stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוזנברג מודל A
הערות שוליים

↑  Posthumus, Cyril (1977) [1977]. "Slump and Recovery". The story of Veteran & Vintage Cars. John Wood, illustrator (Phoebus 1977 ed.). London: Hamlyn / Phoebus. pp. 74–85. ISBN 0-600-39155-8.
↑  "דוזנברג מודל A" - המכונית האמריקאית הראשונה מנוע 8 צילינדר heacockclassic.com/articles/model-a-duesenberg-americas-first-straight-eight
↑  מפרט מנוע Duesenberg Straight-8 engine oldcarbrochures.com/static/NA/Duesenberg/1922_Duesenberg_Model_A_Catalogue
↑  "דוזנברג מודל A", שנת 1926 hymanltd.com/vehicles/4029-1926-duesenberg-model-a
↑  Marsh, Elisabeth, "Frederick S. Duesenberg" in Giles R. Hoyt, ed. (September 10, 2014) Immigrant Entrepreneurship: German-American Business
↑  בואו להכיר: האנטיקות שמתגלגלות כל אחת עם סיפור מרגש / ראו דוזנברג כל הזמן, ישראל חבר, 14 בנובמבר 2017
אלי פטל

| --- | --- |

 לידה:  1974 (בן 51 בערך) ירושלים, ישראל
 תחום יצירה:  אמנות פלאסטית
 פרסים והוקרה:  פרס האמן הצעיר (2009)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
אלי פטל (נולד ב-1974 בירושלים) הוא אמן ישראלי ומרצה בכיר לאמנות. כיהן בין השנים 2011 - 2019 כראש המחלקה לאמנות בבצלאל.
תקציר

פטל הוא אמן רב תחומי מושגי (עוסק בציור, פיסול, סאונד, וידאו והדפסה) אשר עבודותיו עוסקות בשאלות של תפיסה חזותית, טעם תרבותי וחברתי תוך מבט על ההיסטוריה של האמנות המערבית והחברה הישראלית כפי שהן מופיעות בעולם המדיה ובייצוג של אספקטים כגון מזרחיות/ ערביות, יהדות, חוק, מדיה, טכנולוגיה וכו'. מירב עבודותיו מופיעות כגלגול של פעולה ציורית אם בצילום בקול, בהקרנה ובציור. עבודותיו מצויות באוספי מוזיאון תל אביב, מוזיאון ישראל, אוסף העיר פריז ועוד, כמו כן הוצגו במוזיאונים ברחבי העולם לדוגמה מרכז פומפידו בפריז, המשכן לאמנות במינכן, המרכז לאמנות עכשווית בפילדלפיה, מוזיאון גרופיוס באו בברלין. פטל זכה בפרסים רבים ביניהם, פרס דיזנגוף (2005), פרס רפפורט לאמן צעיר (2007), פרס משרד התרבות (2009) ועוד.
השכלה

1996-2000 - תואר ראשון, המחלקה לאמנות האקדמיה בבצלאל
1999 - חילופי סטודנטים, קופר יוניון ניו יורק
פרסים ומלגות

2000 - פרס אלחנני, המחלקה לאמנות בבצלאל
2000 - מלגת קרן שרת, קרן תרבות אמריקה ישראל
2004 - פרס ע'ש הדסה ומנחם קלצ'קין, קרן תרבות אמריקה ישראל
2005 - פרס דיזנגוף, עיריית תל אביב
2006 - פרס רפפורט לאמן צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות
2006 - תמיכה להפקת קטלוג, מועצת הפיס לתרבות ואמנות
2006 - תמיכה להפקת קטלוג, קרן ריץ' לחינוך, שווייץ
2009 - פרס האמן הצעיר, משרד החינוך והתרבות
2019 - הקרן לאמנים עצמאיים, משרד התרבות
2019 - תמיכה להפקת תערוכה, מפעל הפיס
תערוכות יחיד

2001 - חורשת האקליפטוס, בית האמנים, ירושלים, אוצר יהושע בורקובסקי
2001 - אלי פטל - מיצב, סדנאות האמנים, תל אביב
2003 - נשמה חדשה, גלריה דביר, תל אביב
2005 - תערוכה סוף, גלריה המדרשה – קלמניה, אוצר דוד גינתון
2005 – סגולה, גלריה קו 16, תל אביב, אוצרת גליה יהב
2005 - תערוכת יחיד במסגרת יריד האמנות "פיאק", פריז
2006 - הטבע המקורי, מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין, אוצר אורי דסאו (קטלוג)
2007 - סוף היום, מוזיאון תל אביב, אוצרת שבא סלהוב (קטלוג)
2009 - תשע באפלה, גלריה דביר - תל אביב
2010 - עד ת', בית ביאליק, תל אביב
2018 - בארות שבורים, גלריה האוניברסיטה היהודית לוס אנג׳לס, אוצרת לאה אביר
2019 - אבדות ומציאות, גלריה מינוס 1 תל אביב (קטלוג), אוצרת אפרת ליבני
2020 - מאז החלו המדידות מוזיאון בת ים, אוצרת הילה כהן שניידרמן
תערוכות קבוצתיות נבחרות

2002 - שפת אם, מוזיאון עין חרוד לאמנות, אוצר טל בן צבי (קטלוג)
2002 - חדרי חדרים, מוזיאון הרצליה לאמנות אוצרת אפרת ליבני (קטלוג)
2003 - נחשו מי מת, גלריה דביר, אוצר אורי דסאו
2003 - דרך לוד, גלריה קלישר, אוצרת עירית סגולי תל אביב
2003 - גן סאקר, גלריה אורנים, אוצר דוד ווקשטיין, אורנים
2003 - מחורבותיך אבנך, זמן לאמנות, אוצר גדעון עפרת, תל אביב (קטלוג)
2004 - חצי פנסיון, בית דביר אנטרטור
2004 - נקודת השקפה, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת הלן גינתון
2004 – היהיה, גלריה דביר
2004 - נשורת, הגלריה של המדרשה לאמנות, אוצר גליה יהב, תל אביב
2005 - העבריים החדשים, מרטין גרופיוס באו, אוצרת דורית לויטה ברלין (קטלוג)
2005 - מתווה לאהבה ראשונה, גלריה דביר
2005 – חזרת, גלריה גבעון אוצר אורי דסאו תל אביב
2005 - מראי אדם, מוזיאון אשדוד לאמנות אוצרת רוני כהן בניימיני (קטלוג)
2005 - סרק, מרכז לאמנות עכשווית, אוצר יהושוע סיימון, תל אביב (קטלוג)
2005 - רגשות מעורבים, מוזיאון חיפה לאמנות (קטלוג)
2007 - הביאנלה לרישום ירושלים (קטלוג)
2008 - רסיסים של קדושה, מרכז ג'ורג' פומפידו פריז, צרפת (קטלוג)
2008 - רסיסים של קדושה, האוס דר קונסט, מינכן, גרמניה (קטלוג)
2008 - התרוקנות, מוזיאון תל אביב לאמנות
2008 - ארט פוקוס 5, אוצרים: ברנרד בליסטן ועמי ברק ירושלים.
2008 - ארט טי.אל. וי, תל אביב
2008 - המקרה של מייקל רואן, גלריה הראל, אוצר מתי הראל, תל אביב
2009 - איסורי כלאיים, המרכז הטכנולוגי חולון, אוצר דור גז, חולון
2009 – כשר, המוזיאון היהודי, אוצר פרידריק ברנר ברלין
2010 - מוזיאון הרצליה, תערוכת זוכי פרס משרד החינוך
2011 - מה לעשות עם ציור במאה ה-21, מוזיאון חיפה, אוצרת רותי דירקטור, חיפה
2011 - לנשוף על כתף שעירה/ציידי היגון, מרכז לאמנות בת זמננו- פילדלפיה
2012 - מנוע חיפוש, מרכז לאמנות עכשווית, אוצרת: הילה כהן שניידרמן, תל אביב (קטלוג)
2013 - אנטי-אנטי: בין אמנות כוח וידע, הגלריה האוניברסיטאית, אוצרת הדס קידר, תל אביב
2013 - מארח ואורח, מוזיאון תל אביב, אוצר סטיבן מיידוף (קטלוג)
2013 - מותק סידרתי מחדש את האוסף, מוזיאון פתח תקווה, אוצר עמי ברק (קטלוג)
2014 - זרים בתוכנו, גלריה בית הגפן, אוצר: דור גז, חיפה (קטלוג)
2015 - ולטר בנימין: ארכיון גלות, מוזיאון תל אביב, אוצרים: רפאל זגורי ונועם סגל, תל אביב
2015 - הים האחרון, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרים: רוני כהן -בניימיני ויובל ביטון (קטלוג)
2016 - הרהורים על נייר, הביאנלה לרישום, בית האמנים, ירושלים (קטלוג)
2016 - האלכימיה של המילים: אברהם אבולעפיה, דאדא, לטריזם. מוזיאון תל אביב, אוצרת בתשבע גולדמן-עידה (קטלוג)
2016 - במקום מקום, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרים: רוני כהן בניימיני ויובל ביטון, אשדוד (קטלוג)
2016 - אלט- נוי, גלריה רוזנבך, אוצר: אורי רוזנבך, ירושלים.
2016 - אל תגעו לי בחרדה, הגלריה המרכזית, תל אביב.
2017 - זמר בודד הוא הלב, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצר ערן ליטוין (קטלוג)
2017 - מאסף, עבודות מאוסף מוזיאון אשדוד, אוצר יובל ביטון.
Plave,some place, with intent - 2017, גלריה דביר, תל אביב
2018 - סלון אירוטי, גלריה נגא לאמנות, אוצר יוסף קריספל, תל אביב
2018 - דררה, הרצל 16, אוצרת רוני חג׳ג׳, תל אביב
2018 - תוכנית הבראה, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצר דורון רבינא, תל אביב
2018 - קודם, קדם, קדימה, המרכז לאמנות עכשווית תל אביב, אוצר ניקולא טרצי
2019 - אזרח אמריקאי, גלריה אספיס, יפו, אוצרת יעל ברגשטיין
2019 - רכישות חדשות, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת אירית הדר
2019 - גוף ראשון יחיד, מוזיאון אשדוד לאמנות, אוצרים יובל ביטון ורוני כהן (קטלוג)
אוצרות

2010 - רוני כנעני, פרינס, גלריה "החללית", תל אביב
2011 - חגית גניני, עקודים, בית האומנים, ירושלים
פרסומים נבחרים

אלי פטל עבודות, אספיס 3, מרץ 2003
חמדה רוזנבאום, "נשמה חדשה", סטודיו 147, אוק' 2003
אסתר דותן, "דרך לוד", סטודיו 147, אוק' 2003
יגאל נזרי (עורך), חזות מזרחית, בבל 2004
רותי דירקטור, אמנות עכשווית אני מדברת אליכם, סל תרבות ארצי - ההוצאה לאור 2005
שאול סתר, סגולה:אלי פטל קו 16, סטודיו 160
תיק אלי פטל, ראיון וביקורת, סטודיו 162
חיים דעואל לוסקי, "הטבע המקורי", סטודיו 167
אלי פטל, נומה ועראק, הכיוון מזרח 13
מתי שמואלוף, האלימות בכינון המקור, בצלאל היסטוריה ותיאוריה: הפרוטוקולים 2007, נערך ופורסם בספר "ממזרח יתפרץ הר געש", הוצאת עיתון 77, 2020
בשולי הקיר הלבן ובמרכזו, מתי שמואלוף, מארב 2007, נערך ופורסם בספר "ממזרח יתפרץ הר געש", הוצאת עיתון 77, 2020
Introducing - Eli Petel -Modern Painters ,sep.2008, Artinfo. com
ארט פרס, גיליון 345 מאי 2008
בועז לוין, לחשושים וזעזועים, אתר מארב 2009
בין השאיפה למערב להשתרשות במזרח, ארץ אחרת, 57, 2010
דוד סטרומברג, בועת האמנות, ג'רוזלם פוסט, אוגוסט 2011
הערות שוליים

↑   נעמה ריבה, ראש מחלקת האמנות בבצלאל נחקר במשטרה: "המאבק משותף לכל העוסקים באמנות", באתר הארץ, 15 בדצמבר 2016
↑  בבל, חזות מזרחית / שפת אם: הווה הנע בסבך עברו הערבי, באתר בבל
↑  אלי פטל, אלי פטל :: הטבע המקורי, מוזיאון תל־אביב לאמנות,, 2006. (בiw)
↑  סוף היום : אלי פטל - עבודות, תשס"א-תשס"ז / [תערוכה: אוצרת - שבא סלהוב ; קטלוג: עורכת - שבא סלהוב ; עריכת טקסט - דפנה רז | פטל, אלי, 1974- | הספרייה הלאומית], באתר www.nli.org.il
↑  לחשושים וזעזועים; ביקורת ומבוכה ביצירתו של אלי פטל – בועז לוין - מארב Ma'arav
↑  Ben Ratskoff, A Reluctant Bricolage of the Sublime and the Popular: Eliyahu Fatal’s “Broken Cisterns”, Los Angeles Review of Books
↑   שאול סתר, האמן אלי פטל ניצב כמה דרגות מעל ממשיכיו, באתר הארץ, 6 בפברואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 275980  NLI: 987007308095405171  BnF: cb166461477 (data)  GND: 133659941  ISNI: 0000 0000 9229 8975  LCCN: nr2007003849  SUDOC: 223298891  VIAF: 49192919   WorldCat (עם VIAF): 49192919
נתיב המורשת קאנול

|   |
| --- | --- |
 קואורדינטות:  63°09′09″N 129°55′48″W﻿ / ﻿63.1525°N 129.93°W﻿ / 63.1525; -129.93
 he
 
העמק בו עובר הנתיב. בחזית זורם נהר אקווי (Ekwi) וכן בולט עמוד טלגרף בו נעשה שימוש בתקופת מלחמת העולם השנייה
נתיב המורשת קאנול (Canol Heritage Trail) הוא מסלול טיול באורך של כ-350 ק"מ בקנדה שנפרש בין הטריטוריות הצפון-מערביות ליוקון. הנתיב עובר על תוואי דרך שנסללה בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי להניח צינור נפט מבארות נפט לבית זיקוק בקנדה ומשם לנמלי ים באלסקה דבר שנועד להבטיח את אספקת הדלק לצבא ארצות הברית בחוף המערבי.
הקו פעל כשנה עד סגירתו עקב אי כדאיות כלכלית ובעקבות כך ננטש חלק גדול מהציוד שהותקן לאורכו. עם השנים הפך חלק מהדרך, לאורכה הונח צינור הנפט, למסלול טיול אתגרי לחובבי טבע. בתחילת המאה ה-21 החלה הרשויות הקנדיות בתהליך ניקוי המסלול מהפסולת שנותרה לאורכו מהתקופה בה הופעל. בהמשך נערכו תוכניות להפיכת הדרך למסלול מוסדר למטיילים.
פרויקט קאנול > רקע

עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ב-1942, פעל צבא ארצות הברית להרחיב את בסיסיו (האוויריים והימיים) באלסקה שהייתה קרובה, יחסית, ליפן ולצפון האוקיינוס השקט (ובמיוחד לאיים האלאוטיים). כדי לאפשר אספקת דלק סדירה לבסיסים אלו החליטה ממשלת ארצות הברית על תיקצוב פרויקט לאבטחת אספקת הנפט. הפרויקט כלל הקמת בית זיקוק בקרבת וייטהורס שביוקון והנחת צינור שיוליך נפט מבארות ליד העיר נורמן וולז (אנ'), שבטריטוריות הצפון-מערביות לבית הזיקוק.
פרויקט קאנול > הקמת הפרויקט

הפרויקט לאבטחת אספקת הדלק נקרא "קאנול" (CANOL - Canadian Oil) והמשימה להקמתו הוטלה על חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כשלביצוע הפרויקט נבחרו החברות הבאות:
לצורך הקמת הפרויקט הוקם תאגיד בשם בכטל-פרייס-קאלהאן שהורכב מהחברות בכטל, Price & Co. ו-W. E. Callahan Construction Co.
חברת סטנדרד אויל של קליפורניה מונתה ליועצת הפרויקט וגם החברה שתתפעל את בית הזקוק בוויהורס.
חברת "אימפריאל אויל" (אנ') נבחרה מאחר שהייתה בעלת זכויות הפקת הנפט בנורמן וולז.
היקף הפרויקט כלל:
סלילת כ-3,500 ק"מ של כבישים שכוללים כ-800 ק"מ כביש לאורך הצינור וכבישי גישה משניים.
הנחת כ-1,600 ק"מ צינורות להובלת נפט גולמי לבית הזיקוק והובלת התזקיקים לנמלי הים כשקוטר קו הנפט הגולמי היה 10 ס"מ.
בניית 10 תחנות שאיבה לדחיפת הנפט הגולמי וכן 19 תחנות שאיבה לתזקיקים.
שיפור תשתיות נמלי הים והרחבת והעמקת מעברי המים.
סלילת מסילות ברזל.
הקמת כ-10 שדות תעופה עבור חיל האוויר האמריקאי וכן לאפשר גישה מהירה לאתרים לאורך קו הנפט.
הקמת בית זיקוק בוייטהורס (יוקון).
מערכת תקשורת שחיברה בין התחנות לאורך הקו.
עלות הפרויקט הגיעה לכ-134 מיליון דולר (כ-2 מיליארד דולר בערכים של 2021). העבודה, שהחלה ב-1942, הסתיימה בפברואר 1944 והפעלת בית הזקוק החלה באפריל אותה שנה.
פרויקט קאנול > סגירת הקו

במרץ 1945 הראו התחשיבים של מחלקת המלחמה של ארצות הברית שעלות ההובלה והייצור של תזקיקי הנפט יקר יותר מהובלתם במכליות והוחלט לסגור את הפרויקט. מייד עם קבלת ההחלטה נעשה מאמץ למכור או למחזר את הציוד הרב כדי להחזיר חלק מההשקעות אולם רק אחוזים בודדים מההשקעה ניצלו. בסופו של דבר ציוד רב שהותקן לאורך הצנרת ננטש.
פרויקט קאנול > הנזקים האקולוגים

ההערכה היא שנפט גולמי בנפח של כ-46,000 חביות (כ-7,400 טון) נשאר בצינור ונשפך עם השנים לקרקע. כמיקלים רבים ושמנים הושארו במחסנים ובתחנות השאיבה לאורך הקו ורבים מהם נשפכו לקרקע.
מאות קילומטרים של חוטי נחושת, מעמודי הטלגרף, נפלו מהעמודים והסתבכו בקרניים של חיות בר כמו אייל קורא ואייל הצפון והביאו למותם.
בתחילת המאה ה-21 החלו המחוזות בהן עובר השביל לטפל במפגעים אלו.
פרויקט קאנול > הבעלות המשפטית

בשטחים עליהם הונח צינור הנפט חיו שבטים אינדיאנים להם היו תביעות בעלות על הקרקעות שהולאמו במסגרת הפרויקט כמו גם תביעות על אוצרות הטבע שבאדמות אלו. תביעות אלו התבררו שנים רבות ונפתרו ברובן רק בשנות ה-90 של המאה ה-20 (אנ').
הקמת נתיב המורשת

הדרך שנסללה לאורך קו הנפט נחלקת לשניים:
החלק המערבי, שאורכו כ-450 ק"מ, נמצא במחוז יוקון ונמשך מגבול יוקון ועד לוייטהורס. שלטונות יוקון הפכו אותו לכביש (כביש 6) ומתחזקים אותו בחודשי הקיץ בלבד.
נתיב המורשת קאנול: החלק המזרחי, שאורכו כ-350 ק"מ, נמתח בין מהגבול שבין הטריטוריות הצפון-מערביות ליוקון עד לנורמן וולז (אנ') שלחופי נהר המקנזי. עם תום המלחמה נזנח חלק זה של הדרך ולא תוחזק על ידי השלטונות של הטריטוריות הצפון-מערביות ולכן על אף שהכביש המקורי קיים ברובו הגדול ניכרת בו שחיקה של סחף ובחלקים ממנו נמחקה הדרך לאחר שהטבע "השתלט" עליה.
המסלול נחשב בין מסלולי הטבע המאתגרים בארצות הברית ובקנדה. ניתן לנוע לאורכו ברגל או על גבי אופניים כשנקודות ההתחלה הן או בקצה כביש 6 בצד המערבי שלו (נקודת מייל 222 על גבול יוקון והטריטוריות הצפון-מערביות) או בנורמן וולז בצידו המזרחי (נקודת מייל 1). המסלול מומלץ למיטיבי לכת בלבד וזמן ההליכה הממוצע לאורכו הוא 14–22 יום. לאורך השביל אין אף נקודת אספקה לאוכל והמטיילים בו נדרשים לשכור שירות אווירי להצנחת מזון. כמו כן נאלצים המטיילים בנתיב להתמודד עם חציית מספר נחלים ללא גשר, מזג אוויר הפכפך וחיות פרא הכוללות דובי גריזלי ודובים שחורים.
בתחילת המאה ה-21 החלו השלטונות הקנדים בתהליך ניקוי הגרוטאות שנשארו לאורך הקו. ב-2016 הושלם פרוייט פינוי חלק גדול מחוטי הטלגרף שסיכנו את חייהם של בעלי הקרניים. ב-2019 הושלם פרויקט טיפול בחומרים מסוכנים, חיזוק בניינים וסילוק גורמי סיכון.
במקביל לפעילות הסביבתית לאורך הנתיב פעלו הרשויות לשפר את תנאי הטיול בו כשב-2020 הושלמה בניית 5 בקתות מחסה למטיילים ועוד 15 מתוכננות. בטווח הרחוק מתכוונת קנדה להכריז על אזור הנתיב כפארק לאומי.
גלריה

משאיות נטושות
תחנת שאיבת נפט בקילומטר ה-180 משדה הנפט
חביות נטושות
צריף מגורים
כלי מכני כבד נטוש
הערות שוליים

↑  הנפט מהבארות בנורמן וולז התאפיין בנקודת קפאון נמוכה מטמפרטורת הסביבה בחורף (מתחת ל-62°c-) כך שניתן היה להשתמש בקוטר צינור קטן ולוותר על חימום הקו. מאותן סיבות הונח הצינור ישירות על האדמה ולא על מתלים
↑  המשאבות השתמשו בנפט הגולמי לפעולתן
↑  לדוגמה בית הזקוק בוייטהורס ששבניתו עלתה כ-27 מיליון דולר נמכר ב-1948 במיליון דולר, פורק והועבר לאלברטה
↑  בחודשי החורף הכביש מכוסה שלג אותו לא מפנים
↑  חמשת המסלולים המאתגרים בקנדה, באתר macleans.ca
↑  השיא הוא 5 ימים
מקטע מצינור הנפט בקוטר 10 ס"מ שהונח לאורך המסלול
גולגולת של אייל קורא שמת לאחר שהסתבך בחוטי טלגרף
ויליאם ברידג'ס אדמס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1797 Woore, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  23 ביולי 1872 (בגיל 75 בערך) ברודסטיירס, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 ידוע בשל:  סרן אדמס ולוח טפס מסילתי
 מקצוע:  הנדסת רכבות
 בן או בת זוג:  Sarah Fuller Flower Adams 
 
ויליאם ברידג'ס אדמס (באנגלית: William Bridges Adams‏; 1797 – 23 ביולי 1872) היה מהנדס רכבות אנגלי, הידוע בעיקר בזכות המצאת "סרן אדמס", פטנט הקרוי על שמו שהיה בשימוש בתחבורה מסילתית בבריטניה עד לסוף הנעת הקיטור ב-1968, וכן המצאת לוח התפס המסילתי.
ביוגרפיה

אדמס נולד וגדל בוואור, שרופשייר, והתחנך בבית הספר מיידלי. אביו, בנו של איכר מוואור, עבר ללונדון ושם התחיל לעבוד בתור בונה כרכרות והפך בסופו של דבר לבעל מקצוע מיומן, שעיקר עיסוקו באספקת עור ליצרני כרכרות ברחוב דין, סוהו.
אדמס התלמד בתור בונה כרכרות בחברת בקסטר ופירס מלונג אקר, לונדון, שהייתה חברה ידועה בזמנה, ובמהלך תקופתו בחברה הובאה לשם הכרכרה של נפוליאון, לאחר קרב ווטרלו, וברידג'ס אדמס צייר אותה.
ב-30 בנובמבר 1818 התחתן, בסנט מרטין, עם אליזבת פלייס, בתו של פרנסיס פלייס, הרפורמטור החברתי. יחד הם יצאו למסע כדי למצוא את מזלם באקלים חם יותר. בשנת 1820 הם עזבו לוולפראיסו בצ'ילה. בוולפראיסו הועסק אדמס כמנהל של האחוזה של לורד קוקרן, תמורת שכר של 200 פאונד לשנה. בשנת 1821 נולד לו בן, ויליאם אלכסנדר אדמס, שמאוחר יותר הפך למהנדס מכונות. המשפחה שרדה את רעידת האדמה בוולפראיסו ב-19 בנובמבר 1822. אליזבת מתה ב-8 באוגוסט 1823, כשהביאה לעולם ילד שני, שמת גם הוא. בעקבות הטרגדיה הזו חזר ברידג'ס אדמס לאנגליה, עם בנו, במסע ארוך דרך הרי האנדים לבואנוס איירס ובספינה חזרה ללונדון, דרך פאלמות', בשנת 1826. לאחר טיול נוסף לארצות הברית, התיישב ברידג'ס אדמס בלונדון ומצא עבודה במשרד הובסון ושות', יצרני כרכרות. בשנת 1834 אדמס התחתן עם שרה פולר פלאוור אדמס והם התגוררו בסאניבנק, וודברי היל, בלאוטן. במקום הוצב שלט כחול המנציח את בני הזוג. לאחר מותה של שרה ב-1848, הוא נישא לאלן קנדל. נולדה להם בת אחת, הופ ברידג'ס אדמס.
אדמס מת בבית קת'ברט, ברודסטרס, קנט, בגיל שבעים וחמש, ונקבר בכנסיית פטרוס הקדוש בעיירה.
הנדסת רכבות

חוסר שביעות רצון מחיבור משופע שהיה אז בשימוש לחיבור פסי רכבת, אדמס רשם פטנט על לוח תפס מסילתי, בצורת טריז לא מוברג בין כיסאות סמוכים, בשיתוף עם רוברט ריצ'רדסון, מהנדס זוטר תחת פיטר בראף ברכבת המחוזות המזרחיים. שני הגברים רשמו פטנט על ההמצאה ב-1847. אף על פי שהעיצוב הצליח והיו מכירות לרכבת המחוזות המזרחיים בין היתר, קשיים כלכליים אילצו את אדמס לוותר על הפטנט. גרסת ה"טריז" הזו הוחלפה עד מהרה על ידי עיצוב משופר שעוצב על ידי ג'יימס סמואל מרכבת המחוזות המזרחיים. העיצוב והשימוש הראשונים של לוחות תפס נעשו בשנים 1830-31 על ידי רוברט סטיבנס, נשיא מסילת קמדן ואמבוי, ארצות הברית. סטיבנס חיבר קצוות של פסי רכבת סמוכים מברזל מעורגל ועם תחתית שטוחה באמצעות לוחות תפס ומסמרות (מאוחר יותר ברגים). אדמס רשם פטנט על קפיצים משופרים עבור כרכרות כביש וכינה אותם "קפיצי קשת". ניתן היה להשתמש בהם גם עבור כרכרות מסילות הברזל, והייצור הוכיח רווחי. הייצור התבסס במפעל קורייר בדרורי ליין וברחוב פרקר, סוהו. העסק היה רשום על שמו של סמואל אדמס, דודו של ברידג'ס אדמס. בשנת 1842 עבר המפעל משטחו הקטן לשלושה דונם של קרקע הצמודים לרכבת המחוזות המזרחיים בפיירפילד, בואו. החברה סחרה כעת בשם אדמס ושות'. הוא יסד את מפעלי קטר פיירפילד בבאו, מזרח לונדון, בשנת 1843. שם התמחה בקטרים קלים, קרונועי קיטור וקרוניות תחזוקה. אלה נמכרו במספרים קטנים לתחבורה מסילתית בכל רחבי בריטניה ואירלנד, כולל קרונוע קיטור פיירפילד עבור הרכבת הרחבה בריסטול ואקסטר, והאנפילד עבור הלקוח החשוב ביותר שלו, רכבת המחוזות המזרחיים, עם מטה בסטרטפורד הסמוכה. הוא סיפק קטר מכל 2-2-0 לרכבת האיטלקית.
ג'יימס קרוס וחברה מלנקשייר אימצו את תיבת הסרן הרדיאלי החדשנית של אדמס וגלגלים מניעים עם צמיגים קפיציים עבור וייט רייבן, קטר מכל 2-4-2 יוצר עבור רכבת סנט הלנס בשנת 1863. ההסדר הלא קונבנציונלי נחשב תחילה להצלחה בעקומות חדות של קו סנט הלנס, אך לאחר שנתיים הוחלט שהשילוב איפשר יותר מדי תנודה והוא הוחלף.
אף על פי שהמצאותיו וכתביו של אדמס הפכו ידועים, הקטרים שייצר השפיעו מעט. עסק ההנדסה נכשל כמה שנים מאוחר יותר, אם כי בשלב זה אדמס הרחיב את עיסוקיו לעיצוב בגדים ועיתונאות.
כתביו, כולל "כרכרות תענוג אנגליות" (1837) ו"כבישים ומסילות" (1862), כיסו את כל אמצעי התחבורה היבשתית. מאוחר יותר, הפך לסופר ידוע על רפורמה פוליטית, תחת שם ספרותי ג'וניוס נולד מחדש (Junius Redivivus); התייחסות לכותב מכתבים פוליטיים מהמאה הקודמת.
בלבול עם ויליאם אדמס

באופן מבלבל, אחת מחברות הרכבת הראשונות שהשתמשה בעיצוב תיבת הסרן שלו באופן נרחב הייתה רכבת לונדון ודרום מערבית, שבה למפקח הקטר, היוצר של חוגון אדמס, קראו גם ויליאם אדמס. בצירוף מקרים נוסף גם הוא עבד בעבר בתחום קטרים בבואו, אבל זו לא הייתה חברה פרטית אלא הקרפיף של רכבת לונדון צפון. בשנת 1865 אגודת המהנדסים, לונדון, עשתה השוואה ישירה בין החוגון עם מסב הגומי ההודי של ויליאם אדמס לבין תיבת הסרן הרדיאלי של ויליאם ברידג'ס אדמס: במהלך ניסויים ברכבת לונדון צפון, החוגון המוקפץ לרוחב נחשב עדיף על פני הסרן הרדיאלי, אבל כשויליאם אדמס עבר לרכבת לונדון ודרום מערבית הוא אימץ את תיבת הסרן שתוכנן על ידי יריבו ברידג'ס אדמס. הקטרים הידועים כיום בשם רדיאלי אדמס נקראים על שם מפקח הקטר, אך הם מפורסמים בזכות הסרן שהומצא על ידי ויליאם ברידג'ס אדמס.
הערות שוליים

↑  London, England, Church of England Marriages and Banns, 1754–1932 for William Bridges Adams., Westminster: St Martin in the Fields, Westminster: Marriages 1817–1819, No.663, p.222. London Metropolitan Archives; London, England; Reference Number: DL/T/093/022. Ancestry.com, 2010. Retrieved 13 November 2020
↑  Proceedings of the Institution of Mechanical Engineers, 1896, עמ' 49:91
↑  Oxford Dictionary of National Biography. Vol. I, Oxford Unviversity Press, 2004, עמ' 275, ISBN 0-19-861351-2
↑  Charles Manby, Minutes of Proceedings of the Institution of Civil Engineers, כרך XVI, London: Institution of Civil Engineers (Great Britain), 1857, עמ' 273
↑  Manby (1857: 289)
↑  Manby (1857: 234)
↑  William Bridges Adams, English Pleasure Carriages, London: Charles Knight and Co., עמ' 274-275
↑  Ellis Hamilton, The pictorial history of railways, Hamlyn, 1968, עמ' 58
↑  Zerah Colburn, Locomotive Engineering, and the Mechanism of Railways: A Treatise, כרך 1, William Collins, 1864, עמ' 276-279
↑  James Cross and Co: White Raven - Graces Guide
↑  C. Hamilton Ellis, British railway history; an outline from the accession of William IV to the nationalisation of railways, כרך 1, London: Allen & Unwin, 1954, עמ' 357
↑  Vaughan Pendred, On the adhesion of locomotive engines, London, 1866, עמ' 268-269
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויליאם ברידג'ס אדמס".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 4065203  GND: 1089477015  ISNI: 0000 0001 1695 8449  LCCN: n86850536  NLA: 49861512  SNAC: w6gf3034  Trove: 1528260  ULAN: 500524820  VIAF: 106391319   WorldCat (עם VIAF): 106391319 
קרונוע קיטור אנפילד בנוי במפעלי קטר פיירפילד.
לוח טפס של אדמס
אה"מ וורספייט (1913)

| --- | --- |
אה"מ וורספייט מפליגה באוקיינוס ההודי, 16 ביולי 1942
אה"מ וורספייט מפליגה באוקיינוס ההודי, 16 ביולי 1942
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  הצי המלכותי הבריטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  קווין אליזבת
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  בסיס הצי המלכותי דבונפורט 
 הוזמנה:  1912
 תחילת הבנייה:  31 באוקטובר 1912
 הושקה:  26 בנובמבר 1913
 תקופת הפעילות:  8 במרץ 1915 – 1 בפברואר 1945 (29 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגרוטאות ב-1947
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה המערכה בנורווגיה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 32,590 טון, מקסימלי: 33,260 טון
 תפוסה:  32,590 טון
 אורך:  196.2 מטר
 רוחב:  27.6 מטר
 שוקע:  10.2 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  24 קשרים
 גודל הצוות:  1,025–1,262 איש
 טווח שיוט:  14,446 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  24 דוודים המזינים 4 טורבינות בהספק 56,000 כוחות סוס
 צורת הנעה:  4 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  שריון עיקרי – 330 מ"מ   שריון סיפון – 25–76 מ"מ   צריחי תותחים – 279–330 מ"מ   ברבטות – 178–254 מ"מ   צריח הניתוב – 330 מ"מ
 חימוש:  8 תותחי Mk I BL‏ 15 אינץ' (381 מ"מ)/42 קליבר   16 תותחי Mk XII‏ 6 אינץ' (152 מ"מ)/45 קליבר   2 תותחי נ"מ QF‏ 3 אינץ' (76 מ"מ)   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אה"מ וורספייט הייתה אחת מחמש אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת שנבנו עבור הצי המלכותי במהלך שנות ה-1910 המוקדמות. היא הושלמה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-1915, שובצה בצי הגדול והשתתפה בקרב יוטלנד. מלבד הקרב הזה, והפעולה הבלתי חד משמעית של 19 באוגוסט, שירותה במהלך המלחמה כלל בדרך כלל סיורים ואימונים שגרתיים בים הצפוני. במהלך התקופה שבין המלחמות, האונייה נפרסה באוקיינוס האטלנטי ובים התיכון, לעיתים קרובות שימשה כאוניית דגל, ועברה מודרניזציה יסודית באמצע שנות ה-30.
במהלך מלחמת העולם השנייה, וורספייט השתתפה במערכה בנורווגיה בתחילת 1940 והועברה לים התיכון מאוחר יותר באותה שנה, שם השתתפה בפעולות הצי נגד הצי המלכותי האיטלקי תוך כדי ליווי שיירות והפגזת חיילים איטלקיים בחוף. היא נפגעה ממטוסים גרמניים במהלך הקרב על כרתים באמצע 1941 ונזקקה לשישה חודשים של תיקונים בארצות הברית. הם הושלמו לאחר תחילת המערכה באוקיינוס השקט בדצמבר והאונייה הפליגה לרוחב האוקיינוס השקט כדי להצטרף לצי המזרחי באוקיינוס ההודי בתחילת 1942. וורספייט חזרה הביתה באמצע 1943 כדי לנהל סיוע ארטילרי ימי כחלק מכוח H במהלך המערכה האיטלקית. היא נפגעה קשות מפצצות גולשות מונחות רדיו גרמניות במהלך הנחיתות בסלרנו ובילתה את רוב השנה הבאה בתיקון. האונייה הפגיזה עמדות גרמניות במהלך הנחיתות בנורמנדי ובאי וולכרן ב-1944, למרות שלא תוקנה במלואה. פעולות אלו זיכו אותה בתוארי הקרב הרבים ביותר שהוענקו אי פעם לאונייה בודדת בצי המלכותי. מסיבה זו ומסיבות אחרות זכתה וורספייט לכינוי "הגברת הזקנה הגדולה" לאחר הערה שהשמיע האדמירל סר אנדרו קנינגהם ב-1943 בזמן שהייתה אוניית הדגל שלו.
כשהושקה ב-1913, השימוש בנפט כדלק ותותחי 15 אינץ' שלא נוסו היו מושגים מהפכניים במירוץ החימוש הימי בין בריטניה לגרמניה, סיכון ניכר עבור וינסטון צ'רצ'יל, אז לורד האדמירליות הראשון, ואדמירל הצי סר ג'קי פישר, שתמך בעיצוב. עם זאת, "אוניות המערכה המהירות" החדשות התבררו כהצלחה יוצאת דופן במהלך מלחמת העולם הראשונה. היא הוצאה משימוש ב-1945, והועלתה על שרטון תחת גרר כדי להיגרט ב-1947 על סלעים ליד Prussia Cove, קורנוול, ולבסוף נגרטה בקרבת מקום.
וורספייט הייתה האונייה השישית של הצי המלכותי שנשאה את השם. מקורו כנראה ממילה ארכאית לנקר, 'ספייט'; עם הכוונה שבמהלך עידן המפרש, ספינת המלחמה הייתה מנקרת חורים בגוף העץ של אויביה.