stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד ביגמן
הערות שוליים

↑  ראו לדוגמה בריאיון עם אריאל פיקאר, התורה והחיים – שיחה עם הרב דוד ביגמן, דעות 8, תמוז תש"ס; ובמאמרו של הרב ביגמן, להתרשם מהארמון – תחנות בלימוד גמרא, דעות 74, אדר ב - ניסן תשע"ו.
↑  אריאל הורוביץ, "אין משמעות להלכה שמתירה הכל, ואין משמעות להלכה שלא מחייבת", באתר מקור ראשון
↑  אין מדובר בבית הדין הפרטי של הרב דניאל שפרבר, שפועל לפתרון מקרי עגינות בישראל. בית הדין הבינלאומי עוסק בתיקים מחוץ לארץ בלבד.
↑  Jewish Leaders, Elijah Interfaith, ‏2015-04-30 (באנגלית אמריקאית)
↑  ביקורת: עמית קולא, ‏תורה, יצירה וישראל עכשיו - דברים על ספרו של הרב ביגמן 'יודוך רעיוני', דעות 45, טבת תש"ע, באתר נאמני תורה ועבודה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296153205171  LCCN: n2011083403  VIAF: 220825139   WorldCat (עם VIAF): 220825139 
הרב דוד ביגמן, 2016
אלברטו פוג'ימורי

אלברטו קניה פוג'ימורי אינומוטו (בהגייה ספרדית פוחימורי; 28 ביולי 1938 – 11 בספטמבר 2024) היה נשיא פרו בשנים 1990–2000.
ביוגרפיה

פוג'ימורי נולד בשכונת מיראפלורס שבעיר לימה להורים שהיגרו מיפן. הוריו, אלברטו פוג'ימורי (בלידה: נאואיצ'י מינאמי) ומוצואה אינומוטו, מהעיר קוממוטו שביפן, היגרו לפרו ב-1934. הוריו היו בודהיסטים, אך הוא הוטבל וגדל כנוצרי קתולי. בבית דיבר פוג'ימורי בעיקר יפנית, אך בבית הספר למד גם ספרדית, אותה הוא דובר בשטף. ב-1956 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון לה גראן אונידאד אסקולר אלפונסו (La Gran Unidad Escolar Alfonso).
ב-1974 נישא לסוסאנה היגוצ'י, יפנית-פרואנית אף היא. נולדו להם ארבעה ילדים, ביניהם בת, קייקו, ובן, קנג'י, שלימים ילכו בעקבות אביהם לפוליטיקה.
ביוגרפיה > קריירה אקדמית

למד לתואר ראשון באוניברסידאד נסיונל אחרירה לה מולינה (Universidad Nacional Agraria La Molina). וסיים את לימודיו ב-1961, ראשון בכיתתו, כמהנדס חקלאי. בשנה שלאחר מכן הרצה על מתמטיקה באוניברסיטה. ב-1964 נסע ללמוד פיזיקה באוניברסיטת שטרסבורג בצרפת, באמצעות מלגה מקרן פורד. פוג'ימורי למד גם באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי בארצות הברית, שם קיבל את התואר השני שלו במתמטיקה ב-1969.
כהוקרה על הישגיו האקדמיים, הפקולטה למדעים של האוניברסיטה האגררית הלאומית הציעה לפוג'ימורי משרה, ובשנת 1984 מינתה אותו לרקטור של האוניברסיטה, תפקיד בו החזיק עד 1989. ב-1987 הפך פוג'ימורי גם לנשיא הנציבות הלאומית של רקטורי האוניברסיטה (Asamblea Nacional de Rectores), תפקיד אותו מילא פעמיים. הוא גם הנחה תוכנית טלוויזיה בשם "קונצרטנדו" מ-1988 עד 1989, ברשת טלוויזיה בבעלות המדינה.
ביוגרפיה > נשיא פרו

לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 1990, על רקע תוהו ובוהו כלכלי בפרו הצטרף למירוץ עם מצע כלכלי שמרני. עם התקרבות הבחירות, הוא הצליח לגבור בפופולריות מול מריו ורגס יוסה, ובבחירות עצמן קיבל 1% פחות מיוסה ועלה עימו לסיבוב השני. בסיבוב השני גבר פוג'ימורי באופן מפתיע על יוסה ונבחר לנשיא פרו. מיד עם היבחרו נאלץ להתמודד עם משבר כלכלי קשה ואינפלציה של 3,000%, יחד עם שר הכלכלה וראש הממשלה, חואן הוטאדו, הוחלט שהסובסידיות למוצרי יסוד יבוטלו. מחיר הדלק הוכפל פי 31, מחיר גז הבישול פי 25, ומחיר הלחם פי 3, דבר שגרם לפריצת מהומות. בנוסף בניגוד לקודמו בתפקיד הנשיא, הוא נלחם ביד קשה בארגון הגרילה והטרור המאואיסטי "הנתיב הזוהר", ששלט בחלקים נרחבים של פרו בעת שעלה לשלטון.
באפריל 1992 פזר את הקונגרס והשעה את החוקה של המדינה, וברחובות לימה הבירה התפרסו טנקים ונגמ״שים. תחנות הרדיו הודיעו כי כוחות צבא הוצבו בקונגרס, בבתי־המשפט ובמערכות עיתונים. פוג׳ימורי הודיע בנאום כי הוא משתמש בסמכותו כמפקד הצבא "למען השמירה על הסדר והדמוקרטיה". הוא האשים את הקונגרס בהכשלת מאמציו להנהיג משק חופשי ובסלחנות כלפי המורדים של ארגון "הנתיב הזוהר". הוא הסביר כי הקונגרס מפוזר עד שיוחלט על מבנה שלטוני חדש במשאל עם, ובינתיים, תשמש הממשלה זרוע מחוקקת. בנוסף הטיל הוטל מעצר בית על מנהיגי הקונגרס, ביניהם נשיא הסנאט, פיליפה אוסטרלינג, ונשיא בית־המחוקקים, רוברטו רמירז דל וילר, שר הפנים לשעבר, אוגוסטין מאנטילה, ושר הכלכלה לשעבר, אבל סאלינאס, נעצרו, אך הנשיא לשעבר, אלן גרסיה, הצליח להימלט מהמדינה. בתקופת כהונתו הראשונה של פוג'ימורי, יותר מ-3,000 פרואנים נהרגו ברציחות פוליטיות.
עם זאת בעקבות הצעדים הכלכליים שנקט קרן המטבע הבין-לאומית הבטיחה מימון והלוואות לפרו. האינפלציה החלה לרדת במהירות והשקעות זרות זרמו למדינה. הוא גם יזם מסע ההפרטה שכלל מכירה של מאות מפעלים בבעלות המדינה, והחלפת המטבע הבעייתי של המדינה, החזיר את היציבות המקרו-כלכלית לכלכלה וגרם לצמיחה כלכלית. ב-1994 צמחה כלכלת פרו בשיעור של 13%, מהר יותר מכל כלכלה אחרת בעולם. היא המשיכה לצמוח בקצב של מעל ל-5% בשנה בשנים שלאחר מכן.
פוג'ימורי נבחר לכהונה שנייה בבחירות ב-1995, לאחר שיריבו העיקרי אלן גרסיה ברח מהמדינה.
בשנת 1996 החלה תוכנית תחקירים בתחנת הטלוויזיה שבבעלותו של איש העסקים הישראלי ברוך איבצ'ר בחשיפת שחיתויות של פוג'ימורי וראש המשטרה החשאית, בין השאר שידרה כתבה על הברחות סמים במטוסו של הנשיא. בתחילת 1997 ראש המשטרה החשאית הציע לאיבצ'ר שוחד, והצעה לרכישת התחנה לה סרב. בספטמבר 1997 נשללה אזרחותו הפרואנית והוחרמו עסקיו של איבצ'ר. עוד לפני קבלת ההחלטה הוא ומשפחתו עברו למיאמי, הוא גם שכר דירה בהרצליה ושהה חלק מהזמן בישראל. במשך שלוש שנים הוא פעל להחזרת אזרחותו ביחד עם קומץ עיתונאים שחברו אליו מערוץ הטלוויזיה כשבסופם מוחזרת לו אזרחותו ורוב רכושו והוא חוזר לפרו בסוף שנת 2000, לאחר הדחת פוג'ימורי.
לקראת הבחירות באפריל 2000 דאג פוג'ימורי לשנות את החוקה כדי שיוכל להתמודד בשלישית, בסיבוב הראשון קיבל פחות מ-50% מהקולות אך יותר מיריבו העיקרי אלחנדרו טולדו. אולם במהלך ספירת הקולות עלו חשדות לזיוף התוצאות טולדו קרא לתומכיו לא להשתתף בסיבוב השני ופוג'ימורי ניצח בהפרש ניכר.
ביוגרפיה > הדחתו והרשעתו

באוקטובר 2000 התפרסמה קלטות וידאו בה נראה מקורובו של פוג'ימורי, ולדימירו מונטסינוס ראש שירותי הביטחון, מנסה לשחד חבר קונגרס. מונטסינוס נמלט על רקע שורה ארוכה של האשמות נוספות שעלו נגדו, ביניהן הוראות לביצוע מעשי רצח ועינויים במהלך כהונתו כראש השירותים החשאיים של פרו. בעקבות זאת, בנובמבר 2000 הסכים פוג'ימורי לקבוע בחירות חדשות לנשיאות פרו במאי 2001, בהן הוא התחייב שלא לרוץ. ויתור זה לא סיפק את האופוזיציה, אשר כעבור כמה ימים הדיחה אותו פורמלית מהנשיאות והוא נמלט ליפן, משם שלח את התפטרותו בפקס ומאוחר יותר הגיש רשמית את התפטרותו בשגרירות פרו בטוקיו.
במאי 2001 הוא הואשם שהיה מעורב באופן אישי ברציחתם של 15 בני אדם ב-1991 ושגנב מפרו מיליארד דולר לפני שעזב. אחר כך נחשף שיזם הקמת יחידות חיסול נגד מתנגדיו ובאחריות לכמה מקרי טבח, ושאנשי עסקים מישראל סייעו למונטסינוס להבריח כספים מהמדינה. במרץ 2003 הוצא צו מעצר בין-לאומי נגדו. באוקטובר 2005 הכריז כי יתמודד שוב על נשיאות פרו ב-2006.
בעת נסיעה לצ'ילה הוא נעצר. הוא הוחזק מ-7 בנובמבר 2005 עד 18 במאי 2006, אז שוחרר בתנאי שלא יעזוב את המדינה. ב-3 בינואר 2006 הגישה ממשלת פרו בקשה רשמית להסגרתו. פוג'ימורי הוסגר לבסוף בספטמבר 2007.
ב-11 בדצמבר 2007 הועמד לדין על אישום נפרד מהאישום לפגיעה בזכויות האדם, ונשפט ל-6 שנים. בית המשפט העליון הרשיע אותו בניצול לרעה של סמכויותיו כאשר הורה לבצע חיפוש בלתי חוקי בניסיון להעלים ראיות שהיו קושרות אותו לפעילות לא חוקית, בעת שממשלתו קרסה.
ב-7 באפריל 2009 נידון ל-25 שנות מאסר לאחר שהורשע בפשעי מלחמה. הוא הורשע בכך שהקים יחידות חיסול צבאיות אשר בשני מקרים פתחו באש על אזרחים שהפגינו נגדו, ובכך גרמו למותם של לפחות 25 אנשים, בהם ילדים. בתחילת ינואר 2010 נדחה ערעורו.
פוג'ימורי נשפט בפרשת עיתוני הצ'יצ'ה. הפרשה עסקה בהסטת יותר מ-40 מיליון דולר מתקציב הביטחון של פרו כדי לשחד את בעלי העיתונים וכמה ערוצי טלוויזיה, בזמן הקמפיין לבחירתו מחדש של פוג'ימורי לנשיאות בסוף שנות ה-90. בתמורה, הגופים שירתו את פוג'ימורי. משפטו החל ב-2013 אבל מעורבים אחרים נשפטו הרבה קודם. ב-2005 הורשעו בפרשה 29 אנשים, ובהם ראש המשטרה החשאית לשעבר מונטסינוס, שר הביטחון לשעבר חוזה ויאנואבה רואסטה, והבעלים של שמונת הצהובונים שקיבלו את השוחד. בינואר 2015 השתכנעו שופטי בית המשפט הפלילי בלימה שפוג'ימורי אכן היה מעורב אישית במעילה ובקניית הסיקור, ודנו אותו לשמונה שנים בכלא. פוג'ימורי ערער על פסק הדין, ובאוגוסט 2016 ההרשעה בוטלה בבית המשפט העליון.
בתו הבכורה, קייקו פוג'ימורי (שמה נהגה בספרדית קייקו פוחימורי), מונתה למנהיגת מפלגת הכוח הפופולרי והתמודדה לנשיאות פרו ב-2011, ב-2016 התמודדה שוב, ניצחה בסיבוב הראשון, אך הפסידה למועמד מפלגת המרכז בסיבוב השני.
ב-24 בדצמבר 2017 (ערב חג המולד), חנן נשיא פרו, פדרו פבלו קוצ'ינסקי, את פוג'ימורי מסיבות הומניטריות והוא שוחרר לחופשי. הוא נאסר שוב שנה אחר כך, אך קיבל חנינה פעם שנייה במרץ 2022.
ארבעה טורים

| --- | --- |

 אורח חיים  אבן העזר  יורה דעה  חושן משפט 
 מידע כללי
 מאת:  יעקב בן אשר 
 שפת המקור:  עברית 
 נושא:  הלכה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1475 
 
ארבעה טורים או הטור הוא קובץ פסקי הלכה שיטתי, המסכם את כל ההלכה הנוהגת לאחר החורבן, שכתב רבי יעקב בן אשר, המכונה גם בעל הטורים (ה'ל'-ה'ק"ב 1270~ - 1343~).
תהליך כתיבתו

כאשר נוכח רבי יעקב בן הרא"ש בריבוי המחלוקות ההלכתיות בזמנו, החליט לחבר את הספר. כך כתב בהקדמתו: "יען כי ארכו לנו הימים בגלותנו ותשש כוחנו, ושמם לבנו, ורפו ידינו, ונשתבשו הסברות וגדלו המחלוקות ורבו הדעות ולא נשארה הלכה פסוקה שאין בה דעות שונות...".
תחילה כתב קיצור של הלכות אביו, הרא"ש, ומתשובותיו בספר בשם "ספר הרמזים" או "סימני אשר"י" שנדפס בהוצאות התלמוד בשם קיצור פסקי הרא"ש. על בסיס ספר זה כתב את חיבורו "ארבעה טורים" כשהוא נצמד לכלל שקיבל מאביו להביא מקורות מהתלמוד וראיות לדבריו (שלא כדרכו של הרמב"ם). לכן ציין בספר את מקורותיו וציין את חילוקי הדעות בין הפוסקים שקדמו לו, או בינו לבינם.
כתיבתו הסתיימה בשנת ה'ק' (1340~). הספר התפשט בכל התפוצות והוא הספר העברי השני שנדפס (שנת 1475). כיום נפוצות במיוחד מהדורות מוגהות חדשות של הספר הכוללות הערות, פירושים ותוספות. ספר זה הוא המקור למבנה ולניסוח של רוב ההלכות בספר שולחן ערוך שנכתב כמאתיים שנה מאוחר יותר, בידי רבי יוסף קארו, שבנוי כקיצור לפירושו על ספר ארבעה טורים, הנקרא בית יוסף.
מקורותיו

מקורות הספר מקיפים את כל הספרות הרבנית שקדמה לו. הוא מזכיר את ספרות הגאונים, ראשונים: רבנו חננאל, רבנו נסים, רבנו גרשום, רש"י וחכמי צרפת בעלי התוספות ועוד, חכמי אשכנז: ראב"ן, ראבי"ה, מהר"ם מרוטנברג ועוד, וחכמי ספרד ובראשם הרי"ף, הרמב"ם, הרמב"ן ואחרים. הספר מאחד את תורתם של חכמי צרפת אשכנז וספרד, ואוסף את מנהגי הארצות השונות בעיקר בענייני תפילה. הוא מביא מדבריהם ובהרבה מקומות חולק עליהם, ובכל מחלוקת עם הראשונים הוא מביא את מסקנת אביו הרא"ש וברוב ככל המקרים מכריע כמותה. מגוון הדעות המוצג בטור היווה את הסיבה בגללה בחר רבי יוסף קארו לכתוב את חיבורו, הבית יוסף, כביאור לטור.
מבנה הספר ותוכנו

"ארבעה טורים" (ובעקבותיו השולחן ערוך) מתחלק לארבעה חלקים:
טור אורח חיים - סדר יומו של האדם מקומו עד שכבו: תפילות, שבת, חגים וכדומה, מבוסס על חכמי אשכנז וצרפת ומביא דברי מוסר ומנהגים מחסידי אשכנז ומחוגי המהר"ם מרוטנברג.
טור יורה דעה - על הלכות איסור והיתר, דומה במבנהו לספר תורת הבית של הרשב"א. הלכות אבלות בנוי על ספר תורת האדם של הרמב״ן.
טור אבן העזר - על הלכות אישות, מבוסס על המשנה תורה לרמב"ם בספר נשים.
טור חושן משפט - על הלכות ממונות ונזיקין, בנוי על ספר התרומות לר' שמואל הסרדי, ועוד מחכמי ספרד.
כתבי יד ומהדורות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קיימים עשרות כתבי יד של ספר ארבעה טורים.
בין כתבי היד החשובים נמנה כתב היד שבספרייה הבריטית בלונדון משנת ה'רל"ד וכן כתב יד שבספרייה הלאומית בפריז.
הספר נדפס לראשונה בשנת 1475 בכפר פיובה די סאקו בצפון איטליה, אחריו בקושטא בשנת ה'רנ"ב, ובשנת 1610.
בשנים האחרונות יצאו לאור מהדורות חדשות של ספר ארבעה טורים, המבוססות על כתבי היד והדפוסים הראשונים. תחילה יצאה לאור מהדורת "שירת דבורה", בשיתוף פעולה בין מכון שירת דבורה ומכון ירושלים. בעקבות מהדורה זו יצאה לאור מהדורת "המאור".
עותקים נדירים מהמהדורה הראשונה של "ארבעה טורים" מהמאה החמש-עשרה נרכשו על ידי הספרייה הלאומית.
חיבורים על הספר

כ-150 שנה אחר הופעת הספר ארבעה טורים, ומיד לאחר הדפסתו החלו נוצָרים חיבורים וביאורים שונים עליו. הפירוש הראשון שנכתב באופן מלא על ספר ארבעה טורים הוא ביאורו של רבי יצחק אבוהב. ציטוטים מהחיבור הובאו כבר בחיבורו של רבי יוסף קארו, "בית יוסף", אך החיבור הודפס במלואו מתוך כתב-היד רק ב-1995. זמן מה אחריו כתב רבי אברהם בן אביגדור הגהות על ארבעה טורים.
תפוצתו של הספר ארבעה טורים, ובעיקר הרחבת ההלכות שבו עם רוב דעות הפוסקים השונות בהן, הביאו את רבי יוסף קארו לכתוב עליו את חיבורו "בית יוסף", שהיווה את הבסיס לחיבורו המסכם "שולחן ערוך" שבא בעקבותיו. במקביל כתב הרמ"א על הספר את חיבורו "דרכי משה", בו הוסיף בעיקר את פסקי הראשונים ומנהגי יהדות אשכנז. רבי שלמה לוריא, בן תקופתו, כתב גם כן חיבור הגהות קצר על הטורים. חיבור נוסף מהדור שלאחריהם נכתב בידי תלמיד הרמ"א, רבי יהושע פלק כץ. הוא קרא את חיבורו בשם "בית ישראל", כשהוא בנוי על שני חלקים מקבילים: "פרישה" ו"דרישה". למעשה, חיבורו מוכר בשמות אלו ("דרישה ופרישה" או "פרישה ודרישה"). החיבור "בית חדש" (מכונה "ב"ח") מרבי יואל סירקיש נכתב והודפס זמן קצר לאחר מכן. חופף לתקופה זו, כתב רבי ליב חנליש, אף הוא תלמיד הרמ"א, חידושים והגהות על חלק אורח חיים שמתוך הארבעה טורים.
רבי חיים בנבנישתי כתב אף הוא חיבור על ארבעה טורים בשם "כנסת הגדולה". חיבור זה שונה בסגנונו מקודמיו. החיבור כולל ביאור דברי הטור והבית יוסף עם מקבץ מקיף של דברי הפוסקים בנידונים נוספים. לאחר יותר מ-100 שנה, בסוף המאה ה-18 הדפיסו בני משפחת מייא מהדורה חדשה של הטורים, אליה צירפו את פירושו של רבי ליב חנליש בתוספת חידושים והגהות משל שניים מבני המשפחה, רבי מיכאל שמעון ורבי יוסף, על כל ארבעה חלקי הטורים. חיבור זה נקרא בשמות שונים על ידי בעלי הדפוסים והמהדירים, המוכרים שבהם: "חידושי מהרל"ח הגהות" ו"חידושי הגהות".
חיבורים רבים נוספים חוברו במהלך דורות אלו ולאחריהם, חיבורים הכוללים הגהות וביאורים, אך פחות מוכרים. חלקם אף נותר בכתב יד והודפס רק במהדורות מאוחרות יותר.
חלק מן החיבורים, מודפסים בקביעות על גיליונות הטור, בצמוד לטקסט הספר עצמו. חיבורים כאלו מכונים בספרות התורנית "נושאי כלים", ובהקשר הנוכחי, נושאי כלי הטור. העיקריים והמוקדמים שבהם הם הפירושים "בית יוסף" ו"בית חדש" הממוקמים משני צדיו של "הטור" שבמרכז הדף. בנוסף להם מודפסים על הדף גם קיצור ה"דרכי משה", ה"דרישה ופרישה" ו"חידושי מהרל"ח והגהות" (או "חידושי הגהות"). מיקומם המדויק של הפירושים הנוספים בדף אינו אחיד בכל המהדורות. במהדורות מסוימות מודפס בצדי הדף גם "ביאור מהר"י אבוהב" הקדום. בחלק ממהדורות הטור נוספו בתחתית הדף הערות, הגהות ומראי מקומות. שאר החיבורים נדפסים כספרים בפני עצמם (כמו החיבור "כנסת הגדולה"), או בסוף הכרך של ה"ארבעה טורים".
הנצחה

על שמו של "בעל הטורים" ועל שם ספרו נקראו רחובות במספר ערים בישראל, בהן נתניה, תל אביב יפו, ירושלים וראשון לציון. תחנת הרכבת הקלה בירושלים נקראת "תחנת הטורים" על שם הסמיכות לרחוב הטורים.
לקריאה נוספת

יהודא דוב גלינסקי, על תפוצת הטורים בספרד בדור הגירוש ועל קיצור לא ידוע לטור חושן משפט, ישורון יב (תשס"ג) תשפד-תתא
יהודא דוב גלינסקי, "וזכה זה החכם יותר מכלם שהכל למדו מספריו" : על תפוצת "ארבעה טורים" לר’ יעקב בן הרא"ש מזמן כתיבתו ועד לסוף המאה ה-15, סידרא יט (תשס"ד) 25–45
חנן יצחקי, "'ועמך כולם צדיקים': לדרכו החינוכית של 'בעל הטורים' – רבנו יעקב בן הרא"ש", דרך אגדה טו (תשע"ח), עמ' 7–16
הערות שוליים

↑  "Frontispiece to the second pillar of Arbaah Turim, Yoreh Deah".  The British Library
↑  "Jacob ben Ašer. Ṭwr (ʾwraḥ hayyim)". Bibliothèque nationale de France
↑  דפוס מוקדם של "ארבעה טורים" – מהנדירים בעולם, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, ינואר 2022
↑  רבי יוסף קארו, בית יוסף, הקדמה, ד"ה על כן.
↑  כך כתב בהקדמה לספרו "מאירת עיניים" על שולחן ערוך חלק חושן משפט.
↑  על רחוב הטורים באתר עיריית ירושלים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007520686305171  GND: 1228191654  VIAF: 174993270   WorldCat (עם VIAF): 174993270 
שלט רחוב הטורים בירושלים
חיל האוויר האיראני

| --- | --- |
  
סמל חיל האוויר האיראני, רונדל החיל ודגל החיל
 פרטים
 מדינה:  איראן איראן
 שיוך:  צבא איראן
 סוג:  חיל אוויר
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1925–הווה (כ־100 שנה)
 פיקוד
 מפקדים:  חמיד ואחדי (מ-2021)
חיל האוויר של הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: نیروی هوایی ارتش جمهوری اسلامی ایران) הוא הזרוע האווירית של צבא איראן. המידע הזמין על כוחו של החיל כיום מועט. שלטונות איראן מפריזים במקרים רבים ביכולות אמצעי הנשק שברשותם בעוד מקורות המידע המערביים מזלזלים ביכולתם. במקביל אליו פועל כוח אווירי נוסף – חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית שאחראי גם על יחידת הטילים האסטרטגיים של איראן.
היסטוריה > טרום המהפכה האיראנית

החיל נוצר תחילה תחת השם "חיל האוויר האימפריאלי של איראן" בשנת 1920 על ידי רזה שאה והפך למבצעי ב-1925 עם סיום אימוניהם של הטייסים הראשונים.
כבר מראשית הקמתו, ניהלה איראן קשרים צבאיים עם ארצות הברית. בשנות ה-20 של המאה ה-20 נעשה ניסיון לרכוש מטוסים אמריקאיים, צעד שנכשל בעקבות מלחמת העולם הראשונה. עד מלחמת העולם השנייה כלל החיל בעיקר מטוסים בריטיים וגרמניים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה החלה איראן להעמיק את יחסיה עם ארצות הברית ואלה הגיעו לשיאם בשנות ה-70 של המאה ה-20 עם אספקת מטוסי F-14. בכך הייתה איראן למדינה היחידה בעולם מלבד ארצות הברית המתפעלת מטוסים אלו – שנחשבו בין המתקדמים בעולם.
איראן גם חתמה על הסכם לרכישת 150 מטוסי F-16 ב-1976, אך עסקה זו לא יצאה לפועל עקב עזיבתו של השאה ועליית ח'ומייני לשלטון.
היסטוריה > אחרי המהפכה האיראנית

עליית ח'ומייני לשלטון הביאה לסיום הקשר בין איראן לארצות הברית ולהטלת סנקציות מצד ארצות הברית.
פלישת עיראק ב-1980 ופרוץ מלחמת איראן–עיראק תפסו את החיל לא מוכן. לאחר המהלומה הראשונית, הצליח החיל להתאושש ולמלא תפקיד חשוב בתקיפות הצבא האיראני. ב-30 בספטמבר 1980 נערך מבצע חרב צרובה.
בתום המלחמה רכשה איראן מטוסי קרב מסין (מטוסי J-7 המבוססים על המיג 21) וניהלה משא ומתן עם רוסיה לרכישת מטוסים מתקדמים כדוגמת המיג 29 והסוחוי 24 במקביל לניסיונות לתחזק ולשדרג את המטוסים האמריקאיים שברשותה.
עם פרוץ מלחמת המפרץ ב-1991, ברחו מטוסים עיראקיים רבים לאיראן. למרות ההתחייבות הראשונית להחזיר את המטוסים בתום המלחמה, החליטה איראן לצרפם לחיל האוויר שלה. המטוסים כללו את הדגמים מיג 29, סוחוי 24, מיראז' F1, סוחוי 25, וכן מיג 23.
בשנות האלפיים ניסתה איראן לרכוש מטוסים מתקדמים מרוסיה. הניסיונות לרכוש את מטוס הסוחוי 27 נתקלו בהתנגדות אמריקאית עזה. ישנן טענות ששתי המדינות הצליחו לבצע עסקת נשק סודית במסגרתה רכשה איראן מטוסי סוחוי 25.
היסטוריה > התעשייה האווירית המקומית

לנוכח האמברגו על איראן שהטילו ארצות הברית ובעלות בריתה, נאלצה איראן לפתח תעשיית נשק מקומית. המדענים המקומיים הצליחו לייצר חלקי חילוף, לבצע שדרוגים וכן להעתיק מערכות נשק.
איראן גם משתפת פעולה עם סין, ברזיל ואוקראינה בייצור מטוסים. הבולט שבהם הוא מטוס התובלה איראן-140 המבוסס על האנטונוב 140.
כלי התעופה שברשות החיל > בסיסים

לחיל האוויר של איראן עשרות בסיסים סה"כ, כולל 17 בסיסים טקטיים (TAB). מרבית הבסיסים הטקטיים ממוקמים בחציה המערבי של איראן לכל האורך מצפון לדרום.
כלי התעופה שברשות החיל > מטוסי קרב

F-14 – ארצות הברית סיפקה לאיראן 79 מטוסים לפני נפילת שלטון השאה ב-1979. לאור האמברגו האמריקאי סביר כי מרביתם אינם כשירים לטיסה כיום, וההערכה היא כי כרגע אין לאיראן מטוסים כשירים מבצעית.[דרוש מקור] התעשייה האיראנית מנסה לתחזק ולשדרג את המטוסים אך הדבר כמעט בלתי אפשרי בעקבות חוסר בחלקי החילוף שמיוצרים רק על ידי ארצות הברית. המטוסים הותאמו לנשיאת טילי הוק המשמשים במקור כטילי נ"מ. איראן מנסה לפתח ולייצר מטוס המבוסס על ה-F-14.
F-4 פנטום – לפי ההערכות, ברשות החיל 65 מטוסים במידת תחזוקה לא ברורה. מצוידים בטיל זובין.
מיג-29 – לפי ההערכות, 75 מטוסים מצויים בשירות ועברו שדרוגים משמעותיים.
מיג-23/מיג-27 – 24 מטוסים עיראקיים שברחו לשטחי איראן במהלך מלחמת המפרץ.
F-5 – כ-60 מטוסים עדיין מצויים בשירות. איראן פיתחה שני דגמי מטוסים המבוססים על המטוס (ראה בהמשך).
סוחוי Su-24 – מטוס תקיפה רוסי, כ-30 מטוסים מצויים בשירות.
סוחוי Su-25 – מטוס המשמש לתקיפה קרקעית ולחיסול טנקים, המקבילה הרוסית למטוס ה-A-10 האמריקאי, בשירות נמצאים 13 מטוסים, מתוכם 7 מטוסים עיראקיים ו-6 שככל הנראה נרכשו מרוסיה.
מיראז' F1 – כ-24 מטוסים מדגם זה ברחו לשטחי איראן לאחר מלחמת המפרץ.
J-7 – מטוס סיני המבוסס על המיג 21, 24 מטוסים מצויים בשירות.
J-6 – מטוס סיני המבוסס על המיג 19, 18 מטוסים מצויים בשירות.
יאק 130 - מטוס אימון רוסי בעל יכולת לשמש כמטוס תקיפה קל
אזרח'ש – מטוס מתוצרת איראן המבוסס על ה-F-5.
"סאעקה" (Saeqeh) – מטוס מתוצרת איראן. ישנה מחלוקת בנוגע למקור המטוס, האיראנים טוענים שהמטוס פותח ללא סיוע חיצוני, מומחים בעולם גורסים שככל הנראה מדובר בפיתוח של ה-F-5. המטוס מזכיר שילוב של ה-F-5 עם ה-F-18, וכן את מטוס ה-F-20 שפיתוחו בוטל.
שפק – מעט ידוע על המטוס שלפי גורמי צבא איראניים אמור להיות מטוס מתקדם עם יכולות התחמקות ממכ"ם. עד כה פורסמו רק מספר תמונות ישנות של המטוס ללא מידע על יכולותיו. על פי ההערכות, המטוס מצוי עדיין בשלבי פיתוח וככל הנראה מבוסס על תוכניות של מטוסים רוסיים שבוטלו.
F-313 "קהאר" – על-פי כל המחקרים ה"קהאר" אינו יכול להתרומם מהקרקע ואינו באמת מטוס אמיתי.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  מטוסי תובלה וסיור Aero Commander  אנטונוב 24  אנטונוב 74  אנטונוב 140/איראן 140  Fokker F27  איליושין 76  C-130 הרקולס  הרבין Y-12 – מטוס תובלה סיני  בואינג 707 – משמש גם לתדלוק אווירי  בואינג 747 – משמש גם לתדלוק אווירי  P-3 אוריון – מטוס סיור ימי |  |  מסוקים בל 206  Panha Shbviz 2061 – העתק איראני של המסוק בל 206.  בל 212  בל 214  CH-47 צ'ינוק  מיל מי-8 מסוקי קרב AH-1J קוברה  Panha Shabviz 2091 – העתק איראני של המסוק AH-1J קוברה.  |
הערות שוליים

↑  סנקציות? איראן קיבלה מרוסיה מטוסי Yak-130, באתר ישראל דיפנס, ‏03/09/2023
↑  להרחבה בפורום (פרש)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0612 0839 
מטוס F-14 איראני
יוג'ין קנדל

| --- | --- |

 לידה:  1959 (בן 66 בערך) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת שיקגו  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
יוג'ין (יבגני) קנדל (נולד ב-6 ביולי 1959) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס למימון בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 2009–2015 שימש יושב ראש המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה. כיום הוא יו"ר מכון המחקר והמדיניות RISE Israel ויו"ר הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ביוגרפיה > ראשית חייו

יוג'ין קנדל נולד במוסקבה, בירת ברית המועצות, בשם יבגני קנדל. אביו, פליקס קנדל, הוא סופר ותסריטאי. אמו הייתה מהנדסת. בשנת 1977 עלתה המשפחה לישראל, לאחר 4 שנים שבהן הייתה מסורבת עלייה והשתקעה בירושלים.
קנדל למד באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים תואר ראשון ותואר שני בכלכלה. קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת שיקגו. היה מרצה (Assistant Professor) למנהל עסקים באוניברסיטת רוצ'סטר בשנים 1989–1997. בשנה זו שב לאוניברסיטה העברית בישראל כחבר סגל בבית הספר למנהל עסקים ובמחלקה לכלכלה, ובשנת 2009 קודם לפרופסור מן המניין. בשנים 2004–2005 עמד בראש המחלקה לכלכלה. קנדל חבר במרכז לחקר הרציונליות באוניברסיטה העברית, במרכז למדיניות ולמחקר כלכלי בלונדון ובמכון האירופי לממשל תאגידי.
תחום מחקרו האקדמי הוא שווקים פיננסיים. שימש כעורך של כתב העת "Journal of Financial Markets" והחל מ-2010 מכהן כיו"ר ועדת הפרס של פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות.
היה חבר בוועדת ששינסקי לבחינת מדיניות תמלוגי הגז. שימש כחבר בוועדת הריכוזיות.
החל משנת 2009 כיהן כיו"ר המועצה הלאומית לכלכלה במשרד ראש הממשלה וכן היה יועץ כלכלי לראש הממשלה בנימין נתניהו.
באוגוסט 2011 מונה לחבר בוועדת טרכטנברג. ב-16 בפברואר 2013 הציג את תוכניתו לגיוס חרדים לצה"ל. התוכנית המכונה "מתווה קנדל", גובשה בשיתוף ראש הממשלה בנימין נתניהו. מפלגות ש"ס, יש עתיד, יהדות התורה והבית היהודי דחו את המתווה. ביולי 2015 הודיע לראש הממשלה על כוונתו לפרוש מתפקידו.
לאחר פרישתו מהמועצה הלאומית לכלכלה, מונה למנכ"ל עמותת סטארט אפ ניישן סנטרל (SNC), שמטרתה לקדם הסברה ישראלית בעולם, באמצעות שיווק טכנולוגיות ישראליות ופיתוח של תעשיית ההיי-טק הישראלית. באפריל 2021 פרש מתפקיד זה ומונה ליו"ר משותף של מכון המחקר והמדיניות (SNPI (Start-Up Nation Policy Institute.
ב-2024 פרסם, בשיתוף רון צור, מסמך שבו נטען כי ללא שינוי משמעותי בצורת הממשל בישראל, המדינה לא תגיע לשנתה ה-100. המסמך ראה לאור בספר "עתידים לישראל - ארבע הצעות לסדר חברתי-ממשלי חדש" בהוצאת מכון ירושלים למחקרי מדיניות.
חיים אישיים

יוג'ין נשוי ואב לשלושה ילדים.