stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפנטגון
היסטוריה > שיפוץ

בין השנים 1998–2011 עבר הפנטגון שיפוץ כללי, שנועד להביאו לסטנדרטים מודרניים, לשפר את הביטחון ולהגביר את היעילות. השיפוץ נעשה טריז אחר טריז, החל מטריז מס' 1. בעת שיפוץ הטריז הועברו עובדיו למשרדים זמניים בתוך וסביב המבנה. לצורך שיפוץ כל טריז נדרשו מבנים זמניים בשטח כולל של 93,000 מטרים רבועים, והיה צורך בהקמת מערכות תקשורת בין מבנים אלה לבין משרדי הפנטגון בחלקים שבהם לא היה שיפוץ. במהלך העבודה פונו מן הבניין חומרים מסוכנים ובעיקר אזבסט, שחלק נרחב מהבניין היה עשוי ממנו. כל החלונות במבנה הוחלפו ונאטמו והותקנו מערכות חימום, מיזוג אוויר ואוורור חדשות. מרחבי העבודה הוחזרו למתכונת של "מרחב פתוח" (Open Space, או Open Plan), שבמהלך השנים בין הבנייה לשיפוץ עברו שינויים מקומיים רבים. גם הריהוט בבניין עבר האחדה וסטנדרטיזציה. בבניין הותקנו מעליות חדשות, דרגנועים המקשרים בין כל הקומות וצוהר בתקרת הבניין.
תשתית התקשורת שהייתה במבנה התאימה לשנות הקמתו, באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20; באותן שנים היה מכשיר טלפון אחד לכל שלושה עובדים. עם השנים, וכניסתן של מערכות תקשורת מתקדמות, החל במכשירי פקס, מחשבים אישיים, מערכות לשיחת ועידה, מערכות טלפוניה דיגיטלית ומערכות תקשורת נתונים, הפכה התשתית ללא יעילה והגיעה לקצה גבול יכולתה להכיל מערכות חדשות. בחלק מהמשרדים התקינו יחידות שונות מערכות משלהן. בשל כך התמקד השיפוץ בטיפול מעמיק בתשתיות התקשורת, כולל הנחת כבלי תקשורת באורך 2,700 קילומטרים ויותר מ-100,000 נקודות קצה לקול, נתונים ווידאו. מספר חדרי השרתים צומצם מ-70 ל-16.
בתחום התחבורתי שונתה הגישה מהמטרו אל הבניין; עד השיפוץ הייתה הכניסה מהרכבת התחתית ישירות דרך מעבר תת-קרקעי. במהלך השיפוץ הורחקה תחבורת כלי הרכב כדי להגדיל את הביטחון ונבנו תחנות מטרו ואוטובוס חדשות במיקומים מותאמים לכך. גם מערכת הכבישים סביב המבנה שופרה ושונתה. נבנה מרכז ספורט חדש בחלק הצפוני של הבניין גדול ב-50% מהמרכז הישן ומותאם ל-8,000 משתמשים ביום, לעומת 2,000 משתמשים במרכז הישן. מרכז הספורט הישן הפך לספרייה חדשה עבור הצבא ולששה עשר חדרי ישיבות. במרתף של טריז 4 נבנה מרכז חדש עבור צי ארצות הברית. המרתף הורחב ליצירת מרחב בגודל 2,800 מטרים רבועים עבור משרדים, חדרי ישיבות ומרכזי אימון, וכן מרחבי סיוע הכוללים חדרי ציוד, חדרי שרתים וחשמל, שירותים, ועוד. בצמוד לפנטגון נבנה מתקן מסירה מרוחק (Remote Delivery Facility,‏ RDF), שנועד לטפל במשלוח ובקבלת דואר ומשלוחים עבור הפנטגון. המרכז מרוחק מהמבנה כדי לשפר את הביטחון הפיזי ולאפשר מיון וסינון של החומר המגיע לבניין מדי יום.
חלק מן השיפוץ כלל גם את שיקום הבניין לאחר מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר (ראו להלן). פרויקט השיקום כונה "פרויקט פניקס" ובמסגרתו נבנו מחדש טבעות C,‏ D ו-E שנהרסו בהתרסקות טיסה 77 של אמריקן איירליינס אל תוך הבניין. המטוס פגע בין טריזים 1 ו-2, וגרם נזק בעיקר לטריז 1. ליד נקודת ההתרסקות נבנתה אנדרטת זיכרון לחללי הפיגוע.
תיאור כללי

כאמור, הפנטגון משתרע על שטח של 116,000 מטרים רבועים (28.7 אקר, 116 דונם), ועוד חצר מרכזית ששטחה 21,000 מטרים רבועים (5.1 אקר, 21 דונם). אורך כל אחת מצלעות הבניין הוא 280 מטרים, וגובהו 24 מטרים. למבנה חמש חזיתות כניסה, הנקראות (מצפון, בכיוון השעון) כניסת המול, כניסת הנהר, הרחבה (Concourse) או תחנת המטרו, החנייה הדרומית ומנחת המסוקים. כניסת המול, בחזית הצפונית, בנויה כפורטיקו, ולפניה רחבה באורך 180 מטרים המיועדת לטקסים. גם בכניסת הנהר ישנו פורטיקו ברוחב של שישה מטרים. כניסה זו פונה אל הלגונה ואל וושינגטון, וממנה ישנה ירידה מדורגת אל הלגונה. עד שנות ה-60 של המאה ה-20 היה בלגונה מזח ששימש מעבורת, שהעבירה אנשים בין הפנטגון לבסיס חיל האוויר בולינג, בעברו השני של הנהר. הכניסה העיקרית לאורחים היא מהצלע הדרום-מזרחית, ושם נמצאת גם תחנת המטרו ותחנת האוטובוס. בתוך הבניין, בקומה השנייה בצידו הדרום-מזרחי, ישנה רחבה ובה מיני קניון. מגרש החנייה הדרומי גובל בחזית הדרום מערבית, וצידו המערבי של הפנטגון פונה אל שדרות וושינגטון.
חמש הטבעות הקונצנטריות של הפנטגון מסומנות מ-A עד E, מן הטבעת הפנימית החוצה. המשרדים בטבעת E הם היחידים שיש להם נוף החוצה, והם בדרך כלל משרדיהם של בעלי תפקידים בכירים. מכל אחד מקודקודיו של המחומש הפנימי יוצאים שני מסדרונות, הניצבים לטבעות ועוברים בכולן. מסדרון מס' 1 מגיע אל הקצה הדרומי של הרחבה, ובסך הכל ישנם 10 מסדרונות. המשרדים בכל טבעת ממוספרים בסדר עולה בכיוון השעון, ומספרם מורכב משני חלקים: מספרו של המסדרון הקרוב (מ-1 עד 10) ומספר החדר, כך שמספרי החדרים מתחילים ב-100 ומסתיימים ב-1099. מספר החדר כולל גם את הקומה - 1 עד 5 מעל הקרקע, M עבור הקומה הראשונה שמתחת לקרקע (Mezzanine, קומת ביניים) ו-B עבור קומת המרתף (Basement), וכן את האות של הטבעת שבה נמצא המשרד, כאמור מ-A ל-E. חדר 2B315 יהיה אם כן בקומה 2, טבעת B, וסמוך למסדרון 3. מבנה הפנטגון כולל, כאמור, חדרי אוכל, מתקני כושר גופני, חדרי תפילה ומדיטציה. בבניין ישנן כמה תצוגות היסטוריות, במיוחד בטבעות A ו-E. חלוקה נוספת של הפנטגון היא לטריזים: המבנה מחולק לחמישה כאלה. כל טריז מתחיל באמצע מחזיתות המבנה, וממשיך עד לאמצע החזית הבאה. טריז 1 מתחיל מאמצע החזית הדרום-מערבית, והמספור ממשיך לחזית המערבית, הצפונית וכן הלאה.
ב-1968 נפתח בפנטגון "אולם הגיבורים", המוקדש ל-3,460 מקבלי מדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצות הברית. שלוש הגרסאות של המדליה - של חיל האוויר, הצבא והשירותים הימיים (הצי, חיל הנחתים ומשמר החופים) - מוצגות, לצד שמות מקבלי המדליה. אולם הגיבורים משמש גם לטקסים שונים, כמו טקסי קידום בדרגה, פרישה, ועוד.
סביב הבניין ישנם 16 מגרשי חנייה, ובסך הכל יש במגרשים אלו 8,770 מקומות חנייה.
אירועים > הפגנות ומחאות

בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 היה בניין הפנטגון מוקד להפגנות נגד מלחמת וייטנאם. ב-15 בפברואר 1967 הפגינו 2,500 בני אדם, ביוזמת תנועת הנשים שביתת הנשים למען השלום, מחוץ למשרדו של מזכיר ההגנה של ארצות הברית, רוברט מקנמארה, במחאה על המלחמה. במאי 1967 התקיימה שביתת שבת של 20 איש מול משרדו של ראש המטות המשולבים. השביתה נמשכה ארבעה ימים, עד למעצר המפגינים. אחת התקריות הידועות יותר התרחשה ב-21 באוקטובר 1967, כאשר כ-35,000 מפגינים התאספו להפגנה מול מחלקת ההגנה, במה שנקרא "המצעד על הפנטגון". סביב הפנטגון נפרשו 2,500 חיילים חמושים, כדי למנוע את כניסת המפגינים למתחם. אחת התמונות המפורסמות מהפגנה זו היא תמונתו של מפגין נועץ פרחי ציפורן בקני הרובים של החיילים. המצעד הסתיים בניסיון "לגרש את השדים" מן הבניין.
ב-19 במאי 1972 הניחה מחתרת מזג האוויר פצצה בחדר שירותים של הנשים בקומה הרביעית. הפצצה הייתה מה שהוגדר "פעולת תגמול" על החלטת ממשל ניקסון להפעיל את מבצע ליינבקר 2, הפצצת האנוי בשלביה הסופיים של מלחמת וייטנאם.
ב-17 במרץ 2007 התקיימה ליד הפנטגון הפגנה נגד מלחמת עיראק. ההערכות לגבי מספר המשתתפים בהפגנה נעות בין 4,000 ל-15,000 בני אדם, שצעדו מאנדרטת לינקולן עד למגרש החנייה הצפוני של הבניין.
אירועים > פיגועי 11 בספטמבר 2001

בדיוק 60 שנה לאחר טקס תחילת הבנייה של הפנטגון, ב-11 בספטמבר 2001, השתלטו חמישה מחבלים מארגון אל-קאעידה על מטוס בואינג 757 בטיסה 77 של אמריקן איירליינס, שהיה בדרכו מנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס לנמל התעופה הבינלאומי לוס אנג'לס. החוטפים ריסקו את המטוס אל תוך צידו המערבי של הפנטגון בשעה 9:37, זמן מקומי. התקפה זו הייתה חלק מסדרת פיגועים שהתרחשו באותו יום. בהתרסקות נהרגו 64 נוסעי המטוס (כולל חמשת החוטפים) ועוד 125 מעובדי הפנטגון. 106 בני אדם נפצעו.
עוצמת הפגיעה בבניין גרמה לפגיעה קשה בטבעת החיצונית, טבעת E, וזו קרסה בחלקה. למרות העוצמה הרבה, מספר הנפגעים היה קטן בהרבה ממה שעלול היה להיות: המטוס החטוף פגע בדיוק בטריז שהיה בשיפוצים באותה תקופה, וחלק גדול מהמשרדים לא היה מאוכלס. באזור שנפגע היו 800 עובדים באותה עת, לעומת 4,500 בני אדם שהיו אמורים להיות בו לו היה האגף בפעילות מלאה. עובדה נוספת שמנעה מספר גדול בהרבה של נפגעים קשורה גם היא בעבודות שיפוץ שנעשו בבניין, עבודות שהחלו דווקא בחזית שנפגעה: כלקח מהפיגוע באוקלהומה סיטי ב-1995 חוזק המבנה ברשת של עמודים וקורות מפלדה כדי שיעמוד בהדף של פיצוץ. מערכת החיזוקים נבנתה כך שתהווה רשת תמיכה בכל חמש הקומות, והדבר מנע את התמוטטות הבניין במשך 30 דקות. פרק הזמן הזה איפשר למאות מהעובדים להיחלץ בשלום מהמבנה הפגוע. שיפורים נוספים שהותקנו בדיוק באותו חלק מהמבנה שנפגע היו התקנת מערכת מתזים לכיבוי שריפות, חלונות עמידים להדף - בעובי 2 אינץ' (כ-5 סנטימטרים) ובמשקל כ-1,135 קילוגרם - שנותרו שלמים לאחר ההתפוצצות, וכן דלתות אש שנפתחו אוטומטית ופתחי מילוט חדשים שאיפשרו יציאה מהירה מהמבנה.
שיקום הבניין מנזקי ההתפוצצות כונה "פרויקט פניקס", וביצועו הוטל על הקבלנים שעסקו בשיפוץ הכללי של הבניין שהתנהל באותם ימים. היעד שנקבע היה חזרה למשרדים שנפגעו עד 11 בספטמבר 2002. עם השלמת שיפוץ המקטע שנפגע נבנתה בנקודת הפגיעה מצבת זיכרון קטנה וקפלה. ביום השנה החמישי לפיגוע הודלקו 184 אלומות אור מהחצר המרכזית של הפנטגון, לזכר כל אחד מהחללים. בכל יום שנה נתלה דגל ארצות הברית בנקודת הפגיעה, וחזית הבניין שאליה התרסק המטוס מוארת בלילה בכל יום שנה בכחול. מחוץ לפנטגון מונצחים החללים בפארק, שבו 184 ספסלים, אחד עבור כל קרבן. הספסלים מוצבים לאורך נתיב הפגיעה של המטוס בבניין ולפי גילאי הקרבנות, מ-3 עד 71. הפארק נפתח לציבור ב-11 בספטמבר 2008.
סוכנות ההגנה כוח הפנטגון

ב-3 במאי 2002 הוקמה סוכנות ההגנה כוח הפנטגון (Pentagon Force Protection Agency,‏ PFPA), סוכנות פדרלית שמטרתה הגנה על הפנטגון. הסוכנות היא חלק ממחלקת ההגנה ומשימתה הגנה על עובדי הבניין ואורחיו ועל התשתית הפיזית. הסוכנות מופקדת גם על הגנת מבנים נוספים בבירה. כוח האדם של הסוכנות כולל קציני אכיפת חוק (משטרת הפנטגון), חוקרים פליליים וסוכני שירותי הגנה. כמו כן משרתים בסוכנות סוכני ניהול איומים, חבלנים לטיפול בחומר נפץ פלסטי וחומרי לחימה לא קונבנציונליים וכוח הגנה מפני טרור ואיומים פיזיים.
ראו גם

מרכז הפיקוד הצבאי הלאומי
בניין משרד ההגנה של רוסיה
בניין המטה הכללי (מוסקבה)
בניין המטה הכללי (סנקט פטרבורג)
מחנה רבין (הקריה)
הערות שוליים

↑  במדינה הזאת נפתח בניין המשרדים הגדול ביותר בעולם, באתר אייס, 23 ביולי 2023
↑  הודח אחרי בניית בניין בורסת היהלומים בסוראט שבהודו בשטח של קרוב ל-660 אלף מטר מרובע.  נמרוד הלפרן, כבר לא הפנטגון: בניין המשרדים הגדול ביותר בעולם נפתח בהודו, באתר TheMarker‏, 22 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007288722105171  PLWABN: 9810666587105606  BnF: cb13745033s (data)  LCCN: sh88005246  VIAF: 640144783176054589415   WorldCat (עם VIAF): 640144783176054589415 
בניין הפנטגון במהלך הקמתו, 1942. צילום מצפון מערב
צילום אווירי של הפנטגון, 26 בספטמבר 2003. בקדמת התמונה חזית הכניסה לפנטגון מכיוון נהר הפוטומק.
מבט אווירי על הפנטגון, 26 בספטמבר 2003. בחלקה הקדמי של התמונה, מימין למטה, מגרש החנייה הדרומי וחזית הכניסה הדרומית. מעבר לבניין נראית הלגונה שנוצרה עם כריית חול לבניית הבניין, ובאופק נראית העיר וושינגטון
דגל ארצות הברית לצד דגל ישראל לרגל ביקורו של שר הביטחון יואב גלנט במהלך מלחמת חרבות ברזל
הפגנת מחאה נגד מלחמת וייטנאם, "המצעד על הפנטגון", 21 באוקטובר 1967. מפגינים מול חיילים שנפרשו סביב המבנה
צילום אווירי של הפנטגון, 14 בספטמבר 2001, שלושה ימים לאחר הפיגוע
פארק הזיכרון, מחוץ לפנטגון
לואיז, הנסיכה המלכותית

לואיז, הנסיכה המלכותית (באנגלית: Louise, Princess Royal, ‏20 בפברואר 1867 – 4 בינואר 1931), הייתה בתו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת אשר החזיקה בתואר הנסיכה המלכותית.
ביוגרפיה

לואיז נולדה בבית מרלבורו, לונדון ב-20 בפברואר 1867, לאדוארד, נסיך ויילס ולאלכסנדרה, נסיכת דנמרק, והייתה נכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת וכריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. ויקטוריה התחנכה בבית מרלבורו ובבית סאנדרינגהאם יחד עם אחיותיה, ובשנת 1885 היא שימשה יחד עם אחיותיה מוד וויקטוריה כשושבינה בחתונת דודתם ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת עם הנרי, נסיך בטנברג. באותה שנה קיבלה לואיז את המסדר המלכותי של ויקטוריה ואלברט, בשנת 1887 היא קיבלה את מסדר הכתר של הודו, ובשנת 1888 היא קיבלה את מסדר ג'ון הקדוש.
ב-27 ביולי 1889 התחתנה לואיז עם אלכסנדר דאף, רוזן פייף, אשר קיבל את התואר דוכס פייף, ונולדו להם 3 ילדים. בשנת 1900 לאחר שהתברר שלא יהיו להם בנים, חתמה סבתה המלכה ויקטוריה על מסמך שאישר את העברת התארים לבנותיהם.
בשנת 1901 מתה סבתה המלכה ויקטוריה, ואביה עלה לשלטון במקומה כאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, וב-9 בנובמבר 1905 העניק לה אביה את התואר הנסיכה המלכותית. בדצמבר 1911 בעת הפלגת המשפחה למצרים, נטרפה ספינתם בים מול חופי מרוקו, ואף על פי שבני המשפחה נחלצו ללא פגע, חלה בעלה אלכסנדר בדלקת אדר החזה, ובינואר 1912 הוא מת באסוואן שבמצרים.
בשנת 1914 היא מונתה לקולונל הכבוד של משמר הדרגונים ה-7 (המלכותי של הנסיכה), אשר אוחד בשנת 1922 לרגימנט משמר הדרגונים ה-4/ה-7 המלכותי. בשנת 1929 היא מונתה לגבירת מסדר ג'ון הקדוש, ובסתיו אותה שנה היא חלתה בדימום קיבה במהלך שהותה במאר לודג' והוחזרה ללונדון. ב-4 בינואר 1931 מתה לואיז בביתה בכיכר פורטמן, ונקברה בקפלת ג'ורג' הקדוש, טירת וינדזור.
משפחתה

ב-27 ביולי 1889 התחתנה לואיז עם אלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון, אשר קיבל את התואר דוכס פייף, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
אלסטר דאף, מרקיז מקדאף (1890)
הנסיכה אלכסנדרה, דוכסית פייף השנייה (1891–1959), התחתנה עם ארתור, נסיך קונוט
הנסיכה מוד, רוזנת סאות'סק (1893–1945), התחתנה עם צ'ארלס קרנגי, רוזן סאות'סק האחד עשר
פרנסואז ז'ילו

| --- | --- |

פרנסואז ז'ילו ב-2013
 לידה:  26 בנובמבר 1921 ניי-סיר-סן, צרפת
 פטירה:  6 ביוני 2023  (בגיל 101) ניו יורק, ארצות הברית
 שם לידה:  Marie-Françoise Gilot 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות  מכון אוניברסיטת לונדון בפריז  סורבון  אוניברסיטת קיימברידג'  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור
 הושפעה על ידי:  פבלו פיקאסו
 פרסים והוקרה:  אות לגיון הכבוד
 בן או בת זוג:  Luc Simon (1955–1962)  יונה סאלק (1970–23 ביוני 1995)  פבלו פיקאסו (1943–1953) 
 צאצאים:  3
 http://www.francoisegilot.com
 
פרנסואז ז'ילו (בצרפתית: Françoise Gilot;‏ 26 בנובמבר 1921 – 6 ביוני 2023) הייתה ציירת וסופרת צרפתייה, בת הזוג של פבלו פיקאסו ואם שניים מילדיו. ב-1964 פרסמה ספר זיכרונות בשם "החיים עם פיקאסו" על חייה המשותפים עם האמן.
ביוגרפיה

נולדה בניי-סיר-סן שבצרפת. אביה היה איש עסקים ואגרונום, ואמה הייתה אמנית. בילדותה למדה אמנות אצל המורה לאמנות של אמה. למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג' ובמכון הבריטי בפריז (מכון אוניברסיטת לונדון בפריז). ב-1938 סיימה לימודי תואר ראשון בפילוסופיה בסורבון וב-1939 תואר באנגלית באוניברסיטת קיימברידג'. היא הפכה לאמנית וחברה לבוהמה בפריז, בניגוד לדרישתו של אביה שתלמד משפטים. תערוכת הציורים הראשונה שלה נערכה בפריז ב-1943.
בגיל 21 פגשה ז'ילו את פיקאסו, שהיה אז בן 61, אמן רב מוניטין. באותה תקופה החלה להתפרסם כציירת ועבודותיה נמכרו. פיקאסו שיכנע את ז'ילו לחלוק עמו את ביתו בפריז, הקצה לה סטודיו משלה ועודד אותה לצייר. ב-1946 היא עברה לגור איתו, והקשר ביניהם נמשך כ-10 שנים שבהם שימשה לו מוזה. בשנים אלה היא עזרה בניהול הסטודיו שלו במקביל להתפתחותה כאמנית. בממואר שלה כתבה ז'ילו שפיקאסו הפגין כלפיה עדינות רבה, אך גם חשף אותה להתעללות הרגשית.
לפיקאסו ולז'ילו נולדו שני ילדים משותפים. בנם קלוד נולד ב-1947, ובתם פאלומה, נולדה ב-1949. ב-1953 נפרדה מפיקאסו. פיקאסו היה מופתע מצעדה ואף אמר לה כי "אף אחת לא עוזבת את פיקאסו". בעקבות כך הוא ניסה לחבל בקריירה שלה והמליץ לגלריות עימן היה בקשר לא לקנות את יצירותיה, וכן נישל את ילדיהם המשותפים מצוואתו.
ב-1964 פרסמה ז'ילו את הספר "החיים עם פיקאסו" (יחד עם מבקר האמנות קרלטון לייק). אף על פי שפיקאסו פעל נגד פרסומו, הספר היה רב-מכר, ונמכרו למעלה ממיליון עותקים שלו בעשרות שפות. רווחי הספר סייעו לקלוד ופלומה לנהל הליכים משפטיים כדי להפוך ליורשים החוקיים של פיקאסו.
עבודתה של ז'ילו

פיקאסו השפיע על עבודתה של ז'ילו כציירת קוביסטית, ובמקביל היא פיתחה סגנון משלה. בעבודתה היא נמנעה מהצורות הזוויתיות שבהן השתמש לפעמים פיקאסו, ובמקומן היא השתמשה בדמויות אורגניות.
במשך השנים גדל המוניטין שלה כאמנית ובשנת 2021 נמכר הציור שלה "Paloma à la Guitare", דיוקן של בתה משנת 1965, ב-1.3 מיליון דולר בסותבי'ס בלונדון – פי שבעה מההערכה הגבוהה שניתנה לו. בכריסטי'ס הונג קונג נמכר הציור "Living Forest" ב-1.3 מיליון דולר. נכון לינואר 2022 עבודותיה מוצגות במספר מוזיאונים מובילים, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ומרכז ז'ורז' פומפידו בפריז. תערוכות של עבודותיה נפתחו בסוף 2021 גם במוזיאונים בבודפשט ובניו אורלינס.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 עיצבה ז'ילו תלבושות, תפאורות במה ומסכות להפקות במוזיאון גוגנהיים בניו יורק.. בשנת 1973 מונתה למנהלת האמנותית של כתב העת "וירג'יניה וולף". ב-1976 היא הצטרפה למועצת המנהלים של המחלקה לאמנויות יפות באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם לימדה קורסי קיץ השתתפה בפעילויות נוספות.
באוגוסט 2018 הוציאה ז'ילו שלושה ספרי סקיצות, שתיעדו את המסעות שעשתה בוונציה, בהודו ובסנגל.
חיים אישיים

בין 1943 ל-1953 הייתה ז'ילו בת הזוג והמוזה של פבלו פיקאסו. נולדו להם שני ילדים, קלוד ב-1947 ופאלומה ב-1949.
ז'ילו נישאה לאמן לוק סימון בשנת 1955, בתם אורליה נולדה בשנה שלאחר מכן, ובני הזוג התגרשו בשנת 1962.
בשנת 1969 הכירה את ממציא החיסון נגד מחלת שיתוק ילדים, האמריקאי יונה סאלק. השניים נישאו ב-1970 בפריז וחיו יחד עד מותו של סאלק ב-1995.
בשנת 2010 זכתה בתואר קצין לגיון הכבוד, אות הכבוד לאמנויות הגבוה ביותר של ממשלת צרפת.
ז'ילו מתה בבית חולים בניו יורק בגיל 101, לאחר שסבלה ממחלות לב וריאות.
בתרבות הפופולרית

נטשה מקלהון גילמה אותה בסרט "אהבותיו של פיקסו" משנת 1996, וקלמנס פוסי גילמה אותה בעונת 2018 של הסדרה "גאונים" שהתמקדה בפיקאסו.
ספרים שפרסמה

פרנסואז ז'ילו וקרלטון לייק, החיים עם פיקאסו, מקגרו-היל, 1964; Anchor Books/Doubleday, 1989
פרנסואז ז'ילו, Le regard et son Masque, פריז: קלמן-לוי, 1975
פרנסואז ז'ילו, ממשק: הצייר והמסכה, עיתונות באוניברסיטת קליפורניה, פרזנו, 1983
ברברה הסקל, פרנסואז ז'ילו: מסע אמן 1943–1987, אוניברסיטת קליפורניה, 1987, ליטל בראון, 1989.
פרנסואז ז'ילו, מאטיס ופיקאסו: ידידות באמנות, דאבלדיי 1990, ניו יורק
לקריאה נוספת

פרנסואז ז'ילו, מל יוקום, "פרנסואז ז'ילו: מונוגרפיה 1940–2000", אקטוס, 2000, מסת"ב 978-2-940033-36-2
הערות שוליים

1 2 3  "Françoise Gilot". francoisegilot.com. אורכב מ-המקור ב-2 ביולי 2014. נבדק ב-28 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Françoise Gilot". Bauerart.com. נבדק ב-27 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Gilot, Francoise and Kunstsammlungen Chemnitz. Francoise Gilot: Painting – Malerei. Germany: Kerber Verlag, 2003.
↑  Doyle, Sady (23 בינואר 2014). "Bertolucci Wasn't the First Man to Abuse a Woman and Call It Art and He Won't Be the Last". Elle.com. ארכיון מ-9 בדצמבר 2016. נבדק ב-9 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2   הניו יורק טיימס, לא רק המוזה של פיקאסו: פרנסואז ז'ילו היא "איט גירל" בת 100, באתר הארץ, 9 בפברואר 2022
↑  שלומית פניג-אורן, הנשים של פיקאסו, באתר so-art, ‏2 במרץ 2021
↑   הארץ, הציירת פרנסואז ז'ילו מתה בגיל 101, באתר הארץ, 7 ביוני 2023
↑  "a book review by Michael Thomas Barry: Life with Picasso (New York Review Books Classics)". www.nyjournalofbooks.com.
↑  Hawley, Janet, 2011. "Pablo was the greatest love of my life ... I left before I was destroyed", Good Weekend, Sydney Morning Herald, 23 July, pp. 19.
↑  La Ferla, Ruth (19 בינואר 2022). "Françoise Gilot: 'It Girl' at 100". The New York Times. נבדק ב-22 בינואר 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Dodie Kazanjian (27 באפריל 2012). "Life After Picasso: Françoise Gilot". Vogue. ארכיון מ-16 במרץ 2017. נבדק ב-28 בנובמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Riding, Alan (6 ביוני 2023). "Françoise Gilot, Artist in the Shadow of Picasso, Is Dead at 101". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Holles, Everett R. (16 באפריל 1973). "Picasso's Children Plan to Sue Widow For Part of Estate". The New York Times. נבדק ב-19 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Works by Françoise Gilot at Sotheby's".
↑  Surviving Picasso, 1996-09-20, נבדק ב-2023-06-08
↑  "Genius". Rotten Tomatoes. נבדק ב-2023-06-07.
| פבלו פיקאסו |
| --- | --- | --- |
| תקופות באמנות | התקופה הכחולה • התקופה הוורודה • מודרניזם • קוביזם • סוריאליזם |  |
| יצירות אמנות מפורסמות | העלמות מאביניון • גרניקה • הטרגדיה • נער עם מקטרת • דורה מאר עם חתול • האישה הבוכה |  |
| בנות זוג | אולגה קוקלובה • מארי-תרז וולטר • דורה מאר • פרנסואז ז'ילו • ז'קלין רוק |  |
| מוזיאונים | מוזיאון פיקאסו (פריז) • מוזיאון פיקאסו (ברצלונה) • מוזיאון פיקאסו (אנטיב) |  |
| בתרבות הפופולרית | תעלומת פיקאסו • אהבותיו של פיקאסו • נקמתו המתוקה של פיקאסו • מגדל פיקאסו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261754205171  PLWABN: 9810555231505606  BIBSYS: 90548353  BNE: XX948150  BnF: cb11904959z (data)  CANTIC: a11281157  CiNii: DA04646204  GND: 118539361  ISNI: 0000 0001 1078 5735  LCCN: n50033881  LNB: 000080845  NDL: 00467184  NGV: 23959  NKC: xx0014879  NLA: 35125600  NLK: KAC201711871  NSK: 000012855  NTA: 070508828  RERO: 02-A003297387  RKD: 31741  SNAC: w69s1xqh  SUDOC: 026891794  Trove: 834004  ULAN: 500011104  VIAF: 95748649   WorldCat (עם VIAF): 95748649
מוזיקה דתית

אנה פאולה ולדאו
מוזיקה דתית היא מוזיקה הנכתבת ומבוצעת מטעמים דתיים.
יצירות מוזיקליות רבות הולחנו לצרכים דתיים ומלחינים רבים קבלו השראה מאמונתם הדתית. במקרים רבים יצירות עממיות אומצו לצרכים דתיים או שהתפתחו מיצירות מוזיקליות דתיות. לנצרות היסטוריה ארוכה של מוזיקה כנסייתית. יוהאן סבסטיאן באך לדוגמה, כתב את רוב יצירותיו עבור הכנסייה הלותרנית. מוזיקה דתית משתנה לעיתים קרובות כדי להתאים לתקופה. מוזיקה נוצרית מודרנית וגם מוזיקת גוספל, מלבישות מילים המבטאות מסרים נוצריים על מוזיקה פופולרית.
גם ביהדות יש מסורת מוזיקלית עתיקה וחזקה, למעשה טעמי המקרא הם מהעדויות הראשונות לכתיבת תווים.
גם במסורות המזרח כדוגמת הינדואיזם יש מקום חשוב עבור המוזיקה, כמו גם לדתות מאפריקה.
ראו גם

מוזיקה כנסייתית
ארווין ונדנברג

ארווין ונדנברג (בהולנדית: Erwin Vandenbergh; נולד ב-26 בינואר 1959) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת החלוץ.
ונדנברג היה מהבולטים שבחלוצי בלגיה בשנות ה-80, וזכה בין היתר בנעל הזהב האירופית בעונת 1979/1980, ושש פעמים, מתוכן ארבע ברציפות, בתואר מלך השערים של ליגת העל הבלגית. כחלוץ נבחרת בלגיה, כבש ונדנברג 20 שערים ב-48 הופעות. בין היתר נכלל בסגל הבלגי בשני טורנירי מונדיאל ובשני טורנירי אליפות אירופה.
קריירת משחק > נבחרת בלגיה

יכולתו של ונדנברג במדי לירסה במהלך עונת 1979/1980, בה זכה בנעל הזהב האירופית, הובילו אותו כבר בגיל 20 לסגל נבחרת בלגיה של המאמן גי תיס. הופעת הבכורה של ונדנברג התקיימה ב-19 בדצמבר 1979 בהאמפדן פארק בגלאזגו, במסגרת משחקה האחרון של בלגיה במוקדמות יורו 1980. ונדנברג כבש את השער הראשון במשחק, שהסתיים בניצחונה של בלגיה 1–3 על סקוטלנד.
ונדנברג זומן על ידי תיס לטורניר יורו 1980 באיטליה, ופתח בהרכב בשני משחקיה הראשונים של הנבחרת בשלב הבתים, בהם סיימה בשוויון 1-1 עם אנגליה וגברה 1–2 על ספרד. ונדנברג נכנס כמחליף במשחק האחרון של נבחרתו בשלב זה, בו סיימה בשוויון 0-0 עם איטליה המארחת, שהבטיח את מקומה של בלגיה בגמר הטורניר. ונדנברג לא שותף במשחק הגמר מול גרמניה המערבית, שהסתיים בהפסדה של בלגיה בתוצאה 1–2.
ונדנברג היה חלק משמעותי מהצלחת הנבחרת לסיים בראש הבית במהלך מוקדמות מונדיאל 1982, כשכבש חמישה שערים בשבעה משחקים בהם שותף, כולל שער בניצחון הביתי 0–2 על צרפת. בלגיה העפילה לטורניר הגמר בספרד, והמאמן תיס זימן את ונדנברג כחלוץ מוביל לסגל הנבחרת. בלגיה פתחה את הטורניר מול אלופת העולם המכהנת ארגנטינה, וגברה עליה 0–1 משער של ונדנברג בדקה ה-62, לאחר שעצר כדור ברחבה וכבש. ונדנברג פתח בהרכב נבחרתו גם בשני משחקיה הנותרים בשלב הבתים, בהם גברה 0–1 על אל סלבדור וסיימה בשוויון 1-1 עם הונגריה בדרך למקום הראשון בבית. ונדנברג פתח בהרכב גם בשני משחקיה של בלגיה בשלב הבתים השני, בהם נחלה הפסדים לפולין ולברית המועצות וסיימה את דרכה בטורניר.
במהלך מוקדמות יורו 1984 כבש ונדנברג ארבעה שערים בשישה משחקים וסייע לנבחרתו להעפיל לטורניר הגמר. הוא זומן על ידי תיס לסגל הנבחרת, ושוב היה בהרכב נבחרתו בכל משחקיה בשלב הבתים, ואף כבש את שערה הראשון של נבחרתו בטורניר, בניצחון 0–2 על יוגוסלביה. בשני משחקיה הנותרים בבית נוצחה בלגיה על ידי צרפת ודנמרק וסיימה את דרכה כבר בסיום השלב הראשון.
ונדנברג זומן על ידי תיס לטורניר הבין-לאומי האחרון שלו, מונדיאל 1986 במקסיקו. ונדנברג פתח בהרכב וכבש את שערה היחיד של נבחרתו במשחק הפתיחה של הטורניר, בו נוצחה בלגיה 1–2 על ידי מקסיקו המארחת. בכך השלים ונדנברג טורניר משמעותי שלישי ברציפות בו הוא כובש, לאחר טורנירי המונדיאל והיורו שקדמו לטורניר זה. אף על פי כן, מאז הוחלף באותו משחק בדקה ה-66, לא זכה ונדנברג לדקות משחק נוספות בטורניר, בו סיימה בלגיה במקום הרביעי.
בשנים שלאחר הטורניר, בעקבות הירידה ביכולתו של ונדנברג במדי ליל, הוא איבד את מקומו בסגל הנבחרת וזכה להופעות ספורות בלבד. הוא לא זומן על ידי תיס למונדיאל 1990, ורק הופעות טובות במדי גנט בעונה שלאחר הטורניר, החזירו אותו למספר הופעות בסגל הנבחרת. את שערו האחרון במדי בלגיה כבש ונדנברג ב-27 בפברואר 1991, בניצחון הביתי 0–3 על לוקסמבורג במסגרת מוקדמות יורו 1992, מהם לא הצליחה בלגיה להעפיל. באותה שנה סיים ונדנברג את הקריירה הבין-לאומית, עם 48 הופעות בהן כבש עשרים שערים.
תארים

גביע אופ"א: 1982/1983
אליפות בלגיה (2): 1984/1985, 1985/1986
הסופר קאפ הבלגי (2): 1985, 1987
נעל הזהב האירופית: 1979/1980
מלך השערים של ליגת העל הבלגית: (6): 1979/1980, 1980/1981, 1981/1982, 1982/1983, 1985/1986, 1990/1991
נעל הזהב הבלגית: 1981