנת 1992 הוכיחו בדיקות DNA (לאחר קשיים מרובים – שכן בני משפחתו סירבו לתת מנת דם לשם השוואת DNA) כי אכן המדובר בגופתו של מנגלה. עצמותיו של מנגלה היו מונחות במשך 30 שנה במכון לרפואה משפטית בסאו פאולו בברזיל, עד שבשנת 2016 הוחלט שהעצמות ישמשו לניסויים בקורסים לפתולוגיה.
מנגלה מעולם לא הביע חרטה על פשעיו, וכאשר נפגש בפעם האחרונה עם בנו רולף בסאו פאולו בשנת 1977, אמר לו כי את ההחלטות באושוויץ קיבלו אחרים. עליו היה לסווג אסירים לפי כשירותם ולמעשה יש לראות בו מציל יהודים אשר הצביע עליהם ככשירים. בשנת 1960 השיב לכתב אישום שהגישה נגדו התביעה בפרנקפורט במילים "מעולם לא הרגתי בעצמי איש, לא פצעתי איש, ולא הסבתי נזק גופני לאיש".
ביולי 2011 נמכרו במכירה פומבית יומניו של מנגלה, שכוללים כ-3,000 עמודים בכתב ידו, ובהם סיפורים, שירים, הגיגים פילוסופיים, תמלולי שיחות וציורים, ליהודי חרדי אלמוני מארצות הברית, בסכום של 245 אלף דולר.
לקריאה נוספת

מיכאל בר-זוהר, הנוקמים, הוצאת א. לוין אפשטיין, תל אביב, 1969, עמ' 216–229.
ד"ר מ. ניסלי, הייתי עוזרו של מנגלה באושוויץ, ליפא פרידמן, בני ברק, תשס"ה - 2004.
אייל ויצמן, ותומאס קינן, הגולגולת של מנגלה: לידתה של האסתטיקה הפורנזית, תל אביב: רסלינג, 2012. תרגום מאנגלית: תמי אילון-אורטל.
אוליביה גז, היעלמותו של יוזף מנגלה, ספרית פועלים, 2019.
לוסיה פואנסו,וקולדה,תשע נשמות, 2020.
דורון בראונשטיין, ג'וזף מנגלה הציל את חיי באושוויץ: סיפורה של חדווה רט-קליין, 2014 (סרט דוקומנטרי)
הערות שוליים

↑  40 שנה למותו של "מלאך המוות מאושוויץ" | פרופיל של מפלצת, באתר www.israelhayom.co.il, ‏08-02-2019
↑  מיכל דאבי, דרמת ריגול חדשה של yes תעסוק במצוד אחר הפושע הנאצי יוזף מנגלה, באתר חדשות 13, 9 ביולי 2024
↑  דיווח מצמרר: שרידיו של 'מלאך המוות' מנגלה הוצאו לבדיקה - בחדרי חרדים, באתר www.bhol.co.il, ‏2024-10-29
↑  דיווח: ד"ר מנגלה מת עני, בודד וללא חרטה, באתר Global Report
↑  אליזבט מושקוביץ, חסד השטן: קורות משפחת גמדים בנסויי ד"ר מנגלה באושוויץ, הוצאת ידיעות אחרונות, 1987
↑  שרה הרשפינקל, ערכה בטחה הר-שפי, הסיפור המופלא של שרה הרשפינקל
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, עמ' 429.
↑  דן לביא, סטודנטים בברזיל מבצעים ניסויים בעצמות של הרופא הנאצי יוזף מנגלה, באתר ישראל היום, 13 בינואר 2017
↑  עופר אדרת, מחשבותיו הכמוסות של רב המרצחים יוזף מנגלה, באתר הארץ, 23 ביולי 2011
| גרמניה הנאצית |
| --- | --- | --- |
| האידאולוגיה הנאצית | מיין קאמפף • הסדר החדש • קהיליית העם • דם ואדמה • פיהרר • עקרון הפיהרר • ההתפשטות הגרמנית מזרחה |  |
| תורת הגזע | איגניקה נאצית • מישלינג • ראסנשאנדה • לבנסראום • חוקי נירנברג • לבנסבורן • המשרד הראשי לגזע והתיישבות • משרד מדיניות הגזע |  |
| השלטון הנאצי | חוק ההסמכה • האחדה • התעמולה הנאצית: דר שטירמר, היהודי הנצחי, היהודי זיס, אולימפיאדת ברלין • אריזציה • אנשלוס • גנרלגוברנמן |  |
| ארגונים נאציים | אס אס • אס אה • ואפן אס אס • גסטפו • איינזצגרופן • אס דה • משטרת גרמניה הנאצית • המשרד הראשי לביטחון הרייך • ורמאכט • הנוער ההיטלראי • משרד התעופה של הרייך • משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם • המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות • משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח |  |
| נאצים בכירים | אדולף היטלר • מרטין בורמן • יוזף גבלס • הרמן גרינג • היינריך הימלר • ריינהרד היידריך • היינריך מילר • ארנסט קלטנברונר • הנס פרנק • אדולף אייכמן • רודולף הס • באלדור פון שיראך • אלברט שפר • ארנסט רהם • לני ריפנשטאהל • יוליוס שטרייכר • יוזף מנגלה • רודולף פרנץ הס • אמון גת • יירגן שטרופ • פרנץ שטנגל • יוזף ביהלר • ריכרד ולטר דרה פושעי מלחמה נאצים נוספים |  |
| קבוצות נרדפות | יהודים • הומוסקסואלים • צוענים • נכים • קתולים • עדי יהוה • קומוניסטים • אחרים |  |
ראו גם פורטל השואה • פורטל גרמניה ציר זמן מאוחד לתקופת הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265370505171  PLWABN: 9810695594605606  BIBSYS: 90621535  BNE: XX1580893  BnF: cb11934884h (data)  CANTIC: a10460135  GND: 118783262  ISNI: 0000 0000 6675 6143  LCCN: n81068925  NARA: 10569612  NDL: 00621120  NKC: xx0029939  NLG: 264331  NSK: 000597370  NTA: 071404422  SELIBR: 217254  SNAC: w6931ktt  SUDOC: 02727103X  VIAF: 20476549   WorldCat (עם VIAF): 20476549 
מנגלה לצד קציני אס-אס אחרים. מימין לשמאל: רודולף פרנץ הס, יוזף מנגלה וריכרד בר
ילדים ששרדו את ניסויי מנגלה במחנה אושוויץ, לאחר שחרור המחנה.
ביתן 10 שבו מנגלה ערך ניסויים
יוזף מנגלה, 1971
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
אסתר המלכה (אדווין לונג)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  אדווין לונג 
 תאריך יצירה:  1878 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  170.3 ס״מ 
 גובה:  213.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  p.307.1-1 (הגלריה הלאומית של ויקטוריה) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית של ויקטוריה
 
המלכה אסתר (באנגלית: Queen Esther) הוא ציור משנת 1878 מאת הצייר הבריטי אדווין לונג. הציור מתאר את הרגעים האחרונים של הכנותיה של אסתר המלכה לפני הופעתה בפני המלך אחשוורוש, כפי שמתואר במגילת אסתר. הציור מוצג באוסף פרז סימון ובגלריה הלאומית של ויקטוריה באוסטרליה.
רקע והיסטוריה

לונג יצר שתי גרסאות של הציור. הראשונה הוצגה בשנת 1878 בהאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, והשנייה הוזמנה עבור הגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן על ידי אלפרד טאדי תומסון, ששימש יועץ האוסף בלונדון. תומסון ביקר בסטודיו של לונג באפריל 1878 וראה את הציור בתהליך עבודה. בעקבות הביקור, הוא הזמין מלונג גרסה נוספת עבור הגלריה האוסטרלית.
לונג התחיל מיד בעבודה על הגרסה השנייה, כך ששתי היצירות נוצרו במקביל, מה שמנע מהגרסה השנייה להיות העתקה מוחלטת של הראשונה. במכתב לעיתון The Times בשנת 1879, הדגיש לונג את ההבדלים בין שתי הגרסאות:
"שתי היצירות אינן זהות כפי שסבור הכתב שלכם. הרפליקה שונה בפרופורציות, והדמויות הנלוות צוירו על פי דגמים שונים. גם אסתר עצמה צוירה מהתבוננות ישירה, ולכן הבעתה שונה."
תוכן היצירה

הציור מבוסס על מגילת אסתר ומתאר את אסתר המלכה, אשתו היהודייה של המלך הפרסי אחשוורוש, רגע לפני שנכנסה אליו ללא הזמנה – מעשה שהיה עלול להוביל למותה. היא עשתה זאת בעקבות דרישתו של מרדכי היהודי, בן דודה, לאחר שהתברר כי המן האגגי, יועצו של המלך, זמם להשמיד את כל היהודים בממלכה. בסופו של דבר, אסתר הצליחה לשנות את רוע הגזירה ולהציל את עמה.
דיוק היסטורי וארכאולוגי

לונג הקדיש תשומת לב רבה לאותנטיות ההיסטורית והארכאולוגית של היצירה. הכתובות שעל הקירות, למשל, מבוססות על טקסטים בכתב יתדות. בנוסף, כפי שציין תומסון במכתבו למלבורן בשנת 1878, צבעי הבדים והרצפה נבחרו בהתאם לפסוק ממגילת אסתר (א', ו'):
"חוּר כַּרְפַּס וּתְכֵלֶת אָחוּז בְּחַבְלֵי בוּץ וְאַרְגָּמָן עַל גְּלִילֵי כֶסֶף וְעַמּוּדֵי שֵׁשׁ מִטּוֹת זָהָב וָכֶסֶף עַל רִצְפַת בַּהַט וָשֵׁשׁ וְדַר וְסֹחָרֶת."
המסגרת המעוטרת של הציור תוכננה גם היא על ידי לונג, והיא כוללת מוטיבים ארכאולוגיים שהועתקו מעיטורי בסיסי העמודים בעיר הפרסית העתיקה פרספוליס.
מיקום נוכחי

הציור הוצג לראשונה באקדמיה המלכותית בלונדון בשנת 1878. הוא היה חלק מאוסף מוזיאון ואוניברסיטת בוב ג'ונס (אנ') במשך תקופה מסוימת, וכיום הוא מוצג באוסף פרז סימון ובגלריה הלאומית של ויקטוריה באוסטרליה.
היצירות אסתר וושתי

אדווין לונג היה צייר בריטי, חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, שהתפרסם בזכות תשומת ליבו הקפדנית לפרטים היסטוריים ויכולתו להשתמש במרקמים חזותיים להעשיר את יצירותיו. בין עבודותיו הבולטות נמנות שתי יצירות המתמקדות בדמויות מקראיות: "ושתי" המתאר את דמותה של ושתי " ו"אסתר המלכה" המתאר את אסתר.
היצירות "ושתי" ואסתר המלכה"

היצירה "אסתר המלכה" מתמקדת בדמותה של אסתר, המלכה היהודייה שהצילה את עמה מגזירת השמדה. לונג מציג את אסתר בתנוחה צנועה, עם הבעה מאופקת ומלנכולית, המשקפת את המתח והאתגרים שעמדו בפניה. גרסה מקורית של ציור זה נמצאת כיום בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן, אוסטרליה. שתי היצירות מדגימות את יכולתו של לונג לתרגם נרטיבים ספרותיים לתמונות חזותיות עשירות, המשלבות דיוק היסטורי עם עומק רגשי.
הציור "ושתי" מתאר את הרגע הדרמטי שבו ושתי, מלכת פרס, מסרבת להיענות לקריאת המלך אחשוורוש. ביצירה זו, לונג מציג את ושתי בדמות מלאת הדרת כבוד, המדגישה את עוצמתה ונחישותה. הציור הוצג לראשונה בשנת 1879 בבית ברלינגטון בלונדון, וכיום הוא חלק מאוסף מוזיאון ואולם התצוגה באוניברסיטת בוב ג'ונס.
לקריאה נוספת

Dr Ted Gott from 19th century painting and sculpture in the international collections of the National Gallery of Victoria, National Gallery of Victoria, Melbourne, 2003, p. 70.
הערות שוליים

↑  "Queen Esther". National Gallery of Victoria. נבדק ב-22 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Object of the Month: May 2016, Museum & Gallery (באנגלית)
הציור "ושתי", ציור מעשה ידי אדווין לונג
למה לא סיפרת לי!?

למה לא סיפרתָ לי!? הוא אלבום הבכורה של שלמה גרוניך, אשר יצא בשנת 1971 כאשר גרוניך היה בן 22. כל הלחנים והעיבודים המוזיקליים באלבום נעשו על ידי גרוניך.
רקע

בעת יציאתו היה האלבום חדשני מאוד, וכלל שילוב ייחודי של רוק מחתרתי עם מוזיקה קלאסית, חסידית ומזרחית. כמו כן, כלל האלבום מספר שירים אותם הגדיר גרוניך במרוצת השנים כ"חושפניים עד למערומי נפשו". בין השירים המוכרים באלבום ניתן למנות את "אל נא תלך", אשר הולחן תוך שימוש בפרלוד מספר 1 של יוהאן סבסטיאן באך עם התרגום למילות השיר  "The Gardener XXXIV: Do Not Go, My Love" של רבינדרנת טאגור, "אבינו מלכנו", המבוסס על התפילה היהודית ו"רוזה מרציפן", המבוסס על הספר האיש הקטן מאת אריך קסטנר והיה השיר הראשון של גרוניך שהושמע ברדיו. הרצועה האחרונה באלבום, הנושאת את שמו, מכילה הקלטה של גרוניך שהתבצעה ללא ידיעתו, ובמהלכה הוא מאלתר בנגינה על פסנתר. בסיום הביצוע ביקש גרוניך מטכנאי ההקלטה שיתחיל להקליט כעת וכשהתחוור לו כי הטכנאי באולפן הקליט אותו צורח ובוכה, מתוך "טריפ" בהשפעת סמי הזיה (על פי עדותו), שאל אותו Why didn't you tell me? (מה שהפך גם לשמו של האלבום כולו). ובאותו הרגע נקבע שמו של האלבום. רצועה זו נתפסת בעיני רבים כאחת הנועזות והקיצוניות ביותר ברוק הישראלי. באלבום זה גם נכלל לחנו למילים של נורית זרחי בשם "ברחוב שלנו". שירו זה הוצע לחוה אלברשטיין, אך זו סירבה.
עם יציאת האלבום, היו מבקרי המוזיקה חלוקים בדעתם אודותיו. חלק מהביקורות היללו את האלבום ואת חדשנותו של גרוניך, ואילו חלקן טענו כי האלבום רועש ויומרני, וכי גרוניך "העתיק" את מרבית רעיונותיו ממוזיקאים אחרים. כאשר בחרה רבקה מיכאלי לשדר מספר קטעים מהאלבום בתוכנית הרדיו שלה, הוצפו משרדי קול ישראל במספר רב של שיחות טלפון ממאזינים, ובהם הזמר יהורם גאון, שהתנגדו לסגנונו של האלבום. עם חלוף השנים זכה האלבום לביקורות חיוביות, והוגדר על ידי גלי צה"ל בשנת 2008 כפורץ דרך וכאחד מ-60 האלבומים החשובים ביותר במוזיקה הישראלית.
בשנת 2003 יצא האלבום במהדורה מחודשת, אשר כולל את כל השירים שהופיעו באלבום המקורי, ובנוסף 9 רצועות הכוללות קטעים מתסכית הרדיו "אמריקה" (על פי ספרו של פרנץ קפקא) המלווה בלחניו של גרוניך. קטעים אלה הוקלטו ב-1972 אך לא יצאו באלבום עד שהוקלטו מחדש לאלבום קונצרט ב-1980.
הקטעים באלבום

כל השירים (למעט "אבינו מלכנו") הולחנו על ידי שלמה גרוניך. הלחן של "אל נא תלך" מבוסס על פרלוד מס' 1 של באך.
| מס' | שם | מילים | משך |
| --- | --- | --- | --- |
| 1. | אל נא תלך  | רבינדרנת טאגור | 5:15 |
| 2. | ברחוב שלנו  | נורית זרחי | 1:43 |
| 3. | אני נגעל מן העולם  | רוני בראון | 3:25 |
| 4. | לנשום עמוק  |   | 2:26 |
| 5. | אלוהים למה?  | שלמה גרוניך | 2:48 |
| 6. | Sitting Alone  | מלקולם זוסמן | 3:21 |
| 7. | רוזה מרציפן  | שולמית לפיד | 4:31 |
| 8. | She`s gone  | מרטין זוסמן | 2:14 |
| 9. | קצת אחרי  |   | 2:45 |
| 10. | אבינו מלכנו  | מן המקורות | 2:42 |
| 11. | למה לא סיפרתָ לי!?  |   | 5:24 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 36:34 |
קרדיטים

שלמה גרוניך - פסנתר, אורגן, חליל, לחנים, עיבודים והפקה מוזיקלית
שמוליק ארוך - גיטרה בס
יוסי לוי - גיטרות
ריצ'רד גולדבלאט - גיטרה חשמלית
טליה קלינג - קונטרבס
פיטר צנינג - תופים
ממלו גאיטנופולוס - חליל
דייב קארול - גיטרות
רפאל פרנקל - כינור
אילן גרוניך - כינור
אריה ישראלי - ויולה
שמחה חלד - צ'לו
אבנר חבשוש - גיטרה בס
שולמית לורין - צ'לו
אפי אהרון - תופים
יעקב מנזה - צ'לו
משה בראונר - מפוחית פה
אהרל'ה קמינסקי - כלי הקשה
הערות שוליים

↑  מילות השיר המקורי, באתר Poetry.com
↑  אחיו של שלמה גרוניך
עטיפת המהדורה החדשה של האלבום
מירי רגב

מירי (מרים) רגב (נולדה ב-26 במאי 1965) היא פוליטיקאית ישראלית המכהנת כשרת התחבורה והבטיחות בדרכים. את שירותה הצבאי סיימה בדרגת תת-אלוף לאחר ששימשה דוברת צה"ל בתקופת "ההתנתקות" ובמלחמת לבנון השנייה.
ביוגרפיה

נולדה בשם מרים סיבוני וגדלה בקריית גת. אביה פליקס עלה ממרוקו, ואמה מרסל (מרסדס) עלתה מספרד בשנות ה-50. גדלה בבית דובר ספרדית. למדה בתיכון אורט רוגוזין שבקריית גת. בגיל 17 זכתה לתואר "צברית השנה" של השבועון "מעריב לנוער". בצעירותה התנדבה במשך מספר שנים במד"א ואף מונתה שם לתפקיד מזכירת מחוז השפלה. הייתה פעילה במועצת הנוער של קריית גת וארגנה מבצעי התנדבות למען עולים חדשים.
רגב בעלת תואר ראשון בחינוך בלתי פורמלי מהמכללה האקדמית בית ברל, ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון ושוק ההון מהקריה האקדמית אונו. בנוסף, היא בוגרת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
נשואה לדרור רגב, מהנדס בתעשייה האווירית, ואם לשלושה. מתגוררת בראש העין.
קריירה צבאית

| --- | --- |

מירי רגב בתפקיד דוברת צה"ל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1983–2008 (כ־25 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 הצנזורית הצבאית הראשית  דוברת צה"ל
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון   מלחמת לבנון השנייה
 עיטורים
   אות מצטיין הנשיא
 
רגב התגייסה לצה"ל בשנת 1983 ושירתה כמדריכת נוער. יצאה לקורס קצינות ולאחר מכן שימשה כמפקדת מחלקה בבסיס גדנ"ע. בשנת 1986 עברה לחטיבת דובר צה"ל, תחילה בתפקיד דוברת פיקוד הדרום תחת אלוף הפיקוד יצחק מרדכי. לאחר מכן, בשנת 1988 היא מונתה לראש לשכת דובר צה"ל אפרים לפיד. בשנת 1989 הקימה את מדור יחסי ציבור במפקדת חילות השדה (מפח"ש) ושימשה כראש המדור, ולאחר מכן שימשה ראש מדור תקשורת מקומית, ראש ענף תכנון וייזום וראש ענף תקשורת.
בשנת 2002 הועלתה לדרגת אלוף-משנה ומונתה לסגנית דוברת צה"ל. לאחר שלושה חודשים מונתה למרכזת מערך ההסברה בלשכת ראש הממשלה במסגרת ההיערכות לקראת מלחמת עיראק, לאחר מכן יצאה לחופשה ארוכה, שבסיומה, בשנת 2004, מונתה לצנזורית הראשית לעיתונות ולתקשורת. עם מינויו של רב-אלוף דן חלוץ לרמטכ"ל, מונתה לדוברת צה"ל (ב-2 ביוני 2005). רגב הייתה האישה השנייה שמילאה את התפקיד ברציפות (החליפה את תת-אלוף רות ירון), והראשונה (והיחידה עד כה) מדוברי צה"ל שצמחה מתוך חטיבת דובר צה"ל עצמה.
רגב הייתה דוברת צה"ל בזמן יישום תוכנית ההתנתקות, שבמהלכה ניתן חופש פעולה רב לעיתונאים, שהיו רשאים להצטרף לצוותי הפינוי ולראיין מפקדים בכירים וחיילים ללא צורך בקבלת אישור. באותה העת כינתה את התנהגות הנוער בכפר דרום "התנהגות ברברית ועבריינית", התבטאות שעליה התנצלה 13 שנים לאחר מכן. בתפקידה המשיכה גם במהלך מלחמת לבנון השנייה, עד אוגוסט 2007. באוקטובר 2007 מינה אותה הרמטכ"ל גבי אשכנזי לרכזת אירועי צה"ל לציון חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, תפקיד שמילאה עד לסיום שירותה בשנת 2008.
בדו"ח ועדת וינוגרד לאחר מלחמת לבנון השנייה בפרק "מבחן התוצאה - חשיפת סודות המדינה בפני גופים אחרים" כתוב כי "נתגלו כשלים משמעותיים" בחטיבת דובר צה״ל שהשפיעו על תוצאות המלחמה, כשהוועדה מציינת במפורש ראיון שהם ערכו עם ״דוברת צה״ל (מירי רגב).
קריירה פוליטית

על פי מקורות שונים, לאחר שחרורה מצה"ל ולקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ניהלה רגב מגעים עם מספר מפלגות, כולל מפלגת העבודה, אך ללא הצלחה, ובעקבות זאת הצטרפה למפלגת הליכוד. ח"כ לשעבר דניאל בן סימון העיד כי הוא תיווך בינה לבין מנהיגי מפלגת העבודה, והעיתונאי אמנון אברמוביץ' העיד כי פנתה אליו להתייעצות בנושא. רגב הכחישה בעקביות את הטענות הללו.
רגב הצטרפה למפלגת "הליכוד" בנובמבר 2008. לאחר הבחירות המקדימות במפלגת הליכוד, דורגה בתחילה במקום ה-34 ברשימת "הליכוד" לכנסת ה-18. לאחר קבלת ערעור שהוגש בנוגע להצבעה, הוצבה במקום ה-27 ברשימה.
קריירה פוליטית > חברת הכנסת

רגב נבחרה לכנסת ה-18 ומאז מכהנת כחברת הכנסת מטעם "הליכוד". בכנסת ה-18 הייתה יושבת ראש ועדת המשנה לפריפריה וכחברה בוועדת הכספים, בוועדת החוץ והביטחון בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדה משותפת לתקציב הביטחון. בכנסת ה-19 הייתה יושבת ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה וכחברה בוועדות הכספים והחוץ והביטחון.
בהפגנה שנערכה בתל אביב נגד מסתננים מאפריקה, אמרה כי "הסודנים הם סרטן בגוף שלנו - נעשה הכול להחזיר אותם בחזרה למקום מוצאם. לא נאפשר לאנשים לבוא לחפש עבודה בארץ ישראל". על משפט זה נעשו פרודיות רבות, בין היתר צוטט במערכון של היהודים באים. היא הדגישה בריאיון לאחר מכן כי היא אינה מעודדת אלימות. רגב כינסה דיון מיוחד של ועדת הפנים בנושא מקורות המימון של ארגוני הסיוע לפליטים, שלדבריה מעוניינים לשנות את האופי היהודי של מדינת ישראל.
ב-2011 בזמן המחאה החברתית ביקרה רגב במאהל שדרות רוטשילד בתל אביב כדי להביע הזדהות. אף על פי כן, חלק מהמוחים גירשו אותה מהמתחם ובתגובה כינתה אותם רגב "שמאל קיצוני".
קריירה פוליטית > שרת התרבות והספורט

לקראת הבחירות לכנסת ה-20, זכתה בבחירות המקדימות ברשימת הליכוד במקום החמישי. עם הקמת ממשלת ישראל ה-34 מונתה לשרת התרבות והספורט ונכנסה לתפקידה במאי 2015. צעדיה נתפסו כ"אנטי דמוקרטיים" ונחתמה עצומה של מאות אנשי תרבות נגד רגב. בראיון שנתנה רגב לכתב העת "את", אמרה בתגובה ש"עולם האמנות הוא כפוי טובה, ולא בא לי לעבוד בשביל כפויי טובה".
ברקע העימות, עמדה החלטת שר החינוך נפתלי בנט להוציא מסל התרבות הארצי את ההצגה "הזמן המקביל" המבוססת על כתבי המחבל וליד דקה, חבר החוליה שרצחה את החייל משה תמם, ושהוצגה ב"תיאטרון אל-מידאן" בחיפה. ב-16 ביוני קיבלה רגב את המלצתה של ועדה בראשות ד"ר חיים פרלוק והורתה על הקפאת העברת התקציבים לתיאטרון "אל-מידאן". זאת עקב אי-סדרים כספיים שנתגלו בו והחשיפה שהמחזאי של ההצגה "הזמן המקביל" מזדהה עם המחבל דקה, ושדקה עצמו מעורב בשיווק ההצגה מהכלא. רגב פעלה לביטול הקרנת הסרט "אל סף הפחד" העוסק ביגאל עמיר, רוצחו של ראש הממשלה יצחק רבין, בפסטיבל הקולנוע ירושלים. מארגני הפסטיבל הודיעו שהסרט יוקרן לפני טקס הפתיחה וישתתף בתחרות.
רגב התנגדה להקמת תאגיד השידור הישראלי. על פי פרסומים, אמרה ביולי 2016 בדיון בוועדת השרים לחקיקה: "מה שווה התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו?".
במאי 2017 הודיעה למנהל פסטיבל ישראל שתמנע מימון מתקציב המדינה למופעים בפסטיבל שיש בהם עירום, בנימוק שמופע כזה פוגע ברגשותיהן של אוכלוסיות רחבות ובערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית. ב-4 ביוני ביקש היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, מרגב לחדול מהתבטאויות מסוג זה, בנימוק שסוגיות התקצוב אינן בסמכותה.
החל מיוני 2017, מונתה מספר פעמים לממלאת מקום ראש הממשלה.
בשנת 2018 הובילה את היערכות הממשלה לחגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל. במהלך ההכנות לטקס הדלקת המשואות התגלעה מחלוקת בינה לבין יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, לאחר שרגב ביקשה לשלב בטקס נאום של ראש הממשלה בנימין נתניהו. אדלשטיין התנגד בנימוק שיש לשמור על המתכונת הקבועה של הטקס, שבה ראש הממשלה איננו נוכח. לקראת יום העצמאות הסתמנה פשרה שלפיה ראש הממשלה ידליק משואה בשם ראשי הממשלה לדורותיהם ויישא דברי ברכה קצרים, בדומה למתכונת שהתקיימה בטקס ביום העצמאות ה-50. בפועל, נתניהו התעלם מהדרישות ונשא נאום ארוך.
רגב פעלה להעביר את משחק הידידות בין נבחרת ארגנטינה בכדורגל לנבחרת ישראל מחיפה לירושלים, והקצתה לכך 2.7 מיליון ש"ח מתקציב חגיגות ה-70 למדינה. נבחרת ארגנטינה ביטלה את המשחק ושר החוץ של הארגנטינאי הסביר שהעברת המשחק לירושלים היא שגרמה לביטול. בעקבות הביטול ספגה רגב ביקורת בישראל.
בתפקידה כיושבת ראש הוועדה למקומות הקדושים וסירבה לאשר את מתווה הכותל. רגב הגיעה למקום השני בדירוג פעילות חברי "הליכוד" למען היהדות בכנסת העשרים, שנערך על ידי ארגון מתפקדי "ליכוד", בין היתר בעקבות התנגדותה למתווה הכותל ולמתווה הגיור.
קריירה פוליטית > שרת התרבות והספורט > חוק הנאמנות בתרבות

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא התגלגלות הפרשה אינה ברורה.
בספטמבר 2015 פרסמה רגב את הקריטריונים של משרד התרבות והספורט לתקצוב מוסדות תרבות, במסגרת תיקון "חוק התרבות והאמנות", אשר כונה "חוק הנאמנות בתרבות". בין הקריטריונים לשלילת תקציב: שלילת קיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות לאלימות ולטרור, תמיכה במעשה טרור נגד ישראל, ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל, מעשה השחתה הפוגע בסמל המדינה והחרמה או קריאה להטלת חרם על ישראל. במאי 2016 משרד התרבות והספורט פרסם תיקונים למבחנים לחלוקת כספי תמיכות של המשרד, ובהם מתן בונוס למוסדות שיופיעו ביהודה ושומרון, וגריעת ניקוד מזכה ממוסדות שיימנעו מלעשות כן. במאי 2020 פסל בג"ץ את סעיף הבונוס. רגב קידמה את "חוק הנאמנות בתרבות", הצעת חוק שעוררה התנגדות של אישים מתחום התרבות. החוק עבר בקריאה ראשונה, אך נפל בשל התנגדות ח"כים מכולנו וישראל ביתנו. בשנת 2018 פעלה לקידום חקיקתו של תיקון לחוק התרבות והאמנות, שיאפשר לשר התרבות והספורט לשלול תקציב ממשלתי מגוף שביצע פעילות שיש בה: שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית; הסתה לגזענות, לאלימות ולטרור; תמיכה במאבק מזוין או במעשה טרור של מדינת אויב או של ארגון טרור נגד מדינת ישראל; ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל; מעשה של השחתה או ביזוי פיזי הפוגע בכבוד דגל המדינה או סמל המדינה). היוזמה לתיקון החוק עוררה מחאה.
קריירה פוליטית > שרת התרבות והספורט > ועדה לבחינת התנהלות קרנות הקולנוע

בדצמבר 2016 הקימה רגב ועדה לבחינת קרנות הקולנוע, שמסקנותיה הצביעו על ליקויים בתחום המנהל התקין של קרנות הקולנוע ובתחום השוויון בייצוג. ביולי 2018 הציגה רגב רפורמה הכוללת הקמת מאגר לקטורים, הגברת ייצוג האוכלוסיות המוחלשות והכנסת רכיב ההצלחה הקופתית לשיקולי המימון. במהלך שנת 2020 הוקמו קרנות אזוריות למתן מענה ליוצרים בפריפריה, בדרום, בצפון ובשומרון. כתוצאה מרפורמה זו קמה בין השאר גם "קרן קולנוע שומרון".
קריירה פוליטית > שרת התחבורה בממשלת ישראל ה-35

ב-17 במאי 2020 הושבעה כשרת התחבורה בממשלת ישראל השלושים וחמש. רגב קיבלה גם את האחריות על טקס הדלקת המשואות. בתפקיד התמודדה עם סוגיית התחבורה הציבורית בתקופת מגפת הקורונה. באוקטובר 2020 הכריזה כי מערכת הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב תיקרא ה"דנקל". באותו החודש הכריזה כי היא תתנגד לתוכנית המטרו במטרופולין תל אביב וטענה כי עדיף להשקיע בהקמת קו הרכבת לאילת או במסילת הרכבת לקריית שמונה.
בדצמבר 2020 מינתה את פעיל הליכוד יגאל עמדי ליו"ר דירקטוריון חברת נתיבי ישראל.
קריירה פוליטית > חברת הכנסת ה-24

בכנסת ה-24 נמנתה, ככל חברי מפלגתה, עם האופוזיציה. באוגוסט 2021 נמנתה עם העותרים לבג"ץ נגד החלטת הכנסת על הרכב ועדותיה. ב-23 במאי 2022 התנגדה להצעת החוק "ממדים ללימודים" של הקואלציה למימון 50% מהתוכנית, תוך דרישה שהמדינה תממן במלואה את התוכנית ב-100%, וטענה בישיבת סיעת הליכוד כי ”החלטנו שאנחנו אופוזיציה לוחמת ואנחנו רוצים להפיל את הממשלה הזו, אז אין כאבי בטן. אין כאבי בטן למקרי אונס, ואין כאבי בטן עם נשים מוכות ואין כאבי בטן עם חיילים”.
דבריה עוררו סערה ציבורית. החוק התקבל לאחר פשרה בין הקואליציה לאופוזיציה לשינויו, כך שהמדינה תממן 75% מהתוכנית.