stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב הים הצהוב
רקע

המלחמה פרצה כחצי שנה לפני הקרב בים הצהוב במתקפת פתע של משחתות יפניות שפגעו במספר ספינות רוסיות במעגן בפורט ארתור. הרוסים מינו את סטפאן מקארוב, אחד הקצינים המבטיחים ביותר בצי, לפקד על צי האוקיינוס השקט במקום אוסקר סטרק. מקרוב הגיע לפורט ארתור בתחילת מרץ, אך נהרג כעבור חודש כשאונייתו עלתה על מוקש ימי. במקומו מונה וילגלם ויטגפט למפקד הצי.
המעגן העיקרי של הצי הרוסי בזירה היה בפורט ארתור. כמו כן, שייטת חזקה נותרה בוולדיבוסטוק. עם נחיתת היפנים בקרבת פורט ארתור והטלת מצור על פורט ארתור כשבועיים לפני כן, ב-30 ביולי, המעגן כבר לא היה בטוח לספינות הרוסיות בשל איומי תותחי המצור היפניים שיכלו לפגוע בספינות בעודן עוגנות בנמל. כתוצאה מכך, ביקשו הרוסים להעתיק את מיקום האוניות לוולדיבוסטוק ולחבור לשייטת הסיירות שהייתה מוצבת שם. היפנים ביקשו למנוע את יציאת השייטת הרוסית והטילו הסגר ימי על פורט ארתור.
בנוסף לצורך להעתיק את השייטת למעגן בטוח יותר, דרש המשנה למלך, אלכסייב, מוויטגפט פעילות התקפית ימית נמרצת יותר כדי לפגוע בקווי האספקה היפניים. פגיעה כזאת הייתה משתקת את צבא היבשה של יפן וגורמת להפסד בטוח של האחרונה במלחמה. כמו כן, ליוזמה התקפית השפעה טובה על מורל הגייסות ואפילו הצלחה מועטה הייתה מרוממת את רוח החיילים הרוסיים ומאידך מפילה חת ומורא על היפנים שחששו מאוד מהפגיעה הרוסית בקווי האספקה שעברו מאיי יפן ליבשת דרך הים הצהוב.
אחרי היסוסים רבים תוך כדי לחץ מתמיד מצד הממונים עליו כינס ויטגפט, שלא רצה להתנגש ביפנים, מספר מועצות מלחמה בניסיון למשוך זמן. לטענתו, המוצא לנמל ממוקש בכבדות וליפנים עדיפות על כוחותיו. ויטגפט עשה גיחות אחדות שהסתיימו בחזרת השייטת לנמל הבית, אך בסופו של דבר הלחצים ופגיעות ארטילריית המצור היפנית בספינות הרוסיות הכריעו את הססנותו והוא יצא לקרב, שיהיה האחרון בחייו.
מיקום הקרב ותנאיו

הקרב התרחש במימי הים הצהוב, באוקיינוס השקט. הים הצהוב גבל בפורט ארתור, נמל הבית של מרבית האוניות של צי האוקיינוס השקט של הרוסים. עומקו הממוצע הוא כ-44 מטרים. הים מתאפיין במזג אוויר קר ויבש בחורף ומזג אוויר חם ולח בקיץ. מנובמבר עד מרץ יש מונסונים צפוניים חזקים שיכולים להתפתח לסופות הרסניות.
ביום הקרב הים היה שקט, אך עם התקרבות עונת המונסונים, היו חייבים הרוסים לצאת לדרך במהירות, אחרת היו נתקעים בפורט ארתור עד בוא האביב. התרחיש הזה אכן קרה - משלא הצליחו לפרוץ בקרב הזה, נותרו ספינותיהם חסרות מעש בנמל, טרף קל לתותחי המצור היפניים.
כוחות ופיקוד > הצי הרוסי

הכוחות הרוסיים בקרב זה הורכבו מהשייטת הראשונה של הצי הרוסי הקיסרי, עליה פיקד האדמירל וילגלם ויטגפט. השייטת הרוסית כללה שש אוניות מערכה מסוג פרה-דרדנוט: צסרביץ', רטוויזן, פובדה, פרסבט, סבסטופול ופולטבה. על אוניות המערכה הגנו 4 סיירות ממוגנות: אסקולד, דיאנה, נוביק ופאלאדה ו-14 משחתות. על הצי הרוסי פיקד אדמירל משנה וילגלם ויטגפט בן 57 יליד אודסה. ויטגפט הועבר לזירת האוקיינוס השקט בשנת 1899 והיה ראש מטהו של המשנה למלך באזור. עם מותו של סטפאן מקארוב, מפקד כוחות הים הרוסיים בזירה, מונה ויטגפט במקומו וקיבל את הפיקוד על הצי הרוסי.
הצי הרוסי היה מחולק לשלוש פלגות: פלגת אוניות המערכה, פלגת הסיור שכללה שלוש סיירות ופלגה קלה שכללה את כל המשחתות וסיירת אחת.
במשך שלהי יולי ותחילת אוגוסט, בעת שחיילים יפנים סגרו על פורט ארתור ובעוד שפגזים החלו לרדת על העיר, התכתובת בין המשנה למלך יבגניי אלכסייב (מפקד פורט ארתור) וויטגפט (המחליף של סטפאן מקארוב) הפכה ליותר ויותר חריפה. אלכסייב העדיף גיחה כדי שספינות מפורט ארתור יוכלו לחבור אל שייטת ולדיבוסטוק וליצור עוצמה חזקה מספיק כדי לקרוא תיגר על היפנים בזירה.
ויטגפט חסר המעוף חש שהדרך הבטוחה ביותר לפעול באותו רגע היא להישאר במעגן, לפרק את הספינות, לתרום חלק מכוחות החימוש שלו לקרב היבשתי. דרך פעולה זהה ננקטה על ידי רוסיה במלחמת קרים נגד הממלכה המאוחדת וצרפת כ-50 שנה קודם לכן. גם אז הוטבעו הספינות הרוסיות על ידי הרוסים עצמם, התותחים הועברו על החוף והם ויתרו על כל יוזמה התקפית בים. הצעתו זכתה לגיבוי של קציני הדגל והמפקדים שלו. לדעתם הסיכונים של גיחה היו גדולים מדי בשביל לנסות. וזה למרות העדיפות המספרית של הרוסים שהיו להם 6 אוניות מערכה לעומת 4 אוניות מערכה ליפנים.
אלכסייב שעמד מול הפרה כמעט ישירה של פקודותיו פנה לסנקט פטרבורג לסמכותו של הצאר. הצאר ניקולאי השיב למשנה למלך: "אני שותף מלא לדעתך לגבי החשיבות שהשייטת תעשה גיחה זריזה מפורט ארתור ותפרוץ לוולדיבוסטוק". אלכסייב, אשר קיבל גיבוי מן הצו המלכותי, לא היה מוכן לקבל עוד את ניסיונותיו של ויטגפט להימנע מן הקרב ושלח הודעת טלגרף ב-7 באוגוסט: "אני שוב חוזר על נחישותי הבלתי מתפשרת על כך שתיקח את השייטת מחוץ לפורט ארתור. אני מזכיר לך ולכל הקצינים הרציניים את מעשה הגבורה של ורייג. כישלון השייטת להתקדם לעבר הים, מבלי להתחשב ברצון המלוכה ובפקודתי והשמדתה בנמל במקרה של נפילת המצודה ישאירו כתם בלתי נמחק על הדגל של סנט אנדרו ועל כבוד הצי, בנוסף לאחריות המשפטית הכבדה. עליך ליידע את כל האדמירלים וקציני פיקוד שלך אודות הטלגרמה הזו ולדווח על קבלתו". כאשר ניצב מול אדמירל ויטגפט צו מלכותי ואיום בתביעה משפטית, לא היה יכול להמשיך עוד בדחייה והוא החליט לצאת מן הנמל ולהפליג לוולדיבוסטוק.
כוחות ופיקוד > הצי היפני

בתחילת המלחמה היו ליפנים 6 אוניות מערכה חדשות ועוד כמה ישנות שלא ניתן היה להציב יחד עם אוניות המערכה החדשות מפאת פיגורן הטכנולוגי, אך שתיים מהן טבעו כשעלו על מוקש והצי היפני נותר בנחיתות מספרית רצינית מול השייטת הרוסית (שהיו לה 6 אוניות מערכה בזירה), במיוחד כשלרוסים עמדו אוניות מערכה נוספות שאכן יצאו לאזור מאוחר יותר. אילו השייטת הבלטית הייתה מתחברת עם השייטת שהוצבה באוקיינוס השקט, הרוסים היו זוכים ביתרון מספרי מכריע של 18 אוניות מערכה (חלקן ישנות) ועשרות סיירות מול 4 אוניות מערכה בלבד עם מספר סיירות דומה בצד היפני.
גם הצי היפני היה מחולק לפלגות. חלוקה זו הייתה קבועה ולא נקבעה רק לצורך הקרב הספציפי הזה. לפלגה הראשונה שהורכבה מ-4 אוניות מערכה חדשות צירפו היפנים צירפו היפנים 2 סיירות משוריינות כדי להשוות את המספר לזה שהיה בידי הרוסים, אך היה זה פתרון חלקי בלבד. בנוסף לפלגה זו, השתתפו בקרב כתריסר פלגות נוספות, רובן של אוניות קלות.
לכן, ביקש האדמירל היפני, היהאצ'ירו טוגו, למנוע בכל מחיר את לפריצת השייטת הרוסית מהנמל ומיקם את אוניותיו בהתאם. כך, יכול היה להשאיר את השייטת הרוסית בנמל - טרף קל לתותחי המצור של גנרל אויאמה. אף שהנמל הסיבירי היה פחות מוגן מאשר פורט ארתור ולא היה לו פחם עבור הספינות, אולם זה היה עדיף על הנמל הנצור במנצ'וריה והיה מאפשר לרוסים לשמור את אוניותיהם עד בוא התגבורת מהים הבלטי.
בקרב עצמו השתתפו 5 אוניות מערכה: מיקאסה, אסאהי, פוג'י ושיקישימה (שיניין הישנה שלא הוצבה בפלגת אוניות המערכה). כמו כן, השתתפו בקרב 4 סיירות משוריינות: קסוגה ונישין (שתיהן צורפו לפלגת אוניות המערכה), יקומו ואסמה. כמו כן, השתתפו בקרב עוד 10 סיירות מוגנות, 19 משחתות ו-20 ספינות טורפדו.
מהלך הקרב > שלב ראשון

בבוקרו של 10 אוגוסט 1904 יצא הצי הרוסי ממעגנו בכיוון לוולדיבוסטוק. ספינות הסיור היפניות שעקבו בדריכות אחרי כל תנועה של הצי הרוסי דיווחו מיד לטוגו על יציאת הרוסים. הוא ציפה לניסיון פריצה שכזה ומיקם את ספינותיו בהתאם. הוא המתין לאוניותיו של ויטגפט בים הפתוח והחל בתמרון שאמור היה להביא יתרון טקטי חשוב ליפנים. עיקרו של התמרון היה הניסיון להביא את מרבית תותחיו לעבר האונייה הראשונה בשדרה הרוסית, בזמן שהחרטום של האוניות הרוסיות היו מופנות כלפי אוניותיו. במצב זה, הרוסים לא יכלו להשתמש בחלק ניכר מהתותחים שלהם כי גופי האוניות יפריעו לצידוד התותחים.
האוניות היפניות התגלו בסמוך לשעה 11 וחצי בצהריים והירי נפתח כשעה לאחר מכן ממרחק של 12 - 13 ק"מ. האוניות הרוסיות התקדמות בשדרה עורפית והיפנים, שספינותיהם היו מהירות יותר הצליחו להגיע לראש השדרה הרוסית וריכזו את האש על האונייה צסרביץ', אוניית הדגל הרוסית, שהייתה הראשונה בשדרה. טוגו ניסה להחזיר את האוניות הרוסיות לנמל, כמו שקרה בגיחתם הקודמת שנעשתה כשבועיים וחצי לפני כן. הפעם הרוסים לא נסוגו והשיבו אש מתותחיהם.
לאחר זמן מה תצפיתני צסרביץ' זיהו מוקשים ימיים, שהוטלו ככל הנראה על ידי המשחתות היפניות במטרה להגביל את כושר התמרון של הרוסים. השדרה הרוסית שינתה מספר פעמים את נתיבה כדי להימנע מפגיעת מוקשים. היפנים רדפו אחריהם ושוב פתחו באש, אך לא השיגו הרבה. בסופו של דבר, בסמוך ל-1 וחצי בצהריים, הצליחו הרוסים לפתוח פער קטן, אך טוגו הדביקם תוך רבע שעה, אך הרוסים חמקו שוב ובשעה 2 וחצי הסתיים השלב הראשון של הקרב.
הפגיעות בשלב זה היו קלות: אוניות המערכה הרוסיות צסרביץ' ופולטבה ספגו כמה פגיעות ומהצד השני פגעו הפגזים הרוסיים באוניית המערכה מיקסה ובסיירת המשוריינת נישין. הפגיעות היו קלות והאוניות הפגועות היו כשירות להמשך הלחימה.
מהלך הקרב > החזרה לפורט ארתור

עם התקרבות החשיכה וגם בגלל התמעטות התחמושת לתותחיו, החליט טוגו שלא להסתכן בקרב לילי עם הצי הרוסי, שמרבית ספינותיו הכבדות נותרו כשירות ללחימה. מיקאסה כבר נפגעה יותר מ-20 פעמים ושלוש ספינות הקרב האחרות שלו גם נפגעו גם כן. במקום זאת, הוא צווה על המשחתות וסירות הטורפדו לצאת בתקיפה לילית על הצי הרוסי בניסיון להטביע את הספינות הרוסיות בהתקפת טורפדו. הרוסים הדפו מתקפה זו עם מעט נפגעים.
שעתיים מאוחר יותר חזר חלק הארי של הצי הרוסי לחוף המבטחים של פורט ארתור. צסרביץ' הפגועה ושלוש המשחתות המלוות הפליגו לצינגטאו (כיום צ'ינגדאו) שהייתה תחת שליטה גרמנית בזמנו. האוניות עוכבו על ידי הגרמנים ונאלצו להישאר בנמל עד סוף המלחמה. הסיירת אסקולד ומשחתת נוספת הפליגו לשאנגחאי ונעצרו על ידי הרשויות הסיניות, בצורה דומה. הסיירת דיאנה ברחה לסייגון, שם נעצרה על ידי הצרפתים. רק הסיירת הקטנה נוביק הפליגה מזרחה סביב איי הבית היפניים בניסיון להגיע לוולדיווסטוק. אולם, ב-20 באוגוסט 1904, סיירות יפניות הדביקוה ואילצוה לעלות ליבשה בסחלין, שם נהרסה על ידי אנשי צוותה.
תוצאות הקרב

חזרתה של השייטת לנמל גזרה את דינה. אחת אחרי השנייה טבעו האוניות הרוסיות מפגיעות תותחי המצור היפניים. עד שהגיעה התגבורת מהים הבלטי באביב 1905 לא נותרו ספינות שמישות שניתן היה לתגבר בהן את הכוח הרוסי החדש שהגיע לזירה. במועצת המלחמה שהתכנסה לאחר הקרב מיהרו הרוסים לקבוע שאין סיכוי לפרוץ את המצור ומוטב להם להישאר בנמל. אוחטומסקי חסר המעוף העביר חלק ניכר מתותחי אוניותיו ליבשה כפי שהרוסים ביקשו לעשות עוד לפני ניסיון הפריצה הכושל.
בקרב עצמו המלחים הרוסים נלחמו בעוז, אך הנהגתם הכושלת חרצה את גורל הקרב. הספינות היפניות ספגו פגיעות רבות, אך אף פגיעה לא הייתה חמורה דיה כדי להוציא את הספינות מכלל פעולה לזמן רב.
סך הפגיעות הרוסיות המדווחות בקרב היו 343 הרוגים ופצועים על הספינות שחזרו לפורט ארתור. יפן דווחה על 226 הרוגים ופצועים.
לקריאה נוספת

רותם קובנר, המערכה הנשכחת: מלחמת רוסיה–יפן ומורשתה, מערכות, 2005
מירון מדזיני. מפורט ארתור עד הירושימה, עלייתו ונפילתו של המיליטריזם היפני. תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006
Maritime Operations in the Russo-Japanese War, Vol. I, Julian S. Corbett.
הערות שוליים

↑  נתוני הכוחות לפי אתר החברה לחקר מלחמת רוסיה–יפן
אדמירל ויטגפט, מפקד הצי הרוסי
מיקסה, אוניית הדגל של הצי היפני
אדמירל טוגו, מפקד הצי היפני
ראזגרד

מגדל השעון בראזגרד
ראזגרד (בבולגרית: Разград) היא עיר בצפון-מזרח בולגריה, בירת מחוז ראזגרד. העיר המודרנית בנויה על חורבות העיר הרומית אבריטוס מהמאה ה-2 וממוקמת על גדות נהר באלי לום. מבין סמליה של העיר ניתן למנות את מסגד איברהים פאשה, שנבנה ב-1530, כנסיית ניקולאס הקדוש, שהוקמה ב-1860, ומגדל השעון, שנבנה ב-1864.
היסטוריה

במקום מצויים שרידי יישוב מתקופת הממלכה התראקית המתוארכים למאה ה-5 לפנה"ס. נמצאו שרידי מטבעות מתקופת מלכי מוקדון: פיליפוס השני, פיליפוס השלישי ואלכסנדר הגדול.
במאה ה-1, בתקופת הקיסר קלאודיוס, הפך האזור לפרובינציה רומית, ובעת הזו הוקמה העיר אבריטוס. ב-251 נערך בסמיכות לעיר קרב אבריטוס, אשר במהלכו הביסה קואליציה של שבטים גותיים את צבאו של הקיסר הרומי דקיוס, אשר נהרג בקרב. ב-447 נכבשה העיר על ידי ההונים. בהמשך עבר האזור לחזקת האימפריה הביזנטית, וב-586 הוחרבה העיר עד היסוד על ידי האווארים. מלאכת שיקומה והרחבתה של העיר התבצעה בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה, עת הפכה העיר למרכז מסחרי ותרבותי. אז גם החלה להופיע בכתובים בשם Hrazgrad, שהוא כנראה נגזרת שמו של אל השמש הסלאבי Hors מן התקופה הפגנית של העמים הסלאבים. ב-1388 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, שוחררה העיר על ידי כוחות צבא האימפריה הרוסית והפכה חלק מנסיכות בולגריה, שהפכה מאוחר יותר למדינת הלאום בולגריה.
כלכלת העיר

בעיר קיימים חברה לייצור תרופות גנריות, מפעלים לייצור מזון ושימורי מזון, מספר מאפיות, מפעלי בשר ומוצריו, ויקב. כמו כן קיים בה מפעל לייצור חלקי מתכת למנועים תעשייתיים, מפעל לייצור כלי עבודה לבניין ומפעל לצעצועים. ב-2008 החלו עבודות נרחבות להפיכתו של הבסיס הצבאי, הממוקם בפאתי העיר, למתחם תעשייה ועסקים.
אקלים

בעיר שורר אקלים ממוזג יבשתי, כאשר טמפרטורות הקיצון המרביות נעות בין 39oc מעלות בקיץ ועד מינוס 26oc בחורף. רמת הדנובה חשופה לרוחות צפון מזרחיות ללא כל השפעה ממתנת של אקלים ים תיכוני, מכיוון הים השחור ולכן הקייצים חמים מאוד והחורפים קרים, כאשר עונות המעבר קצרות יחסית.
תחבורה

העיר שוכנת 60 ק"מ מהעיר רוסה, 130 ק"מ מוארנה, ו-55 ק"מ מהעיר שומן. בשטח הרשות המקומית אין כבישים מהירים, אך מסילת הברזל בין סופיה לווארנה עוברת בסמוך לה, והתחנה המרכזית ממוקמת כ-5 ק"מ מחוץ לעיר. כמו כן ישנם מספר קווי אוטובוס הפעילים בשטח הרשות. שדה התעופה ונמל הים הקרובים מצויים בווארנה ונמל הנהר הקרוב הממוקם על גדות נהר הדנובה נמצא בעיר רוסה.
הקהילה היהודית

בעיר ראזגרד מתועדת קהילה יהודית מאורגנת רק מסוף המאה ה-19. לעיר הגיעו פליטים יהודים שנמלטו מחמת הקרבות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית. בראשית המאה ה-20 גדלה הקהילה לכדי 200 נפשות. מספר מצומצם של בני הקהילה שירתו בצבא הבולגרי במלחמות הבלקן (הראשונה והשנייה) ובמלחמת העולם הראשונה. בתום מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-300 יהודים, רובם ככולם עלו למדינת ישראל בין השנים 1947-1949. בראשית המאה ה-21 לא התגוררו יהודים בעיר.
ערים תאומות

רוסיה אוריול, רוסיה (מ־1968)
צרפת שאלון אן שאמפיין, צרפת (מ־1975)
בריטניה ארמאג', בריטניה (מ־1995)
ארצות הברית בראנסוויק, אוהיו, ארצות הברית (מ־1998)
טורקיה אבצ'ילאר, איסטנבול, טורקיה (מ־2000)
הרפובליקה העממית של סין יאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין (מ־2000)
גרמניה ויטנברג, גרמניה (מ־2001)
הולנד אסן, הולנד (מ־2006)
הערות שוליים

↑  לשכת המסחר והתעשייה, ראזגרד, בולגריה, אפריל 2008
↑  אלברט רומנו, יהדות בולגריה, הוצאת אנציקלופדיה של גלויות, ירושלים, 1967
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552606205171  BnF: cb12074562s (data)  GND: 4343852-0  LCCN: n80079556  NKC: ge1144664  SUDOC: 029035414  TDVİA: hezargrad  VIAF: 152441965   WorldCat (עם VIAF): 152441965
קרב וולטורנו

קרב וולטורנו (באיטלקית: La battaglia del Volturno) מתייחס לסדרה של עימותים צבאיים בין מתנדביו של ג'וזפה גריבלדי לכוחות ממלכת שתי הסיציליות, שהתרחשו סביב נהר וולטורנו, בין הערים קפואה וקסרטה בצפון קמפניה, בספטמבר ובאוקטובר 1860. הקרב העיקרי התרחש ב-1 באוקטובר 1860 בין 30,000 גריבלדינים (רובם סיציליאנים שערקו, כולל מקלבריה) לבין 25,000 חיילי בית בורבון (נפוליטנים).
רקע

לוחמי מסע האלף של גריבלדי כבשו את סיציליה וכן חלק גדול מדרום איטליה בסערה, ונכנסו לנאפולי ב-7 בספטמבר בעת שהמלך פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות, נס וניסה למצוא מקלט במבצר החזק של גאטה, באמצע הדרך בין רומא לנאפולי. בינתיים התארגן מחדש הצבא הנפוליטני בקפואה, תחת המרשל ג'וסואה ריטוצ'י. ההתכתשויות הראשונות עם מתנדביו של גריבלדי התרחשו ב-26 וב-29 בספטמבר.
ב-30 בספטמבר חצה חיל נפוליטני את נהר וולטורנו בטריפליסקו, כשהוא צועד לעבר סנטה מריה א-וולונו, אך נעצר על ידי שתי חטיבות של גריבלדי. למחרת החליט ריטוצ'י על התקפה חזיתית עם שתי דיוויזיות נגד הכח המרכזי של גריבלדי, שכבש והחזיק בקו מסנט'אנג'לו בפורמיס וסנטה מריה א-ויקו. על פי תוכניתו של ריטוצ'י, לאחר שיביס את האויב, אמור היה להגיע לקסרטה ולאחר מכן לנאפולי עצמה.
גריבלדי רצה לחצות את הוולטורנו, לעכב את הצבא הנפוליטני בקאפואה, ולמנוע מהמלך פרנצ'סקו השני להגיע לגאטה. הצבא הנפוליטני ניסה לאגף את כוחותיו של גריבלדי בין הכוחות בקאפואה, לבין אלה של יחידותיהם של מכל ורויה בדוג'נטה.
הקרב

ב-1 באוקטובר, לפני 6 בבוקר, תקף הגנרל הנפוליטני אנפאן דה ריברה את ג'אקומו מדיצ'י בסנטאנג'לו, מפקדי היחידות הנפוליטניות טבאקי ורוג'רי תקפו את מילביז ומתנדביו בסנטה מריה, ומכל, בראש חיילים שווייצרים ובווארים, התקדם לעבר נינו ביקסיו במדאלוני. גריבלדי שלח תגבורת למילביז ולמדיצ'י. בשעה 14:00, פתחו השניים במתקפת נגד, ודחקו את הנפוליטנים לעבר קפואה. בהמשך, אחר הצהריים, נסוג גם מכל עם שרידי צבאו.
השלכות

לדברי שנייד, "גריבלדי ניצח בדוחק בקרב וולטורנו. צבא הדרום הציב את קפואה במצור, והכוחות הפיימונטים צעדו אל גאטה, שם מצא המלך הנפוליטני לשעבר מקלט".
כמות הנפגעים בקרב מתנדבי גריבלדי הייתה גבוהה: 306 הרוגים ו-1,327 פצועים, אך הכוחות הנפוליטניים איבדו כמעט 1,000 הרוגים ופצועים ומעל 2,000 נפלו בשבי. צבא בורבון לא הצליח לנצל את ניצחונו כדי לכבוש את קאסרטה. שני הצבאות גילו אומץ, פרט אולי למשמר המלכותי ולכוחותיו של רואיז דה בלסטרוס, שהיו הגורם הגדול ביותר לתבוסה.
גריבלדי נאלץ לבקש תגבורת חיילים מהצבא המלכותי של סרדיניה. אולם בעוד פרנצ'סקו השני רצה לאלץ את כוחות גריבלדי לתקוף שוב, הגנרלים שלו המליצו לארגן מחדש את הכוחות. כך הוא עזב את קפואה לגאטה, ולא היה מסוגל לכבוש מחדש את כסאו. עד מהרה הגיעה תגבורת פיימונטה, הביסה את הכוחות המלכותיים בגאטה, וגרמה למלך לעזוב לאחר מצור ארוך.
ראו גם

ריסורגימנטו
המצור על גאטה (1860)
הערות שוליים

1 2 3  Schneid, Frederick (2012). The Second War of Italian Unification 1859-61. Oxford: Osprey Publishing. pp. 67–70. ISBN 9781849087872.
↑  From Spanish Wikipedia
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007546191405171  BnF: cb133197383 (data)  LCCN: sh85144329 
סצנה מהקרב
קרחון לבקו

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  72°25′00″S 96°02′00″W﻿ / ﻿72.4167°S 96.0333°W﻿ / -72.4167; -96.0333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון לבקו(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון לבקו
 
קרחון לבקו (באנגלית: Levko Glacier) הוא קרחון בצידו המזרחי של האי ת'רסטון בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם מפסגת פאליד (Pallid Crest), לקצה המזרחי של האי, ונשפך אל מפרץ שרף, בין חצי האי טיירני ומצוק סימפסון.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של ג'י. לבקו (G. Levko), שהיה צלם בקבוצת הספינות המזרחית (the Eastern Group) של צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה.
לבקו צילם את תצלמי האוויר של האי ת'רסטון והחופים הסמוכים לו ב-1946 – 1947.
קרליס הונס

| --- | --- |

 לידה:  13 בנובמבר 1831 Madliena, לטביה 
 פטירה:  28 בינואר 1877 (בגיל 45) דאבוס, שווייץ 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  מדליית זהב גדולה של האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1861) 
 
קרליס הונס (בגרמנית: Kārlis Hūns, ברוסית: Карл Гун; ‏  13 בנובמבר 1831 - 28 בינואר 1877) היה צייר היסטוריה, ז'אנר ונוף בלטי-גרמני.
ביוגרפיה

אביו היה מורה ונגן עוגב בבית ספר דתי  והוא קיבל את השכלתו הכללית בבית הספר הלותרני בריגה. ב-1850 הוא נסע לסנט פטרסבורג כדי ללמוד שרטוט וליטוגרפיה. בעודו שם, הוא החל ללמוד שיעורי ערב באקדמיה האימפריאלית לאמנויות והתקבל כסטודנט מן המניין שנתיים לאחר מכן. המדריך העיקרי שלו היה פיוטר באסין. ב-1859 האמן כבר התחרה על פרסים אמנותיים. בשנת 1861 הוא קיבל את התואר "אמן" ומדליית זהב. עד מהרה החל ליצור אייקונים בכנסיות המקומיות (בעיקר, בקתדרלה בילבוגה), כמו גם ליצור סקיצות של חיי העם מטעם החברה הגיאוגרפית הרוסית.
בשנת 1863 הוענקה לו מלגה שאפשרה לו לנסוע לגרמניה, אם כי בסופו של דבר התיישב בפריז והציג בסלון בשנת 1868. עם שובו לסנט פטרסבורג בשנת 1872, הוא זכה בתואר אקדמאי ולאחר מכן הועלה לתפקיד פרופסור. במהלך השנים הבאות, הוא סיים את עבודתו שהתחילה בפריז והתמקד בציורים בעלי אופי דתי.  הוא גם היה חבר בהנודדים .
ב-1874 הוא נישא לורה מוניגטי, בתו של האדריכל איפוליט מוניגטי. לרוע המזל, באותה שנה, הוא החל לגלות תסמינים של שחפת. בעצת רופאיו, הוא חיפש אקלים עם אוויר צח ובריא יותר מסנט פטרסבורג, אך המחלה התקדמה ולאחר שחי במספר מקומות, הוא מת בשווייץ, בן ארבעים וחמש בלבד.
הערות שוליים

↑  Great Soviet Encyclopedia, General Editor: A. M. Prokhorov. 3rd edition, Moscow 1972, vol.7 "Гоголь — Дебит" Гун Карлис Фридрихович
↑  Vasily Vereshchagin, Повести. Очерки. Воспоминания (Stories, Essays, Memories), edited by E. Primech, V. A. Kosheleva and A. B. Chernova, Moscow 1990
↑  Dombrovskis, Jānis (1925). Latvju Māksla: Glezniecības, grafikas, tēlniecības un lietišķās mākslas attīstības vēsturisks apskats (1 ed.). Rīga, Latvija: Valters un Rapa. p. 17.
↑  Karlis Jekabs Vilhelms Huns - National Romantic - Late 19th Century - 19th Century - Russian Artists - Biographies - - RusArtNet.com, web.archive.org, ‏2017-10-24
↑  New Collegiate Dictionary, General editor K. K. Arsenyev, Saint Petersburg, Brockhaus and Efron, 1913, Vol.XV "Гривна — Десмургiя"
↑  Vladimir Victorovich Chuyko, "Karl Huhn" in the Brockhaus and Efron Encyclopedic Dictionary, edited by I. E. Andryevsky, K. K. Arsenyev and F. F. Petrushevsky, Saint Petersburg, 1893,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810585489805606  BnF: cb14964583c (data)  GND: 103615856X  ISNI: 0000 0003 9900 5647  LCCN: nr2004030182  LNB: 000134169  RKD: 40401  RSL: 000109506  SIKART: 4029159  ULAN: 500120750  VIAF: 12259398   WorldCat (עם VIAF): 12259398
קרב וגראם

קרב וגראם (בגרמנית: Wagram), שבסמוך לווינה, נערך בין הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון, לבין הצבא האוסטרי, בפיקודו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ב-5 וב-6 ביולי 1809. קרב זה נערך בהשתתפות כ-300,000 חיילים משני הצדדים, ולפיכך, היה הקרב הגדול ביותר אשר נערך באירופה, וקרוב לוודאי, גם בעולם כולו, עד לאותה העת. הקרב הסתיים בניצחון צרפתי, תוך אבדות קשות לשני הצדדים.
ההפסד האוסטרי בקרב הביא להתפוררות הקואליציה החמישית, אשר התארגנה במטרה לעצור את הקיסר הצרפתי.
רקע

עקב הסתבכותה של צרפת במלחמת חצי האי, נאלץ נפוליאון להוציא מספר ניכר של חיילים ממרכז אירופה. האימפריה האוסטרית חשה כי ביכולתה לנצל את ההזדמנות לחדש את השפעתה בגרמניה. תחושה זו גברה כתוצאה מרפורמה שנערכה בצבא האוסטרי במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-19. כך, ב-9 באפריל 1809, פלש הצבא האוסטרי לבוואריה, אשר הייתה בעלת ברית של צרפת. נפוליאון פנה כנגד הכוחות האוסטריים, הביסם, וב-13 במאי 1809, נכנס לווינה. עם זאת, הארכידוכס קרל, המפקד האוסטרי, הצליח לשמור על חלק ניכר מצבאו, ואף הכה את הצרפתים בקרב אספרן-אסלינג, שנערך ב-21 וב-22 לחודש. בכל זאת, לא הייתה זו מכה מכריעה, שכן ספג אותה חלק קטן יחסית מן הצבא הצרפתי. זה האחרון התבסס היטב באי לובאו (Lobau, כיום מצפון לכביש שבין העיר וינה לנמל התעופה הבינלאומי וינה-שווכאט, שממזרח לה), המחלק את הדנובה לתעלות, והנמצא סמוך לאתר קרב אספרן-אסלינג. החל מתחילת יולי הצרפתים החלו לחצות את הדנובה מלובאו צפונה, תחילה בכוח קטן שנועד לאבטח ראש גשר בגדה הצפונית. בהמשך, עד 4 ביולי, הצרפתים הצליחו להעמיד בגדה הצפונית של הנהר צבא הדומה בגודלו, בקירוב, לזה שהעמידו האוסטרים. האוסטרים, מצדם, תכננו להניח לצרפתים לחצות, תוך שמשמרות קדמיים אוסטריים משבשים את מערכיהם, וגורמים לאבדות.
השטח

האזור שבין האי לובאו, הנמצא ק"מ אחדים מזרחה לווינה, לבין ואגרם, הנמצא כ-10 ק"מ מצפונו, מכונה מרכפלד (Marchfeld). זהו מישור רחב ידיים, מעובד בחלקו הגדול, שהוא חלק מאגן ההיקוות של נהר המורווה (בגרמנית: מרך, March), ואשר זירת הקרבות מהווה רק חלק קטן ביותר ממנו. העיירה וגראם, בה בחר הארכידוכס לעמוד איתן, נמצאת על מישור הגבוה מסביבתו, ומאחורי עיקול בנהר רוסבך (Russbach).
הכוחות המשתתפים, ההכנות והתוכניות

הצבא הצרפתי מנה כ-154,000 חיילים צרפתים, גרמנים ואיטלקים, ורובם הגדול של אלה חצו את הדנובה לקראת הקרב. הצרפתים נעזרו ב-617 תותחים. מול כוח זה, האוסטרים העמידו בסך הכול כ-158,000 חיילים ו-414 תותחים. הכוח האוסטרי העיקרי נערך בקו חזית שאורכו כ-23 ק"מ, ווגראם במרכזו. כוח אחר, קטן יותר, הכולל כ-30,000 חיילים, בפיקודו של הארכידוכס יוהאן, אחיו של קרל, התרכז בביזמברג (Bisamberg), מעט צפונה מערבה לווינה. כל אחד מאותם כוחות ניצב כך שיכול היה, בהתרעה קצרה, לתקוף את אגפו של הצבא הצרפתי, אם זה האחרון יתקוף את האחר.
נפוליאון ניסה, והצליח במידה רבה, "לשכנע" את הארכידוכס קרל, כי יחזור על המהלך שנקט בקרב אספרן-אסלינג, ויחצה את הדנובה בחלקו המערבי של האי לובאו. לשם כך שיגר כוחות צבא כך שייערכו בהתאם, לכאורה. בפועל, נפוליאון התכוון לחצות מזרחה משם, וערך, גם כלקח מכישלון הקרב הקודם, הכנות קפדניות לשם כך. כן תכנן נפוליאון להכות בכוח האוסטרי העיקרי עוד בטרם יבוא לעזרתו הכוח המשני, המערבי יותר.
הקרב

ב-5 ביולי בערב, הנחיתו הצרפתים התקפה חפוזה על המערך האוסטרי העיקרי, אשר בשל אורכו היה דליל יחסית, אך, לאחר הצלחות ראשוניות, נהדפו. למחרת, ב-6 לחודש, בבוקר, תקף הגוף העיקרי של הצבא האוסטרי, במטרה לערוך איגוף כפול של הצרפתים, ולנתקם מן הגשרים שעל הדנובה. באגף הצרפתי השמאלי, כמעט שהדבר עלה בידי האוסטרים, אלא שנפוליאון שיגר לאגף זה התקפת פרשים, וזו, וכן הפגזה ארטילרית כבדה מאוד, הצליחו לסייע לצבא הצרפתי לעמוד בפרץ, עד שהגיעה תגבורת. באגף הימני ההתקפה האוסטרית נהדפה בשלב מוקדם. כעת, כאשר נטו כפות המאזניים לצד הצרפתי, חידשו הצרפתים את התקפתם, זו הפעם בהצלחה. כיוון שכך, ערכו הצרפתים הסתערות סופית, וחדרו את מרכז המערך האוסטרי. אחר הצהריים הגיע לגזרה הכוח האוסטרי המשני, של הארכידוכס יוהאן, אלא שבשלב זה נמצא כבר עיקר המערך האוסטרי בנסיגה, והכוח שבפיקודו של יוהאן נהדף מן הזירה בקלות יחסית. הנסיגה האוסטרית הייתה מסודרת בהתחשב בנסיבות, וניסיונות רדיפה צרפתיים לא הצליחו לפורר את הצבא האוסטרי הנסוג.
אחרית דבר

קרב וגראם היה, קרוב לוודאי, הקרב הגדול ביותר שנערך עד אז באירופה, ואולי בעולם. מספר האבידות בקרב זה היה גדול בצורה יוצאת דופן, כ-80,000 הרוגים, מעט יותר ממחציתם אוסטרים. מספר גבוה זה נבע בעיקר מריכוז אדיר של יותר מ-1,000 תותחים, אשר ירו במצטבר כ-180,000 פגזים, וזאת בעוד שני צבאות ענקיים, שמנו יחדיו כ-300,000 חיילים, מרוכזים על שטח קטן, יחסית.
הצבא האוסטרי נסוג לבוהמיה, שם השיגו הצבא הצרפתי, וניצח אותו שנית בקרב צניים (בגרמנית: Znaim, בצ'כית: זנוימו, Znoijmo), אשר נערך ב-10 וב-11 ביולי. ביום שלאחר מכן, הארכידוכס קרל ביקש הפסקת אש, עליה חתמו שני הצדדים. זו הוציאה את אוסטריה מן המלחמה, ובישרה את סופה של הקואליציה החמישית. הסכם שנברון, שנחתם מספר שבועות אחר כך, נתן לכך גושפנקה רשמית.