stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שדרות בן-צבי
מבנה

הקצה הדרומי של שדרות בן צבי (רחוב חיים הזז) נפגש עם רחוב הרב הרצוג ורחוב טשרניחובסקי, המהווה המשך של השדרות. בפינתו הדרום-מזרחית של הצומת ממוקמת עמדת פילבוקס מתקופת המנדט הבריטי. בפינתה הצפון-מזרחית נמצאים בתי הספר רוטשילד ובן-גוריון שבשכונת קריית שמואל. פרט לבתי הספר, אזור זה של השדרות כמעט אינו בנוי. ממערב לכביש מצוי מנזר המצלבה שהקים בגרט הרביעי, מלך גאורגיה במאה ה-11. המנזר מוקף בשטח פתוח ובו צמחייה טבעית. בצד המזרחי גן ציבורי במעלה גבעה שבראשה נמצאים בתיה של שכונת רחביה. חלק זה נקרא רחוב חיים הזז על שום התנגדותה של רחל ינאית בן-צבי, אלמנתו של יצחק בן צבי שהשדרות על שמו יעברו בשטח מנזר נוצרי.
צפונית לאזור זה צומת ראשי עם רחוב רופין, המוביל מזרחה לשכונת רחביה ולעיר העתיקה ומערבה למוזיאון ישראל, גבעת רם, משכן הכנסת וקריית הממשלה. הצומת מכונה "כיכר רחל ינאית בן-צבי", על שם רעייתו של בן-צבי. החל מחלק זה של שדרות בן-צבי, הן עוברות לאורך גן סאקר, ומהוות את גבולו המזרחי. בצידן המזרחי רבי הקומות של קריית וולפסון, ומצפון להן בתיה נמוכי הקומה של שכונת נחלאות.
הצומת הבא, במפגש רחוב בצלאל ושדרות יצחק רבין, אף הוא צומת מרכזי. רחוב בצלאל הוא רחובה הראשי של שכונת נחלאות, והוא מוביל למרכז העיר. שדרות יצחק רבין מובילות לבית המשפט העליון, משרד החוץ וכביש בגין. צפונית לצומת בתים נמוכי קומה נוספים של שכונת נחלאות. בצד המערבי מצויים בית החייל ובית יד לבנים.
הקצה הצפוני של שדרות בן-צבי הוא מפגש עם רחוב אגריפס, המוביל לשוק מחנה יהודה ועם שדרות שז"ר, המובילות לבנייני האומה ולכניסה לעיר. בסמוך לצומת, מצדו הדרום מערבי, מצוי מתחם משרד החוץ. עד ראשית המאה ה-21 שכנו במתחם צריפים ששימשו את משרד החוץ עד שעבר למשכנו החדש בקריית הממשלה. הצריפים פונו ונהרסו, ונכון לשנת 2011 מוקמת בו שכונת מגורים.
היסטוריה

בשנות ה-50 חיבר הרחוב, שנקרא אז רחוב בר כוכבא, את רחוב אגריפס לדרך רופין, לאורך עמק המצלבה. במאי 1963, לקראת ה-30 לפטירתו של יצחק בן-צבי החליטה עיריית ירושלים לשנות את שם הרחוב ל"שדרות בן צבי". בינואר 1964 החליטה עיריית ירושלים על יישור והרחבה של שדרות בן צבי על חשבון גן סאקר. התוכנית גם כללה את המשך הכביש דרומה עד החיבור של רחוב עזה ורחוב הרצוג. התוכנית לא התקדמה ולאחר מלחמת ששת הימים הוצע שוב להוציאה אל הפועל. בפברואר 1968 הוחל בהרחבת שדרות בן צבי ויצא מכרז לסלילת החלק הדרומי (שדרות חיים הזז). במרץ 1971 הושלמה סלילת הקטע הדרומי והותקנו רמזורים בצומת עם דרך רופין ועם רחוב הרצוג. אולם הרמזורים לא הופעלו עד מרץ 1972.
באוקטובר 1975 נקרא חלקו הדרומי של השדרה על שם חיים הזז.
הערות שוליים

↑  תרגיל הג"א ייערך מחר בירושלים, שערים, 25 במרץ 1957
↑  גבריאל שטרסמן, הדרך שבה תיסע מחר בירושלים, מעריב, 5 בספטמבר 1960
↑  הגמנסיה העברית ע"ש י. בן צבי, למרחב, 20 במאי 1963
↑  מועצת ירושלים אישרה תכנית הגשר בעמק המצלבה, הַבֹּקֶר, 29 בינואר 1964
↑  בן עמי שילוני, גשר פרסומת ומנהרת ראווה, הַבֹּקֶר, 31 בינואר 1964
↑  הוגשו המלצות לתכנית פיתוח של עורקי תחבורה בירושלים השלימה, הצופה, 7 באוגוסט 1967
↑  מיכרזים לסלילת כבישים בעמק המצלבה ובדרך חברון, דבר, 11 בפברואר 1968
↑  נחוץ רמזור, למרחב, 29 באוקטובר 1970
יחיאל לימור, בירושלים: "גל ירוק" לרמזורים ברחוב יפו, מעריב, 7 במרץ 1971
↑  טוביה פרידמן, צומת - יש; רמזורים - יש; הם אינם פועלים וכבר היתה תאונה קטלנית, מעריב, 16 במרץ 1972
↑  שדרה בירושלים ע"ש חיים הזז, דבר, 14 באוקטובר 1975
רחוב בירושלים ע"ש חיים הזז, דבר, 19 באוקטובר 1975
| יצחק בן-צבי |
| --- | --- | --- |
| מוסדות וארגונים שהקים | פועלי ציון • המכון לחקר קהילות ישראל במזרח • הגימנסיה העברית רחביה |  |
| משפחתו | צבי שימשלביץ' (אבא) • אהרן ראובני (אח) • שולמית קלוגאי (אחות) • יצחק קלוגאי (גיס) • רחל ינאית בן-צבי (רעיה) • עלי בן-צבי (בן) • בנימין מזר (גיס) • בתיה לישנסקי (גיסה) |  |
| הנצחה | יד יצחק בן-צבי • דרך בן-צבי • מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח • שדרות בן-צבי • צריף הנשיא • בית הנשיא יצחק בן-צבי |  |
| שונות | בית עלי • פרס יצחק בן-צבי • ספר תולדות ההגנה • יזכור (ספר, 1916) • בית החלוצות (ירושלים) |  |
חלקן הדרומי של שדרות בן צבי (רחוב חיים הזז) - מנזר המצלבה והשטח הפתוח שסביבו
תצפית מקריית וולפסון לשדרות בן צבי וגן סאקר
שבויי צה"ל במצרים במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות נלקחו בשבי מצרים 135 ישראלים. הם עברו מסכת השפלות ועינויים ושוחררו במרץ 1949 לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם המצרים ברודוס.
השבויים הישראלים במצרים במלחמת העצמאות

רוב השבויים במצרים היו אנשי ניצנים, 97 גברים ו-7 נשים. לאחר נפילת ניצנים הם הובלו למשטרת מג'דל והוצעדו ברחובות העיירה. לאחר מכן הובלו לעזה. הם עמדו בלחץ חקירות אך מסרו רק פרטים מזהים. לאחר מכן הועברו לאל עריש שם שהו כשלושה שבועות בתנאים קשים נתונים למלקות והשפלות. משם הועברו למחנה עבאסיה ליד קהיר שם רוכזו כל שבויי צה"ל. מלבד אנשי ניצנים היו במקום שבויים מקרב אשדוד (מבצע פלשת), קרב גבעה 69, ועוד.
הפצועים קשה רוכזו בבית חולים צבאי בעיר קובה וקבלו טיפול רפואי גרוע. הנשים נכלאו מחוץ למחנה עבאסיה בתנאי רווחה יחסית. בתחילה כיהנו חמישה מאנשי ניצנים בוועד שנבחר על ידי השבויים אולם הם לא הצליחו להביא להטבת תנאי השבויים. המכות וההתעללויות נמשכו וביקורי נציג הצלב האדום בקהיר בכלא לא סייעו להקלת המצב. נציג הצלב האדום לא עמד על כך שיינתן לו להיפגש עם השבויים ביחידות ולאחר שעזבו המשיכו ההתעללויות.
בתחילת ספטמבר 1948 מונה הטייס פלטיאל מקלף על ידי המצרים בתוקף דרגתו ("פקד טייס" - מקביל לסגן) למפקד השבויים ופעל להרמת המורל של השבויים שבוזו והולקו למרות שהוא עבר התעללות עם בואו למחנה. הוא חילק את השבויים לשלוש מחלקות כשבראש כל אחת קצין עברי וכסגנו משמש סמל. המפקד המצרי התרשם מעמידת מקלף בעינויי חקירתו ונוצרה ביניהם הבנה. על אנשי הסגל המצרי נאסרה הכניסה למגורי השבויים ללא נוכחות מפקד המחלקה או סגנו. המכות פחתו אך לא הופסקו. הוא הנהיג שיעורי התעמלות חובה ופעל להרחבת מעגל הפעילות העצמית והלימודית כדי להילחם בניוון ובשעמום.
בריחתו של ג'ורג' שלי

ג'ורג' שלי (Shelley) היה אחד מהשבויים. הוא נולד בניו זילנד ומגיל צעיר היה מלח בצי הסוחר. במלחמת העולם השנייה הוצב בחיל התותחנים ולחם במדבר המערבי נגד צבאו של ארווין רומל. לאחר תבוסת רומל, כאשר היה כבר קצין (לוטננט) הגיע לחופשה לארץ ישראל ושהה בה זמן מה. לאחר מכן הועבר עם יחידתו למזרח הרחוק ונפל בשבי היפנים. ניסיון לברוח מהשבי בעזרת דאון לא הצליח – הדאון נפל ושלי נפצע קשה. הוא נשאר במחנה שבויים עד סוף המלחמה. לאחר המלחמה נסע לבריטניה והוסמך כמהנדס מכונות. בינואר 1948 מסיבה לא ברורה (הוא לא היה יהודי), החליט לנסוע לפלשתינה לעזור ליהודים במלחמתם. לאחר הרפתקאות נוספות התגייס לפלמ"ח ליחידה חיות הנגב של חטיבת הנגב כחבלן.
בליל 9 ביולי 1948 השתתף שלי בהתקפה הכושלת של חטיבת הנגב על משטרת עיראק סואידן (במסגרת מבצע אנ-פאר). בהתקפה זו נפל שלי בשבי ביחד עם מתנדב יהודי מדרום אפריקה בשם ג'ק פלייש. הוא עבר מכות והתעללויות קשות ובסופו של דבר הועבר למחנה עבאסיה.
שלי שהה במחנה ארבעה חדשים ובליל 8 בנובמבר 1948 בחסות ליל ערפל כבד החליט לברוח. המצרים הרגישו בבריחה ופתחו במרדף אחריו. חייל סודני התקרב אליו; שלי הרג אותו, קבר אותו במקום ולבש את בגדיו. לבוש כחייל מצרי הצליח לאחר גנבת רכב ופריצת מחסומים להגיע לנמל פורט סעיד. שם פשט את בגדיו ושחה לעבר אנייה בריטית. הוא מצא בגדי מלח בריטי והצליח להגיע כנוסע סמוי לפמגוסטה בקפריסין, שם יצר קשר עם אחד מאנשי הפלמ"ח באי שהעלה אותו לאנייה שהביאה אותו לחיפה ב-15 בנובמבר 1948.
דו"ח שלי והשפעתו

שלי כתב דו"ח שנשלח לנציג הצלב האדום בישראל ז'אק דה רנייה. הוא פירט את מסכת המכות שספגו מדי יום. על עבודות משפילות כמו חפירת בורות וכיסויין או העברת אבנים ממקום אחד לשני והחזרתן. זחילה או "שחייה" על הקרקע. חוסר מזון וגנבת משלוחי החבילות שהגיעו מהארץ. הוא התלונן על תפקוד נציג הצלב האדום שלאחר שהתלונן בפניו על המכות ענה לו: "אל תגיד לי דברים אלה" ושלאחר שעזבו הנציגים את המחנה הוא הוכה קשות עד שנזקק להעברה לטיפול בבית חולים שם לא קיבל כל טיפול. בבית החולים היו מכות עניין של יום-יום. בהזדמנות אחת ציוו עליו האחיות לרדת מהמיטה ולרקוד. כאשר סירב, הוכה על ידי השומרים.
דו"ח שלי נשלח על ידי יחידת הקשר של הצלב האדום בישראל למרכז הארגון בז'נבה ועורר שם הד רב. תוך שבועיים נשלחה לקהיר משלחת מיוחדת בראשות סגן יושב ראש הארגון ונציג הארגון בישראל. ב-30 בנובמבר 1948 הגיעה משלחת הצלב האדום מלווה בקצינים בכירים ממטה הצבא המצרי. הפעם עמדו נציגי הצלב האדום על זכותם להיפגש עם השבויים ללא נוכחות המצרים.
על פי הוראתו של פלטיאל מקלף התפשטו השבויים והראו את הצלקות שנותרו בגופם כתוצאה מהתעללות המצרים. תוך יממה התחולל שינוי דרמטי במצב השבויים. כל הצוות המצרי סולק והוחלף, לשבויים הוענקה מידה רבה של אוטונומיה. הופסקה יציאה לעבודות סרק, האוכל שופר וגם קשרי הדואר והמכתבים עם המשפחות בארץ הורחבו. גם נציג הצלב האדום בקהיר הוחלף.
שחרור השבויים

השבויים הראשונים ששוחררו משבי המצרים היו חמישה חיילים שנפלו בשבי בכיס פלוג'ה. הם שוחררו משם ב-20 בינואר 1949.
ב-25 בפברואר 1949 נחתם ברודוס הסכם שביתת הנשק עם מצרים. סעיף מס' 9 התייחס לשבויים: "כל שבויי המלחמה הנמצאים בידי כל אחד מהצדדים להסכם זה, המשתייכים לכוחות המזוינים הסדירים והבלתי סדירים של הצד השני יוחלפו". בסעיפי משנה של סעיף זה נקבע כי החילופין יחלו תוך עשרה ימים בפיקוח מנגנון האו"ם.
ב-7 במרץ 1949 הוחזרה ארצה קבוצה של 30 שבויים בחלקם פצועים ונכים. הם אישרו את עדותו של שלי על העינויים שעברו ואף הצביעו על אזלת ידו של נציג הצלב האדום בקהיר. כעבור יומיים שוחררו יתר השבויים.
ראו גם

השבויים הישראלים בסוריה ובלבנון במלחמת העצמאות
לקריאה נוספת

דניאל נדב: הלוך בשבי - סיפורם של השבויים העבריים במלחמת העצמאות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1997.
יוסף ארגמן: מלחמות הצללים - 25 פרשיות של מודיעין וביטחון בישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור עמ' 190-208, 2007.
הערות שוליים

↑  שלי נחקר במודיעין הצבאי שהתקשו להאמין בתחילה לסיפור הבריחה הפנטסטי שלו. כעבור מספר ימים ברח ממעצר, גנב רכב צבאי והגיע בו ליחידת חיות הנגב שהייתה אז בעין חוסוב. מפקדו, שמחה שילוני הגיע להסכם עם המשטרה הצבאית ששלי יישאר ביחידה על אחריותו. כעבור זמן מה עזב את הארץ. בשנות ה-60 ביקש גמלת נכות ממשרד הביטחון לאחר שטען כי בגלל המכות שקיבל בשבי החל לסבול מבעיות זיכרון. הוא קיבל מענק חד פעמי.
↑  השבוע יחזרו כל שבויינו ממצרים, חרות, 7 במרץ 1949
שדרות בן ציון

| --- | --- |
שדרות בן ציון, במבט ממערב למזרח
שדרות בן ציון, במבט ממערב למזרח
 מידע כללי
 על שם:  ש. בן-ציון, שם העט של שמחה אלתר גוטמן, סופר ומתרגם עברי
 מיקום
 עיר:  תל אביב-יפו
 רובע:  3 (חלק צפוני), 5 (חלק דרומי)
 שכונה:  מרכז העיר
 קואורדינטות:  32°04′24″N 34°46′37″E﻿ / ﻿32.073277777778°N 34.776972222222°E﻿ / 32.073277777778; 34.776972222222
  מפת מיקום  מפה מפורטת   מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) שדרות בן ציון(למפת תל אביב רגילה) שדרות בן ציון(למפת גוש דן רגילה) שדרות בן ציון(למפת גוש דן מוגדלת) שדרות בן ציון  he שדרות בן ציוןhe שדרות בן ציוןמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שדרות בן ציון היא שדרה בעיר תל אביב הקרויה על שמו של ש. בן-ציון, שם העט של שמחה אלתר גוטמן, סופר ומתרגם עברי.
מבנה

השדרה נמשכת מכיכר הבימה, בפינת רחוב אחד העם ושדרות תרס"ט, עד כיכר מיכאל'ס בפינת רחוב המלך ג'ורג'. בהמשך ישיר לשדרות בן ציון מערבה לרחוב המלך ג'ורג' נמשך רחוב בוגרשוב עד הים. שדרות בן ציון הן הגבול הצפוני של רובע לב תל אביב.
לאחר היבחרו של רון חולדאי לראש עיריית תל אביב בשנת 1998, החלו בשיפוץ שדרות העיר ובהן שדרות בן ציון. השדרות התמלאו בעצים, פרחים, דשא וספסלים. סומנו שבילי אופניים ומעברי הרחובות נהיו נוחים יותר. בעקבות השיפוץ, התמלאו השדרות באוכלוסיית האזור והפכו לאחד ממוקדיה המובילים של תל אביב. עקב כך נגרמה עלייה במחירים ובביקוש לבתי מגורים ומשרדים לאורך השדרה.
שדרות בן ציון מתחילות ברחוב המלך ג'ורג' ומסתיימות ברחוב אחד העם. בין השאר הן תוחמות את רחוב מלצ'ט ורחוב ורבורג.
מבנים קרובים

בית ז'בוטינסקי (מצודת זאב)
האוזן השלישית
הבימה
היכל התרבות
ראו גם

תוכנית גדס
העיר הלבנה
תאו מורנסיס

| תאו מורנסיס |
| --- | --- |

תקופה
פליסטוקן- תחילת הולוקן כ-126–1 אלף שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: תאו
מין:: תאו מורנסיס
שם מדעי
 Bubalus murrensis

תאו מורנסיס המכונה תאו המים האירופי (שם מדעי: Bubalus murrensis) הוא מין נכחד של בקר מהסוג תאו שהיה קרובם של תאו המים ההודי והתאו האסייתי החיים אך הוא חי באירופה, אליה כנראה היגר מאסיה. מאובניו של מין זה התגלו בריינלנד-פפאלץ שבגרמניה ותואר בשנת 1927. הוא חי בסוף הפליסטוקן עד לתחילת ההולוקן לפני 126,000-10,000 שנים, עד לסוף עידן הקרח האחרון.
ממין תאו זה נמצאה אך ורק גולגולת באורך 107 ס"מ שהייתה בעלת קרניים רחבות מצידי הראש המתעקלות רק בקצה ובעלות בסיס ישר, בדומה לתאואים חיים.
תפוצת התאו כנראה השתרעה בין הביצות והגדות של נהרות הריין, האלבה והמור (Murr) שבגרמניה והולנד. כמה מאובנים אפשריים נמצאו באוסטריה ובברית המועצות. למרות גודלו הוא כנראה סלד מהקור של עידן הקרח ואולי נדד לאזורים דרומיים יחסית במרכז אירופה החמימה יותר. לצידו נמצאו מינים גדולים אחרים כמו: פיל ישר-חט, היפופוטם אנתיקוס, הקרנף סטפנורינוס, סוסי בר, שור הבר ויחמורים וגם אוגרים ונמנמנים. בין הטורפים שלו ניתן למנות את אריה המערות, הדוב החום והזאב. לא ברור אם חי לצד האדם.
תחנת ביבליאוטקה אימני לנינה

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  15 במאי 1935 
 אדריכל:  סמואיל קראבץ 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°45′08″N 37°36′31″E﻿ / ﻿55.75222702°N 37.60865209°E﻿ / 55.75222702; 37.60865209
 תחנות סמוכות:  תחנת אוחוטני ריאד, תחנת קרופוטקינסקאיה 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו סוקולניצ'סקאיה 
 קוד התחנה:  011 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת ביבליאוטקה אימני לנינה(למפת מוסקבה רגילה) תחנת ביבליאוטקה אימני לנינה
 
תחנת ביבליאוטקה אימני לנינה (ברוסית: Библиотека имени Ленина) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סוקולניצ'סקאיה.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי וקרויה על שם הספרייה הממלכתית של רוסיה.
תחנת ביבליאוטקה אימני לנינה נפתחה ב-15 במאי 1935, והיא ממוקמת מתחת לרחוב מחובאיה.
התחנה היא חלק ממחלף בן ארבע תחנות: אלכסנדרובסקי סאד, ארבטסקאיה, ביבליאוטקה אימני לנינה, ובורוביצקאיה.
הערות שוליים

↑  https://um.mos.ru/houses/stantsiyametrobibliotekaimlenina/
ערך זה הוא קצרמרבנושא רוסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תאו מים קצר-קרניים

| תאו מים קצר-קרניים |
| --- | --- |

תקופה
פליסטוקן- תחילת הולוקן כ-1,000,000–1,200 שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: תאו
מין:: תאו מים קצר-קרניים
שם מדעי
 Bubalus mephistopheles

תאו מים קצר-קרניים (שם מדעי: Bubalus mephistopheles) הוא מין נכחד של בקר מהסוג תאו, אשר התקיים בסין של הפליסטוקן עד ההולוקן שלפני מיליון שנה עד לכנראה 1200 לפנה"ס, כך שהוא התקיים בהולוקן במשך ההיסטוריה (לאורך תקופת הברונזה של סין).
המאובנים שלו התגלו בחנאן וביונאן שבסין, קרוב מעט לעמק הנהר הצהוב ואלה כללו בעיקר שרידי גולגולת וקרניים גדולות. מספר ממצאים שלו התגלו אולי גם בדולאווירה שבהודו, כך שאולי הוא התקיים לצד תרבות עמק האינדוס הקדומה.
תאו זה היה דומה מאוד לתאו המים החי והיה בעל בסיס קרניים עבה, אם כי אלה התעקלו מעט כמו סהר. בעבר מספר חוקרים ראו בו תת-מין של תאו המים, אך נראה לפי בדיקות גנטיות שהיה מין עצמאי שגם לא היה אביו הקדמון, כפי שנחשב בעבר.
תחנת בלקפריירס

| --- | --- |

  נגיש לכיסאות גלגלים
 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  10 במאי 1886 
 מיקום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°30′42″N 0°06′11″W﻿ / ﻿51.511667°N 0.103056°W﻿ / 51.511667; -0.103056
 תחנות סמוכות:  City Thameslink railway station, תחנת גשר לונדון, Elephant & Castle railway station 
 מידע על התחנה
 שם המערכת:  London station group 
 בעלים:  נטוורק רייל 
 רציפים:  4 
 קווים העוברים בתחנה:  Holborn Viaduct–Herne Hill line 
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסתחנת בלקפריירס(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסתחנת בלקפריירס(למפת הסיטי של לונדון רגילה) תחנת בלקפריירס(למפת הסיטי של לונדון מוגדלת) תחנת בלקפריירס
 
תחנת הרכבת בלקפריירס (באנגלית: Blackfriars London Station) היא תחנת רכבת מרכזית בלונדון הפועלת ברציפות 24 שעות ביממה. תחנת הרכבת מספקת שירותי רכבות בעיקר פרווריות אל דרום מזרח ומערב אנגליה. התחנה גם מקושרת דרך מעבר תת-קרקעי אל תחנה גדולה של מערכת הרכבת התחתית של לונדון. בתחנת הרכבת התחתית עוברים הקווים סירקל, דיסטריקט וקו האמרסמית' וסיטי. רציפי התחנה בנויים בגשר שעל נהר התמזה, והתחנה היא תחנת הרכבת היחידה בלונדון הבנויה מעל לנהר כלשהו. אל התחנה ניתן להיכנס משתי כניסות, כל אחת בעברו האחר של נהר התמזה. בניין התחנה עצמו המכיל את הקופות והמשרדים בנוי על גבי הקרקע.
התחנה נפתחה לראשונה בשנת 1886 ומאז הורחבה ושופצה פעמים רבות כאשר בכל פעם היא נסגרה ונפתחה לחלופין.
הערות שוליים

↑  Thameslink Bedford-London timetable 2018
| תחנות רכבת בלונדון |
| --- | --- | --- |
| תחנות בניהול נטוורק רייל | רחוב קנון • צ'רינג קרוס • יוסטון • רחוב פנצ'רץ' • קינגס קרוס • רחוב ליברפול • גשר לונדון • פדינגטון • ויקטוריה • ווטרלו • סנט פנקראס |  |
| תחנות נוספות | בלקפריירס • מרילבון • מורגייט |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא לונדון ובנושא תחנות רכבת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שבתי פטרושקה

| --- | --- |

שבתי פטרושקה, 1957
 לידה:  מרץ 1903 לייפציג, הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  14 בדצמבר 1997 (בגיל 94) ירושלים 
 שם לידה:  Sigmund Leo Petrushka 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  מלחין, מעבד, מנצח, מורה למוזיקה, מנהל חטיבת המוזיקה של קול ישראל
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  חצוצרה, קונטרבס
 שיתופי פעולה בולטים:  קול המוסיקה
 פרופיל ב-IMDb
 
פטרושקה (שני משמאל). צולם באולפן קול ירושלים לאחר הקלטת הקונצ'רטו לפסנתר של שומן עם התזמורת הסימפונית ירושלים, (יולי 1947)
שבתי (זיגמונד ליאו) פֶּטרוּשקָה (בגרמנית: Sigmund Leo Petrushka; מרץ 1903 – 14 בדצמבר 1997) היה מלחין, מעבד, מנצח ומורה ישראלי, מראשוני "קול ישראל" ומנהל חטיבת המוזיקה של התחנה.
נעורים ולימודים

פטרושקה נולד בשנת 1903 בלייפציג שבקיסרות הגרמנית למשפחה יהודית אדוקה. ידע לקרוא עברית עוד לפני שהחל ללמוד בבית הספר היסודי. בשנת 1912 עבר לבית הספר היהודי שנוסד באותה שנה בידי ד"ר אפרים קרליבך. כבר מגיל צעיר נטה לעסוק במוזיקה והיה בין היתר חבר במקהלת בית הכנסת "תלמוד תורה". לאחר שהיה בר-מצווה שימש כחזן צעיר בתפילות המנחה לנוער, שנערכו בבית ספרו.  בצורה זו נחשף כבר אז לנעימות היהודיות המסורתיות, אשר שימשו רקע ליצירותיו העתידיות. במקביל למד נגינה בפסנתר ובצ'לו ולימודי תאוריה של המוזיקה בקונסרבטוריון. כמו כן שר בין השנים 1919 ל-1922 במקהלת גוונדהאוס בניצוח ארתור ניקיש. היה חבר באגודת הנוער היהודית "בלאו וייס". משנת 1923 למד הנדסת מכונות בבית הספר הטכני הגבוה בשרלוטנבורג, ברלין (כיום האוניברסיטה הטכנית) וכן חצוצרה וקונטרבס בשיעורים פרטיים.
ראשית הקריירה

בברלין עבד פטרושקה בניהול מוזיקלי של תיאטראות והקים יחד עם חברו לספסל הלימודים קורט קייזר (Kurt Kaiser) תזמורת ג'אז בשם "הברנשים של סיד קיי" (Sid Key's Fellows), שהשתתפה בהצגות בברלין ובערים אחרות, כמו וינה, בודפשט, פרנקפורט, ברסלאו ומינכן. בין היתר, ניגנה תזמורתו של פטרושקה מוזיקה של קורט וייל וולטר גהר בהצגות כמו "אי הנפט" של ליון פויכטוונגר ו"רוכלות" של גאורג קייזר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, התפרקה הלהקה.  בין השנים 1933 ל-1937 היה פטרושקה נגן חצוצרה בתזמורת האגודה היהודית לתרבות (Jüdischer Kulturbund) בברלין וגם הלחין יצירות שונות, בין השאר להצגה "עמך", על-פי שלום עליכם.  במהלך הזמן שוב הקים לתחייה את להקת "הברנשים", שהורכבה הפעם מחברי תזמורת האיגוד בשילוב תזמורת של ריקודים.  יחד עם להקה חדשה זו ערך בין השנים 1934 ל-1935 הקלטות רבות עבור החברות "אחווה" ו"לוקרפון" (Lukraphon). פטרושקה עבד גם כמעבד מוזיקלי לחברת הסרטים הברלינאית "אוּפא" (UFA) וחברת דויטשה גרמופון. את זאת נאלץ לעשות תחת שמות בדויים, בשל יהדותו. בשנת 1938 עלה לארץ ישראל.
קריירה בישראל

עם בואו לארץ ישראל התקבל פטרושקה לעבודה בשירות השידור המנדטורי הבריטי. הוא ניצח שם על תזמורת שירות השידור שבה גם ניגן (בעיקר בקונטרבס ובחצוצרה), כתב מוזיקה לתסכיתים וערך עיבודים. משנת 1946 היה חבר פעיל ב"הגנה". עם קום המדינה התמנה למנהל מחלקת המוזיקה של קול ירושלים, ואחרי שזו התאחדה עם קול ישראל היה לסגן המנהל וב-1958 למנהל חטיבת המוזיקה של התחנה. לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, אישר - בניגוד לנהלים שרווחו עד אז בעקבות מלחמת העולם השנייה - לשדר ברדיו הממלכתי מוזיקה ושירה גם בשפה הגרמנית. בשנת 1968 יצא פטרושקה לגמלאות וכעבור שנה החל ללמד תזמור והלחנה באקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים.
היה חבר מייסד, יו"ר, שופט בתחרויות ונציג ישראל בפורומים בינלאומיים רבים בתחומי המוזיקה; חבר באיגוד הקומפוזיטורים בישראל, חבר באיגוד הישראלי לתזמורות נוער וחבר האיגוד הישראלי למוזיקולוגיה;  שימש בתפקידים ציבוריים רבים, בהם כנשיא מועדון הרוטרי בירושלים (1966-1965) וכחבר הוועד המנהל של ימק"א הבינלאומית בירושלים;  זכה לפרסים ולאותות הצטיינות מרובים,  בין  היתר  בפרס  המוזיקה של אגודת אמריקה-ישראל בניו יורק 1957. יצירותיו יצאו לאור בישראל ובגרמניה, ובהן מספר יצירות המעידות על קרבתו לאוצרותיה המסורתיים של יהדות הגולה על עדותיה, ממזרח וממערב, וליצירות טקסטואליות.
שבתי פטרושקה נפטר בירושלים ב-1997, בן 94. בסמוך למותו עוד זכה לתואר יקיר ירושלים.
יצירותיו

פרלוד ופוגה לחליל, קלרינט ובסון (1938); ביצוע בכורה: ירושלים 1938.
שלישיית קשת דודקפונית (1939); ביצוע בכורה: ירושלים, 1939.
סוויטה (1947) מתוך המוזיקה לתסכית "להבות באפר" על גטו וילנה.
"חמישה מחולות מזרחיים" על נושאים של ניסן כהן-מלמד (1954)
"ארבעה פרקים לכלי נשיפה" (1953); ביצוע בכורה: תזמורת צה"ל, 1953. מתוך יצירה זו עיבד פטרושקה שלושה פרקים לתזמורת סימפונית.
"דיוורטימנטו זעיר לכלי נשיפה" (1970);
"שלוש מנגינות יהודיות" לשני חלילים ושלושה קלרינטים;
"שלושה שירים עבריים" למקהלת נשים, למילים מן התנ"ך (1958); ביצוע בכורה בתל אביב, 1959;
"מחולות יהודיים מקרים" לרביעיית כלי-נשיפה של מתכת (1973);
"שלוש רומנסות ספרדיות" לרביעיית כלי-נשיפה של עץ (1975)
"שלוש רומנסות ספרדיות" למקהלת נשים (1976). שני האחרונים נכתבו בהזמנת מקהלת הרדיו הצרפתי לה מטריז.
"קטעים לכלי נשיפה" מבוססים על האוסף "ניגונים ליטורגיים ופולקלוריים" של חיים אלכסנדר.
ידוע כי שבתי פטרושקה חיבר גם את "מארש הטייסת", לכבוד חיל האוויר הישראלי, אך קשה למצוא מידע על כך.
ארכיונו ורחוב על שמו בירושלים

ארכיון כתבי היד וארכיון יצירותיו של שבתי פטרושקה שמורים במחלקת המוזיקה של בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים. חומר השייך לתקופה הגרמנית שמור יחד עם אוסף אחותו, השחקנית גינה פטרושקה (Gina Petruschka), בארכיון האקדמיה לאמנויות של ברלין (Akademie der Künste).
רחוב על שם פטרושקה נחנך במרכז ירושלים בדצמבר 2001, בצמוד לבניין קול ישראל ההיסטורי.
רח' שבתי פטרושקה במרכז ירושלים, בצמוד לבניין קול ישראל
שכירת רשות

בהלכות ערובין של ההלכה היהודית, שכירת רשות היא מושג שעניינו שכירות סמלית של חלק הגוי בשטח מגורים משותף שבו מתגוררים יהודים וגוי, כגון חצר או מבוי, על מנת לאפשר את תיקון עירוב החצרות ושיתוף המבואות, המשתף את כל הרשויות הפרטיות בבעלות יהודים, ומתיר את טלטול החפצים בין רשויות היחיד השונות, הפרטיות והמשותפות, במהלך השבת.
לנושא זה חשיבות רבה במקרה ובו מתקנים עירוב מסביב לשטח שבו גרים גויים ויהודים במשותף, בייחוד בחוץ לארץ.
רקע

מדין התורה, מותר בשבת לטלטל (=להעביר) חפצים בין רשויות היחיד השונות, הפרטיות או המשותפות, ללא הגבלה או תלות בבעלות עליהם. אולם מדרבנן, נאסר טלטול החפצים בין רשויות היחיד השונות הנמצאות בבעלות שונה, על מנת למנוע בלבול בין הטלטול מרשות היחיד פרטית לרשות היחיד משותפת, לבין הטלטול מרשות היחיד לרשות הרבים, שאסור מהתורה.
על מנת להתיר את הטלטול בין הבתים הפרטיים לחצר המשותפת תוקן עירוב חצרות, שמשמעו שיתוף סמלי של כל הרשויות היחיד הפרטיות ושל הבעלות ברשות היחיד משותפת, דבר המתיר את טלטול החפצים ביניהם. באופן דומה תוקן שיתוף מבואות כלפי טלטול החפצים מהחצרות המשותפות למבוי. ישנה חשיבות שכל בעלי הרשויות ישתתפו בעירוב החצרות ובשיתוף המבואות, ואפילו אם דייר אחד שיש לו חלק ברשות משותפת לא השתתף בעירוב ובשיתוף - הוא מונע מתקנות אלו לחול, וטלטול החפצים עדיין אסור.
רקע > התקנה

מעיקר ההלכה, בעלות גוי ברשות משותפת אינה פוגמת בעירוב החצרות ובשיתוף המבואות, ודי בכך שכל השותפים היהודיים ישתתפו יחדיו. הסיבה היא מפני שדירתו של גוי אינה נחשבת לדירה כלפי דירת יהודי, לעניין זה של עירוב חצרות ושיתוף מבואות. אולם מאוחר יותר נקבע כי גוי שיש לו בעלות ברשות משותפת פוגם בשותפות, ומאידך גיסא הוא אינו יכול להשתתף בהם ולא לבטל רשותו. הפתרון היחידי על מנת להתיר את טלטול החפצים במקרה כזה הוא שכירה סמלית של חלק הגוי ברשות המשותפת, על ידי אחד הדיירים היהודיים.
אין תועלת אם גוי יכריז על ביטול רשותו, ודווקא שכירות מועילה. נחלקו שני התלמודים בטעם הדבר: לפי דעת התלמוד ירושלמי הטעם הוא היות שחוששים שיחזור בו מביטולו, ורק שכירת רשות מועילה, הואיל ואינו יכול לחזור בו מהשכירות לאחר שקיבל תשלום בעבורה. (אולם ישנם דעות כי גוי יכול לחזור בו גם משכירת רשות). אך לפי דעת התלמוד בבלי הסיבה היא מכיוון שאנו רוצים להקשות על היהודי כדי שיצא מהדירה שבשכנות לגוי כדי שלא ילמד ממעשיו, ולכן תיקנו חז"ל שיצטרך דווקא לשכור, שעל ידי כך שהגוי לא ירצה להשכיר יעבור היהודי לגור במקום אחר, בגלל חוסר הנוחות, או מכיוון שיקשה בעיניו לשלם מחדש בכל שבוע לגוי.
כן אין תועלת אם הגוי יתן את חלקו בחצר במתנה, היות שחכמים תיקנו שדווקא שכירת רשות תועיל במקרה זה.
איסור זה של טלטול חפצים ברשות משותפת שבה יש בעלות לגוי ללא שכירת רשותו היא אחת מההלכות שנקבעו על מנת להרחיק בין יהודים לגויים, ומטרתה להשפיע על יהודים הגרים בסמיכות עם גויים להעביר את מקום מגוריהם למקום מגורים בו גרים רק יהודים, על מנת למנוע היטמעות והתבוללות.
איסור זה של טלטול בחצר שבה גר גוי ללא שכירת רשות הוא רק במקרה ובו ישנם לפחות שני דיירים יהודיים בחצר, ולא במקרה של דייר יהודי אחד הגר עם דייר או דיירים גויים. סיבת דין זה היא כיוון שמציאות כזאת של יהודי הגר בגפו בחצר עם גויים הייתה בעבר מציאות לא מצויה, בשל חשש היהודי שהגוי ישדוד או ירצח אותו, וחכמים לא אסרו את הטלטול במציאות לא שכיחה כדוגמת זאת.