stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור
מבנה ספרותי

הספר מסופר בגוף ראשון על ידי שתי דמויות. סיפור המסגרת מסופר על ידי אדם המכונה מ.ט. אשר פגש את גיבור הספר, האנק מורגן, וקיבל ממנו כתב יד המהווה את גוף היצירה ובו מתוארות עלילותיו של מורגן בחצר המלך ארתור.
מאחורי ההומור השופע בספר מסתתרת ביקורת נוקבת הן על אנגליה של המאה ה-19 והן על ארצות הברית של אותה תקופה.
מבחינה ספרותית ניתן לחלק את הספר לשלושה חלקים שמשקפים את התקופות השונות בחייו של טוויין בהם נכתבו:
החלק הראשון נכתב בחורף 1886-1885 והוא כולל את ארבעת הפרקים הראשונים המאופיין בכתיבה הומוריסטית.
החלק השני נכתב בקיץ 1887 וכולל 15 פרקים שעוסק בעיקר ברעיון חופש וחרות האדם.
החלק השלישי נכתב בין קיץ 1888 ועד אביב 1889 וכולל את שאר הפרקים המאופיינים במוטיבים אפוקליפטיים.
ביקורת רבה הופנתה בתקופת יציאת הספר כלפי מבנהו הספרותי בטענות שהכתיבה בו מפוזרת, העלילה רופפת, רמתו הלא-אחידה ועל ההומור כפוגע ברצינות הביקורת שבא הספר להעביר. אלברט ביגלו פיין שחיבר את הביוגרפיה של טויין אמר על ההומור כי "גורם המשיכה החשוב הזה מוכתם כמעט עד חורבן בשל בורלסקה גסה ורהבתנית אשר הורסת את האשליה מעוררת בקורא התנגדות לעיתים בדיוק באותו הרגע שבו על הסיפור למלא אותו באש קדושה של זעם צדקני נגד מעשי עוולה. 'ינקי מקונטיקט' הוא דוגמה עילאית למארק טויין במיטבו ובמרעו הספרותיים."
על האנק מורגן כתב טויין כי "הוא נעדר את העידון והחולשה שמלווים את ההשכלה הגבוהה. הוא בור מושלם. הוא מנהל של סדנת מכונות, הוא יכול לבנות מנוע קיטור או אקדח קולט, הוא יכול להקים ולנהל תחנת טלגרף ועדיין למרות כל אלו, הוא בור ועם הארץ".
הספר מעלה לדיון סוגיות כמו דמוקרטיה, ציוויליזציה כפויה ואימפריאליזם על רקע האימפריאליזם האמריקאי, הלגיטימיות של מוסד המלוכה וחירות האדם.
הספר זכה לעיבודים רבים לתיאטרון, לטלוויזיה ולקולנוע, כולל גרסת סרט מוזיקלי וגרסה בה באגס באני מגלם את תפקיד האנק מורגן.
תרגומים עבריים

תרגום ישעיהו לויט, תל אביב: תבל, 1952.
תרגום גדעון טורי, הוצאת כתר ירושלים, 282 עמודים, 1983.
תרגום יעל אכמון, אייר דניאל בירד, כולל אחרית דבר מאת נועה מנהיים, הוצאת גרף תל אביב, 367 עמודים, 2008.
הערות שוליים

↑  מתוך הפרק "מחניבעל עד קמלוט-אחרית דבר" מאת נועה מנהיים, "ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור", הוצאת גרף.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583409605171  BnF: cb14534034g (data)  GND: 4422125-3  LCCN: n94078555  SUDOC: 116002921  VIAF: 176284998   WorldCat (עם VIAF): 176284998
יחסי איחוד האמירויות הערביות – יוון

| יחסי איחוד האמירויות הערביות – יוון |
| --- | --- |
איחוד האמירויות הערביות: יוון


איחוד האמירויות הערביות: יוון
שטח (בקילומטר רבוע)
83,600: 131,957
אוכלוסייה
11,106,647: 10,020,238
תמ"ג (במיליוני דולרים)
504,173: 238,206
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,394: 23,773
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה

יחסי איחוד האמירויות הערביות–יוון (בערבית: العلاقات الإماراتية اليونانية, ביוונית: Σχέσεις Ελλάδας-Ηνωμένων Αραβικών Εμιράτων) הם היחסים הדיפלומטיים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הרפובליקה ההלנית אשר מתבטאים בשיתוף פעולה שכוננו בשנים הראשונות שלאחר עצמאותה של איחוד האמירויות הערביות. ישנן שתי קהילות של יוונים בדובאי ובאבו דאבי. היחסים של איחוד האמירויות הערביות עם יוון הם יחסים המתפתחים בתחומים שונים דוגמת היחסים הכלכליים והתרבותיים.
יחסים כלכליים

בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מאיחוד האמירויות הערביות ליוון הגיעה לסך 56.7 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה אלומיניום גולמי, מכוניות, אורז, תכשיטים ועוד. באותה שנה, שווי הסחורה שיוצאה מיוון לאיחוד האמירויות הערביות הגיעה לסך 306 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה נפט מזוקק, אלומיניום, חומרי בנייה, תרופות ועוד.
ייצוג

יוון מיוצגת באיחוד האמירויות הערביות באמצעות שגרירות באבו דאבי ובאמצעות נציגות מסחרית בדובאי.
איחוד האמירויות הערביות מיוצג באמצעות שגרירות באתונה
יצחק חרבי

| --- | --- |

דיוקן צללית של חרבי מ-1810, התיעוד היחיד שקיים לגבי מראהו.
 לידה:  1788 
 פטירה:  1828 (בגיל 40 בערך) 
 
יצחק חַרְבִּי (באנגלית: Isaac Harby;‏ 9 בנובמבר 1788 – 14 בדצמבר 1828) היה מחזאי ומחנך יהודי-אמריקאי, מחלוצי היהדות הרפורמית בארצות הברית.
לקריאה נוספת

Gary Phillip Zola, Isaac Harby of Charleston, 1788–1828: Jewish Reformer and Intellectual, University of Alabama Press, 1994.
Theodore Rosengarten, Portion of the People, Three Hundred Years of Southern Jewish Life, University of South Carolina Press, 2002. עמ' 82–84.
Michael O'Brien, Conjectures of Order: Intellectual Life and the American South, 1810–1860, Volume 2, University of North Carolina Press, 2004. עמ' 1076–1082.
Marcie Cohen Ferris, Mark I. Greenberg, Jewish Roots in Southern Soil: A New History, University Press of New England, 2006. עמ' 161–162, 185–187, 264–274.
הערות שוליים

↑  זולה, עמ' 12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262201305171  GND: 119376873  ISNI: 0000 0000 6676 5306  LCCN: n83041902  NTA: 202125491  VIAF: 35265094   WorldCat (עם VIAF): 35265094
יחסי איחוד האמירויות הערביות – טאיוואן

| יחסי איחוד האמירויות הערביות – טאיוואן |
| --- | --- |
איחוד האמירויות הערביות: טאיוואן


איחוד האמירויות הערביות: טאיוואן
שטח (בקילומטר רבוע)
83,600: 35,980
אוכלוסייה
11,106,647: 23,188,420
תמ"ג (במיליוני דולרים)
504,173: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,394: 
משטר
מונרכיה פדרלית, מונרכיה נבחרת, מונרכיה חוקתית: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי איחוד האמירויות הערביות–טאיוואן (בערבית: العلاقات الإماراتية التايوانية, בסינית: 中華民國與阿拉伯聯合大公國關係) הם היחסים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הרפובליקה הסינית. המדינות לא מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. איחוד האמירויות הערביות לא מחזיקה אף ייצוג בטאיוואן, בעוד שטאיוואן מחזיקה משרד מסחרי בדובאי.
היסטוריה

ב-2 בדצמבר 1971, טאיוואן הכירה באיחוד האמירויות הערביות, היום בו המדינה הכריזה על עצמאותה. ב-1 באפריל 1995, נשיא טאיוואן, לי טנג-הוי, ביקר באיחוד האמירויות הערביות, כחלק מסדרת ביקורים לא רשמית שערך במזרח התיכון. ב-30 בספטמבר 2005, צ'ן שואי-ביאן ביקר באיחוד האמירויות הערביות. בחודש אפריל 2012, נשיא טאיוואן מא יינג-ג'יו ביקר באפריקה, בדרכו חזרה עבר בדובאי לצרכים טכניים.
היסטוריה > המשרד בדובאי

ב-6 בדצמבר 1971, האיגוד לפיתוח סחר החוץ של הרפובליקה הסינית הקים את המשרד המסחרי בדובאי. ב-1 במאי 1971, הועלה דרג המשרד לקונסוליית הכבוד הטיוואנית באיחוד האמירויות הערביות, וב-11 ביולי 1980, הועלה דרג הקונסוליה לקונסוליה כללית במדינה. במאי 1988, שם המבנה שונה ל"משרד הרפובליקה הסינית בדובאי", ייצוג זה מהווה את אחד מהייצוגים המעטים של טאיוואן במדינות שלא מקיימות איתה יחסים דיפלומטים. ב-14 ביוני 2017, משרד החוץ של טאיוואן הצהיר כי בשל לחץ מצד הרפובליקה העממית של סין, שם המשרד יהיה "המשרד המסחרי של טאיפיי, דובאי".
יחסים כלכליים

בשנת 2017, טאיוואן ייצאה לאיחוד האמירויות הערביות סחורה בשווי 1.33 מיליארד דולר אמריקאי בעוד שאיחוד האמירויות הערביות ייצאה לטאיוואן סחורה בשווי 3.87 מיליארד דולר אמריקאי. איחוד האמירויות הערביות היא שותפת הסחר ה-19 בגדולה בעולם של טאיוואן (שותפת הייבוא ה-13 בגדולה ושותפת הייצוא ה-23 בגדולה). טאיוואן מייצאת לאיחוד האמירויות הערביות בעיקר סיבי טקסטיל, רכיבי מחשב, ציוד חשמלי, חלקי רכב ועוד. איחוד האמירויות הערביות מייצאת לטאיוואן בעיקר אלומיניום, נפט ומוצרים פטרוכימיים.
יצחק ספורטא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 באפריל 1957 (בן 67) 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה, פילוסופיה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  מרכז אדוה 
 תרומות עיקריות
 חקר אי השוויון הכלכלי וחברתי בישראל
 
יצחק (איציק) ספורטא (נולד ב-12 באפריל 1957) הוא מרצה בכיר בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת תל אביב ופעיל חברתי סוציאל-דמוקרט.
ביוגרפיה

ספורטא נולד להורים יוצאי טורקיה, גדל והתחנך בתל אביב. בוגר גימנסיה הרצליה, בעל תארים בפסיכולוגיה, פילוסופיה ולימודי עבודה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1995 השלים עבודת דוקטורט ביחסי עבודה והתנהגות ארגונית באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה. במסגרת פעילותו המחקרית, הוא עוסק בעיקר בתחומי אי שוויון כלכלי וחברתי ואף פרסם מאמרים רבים בנושא.
ספורטא הוא פעיל חברתי וחבר בוועד המנהל של מרכז אדוה לחקר השוויון בישראל ובאספה הכללית של עמותת הל"ה. ספורטא אף חבר במזכירות הקשת הדמוקרטית המזרחית מאז היווסדה ב-1996 והיה אחד מן העותרים בבג"ץ הקרקעות ב-2001. הוא הקים בשנת 2003 יחד עם יוסי דהאן, את אתר הדעות "העוקץ", אותו שניהם מנהלים. האתר בוחן מגמות חברתיות וכלכליות בישראל, ומציג ביקורת, מנקודת מבט סוציאל-דמוקרטית, על מה שנתפש על ידו כעוולות הנעשות בישראל כלפי מה שהוא מכנה "שכבות מוחלשות" וקבוצות מיעוטים. הוא חבר המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
ספורטא משמש גם כמרצה במכללה החברתית כלכלית.
בשנים 2007-2006 השתתף ספורטא כחבר פאנל בתוכנית הטלוויזיה "מועצת החכמים" בערוץ 10. בשנים האחרונות משתתף כפרשן ובעל דעה בתוכנית הטלוויזיה "לילה כלכלי" ב"ערוץ 10" ומביע את עמדתו הסוציאל-דמוקרטית בעניינים שונים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 שובץ במקום השני ברשימת "צדק".
ספורטא מתגורר בגבעתיים.
הערות שוליים

↑  עטרה גרמן, ‏ילאו הגיש את רשימת 'צדק': "לא מפלגה לאתיופים", באתר "סרוגים", 1 באוגוסט 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307020005171  VIAF: 68397134   WorldCat (עם VIAF): 68397134
ינקו טיפסרביץ'

| --- | --- |

 לידה:  22 ביוני 1984 (בן 40) בלגרד, יוגוסלביה
 מדינה:  סרביה סרביה
 מקום מגורים:  בלגרד, סרביה
 בן או בת זוג:  Biljana Tipsarević 
 מספר צאצאים:  1 
 גובה:  1.80 מטר
 יד חובטת:  ימין (חבטת גב היד בשתי ידיים)
 פעילות כמקצוען:  2002–2019 (כ־17 שנים) 
 סה"כ פרסים שצבר:  8,616,024 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  286–254 
 דירוג שיא:  8 (2 באפריל 2012)
 זכיות בטורנירים:  4
 זוגות
 מאזן קריירה:  78–100 
 דירוג שיא:  46 (25 באפריל 2011)
 זכיות בטורנירים:  1
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 0
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  שמינית גמר (2013)
 אליפות צרפת הפתוחה:  שמינית גמר (2012)
 וימבלדון:  שמינית גמר (2007,2008)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  רבע הגמר (2011,2012)
 
ינקו טיפסרביץ' (בסרבית: Јанко Типсаревић; נולד ב-22 ביוני 1984) הוא טניסאי סרבי מקצועני. בשיאו (אפריל 2012) דורג במקום השמיני בעולם בדירוג סבב ה-ATP וכיום (יוני 2016) מדורג 553 בעולם. עד לפציעתו בשנת 2014 היה טיפסרביץ' הטניסאי הסרבי השני בדירוג העולמי אחרי נובאק דיוקוביץ'. הוא הגיע ל-11 גמרים וזכה ב-4 תארים ליחידים בסבב ב-ATP ובתואר אחד בזוגות. הוא השיג שני ניצחונות על המדורג ראשון בעולם, נובאק דיוקוביץ'.
קריירת טניס

טיפסרביץ' החל לשחק בגיל 6. ב-2001 זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה לנוער, והיה מספר 2 בדירוג העולמי לצעירים. ב-2002 החל לשחק בסבב המקצועני.
בשנת 2005 נכנס לרשימת המאה מדורגים ראשונים. ב-2008 הפסיד לרוג'ר פדרר בסיבוב השלישי של אליפות אוסטרליה הפתוחה בחמש מערכות, כאשר תוצאת המערכה החמישית הייתה 10-8. באוקטובר 2009 הגיע לראשונה לגמר טורניר ATP, טורניר מוסקבה, והפסיד בגמר למיכאל יוז'ני בשלוש מערכות. באוקטובר 2011 הוא העפיל לגמר אליפות מלזיה הפתוחה בקואלה לומפור, ניצח את מרקוס בגדאטיס בשתי מערכות וזכה בתואר הראשון שלו. בהמשך החודש הוא זכה גם בקרמלין קאפ במוסקבה, לאחר שניצח בגמר את ויקטור טרוצקי בשתי מערכות. באוקטובר 2011 טיפסרביץ' העפיל לגמר אליפות סנקט פטרבורג הפתוחה והפסיד למרין צ'יליץ' בשלוש מערכות.
2012

בינואר העפיל לגמר טורניר צ'נאי והפסיד למילוש ראוניץ' בשלוש מערכות. באליפות אוסטרליה הפתוחה הפסיד בסיבוב השלישי לרישאר גאסקה מצרפת בשלוש מערכות. באליפות צרפת הפתוחה הפסיד בשמינית הגמר לניקולס אלמגרו בשלוש מערכות. בטורניר שטוטגרט העפיל לגמר, ניצח את חואן מונקו הארגנטינאי בשלוש מערכות וזכה בתוארו השלישי. בטורניר גסטאד בשווייץ העפיל לגמר, והפסיד לתומאס באלוצ'י הברזילאי בשלוש מערכות.
בווימבלדון הפסיד בסיבוב השלישי למיכאל יוז'ני מרוסיה בארבע מערכות. בטורניר הטניס באולימפיאדת לונדון הפסיד בשמינית הגמר לג'ון איסנר בשתי מערכות. בטורניר טורונטו, העפיל לחצי הגמר, והפסיד לנובאק ג'וקוביץ' בשתי מערכות. באליפות ארצות הברית הפתוחה העפיל לרבע הגמר, והפסיד לדויד פרר בחמש מערכות, לאחר שנוצח בשובר שוויון של המערכה החמישית. בטורניר בנגקוק העפיל לחצי הגמר, והפסיד לז'יל סימון מצרפת בשתי מערכות. בטורניר טוקיו הפסיד ברבע הגמר למילוש ראוניץ' בשלוש מערכות. בטורניר שאנגחאי הפסיד בשמינית הגמר לטומי האס מגרמניה בשתי מערכות.
2013

בינואר זכה בטורניר צ'נאי בהודו לאחר שניצח את רוברטו באוטיסטה מספרד בשלוש מערכות. באליפות אוסטרליה הפתוחה הפסיד בשמינית הגמר לניקולאס אלמגרו, לאחר שפרש במהלך המערכה השנייה עקב פציעה. באליפות צרפת הפתוחה הפסיד בסיבוב השלישי למיכאל יוז'ני בשלוש מערכות. בווימבלדון הפסיד בסיבוב הראשון לוויקטור טרויצקי אף הוא מסרביה. באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסיד לדוויד פרר בסיבוב הרביעי.
2014 ואילך

טיפסרביץ' לא השתתף בטורנירים ב-2014 עקב פציעה, ובמאי אותה שנה עבר ניתוח ברגלו. בשנת 2015 הוא חזר לשחק אך מיעט להשתתף בטורנירים. גם במחצית הראשונה של 2016 לא הרבה להשתתף בטורנירים ולא זכה להישגים משמעותיים. ב-2017 הוא חזר לשחק, אך החל מסוף 2017 הוא כמעט ולא שיחק עקב פציעות.
גביע דייוויס

טיפסרביץ' מייצג את נבחרתו בגביע דייוויס החל משנת 2000. תחילה ייצג את נבחרת יוגוסלביה ואחר כך את סרביה ומונטנגרו ומ-2007 את נבחרת סרביה. ב-2010 סייע לנבחרתו להעפיל לגמר ראשון, בדרך לזכייה היסטורית, לאחר שניצח בחצי הגמר את תומאש ברדיך וראדק סטפנק מצ'כיה. המאזן שלו בגביע ביחידים, 32 ניצחונות ו-13 הפסדים, ובזוגות, 7 ניצחונות מול 3 הפסדים.
בשנת 2013 סייע לנבחרתו להעפיל לגמר גביע דייוויס, לאחר שניצח במשחק המכריע בשלב חצי הגמר את ואסק פוספיסיל מנבחרת קנדה, אך עקב פציעה נבצר ממנו להשתתף בגמר הגביע.
חיים אישיים

ב-4 ביולי 2010 נישא לביליאנה סאסויק.
יחסי יוון–סומליה

| יחסי יוון–סומליה |
| --- | --- |
יוון: סומליה


יוון: סומליה
שטח (בקילומטר רבוע)
131,957: 637,657
אוכלוסייה
10,020,238: 19,169,848
תמ"ג (במיליוני דולרים)
238,206: 11,680
תמ"ג לנפש (בדולרים)
23,773: 609
משטר
דמוקרטיה: רפובליקה

יחסי יוון–סומליה הם היחסים הבילטרליים בין יוון וסומליה.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 בדצמבר 1973. היחסים הבילטרליים טובים, אולם אין קהילה או כנסייה יוונית בסומליה.
נציגויות דיפלומטיות

יוון מיוצגת בסומליה באמצעות שגרירותה בניירובי, קניה.
סומליה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יחסי יוון–מרוקו

| יחסי יוון–מרוקו |
| --- | --- |
יוון: מרוקו


יוון: מרוקו
שטח (בקילומטר רבוע)
131,957: 446,550
אוכלוסייה
10,020,238: 38,168,990
תמ"ג (במיליוני דולרים)
238,206: 141,109
תמ"ג לנפש (בדולרים)
23,773: 3,697
משטר
דמוקרטיה: מונרכיה חוקתית

יחסי יוון–מרוקו הם יחסי החוץ בין יוון למרוקו. שתי המדינות חברות באיחוד מדינות הים התיכון ובלה פרנקופוני.
סקירה כללית

היחסים המדיניים בין יוון למרוקו מצוינים ומועדפים הן בהיעדר בעיות דו-צדדיות והן בשל היחסים החשובים בין מרוקו לאיחוד האירופי. יוון תומכת במאמצי מרוקו להעמיק את יחסיה עם האיחוד האירופי והמדינות החברות בו. יוון מכירה בתפקיד הבונה של מרוקו בעולם הערבי ובצפון אפריקה. קיים גם שיתוף פעולה מסורתי וארוך שנים בין שתי המדינות בארגונים בינלאומיים. ב-7–9 בספטמבר 2016 ביקר במרוקו סגן שר החוץ היווני, דימיטריס מרדאס. כמו כן, תת-שר החוץ מר קטרוגלוס ביקר במרוקו בתאריכים 2–4 במאי 2018.
נציגויות דיפלומטיות

יוון מחזיקה במרוקו שגרירות ברבאט, וקונסוליה בקזבלנקה.
מרוקו מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
יחסי איחוד האמירויות הערביות – טנזניה

| יחסי איחוד האמירויות הערביות – טנזניה |
| --- | --- |
איחוד האמירויות הערביות: טנזניה


איחוד האמירויות הערביות: טנזניה
שטח (בקילומטר רבוע)
83,600: 947,300
אוכלוסייה
11,106,647: 69,055,333
תמ"ג (במיליוני דולרים)
504,173: 79,158
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,394: 1,146
משטר
מונרכיה חוקתית פדרלית: רפובליקה

יחסי איחוד האמירויות הערביות–טנזניה הם היחסים הבילטרליים בין איחוד האמירויות הערביות ובין הרפובליקה המאוחדת של טנזניה.
איחוד האמירויות הערביות היא אחת משותפות הסחר הגדולות ביותר של טנזניה במסחר והיחסים בין שתי המדינות הם יחסים לבביים.
סחר

שווי הסחר בין איחוד האמירויות הערביות לטנזניה עומד על כ-2 מיליארד דולר בשנה. איחוד האמירויות היא הייצואנית השלישית בגודלה של טנזניה וטנזניה מייבאת ממנה בעיקר נפט מזוקק.
בשנת 2013, ייבאה טנזניה סחורות בשווי 1.14 מיליארד דולר מאיחוד האמירויות הערביות, כאשר 53% מהסחורות היו מוצרי נפט מזוקק. מאידך, איחוד האמירויות ייבאה באותה השנה סחורות בשווי 85 מיליון דולר מטנזניה. עיקר הסחורות היו מוצרי חקלאות. בנוסף, איחוד האמירויות הערביות היא היבואנית הגדולה ביותר של ציפורן מטנזניה.
סחר > קישורי תחבורה

שלוש חברות תעופה של איחוד האמירויות הערביות מפעילות טיסות סדירות בין איחוד האמירויות הערביות לטנזניה: אמירטס ופליי דובאי מדובאי, ואיתיחאד איירווייז מאבו דאבי. קישורי התחבורה הללו חיוניים לכלכלת טנזניה, שכן הם מביאים תיירים למדינה והתיירות בטנזניה מהווה את הנתח הגדול ביותר של המט"ח הטנזני.
יחסים דיפלומטים

איחוד האמירויות הערביות מחזיקה בשגרירות בדאר א-סלאם. מאידך, טנזניה מחזיקה בשגרירות באבו דאבי וקונסוליה בדובאי.
יחסי יוון–סורינאם

| יחסי יוון–סורינאם |
| --- | --- |
יוון: סורינאם


יוון: סורינאם
שטח (בקילומטר רבוע)
131,957: 163,820
אוכלוסייה
10,020,238: 635,793
תמ"ג (במיליוני דולרים)
238,206: 3,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
23,773: 5,949
משטר
דמוקרטיה: רפובליקה

יחסי יוון–סורינאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת סורינאם.
סקירה כללית

בין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת סורינאם מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה סורינאם לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
אין קהילה יוונית מסודרת בסורינאם, יוונים אחדים מתגוררים באזור. עם זאת, ישנה נוכחות תיירותית של יוונים באזור ושייטים יוונים מרבים לעגון בנמלי ובחופי רפובליקת סורינאם.
נציגויות דיפלומטיות

סורינאם אינה מיוצגת ביוון בדרג השגרירות. סורינאם מיוצגת ביוון בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה שהיא מחזיקה באתונה, בירת המדינה.
יוון אינה מיוצגת בסורינאם בדרג השגרירות, אלא האמינה את שגרירותה שבברזיליה, בירת ברזיל על סורינאם. יוון מיוצגת בסורינאם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בפרמריבו, בירת המדינה.
יחסי יוון–נאורו

| יחסי יוון–נאורו |
| --- | --- |
יוון: נאורו


יוון: נאורו
שטח (בקילומטר רבוע)
131,957: 21
אוכלוסייה
10,020,238: 11,967
תמ"ג (במיליוני דולרים)
238,206: 154
תמ"ג לנפש (בדולרים)
23,773: 12,880
משטר
דמוקרטיה: רפובליקה

יחסי יוון–נאורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת נאורו.
סקירה כללית

בין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת נאורו מתקיימים יחסים דיפלומטיים חמים ובמסגרתם מתקיימים שיתופי פעולה בעיקר בארגונים בינלאומיים דוגמת האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת נאורו כוננו ב-1984.
אזרחים יוונים המעוניינים להיכנס ולשהות בנאורו נדרשים באשרה על מנת לעשות כן. אזרחים נאורים המעוניינים להיכנס ולשהות ביוון נדרשים גם הם באשרה על מנת לעשות כן.
נציגויות דיפלומטיות

נאורו אינה מיוצגת ביוון, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יוון אינה מיוצגת בנאורו, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. יוון האמינה את שגרירותה שבקנברה, בירת אוסטרליה, על נאורו.
יצחק סער

| --- | --- |

 לידה:  15 בדצמבר 1931
 פטירה:  22 בדצמבר 2016 (בגיל 85)
 שם לידה:  יצחק סער
 לאום:  ישראל ישראל, צרפת צרפת
 תחום יצירה:  ציור, פיסול
יצחק סער (באנגלית: Isaac Saar,‏ 15 בדצמבר 1931 - 22 בדצמבר 2016) היה אמן פיגורטיבי ישראלי-צרפתי.
ביוגרפיה

יצחק סער נולד ב-15 בדצמבר 1931. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1948 והשתקע בגבעת שמואל. הוא התגייס לפלמ"ח הוא נלחם ונפצע במלחמת העצמאות של מדינת ישראל. כשהתבגר למד אמנות באקדמיית גרנד שומייר בפריז, צרפת ולאחר מכן למד 6 שנים אמנות וטכניקות אצל צבי מאירוביץ'.
סגנון הציור של סער הושפע רבות מהזרם הפיגורטיבי והוא התגורר לסירוגין בישראל ובצרפת.
סער עיצב ובנה אנדרטה לזכר היהודים שנפלו בקרבות מלחמת העולם השנייה. האנדרטה הוקמה בשנת 2005 והיא ממוקמת בכניסה לעיר גבעת שמואל.
תערוכות > תערוכות יחיד

1961 - מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1962 - גלריה לאומנות כ"ץ, תל אביב
1964 - גלריה לאומנות כ"ץ, תל אביב
1964 - מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1965 - מוזיאון תל אביב, בית הלנה רובינשטיין
1966 - מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1967 - גלריית העיר העתיקה, ירושלים
1968 - מקלט עיירת פתח תקווה
1969 - אולם תערוכות בה"ד 1
1969 - מוזיאון בית אורי ורמי, אשדות יעקב
1971 - המוזיאון לאמנות חדישה, אילת
1971 - גלריית מקדונלד, בריסל, בלגיה
1971 - מוזיאון יד לבנים, פתח תקווה
1971 - גלריה לאומנות טרקלין, חיפה
1972 - גלריית העיר העתיקה, ירושלים
1972 - גלריה מרסל ברנהיים, פריז, צרפת
1972 - סלון בנוא, אנטוורפן, בלגיה
1973 - מרכז רומי גולדמינץ, אנטוורפן, בלגיה
1973 - מרכז התרבות היהודי, פריז, צרפת
1973 - גלריית העיר העתיקה, ירושלים
1973 - גלריה לנס, אנטוורפן
1975 - הצריף-גלריה לאומנות, באר שבע
1975 - גלריה לים, תל אביב
1980 - גלריה לאומנות גיא, תל אביב.
תערוכות > השתתפות בתערוכות קבוצתיות

1965 – תערוכת הסתיו, בית הלנה רובינשטיין, תל אביב
1971 – מרכז רומי גולדמינץ, אנטוורפן
1971 – גלריית מקדונלד, בריסל, בלגיה
1972 – תערוכת 25 שנה למדינת ישראל, קנדה
1987 – מוזיאון בת-ים, בת-ים.
ישראל מאיר

| --- | --- |
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 450 (האריה המעופף)  מפקד גדוד 890  מפקד חטיבת ירושלים
 פעולות ומבצעים
    מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון
 
ישראל מאיר הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת ירושלים.
קורות חייו

עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מאיר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה, ושימש כמפקד מחלקה ולחם במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה. מאיר שימש כמפקד פלוגה בגדוד הנח"ל המוצנח ולקח חלק במבצע תרנגול 53. מאיר לחם במלחמת יום הכיפורים ולאחר המלחמה שימש כמפקד גדוד 450 (האריה המעופף). בשנת 1974, לאחר שסא"ל יעקב קירשנר נהרג במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, מונה מאיר למפקד גדוד 890. לאחר מכן שימש כמפקד חטיבת ירושלים בשנים 1979–1981.
הערות שוליים

↑  יואל פיקסלר (עורך), "תרנגול 53, המבצע להבאת המכ"ם ממצרים", יצא לאור בהוצאה פרטית על ידי לוחמי הצנחנים 2009, במלאת 40 שנה למבצע. מבוסס על מסמכי מקור מארכיון צה"ל.
↑  גיורא איילנד, "לא נרדם בלילות", ידיעות ספרים, 2018, עמוד 59.
ישראל לייבוב

הרב ישראל לייבוב נואם בכנס השמיני של צעירי אגודת חב"ד בישראל בשנת 1968
ישראל לייבוב (כ"ח בכסלו תרע"א, דצמבר 1910 - י"ט באדר תשנ"ד, מרץ 1994) היה סופר, יושב-ראש צעירי אגודת חב"ד בישראל, חבר ביד לאחים ובאגודת חסידי חב"ד בישראל.
תולדותיו

נולד בשנת 1910 בניקופול שבאוקראינה למנחם מנדל לייבוב. בשנת 1949 עלה לישראל. היה ממקימי ומראשוני מתיישבי כפר חב"ד וכיהן כיושב ראש היישוב בשנים תשי"ג - תשט"ו.
בשנים הראשונות לאחר הקמת המדינה, היה הרב לייבוב פעיל בארגון יד לאחים, וכיהן כמזכיר הארגון.
בשנת תשי"א בהוראת הרבי מליובאוויטש היה ממקימי צעירי אגודת חב"ד האחראית על השלוחים של חסידות חב"ד בישראל. כיהן כיושב ראש האגודה שלושים ושש שנה, עד פטירתו. בין פעולותיו: פרסומי הסברה בעניין הצורך לתיקון חוק השבות וכן הוצאת השבועון כפר חב"ד.
באותה שנה אף התמנה לחבר באגודת חסידי חב"ד בישראל. גם זה נעשה בהוראה ישירה מהרבי מליובאוויטש.
בשנת תשי"ב נמנה עם מייסדי בטאון חב"ד, ואף פרסם בו מספר כתבות מפרי עטו.
בשנת תשל"ח ארגן מבצע פורים ארצי לילדי ישראל ברחבי הארץ. בשנת ה'תש"ם ריכז את פרויקט תהלוכות ל"ג בעומר שהיה אז בראשית דרכו.
נפטר בי"ט באדר תשנ"ד (1994), כשהוא חשוך ילדים. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים. את מקומו כיו"ר צעירי אגודת חב"ד מילא יוסף יצחק אהרונוב.
הערות שוליים

↑  חייל בשירות הרבי.
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ישראל מאיה

ישראל מאיה (נולד ב-25 בדצמבר 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדות הקשר ומגן שמאלי.
קריירת משחק

מאיה היה בעל שליטה טובה בכדור, שיחק גם כקשר אחורי וגם כמגן שמאלי. התחיל בגיל 10 במחלקת הנוער של שמשון תל אביב. בגיל 17 העלה אותו המאמן יצחק שניאור לקבוצת הבוגרים. בגיל 19 שחרר אותו שניאור משמשון בטענה של חוסר רצינות באימונים. מאיה הצטרף לקבוצת הפועל יהוד בליגה הלאומית למשך לעונה אחת. לאחר מכן החליט להפסיק לשחק ונסע לארצות הברית במטרה לעבוד ולגור עם אחיו. מאיה חזר לישראל בשנת 1985 בעקבות מחלת אימו. לאחר מכן שב לארצות הברית ואימו חלתה שוב ונפטרה כעבור חודש וחצי. בעונת 1986–1987 שב לישראל וחזר לשחק כדורגל בקבוצת הפועל לוד אצל המאמן צבי רוזן. בעונת 1987–1988 הגיע לבית"ר תל אביב, שם שיחק במשך שתי עונות במהלכן הייתה לו תקרית אלימה עם השוער אריה חביב.
למרות שכנועיו של ארצי בן-יעקב, יושב ראש בית"ר תל אביב שלא יעזוב, חתם מאיה בעונת 1989–1990 בהפועל ירושלים בליגה הלאומית, אך באמצע העונה עזב את הקבוצה בעקבות חילופי האשמות בינו לבין יושב הראש יואב דוגה. מאיה הצטרף להפועל תל אביב שהייתה בעיצומו של מאבק העלייה בליגה הארצית וסוף העונה חגג איתה את החזרה ללאומית.
בעונת 1990–1991 חזר לבית"ר תל אביב וחתם על חוזה לשלוש עונות. מאיה נפצע לאחר מספר מחזורים מתיקול של יוסי זאנה בבני יהודה תל אביב והושבת לתקופה של 5 חודשים. מאיה חזר לשחק בפברואר ושוב הסתכסך עם הנהלת בית"ר תל אביב, התנצל ונקנס לאחר חודש השעיה וחזר לשחק. באמצע עונת 1991–1992 הושאל להפועל תל אביב, איתה סיים את העונה במקום ה-9 בטבלה.
בעונת 1992–1993 חזר לבית"ר תל אביב ושיחק עונה אחת, שבסיומה ירדה הקבוצה לליגה הארצית מבמקום האחרון. בעונת 1993–1994 הצטרף לקבוצת צפרירים חולון בליגה הלאומית, בה שיחק עונה וחצי. לאחר מכן עבר לחצי עונה לקבוצת מכבי עירוני אשדוד ובסוף עונת 1994–1995 ירד איתה לליגה הארצית במחזור האחרון.
בעונת 1995–1996 הצטרף להפועל בת ים מהליגה הארצית, בה שיחק מספר עונות ופרש ממשחק בגיל 35. מאיה השתתף בכדורגל באולמות עם אבירי בת ים בתחילת שנות האלפיים. כיום לוקח מאיה חלק בקבוצת הוותיקים של הפועל תל אביב.
הערות שוליים

↑  כוכב-כסף ישראל מאיה, מעריב 27 ביולי 1989
↑  מאיה: נגמרה הנדנדה - חתם ב...הפועל תל אביב, מעריב 30 בנובמבר 1989
↑  מאיה מושבת לשלושה וחצי חודשים, מעריב 14 באוקטובר 1990
↑  מאיה חזר לכושר: איים לפגוע בארצי, שום ובמשפחותיהם,  מעריב 27 בפברואר 1991
↑  מאיה נקנס ב*3,000 דולר. על תנאי, מעריב 5 במרץ 1991