stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמי סמוחה
מחקרים > דמוקרטיה אתנית

בסוף שנות השמונים גיבש סמוחה את המודל של "דמוקרטיה אתנית", ככלי אנליטי וביקורתי המסייע בחקר משווה של משטרים דמוקרטיים בחברות שסועות, לאחר שנוכח לדעת שהמשטר בישראל אינו תואם את טיב המשטרים הנהוגים במדינות המערב. בספרות המחקר מובחנים שני דגמי משטר המנהלים באופן שונה את הסכסוך בין קבוצת המיעוט לקבוצת הרוב: דמוקרטיה ליברלית, הרווחת במערב, החותרת לישב את הסכסוך על ידי מתן שוויון זכויות פרט לכלל האזרחים תוך התעלמות מדתם וממוצאם. המשטר האחר הוא דמוקרטיה הסדרית (דו-לאומית) המתמודדת עם הסכסוך באמצעות מתן זכויות פרט וזכויות קיבוציות, הכרה במיעוט והגנה על תרבותו, ייחודו וזהותו.
המושג "דמוקרטיה אתנית", שטבע סמוחה, הוא הכללה של "מדינה יהודית ודמוקרטית". מודל זה מתייחס למדינות הרואות את עצמן והמערב רואה בהן מדינות דמוקרטיות אך בד בבד מציגות את עצמן בתור הבית הלאומי של הרוב הלאומי-אתני ומתפקדות ככלי שרת בידיו. שליטת הרוב במיעוט בדמוקרטיות אתניות מסוג זה נועדה לבלום איומים מצד המיעוט שחשות קבוצות רוב כמו תנועות פרישה, מרד עממי, מהפך דמוגרפי, פגיעה בתרבות ובזהות הלאומית, ושיתוף פעולה עם אויב. במשטר זה שזורה סתירה מהותית בין אופייה הדמוקרטי ואופייה האתני של המדינה. בנוסף לישראל יושם מודל זה על צפון אירלנד, הודו, אסטוניה, לטביה וסלובקיה.
בהשראתו ובהשתתפותו של סמוחה נערך מחקר השוואתי בנושא הדמוקרטיה האתנית באירופה, שסוכם בספר The Fate of Ethnic Democracy in Post-Communist Europe, ונערך על ידי סמוחה ופריט יארבה. בספר מובאים חקרי מקרה שבהם יושמה התאוריה של דמוקרטיה אתנית על שבע מדינות חדשות-ישנות בדרום-מזרח אירופה: גאורגיה, סרביה, קוסובו, מקדוניה, בוסניה והרצגובינה, אסטוניה ולטביה. סמוחה כתב את פרק המבוא המציג את מודל הדמוקרטיה האתנית ואת פרק הסיכום והמסקנות שמפרט את הלקחים מכל שבעת המקרים. בשנים שקדמו לפרויקט זה הוא ערך גיליון מיוחד של כתב העת Nations and Nationalism העוסק בנושא זה.
סמוחה עובד על פרויקט מחקר המשווה את ניהול הסכסוך האתני-לאומי בחמש מדינות הנחשבות לדמוקרטיות ושייכות למערב אך מזוהות באופן מובהק עם קבוצת הרוב האתני-לאומי שלהן: ישראל, אסטוניה, סלובקיה, מקדוניה וצפון אירלנד. הוא מנסה להסביר מדוע בשלוש הארצות הראשונות המשטר נשאר דמוקרטי-אתני ויציב בעוד שבשתי הארצות האחרונות הוא התמוטט והשתנה בכיוון של דמוקרטיה הסדרית (דו-לאומית).
מחקרים > ביקורת

עבודותיו של סמוחה עוררו ביקורת מכיוונים שונים ומנוגדים. סמוחה גורס שמאז אמצע שנות התשעים הלך והתגבש במדעי החברה זרם רדיקלי, הנבדל מהזרם הביקורתי, הרואה בישראל חברה קולוניאלית, מנשלת, מיליטריסטית, כובשת, משתרעת משני צידי הקו הירוק, לא-דמוקרטית, ולא יציבה. היות שהגישה הביקורתית של סמוחה תופסת עמדת ביניים בין הגישה של הזרם המרכזי לבין הגישה של הזרם הרדיקלי החדש, אין זה מפתיע שמדעני חברה משני הצדדים מבקרים אותה.
בניגוד לרעיונות הרווחים בקרב מדעני חברה מהזרם המרכזי או מהזרם הרדיקלי, סמוחה מסתייג מהשיוך של ישראל לדגם המערבי, לדגם הקולוניאלי ולדגם השסוע עמוקות ומראה שיש לה כחברה וכמדינה ייחוד מובהק; גבולות החברה הישראלית הם בתחומי הקו הירוק בלבד; ישראל היא חברה יציבה למדי ומצוידת במנגנוני לכידות יעילים; המשטר הפוליטי הוא דמוקרטיה אתנית מאיכות נמוכה ולא דמוקרטיה ליברלית או אתנוקרטיה; הבעיה העדתית אינה קלה ואינה חולפת; לא קיימת תרבות מזרחית אלא תרבות עברית משותפת שבתוכה יש תרבות משנה מזרחית; לאורך זמן אין האזרחים הערבים והיהודים עוברים תהליך של הקצנה והסיכון של התמוטטות היחסים ביניהם הוא קטן.
רבים המערערים על הערכות אלה של סמוחה.[דרוש מקור: מי מפקפק, על סמך מה, חמקמילים] למשל, על הגישה הפלורליסטית נמתחה הביקורת שהיא עמומה, עושה סינתזה לא-אפשרית בין גישות מנוגדות ואינה מובילה לשום מסקנה ברורה. אי-בהירות זו מקבלת ביטוי נמרץ ביישומה של גישה זו על הבעיה העדתית בישראל. מחד גיסא, סמוחה טוען שחלה טמיעה תרבותית וחברתית רבה, ומאידך הוא מדגיש שבה בעת נמשכים הדומיננטיות האשכנזית, אי-השוויון העדתי הגדול ואי-הסובלנות בין העדות, כך שהבעיה נותרה בעינה.
ביקורת קשה הופנתה נגד מודל הדמוקרטיה האתנית והצגת ישראל כאבטיפוס של משטר זה. המודל בוקר כאוקסימורון כי לדעת המבקרים אי-שוויון שטבוע במערכת פוליטית ודמוקרטיה אינם יכולים לדור בכפיפה אחת. המבקרים מהזרם המרכזי מערערים על אפיון ישראל כדמוקרטיה אתנית משום שלדעתם ישראל היא מדינת לאום יהודית-דמוקרטית ככל מדינת לאום מערבית אחרת.
בעוד שהמבקרים מהזרם הרדיקלי טוענים שאפיון זה דווקא עושה חסד עם ישראל במתן לגיטימציה למשטר שהוא במהותו לא-דמוקרטי.
יש גם מי שטוען שסמוחה נקלע לסתירה כאשר הוא מסיק שבמרכז-מזרח אירופה טרם צמח אף לא מקרה אחד של דמוקרטיה אתנית, כך שלמעשה ישראל היא מקרה קיצוני ויוצא דופן של דמוקרטיה אתנית ולא אבטיפוס.
יש המפקפקים בממצאים כי במרוצת השנים האזרחים הערבים והיהודים אינם מקצינים בעמדותיהם וכי לא נפרמים החישוקים שקושרים ביניהם, ולכן מטילים ספק במסקנה שלא צפוי בטווח הנראה לעין עימות אלים בין המיעוט הערבי לבין הרוב היהודי והמדינה היהודית. [דרוש מקור: מי מפקפק, על סמך מה, חמקמילים]
ספרים נבחרים שכתב

Israel: Pluralism and Conflict. London: Routledge and Kegan Paul; Berkeley and Los Angeles: University of California Press. 1978
Arabs and Jews in Israel. Vol. 1: Conflicting and Shared Attitudes in a Divided Society. Boulder and London: Westview Press. 1989
Arabs and Jews in Israel. Vol. 2: Change and Continuity in Mutual Intolerance. Boulder and London: Westview Press. 1992
אוטונומיה לערבים בישראל? בית ברל: המרכז לחקר החברה הערבית בישראל. 1999
מדד יחסי יהודים-ערבים. חיפה: המרכז היהודי-ערבי, אוניברסיטת חיפה; ירושלים: הפורום להסכמה אזרחית; תל אביב: קרן פרידריך אברט. 2004
ספרים נבחרים שערך

Smooha, Sammy. Nationalism, Multiculturalism and Democracy in Divided Societies. Nations and Nationalism, Vol. 8, Issue 4, October 2002
Smooha, Sammy and Priit Jarve (Eds.). The Fate of Ethnic Democracy in Post-Communist Europe. Budapest: Open Society Foundation. 2005
מאמרים נבחרים

Smooha, Sammy. "The Control of Minorities in Israel and Northern Ireland." Comparative Studies in Society and History 22, 2 (April 1980): 256-280
סמוחה, סמי. "מדיניות קיימת ואלטרנטיבית כלפי הערבים בישראל." מגמות כ"ו, 1 (ספטמבר 1980): 7–36
סמוחה, סמי. "שלוש גישות בסוציולוגיה של יחסי עדות בישראל". מגמות כ"ח, 3-2 (מרס 1984): 206-169
Smooha, Sammy. "Minority Status in an Ethnic Democracy: The Status of the Arab Minority in Israel." Ethnic and Racial Studies 13, 3 (July 1990): 389-413
סמוחה, סמי. "שסעים מעמדיים, עדתיים ולאומיים ודמוקרטיה בישראל". בתוך: החברה הישראלית: היבטים ביקורתיים, בעריכת אורי רם. תל אביב: ברירות. 1993. עמודים 172–202
Smooha, Sammy. “The Viability of Ethnic Democracy as a Mode of Conflict-Management: Comparing Israel and Northern Ireland.” In Comparing Jewish Societies, edited by Todd Endelman,. Ann Arbor, MI: University of Michigan Press. 1997. Pp. 267-312
סמוחה, סמי. "המשטר של מדינת ישראל: דמוקרטיה אזרחית, אי-דמוקרטיה, או דמוקרטיה אתנית?" סוציולוגיה ישראלית ב, 2 (2000): 630-565.
Smooha, Sammy. “The Tenability of Partition as a Mode of Conflict Regulation: Comparing Ireland with Palestine-Land of Israel”. In Northern Ireland and the Divided World: Post-Agreement Northern Ireland in Comparative Perspective, edited by John McGarry. Oxford: Oxford University Press. 2001. Pp. 309-335
סמוחה, סמי. "יחסי ערבים-יהודים בישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית". בתוך: מגמות בחברה הישראלית, בעריכת אפרים יער וזאב שביט. תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה. 2001. עמודים 231–364
Smooha, Sammy. “Types of Democracy and Modes of Conflict-Management in Ethnically Divided Societies". Nations and Nationalism 8, 4 (October 2002): 423-431
Smooha, Sammy. “The Model of Ethnic Democracy: Israel as a Jewish and Democratic State". Nations and Nationalism. 8, 4 (October 2002): 475-503
סמוחה, סמי. "המיעוט הלאומי-הונגרי בסלובקיה". בתוך: מעמד המיעוט הערבי במדינת הלאום היהודית, בעריכת אלי רכס ושרה אוסצקי-לזר. תל אביב: מרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, אוניברסיטת תל אביב. 2005. עמודים 45–49
סמוחה, סמי. "האם ישראל מערבית?". בתוך: ישראל והמודרניות: למשה ליסק ביובלו, בעריכת אורי כהן, אליעזר בן-רפאל, אבי בראלי ואפרים יער. שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל. 2006. עמודים 49–83
סמוחה, סמי, רב-תרבותיות בחברה הישראלית, באנציקלופדיה זמן יהודי חדש : תרבות יהודית בעידן חילוני - מבט אנציקלופדי, הוצאת כתר, 2007, כרך ד', עמ' 228-221‏
Smooha, Sammy."The Mass-Immigrations to Israel: Comparing the Mizrahi Immigrants of the 1950s with the Russian Immigrants of the 1990s". Journal of Israeli History 28, 1 (March 2009): 55–62
אגרוף הזעם

| --- | --- |
עטיפת ה-DVD
עטיפת ה-DVD
 בימוי:  לוֹ וֵויִי
 הופק בידי:  ריימונד צ'ו
 תסריט:  לוֹ וֵויִי
 עריכה:  צ'אונג קווק צ'ה 
 שחקנים ראשיים:  ברוס לי נוֹרָה מִיַאוֹ
 מוזיקה:  ג'וזף הו 
 מדינה:  הונג קונג 
 חברת הפקה:  Orange Sky Golden Harvest 
 חברה מפיצה:  גולדן הרבסט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 במרץ 1972 (הונג קונג)
 משך הקרנה:  108 דקות.
 שפת הסרט:  קנטונזית תקנית מנדרינית אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה, סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט אמנויות לחימה 
 מקום התרחשות:  שאנגחאי 
 סרט הבא:  New Fist of Fury 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
ברוס לי איש הזעם (באנגלית: Fist of Fury, בעבר נודע בארצות הברית בשם The Chinese Connection; בסינית מסורתית: 精武門; בסינית מופשטת: 精武门; בפין-יין: Jīng Wǔ Mén; אין לבלבל עם Fists of Fury, "אגרופי הזעם" ברבים, שהוא שמו הקודם בארצות הברית של הבוס הגדול) הוא סרט הונג קונגי שביים לו ויי ב-1972. בסרט מככב אמן הלחימה ברוס לי שזהו סרטו השני לאחר 'הבוס הגדול'. הסרט מספר על בית ספר לאמנויות לחימה סיניות באזור הבינלאומי בשאנגחאי שנלחם נגד בית ספר לקרטה יפני.
רקע

הסרט הוא עיבוד חופשי של דברי הימים של 'התאחדות האתלטים של צ'ינג וו', בית הספר שעליו שמו נקרא הכותר הסיני של הסרט. העלילה מציגה את סיפורו של צ'ן זן (陳真; בקנטונזית צ'ן ג'ן, אותו מגלם ברוס לי), דמות בדויה שיצר הבמאי לו וי עבור הסרט. צ'ן זן נודע כתלמידו הטוב ביותר של המאסטר שחי במציאות הו יואנג צ'ה (霍元甲; Cantonese: פוק יון גאפ) אשר, לאחר מותו המסתורי של הו, נלחם נגד דוג'ו הון קיו דל סוזוקי טארו. כינויו של צ'ן זן הוא 'אגרוף הזעם', על שום איכות לחימתו.
עלילת הסרט מתרחשת בראשית המאה העשרים לאחר מותו של הו יואנג צ'ה, ובמהלך כיבושה של שאנגחאי שבסין, על ידי מספר ארצות זרות, בכללן יפן. הוא נסב על בית ספר סיני לאמנויות לחימה שהמאסטר שלו (הו) נהרג זה מכבר על ידי אנשים שחברו אל בית ספר יפני מתחרה לאמנויות לחימה, בית ספר שממשיך להטריד אותם. צ'ן יוצא לחשוף את הסיבה שבגינה נהרג המורה ולנקום את דמו.
הסרט נודע בשל סצנה שבה נאסרת על צ'ן זן כניסה לפארק שבכניסה אליו שלט בו כתוב: "אין כניסה לכלבים ולסינים" (Traditional Chinese: 「狗與華人不得入內」). לאחר ששומר סיקי חובש טורבן בפתח הפארק מתיר לכלב של אישה זרה להיכנס לפארק, איש יפני שמגיע למקום בלווית חבריו מתקרב לצ'ן ואומר לו שאם הוא יעמיד פנים שהוא כלב, הוא ייקח אותו עמו לפארק. צ'ן זועם ותוקף את היפני וחבורתו בבעיטות ובאגרופים. לאחר מכן הוא מזנק לאוויר, בועט בשלט ושובר אותו. הסרט סייע בהנצחת האגדה לפיה אכן הוצבו שלטים כאלו בפארקים בסין. בפועל, היה פארק שיועד לתושבים זרים, שאליו אכן נאסרה כניסת מקומיים ובנוסף נקבעו כללי התנהגות שונים, ובהם איסור על הכנסת כלבים ואופניים.
הכותרת היפנית שניתנה לסרט בעבר 'הקשר הסיני' (The Chinese Connection) נקראה בפרפרזה על סרט המתח שנעשה באותה עת, הקשר הצרפתי, בכיכובו של ג'ין הקמן, התכוונו להשתמש בו במקור לציון שם סרטו הקודם של ברוס לי, 'הבוס הגדול' (The Big Boss), היות שסרט זה עסק בסחר בסמים. בכל אופן, הכותרת שניתנה לסרט בארצות הברית הוחלפה במקרה בשל סיבה שאינה ידועה והסרט נשא את הכותרת 'הקשר הסיני' שנים רבות, אף שברור שהשם לא היה קשור כלל וכלל לתוכנו של הסרט. 'הבוס הגדול' נשא בארצות הברית את הכותרת 'אגרוף הזעם', מה שהביא לבלבול רב. כותרות שהושמו בטלוויזיה ובגרסאות ה-DVD של הסרט מהשנים האחרונות השיבו את שמותיו המקוריים של הסרט והסרט מכונה כיום 'אגרוף הזעם' בארצות הברית.
הסרט הוא אחת מיצירותיו רבות ההשפעה ביותר של ברוס לי, והוא אחת מהסיבות העיקריות למפנה שחל בתעשיית הקולנוע ההונג קונגית שעברה מהצגת סרטי מחול חרבות לסרטים המפגינים לחימה בידיים ריקות, והיה מהחלוצים שהביאו לתור הזהב של קולנוע הקונג פו בשנות השבעים.
השחקנים

ברוס לי כצ'ן זן (בסינית מסורתית: 陳真; בפין-יין: Chén Zhēn)
נורה מיאו כלואן ל-אר
ג'יימס טיין צ'ון כפאן צ'ון-שיא (范家祺)
פנג טיין כפאן (大師兄)
פול ווי פינג-או כהו (胡恩)
מאריה יי כיין
לי קווין כסו
לו וויי כמפקח (探長)
הוונג צ'ונג הסין כטיאן הטבח (田廚子)
האן יין-צ'יה כפנג קוואי-שר (馮貴石)
טוני לו כצ'ין
צ'ין סאן כטונג
ריקי האשימוטו כהירושי סוזוקי (ביפנית: 鈴木寛, Suzuki Hiroshi)
רוברט בייקר כפטרוב
לאם צ'ינג יינג (פעלולן)
ג'קי צ'אן (פעלולן) (לא ניתן קרדיט בכתוביות)
שורות זכורות של ברוס לי כצ'ן זן

"עכשיו תקשיבו לי, אומר זאת פעם אחת בלבד... אנחנו לא עם חולני!" (לאחר שהביס את בית הספר היפני בפעם הראשונה; אזכור לכך שסין נקראת 'האדם החולה של אסיה').
"תאכלו. הפעם אתם אוכלים נייר, בפעם הבאה זו תהיה זכוכית!" (לאחר שהוא אומר את המשפט "האדם החולה של אסיה", בעודו מאכיל שני לוחמים יפניים מובסים בנייר).
"למה הרגת את המורה שלי?! למה הרגת אותו?! למה הרגת את המורה שלי?!" (לאחר שתפש את האיש שהיה אחראי למותו של מורהו. הוא חוזר על כך בעודו הולם בו באגרופיו בבטנו ולבסוף הורג אותו בזעמו).
"באתי לכאן כדי לנקום את מות מורי. הדבר אינו נוגע לכם. אניח לכם ללכת. החוצה. החוצה החוצה. הסתלקו!!!!!" (לאחר שהוא נכנס לבית הספר היפני בסצנה האחרונה, בבואו לנקום את דמו של האחראי למות מורהו).
"תגיד לי את האמת. בלי שקרים. אם אסגיר את עצמי, האם תניח לבית הספר צ'ינג וו?" (נושא ונותן עם השוטר הסיני שלפני היאסרו).
"הוא היה בריא, לא היה לו כלום! איך אדם בריא מת?"
תקשיב טוב, איענש על החיים שנטלתי, אתה רק תעזוב את בית הספר במנוחה!" (השורה האחרונה של ברוס לי בסרט).
טריוויה

בסצנת הפארק (ובה השלט "אין כניסה לכלבים ולסינים") נראים אנשים בלבוש מודרני. היות שעלילת הסרט מתרחשת בראשית המאה העשרים, זהו אנכרוניזם.
ג'קי צ'אן מופיע כתלמיד בבית הספר הסיני לפני התקפת הפתע היפנית על בית הספר. הוא גם שיחק ככפילו וכפעלולן של הכוכב הרשע בסרט, "מר סוזוקי", בסצנות המסיימות של 'אגרוף הזעם'. ניתן לראותו עף באוויר לאחר שדמותו של ברוס לי מכה בו בבעיטה חזקה. צ'אן עף רחוק הרבה יותר ממה שהתכוונו בתחילה, לגובה של כ-4.6 מטרים. בסיום צילום הקטע, ברוס לי נחפז לעברו כדי לראות אם מצבו כשורה.
יואן ואה מגלם את אחד מהאנשים היפנים בסצנת הכניסה לפארק. ואה הופיע בסרטי פעולה הונג קונגים רבים ובסרטו של סטפן צ'ואו Kung Fu Hustle. הוא גם היה כפיל האקרובטיקה של ברוס לי.
בתי הספר של רשת ג'ינג וו האמיתית עדיין קיימים עד עצם היום הזה וניתן למצוא סניפים שלה בערים גדולות רבות (הסיניים שביניהם מועטים במספרם, מחמת מהפכת התרבות בסין). מרכזם ממוקם במלזיה. תלמידיהם שואפים לשמר את רוחו של ג'ינג וו עד ימינו.
במקור, אמני לחימה יפניים נראים לובשים את ההאקאמה (חולצות) שלהם כשהן לבושות אחורנית. זהו אינו סרט אמנויות הלחימה הסיני היחידי של אותה עת שעשה משגה זה. סרטו של ג'ט לי Fist of Legend מציג באופן טוב יותר את אמנויות הלחימה היפניות (ומאיר את היפנים באור חיובי יותר ובצורה רבגונית יותר), זוהי אולי עדות למערכת יחסים טובה יותר בין הונג קונג ליפן בשנים האחרונות.
סרטי המשך

ג'קי צ'אן כיכב בסרט המשך המכונה New Fist of Fury; היה זה תפקידו הראשי הראשון. הסרט נחל כישלון נחרץ באולמות הקולנוע בשל קו העלילה הלא עקבי שלו ומחמת סצנות הקרבות העלובות שלו. הסרט כמעט שהרס את עתיד הקריירה של צ'אן וכמה החשיבו אותו כחקיין של ברוס לי ותו לא.
שני סרטי המשך נוספים נעשו (שלהם שום המשכיות לעלילת סרטו של ג'קי צ'אן New Fist of Fury) בכיכובם של ברוס לי (Bruce Li, שם הבמה של חקיין של ברוס לי) כצ'ן זן, שנוקם את מות אחיו. חרף העובדה ש'אגרוף הזעם' החדש הוא טכנית המשך "רשמי" (הודות לבמאי לו ויי והשחקנית הראשית נורה מיאו), חובבים רבים של סרטי אמנויות לחימה העדיפו את סרטו של Bruce Li על פני זה של ג'קי צ'אן.
סרטו של ג'ט לי 'בלי פחד' (Fearless) מבוסס על חייו האמיתיים של הו יואנג צ'ה, המאסטר של צ'ן זן בסרט 'אגרוף הזעם'.
הערות שוליים

↑  אגרוף הזעם 1972
טום אוף פינלנד

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1920 קארינה, פינלנד 
 פטירה:  7 בנובמבר 1991 (בגיל 71) הלסינקי, פינלנד 
 שם לידה:  Touko Valio Laaksonen 
 מקום קבורה:  בית הקברות הייטניימי 
 מקום לימודים:  אקדמיית סיבליוס 
 תחום יצירה:  ציור, איור 
 פרסים והוקרה:  צלב החירות, דרגה 4 (1944) 
 חתימה:   
 tomoffinlandfoundation.org
 
איור טיפוסי של דמות גבר בסדרת טום אוף פינלנד
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
חדר לזכרו של טום אוף פינלנד במשרדי החברה עם חפציו האישיים, לוס אנג'לס 2002
טום אוף פינלנד (Tom of Finland, מאנגלית: "טום מפינלנד"; 8 במאי 1920 – 7 בנובמבר 1991) הוא השם שבו נודע טואוקו לאקסונן (Touko Laaksonen), אמן פֶטיש, המוכר הודות ליצירתו ההומוארוטית והשפעתו על התרבות ההומואית בשלהי המאה ה-20.
לאורך ארבעה עשורים יצר 3,500 ציורים ואיורים, רובם הגדול בעיפרון, רובם מתארים גברים הניחנים במאפיינים פיזיים בולטים: חזה מפותח, איברים, ישבנים ואברי מין בעלי ממדים בלתי סבירים. בגדים צמודים, או העדרם, הדגישו מאפיינים אלו, במיוחד את איבר המין הגברי, שהוצג כאלמנט מודגש או נחשף לראווה. ציוריו מציגים לרוב גבר אחד או יותר, במהלך פעילות מינית או לפניה.
ביוגרפיה וקריירה

טואוקו לאקסונן נולד בקארינה, טורקו, פינלנד. הוא החל לצייר בגיל צעיר, אך ציורים אלו לא שרדו. הוא אמר כי נהג להסתירם תחילה, אך לאחר מכן השמידם כאשר החל את שירותו הצבאי. לאקסונן צייר דמויות של עובדי כפיים פיניים שראה כבר בגיל צעיר. כשברית המועצות תקפה את פינלנד ב"מלחמת החורף", ועם כניסתה של פינלנד בעקבות זאת למלחמת העולם השנייה, גויס לאקסונן לצבא הפיני, שם שירת בתפקידי קצונה. מאוחר יותר ציין לאקסונן כי העניין הפטישיסטי שלו בגברים במדים מקורו בתקופה זו. לאחר המלחמה שב לאקסונן לחיים אזרחיים, עבד בתעשיית הפרסום כגרפיקאי והמשיך לצייר את ציוריו הארוטיים להנאתו הפרטית.
בשנת 1956 שלח לאקסונן אחדים מציוריו למגזין האמריקאי המשפיע Physique Pictorial לפרסום בשם "טום", הנשמע דומה לשמו האמיתי, Touko. עורך המגזין שינה את השם ל"טום אוף פינלנד", כפי שהיה מקובל במגזין.
במהרה החלה קהילת ההומואים להתעניין ביצירתו של לאקסונן, ובשנת 1973 הוא החל לפרסם קומיקס ארוטיים והפך לבעל שם גם בעולם האמנות. לאקסונן נודע בעיקר הודות ליצירות הממוקדות בדמויות הומו-גבריות סטריאוטיפיות, כגון חוטבי עצים, שוטרים על אופנועים, מלחים, אנשים עסקים, אופנוענים שריריים ולובשי בגדי עור. "Kake" נחשבת סדרת הקומיקס הבולטת ביותר שלו, ובה שפע דמויות מסוג זה.
יצירות של לאקסונן הוצגו בתערוכות כבר בתחילת שנות ה-70 ובשנת 1973 הוא פרש מעבודתו במשרדי חברת הפרסום MacCann-Erickson. "מאז לבשתי רק ג'ינס והתפרנסתי מציוריי", תיאר את המהפך בסגנון החיים שלו באותה תקופה.
בשנת 1979 ייסד לאקסונן את חברת "טום אוף פינלנד" כדי להפיץ את עבודתו. החברה ממשיכה לפעול גם לאחר מותו, ועוסקת בשימור יצירה אמנותית הומוארוטית והצגתה. בשלהי שנות ה-90 נכנסה החברה לעסקי האופנה על בסיס יצירותיו של לאקסונן, אבל עם מגוון סגנונות עשיר יותר. קו האופנה ניסה לאזן בין ההומוארוטיות בציורים ותעשיית האופנה, והוא הוצג בתערוכות אופנה מרכזיות.
לפני מותו השתתף לאקסונן בסרט תיעודי בשם "Daddy and the Muscle Academy - The Art, Life, and Times of Tom of Finland", בו משולבים ראיונות איתו. המו"ל האירופאי Taschen פרסם מספר אוספים שלו, בהם גם שלוש אנתולוגיות רטרוספקטיביות.
רבים מציוריו מבוססים על תמונות מצולמות, אך אינם העתק מדויק שלהן. ההשראה משמשת להשגת ממד ריאליסטי של תמונה חיה עם תנוחות ומחוות משכנעות, אולם לאקסונן הגזים במתכוון מאפיינים פיזיים והציג אידיאל יופי גברי פרטי, תוך שהוא משלב ריאליזם ופנטזיה. בסרט התיעודי הוא הרחיב בעניין זה, כולל דוגמאות רבות של הציורים לצד התמונות המקוריות.
ביקורת והערכה אמנותית

במהלך חייו ולאחר מכן זכה לאקסונן להערצה אך גם לבוז מצד חלקים שונים של קהילת האמנים. הוא התיידד עם הצלם רוברט מייפלת'ורפ, שעבודתו, המציגה דימויים סאדו מזוכיסטיים ואיקונוגרפיה פטישיסטית, נחשבה אף היא שנויה במחלוקת.
עניין שנוי במחלוקת ביצירת לאקסונן היה הטיפול הארוטי בדמויות גברים במדים נאציים. מדובר בחלק קטן מאוד של היצירה שלו, אבל הצגתן של הדמויות הללו באור מחמיא גרמה לאחדים להסיק שמדובר באמפתיה לנאציזם והן הוסרו מרוב האנתולוגיות שפורסמו לאחרונה. רק מאוחר יותר התנער לאקסונן מכל זיקה לאידאולוגיות נאציות או פשיסטיות. הוא הרבה לצייר גם גברים שחורים, ללא עדות מורגשת להטיה גזעית או פוליטית. אף שניתן למצוא בהם דמיון לקריקטורות גזעניות המציגות את הגבר השחור כבעל און מוגבר, דמויות הגברים הלבנים מוצגות באותו אופן.
מבקרי אמנות חלוקים בדעתם בנוגע ליצירתו של לאקסונן. הטכניקה שלו זיכתה אותו בכינוי "רב אמן עם עיפרון", אבל מצד שני, מבקר של העיתון ההולנדי Het Parool תיאר את עבודתו כ"נטולת הבעה".
שאלה רווחת היא האם דמות ה"סופרמן" שלו (דמויות גבריות בעלות אברי מין ושרירים מוגדלים) היא שטחית או חסרת טעם, או אולי ניתן למצוא ביצירתו מורכבות עמוקה יותר, החותרת תחת הסטריאוטיפים הללו. לדוגמה, מבקרים אחדים מזהים דוגמאות בהן הוענקה לדמויות רכות מסוימת, או חיוכים משועשעים בסצנות המתארות פעילות סאדו-מזוכיסטית.
רבים מעריצים את יצירותיו של לאקסונן כמות שהן, כפי שמתאר זאת רוב מייר, בעליה של חנות בגדי עור וגלריה באמסטרדם, "לא מדובר בנושאים לשיחה, אלא לאוננות".
השפעה תרבותית ומורשת

יצירתו של לאקסונן עוררה לחיים ומיסחרה תת-תרבות מחתרתית של בגדי עור שנוצרה לאחר מלחמת העולם השנייה והגיעה לשיאה בשלהי שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, טרם התפשטות מחלת האיידס בקהילת ההומואים.
מלבושים, סגנון והתנהגות שאומצו על ידי הומואים רבים באותה תקופה נדמה שהם בהשראת יצירותיו (לדוגמה גלן יוז מלהקת אנשי הכפר). אף שמאז אמצע שנות ה-80 סגנון זה פחות פופולרי, יצירתו של לאקסונן עדיין מעניקה השראה לפרסומים הומואיים, בארים, מועדונים וקהילות מקוונות סביב נושא זה. השילוב בין כובע, מעיל עור ושפם הפך סטראוטיפ של הומו בתרבות הפופ במערב (ראו סדרת הסרטים Police Academy).
בשלהי שנות ה-70 שאלה מעצבת האופנה ויוויאן ווסטווד מיצירותיו של לאקסונן לשימוש בחולצות שעיצבה והציגה ב-SEX, החנות שהפעילה עם שותפה, מלקולם מקלארן. את החולצות לבש סיד וישס מלהקת הסקס פיסטולס, והן הפכו מאז חלק מההיסטוריה של תרבות הפאנק.
בשלהי שנות ה-80 יצר האמן ג'י.בי. ג'ונס סדרת ציורים בשם "Tom Girls", ששאלה מעבודותיהם של לאקסונן וויוויאן ווסטווד. הציורים היו בהשראת ציוריו של לאקסונן, אבל הדמויות היו של נערות פאנק, או דמויות נשים מתת-תרבויות אחרות. עם זאת, שלא כמו בציוריו של לאקסונן, ביצירתו של ג'ונס הדמויות הסמכותיות אינן מעוררות יראה. שני האמנים הציגו יחדיו בניו יורק בתחילת שנות ה-90.
בשנת 1999 הוצגו עבודותיו של לאקסונן במכון התרבות הפיני בפריז. המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק רכש אחדות מעבודותיו עבור האוסף הקבוע שלו.
וידאוגרפיה

Ilppo Pohjola (author): Kari Paljakka and Alvaro Pardo (producers): Daddy and the Muscle Academy: Tom of Finland: United Kingdom: Oracle Home Entertainment: 2002
Duration of Feature: 93 Minutes. Also features frames of Laaksonen's graphic art. Restricted to audiences over eighteen years of age.
ראו גם

ארוטיקה
הומוארוטיקה
לקריאה נוספת

Hooven, F. Valentine. Tom of Finland: His Life and Times. New York: St. Martin's Press, 1993. ISBN 031209325X
Ramakers, Mischa. Dirty Pictures: Tom of Finland, Masculinity and Homosexuality. New York: St. Martin's Press, 2001. ISBN 0312205260
Tom of Finland: The Art of Pleasure. Mischa Ramakers, ed. London: Taschen, 1998, ISBN 3822885983
Tom of Finland: The Comic Collection. Vol. 1-5. Dian Hanson, ed. London: Taschen, 2005. ISBN 3822838497
Berndt Arell & Kati Mustola, Tom of Finland: Ennennäkemätöntä - Unforeseen, Like, 2006 ISBN 952471843X
הערות שוליים

↑  Arell & Mustola, עמ' 15
↑  Arell & Mustola, עמ' 31. דוגמאות נוספות של כינויים באותה תקופה היו Bruce of Los Angeles ו- Spartan of Hollywood
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 1483107588734  BNE: XX5466888  BnF: cb131934620 (data)  GND: 119060310  ICCU: UBOV939432  ISNI: 0000 0000 7102 7412  LCCN: no89020781  NKC: js20021111001  NLA: 35494475  NTA: 074089277  RERO: 02-A024190314  RKD: 108908  SELIBR: 308974  SNAC: w6nf1xq5  SUDOC: 035637498  ULAN: 500128976  VIAF: 45103459   WorldCat (עם VIAF): 45103459
חוני המעגל (אמן)

| --- | --- |

חוני המעגל, 2005
 לידה:  1950 תל אביב-יפו, ישראל 
 פטירה:  31 באוגוסט 2016 (בגיל 66 בערך)
 מקום קבורה:  בית עולם חורשים 
 תחום יצירה:  רב תחומי
 זרם באמנות:  דאדא
 
חוני המעגל (שם משפחתו: איצקוביץ, 1950 - 31 באוגוסט 2016) היה אמן דאדא ישראלי רב-תחומי, מיצגן, במאי וקולנוען שפעל במסגרת מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד.
מייסד קבוצת סמרטוט ועמותת אמני פרפורמנס.
בעשור הראשון לפעילותו היו מופעיו מזוהים עם פסטיבל עכו לתיאטרון אחר ופסטיבל ישראל.
ביוגרפיה

נולד למשפחה חרדית מרובת ילדים.
בפתיח לספרו חמדת לבי כותב הסופר שלמה שבא: "אמו קראה לו חוני המעגל, כך סיפרה לי, כשהיא עומדת בחצר ביתה בנווה שלום, בין השיחים והשרכים וזמרות הגפן והכביסה התלויה על חבלים, כיוון שרצתה לתת לבנה שם של אדם הגון, וישר, וצדיק, ועושה טוב לכל".
חוני הוא נינו של הרב זאב וולף גרינוולד, יו"ר ועד הקהילה ביפו והמושבות ומייסד בית הכנסת ובית המדרש חברת ש"ס, בית הכנסת הראשון בשכונת נווה צדק.
"בין אם נקבל את השקר כמרכיב ביצירתו של חוני ובין אם לא", כתב חוקר האמנות ד"ר יגאל בן-נון, "ברור לכל שהוא שאול מן הביוגרפיה האישית והמשפחתית שלו".
ביוגרפיה > יצירה

אמן דאדא רב תחומי. הקים את קבוצת האוונגרד "סמרטוט" הפועלת מאז שנות ה-80 ואת המקלט לאמנות עכשווית בנווה צדק בת"א. הירבה להעלות את מופעיו בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר ובפסטיבל ישראל בירושלים, ומראשית שנות ה-90 פועל בעיקר במסגרת מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד.
בשנות ה-90 יזם את הקמת עמותת אמני פרפורמנס לקידום האמנות הבין-תחומית. העלה את פסטיבל הדגנרטים השנתי בסינמטק תל אביב, מאז 2002, ואת פסטיבל "לצאת מהקרון" בשיתוף פנינה רינצלר במתחם התחנה בתחנת הרכבת יפו, מאז 2011.
חוני המעגל הרבה להשתמש בחפצים ודימויים מוכרים כשהוא שותל אותם בהקשר חדש. "אין הוא מסתפק ברפרודוקציות, אלא במקור בלבד", כתבה רעיה זומר, מנהלת מוזיאון ינקו-דאדא לקראת התערוכה "אסתטיקה של מלחמה". לדבריה "קרוב הוא ברוחו למרסל דושאן ביחסו ל'רדי-מייד', אלא שאצלו זהו 'רדי-מייד עם תוספות'. אמרתו הידועה היא שאותו מעניין התור ל'מונה ליזה' יותר מהיצירה עצמה".