עמק הפו
היסטוריה

המתיישבים הראשונים הידועים בעמק הפו היו הליגורים (שבט פרה-הינדו אירופאי). לאחר מכן התיישבו בעמק האומברים שהגיעו ממרכז איטליה. במהלך המאה השביעית לפנה"ס נכבש העמק על ידי האטרוסקים אשר הקימו בו מספר ערים, ובהן פארמה, רוונה ובולוניה. במהלך המאה החמישית לפנה"ס הגיעו אל העמק שבטים קלטים שחצו את האלפים והתיישבו ברחביו למעט באזור ונטו. בין היישובים שנוסדו על ידי הקלטים הייתה העיר ברגמו. העמק חולק בין השבטים הקלטים – הבואואי התגוררו באזור בולניה והטאוריני התגוררו באזור טורינו.
שבטים אלה תקפו את העיר רומא בשנת 390 לפנה"ס. לימים כבשו הרומאים את העמק ובשנת 196 לפנה"ס שלטו שליטה מוחלטת בכולו. הרומאים בנו ערים רבות באזור, סללו את הויה אמיליה בדרומו, ויוליוס קיסר העניק אזרחות רומית לתושבי הערים בעמק. בין השנים 286–403 שמשה מילאנו כבירת האימפריה הרומית המערבית. לאחר מכן עברה הבירה לרוונה עד נפילתה של האימפריה. שבטים גרמניים אשר חצו את האלפים כבשו את העמק, הוא נכבש על ידי אודואקר ההוני ולאחריו על ידי תאודוריק הגדול מלך האוסטרוגותים במאה החמישית.
המלחמה הגותית ומגפת יוסטיניאנוס במחצית המאה ה-6, הביאו למותם של מרבית תושבי העמק. יתר תושבי העמק ברחו להרים, ולערי העמק השוממות פלשו הלומברדים – שבט גרמאני לוחם, אשר העניק את שמו לאזור לומברדיה. הלומברדים חילקו את העמק לשתי דוכסויות – טורינו במערב ופריולי במזרח. בירתם שכנה בתחילה בוורונה אולם בהמשך הועברה לפאביה. עיר נוספת בעלת חשיבות הייתה מונצה (שעלתה בחשיבותה באותה עת על מילאנו ההרוסה). במהלך תקופת שלטונם של הלומברדים בעמק, הם קבלו על עצמם את הנצרות. בשנת 774 כבש קרל הגדול את ממלכת הלומברדים והעמק היה לחלק מהאימפריה הקרולינגית. לאחר פירוקה של האימפריה שלט באזור אוטו הראשון מסקסוניה, והעמק הפך בשנת 962 לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה. בתקופה זו החלה עלייתה של הרפובליקה של ונציה באזור ונטו, ומילאנו שבה להיות העיר החזקה בעמק הפו (אף שנבזזה ונהרסה בשנת 1162). מילאנו עמדה בראש הליגה הלומברדית והביסה את קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך ברברוסה בקרב לניאנו בשנת 1176. בשלהי ימי הביניים, עם עליית כוחה של ונציה, היא השתלטה על מרכז העמק, ומילאנו נותרה לשלוט בחלקו המערבי.
בשלהי המאה ה-15 החלו המלחמות האיטלקיות – מאבק בין צרפת וספרד על השליטה באיטליה. בתקופה זו נערכו קרבות רבים ברחבי איטליה ועמק הפו עבר מיד ליד. ונציה שמרה על נטרליות, אולם אפילו שווייץ פלשה לצפון העמק וכבשה את אזור קנטון טיצ'ינו המהווה עד היום חלק משווייץ. עם ניצחונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על פרנסואה הראשון, מלך צרפת בקרב פאביה בשנת 1525, תמו המאבקים בין שתי המעצמות, והעמק נשלט על ידי ספרד אשר הנהיגה קונטרה-רפורמציה ואסרה על הפרוטסטנטיות בעמק. במהלך מלחמת הירושה הספרדית עברה השליטה במילאנו מספרד לאוסטריה. נפוליאון בונפרטה כבש את העמק בשנת 1796, ושוב ב-1800 בקרב מרנגו, והפך את העמק לחלק מממלכת איטליה הנפוליאונית. לאחר תבוסת נפוליאון שבו האוסטרים לשלוט בעמק, אולם הפעם התנגדו תושבי העמק לשליטה זו, בעיקר בהנהגתה של שושלת סבויה מפיימונטה. בשנת 1848 החל המאבק לאיחוד איטליה ו-1858 נכבשה לומברדיה על ידי הצבא הפיידמונטזי. בשנת 1866 הצטרפה ונטו לאיטליה בעקבות תבוסת אוסטריה בידי הפרוסים. בתחילת שלטונה של איטליה בעמק סבלו תושביו מעוני רב אשר הביא להגירה המונית לארצות הברית, אולם בשלהי המאה ה-19 החל תיעוש גובר של העמק בשל שפע המים שבו וכוח האדם הזול.
העמק כמעט ולא נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה. גרמניה הנאצית עשתה שימוש רב בתעשייה הענפה שבו, והאזורים המתועשים הופצצו על ידי חילות האוויר של בעלות הברית. ב-25 באפריל 1945 פרצה באזור מרידה כנגד הכוחות הגרמנים (הנסוגים ממילא בפני בעלות הברית). מרידה זו הביאה לנסיגה מואצת של הגרמנים, והערים מילאנו וטורינו שוחררו על ידי תושביהן קודם להגעת צבאות בעלות הברית אליהן. לאחר תום מלחמת העולם פרחה התעשייה בעמק. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להשמע בעמק ובצפון איטליה בכלל דעותיה של מפלגת הליגה הצפונית (Lega Nord) הקוראת למתן אוטונומיה לעמק הפו – אותו היא מכנה בשם פדניה (Padania) – או לפרישתו המוחלטת של האזור מאיטליה.