stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף דרורי

| --- | --- |
יוסף דרורי, דצמבר 2008
יוסף דרורי, דצמבר 2008
 לידה:  1945 (בן 79 בערך)
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 lisa.biu.ac.il/node/1251
 
יוסף דרורי (נולד ב-3 במרץ 1945) הוא פרופסור בדימוס במחלקה ללימודי ארץ ישראל וערבית באוניברסיטת בר-אילן.
חייו

נולד וגדל בתל אביב, למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב. עשה את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית אצל הפרופסורים מאיר יעקב קיסטר, דוד איילון ואליהו אשתור. למד בחוגים לערבית, תרבות האסלאם והיסטוריה של ארצות האסלאם. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "סוגיות בקורות הפאטימים בסוריה". דרורי קיבל את הדוקטורט בשנת 1984 תחת הנחייתו של דוד איילון.
מלמד בחוג לתולדות ארץ ישראל ובמחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן. היה ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה. לימד קורסים על צלאח א-דין ומלחמותיו, הביוגרפיה של צלאח א-דין או כשלים בביוגרפיה שלו. העביר קורסים על תולדות הארץ בתקופה הממלוכית, על חברון, רמלה וצפת. מאמריו האקדמיים עסקו בנושא הערבים והצלבנים, גאוגרפיה, הצלבנים בארץ ישראל, שליטים ערבים. שימש כחבר בצוות הישראלי של "מוזיאון ללא גבולות" MWF מפעל כלל ים-תיכוני ביוזמת האיחוד אירופי, שחיבר ספר על כל ארץ.
פרסם מאמרים רבים בספרות הפופולרית כמו דפים למורי דרך ובביטאונים דוגמת "דרך ארץ" ו"טבע וארץ". מאמריו עסקו בעניינים מוסלמיים, היישוב האסלאמי בארץ, מנהגיו וחגיו, העלייה לרגל לנבי מוסא ומנהגי חתונה. היה מורה דרך בחברה להגנת הטבע.
היה נשוי לפרופסור רינה דרורי, חוקרת האסלאם.
ספרים שכתב

אבן אל-ערבי מסביליה: מסע בארץ ישראל (1095-1092). רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, 1993.
ירושלים בתקופה הממלוכית, בתוך : בנימין זאב קדר (עורך), עורך משנה : צבי ברס, ירושלים בתקופה הממלוכית הוצאת יד בן-צבי, ירושלים, תשל"ט, 1978, עמודים 148–177.
ספרים שערך

ארץ ישראל בתקופה הממלוכית. ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ג, 1992.
יוריס מקלקובס

| --- | --- |

יוריס מקלקובס
 לידה:  27 באוקטובר 1964 (בן 59) ברית המועצות ניוקשי, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית, ברית המועצות
 מדינה:  לטביה 
 השתייכות:   חיל האוויר הסובייטי  חיל האוויר הלטבי
 תקופת הפעילות:  1985–2010 (כ־25 שנים)
 דרגה:  גנרל-מאיורס
 תפקידים בשירות
 מפקד המטה המשותף
 עיטורים
 מסדר ויסטורס 
 
יוריס מקלקובס (בלטבית: Juris Maklakovs;‏ נולד ב-27 באוקטובר 1964) הוא איש צבא ודיפלומט לטבי. כיהן כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של לטביה בין 2006-2010. כיהן כשגריר לטביה בקזחסטן בין 2011-2015, וכשגריר לטביה באזרבייג'ן בין 2015–2019.
ביוגרפיה

מקלקובס נולד באזור הכפר ניוקשי שבמחוז לודזאס ב-27 באוקטובר 1964. ב-1982 הוא החל ללמוד בבית הספר לטכנאי תעופה בקלנינגרד, וסיים אותו ב-1985. לאחר מכן הוא התגייס לחיל האוויר הסובייטי. ב-1988 הוא החל ללמוד באקדמיית ז'וקובסקי למהנדסים צבאיים של חיל האוויר במוסקבה. לאחר התפרקות ברית המועצות הוא חזר למולדתו לטביה והתגייס לחיל האוויר הלטבי. ב-1993 הוא החל ללמד באקדמיה הלאומית להגנה. ב-1995 הוא מונה לראש מחלקת ההנדסה באקדמיה. ב-2001 הוא מונה לרקטור האקדמיה. ב-2004 הוא מונה למפקד חיל האוויר הלטבי וכיהן בתפקיד עד 6 ביולי 2006, אז מונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד עד 6 ביולי 2010.
בינואר 2011 הוא מונה לשגריר לטביה בקזחסטן. ב-2015 הוא עבר לשמש כשגריר לטביה באזרבייג'ן עד 2019.
יולנדה מרגריטה, נסיכת סבויה

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1901 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  16 באוקטובר 1986 (בגיל 85) רומא, איטליה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות של טורינו 
 בן או בת זוג:  Giorgio Carlo Calvi di Bergolo (9 באפריל 1923–?) 
 
יולנדה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Iolanda Margherita di Savoia;‏ 1 ביוני 1901 – 16 באוקטובר 1986) הייתה בתם הבכורה של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה ואשתו אלנה, נסיכת מונטנגרו.
ביוגרפיה

היא נולדה בתור פרינציפסה יולנדה מרגריטה מילנה אליזבטה רומנה מריה די סבויה ברומא, איטליה. כאישה צעירה היא הייתה ספורטאית נהדרת, שהתעניינה במיוחד בשחייה ורכיבה.
במהלך המלחמה הגדולה פרסמו עיתונים דיווחים על אירוסיה לנסיך מוויילס, אדוארד השמיני העתידי, ששירת באיטליה בשנת 1918. לא היה בסיס לשמועות אלה, אך הן קמו לתחייה בשנת 1919 כאשר יולנדה הצטרפה לאמה אלנה, נסיכת מונטנגרו, לאחותה הנסיכה מפאלדה ולדוכסית אאוסטה (הלן, נסיכת אורליאן) בביקור בפריז, שם במקרה היה הנסיך באותו הזמן.
לאחר נישואיה ב-9 באפריל 1923 לג'ורג'יו קרלו קלווי, רוזן ברגולו התגוררה יולנדה בעיירה פינרולו, מדרום־מערב לטורינו.
בשנת 1946 יצאו יולנדה ומשפחתה לגלות מרצון עם אביה באלכסנדריה, מצרים. לאחר מותו של המלך ויטוריו חזרו יולנדה ומשפחתה לאיטליה, שם התגוררו בקסטלפורזיאנו.
יולנדה מתה בבית חולים ברומא ונקברה בטורינו.
נישואין וילדים

ב-9 באפריל 1923 לג'ורג'יו קרלו קלווי, רוזן ברגולו (1887 – 1977). לזוג היו חמישה ילדים.
מריה לודוביקה קלווי די ברגולו (1924 – 2017)
ג'ורג'יו (1925)
ויטוריה (1927 – 1986)
גוג'ה-אנה (נולדה ב־1930)
פייר פרנצ'סקו (1933 – 2012)
חק לישראל

| --- | --- |

שער הספר, מהדורה ראשונה, מצרים, ה'ת"ק.
 מידע כללי
 מאת:  האר"י ורבי יצחק בן ברוך
 סוגה:  ספרות תורנית
 הוצאה
 מקום הוצאה:  מצרים
 תאריך הופעה ראשונה:  1740
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  5
 מקורות לכתיבת הספר:  תורה, נביאים, כתובים, משנה, גמרא, זוהר, שולחן ערוך, מוסר.
 קישורים חיצוניים
 ויקיטקסט:  חק לישראל
 היברובוקס:  51435
"חֹק לישראל" (או בקיצור "חק") הוא מערך של חמישה ספרים הסודרים את חמשת חומשי התורה. הסדרה מסווגת כשיעור לימוד יומי על פרשיות התורה כסדרן. כל פרשה ופרשה בתורה מפורטת.
הספר

סדר החק נערך על פי סדר הלימוד של האר"י כמתואר בפרוטרוט בפרשת "ואתחנן" שבספר "שער המצוות" ובספר "פרי עץ חיים". הם כוללים קריאת פסוקי תורה, נביאים וכתובים, לימוד פרק משנה, קטע גמרא וקטע מספר קבלה.
פסוקי התורה נקראים מפרשת השבוע, פסוקי הנביאים נקראים על פי רוב מהפטרת הפרשה ופסוקי הכתובים נקראים מספר משלי מתחילתו ועד סופו (מלבד חמשת הפסוקים האחרונים) ואחר כך מחמשת חלקי ספר תהלים.
פרקי המשנה נקבעים על פי היום בשבוע: ביום ראשון פרק מסדר זרעים, ביום שני מסדר מועד וכן הלאה.
קטע הגמרא הוא על פי רוב מהפרק בתלמוד הבבלי המקביל לפרק המשנה, בעיקר קטעים אגדתיים וקלים (בימי ראשון ושישי נבחרים קטעים מתוך המסכתות ברכות ונידה). קטע הקבלה הוא מתוך ספר הזוהר.
סדר הפסוקים והפרקים כפי שנהוג היום הודפס לראשונה על ידי רבי יצחק בן ברוך שחילק את ששת סדרי המשנה לששת ימות החול, והתאים את הסדר ללימוד מהיר ומסודר. לסדר זה הוסיף החיד"א קטעי הלכה ומוסר וקראם על שמו "יוסף לחק".
הסיבה לתקנה

מכיוון שנפסק בהלכה בהלכות תלמוד תורה שכל אדם מישראל, גם אם הוא עסוק בפרנסה חייב לקבוע עתים ללמוד תורה בכל יום, ולשלש את לימודו שליש במקרא, שליש במשנה, ושליש בתלמוד, תיקן האר"י סדר לימוד יומי שכלול מחלקי התורה הנ"ל.
את תקנת הקריאה היומית "חק לישראל" יסד האר"י כפי שסיפר תלמידו רבי חיים ויטאל: האר"י היה נוהג לקרוא בסדר הזה בכל יום בחזרתו מבית הכנסת לאחר אכילתו, עטוף בטלית ומעוטר בתפילין. ולכן נהוג ללמוד בסדר חק לישראל אחר תפילת שחרית עוד בלבוש הטלית ותפילין. גם כיום ישנם תלמידי חכמים הנוהגים לפתוח בו את יום הלימודים לאחר תפילת שחרית, בעוד לבעלי הבתים היה זה הלימוד העיקרי באותו יום.
קהל היעד

רוב הנוהגים ללמוד בסדר חק לישראל הם אנשים עובדים, אשר לא משקיעים את מירב זמנם בלימוד תורה, אלא קובעים עיתים לתורה (מכונים "בעלי בתים", במלעיל). בעזרת לימוד בחק לישראל ניתן ללמוד קטעים מכל חלקי התורה המרכזיים בזמן קצר יחסית.
קהל יעד נוסף הוא תלמידי חכמים הנוהגים על פי הקבלה.
כוונות ותפילות קודם הלימוד

הרב חיים ויטאל כתב כוונות שיש לכוון ותפילות שיש לומר לפני קריאת כל קטע מהתורה, נביאים, כתובים, משנה, גמרא, הלכה וקבלה.
תפוצת החק

המנהג ללמוד בחק לישראל נפוץ מחד אצל יהודים יוצאי עדות המזרח, ומאידך בקרב חסידים. ר' אלימלך מליזנסק העריץ את החיד"א והרבה ללמוד בספריו, ומכאן הופץ המנהג החסידי ללמוד ב"חק". רבי לוי יצחק מברדיטשוב אף הוא הפליג במעלת הלימוד וכתב בהסכמותיו כי "מצווה גדולה להגות בו תמיד בכל יום בבוקר בבוקר לקיים מצות קביעות התורה". בקרב החסידים מייחסים ללימוד הזה סגולות מופלאות ל"בני, חיי ומזוני", כמליצה על פי לשון הגמרא "חוק - לישנא דמזוני הוא" (תלמוד בבלי, מסכת ביצה, דף ט"ז, עמוד א'). גם בקרב אדמו"רים לימוד ה"חוק" נפוץ. רבי יואל מסאטמר העיד כי בשעת הלימוד ב"חוק" הוא שואב את התשובות על שאלות ששואלים אותו כל יום, ורבי יהושע מבעלזא סירב לקבל אורחים לפני שסיים את הלימוד ב"חוק". הלימוד היה מנת חלקם של אדמו"רי קרלין, צ'רנוביל, ויז'ניץ ועוד. כמו כן בקיצור שולחן ערוך נכתב: "מִי שֶׁאֵינוֹ יָכוֹל לַעֲשׂוֹת תּוֹרָתוֹ קֶבַע, אֶלָּא שֶׁהוּא קוֹבֵעַ עִתִּים לַתּוֹרָה . . אַשְׁרֵי מִי שֶׁיֵּשׁ לוֹ חֹק קָבוּעַ וְלֹא יַעֲבֹר, לִלְמֹד בְּסֵפֶר "חֹק לְיִשְׂרָאֵל" דְּבַר יוֹם בְּיוֹמוֹ".
הלכות החק

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

שניים מקרא ואחד תרגום
הדף היומי
המשנה וההלכה היומית
חת"ת
לקריאה נוספת

הרב יוסף חיים מזרחי, מבוא לספר חק לישראל.
מבוא לספר חק לישראל מהדורת עוז והדר
הערות שוליים

↑  שלמה גאנצפריד, קיצור שולחן ערוך
יחסי אוסטרליה – הרשות הפלסטינית

| יחסי אוסטרליה – הרשות הפלסטינית |
| --- | --- |
אוסטרליה: הרשות הפלסטינית


אוסטרליה: הרשות הפלסטינית
שטח (בקילומטר רבוע)
7,741,228: 6,220
אוכלוסייה
26,778,707: 5,519,031
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,723,827: 17,396
תמ"ג לנפש (בדולרים)
64,373: 3,152

יחסי הרשות הפלסטינית–אוסטרליה הם יחסי חוץ בין אוסטרליה לרשות הפלסטינית.
סקירה כללית

אוסטרליה תומכת בפתרון שתי המדינות במסגרת המשא ומתן לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. לרשות הפלסטינית יש נציגות בקנברה ולאוסטרליה יש נציגות ברמאללה. אוסטרליה אינה מכירה במדינה פלסטינית, אולם בדצמבר 2018 הכירה אוסטרליה בשאיפות העם הפלסטיני למדינה עתידית עם בירתה במזרח ירושלים.
המשרד האוסטרלי ברמאללה מסייע גם לתמיכתה של אוסטרליה בתהליך השלום במזרח התיכון באמצעות התקשרות קבועה עם הרשות הפלסטינית, האו"ם, כולל משרד המתאם המיוחד של האו"ם לתהליך השלום במזרח התיכון, נציגים אחרים של הקהילה הבינלאומית וארגוני החברה האזרחית.
יתר על כן, המשרד מפקח על יישום תוכנית הפיתוח של אוסטרליה והסיוע ההומניטרי ביהודה ושומרון וברצועת עזה, המסייעת לאוסטרליה להשיג יעדים אזוריים אחרים, כולל תמיכה בממשל תקין ובדמוקרטיה במזרח התיכון.
יוריצה ורנייש

יוריצה ורנייש (בקרואטית: Jurica Vranješ, נולד ב-31 בינואר 1980 באוסייק שביוגוסלביה, כיום בקרואטיה) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הקשר. ורנייש השתתף עם באייר לברקוזן בגמר ליגת האלופות 2002 ועם ורדר ברמן בגמר גביע אופ"א 2009, ובשני הגמרים הפסיד. לורנייש 26 הופעות במדי נבחרת קרואטיה, עמה השתתף במונדיאל 2002 ובמונדיאל 2006.
קריירת מועדונים

ורנייש שיחק באוסייק מליגת העל הקרואטית החל משנת 1997, והציג יכולת גבוהה. בשנת 2000 הוחתם בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה, בצוותא עם חברו לאוסייק, מרקו באביץ', ושניהם הצטרפו לקרואטי נוסף ששיחק בבאייר לברקוזן, בוריס ז'יבקוביץ'. ורנייש שיחק שלוש עונות בבאייר לברקוזן, כאשר בשתי העונות הראשונות זכה לדקות משחק רבות, אך בעונה השלישית, 2002/03, בה באייר לברקוזן נקלעה למאבקי תחתית קשים, ורנייש כמעט שלא שיחק בקבוצה הבוגרת, ואף ערך מספר הופעות בקבוצת המילואים. העונה המוצלחת ביותר של ורנייש בבאייר לברקוזן הייתה עונת 2001/02, אז סיימה הקבוצה במקום השני בבונדסליגה, והגיעה לגמר ליגת האלופות 2002, בו הפסידה באייר לברקוזן בתוצאה 2-1 לריאל מדריד. ורנייש ישב על הספסל במשחק זה ולא שיחק.
לקראת עונת 2003/04 חתם ורנייש בשטוטגרט, שם שיחק שתי עונות ושיתף פעולה בקישור עם אלכסנדר חלב וחברו לנבחרת קרואטיה זבונימיר סולדו, ובהמשך הצטרף אליו גם חברו לבאייר לברקוזן, בוריס ז'יבקוביץ'. בתום עונת 2004/05 עזב ורנייש את שטוטגרט, והחל לשחק בוורדר ברמן. בעונתו הראשונה בוורדר ברמן, 2005/06, היה ורנייש שחקן הרכב קבוע, וסייע למועדון לסיים במקום השני בבונדסליגה, מרחק חמש נקודות מהאלופה, באיירן מינכן, בזכות שיתוף פעולה פורה בקישור עם טים בורובסקי, יוהאן מיקו וטורסטן פרינגס. הצלחה זו זיכתה את ורדר ברמן בכרטיס לליגת האלופות בעונת 2006/07, ממנה הודחה בשלב הבתים אותו סיימה במקום השלישי, והמשיכה לגביע אופ"א, שם הודחו ורנייש וברמן על ידי אספניול. באותה עונה, סיימו ורנייש וברמן במקום השלישי בבונדסליגה, ושוב זכו בכרטיס לליגת האלופות לעונת 2007/08. גם הפעם סיימה הקבוצה שלישית בשלב הבתים ונשרה לגביע אופ"א, שם הודחו ורנייש וברמן על ידי גלאזגו ריינג'רס. באותה עונה סיימה הקבוצה במקום השני בבונדסליגה, מרחק עשר נקודות מהאלופה באיירן מינכן, וגם בעונת 2008/09 הודחו ורנייש וברמן בשלב הבתים בליגת האלופות, ונשרו לגביע אופ"א. הפעם הקבוצה הגיעה עד למשחק הגמר, בו הפסידה הקבוצה 2-1 לשחטאר דונצק לאחר הארכה. ורנייש לא שיחק בגמר זה. בבונדסליגה ורדר ברמן חוותה עונה חלשה באותה עונה, וסיימה במקום העשירי בלבד, כשבמקביל, מספר ההופעות של ורנייש בהרכב פחת משמעתית.
בפגרת החורף של עונת 2009/10 הושאל ורנייש לגנצ'לרבירליגי הטורקית, שם ערך 13 הופעות, לאחר שאיבד את מקומו בהרכב ורדר ברמן. בתום עונה זו חזר לברמן. לקראת עונת 2011/12 עזב ורנייש את ורדר ברמן לאחר שצבר 90 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים, ועבר לאריס סלוניקי היונית, ואחר כך לרייקה הקרואטית, ובתום עונת 2012/13 פרש ממשחק פעיל.
קריירה בינלאומית

ורנייש שיחק בכל הנבחרות הצעירות של קרואטיה, ובשנת 1998 זכה במקום השלישי באליפות אירופה עד גיל 18 עם נבחרת קרואטיה עד גיל 18. בשנת 1999 ערך את הופעת הבכורה בנבחרת קרואטיה הבוגרת, ונכלל בסגל הקרואטי למונדיאל 2002, בו נכנס כמחליף בשני משחקים, ולמונדיאל 2006, בו לא שותף כלל. משני המונדיאלים הודחה קרואטיה בשלב הבתים. בשנת 2007 ערך ורנייש את ההופעה ה-26 והאחרונה שלו במדים הלאומיים.
טירת זוננשטיין

טירת זוננשטיין (גרמנית: Schloss Sonnenstein) היא טירה הממוקמת בעיר פירנה, ליד הנהר אלבה מדרום מזרח לדרזדן, גרמניה. משנת 1811 היה בטירה בית חולים פסיכיאטרי, שפעל עד תום מלחמת העולם השנייה, ב-1945. במהלך המלחמה היה בית החולים מרכז של תוכנית T4 - אותנסיה. בית החולים נפתח מחדש ב-1970.
היסטוריה

הטירה נבנתה אחרי שנת 1460, על חורבותיו של מבצר מתקופת ימי הביניים. החל משנת 1811 פעל בטירה בית חולים לחולי נפש. המוסד הנהיג שיטות טיפול מתקדמות והיה בעל שם עולמי ודגם למוסדות אחרים.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

מתחילת 1940 ועד סוף יוני 1942 הוסב חלק מן הטירה לשמש כמרכז הרג כחלק מתוכנית T4. במרתף של סנטוריום הגברים הותקנו תא גזים ומשרפה (קרמטוריום). לצורך הסוואה, הוקמה חומת לבנים, ועליה לוחות מודעות. בתוך החומה היו ארבעה מבנים, ששימשו למשרדים ולמגורי הצוות, אם כי הצוות שעסק בשריפת הגופות התגורר בחלק אחר של המבנים. ייתכן שחדרים נוספים שימשו גם הם למטרות אחרות של התוכנית.
ההשמדה עצמה החלה בסוף יוני 1940. הקורבנות הוכנסו למתקן דרך שער ומתקן שמירה. לאחר שצוות האתר הפריד בין הגברים לנשים, הוכנס כל קרבן לחדר שבו היו שני רופאים. אלה אימתו את זהותו והחליטו איזו סיבה מפוברקת תינתן למותו. לאחר מכן הובלו הקרבנות בקבוצות של 20 עד 30 איש לתוך המרתף, בתואנה שהם מובלים למקלחות. תא הגזים עצמו הוסווה כתא מקלחות.
לאחר המתת הקרבנות הוצאו הגופות מן התא ונשרפו בזוגות בתנורים. לפני השריפה הוצאו מפיות הקרבנות שיני זהב. האפר משריפת הגופות הושלך במזבלה של הסנטוריום או שנשפך ישירות לנהר האלבה. המשרד בזוננשטיין שלח לקרובי המשפחה של הנרצחים הודעת פטירה רשמית, ובה סיבת הפטירה המפוברקת עליה הוחלט מראש, וכן מכתב תנחומים סטנדרטי.
בזוננשטיין נרצחו אנשים מכל הגילאים, ביניהם כ-700 ילדים ובני נוער. הקרבנות שנשלחו לטירה באו מסקסוניה, תורינגיה, פרנקוניה, חבל הסודטים, שלזיה, ופרוסיה. בסך הכל נרצחו בטירה 13,720 איש ואשה, שסבלו מהפרעות נפשיות, פיגור שכלי, ונכויות שונות. בין הנרצחים היו גם אמנים שהוגדרו כנציגים של "אמנות מנוונת" כמו אלפרידה לוזה-וכטלר צוות ההשמדה מנה כ-100 איש; שליש מתוכם הועברו לאחר מכן למחנות השמדה בפולין הכבושה, כדי לנצל את ניסיונם בהסוואה, רצח והשמדה.
בקיץ 1941 נרצחו בזוננשטיין גם כאלף אסירים ממחנות ריכוז, בעיקר מבוכנוואלד, זקסנהאוזן ואושוויץ. במחנות אלה טרם נבנו תאי גזים, לפיכך נשלחו האסירים לזוננשטיין. מספרם המדויק של האסירים שנשלחו להשמדה אינו ידוע; רובם היו אסירים חולים, בעיקר אסירים פוליטיים ויהודים.
ב-24 באוגוסט 1941 הורה אדולף היטלר על הפסקה מיידית של תוכנית T4, בעיקר בשל חששותיו מדעת הקהל הגרמנית. מרכז ההשמדה בטירת זוננשטיין פורק. הבניינים שבהם היה מרכז ההשמדה הפכו לבית חולים צבאי.
היסטוריה > אחרי המלחמה

בקיץ 1947 נשפטו כמה מאנשי סגל תוכנית T4 בזוננשטיין בדרזדן, במה שנקרא "משפט הרופאים בגרמניה" (Ärzteprozess). פרופסור פול ניטשה ושני אחים נידונו למוות. למרות זאת, עברו כ-40 שנה עד להכרה הציבורית בתפקיד שמילאה הטירה בתוכנית T4, ורק בשנת 1989 נערך בטירה טקס זיכרון לנרצחים. ב-9 ביוני 2000 הוקם בטירה אתר זיכרון.
הטירה נסגרה עד 1970, ואז נפתחה מחדש כמעון לאנשים בעלי מוגבלויות. במקום הוקם מרכז שיקום, וסדנה לאנשים מוגבלים. הטירה נמצאה בתהליך שיפוץ, שהסתיים ב-2011.
ראו גם

תוכנית T4
ציור של הטירה משנת 1753
הטירה בצילום מ-2009
חקובו טימרמן

| --- | --- |

 לידה:  6 בינואר 1923 באר, ברית המועצות 
 פטירה:  11 בנובמבר 1999 (בגיל 76) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 מקום קבורה:  Cementerio Jardín de Paz de Pilar 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 צאצאים:  הקטור טימרמן 
 פרסים והוקרה:  פרס מריה מורס קבוט (1981)  פרס למצפון מדיה (1981)  גיבורי חופש העיתונות העולמיים של מכון העיתונות הבין-לאומי (2000)  פרס זכויות האדם על שם לטלייה-מופיט (1981)  פרס עט הזהב של החופש (1980)  CWA Gold Dagger for Non-Fiction (1981) 
 
חקובו (יעקב) טימרמן (בספרדית: Jacobo Timerman; ‏6 בינואר 1923 – 11 בנובמבר 1999) היה מוציא לאור, סופר ועיתונאי יהודי ארגנטינאי מפורסם שנרדף על ידי החונטה הצבאית בראשות חורחה רפאל וידלה וגנרלים אחרים בשל כתיבתו וחשיפת פשעיהם.
ביוגרפיה

טימרמן נולד בעיר באר שבאוקראינה, להורים יהודים חוה ברמן ונתן טימרמן. בשנת 1928, כשהיה בן חמש ואחיו יוסף בן שבע, היגרה משפחתו לארגנטינה, השתקעה בבואנוס איירס, והתגוררה באזור היהודי של העיר, בדירת חדר. בגיל 12, לאחר מות אביו, החל לעבוד לפרנסתו. בצעירותו איבד עין עקב זיהום.
טימרמן היה חבר בתנועת השומר הצעיר והכיר את אשתו לעתיד, רישה מינדלין, בוועידה ציונית בעיר מנדוסה. הם נישאו ב-20 במאי 1950 בטקס פשוט בבית משפחתה.
ביוגרפיה > קריירה עיתונאית

טימרמן החל לעבוד כעיתונאי בגיל צעיר והתקדם במהירות, הוא דיווח עבור פרסומים שונים כולל סוכנות הידיעות הצרפתית ועיתונים נוספים, שהוא כותב גם באנגלית וגם בספרדית. הוא צבר ניסיון ודיווח על פוליטיקה בארגנטינה ודרום אמריקה.
בשנת 1962, ייסד טימרמן את "פרימרה פלאנה" (Primera Plana), שבועון חדשות ארגנטינאי בסגנון, המגזין טיים האמריקאי. ב-1964 התפטר טימרמן מתפקיד העורך של "פרימרה פלאנה", על רקע שמועות על איומים עליו בשל קו עריכה בו הביע ההתנגדות לממשלה.
בשנת 1965, הוא הקים שבועון חדשות נוסף בשם The Confirmado Journal. לאחר שהצבא תפס את השלטון ב-1966, והפיל את ממשלת הנשיא ארתורו איליה. הגנרל חואן קרלוס אונגניה התמנה כנשיא, ויזם משטר דיכוי לא פופולרי. הממשל שלו התאפיין בדיכוי האלים של האוניברסיטאות והאינטלקטואלים של ארגנטינה, ובשל מדיניותו של ביסוס מוסר קתולי קפדני ושמרני. אונגניה השעה את הפרסום של "פרימרה פלאנה" ב-1969. בשנה שלאחר מכן הוא יצא לאור שוב, אך מעולם לא חזר למעמדו הקודם. מגלותו בספרד, הנשיא לשעבר חואן פרון קנה את עיתונו של טימרמן ב-1970, תוך שהוא מתכנן לשלוט בו וחלק מהדיון הפוליטי במדינה.
בשנת 1971, טימרמן הקים את העיתון "לה אופיניון" (La Opinión). טימרמן החל לסקר נושאים יותר לעומק ועיתונאים חתמו על מאמרים שלהם, כך שניתן היה לזהות את עבודתם. המודל שלו היה העיתון הצרפתי "לה מונד". שנות ה-70 היו תקופה של התפוררות חברתית ופוליטית בארגנטינה, אחרי חזרתו החטופה של חואן דומינגו פרון לשלטון (ב-1973), מותו כעבור כמה חודשים, ועליית אשתו השנייה, רקדנית הקברט לשעבר איסבל פרון (איסבליטה), לשלטון תחתיו. טרור פוליטי שמאלי, וכיתות-חיסול נגדיות של הימין, דרדרו את ארגנטינה אל משבר קשה. מ-1971 עד 1977, טימרמן שימש עורך "לה אופיניון". בהנהגתו, העיתון דיווח וביקר את הפרות זכויות האדם של ממשלת ארגנטינה, אל תוך השנים הראשונות של המלחמה המלוכלכת. אחד התומכים העשירים של העיתון היה דוד גרייבר, איש עסקים יהודי שנאמר כי יש לו קשרים עם קבוצת הגרילה השמאלנית שהייתה ידועה כ"מונטונרוס", שפעילותה נאסרה. גרייבר הלווה כסף לעיתון ב-1974. בגלל קשריו לכאורה של גרייבר עם "המונטונרוס", טיימרמן ספג מאוחר יותר ביקורת על קשריו עמו.
"לה אופיניון" כתב נגד טרור שמאלני וימני כאחד. כמה פרשנים הציעו שהוא תמך בהפיכה צבאית כדי לדכא את האלימות. טימרמן האמין שהעיתון שלו הוא היחיד שהעז לדווח במדויק על האירועים. גם איסבל פרון וגם המשטר הצבאי שהפיל את ממשלתה, השעו את העיתון לתקופות קצרות לפני מעצרו של טימרמן. מאוחר יותר כתב טיימרמן ב"אסיר ללא שם" (1981), "במהלך הקריירה העיתונאית שלי, במיוחד כמו"ל ועורך של "לה אופיניון", קיבלתי אינספור איומים".
האנטישמיות בארגנטינה גברה במהלך שנות ה-70, ככל שתנועות הימין הפכו לעוצמתיות יותר. ספר בשם Plan Andinia, שפורסם בעילום שם ב-1977, הזהיר מפני קונספירציה ציונית בינלאומית לשלוט בחלק מארגנטינה. באוגוטסט 1976 המשטרה נטרלה פצצות שהוצבו מחוץ למטה "לה אופיניון", במהלך גל של אלימות אנטישמית באותו חודש.
ביוגרפיה > המעצר

בשנת 1976 התרחשה הפיכה צבאית והחל משטר הצבאי בארגנטינה. טיימרמן, כמו רבים אחרים, תמך בתחילה בהפיכה, בטענה שהיא עשויה לרסן את האלימות המתפשטת במדינה. הוא המשיך לפרסם את "לה אופיניון" במשך שנה לאחר ההפיכה. בתחילת אפריל 1977 החל הצבא לעצור אנשים שהיו קשורים לאיש העסקים דוד גרייבר, שעזב את המדינה ב-1975 ונהרג בתאונת מטוס במקסיקו ב-1976. הוא היה חשוד במימון מלחמת גרילה, באמצעות הלבנת הון של מיליוני דולרים שקיבלו מכופר מחטיפות. ב-15 באפריל 1977 נחטף טימרמן מביתו ושהה במעצר.
טיימרמן העיד מאוחר יותר:”לאחר שעצרו אותי בביתי, לקחו אותי למטה המשטרה של מחוז בואנוס איירס שם נחקרתי על ידי רמון קאמפס ומיגל אצ'קולץ; משם העבירו אותי לקמפו דה מאיו, שם הכריחו אותי לחתום על הצהרה. אחר כך השאירו אותי בפואסטו ואסקו, שם עינו אותי, ולאחר מכן הועברתי שוב למחלקה המרכזית של המשטרה הפדרלית, שם לאחר 25 יום הצלחתי ליצור קשר עם משפחתי. בסופו של דבר, הייתי כלוא בבית הכלא מגדלנה”. גם רמון קאמפס וגם מיגל אצ'קולץ הואשמו והורשעו מאוחר יותר בגין מעורבותם בעינויים נרחבים ו"היעלמויות" במהלך המלחמה המלוכלכת. נמצא שהחטיפה והמעצר של טימרמן הוזמנו על ידי הגנרל גיירמו סוארז מייסון. שלושת אנשי הצבא הללו זכו לחנינה ב-1991 מהנשיא קרלוס מנם.
טיימרמן כתב מאוחר יותר כי הוא נעצר על ידי "הסיעה הקיצונית של הצבא", שהייתה גם לב הפעולות הנאציות בארגנטינה. לדבריו, חוטפיו האשימו אותו במעורבות ב-"תוכנית אנדיניה" (מזימה ציונית לכאורה לשלוט בחלק מארגנטינה). טיימרמן האמין שהסוהרים חסו על חייו, מכיוון שהם ראו בו מקור מידע בעל פוטנציאל מכריע על התוכנית. השומרים גם חקרו את טימרמן על יחסיו עם הבנקאי המנוח דוד גרייבר. טיימרמן היה נתון לעינויים בחשמל, מכות ובידוד.
טימרמן זוכה על ידי בית משפט צבאי באוקטובר 1977. הצבא המשיך להאשים אותו ב"אי שמירה על עקרונות מוסריים בסיסיים בניהול ארגון ציבורי". ב-17 באפריל 1978 הוא שוחרר רשמית מהכלא, אך הושם במעצר בית קבוע. ביולי 1978 קבע בית המשפט העליון של ארגנטינה שאין עילה להמשך מעצרו, אשתו ושלושת ילדיו הגיעו לשראל אך נאסר עליו לעזוב את ביתו.
ביוגרפיה > התגובות למעצר

טיימרמן הפך לאסיר הפוליטי הארגנטינאי המפורסם ביותר בזמן המלחמה המלוכלכת. אשתו עזרה להעלות את המודעות הבינלאומית לגבי מאסרו. בעיתונות הארגנטינאית, רק העיתון Buenos Aires Herald (שיוצא לאור באנגלית) סיקר את מעצרו של טימרמן. עורך הראלד רוברט קוקס נעצר מאוחר יותר ונכלא.
הממסד הארגנטינאי היהודי וראשי הקהילה היהודית בארגנטינה היו שקטים במיוחד בנוגע למעצרו של טימרמן. על פי אחיו של חקובו טימרמן, חוסה: ”הארגונים היהודיים נקטו בגישה פסיבית, שהדהימה אותי, בהתחשב במאבק השיטתי של חקובו באנטישמיות, ובמה שקרה בתקופת השואה, וכל כך הרבה מעשי טבח אחרים שסבל העם היהודי במהלך ההיסטוריה שלו. אני זוכר שפעם הייתה לי פגישה בת שעתיים עם הדירקטוריון של ה"דאיה" (ארגון הגג של האיגודים היהודים במדינה), כדי לבקש ממנו לבצע איזושהי פעולה להגנה על אחי. אבל זה היה חסר תועלת”.
ממשלת ישראל שמרה על קשרים דיפלומטיים ומכרה נשק למשטר הארגנטינאי באותה תקופה. אולם מעצרו המתוקשר של טימרמן, במיוחד לאור פעילותו הציונית, עורר תגובה דיפלומטית מישראל. לדברי ההיסטוריון רענן ריין והעיתונאי אפרים דוידי: "ניתן לתאר את המדיניות הרשמית של ישראל כמאמץ להראות לחונטה שהיא ביצעה שגיאה חמורה במעצר העיתונאי, אך להימנע מעוררות דעת הקהל הבינלאומית נגד המשטר, וחשוב עוד יותר, להימנע מייחס נטיות אנטישמיות למנהיגי המדינה. הדיקטטורה". ממשלת ישראל לחצה בסתר על ארגנטינה לשחרר את טימרמן, אך לא העלתה דרישות פומביות כפי שעשתה בשם היהודים בברית המועצות. במאי 1979 ביקר בביתו יושב ראש תנועת העבודה הציונית העולמית, יגאל אלון.
ביוגרפיה > בישראל

ב-25 בספטמבר 1979 לאחר לחץ בינלאומי שהופעל על החונטה הצבאית הוטס טימרמן לישראל. אזרחותו הארגנטינית נשללה וכל רכושו הופקע ללא פיצויים. בישראל קיבל טימרמן תחילה קבלת פנים אוהדת. שני העיתונים הגדולים, "ידיעות אחרונות" ו"מעריב", ניסו לשכור את שירותיו. ו"קול ישראל" הציע לו לנהל את השידורים בספרדית.
אולם עד מהרה הוא גילה עד כמה ישראל אינה לרוחו. הוא מצא אותו לטענתו סגורה ומסוגרת לרוחות העולם החיצון, שונאת-זרים, נתונה להשפעה מופרזת של מפלגות דתיות, מנהלת פלירטים עם משטרי דיכוי, רחוקה משלום עם העולם הערבי, חסרה ביקורת עצמית. היא הייתה קרתנית ורחוקה ממרכזי התרבות. בעקבות הביקורת של טימרמן על ישראל, העיתונות הישראלית, שנהגה בו תחילה כגיבור ציוני, התחילה לפרסם עליו מאמרי ביקורת, מהם ארסיים. הוא הואשם בכפיות טובה, אפילו בבגידה.
בקיץ 1982 כאשר התחילה מלחמת לבנון הראשונה, זמן קצר אחרי הפלישה הארגנטינית לאיי פולקלנד הבריטיים, אשר הניבה מלחמת דמים. טימרמן ראה אותם תהליכים בישראל. שר הביטחון אריאל שרון היה בעיניו בן-דמותם של הגנרלים הארגנטיניים. אחרי טבח סברה ושתילה, טימרמן ביקר כעיתונאי בלבנון עם כוחות צה"ל, ועל יסוד מסעו כתב את הספר המלחמה הארוכה ביותר: ישראל בלבנון, שיצא לאור באנגלית בניו יורק, ובו מתח ביקורת על פעולות מדינת ישראל וצה"ל במלחמה. בנוסף בנו נכלא בכלא צבאי לאחר שסירב לשרת בלבנון.