stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיס וואן
תערוכות

2014 - מיס ואן: זוהר החשכה, StolenSpace גלריה, לונדון - תערוכת
2014 - ספקטרום: חורף תערוכה, StolenSpace גלריית, London - תערוכה.
2014 - אמנות תלמיד: חוגגים 20 שנה של מגזין Juxtapoz, ג'ונתן לוין פרויקטים - תערוכה.
2014 - StolenSpace בגלריה בסקופ מיאמי ביץ' 2014 - תערוכה
2015 - הסיבות עונות, StolenSpace Gallery, London - תערוכה.
2015 - פסטין של אומנות בגלריית איזבל קורקסטו, איזבל Croxatto גלריה, סנטיאגו - תערוכה.
2015 - החופש של הקבוצה להראות, StolenSpace גלריה, ברלין - תערוכה.
2015 - FIFTY24MX ב " LA תערוכת אמנות 2015 - תערוכה
2016 - Ch. אצו'16, בגלריית איזבל קורקסט, סנטיאגו - תערוכה.
2016 - איזבל Croxatto Galeria, אמנות עכשווית איסטנבול 2016
2017 - פלור דה Piel, ויקטור לופה Arte Contemporaneo, ברצלונה - תערוכת
2017 - ברוך הבא לניו ג 'רזי, ג' ונתן לוין פרויקטים, ג'רזי סיטי - תערוכה.
2017 - איזבל Croxatto Galeria באמנות המרכזית 2017 - הוגן
הערות שוליים

↑  SWINDLE Magazine Interview with Miss Van
↑  "Miss Van's First Museum Show Opens in Malaga - artnet News". artnet News (באנגלית אמריקאית). 2016-06-24. נבדק ב-2017-03-20.
↑  Waclawek, Anna (2008). From graffiti to the street art movement : negotiating art worlds, urban spaces, and visual culture, c. 1970-2008. Concordia University, Phd Thesis.
↑  Villarreal, Ignacio. "Miss Van's first show at a museum on view at the Centro de Arte Contemporáneo of Málaga". artdaily.com (באנגלית). נבדק ב-2017-03-20.
↑  The Dolls of Miss Van. Fornarina Fashion News @ CourtureCandy.com (אורכב 16.12.2007 בארכיון Wayback Machine)
↑  Glaser, Katja (2015). "The 'Place to Be'for Street Art Nowadays is no Longer the Street, its the Internet" (PDF). Street Art and Urban Creativity Scientific Journal. 1(2).
↑  dark slanted eyes
↑  Miss Van gallery
↑  Premont, Chantal (2013-04-28). "Miss Van and the Evolution of the Feminine from Brick onto Canvas". CUJAH (באנגלית אמריקאית). אורכב מ-המקור ב-2017-04-05. נבדק ב-2017-04-04.
↑  DeVito, Lee. "Murals in the Market artists address Shepard Fairey, Detroit, and more in inaugural fest". Detroit Metro Times (באנגלית). נבדק ב-2017-03-20.
↑  Harrington, Jaime Rojo & Steven (2016-09-28). "A Moscow Street Art Biennale: Artmossphere 2016". Huffington Post (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2017-04-04.
↑  MissVan.com
↑  Porteous, Freyia Lilian. "Weekly Style Muse: Miss Van's Painted Ladies, Body Pos Pinups With Attitude". נבדק ב-2017-04-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5639474  GND: 1029650179  ISNI: 0000 0001 3978 8470  LCCN: no2011126228  RERO: 02-A027842441  RKD: 352238  SUDOC: 154057312  VIAF: 177318252   WorldCat (עם VIAF): 177318252
מקסים מטבייב

| --- | --- |

 לידה:  28 ביולי 1982 (בן 42) סבטלי (מחוז קלינינגרד), רוסיה 
 מדינה:  רוסיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2002 
 מקום לימודים:  בית הספר לתאטרון של סראטוב (2002)  בית ספר התיאטרון האמנותי של מוסקבה (2006) 
 בן או בת זוג:  יליזבטה בויארסקאיה (28 ביולי 2010–?) 
 צאצאים:  Andrey Matveev, Grigory Matveev 
 פרסים והוקרה:  אמן כבוד של הפדרציה הרוסית 
 פרופיל ב-IMDb
 
מקסים אלכסנדרוביץ' מטבייב (ברוסית: Макси́м Алекса́ндрович Матве́ев; נולד ב-28 ביולי 1982, סבטליי, מחוז קלינינגרד, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי. בעל תואר האמן הנכבד של רוסיה (2018).
מטבייב נולד בעיר סבטליי שבמחוז קלינינגרד ב-28 ביולי 1982. ב-1999 סיים את לימודיו בבית הספר על שם טיכונוב בסראטוב. תחילה רצה ללמוד רפואה ועריכת דין אך לבסוף פנה ללימודי משחק. בשנת 2002 סיים את לימודיו בפקולטה למשחק בקונסרבטוריון של סראטוב, ב-2006 למד בבית הספר של התיאטרון האמנותי במוסקבה.
משפחתו

בשנים 2008—2009 היה נשוי לשחקנית הקולנוע יאנה סקסטה. בשנת 2010 נישא לשחקנית יליזבטה בויארסקאיה (בתו של מיכאיל בויארסקי), לשניים נולד בן בשנת 2012 בשם אנדריי.
פילמוגרפיה

2007 — מלחציים — דניס אורלוב, די.ג'יי
2007 — תודה על האהבה! — איוון אוורין
2008 — המגונדרים — פרד
2008 — התעריף לשנה החדשה — אנדריי
2009 — פלאגיה והבולדוג הלבן — ארקדי סרגייביץ', אמן וצלם מסנקט-פטרבורג
2009 — לא אגיד — איוון
2010 — רכישה מאושרת — רובוט
2010 — טוליה טוקארב — ארטיום טוקארב
2012 — בית חולים צבאי — בזיליקום Bezhin, מנתח
2011 — על הקרס! — לובאצ'בסקי
2011 — חתונה בהחלפה — סשה, בנקאי
2011 — סנטה קלאוס תמיד מצלצל... שלוש פעמים! —  ארתור
2011 — ציידי היהלומים — מתנקש בכינוי "נאה".
2011 — יאלטה-45 — ג'ון ווילבי, מייג'ור במחלקה המיוחדת "X-2" של המשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות הברית
2012 — אוגוסט. השמיני — ליוחה, מפקד סיור
2012 — זוננטאו — סמיון חאריטונוב (בצעירותו)
2012 — שנה טובה, אמא! (הסיפור הקצר "מספרי המזל") — ז'ניה
2012 — מוסגז — ולדיסלב ויחרוב
2012 — אחרון הרומאים — אנדריי גוריאצ'ב
2013 — אהבה לאהבה — אלכסנדר גריגורייב
2013 — סוף השבוע — איגור לבדב, מנהל חברה מוסקבאית
2014 — שדים — ניקולאי סטברוגין
2014 — אוהב לא אוהב — אלכס
2014 — פורט רוס: בחיפוש אחר הרפתקאות — דמיטרי, עיתונאי
2015 — שילומים — מייג'ור-גנרל אנטולי פפליאייב
2015 — החוקר טיחונוב — גרגורי בלאס
2016 — השחקן
2016 — מאטה הארי — ולדימיר מסלוב
2017 — על אהבה. למבוגרים בלבד — ניקיטה אורלוב
2017 — אנה קרנינה. סיפורו של ורונסקי — אלכסיי ורונסקי
2017 — שד המהפכה — אלכסיי מזנצב, סוכן של המודיעין הקיסרי
2017 — טרוצקי — פרנק ג'קסון (רמון מרקדר)
2019–2023 — מזנק — ארטיום
2019 — ברית ההצלה — טרובצקוי
2020 — שרלוק ברוסיה — שרלוק הולמס
2021 — תורת ההסתברות
2022 — ספוילר
2022 — ברית ההצלה: זמן הזעם — טרובצקוי
2022 - האתגר
2025 - כסף זר
הערות שוליים

↑  Указ Президента Российской Федерации от 21 августа 2018 года № 488 «О награждении государственными наградами Российской Федерации»
↑  "Счастливая покупка".
| סרטי אנדריי קראבצ'וק |
| --- | --- | --- |
| סרטים בולטים | מסתורין חג המולד (2000) • האיטלקי (2005) • אדמירל (2008) • הוויקינג (2016) • ברית ההצלה (2019) • היו זמנים במדבר (2022) • פיוטר הראשון (2022) • הקיסריות (2023) |  |
| שחקנים בולטים | קונסטנטין חבנסקי • דנילה קוזלובסקי • סבטלנה חודצ'נקובה • מקסים מטבייב • איוואן קולסניקוב |  |
| שותפים נוספים | הפקה: קונסטנטין ארנסט • אנאטולי מקסימוב • צילום: איגור גריניאקין |  |
| סרטי ואלרי טודורובסקי |
| --- | --- | --- |
| סרטים בולטים | אחי החורג, פרנקנשטיין (2004) • מלחציים (2007) • המגונדרים (2008) • ההפשרה (2013) • בולשוי (2017) • אודסה (2019) • היפנוזה (2020) |  |
| שחקנים בולטים | יבגני ציגאנוב • לאוניד יארמולניק • יבגניה בריק • מקסים מטבייב |  |
| שותפים נוספים | הפקה: לאוניד יארמולניק • צילום: רומן וסיאנוב |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143913328  ISNI: 0000 0001 1880 2616  LCCN: no2009146386  SUDOC: 183644352  VIAF: 100791975   WorldCat (עם VIAF): 100791975 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרווין האייר

| --- | --- |

הרב מרווין האייר, 2013
 לידה:  1939 (בן 86 בערך) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  ישיבת רבנו יעקב יוסף 
 מקום מגורים:  לוס אנג'לס 
 
הרב מרווין (משה חיים) האייר (באנגלית: Marvin (Moshe Chaim) Hier; נולד ב-1939 בניו יורק) הוא רב אורתודוקסי. מייסד מרכז שמעון ויזנטל, מוזיאון הסובלנות בלוס אנג'לס ומוזיאון הסובלנות בירושלים.
קורות חיים

האייר נולד בשנת 1939 בעיר ניו יורק. הוריו היהודים הגיעו מפולין; אביו עבד כמלטש מנורות לאחר שהגיע לניו יורק בשנת 1917. הוא גדל בלואר איסט סייד, למד בישיבת הרב שלמה קלוגר ברחוב יוסטון. הוא קיבל סמיכה בשנת 1962 מרבי מנדל קרביץ, ראש ישיבת רבנו יעקב יוסף.
בתחילת שנות ה-60 כיהן כעוזר לרב ובשנת 1964 הפך לרב של קהילת שערי צדק בוונקובר, קולומביה הבריטית. בשנת 1977, בעקבות ביקור באתרי שואה באירופה, הגיע ללוס אנג'לס כדי להקים את מרכז שמעון ויזנטל. בהנהגתו, הפך המרכז לאחת מהארגונים היהודיים המובילים בעולם. למרכז משרדים ברחבי ארצות הברית, ובקנדה, אירופה, ישראל וארגנטינה. המרכז עסק במעקב אחר עשרות פושעי מלחמה נאצים ברחבי העולם, פעל למען משפט חוזר לג'ון איוון דמיאניוק והחל מ-1992 נגד תוכנית הגרעין האיראנית, תוכנית הגרעין הסורית ושל לוב.
האייר שותף כמפיק ותסריטאי לזכייה בשני פרסי אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר, עבור הסרט ארוכה הדרך הביתה" מ-1997 ו"ג'נוסייד" מ-1982.
בשנת 1997 יזם את הקמת מוזיאון הסובלנות בלוס אנג'לס ובשנת 2000 את מוזיאון הסובלנות בירושלים שהקמתו אושרה בדצמבר 2000. עם זאת הגיש מוזיאון יד ושם התנגדות לתוכנית, כי חשש שהמוזיאון יעסוק בין היתר גם בנושאים הקשורים לשואה. ב-23 בנובמבר 2002 נערך טקס הסרת הלוט מעל דגם המבנה בבית הנשיא בירושלים. וב-2 במאי 2004 נערך טקס הנחת אבן הפינה למוזיאון, בנוכחות מושל קליפורניה לשעבר ארנולד שוורצנגר.
ב-20 בינואר 2017, הוזמן להשתתף בטקס ההשבעה של נשיא ארצות הברית הנבחר, דונלד טראמפ, ובירך לאחר נאומו:
אלוהים הנצחי, ברך את דונלד ג'יי טראמפ ואת אמריקה, האומה הגדולה שלנו. הנחה אותנו לזכור את מילות תהילים כי 'הזורעים בדמעה ברינה יקצרו', מכיוון שהחירויות שאנחנו נהנים מהן אינן מוענקות לנצח, ויש לתבוע אותן בחזרה בכל דור! ברך את כל בני בריתנו מסביב לעולם, שחולקים את אמונתנו. 'עַל נַהֲרוֹת בָּבֶל שָׁם יָשַׁבְנוּ, גַּם-בָּכִינוּ, בְּזָכְרֵנוּ אֶת צִיּוֹן... אם אֶשְׁכָּחֵךְ יְרוּשָׁלִָים תִּשְׁכַּח יְמִינִי'
באפריל 2017 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות. עם זאת עירית לינור העבירה ביקורת על ההחלטה להעניק את הכבוד לראשונה לאזרח ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  נטשה מוזגוביה, האיש שרוצה ללמד את ירושלים מהי סובלנות, באתר הארץ, 18 במאי 2010
↑  בלוס אנג'לס ייפתח מרכז לחקר השואה, מעריב, 23 באוגוסט 1977
↑  יוסי מלמן, החזון של הרב הפך לארגון בינלאומי, באתר הארץ, 21 בספטמבר 2005
↑  תום שגב, עכשיו רוצים את גקס, כותרת ראשית, 2 בספטמבר 1987
רויטרס, הפושע הנאצי שנלכד בארגנטינה הודה: הייתי קצין בגדוד אס. אס., חדשות, 18 בנובמבר 1987
↑  רותי זוטא, להעמיד את דמיאניוק לדין, חדשות, 6 באוגוסט 1993
↑  בני אבני (ניו יורק), איראן, סוריה ולוב – בדרך ליכולת גרעינית, חדשות, 5 באוגוסט 1992
1 2  אסתר זנדברג, מסונוורים מטיטניום, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2002
↑  דליה טל, ‏תוכנית מוזיאון הסובלנות של פרנק גארי: 16,000 מ"ר, באתר גלובס, 31 בדצמבר 2000
↑  גל ניסים, ‏אושרה התוכנית להקמת מוזיאון הסובלנות בגן העצמאות, באתר גלובס, 30 בדצמבר 2001
↑  יהונתן ליס, גואל פינטו, ארנולד שוורצנגר יחנוך היום את מוזיאון הסובלנות בירושלים, באתר הארץ, 2 במאי 2004
↑  ynet, הרב שבירך אחרי טראמפ: "אם אשכחך ירושלים", באתר ynet, 20 בינואר 2017
↑  איתמר אייכנר, נבחרו שלושה ממדליקי המשואות ביום העצמאות, באתר ynet, 14 באפריל 2017
↑   עירית לינור, מה פתאום ששני יהודים מארצות הברית ידליקו משואה ביום העצמאות?, באתר הארץ, 27 באפריל 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310947205171  PLWABN: 9810578936005606  GND: 113550637X  ISNI: 0000 0004 0807 5496  LCCN: no99017012  VIAF: 300554054   WorldCat (עם VIAF): 300554054
ג'ון ויין גייסי

| --- | --- |

ג'ון ויין גייסי, 1978
 לידה:  17 במרץ 1942 בית החולים אדג'ווטר, שיקגו, ארצות הברית 
 הוצאה להורג:  10 במאי 1994 (בגיל 52) Stateville Correctional Center, Crest Hill, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  Cicero, Norwood Park Township 
 השכלה:  נורת'ווסטרן קולג'  פרוסר קאריר אקדמי  Cooley Vocational High School 
 תקופת הפעילות:  1972–1978 (כ־6 שנים) 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית 
 השקפה דתית:  אתאיסט 
 בן או בת זוג:  Marylynn Myers (ספטמבר 1964–18 בספטמבר 1969)  Carole Hoff (1 ביולי 1972–2 במרץ 1976) 
 מספר צאצאים:  2 
 
ג'ון ויין גייסי (באנגלית: John Wayne Gacy;‏ 17 במרץ 1942 – 10 במאי 1994), הידוע גם בכינוי Killer Clown, היה רוצח סדרתי ועבריין מין אמריקאי.
ילדותו

ג'ון ויין גייסי נולד בשיקגו שבאילינוי, והיה השני מבין שלושה ילדים. ממוצא דני ופולני. אביו, ג'ון סמואל גייסי, היה אלכוהוליסט, ונראה שנהג לכנותו בכינויי גנאי לעיתים תכופות. גייסי היה קרוב לאמו, מריון אליין רובינסון.
כשהיה בן 11 קיבל גייסי מכה בראש מנדנדה, המכה גרמה להיווצרות קריש דם במוחו. הדבר לא זוהה עד גיל 16, אז החל לסבול מאירועים של איבוד הכרה.
הרציחות

גייסי נהג לשוטט באזור כיכר בגהאוס בשיקגו ולהציע מריחואנה לנערים, וכך פיתה אותם להיכנס למכוניתו. אלה שנענו לפיתויו שוחררו מוכים ומדממים. אלה שסירבו הורדמו בכלורופורם, נאנסו ונרצחו. גייסי נהג להציע לנערים גם עבודה בחברת הבנייה שלו בתשלום גבוה. הוא כונה "הליצן הרוצח", משום שבשנים שבהן ביצע את מעשי הרצח, הוא נהג להופיע באירועי צדקה בבתי חולים, מחופש לליצן בשם "פוגו".
גייסי נעצר בדצמבר 1978, כאשר שוטרים דפקו על דלת ביתו ושאלו אותו מספר שאלות לגבי רוברט פיאסט בן ה-15, נער שפנה לגייסי בבקשת עבודה ימים ספורים לפני היעלמותו. תשובותיו של גייסי (שהיה באותו זמן בן 36) סיפקו את השוטרים, אך לאחר שגילו שבעבר הוא הורשע במעשה מגונה בקטין, שבו למחרת אל ביתו ועצרוהו.
מבלי שנתבקש הראה גייסי לשוטרים דלת ברצפה המובילה לחלל מדופן מתחת לבית. בתוך החלל התגלו גופות רבות של נערים, שנאנסו ונחנקו למוות. גייסי הודה כי מתחת לבית ובמוסך קבורות עשרים ושבע גופות, וכי חמש גופות נוספות (כולל גופתו של רוברט פיאסט) הושלכו לנהר הסמוך, מפאת חוסר מקום בחלל מתחת לבית. בפועל נמצאו מתחת לבית עשרים ושמונה גופות - גופה אחת נשמטה מזכרונו של גייסי.
הגופות היו קבורות ללא סדר ושיטה, וכל הקורבנות היו זכרים בני חמש עשרה עד עשרים וחמש. זיהוי כל הגופות ארך מספר שנים.
ב-13 במרץ 1980 הורשע גייסי בשלושים ושלושה אישומי רצח. הוא נידון למוות ובמשך ארבע עשרה שנים נאבק לביטול פסק הדין, אך לשווא. ב-10 במאי 1994 הוצא גייסי להורג בזריקת רעל.
בשנת 2011 חודשה החקירה לזיהוי קורבנותיו של גייסי. בעקבות הוצאת שרידי שמונה גופות מקברן, נקראו קרובי משפחה של נעדרים מהשנים שבהן פעל גייסי, לתת דגימות רוק. בתוך מספר שבועות זוהתה גופתו של ויליאם באנדי, פועל בניין בן 19. בשנת 2017 זוהתה גופתו של ג'ימי האקנסון, בן 16. באוקטובר 2021 זוהתה גופתו של פרנסיס ויין אלכסנדר, שנרצח בין השנים 1976–1977, כשהיה בן 21 או 22. הזיהוי הושג בשיתוף פעולה של משרד השריף של מחוז קוק באילינוי, עם "DNA Doe Project" (אנ'), ארגון ללא כוונת רווח המשתמש במידע גנטי לצורך איתור קרובי משפחה של מתים שלא זוהו. (באנגלית, המילה "Doe" משמשת כינוי התייחסות לפלונים שזהותם לא ידועה).
בתרבות

השיר ".John Wayne Gacy Jr" מאת סופיאן סטיבנס (מופיע באלבומו "אילינוי" מ-2005) מספר את סיפורו של גייסי.
פסיכופתולוגיה

בספטמבר 1968, ציווה בית המשפט על גייסי לעבור הסתכלות פסיכיאטרית בבית החולים של אוניברסיטת איווה. שני רופאים שבדקו אותו במשך תקופה של 17 ימים הגיעו למסקנה שגייסי סובל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית. במהלך ההסתכלות גם נמצא כי לגייסי מנת משכל של 118. לפי דו"ח המפרט את ההערכה הפסיכיאטרית שלו מאותה שנה נכתב: "ההיבט הבולט ביותר של תוצאות ההסתכלות הוא ההתכחשות המוחלטת של הנבדק לאחריות. הוא יכול לייצר 'אליבי' לכל דבר. הוא מציג את עצמו כקורבן של הנסיבות ומאשים אנשים אחרים בכך שהם רוצים להרע לו... הנבדק מנסה לזכות בסימפתיה על ידי תיאורו כאדם שנתון לחסדיה של סביבה עוינת".
מומחים רבים מטעם ההגנה העידו במשפט של גייסי על כך שהוא סובל מסכיזופרניה פרנואידית, ואחרים מטעם ההגנה אבחנו אותו עם סכיזופרניה גבולית ו"ארגון אישיות גבולי עם תת-סוג פסיכופתי". מומחה מטעם התביעה בשם ד"ר ארתור הרטמן איבחן את גייסי "אישיות פסיכופתית או אנטיסוציאלית עם סטייה מינית" ו"מאפיינים קלים של תגובות היסטריוניות ופרנואידיות". אחרי האבחון של ד"ר הרטמן, עלה לדוכן העדים ד"ר רייפמן, פסיכיאטר שמסר חוות דעת משלו ותקף את זאת של מומחי ההגנה. לדעתו של רייפמן, גייסי הפגין הפרעת אישיות נרקיסיסטית. שני המומחים האחרונים שהעידו מטעם התביעה אבחנו את גייסי עם הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית עם מאפיינים היפו-מאניים וסאדיזם מיני. בנוסף, ציינו המומחים מטעם התביעה כי גייסי התחלה מול מומחי ההגנה.
לפי הערכה שנעשתה על ידי רוברט הייר בספרו "ללא מצפון" בשנת 1999, גייסי סבל מפסיכופתיה ולא הביע חרטה על פשעיו. בזמן שדיבר על הרציחות אמר על עצמו גייסי שהוא הקורבן מספר 34: "הייתי הקורבן. רימו אותי מהילדות שלי". הוא תהה בינו לבין עצמו אם "יש מישהו איפה שהוא שיכול להבין עד כמה זה כואב להיות ג'ון ויין גייסי". לפני שהוצא להורג, הצהרתו הסופית לעורך הדין שלו הייתה שהריגתו לא תפצה על אובדן חייהם של אחרים, וכי המדינה רוצחת אותו. לפי ספר שנכתב על ידי עורך דינו של גייסי ועל פי דיווחים שונים, המילים האחרונות שלו היו: "שקו לי בתחת. אתם אף פעם לא תמצאו את השאר".
בטלוויזיה

בשנת 2022 עלתה לנטפליקס סדרה מוגבלת הנקראת ״שיחות עם רוצח״ ובה הקלטות של ג׳ון.
כמו כן, דמותו מופיע בתפקיד קצר בסדרה דאהמר - מפלצת: סיפורו של ג'פרי דאהמר בנטפליקס.
הערות שוליים

↑  אחרי 45 שנה: זוהה קורבן של הרוצח הסדרתי "פוגו הליצן", באתר ynet, 26 באוקטובר 2021
↑  New victim of serial killer John Wayne Gacy identified using DNA. The Guardian, October 25, 2021
↑   John Wayne Gacy, Jr., סרטון בערוץ "של סופיאן סטיבנס", באתר יוטיוב, 30 בנובמבר 2014
1 2 3 4  Terry Sullivan, Killer clown : the John Wayne Gacy murders, New York: Pinnacle Books, 1983, עמ' 256-278, ISBN 0-7860-1422-9
1 2 3 4  Charles Patrick Ewing, Chapter 4: John Wayne Gacy, Insanity : Murder, Madness, and the Law., Oxford: Oxford University Press, USA, 2008, עמ' 51, ISBN 978-0-19-804369-0
1 2  Robert D. Hare, Without conscience : the disturbing world of the psychopaths among us, New York, 1999, עמ' 43, ISBN 978-1-57230-451-2
↑  Sam L. Amirante, John Wayne Gacy : defending a monster, Revised and updated edition, New York, NY, 2015, עמ' 363, ISBN 978-1-63220-363-2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011001056305171  BnF: cb157233648 (data)  GND: 1286774454  ISNI: 0000 0001 1462 6811  LCCN: n79116782  NKC: xx0325015  NTA: 073592722  SUDOC: 19623221X  ULAN: 500059471  VIAF: 96080613   WorldCat (עם VIAF): 96080613 
תעודת הפטירה של גייסי.
מרי בליאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1927 ליון, צרפת
 פטירה:  13 בספטמבר 2017  (בגיל 90 בערך) ירושלים, ישראל
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  קרמיקה
 
"רזי גן העדן" (2004), אריחי קרמיקה על גבי בניין ברח' כורש 14, ירושלים.
מרי בליאן (בארמנית: Մարի Պալյան;‏ 1927 – 13 בספטמבר 2017) הייתה ציירת ואמנית קרמיקה ארמנית שפעלה בירושלים. יצירותיה מהוות חידוש סגנוני בתוך מסגרת אמנות הקרמיקה הארמנית בירושלים.
ביוגרפיה

מרי בליאן החלה לצייר בילדותה. מאוחר יותר נשלחה ללימודים באקדמיה לאמנויות היפות. בשנת 1953 היא פגשה את בעלה לעתיד, סטארק בליאן, בן דוד רחוק שלה, שלמד באותה עת הנדסת קרמיקה באנגליה. השניים נישאו לאחר שנה בבית לחם. בשנת 1955 התגורר הזוג ברבת עמון, שם כיהן סטארק בתפקיד מנהל בית חרושת למוצרים קרמיים.
בשנת 1965, עם פטירתו של נישאן בליאן, סב המשפחה, שבו בני הזוג לירושלים. כמו כן פורקה ה"הסדנה המשותפת" לייצור קרמיקה שהקימו מגרדיש קרקשיאן ביחד עם נישאן בליאן בדרך שכם בירושלים. סטארק ומרי בליאן המשיכו להפעיל את הסדנה בדרך שכם מס' 14, שנקראה מעתה "Palestine Pottery", ואילו סטפן קרקשיאן ואחיו הכדר ברג' קרקשיאן פתחו סדנה לייצור קרמיקה ברחוב ה"ויה דולורוזה" שנקראה "Jerusalem Old City". בשנותיה הראשונות בסדנה השתמשה מרי בדגמים המסורתיים של הסדנה. העבודות מאותה עת מאופיינות בקו עדין, על כלים קטנים או בינוניים בגודלם. בין חידושיה העיקריים בתקופה זו היה השימוש בדגם של עץ איילות ואריה שנלקח מפסיפס בח'רבת אל-מפג'ר. בנוסף, בליאן השתמשה במוטיבים של דגם זה לשם פיתוח סצנות חדשות ובעלות קומפוזיציה חופשית יותר.
החל ממחצית שנות השבעים ובמהלך שנות השמונים של המאה ה-20 עברה יצירתה של בליאן שינוי בקנה המידה של העבודות. המעבר מציור על כלים קטנים לכלים גדולים יחסית, ולציור המורכב מכמה אריחי קרמיקה, איפשר לבליאן ליצור קומפוזיציות מורכבות יותר, המדגישות את התנועה שבדגמים. בין העבודות הציבוריות שיצרה בתקופה זו ניתן למנות לוח אריחים במלון אמריקן קולוני, שלושה לוחות בנושא של איילות ועצים במשכן הנשיא ועוד.
החל מראשית שנות התשעים הפכה יצירתה של בליאן למונומנטלית יותר. בשנת 1992 הציגה בליאן במוזיאון הסמית'סוניאן סדרה של 22 ציורי אריחים גדולי ממדים ובהם נושאים ומוטיבים מסורתיים עם קומפוזיציות חדשניות ומלאות תנועה. בשנת 2004 הותקן ציור אריחים גדול ממדים של בליאן על גבי בנין במרכז ירושלים שנושאו "רזי גן העדן".
ביבליוגרפיה

כנען-קדר, נורית, הקרמיקה הארמנית של ירושלים, שלושה דורות, 1919-2000, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, 2002.
הערות שוליים

↑  ראו: Jane M. Friedman "The Gardens of Marie Balian"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271563  NLI: 987007258015105171  LCCN: no00093534  ULAN: 500483177  VIAF: 298703146   WorldCat (עם VIAF): 298703146
מפחיד (סרט, 2016)

| --- | --- |

 בימוי:  דמיאן לאונה
 הופק בידי:  דמיאן לאונה 
 תסריט:  דמיאן לאונה 
 עריכה:  דמיאן לאונה 
 שחקנים ראשיים:  Samantha Scaffidi Catherine Corcoran בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מוזיקה:  פול ווילי
 צילום:  ג'ורג' שטויבר
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  קבוצת תמונות אפי (אנ')
 חברה מפיצה:  סנטרל אימה (אנ')
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  אוקטובר 2016 (הקרנת בכורה) 15 במרץ 2018 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  86 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  אימה
 תקופת התרחשות:  ליל כל הקדושים 
 תקציב:  35,000 דולר
 הכנסות:  414,887 דולר
 סרט קודם:  ערב חג כל הקדושים 
 סרט הבא:  מפחיד 2
 דף הסרט ב־IMDb
 
"מפחיד" או "טריפייר" (באנגלית: Terrifier) הוא סרט אימה-סלאשר עצמאי אמריקאי משנת 2016 שנכתב ובוים על ידי דמיאן לאונה (אנ'). הסרט עוקב אחר טארה הייז, שהופכת למטרה של רוצח סדרתי המכונה "ארט הליצן" (אנ') בליל כל הקדושים. במהלך הסרט ארט רוצח המון קורבנות באכזריות.
זהו הסרט העלילתי השני שמציג את ארט, לאחר הסרט ערב חג כל הקדושים (2013) – אם כי אין לו קשר לסרט זה. לאונה כתב את הסרט במיוחד כדי להציג את ארט הליצן ואת ההשפעות המעשיות של לאונה – כמו סצנות המוות השנויה במחלוקת. לאונה הביע חרטה על שהותיר את השחקנים לא מפותחים. לאונה צילם את הסרט בתקציב נמוך של 35 אלף דולר. היה לו מסע פרסום של אינדיגוגו, למרות שבסופו של דבר הוא לא הגיע ליעדו.
מייק ג'יאנלי, שגילם בכל הפעמים הקודמים את ארט, פרש ממשחק לפני תחילת הפקת הסרט, ותורנטון החליף אותו כארט. הקרנת הבכורה של הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים של מופע האימה של טלורייד (אנ') באוקטובר 2016. הסרט זכה לביקורות מעורבות, עם שבחים שהופנו כלפי האפקטים המיוחדים והתיאורים של סקאפידי ותורנטון, בעוד שהכתיבה הייתה נתונה לביקורת. הסרט הפך במהירות לסרט פולחן. סרט המשך, מפחיד 2, שיצא לאקרנים ב-6 באוקטובר 2022.
עלילה

בתחילת הסרט, מוצגת טלוויזיה קטנה דלוקה בחדר נטוש שבה מוניקה בראון, מנחת תוכנית אירוח, מראיינת אישה מעוותת קשות, שהיא הניצולה היחידה מטבח שהתרחש בליל כל הקדושים הקודם. בראון מזכירה שגופת הרוצח, הידועה בשם "ארט הליצן", נעלמה מחדר המתים, מה שמרמז על כך שהוא עדיין בחיים. האישה המעוותת מתעקשת שראתה אותו מת. האיש שצפה בטלוויזיה הוא בעצם ארט הליצן והוא בועט בזעם בטלוויזיה וממלא שקית אשפה בחפצים חדים. לאחר הראיון, מוניקה מדברת עם החבר שלה בטלפון ומשמיעה הערות מזלזלות על המרואיינת בגלל המראה החיצוני שלה. האישה המעוותת, מתנהגת מוזר ותוקפת את מוניקה ומוציאה את עיניה, וצוחקת בטירוף.
בליל כל הקדושים, שתי חברות, טארה ודון, עוזבות מסיבת ליל כל הקדושים. ארט הליצן עוקב אחריהן לתוך פיצרייה. בעל המסעדה מלווה בגסות את ארט מהפיצרייה כי הוא מרח את הצואה שלו על כל קירות השירותים. הבנות מגלות שאחד מצמיגי המכונית של דון נחתך, וטארה קוראת לאחותה ויקי לבוא לאסוף אותן. בזמן ההמתנה, טארה שואלת עובד הדברה בשם מייק, אם היא יכולה להיכנס לבניין הנטוש שבו הוא עובד כדי להשתמש בשירותים. כשהיא נכנסת פנימה, היא נתקלת בגברת מוזרה, המאמינה שהבובה שהיא נושאת היא התינוקת שלה. כעבור, ארט הורג ומשמיד את שני עובדי הפיצרייה באכזריות. כשדון המתינה לטארה במכונית ארט נכנס בפתאומיות למכונית.
טארה נתקלת בארט הליצן בתוך הבניין הנטוש. הוא דוקר אותה באזמל ומסמם אותה, ואז היא מתעוררת קשורה לכיסא, וארט תולה את דון במהופך. הוא מכריח את טארה לראות איך הוא חותך את דון לשניים עם מסור. טארה בורחת אבל ארט יורה בה למוות. גברת החתול המוזרה עדה לכך ומתחננת למייק להתקשר למשטרה, ומייק חושב שהיא מטורפת. לאחר מכן, ארט מפיל את מייק עם פטיש. גברת החתול מגלה את ארט מחבק את הבובה שלה. היא מנסה להחזיר אותה ומפגינה עבור זה חמלה אימהית לארט ומחבקת אותו.
ויקי מגיעה לקחת את טארה ודון הביתה אבל היא נכנסת למרתף כי ארט "התחזה" לדון ושלח לה הודעות. שם, היא מגלה את ארט, אשר השחית קשות את הגברת, ולבש עליו את הקרקפת והשדיים שלה. חברתו לעבודה של מייק מגיע ומחפש אותו אבל בעקבות זאת נרצח על ידי ארט. ויקי בורחת מארט אך עוצרת להתאבל על מציאת הגופה של אחותה. לאחר מכן ארט תוקף אותה עם שוט, אבל מייק מגיע לפתע ומפיל את ארט מחוסר הכרה. השניים בורחים ומתקשרים למשטרה אך ארט מופיע והורג את מייק. ויקי בורחת למוסך, וארט חודר דרך הדלת עם טנדר, וגורם לפציעה נוספת של ויקי. כשהיא שוכבת חסרת אונים, ארט מתחיל לאכול את פניה. המשטרה מגיעה, אבל ארט יורה בעצמו בתוך פיו עם אקדח לפני שהשוטרים יכולים לתפוס אותו.
גופתו של ארט נלקחת לחדר מתים, יחד עם גופות קורבנותיו שנפטרו. כשהבודק הרפואי פותח את תיק גופתו של ארט, ארט מתחייה וחונק אותו למוות. שנה לאחר מכן, ויקי משתחררת מבית החולים לאחר שיקום מהפציעות שגרם ארט; היא מתגלה כאישה המעוותת קשות מסצנת הפתיחה של הסרט וכך התרחשו אירועי הסרט כולו באותה שנה קודמת.
שחקנים

ג'נה קאנל, בתור טארה הייז, אחותה הגדולה של ויקי, וחברתה הטובה של טארה, במהלך כל הסרט הוטרדה מתקיפות רצח של ארט הליצן כלפיה.
סמנתה סקאפידי, בתור ויקטוריה "ויקי" הייז, אחותה הצעירה של טארה, שנודע שהיא זאת שפניה עוותו במשדר בטלוויזיה.
קתרין קורקורן, בתור דון, חברתה הטובה של טארה, במהלך הסרט הייתה שיכורה ממסיבה.
דייוויד הווארד תורנטון, בתור ארט הליצן (אנ'), ליצן רוצח מרושע עם פנים לבנות, בלבוש צבעי שחור-לבן, שיניים חדות עם דם וכובע באולר קטן בצד הראש, מסתובב למעט עם שקית אשפה שחורה שבה חפצים חדים. רוצח את קורבנותיו באכזריות ובדרכים אחרות.
פויה מוסני, בתור גברת החתול, גברת מטורללת שמתגוררת בבניין נטוש שבו עובד המדביר מייק, היא מתייחסת לבובה בשם "אמילי" כתינוקת מציאותית שלה.
מאט מקאליסטר, בתור מייק, עובד במדביר עכברים בבניין נטוש בו מתגוררת גברת החתול. בעקבות, שמייק הכניס את טארה לבניין לשירותים ארט הליצן עקב אחריה ורוצח את כל מי ששם.
קייטי מגווייר, בתור מוניקה בראון, מראיינת בטלוויזיה.
ג'ינו קפארלי, בתור סטיב, מנהל הפיצרייה.
אריק סמורה, בתור רמון, עובד בפיצרייה.
קורי דובל, בתור קורונר, חוקר מקרי המוות.