stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנק שו
ביוגרפיה

שו נולד ב-7 באוקטובר 1841 בוודסבורו, מרילנד, ולמד בבתי הספר הציבוריים. הוא סיים את המחלקה הרפואית של אוניברסיטת מרילנד, בולטימור ב-1864, ועסק ברפואה ביוניונטאון, מרילנד, עד נובמבר 1873. הוא נבחר למזכיר בית המשפט המחוזי במחוז קרול, מרילנד, ב-1873, נבחר מחדש ב-1879, וכיהן עד 1885, אז התפטר.
שו נבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-49 וה-50, וכיהן מ-4 במרץ 1885 עד 3 במרץ 1889. במהלך הקונגרס ה-50, שו היה יושב ראש הוועדה לחשבונות. הוא היה נכשל בבחירות למינוי מחדש ב-1888.
שו נבחר לבית הנבחרים של מרילנד ב-1890. הוא כיהן כנציב המס של המדינה בין השנים 1890 ל-1894, ומונה על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כגבאי המכס של נמל בולטימור, וכיהן בתפקיד זה מ-5 במאי 1894 ועד 24 במאי 1898. הוא היה גם יועץ למזכירות בית המשפט המחוזי בין השנים 1915–1921. הוא התגורר בווסטמינסטר, מרילנד, עד מותו ב-24 בפברואר 1923, ונקבר בבית הקברות של וסטמינסטר.
דינה דיין

| --- | --- |

 לידה:  5 באוגוסט 1971 (בת 53) י"ד באב ה'תשל"א ירושלים, ישראל
 מדינה:  ישראל
 ידועה בשל:  פעילה חברתית, ממייסדות תנועת הפריפריות
 מפלגה:  מפלגת העבודה הישראלית
 בן זוג:  עירא דיין
 מספר צאצאים:  3
 https://twitter.com/dinadayan
 
דינה דיין (נולדה ב-5 באוגוסט 1971, י"ד באב ה'תשל"א) היא פעילה חברתית ישראלית, ממייסדות תנועת הפריפריות, חברת מפלגת העבודה.
ביוגרפיה

נולדה בירושלים ליצחק ויעל ועקנין (לימים קרן). בגיל 8 (1979) עברה עם משפחתה למצפה רמון, למדה בתיכון המקומי "משגב", שירתה בחיל האוויר בבסיס עובדה. בעלת תואר שני מהמחלקה ללימודי מזרח תיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב שם כתבה את התזה שלה בהנחיית פרופסור חגי רם.
פעילותה הפוליטית והחברתית

לאחר הבחירות לכנסת העשרים ועל רקע קולות ציבוריים שטענו כי אנשי הפריפריה מצביעים לליכוד שלא דואג לאינטרסים שלהם הקימה ביחד עם אבי דבוש ממרצ, אלישיב רייכנר מהבית היהודי ואחרים את "תנועת הפריפריות". התנועה הוקמה כדי לייצר סולידריות חברתית בין הקבוצות והמגזרים השונים החיים בפריפריה וכדי לצמצם פערים בין הפריפריה הגאוגרפית והחברתית למרכז. התנועה פעלה במטרה לקדם ביחד את האינטרסים של תושבי הפריפריה: קידום, חינוך ובריאות.
בשנת 2016 צעדה דיין לצד תנועת הפריפריות וויקי קנפו מקיסריה לירושלים כדי להגדיל את קצבאות הנכים, בצעדה שגיבשה את דרישות הנכים והובילה לאחר מאבק לעליה משמעותית בקצבאות.
בשנת 2017 התמודדה על ראשות מפלגת העבודה מול יצחק הרצוג, עמיר פרץ, אראל מרגלית ואחרים. במסגרת הקמפיין עבדה עם צוריאל שרון ופרסמה סרטון שהפך לסרטון ויראלי והציג את אתגרי עניי ישראל ותושבי הפריפריה. בימי ההתמודדות האחרונים הסירה את מועמדותה והעבירה את תמיכתה להרצוג.
החל משנת 2017 פעילה דיין במספר נושאים חברתיים ופוליטיים וביניהם:
צדק חלוקתי – לחץ ציבורי לשינוי גבולות מוניציפליים בין עיירות הפיתוח והמועצות האזוריות.
תקצוב דיפרנציאלי – תקצוב שונה בתחומי הרווחה, הבריאות והחינוך שיאפשר למועצות חלשות לצרוך שירותים למרות שיטת המאצ'ינג בתקצובים ממשלתיים.
גיוס נוער מהפריפריה ליחידות הסייבר – הגדלת מספר החיילים שמתגייסים ליחידות הסייבר השונות ומגיעים מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית.
בשנת 2021 מונתה לרכז את הפורום למאבק בעוני.
באוגוסט 2021 טענה בתוכניות המילה האחרונה, הפטריוטים וברדיו קול ברמה, וכן בסדרת ציוצים בחשבון הטוויטר שלה שקיבלו הד נרחב ובאמצעות קידום האשטאג ייעודי, כי תושבי הגרעין התורני בעיר לוד, "המתנחלים בלוד", ובעיר מצפה רמון, מקבלים ממדינת ישראל שלא כהוגן דירות השייכות לדיור הציבורי. בעקבות זאת טענו מספר מחברי הגרעין כי אין אמת בטענה. יצחק לקס, שכיהן בין השנים 2014–2017 כיו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר, כתב כי "אף דירה של הדיור הציבורי במצפה רמון, ובכלל, אינה בידי אף גרעין תורני".
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודדה בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה. דיין קיבלה 1787 קולות והגיעה למקום ה-22 בבחירות. עם זאת, בשל שיטת השריון המגדרי בבניית הרשימה לכנסת, היא שובצה במקום ה-20 ברשימת המפלגה לכנסת.
בספטמבר 2022 הנהיגה ביחד עם אבי דבוש ומנהיגים נוספים את צעדת השוויון השנייה לקחו חלק בצעדה אלפים רבים בקריאה לשוויון בחברה הישראלית, בחינוך, רווחה, תעסוקה, תחבורה. במסגרת הצעדה נוסח מסמך דרישות מרכז לפתרונות בתחומים השונים שיכולים להיות מיושמים על ידי ממשלת ישראל מיידית.
פעילות תקשורתית

דיין מפרסמת טורים באופן קבוע בישראל היום, גלובס ופלטפורמות נוספות. שימשה חברת פאנל בתוכנית הפטריוטים בערוץ 20.
חיים אישיים

דיין נשואה לעירא דיין, אמן ישראלי, ולהם שלושה ילדים. מקיימת אורח חיים דתי.
הערות שוליים

↑  ציוץ ותגובות של דינה דיין ברשת החברתית טוויטר, 23 באוגוסט 2021.
↑  עימות: תושבת לוד עונה לאשת השמאל המתנגדת למגורי הגרעינים התורניים - קול ברמה, באתר קול ברמה, ‏25 באוגוסט 2021;   שילה פריד, ‏"את אדם שקרן": תושבי לוד יוצאים נגד ההאשמות נגדם, בעיתון מקור ראשון, 25 באוגוסט 2021; - ערוץ 7, מתן צור: "קמפיין שקרי שמובילים דינה דיין וחבריה", באתר ערוץ 7, 25 באוגוסט 2021
↑  ציוץ של יצחק לקס ברשת החברתית טוויטר, 26 באוגוסט 2021; #מתנחלוד הגרעינים התורניים תחת מתקפה: יו"ר עמידר לשעבר בנתון שובר שוויון,  באתר כיפה
↑  עזרי, צעדת השיוויון 2022, באתר עמותת קשת, ‏2022-07-10
↑  14.9.22 צעדת השוויון 2022 - מסמך יעדים.pdf, באתר Dropbox (באנגלית)
יוני שטבון

יונתן (יוני) שֶטבּוּן (נולד בי"ד באדר ה'תשל"ט, 13 במרץ 1979) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כסגן יו"ר הכנסת, חבר ועדת החוץ והביטחון וחבר הכנסת בכנסת ה-19. בעלים של משרד 'כנף אסטרטגיה' ועוסק בניהול פרויקטים בינלאומיים. יועץ בתחום מדיניות חוץ וביטחון. שטבון הוא סא"ל (במיל') ומעוטר צל"ש הרמטכ"ל על תפקודו בקרב בינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה.
ביוגרפיה

שטבון הוא בן בכור למשפחה שעלתה מצרפת שבועות ספורים לפני לידתו. אביו הוא ד"ר ישראל שטבון, קרדיולוג בכיר בבית החולים מאיר בכפר סבא. הוריו קראו לו על שמו של סא"ל יוני נתניהו. שטבון מתגורר עם משפחתו בנתניה. אחיו, יאיר שטבון, הוא ראש עיריית אריאל.
לפני שירותו הצבאי למד שנה אחת בישיבת עתניאל ולאחר שירותו למד בישיבת הר המור מספר שנים אצל הרב יהושע צוקרמן, במסגרת לבוגרי צבא.
הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בתחום ממשל דיפלומטיה ואסטרטגיה, מהמרכז הבינתחומי הרצליה, ובוגר תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים בתוכנית המנהלים.
ביוגרפיה > שירות צבאי

שטבון שירת כלוחם ביחידת אגוז בחטיבת גולני. עבר קורס קציני חי"ר ובסיומו שב ליחידה כמפקד צוות והוביל אותו במהלך מבצע חומת מגן. במהלך המבצע הוטל על יחידתו להשתלט על מתחם המוקטעה (משרדו של ערפאת) ברמאללה. בהמשך שימש כסגן מפקד בפלוגה המסייעת בגדוד 13 בגולני, ולאחר מכן כמפקד פלוגה בגדוד חרוב של חטיבה מרחבית שומרון והוביל אותה בלחימה אל מול הטרור הפלסטיני ביהודה ושומרון. במהלך מלחמת לבנון השנייה היה קצין האג"מ של גדוד 51 ולחם בקרב בבינת' ג'בייל, שבו נהרגו שמונה לוחמים, בהם חברו ומפקדו רועי קליין. על תפקודו כמפקד בקרב הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל. בהמשך שירותו הועלה לדרגת סגן-אלוף. שימש כמג"ד חי"ר במילואים וכיום בתפקיד תכנון ומטה בכיר בקריה.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בשנת 2010 ייסד עם חבריו את תנועת "רעננים" ועמד בראשה. התנועה עסקה בקידום ערכים ציוניים בישראל ובתפוצות.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת הבית היהודי בראשותו של נפתלי בנט. הרשימה זכתה ב-12 מנדטים ושטבון נכנס לכנסת.
בכנסת התשע עשרה שימש שטבון סגן יו"ר הכנסת וכחבר בוועדת החינוך ובוועדת החוץ והביטחון.
ב-14 בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת ה-20, פרש ממפלגת הבית היהודי והצטרף למפלגת יחד - העם איתנו בראשות אלי ישי. המפלגה זכתה בכמעט 3% מקולות המצביעים, אולם לא עברה את אחוז החסימה.
במסגרת תפקידיו בכנסת היה חבר המשלחת לארגון נאט"ו וחבר האגודה הפרלמנטרית לקשרי ישראל צרפת.
הוא ייסד את פורום השכונות ועמד בראשו. הפורום בא לקדם מנהיגות שכונתית תוך ממשק עם משרדי הממשלה והגורמים הפוליטיים. בעקבות העלייה המוגברת של עולים מצרפת הוביל שטבון את הקמתה של השדולה למען קליטת העולים מצרפת ועמד בראשה.
ב-12 במרץ 2014 היה שטבון חבר הכנסת היחיד שהצביע נגד תיקון לחוק הגיוס שעבר בקריאה שלישית (האופוזיציה החרימה את ההצבעה). החוק ביקש להסדיר את גיוס בני הישיבות לצה"ל אך בשילוב סנקציות פליליות. שטבון טען כי חקיקה בכפייה תוביל לאפקט הפוך ולקרע בעם;
בין החוקים שהעביר:
חוק הגנת הצרכן (תיקון - מימוש תווי קנייה) - שקבע כי הסכומים הנקובים על התווים יכובדו במלואם בכל הרשתות
תיקון לחוק המועצה להשכלה גבוהה, ולפיו סטודנטים שלא שירתו בצבא ללא פטור רשמי לא יהיו זכאים לשום הטבה הניתנת לסטודנטים מקופת המדינה.
ביוני 2016 יצא לאור ספרו "תחת אש – רשימותיו של מפקד משדה הקרב", בהוצאת ידיעות ספרים. הספר עוסק בחוויות, בלבטים, בקבלת החלטות במצבי קיצון מתוך נקודת מבט של מפקד, מנהיג, אדם ואב למשפחה. הספר תורגם לאנגלית וצרפתית.
התמודד בבחירות על ראשות עיריית נתניה בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2018, וזכה ב כ-30% מקולות הבוחרים בעיר. שימש יו"ר האופוזיציה וחבר מועצת העיר, עד פרישתו באוקטובר 2020.
החל משנת 2023 משתתף כפאנליסט בתוכנית הפטריוטים המשודרת בעכשיו 14.
לקריאה נוספת

אילן כפיר, האדמה רעדה - 33 ימים, לבנון 2006, תל אביב: ספרית מעריב והוצאת כתר, 2006, עמ' 137–155
עמוס הראל ואבי יששכרוף, קורי עכביש, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2008, עמ' 254–259, מסת"ב 9654824310
עשהאל לובוצקי, מן המדבר והלבנון, תל אביב: ידיעות ספרים, 2008, עמ' 58–91, מסת"ב 9789654827256
יוני שטבון, תחת אש - רשימותיו של מפקד משדה הקרב, תל אביב: ידיעות ספרים, 2016, עמ' 182
הערות שוליים

↑  בצרפתית Chetboun, וראו  קוראים לי שטבון, יוני שטבון, סרטון  באתר יוטיוב
↑  המחלקה הקרדיולוגית בבית החולים מאיר, צוות הרופאים: https://hospitals.clalit.co.il/meir/he/med/heart/Pages/clinic.aspx
↑  כך סיפר בדיון במליאת הכנסת לציון 37 שנה למבצע אנטבה, https://youtu.be/mr6q_HV_z8Y (2.7.2013)
↑  ריאיון עיתונאי לנבו כ"ץ, באתר גילוי דעת, ‏ג' חשון תשע"ג
↑  יוני שטבון באתר הכנסת
↑  מיכל יעקב יצחקי, "חבל שלא הצלחתי להוציא אותו חי", באתר ישראל היום, 14 באפריל 2013.
↑  יוני שטבון, "תחת אש", ידיעות ספרים, 2016, עמודים 15-56.
↑  יוני שטבון, "תחת אש", ידיעות ספרים, 2016, עמודים 77-95.
↑  סיפור קרב בינת ג'בייל, באתר הגבורה, פרק מספרו של עשהאל לובוצקי, מן המדבר והלבנון, הוצאת ידיעות ספרים
↑  סרן יונתן שטבון, באתר הגבורה
↑  אריאל שנבל, קרב חייו: יוני שטבון חוזר לאש המלחמה ולחשבון הנפש שאחריה, באתר nrg
↑  ח"כית אתיופית והחרדי של לפיד: הפנים החדשות של הכנסת, באתר וואלה, 23 בינואר 2013
↑  אתר הכנסת, הכנסת התשע עשרה, "ח"כ יוני שטבון, פעילות בכנסת"
↑  יוני שטבון, מדוע פרשתי מהבית היהודי, באתר ערוץ 7, 20 בדצמבר 2014
↑  כנס ההשקה של פורום השכונות, סרטון, באתר YouTube
↑  שלמה פיוטרקובסקי, "תושבי הפריפריה לא שווים פחות מתושבי המרכז", באתר ערוץ 7, 12 בנובמבר 2013
↑  צביקה קליין, המהפכה הצרפתית: עולי צרפת מבקשים הכרה, באתר nrg‏, 17 בינואר 2014
↑   עמרי נחמיאס‏, האופוזיציה החרימה, הקואליציה אישרה את חוק הגיוס, באתר וואלה, 12 במרץ 2014
↑  נורית קדוש, אושר בכנסת: תווי הקנייה יכובדו בערכם המלא, באתר כלכליסט, 6 בינואר 2014
↑  רויטל בלומנפלד‏, אושר: סטודנטים שלא שירתו בצה"ל לא יזכו להטבות אקדמיות, באתר וואלה, 17 בנובמבר 2014
↑  מפקד בשדה הקרב: פרק מספרו של יוני שטבון, באתר ynet, 9 ביולי 2016
↑  יו"ר האופוזיציה יוני שטבון עזב את מועצת העיר. טרם ידוע מי יכנס במקומו, חדשות נתניה, 9 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599055205171  LCCN: no2016125720  VIAF: 5988147270702735700002   WorldCat (עם VIAF): 5988147270702735700002 
שטבון בסיור הסברה בגבול רצועת עזה עם מנכ"ל delloitte העולמי, ג'ו אוקוזוגלו ורעייתו
ג'וזף האוול

ג'וזף האוול (באנגלית: Joseph Howell‏; 17 בפברואר 1857 – 18 ביולי 1918) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מיוטה.
ביוגרפיה

האוול, שנולד ב-17 בפברואר 1857 בבריגהאם סיטי, טריטוריית יוטה, עבר עם הוריו לוולסוויל, יוטה, ב-1863. הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובאוניברסיטת יוטה בסולט לייק סיטי. הוא לימד בבית ספר, עסק בעיסוקי מסחר וכיהן כראש עיריית וולסוויל בין השנים 1882 ל-1884.
האוול כיהן בבית הנבחרים הטריטוריאלי מ-1886 עד 1892. לאחר שיוטה הפכה למדינה, כיהן האוול כחבר בסנאט של המדינה בין השנים 1896 ל-1900. הוא היה גם העוצר של אוניברסיטת יוטה מ-1896 עד 1900. האוול עבר ללוגן, יוטה, ב-1901.
האוול התחתן עם מרי מוהן ובתם ברברה האוול ריצ'רדס שימשה כחברה במועצה הכללית של חברת הסיוע.
האוול נבחר כרפובליקני לבית הנבחרים לקונגרס ה-58 ולששת הקונגרסים שלאחר מכן, וכיהן מ-4 במרץ 1903 עד 3 במרץ 1917. האוול היה מעורב בקבלת הקצאות עבור המתיישבים המורמונים שברחו ממקסיקו ב-1912.
האוול עסק בבנקאות ובעסקי הנדל"ן. העיירה האוול, יוטה, שנוסדה בערך ב-1910 על קרקע בבעלות אחד מתחומי העניין העסקיים שלו במחוז בוקס אלדר, נקראה על שמו.
הוא מת בלוגן, יוטה, ב-18 ביולי 1918, ונקבר בבית הקברות בעיר לוגן.
קרב פלסי

קרב פלסי (באנגלית: Battle of Plassey; בבנגלית: পলাশীর যুদ্ধ) היה קרב אשר התנהל ב-23 ביוני 1757, בין הנציגויות המסחריות של בריטניה וצרפת בנוסף למחוז בנגל של האימפריה המוגולית שלצידו נלחמו הצרפתים. הקרב הסתיים בניצחון חברת הודו המזרחית הבריטית כנגד סובהת בנגל בראשה הנואב (מושל) של בנגל, סיראג' אוד-דואלה, והכוח הצרפתי שלחם לצידו. ניצחון זה הוביל לסיפוח בנגל לטובת חברת הודו המזרחית והיה לנקודת מפנה חשובה במעורבות הבריטית בהודו משום שציין את השלב בו חברת הודו הבריטית התחילה לשלוט ישירות על טריטריות בהודו.
רקע

הקרב התנהל בעיירה פלסי, כ-150 ק"מ צפונית לקולקטה, ליד העיר מורשידבאד שהייתה עיר הבירה של המחוז שהיה חלק מהאימפריה המוגולית. הקרב היה חלק מסדרת עימותים שהתרחשו בהודו על רקע היריבות האנגלו-צרפתית שהתקיימה כחלק ממלחמת שבע השנים.
מתחים שהחלו לעלות בין כוחות חברת הודו המזרחית באזור בנגל ובמרכזו העיר קולקטה, לבין מושל מחוז בנגל מטעם האימפריה המוגולית, בעיקר על רקע המתיחות האנגלו-צרפתית ושיפור הביצורים בקולקטה מצד הבריטים למורת רוחם של המוגולים, התממשו לבסוף לכדי מערכה צבאית מוגולית (בתמיכה צרפתית) כנגד כוחות החברה הבריטית במחוז.
מהלך הקרב

הכוח המוגולי כבש את קולקטה ואת המצודה המגינה עליה; פורט ויליאם, מידי הבריטים ב-19 ביוני 1756. כתגובה, יצא רוברט קלייב עם כוח אנגלו-הודי מאזור מדראס לכיוון בנגל במטרה להילחם בכוחותיו של אוד-דואלה ולשחרר את קולקטה. קלייב הגיע לבנגל כשנה מאוחר יותר, שחרר את קולקטה והמשיך צפונה לכיוון בירת המחוז המוגולי של בנגל; העיר מורשידבאד. אל מול קלייב ניצב כוח מוגולי עדיף בהרבה, לכן ניסה קלייב להביא מספר ממפקדי הצבא המוגולים לידי חוסר תמיכה באוד-דואלה במהלך הקרב עצמו ובכך להטות את הכף לטובת הבריטים. לבסוף במהלך הקרב עצמו, שלושה ממפקדי הצבא ניצבו עם כוחותיהם בשדה הקרב אך לא הצטרפו ללחימה, התוצאה הייתה ירידה במספר הכוחות המוגולים כמו גם דעיכה במורל הלוחמים, מה שעזר לניצחונו של קלייב בקרב.
תוצאות הקרב

תוצאות הקרב היו להפגנת כוח משמעותית של הבריטים וגם שלב חשוב בדעיכת האימפריה המוגולית בהודו. במשך השנים שלאחר הקרב, מחוז בנגל נשלט על ידי שליטים הודים כאשר החוקים והמערכת האדמיניסטרטיבית נשתמרו, אך בפועל הבריטים שלטו כמעט באופן ישיר במחוז, שהפך בינתיים לדריסת הרגל הבריטית בהודו אשר בירתה נבחרה להיות בקולקטה. עם השנים השליטה על המחוז והמחוזות הבאים שנפלו תחת השליטה הבריטית, הפכו להיות יותר ויותר ישירים, הוצגו מערכות משפט ושילטון חדשות ונאכף מונופול כלכלי בריטי, עד שתת-היבשת ההודית כולה הייתה בשליטה בריטית. הודו הבריטית שהתחילה בשנת 1757 עם קרב פלסי, הגיעה לקיצה 190 שנים מאוחר יותר כאשר הודו קיבלה עצמאות בשנת 1947.
לקריאה נוספת

Harrington, Peter, Plassey 1757: Clive of India's finest hour, London, Osprey Publishing, 1994.
הערות שוליים

↑  סובהת בנגל, או סובה-אי-בנגלה (Bengal Subah) היה מחוז שלטוני של האימפריה המוגולית ששלטה ברוב תת-היבשת ההודית בשיא כוחה.
↑  Harrington, 1994, עמ' 46
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553322205171  LCCN: sh85103102  NKC: ph549744 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויליאם אדמונד

ויליאם אדמונד (באנגלית: William Edmond‏; 28 בספטמבר 1755 – 1 באוגוסט 1838) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט.
ביוגרפיה

אדמונד נולד ב-28 בספטמבר 1755 בוודברי, מושבת קונטיקט ולמד בבתי הספר הציבוריים. הוא סיים את לימודיו במכללת ייל ב-1778. לאחר מכן שירת בצבא המהפכה במהלך המהפכה האמריקאית. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1780 והחל לעסוק בכך בניוטאון, קונטיקט.
אדמונד היה חבר בבית הנבחרים של מדינת קונטיקט בשנים 1791–1797, 1801 ו-1802. הוא גם שירת בסנאט של קונטיקט בשנים 1797–1799. הוא נבחר כפדרליסט לקונגרס החמישי כדי למלא את המקום הפנוי שנגרם על ידי מותו של ג'יימס דבנפורט ונבחר מחדש לקונגרס השישי וכיהן מ-13 בנובמבר 1797 עד 3 במרץ 1801. הוא סירב להיות מועמד למינוי מחדש בשנת 1800 וחזר לעסוק בעריכת דין בניוטאון. הוא כיהן כשופט עמית של בית המשפט העליון בקונטיקט בשנים 1805–1819. הוא פרש לחיים הפרטיים והמשיך בעיסוק בעריכת דין. הוא מת בניוטאון, מחוז פיירפילד, קונטיקט ב-1 באוגוסט 1838 ונקבר בבית הקברות ניוטאון וילג' עם שתי נשותיו, אליזבת ג'יי צ'נדלר ואליזבת פיין, וילדיו מרי א. אליזבת, שרה, ויליאם פיין, אן מ. ורוברט אדמונד אדמונד.
הערות שוליים

↑  ויליאם אדמונד, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr2002004634  SNAC: w6v4258c  US Congress: E000052  VIAF: 4862696   WorldCat (עם VIAF): 4862696
פיום (מחוז)

אל-פיום (בערבית: محافظة الفيوم) הוא מחוז במצרים, הנמצא במרכז מצרים, דרומית לקהיר, ונחשב לאחד ממחוזות מצרים העליונה. שטחו של האזור הוא 1,827 קילומטרים רבועים ונכון ל-2006 מנתה אוכלוסייתו כ-2.513 מיליון איש. בירת מחוז היא העיר פיום. השם אל-פיום מתייחס לעיתים לנווה המדבר פיום (אנ') המהווה את רוב שטח המחוז.
שם האזור נגזר מקופטית מהמילים פא-יאם שמשמעותם "הים", כנראה בהקשר לאגם מואריס הקדום הנמצא בקצהו הצפוני של נווה המדבר פיום.
גאוגרפיה

מחוז אל-פיום מוקף ממזרח מצפון וממערב על ידי מחוז ה-6 באוקטובר ומדרום הוא גובל במחוז בני סויף. נווה המדבר פיום נמצא כולו בשקע הנמוך מפני הים. בחלקו הצפוני של המחוז נמצא אגם מואריס שהוא אגם רדוד ששטחו 203 קמ"ר ועומק מימיו הוא מטר אחד בלבד (נקרא גם "אגם קארון").
יהדות פיום

הדמות היהודית המפורסמת ביותר שנולדה במחוז פיום היא רב סעדיה גאון שנולד בסוף המאה התשיעית ופעל בצעירותו במצרים. בשל כך נוספה לשמו התוספת "אלפיומי".

באמצע המאה ה-19 נמנו 20 יהודים בעיירה פיום ובתחילת המאה ה-20 נמנו שם 43 יהודים.
הערות שוליים

↑  פורטל הממשלה המצרית
↑  נתוני מפקד אוכלוסין במצרים
↑  יעקב לנדאו, "יהודים במצרים במאה התשע עשרה" בפרויקט בן-יהודה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559914105171  BnF: cb11943472c (data)  LCCN: n85093323  SUDOC: 027380467  VIAF: 147809814   WorldCat (עם VIAF): 147809814 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של מצרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המלחמות הקרנטיות

המלחמות הקרנטיות היו סדרה של סכסוכים צבאיים באמצע המאה ה-18 באזור הקרנאטי של הודו, מדינת חסות של מדינת היידראבאד, הודו. שלוש מלחמות קרנטיות התרחשו בין 1744 ל-1763.
הסכסוכים כללו מספר רב של שליטים עצמאיים נומינלית והווסאלים שלהם, מאבקי ירושה וטריטוריה; וכלל מאבק דיפלומטי וצבאי בין חברת הודו המזרחית הצרפתית לחברת הודו המזרחית הבריטית. הם נלחמו בעיקר בשטחי הודו המוגולית בסיועם של פוליטיקאים מפוצלים שונים הנאמנים ל"מוגול הגדול".
כתוצאה מתחרויות צבאיות אלו, חברת הודו המזרחית הבריטית ביססה את הדומיננטיות שלה בקרב חברות הסחר האירופיות בתוך הודו. החברה הצרפתית נדחקה לפינה והייתה מוגבלת בעיקר לפונדיצ'רי. הדומיננטיות של חברת הודו המזרחית הובילה בסופו של דבר לשליטה של החברה הבריטית על רוב הודו ובסופו של דבר להקמת הראג' הבריטי.
רקע

הקיסר המוגולי אורנגזב מת ב-1707. ירש אותו בהאדור שאה הראשון, אך חלה ירידה כללית בשליטה המרכזית על האימפריה בתקופת כהונתם של ג'הנדר שאה והקיסרים המאוחרים יותר. Nizam-ul-Mulk הקים את היידראבאד כממלכה עצמאית. לאחר מותו התפתח מאבק כוחות בין בנו, נאסיר יונג, לבין נכדו, מוזאפר יונג, שכלל עד מהרה מעצמות זרות להוטות להרחיב את השפעתן. צרפת סייעה למוזאפר יונג ואילו בריטניה סייעה לנאסיר יונג. כמה טריטוריות מוגוליות בעבר היו אוטונומיות כמו הקרנטיק, שנשלט על ידי נוואב דוסט עלי חאן, למרות היותו תחת הסמכות המשפטית של ניזאם של היידראבאד. עד מהרה נשזרה התמיכה הצרפתית והבריטית בענייני הנוואב. מותו של דוסט עלי עורר מאבק כוחות בין חתנו צ'אנדה סאהיב, שנתמך על ידי הצרפתים, לבין מוחמד עלי, שנתמך על ידי הבריטים.
אחד המסיתים העיקריים של המלחמות הקרנטיות היה הצרפתי ז'וזף פרנסואה דופלה, שהגיע להודו ב-1715, והפך למושל של חברת הודו המזרחית הצרפתית ב-1742. דופלה ביקש להרחיב את ההשפעה הצרפתית בהודו, שהוגבלה לכמה מאחזי מסחר, כשהראשי שבהם הוא פונדיצ'רי בחוף קורומנדל. מיד עם הגעתו להודו, הוא ארגן לראשונה מגויסים הודים תחת קצינים צרפתים, ועסק בתככים עם שליטים מקומיים כדי להרחיב את ההשפעה הצרפתית. עם זאת, לחם נגדו הקצין הצעיר המאתגר והנחוש לא פחות מהצבא הבריטי, רוברט קלייב.
"מלחמת הירושה האוסטרית ב-1740 ומאוחר יותר מלחמת שבע השנים ב-1756 הובילו אוטומטית לסכסוך בהודו... ומפלות בריטיות במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית (1775–1783) בשנות ה-70 של המאה ה-18 השפיעו על האירועים בהודו."
המלחמות > המלחמה הקרנטית הראשונה (1744–1748)

בשנת 1740 פרצה באירופה מלחמת הירושה האוסטרית. בריטניה נגררה למלחמה ב-1744, כנגד צרפת ובעלות בריתה. חברות הסחר של שתי המדינות קיימו יחסים לבביים בהודו בעוד שמדינות האם שלהן היו אויבות מרות ביבשת אירופה. דודוול כותב, "כאלה היו יחסי הידידות בין האנגלים והצרפתים שהצרפתים שלחו את הסחורה והמטענים שלהם מפונדיצ'רי למדרס למשמורת בטוחה".  למרות שפקידי החברה הצרפתית נצטוו להימנע מעימות, פקידים בריטיים לא קיבלו הודעה על כך שכוח של הצי המלכותי בדרך. לאחר שהבריטים לכדו תחילה כמה ספינות סוחר צרפתיות, הצרפתים קראו לגיבוי ממרחקים כמו איל דה פראנס (כיום מאוריציוס), והחלה הסלמה בכוחות הימיים באזור. ביולי 1746, המפקד הצרפתי לה בורדונה והאדמירל הבריטי אדוארד פייטון נלחמו בפעולה חסרת הכרעה מול נגאפטאם, ולאחר מכן נסוג הצי הבריטי לבנגל. ב-21 בספטמבר 1746, כבשו הצרפתים את המוצב הבריטי במדרס. לה בורדונה הבטיח להחזיר את מדרס לבריטים, אך דופלה חזר בו מהבטחה זו, ורצה לתת את מדרס לאנואר-אוד-דין לאחר הלכידה. לאחר מכן, הנוואב שלח צבא של 10,000 איש לכבוש את מדרס מהצרפתים, אך נהדף בנחישות על ידי כוח צרפתי קטן בקרב אדיאר. לאחר מכן עשו הצרפתים מספר ניסיונות לכבוש את מבצר סנט דייוויד הבריטי ב-Cuddalore, אך הגעת תגבורת בזמן עצרה זאת ובסופו של דבר הפכה את השולחן על הצרפתים. האדמירל הבריטי אדוארד בוסקוון כיתר את פונדיצ'רי בחודשים המאוחרים של 1748, אך הסיר את המצור עם הופעת גשמי המונסון באוקטובר.
עם סיום מלחמת הירושה האוסטרית באירופה, הגיעה לסיומה גם המלחמה הקרנטית הראשונה. בהסכם אקס-לה-שאפל (1748), מדרס הוחזרה לבריטים בתמורה למבצר הצרפתי לואיסבורג בצפון אמריקה, אותו כבשו הבריטים. המלחמה בלטה בעיקר בהודו כניסיון הצבאי הראשון של רוברט קלייב, שנפל בשבי במדרס אך הצליח להימלט, ולאחר מכן השתתף בהגנה על קודלור ובמצור על פונדיצ'רי. הצרפתים שמרו על מעמדם כמגיני הניזאמים של היידראבאד.
המלחמות > המלחמה הקרנטית השנייה (1749–1754)

למרות שמצב מלחמה לא היה קיים באירופה, מלחמת הפרוקסי נמשכה בהודו. מצד אחד היה נאסיר יונג, הניזאם ובן חסותו מוחמד עלי, בתמיכת הבריטים, ומצד שני צ'אנדה סאהיב ומוזאפר יונג, שנתמכו על ידי הצרפתים, שהתחרו על הפיכתו לנוואב של ארקוט. מוזאפר יונג וצ'אנדה סהיב הצליחו ללכוד את ארקוט בעוד מותו של נאסיר יונג איפשר למוזפר יונג להשתלט על היידראבאד. שלטונו של מוזאפר היה קצר מכיוון שהוא נהרג במהרה, וסלאבט יונג הפך לניזאם. בשנת 1751, לעומת זאת, רוברט קלייב הוביל את החיילים הבריטים ללכוד את ארקוט ולהגן עליו בהצלחה. המלחמה הסתיימה עם הסכם פונדיצ'רי, שנחתם ב-1754, שהכיר במוחמד עלי חאן ולאג'ה כנואב של הקרנאטים. שארל גודהו החליף את דופליקס, שמת בעוני בצרפת.
המלחמות > המלחמה הקרנטית השלישית (1756–1763)

פרוץ מלחמת שבע השנים באירופה ב-1756 הביא לסכסוך מחודש בין הכוחות הצרפתיים והבריטים בהודו. בתקופה זו התמודדו הצרפתים עם בעיות כלכליות רבות. המלחמה הקרנטית השלישית התפשטה אל מעבר לדרום הודו ואל בנגל, שם כבשו כוחות בריטיים את היישוב הצרפתי צ'נדרנגור (כיום צ'אנדנאגר) ב-1757. עם זאת, המלחמה הוכרעה בדרום, שם הגנו הבריטים בהצלחה על מדראס, וסר אייר קוטה הביס באופן נחרץ את הצרפתים, בפיקודו של הרוזן דה לאלי בקרב וונדוואש ב-1760. לאחר וונדיווש, בירת האזור הצרפתי פונדיצ'רי נפלה לידי הבריטים ב -1761.
לאחר מכן

המלחמה הסתיימה עם החתימה על חוזה פריז ב-1763, שהחזיר את צ'נדרנגור ופונדיצ'רי לצרפת, ואיפשר לצרפתים להחזיק "מפעלים" (עמדות מסחר) בהודו, אך אסר על סוחרים צרפתים לנהל אותם. הצרפתים הסכימו לתמוך בממשלות חסות בריטיות, ובכך קיימו את השאיפות הצרפתיות של אימפריה הודית והפכו את הבריטים למעצמה הזרה הדומיננטית בהודו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Naravane, M.S. (2014). Battles of the Honorourable East India Company. A.P.H. Publishing Corporation. pp. 150–159. ISBN 9788131300343.
↑  Dodwell, H. H. (ed), Cambridge History of India, Vol. v.
מפה מראה את האזור הקרנטי של מה שהיא כיום הודו.
דופלה פוגש את ניזאם מהיידראבאד, מוזאפר יונג.
איה כורם (אלבום)

איה כורם הוא אלבום הבכורה של הזמרת איה כורם שיצא לאור בשנת 2006 על ידי חברת התקליטים הד ארצי בהפקת אורי זך.
שוחררו מתוכו הסינגלים "קיץ", "שיר אהבה פשוט", "קליפה", "סוף הלילה", "יונתן שפירא" ו"השיר של איתי" שזכו להצלחה רבה ולחלקם אף צולמו וידאו קליפים. האלבום הגיע למעמד אלבום זהב בינואר 2007. עד היום נמכרו יותר מ-30,000 עותקים.
רשימת השירים באלבום

| שיר | אורך | מילים | לחן | עיבוד |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| קיץ | 04:03 | איה כורם | איה כורם | אורי זך (עיבוד מיתרים: טל בלכרוביץ') |
| שיר אהבה פשוט | 04:17 | איה כורם | איה כורם | אורי זך |
| קליפה | 03:48 | איה כורם | איה כורם | אורי זך |
| פגישה | 03:23 | איה כורם | איה כורם, מירון אגר | אורי זך |
| מילים | 03:40 | אריק ברמן | אריק ברמן | אורי זך |
| סוף הלילה | 03:11 | איה כורם | איה כורם | אורי זך (עיבוד מיתרים: אוהד חיטמן) |
| חצי | 04:02 | איה כורם (דיבור: אֶריק ברמן) | איה כורם | אורי זך |
| יונתן שפירא | 02:58 | איה כורם | איה כורם | אורי זך |
| אתה זורם אצלי בדם | 02:34 | איה כורם | איה כורם | אורי זך |
| ככה יצא (השיר של איתי) | 03:41 | איתי פרל | איתי פרל | אורי זך |
| לא גמור | 02:54 | איה כורם | איה כורם | אורי זך   |
המשתתפים באלבום

תופים: רן לבנון
גיטרות: אייל וייס
גיטרת בס: גיא ברתור
קונטרבס: מיקי ורשאי
סינתי-באס: אורי זך
קלידים: אורי זך
פסנתר: אורי זך, איה כורם
כינור: הדר כהן, קרן טננבאום
ויולה: גליה חי
צ'לו: יועד ניר
קולות: אורי זך, איה כורם, יעל נחשון, אריק ברמן, איתי פרל, יונתן גוטפלד, אוהד לוי