וילקבמבה
העיר האבודה

מיקומה של וילקבמבה של האינקה נשכח במהלך המאה ה-17 על ידי מעט התושבים שנותרו באזור. בשנת 1710, מגלה ארצות, חואן אריאס דיאס (Juan Arias Diaz), גילה את צ'וקקיראו, 70 קילומטרים דרומית-מערבית לווילקבמבה, וזיהה אותה כבירת האינקה. היסטוריונים ומגלי ארצות מאוחרים יותר זיהו את צ'וקקיראו כווילקבמבה. בשנת 1909, ההיסטוריון הפרואני, קרלוס א. רומרו (Carlos A. Romero), דחה את הטענה שצ'וקקיראו היא וילקבמבה של האינקה בהתבסס על מחקריו על כתבי הכרוניקנים הספרדים מהמאה ה-16. רומרו זיהה את הכפר פוקיאורה (Puquiura) כאתר של וילקבמבה של האינקה.
בשנת 1911, היה היירם בינגהאם במשלחת שהביאה לתשומת לב עולמית רחבה יותר את חורבות האינקה של מאצ'ו פיצ'ו. רומרו הפנה אותו לעבר פוקיאורה כאתר של וילקבמבה, ובינגהאם גילה שם את חורבות רוסאספטה (Rosaspata). הוא זיהה נכונה את רוסאספטה כוויטקוס של האינקה ולא וילקבמבה של האינקה. לאחר ששמע שמועות על עוד חורבות אינקה אבודות ביער השפלה, התעלם בינגהאם מסיפורים על בעל מטע עוין ואינדיאנים מסוכנים והמשיך הלאה בדרכו. לאחר שלושה ימים קשים של מסע רגלי, הוא מצא את המטע. הבעלים שלו והאינדיאנים מבני הקבוצה האתנית של האשאנינקה (אנ') שעבדו שם היו ידידותיים. הם סייעו לו לפרוץ שביל דרך הג'ונגל, ויומיים לאחר מכן הוא מצא חורבות אינקה במקום שנקרא אספיריטו פמפה. הוא מצא טרסות מלאכותיות, בתי אבן, כולל בניין מלבני באורך 59 מטרים, מעיין, כלי חרס של האינקה וגשר אבן. אבל לבינגהאם נגמרה האספקה והוא בילה רק זמן קצר באספיריטו פמפה. בהתבסס על התצפיות הקצרות שלו, הגיע בינגהאם למסקנה שדווקא מאצ'ו פיצ'ו היא וילקבמבה של האינקה. השערה זו הייתה מקובלת ללא עוררין במשך 50 שנה.
בשנת 1964 הגיע החוקר האמריקני ג'ין סאבוי (אנ') יחד עם חוקר הארצות הפרואני אנטוניו סנטנדר קאסיי (Antonio Santander Caselli) לאספיריטו פמפה. הם גילו שבינגהאם ראה רק חלק קטן מהחורבות בארמבוני פמפה (Eremboni Pampa) ושהחורבות הראשיות של אספיריטו פמפה נמצאות במרחק של 700 יארד (640 מטר) משם. סאבוי מצא מאות בתים באספיריטו פמפה. בניגוד לבינגהאם, סאבוי הגיע למסקנה שאספיריטו פמפה היא וילקבמבה. ספרו של סאבוי משנת 1970, "אנטיסויו: החיפוש אחר הערים האבודות של האמזונאס" (Antisuyo: The Search for the Lost Cities of the Amazon) זכה לפרסום נרחב והאתר עורר את סקרנותם של חוקרים אחרים.
גם החוקר והסופר ג'ון המינג (John Hemming) הגיע למסקנה שאספיריטו פמפה היא וילקבמבה של האינקה בספרו משנת 1970 "כיבוש האינקה" (The Conquest of the Incas). כראיה הוא ציטט דיווחים של ספרדים ושל אינקה מהמאה ה-16. טיטו קוסי יופאנקי אמר שלווילקמבמבה יש "אקלים חם", בניגוד לוויטקוס שהייתה ב"מחוז קר". דיווח זה תואם לגובה של שני המקומות: 1,450 מטר עבור אספיריטו פמפה ו-2,980 מטר עבור ויטקוס. יתרה מכך, הן הכובש של וילקבמבה, אורטאדו דה אביירטו והן הכרוניקן מרטין דה מורואה (Martín de Murúa) ציטטו את הגידולים הטרופיים – קוקה, כותנה וקנה סוכר - שגדלו ליד וילקבמבה, וכי העיר שוכנת ב"ארץ חמה" שלא כמו רוב ערי האינקה. בני האינקה העדיפו לחיות באקלים הגבוה והקריר של הרי האנדים. אורטאדו גם תיאר את וילקבמבה כמי שנמצאת בעמק עם "שטחי מרעה לבקר", בניגוד למאצ'ו פיצ'ו השוכנת על רכס תלול. לבסוף, המינג ציטט מקורות ספרדיים המצביעים על כך שווילקבמבה הייתה צפונית-מזרחית לוויטקוס - בניגוד למאצ'ו פיצ'ו שנמצאת מערבית לוויטקוס. לפיכך נדחתה טענתו של בינגהאם כי מאצ'ו פיצ'ו היא וילקבמבה של האינקה ונדחו טענות אחרות כי ויטקוס היא וילקבמבה.
בשנת 1976 המשיכו פרופסור אדמונדו גיין (Edmundo Guillén) והחוקרים הפולנים טוני האליק (Tony Halik) ואלז'בייטה דז'יקובסקה (Elżbieta Dzikowska) לחקור את ההריסות באספיריטו פמפה. לפני הגעת המשלחת לאתר ביקר גיין במוזיאון בסביליה, שם גילה מכתבים מספרדים, שבהם תיארו את התקדמות הפלישה ואת מה שמצאו בווילקבמבה. השוואה בין תוכן המכתבים לבין ההריסות סיפקה הוכחה נוספת לאספיריטו פמפה כמיקומה של וילקבמבה.
בשנת 1981 הגיעה לאתר המשלחת של החוקר האמריקאי גרגורי דיירמנג'יאן (Gregory Deyermenjian) הגיעה וצילמה חלקים מהאתר, זמן קצר לאחר מכן יצרה מאמר פופולרי הנוגע לאתר ולתולדותיו.
עבודה ארכאולוגית נרחבת מאוחרת יותר של וינסנט לי (Vincent Lee), ובמיוחד המחקר הממצה שלו, ספרו: "וילקבמבה הנשכחת: המבצר האחרון של האינקה" (Forgotten Vilcabamba: Final Stronghold of the Incas) משנת 2000, נתנו אישור נוסף ומדויק אף יותר שהפך את אספיריטו פמפה לאתר המקובל באופן סופי של וילקבמבה ההיסטורית.