stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסטיבל רגאיי במדבר
היסטוריה > מתחמים ופעילויות

החל מהפסטיבל השלישי שילבו המארגנים מחתמים ופעילויות על מנת לחבר עוד יותר את הבאים לעולם הרגאיי והנפש.
ג'מייקה הקטנה - מתחם הרצאות, סדנאות סרטים העוסקים בתרבות שחורה וקאריבית, מוזיקת הרגאיי ונושאים חברתיים העומדים על סדר היום. בין הסדנאות תיפוף ניאבנגי ושיעורי ריקוד אפריקאי.
עולם הילדים - עולם של יצירה ופעילויות לילדים בכל הגילים.
מאהל הוליסטי - מגוון סדנאות טיפולים לגוף ולנפש, באווירה מדברית מרגיעה. רפלקסולוגיה, הרפיה ומסאז' מסוגים שונים הם חלק מהטיפולים המוצאים במאהל.
"כיכר" הפסטיבל - בלב האירוע בין במות ומתחמים, כיכר הפסטיבל מרחב משותף המכיל מופעי רחוב וקרקס לוחות מודעות ומידע.
מתחם מזון ובאז'ר ססגוני המציע למכירה דיסקים של האמנים המשתתפים, תקליטים, מזכרות וביגוד.
לקריאה נוספת

האתר הרשמי של פסטיבל רגאי במדבר
כתבה באתר local על הפסטיבל השני, 23.09.2009
כתבה באתר local על הפסטיבל השלישי, 26.08.2010.
אברי לוין, חי את הרגאיי, כביש ארבעים מגזין התרבות של הדרום, ריאיון עם אמיר פאר לקראת רגאיי במדבר 3
עינב שיף‏, הראפר הבריטי ג'נרל לוי חוזר לישראל- לפסטיבל רגאיי במדבר 3, באתר וואלה, 25 באוגוסט 2010
גיא גלבוע, כתבה לקראת רגאיי במדבר 5, אתר קאבום, 20 בספטמבר 2012
פסטיבל רגאיי במדבר 2013, באתר קינדרלנד
רגאיי במדבר – פסטיבל ואווירה - מגזין, קרן מיראז', ריאיון עם אמיר פאר אחד מיוצרי ומפיקי רגאיי במדבר לקראת פסטיבל מספר 7, 1 בדצמבר 2014
שגיא בן נון‏, אמן הרגאיי הג'מייקני אנטוני בי יופיע בפסטיבל רגאיי במדבר 7, באתר וואלה, 31 באוגוסט 2014
בן שלו, מוקי ואסתר רדא והווייב הטוב, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2014
קהילת יהודי גוקסהגן

יהודים התגוררו בגוקסהאגן (אנ') שבגרמניה כשלוש מאות שנה (1664–1941). עדות ראשונה על התארגנות של קהילה במקום היא הקמת בית קברות יהודי בשנת 1809 ברחוב אלבשוסר (Albshaeuser Strasse). בשנת 1823 חנכה הקהילה את בית הכנסת הדו-קומתי ברחוב אונטרא. הבניין הכיל 74 מקומות לגברים, 46 לנשים, כיתת לימוד ודירת מגורים למורה. בשנה זו הוקם גם בית הספר הקהילתי, והמורה שנשכר שימש בנוסף כשוחט וחזן.
מוסדות הקהילות כללו בית כנסת, מקווה, בית ספר, בית עלמין ואגודות שונות שדאגו לרווחתם של בני הקהילה.
הקהילה בראשית המאה העשרים

מספר שיא של 170 חברי קהילה נרשם בשנת 1905 (11.9% מהאוכלוסייה הכללית). בשנות ה-20 נמנו 159 תושבים יהודים בגוקסהאגן (9.8% מתוך אוכלוסייה כללית של 1,785 תושבים). בית הספר היסודי הקהילתי מנה 17 תלמידים. ראשי הקהל היו יואל שפירא ויצחק קצנברג. החזן היה מורץ שטינדל.
הקהילה בראשית המאה העשרים > מוסדות סוציאליים

חברה קדישא – תחת הנהגתו של יצחק קצנברג מנתה 13 חברים ב־1932.
חברה ברית שלום – תחת הנהגתו של יואל שפירא, מנתה 32 חברים ודאגה לעניים ולתלמוד תורה
חברת בחורים – נוסדה בסביבות 1840 ובמאה ה-20 הייתה תחת הנהגתו של משה פלוט ומנתה 15 חברים, ודאגה לשיעורי תורה
חברת נשים – בהנהגתה של לינה כץ ומאוחר יותר מינה קצנברג, דאגה לחולים ולנצרכים
צעירי אגודת ישראל בהנהגתו של יצחק קצנברג.
גרמניה הנאצית

עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 מנתה הקהילה 158 חברים, ובבית הספר למדו 29 תלמידים. כמורה שימש יעקב קנטל, אך לאחר פרישתו בשנת 1934 לא שכרה הקהילה מורה שיחליף אותו, ובשנת 1936 נסגר בית הספר.
בליל הבדולח, הלילה שבין 9 ל-10 בנובמבר 1938, מבנה בית הכנסת ובית הספר נהרסו מבפנים; חלונות נופצו ותשמישי קדושה חוללו. פורעים תקפו בתי יהודים ופגעו ביהודי המקום. אחד עשר גברים יהודים ונער בן 14 נעצרו במחנה הריכוז הסמוך, בריטנאו, משם הם הועברו למחנה בוכנוואלד. לאחר הפוגרום והמעצרים עזבו רבים מיהודי המקום את גוקסהגן; 19 מביניהם הצליחו להגר ו-74 עברו למקומות אחרים בגרמניה, נותרו בקהילה 64 חברים. העירייה החרימה את מבנה בית הכנסת והפכה אותו לבנין מגורים.
בשנת 1941 נשלחו 31 יהודים מגוקסהאגן לריגה. בשנת 1942 נשלחו שמונה יהודים מגוקסהאגן לטרזינשטאט. לפחות מאה יהודים שמוצאם מגוקסהאגן נרצחו בשואה.
בשנת 1985 נקבע שלט לזיכרון הנרצחים על בניין בית הכנסת לשעבר.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קהילת יהודי גוקסהגן".
פרשת מותו של יוסף סלמסה

יוסף סלמסה 
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
פרשת מותו של יוסף סלמסה, עוסקת במותו של צעיר בן העדה האתיופית בשנת 2014. הפרשה סוקרה באמצעי התקשורת על רקע טענת משפחתו כי מותו נבע מחשמול בטייזר, בעת מעצר, על ידי שוטרים ממשטרת זכרון יעקב כמה חודשים קודם למותו. גופתו של סלמסה אותרה בתחתית מצוק ללא שברים בעצמות הגולגולת או בחוליות עמוד השדרה, עם פצע שנגרם מחפץ חד ובכיסו סכין יפנית שנעלמה מרשות המשטרה ולא הועברה לבדיקת הפתולוג. בדו"ח הנתיחה של גופתו צוינה פגיעה עצמית כסיבת המוות המשוערת לצד הקביעה כי "לא ניתן לשלול פגיעה על ידי גורם אחר".
חקירת המחלקה לחקירות שוטרים בעניין מותו של סלמסה העלתה כי השוטרים שחשמלו אותו שיקרו בחקירתם, אולם הוחלט כי דיווחם הכוזב מחייב צעדים פיקודיים ומשמעתיים ולא משפט פלילי. היועץ המשפטי לממשלה דחה את ערעורה של משפחת סלמסה, בנימוק כי "אין ראיות הקושרות את מותו של סלמסה עם התנהלות השוטרים".
מותו של סלמסה הפך לסמל מרכזי בהפגנות יוצאי אתיופיה בשנת 2015, שבהן טענו בני העדה כי מופעלת נגדם אלימות משטרתית וכי הם חווים יחס גזעני.
רקע

יוסף סלמסה נולד באשקלון. משפחתו עלתה בשנת 1991 והוא נולד בישראל בשנה זו. יוסף בן רביעי מתוך שמונה לטדלה ופרנוס סלמסה, שעלו לישראל מגונדר שבאתיופיה והתגוררו בשכונת גבעת חן בבנימינה. את נעוריו העביר סלמסה בפנימיית כפר גלים, שממנה נפלט בתחילת כיתה י"ב.
יוסף סלמסה עבד ביקב בנימינה. בשנת 2011 הוא עוכב ונערך חיפוש בחפציו ובביתו בחשד לאחזקת מריחואנה, אך לא נמצאו סמים.
מעצרו של יוסף סלמסה

בשבת, 1 במרץ 2014, בשעה 19:38, ישב סלמסה עם חבריו בגינה ציבורית מתחת לביתו בבנימינה. שני שוטרים ממשטרת זכרון יעקב הגיעו למקום בעקבות תלונה על ניסיון פריצה של אדם חמוש בסכין. השוטרים חשדו בסלמסה, אך הוא הופתע מהחשדות כלפיו וטען כי לא עשה דבר. על פי דו"ח המשטרה, סלמסה תקף את אחד השוטרים באגרופים וניסה לפגוע בו. בתגובה חשמלו אותו השוטרים באקדח אלקטרוני מסוג "טייזר". על פי עדי ראייה, השוטרים כלל לא בדקו את התלונה על ניסיון הפריצה. השוטרים אזקו את סלמסה בידיו וברגליו ולקחו אותו לניידת.
בתחנת המשטרה הוחלט לא לחקור את סלמסה שהיה שיכור, אלא לזמן אותו לחקירה בשלב מאוחר יותר. בשעה 21:05 הוא שוחרר מתחנת משטרת זכרון יעקב. אביו, טדלה סלמסה, הגיע לתחנה ומצא אותו מוטל ללא ניע על הכביש מחוץ לתחנה, כשהוא אזוק בידיו וברגליו. המשטרה אזקה את טדלה והזמינה פרמדיק מגן דוד אדום שהעביר את יוסף למרכז הרפואי הלל יפה בעקבות החבלות שנגרמו לו. סלמסה נלקח לבית החולים ללא ליווי משטרתי ושוחרר כעבור כמה שעות. במכתב השחרור נכתב: "בן 22, במצב גילופין, לאחר תקיפה, לדברי אבא על ידי משטרה, התחשמל בדופן הבטן, נחבל ביד". חשבון האמבולנס נשלח לבית המשפחה.
לאחר המעצר

לדברי משפחתו, האירוע הקשה הותיר צלקות בנפשו, הוא לא חזר להיות אדם שמח וחייכן כפי שהיה, ומחוץ לשעות העבודה הסתגר בביתו. משפחתו חששה לחייו ופנתה למחלקה לחקירות שוטרים בבקשה לחקור את האירועים שקרו בזמן מעצרו. בתלונה ציינו בני המשפחה כי סלמסה נפגע נפשית מהמקרה, וכי הוא מטופל על ידי שירותי הרווחה וזקוק להשגחה. החקירה נפתחה ב-6 באפריל 2014. יוסף סלמסה זומן טלפונית לחקירה מספר פעמים, אך סירב להגיע. לאחר מספר ניסיונות של מח"ש ובהיעדר שיתוף פעולה מצד סלמסה הוחלט שלא לפתוח בחקירה פלילית בעניין מעצרו.
במקביל, המשטרה בקשה לחקור את סלמסה על האירוע, אך הוא סירב להגיע לחקירה. שוטרים התקשרו למשפחתו פעמים רבות ודרשו שסלמסה יתייצב לחקירה. בדיון שהתקיים בוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת טענה אחותו של המנוח, אילנית מששה סלמסה, כי השוטרים איימו להפוך את בית המשפחה ולמנוע מהם שינה. אדוארד כהן מתנועת "חיי שחורים חשובים" טען כי איומים אלה דומים להטרדת פעילים שעמדו מאחורי הפרות הסדר בפרגוסון באותה תקופה. דוברת המשטרה, מירב לפידות, טענה כי: "השוטר אמר, אמירה שאני כן מסכימה שאולי יכלה להיאמר בצורה יותר נעימה, והוא בא בצהריים והוא אמר להם 'תקשיבו, כשאנשים לא מגיעים לחקירה, בדרך כלל מה שקורה, אז הולכים בלילה ומביאים אותם באמצע הלילה לחקירה', כי זה התפקיד של משטרת ישראל". לטענת השוטרים, הם ניסו לאתר את יוסף סלמסה ולזמנו לחקירה, מכיוון שסירב להיענות לזימון טלפוני. בני משפחתו דחו על הסף את טענות המשטרה והציגו הקלטות בהן נשמע ניסיון של המשטרה להפעיל לחץ על המשפחה ואף איומים ("אתם לא תשנו אם אנחנו לא נישן", "אני אביא לפה 12 שוטרים, אני אהפוך לך את הבית") על יוסף סלמסה ועל בני משפחתו כדי שיבטלו את התלונה שהגישו למח"ש.
מותו של יוסף סלמסה

ב-2 ביולי 2014, שישה ימים לאחר המועד בו לטענת משפחתו של סלמסה הזמינו השוטרים את יוסף לחקירה באופן מאיים, יצא יוסף סלמסה להפסקת צהריים מעבודתו ביקב בנימינה ולא שב. משפחתו דיווחה על היעדרותו למשטרה והחלו חיפושים אחריו. ביום שישי, 4 ביולי 2014, גילה מסוק את גופתו בתחתית מצוק המחצבה בבנימינה. אנשי מגן דוד אדום קבעו במקום את מותו ומסרו הודעה למשפחה. ההורים לא קיבלו אישור לראות את גופתו.
על פי דו"ח הנתיחה לאחר המוות שחיבר ד"ר ריקרדו נחמן מהמכון לרפואה משפטית, לא נמצאו שברים בעצמות הגולגולת או בחוליות עמוד השדרה ולא נגרם נזק לפניו של סלמסה, על אף הימצאותה של הגופה בתחתית מצוק מגודר וקשה לגישה. מנגד, נמצאו חבלות יבשות ושפשופים שנגרמו למנוח "מסיבה לא ברורה". כמו כן נמצא פצע אלכסוני בצווארו, שנגרם מחפץ חד בעל שפה מושחזת "כגון להב סכין או כל עצם עם קצה יחסית חד". סכין יפנית שצולמה בזירה לא הועברה לבדיקת הפתולוג ונעלמה מרשות המשטרה. ד"ר נחמן קבע כי סיבת המוות המשוערת היא פגיעה עצמית, אולם הבהיר כי “לא ניתן לשלול פגיעה על ידי גורם אחר". על כך העיר ד"ר נחמן כי “הבאת חפציו של המנוח הייתה יכולה לתרום לפתרון סוגיה זו. ייתכן והייתה אפשרות להפיק דנ"א מהסכין היפנית" ובסיכום הדו"ח ציין כי “במקרים דומים, חשוב להעביר לבדיקתנו את כל החפצים הרלוונטיים המעורבים באותו מקרה ספציפי". המשטרה לא הסבירה מדוע שוחזר דו"ח מציאת הגופה ב-5 באוקטובר 2014, כשלושה חודשים לאחר מציאת הגופה.
פתיחת החקירה מחדש

לבקשת משפחת סלמסה, ב-19 בנובמבר 2014 נפתחה מחדש חקירת מח"ש. נגבו עדויות מהוריו של סלמסה ומעדי ראייה לאירוע, והשוטרים המעורבים זומנו לחקירה באזהרה. עורך דין דרור מתתיהו, חבר ועד מנהל באגודת יהודי אתיופיה, ועורכת דין דנה שול ייצגו את משפחת סלמסה לאורך כל החקירה.
בבחינה המחודשת של חומר הראיות בתיק מצאה המחלקה לחקירות שוטרים כי השוטרים שיקרו כשטענו שהזהירו את יוסף סלמסה בטרם השתמשו נגדו בטייזר. כמו כן נמתחה ביקורת על השארתו מחוץ לתחנת המשטרה.
על פי החקירה, הגעתם של השוטרים אל בני המשפחה נעשתה כדין, והאיומים שהושמעו לא חצו את רף האיום הפלילי, אך הם מצדיקים בחינה משמעתית ופיקודית.
המחלקה לחקירות שוטרים החליטה לסגור את התיק הפלילי בכל הנוגע לשימוש שעשו השוטרים בטייזר, וזאת מחוסר ראיות מספיקות. מפכ"ל המשטרה, רוני אלשיך החליט שאין מקום לנקוט בצעדים מִנהליים או פיקודיים נגד השוטרים שעצרו את סלמסה תוך שימוש באקדח טייזר. מנכל"ית משרד המשפטים אמי פלמור מתחה ביקורת חריפה על טיפולה של משטרת ישראל בפרשה.
באוקטובר 2017, היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, דחה את ערעור משפחת סלמסה בנוגע לסגירת תיק החקירה במחלקה לחקירת שוטרים וקבע שאין ראיות הקושרות את מותו של סלמסה עם התנהלות השוטרים. אולם, המליץ שהמפכ"ל יבחן ברמה בפיקודית את החשד לדיווח שקרי של השוטרים שהתריאו לפני השימוש במכשיר טייזר.
בעקבות הלחץ הציבורי והתקשורתי (ראו בפסקה הבאה) הוחלט גם לפתוח מחדש את החקירה בעניין נסיבות מותו של סלמסה, שגורמים שונים, ביניהם בני משפחתו ופרקליטם, טענו שנגרם על ידי אדם אחר, ולא היה תוצאה של התאבדות.
מחאת יוצאי אתיופיה בעקבות מותו של סלמסה

יוסף סלמסה הפך לאחד מסמלי המחאה בהפגנות יוצאי אתיופיה. בדוח של הצוות הבין-משרדי למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה בראשות מנכ"לית משרד המשפטים אמי פלמור נאמר כי "משפחתו של יוסף סלמסה ז"ל וחלק גדול מיוצאי אתיופיה סבורים, כי סלמסה נרצח וכי המשטרה סימנה כיוון חקירה אחד בלבד - פגיעה עצמית - והזדרזה לסגור את התיק בלא שמיצתה את החקירה".
נסיבות מותו נדונו בשתי ישיבות של ועדות הכנסת וסוקרו בין היתר בתקשורת האמריקנית, הרוסית, הגרמנית, הצרפתית, האתיופית והצ'יליאנית.
במרץ 2016 הפגינו כ-500 בני אדם מול המטה הארצי של המשטרה בירושלים במחאה על החלטת המחלקה לחקירות שוטרים לסגור את תיק החקירה בדבר מותו של יוסף סלמסה, ונגד אלימות משטרתית שננקטת, לטענתם, כלפי יוצאי אתיופיה. בין המפגינים היו גם בני משפחתו של סלמסה. אבי יאלו, אחד הפעילים שהשתתף בהפגנה, אמר: "ברגע שמדובר בקורבנות ממוצא אתיופי, מערכת החוק סלחנית ולא ממצה את ההליך המשפטי. וזה לא רק יוסף סלמסה - אנחנו זוכרים אינספור מקרים שבהם ראינו שמערכת החוק התירה לפגוע באזרחים ממוצא אתיופי. יוסף סלמסה הפך להיות סמל, אבל כמעט שאין משפחה ממוצא אתיופי שלא פגשה באלימות המשטרתית".
אמו של סלמסה טענה בהפגנה שיוצאי אתיופיה בישראל סובלים מגזענות, וקראה להתייחס אליהם כאזרחים שווים לכל דבר ועניין. "הגיע הזמן שאלו שיושבים למעלה יתחילו לצאת מהמציאות שבה הם נמצאים ויסתכלו לנו בעיניים. אנחנו אזרחים ישראלים, לא שונים מאף אחד, זה שהצבע העור שלנו כהה זה לא אומר שאנחנו שונים", אמרה.
חברי הכנסת אברהם נגוסה (יו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות) וקסניה סבטלובה הגישו לפרקליט המדינה שי ניצן ערר על סגירת תיק החקירה בנוגע למותו של סלמסה. "עצם הודאת מח"ש בעדות השקר של השוטרים, המהווה עבירה פלילית, והחלטתם לסגור את התיק על אף זאת אומרת הכול", ציין נגוסה. "יש כאן התנהלות רשלנית שפוגעת ברגשותיה של קהילה שלמה וגורמת לאובדן אמון מוחלט מצד יוצאי אתיופיה במשטרה".
מחאת יוצאי אתיופיה בעקבות מותו של סלמסה > הצוות למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה

החלטת ממשלה מס' 1107 מפברואר 2016, הובילה להקמת צוות לטיפול בגזענות בראשות מנכ"לית משרד המשפטים. בדוח שפרסם הצוות מתוארות פרשות יוסף סלמסה והחייל דמאס פיקדה כאירועים מכוננים ביצירת משבר האמון בין יוצאי אתיופיה והממסד.
קבוצת העשור של היורוליג (2010–2020)

קבוצת העשור של היורוליג (2010–2020) (באנגלית: Euroleague Basketball 2010–20 All-Decade Team) מורכבת מעשרת הכדורסלנים הבולטים בליגת היורוליג בעשור השני לקיומה, בין השנים 2010–2020. חברת יורוליג בסקטבול, המפעילה את היורוליג, יזמה את פרסום קבוצת העשור לרגל חגיגות העונה ה-20 של הליגה. הייתה זו הפעם השנייה בה נבחרת קבוצת עשור ביורוליג, לאחר קבוצת העשור 2000–2010.
בין החודשים אוקטובר-דצמבר 2019 פורסמו באתר היורוליג 50 המועמדים לקבוצת העשור, מתוכם נבחרו עשרה שחקנים ללא התייחסות לעמדה בה הם משחקים. מבין 50 המועמדים, שני שחקנים נבחרו לקבוצת העשור הקודמת – דימיטריס דיאמנטידיס וחואן קרלוס נבארו, ושלושה שחקנים נוספים היו מועמדים אליה – מייק באטיסט, ואסיליס ספאנוליס ואנדרס נוצ'יוני.
ההצבעה לנבחרי קבוצת העשור כללה קולות מטעם 18 מאמני קבוצות היורוליג, 18 הקפטנים של קבוצות היורוליג, חברי תקשורת נבחרים ואוהדים אשר הצביעו דרך האתר הרשמי של הליגה. הצבעת האוהדים נערכה בין 20 בינואר ל-17 בפברואר 2020.
קבוצת העשור

בין החודשים מרץ–מאי 2020 פורסמו עשרת הנבחרים לקבוצת העשור. שניים מבין עשרת שחקני קבוצת העשור – דימיטריס דיאמנטידיס וחואן קרלוס נבארו – נכללו גם בקבוצת העשור הקודמת, ושחקן נוסף – ואסיליס ספאנוליס – היה מועמד אליה. להלן רשימת השחקנים הנבחרים:
| שחקן | עמדה | שנות קריירה | קבוצות יורוליג | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סרביה בוגדן בוגדנוביץ' | SG‏ | 2010–הווה | פרטיזן בלגרד, פנרבחצ'ה |  |
| צרפת ננדו דה קולו | PG/SG‏ | 2006–הווה | ולנסיה, צסק"א מוסקבה, פנרבחצ'ה |  |
| סלובניה לוקה דונצ'יץ' | PG/SG‏ | 2015–הווה | ריאל מדריד |  |
| יוון דימיטריס דיאמנטידיס | PG‏ | 1999–2016 | פנאתינאיקוס |  |
| ארצות הברית קייל היינס | C‏ | 2008–הווה | ברוזה במברג, אולימפיאקוס, צסק"א מוסקבה |  |
| ספרד סרחיו יוי | PG/SG‏ | 2005–הווה | ריאל מדריד |  |
| ספרד חואן קרלוס נבארו | SG‏ | 1997–2018 | ברצלונה |  |
| יוון ואסיליס ספאנוליס | PG/SG‏ | 1999–הווה | פנאתינאיקוס, אולימפיאקוס |  |
| יוון יורגוס פרינטזיס | PF‏ | 2001–הווה | אולימפיאקוס, אוניקאחה מאלגה |  |
| סרביה מילוש תאודוסיץ' | PG‏ | 2004–הווה | אולימפיאקוס, צסק"א מוסקבה |  |
הערות שוליים

↑  ההכרזה על מועמדי קבוצת העשור תחל ביום שני, באתר היורוליג, 31 באוקטובר 2019
↑  הצביעו עכשיו לקבוצת העשור, באתר היורליג, 20 בינואר 2020
↑  בוגדן בוגדנוביץ' נבחר לקבוצת העשור, באתר היורוליג, 5 במאי 2020
↑  ננדו דה קולו נבחר לקבוצת העשור, באתר היורוליג, 14 באפריל 2020
↑  לוקה דונצ'יץ' נבחר לקבוצת העשור, באתר היורוליג, 24 במרץ 2020
↑  דימיטריס דיאמנטידיס נבחר לקבוצת העשור, באתר היורוליג, 31 במרץ 2020
↑  קייל היינס נבחר לקבוצת העשור, באתר היורוליג, 10 במרץ 2020
↑  סרחיו יוי נבחר לקבוצת העשור, באתר היורוליג, 28 באפריל 2020
↑  חואן קרלוס נבארו נבחר לקבוצת העשור, באתר היורוליג, 17 במרץ 2020
↑  ואסיליס ספאנוליס נבחר לקבוצת העשור, באתר היורוליג, 12 במאי 2020
↑  יורגוס פרינטזיס נבחר לקבוצת העשור, באתר היורוליג, 21 באפריל 2020
↑  מילוש תאודוסיץ' נבחר לקבוצת העשור, באתר היורוליג, 7 באפריל 2020
| פרסי היורוליג |
| --- | --- | --- |
| פרסים אישיים | MVP של העונה הסדירה • MVP של הפיינל פור • חמישיית העונה • שחקן ההגנה • הכוכב העולה • מלך הסלים • מאמן השנה • מנהל השנה |  |
| פרסי הוקרה | פרס אגדת יורוליג • 50 התורמים הגדולים • קבוצת העשור 2010-2000 • קבוצת העשור 2020-2010 |  |
פינגיאו

פִּינְגְיַאו (סינית תקנית: 平遥; פין-יין: Píngyáo) היא נפה השייכת לנציבות העירונית ג'ינג'ונג (אנ') במרכז מחוז שאנשי במרכז הרפובליקה העממית של סין. העיר פינגיאו, בירת הנפה, שוכנת כ-715 קילומטרים מדרום מערב לבייג'ינג וכ-80 קילומטרים דרומית לטאי-יואן, בירת המחוז. בעיר מתגוררים כ-50,000 תושבים. בתקופת שושלת צ'ינג הייתה פינגיאו המרכז הפיננסי של סין. ההיסטוריה של העיר התחילה לפני 2,700 שנים, והיא אחת הערים העתיקות השמורות ביותר בעולם. העיר העתיקה של פינגיאו הוכרזה ב-1997 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מגדל השוק מהמאה ה-17
חומת העיר פינגיאו
בית גִ'ינְגיִי במתחם משפחת צְ'יַאו
היכל עשרת אלפי הבודהות במקדש גֶ'נְגווֹ
פסל בודהה שקיאמוני בהיכל עשרת אלפי הבודהות
פסל גואנין במקדש שׁוַאנְגלִין
גאוגרפיה וכלכלה

נפת פינגיאו שוכנת במישור בעל שיפוע קל מדרום למזרח בקצה של מניפת סחף שנוצרה ממפגש הנהרות חְווֵי גִ'י ולְיוֹ גֶנְאֶה בקצה הדרום מערבי של אגן טאי-יואן, חלק ממישורי הלס של צפון סין. האקלים הוא אקלים יבשתי שבו החורפים ארוכים וקרים והקיצים חמימים עד חמים. ממערב לעיר פינגיאו זורם הנהר פֶן (汾河), אחד מיובליו של הנהר הצהוב. מרבית האוכלוסייה הם סינים מבני ההאן וקבוצות אתניות נוספות הם חְווֵי, מאנצ'ו ומונגולים.
כלכלת פינגיאו מבוססת על תיירות וחקלאות. האזור ידוע בשל איכות בשר הבקר. מוצרים נוספים מהאזור כוללים דגנים, כותנה ופריטים משוחים בלכה.
היסטוריה של העיר

העדות הראשונה ליישוב אנושי במקום היא מהתקופה הנאוליתית, אבל ההיסטוריה של העיר מתחילה בתקופת שושלת ג'ואו המערבית בסוף המאה התשיעית לפנה"ס ותחילת המאה השמינית לפנה"ס. מתקופה זו נותר תל של ביצורי העיר. בתקופת האביב והסתיו השתייכה פינגיאו לממלכת ג'ין. בתקופת שושלת צ'ין הייתה העיר מוכרת בשם פינגטאו. מאז שסין חולקה ל-36 מחוזות תחת שלטונו של הקיסר הראשון צ'ין שה חואנג משושלת צ'ין ב-221 לפנה"ס הייתה פינגיאו בירת המחוז שבו שכנה. בתקופת שושלת האן הייתה העיר מוכרת בשם ג'ונְגדוּ (פין-יין Zhongdu). שמה של העיר התקבע כפינגיאו בתקופת שושלת וי המערבית (534-386).
בשנת 960, בתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות, נכבשה פינגיאו במלחמה בין שושלת סונג הצפונית לשושלת האן הצפונית (979-951) נבזזה ונשרפה.
ב-1370, בתקופת שלטונו של חונגוו, הקיסר הראשון של שושלת מינג הורחבה העיר במידה ניכרת ונבנתה חומה ארוכה יותר סביב המרכז החדש. מאז התפתחה פינגיאו והפכה לאחד המרכזים הפיננסיים של סין בתקופות שושלת מינג וצ'ינג, ובמחצית השנייה של המאה ה-19 שלטה על המגזר הפיננסי הסיני. בתקופה זו היו לכל הפחות עשרים מוסדות פיננסיים בתוך העיר, ובסך הכול יותר ממחצית ממספר המוסדות מסוג זה בסין של אותה תקופה. בין המוסדות היה "זְ'ה-שֶׁנְגצַ'אנְג" (日升昌) הנחשב לבנק הראשון בסין. זְ'ה-שֶׁנְגצַ'אנְג שלט על כמעט 50% מהמסחר בכסף בתקופה שהמסחר במתכת זו היה בשיאו בזמן שושלת צ'ינג. עלייתם לגדולה של ערי החוף של סין, בייחוד הונג קונג ושאנגחאי, בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בשל ההשפעה הכלכלית של המעצמות הקולוניאליות המערביות גרמה לירידת קרנה של העיר, פגעה קשה בכלכלתה וגרמה לפשיטת רגל של מוסדות פיננסיים רבים. זְ'ה-שֶׁנְגְצָ'אנְג פשט את הרגל ב-1932 כאשר קמו בנקים מודרניים רבים בסין. אירועים היסטוריים אלו משמשים רקע לסרט הסיני אימפריה של כסף (白银帝国) משנת 2009 המתאר את מצוקותיהם של בני משפחה שבבעלותם בנק החיים בפינגיאו בתחילת המאה ה-20.
העיר התאוששה כלכלית רק בשנים האחרונות. חולשתה הפיננסית והעובדה שהייתה עיר חסרת חשיבות הצילו אותה מההרס שגרמו המודרניזציה, והמהפכה התרבותית ושימרו את המרכז ההיסטורי העתיק שלה. בפינגיאו נמצאת חומת העיר הארוכה ביותר והשלמה ביותר מתקופת שושלת מינג. כמו כן יש בעיר בתים היסטוריים רבים הכוללים חצר פנימית. ב-1988 הוספה העיר לרשימת האתרים ההיסטוריים והתרבותיים הלאומיים של הרפובליקה העממית של סין, וב-1997 היא הוכרזה אתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
אתר המורשת העולמית

אתר המורשת העולמית כולל את העיר העתיקה מוקפת החומה של פינגיאו ושני מקדשים בודהיסטים המצויים בכפרים שבסביבה.
אתר המורשת העולמית > מקדש גֶ'נְגווֹ

מקדש גֶ'נְגווֹ (镇国寺, פין-יין Zhèn Gúo Sì) הוא מקדש בודהיסטי בן למעלה מ-1,000 שנים השוכן בכפר הָאדונְגְצוּן, כ-12 קילומטרים מצפון מזרח לעיר העתיקה של פינגיאו (37°17′08″N 112°16′16″E﻿ / ﻿37.285618°N 112.270998°E﻿ / 37.285618; 112.270998). היכל עשרת אלפי הבודהות, המבנה הקדום ביותר במקדש גֶ'נְגווֹ נבנה בשנת 963 בתקופת חמש השושלות ועשר הממלכות, כאשר שושלת האן הצפונית (979-951) שלטה באזור, וזהו כיום המקדש היחיד ששרד בסין שבנוי בסגנון האדריכלות של תקופת חמש השושלות.
כשהמקדש נבנה לראשונה ב-963 הוא כונה מקדש גִ'ינְגצֶ'נְג. ב-1540, בתקופת שושלת מינג, הוא שופץ ושמו שונה למקדש גֶ'נְגְווֹ. המקום עבר שיפוץ והרחבה נוספת ב-1816 בתקופת שושלת צ'ינג. קיימת גם טענה כי המקדש ננטש בתקופת שושלות מינג וצ'ינג.
המקדש משתרע על שטח של 10,892 מ"ר והוא מוקף חומה. יש באתר שלושה מבנים מרכזיים המסודרים לאורך ציר מצפון לדרום שביניהם יש שתי חצרות, קדמית ואחורית. המקדש כולל את האתרים הבאים (מדרום לצפון):
היכל טְײֵנְוַאנְג (天王殿, "היכל מלך השמים"). שער הכניסה הדרומי למבנה זה הוא גם הכניסה הראשית למקדש. מבנה זה נבנה בתקופת שושלת יואן (1365-1271) וכולל פסלים של גְווַאן יוּ (關羽) ושל ארבעת המלכים השמימיים (風調雨順) מתקופת שושלת צ'ינג. משני צדי היכל טְײֵנְוַאנְג מוצבים מגדל הפעמון (הכולל עדיין פעמון גדול) ומגדל התוף.
היכל עשרת אלפי הבודהות (万佛殿- וַאנְפֿוֹ) - אחד ממבני העץ העתיקים ביותר בסין. נבנה ב-963 ושופץ ב-1815 כשנוספו לו קירות לבנים. צורתו כמעט ריבועית, אורכו 11.6 מטרים, רוחבו 10.8 מטרים וגובהו 8.8 מטרים. הוא מקורה בגג רעפים הגדול מהאולם עצמו והנתמך בעבודת עץ מיוחדת הקרויה בסינית דוֹאוּגונְג. בתוך האולם מצויים 11 פסלי חרס של בודהה שקיאמוני, תלמידיו, בודהיסטוות, אלים ומשרתים. פסלים אלו מתוארכים לתקופת חמש השושלות, ובנוסף מוצבים על הקירות כמה מאות פסלי בודהה (רחוק למדי מעשרת אלפים המופיעים בשם ההיכל) שהוצבו כ-300 שנים אחרי הפסלים במרכז האולם.
החצר האחורית - משני צדדיה נמצאים היכל גואן יין (观音殿 - אלת הרחמים בבודהיזם), והיכל אל השאול (地藏殿) שבו יש פסל גדול של אל השאול (地藏 - דִידְזַאנְג) יחד עם שני משרתיו, ופסלים נוספים, כולם צבועים בצבעים עזים. שני המבנים מתוארכים לתקופת שושלת מינג.
היכל שלוש הבודהות (三佛殿 - סָאנְפֿוֹ) - במרכז האולם שלושה פסלים של בודהה שקיאמוני (בצורות שונות) וציורי פרסקו מתקופת שושלת מינג המתארים את סיפור חייו של שקיאמוני, מייסד הבודהיזם.
חשיבות היסטורית יש לאסטלות האבן הקבועות במסדרונות המזרחיים והמערביים של המקדש המתארים את ההיסטוריה של המקדש.
אתר המורשת העולמית > מקדש שׁוַאנְגלִין

מקדש שׁוַאנְגלִין (双林寺, פין-יין Shuānglín sì) הוא מקדש בודהיסטי בן כ-1,400 שנים השוכן בכפר צְ'יַאוטוֹאוּ, כ-6 קילומטרים מדרום מערב לעיר העתיקה של פינגיאו (37°10′15″N 112°07′30″E﻿ / ﻿37.170833°N 112.125°E﻿ / 37.170833; 112.125). בין כותלי המקדש יש למעלה מ-2,000 פסלים צבעוניים שנוצרו על ידי אמנים בתקופות שושולת סונג, יואן, מינג וצ'ינג.
המקדש נבנה בשנת 571 בתקופת וכונה תחילה מקדש ג'ונְגדוּ על שם העיר ג'ונְגדוּ (שמה הקודם של פינגיאו) הסמוכה, בירת המלך ון משושלת האן המערבית. המקדש נבנה בקנה מידה גדול, אבל נהרס במהלך המלחמות הרבות שבאזור. הוא שופץ בתקופת שושלת סונג (1279-960) ושמו שונה למקדש שׁוַאנְגְלִין. מקור השם בסוטרה המתארת כיצד שקיאמוני, מייסד הבודהיזם שקע בנירוואנה סמוך לשני עצים. שׁוַאנְג בסינית פירושו כפול או שניים, ולִין פירושו יער. המקדש של ימינו הוא בעיקר מהשיפוץ שבוצעו בו בתקופת שושלת מינג.
מתחם המקדש בנוי על מסד אדמה בגובה של שלושה מטרים. שטחו 14,844 מ"ר, והוא מוקף חומה גבוהה מאדמה נגוחה. המקדש כולל עשרה מבנים עיקריים היוצרים שלוש שורות מקבילות לאורך הציר צפון דרום. בשורה הקדמית מצויים:
היכל המלכים השמימיים - שופץ ב-1499. בחזית ההיכל פסליהם של ארבעת המלכים השמימיים. בתוך ההיכל פסל של מאיטריה (הבודהה העתידי) ושני בודהיסטוות מצדדיו. כמו כן יש באולם פסליהם של ארבעת המלכים בגובה 3 מטרים כשכל אחד אוחז בחפץ כלשהו ושמונה בודהיסטוות.
היכל ארהט - במרכזו פסלה של גואנין המוקפת ב-18 ארהטים. הבעות הפנים של פסלי הארהטים שונות מפסל לפסל והן מציגות מצבים שונים, בין השאר: שיכור, חולה ואילם.
היכל האוצר התת-קרקעי
בשורה האמצעית מצויים:
ההיכל המרכזי
היכל אלף הבודהות - במרכז פסלה של גואנין וכ-500 פסלי בודהיסטוות
היכל בודהיסטווה
בשורה האחורית מצויים:
היכל האלילה בן חמשת העמודים
היכל האבות הקדומים גֶ'ן-יִי - שופץ בשנים 1521-1506 בתקופת שושלת מינג
מבנים נוספים כוללים את "היכל פֿוּמוּ", "היכל הארץ" ו"היכל בודהה אמיטאבהה". פסלי בודהה מצויים בכל האולמות.
הערות שוליים

↑  https://www.citypopulation.de/en/china/shanxi/admin/
1 2  אתר אונסק"ו
↑  Confucian temple
↑  Pingyao Confucian Temple
↑  "Qing Xu Guan Taoist Temple"
↑  Qingxu Taoist Temple
↑  אתר אונסק"ו טוען כי נבנה במאה ה-19, אתרים אחרים באינטרנט דוגמת Temple of the City God או Pingyao County: Ping Yao Temple of the City God  אינם מציינים את תאריך הבנייה, אלא מסתפקים במשפט המעורפל "The temple has a long history" שממנו ניתן להבין כי המקדש עתיק הרבה יותר
↑  Temple of the City God
↑  County Government office (Yamen)
↑  Zhenguo Temple באתר China Culture
↑  גנרל מתקופת שלוש הממלכות שעבר האלהה ונערץ הן בבודהיזם הסיני והן בטאואיזם
1 2  בבודהיזם הסיני הם ארבעה אלים השומרים על ארבע רוחות השמים
↑  מרבית המידע על המקדש נלקחה מ-Pingyao County :Zhenguo Temple. שבאתר Trip Advisor
1 2  Shuanglin Temple מאתר chinaculture
↑  ארהט הוא מתרגל רוחני שהגיע לנירוואנה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14610802v (data)  NKC: ge591207  VIAF: 126891451   WorldCat (עם VIAF): 126891451