stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הון שחור

הון שחור הוא הון שמוסתר מהרשויות, משום שנצבר בדרכים לא חוקיות.
ליצירתו של הון שחור מתקיימות דרכים אחדות:
פעילות כלכלית בלתי חוקית, כגון סחר בסמים, שוד וגנבה, סרסרות, קבלת שוחד ועוד, מביאה להכנסות לעוסקים בה, אך חשיפת הכנסות אלה עלולה להביא לחשיפת מקורן, ולכן הן מוסתרות.
פעילות כלכלית חוקית ביסודה, אך העלמת חלק מההכנסות הנובעות ממנה, לשם השתמטות ממס. שיטה מקובלת על נותני שירותים היא "בלי קבלה ובלי מע"מ" - נותן השירות אינו מוציא קבלה על התשלום שקיבל, והתשלום מוקטן בגובה המע"מ החל עליו.
קיומו של הון שחור מביא להיווצרותה של כלכלה מקבילה, שבה עסקאות נערכות, כולן או חלקן, בהון שחור. אדם שברשותו הון שחור ינצל אותו באמצעות רכישת שירותים, ולעיתים אף מוצרים, אצל ספקים המעוניינים בקבלת הון שחור. דרך נוספת להפקת הנאה מהון שחור היא בזבוזו בחו"ל, הרחק מעיני השלטונות במדינה שבה הופק. הפיכתו של הון שחור להון "כשר", כזה שניתן להשתמש בו בגלוי ללא חשש, קרויה הלבנת הון. עסקאות הנעשות בהון שחור, ללא רישומן של עסקאות אלה, הן עבירת מס של מקבל התשלום. גם הלבנת הון היא עבירה, בהתאם לחוקים האוסרים פעולה זו.
בנובמבר 2013 אמר מנהל רשות המסים בישראל, משה אשר: "ההון השחור בישראל גדול מאוד. כ-20% מהתל"ג של מדינת ישראל זה הון שחור. מדובר בכ-200 מיליארד שקל על-פי סקר שנעשה על ידי הבנק העולמי." לפי הערכות, רכישת נדל"ן בהון שחור תורמת לעליית מחירי הדיור בישראל.
רשויות המס פועלות לגילוי של הון שחור שמקורו בהשתמטות ממס, והמשטרה פועלת לגילוי הון שחור שמקורו בפעילות פלילית. כיוון שהון שחור שמקורו בפעילות פלילית מוסתר פעמים רבות גם מרשויות המס, מביא הדבר לעיתים לעיתים לשיתוף פעולה בין רשות המס ובין המשטרה, בדרך של העמדה לדין על עבירות מס של עבריינים, שאין ראיות מספיקות להעמדתם לדין על פעילותם הפלילית.
דרך נוספת לחשיפתו של הון שחור שמקורו בהשתמטות ממס היא הכרזה על מבצע חנינה לבעלי הון שחור, המתיר להם להצהיר עליו בפני רשויות המס, לעיתים תוך תשלום מס מופחת, תוך הבטחה שלא ייענשו על עבירות המס שהביאו ליצירת ההון השחור.
צעדים לצמצום ההון השחור

כצעד לצמצום ההון השחור מינתה הממשלה בשנת 2014 את הוועדה לבחינת צמצום השימוש במזומן במשק הישראלי, בראשותו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה, הראל לוקר. במאי 2014 הגישה הוועדה דו"ח ביניים. על פי דו"ח זה, "על פי אומדני רשות המיסים, כחמישית מהפעילות הכלכלית במדינת ישראל אינה מדווחת, קרי מדובר בכלכלה שחורה! משמעותה של הכלכלה השחורה בישראל היא אובדן הכנסות ממסים בהיקף של כ-40-50 מיליארדי שקלים מדי שנה. על כל שקל מס הכנסה שנגבה משכיר - אזרח אחר מעלים שקל מקופת המדינה. אולם, הנזק למשק ולחברה בישראל מקיומה של כלכלה שחורה בהיקף כה נכבד אינו מסתכם בהפסד הכלכלי לבדו. כלכלה שחורה פוגעת בלכידות החברתית ובחוסן הלאומי ומערערת את לגיטימיות שלטון החוק וסדרי הממשל. היא פוגעת בשוויון בכלל, ובשוויון בנשיאה בנטל האזרחי בפרט." בהתאם למנדט שניתן לה גיבשה הוועדה "מתווה פעולה ודרכים ליישום מדיניות להגבלת השימוש במזומן כאמצעי תשלום במשק הישראלי עבור מוצרים ושירותים. זאת במטרה לצמצם את תופעת ההון השחור בישראל, להילחם בפשיעה ובהלבנת ההון ולאפשר שימוש באמצעי תשלום מתקדמים ויעילים."
בהתאם להמלצות הוועדה אישרה הכנסת, במרץ 2018, את חוק לצמצום השימוש במזומן, התשע"ח–2018. החוק קובע שהחל מ-1 בינואר 2019 יאסר על עוסק לשלם או לקבל תשלום במזומן בעבור עסקה, אם מחיר העסקה עולה על 11,000 ש"ח. בעסקה בין מי שאינם עוסקים יאסר לשלם או לקבל תשלום במזומן בעבור העסקה, אם מחיר העסקה עולה על 50,000 ש"ח.
אומדן של כלכלה שחורה

קיימות שיטות שונות להערכת היקפה של כלכלה שחורה.
אחת השיטות לכך היא ביקוש למזומן (currency demand) שאותה הציג קגן ב-1958, ובהמשך הותאמה על ידי טנזי להערכת הכלכלה השחורה בארצות הברית.
ראו גם

שוק שחור
הערות שוליים

↑  אורי חודי, ‏מנהל רשות המסים: "20% מהתל"ג של ישראל זה הון שחור", באתר גלובס, 21 בנובמבר 2013
↑  שוקי שדה, ערים לבנות - הון שחור: כך מוזרמים כספים אסורים לשוק הנדל"ן, באתר הארץ, 1 בדצמבר 2013
↑  נוהל גילוי מרצון על נכסים והכנסות מחוץ לישראל לתקופה שבין 15.11.2011 ועד 30.06.2012, באתר של רשות המסים בישראל
↑  הוועדה לבחינת צמצום השימוש במזומן במשק הישראלי - דוח ביניים
↑  הוועדה לבחינת צמצום השימוש במזומן במשק הישראלי - דוח ביניים, עמ' 5
↑  ג'ון בן זקן, ‏הכנסת אישרה: עסקאות במזומן - עד 11 אלף שקלים, באתר מעריב אונליין, 13 במרץ 2018
↑  Phillip Cagan, The Demand for Currency Relative to the Total Money Supply, Journal of Political Economy 66, 1958, עמ' 303–328
↑  Vito Tanzi, The Underground Economy in the United States: Annual Estimates, 1930–80, IMF Staff Papers 1983, 1983-01-01 doi: 10.5089/9781451946895.024.A002
ה'רכ"ט

ה'רכ"ט (5,229) ובקיצור רכ"ט – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-17 בספטמבר 1468 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 6 בספטמבר 1469.
המולד של תשרי חל ביום השבת, 11 שעות ו-930 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשג. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנת שמיטה, ושנת 4 במחזור העיבור ה-276. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 21 (סימנה כאלאא) במחזור השמש ה-187.
שנה זו היא שנת 1,400 לחורבן הבית, ושנת 1,780 לשטרות.
נולדו

י"ב באדר - אליהו בחור בלשן עברי וחוקר המסורה בתקופת הרנסאנס, ומראשוני הכותבים ספרות ביידיש (נפטר ב-ה'ש"ט)
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
ה'רל"ג

ה'רל"ג (5,233) ובקיצור רל"ג – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-3 בספטמבר 1472 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 22 בספטמבר 1473.
המולד של תשרי חל ביום חמישי, 11 שעות ו-907 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג השג. היא מעוברת, ואורכה 385 ימים.
זו שנה רביעית לשמיטה, ושנת 8 במחזור העיבור ה-276. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 25 (סימנה כהלוא) במחזור השמש ה-187.
שנה זו היא שנת 1,404 לחורבן הבית, ושנת 1,784 לשטרות.
אירועים

גירוש יהודי מגנצא ומגדבורג על ידי הבישוף אדולף השני מנסאו (אנ')
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג השג, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
דייוויד דייוויס (שופט)

ערך זה עוסק בסנאטור ושופט עליון אמריקאי. אם התכוונתם לאמן וצייר אוסטרלי, ראו .
דייוויד דייוויס (באנגלית: David Davis;‏ 9 במרץ 1815 –  26 ביוני 1886) היה סנאטור מטעם אילינוי ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא גם שימש כמנהל מסע הבחירות של אברהם לינקולן בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות של 1860, בו הוא תכנן בהצלחה את בחירתו של לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות.
כבן למשפחה עשירה ממרילנד, התחנך דייוויס בקניון קולג' ובאוניברסיטת ייל ולאחר מכן התיישב בשנות ה-30 של המאה ה-19 בבלומינגטון, אילינוי, שם הוא עסק בעריכת דין. הוא כיהן כחבר בבית המחוקקים של אילינוי וכנציג לוועידה החוקתית של המדינה לפני שב-1848 התמנה כשופט בבית המשפט המדינתי. זמן קצר לאחר בחירתו של לינקולן לנשיאות הוא מינה את דייוויס כשופט בבית המשפט העליון, בו הוא כיהן עד 1877. דייוויס כתב את פסק דין הרוב בתיק "אקס פארטה מיליגן" (Ex parte Milligan), החלטה שיפוטית משמעותית שהגבילה את סמכות הצבא לשפוט אזרחים בבתי הדין הצבאיים. לאחר שב-1872 הוא נבחר כמועמד מפלגת הלייבור הרפורמית לנשיאות, הוא התמודד לקבל את מועמדות המפלגה הליברלית הרפובליקנית, אך הובס בוועידת המפלגה על ידי הוראס גרילי. אף על פי כן, הוא זכה בקול אחד בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1872.
דייוויס היה אמור להיות הקול המכריע ב"וועדה האלקטורלית" (Electoral Commission), שיישבה את המחלוקת בנוגע לספירת הקולות בין רתרפורד הייז לבין סמואל טילדן בבחירות לנשיאות של 1876. בית המחוקקים של אילינוי, שנשלט על ידי הדמוקרטים, מנעו את בחירתו לוועדה כאשר הם בחרו בו לסנאט של ארצות הברית. דייוויס ויתר על חברותו בוועדה והתפטר מבית המשפט העליון כדי לכהן בסנאט. במקומו מונה לוועדה נציג רפובליקני שהכריע לטובת בחירתו של הייז.
בשנים 1881–1883 כיהן דייוויס כנשיא הזמני של הסנאט. בכך הוא היה לראשון בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, בשל העובדה שתפקיד סגן הנשיא לא היה מאויש לאחר רצח הנשיא ג'יימס גרפילד. בבחירות של 1882 הוא לא התמודד לבחירה מחדש לסנאט ובחר לפרוש מהחיים הפוליטיים לאחר תום כהונתו ב-1883.
ראשית חייו

דייוויד דייוויס נולד למשפחה עשירה ממחוז ססיל שבמרילנד, שם הוא למד בבית ספר ציבורי. לאחר סיום לימודיו בקניון קולג' בגמביר, אוהיו ב-1832, הוא החל ללמוד משפטים בקריאה עצמאית במסצ'וסטס ובאוניברסיטת ייל.
ראשית הקריירה

ב-1835, עם סיום לימודיו בייל, עבר דייוויס לבלומינגטון, אילינוי, כדי לעסוק בעריכת דין. ב-1845 הוא היה חבר בבית הנבחרים של אילינוי וב-1847 הוא היה נציג לוועידה החוקתית של אילינוי שהתקיימה במחוז מקלין. בשנים 1848 - 1862 כיהן דייוויס כנשיא בית המשפט הפדרלי בסבב התשיעי, אותו בית משפט בו היה פעיל ידידו אברהם לינקולן.
דייוויס היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1860 שהתקיימה בשיקגו, שם הוא שימש כמנהל מסע הבחירות של לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860 ותכנן את בחירתו המוצלחת של לינקולן כמועמד המפלגה לנשיאות מול יריביו וורד היל למון ולאונרד סווט. לאחר רצח לינקולן שימש דייוויס כמנהל עזבונו של לינקולן.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

ב-17 באוקטובר 1862 מונה דייוויס במינוי פגרה על ידי הנשיא לינקולן לאייש את מושבו בבית המשפט העליון של ארצות הברית של ג'ון קמפבל, שהתפטר במחאה על כוונתו של הנשיא לינקולן לפתוח במלחמה נגד מדינות הדרום הפורשות. ב-1 בדצמבר הוגש מינויו של דייוויס באופן רשמי לאישור הסנאט של ארצות הברית וב-8 בדצמבר אושר המינוי ודייוויס הושבע לתפקיד ב-10 בדצמבר.
בכהונתו על כס השיפוט נודע דייוויס בשל כתיבת אחד מפסקי הדין המעמיקים ביותר בהיסטוריה של בית המשפט העליון, פסק הדין "אקס פארטה מיליגן" (Ex parte Milligan) מ-1866. בפסק דין זה ביטל בית המשפט על עונש המוות שנגזר במהלך מלחמת האזרחים על ידי בית דין צבאי על האזרח למבדין מיליגן (אנ'). מיליגן הורשע בהסתה למרד. בית המשפט העליון קבע שמאחר שבתי המשפט האזרחיים היו פעילים, שפיטתו של אזרח בבית דין צבאי הייתה מנוגדת לחוקה. פסק הדין הוקיע את הסמכות הצבאית השרירותית, ולמעשה היה לאחד המגינים על מושגי חירויות האזרח בארצות הברית.
בפסק הדין "הפבורן נגד גריזוולד" (Hepburn v. Griswold) מ-1870 הצטרף דייוויס לחוות דעת המיעוט, שבה נפסק שצעדי הקונגרס שהגדיר את שטרות הכסף כהילך חוקי לתשלום חובות היה מנוגד לחוקה. הוא היה השופט היחידי בבית המשפט העליון שלא תועדה שום השתייכות שלו לפלג דתי כלשהו.
לאחר שדחה הצעות להתמנות כנשיא בית המשפט העליון, הוצגה מועמדותו של דייוויס להיות מועמד מפלגת הלייבור הרפורמית לנשיאות בפברואר 1872. במצע שלו הוא הכריז, בין השאר, על תמיכתו במטבע לאומי " המבוסס על האמונה והמשאבים של האומה" ושיהיה בר-חליפין עם 3.65% של איגרות החוב הממשלתיות ודרש חקיקת חוק שמונה שעות עבודה בכל ארצות הברית ותשלום החוב הלאומי "ללא משכון הרכוש של העם כדי להעשיר את הקפיטליסטים". בתשובה למכתב שהודיע לו על מינויו, אמר דייוויס: "לעונג לי להודות לוועידה על הכבוד הבלתי צפוי שנתנו לי. אף אזרח אמריקאי לא צריך לשאוף או לדחות את משרת נשיא ארצות הברית".
דייוויס פרש מן המרוץ כאשר לא עלה בידו לקבל את מועמדות המפלגה הליברלית הרפובליקנית, שבה זכה הוראס גרילי. גרילי נפטר לאחר הבחירות הכלליות ולפני הצבעת חבר האלקטורים. אחד מהאלקטורים של גרילי הצביע עבור דייוויס.
הוועדה האלקטורלית

ב-1877 נמנעה ברגע האחרון ההזדמנות של דייוויס להיות האדם היחידי שעל פי החלטתו שלו בלבד נבחר נשיא ארצות הברית. לאחר הבחירות לנשיאות של 1876 השנויות במחלוקת, שבהן התמודדו רתרפורד הייז הרפובליקני וסמואל טילדן הדמוקרט, מינה הקונגרס את "הוועדה האלקטורלית" (Electoral Commission) המיוחדת שתכריע למי יועברו קולותיהם של עשרים האלקטורים של פלורידה, לואיזיאנה, קרוליינה הדרומית ואורגון. הוועדה מנתה 15 חברים: חמישה מבין חברי בית הנבחרים של ארצות הברית, חמישה מבין חברי הסנאט של ארצות הברית, וחמישה מבין שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית. מפלגת הרוב בכל אחד מבתי הקונגרס יכלה לבחור לוועדה שלושה נציגים ומפלגה המיעוט שלחה שני נציגים. שתי המפלגות הסכימו להסדר זה, שכן היה ברור שבוועדה ישבו שבעה רפובליקנים, שבעה דמוקרטים ודייוויס, שנחשב לאדם ללא שיוך מפלגתי וזכה לאמון כל הצדדים.
לדברי אחד ההיסטוריונים, "אף אחד, כולל אפילו דייוויס עצמו, לא ידע מי המועמד המועדף עליו לכהן כנשיא". מיד כאשר עבר בקונגרס החוק להקמת הוועדה, בחר בית המחוקקים של אילינוי בדייוויס כחבר הסנאט של ארצות הברית. הדמוקרטים בבית המחוקקים של אילינוי האמינו שהם יירכשו את תמיכתו של דייוויס אם יבחרו בו. על כל פנים, הם עשו חישוב מוטעה. במקום להישאר בבית המשפט העליון כדי שהוא יוכל להיות חבר הוועדה, התפטר דייוויס מיד מכהונתו כשופט, כדי לקבל על עצמו את בחירתו כסנאטור. בשל כך, הוא לא היה יכול למלא את תפקידו כאחד מנציגי בית המשפט העליון בוועדה. מחליפו בוועדה היה רפובליקני, השופט ג'וזף בראדלי, וכך נוצר פיצול של שמונה נציגים רפובליקנים ושבעה דמוקרטים בוועדה, שהעניקה את עשרים קולות האלקטורים השנויים במחלוקת ואת הנשיאות להייז, כאשר הצבעת האלקטורים הכללית הסתכמה ב-185 אלקטורים בעדו מול 184 האלקטורים שהצביעו בעד טילדן.
סנאטור

דייוויס כיהן תקופת כהונת אחת בלבד בסנאט מטעם אילינוי בשנים 1877–1883, ועדיין מילא תפקיד משמעותי בהיסטוריה של ארצות הברית.
לאחר רצח הנשיא ג'יימס גרפילד ב-1881, הושבע במקומו סגנו צ'סטר ארתור. על פי חוק ירושת הנשיא מ-1792, שהיה אז בתוקף, בכל מקרה של התפנות משרת הנשיא במשך שלוש השנים וחצי הנותרות לנשיאותו של גרפילד, היה אמור להתמנות הנשיא הזמני של הסנאט. בשל העובדה שהסנאט היה מפוצל בין המפלגות, מצב זה גרם לאפשרות של מבוי סתום. כדי למנוע זאת, נבחר דייוויס, שהיה סנאטור עצמאי, לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט. בתום תקופת כהונתו בסנאט לא התמודד דייוויס על בחירה מחדש ותחת זאת הוא פרש לביתו בבלומינגטון.
חיים אישיים

ב-1838 נשא דייוויס לאישה את שרה וודרף ווקר מלנוקס, מסצ'וסטס. לשניים נולדו בן ובת.
דייוויד דייוויס נפטר ב-26 ביוני 1886 בבלומינגטון ונטמן בבית הקברות אברגרין שבעיר.
הערות שוליים

↑  Past U.S. Supreme Court Members - www.infoplease.com
↑  Lawrence Goldstone, Unpunished Murder: Massacre at Colfax and the Quest for Justice (Scholastic Focus), Scholastic Inc., 2018
↑  President pro tempore, from the Senate's website; American National Biography, "David Davis"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271427805171  GND: 140482598  ISNI: 0000 0000 7695 1233  LCCN: n86114096  SNAC: w6gh9s5h  US Congress: D000097  VIAF: 65493360   WorldCat (עם VIAF): 65493360
הוועדה למתן היתרים

בשנת 1977 החליטה ממשלת ישראל לאמץ כללי אתיקה שמטרתם מניעת ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים, המבוססים על המלצות ועדה ציבורית בראשות השופט בדימוס שלמה אשר. בעקבות המלצות ועדה בראשות השופט מקס קנת, הוקמה בשנת 1980 הוועדה למתן היתרים, שבסמכותה לתת היתר אישי לחריגה מכללי האתיקה. הוועדה פועלת במסגרת משרד מבקר המדינה, והוא ממנה את שלושת חבריה, ובראשם שופט בדימוס. ד"ר יצחק קיסטר, שופט בית המשפט העליון בדימוס, מונה ליושב ראש הראשון של הוועדה.
החלטות הוועדה עוסקות בנושאים הבאים:
המשך כהונה של שרים בגופים כגון עמותת הנצחה, תזמורת או איגוד ספורט.
המשך כתיבת מאמרים, ספרים ומחקרים, מתן הרצאות עבור גורמים שונים או קבלת תגמולים עבור כתבים שפורסמו קודם לתחילת הכהונה.
נסיעות לחו"ל על חשבון גורם שאינו חלק ממוסדות המדינה וקבלת תרומות.
ניהול כספים, אחזקות בניירות ערך ונושאים כספיים אחרים כגון מתן הנחיה חד פעמית לחברת הנאמנות, המשך החזקת מניות בחברות פרטיות ועוד.
עד סוף 2018 קיבלה הוועדה כ-140 החלטות. החל משנת 2011 החלטות הוועדה מתפרסמות באתר האינטרנט שלה. החלטות בנושאים רגישים מתפרסמות באופן חלקי או תוך השמטת פרטים.
דוגמאות להחלטות הוועדה:
השר יואב גלנט ביקש לאשר לו לקבל מאיש העסקים רמי אונגר שני כרטיסי כניסה למשחק הגמר של מונדיאל 2018, ששוויים 2,200 דולר. הוועדה אישרה את קבלת המתנה, בתנאי שהשר גלנט יתרום 10,000 ש"ח. השר ייעד את התרומה לארגון המסייע לחיילים בודדים.
אושרה בתנאים מגבילים בקשתו של שר בממשלה לקבלת היתר להמשך שותפותה של רעייתו בחשבון בנק על שם אמה, כדי לאפשר לרעיה לבצע פעולות לטובת האם בלבד, במקרה חירום בלבד. למניעת פגיעה בפרטיות פורסמה ההחלטה ללא זיהוי השר.
סגן השר הרב מנחם אליעזר מוזס ביקש לאשר לו לצאת לסיור במוסדות יהודיים בקופנהגן, על פי הזמנת הקהילה היהודית שם ובמימונה. הוועדה ראתה בהזמנה זו מתנה, כהגדרתה בחוק שירות הציבור, ועל כן יש לפעול לפי חוק זה, והדיון בבקשה אינו בסמכות הוועדה.
במהלך הדיון בהחלטה נשמעת עמדתו של השר והוועדה מתחשבת בה, ובדרך כלל החלטות הוועדה הן סופיות, כאמור בכלל 21(ב) לכללי פעולתה של הוועדה. חריג מנורמה זו היה הטיפול בבקשתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, להסתייע בבן דודו, נתן מיליקובסקי ובחברו, ספנסר פרטרידג', לצורך מימון הוצאותיו המשפטיות. בשלב ראשון דחתה הוועדה את טענת נציגי נתניהו, שהחלטה בשאלה זו אינה בסמכותה. בהמשך לכך דנה הוועדה בבקשה, והחליטה לדחות אותה. בעקבות החלטה זו הגיש נתניהו לוועדה בקשה לדון מחדש בבקשתו לקבל סיוע למימון הוצאותיו המשפטיות. הוועדה החליטה לדחות את בקשתו. נתניהו עתר לבג"ץ נגד החלטות אלו, ונפסק שהוועדה תקיים דיון נוסף שבו יציג בפניה נתניהו פרטים נוספים, לשם קבלת החלטה חדשה בעניינו. ימים אחדים לפני החלטת בג"ץ התפטר מתפקידו יו"ר הוועדה, השופט בדימוס ד"ר עוני חבש, ונימק זאת ב"לחצים פוליטיים". בעקבות ההתפטרות מונה ליו"ר הוועדה השופט בדימוס שלום ברנר, שכיהן כיו"ר הוועדה גם בשנים 2001–2004. בספטמבר 2019 מבקר המדינה, מתניהו אנגלמן אישר לנתניהו לקחת הלוואה, בתנאי שוק, מספנסר פרטרידג', בנימוק שהלוואה כזו אינה מצריכה היתר של ועדת ההיתרים.
במסגרת עתירות לבג"ץ שהגישו התנועה לטוהר המידות והתנועה לאיכות השלטון הביעו שופטי בג"ץ ביקורת על ועדת ההיתרים על כך שהיא אישרה לנתניהו לקבל 270 אלף דולר למימון הגנתה של רעייתו, מבלי שדרשה חשבוניות או ראיות דומות המעידות על עלות ההליך המשפטי. בהמשך פסק בג"ץ שעל נתניהו להחזיר 270 אלף דולר לעיזבונו של מיליקובסקי.
הערות שוליים

↑  החלטות הוועדה למתן היתרים, באתר של משרד מבקר המדינה
↑  החלטה בבקשת השר יואב גלנט לקבלת היתר לאי-קיום כלל מהכללים למניעת ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים, באתר של משרד מבקר המדינה, 15 באוגוסט 2018
↑  החלטה בבקשת שר לאי קיום כלל מהכללים למניעת ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים, באתר של משרד מבקר המדינה, 19 בנובמבר 2014
↑  החלטת הוועדה בעניין סגן השר הרב מנחם אליעזר מוזס, באתר של משרד מבקר המדינה, 17 באפריל 2012
↑  כללים למניעת ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים, באתר של משרד מבקר המדינה
↑  החלטה מקדמית בשאלת סמכותה של הוועדה, באתר של משרד מבקר המדינה, 18 באוקטובר 2018
↑  החלטה בבקשת ראש הממשלה מר בנימין נתניהו לקבלת היתר לאי-קיום כלל מהכללים למניעת ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים, באתר של משרד מבקר המדינה, 29 בנובמבר 2018
↑  החלטה בבקשה לדיון מחודש, באתר של משרד מבקר המדינה, 20 בפברואר 2019
↑  גלעד מורג, נתניהו עתר לבג"ץ נגד ההחלטה שלא לאשר לו תרומות ממקורבים, באתר ynet, 11 במרץ 2019
↑  בג"ץ 1820/19 ראש הממשלה נגד הוועדה למתן היתרים, ניתן ב-18 במרץ 2019
↑  טובה צימוקי, בשל "לחצים פוליטיים": יו"ר ועדת ההיתרים שפסל את מימון נתניהו התפטר, באתר כלכליסט, 16 במרץ 2019
↑  דניאל דולב‏, שלום ברנר מונה לראשות ועדת ההיתרים שתדון במימון הגנת נתניהו, באתר וואלה, 28 במרץ 2019
↑  גלעד מורג ויובל קרני, מבקר המדינה אישר לנתניהו ללוות כסף להגנה מחברו המיליונר, באתר ynet, 4 בספטמבר 2019
↑   נטעאל בנדל, בג"ץ בביקורת על ועדת ההיתרים: לא דרשה חשבוניות על מימון הגנתה של שרה נתניהו, באתר הארץ, 21 ביולי 2021.
↑  בג"ץ 5604/19 התנועה לטוהר המידות נ' חבר הכנסת בנימין נתניהו ואחרים, ניתן ב־9 באוקטובר 2022
הון סן

הון סן (בקמרית: ហ៊ុន សែន; בשמו בלידה – הון בונאל; נולד ב-5 באוגוסט 1952) הוא פוליטיקאי קמבודי שכיהן כראש ממשלת קמבודיה בין השנים 1998–2023 וקודם לכן בשנים 1985–1993. הוא מכהן החל משנת 2015 כמזכיר הכללי של מפלגת העם הקמבודי. בשנת 1993 הוא זכה מידי המלך נורודום סיהנוק לתואר הכבוד האצילי סמדק សម្តេច.
תארו המלא הוא សម្តេច អគ្គមហាសេនាបតី តេជោ ហ៊ុន (סמדק אקא מוהה סנה פדיי טקו הון סן).
לצידו של הנג סמרין, הון סן היה בעל זכויות במאבק להדחת המשטר הרצחני של הקומוניסטים הרדיקליים של קמר רוז' בשנת 1979 כאחד מראשי הדיסידנטים ממפלגה זו - בעזרת ההתערבות הצבאית הווייטנאמית. במהלך שלושת העשורים שעברו מאז ובמיוחד אחרי השנים 1997–1998 הוא ריכז בידיו כוח רב והנהיג משטר סמכותני, תוך השארת מסגרת מונרכית ייצוגית.
הנהגתו היא מהארוכות באסיה ובעולם.
ב-26 ביולי 2023 הוא הודיע על כוונתו לפרוש מתפקידו ולהעביר את השלטון לבנו הבכור, הון מאנט. הוא סיים את תפקידו ב-22 באוגוסט 2023.
ביוגרפיה

הון סן נולד בשנת 1952 בשם הון בונאל או הו נאל ביישוב Peam Koh Sna בנפת סטאונג טרנג שבמחוז קמופנג קאם הילד השלישי מבין שישה של משפחת איכרים. האב הון ניאנג היה בצעירותו נזיר בוואט מקומי לפני שפרק את עול הנזירות, הצטרף למחתרת נגד השלטון הקולוניאלי הצרפתי והתחתן עם די יון, שהייתה לאמו של הון סן. אבות סביו של הון ניאנג היו בעלי אדמות מבוססים ממוצא סיני. בגיל 13 הו נאל עזב את משפחתו והלך ללמוד בבית ספר תיכון שליד מנזר בבירת קמבודיה, פנום פן. ב-1970 הצטרף לקמר רוז'. הוא נפצע בעינו בקרב ב-1975. באותה שנה נישא לבאן ראני, אחות במקצועה שניהלה בית חולים של קמר רוז'.
כשהיה בן 18 בשנת 1970 התחוללה בקמבודיה ההפיכה של הגנרל לון נול שהדיח את המונרכיה של נורודום סיהנוק ללא שפיכות דמים והנהיג מדיניות פרו-אמריקאית נגד המחתרת הקומוניסטית הווייטנאמית שנאבקה באמריקאים ובכת הצבאית בת בריתם. הון נאל הפסיק אז את לימודיו והצטרף באותה שנה למפלגה הקומוניסטית הרדיקלית המאויסטית ידועה כ"חמר רוז'" (קמר האדום). אחרי שנתיים הוא שינה את שמו להון סן.
בעת השלטון של קמר רוז' – "הקמבודיה הדמוקרטית" שירת הון סן כמפקד פלוגה באזור המזרחי של המדינה. בשנת 1977 בעת מסע טיהורים בתוך המפלגה, יחד עם פקודיו נמלט הון סן לוייט נאם והפך לאחד המפקדים של הכוחות המורדים שהתכוננו בעזרת וייטנאם להילחם במשטר הקמר רוז'. בשנת 1979, לאחר תבוסת הקמר רוז' על ידי צבא וייטנאם והכוחות המורדים המתלווים אליו, הוקמה בקמבודיה המשוחררת ממשלה בה כיהן הון סן כסגן ראש ממשלה ושר החוץ. בשנת 1985 התמנה הון סן כראש ממשלה בעקבות מותו של צ'אן סי. הוא מילא תפקיד חשוב במשא ומתן בפריז בסוגיית השכנת השלום בקמבודיה.
קריירה פוליטית

בשנת 1987 מונה הון סן להיות שר החוץ של קמבודיה. הוא שימש בתפקיד עד 1990. בתור שר החוץ, תרם להידוק יחסי ארצות הברית–קמבודיה. ב-1997 נבחר לעמוד בראש מפלגת העם הקמבודי, והוביל אותה בבחירות לראשות ממשלת קמבודיה ב-30 בנובמבר 1998. הוא זכה בבחירות אלו ונבחר מחדש בשנים 2003, 2008 ו-2013.
בחודש אוגוסט 2013, הודיע הון סן כי יתמודד מחדש לתפקיד ראש ממשלת קמבודיה, על אף התנגדות שהובעה בקרב הציבור. לאחר הבחירות השנויות במחלוקת, נערכו הפגנות כנגד הון סן, בטענה לאי-סדרים בבחירות; חלק מההפגנות היו אלימות. הן נרגעו בשנת 2014. כשנשאל מדוע הוא אינו מתפטר, הסביר כי נבחר באופן חוקי, וכי אם הוא יתפטר הצבא ישתלט על המדינה, והוא האדם היחיד שיכול לנהל את קמבודיה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הודיע על תמיכה במועמד הרפובליקני דונלד טראמפ.
הון סן עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ב-19 במאי 2016
הון סן עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה בשנת 2012
הון סן עם מזכירת המדינה של ארצות הברית הילרי קלינטון בשנת 2012
הון סן עם מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי
חייו הפרטיים

הון סן נשוי לבון ראני. נולדו להם שלושה בנים ושתי בנות, וב-1988 הם אימצו תינוקת.
הערות שוליים

↑  מנהיג קמבודיה פורש אחרי 38 שנה – ויעביר את השלטון לבנו, באתר וואלה, 26 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810548006805606  GND: 137649045  ISNI: 0000 0001 0992 9666  LCCN: nr99033779  NKC: js20060331005  NTA: 216923220  SNAC: w6kh3j75  SUDOC: 08339866X  VIAF: 81813603   WorldCat (עם VIAF): 81813603
הזב הקטן

| --- | --- |
אגם דוקן, מאגר מים בזב הקטן
אגם דוקן, מאגר מים בזב הקטן
 מידע כללי
 אורך:  456 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  219 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  19,400 קמ"ר
 מוצא:  הרי זגרוס 
 שפך:  חידקל
 מדינות באגן הניקוז:  איראן, עיראק
 
 
הזב הקטן (ערבית الزاب الاسفل - תעתיק מדויק: אלזאב אלאספל; פרסית زاب کوچک; יוונית עתיקה Καπρος; לטינית Caprus) הוא נהר הנובע בצפון מערב איראן ברכס הרי הזגרוס, וזורם דרומה לאורך 402 ק"מ עד שהוא מתמזג עם נהר החידקל צפונית לעיר באיג'י שבעיראק. הנהר הוא מקור מים חשוב של החידקל ומשמש להשקיה ולהפקת אנרגיה הידרואלקטרית באמצעות סכרים הבנויים עליו.
ראו גם

הזב הגדול
מפת נהרות הזב הקטן למטה
הזארפן אהמט צ'לבי

| --- | --- |
בול דואר מ-1950 לציון מעופו של אהמט הזארפן צ'לבי
בול דואר מ-1950 לציון מעופו של אהמט הזארפן צ'לבי
 לידה:  1609 קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1640 (בגיל 31 בערך) אלג'יר, אלג'יריה העות'מאנית 
 
מגדל גאלאטה מעל הבוספורוס
הזארפן אהמט צ'לבי (בטורקית: Hezârfen Ahmed Çelebi, בטורקית עות'מאנית: هزارفنّ أحمد چلبی;‏ 1609, איסטנבול – 1640 אלג'יריה) היה מדען בן האימפריה העות'מאנית של ראשית המאה ה-17, אשר המסורת הטורקית מספרת כי הקדים את האחים מונגולפייה ורייט בחקר התעופה, והצליח באמצעות כנפיים מלאכותיות, שהכין מכנפי נשר, לבצע מעוף ארוך טווח באמצעות כוח שריריו בלבד, בלי להיעזר במנוע.
סיפורו של הזארפן אהמט צ'לבי נרשם על ידי ההיסטוריון והנוסע אווליה צ'לבי בספרו סיאחת נאמה. מקובל להתייחס בספקנות לתיאוריו של אווליה צ'לבי בספרו אשר נהג להגזים בהם, ואף לרשום פרטים שאין להם בסיס עובדתי; אך הטורקים רואים בסיפור עובדה קיימת, וקראו לשדה התעופה הזארפן (אנ') שבאיסטנבול על שמו.
בשנת 1638 בתקופת כהונתו של הסולטאן מוראט הרביעי, טיפס הזארפן אהמט לראשו של מגדל גלאטה שמצפון לקרן הזהב וגובהו 67 מטר. הוא קפץ מן המגדל, ובעזרת הכנפיים שבנה, ריחף מעל קרן הזהב ונחת בהצלחה באוסקודר (אנ') בצִדו השני של הבוספורוס.
הסולטאן, שצפה במעופו של הזארפן אהמט צ'לבי, היה שבע רצון ואף שילם לו סכום נכבד במטבעות זהב; אך זמן קצר לאחר מכן, בהשפעת אנשי דת, שינה הסולטאן את טעמו והגלה את הזרפאן לאלג'יריה. הזארפן מת בגלות באלג'יריה בשנת 1640, בגיל 31.
אווליה צ'לבי מספר גם על אחיו של הזארפן אהמט, לגארי הסאן צ'לבי (אנ'), שבנה רקטה, שוגר עימה מקצה ארמון טופקאפי ונחת בריא ושלם במי הבוספורוס. ב-1996 יצא לאקרנים בטורקיה סרט על עלילות האחים בשם "איסטנבול מתחת לכנפיי" (אנ'). הזרפאן אהמט הוא אחת הדמויות הראשיות בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה הטורקית "קוסם סולטן", ולסיפור מעופו הוקדשו כמה פרקים בסדרה.
הערות שוליים

↑  Hezarfen Ahmet Çelebi, mymerhaba.