stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדריי ולאסוב
קריירה מוקדמת

ולאסוב החל את הקריירה שלו כסטודנט בסמינר לכמרים. בשנת 1919 עזב את הסמינר, והצטרף אל הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה. הוא לחם בחזית הדרומית באוקראינה, בקווקז ובקרים. הוא הצטיין כלוחם, ובשנים הבאות עלה בדרגות בשורות הצבא האדום.
בשנת 1930 הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית הרוסית. בשנת 1938 נשלח כיועץ צבאי לצבאו של צ'יאנג קאי שק בסין, ושירת שם עד נובמבר 1939, וכך, כפי הנראה, שרד את הטיהורים הגדולים אשר השמידו באופן פיזי את רוב צמרת הצבא האדום בשנים אלו.
עם שובו, ולאסוב שירת בכמה תפקידים לפני שקיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרובאים ה-99. לאחר תשעה חודשים בלבד בהנהגתו של ולאסוב, הוכרה הדיוויזיה כאחת הדיוויזיות הטובות ביותר בצבא בשנת 1940. ב-1940 הועלה ולאסוב לדרגת גנרל מיור, וב-22 ביוני 1941, כאשר הגרמנים ובני בריתם פלשו לברית המועצות, פיקד ולאסוב על הקורפוס הממוכן ה-4.
כגנרל-לייטננט, הוא פיקד על הארמייה ה-37 ליד קייב ונמלט מהכיתור. לאחר מכן מילא תפקיד חשוב בהגנה על מוסקבה, כאשר הארמייה ה-20 שלו פתחה בהתקפת נגד וכבשה מחדש את סולנצ'נוגורסק. תמונתו של ולאסוב הודפסה (יחד עם אלו של גנרלים סובייטים אחרים) בעיתון "פרבדה" כאחד מ"מגיני מוסקבה". ולאסוב עוטר ב-24 בינואר 1942 בעיטור הדגל האדום על מאמציו להגנת מוסקבה. ולאסוב נחשב לאחד הכריזמטים והנמרצים שבדור המצביאים החדש אשר החליף את הגוורדיה הסובייטית הישנה של מפקדי מלחמת האזרחים וחושל בקרבות בשנת 1941. על בני דורו נמנו דמויות כגיאורגי ז'וקוב ואלכסנדר ואסילבסקי, אשר עד לסיום המלחמה זכו לתפקידים רמי דרג, עיטורים ודרגות. ולאסוב היה בין השורה הראשונה של מפקדים אלו.
בקיץ 1942 תכנן הצבא האדום שורה של מתקפות שנועדו לנצל את המומנטום שהשיג במהלך החורף. מתקפות אלו הוכנו באופן גרוע, והסתיימו בתבוסה סובייטית בכל שלוש החזיתות - חארקוב, קרץ' וסבסטופול. המפלות היו אך הקדמות לנסיגה הסובייטית הכוללת אל נהר הוולגה בקיץ 1942.
במסגרת זו, ולאסוב קיבל פקודה להחליף את המפקד החולה קלקוב לאחר כיתור ארמיית ההלם השנייה. לאחר הצלחה זו, מונה ולאסוב למפקד ארמיית ההלם השנייה של חזית וולחוב והוביל את הניסיון להסיר את המצור על לנינגרד - מבצע ההתקפה ליובאן-צ'ודובו בינואר-אפריל 1942. בחציית נהר וולחוב הצליחה הארמייה של ולאסוב לפרוץ את קווי הארמייה ה-18 הגרמנית וחדרה לעומק של 70–74 ק"מ בתוך האזור האחורי הגרמני. עם זאת, הארמיות האחרות (הארמיות ה-4, ה-52 וה-59 של חזית וולחוב, קורפוס הפרשים ה-13, וקורפוסי המשמר ה-4 וה-6, וכן הארמייה ה-54 של חזית לנינגרד) לא הצליחו לנצל את ההתקדמות של ולאסוב ולספק את התמיכה הנדרשת, וצבאו של ולאסוב נתקע. אישור הנסיגה נדחה. עם מתקפת הנגד במאי 1942, ארמיית ההלם השנייה הורשתה לבסוף לסגת, אבל עד קבלת האישור היא כותרה וביוני 1942 כמעט חוסלה במהלך הפריצה הסופית במיאסנוי בור, וולאסוב נפל יחד עם שרידי כוחותיו בשבי לאחר שסירב להתפנות.
בזיכרונותיו נותן המרשל קיריל מרצקוב תמונה שונה לחלוטין של הקרב. על פי מרצקוב נטש ולאסוב את הפיקוד באמצע הקרב. מספר פעמים הצליחו כוחות סובייטים לפרוץ את הכיתור, אך ללא עזרה מאורגנת מבפנים לא ניתן היה לחלץ את לוחמי "ארמיית המחץ השנייה", וחלקם הניכר נפל בשבי ונהרג, אם כי רבים הצליחו להיחלץ מטבעת הכיתור. גרסה זו מציגה את ולאסוב באור של קרייריסט קפריזי אשר הפקיר את חייליו בשל סכסוך אישי.
צבא השחרור הרוסי

יחסם של הגרמנים לשבויי מלחמה סובייטים היה בין פשעי המלחמה של הוורמאכט. השבויים נכלאו במכלאות פתוחות כשהם חשופים למזג האוויר הקשה וללא מזון. בתנאים אלו מתו מיליוני שבויי מלחמה מרעב ומחשיפה לקור. "פקודת הקומיסר" שניתנה לוורמאכט, הורתה כי יש להוציא להורג כל פעיל קומוניסטי. דבר שתורגם לעיתים בשטח להוצאת כל מי שנראה כיודע קרוא וכתוב, או כל אדם המרכיב משקפיים. השבויים היהודים נשלחו להשמדה.
לאחר שנפל ולאסוב בשבי, הסכים לעמוד בראש צבא אשר יילחם לצד הגרמנים כנגד הרוסים. יש להניח כי הסכמתו זו נבעה מכל האמור לעיל וכן ממרירות אישית כנגד סטלין על האופן שבו נזנחו כוחותיו בכיתור ונפלו בשבי. בשנת 1942 פרסם ולאסוב מספר כרוזים בעלי אופי אנטי קומוניסטי ואנטישמי. כרוזים אלו הושלכו ממטוסים, והיוו גורם לעריקתם של חיילים סובייטים רבים אל הצבא הגרמני.
תוכניות לפעולה ממשית וליצירת צבא רציני הוקפאו. פעולות של "צבא אנטי סובייטי" רוסי נגדו את המדיניות של היטלר והאס אס לפיה הרוסים הם עם עבדים נחות, המסוגל לכל היותר לעבודות שחורות. חזונו של היטלר היה יצירת מדינה גרמנית המשתרעת עד להרי אורל (אם כי הייתה תוכנית נאצית שמטרתה הייתה לכבוש את ההרים עצמם ולא רק את הסביבה). לא היה מקום לכל אוטונומיה רוסית בחזון זה. כשנה לאחר מכן, בשנת 1943, דחה סטלין יוזמה גרמנית דומה של הגנרל ולטר פון זיידליץ-קורצבאך, ליצירת צבא גרמני אנטי-נאצי אשר יוצנח בתחומי הרייך, ויש להניח כי הסיבות להקפאת שתי התוכניות היו דומות.
ולאסוב עצמו היה ספק עציר, לא הותר לו לנוע בחופשיות, והוא היה נתון להתקפים של שכרות. במצב זה בילה את השנים 1942–1944 בשכנוע שבויים סובייטיים להצטרף לעוצבות שהורכבו משבויי מלחמה אשר שירתו לצד הגרמנים במלחמה. לוחמים אלו קיבלו את הכינוי "ROA" (ראשי תיבות ברוסית של "צבא השחרור הרוסי"). משימותיהם נעו בין פעולות שיטור ופעולות "נגד פרטיזנים", להשתתפות בלחימה. חלקם נשלח אף כחיל מצב לצרפת ונכנע שם לבעלות הברית המערביות עם הפלישה ביוני 1944.
בשנת 1944 נראה היה כי מצבם של הגרמנים השתנה לרעה. לאחר הקרב על סטאלינגרד ולאחר התבוסה בקרב קורסק נראה היה כי גרמניה תידרש לכל מאמץ אפשרי ולמיצוי כל אפשרויות כוח האדם העומדות לרשותה על מנת לעצור את הצבא האדום הקרוב לגבול גרמניה. ולאסוב נפגש בספטמבר 1944 עם היינריך הימלר והורשה להקים צבא שיכלול את כל השבויים ועובדי הכפייה הסובייטים. מטרתו המוצהרת לא הייתה השלטת הגרמנים ברוסיה, כי אם הדחתו של סטלין וכינון משטר חדש ברוסיה. הוקם "ועד לשחרור עמי רוסיה" אשר "צבא השחרור הרוסי" היה אמור להיות הזרוע הצבאית שלו, ואשר היה אמור לאחד את העמים הרוסים כנגד הנהגתו של סטלין.
בשלב זה, בו היו רוב שטחי רוסיה האירופית לשממה לאחר שלוש שנות לחימה אכזרית, מאות כפרים נשרפו על יושביהם. היהודים הושמדו בכל מקום בו היו, ומדיניות של ניצול לעבודות כפייה, שוד וביזה, אונס ורצח, הייתה המדיניות הגרמנית הרשמית כלפי האוכלוסייה באשר היא בשטחי הכיבוש, הייתה תוכניתו של ולאסוב מנותקת לחלוטין מן המציאות.
הבריטים והאמריקאים, היו בעלי עניין מועט בגורלו של ולאסוב, שביקש מקלט מדיני בשורותיהם. נראה כי עצם המגע עמו עלול היה להביא לעימותים עם ברית המועצות. הוא הוסגר לידי הסובייטים במאי 1945 ובאוגוסט 1946 הודיע הרדיו הרוסי על הוצאתו להורג, לאחר משפט, שנערך לו ולאחד עשר מקציניו הבכירים. ולאסוב ואנשיו הומתו בתלייה. יתר אנשי "צבא ולאסוב" שנמצאו הוצאו להורג, או שנשלחו למשך שנים למחנות בסיביר. מיעוט קטן מהם שרד עד למתן החנינה הכללית שניתנה בברית המועצות למספר אסירים פוליטיים ב-17 בספטמבר 1955. עד היום משמש השם "ולאסוב" ככינוי לבוגד במסורת הרוסית, בדומה לשימוש בשם "קוויזלינג".
לקריאה נוספת

האנציקלופדיה של השואה, הוצאת יד ושם וספרית פועלים, 1990.
אלן קלארק, מבצע ברברוסה, הוצאת מערכות.
ראובן עשור, בוגדים ומשתפי פעולה במלחמת העולם השנייה, הוצאת ירון גולן, 1997.
ולאסוב בפני חייליו במדי הוורמאכט, 1944
אצטדיון גאולוג

| --- | --- |

 מיקום:  רוסיה טיומן, רוסיה
 קואורדינטות:  57°09′42″N 65°30′50″E﻿ / ﻿57.1617°N 65.5139°E﻿ / 57.1617; 65.5139
 תקופת הפעילות:  1982–הווה (כ־42 שנים)
 שופץ:  2011
 קבוצות:  טיומן אורל (2015)   יניסיי (2018) אירטיש (2020)
 מושבים:  13,057
 ממדי משטח:  105×68 מטר
 he
 
אצטדיון גאולוג הוא אצטדיון כדורגל בעיר טיומן. ממוקם במרכז ההיסטורי של העיר (רחוב הקומונה 22). באצטדיון תכולה של 13,057 מושבים והוא משמש כמגרש הבית של קבוצת טיומן.
האצטדיון נבנה בשנת 1982 ובשנים 2001–2011 היה תחת שיפוץ מתמשך. לאחר השיפוץ נפתח ב-31 ביולי 2011. הפתיחה תוזמנה לחגיגות 425 שנה להולדת העיר.
היסטוריה

אצטדיון גאולוג נבנה ב-1982 בתכולה של 16,000 צופים. באותה שנה החל האצטדיון לארח את משחקיה של קבוצת גאולוג טיומן.
בשנת 2001, נסגר האצטדיון לשיפוצים שבוצעו בשלושה שלבים:
בשלב הראשון (2001–2003) הונח משטח דשא מלאכותי חדש במתחם האימונים וגם הונח חיפוי מלאכותי ושופץ מסלול הריצה.
בשלב השני (2003–2006) נבנו יציעים עם 550 מושבים, במה שהגדיל את תכולת המושבים ב-11,000 צופים; הותקנו ארבעה עמודי תאורה בעוצמת 1200 לאקס; הותקנה לוח תוצאות חדש ושופצה הגדר המקיפה את המגרש.
בשלב השלישי (2008–2011) נבנה מבנה מינהלה חדש ויציע בן 1,978 מושבים עם חיפוי מגן. במבנה נמצאים משרדים, חדרי הלבשה, חדרי הדרכה, בית קפה, מלונית, אולם התעמלות אירובי, חדר כושר, מרכז שיקום, מרכז רפואי לשיקום מפציעות ספורט מורכבות. בצד המערבי נבנה תא ובו מרחב עבור כתבים ותאי פרשנויות. תאורה חדשה הותקנה (בעוצמת 1800 Lux), ציוד אקוסטי ולוח אלקטרוני מודרני והונח משטח דשא מלאכותי עם חימום.
משחק הפתיחה של האצטדיון לאחר השלמת השיפוץ התקיים ב-31 ביולי 2011 כאשר קבוצת ותיקי טיומן אירחה את קבוצת "ארטיסט" מוסקבה. קבוצת "טיומן" אירחה לראשונה משחק ב-22 באוגוסט 2012. המארחים אירחו את צ'ליאבינסק לדרבי אזורי של אורל-סיביר, במשחק שהסתיים בתיקו 2:2.
הערות שוליים

↑  "Стадион «Геолог», Тюмень". Официальный сайт футбольного клуба «Тюмень». נבדק ב-2013-09-17.
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל רוסי ובנושא אצטדיונים ומתקני ספורט. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אצטדיון האורווה

| --- | --- |

האצטדיון ב-2009
 כינוי:  אצטדיון האורווה
 כתובת:  רחוב אבשלום גיסין 39
 מיקום:  ישראל פתח תקווה, ישראל
 קואורדינטות:  32°05′52″N 34°52′24″E﻿ / ﻿32.097833°N 34.873203°E﻿ / 32.097833; 34.873203
 תקופת הפעילות:  1967 – 15 במאי 2010 (כ־43 שנים) 
 נהרס:  26 במאי 2010
 בעלים:  הלה"פ
 מפעיל:  פתח תקווה 
 משטח:  דשא
 קבוצות:  הפועל פתח תקווה (2010-1967)   מכבי פתח תקווה (2010-1975)
 מושבים:  6,800
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) אצטדיון האורווה(למפת גוש דן רגילה) אצטדיון האורווה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אצטדיון האורווה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אצטדיון האורווה  he אצטדיון האורווהhe אצטדיון האורווהמפת  __ פתח תקווה (in English: Petah Tikva)  __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון: __ רמת השרון (in English: Ramat HaSharon), __ הוד השרון (in English: Hod HaSharon) מצפון, ממזרח ומדרום: __ מועצה אזורית דרום השרון (in English: Drom HaSharon Regional Council) מדרום: __ מועצה אזורית חבל מודיעין (in English: Hevel Modi'in Regional Council), __ גני תקווה (in English: Ganei Tikva), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono) מדרום-מערב: __ רמת גן (in English: Ramat Gan) ממערב: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ תל אביב (in English: Tel Aviv) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האצטדיון העירוני של פתח תקווה במשחק בין הפועל פתח תקווה והפועל באר שבע (25 באוקטובר 1969)
אצטדיון האורווה, או בשמו הרשמי "האצטדיון העירוני פתח תקווה", היה אצטדיון בעיר פתח תקווה ששימש בעיקר כמגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל של הפועל פתח תקווה ומכבי פתח תקווה עד להריסתו בשנת 2010. הוא היה ממוקם ברחוב אבשלום גיסין 39, ליד הספורטן, והכיל 6,800 מקומות ישיבה המרוכזים ביציע המערבי והמזרחי.
היסטוריה

האצטדיון נבנה ב-1967 בכספם האישי של אנשי מפא"י הפתח תקוואים, ותיקי ההסתדרות ואנשי פלוגת הסדרן, ושמו הרשמי עד אמצע שנות התשעים היה אצטדיון הפועל פתח תקווה.
הוא נחנך במשחק ידידות בין הפועל פתח תקווה ומכבי חיפה ב-23 באוקטובר 1967, וכעבור שבוע התקיים בו משחק הליגה ראשון, בו הביסה הפועל פתח תקווה את הפועל חיפה בתוצאה 1:4.
האצטדיון שימש בתחילה את הפועל פתח תקווה, ובשנות השבעים הצטרפה גם מכבי פתח תקווה. לפני כן שיחקה הפועל ב"מגרש הפועל" ברחוב אברבנל, ומכבי במגרש מכבי בפתח תקווה ברחוב שטמפפר.
עד לשנות השמונים היה האצטדיון בבעלות מועצת הפועלים בפתח תקווה, ואז הועבר יחד עם נכסים נוספים לבעלות חברת נכסים חדשה של ההסתדרות.
בתחילה כלל האצטדיון יציע מערבי בלבד, לצד יציע עמידה מאולתרים מסביב לשאר המגרש. בתחילת שנות השבעים נבנה יציע עץ בצד המזרחי, ובסוף שנות השמונים הוא הוחלף ביציע בטון אשר זכה לכינוי המקורי "הבטון", גם לאחר שהותקנו בו כיסאות באיחור אופנתי, בשנת 2003.
באוקטובר 1995 הותקנו באצטדיון לראשונה זרקורים, והמשחק הראשון שנערך בו בשעות הערב היה בין הפועל פתח תקווה ומכבי חיפה, והסתיים בתיקו 3:3.
לקראת סוף שנות התשעים זכה האצטדיון לכינוי "האורווה", לאחר ביקורת של שחקני קבוצות אורחות על תנאי המגרש, והכינוי זכה לשימוש נרחב והפך לשם כמעט רשמי.
המשחק המפורסם ביותר שהתנהל באצטדיון הוא משחקה הביתי של הפועל פתח תקווה מול בית"ר ירושלים במסגרת חצי גמר גביע המדינה של עונת 1973/1974, ב-4 ביוני 1974. לקראת סיום ההארכה, לאחר שהפועל פתח תקווה עלתה ליתרון 2:3, רמסו אוהדי בית"ר רמסו את הגדרות, פרצו למגרש, תקפו את שחקני פתח תקווה ואת כוחות השיטור במקום, והרסו כל מה שנקרה בדרכם, באירוע שנחשב עד היום לתצוגת האלימות החמורה ביותר בכדורגל הישראלי.
ביוני 1997 רכש מאיר שמיר, אז הבעלים של הפועל פתח תקווה, את האצטדיון ואת מגרשי האימונים הסמוכים לו ביחד עם חברת אשדר וחברה נוספת שחברו תחת השם "החברה להצלת הפועל פתח תקווה" (הלה"פ).
סופו של האצטדיון הגיע עם סיום עונת 2009/10, ובחודש מאי 2010 החלו עבודות ההריסה שלו. על פי חוזה הרכישה המקורי האצטדיון היה אמור להיות בשימוש עד שיוקם אצטדיון חדש בבעלות העירייה בעיר, אך בפועל הוא נהרס עוד לפני כן.
שתי הקבוצות הפתח תקוואיות נדדו בינתיים לאצטדיון רמת גן ושיחקו שם במשך שנה וחצי עד שאצטדיון המושבה נחנך. בתמורה להקדמת הפינוי ותחילת הבנייה על הקרקע, סיכם מאיר שמיר עם הנהלת הפועל פתח תקווה על פיצוי שנתי של מיליון ש"ח לאורך עשר שנים. בפועל, הקבוצה הלכה לפירוק שנה לאחר מכן ותשלום הפיצויים לא הושלם.
לאורך השנים נשמעה ביקורת כלפי שמיר בנוגע לרווחים אותם הוא צפוי לגרוף הודות לבנייה העתידית על קרקע האצטדיון, ותחקיר של עיתון הארץ בשנת 2005 העריך את הרווחים הצפויים שלו ב-10 מיליון דולר.
לאחר הריסת האצטדיון נבנו במקומו מספר מגדלי מגורים.
ראו גם

הדרבי של פתח תקווה
הערות שוליים

↑  אירועי משחק הפוגרום 1974, באתר מוזיאון הפועל פתח תקווה
↑  שי ארצי, סוף עידן: אצטדיון האורווה נמחק מהמפה, באתר ynet, 1 ביוני 2010
↑   ארנון שוורצמן, מלאבס, מה עמד מאחורי השתלטותו של מאיר שמיר על הפועל פתח תקוה?, באתר הארץ, 20 במרץ 2015
↑  עופר מתן, מאיר שמיר ירוויח כ-10 מיליון דולר על "האורווה", באתר הארץ, 15 בספטמבר 2005
אני מתוודה

| --- | --- |

מונטגומרי קליפט בתפקיד האב לוגן
 בימוי:  אלפרד היצ'קוק 
 הופק בידי:  אלפרד היצ'קוק 
 תסריט:  ג'ון מישל הייס (ע"פ מחזה צרפתי של פול אנתלם)
 עריכה:  רודי פהר 
 שחקנים ראשיים:  מונטגומרי קליפט אן בקסטר  קארל מולדן
 מוזיקה:  דימיטרי טיומקין 
 צילום:  רוברט ברוקס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 במרץ 1953
 משך הקרנה:  91 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע, פילם נואר, סרט מתח, סרט פלאשבק, סרט דרמה, סרט בלשים 
 הכנסות באתר מוג'ו:   iconfess
 דף הסרט ב־IMDb
 
אני מתוודה (באנגלית: I Confess) הוא סרט דרמה בבימויו של אלפרד היצ'קוק, בכיכובם של מונטגומרי קליפט בתפקיד האב מייקל ויליאם לוגאן, שהוא כומר קתולי, אן בקסטר בתפקיד רות גרנדפורט, וקארל מולדן בתפקיד המפקח לורי. היה זה הסרט היחיד שהיצ'קוק עשה עם שלושת השחקנים הללו.
הסרט מבוסס על מחזה צרפתי משנת 1902 שנכתב על ידי פול אנתלם בשם Nos Deux. התסריט נכתב על ידי ג'ורג' תבורי.
עלילת הסרט

מייקל לוגן (מונטגומרי קליפט) הוא כומר קתולי בכנסייה בקוויבק סיטי. בכנסייה מועסקים בתפקידי אחזקה, הזוג אוטו קלר (אוטו האסה), ואשתו אלמה (דולי האס), שהם מהגרים עניים מגרמניה. אוטו קלר גם עובד כגנן במספר בתים בקוויבק סיטי.
מאוחר בערב אחד קלר מבקש מהאב לוגן שישמע וידוי שלו. בתא הווידוי, קלר מודה כי הוא הלך כדי לנסות לגנוב כסף מאדם שהוא עובד בגינתו. האדם הוא עורך דין עשיר בשם וילט. תוך כדי הגנבה הוא נתקל בו והרג אותו. בגלל האופי המחייב של סודיות הווידוי, האב לוגן אינו יכול לומר דבר לאיש.
שתי נערות מעידות במשטרה שבזמן הרצח, הן ראו מישהו הלבוש בגלימת כומר, עוזב את הבית של הנרצח. החשד נופל על האב לוגן עצמו. בהדרגה מתברר כי בצעירותו לוגן, לפני שהפך לכומר, הייתה לו אהובה - רות (אן בקסטר), אשר תמיד אהבה אותו ועדיין מאוהבת בו, למרות שהיא נשואה עכשיו למישהו אחר.
פלשבקים לאחור מראים כי לוגן נפרד מידידתו זאת, עם צאתו לשרת כחייל במלחמת העולם השנייה. לוגן כותב מכתבים לרות אך בהדרגה מפסיק לכתוב לה. בינתיים רות נישאת לבעלה – פוליטיקאי ידוע. כאשר לוגן חוזר מהמלחמה, הוא אינו יודע שרות הממתינה לו ליד האניה - נשואה. הם נפגשים ומבלים על אי. סערה שפורצת משאירה אותם תקועים באי למשך הלילה. עם בוקר מוצא אותם עורך הדין וילט, המכיר את רות, ויודע על נישואיה. הוא שולח הערות מעליבות לעבר רות, ובהמשך לוגן חובט בו. משהתברר ללוגן כי רות נשואה, הוא עוזב אותה ולא רואה אותה במשך שנים. בשנים אלו מוסמך לוגן לתפקיד של כמורה. בזמן זה רות נסחטת על ידי וילט, הדורש ממנה עזרה דרך בעלה רב ההשפעה. הוא מאיים עליה שקשריה עם לוגן יפורסמו. במצוקתה היא קובעת להפגש עם לוגן, וכך היא פוגשת אותו בליל הרצח כדי לבקש עצה.
מותו של וילט מהווה הקלה לרות. בחקירה היא מספרת את הסיפור למשטרה ומקווה שבכך תיתן את האליבי ללוגן הנחשד ברצח. המשטרה טוענת שהרצח בוצע לאחר פגישתה עם לוגן, ולמעשה, עדותה מספקת לתביעה את המניע לרצח – הגנה מפני האיומים של וילט כי יגלה על הקשר ביניהם.
במשפט שנערך ללוגן, הוא נמצא זכאי מחוסר ראיות מספיקות על ידי חבר המושבעים, ובניגוד לדעת השופט. הוא מוצא מבית המשפט והמון תושבים שנאספו ליד בית המשפט מגדפים אותו, ודוחפים אותו. אשתו של אוטו לא מסוגלת לסבול את המראה, היא מתחילה לצעוק שלוגן חף מפשע, אך בעלה שולף אקדח, יורה באשתו, ונמלט לבניין סמוך.
השוטרים, יחד עם הבלש שחקר את הסיפור, ולוגן עצמו נכנסים לבניין בו נמצא הרוצח חמוש באקדח. הבלש לא מסוגל להוציא מידע מהאב לוגן, לגבי העובדה שאוטו הוא באמת הרוצח של וילט. אוטו עצמו מניח כי האב לוגן שבר את סוד הודאתו, והוא מאשים את האב לוגן בכך, תוך כדי שהוא בעצם מפליל את עצמו. לוגן מנסה להתקרב לאוטו, אשר מכוון אליו את אקדחו. בזמן זה אוטו עצמו נפצע אנושות על ידי צלף המשטרה. בסוף הסרט אוטו קורא לאב לוגן לסלוח לו, ומקבל מחילה.
סרט זה הוגדר כ"סרט הקתולי ביותר של אלפרד היצ'קוק".[דרוש מקור] לאורך כל הסרט מופיעים מוטיבים נוצריים של כנסיות וצלבים ובפסקול מופיע מזמור כנסייתי.
הסרט נאסר בזמנו בהקרנה באירלנד, עקב כך שהוא מראה על יחסי קרבה בין כומר לאשה נשואה (אם כי לוגן לא היה כומר בזמן זה).
השחקנית אן בקסטר בתפקיד רות
אריך פון הורנבוסטל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בפברואר 1877 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  28 בנובמבר 1935 (בגיל 58) קיימברידג', הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  אוסטריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 
אריך מוריץ פון הורנבוסטל (בגרמנית: Erich Moritz von Hornbostel;‏ 25 בפברואר 1877 – 28 בנובמבר 1935) היה אתנו-מוזיקולוג וחוקר מוזיקה יהודי-אוסטרי.
הורנבוסטל ידוע בעיקר בזכות עבודתו החלוצית בתחום המוזיקולוגיה ובזכות מערכת סיווג כלי הנגינה הורנבוסטל-זאקס שפיתח יחד עם קורט זאקס.
ביוגרפיה

הורנסבוטל נולד בשנת 1877 בווינה, אמו הייתה יהודייה ואביו היה נצר למשפחת אצולה ממוצא סקסוני, הוא השלים דוקטורט בכימיה מאוניברסיטת וינה והיגר לברלין, שם עסק בתחום האתנו-מוזיקולוגיה והמוזיקולוגיה עד 1933, אז פוטר מכל משרותיו האקדמיות והמקצועיות בשל אמו היהודייה.
הוא היגר לקיימברידג' שבאנגליה, שם עבד על ארכיון הקלטות מוזיקה עממיות לא-אירופיות.
נפטר בשנת 1935.
אלמה ריצ'רדס

אלמה וילפורד ריצ'רדס (באנגלית: Alma Wilford Richards; ‏20 בפברואר 1890 – 3 באפריל 1963) היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) ואלוף ארצות הברית (1913) בקפיצה לגובה ואלוף ארצות הברית בהדיפת כדור ברזל (1918) ובקרב עשר (1915).
ביוגרפיה

ריצ'רדס נולד בפארוואן, יוטה. הוא בוגר אוניברסיטת קורנל בשנת 1917.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה ריצ'רדס במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 1.93 מטר, לפני האנס לישה מגרמניה (1.91 מטר) ובן ארצו שיאן העולם הטרי ג'ורג' הורין (1.89 מטר).
ביוגרפיה > אלוף ארצות הברית

באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1913 זכה ריצ'רדס במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.87 מטר. באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1915 הוא זכה במדליית זהב בקרב עשר בשיא ארצות הברית חדש של 6858.81 נקודות, לפני אוורי ברנדג' (6459.34 נקודות). נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי בקפיצה לגובה ובזריקת דיסקוס. באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1916 הוא זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.38 מטר ובאליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1918 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 12.90 מטר ומדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.52 מטר. נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.65 מטר.
ריצ'רדס עבד כמורה למדעים בתיכון בלוס אנג'לס במשך 32 שנים עד לפרישה.
שיאים אישיים

קפיצה לגובה: 1.956 מטר (1915)
הדיפת כדור ברזל: 13.38 מטר (1916)
זריקת דיסקוס: 39.52 מטר (1918)
קרב עשר: 5,719 נקודות (1912)
ראו גם

התפתחות שיא העולם בקפיצה לגובה (ויקיפדיה באנגלית)
אצטדיון ג'קי לוי

| --- | --- |

 כינוי:  "הקובייה"
 על שם:  ג'קי לוי (שוער) 
 שמות קודמים:  האצטדיון העירוני יבנה
 כתובת:  שדרות דואני
 מיקום:  ישראל יבנה, ישראל
 קואורדינטות:  31°52′29″N 34°44′01″E﻿ / ﻿31.874635508627°N 34.733574474187°E﻿ / 31.874635508627; 34.733574474187
 תקופת הפעילות:  1976–הווה (כ־48 שנים)
 הורחב:  2015
 בעלים:  עיריית יבנה
 מפעיל:  מחלקת הספורט יבנה
 משטח:  דשא
 קבוצות:  מכבי יבנה   בית"ר יבנה
 מושבים:  2,500
 ממדי משטח:  אורך: 105 מטר, רוחב: 68 מטר
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) אצטדיון ג'קי לוי(למפת גוש דן רגילה) אצטדיון ג'קי לוי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אצטדיון ג'קי לוי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אצטדיון ג'קי לוי  he אצטדיון ג'קי לויhe אצטדיון ג'קי לוימפת  __ יבנה (in English: Iavne) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון: __ מועצה אזורית גן רווה (in English: Gan Raveh Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית חבל יבנה (in English: Hevel Yavne Regional Council) מדרום: __ מועצה אזורית ברנר (in English: Brenner Regional Council), __ מועצה אזורית חבל יבנה ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אצטדיון טוטו יבנה על שם ג'קי לוי הוא אצטדיון כדורגל בעיר יבנה המשמש כמגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל מכבי יבנה ובית"ר יבנה.
היסטוריה

האצטדיון הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 ומכיל 2,500 מקומות ישיבה בשני יציעים - היציע המרכזי מכיל 2,000 מקומות והיציע הדרומי החדש יותר המכיל 500 מקומות. האצטדיון ממוקם במרכז העיר בסמוך לשכונת נווה אילן ולהיכל התרבות העירוני.
בשנת 2015, כששיחקה מכבי יבנה בליגה הלאומית, שופץ האצטדיון ביוזמת עיריית יבנה, הוקם מתחם אח"מים, הותקנו עמודי תאורה, מערך מצלמות לשימוש המשטרה, הוסדרו כניסות חדשות לאצטדיון, קופות, מזנון, תאי שירותים, חדרי הלבשה ומנוחה לשחקנים ולשופטים וכן נוסף בו היציע הדרומי.
החל מחודש פברואר 2018, קרוי האצטדיון על שמו של ג'קי לוי, שוער העבר של מכבי יבנה.
הערות שוליים

↑  אצטדיון פונדקי, הדור הבא, יבנה נט, 18 באפריל 2013
↑  צפו בתמונות: כך ייראה האצטדיון המחודש ביבנה, באתר ONE‏, 10 ביוני 2013
↑  תתחילו לשנן: אצטדיון ג'קי לוי ביבנה, באתר "יבנה-נט"
איחוד המכס הגרמני

איחוד המכס הגרמני (צולפריין), 1834-1919
כחול: פרוסיה ב-1834.
אפור: שטחים שנכללו באיחוד המכס הגרמני עד 1866.
צהוב: שטחים אוסטריים מחוץ לאיחוד המכס הגרמני.
אדום: גבולות הקונפדרציה הגרמנית ב-1828
איחוד המכס הגרמני ("צולפריין" בגרמנית: Deutscher Zollverein) היה התאגדות של מדינות גרמניות עצמאיות במאה ה-19 ליצירת שוק משותף ותחום סחר חופשי. איחוד המכס הטיל מכס חיצוני על יבוא אל האיחוד וביטל את כל המכסים הפנימיים בתוכו. ההסכמים להקמת איחוד המכס הגרמני נחתמו במהלך שנת 1833 והאיחוד הופעל רשמית ביום 1.1.1834. איחוד המכס הוקם ופעל בהנהגת פרוסיה. האימפריה האוסטרית (שהפכה ב-1867 להיות האימפריה האוסטרו-הונגרית) לא הצטרפה לאיחוד המכס הגרמני במשך כל שנות קיומו. הצטרפות מדינות לאיחוד המכס נעשתה ללא כפייה. בשנים שלאחר הקמתו התרחב איחוד המכס הגרמני. ב-1867, לאחר ניצחון פרוסיה על אוסטריה, כלל איחוד המכס כמעט את כל המדינות שהתאחדו אחר כך מדינית בתחילת 1871 והקימו את הקיסרות הגרמנית בראשות מלך פרוסיה . שאר המדינות הגרמניות הצטרפו לאיחוד המכס בשנים שלאחר הקמת הקיסרות. איחוד המכס תרם תרומה משמעותית להתפתחות הכלכלית של מדינות גרמניה והיה גורם מסייע לאיחוד המדיני של גרמניה בראשות פרוסיה וללא אוסטרו-הונגריה. איחוד המכס הגרמני היה המקרה הראשון בהיסטוריה (והיחיד עד הקמת האיחוד האירופי הנוכחי) בו מדינות עצמאיות הסכימו להתאחד איחוד כלכלי מלא מבלי להתאחד איחוד מדיני.
רקע

בתום מלחמת שלושים השנה (1618-48) הפכה האימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית בראשותו של הקיסר האוסטרי לבית הַבּסבּוּרג לארגון רופף של מאות מדינות גרמניות עצמאיות למעשה. בשנת 1806, לאחר קרב אוסטרליץ, התפטר הקיסר האוסטרי מהתואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה והיא בוטלה. לאחר מפלת נפוליאון, אישר קונגרס וינה (1815) את צמצום מספר המדינות הגרמניות, שנעשה עוד קודם לכן ביוזמת נפוליאון, לכארבעים מדינות בלבד. הצמצום הושג על ידי ביטול של מדינות הכנסייה (בראשות בישופים וראשי מנזרים) ושל המדינות הזעירות והסיפוח שלהן על ידי המדינות הבינוניות והגדולות השכנות להן. הוקמה הקונפדרציה הגרמנית הרופפת שכללה את כל ארבעים המדינות הגרמניות העצמאיות בראשותו הנומינלית של הקיסר האוסטרי לבית הַבּסבּוּרג. באימפריה האוסטרית כללו גבולות הקונפדרציה רק את אוסטריה גופא ואת בוהמיה שרוב תושביה לא היו גרמנים. הם לא כללו את ממלכת הונגריה, צפון איטליה ודרום פולין עם מיעוט גרמני זעיר. בממלכת פרוסיה כללו גבולות הקונפדרציה את רוב שטח הממלכה ללא מחוזות פרוסיה המזרחית ופרוסיה המערבית המיושבים ברובם הגדול גרמנים וללא מחוז פוזן הפולני שפרוסיה קִבלה בחלוקות פולין. קונגרס וינה גם הרחיב את מחוזות הריין הפרוסיים ללא קשר יבשתי לשאר מחוזות פרוסיה. מחוזות אלו כללו את חבל הרוּהר – אגן פחם שהפך במאה ה-19 לַאזור התעשייתי הגדול  באירופה.