stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניאל קורן
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2022 | פרסי נבחרי השנה של פרוגי | שחקן ראשי בסדרת נוער | האחיין שלי בנץ | מועמדות |
הערות שוליים

↑   דפנה ארד, האלבומים נכשלו, אבל דניאל קורן מצליח למלא אולמות, באתר הארץ, 21 באוקטובר 2015
↑  בכורה: הרומנטיקה של דניאל קורן ויוני בלוך, באתר וואלה, 22 ביולי 2011
↑  "Daniel Koren performs in Berklee's Student Composition Award Concert". Berklee College of Music.
↑  "Lunch Lab Credits". PBS kids'.
↑  שי להב, צליל ישראלי חדש ומשולש, באתר ynet, 28 בנובמבר 2011
↑  "ביקורת אלבום- היא נופלת בכאילו". MusicaNeto. אורכב מ-המקור ב-2013-09-25.
↑  "Eleven Heads Sing About 11/11/11". Smosh.
↑  "Shell Let's Go- The Sound Of Energy". Shell. אורכב מ-המקור ב-2013-09-23.
↑  ישראלים בניו יורק #1 דניאל קורן באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 2444158070744808780009   WorldCat (עם VIAF): 2444158070744808780009
בילבונג

ערך זה עוסק בגוף מים באוסטרליה. אם התכוונתם לחברה לייצור ציוד גלישה, ראו .
בילבונג Wollundry Lagoon
בילבונג (באנגלית: Billabong) באנגלית אוסטרלית הוא אגם קטן של מים עומדים המחובר לנתיב מים. בילבונגים נוצרים בדרך כלל כשנתיבו של נהר משתנה ומשאיר אחריו ענף ללא מוצא.
רבים מהבילבונגים בצפון אוסטרליה שורצי תנינים: תנין הים הגדול והמסוכן ותנין ג'ונסטון הקטן יותר האנדמי לאוסטרליה.
בילבונגים מופיעים בספרות האוסטרלית לא מעט. אחד האזכורים המפורסמים לבילבונג הוא בשורת הפתיחה של השיר Waltzing Matilda של בנג'ו פטרסון.
בשאר העולם בילבונג נקרא "אגם קשת" בגלל הצורה שהאגמים האלה יוצרים בדרך כלל. בדרך כלל הם מתייבשים בקיץ, אך הם מתמלאים שוב מים ברגע שגשם יורד.
הערות שוליים

↑  Definition: Billabong, KAPLAN INTERNATIONAL LANGUAGES, ‏23-1-2012
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אוסטרליה ובנושא ימות ואגמים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אנרי, רוזן פריז (1908–1999)

אנרי, רוזן פריז (בצרפתית: Henri d'Orléans;‏ 5 ביולי 1908 – 19 ביוני 1999), היה ראש בית אורליאן בין השנים 1940–1999, והטוען לכתר צרפת מטעם האורליאניסטים בשם אנרי השישי.
ביוגרפיה

אנרי נולד בלה נוביון-א-תייראש, אן בצרפת ב-5 ביולי 1908 לנסיך ז'אן, דוכס גיז ולאיזבל, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן. הוריו היו שניהם נינים של לואי פיליפ, מלך הצרפתים משני הצדדים. בשנת 1909 עברה משפחתו ללראצ'ה, מרוקו, אולם לאחר שמרוקו הפכה לפרוטקטורט צרפתי בשנת 1912, נותר ביתם חלק ממרוקו הספרדית, ואילו שדותיהם נהיו חלק ממרוקו הצרפתית. אנרי היה קם בארבע לפנות בוקר, וליווה את אביו כדי לפקח על ניהול משק החי ועל גידול היבולים באדמותיהם המפוזרות, ומאוחר יותר היה לומד בהדרכתם של מחנכים אירופיים ואמו, ואף למד לדבר בצרפתית, ערבית, אנגלית, גרמנית, איטלקית וספרדית. אנרי ביקר אצל קרובי משפחה בצרפת לעיתים קרובות, ואף בילה את ראשית מלחמת העולם הראשונה בפריז. מכיוון שאביו שביקש להילחם לצד הצרפתים, נדחה על ידי צרפת, בלגיה ובריטניה, לקח הנסיך ז'אן את משפחתו בחזרה למרוקו.
בשנת 1924 החל אנרי בלימודי מתמטיקה ומדעים באוניברסיטת לוון, אולם לאחר שאביו הפך למועמד לרשת את ראשות בית אורליאן, נאסר עליהם להתגורר בצרפת, והוא עבר להתגורר בבלגיה. בשנת 1926 הפך אביו לראש בית אורליאן, ואנרי קיבל ממנו את התואר דופן צרפת.
ב-8 באפריל 1931 התחתן אנרי עם איזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ בקתדרלת פלרמו, סיציליה, שבה נישאו אבותיהם המשותפים, לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה בשנת 1809. בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ביקש אנרי להתגייס לצבא הצרפתי או לצבא הבריטי, אולם נדחה, ובעקבות כך התגייס ללגיון הזרים הצרפתי. בשנת 1940 מת אביו הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ואנרי ירש את תאריו ואת ראשות בית אורליאן. לאחר כניעת צרפת תמך אנרי בממשלת וישי, אולם באוגוסט 1942 העביר את נאמנותו לצרפת החופשית. בשנת 1950, לאחר ביטול חוק הגלות, חזר אנרי לצרפת. במהלך נישואיו לאיזבל נולדו להם 11 ילדים, ובשנת 1986 התגרשו השניים.
בתקופת כהונתו כראש בית אורליאן, פיזר אנרי את עיקר עושרה הרב של משפחתו, ומכר תכשיטים משפחתיים, ציורים, רהיטים ונכסים, למימון ענייניו הפוליטיים והחזקת משפחתו הגדולה, ומפעלים בבלגיה, בצפון אפריקה, בברזיל, פורטוגל וצרפת, כמו כן, אנרי הסתכסך עם חמישה מילדיו על חלוקת ההון המשפחתי (שכלל למעלה מ -40 מיליון ליש"ט).
בשנת 1984 הכריז אנרי שבנו אנרי מאורליאן איבד את זכויות הירושה שלו, משום שהתגרש מאשתו הראשונה והתחתן שנית מחוץ לכנסייה הקתולית. אנרי העניק לבנו את התואר "רוזן מורטין", שהיה נמוך יותר, במקום "רוזן קלרמון", והוציא אותו משורת הירושה. לאחר כמה שנים החזיר אנרי לבנו את תאריו הקודמים, הכריז עליו שוב כיורשו, ונתן לאשתו החדשה, מיכאלה קוסיניו את התואר "נסיכת ז'ואנוויל". כמו כן, אנרי שלל מבניו תיבו ומישל את זכויות הירושה שלהם, משום שאחד נישא לפשוטת עם, ואילו השני התחתן עם אשה אצילה שאביה תמך במשטר וישי, אולם לאחר מותו החזיר להם אחיהם אנרי, רוזן פריז את תאריהם.
ב-19 ביוני 1999 מת אנרי בשריסי, דרו, כתוצאה מסרטן הערמונית.
משפחתו

ב-8 באפריל 1931 התחתן אנרי עם איזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
איזבל, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1932), התחתנה עם פרידריך קרל, רוזן שנבורן-בוקהיים
אנרי, רוזן פריז (1933–2019), התחתן עם מריה תרזה, דוכסית וירטמברג, ולאחריה התחתן עם מיכאלה קוסיניו
הלן, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1934), התחתנה עם אברהרד, רוזן לימבורג-שטירום
פרנסואה, נסיך אורליאן (1935–1960)
אן, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1938), התחתנה עם קרלוס, דוכס קלבריה
דיאן, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1940), התחתנה עם קרל, דוכס וירטמברג
הנסיך מישל, רוזן אברו (נולד ב-1941), התחתן עם באטריס פסקיר דה פרנקליו
הנסיך ז'אק, דוכס אורליאן (נולד ב-1942), התחתן עם גרסנד דה סבראן-פונטב
קלוד, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1943), התחתנה עם הנסיך אמדאו, דוכס אאוסטה
ז'אן, נסיכת אורליאן (נולדה ב-1946), התחתנה עם פרנסואה-חאווייר דה סאמבוסי דה סורג
הנסיך תיבו, רוזן לה מרשה (1948–1983), התחתן עם מריון גורדון-אור
בית הכנסת הגדול של וילנה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת שנחרב 
 מיקום:  וילנה 
 מדינה:  ליטא 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1573
 תאריך פתיחה רשמי:  1573 
 תאריך פירוק:  1945 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות הבארוק 
 
 קואורדינטות:  54°40′48″N 25°17′05″E﻿ / ﻿54.68°N 25.284722222222°E﻿ / 54.68; 25.284722222222
 he
 
בית הכנסת הגדול של וילנה היה בית כנסת שנבנה במאה ה-17 בסגנון הרנסאנס-בארוק. הוא שכן במרכז גדול של לימוד תורה וקהילה והיה מרכז התנועה היהודית הליטאית. הוא כלל את בנין מועצת הקהילה, 12 בתי כנסת ובתי מדרש, מקוואות, דוכני בשר כשר, את בית המדרש של הרב אליהו - הגאון מווילנה, ועוד. כתובתו הייתה רחוב היהודים (I-2), וילנה, ליטא.
מבנה

לבית הכנסת היו מספר כניסות. האחד, במפלס הרחוב, כלל זוג שערי ברזל שנתרמו על ידי אגודת חייטים ב-1640. הכניסה השנייה בצד המערבי, שנוספה בשנת 1800, הייתה קצת יותר מרשימה: היה לה גמלון עץ דו-קומתי מוגבה עם שער ועמודי ברזל מחושל. הייתה דלת ברזל כבדה עם כיתוב מקורי בעברית המעידה כי מדובר במתנה של "חברת מדקלמי תהילים " ב-1642. בזמן בנייתו, תקנות הכנסייה בכל רחבי אירופה קבעו כי בית כנסת לא יכול להיבנות גבוה יותר מכנסייה. כדי לציית לחוק, ובכל זאת ליצור את הגובה הפנימי הדרוש, נהוג היה לחפור תשתית עמוקה מספיק כדי שמפלס הרצפה של בית הכנסת יהיה הרבה מתחת לזה של הרחוב. בחוץ, בית הכנסת נראה בגובה של כשלוש קומות, אך בתוכו הגיע למעל חמש קומות. בצידו הצפוני של הבניין נמצאה כניסה נוספת עם פרוזדור.
פנים בית הכנסת עוצב מחדש באמצע המאה ה-18 על ידי גרמני ליטאי מווילנה יוהאן כריסטוף גלאוביץ בסגנון הרנסאנס האיטלקי. ארבעה עמודים מסיביים, במרחק שווה, תמכו ברצפת האבן העצומה, ובתוכם הייתה הבימה המעוטרת בסגנון רוקוקו, בעלת שלוש קומות, עם כיפה, הנתמכת בשמונה עמודים קטנים. הוא נבנה במחצית השנייה של המאה ה-18 על ידי רבי יהודה בן אליעזר, סופר ודיין.
ארון הקודש הדו-קומתי בקיר המזרחי עוצב עם גילופי עץ מוזהבים, המייצגים צמחים, בעלי חיים וסמלים יהודיים, ועליו נשר דו-ראשי. מעליו גרם מדרגות כפול, עם מעקות ברזל, שעלו מימין ומשמאל. על הקירות והתקרות היו תלויות נברשות רבות מברונזה ומכסף. בית הכנסת הכיל אוסף יקר ערך של חפצי דת יהודיים.
בעבר הייתה מנורת פליז עם שבעה קנים מול ארון הקודש, אך ערב הפלישה הגרמנית לעיר במלחמת העולם הראשונה, היא נשלחה למוסקבה. גם היה פעם " כיסא אליהו " בפינה הצפון מערבית שעליו נערכו טקסי ברית המילה.
משני צידי ארון הקודש היו מבנים דו-קומתיים, המשמשים כעזרת הנשים, המחוברים לאולם התפילה בחלונות קטנים. גלריה נוספת לנשים הייתה ממוקמת בצד הצפוני, גם היא מורכבת משתי קומות שנבנתה על ידי נח פייבוש בלוך, זקן הקהילה שקידם את הכסף וכאשר הקהילה לא הצליחה להחזיר את 14,000 הגולדן המגיעים לו, הוא העניק מתנה למבנה.
אולם התפילה המרכזי היה מרובע ויכול היה להכיל 300 איש. בית הכנסת נועד גם לשמש כמעוז שבתוכו יוכלו היהודים למצוא מקלט בעתות סכנה. בימים הנוראים שלפני מלחמת העולם השנייה הכיל בית הכנסת 5,000 מתפללים.
היסטוריה

המקום שימש לראשונה כבית תפילה יהודי בשנת 1440. בית כנסת נבנה במקום בשנת 1572. במהלך הפוגרום של 1592 הוא נהרס. בשנת 1606 נבנה מחדש בית הכנסת. בית הכנסת הגדול נבנה בין השנים 1630–1633 לאחר שניתן אישור להקים בית כנסת מאבן. בשנת 1635 רגמו פורעים את בית-הכנסת באבנים, הרסו אותו ובזזו את כל תכולתו. בית הכנסת נבנה מחדש, בסגנון רנסאנסי-בארוקי.
בשנת 1748, שריפה הרסה חלק מבית הכנסת, גלריית הנשים והבימה. בית הכנסת ניזוק שוב במהלך מרד קושצ'ושקו ב-1794. ישנה אגדה לפיה הגאון מווילנה הוציא ספר תורה מארון הקודש בלילה וקרא בו 7 פעמים. כתוצאה מכך, הפגז הרוסי שנורה לעבר בית הכנסת לא התפוצץ. לאחר מרד קושצ'ושקו שוקם בית הכנסת בסגנון קלאסי.
עם השנים נוצר סביב בית הכנסת קומפלקס ובו כעשרים בתי-כנסת קטנים יותר, ביניהם בית-כנסת מעץ מן המאה ה-15, אשר נבנה מחדש במאות ה-18 וה-19, בתי-תפילה לבעלי מלאכה, בית-מדרש, מקווה, מרכז קהילה, והספרייה הרבנית ספריית שטראשון שנוסדה ב-1886, בה שכן גם הארכיון של קהילת יהודי וילנה וכן בית-התפילה שנבנה בשנת 1800 של רבי אליהו בן שלמה זלמן, הגאון מווילנה.
בשנת 1846, כאשר ביקר משה מונטיפיורי בבית הכנסת, חילקו כרטיסי כניסה להמוני האנשים. המבנה עבר תיקונים במאה ה־19.
היסטוריה > הרס

בית הכנסת נשדד, נשרף ונהרס בחלקו על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה. בית הכנסת ההרוס וכל מתחם ה"שולהוף" שצמח סביבו נהרסו על ידי השלטונות הסובייטיים בשנים 1955–1957 והוחלפו בכוונה במגרש כדורסל וגן ילדים כדי למנוע למעשה יוזמות עתידיות לבנייה מחדש של אנדרטה תרבותית. מאוחר יותר הוחלף הגן בבית ספר יסודי.
שלושה פריטים מקוריים מבית הכנסת הגדול של וילנה שרדו את החורבן ומוצגים כעת במוזיאון הגאון מווילנה להיסטוריה יהודית: דלתות ארון הקודש, פמוט משולחן החזן ותבליט עם עשרת הדיברות.
היסטוריה > תוכניות שיקום

בשנת 2011, ראש ממשלת ליטא אנדריוס קוביליוס וראש עיריית וילנה, ארתוראס זווקאס, הכריזו על תוכניות לשקם את בית הכנסת, לאחר חקירה ארכאולוגית מוצלחת של חורבות בית הכנסת באותה שנה. בשנת 2014 הוזמן נשיא מדינת ישראל שמעון פרס, שנחשף לפרויקט במהלך ביקורו הרשמי בליטא ב-2013, להצטרף לדירקטוריון, יחד עם נשיא ליטא לשעבר ולדאס אדמקוס, ראש ממשלת ליטא אלגירדאס בוטקביצ'יוס והאדריכל הבולט דניאל ליבסקינד נבחר עבור פרויקט השיקום. האדריכלית הישראלית של הפרויקט, צילה זק, פיתחה את תוכניותיה המקוריות שכבר אומצו על ידי הרשויות המוניציפליות של וילנה ב-1993, לאחר תחרות בינלאומית בשנים 1989–1990 שבה השתתפה יחד עם הפסל השוודי ווילי גורדון.
הקירות המקוריים של בית הכנסת הגדול זוהו על ידי צוות של ארכאולוגים מרשות העתיקות, האוניברסיטה העברית בירושלים ושלוש אוניברסיטאות אמריקאיות באמצעות מכ"ם חודר קרקע ביוני 2015 מתחת לשטח בניית בית הספר המודרני.החפירות החלו בשנת 2016, כאשר קבוצה בראשות ד"ר הארי גול מהאוניברסיטת ויסקונסין-או קלייר חפר את מה שנחשב כחלק מהמקווה של בית הכנסת. ביולי 2018 הכריזו הארכאולוגים על גילוי הבימה בסגנון בארוקי. ראש עיריית וילנה, רמייג'וס שימשיוס, אמר כי התוכניות הן להרוס את השטח שבנו הסובייטים, מאחר שבית הספר היסודי הועבר מהמקום ב-2017, ולהחליף אותו באנדרטה משמעותית ותערוכת הממצאים, אך ללא שחזור מלא של בית הכנסת. ב-2021 נחשפו הבימה וארון הקודש העתיקים.
בשנת 2019 חשפו ארכאולוגים כתובת בעברית בחפירת בית הכנסת הגדול בווילנה. הכתובת הגדולה והמשמעותית, מתוארכת לשנת 1796, הייתה חלק משולחן קריאת תורה מאבן שניצב על הבימה המפוארת של בית הכנסת בווילנה. השולחן נתרם – על פי הכתוב – על ידי שני אחים – רבי אליעזר ורבי שמואל, לזכר אמם שרה ואביהם רבי חיים שעל פי הכתובת היגרו מליטא לארץ ישראל והתיישבו בטבריה. משולחן זה נקראה התורה בפני בני העדה במשך כ-200 שנה, עד לשריפת בית הכנסת ולחורבנו הסופי על ידי הסובייטים. בכתובת, שנלמדה יחד עם ד"ר ולדימיר לוין מהאוניברסיטה העברית בירושלים, נכתב כך: "לפרט 'תעלנו' (שנת 1796) בשמחה לארצנו. נדבו ר' אליעזר ור' שמואל בני ר' חיים שחי בטבריא תוב"ב וחי"ש תמת שרה אב"ר שבתי ד' אדר, ולירושלים 'מבשר' (שנת 1782) אתן, וא"ר חיים ב"ר חיים מת שם ז' ניסן, אתה 'תקום' (שנת 1786) תרחם ציון". משפטים קצרים אלו מצביעים, לפי החוקרים, על הקשר העמוק בין העדה הליטאית (ליטבק) לארץ הקודש, הקיימת מימי הגאון מווילנה ועד ימינו. על פי החקירה הראשונית משפחת התורמים הייתה אחת ממשפחות הרבנים המובילות בליטא בתחילת המאה ה-18.
פריטים אותנטיים ששרדו מבית הכנסת הגדול של וילנה מוצגים כיום במוזיאון הגאון מווילנה להיסטוריה יהודית: הדלתות הכפולות של ארון קודש, תבליט עם עשרת הדיברות והפמוט משולחן החזן.
ב-2024 נחשפה בחפירות ארכאולוגיות רצפת בית הכנסת המעוטרת בפרחים בצבעי אדום, שחור ולבן. בנוסף נחשפו שרידים של קיר המעוטר בצבעי כחול ואדום, כמו כן אחד מעמודי הענק של במת התפילה, חלק מעזרת הנשים וכן מאגרי מים ששימשו את המקוואות.
גלריה

דגם בית הכנסת הגדול של וילנה במוזיאון התפוצות,תל אביב
אגף מערבי
אגף מזרחי
שער לחצר
דגם בית הכנסת הגדול של וילנה, 2018
דגם (פנים) של בית הכנסת הגדול של וילנה, 2018
ראו גם

יהדות פולין
ליטאים
הגאון מווילנה
מוזיאון הגאון מווילנה להיסטוריה יהודית
הערות שוליים

1 2  כ-70 שנה אחרי שנחרב בשואה: נחשפו מקוואות בית הכנסת הגדול בווילנה, באתר www.antiquities.org.il
1 2 3  רצפת שמש, עמוד מפואר: הממצאים המרגשים מחשיפת בית הכנסת שהחריבו הנאצים, באתר ynet, 26 באוגוסט 2021
↑  השולהויף - חצר בית הכנסת – איגוד יוצאי וילנה והסביבה בישראל
↑  "Peres invited to advise on restoration of Vilnius synagogue". www.timesofisrael.com.
↑  Rogers, James (2015-08-07). "Radar technology helps rediscover the Great Synagogue of Vilnius, 70 years after its destruction". Fox News (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-04-16.
↑  איתי בלומנטל, אחרי 74 שנה: נמצאו שרידי בית הכנסת בווילנה, באתר ynet, 29 ביולי 2015
↑  Geggel, Laura (3 באוגוסט 2015). "Remains of Synagogue Destroyed by Nazis Found With Radar". NBC News. נבדק ב-4 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  כ-70 שנה לאחר שנהרס ע"י הנאצים: זוהו שרידים של בית הכנסת הגדול של וילנה מתחת לאדמה, באתר www.antiquities.org.il, ‏יולי 2015
↑  Grogan-Ripp, Lucy (17 נוב' 2017). "Blugolds find closure for Holocaust victims". UWEC News (באנגלית). University of Wisconsin–Eau Claire. נבדק ב-16 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  NOVA. "Holocaust Escape Tunnel" (Video). Public Broadcasting Service (באנגלית). WGBH. נבדק ב-16 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  נחשפה במלואה בימת בית הכנסת הגדול של וילנה, באתר וואלה, 26 באוגוסט 2021
↑  תגלית מרגשת בבית הכנסת הגדול בוילנה, באתר ערוץ 7, ‏23 ביולי 2019
↑  "Archaeologists uncover Hebrew inscriptions at excavations of the Great Synagogoue in Vilnus (Vilna)" (באנגלית). Israel Ministry of foreign Affairs. 23 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑   עופר אדרת, רצפת בית הכנסת הגדול בווילנה נחשפה בחפירות ארכיאולוגיות, באתר הארץ, 25 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269665905171  LCCN: n00085580  VIAF: 263050377   WorldCat (עם VIAF): 263050377 
ארון הקודש
אתר בית הכנסת כיום. אנדרטת הגאון מווילנה מימין
שרה ורבי חיים מצבות בבית העלמין הר הזיתים, ירושלים, ישראל. בני הזוג היגרו מווילנה לטבריה, משם עברו לירושלים שם נפטרו. שרה ב-1782 וחיים ב-1786.
המכון למדעי כדור הארץ

| --- | --- |

בניין מכון כדור הארץ האוניברסיטה העברית ירושלים
 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  1934–הווה (כ־91 שנים)
 קמפוס:  גבעת רם
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°46′13″N 35°11′50″E﻿ / ﻿31.77027778°N 35.19722222°E﻿ / 31.77027778; 35.19722222
 he
 
המכון למדעי כדור הארץ על שם פרדי ונדין הרמן של האוניברסיטה העברית בירושלים ממוקם בקמפוס ספרא שבגבעת רם ופועל במסגרת הפקולטה למדעי הטבע.
היסטוריה

המכון הוא המוסד הלימודי הוותיק בישראל ללימודי גאולוגיה. הוא הוקם בשנת 1934 באוניברסיטה העברית בהר הצופים על ידי יהודה ליאו פיקרד. מוסמכיו ותלמידי המחקר, שהעמיד בחמישים שנותיו, יצרו את עיקר הידע הגאולוגי ההידרולוגי והמטאורולוגי על ארץ ישראל. ליאו פיקרד הקים את האוסף הגאולוגי הראשון שלה. כיום מצוי באולמות הכניסה של המכון אחד האוספים הגאולוגיים הגדולים בישראל. כן מוצגת תערוכה מתמדת בנושאי גאולוגיה של ישראל.
בשנת 2003 נפתח מוזיאון טבע במכון.
משנת 2016 פועל במכון המרכז לחקר מערות בישראל. מתחילת מלחמת חרבות ברזל פועל במקום (בשיתוף המלח"ם) מיזם למיפוי ודיגיטציה מרוכזים של כלל המערות בארץ לשירות מערכת הביטחון.
הלימודים

בשנת 1978 יוסד המכון במתכונתו הנוכחית תוך שילוב המחלקות לגאולוגיה, גאוגרפיה פיזית, ומדעי האטמוספירה למכון אחד שמדגיש את הקשר בין התחומים השונים. תוכנית הלימודים משותפת בשנה הראשונה, ולאחר מכן נפרדת לתוכניות בגאולוגיה או במדעי האטמוספירה לבוגר או מוסמך ובאוקיינוגרפיה (חטיבה לבוגר ומוסמך). בשנת 1991 לקח המכון חלק מרכזי בהקמת התוכנית ללימודי סביבה במסגרתה שותפים חוקרים מהמכון למדעי כדור הארץ, מדעי החיים, כימיה וגאוגרפיה. האופי האינטרדיסציפלינרי של המחקר מאפשר שילוב נוח של סטודנטים בעלי רקע במדעים מדויקים, מדעי הטבע והחקלאות בלימודים מתקדמים במכון.
במסגרת לימודי כדור הארץ פועלים החוגים:
מדעי האטמוספירה.
גאולוגיה
אוקיינוגרפיה.
לימודי הסביבה.
הידרולוגיה ומשאבי מים.
מחקרי המכון

מלבד ההוראה השוטפת במכון מתבצעים בו מחקרים במגוון נושאים ובהם: תהליכי היווצרות של יבשות והרים, מחזור החמצן הגלובלי והתפתחות הוריקנים ושיטפונות, מנגנון יצירת השלד הגירי של אלמוג, תנועת מזהמים במי תהום ובאטמוספירה, היווצרות טיפות גשם בענן, השלבים הראשונים של התפתחות סדקים בסלע לפני רעידת אדמה או של בועת גז במאגמה לפני התפרצות וולקנית.
סלעי ישראל, מפרץ אילת, הים התיכון, הכנרת, ים המלח והאטמוספירה של המזרח התיכון מהווים מעבדת שטח למחקר התשתית הטבעית של מדינת ישראל.
לרשות המכון מכשור חדש במעבדות מאפשר חקירה של הגאוכימיה של מי מעיינות, תנועת מים בתת-הקרקע, אקלים העבר על סמך הגאוכימיה של משקעי ים המלח, מקורות אירוסולים שמגיעים לישראל, יצירת יהלומים במעטפת כדור הארץ ונושאים רבים נוספים.
תחנה לתקשורת לוויינית על גג המכון מאפשרת קבלת נתוני לוויין ומכ"ם המשמשים למשל בחקר השפעת אבק מדברי ומזהמים על יצירת גשם בעננים. יחידת החישוב הבין אוניברסיטאית ומערך חישוב מתקדם במכון מאפשרים סימולציה של תהליכים אטמוספיריים, הידרולוגיים וגאולוגיים שונים.
האוניברסיטה העברית מנהלת את המכון הבין אוניברסיטאי שבשמורת חוף אלמוג באילת. חוקרי המכון עובדים במעבדות המכון הבין אוניברסיטאי ותלמידי מחקר רבים עוסקים בחקר השונית ובנייתה, התפתחותה והשפעת זמינות מקורות מזון במפרץ אילת על מצבה כיום ויחסה לטקטוניקה של מפרץ אילת.
הקשר ההדוק בין המכון למדעי כדור הארץ והמכון הגיאולוגי לישראל של משרד התשתיות הלאומיות הממוקם אף הוא בירושלים מאפשר גישה לציוד רב נוסף במעבדות המכון הגיאולוגי ולעבודות משותפות במעבדה הטבעית - השטח.
מתוך האוסף הגאולוגי

במרכז אמוניט משוחזר ומורכב משלשה חלקים שנאספו על ידי ל. פיקרד וד. רוזנפלד
מבני גבישים
תצורת עמינדב - מתוך התערוכה על יחדיות גאולוגיות באזור ירושלים
ראו גם

לימודי גאולוגיה בישראל
הערות שוליים

↑  מוזיאון טבע חדש ייפתח השבוע באוניברסיטה העברית בירושלים, באתר הארץ, 14 בינואר 2003
מצעד הסינגלים הבריטי (1952–1959)

ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים הבריטיים השבועיים UK Singles Chart שנערכו משנת 1952 עד שנת 1959.
מצעד הסינגלים הבריטי הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה הבריטית, שמתבסס על נתוני מכירות סינגלים ומתעדכן מדי שבוע על ידי חברת המצעדים הרשמית.
נתונים סטטיסטיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

מצעד הפזמונים של בילבורד (1950–1958)
בילבורד הוט 100 (1958–1969)
| מצעדי שירים |
| --- | --- | --- |
| ישראל ישראל | המצעד הבין-לאומי של מדיה פורסט: 2009–2019 • 2020 ואילך המצעד העברי של מדיה פורסט: 2009–2019 • 2020 ואילך המצעד הבין-לאומי השנתי: 1963–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך  המצעד העברי השנתי: ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט • ה'תש"ל–ה'תשל"ט • ה'תש"ם–ה'תשמ"ט • ה'תש"ן–ה'תשנ"ט • ה'תש"ס–ה'תשס"ט • ה'תש"ע–ה'תשע"ט • ה'תש"ף ואילך   המצעד היהודי • מצעד המוזיקה היהודית השנתי של קול פליי |  |
| ארצות הברית ארצות הברית | לפני אוגוסט 1958: 1940–1949 • 1950–1958  אחרי אוגוסט 1958: 1958–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך |  |
| הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי: 1952–1959 • 1960–1969 • 1970–1979 • 1980–1989 • 1990–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך  מצעד הדאנס הבריטי: 2000–2009 • 2010–2019 • 2020 ואילך |  |
| מצעדים נוספים | המצעד הרשמי של גלגלצ • העשירייה • היטליסט |  |
הזמר האמריקני אלביס פרסלי הביא 4 להיטים שונים למקום הראשון במצעד הבריטי במהלך שנות ה-50.
הסינגל הנמכר ביותר של העשור בבריטניה היה שירם של בילי היילי ולהקת השביטים "Rock Around the Clock".
רני הרלין

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1959 (בן 65) ריהימאקי, פינלנד 
 שם במה:  Renny Harlin 
 שם לידה:  Renny Lauri Mauritz Harjola 
 סוגה מועדפת:  סרט פעולה, מותחן, סרט אימה 
 מדינה:  פינלנד, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנויות, עיצוב ואדריכלות של אוניברסיטת אלטו (1981)  Alppila Upper Secondary School 
 בן או בת זוג:  ג'ינה דייוויס (18 בספטמבר 1993–21 ביוני 1998)   לורה דרן 
 מספר צאצאים:  3
 http://www.rennyharlin.com
 פרופיל ב-IMDb
 
רני הרלין (באנגלית: Renny Harlin; נולד ב-15 במרץ 1959) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע פיני.
ביוגרפיה

הרלין נולד בעיירה בדרום פינלנד לאב רופא ואם אחות, הוא החל את עבודתו בתחום הקולנוע שביים פרסומות למספר חברות.
ב-1986 ביים את סרטו הראשון "Born American" בו שיחק בתפקיד הראשי מייק נוריס, בנו של צ'אק נוריס ואחרי כן עבר לעבוד בלוס אנג'לס.
ב-1987 ביים את סרט האימה "Prison" בו שיחק ויגו מורטנסן.
ב-1988 ביים את הסרט הרביעי בסדרת הסרטים של סיוט ברחוב אלם "סיוט ברחוב אלם 4: אדון החלומות",
ב-1990 ביים את סרט ההרפתאות "The Adventures of Ford Fairlane" ואת הסרט "מת לחיות 2" בכיכובו של ברוס ויליס.
ב-1993 ביים את סרט הפעולה "סחרור מסוכן", ב-1995 ביים את הסרט "אי הפיראטים", ב-1999 סרטו "ים כחול עמוק" זכה להצלחה.
בשנת 2024 ביים את מותחן הפעולה האמריקאי "הקבלן" (אנ') בכיכובו של ארון אקהרט.
הוא היה נשוי לשחקנית ג'ינה דייוויס.
הברקים של קאטאטומבו

ברקי קאטאטומבו
הברקים של קאטאטומבו הם תופעת טבע המתרחשת מסביב לשפך נהר קאטאטומבו באגם מרקאיבו במערב ונצואלה. ברקים אלו מופיעים במשך למעלה ממחצית מהשנה.
סופות הברקים פורצות בעיקר בלילות ומגיעות לתדירות של 280 פעמים בשעה למשך 10 שעות. הברקים מופיעים בגובה 2–10 ק"מ מעל פני האדמה, מגיעים לעוצמה הגבוהה פי 10 מברקים רגילים ומייצרים יותר אוזון מכל אירוע בודד אחר על פני כדור הארץ. ימאים משתמשים בברקים הנראים למרחוק כמגדלור טבעי, אותו הם מכנים "המגדלור של קאטאטומבו".
היסטוריה

תיעוד ראשון לתופעה נמצא בכתבי המחזאי הספרדי בן המאה ה-17, לופה דה וגה. בפואמה "הדרגנוטה", דה וגה מתאר כי סופות הברקים של קאטאטומבו האירו את שמי הלילה וחשפו את ספינותיו של סוחר העבדים האנגלי פרנסיס דרייק שניסה לכבוש את האזור.
בשנת 1823 התרחש סיפור דומה: תוך כדי מלחמת העצמאות של ונצואלה, הברקים חשפו את ספינות הצי הספרדי ועזרו לסימון בוליבאר להוביל את צבאו לניצחון בקרב.
שבט האינדיאנים המקומי הווארי רואה את הסופות בתור ריקוד של מיליוני גחליליות המביעות תודה לאבי הבריאה. שבטים אחרים, כגון היופה והוואיו, טוענים שמדובר ברוחות אינדיאנים מתים המתגלות כהבזקי אור להעביר מסרים סודיים לבני עולמנו.
חוקר הטבע הפרוסי בן המאה ה-19, אלכסנדר פון הומבולדט, היה הראשון לתת הסבר מדעי לתופעה אותה תיאר כפיצוצים חשמליים הדומים לאש גופרית, אך עד היום המדענים חלוקים מהו ההסבר הנכון. יש שטענו כי הזרימה המעגלית של הרוחות מעל האגם היא שגורמת לברקים. אחרים הסבירו שהסיבה היא דווקא ההתנגשות בין זרמי אוויר קר וחם. הסבר שלישי לתופעה קושר את הסופות למצבורי גז המתאן הנמצאים באזור.
הברקים של קאטאטומבו נכנסו למהדורת 2015 של ספר השיאים של גינס.
הערות שוליים

↑  דייגו אורה, "ברקי קטטומבו": סופת הברקים שלא נגמרת, באתר ynet, 8 בנובמבר 2014
אורליאניסטים

לואי-פיליפ מבית אורליאן, מלך הצרפתים – בציור מאת וינטרהלטר
סמל שושלת אורליאן ושל המונרכיה מיולי בצרפת
אורליאניסטים (בצרפתית: Orléanistes) היה כינוי פוליטי מן המאה ה-19 שדבק בהתחלה בתומכים במונרכיה החוקתית ובנציגי בית אורליאן.
במהלך השינויים הפוליטיים שעברו על צרפת באותה מאה, הובחנו שלושה שלבים של "אורליאניזם":
אורליאניזם טהור – תומכי השלטון החוקתי של לואי פיליפ, מלך הצרפתים (1848-1830) אחרימהפכת יולי 1830, שדגלו ברעיונות ליברליים ומתונים.
האורליאניזם "המאחד" ("אוניוניסטי") או "הממזג" – ("פוזיוניסטי") – תנועה מורכבת מאורליאניסטים טהורים ומאותם לגיטימיסטים שבעקבות מותו ללא צאצאיים ב-1883 של אנרי, רוזן שאמבור, תמכו בטענתו לכתר צרפת של פיליפ, רוזן פריז, נכדו של לואי פיליפ.
האורליאניזם הפרוגרסיבי – רוב ה"פוזיוניסטים" אשר, בעקבות ירידה ברגש המלוכני בשנות ה-1890, הצטרפו לרפובליקנים המתונים, שאימצו מטרות פרוגרסיביות וחילוניות, או חברו להתלכדויות הקתוליות, כמו "הפעולה הליברלית".
יריבי האורליאניסטים היו תומכי שתי מגמות מונרכיסטיות אחרות:
הלגיטימיסטים, השמרנים, הנאמנים אחרי 1830 לענף הצרפתי הוותיק של בית בורבון
הבונפרטיסטים שתמכו במורשת של נפוליאון הראשון ובצאצאיו