stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רות שלוס
ספרים שאיירה

הגדה של פסח, קיבוצי השומר הצעיר, 1943.
מה שקרה בצל האלון, מאת רבקה גורפיין, ספרית פועלים, 1946
הנסיך הגנוב: אגדה סינית, מאת טוטרו, קריית ספר, 1950.
אל הנירים האפורים, מאת נתן יונתן, ספרית פועלים, 1954
עלילות ודברים, מאת י. ביאנקי, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1954.
הארץ היפה, מאת רוזה וול, מדע וחיים, 1958
מי אוהב מה, מאת רבקה דוידית הוצאת דביר, 1958
מסעות מור החמור, מאת לאה גולדברג, ספרית פועלים, 1959
ניסים והגדי, מאת נעמי (רבניצקי) שפירא, הוצאת דביר, 1960
שירים, מאת ניקולאס גיליין, הוצאת האיגוד לקשרי ידידות ישראל-קובה, 1963.
עם פעמי הדור: ילקוט מחצית היובל של דבר הפועלת, 2 כרכים, רחל כצנלסון-שזר (עורכת), הוצאת ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – מועצת הפועלות, 1964
וייטנאם: ספר שחור, הוצאת הוועד הארצי למען השלום בארץ ישראל, 1967.
צמד גוזלים, מאת בלה ברעם, הוצאת מסדה, 1974
לקריאה נוספת

רות שלוס: רטרוספקטיבה 1942–1992; אוצר התערוכה ועורך המחקר: עוזי אגסי; עריכה: נורית כהן עברון. תרגום לאנגלית: אתל ברוידא, הרצליה: מוזיאון הרצליה לאמנות, תשנ"ב 1992.
רות שלוס – שנים אחרונות; אוצרי התערוכה: אירית לוין, דורון פולק; מאמר: אליק מישורי, [גבעתיים: חמו"ל], 2001. (קטלוג תערוכה שנערכה בתיאטרון גבעתיים)
רות שלוס: עדות מקומית; אוצרת התערוכה: טלי תמיר; עריכת טקסט: דפנה רז; צילום: רן ארדה, אברהם חי, עין חרוד: משכן לאמנות, עין חרוד, 2006. (הספר יצא לאור לרגל תערוכה רטרוספקטיבית במשכן לאמנות עין חרוד)
ענת דנון סיון, רות שלוס – אומנית חברתית, עת-מול 278,(אוגוסט 2022), עמ' 20–21.
ג'נט רנקין

ג'נט פיקרינג רנקין (באנגלית: Jeannette Pickering Rankin;‏ 11 ביוני 1880 – 18 במאי 1973) הייתה פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הרפובליקנית, פעילה פמיניסטית ופציפיסטית והאישה הראשונה שכיהנה בקונגרס ארצות הברית. נבחרה לבית הנבחרים כנציגת מונטנה ב-1916 ופעם נוספת ב-1940. שתי כהונותיה בבית הנבחרים חפפו את תחילת ההתערבות האמריקאית במלחמות העולם. רנקין, הפציפיסטית, הייתה אחת מ-50 חברי בית הנבחרים (סך של 56 משני הבתים) שהתנגדו להכרזת המלחמה בשנת 1917, וחברת הקונגרס היחידה שהצביעה נגד הכרזת מלחמה נגד האימפריה היפנית לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-1941.
רנקין סייעה בייזום החקיקה, שבסופו של דבר הפכה לתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, מתן זכות הצבעה לנשים; היא תמכה בשוויון מגדרי ובזכויות האזרח במשך כל קריירה שלה שנמשכה יותר משישה עשורים.
ביוגרפיה > נעורים ותחילת דרכה

רנקין נולדה בחווה שליד מחוז מיזולה שבמונטנה, והייתה הבכורה מבין שבעת ילדיהם של ג'ון רנקין, חוואי וקבלן בניין שהיגר מקנדה, ואוליב פיקרינג, יאנקית ומורת בית ספר. הוריה היו אנשים אמידים ופעילים בולטים בעסקים במיזולה. כנערה לקחה חלק בטיפול באחיה הצעירים ובחווה, כולל טיפול במתקני החווה. לרנקין היו כישורי נגרות ובנייה. היא סיימה תיכון ב-1898 ותואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת מונטנה בשנת 1902. ללא שאיפות קריירה ברורות, היא ניסתה תפירה ולאחר מכן עיצוב רהיטים בבוסטון, שם התגוררה בעוד אחיה למד באוניברסיטת הרווארד. בתקופה זו היא גם דחתה מספר הצעות נישואים
בעקבות ביקור בבוסטון ב-1904, שם הזדעזעה מתנאי החיים הירודים בשכונות העוני, החליטה רנקין ללמוד עבודה סוציאלית. בין 1908 ל-1909 היא למדה בבית הספר לפילנתרופיה בניו יורק (שהתמזג מאוחר יותר עם אוניברסיטת קולומביה). לאחר שעבדה תקופה קצרה כעובדת סוציאלית בספוקיין שבוושינגטון, היא חלה ללמוד באוניברסיטת וושינגטון, שם החלה להיות מעורבת בתנועה הסופרג'יסטית שנאבקה למען הענקת זכות בחירה לנשים. היא הייתה חלק ממייסדות סיעת הנשים למען זכות ההצבעה והלוביסטית של "האגודה האמריקאית הלאומית לזכות בחירה לנשים" (NAWSA). בנובמבר 1910 תושבי מדינת וושינגטון אישרו בהצבעה את זכות ההצבעה לנשים. זו הייתה המדינה החמישית ממדינות האיחוד בארצות הברית שאישרו את זכות ההצבעה לנשים. באותה שנה רנקין שבה למונטנה והפכה לפעילה בארגון "Montana Equal Franchise Society". רנקין עשתה שימוש בסלוגן המפורסם מהמהפכה האמריקאית, "אין מיסוי ללא ייצוג", כביקורת על כך שנשים נאלצות לשלם מסים אבל אין להן את הזכות להשמיע את קולן ולהשפיע על פעילות השלטון[דרוש מקור].
בפברואר 1911, רנקין הייתה האישה הראשונה שנאמה בפני בית המחוקקים של מדינת מונטנה. היא דיברה בזכות ההצבעה לנשים. בנובמבר 1914, תוקן החוק במונטנה החוק ונשים קיבלו זכות הצבעה.
ביוגרפיה > תקופה ראשונה בקונגרס

מסע הבחירות של רנקין לקונגרס כנציגת מונטנה ב-1916 מומן ומנוהל על ידי אחיה, וולינגטון רנקין, שהיה פעיל ובעל השפעה במפלגה הרפובליקנית במונטנה. הקמפיין דרש נסיעות ארוכות כדי להגיע לאוכלוסייה המפוזרת בכל רחבי המדינה. רנקין נבחרה ב-9 בנובמבר, בפער של יותר מ-7,500 קולות, והפכה לחברת הקונגרס הראשונה.
זמן קצר לאחר שנבחרה, הקונגרס נקרא לתוך דיון דחוף בעקבות הכרזתה של גרמניה על מלחמת צוללות, בלתי מוגבלת, שבה יוטבעו כל אוניות סוחר שימצאו בים. ב-2 באפריל 1917, הנשיא וודרו וילסון, פנה מושב משותף, לשני הבתים, וביקש מהקונגרס "להפוך את העולם למקום בטוח עבור הדמוקרטיה" בהכרזת מלחמה על גרמניה. לאחר ויכוח סוער, ההחלטה בנוגע ליציאה למלחמה הגיע להצבעה בבית הנבחרים ב-3 לפנות בוקר ב-7 באפריל; רנקין הייתה אחת מתוך חמישים קולות המתנגדים. "אני מבקשת להיות כנה למען ארצי," אמרה, "אבל אני לא יכולה להצביע בעד מלחמה". למרות 49 חברי קונגרס ושישה סנטורים, גברים, הצביעו נגד ההכרזה, רנקין הייתה היחידה שקבלה ביקורת על החלטתה. אולם, היא קיבלה תמיכה ממפלגת הנשים הלאומית והפעילה הפמיניסטית אליס פול, מראש עיריית ניו יורק, פיורלו לה גוארדיה.
עד 1918, זכות הצבעה לנשים הוענקה, בצורה זו או אחרת, בכארבעים מדינות בארצות הברית. רנקין הייתה לכוח מניע בתנועה שפעלה להענקת זכות הצבעה אוניברסלית בלתי מוגבלת. בחודש ינואר 1918 היא פתחה דיון בקונגרס שיביא לתיקון בחוקה למתן זכות בחירה לכל לנשים. ההחלטה התקבלה בקונגרס ואך נדחה על ידי הסנאט. אך ב-1919 החלטה דומה עברה את שני הבתים. לאחר אשרור על ידי שלושה רבעים מן המדינות, התקבל התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
רנקין לא התעלמה מבוחריה במונטנה ולאחר אסון של הכרייה שהתרחש בביוט (butte) ב-1917 והמהומות שבאו לאחריו, רנקין בקשה עזרה, ללא הצלחה, מממשל וילסון, באמצעות חקיקה והתערבותה האישית במשבר.
במהלך הקדנציה של רנקין שונתה שיטת בחירת הנציגים של מונטנה לבתי הנבחרים. בשיטת הבחירה החדשה סיכוייה להיבחר לקונגרס היו נמוכים ביותר ועל כן היא ניסתה את כוחה בבחירות לסנט ב-1918. אולם, לאחר שהפסידה בבחירות המקדימות למועמד הרפובליקני, היא התמודדה לסאנט, מטעם המפלגה הלאומית (The National Party).
ביוגרפיה > בין הכהונות

בשנת 1924, רנקין קנתה חווה קטנה בג'ורג'יה בה התגוררה ללא חשמל או אינסטלציה. היא נאמה באופן תדיר בשם איחוד נשות השלום (Women's Peace Union) שפעל בארצות הברית לחוקק חוק שלא יאפשר לצאת למלחמות ובשם המועצה הלאומית למניעת מלחמה (National Council for the Prevention of War). רנקין עבדה כלוביסטית לאחד מארגוני הצרכים הארציים ולמספר ארגונים פציפיסטיים. היא פעלה להעברת תיקון לחוקה האוסר העסקת ילדים וכן לקידום חקיקה של הקונגרס שתספק מימון פדרלי ליולדות ולטיפול בילדים. באותן שנים רנקין הייתה פעילה גם בליגת נשים בינלאומית לשלום ולחירות, שפעלה ברמה הבינלאומית למניעת מלחמה. היא החזיקה בארגון תפקידים שונים.
ביוגרפיה > תקופה שנייה הקונגרס

רנקין זכתה שוב בבחירות לקונגרס ב-1940 בגיל 60. היא הביסה את ג'יקוב טורקלסון (Jacob Thorkelson), רפובליקני אנטישמי בבחירות הפנימיות ואת ג'רי אוקניל (Jerry O'Connell) בבחירות הכלליות. רנקין הייתה חברה בשתי ועדות בתקופת כהונתה השנייה. בעוד חברי קונגרס ובוחריהם, היו עסוקים כבר בדיון בנוגע לשאלת התערבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה במשך חודשים, ההתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, השתיקה כמעט כל התנגדות למלחמה.
ב -8 בדצמבר, רנקין הייתה היחידה משני בתי הנבחרים שהצביע נגד הכרזת המלחמה של ארצות הברית נגד האימפריה היפנית. עמיתים רבים, ביניהם חבר הקונגרס אוורט דירקסן, שהחזיק דעות דמות לרנקין בנושאים רבים, ביקש ממנה לשנות את הצבעתה או לפחות להימנע, אך היא סירבה. "כאישה אני לא יכולה לצאת למלחמה," אמרה, "ואני מסרבת לשלוח מישהו אחר". הצבעתה של רנקין עוררה הדים רבים, מרביתם שליליים. העיתונות לעגה להחלטתה.
יומיים לאחר מכן, הכרזת מלחמה נגד גרמניה ואיטליה הגיעה להצבעה; רנקין נמנעה. הקריירה הפוליטית שלה הסתיימה והיא לא רצה לכהונה נוספת בבחירות בשנת 1942. כשנשאלה, שנים מאוחר יותר, אם היא אי פעם התחרטה על ההצבעה שלה, רנקין השיבה:
"לעולם לא. אם את נגד המלחמה, את נגד המלחמה ולא משנה מה קורה. זוהי שיטה לא נכונה לנסות ליישב בה מחלוקת."
ביוגרפיה > אחרי הקונגרס

בשנות השישים והשבעים דור חדש פציפיסטים, פמיניסטיות ופעלי זכויות אדם ראו ברנקין השראה והוקירו את פועלה כפי שלא הוערכה על ידי בני דורה. פעילות פמיניסטיות רדיקליות גייסו אותה שוב לפעילות. בינואר 1968, "חטיבת ג'נט רנקין", של קואליציית ארגוני נשים לשלום, ארגנה צעדה. רנקין צעדה בראש צעדה נגד מלחמת וייטנאם בוושינגטון. זה היה המצעד הגדול ביותר של נשים מאז תהלוכה לדרישת זכות הבחירה לנשים ב-1913. רנקין הובילה 5,000 צועדות מתחנת יוניון אל מדרגות בניין הקפיטול, שם הן הגישו עצומה שלום ליושב ראש בית הנבחרים ג'ון מקורמק. בשנת 1972, רנקין כבר בת תשעים, הובילה מהלך להרחבת ההתנגדות למלחמת וייטנאם, אולם מחלות לב וגרון אילצו אותה להפסיק את פעילותה הפוליטית.
מורשת

ג'נט רנקין נפטרה בגיל 92 ב-19 במאי 1973 בכרמל קליפורניה. היא הורישה את החווה שלה בג'ורגיה לנשים עובדות שהפכו למובטלות. קרן המלגות לנשים של ג'נט רנקין, מחלקת מלגות ללימודים לנשים ממעמד נמוך מעל גיל 35 מכל רחבי ארצות הברית. הקרן נתנה מלגה לראשונה מלגה אחת על סך 500$ ב-1978 ומאז העניקה מלגות בסך בכמעט 2 מיליון דולר לכ־800 נשים.
פסל של ג'נט רנקין מוצב, מאז 1985, בגבעת הקפיטול באולם הפסלים הלאומי. לפסל מוצמד הכיתוב "אני לא יכולה להצביע למלחמה".
אף על פי שהמורשת של רנקין נשענת רובה ככולה על התנגדותה למלחמה, רנקין אמרה בוועידת החוקה מונטנה בשנת 1972 כי הייתה מעדיפה להיזכר לא רק בגלל התנגדותה למלחמה. "אני רוצה שיזכרו אותי בתור האישה היחידה שאי פעם הצביעה למען זכות הצבעה לנשים."
הערות שוליים

1 2 3  Jeannette Rankin Biography, BIO.
↑  [http://www.nytimes.com/learning/general/onthisday/big/1208.html U.S. DECLARES WAR, PACIFIC BATTLE
 WIDENS], www.nytimes.com
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  RANKIN, Jeannette | US House of Representatives: History, Art & Archives, history.house.gov
1 2 3  O'Brien, Mary Barmeyer, Jeannette Rankin, 1880–1973 : bright star in the big sky, Falcon Press, 1995
1 2 3  Alter, Judy, Extraordinary women of the American West, Children's Press, 1999, עמ' 153-157
↑  "How Washington women won the right to vote - HeraldNet.com - Everett and Snohomish County news". HeraldNet.com (באנגלית). 2010-10-04. נבדק ב-2016-10-21.
↑  Helen Rappaport, Encyclopedia of Women Social Reformers: Volume One A-L, Volume, ABC-CLIO, 2001, עמ' 570
↑  קציעה אביאלי-טביביאן, "המלחמה הגדולה" - 1918-1914 : מלחמת עולם, באתר מטח
↑  "Do we remember Jeannette Rankin who voted against both the WWs? (by Vishank Singh)". Mimaansa | Journalism for People, Art & Reason (באנגלית). 2016-06-11. אורכב מ-המקור ב-2016-10-23. נבדק ב-2016-10-23.
↑  Michael Punke: Q & A About the North Butte Disaster of 1917 ... the worst hard-rock mining disaster in American history, historynewsnetwork.org
↑  St. Petersburg Times - Google News Archive Search, news.google.com
↑  "Do we remember Jeannette Rankin who voted against both the WWs? (by Vishank Singh)". Mimaansa | Journalism for People, Art & Reason (באנגלית). 2016-06-11. אורכב מ-המקור ב-2016-10-23. נבדק ב-2016-10-23.
↑  Colin Barker,Alan Johnson,Michael Lavalette, Leadership and Social Movements, Manchester University Press, 2011, עמ' 78
↑  "Do we remember Jeannette Rankin who voted against both the WWs? (by Vishank Singh)". Mimaansa | Journalism for People, Art & Reason (באנגלית). 2016-06-11. אורכב מ-המקור ב-2016-10-23. נבדק ב-2016-10-23.
↑  History & Mission | Jeannette Rankin, www.rankinfoundation.org
↑  "Jeannette Rankin". Architect of the Capitol | United States Capitol. נבדק ב-2016-11-01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007447850205171  BnF: cb16274051n (data)  GND: 131615351  ISNI: 0000 0000 2706 3213  LCCN: n80076207  NARA: 10570287  NDL: 00621346  NSK: 000401045  NTA: 256047030  SNAC: w6650d62  SUDOC: 122310888  US Congress: R000055  VIAF: 50364569   WorldCat (עם VIAF): 50364569 
ג'נט רנקין ב-1973
וויו נובה

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  ברית המועצות ברית המועצות
 רפובליקה:  רוסיה הסובייטית (1918-1954) רוסיה הסובייטית
 חבל ארץ:  חצי האי קרים
 תאריך ייסוד:  1928
 שמות קודמים:  אוזגול (Озгул)
 שטח:  0.73 קמ"ר
 גובה:  17 מטרים
 סיבת נטישה:  מלחמת העולם השנייה
 יישובים יורשים:  ליסטובויה (רו')
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  301 (2014)
 קואורדינטות:  45°15′35″N 33°39′40″E﻿ / ﻿45.259722222222°N 33.661111111111°E﻿ / 45.259722222222; 33.661111111111 
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רפובליקת קרים מוגדלת) סימפרופול סבסטופול קרץ' יבפטוריה יאלטה פאודוסיה ג'נקוי אוקראינה רו. ים אזוב הים השחורוויו נובה(למפת רפובליקת קרים רגילה) סימפרופול סבסטופול קרץ' יבפטוריה יאלטה פאודוסיה ג'נקוי אוקראינה רו. ים אזוב הים השחורוויו נובה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ווֹיוֹ נוֹבָה (באספרנטו: Vojo Nova, "דרך חדשה") היה קיבוץ שהקימה קבוצה מפורשי גדוד העבודה בהנהגת מנחם אלקינד בחצי האי קרים, לאחר שהתאכזבו מן הציונות הסוציאליסטית וירדו מארץ ישראל. הקיבוץ הפך ב-1935 לקולחוז, וחוסל סופית במהלך מלחמת העולם השנייה.
רקע

בשנות העשרים גיבשו אנשי העלייה השלישית את גדוד העבודה וההגנה על שם יוסף טרומפלדור, שמטרתו הייתה כיבוש העבודה באופן מאורגן, הקמת כוח הגנה והתיישבות בארץ ישראל. לאחר כניסת הצבא הבריטי וקבלת המנדט הבריטי, בעקבות התנופה הכלכלית והעבודות הציבוריות שארגן הממשל הבריטי, הייתה שפע של עבודה בסלילה, בנייה וחקלאות לפלוגות פועלים רבות. אולם ב-1926 נכנסה הארץ למשבר כלכלי קשה ולאבטלה. בגדוד נוצרו שתי קבוצות שהתסיסה החברתית עקב האבטלה הקצינה את הניגודים ביניהן. אחת הקבוצות, הקבוצה השמאלית בהנהגת מנחם אלקינד, ראתה בקומוניזם ובברית המועצות אידיאל. הם דרשו כפיפות מוחלטת של הפלוגות והקיבוצים שהקימו חברי הגדוד למרכז הגדוד ולאינטרסים של "המהפכה". אנשי הפלג השמאלי התרחקו אט אט מהציונות ומחבריהם לגדוד, עד אשר ב-26 בדצמבר 1926 הם פרשו מגדוד העבודה.
חברי הפלג השמאלי נושלו גם מחברותם בקיבוצם תל יוסף. מרביתם החליטו להישאר בארץ כבודדים, אולם קבוצה בת כ-30 חברים ומשפחותיהם נענו לקריאתו של אלקינד, והיגרו על מנת להקים קיבוץ בחצי האי קרים שבברית המועצות.
מהקמת הקיבוץ עד 1935

אלקינד פתח במגעים מול ראשי השלטון בברית המועצות עוד באפריל 1926, ובאוקטובר 1927 קיבל אישור וברכה לתוכנית הקמת הקיבוץ. השלטונות ראו ביוזמה זו נושא לתעמולה בדבר ההבל שבניסיון ליצור סוציאליזם ציוני, וסייעו בתחילה להצלחת הקיבוץ, לפחות למראית עין. לקבוצת היורדים, 60–80 איש ואישה, הקצו חווה נטושה בחצי האי קרים, סמוך לעיר יבפטוריה.
שם הקיבוץ נקבע בשפת האספרנטו, כיוון ששם עברי היה אסור, ושם ביידיש או ברוסית לא רצו החברים לקבל על עצמם, כדי לשמור על זהותם הנבדלת. עם זאת, שפת הדיבור היומיומי בקיבוץ הייתה עברית. הם התיישבו באתר החווה הישנה וקיבלו שטחים נרחבים לעיבוד (13,000 דונם), 500 כבשים, רפת, לול, כלי עבודה, בהמות עבודה וטרקטור.
המתיישבים הקימו קיבוץ ארצישראלי על כל מוסדותיו המוכרים: חדר אוכל ובית ילדים, קומונה משותפת לבגדים וקופת הוצאות משותפת, ערבי שירה בצוותא וחינוך עברי ויהודי. הם התמודדו עם קור עז ועם מחסור בציוד ובביגוד, אך היו אידיאליסטים והאמינו בדרכם. כדי לספק דור עתיד וידיים עובדות קיבלו על עצמם קליטת מתיישבים נוספים, רוסים ובולגרים, חלק מהם אנטישמים ומלשינים של השלטונות.
מ-1935 ועד שנות הארבעים

ברבות השנים פחת הצורך של השלטונות הסובייטיים ב"דוגמה" הלא-ציונית, כיוון שהעלייה לארץ ישראל הופסקה עם הוצאת תנועת החלוץ אל מחוץ לחוק ורדיפה גלויה של הציונים.
ב-1935 הודיעו השלטונות על ביטול המוסדות הקיבוציים, בית הילדים וחדר האוכל, ועל הגדרת המקום כקולחוז בשם "דרוז'בה נארודוב" ("אחוות עמים"). רוב המתיישבים המקוריים, כולל אלקינד עצמו, עזבו ללנינגרד ולמוסקבה, אך רוחם של הנותרים לא נפלה, והם התחזקו בדעתם שדרכם נכונה. אחדים מהם נפגעו בעת הטיהורים הגדולים, ואת מקומם תפסו מתיישבים רוסים ואוקראינים.
מספר מתיישבים ארצישראלים מקוריים שרדו. בעת מלחמת העולם השנייה התגייסו הגברים לצבא האדום ורק כמה נשים וילדים נותרו בקולחוז. בעת הכיבוש הנאצי הלשין תושב הקולחוז, רוסי בשם קפיושין, לגסטפו על הימצאם של הנשים והילדים היהודים במקום. הנאצים הגיעו לקולחוז, אספו את הנשים והילדים, והטביעו אותם בבאר.
תיעוד בתרבות

בשנת 1930 שלחו השלטונות הסובייטיים לוויו נובה מספר אוֹמנים על מנת לתעד את החיים בקיבוץ היהודי בברית המועצות, כנראה לצורכי תעמולה. בין האומנים היו הציירים מאיר אקסלרוד ומנדל גורשמן. תערוכה מציוריו של אקסלרוד, בשם "גן העדן האבוד", הוצגה במוזיאון עין חרוד.
סופרת היידיש שירה גורשמן הייתה בין חברי הקבוצה. היא נישאה למנדל גורשמן ועימו עזבה את המקום ועברה למוסקבה. ב-1989 עלתה לישראל ופרסמה את הספר "הצאן והבקר של חנה", בו תיארה את קורותיה בוויו נובה, בלוויית איורים של בעלה המנוח. שנים אחדות לאחר עלייתה, הפיק הערוץ הראשון את הסרט התיעודי "דרך חדשה", בבימויו של ארן פטינקין, בו סיפרה גורשמן את קורותיה בגדוד העבודה ובוויו נובה.
הרומן "עצם אל עצמו", מאת נתן שחם (הוצאת עם עובד, 1981), מתאר את סיפורו של איש גדוד העבודה שהצטרף לאלקינד וחבורתו בוויו נובה, ולאחר תלאות בברית במועצות חזר ארצה בשנות השבעים של המאה העשרים.
לקריאה נוספת

עובד מיכאלי והדסה אביגדורי אבידוב, עלילות גדוד העבודה, דליה: הוצאת מערכת-קיבוץ דליה, 2004.
Götz Hillig, “Vojo Nova” v Krymu: zabytaia sel’khozkommuna (kibuts), Marburg: University of Marburg, 2005. ('ווֹיוֹ נוֹבָה' בקרים: הקומונה החקלאית הנשכחת (קיבוץ))
אניטה שפירא, 'גורלה של "קבוצת אלקינד" ברוסיה', שבות, כרך 1 (תשל"ג), עמ' 94-87.
חוקי אשנונה

חוקי אשנונה
חוקי אשנונה הם קובץ חוקים שנוסחו בין המאות ה-20 וה-19 לפנה"ס. הקובץ התגלה בחפירות בעיראק בשני העתקים נפרדים הכתובים על לוחות חרס בכתב יתדות. הלוחות נמצאו על ידי הארכאולוג העיראקי טהא באקר בשנים 1945 ו-1947 בשדופום (תל רחמל) – אחת מערי הממלכה של אשנונה, צפונית לבגדאד בעיראק של ימינו, קודם שנכבשה בידי חמורבי.
חוקים אלה הם מהקדומים ביותר שנמצאו בעולם התרבות השמית. ההבדל בין חוקים אלה לחוקי חמורבי תורם להבנת ההתפתחות של החוקים בעולם הקדום של מסופוטמיה. אשנונה הפכה לממלכה חשובה מבחינה פוליטית לאחר נפילת השושלת השלישית של אור.
המחקר

קובץ החוקים תורגם ופורסם ב-1948 על ידי אלברכט גצה מאוניברסיטת ייל. חלק ההקדמה של החוקים בו מצוין שם המלך נמצא שבור. גצה שיער, שהחוקים נכתבו בימי המלך דָדוּשה, שהיה המלך האחרון של ממלכת אשנונה. קובץ החוקים כולל כ-60 סעיפים ואינו קובץ מקיף. החוקים נכתבו במבנה של משפטים אשר מקל לזכור אותם. רובם נכתבו במבנה של משפטי תנאי. ראובן ירון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, אשר חקר את החוקים, חילק אותם ל-5 קבוצות של עבירות. הקבוצה הראשונה לוקטה מכל הקובץ ויתר הקבוצות מופיעות בו לפי הסדר, אחת לאחר השנייה.
גנבה ועבירות קשורות;
תפישת רכוש ועיקולו;
עבירות מין;
פגיעות גוף;
נזקי שור נוגח ומקרים בני השוואה.
העונש על רוב העבירות היה קנס כספי, אשר שולם במתכת כסף. בגין עבירות חמורות כרצח, שוד ועבירות מין, העונש היה מוות.
החוקים

החוקים מצביעים על ריבוד חברתי (חברה מעמדית). החוקים הראשונים קובעים מחירים מקסימליים למצרכי מזון, לשכר הפועלים החקלאיים ולשירותי תחבורה. קיים דמיון בין חוקי אשנונה לחוק העברי בחוקים שבין אדם לחברו. למשל, בחוק אשנונה (סעיף 53) כתוב: ”שור כי יגח שור אחר והמיתו, שני בעלי השוורים יחצו את כסף השור החי וגם את כסף השור המת”. בדומה למה שכתוב בספר שמות בתורה: ”וְכִי-יִגֹּף שׁוֹר-אִישׁ אֶת-שׁוֹר רֵעֵהוּ וָמֵת, וּמָכְרוּ אֶת-הַשּׁוֹר הַחַי וְחָצוּ אֶת-כַּסְפּוֹ וְגַם אֶת-הַמֵּת יֶחֱצוּן” (כ"א, לה).
לפי חוקים אלה, כמו אצל עמים אחרים בעולם השמי, נישואין נכנסו לתוקף כאשר החתן או אביו הביאו מוהר, אשר ניתן במצרכי מזון או במזומן. כמו במשפט העברי, רק הבעל הורשה לגרש את אשתו, אבל בניגוד למשפט העברי, אם לזוג יש ילדים, הבעל מאבד את כל רכושו. העבד בחוקי אשנונה לא הורשה לעזוב את העיר ללא רשות בעליו. אזרח אשר נתן מקלט לעבד צפוי היה לעמוד לדין בגין גנבה. לעומת זאת, חוקי המשפט העברי אינם אוסרים על כך (שמות כ"א, א-יא), אדרבה, חל איסור להסגיר את העבד לבעליו, ויש חובה לדאוג לו.
דוגמה לקנס כספי בחוקי אשנונה:
חוקי אשנונה, סעיף 42:
אם אדם ישך באפו של אדם אחר ובִתְקוֹ, הוא ישלם מנה אחת (60 שקל) כסף. אם בעינו – מנה אחת (60 שקל) כסף. אם שן – חצי מנה (30 שקל); אם אוזן – חצי מנה (30 שקל); סטירת לחי – ישלם עשרה שקל כסף.
בחוקי חמורבי בחלק מהמקרים העונש לעובר העבירה היה להיענש באותו מעשה שהוא עשה (מידה כנגד מידה), וזאת בדומה ללשון המופיעה בתורה "עין תחת עין":
וְכִי-יִנָּצוּ אֲנָשִׁים, וְנָגְפוּ אִשָּׁה הָרָה וְיָצְאוּ יְלָדֶיהָ, וְלֹא יִהְיֶה אָסוֹן--עָנוֹשׁ יֵעָנֵשׁ, כַּאֲשֶׁר יָשִׁית עָלָיו בַּעַל הָאִשָּׁה, וְנָתַן, בִּפְלִלִים. וְאִם-אָסוֹן יִהְיֶה--וְנָתַתָּה נֶפֶשׁ תַּחַת נָפֶשׁ. עַיִן תַּחַת עַיִן, שֵׁן תַּחַת שֵׁן, יָד תַּחַת יָד, רֶגֶל תַּחַת רָגֶל. כְּוִיָּה תַּחַת כְּוִיָּה, פֶּצַע תַּחַת פָּצַע, חַבּוּרָה תַּחַת חַבּוּרָה.
בתורה שבעל פה מפורשת כוונת התורה בדבריה "עין תחת עין" כדרישה לתשלום פיצויים, וזאת בדומה לחוקי אשנונה.
ראו גם

| --- | --- |
פורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב:  לפורטל ארכאולוגיה של המזרח הקרוב
חוקי חמורבי
חוקי אור-נמו
חוקי ליפית-אשתר
לקריאה נוספת

ירון, ראובן (1969). The Laws of Eshnunna, ירושלים: הוצאת מאגנס. (באנגלית)
ורשבסקי, אבי; לוטן, אביבה; מגידוב, רוני (ד"ר); פז, אילה. 'חוקי אשנונה', בתוך: חוק וחברה במקרא: פרקי לימוד במקרא עם מדריך הכנה לבגרות, הוצאת מט"ח
מאיר מלול, קובצי הדינים ואוספים משפטיים אחרים מן המזרח הקדום, פרדס הוצאה לאור, חיפה, 2010.
הערות שוליים

↑  Yaron, Reuven. The laws of Eshnunna. Brill, 1988.
| מסופוטמיה |
| --- | --- | --- |
| ממלכות בתקופת הברונזה | ממלכות בתקופת הברונזה |  |
| שומר | אומה • אור • ארידו • ארך • אשנונה • באד-טיבירה • בורסיפה •  דיר • לגש • מלגיום • נגירסו • ניפור • סיפר • כיש • שדופום • שורופק |  |
| עילם | שושן • אנשאן |  |
| אכד | אכד • מארי • גותים |  |
| אמורים | אמר • תותול • איסין • ארך • לרסה • בבל • כיש • מרי • תרקה • ימחֿד • אכלתום |  |
| בבל | התקופה הבבלית הקדומה • כשים • האימפריה הבבלית החדשה • כשדים • דור-כוריגלזו |  |
| אשור | אשור • כלח • דור שרוכין • נינוה • חרן • אימגור-אנליל • האימפריה האשורית החדשה |  |
| חור | מיתני • אורקש • נוזי • אוררטו |  |
| נושאים מרכזיים | נושאים מרכזיים |  |
| ממשל | מלכי שומר • מלכי אשור • מלכי בבל |  |
| מיתולוגיה | מיתולוגיה מסופוטמית • הוראות שורופק • אנומה אליש • עלילות גילגמש • מרדוך • קינת ניפור • הדת הבבלית אשורית |  |
| שפה | כתב יתדות • אלפבית ארמי • שומרית • אכדית • אמורית • עילמית • חורית • ארמית |  |
| נהרות | פרת • חידקל • חבור • בליח • דיאלא • הזב הגדול • הזב הקטן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12266310m (data)  SUDOC: 031449719  VIAF: 204659976   WorldCat (עם VIAF): 204659976
ג'ורג' מוסה

| --- | --- |

ג'ורג' מוסה, 1991
 לידה:  20 בספטמבר 1918 הקיסרות הגרמנית ברלין, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית
 פטירה:  22 בינואר 1999 (בגיל 80) ארצות הברית מדיסון, ארצות הברית
 ענף מדעי:  היסטוריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  דאונינג קולג'  בית הספר בותאם  Schule Schloss Salem 
 מוסדות:  אוניברסיטת אמסטרדם (1 במרץ 1988–1 ביוני 1988)  אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון 
 פרסים והוקרה:  מדליית ליאו בק (1998)  מדליית גתה (1988) 
 
ג'ורג' לחמן מוֹסֵה (באנגלית: George Lachman Mosse;‏ 20 בספטמבר 1918 - 22 בינואר 1999) היה היסטוריון יהודי-אמריקני יליד גרמניה. מן החשובים שבחוקרי הנאציזם.
משפחתו

סבו של אביו, סולמון לחמן, התעשר מאוד בעקבות מלחמות פרוסיה נגד אוסטריה וצרפת. כסוחר תבואה יכול היה להזהיר את הפרוסים מפני תנועות האויב על פי כמות התבואה שהוחרמה בעיירות השדה.
סבה של אמו, יעקב אלטזבאך, ברח לגרמניה מהולנד במהפכת 1884, שם התעשר.
סבה של אמו, מרקוס מוסה, היה רופא שניצל את מסעותיו כרופא בעיירות שדה על מנת לסייע ללקוחותיו הפולניים בהתקוממותם כנגד פרוסיה.
סבו, רודולף מוסה, ייסד בשנת 1867 את העיתון הליברלי "ברלינר טאגבלאט" (Berliner Tageblatt), ובמרוצת השנים היו בבעלותו עיתונים נוספים, שקהל היעד שלהם היה מעמד הפועלים. רודולף היה נדבן, וייסד בשנת 1892 בית חינוך בברלין ע"ש רודולף ואמילי מוסה. המוסד נועד לבני המעמד הבינוני שהוריהם ירדו מנכסיהם. הילדים נחשפו לחיי תרבות ענפים וביקרו במוזיאונים, בתיאטראות, בקונצרטים ואף בגן החיות של ברלין.
רעייתו של רודולף, אמילי, ייסדה מספר אכסניות אשר שימשו למגורים ולארוחות עבור אלפי נערות במצוקה ואימהות חד-הוריות.
בבעלות סבו היו מספר ארמונות, ספרייה ענקית, אוספי תמונות ופסלי ענק. בציורו המפורסם ביותר של הצייר אנטון פון ורנר משנת 1877, נראה ביסמרק מכריז על גרמניה החדשה. בצד האליטה הפוליטית של אירופה בת התקופה, נראים סבו ואימו של ג'ורג' מוסה.
הנס לחמן מוסה, אביו של ג'ורג', תמך בתזמורת הפילהרמונית של ברלין. בשנים 1928–1930 מימן את לואי לבנדובסקי, שהיה תלמידו היהודי של רוברט שומאן, על מנת שהלה ילחין מוזיקה ליטורגית עבור הקהילה של בית הכנסת הרפורמי של ברלין.
אימו של ג'ורג' מוסה, פליציה, הייתה בתו הלא חוקית של סבו ושל משרתת בביתו. אשתו של רודולף, אמילי, שהייתה עקרה, אימצה את הילדה. בשנת 1910 נישאה פליציה לאביו הנס לחמן, והחתן צרף את שם משפחתה לשמו.
חייו

ג'ורג' מוסה גדל ב-Massenstrasse, שהיה אחד האזורים היקרים ביותר של ברלין. כל ימי ילדותו טופל בידי אומנות, מהן למד שפות אירופיות, וגדל בבתים עתירי משרתים ונהגים. בגיל עשר נשלח ג'ורג' לפנימייה במבצר באגם קונסטנץ שבדרום גרמניה. מנהל הפנימיה היה קורט האן היהודי, אשר ניהל אותה ברוח הנוקשות הפרוסית והלאומיות הגרמנית.
בשנת 1933, עם החוקים החדשים כנגד היהודים, סולק אביו תחת איומי אקדח ממערכת העיתון שלו. ג'ורג' אולץ לעזוב את הפנימייה, נסע לשווייץ, משם לפריז ומשם לאנגליה. הוא החל ללמוד בפנימייה אנגלית קוויקרית בבות'אם, ואת לימודיו סיים ב-1937, אז החל ללמוד בקיימברידג', שם החל ללמוד היסטוריה בעמנואל קולג'.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה בשנת 1939 ביקר ג'ורג' את אחותו שחיה בארצות הברית, החליט להישאר שם והתקבל להוורפורד קולג' בפנסילבניה.