stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחי איפה האוטו שלי
עלילה

החברים הכי טובים והשותפים לדירה ג'סי (אשטון קוצ'ר) וצ'סטר (שון ויליאם סקוט) מתעוררים עם הנגאובר וללא זיכרון מהלילה הקודם. המשיבון מכיל הודעה זועמת מהחברות התאומות שלהם ווילמה ווונדה אשר שואלות לגבי מקום הימצאם. השניים גם למדו שהם כמעט פוטרו מעבודתם כשליחי פיצה וגילו שהבית שלהם מלא בפודינג. הם יוצאים מביתם ומגלים כי האוטו של ג'סי נעדר יחד עם המתנות שקנו לכבוד יום השנה הראשון שלהם ושל החברות שלהם. מכיוון שהבנות הבטיחו להן "פינוק מיוחד", שג'סי וצ'סטר פירשו כדבר מיני, הם חוזרים על עקבותיהם בנואשות בניסיון לגלות היכן השאירו את האוטו.
בדרך הם נתקלים בחשפנית טרנסג'נדרית, מוכרת בדרייב ת'רו במסעדה הסינית "אווווווכל סיני", שני קעקועים שכל אחד מגלה על גבו של השני, חברי כת עב"מיסטית בראשות זולטן (שאחר כך מחזיק את התאומות כבנות ערובה), חייט סיני, נלסון הזניסטיקן וכלבו ג'אקל חובב הקנאביס, כריסטי בונר וטמי החבר התוקפני שלה, שני בלשי משטרה קשוחים, ובעל חוות יענים, צרפתי מתבודד בשם פייר. הם גם פוגשים שתי קבוצות של חייזרים, קבוצה אחת של חמש נשים מושכות, והשנייה של שני גברים נורווגים, שמחפשים את "הטרנספונקציה הקונטינומית": מכשיר מחוץ לכדור הארץ שהבנים הרימו בטעות בליל אמש.
החיפוש אחר המכונית והטרנספונקציה מוביל את ג'סי וצ'סטר למשחקיית וידאו המעוצבת כחללית. שם הם נתקלים בזולטן וחברי הכת שלו שנותנים להם את וילמה ואת וונדה בתמורה לצעצוע שג'סי וצ'סטר מנסים להציג במרמה כטרנספונקציה. טומי, כריסטי והבריונים מגיעים יחד עם נלסון והכלב שלו, אותם הם משחררים לאחר שטומי חוטף את הטרנספונקציה המזויפת מזולטן. שתי קבוצות החייזרים מגיעות ומודיעות לכולם על הטרנספונקציה הקונטינומית האמיתית: קובייה הונגרית. צ'סטר פותר את הקובייה במקום, וגורם למכשיר לשנות צורה לצורתו האמיתית.
הבנים מוזהרים שברגע שחמשת האורות יפסיקו להבהב, היקום ייהרס. ג'סי וצ'סטר חייבים לקבוע איזו קבוצת חייזרים נמצאת שם כדי להגן על היקום ומי שם כדי להשמיד אותו. שניהם טוענים שהם מגיני היקום, מצהירים שהם היו עם ג'סי וצ'סטר בלילה הקודם, שג'סי וצ'סטר עדיין לא זוכרים ממנו כלום, ומבקשים את הטרנספונקציה. השניים בוחרים נכונה בשני הגברים, שעונים על השאלה שלהם לגבי הלילה הקודם בכך שציינו שהכניסו אייס בגומה ה-18 במיני גולף של המשחקייה וזכו באספקת פודינג לכל החיים. בשנייה האחרונה, הם משביתים את הטרנספונקציה ומצילים את היקום.
תוך כדי שהן כועסות על כישלונן, חמש החייזריות מתמזגות לענקית לבושה בחזייה סגולה וחצאית מיני תואמת. היא טורפת את טומי בחיים מול כריסטי (שמגיבה באדישות), ורודפת אחרי ג'סי וצ'סטר. אנשי הכת אומרים להם להפעיל את קרן ההשמדה של מאיץ הפוטונים בטרנספונקציה. עם זאת, הכפתור של קרן ההשמדה רחוק מכדי שיוכלו להגיע אליו. צ'סטר נזכר פתאום במופע טבע שצפו בו מוקדם יותר באותו היום, עם שימפנזים שמשתמשים במקלות כדי לאסוף מזון דרך חורים קטנים, ומיישם את אותו היגיון עם קשית כדי ללחוץ על הכפתור ולהרוס את החייזר. טומי שורד, אבל כריסטי נפרדת ממנו לטובת נלסון.
המגנים מודים לג'סי, צ'סטר והתאומים על הצלת העולם, ומוחקים את זיכרונותיהם מההרפתקה. המגנים מחנים את המכונית של הצמד, רנו לה קאר, מאחורי משאית דואר כדי שיוכלו למצוא אותה. ג'סי וצ'סטר מצילים את מערכות היחסים שלהם עם התאומות ומגלים שהפינוק המיוחד מהבנות מסתבר כברטים תואמים עם שמותיהם של ג'סי וצ'סטר רקומים בחזית. המגנים משאירים מתנה לחברות שלהם (ולשני הגברים): שרשראות להגדלת החזה. ג'סי, צ'סטר והתאומים יוצאים לאכול אוכל סיני במכונית של ג'סי, בעודם מתווכחים על משמעות הקעקועים שלהם.
ניתן לראות בדמותו של אשטון קוצ'ר את דמותו של מייקל קלסו ממופע שנות ה-70.
דמויות

אשטון קוצ'ר בתור ג'סי מונטגומרי השלישי
שון וויליאם סקוט בתפקיד צ'סטר גרינבורג
קריסטי סוונסון בתפקיד כריסטי בונר
ג'ניפר גארנר בתפקיד וונדה
מרלה סוקולוף בתפקיד וילמה
דייוויד הרמן בתפקיד נלסון
האל ספרקס בתפקיד זולטן
צ'ארלי אוקונל בתפקיד טומי
מרי לין רייסקוב בתפקיד זלמינה
טרסה טוני בתפקיד טניה
הפקה

התסריט לסרט נכתב על ידי התסריטאי של מופע שנות השבעים פיליפ סטארק. סת' רוגן וג'ייק ג'ילנהול עברו שניהם אודישן לתפקידים הראשיים. ג'ייסון רייטמן דחה פעמיים את ההצעות לביים את הסרט. רוב הצילומים התרחשו בצפון הוליווד, סנטה קלריטה וגלנדייל, קליפורניה. סצנות המכילות את המסעדה הבדיונית "אוווווווכל סיני" צולמו בברבנק, קליפורניה.
הפצה > ביקורות

באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג של 16% על סמך ביקורות של 62 מבקרים, עם דירוג ממוצע של 3.7/10. הקונצנזוס הביקורתי של האתר טוען כי "הסרט לא מצחיק, העלילה רזה מדי, וההפקה מרגישה יותר כמו סיטקום טלוויזיה מאשר סרט". באתר Metacritic, לסרט יש ציון של 30/100, הציון מבוסס על 17 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל". קהלים שנשאלו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "B−" בסולם A+ עד F.
ביקורת הסרטים של ה-BBC העניקה לו כוכב אחד, וכינתה את הסרט "השחתת מוח צולעת" ו"מעצבנת מאוד", ואת הדיאלוגים של קוצ'ר וסקוט "לא משעשעים עד כאב". ביומון USA Today נכתב: "כל ציוויליזציה שיכולה להפיק סרט מטופש שכזה כנראה ראויה להיפגע מרעב ומגפה". בשיקגו טריביון נמסר: "בסוף 83 דקות חסרות רחמים, הקהל יצעק, 'אחי, אני לא מאמין שעברתי את הסרט הזה!?'", ובניו יורק פוסט נכתב שזה היה: "בלגן שלם כמעט ללא רגעים מצחיקים, כל כך חובבני וצולע שלחברי הקאסט יש לעיתים קרובות את המבט הנבוך הזה שאפשר לראות אצל כלבים שקיבלו תספורות מגוחכות". עם זאת, הניו יורק דיילי ניוז שיבח את "החברות המתוקה באופן מפתיע" של קוצ'ר וסקוט. בשנת 2014, אדם בולט מהגרדיאן ציין את הסרט כ"גילטי פלז'ר", ואמר שקוצ'ר וסקוט לא הוערכו כשחקנים קומיים ולמרות שהסרט לא היה סגור לגמרי, הוא בכל זאת "עמוס בכל כך הרבה גאגים ופאנצ'ים של שורה אחת. אי אפשר לקלוט את כולם בצפייה חד פעמית".
הפצה > הכנסות

הסרט הגיע למקום השני בקופות צפון אמריקה, והכניס 13.8 מיליון דולר בסוף שבוע הפתיחה שלו כשלפניו הסרט מה נשים רוצות, שהגיע למקום הראשון עם 33 מיליון דולר. הרווח הכולל של הסרט הגיע ל-46 מיליון דולר בארצות הברית ול-73.2 מיליון דולר בסך הכל ברחבי העולם מתקציב של 13 מיליון דולר.
הפצה > מדיה ביתית

ה-DVD שוחרר ב-26 ביוני 2001, עם שבע סצנות שנמחקו או הורחבו, פרשנות אודיו עם קוצ'ר, סקוט וליינר, סרט מאחורי הקלעים, הקליפ לשיר "Stoopid Ass", וטריילר נוסף לסרט. גרסת ה-VHS שוחררה ב-6 בנובמבר 2001. הסרט יצא מאוחר יותר גם בבלו ריי, שם צורף הטריילר המקורי.
הערות שוליים

↑  "Dude, Where's My Car? (2000)". AFI Catalog of Feature Films. נבדק ב-23 באוגוסט 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Youngman, Sam (30 במרץ 2022). "Why 'Dude, Where's My Car?' Screenwriter Left Hollywood to Become A Therapist". Los Angeles. ISSN 1522-9149. נבדק ב-2023-09-14. ...the title joined "Where's the Beef?" in the cultural lexicon. Michael Scott even tried to quote it in an episode of The Office. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Evans, Bradford (21 בפברואר 2013). "The Lost Roles of Seth Rogen". Vulture. נבדק ב-14 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  O'Brien, Jon (15 בדצמבר 2020). "20 Facts About Dude, Where's My Car?". Mental Floss. נבדק ב-13 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shoard, Catherine (19 בינואר 2012). "Jason Reitman: 'Growing up sucks, doesn't it?'". The Guardian. נבדק ב-14 באוגוסט 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Blake, Lindsay. "Burbank Fast Food Joint Fed Into Slacker Film". Dirt. ארכיון מ-29 בספטמבר 2022. נבדק ב-29 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Dude, Where's My Car (2000)". Rotten Tomatoes. Flixster. נבדק ב-14 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Dude, Where's My Car reviews". Metacritic. CBS Interactive. אורכב מ-המקור ב-9 ביוני 2010. נבדק ב-14 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Cinemascore". אורכב מ-המקור ב-20 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Smith, Neil (8 בפברואר 2001). "Dude, Where's My Car". BBC Films. נבדק ב-14 באוגוסט 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "My guilty pleasure: Dude, Where's My Car?". TheGuardian.com. 20 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Dude, Where's My Car? (2000)". Box Office Mojo. IMDb. 28 באוגוסט 2002. נבדק ב-14 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Announcements". hive4media.com. אורכב מ-המקור ב-8 בספטמבר 2001. נבדק ב-14 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
ציד המכשפות בסיילם

1876 איור של אולם בית המשפט; מקובל לראות בדמות המרכזית את מרי ולקוט
ציד המכשפות בסיילם, הקרוי גם משפטי המכשפות בסיילם (באנגלית: Salem witch trials), היה רצף אירועים שהתרחשו בעיירה האמריקאית סיילם שבקולוניית מסצ'וסטס בשנת 1692. במהלך חצי שנה נידונו 14 נשים ו-5 גברים למוות בתלייה על ידי בית המשפט המקומי, לאחר שהורשעו במעשי מאגיה שחורה וכישוף. אדם נוסף הומת בעינויים, לאחר שסירב לעמוד למשפט בבית משפט אזרחי בהאשמה כזאת. מאות אחרים, שלא הורשעו, נכלאו, לעיתים לזמן ממושך, לאחר שנחשדו כעוסקים בכישוף.
עצם הדיון וההרשעה בבית משפט אזרחי על עבירות הכישוף וההוצאות להורג בעוון כישוף, בהיקף כה גדול בתקופה של מספר חודשים, היה תופעה יוצאת דופן, ייחודית לעיירה סיילם ולשנת 1692, והיא תופעה לא פשוטה להסבר בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע

בשנת 1692 היה הכפר סיילם נתון במצב של חילוקי דעות ומתח פנימי בין תושבי הכפר. בבסיס חילוקי הדעות עמדה בחירתו של סמואל פאריס לכהונה הראשונה ככומר העיירה. בנוסף, באותה תקופה היו יישובי הספר של אמריקה החדשה נתונים במלחמת התשה קשה עם הילידים המקומיים שהתגוררו בסמוך. בחודש ינואר 1692 הותקפו תושביה הלבנים של העיירה האמריקאית יורק במחוז מיין על ידי ילידים משבט הוואבאנאקי, רבים מהם נהרגו, וחלקם אף נלקחו בשבי.
הילודה המרובה וגדילתן הטבעית של המשפחות בעיירות האמריקאיות הגבירו את חילוקי הדעות ביחס לחלוקת שטחי האדמה בין שכנים ובין משפחות, במיוחד ביישובי הספר, שקיומם התבסס על מרעה. שינויים במזג האוויר, סופות ולחלופין תקופות בצורת, יכלו להרוס כהרף עין יבול שלקח זמן רב לגדלו. משק חקלאי שגודלו איפשר לתמוך כלכלית בדור המייסדים, כבר לא תמיד הספיק לתמיכה בדורות הבאים, דבר שדחף את החוואים להפוך שטחי בר מחוץ לתחום היישוב לשטחי מרעה, תוך דחיקת מקומם של האינדיאנים שכבר ישבו בשטחים אלה. התנהלות זאת הביאה למתקפות רבות של האינדיאנים כלפי המתיישבים, דבר שהגביר את המתח התמידי בו חיו יישובי הספר האמריקאים.
מאחר שרוב המתיישבים היו פוריטנים המחויבים לשלטון הדת בכל תחומי חייהם, התגלו חילוקי דעות רבים הנוגעים לדת. חילוקי דעות אלה התגברו ככל שרבו האסונות, כגון אובדן יבול ומִקְנֶה, מחלות ומוֹת ילדים, ואסונות טבע שונים, שפורשו באופן ישיר כמעשי שמיים בעקבות זעם האל. לפי אמונתם של הפוריטנים, נקבע עם לידתו של כל אדם אם הוא נדון לגן עדן או לגיהנום, והם נהגו לחפש רמזים וסימנים, שאותם נתן האל, לתכליתו של כל אדם. לפי אמונתם, במקביל לעולם הנראה, התקיים עולם הבלתי נראה, המנוהל על ידי האלוהים ושליחיו - המלאכים והשטן.
תחילת האירועים

בשנת 1688 ג'ון פוטנאם, אחד מראשי שתי המשפחות החשובות בסיילם, הזמין את סמואל פאריס, שהיה איש אמיד, סוחר ובעל קרקעות מברבדוס, לשאת דרשות בכנסיית הכפר. שנה לאחר מכן, קיבל על עצמו פאריס את משרת כומר הכפר. הוא עבר לכפר סיילם עם משפחתו, ושפחתו האינדיאנית טיטובה.
בשנת 1692, חלתה בטי פאריס בתו הצעירה בת התשע, ולקתה בתסמינים מוזרים שכללו עוויתות כאב, הזיות וחום. ברקע התקופה עמד ספר פופולרי שיצא לאור בשם, "השגחות אלוהיות חקוקות בזיכרון", מאת קוטון מאת'ר, אשר תיאר מקרה של עיסוק בכישוף מאותה התקופה וכלל תיאור תסמינים דומים, דבר שתמך באמונה שהלכה ונפוצה כי ייתכן והילדה נפלה קרבן למעשה כישוף.
החשדות הלכו וגברו כאשר בתו בת ה-11 של ג’ון פוטנאם, אן, וחברותיה מרסי לואיס בת ה-17, ונערה נוספת בשם מארי וולקוט, גילו תסמינים דומים. רופא שניסה ללא הצלחה לטפל בנערות החולות סבר כי ייתכן והגורם לבעיה הוא על טבעי. מקרים נוספים של נערות חולות נתגלו, והחשדות בנוגע למקור מחלתן העל טבעי של הנערות והילדות הלכו והתגברו.
בחודש פברואר נעצרו שלוש הנשים הראשונות בחשד למעשה כישוף. הדבר קרה לאחר ששתיים מהנערות בטי פאריס ואביגייל וויליאמס הצביעו על הנשים הללו כאחראיות למחלתן וציד המכשפות החל. בהמשך גם אן פוטנאם ומרסי לואיס סיפרו על כך שראו מכשפות עפות בשמיים, וכפועל יוצא של האשמות אלו החלו החשדות לקבל תמיכה רבה יותר. הן גם האשימו את אן פודאטור שנעצרה.
על רקע אירועים אלה הגיע לחלל האוויר בעיירה סיילם, סיפורה של שפחה אינדיאנית, שייתכן שהייתה מעורערת בנפשה, על כישופים שבהם היא עוסקת, תוך "הפללה" של מספר בנות צעירות נוספות העוסקות לכאורה בכישופים ביחד עמה.
הליכי המשפט

המשפט התקיים כמשפט פלילי לפי החוק, ובהשתתפות חבר מושבעים. הראיות שהובאו בפני בית המשפט כללו, מלבד עדויות ראיה, גם ראיות נסיבתיות, שבהן הראתה התביעה לבית המשפט כי לאחר מעשי הכישוף לכאורה היה שינוי של ממש בתחומים שונים, כדוגמת שינויים במצב בריאותם של אנשים אחרים או של בעלי חיים בעיירה.
פרט לשלושת המקרים האחרונים, כל המקרים שנשמעו בפני בית המשפט וחבר המושבעים, ושהואשמו בכישוף, הוכרו כאשמים ונגזר עליהם דין מוות. איש לא נמצא חף מפשע. לא הייתה אפשרות להתחמק מהסטיגמה של "מכשף" או "מכשפה". בית המשפט חס רק על חייהם של אלה שהודו כי אכן עסקו בכשפים, הביעו חרטה, ומסרו שמות של מכשפים ומכשפות אחרים. בשני מקרים התחשב בית המשפט בכך שהנאשמות היו בהיריון. לכן עוכב גזר הדין עד לאחר שילדו.
סדרת ההוצאות להורג החלה ב-10 ביוני 1692 והסתיימה ב-22 בספטמבר 1692. נתלו 19 אנשים, כולל כומר: ארבע עשרה נשים וחמישה גברים. רוב הנשים היו צעירות, מעט לאחר גיל ההתבגרות.
רק הוצאה להורג אחת לא הייתה בתלייה. במקרה של גילס קורי (Giles Corey), חוואי בן 80, שסירב להשיב כאשר נשאל על ידי בית המשפט האם הוא מודה באשמה, מאחר שלדבריו לא הסכים כלל לעצם קיום המשפט. ללא התייחסות לעצם ההודאה, לא יכול היה בית המשפט, מבחינה חוקית, להמשיך בדיון בעניינו. הוחלט שהוא יימחץ על ידי אבנים גדולות עד שיסכים להשיב לשאלת בית המשפט בעניין ההודאה באשמה. לאחר יומיים של שהיה מתחת לאבנים נפח קורי את נשמתו, מבלי שמסר הודאה. סירובו להתייחס בבית המשפט לשאלת האשמה מוסבר לעיתים קרובות כרצון מצידו לדאוג ליורשיו ולמנוע העברת חוותו ושאר רכושו לידי המדינה, כמורשע בהליך פלילי. אשתו מרתה קורי הוצאה להורג בתלייה.
בשני מקרים הומתו גם כלבים, לאחר שבית המשפט השתכנע כי סייעו למעשי הכשפים.
שלוש הנידונות הראשונות שהורשעו היו טיטובה, שהייתה שפחתו של סמואל פאריס וממוצא אינדיאני, שרה גוד , שהייתה קבצנית ללא משפחה, ושרה אוסבורן, שהייתה קשישה רגזנית ולא אהובה בעיירה. בתחילת המשפטים לא היה מובן מאליו כי ייגזר על הנאשמות עונש מוות, ולפי מאמרו של דוגלס לינדר בקישור למטה, ייתכן כי העניין היה מסתיים בנזיפה, אילולא הודתה באשמה הנאשמת הראשונה, טיטובה, לאחר עינויים כבדים, תוך פירוט האופן שבו הגיע אליה השטן בעצמו כשהוא מופיע לעיתים ככלב או כחזיר. היא הודתה והצהירה כי היא וארבע מכשפות אחרות ביצעו מעשי כישוף, ובכך קשרה את הנאשמות האחרות לעדותה. לפי טענתו של דוגלס לינדר, וידויה של טיטובה הצליח להפוך אותה משעיר לעזאזל אפשרי לדמות מרכזית בתביעות המתרחבות. וידויה תרם גם להשתקת רוב הספקנים, ואיפשר את תחילתו של ציד המכשפות הקנאי.
בנוסף לנדונים למוות שהיו, היו בין 100 ל-200 חשודים בכישוף שהוחזקו במאסר, במשך חודשים רבים (עד שנה), ועניינם לא הובא עדיין לערכאות משפטיות.
סיום האירועים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לאחר מספר חודשים החלו לעלות ספקות בדבר העובדה כי דווקא בעיירה סיילם קיים מספר כה גדול של אנשים העוסקים בכישוף. ספקות הועלו גם באשר לאפשרות כי אנשים מכובדים רבים כל כך עשויים להיות אשמים. הפרשה החלה להגיע לסיומה לאחר שאפילו הכומר בורוז, שהיה כומר העיירה בעבר, נידון למוות. בתפילה שנשא לפני מותו בפני הציבור, ציטט פסוקים מהתנ"ך, דבר שלכאורה לא היה ביכולתו לעשות אילו היה נציגו של השטן ועוסק בכישוף. הדבר החל לעורר את אנשי העיירה למחשבות שניות והצית את הספק בדבר "האמת". משפטי המכשפות נמשכו עוד שלושה חודשים, והמשיכו לעורר ספקות נוספים בציבור, כולל בעיתונות. באחת מהעבודות שפורסמה, במה שכונה "העלון הראשון של אמריקה בנושא הראיות", בשם "מקרים של מצפון" נטען ש"עדיף כי עשר מכשפות חשודות יימלטו על פני הרשעתו של אדם אחד חף מפשע". במשך מספר חודשים נוספים הוגשו למושל העיירה מאמרים וגילויי דעת של אנשי ציבור ושל כמרים בעניין, דבר שהביא בסופו של דבר לסיום המשפטים.
בחודש נובמבר 1692, לאחר כחצי שנה של דיונים בבתי המשפט, ו-19 הוצאות להורג בתליה (ובנוסף ג'יילס קורי שמת בעינויים), פיזר המושל את בית הדין. המורשעים בדין שנגזר עליהם עונש מוות נותרו במאסר והמתינו לגזר דינם עוד שלושה חודשים. בחודש ינואר 1693 חנן המושל את כל העצירים הנידונים למוות. למרות סיום משפטי המכשפות, נותרו במאסר עוד "חשודים" שהואשמו במעשי כישוף, חלקם עד חודש מאי 1693.
בחודש אוגוסט 1706 הקריא הכומר גרין, שהחליף את הכומר פאריס לאחר תום האירועים, את התנצלותה של אן פוטנאם בכנסייה:
"אני מבקשת להיכנע בפני האל בשל אותה התרחשות עצובה ומשפילה במשפחת אבי בשנת 92; אשר בה אני, בהיותי ילדה, ובהשגחת האל, הפכתי לכלי האשמה בפשעים חמורים של מספר אנשים, ואשר בשל כך חייהם נלקחו מהם, ואשר בעת הזו ישנה קרקע מוצקה וסיבות טובות להאמין שהם היו אנשים תמימים: ושזו הייתה אשליה גדולה של השטן שהטעה אותי בזמן העצוב ההוא." (קטע נבחר)
פוטנאם הייתה בת 11 בעת ציד המכשפות ונמנתה על הילדות החולות. רבים מהאנשים שהאשימה בכישוף נחשבו לאויבים של בני משפחתה. בין היתר, הייתה הראשונה להאשים את הכומר לשעבר של הקהילה, בורוז.
הסברים אפשריים לתהליך

טיטובה, שפחתו של סמואל פאריס, הואשמה בעיסוק בכישוף ובמאגיה שחורה. השפחה נשפטה ובמשפטה ככל הנראה, טענותיהם של המאשימים אותה בכישוף נשמעו אמינות מאוד מפני שהשפחה הייתה ממוצא אינדיאני, ואינדיאנים נתפשו בעיני הקהילה הנוצרית כבעלי אמונות המבוססות על כישוף ומאגיה שחורה.
בלית ברירה לאחר שחויבה להודות בהאשמות כלפיה, נאלצה השפחה האינדיאנית לחשוף את שותפיה למעשי הכישוף, כביכול. השפחה האשימה שתיים משכנותיה, נשים שאנשי סיילם לא אהבו בשל היותה של אחת מהנשים קבצנית חסרת משפחה ובשל אופייה של השנייה שהייתה אישה מבוגרת וכעוסה, בעלת מזג חם. במשפט השפחה הודתה במעשיה כאמור לעיל אך למרבה הפלא החלה בפירוט מעשיה, דבר שגרם לה ולמכשפות שפעלו איתה כביכול שיגזרו עליהן מוות בתליה בעוון כישוף, על לא עוול בכפן. ככל הנראה האנשים האחרים שהואשמו במעשי כישוף ומאגיה שחורה (שלושה עשר אנשים במספר) הואשמו כתוצאה ממתח וכעס ששררו בעיירה כתוצאה מאסונות רבים שפקדו אותה. אנשי העיירה תלו את האסונות שפקדו אותם (כגון פשיטות אינדיאנים, הרס יבול כתוצאה ממזג אוויר, מחלות וכו') בזעמו של האל שהתעורר בו על ידי עיסוק בכישוף, דבר שהיה אסור בנצרות. אנשי העיירה חיפשו שעיר לעזאזל שיוכלו להאשים אותו באסונות הללו ומצאו את האנשים הללו כאשמים. חלקם אף היו במעמד חברתי גבוה בעיירה, ביניהם אף כומר הכפר לשעבר, ג'ורג' ברוז.
תאוריות רפואיות הנוגעות למאפייני המחלות

הגורמים לסימפטומים ולייסורים שדיווחו עליהם הילדות החולות ממשיכים להוות עניין למחקר.
תאוריות רפואיות ופסיכולוגיות שונות הנוגעות לסימפטומים שדווחו נבדקו על ידי חוקרים, כולל היסטריה נפשית בתגובה להתקפות האינדיאנים, עוויתות הנובעות מהרעלת ארגוטיזם כתוצאה מאכילת פטריות ארגוט או מזון הנגוע בהן, העשויה להיגרם על ידי אכילת לחם שיפון ודגנים נוספים, ולהוביל לתסמינים נפשיים שונים המקבילים לתסמיני השפעת סם ה-LSD (המופק אף הוא מפטריות הארגוט) כדוגמת פסיכוזה, מאניה, והזיות. הוצעה גם האפשרות שמדובר בתסמינים של דלקת המוח, או בתופעה בשם שיתוק שינה כהסבר להתקפות הליליות שנטען שהתרחשו על ידי חלק מהמאשימות. חלק מההיסטוריונים המודרניים נוטים להתמקד פחות בהסברים ביולוגיים, ומעדיפים לחקור מניעים כמו קינאה, מצג שווא ומירמה של הילדות המתלוננות, ורצון בקבלת תשומת לב כהסברים להתנהגות.
ציד המכשפות בסיילם בתרבות

המחזה המוכר מאת ארתור מילר "ציד המכשפות" הנכתב ב-1953 ועוסק במשפט המכשפות בסיילם.
בסרט חיות הפלא והיכן למצוא אותן מופיעה "אגודת סיילם החדשה" המתריעה מפני קוסמים.
הסרט לזמן את הרוע מסקר את פעילותם של בני הזוג אד ולוריין וורן שהיו ידועים בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים, כמגרשי שדים ורוחות וחוקרי תופעות על-טבעיות. הסרט מתמקד במקרה הכי גרוע שהם עסקו בו, והסרט מלווה בתמונות מקוריות של בני הזוג מהמקרה. במקרה זה הם התמודדו עם רוחה של אישה בשם בת-שבע שהייתה תלמידה של מארי טאון אסתי - אישה שהואשמה במשפטי סיילם בעיסוק בכישוף והוצאה להורג.
הספר "אני טיטובה, מכשפה שחורה" מאת מאריז קונדה, מתמקד בשפחה, שהייתה המואשמת הראשונה במעשי הכישוף בסיילם.
הסרט הוקוס פוקוס מגולל את סיפורן של שלוש אחיות מכשפות מהעיירה סיילם, שהוצאו להורג בשנת 1693 במהלך ציד מכשפות וחוזרות לחיים בשנת 1993.
בסדרת הטלוויזה "וונדה ויז'ן" של אולפני מארוול, בפרק 8 עונה 1, הוזכרה השנה 1693 בעיר סיילם, בה רואים את המכשפה "אגת'ה הרקנס" מואשמת בביצוע לקוי של תפקידה כמכשפה ע״י קבוצת מכשפות אחרות, ביניהן אמה. בפרק 9 של הסדרה מתגלה ששמה של אחת מדמויות המשנה, דוטי ג׳ונס (Dottie Jones) הוא למעשה שרה פרוקטור (Sarah Proctor) - הומאז׳ לאישה אמיתית באותו שם אשר הואשמה כמכשפה בסיילם והוצאה להורג באותה תקופה.
בסדרה "הרפתקאותיה המצמררות של סברינה" של נטפליקס, בחלק 1 פרק 10, גברת וורדוול מקריבה קרבן אדם כדי לשחרר את 13 מכשפות גרינדייל שנתלו. לאחר מכן, דודותיה של סברינה מספרות לה בקצרה על משפטי סיילם ועל איך מסדר כנסיית הלילה עמדו מנגד והעדיפו לשלוח אותן כשעיר לעזאזל בכדי לשכך את הסערה סביב עניין המכשפות.
אירועי משחק מחשב "Murdered: Soul Suspect" מתרחשים בסיילם ונותנים גרסה חלופית של אירועי המשפט לצד אירועים שמתרחשים בזמנינו.
מוזיאון בעיירה סיילם

בשנים האחרונות פועל בעיירה סיילם מוזיאון המוקדש כולו לאירועי ציד המכשפות שתוארו כאן. המוזיאון מתאר בדרך של מצגת הנמשכת כשלושים דקות את האירועים שהתרחשו בכפר. לצד המצגת על האירועים יש תצוגה קטנה המוקדשת להתייחסות התרבותית למכשפות. מפעילי המוזיאון מנסים להעביר מסר בדבר הצורך להיזהר מפני אמונות טפלות, המביאות לציד של שעיר לעזאזל, המשלם מחיר לא מוצדק על אמונות תפלות.
ראו גם

ציד המכשפות (מחזה)
משפטי המכשפות של איי התעלה
משפטי הכישוף בבמברג
איסורי כישוף ביהדות
הוצאה להורג
מכשפות סמלסברי
פטיש המכשפה
ציד מכשפות
מכשפה
פרידריך שפה
עינויים
נשיקת הבושה
הערות שוליים

↑  Salem Trials
↑  Ann Putnam's Confession, Ann Putnam's Confession, ‏1706
↑  יוסף ג'קסון, סאלם: העיר שמתפרנסת מציד מכשפות, באתר ynet, 27 באוקטובר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5180969  BnF: cb120828374 (data)  SUDOC: 029140676 
בליתוגרפיה זו מאת ג'וזף א' בייקר, שנעשתה במלאת 200 שנה לציד המכשפות, מתוארת אחת העומדות למשפט כשהיא מבתקת את אזיקי ידה בסיוע כוח על-טבעי המיוצג כברק החודר אל אולם בית המשפט אל מול עיני הנאספים המבועתים.
הכומר בורוז מוצא להורג
מתנה משמיים (2003)

| --- | --- |

 בימוי:  דובר קוסאשווילי
 הופק בידי:  מרק רוזנבאום
 תסריט:  דובר קוסאשווילי
 עריכה:  יעל פרלוב
 שחקנים ראשיים:  יובל סגל  רמי הויברגר  מוני מושונוב
 מוזיקה:  יוסף ברדנשווילי
 מדינה:  צרפת, ישראל 
 חברה מפיצה:  קרן הקולנוע הישראלי   טרנספקס הפקות   קשת
 הקרנת בכורה:  18 בדצמבר 2003
 משך הקרנה:  108 דקות
 שפת הסרט:  עברית, גאורגית יהודית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט דרמה 
 תקציב:  ₪8,500,000
 פרסים:  מועמד לאחד עשר פרסי אופיר
 דף הסרט ב־IMDb
 
הגברים שחקני הסרט
מתנה משמיים הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של דובר קוסאשווילי, שיצא לאקרנים בשנת 2003.
עלילה

העלילה עוקבת אחר חמישה קרובי משפחה, סבלים גאורגים, אשר מתכננים לבצע שוד יהלומים, אך נתקלים בקשיים עקב חיכוכים ובעיקר יצריהם המיניים עם נשות המשפחה. מנהיג השוד, בחו (רמי הויברגר), בוגד בקביעות באשתו העקרה ננולי (אנלי הרפז) בטענה שהוא עושה זאת כדי להביא ילדים; אחיו, ואז'ה (יובל סגל), מאוהב במרגו (רונית יודקביץ'), אמה של ארוסתו, קטו (בקי גריפין), אותה הוא מאלץ להנשא לו כדי להתקרב אל מרגו; גיסם של השניים, אוטרי (ליאור אשכנזי), נשאר לבדו אחרי שאשתו, ציאלה (אורית שר) עוזבת אותו עם שתי בנותיהן אחרי שאוטרי מכה אותה, בעוד אבי המשפחה גאורגי (מוני מושונוב) צריך להתמודד עם בתו הקטנה מריתה (רותם זיסמן) שמאוהבת בבחור שאינו גאורגי, וגם להשליט סדר במבצע ובמשפחה; פונצ'יקה (מנשה נוי) סובל מבעיות כספיות קשות בעקבות הימורים; וג'מאלי (דובר קוסאשווילי), אשר מאמין כי חלקו בשוד יגדל אם יביא לבחו כמה שיותר בחורות.
הסרט זכה להצלחה, תוך שבועיים צפו בו 60,000 איש בבתי הקלונוע, ולביקורות מעורבות. אופיו המיני הבוטה עורר מחלוקת בקרב חלק מהצופים והמפיצים. בשנת 2006 שודר לראשונה בטלוויזיה בערוץ 2, במסגרת נותנת החסות והמפיצה, הזכיינית "קשת", כשכמעט כל סצנות המין צונזרו או נחתכו מהסרט. עצם שידור הסרט במסגרת הזכיינית עורר תרעומת רבה. הסרט שודר במלוא אורכו בעיקר ברשת הלוויון YES.
שחקנים

| שחקן | תפקיד |
| --- | --- |
יובל סגל: וז'ה
רמי הויברגר: בחו
מוני מושונוב: גאורגי
ליאור אשכנזי: אוטרי
דובר קוסאשווילי: ג'מלי
רונית יודקביץ': מרגו
מנשה נוי: פונצ'יקה
בקי גריפין: קטו
אורית שר: ציאלה
אלון נוימן: רזו
אנסטסיה קובלנקו: פירה
רותם זיסמן: מריתה
עירית נתן בנדק: למרה, אשתו של ג'מלי
אברהם סלקטר: אברשה, אבא של ג'מלי
אנלי הרפז: ננולי, אשתו של בחו
נתן רביץ: גורמי
דביר בנדק: אבנר (הנפוח)
חני פרי: צרינה, אמא של מרגו
ניקו ניקולאי: ממוקה
אניה בוקשטיין: מרינה
זבולון מושיאשווילי: אורח בחתונה
רונית איתן: ורה, אשתו של רזו
יעל פרל: תמריקו
אתל קובינסקה: דיתה
אמיר וולף: גוצ'ה
מיכאל ורשביאק: חורטוצ'ה
חן קורן: זאזא
הערות שוליים

↑  אברהם כרמלי, זהר שביט, קולנוע בישראל, סיכום פעילות שנתית 2002–2003, המרכז למידע ולמחקרי תרבות, יולי 2006, עמ' 13
1 2  אורי קליין, דובר (גם) של עצמו, באתר הארץ, 13 ביולי 2003
↑  מרב יודילוביץ', 60 אלף צופים ב"מתנה משמיים", באתר ynet, 4 בינואר 2004
↑  ביקורות:
אורי קליין, הסגידה ליצר, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2003
שמוליק דובדבני, נגע בשמיים, באתר ynet, 21 בדצמבר 2003
↑  גואל פינטו, גם אצל קוסטוריצה יש הרבה מין, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2003
↑  ynet, "שינסו להסתדר בלי עירום", באתר ynet, 9 בפברואר 2004
↑  ניר קיפניס, ‏מין סרט שכזה, באתר גלובס, 23 בדצמבר 2009
פסיכודרמה

הפסיכודרמה (מיוונית: ψυχή נפש ו- δράμα פעולה) היא שיטת עבודה בפסיכותרפיה שמבוססת על הפעולה הדרמטית ועל משחק תפקידים.
השיטה פותחה על ידי יעקב לוי מורנו. הפסיכודרמה היא אחת משיטות הטיפול באמנויות. הפסיכודרמה משלבת תאוריות מסורתיות של פסיכותרפיה, טכניקות מתחום הפסיכולוגיה ותאוריות הנוגעות לתהליכים העושים שימוש בדרמה ומשחק.
מטרת הפסיכודרמה

הפסיכודרמה מאפשרת איתור מקורות הספונטניות תוך כדי העלאת חוויות מהעבר הקרוב והרחוק. בדיקת אלטרנטיבות שונות, על ידי חוויות מתקנות והתנסויות במצבים עתידיים אפשריים, על מנת להביא שיפור ניכר בביטחון העצמי ובהרגשת הערך האישי.
בין השאר, תורמת הפסיכודרמה לשיפור משמעותי בהגדרת הזהות האישית והמקצועית, וכן מחזקת את יכולת ההתמודדות עם בעיות בזוגיות, בעיות ביחסי הורים-ילדים (בכל גיל), משברי גיל, בגידת הגוף, שכול, אובדן, פרידות וויתורים הכרחיים.