פאני בולוק וורקמן
הודו > טיפוס הרים בהימלאיה

לאחר נסיעתם הראשונה להימלאיה, התמקדו בני הזוג וורקמן בטיפוס הרים. במשך 14 שנים הבאות הם נסעו שמונה פעמים לאזור, שבאותו זמן כמעט לא נחקר ולא היה ממופה. נסיעותיהם נעשו בלי שהיה להם ציוד מודרני קל משקל, מזון מיובש בהקפאה, קרם הגנה או מכשירי קשר. בכל משלחת הם חקרו, סקרו וצילמו, ובסופו של דבר דיווחו על ממצאיהם ויצרו מפות. בני הזוג חלקו באחריות ביניהם. שנה אחת פאני הייתה מארגנת את הלוגיסטיקה של מסעם וויליאם היה עובד על הפרויקטים המדעיים ובשנה שלאחריה הם היו מחליפים תפקידים.
לאחר טיולם הראשון בהימלאיה שכרו בני הזוג וורקמן את מתיאס זורברגן, מדריך טיפוס ההרים הטוב והמנוסה ביותר באותה תקופה. וכך, בשנת 1899, עם 50 סבלים מקומיים וזורבריגן, החלו בני הזוג וורקמן לחקור את קרחון ביאפו שבקרקורם, אבל נקיקים מסוכנים ומזג אוויר גרוע אילצו אותם לשנות את המסלול, לעבור לקרחון סקורו לה ולפסגות הבלתי מוכרות שסביבו. הם הגיעו לזיגפרידהורן, פסגה של 5,700 מ' שנקראה על שם בנה, והעניק לפאני את שיא הגובה לנשים באותה תקופה. לאחר מכן הם חנו בגובה 5,200 מ ', וטיפסו על פסגה גבוהה יותר של 5,930 מ', וקראו לה הר בולוק וורקמן. בהתפעלות הם העירו על הנוף הנשגב של K2, ההר השני בגובהו בעולם. ייתכן ופאני וורקמן הייתה האישה הראשונה בעולם כשראתה אותו. לבסוף הם טיפסו על ההר קושר ג'אנג' 6,400 מטר, וזיכו את פאני בשיא הגובה השלישי שלה ברציפות.
המבצע היה מאתגר מאוד: הם נאלצו להעסיק סבלים חדשים, להקים מחנה בסיס חדש ולהישאר בלילה בגובה 5,000 מטר. בבוקר הם טיפסו על קיר בגובה 370 מטר, ונחשפו לרוחות עזות. במהלך ההליכה לפסגה היו אצבעותיה של פאני כה קהות, עד שהיא לא יכלה להחזיק עוד את גרזן הקרח שלה ואחד הסבלים נטש אותם. פאולי כתבה, "שהם הגיעו לפסגה בעזרת האדרנלין והייאוש. הם נותרו שם זמן קצר רק כדי שהמכשירים שלהם יוכלו למדוד את הטמפרטורה שהייתה עשר מעלות פרנהייט [ מינוס 12 מעלות צלזיוס] והגובה שלהם היה 21,000 רגל." כשפאני טיפסה בראשית המאה העשרים, לא היה לה ציוד מיוחד כמו פיטונים או קרבינים. היא הצליחה לטפס לגבהים כאלה בגלל "ההתמדה חסרת הפשרות שלה וחסינותה למחלת הגבהים".
ברגע שהתאפשר פרסמה פאני וורקמן דיווחים על הישגיה, כמו מאמר במגזין הגאוגרפי הסקוטי. פאני כתבה על המסע הזה בהרחבה ב"עולם הקרח של הרי ההימלאיה". היא התאמצה לכלול מידע וניסויים מדעיים, והציגה את הברומטר המעודן שלה. אך מבקריה בקרב אנשי המדע לא התרשמו מהממצאים, והצביעו על חוסר הידע המדעי שלה. קוראים שאינם מדענים, לעומת זאת, נהנו מהספר, כאשר אחד מהם סיכם, "ללא היסוס אפשר לומר שד"ר וגברת וורקמן כתבו את אחד מספרי המסע המדהימים ביותר של השנים האחרונות."
בשנת 1902 חזרו בני הזוג וורקמן להימלאיה והפכו למערביים הראשונים שחקרו את קרחון צ'וגו לונגמה, החל בארנדו. הם שכרו 80 סבלים ולקחו ארבעה טון אספקה, אך מסעם הוגבל על ידי שלג כמעט קבוע וסערה שנמשכו 60 שעות. בשנת 1903 הם נסעו לקרחון הו לומבה. הם גם ניסו לטפס על ההר הסמוך שקראו לו שיא הפירמידה (לימים שונה שמו לסאנטיק, כחלק מהרי ספנטיק-סוסבון). הם חנו את הלילה הראשון בגובה 4,900 מ' והשני בגובה 5,700 מ'. סבל חולה אילץ אותם לחנות את הלילה השלישי בגובה 5,899 מ' ולא 6,100 מ'. הם בסופו של דבר השאירו אותו מאחור. הם עלו לשיא של 6,578 מ ', והעניקו לפאני שיא גובה חדש. ויליאם טיפס לעבר הצריח דמוי המחט שהיה מטרת המשלחת. עם זאת, הוא נטש את הניסיון להגיע לפסגה במרחק של כמה מאות מטרים מעליו מכיוון שהוא הבין שהם לא יהיו יכולים לרדת לגובה בטוח לפני שיקבלו מחלת גבהים.
לאחר שחזרו ממסעותיהם נסעו בני הזוג וורקמן בכל רחבי אירופה. פאני הרצתה באנגלית, גרמנית או צרפתית. בשנת 1905 הפכה פאני לאישה השנייה שהרצתה לחברה הגאוגרפית המלכותית. (איזבלה בירד בישוף הייתה הראשונה במאי 1897.) שיחתה הוזכרה ב"טיימס".
בני הזוג וורקמן חזרו לקשמיר בשנת 1906, והיו המערביים הראשונים שחקרו את מאסיב נון קון. למסע זה שכרו בני הזוג שישה סבלים איטלקים מהרי האלפים, 200 סבלים מקומיים וסאבוי חזר כמדריך. הם תכננו רצף של ארבעה מחנות מגובה 5,382 מ' עד 6,400 מ'. למרות בעיות בני הזוג וורקמן בילו את הלילה גבוה יותר מאשר כל מטפסי הרים קודמים - 6,181 מ' על ראש Z1 של נון קון - במה שהם כינו "מחנה אמריקה".
המפה שהכינו במהלך מסע זה הייתה באיכות נמוכה. לטענת מייסון, לבני הזוג לא הייתה תחושה טובה של מבנה טופוגרפי, מה שאומר שמדידותיהם לא היו מדויקות ובלתי שמישות עבור מחלקת המדידות של הודו.