פרקי יומן
תוכן הספר > יומן צבאי > הפעילות הצבאית

בספר מתוארות פעולות רבות. אחת המשימות הראשונות, בספטמבר 1953, הייתה "להשליט סדר" באזור המפורז של עוג'ה (ניצנה), שבו היו "מאהלי הבדואים האויבים נטועים באין מפריע בלב לבו של השטח הישראלי". ההוראה הייתה לתקוף ולגרש את הבדואים המצריים משבט "עזזמה", שחנו מדרום מזרח לעוג'ה. הכוח נכנס לתוך מרכז השבט והבדואים ברחו. הפקודה הייתה לא לירות, אבל להחרים נשק ולהרוס את המאהלים, מה שעורר אצל הר־ציון לבטים מוסריים:
”שוב חוזרת אלי ההרגשה הקשה, האי־שלמות. האם זה אוייב? המוצדק כל זה? עדיין לא חשתי על בשרי את תחושת הקרב, את הרצון לנצחון, את השנאה לזה הרוצה לקחת ממך את היקר לך ביותר - את חייך. יותר מדי קלים היו נצחונות ראשונים אלו”.
לבטים דומים התעוררו אצלו בהמשך אותו החודש, בזמן פעולה ב"מחנה הפליטים העצום" אל-בורייג' ליד עזה ש"שימש בסיס הסתננות למשקי הנגב", לאחר שעבר בין חלקות הירק המעובדות, ראה את התושבים "מתרוצצים בבהלה בסמטאות הצרות" ושמע את "היללות הנוראות העולות מבין הבתים":
”האם המון אדם זועק ומיילל זה, הוא הוא השודד את רכושנו, המתנכל לחיינו? הוא האוייב?... במה חטאו פלחים אלה? אכן, אכזרית היא המלחמה ולו תהיה זו גם זעירה ביותר”.
בחודש שאחריו בוצעה פעולת קיביה, בה עמד הר־ציון (שכונה על ידי חבריו ביחידה בקיצור "הר") בראש חוליה קטנה בת 5 אנשים, שתפקידה היה להטריד את כפר שוקבא השכן. לאחר התקפה אחת, נסוגה החוליה והתקרבה שוב לכפר מכיוון אחר, בידיעה שמגניו יושבים בעמדות ומחכים להם: "אני נרעד. מה עלי לעשות כעת? החוליה דוממת מאחורי. אין בי הכוח להפעילה...הפחד מדביק אותי לקרקע. זהו הפחד? האם כוח האדירים הזה המצמיד אותי למקומי, הזוחל ומשתק, הוא בסך־הכל פחד?...צריך לקום!". לאחר התקיפה השנייה, נסוגה החוליה מהכפר בתחושת כישלון, אולם אריק שרון קיבל את פניהם בשביעות רצון וטען שביצעו את המשימה, מכיוון שהחזיקו את תושבי הכפר בעמדות ומנעו מהם להביא תגבורת לקיביה.
בפעולת חברון, ב-22 בדצמבר 1953, הוביל הר-ציון בליל שלג קר ורטוב חוליה בת 4 אנשים מרחק כולל של 42 קילומטרים הלוך ושוב בציר הררי לפרברי העיר חברון, בפשיטה רגלית שנחשבה לאחת הקשות והמסובכות בתולדות צה"ל. הר־ציון מספר על תחושותיו במהלך ההליכה הממושכת אל היעד: "הרגשת זרות משתלטת עלי, כל־כך זר פה הכל. כל־כך רחוקים אנחנו ממשהו בטוח, קרוב, ממישהו הדואג לנו. אני מביט אל החוליה הקטנה. כל־כך קטנים וחלשים אנחנו! לפתע נופלת עלי אימה... נדמה לי שכל עץ ושיח מביט בנו, רואה אותנו, חורש עלינו מזימות... אני רוצה להסתתר, להיעלם, להיות מוגן... אני מוכרח להתגבר על המשבר". בזמן ההליכה הקשה בשלג, עלו הספקות לגבי ביצוע המשימה: "כל חלקיק שבי זועק - להפסיק, לחזור... העניין כולו נעשה פתאום תפל וחסר טעם. מדוע דווקא בחברון? איזה הגיון יש בשליחת ארבעה אנשים למקומות כאלה? הכל נראה כל־כך מיותר ולא נחוץ, כל־כך טפשי". התחושות השתנו עם סיום הפעולה: "שמחה מציפה אותנו...הרגשת ניצחון וכוח משתלטת עלינו. אנחנו חזקים. איננו חוששים עכשיו משום דבר...אנחנו עוברים זקופי קומה בין הבתים...כל־כך קלה היא הדרך עכשיו".
בתיאור סיור ללבנון בפברואר 1954, מוחה הר־ציון על כך שיוזמי ומתכנני המבצעים אינם מתחשבים בקושי הרב של ביצועם: "אני מציץ בחבורה המתגודדת סביב המפה הצבעונית. לפניהם מונחת פיסת נייר... בדרכם לא יהפכו קווי הגובה להרים מאיימים ורגליהם לא תיכשלנה באבני הנגף ונעליהם לא תישחקנה בשבילים אין־סופיים. הם רק מונים את המשבצות. הנה אחת, שתיים שלוש... לא נורא. ארבעים ושלושה בסך הכל. 'החבר'ה שלנו' יבצעו הכל". הוא מציין גם את הבעיה הקבועה של הכלבים, שמגלים את הכוח ומקלקלים את גורם ההפתעה: "נביחת היללה הבלתי פוסקת של אותם יצורים מדולדלים ושמוטי זנב המשוטטים בהמוניהם בכפרים ובאוהלי קידר. כמה מצליחים, לעזאזל, יצורים ממורטטים אלו להצר את צעדינו!".
באותו חודש טבע כמעט בנהר הירדן בניסיונו לחצות לגדה המזרחית ובמאי אותה שנה ערך עם שלושה חיילים נוספים סיור בגוש עציון, במהלכו נאלצו לחלוף על פני משפחות פלאחים שיצאו לפנות בוקר בהמוניהם לעבודה בשדות ואף ברכו כמה מהם בשלום.
בתגובה לרצח יהודי ברעננה, יצאה ביוני 1954 חוליה בת 7 חיילים לפעולה במחנה הלגיון בכפר עזון. אדם שנקלע בדרכם סיכן את הפעולה והר־ציון דקר אותו למוות בעזרת סכין הקומנדו שלו, כשזו הפעם הראשונה בה השתמש בנשק זה. הלוחמים חזרו לגבול ישראל לאחר שהחליטו להשאיר מאחור את יצחק ג'יבלי הפצוע, שהפך לשבוי. בחודש יולי נחטף שוטר סמוך לבניין משטרת ג'נין, לצורך מיקוח על החזרת ג'יבלי.
בפעולת כיסופים הוביל את פלוגתו בקרב על מוצב מצרי מבוצר. בספטמבר נערכה פעולה נוספת למען החזרת ג'יבלי, בה נלקחו שבויים חיילי הלגיון.
במבצע כנרת (מבצע "עלי זית"), שנערך ב-11 בדצמבר 1955, פיקד הר-ציון על כוח בן כשבעים לוחמים מסיירת צנחנים. על חלקו בקרב זכה הר־ציון בצל"ש, שהומר בשנת 1973 בעיטור העוז.