stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטבח בידוובנה
הטבח

בסתיו 1939 הפכה ידוובנה לשטח כיבוש סובייטי במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. ביוני 1941 תקפה גרמניה את ברית המועצות וכבשה ממנה שטחים נרחבים. יחידות השמדה גרמניות מיוחדות, האיינזצגרופן, החלו לפעול בשטחים אלו, כמו גם בשטחי בלארוס, אוקראינה, רוסיה, ליטא ולטביה. היחידות הללו החלו להשמיד את האוכלוסייה היהודית בכל מקום שאליו הגיעו, ובמסגרת פעולתן, הן הפיצו תעמולה שהציגה את היהודים כמשתפי פעולה עם המשטר הסובייטי השנוא. בשטחי הכיבוש הגרמני נכלל גם אזור מזרח פולין ובו ידוובנה, שהייתה עיירה בת 2,500 תושבים.
פלישת הגרמנים לאזור הטילה אימה על יהודי העיירה. כמה ימים לפני הפוגרום בידוובנה נערכו פוגרומים אכזריים ביהודים בעיירות סמוכות, ובהן וונסוש, סטאוויסקי ורדז'ילוב. כמו כן, בתחילת תקופת הכיבוש הגרמני, החלו הפולנים המקומיים בביצוע מעשי שוד ורצח אקראיים בקרב יהודי העיירה, וביניהם קבורת קבוצת גברים יהודים בחיים והטבעת שתי נשים יהודיות עם תינוקותיהן בזרועותיהן באגם המקומי.
בבוקר הטבח, 10 ביולי 1941, התכנסו גברים פולנים בידוובנה בבית העירייה, והחלו לאסוף את יהודי העיירה לשם בטענה שהם צריכים לעסוק שם בניקיון. מאחר שהיהודים כבר אולצו בעבר לבצע עבודות משפילות ניתן היה לחשוב כי מדובר במעשה השפלה רגיל, אולם במהרה הבינו היהודים כי הפעם מדובר במצב שונה. בתחילת הרצח הובלו הגברים היהודים אל בית הקברות וחפרו בור. עם סיום חפירת הבור נרצחו הגברים והושלכו לבור שחפרו. צעד זה סייע לרוצחים, מכיוון שעם מות הגברים לא נשארו יהודים שיוכלו להתנגד לפולנים בהמשך הרצח.
לאחר מכן נלקחו שאר יהודי העיירה, בעיקר נשים, זקנים וילדים, אל אסם בקצה העיירה. הפולנים המקומיים הציתו את האסם, ורוב הנוכחים באסם נשרפו חיים. הערכות ההיסטוריונים למספר הנרצחים נעות בין 380 ל-1,600. מן הטבח נותרו רק כשבעה ניצולים, ובהם יעקב (פצינוביץ') צופן.
פולנים רבים השתתפו בטבח. חלקם הגדול עמדו והסתכלו מהצד. כמה עשרות פולנים לפחות השתתפו במעשי ההרג עצמם. מספר קטן של פולנים התחבאו ולא השתתפו בטבח כצופים, ואילו מעט מהם הסתירו יהודים. אף פולני לא הביע התנגדות פומבית לרצח - הן מפחד מפני הגרמנים והן מפחד מפני שכניו.
המשפט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 1949 נערך משפט לעשרים ושניים נאשמים, שמתוכם זוכו שמונה. באותם ימים לא ניתנה לפרשה חשיבות מיוחדת, וחקירתה נמשכה כשבועיים בלבד.
חקר המקרה > ויכוח סטשמבוש-גוטמן

בין ההיסטוריון הפולני פרופ' טומש סטשֶמבּוֹש (Strzembosz) לבין ההיסטוריון הישראלי פרופ' ישראל גוטמן התקיימה מחלוקת בסוגיית הנרטיב הפולני בנוגע לטבח בידוובנה ובעיירות הסמוכות לה בזמן הכיבוש הנאצי על אדמות פולין. ויכוח זה תועד בכתב במאמרים: "זעקה ודממה", "פרופסור גוטמן, לרישום ביומנך!" ו"הם ואנחנו". עיקרו של הוויכוח נסוב סביב הטבח בידוובנה. סטשמבוש וגוטמן מתפלמסים בשאלה מי היו אחראים לשריפת היהודים באסם בידוובנה ב-10 ביולי 1941.
חקר המקרה > ויכוח סטשמבוש-גוטמן > עמדתו של סטשמבוש

סטשמבוש מתאר את היחסים שבין היהודים לפולנים ערב תקרית ידוובנה, ומאשים את היהודים בשיתוף פעולה עם הסובייטים. בכך הצהירו היהודים על עצמם כאויבי פולין. סטשמבוש מונה, מתוך תעודות שנמצאו בארכיונים סובייטיים, 16 עיירות באזור המכונה ביילורוסיה המערבית, ששם לפי עדויות שונות עשו אזרחים פולניים ממוצא יהודי שימוש בנשק נגד אזרחי מדינתם ונגד המדינה הפולנית.
סטשמבוש מציין כי יחידת פולק מספר 110 נשלחה לדכא תקריות קומוניסטיות חתרניות שבהן היו מעורבים כלי נשק כבדים ומרידה עזה, בשטחים שהיו מיושבים ביהודים רבים. לאחר מכן יהודים משטחים אלו סייעו לאויב הסובייטי, "צדו" נערים פולניים וירו בהם למוות. לדברי סטשמבוש, היהודים הפולנים שיתפו פעולה עם הסובייטים, לא רק לפני כיבוש פולין בידי הסובייטים, כמתואר לעיל, אלא אף לאחריו: היהודים, שהיו האוכלוסייה הדומיננטית בערי ביילורוסיה המערבית, הקימו שער ניצחון לכובש ואף נישקו את הטנקים הסובייטיים. פרופ' סטשמבוש כותב על פי דבריו של יאן טומאש גרוס, כי הצבא האדום המתקדם התקבל בשמחה בידי היהודים. בנוסף, סטשמבוש מביא עדויות מחוקרים יהודים כדוגמת תקווה פתל-כנען. פתל-כנען מסבירה כי קבוצות של לוחמים יהודיים שתקפו מרכזי שלטון פולניים ופרצו את בית הכלא בגרודנה, הביאו לתגובה פולנית של פוגרום ביהודים, ומשנענשו "הפוגרומצ'יקים" בידי הסובייטיים, שמחו היהודים על עונשם. בהמשך המאמר מביא סטשמבוש עדויות נוספות לשיתוף פעולה מוגזם של היהודים עם הסובייטים נגד הפולנים, אשר התבטא גם בשיתוף פעולה עם הנ.ק.וו.ד.
חקר המקרה > ויכוח סטשמבוש-גוטמן > עמדתו של גוטמן

גוטמן מתנגד להכללת היהודים כמשתפי פעולה עם הסובייטים, וכופר בעמדתו של סטשמבוש בטענה שהיא שטחית ולא מבוססת. ראשית, גוטמן מסביר כי אומנם היהודים נשאו נשק, אך לא עשו זאת נגד מולדתם, פולין. יהודים רבים אשר נשאו נשק, הוצאו להורג על ידי יחידות פולניות ללא בירור הסיבה לנשיאתו. הייתה זו שעת צרה לעם היהודי, ולפיכך מסתבר, ללא שום הוכחה נגדית, כי נשיאת הנשק הייתה לצורך הגנה עצמית בלבד. לטענה זו מביא גוטמן סימוכין מדברי סטשמבוש עצמו. גוטמן אף מציין כי ישנו חוסר היגיון בקיום אותן מרידות יהודיות שמציג סטשמבוש. לדוגמה, סטשמבוש מתאר את היהודים במרד גרודנה כיורים ללא אבחנה באנשים, ביום שבו נכנס הצבא הסובייטי לפולין, ב-17 בספטמבר. גוטמן שואל בגיחוך איך ידעו היהודים שהסובייטיים יגיעו עד גרודנה כבר ביום שבו נכנסו לפולין, ומדוע ירו ללא אבחנה בעיירה אשר מחצית מתושביה יהודיים? גוטמן רואה בטענות מרידות היהודים כסילופים וכשיבושים של המציאות. היו יהודים מזוינים אשר התאספו, אך דבר זה היה לצורכי הגנה עצמית.
בתגובה לטענות כי היהודים קידמו את הצבא הסובייטי בשמחה, גוטמן טוען בפשטות, כי קבלת פני הצבא הסובייטי בשמחה נבעה מהיסק פשוט ומהעדפת הגרוע על הנורא: הברירה הייתה בין הצבא הסובייטי לצבא הנאצי, ובתנאים אלו ברור איפוא מדוע הועדף הסובייטי. לא הייתה כאן חגיגה, אלא מעין שמחה קלושה אשר ניתן לתארה בבדיחה, "היינו נידונים למוות. זכינו לחנינה... מאסר עולם".
בתגובה לטענה כי היהודים שיתפו פעולה עם הנ.ק.וו.ד טוען גוטמן כי כך פעלו היהודים והפולנים כאחד, ואין ללמוד מכך דבר. גוטמן מותח ביקורת חריפה על תחקירו של סטשמבוש. לטענתו, המאמר חד צדדי ואינו טורח לברר את הנרטיב היהודי כלל. גוטמן טוען כי סטשמבוש אינו מומחה ליחסים שבין היהודים לפולנים במלחמת העולם השנייה, ולכן הוא מותח עליו ביקורת על הפרחת מילים בנושא שבו אינו מתמחה.
חקר המקרה > "שכנים" מאת יאן טומאש גרוס (2001)

במשך שנים רבות יוחס טבח ידוובנה לאיינזצגרופן. בשנת 2001 פרסם ההיסטוריון האמריקני ממוצא יהודי-פולני יאן טומאש גרוס את ספרו "שכנים". בספרו הוא טען כי נרצחו 1,600 יהודים בידי שכניהם הפולנים. גרוס תיאר כיצד השכנים הפולנים הכו, ביתרו ושרפו את היהודים למוות, ללא כל מעורבות גרמנית.
פרסום הספר עורר סערה בפולין. רבים חלקו על מסקנותיו, בהם ההיסטוריון הפולני פרופ' טומש סטשֶמבּוֹש, שקבע כי אף על פי שמספר פולנים היו מעורבים בטבח, היוזמה לו, ואף רוב ביצועו, היו בידי הגרמנים. לאחר חקירה מקיפה פרסם המכון הפולני לחקר ההיסטוריה דין וחשבון שבו תמך ברוב מממצאיו של גרוס, אם כי קבע כי באירוע נרצחו 380 אנשים, ולא 1,600, כטענת גרוס. כן טענו כי במקום נכחו אנשי משטרה גרמנים, וכי ישנם עדים המאשרים את נוכחותם של חיילים גרמנים במקום, בעוד עדים אחרים טוענים כי גרמנים  כלל לא היו במקום.
כיום אין מטילים ספק במעורבותם של פולנים לא-יהודים ברצח בידוובנה, אך שאלת המעורבות הגרמנית ברצח נותרה פתוחה. תושבי העיירה עצמם מכחישים את מעורבותם, אך מרבית הציבור הפולני מקבל את גרסתו של גרוס.
הכרה והנצחה

בשנת 2001 השתתף נשיא פולין אלכסנדר קוואשנייבסקי בטקס לציון 60 שנה לטבח, בנוכחות שגריר ישראל בפולין דאז, הפרופ' שבח וייס. במעמד זה הכיר קוואשנייבסקי באחריות הפולנים לטבח, באמרו:
אנו יודעים בוודאות כי בין הרודפים והרוצחים היו אף פולנים. כאן בידוובנה, אזרחים של הרפובליקה הפולנית מתו בידי אזרחים אחרים (...) בשל פשע זה אנו מתחננים לסליחת צללי הקורבנות ובני משפחותיהם. אני מתנצל כאן כיום, כאזרח וכנשיא של הרפובליקה הפולנית. אני מתנצל בשמי ובשם כל הפולנים שמצפונם נחרד בשל הפשע, המאמינים כי לא ניתן להיות גאה בגדולת ההיסטוריה הפולנית, מבלי להרגיש, בה בעת, בכאב ובבושה על מעשי הרשע אותם ביצעו פולנים כנגד אחרים.
רבים, בעיקר מחוץ לפולין, מתחו ביקורת על קוואשנייבסקי על נאום זה, שכן לטענתם עדיין לא ניתן לדעת מה בדיוק אירע בידוובנה. מנגד, בלחץ תושבי ידוובנה, נאלץ ראש העירייה להתפטר מתפקידו, עקב עצם השתתפותו בטקס.
עד שנת 2001 שבה הושלמה חקירת המכון לזיכרון לאומי את הטבח, הוא יוחס לחיילים נאצים, וכך גם נכתב באנדרטה לזכר הנרצחים אשר הוקמה במקום. בשנת 2001 הוסרה אנדרטה זו, ובמקומה נבנתה אנדרטה אחרת, וחומת אבנים הוצבה כדי לסמן את השטח שבו עמד האסם שבו נרצחו היהודים. על האנדרטה כתובות זיכרון לזכר הנרצחים, בעברית ובפולנית.
העיתונאי חיים הכט יצר את הסרט "שני אסמים" (ישראל, 2014). בסרט מתואר הטבח בידוובנה, עם מעשי טבח רבים הדומים לו בכך שכולם התרחשו ברחבי פולין וביוזמה של פולנים בני אותה תקופה. לעומת מעשה הטבח מן האסם בידוובנה, מתואר מעשה באסם אחר, בעיר בוריסלב, שבו ניצלו חיי שבח וייס ומשפחתו בזכות משפחה פולנית.
בתרבות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המחזה "הכיתה שלנו" (2008) מאת המחזאי הפולני טדאוש סְלוֹבּוֹדז'אנק (גר')
מותחן הדרמה "אחרי הקציר" (2012) מאת הבמאי הפולני ולדיסלב פָּשיקובסקי (אנ')
ראו גם

פוגרום קיילצה
אנטונינה ויז'יקובסקה
זעזוע (סרט, 2012)
רדזילוב
לקריאה נוספת

יאן טומש גרוס, שכנים - השמדתה של הקהילה היהודית בידוובנה שבפולין, מפולנית: יז'י מיכאלוביץ', יד ושם והוצאת ידיעות אחרונות, 2001
ספר ידוובנה – היסטוריה וזיכרון, ירושלים: הוצאת ועד יוצאי ידוובנה, 1980
מירי פז (עורכת ומתרגמת), החשבון הפולני – עימות עם זיכרון: מבחר מאמרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007
אנה ביקונט, אנחנו מידוובנה - הפשע וההשתקה, תרגם מפולנית: עילי הלפרן, הוצאת כרמל, 2016
הערות שוליים

1 2  מצבה של מילים, דריוש סטולה באתר יד ושם
↑  טומש סטשמבוש, אל האדון פרופ' גוטמן – לרישום ביומנך, אתר יד ושם
↑  טומש סטשמבוש, אל האדון פרופ' גוטמן – לרישום ביומנך, 3, 6, אתר יד ושם
↑  ארכיון יד ושם033.666;03.2782;63/1791
↑  Chadakiwicez,zydi I policy, p 121
↑  "אל האדון פרופסור גוטמן, לרישום ביומנך!", 4, 19
↑  Chadakiwicez,zydi I policy, p 131
↑  "אל האדון פרופסור גוטמן, לרישום ביומנך!", 5, 5
↑  "אל האדון פרופסור גוטמן, לרישום ביומנך!", 5, 6
↑  "הם ואנחנו" 9,2
↑  "הם ואנחנו - תשובה לפרופ' טומש סטשמבוש, 2, 11, אתר יד ושם
↑  Czesław Grzelak, Grodno1939 (Warsaw: Instytut Wydawniczy Związków Zawodowych, 1990
↑  "הם ואנחנו - תשובה לפרופ' טומש סטשמבוש, 9, 10, אתר יד ושם
↑  תקוה פתל-כנעני, "זו לא אותה גרודנה", יד ושם, ירושלים 2001 עמ' 72–73
↑  ד"ר מ' קלנבויים (משה סנה), אל ד"ר נ' גולדמן, תזכיר על מצבה של יהדות מזרח אירופה בראשית מלחמת העולם השנייה, גלעד; מאסף לתולדות יהדות פולין, כרך 4 - 5 (1978), עמ' 549–576. התזכיר נכתב בז'נבה, ב-12 במרץ 1940
↑  Jan Tomasz Gross, “A jednak sąsiedzi,” Rzeczpospolita, April 10, 2001
↑  "הם ואנחנו - תשובה לפרופ' טומש סטשמבוש, 4, 5, אתר יד ושם
↑  דניאל בלטמן, בחזרה לפרשה שטילטלה את פולין, באתר הארץ, 1 בפברואר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008502379805171  PLWABN: 9810601732205606  LCCN: sh2018001079
המונומנטים ההיסטוריים של נארה העתיקה

המונומנטים ההיסטוריים של נארה העתיקה כוללים שמונה מקומות בעיר נארה, שהייתה בירת יפן בין 710 ל-784. חמישה מתוכם הם מקדשים בודהיסטיים, אחד הוא מקדש שינטו, אחד הוא ארמון ואחד הוא יער בראשיתי. במקומות הללו יש 26 מבנים שהוכרזו על ידי המדינה כאוצרות לאומיים, ו-53 שהוכרזו כרכוש תרבותי חשוב. ארמון נארה הוכרז כאתר היסטורי מיוחד, והיער הבראשיתי קאסוגאיאמה הוכרז כמונומנט טבעי מיוחד. טודאי-ג'י, קופוקו-ג'י, ויער קאסוגאיאמה חופפים לפארק נארה. אונסק"ו הכריז על המקומות הללו כאתר מורשת עולמית ב-1998.
המקדשים הבודהיסטיים > טודאי-ג'יי

טודאי-ג'י (ביפנית: 東大寺) הוא מקדש בודהיסטי. בהיכל הבודהה שלו, שהוא גם מבנה העץ הגדול ביותר בעולם, שוכן פסל הבודהה ואירוקאנה, ועל פי המסורת היפנית, מכונה דאיבוצו, מונח המתאר פסלי בודהה גדולים וחשובים, בתרבות היפנית. המקדש הוא גם המתחם הראשי של בית הספר הבודהיסטי קגון. האייל הנקוד, הנחשב לשליח האלים בשינטו, מסתובב במתחם המקדש באופן חופשי.
המקדשים הבודהיסטיים > קופוקו-ג'י

קופוקו-ג'י (興福寺) משמש כמתחם הראשי של בית הספר הדהרמי "הוסו". המקדש הוקם ב-669 על ידי קאגאמי-נו-אוקימי (鏡大君), אשתו של נאקאטומי נו קאמאטרי שייסד את בית פוג'יווארה, שקיוותה כי הקמת המקדש תגרום להחלמת בעלה ממחלה שבה לקה. המקדש המקורי שכן באזור שבו נמצאת כיום קיוטו, אך ב-672 הוא הועבר לפוג'יווארה-קיו, שהייתה הבירה המתוכננת הראשונה של יפן. ב-710 הוא הועבר למיקומו הנוכחי, בצד המזרחי של העיר הייג'ו-קיו הידועה כיום בשם נארה.
המקדש היה נתון לחסותו של בית פוג'יווארה, ובשל כך זכה לשגשוג רב במקביל לעליית כוחה של המשפחה. המקדש שמר על מעמדו גם לאחר שעיר הבירה עברה לקיוטו. הוא נפגע ונהרס פעמים רבות במהלך מלחמות האזרחים שפקדו את האזור, ונבנה מחדש מספר דומה של פעמים. עם זאת, חלק מהמבנים לא נבנו מחדש, כגון שניים מתוך שלושת ההיכלים המוזהבים, הנאנדאימון, צ'ומון והמסדרון.
בין המבנים הבולטים במקדש ניתן למנות את טוקונדו (東金堂, ההיכל המזרחי המוזהב), פגודה חמש-קומתית המתנשאת לגובה 50 מטרים, פגודה תלת-קומתית, הוקואנדו (北円堂, ההיכל המתומן הצפוני), ונאננדו (南円堂, ההיכל המתומן הדרומי) שהוא אתר עלייה לרגל מתוך 33 המקדשים של קנסאי).
המקדשים הבודהיסטיים > גאנגו-ג'י

גאנגו-ג'י (元興寺) הוא אחד משבעת המקדשים הגדולים של נאנטו (אחד מהשמות של נארה). המבנה המקורי שכן באסוקה, ונבנה על ידי סוגה נו אומאקו מבית סוגה. המקדש הועבר לנארה ב-718, לאחר שהפכה לעיר הבירה של יפן. תחילה היו בו שבעה היכלים ופגודות, שהשתרעו על פני שטח נרחב באזור ההיסטורי נאראמאצ'י שבנארה. רוב המבנים המקוריים נהרסו במשך הזמן, בעיקר בשרפות שהתחוללו במאה ה-15 והמאה ה-19 (תקופת אשיקאגה ותקופת אדו בהתאמה).
המבנה שהשתמר בצורה הטובה ביותר ידוע בכינוי גאנגו-ג'י גוקוראקובו (元興寺極楽坊), והוא חלק מבית הספר השינגוני. במקדש יש מספר אוצרות לאומיים והם: ההיכל הראשי (本堂), חדר זן והפגודה החמש-קומתית המתנשאת לגובה 5.5 מטרים בלבד. חדר הזן וההיכל הראשי היו חלק ממבנה ארוך בשם סובו, ששימש כמקום מגורים לכהנים. חדר הזן כולל ארבעה מתוך 12 החלקים המקוריים של הסובו, ואילו ההיכל הראשי שימש כמקום משכנו של פסל הבודהה הראשי, והוסב למקום תפילה עבור המאמינים.
רוב החלקים ההרוסים של גאנגו-ג'י הפכו לחלק מאזור נאראמאצ'י. קיים גם חלק קטן יותר ששרד, אך הוא לא מזכיר את המקדש המקורי מבחינה אדריכלית.
המקדשים הבודהיסטיים > יאקושי-ג'י

יאקושי-ג'י (薬師寺) הוא אחד המקדשים המפורסמים ביותר ביפן, ומשמש כמתחם הראשי של בית הספר הוסו של הבודהיזם היפני. החפץ הקדוש העיקרי, יאקושי ניוראי, נקרא גם "הבודהה המרפא" (הבודהה האחראי על ריפוי במהאיאנה). הפסל הוא אחד מפסלי הבודהה הראשונים שהובאו ליפן מסין, ועל שמו קרוי המקדש כולו.
המבנה המקורי נבנה בפוג'יווארה-קיו, בירת יפן בתקופת אסוקה, והוזמן על ידי הקיסר טמו ב-680. טמו הורה להקים את המקדש כמנחה לאלים שלו, על מנת שאלה ירפאו את המלכה העוצרת שלו, שגם ירשה אותו תחת השם ג'יטו. מנהג זה היה נפוץ בקרב האצולה הבודהיסטית כאשר הבודהיזם הובא ליפן מסין ומקוריאה. טמו לא זכה לראות את השלמת המקדש על ידי ג'יטו ב-698. המקדש פורק והועבר לנארה שמונה שנים לאחר שהיא הפכה לעיר הבירה.
במשך זמן רב הדעה המקובלת הייתה שהמקדש הועבר למקומו הנוכחי ב-718. אולם, בחפירות שנערכו באתר המקדש בפוג'יווארה-קיו בשנות ה-90 התברר כי ככל הנראה היו שני מקדשים בשם יאקושי-ג'י במקביל. המקדש בפוג'יווארה-קיו נקרא גם מוטו יאקושי-ג'י. רוב המבנים המקוריים במתחם נהרסו בשרפה שהתחוללה ב-973, וההיכל הראשי נהרס ב-1528. ההיכל שופץ ושוקם בשנות ה-70, ובשנים שלאחר מכן נבנה המקדש מחדש.
המגדל המזרחי (東塔) הוא המבנה היחיד ששרד מאז המאה ה-8, ונחשב לאחת הפגודות הידועות ביותר ביפן. בפגודה יש שלוש קומות, אך יש בה גגות בין הקומות הגורמות לאשליה אופטית כאילו יש לה שש קומות. צורתה הנוכחית נקבעה בעבודות השיפוץ שנערכו במאה ה-13, וב-1733 שונה כיוון החזית שלה למערב. המתאר הכללי של המקדש הוא סימטרי, וכיום הוא מורכב משני היכלים ראשיים ושתי פגודות תלת-קומתיות.
המקדשים הבודהיסטיים > טושודאי-ג'י

טושודאי-ג'י (唐招提寺) משתייך לפלג ריצו של הבודהיזם היפני. המקדש הוקם על ידי איש הדת הסיני גאנג'ין במהלך תקופת נארה, בערך בשנת 759. גאנג'ין היה נזיר סיני עיוור שנשכר על ידי המשפחות שכוחן היה בעלייה, על מנת להשיג מימון מהאריסטוקרטים המקומיים.
טושודאי יוצא דופן בכך שכמעט ולא ניזוק כתוצאה מאסונות שונים שפקדו את האזור. המאפיינים הבולטים שלו הם הקונדו (היכל מוזהב קלאסי), המשמש רבות בחקר אדריכלות המקדשים היפנית, היכל ההרצאות (קודו) שהוא החלק היחיד מארמון נארה ששמר על מאפייניו האדריכליים המקוריים, ושני מבני אחסון לסוטרה מתקופת קמקורה.
מקדש קאסוגה והיער הבראשיתי קאסוגאיאמה

מקדש קאסוגה (春日大社) הוא מקדש שינטו שהוקם ב-768 לפי האגדה, אך ייתכן כי הוא נבנה למעשה בתקופת נארה. המקדש שוכן למרגלות שני הרים קדושים, הנחשבים למקום שאליו מגיעות האלוהויות היורדות לעולם הגשמי. המקדש היה בחסות קיסרית מאז תחילת תקופת הייאן. בתקופה זו הוא אוחד עם קופוקו-ג'י, כיוון שההשקפה הדתית שרווחה אז הייתה שקאמי ובודהה הם ישות אחת.
המקדש נבנה מחדש מספר פעמים במשך השנים, ושייך לבית פוג'יווארה. החלק הראשי שלו, הנקרא הונדן, נהרס ונבנה מחדש כל עשרים שנים ללא קשר למצבו הפיזי. המדיניות הזו נמשכה עד 1863. פנים המקדש ידוע בזכות פנסי הברונזה הנמצאים בו. למבנים השונים יש גגות שבהם גמלונים. רוב הבניינים מעוצבים בסגנון דומה, הנקרא קאסוגה-זוקורי. הדרך למקדש עוברת דרך פארק המשמש בית גידול עבור אוכלוסייה של איילים נקודים, המסתובבים בו באופן חופשי. הדרך למקדש רצופה גם באלף מנורות אבן.
מ-1871 עד 1946 המקדש היה במעמד של קאנפיי-טאישה, שמשמעותו היא כי הוא בקבוצת הדירוג הגבוהה ביותר של מקדשים הזוכים לתמיכה ממשלתית.
בסמוך למקדש נמצא היער הבראשיתי קאסוגאיאמה. במקדשי שינטו יש חשיבות רבה לסביבה הטבעית שבה הם שוכנים. יער קאסוגאיאמה השתמר כיער מקודש, והחל מ-841 חל בו איסור מוחלט על ציד או על כריתת עצים. שבילים עבור עולי הרגל הם הסימן היחיד לפעילות האדם במקום.
ארמון הייג'ו

ארמון הייג'ו (平城宮) הוא מתחם בגודל 1.3 על 1 קילומטר, שהכיל את כל המבנים הדרושים לצרכים הרשמיים והאישיים של משפחת המלוכה היפנית. בין המבנים הללו ניתן למנות את חדרי הישיבות של הממשלה, משרדים, חדרי נאומים, בתי מלאכה, אורוות, והמגורים המלכותיים. מסביב למתחם נבנתה חומה בגובה של עד חמישה מטרים, ולאורכה נבנו 12 שערים. חלק מהמבנים שנהרסו במשך השנים נבנה מחדש.
שער סוזאקו בצד הדרומי היה הכניסה הראשית לארמון, וממנו הייתה גישה אל חדרי הנאומים וחדרי הישיבות של הממשלה, שהיו המבנים החשובים ביותר במתחם כולו. המבנים במתחם היו מאורגנים מסביב לציר שכיוונו צפון-דרום, ולכל אחד מהם היה פודיום, גג רעפים ועמודים בסגנון שושלת טאנג הסינית. המבנים בחלק המזרחי של המקדש עוצבו בסגנון היפני המקובל, שכלל גגות הנשענים על עמודים שהוחדרו לקרקע ולא נצבעו.
בתוך המתחם היו מספר גני נוי, שהמאפיינים שלהם נחשפו באמצעות חפירות ארכאולוגיות. במרכז כל אחד מהגנים הייתה בריכה מרכזית עם תחתית אבן. מסביב לכל אחד מהגנים היו ביתנים רבים שמהם ניתן היה להשקיף בחופשיות.
קופוקו-ג'י
גאנגו-ג'י
יאקושי-ג'י
טושודאי-ג'י
מקדש קאסוגה
שער סוזאקו המשוחזר
ה'שצ"ה

ה'שצ"ה (5,395) ובקיצור שצ"ה – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-23 בספטמבר 1634, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 12 בספטמבר 1635.
המולד של תשרי חל ביום שישי, 19 שעות ו-319 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשג. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנה חמישית לשמיטה, ושנת 18 במחזור העיבור ה-284. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 19 (סימנה יטיהא) במחזור השמש ה-193.
שנה זו היא שנת 1,566 לחורבן הבית, ושנת 1,946 לשטרות.
נפטרו

י"ג בכסלו – רבי יעקב חגיז השני, רב בפאס וממתקני תקנות המגורשים.
ט"ז בשבט – רבי אברהם כהן דה-הירירה, פילוסוף ומקובל יהודי הולנדי ממוצא ספרדי.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
ה'שצ"ו

ה'שצ"ו (5,396) ובקיצור שצ"ו – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-13 בספטמבר 1635, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 29 בספטמבר 1636.
המולד של תשרי חל ביום רביעי, 4 שעות ו-115 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג החא. היא מעוברת, ואורכה 383 ימים.
זו שנה שישית לשמיטה, ושנת 19 במחזור העיבור ה-285. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 20 (סימנה כיוז) במחזור השמש ה-193.
שנה זו היא שנת 1,567 לחורבן הבית, ושנת 1,947 לשטרות.
נפטרו

ב' בניסן – רבי יעקב לבית הלוי, מחשובי הפוסקים באיטליה ומחכמי הישיבה בוונציה.
ח' באייר – רבי מנחם מאניש חיות, רבה של וילנה.
כ"ט בתמוז – רבי אליהו לואנץ, רב ומקובל אשכנזי, רבה של וורמייזא. (נולד בה'שכ"ד)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג החא, ובה 383 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
ט"ו באדר ב' חל בשבת, ולכן שושן פורים נחוג שלושה ימים - בערים שהיו מוקפות חומה - מיום שישי י"ד באדר ב' ועד יום ראשון ט"ז באדר ב' - זהו פורים משולש.
י"ד בניסן, ערב פסח, חל בשבת, ולכן חלים דיני ערב פסח שחל בשבת.
היסטוריה של עם ישראל
הירקון 96

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  שלמה גרופמן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2012
 תאריך פתיחה רשמי:  2012 
 אדריכל:  פנחס ביז'ונסקי
 קואורדינטות:  32°04′44″N 34°46′04″E﻿ / ﻿32.078761°N 34.767794°E﻿ / 32.078761; 34.767794
 www.hayarkon96.co.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) הירקון 96(למפת תל אביב רגילה) הירקון 96(למפת גוש דן רגילה) הירקון 96(למפת גוש דן מוגדלת) הירקון 96  he הירקון 96he הירקון 96מפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הירקון 96, או בשמו הקודם, "בית רייספלד", הוא בניין מגורים בן 9 קומות, ברחוב הירקון בתל אביב בסמוך לצומת רחוב הירקון עם רחוב בוגרשוב, מול מלון דן ובסמוך לגן לונדון. הבניין, שנבנה ב-1935 בסגנון הבינלאומי עבור בני הזוג קרל ואלה רייספלד, נחשב ל"אחד ממבני הבאוהאוס המרשימים ששרדו בתל אביב". בתחילת המאה ה-21 עבר שימור והרחבה: לבניין הישן נוסף מגדל מגורים מודרני.
היסטוריה

הבניין נבנה ב-1935 על ידי האדריכל והמהנדס פנחס ביז'ונסקי (1992-1885) בצורת האות "H", כשבחזית הפרידה גינה בין שני אגפי הבניין. חזית המרפסות הפונות אל רחוב הירקון ואל הים עוצבה בצורה מעוגלת - צורה שייחדה את הבניין משאר הבניינים באזור. בבניין היו 4 קומות - קומת הקרקע ששימשה למסחר ושאר הקומות שימשו למגורי הזוג רייספלד ולדיירים נוספים ששכרו דירות בבניין. בין השוכרים היו גם הקונסול של צרפת החופשית, משפחתו של זלמן שובל ומשפחת צ'ופ, שכחלק מהזדהותה עם הפלמ"ח הסתירה בו את יגאל אלון מהבריטים שנהגו להתאסף במועדון סמוך לבניין זה.
לאחר פטירתו של קרל רייספלד ב-1972 תרמה אלמנתו, נכדתו של זלמן דוד ליבונטין, את הבניין לאוניברסיטה העברית בירושלים למטרת שיכון סטודנטים תוך הבטחה לשימורו. כיוון שהתקשתה לשמור על ייעודו, מכרה אותו האוניברסיטה ובנתה בסמוך לפקולטה לחקלאות ברחובות את "בית רייספלד" שיועד לאירוח סטודנטים. עד שנות ה-80 נמכר הבניין מספר פעמים ליזמים שונים ושימש להשכרה. אזור רחוב הירקון היה מוזנח באותן שנים וכמוהו, גם הבניין שהתרוקן מיושביו והפך, תחילה למקום עבודת יצאניות ומאוחר יותר, כחורבה ששימשה נרקומנים. במשך כל אותן השנים עדיין הוגדר המבנה כ"מבנה לשימור".
בעשור הראשון של המאה ה-21, כאשר החלה התעניינות מחודשת בנדל"ן ברחוב הירקון ששב להיות מרכז תיירותי, פנו לעיריית תל אביב יזמים, שביקשו להרוס את הבניין ולבנות תחתיו בניין מגורים חדש ומפואר, בטענה שהמבנה הרוס ומסוכן. בהמלצת צוות השימור במינהל ההנדסה בעיריית תל אביב החליטה הוועדה המקומית שלא להתיר את הריסת הבניין. היזמים ערערו לוועדת הערר המחוזית, וערעורם התקבל. המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל התנגדה להיתר ההריסה והשופטת דרורה פלפל ביטלה את ההחלטה של ועדת הערר. היזמים ערערו לבית המשפט העליון, וזה קבע בהחלטה תקדימית כי לא רק שהבניין ישומר, אלא שאף הפקעה מוקדמת של חלק מהמגרש על ידי העירייה תבוטל כדי לא לפגוע בשימור.
בשנת 2008 החל תהליך של שימור והרחבה על ידי היזמים שלמה גרופמן, זלמן שובל וחברת "האחים שגראווי" המתמחה בשימור מבנים. אדריכל השימור, שבו נהרסו מרבית קירותיו הפנימיים של המבנה הישן, היה אמנון בר אור. החברות המבצעות היו דניה סיבוס וא. עמי בנייה ויזמות, בבעלות עמי אסור. לבניין הישן נוסף מבנה מגורים גבוה מודרני בתכנונו של גידי בר אוריין. המתכננים ביקשו להדגיש את ההבדלים בין הבנייה הישנה והבנייה המודרנית ועל כן הבניין הגבוה נבדל מהבניין המקורי הן בצבעו השחור והן בסגנונו האדריכלי. בשנת 2012 נחנך הבניין מחדש. החלק התחתון והקדמי של הפרויקט מורכב משני בנייני באוהאוס ותיקים ששוחזרו מהיסוד, תוך שמירה על חזותם, ולהם נוספו תשע קומות בחלקו המרכזי, ובהן 45 דירות.
ב-2013 הוגדר פרויקט המגורים "הירקון 96" כאחד היוקרתיים שנבנו בתל אביב באותן שנים, והפנטהאוז שבו הוערך כאחד היקרים בישראל.
עם זאת, תמר טוכלר, רכזת המועצה לשימור אתרים במחוז תל אביב, מתחה ביקורת על המיזם:
מדובר בפרויקט בעייתי. הבניין שהיה מיועד למגורי סטודנטים התגלגל לידי יזמים שהתעללו בדיירים המוגנים וחיבלו בבניין. העירייה הייתה מעורבת גם כן בהתנהלותה העקומה, הגשנו תלונות במשטרה
והנושא טופל בבית המשפט העליון. חבל שהפוליטיקאים ברקע והעירייה איפשרה פשרה לפיה חלק מהבניין ישומר, חלק ישוחזר וחלק ייבנה מחדש. זה פרויקט יפה - כן. מעניין הנדסית - כן. דוגמה לשימור ראוי - ממש לא.
הערות שוליים

↑  יוסי מטלון, שימור בתל אביב - הירקון 96, בבלוג "רשמים ומחשבות", 7 באפריל 2007
1 2  עופר פטרסבורג, מי רוצה דירה מזלמן שובל ב-120 מיליון שקל?, באתר ynet, 9 באפריל 2012
1 2 3 4 5 6 7  אמנון בר אור, החורבה שהפכה לארמון, מגזין בנייה ותשתיות, גיליון מאי 2012, עמ' 29–32
↑  יצחק דנון ורון פז, ‏בוטל ההיתר להריסת הבית לשימור ברח' הירקון 96 בת"א, באתר גלובס, 16 באפריל 2001
אליסה אודנהיימר, חברת מגדלי הירקון 96 מערערת על החלטת המקומית בת"א למנוע הריסת בניין שבבעלותה, באתר הארץ, 19 במאי 2001
↑   כמה עולה לגור בפנטהאוז היקר בישראל, מול הים?, באתר גלובס, 1 בפברואר 2012