stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנג'ל דה קורה
ביוגרפיה

אנג'ל דה קורה או הינוק-מהוי-קלינאקה, נולדה במחוז דקוטה (ת'ורסטון), נברסקה, ב -3 במאי, בתו של דייוויד טיל דה קורה, אינדיאני עם שורשים צרפתיים. אנג'ל נולדה לשבט "טנדרביירד". שמותיה באנגלית ובשפת השבט הו-צ'ונק נבחרו על ידי קרובת משפחה שהתבקשה לקרוא לה בשם. היא פתחה את התנ"ך והמילה "מלאך" (אנג'ל) תפסה את עיניה. אמה הייתה בת למשפחת LaMere.
היא נחטפה בגיל צעיר מאזור השבט, ונשלחה לבית הספר בהמפטון, וירג'יניה. "הופיע גבר לבן מוזר ושאל אותה באמצעות מתורגמן אם היא תרצה לנסוע עם מכונית קיטור. עם עוד שישה ילדים נוספים היא החליטה לנסות את זה, וכשהסתיימה הנסיעה היא מצאה את עצמה בהמפטון ...שלוש שנים אחר כך חזרתי לאמי" אומרת אנג'ל דה קורה. "היא אמרה לי שבמשך חודשים היא בכתה והתאבלה עליי. אבי וראש השבט הזקן ואשתו נפטרו, ואיתם החיים האינדיאנים הישנים נעלמו."
כנכדתו של ראש שבט וינבאגו, דה-קורה הייתה בעמדת השפעה שכן "בקרב מרבית האזורים האינדיאנים, כוח וידע תרבותי הצטברו על ידי הנשים". אם כי אמה של דה-קורה גם הייתה עם שורשים צרפתיים, דה-קורה הייתה צפויה ללכת בדרכן התרבותית של סבתותיה. "בקיץ גרנו בשמורה, אמי טיפחה את הגינה שלה ואבי תיפקד כבנו של הצ'יף. במהלך החורף נהגנו ללכת לאורך נהרות ויערות. אבי סיפק מזון לא רק למשפחתו אלא גם לאביו. תמיד עברנו מחנה. כילדה חיי היו אידיאליים. בכל ילדותי מעולם לא קיבלתי מילה מעליבה מאף אחד. החינוך שלי היה ללא הפסק, מגיל צעיר- למדתי את החוקים והמנהגים שאבי או סבא וסבתא שיננו כל הזמן, והם הסדירו את חיי היומיום שלנו - הנכדים. דרך מצוות ומנהגים כאלה רכשתי את ההתחייבות הכללית של ילד אינדיאני - מכבד אחרים ומתחשב."
ביוגרפיה > חינוך

דה-קורה, שנלקחה ממשפחתה והועברה להמפטון, הועברה בעידוד הממשל הפדרלי בארצות הברית במטרה - "לחנך בנות אינדיאניות בתקווה שנשים שהוכשרו כעקרות בית טובות יעזרו לבני זוגן להיטמע" בתרבות המיינסטרים האמריקנית. דה קורה למדה במכינה מקומית בהמפטון, וירג'יניה, ועבדה עבור משפחה מקומית. אחר כך התחנכה בבית הספר הקלאסי לבנות בורנהאם. לאחר מכן למדה אמנות במכללת סמית'.
היא למדה איור ספציפי במכון דרקסל (אוניברסיטת דרקסל) ולמדה גם בבית הספר לאמנות של קוולס בבוסטון.
עבודת אומנות

בתחילת הקריירה שלה, דה קורה פיתחה את הסגנון הטונליסטי שלה בהשפעת דווייט ויליאם טריון. התנועה הטונליסטית "התמקדה בנופים וציירה את המקומות ברכות כוללת כדי לדמות מצב של ערפל " [9] בעבודות האמנות הטונליסטיות שלה ציירה דה-קורה אור אש כדי להאיר זיכרונות חמים מחיי ילדותה בערבות נברסקה. לאחר שהתיישבה הרחק מהבית במזרח ".
ציורי השמן שלה הוצגו בתערוכה הפאן-אמריקאית בבופלו, ניו יורק ציורים אלה מדגימים את יכולותיה הטכניות ואת העומק הרגשי של אמנותה. כשהחלה לעבוד עם המאייר האוורד פייל, הסגנון שלה השתכלל, הוא עודד אותה לבקר בשמורת האינדיאנים בפורט ברתולד בצפון דקוטה על מנת לחבר אותה מחדש עם המנהגים הילידים והמקומיים.
דה-קורה יצרה את העיצובים בשער הספר "האינדיאנים" של נטלי קרטיס, אוסף של שירים, סיפורים ויצירות אמנות אמריקאיות שפורסמו לראשונה בשנת 1907.
לקראת סוף הקריירה שלה, לימדו דה קורה ובעלה אמנות בבית הספר בקרלייל, פנסילבניה.
לא נותרו הרבה מהציורים המקוריים של דה קורה, אך היא איירה את סיפוריה שלה שפורסמו במגזין "הרפר". הספר "הכוכב הצהוב" משנת 1911, מאת איליין גודייל איסטמן, כולל איורים של דה קורה ובעלה, ויליאם הנרי דיץ.
האיורים שלה נדירים לתקופת זמנה והיא הציגה בהם את הילידים האמריקאים לבושים בבגדים מודרניים.
במקרים מסוימים, דה קורה לא נכללת ברשימת האמנים ילידים אמריקה, מכיוון שיצירות האמנות שלה נתפסות עכשיו כ"מערביות" מדי בביצוע כדי להיחשב לאמנות אינדיאנית אמריקאית אותנטית. "[13] עם זאת,"בזמנה, הציבור הכתיר את אנג'ל דה קורה כאמן האינדיאני הראשון האמיתי. "
חיים אישים ומותה

דה קורה הייתה נשאה לויליאם הנרי דיץ שטען כי הוא מדקוטה וממוצא גרמני, אך זהותו האמיתית נותרה לא ברורה. דיץ לימד גם בבית הספר האינדיאני קרלייל. הוא ודה קורה נפגשו ביריד העולמי בסנט לואיס בשנת 1904. [3] בנוסף לאמנותו, דיץ היה גם שחקן פוטבול בולט, ובשנת 1915 הפך למאמן הראשי של מדינת וושינגטון. לימים היה המאמן הראשי הראשון של וושינגטון רדסקינס.
אנג'ל דה קורה חלתה בדלקת ריאות, ונפטרה בבית החולים קולי דיקינסון בנורת' המפטון, מסצ'וסטס ב־6 בפברואר 1919. היא קבורה בבית העלמין ברחוב ברידג'.
הערות שוליים

↑  Angel DeCora--An Autobiography, web.archive.org, ‏2011-01-12
↑  Charles Philip Hexom, Indian history of Winneshiek county, Decorah, Ia. : A. K. Bailey & son, incorporated, 1913
↑  Angel DeCora: American Artist and Educator; article by Sarah McAnulty, web.archive.org, ‏2009-03-07
↑  Smith College: News, www.smith.edu
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404265205171  GND: 137485344  ISNI: 0000 0001 1700 935X  LCCN: no97004227  NKC: xx0166671  SNAC: w6jj4d6g  SUDOC: 139135014  VIAF: 119652129   WorldCat (עם VIAF): 119652129 
אנג'ל דה קורה - איור כריכת הספר "הכוכב הצהוב", 1911
אנג'ל דה קורה, איור מתוך הספר "הכוכב הצהוב", 1911
ארמיית המשמר החמישית

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1943–1946 (כ־3 שנים)
 מקים היחידה:  סטאבקה
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  Aleksey Zhadov 
 מפקדים:  אלכסיי ז'אדוב
 
ארמיית המשמר החמישית (ברוסית: гвардейская армия ‏я‏-5) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

ארמיית המשמר החמישית הוקמה ב-5 במאי 1943 על בסיס יחידות של הארמייה ה-66 תוך הוספת מספר יחידות שכבר קבילו שם כבוד "משמר". ביולי 1943 ארמייה הוצבה בחזית וורונז' והחלה את השתתפותה בקרב קורסק. לאחר קרבות מגננה היא החלה במתקפת נגד לצד ארמיית המשמר המשוריינת החמישית ולקחה חלק פעיל בקרב פרוחורובקה.
בספטמבר 1943 היא הועברה לחזית האוקראינית השנייה ותוך קרבות שחררה את ערי פולטבה, קרמנצ'וג, עברה את נהר הדנייפר והתבססה על הגדה המערבית. במהלך שנת 1944 הארמייה המשיכה בקרבות באוקראינה הסובייטית. בסוף יוני 1944 היא עברה לעתודה. כבר ביולי 1944 היא רוכזה באזור טרנופול והשתתפה במבצע לבוב-סנדומייז'. במהלך פברואר-מרץ 1945 יחידות הארמייה השתתפו בקרבות סביב ברסלאו. לאחר סיום המשימה הם הועברו לשחרור דרזדן וצ'כוסלובקיה. מכוחות הנאצים.
ביולי 1946 הארמייה פורקה.
לאורך כל הזמן אלכסיי ז'אדוב היה מפקד הארמייה.
ארמיית המשמר ה-11

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1943–1992 (כ־49 שנים)
 מקים היחידה:  סטאבקה
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
 עיטורים
 המשמר הסובייטי  עיטור הדגל האדום 
 
ארמיית המשמר ה-11 (ברוסית: гвардейская армия ‏я‏-11) הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

ארמיית המשמר ה-11 הוקמה ב-1 במאי 1943 תוך ניצול היחידות של הארמייה ה-16. ביוני 1943 הארמייה הוצבה בחזית המערבית והשתתפה במבצע קוטוזוב. בהמשך היא התקדמה מערבה תוך שחרור חלקים של בלארוס הסובייטית וליטא הסובייטית. בהיותה חלק של החזית הבלארוסית השלישית היא השתתפה במבצע פרוסיה המזרחית.
בסיום הלחימה הארמייה הייתה ממוקמת בשטח מחוז קלינינגרד. בשנת 1968 יחידות הארמייה השתתפו בהפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. לאחר התפרקות ברית המועצות הארמייה פורקה וחלק מהיחידות שלה הועברו תחת פיקוד של הצי הבלטי.
מפקדים (במהלך מלחמת העולם השנייה)

איוואן בגרמיאן (אפריל 1943 - נובמבר 1943)
אלכסנדר קסנופונטוב (נובמבר 1943)
קוזמה גליצקי (נובמבר 1943 - יולי 1945)
בודו (עם)

ריקוד בודו מסורתי
בּוֹדוֹ היא קבוצה אתנית דוברת שפה ייחודית, המהווה שבט בעמק ברהמאפוטרה (אנ') שבצפון מזרח הודו.
אוּדַאלגוּרי וקוֹקְרגְ'האר של אסאם נחשבים מרכז התרבות של הבודו.
היסטורית הבודו נקראו "מֶעך" (Mech). הבודו עצמם משתמשים במינוח "בודוסה", שפירושו בן בודו, כדי לתאר עצמם. בני קהילות הבודו, הגם שגאוגרפית פעמים שמרוחקים אלו מאלו, שומרים על תרבות, מסורת, שפה, ודת אחידה.
האוכלוסייה הכללית של הבודו מונה כ-5 מיליון איש, כאשר כ-4 מיליון באסאם. השפה המדוברת בין כולם היא בודו, הדת העיקרית היא הינדואיזם (מעל 90%) והשאר בעיקר נוצרים (מעל 9%).
שאיפה לעצמאות

הבודו שואפים לעצמאות עוד מימי השלטון הבריטי.
בשנת 2012 מהומות אלימות בין הבודו למהגרים מוסלמים אילצו כ-400,000 אנשים לעקור ממקום מושבם.
אנטישמיות בקהילה המתמטית הסובייטית

אנטישמיות בקהילת המתמטיקה סובייטית הייתה ביטוי של עוינות, דעות קדומות ואפליה בברית המועצות כלפי יהודים בסביבה המדעית והחינוכית הקשורה למתמטיקה.
לפי עדויות ועובדות רבות, מהמחצית השנייה של שנות ה-60 ועד תחילת שנות ה-80, יהודים הלומדים או עובדים בתחום המתמטיקה בברית המועצות הופלו לרעה בכניסתם לאוניברסיטאות, בלימודים לתארים מתקדמים ובעבודה, בהגנה על עבודת הגמר שלהם, כאשר ניסו לפרסם מאמר או ספר, כאשר נסעו לכנסים מדעיים ולחו"ל.
מתמטיקאים מובילים איוון וינוגרדוב, לב פונטריאגין ועוד מספר אחרים, אשר במשך תקופה ארוכה קבעו מדיניות במתמטיקה הסובייטית, הואשמו בביצוע מדיניות אנטישמית. זה גרם לכמה שערוריות בינלאומיות. פונטרייאגין עצמו הכחיש את ההאשמות הללו.
האפליה הפכה לאחת הסיבות להגירה המונית של מתמטיקאים יהודים מברית המועצות. עקב הגירה אפשרית, יהודים בברית המועצות נתפסו לעיתים קרובות כאזרחים לא נאמנים, אם כי אפליה קדמה להגירה, ולא להפך.
רקע

האנטישמיות בברית המועצות הייתה המשך של האנטישמיות באימפריה הרוסית. מאז 1887 באימפריה הרוסית הייתה מכסה יהודית לסטודנטים שנעה בין 3% במוסקבה ובסנט פטרסבורג ועד 10% בתחום המושב. חלק ממוסדות החינוך נסגרו כללית ליהודים. יהודים הורשו להרצות באוניברסיטאות כחריג נדיר; ליהודי היה כמעט בלתי אפשרי לעשות קריירה מדעית ברוסיה.
ברמת המדינה, האנטישמיות הופיעה בברית המועצות בסוף שנות ה-30 והגיעה לשיא בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. במהלך תקופה זו התקיימו שני משפטים גדולים נגד יהודים בגלוי - המקרה של ליל המשוררים הנרצחים ומשפט הרופאים ". ב-1944 הוטלו הגבלות על קבלת יהודים לאוניברסיטאות. במהלך המאבק נגד קוסמופוליטיות גורשו סטודנטים יהודים מאוניברסיטאות, ומדענים ומורים פוטרו מעבודתם.
מאז 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, התחדדה התעמולה האנטי-ציונית בברית המועצות, ולעיתים קרובות הפכה לדעות קדומות כלפי יהודים. ב-9 במרץ 1968 "המכתב של תשעים ותשעה" נגד השליחה הכפויה הבלתי חוקית של המתנגד אלכסנדר אסנין-וולפין לבית חולים פסיכיאטרי. לאחר מכן, רבים החתומים על המכתב סבלו מדיכוי: הם נדרשו לסרב לחתום על המכתב, הם הודחו מעבודתם, הורדו בדרגה, נאסר עליהם לנסוע לחו"ל וכו'. בהדרגה שונתה ההנהגה של המתמטיקה הסובייטית, והחלה לנקוט מדיניות אנטישמית חדשה.
אנג'ל דיאבנג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1979 (בת 45 בערך) דקר, סנגל 
 מדינה:  סנגל 
 
אנג'ל דיאבנג (בצרפתית: Angèle Diabang; נולדה ב-1979) היא תסריטאית, במאית ומפיקת קולנוע סנגלית.
רקע

דיאבנג נולדה בדקר ב-1979. היא למדה קולנוע במכון מדיה סנטר דה דקר, לאחר מכן בבית הספר לקולנוע La Fémis בפריז, ולבסוף באקדמיה לקולנוע באדן-וירטמברג (אנ') בגרמניה.
קריירה

דיאבנג החלה את הקריירה שלה בתור עורכת סרטים. ב-2005 היא ביימה את סרטה הראשון, "Mon beau sourire", סרט תיעודי על סטנדרט היופי לנשים בסנגל.
היא מנהלת את חברת ההפקה קרונינקה, אשר יצרה יותר מתריסר סרטים.
פילמוגרפיה

2005 : Mon beau sourire
2007 : L’Homme est le remède de l’homme
2007 : Le Revers de l'exil
2007 : Sénégalaises et Islam
2008 : Yandé Codou, la griotte de Senghor
2014 : Congo, un médecin pour sauver les femmes סרט תיעודי על עבודתו של דניס מקווגי.
פרסים

עבור הסרט Sénégalaises et Islam:
2007. פרס השופטים ב- Festival Images citoyennes (ליאז', בלגיה)
2007. ציון לשבח בפסטיבל אפט לקולנוע אפריקאי (אפט, צרפת)
לקריאה נוספת

Françoise Pfaff, 'Angèle Diabang Brener', in À l'écoute du cinéma sénégalais, Éditions L'Harmattan, Paris, 2010, pp. 109–119, ISBN 9782296103528
הערות שוליים

1 2 3 4  "Une cinéaste sénégalaise filme des Congolaises victimes de violences".
↑  בעברית: "החיוך היפה שלי"
1 2  "Biography of Angèle Diabang on Africiné.org".
↑  Sénégalaises et islam (אורכב 17.06.2010 בארכיון Wayback Machine) on Jeune Afrique
↑  Mon beau sourire on Africultures.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16516013v (data)  ISNI: 0000 0001 2079 8767  LCCN: no2015058180  NTA: 329573128  SUDOC: 192052411  VIAF: 171862077   WorldCat (עם VIAF): 171862077
אסתר וייסבלום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 בינואר 1924 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  6 בינואר 1945 (בגיל 20) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  פולין 
 
אסתר וייסבלום (בפולנית: Estusia/Esterka Wajcblum; באנגלית: Ester Wajcblum;‏ 16 בינואר 1924 – 6 בינואר 1944) הייתה לוחמת התנגדות יהודית בשואה במחתרת היהודית באושוויץ, ואחת מארבע הנשים שהוצאו להורג בתלייה באושוויץ, עקב תפקידה במרד הזונדרקומנדו ב-7 באוקטובר 1944.
קורות חיים

אסתר וייסבלום נולדה למשפחה יהודייה, מתבוללת מהמעמד הבינוני בוורשה, פולין, ליעקב וייסבלום ורבקה לבית יגלום, שניהם חרשים. הייתה לה אחות גדולה, סבינה, ואחות צעירה, אנה היילמן (חנק'ה וייסבלום).
יעקב נולד בוורשה בשנת 1887, הוא היה בעל בית חרושת (Snycerpol) בוורשה שהעסיק עובדים חרשים לייצור מלאכת יד מעץ. אביה הציג בתערוכה העולמית של פריז את מוצרי המפעל בשנת 1936. מוצריו הוצגו גם ביריד העולמי של ניו יורק בשנת 1939. רבקה נולדה בשנת 1898 בפרוז'ני, פולין. כשהילדים היו קטנים יותר, הייתה להם מטפלת שהייתה גם היא חירשת. אסתר ואחיותיה למדו בבית ספר קתולי נחשב מתקדם, בית הספר קיבל גם יהודים ולא היו השפעות על המרת הדת בפרוץ המלחמה אנה וייסבלום הייתה בת 11 ואסתר ויסבלום הייתה בת 15.
אחותה הגדולה, סבינה ברחה מהשואה עם המורה לשעבר ובעלה לעתיד, מייטק. הם שרדו על ידי בריחה לברית המועצות ולאחר מכן התיישבו בשוודיה.
בגטו ורשה

המשפחה, למעט סבינה שנישאה ועזבה את פולין, נאלצה להיכנס לגטו ורשה ובמאי 1943 גורשה למיידנק שם נרצחו הוריהן של אסתר ואנה.
אסתר, אנה וההורים שלהם התגוררו באזור שהפך לחלק מגטו ורשה, בבניין דירות ברחוב מילה 38, ממש בהמשך הרחוב ממילה 18, מטה ה-ZOB (הארגון היהודי הלוחם – Zydowska Organizacja Bjojowa), בראשות מרדכי אנילביץ'.
לאחר שהתחילו הגירושים מגטו ורשה, היה גם יעקב וייסבלום (אבא של אסתר) היה צפוי להישלח לטרבלינקה. אך ההאופטמן היה מעוניין שהוא ימשיך בעבודתה ולא יגורש. האופטמן סידר לו ולמשפחתו מגורים בבית הספר מחוץ לגטו. לאחר זמן מסוים הם חזרו לגטו ושמה נערכה סלקציה הם הופרדו מהורים שלהם אסתר ואנה נשלחו לאושוויץ בספטמבר 1943.
הוצאתה הפומבית להורג

ב-6 בינואר 1945, שלושה שבועות לפני שחרור מחנה אושוויץ על ידי הצבא האדום, הוצאה אסתר להורג בתלייה בחצר המחנה, יחד עם שלוש חברותיה. ארבע הנשים הוצאו להורג בפומבי ואסירות אחרות היו עדות לו.
אחותה, אנה שרדה והועברה לתת-מחנה של ראוונסבריק בשם נוישטט-גלווה (Neustadt-Glewe). המחנה שוחרר במאי 1945, כשאנה הייתה בת שש עשרה.
הנצחה

בשנת 2013 נחנך גל-עד לזכרן של ארבע הנשים באתר "יד-זיכרון לקדושי זגלמביה":
"לזכר ארבע גיבורות המחתרת היהודית באושוויץ-בירקנאו

אלה גרטנר (זגלמביה)

אסתר וייסבלום (ורשה)

רגינה ספירשטיין (זגלמביה)

רוזה רובוטה (צ'אחנוב)

ב-7 באוקטובר 1944 פרץ בבירקנאו מרד הזונדרקומנדו – עובדי הכפייה שפינו את הגופות מתוך תאי הגזים ושרפו אותן. ארבעת הנשים צעירות שעבדו בבית החרושת "אוניון" הבריחו למורדים אבקת שרפה ששמשה לפיצוץ אחת המשרפות. הגרמנים דכאו את המרד באכזריות וב-6 בינואר 1945 תלו את ארבעת הנשים בפומבי."
הערות שוליים

1 2  בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ, ילקוט מורשת לתיעוד ועיון, 1991, עמ' 66
↑  About Anna Heilman, www.annaheilman.net
↑  בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', ילקוט מורשת לתיעוד ועיון, 1991, עמ' 67
↑  רונן הרן, דפים לחקר השואה, הוצאת המכון לחקר תקופת השואה, 2018, עמ' 134
↑  רונן הרן, דפים לחקר השואה, המכון לחקר תקופת השואה, 2018, עמ' 135
↑  רונן הרן, דפים לחקר השואה, המכון לחקר תקופת השואה, 2018, עמ' 136
↑  רונן הרן, דפים לחקר השואה, המכון לחקר תקופת השואה, 2018, עמ' 131
↑  גדעון גרייף ואיתמר לוין, מרד באושוויץ - התקוממות הזונדרקומנדו בתאי הגזים, 7 באוקטובר 1944, 2017, עמ' 202
פסל לזכר רוז'ה רובוטה, אלה גרטנר, אסתר וייסבלום, ורגינה ספירשטיין, ארבע נשים יהודיות שסייעו למרד הזונדרקומנדו באושוויץ, מרד שהתקיים ב–7 באוקטובר 1944. הפסל מוצב בגן הפסלים ביד ושם. הפסל: יוסף סלומון. גרניט, 1989.
ארגון הימאות הבין-לאומי

| --- | --- |

 
 דגל ארגון הימאות הבין-לאומי
 תחום:  ספנות
 שפה רשמית:  אנגלית
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 מטה הארגון:  לונדון 
 יושב ראש:  Arsenio Antonio Dominguez Velasco 
 מזכיר כללי:  קיטק לים
 תקופת הפעילות:  1982–הווה (כ־42 שנים) 
 www.imo.org
 
ארגון הימאות הבין-לאומי (באנגלית: The International Maritime Organization, בראשי תיבות: IMO; בצרפתית: Organisation Maritime Internationale, בראשי תיבות: OMI, היה ידוע בעבר בשם "ארגון בינממשלתי מייעץ לימאות", באנגלית: Inter-Governmental Maritime Organization) נוסד על ידי האומות המאוחדות בשנת 1948 כדי לתאם בטיחות ימית וכללי התנהגות בים. אולם, IMO החל לפעול באופן משמעותי רק בשנת 1958.
מטה הארגון נמצא בלונדון, בריטניה. הארגון מעודד שיתוף פעולה בין ממשלות ובין תעשיית הספנות כדי לשפר את רמת הבטיחות בים ולמנוע זיהום ימי. הארגון מנוהל על ידי אספת חברים, ניהולו הכספי מופקד בידי מועצה הנבחרת מבין חברי האספה. עבודת הארגון מתבצעת באמצעות ועדות הנתמכות בתת-ועדות מקצועיות. לארגוני או"ם אחרים הזכות לשבת באסיפות ה-IMO במעמד של משקיפים.
לארגון מזכיר כללי הנבחר על ידי האספה וחטיבות שונות הכוללות: בטיחות ימית, הגנת הסביבה הימית וחטיבה לכנסים.
ישראל הצטרפה לארגון ה-IMO בשנת 1952.
היסטוריה

הרעיון להקים ארגון בין-לאומי לימאות נולד לאחר טביעת האוניה טיטניק. בתקני הבטיחות של ימינו, תכנונה של הטיטניק הפך את הספינה לפגיעה ביותר. מחיצות הבטיחות המחלקות את הספינה ומונעות את הצפתה בבת-אחת, לא נבנו לכל גובה גוף הספינה. זאת כיוון שעל פי חישובי מהנדסי האוניה לא היה זה אפשרי שהספינה תיטה על צידה די כדי שהמים ישטפו מעל מחיצה אחת לחלל שלצידה.
כאשר טיטניק פגעה בקרחון, התברר כי חישובי מהנדסי האוניה היו שגויים. לאחר שהחלו נוסעיה לנטוש את האוניה, התברר גם כי אין די סירות הצלה לכל הנוסעים על האוניה. אנשים רבים נספו עקב טעויות תכנוניות אלה.
עד לאותה עת כל אומה קבעה את כללי הבטיחות שלה בים ואת כללי תכנון האוניות ומתקני הבטיחות החייבים להיות עליהן. בתגובה לאסון הטיטניק נוסד "ארגון הייעוץ הבין-ממשלתי לימאות" (Inter-Governmental Maritime Consultative Organization - IMCO). בשנת 1914 התקבלה "האמנה הבין-לאומית לבטיחות החיים בים" (International Convention for the Safety of Life at Sea - SOLAS) ובה שורה של הנחיות בתחום בניית אוניות ואמצעי הבטיחות החייבים להיות עליהן. מאז תוקנה אמנת SOLAS מספר פעמים והותאמה להתפתחויות בתחום הטכנולוגיה הימית.
ארגון IMCO הפך לארגון IMO בחסות האומות המאוחדות. IMO מתקין תקנות הנאכפות על ידי ארגוני תקינה ימית בעולם אשר בודקים אוניות כדי להבטיח שהן עומדות בתקנות הבין-לאומיות.
כלים משפטיים

ארגון IMO הוא המקור לכ-60 כלים משפטיים המנחים את התפתחות התקנות של המדינות החברות בארגון במטרה לשפר את הבטיחות בים, לסייע במסחר בין מדינות הים ולהגן על הסביבה הימית. הבולטת שבכלים משפטיים אלה היא "האמנה הבין-לאומית לבטיחות חיי אדם בים".
ראו גם

מספר IMO
בודו אלעזר

בודו אלעזר (Bodo;‏ 814–876) היה דיאקון הארמון בחצרו של לואי החסיד, שהתגייר.
בודו נולד כבן למשפחת אצולה אלמנית קתולית. בילדותו התחנך בחצרו של לואי החסיד מלך הפרנקים באאכן, קיבל חינוך קתולי גבוה ובמהרה הצליח להתחבב על אנשי החצר, וכתוצאה מזה בגיל צעיר התמנה לדיאקון הארמון.
בשנת 839, לאחר שהתעוררו בלבו ספקות לגבי אמיתותה של הדת הנוצרית, יצא מחצר המלך לרומא באמתלה שהוא יוצא לברר שאלות בענייני דת. לאחר ששהה ברומא שנה אחת, הוא למד יותר ויותר על אורחות חייהם של היהודים, עד שלבסוף החליט להתגייר, עבר ברית מילה וקיבל שם נוסף: "אלעזר". גיורו מתועד היטב במקורות שונים מהתקופה, לא ברורים מניעיו להמרת הדת אך הם נתפסו כדחיית התרבות הקרולינגית בעקבות השחיתות שלה היה עד בחצר המלך לואי. נראה שהייתה לבודו היכרות עם המקורות היהודיים גם בהיותו כומר.
משום שאיטליה הייתה קתולית נאלץ בודו אלעזר להגר לאחת המדינות המוסלמיות, שבהן התייחסו השלטונות בצורה טובה יותר ליהודים מאשר במדינות הנוצריות. הוא החליט להגר לאמירות קורדובה (בספרד של ימינו), התגייס שם לצבא והוצב בסרגוסה.
בודו ניסה להשפיע על הציבור והממשל המורי להתנגד לנצרות. מהלכיו גרמו לנוצרים בספרד לפנות ב-847 למלך הפרנקי קרל הקירח בבקשה שידרוש את הסגרתו. לא ידוע על גורלו של בודו אלעזר לאחר שנה זו.
ב-840 החל בודו לנהל חליפת מכתבים עם פאבלו אלווארו (אלווארוס) מקורדובה, מלומד נוצרי שטען לשורשים יהודיים. מאחר שגם בודו וגם אלווארו המירו את דתם, החל ביניהם דיאלוג שבו ניסה כל אחד לשכנע את השני שדתו החדשה היא האמיתית. רבים ממכתביהם נשתמרו. במכתביו הביע בודו אלעזר דעות חריפות נגד הנצרות, ואילו אלווארוס טוען שאהבתו לאישה היא שהסיטה אותו מהאמונה הנוצרית הנכונה.
הארכיבישוף אמולו (אנ') מליון מספר את סיפורו של בודו בחיבורו האנטישמי Liber contra Judaeos ("הספר נגד היהודים", 846) שבו קרא לנוצרים לנתק כל מגע עם היהודים.
לקריאה נוספת

א' אשתור, קורות היהודים בספרד המוסלמית, ירושלים, 1966, כרך א',  עמ' 50–58
אשר פרישמן, האשכנזים הראשונים - תלדות היהודים באירופה הצפונית מראשית התיישבותם עד פרעות תתנ"ו, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד ספריית הילל בן חיים למדעי היהדות, 2008, עמ' 98–100
ארמיית המשמר המשוריינת השישית

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  ינואר 1944 – 1993 (כ־49 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  טנקים
 עיטורים
 המשמר הסובייטי 
 
ארמיית הטנקים השישית (ברוסית: гвардейская танковая армия ‏я‏-6) הייתה ארמייה משוריינת של הצבא האדום. לקחה חלק במלחמת העולם השנייה ולאחר המלחמה הייתה מוצבת בשטח אוקראינה הסובייטית. לאחר התפרקות ברית המועצות הייתה חלק מהכוחות המזוינים של אוקראינה החדשים.
היסטוריה

היחידה הוקמה בינואר 1944 על בסיס יחידות שריון שהיו מוצבות בגזרת החזית האוקראינית הראשונה. היא לקחה חלק בקרב קורסון-צ'רקאסי לאחר סיומו הועברה לגזרת החזית האוקראינית השנייה. במסגרת חזית זה היא השתתפה במבצע יאשי-קישינב, התקדמה מערבה ובמהלך אוגוסט 1944 נכנסה לבוקרשט ביחד עם יחידות הארמייה ה-53. היא המשיכה בהתקדמות ובספטמבר 1944 נכנסה לעיר קלוז'. ב-12 בספטמבר 1944 לארמייה הוענק תואר כבוד "משמר".
במהלך המחצית השנייה של 1944 היחידה המשיכה לכיוון צפון-מערב ונכנסה לשטח הונגריה. היא לקחה חלק פעיל במצור על בודפשט ואחר כך במתקפת וינה וקרב על פראג.
לאחר סיום הקרבות בגזרה, יחידות הארמייה הועברו לשטח מונגוליה והשתתפו במבצע סערת אוגוסט.
בשנים 1946–1960 ארמיית המשמר המשוריינת ה-6 הייתה מוצבת באזור עבר הבאיקל ובשנת 1960 הועברה לשטח אוקראינה הסובייטית.
בשנים 1946–1950 ראש המטה של הארמייה היה לאוניד רבינוביץ'.
מפקדים

אנדריי קרבצ'נקו (ינואר 1943 - אוגוסט 1945)
ארמיית הטנקים השמינית (ברית המועצות)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 שיוך:  הצבא האדום הצבא האדום
 סוג:  ארמייה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  6 ביוני 1946 – 1 בדצמבר 1993 (47 שנים)
 מקים היחידה:  ניקולאי פוחוב
 מלחמות:  המרד ההונגרי 
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  טנקים
 פיקוד
 מפקדים
 עיטורים
 עיטור הכוכב האדום 
 
ארמיית הטנקים השמינית (ברוסית: танковая армия ‏я‏-8 ) הייתה ארמיית שריון של הצבא האדום שהוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה ופורקה בשנת 1993.
היסטוריה

ארמיית הטנקים השמינית הוקמה ב-6 ביוני 1946 בז'יטומיר שבאוקראינה על בסיס הארמייה ה-18 והארמייה ה-52. היא הופקדה על הגנת המחוז הצבאי הקרפטי. בשנת 1956 הארמייה הייתה חלק מכוח פלישה סובייטי שפלש להונגריה דרך רומניה ודיכא את המרד ההונגרי. בשנת 1967 הארמייה השתתפה בפלישה לצ'כוסלובקיה והושארה בפראג. באותה תקופה מפקדה היה ויקטור מרימסקי.
הארמייה פורקה ב-1 בדצמבר 1993 עם התפרקות ברית המועצות. על בסיסה הוקם הקורפוס השמיני של צבא אוקראינה.
מצבת כוחות

עם הקמתה כללה הארמייה את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-23
הדיוויזיה ה-31
דיוויזיית המשמר ה-11
הדיוויזיה הממוכנת ה-32
אפארכיה

אֶפַּארְכִיָּה (כנסייתית) (מיוונית: ἐπαρχία - שמשמעותה "אזור", "אחוזה"), בכנסיות הנוצריות המזרחיות, על האורתודוקסיות והקתוליות שבהן, היא יחידה מנהלית-טריטוריאלית המנוהלת על ידי בישוף (בישופות), "ארכייראוס" או "קיריארך". גם היירארכים (הכמרים הבכירים) בעלי מעמד גבוה יותר מבישוף כמו מיטרופוליטיים, ארכיבישופים או פטריארכים יכולים לכהן כבישופים של אפארכיות מסוימות.
אפארכיה היא למעשה שמה של דיוקסיה או בישופות בכנסיות הנוצריות המזרחיות. הבישוף של אפארכיה נקרא "בישוף אפארכי". בכנסיות היווניות נהוג לקרוא לאפארכיה פשוט "בישופות" - אפיסקופיה
(ἤ Επισκοπή). 
בימינו אפארכיה או בישופות מורכבת מפרוכיות המקובצות בפרוטופופיות (אצל הקתולים - "דקאנויות") ומהמנזרים שבשטח שיפוטה.
לאפארך או בישוף סמכות מנהיגותית "כריזמטית (רוחנית), קתכתית (חינוכית) ומשפטית"
בתקופה הקדומה של הכנסיות, כונתה הבישופות "פרוכיה" והכינוי "אפארכיה" היה שמור לאזור השיפוט הגדול של הארכיבישוף או המיטרופוליט.
בכנסייה הרומית-קתולית נהוג להשתמש במילה "דיוקסיה" בשביל הבישופות ו"ארכידיוקסיה" בשביל הארכיבישופות.
מקור המושג

תחילה אפארכיה היה שמה של יחידה טריטוריאלית באימפריה הרומית ושבראשה עמד אפארך (השיטת הרומית נמשכה גם בתקופה הביזנטית). הכנסייה אימצה את המושג וגבולות האפארכיות הכנסייתיות דמו לפעמים לגבולות היחידות המנהליות של הממלכה.
אומנם אין חובה בכך, וישנן אפארכיות רבות שגבולותיהם אינם תואמים את אלו של המחוזות או האזורים המנהליים של מדינה מסוימת.
סוגי אפארכיות

הכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות מכירות כמה סוגי אפארכיות:
אפארכיה (רגילה) - מחוז כנסייתי שבראשות בישוף, מילה נרדפת לדיוקסיה או בישופות.
בראשה יכול לעמוד גם בישוף פרימט כמו מיטרופוליט, ארכיבישוף או פטריארך. למשך, פטריארך מוסקבה ושל כל רוסיה הוא הבישוף או האפארך של מוסקבה וסביבתה.
אקסארכיה היא אפארכיה מיסיונרית. בראשה עומד בישוף אקסארך.
ארכיבישופות - יכולה להיות אפארכיה גדולה או קבוצת אפארכיות שבראשה עומד ארכיבישוף.