stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פטר פאול רובנס
ביוגרפיה > שליחויות דיפלומטיות, ומחזור הציורים "מארי דה מדיצ'י" (1621 – 1630)

ב-1621 הזמינה אצל רובנס מארי דה מדיצ'י, המלכה-האם של צרפת, שני מחזורי תמונות אלגוריים גדולים המעלים על נס את חייה ואת חיי בעלה, אנרי הרביעי, עבור ארמון לוקסמבורג בפריז. "חיי מארי דה מדיצ'י" (כיום בלובר) הושלם ב-1625, ואף על פי שהוא החל לעבוד על המחזור השני, הוא לא השלים אותו מעולם. בנה של מארי, לואי השלושה-עשר, הגלה אותה מצרפת ב-1630, והיא מתה ב-1642 בקלן, בבית שבו חי רובנס בילדותו.
אחרי תום הפסקת האש בת שתים-עשרה השנים ב-1621, הפקידו שליטי ספרד ההאבסבורגיים מספר שליחויות דיפלומטיות בידיו של רובנס. בין 1627 ו-1630 הייתה הקריירה הדיפלומטית של רובנס פעילה במיוחד, והוא עבר בין חצרות ספרד ואנגליה בניסיון להביא שלום בין ארצות השפלה הספרדיות והפרובינציות המאוחדות. הוא גם נסע מספר פעמים לצפון הולנד כאמן וכדיפלומט. בחצרות השונות הוא נתקל מדי פעם בגישה לפיה אל להם לבני אצולה לעסוק בעבודת כפיים הכול סוג שהוא, כולל אמנות, אבל במקומות רבים קיבלו אותו כאיש המעלה. במהלך אותה תקופה קיבל רובנס תואר אביר פעמיים, תחילה על ידי פליפה הרביעי מספרד ב-1624, ואז על ידי צ'ארלס הראשון מאנגליה ב-1630. הוא גם קיבל תואר מאסטר לשם כבוד מאוניברסיטת קיימברידג' ב-1629.
רובנס שהה שמונה חודשים במדריד ב-1628–1629. מלבד דיונים דיפלומטיים, הוא צייר גם כמה עבודות חשובות עבור פליפה הרביעי ופטרונים פרטיים. הוא גם החל שוב להתעמק בציוריו של טיציאן, והעתיק מספר תמונות שלו, כולל "חטאו של אדם" (1628–1629). במהלך שהותו בספרד הוא התיידד עם צייר החצר דייגו ולסקס. השניים תכננו לנסוע ביחד לאיטליה תוך שנה. אבל רובנס חזר לבסוף לאנטוורפן, ואילו ולסקס נסע לאיטליה בלעדיו.
השלום והמלחמה הייתה 
שהותו באנטוורפן הייתה קצרה, ועד מהרה הוא נסע שוב, הפעם ללונדון. רובנס נשאר שם עד אפריל 1630. יצירה חשובה מאותן שנים היא אלגוריה של "השלום והמלחמה" – "מינרווה מגינה על פאקס מפני מרס" (1629, היום בנשיונל גאלרי). הציור קשור למאמציו של רובנס בהשכנת שלום, והוא ניתן במתנה למלך צ'ארלס הראשון.
בעוד שהמוניטין של רובנס בקרב אספני אמנות והאצולה באירופה המשיכו לפרוח בתקופה זו, הוא והסטודיו שלו המשיכו לצייר ציורים מונומנטליים עבור פטרונים מקומיים באנטוורפן. "עלייתה לשמיים של מריה" (1625–1626) עבור הקתדרלה של אנטוורפן היא דוגמה בולטת אחת.
ביוגרפיה > שנותיו האחרונות (1630 – 1640)

העשור האחרון לחייו של רובנס עבר עליו באנטוורפן ובסביבתה. הוא עדיין עסק בציורים שהוזמנו אצלו מפטרונים בחוץ-לארץ, למשל ציורי התקרה עבור בית המשתאות בארמון וייטהול של איניגו ג'ונס בלונדון.
ב-1630, ארבע שנים אחרי מות אשתו הראשונה, התחתן הצייר בגיל 53 עם הלן פורמאן בת ה-16. הלן היא שהייתה מקור ההשראה לדמויות שופעות הבשר ברבים מציורים בשנות השלושים של המאה ה-17, כולל "משתה ונוס", "שלוש הגרציות" ו"החלטתו של פאריס". באחרון מביניהם, שהוזמן עבור החצר הספרדית, זיהו מתבוננים בני התקופה את אשת האמן בדמותה של ונוס. בדיוקן אינטימי שלה, "הלן פורמאן בגלימת פרווה", נראה כי רובנס ביסס את דיוקנה של אשתו באופן חלקי על פסלים קלאסיים של ונוס העירומה, כמו אפרודיטה מקנידוס או ונוס מדיצ'י.
ב-1635 קנה רובנס אחוזה מחוץ לאנטוורפן בשם "הט סטן" ("האבן"), ובילה שם את רוב זמנו. עבודותיו המאוחרות מתאפיינות בציורי נוף אישיים יותר. הוא גם הסתמך יותר על מסורת ארצות השפלה המוקדמת של ציירים כמו פיטר ברויגל האב, כמו בציור "יריד פלמי" מ-1630.
ב-30 במאי 1640 נפטר רובנס בגיל 63 משיגדון, ונקבר בכנסיית יעקב הקדוש באנטוורפן. משתי נשותיו הוליד רובנס שמונה ילדים, שלושה מאיזבלה וחמישה מהלן; הצעיר ביותר נולד שמונה חודשים אחרי מותו.
יצירתו

רובנס היה אמן פורה מאוד. התמונות שצייר על פי הזמנה היו על פי רוב בנושאים דתיים, ציורים "היסטוריים" (כולל נושאים מיתולוגיים) ותמונות ציד. הוא צייר דיוקנאות, בעיקר של חבריו, ודיוקנאות עצמיים, ובשנותיו האחרונות צייר גם ציורי נוף. הוא גם עיצב שטיחי קיר והדפסים, ואף תכנן את ביתו שלו. הוא גם תכנן את העיטורים החד-פעמיים לאירוע החגיגי שבו נכנס הקרדינל-אינפנטה פרננדו לאנטוורפן ב-1635.
הרישומים שלו רבי-עוצמה על פי רוב, אבל אינם מאוד מפורטים; הוא גם השתמש לעיתים קרובות בשיטת "סקיצת השמן", שבה מכינים טיוטה לציור כבר בצבעי שמן. הוא היה בין האמנים החשובים האחרונים שציירו על לוחות עץ, אפילו תמונות גדולות מאוד, אבל הוא צייר גם על קנווס, בעיקר בעבודות שנועדו להישלח למרחק גדול. בציורי מזבח הוא צייר לפעמים על צפחה כדי להפחית את בעיית ההשתקפות.
יצירתו > סטודיו

ניתן לחלק את התמונות לשלוש קטגוריות: אלו שצוירו על ידי רובנס עצמו, אלו שהוא צייר רק חלקים מהן (בעיקר פנים וידיים) ואלו שהוא רק פיקח עליהן. כפי שהיה נהוג בזמנו, הייתה לו סדנה גדולה ובה תלמידים ושוליות רבים, שחלקם - כמו אנתוני ואן דייק - התפרסמו בזכות עצמם. לעיתים קרובות הוא היה שוכר אמנים מומחים אחרים כדי לבצע אלמנטים כמו חיות או טבע דומם בציורים גדולים, ביניהם פרנס סניידרס ויאקוב יורדאנס.
יצירתו > ערכן של יצירותיו

הציור "טבח החפים מפשע", שהתגלה לא מכבר, המתאר את טבח התמימים בברית החדשה, נמכר ללורד תומסון הקנדי במכירה פומבית של סותבי'ס ב-10 ביולי 2002, תמורת 49.5 מיליון ליש"ט. נכון לעת כתיבת דברים אלה (2007) זהו הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור ציור קדם-מודרני. הציור מוצג כיום בגלריה לאמנות של אונטריו בטורונטו.
לקריאה נוספת

Belkin, Kristin Lohse (1998). Rubens. Phaidon Press. ISBN 0-7148-3412-2.
Belting, Hans (1994). Likeness and Presence: A History of the Image before the Era of Art. University of Chicago Press. ISBN 0226042154.
Held, Julius S. (1975) "On the Date and Function of Some Allegorical Sketches by Rubens." In: Journal of the Warburg and Courtauld Institutes. Vol. 38: 218–233.
Held, Julius S. (1983) "Thoughts on Rubens' Beginnings." In: Ringling Museum of Art Journal: 14–35. ISBN 0-916758-12-5.
Jaffé, Michael (1977). Rubens and Italy. Cornell University Press. ISBN 0801410649.
Martin, John Rupert (1977). Baroque. HarperCollins. ISBN 0064300773
Mayor, A. Hyatt (1971). Prints and People. Metropolitan Museum of Art/Princeton. ISBN 0691003262.
Pauw-De Veen, Lydia de. "Rubens and the graphic arts." In: Connoisseur CXCV/786 (Aug 1977): 243–251.
ראו גם

מות אדוניס
אסכולת אנטוורפן
הערות שוליים

↑  Belkin (1998): 11–18
↑  Held (1983): 14-35.
↑  Belkin (1998): 22–38
↑  Belkin (1998): 42; 57.
↑  Belkin (1998): 52–57
↑  Belkin (1998): 71–73
↑  Belkin (1998): 75
↑  Jaffé (1977): 85–99; Belting (1994): 484–90, 554–56.
↑  Belkin (1998): 95.
↑  Martin (1977): 109
↑  Pauw-De Veen (1977): 243-251
↑  A Hyatt Mayor, Prints and People, Metropolitan Museum of Art/Princeton, 1971, no.427-32, ISBN 0691003262
↑  Belkin (1998): 175; 192; Held (1975): 218–233, esp. pp. 222–225.
↑  Belkin (1998): 173-175.
↑  Belkin (1998): 199–228
↑  Belkin (1998): 339–340
↑  Belkin (1998): 210–218
↑  Belkin (1998): 217–218
↑  'Minerva protects Pax from Mars ('Peace and War')', web.archive.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292148005171  PLWABN: 9810608802305606  AAG: 99  AGSA: 3569  BIBSYS: 90135602  BNC: 000072936  BNE: XX978783  BnF: cb12149490h (data)  BPN: 90019664  CANTIC: a10451420  CiNii: DA00502803  DSI: 1498  GND: 11860354X  ICCU: CFIV068668  ISNI: 0000 0001 2134 1267  KulturNav: 56130060-4f7d-45cb-b5f9-1dd41a8951bd  LCCN: n79055561  LNB: 000024463  MusicBrainz: 335085a9-357d-454c-8a4e-ed229d77ee5d  NDL: 00454890  NGV: 1213  NKC: jn20000720259  NLA: 36442606  NLG: 133824  NLK: KAC199623690  NLR:   NSK: 000034765  NTA: 068452233  RERO: 02-A024033357  RKD: 68737  SELIBR: 207785  SNAC: w6h41tm7  SUDOC: 02998551X  TePapa: 31733  Trove: 1256892  ULAN: 500002921  VcBA: 495/22181  VIAF: 56647196   WorldCat (עם VIAF): 56647196 
תבוסת סנחריב, ציור משנת 1614
תמונת הדוכס מלרמה שצייר רובנס בביקורו הראשון בספרד
המדונה והילד, עם מלאכים מעריצים. שמן על צפחה ונחושת. הפאנל המרכזי במזבח הראשי של הכנסייה. 1608
"פרומתאוס הכבול", עם פרנס סניידרס (1611–1612).
"חטאו של אדם", על פי טיציאן (1628–1629)
אשתו השנייה של רובנס בגלימת פרווה, סביבות 1638
טירת "הט סטן" בסתיו עם ציידים, 1635–1638
"ציד ההיפופוטם", 1616. ציוריו של רובנס מפורסמים באנרגיה העצומה הטמונה בהם, ובתנועה הסוערת שכאילו נלכדה בעדשת מצלמה.
"טבח התמימים"
לואיג'י גלווני

| --- | --- |
דיוקנו של לואיג'י גלוואני (1737–1798)
דיוקנו של לואיג'י גלוואני (1737–1798)
 לידה:  9 בספטמבר 1737 מדינת האפיפיור בולוניה, מדינת האפיפיור
 פטירה:  4 בדצמבר 1798 (בגיל 61)  בולוניה, הרפובליקה הצ'יסאלפינית (אנ')
 ענף מדעי:  פיזיקה, פיזיולוגיה, ביופיזיקה
 מקום מגורים:  איטליה
 מקום קבורה:  Corpus Domini, Bologna 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בולוניה (1759) 
 מוסדות:  אוניברסיטת בולוניה 
 בן או בת זוג:  Lucia Galeazzi Galvani (1769–?) 
 הערות:  נקראים על שמו - גלוונומטר, גלוון
 תרומות עיקריות
 היה חלוץ במחקר המנגנונים החשמליים ברקמות החי.    "אבי האלקטרופיזיולוגיה" והוגה תאוריית "החשמל ממקור ביולוגי"
 
לואיג'י גלווני (באיטלקית: Luigi Galvani;‏ 9 בספטמבר 1737 – 4 בדצמבר 1798) היה רופא, פילוסוף ופיזיקאי איטלקי, פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת בולוניה שבאיטליה.
במחקריו על פעילות העצבים והשרירים, הוא תיאר לראשונה את קיומם של תהליכים חשמליים באורגניזם החי, ובכך הפך גלווני לאחד ממייסדי הביופיזיקה והאלקטרופיזיולוגיה.
התגלית הראשונית שלו הייתה מקרית, כאשר ניצוץ של התפרקות חשמל סטטי במעבדתו גרם להתכווצות רגל של צפרדע מתה שהייתה מונחת בקרבת מקום. העובדה המסקרנת מבחינתו הייתה שלא מצא התאמה בין עוצמת ההתפרקות החשמלית ובין ההתכווצות של השריר, מה שגרם לו להניח שמקור החשמל הוא ברקמה הביולוגית. מכאן והלאה הוקדשו חייו להוכחת הטענה. בני עירו של גלווני כינו אותו בשם "מורה הריקודים של הצפרדעים".
ילדותו ולימודיו

לואיג'י גלווני נולד בבולוניה בשנת 1737 כבנם של דומניקו גלווני, צורף זהב במקצועו, ושל ברברה קטרינה פוסקי, אשתו הרביעית. הם לא היו בני אצולה אך הרשו לעצמם לשלוח את ילדיהם ללמוד באוניברסיטה. בהתחלה ביקש לואיג'י גלווני להיות כומר ולכן בגיל 15 נרשם למוסד חינוכי דתי, "אורטוריו דיי פאדרי פיליפיני" (Oratorio dei Padri Filippini). עמד לקבל את ההסמכה לכמורה כשהוריו שכנעו אותו להימנע מכך. בערך בשנת 1755, אחרי לימודי דקדוק ו"ספרות יפה" הוא נרשם ל"פקולטה לאמנויות" של אוניברסיטת בולוניה ובחר בלימודי פילוסופיה ואחר כך רפואה. לימודים אלה נמשכו 4 שנים והתאפיינו בהיצמדות לספרי אבות הרפואה מימי הקדם וימי הביניים - היפוקרטס, גלנוס ואבן סינא.
גלווני למד במקביל גם כירורגיה שנחשבה אז מקצוע בפני עצמו, למד את תורתה ואת יישומה. אין פרטים רבים על כך, אבל ידוע כי התוודע דרכה לניסויים בבעלי חיים. גלווני למד גם באקדמיה למדעים של המכון (ה"איסטיטוטו") של בולוניה ( או"אקדמיה בנדטינה") בקורסים לפיזיקה, כימיה ו"היסטוריה של הטבע".
הקריירה המקצועית והאקדמית

בשנת 1759 סיים גלווני את תאריו ברפואה ופילוסופיה. אחרי שב-21 ביוני 1761 הציג את עבודת הגמר שלו De Ossibus ("על העצמות") בשנת 1762 התקבל למשרה של אנטומיסט קבוע ומרצה "לשם כבוד" (ללא שכר) לכירורגיה באוניברסיטה. בו זמנית עבד ככירורג בבתי החולים של העיר וכרופא פרטי. באותה שנה הוא התחתן עם לוצ'יה גליאצי, בתו המלומדת של המורה שלו לפיזיקה, האנטומיסט הידוע דומניקו גוזמאנו גליאצי, אישיות חשובה בחוגים האקדמיים בבולוניה. גלווני עבר לגור בבית חמיו וסייע למחקריו. כשמת גליאצי בשנת 1775 התמנה גלווני לפרופסור לכירורגיה במקומו.
בתמיכת גליאצי, בשנת 1766 קיבל גלווני משרה של מרצה לאנטומיה מעשית באקדמיה למדעים של בולוניה. בתוקף תפקיד זה היה עליו לנהל נתיחת גופות (במיוחד בעונת הקרנבל השנתי שהתחולל בכל חורף באמפיתיאטרון האנטומי בפלאצו דל ארקיג'נאזיו) ולעשות שימוש בדגמי השעווה האנטומיים המפורסמים. ההצלחה בתפקיד הביאה לו קידום למשרה של מרצה בשכר ברפואה לצד חמיו.
כחבר האקדמיה החל מ-1766, התחייב גלווני להציג בישיבותיה לפחות מחקר אחד בשנה והוא עשה כן עד יום מותו. ביטאון המוסד פרסם מבחר עבודות מחקר שהוצגו בו ונשלח לכל המוסדות המדעיים והאקדמיות ברחבי העולם. קצב הפרסום היה איטי למדי ולעיתים התנהלו דיונים על בחירת הנושאים המועדפים לפרסום. אחד הדיונים, שבהם השתתף האנטומיסט אנטוניו סקרפה, גרם לגלווני לוותר על שטח המחקר שעניין אותו במשך ארבע שנים רצופות - דהינו, על חוש השמיעה של הצפורים, בעלי החיים והאדם. גלווני דיווח בדיונים לאקדמיה על תגליותיו בתחום זה אך לא הספיק לפרסמן. לעומת זאת היו חשדות כי סקרפה שנכח בהרצאותיו, ניכס לעצמו כמה מהתגליות של גלווני מבלי להזכיר את שמו.
מעמדו של גלווני הוכר בשנת 1771 על ידי בחירתו לקולגיום הרופאים בבולוניה וב-1772 נבחר לנשיא האקדמיה למדעים של בולוניה.
באותה תקופה העניין שלו בסוגיית תנועת השרירים בא לידי ביטוי במחקר על "האיריטביליות לפי האלר".
אחרי מותו של גליאצי בשנת 1775 גלווני התמנה במקומו לפרופסור לאנטומיה מעשית באקדמיה. הוא המשיך לעסוק בנתיחות ובמחקרים על הלב ועל העצבים של בעלי חיים.
בשנת 1782 עבר ללמד, במסגרת האקדמיה, את מקצוע המיילדות, לא רק לסטודנטים לרפואה אלא גם ליולדות. החל משנת 1779 הוא הצטרף לאגף הלא נזירי של מסדר הפרנציסקנים - Terz'Ordine Francescano.
עקרונותיו הפוליטיים והדתיים הניעו אותו, בשנת 1797, בדומה לעוד מספר פרופסורים, שלא להישבע אמונים לחוקת רפובליקה הציסאלפינית שהקים נפוליאון בונפרטה באיטליה הכבושה. מעשה אמיץ זה גרם להרחקתו מכל המשרות האקדמיות והציבוריות שהחזיק ולאיבוד כל אמצעי הפרנסה. עם זאת שמו נרשם עדיין בפנקס הפרופסורים ה"אמריטי" אך כנראה הוא לא ידע על כך ולא נהנה מכך. מדוכא ומרושש, חזר לגור בבית הוריו שהשתייך לאחד מאחיו, והלך שם לעולמו ב-4 בדצמבר 1798. הובא לקבורה במנזר קורפוס דומיני לצד קבר אשתו לוצ'יה.
ב-24 במאי 1802 התכנסה האקדמיה למדעים של בולוניה באספה והוקירה את זכרו.
גלווני נגד וולטה

אלסנדרו וולטה, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת פאביה, היה בין הראשונים שניסו לחזור ולבדוק את הניסויים של גלווני. בתחילה הוא אימץ את הרעיון הבסיסי לפיו מקור ההתפרקות החשמלית היה ברקמה, אבל במהרה החל להטיל ספק במסקנות אלו. במקומן, הוא האמין שמקור התכווצות השריר היה בגירוי על ידי המתכת בה השתמש גלווני ליצור מגע בין סיבי העצב והשריר. הוא טען שמדובר בתופעה פיזיקלית הנגרמת על ידי שפשוף עור הצפרדע והמגע עם המתכת.
הניסויים של וולטה הוליכו אותו לפיתוח המודל הראשון של הסוללה, שהיה בנוי מערימה של זוג מתכות ונוזל אלקטרוליטי ביניהן (ה'ערימה הוולטאית'). לאורך השנים המשיך וולטה לשלול את הרעיון של 'חשמל ביולוגי', בעודו מדגים את השימוש בסוללה שהמציא לפני קהלים מכובדים. גלווני נאבק על צדקת רעיונו, כאשר הוא מנסה לבודד את התכווצות השריר מכל מגע עם מתכת. למעשה הוכיח גלווני שאינו זקוק למקור חשמלי חיצוני או מגע עם מתכת כדי להביא להתכווצות של השריר, אבל ההכרה הגיעה במידה רבה לאחר מותו.
הנצחה

ביתו של גלווני נשמר במרכז העיר בולוניה.
בכיכר שנקראה על שמו בבולוניה, הוקם פסל של המדען מול בניין הארקיג'נאזיו, מושבה הישן של אוניברסיטת בולוניה.
הפסל, עשוי שיש, מראה את גלווני בעת אחד ניסוייו בצפרדעים.
בית הספר התיכון המפורסם שהוקם בבולוניה בשנת 1860 נקרא על שמו (Liceo Ginnasio Luigi Galvani)
שמו נשמר במונחים הקשורים במישרין או בעקיפין לתגליתו הראשונית: תא גלווני, גלוונומטר, פוטנציאל גלווני, טיפול בזרמים גלוונים (גלוונותרפיה), קורוזיה גלוונית, גלוון.
מכתש על הירח נקרא על שמו.
האגודה האיטלקית לכימיה מעניקה את פרס גלווני למחקרים בתחום האלקטרוכימיה.
ראו גם

גלוונומטר - מכשיר המשמש למדידת זרם חשמלי הקרוי על שם לואיג'י גלווני
גלוון - תהליך כימי לציפוי ברזל או פלדה באבץ חמצני, להגנה מפני חלודה
לקריאה נוספת

Bernabeo, Raffaele (a cura di). Luigi Galvani (1798-1998): fra biologia e medicina. Cooperativa Libraria Universitaria Editrice Bologna, 1999. ISBN 8849112416
McComas, Alan J. Galvani's spark: the story of the nerve impulse. Oxford University Press, 2011. ISBN 0199751757
ניסויו של לואיג'י גלווני. הציוד ששימש אותו, לפי ספרו De viribus electricitatis in motu musculari
פסלו של לואיג'י גלווני בכיכר שנקראה על שמו בבולוניה
שחר פיבן

שחר בכטיאר-פיבן (ברוסית: Шахар Пивень; נולד ב-21 בספטמבר 1995) הוא כדורגלן ישראלי יליד רוסיה, המשחק בעמדת הבלם והמגן הימני בקבוצת הפועל תל אביב.
קריירת מועדונים

בכטיאר-פיבן נולד בבירוביג'ן שברוסיה, ובגיל 6 עלה עם אמו לישראל. גדל בראשון לציון. כשהיה בן 10 התחיל פיבן לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובעונת 2014/2015 זכה עם קבוצת הנוער של המועדון באליפות ליגת העל לנוער.
בקיץ 2015 הושאל פיבן לבית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית. ב-10 באוגוסט 2015 ערך פיבן את הופעת הבכורה שלו בקריירה, כשפתח בהרכב הקבוצה במשחק מול הפועל ירושלים בגביע הטוטו, ובסך הכל שיחק שנתיים וחצי במועדון.
ב-10 בינואר 2018 הושאל פיבן למועדון ספורט אשדוד. שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי נתניה שהסתיים בתיקו 2–2, ועד תום עונת 2017/2018 שותף פיבן ב-14 משחקי ליגה.
לקראת עונת 2018/2019 חזר פיבן למכבי תל אביב, וחתם על חוזה חדש לשלוש שנים במועדון. ב-29 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב, כשפתח בהרכב בניצחון 1–0 על בית"ר ירושלים בגביע הטוטו. ב-19 באוגוסט 2018 כבש פיבן את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 4–1 על הפועל תל אביב בגביע הטוטו, ובתום העונה זכה עם הקבוצה באליפות. בדצמבר 2019 האריך את חוזהו בקבוצה עד לתום עונת 2023/2024, ובסיום העונה זכה עם הקבוצה באליפות נוספת. בעונת 2020/2021 זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, אך לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה מכבי 2-1 את הפועל תל אביב.
בחודש אוגוסט 2023 חתם בקבוצת הפועל ירושלים מליגת העל.
ב-12 בינואר 2025 חתם פיבן לשנה וחצי בהפועל תל אביב. את שערו הראשון בקבוצה הבקיע פיבן בניצחון 2–1 על הפועל חיפה במשחק שמינית גמר גביע המדינה שהתקיים ב-16 בינואר 2025.
קריירת נבחרות

ב-14 בנובמבר 2021 זומן לראשונה לנבחרת ישראל הבוגרת על-ידי המאמן האוסטרי וילי רוטנשטיינר, להמשך משחקיה במוקדמות מונדיאל 2022, מול איי פארו.
תארים

אליפות: 2018/2019, 2019/2020
גביע המדינה: 2020/2021
גביע הטוטו: 2018/2019, 2020/2021
אלוף האלופים: 2019/2020, 2020/2021
הערות שוליים

1 2  לפי אתר ההתאחדות לכדורגל
↑  דור ביטון, ‏רשמית: דור ג'אן ושחר פיבן חתמו באשדוד, באתר ONE‏, 10 בינואר 2018
↑  רז אמיר, ‏שחר פיבן חתם לשלוש שנים במכבי תל אביב, באתר ONE‏, 25 ביולי 2018
↑  גיל לוין, ‏איביץ': למה יונתן כהן לא משחק? הוא יודע, באתר ערוץ הספורט, 19 בדצמבר 2019
↑  רז אמיר, ‏פיבן נפרד ממכבי ת"א ועבר להפועל ירושלים, באתר ONE‏, 29 באוגוסט 2023
↑  נדב צנציפר, "שמח ונרגש": שחר פיבן חתם בהפועל ת"א לשנה וחצי, באתר ynet, 12 בינואר 2025
↑  דורון בן דור, ‏הפועל ת"א ברבע הגמר אחרי 1:2 על הפועל חיפה, באתר ONE‏, 16 בינואר 2025
↑  מוטי פשכצקי, ‏פיבן תורגל על חשבון נאתכו, גם דגני יפתח, באתר ערוץ הספורט, 14 בנובמבר 2021
יוזף היידן

.
| --- | --- |

דיוקן של היידן מאת תומאס הרדי מ-1791
 לידה:  31 במרץ 1732 האימפריה הרומית הקדושה רוהראו (אנ'), ארכידוכסות אוסטריה, האימפריה הרומית הקדושה
 פטירה:  31 במאי 1809 (בגיל 77) האימפריה האוסטרית וינה, האימפריה האוסטרית
 מקום קבורה:  Bergkirche 
 מוקד פעילות:  וינה 
 תקופת הפעילות:  1740–1809 (כ־69 שנים)
 זרם:  קלאסית
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  אלמאנית, גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב, פסנתר 
 מספר יצירות ידוע:  כ-1300
 בן או בת זוג:  Anna Haydn 
 פרסים והוקרה:  אזרחות כבוד של וינה (1804) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
פרנץ יוזף היידן (בגרמנית: Franz Joseph Haydn‏; 31 במרץ 1732 – 31 במאי 1809) היה מלחין אוסטרי, מחשובי המלחינים בתקופה הקלאסית.
היידן, תושב אוסטריה כל חייו, עשה את רוב הקריירה שלו כמוזיקאי ומלחין החצר של משפחת אסטרהאזי באחוזתם הנידחת. הניתוק שנכפה עליו ממלחינים אחרים וממגמות חדשות במוזיקה עד סמוך לסוף חייו הארוכים, אילץ אותו, כפי שביטא זאת, "לגלות מקוריות".
יוזף היידן היה אח של מיכאל היידן, מלחין חשוב כשלעצמו, ושל יוהאן אוונגליסט היידן, זמר טנור.
חייו > ילדותו

יוזף היידן נולד בכפר רוהראו שבאוסטריה, באזור בורגנלנד סמוך לגבול הונגריה. אביו, מתיאס היידן, שהיה יצרן גלגלים לעגלות ושימש גם כראש הכפר (Marktrichter), היה מוזיקאי בעצמו, והוא זה שטיפח וכיוון את היידן לכיוון המוזיקה. אמו של היידן, מריה קולר, עבדה לפני נישואיה כטבחית בארמון הרוזן האראך, האציל שחלש על רוהראו. שני ההורים לא ידעו לקרוא תווים, אבל מתיאס גילה התלהבות ממוזיקה עממית, ובמהלך חייו למד בעצמו לנגן בנבל. על פי זיכרונותיו של היידן בשנותיו מאוחרות, המשפחה שנולד אליה הייתה מוזיקלית מאוד והרבתה לשיר יחדיו ועם השכנים.
הוריו של היידן עמדו על כישרונו המוזיקלי יוצא הדופן של בנם כבר בהיותו רך בשנים, וידעו כי ברוהראו אין לו אפשרות לזכות בהכשרה מוזיקלית ראויה. משום כך קיבלו את הצעתו של קרוב משפחתם, יוהאן מתיאס פרנק, מנהל בית ספר ומנצח מקהלה בהיינבורג, לקחת את יוזף אל ביתו כשוליה ולהכשירו להיות מוזיקאי. אביו של יוזף קיווה שפרנק יכשיר אותו להיות מוזיקאי מקצועי, ואילו אמו הניחה שהכשרה כזו שיקבל אצל פרנק תסייע לו בייעוד שחזתה לו, הכמורה. היידן יצא איפוא בשנת 1738 (עוד טרם מלאו לו שש) עם פרנק להיינבורג (מרחק של 16 קילומטרים מרוהראו) ומעולם לא שב לחיות עם הוריו.
החיים בבית משפחת פרנק לא היו קלים להיידן. עם זאת, הוא החל ללמוד שירה ונגינה בכלים שונים ועד מהרה יכול היה לנגן בצ'מבלו ובכינור. תוך זמן קצר החלו תושבי היינבורג לשמוע את קול הסופרן שלו מזמר בתפקידי סולו במקהלת הכנסייה. בניגוד לדעה המקובלת, היידן לא היה אוטודידקט, כדברי יוזף היידן עצמו:
אהיה אסיר תודה לאיש זה אפילו בקברי, על שלימד אותי דברים רבים כל כך, אף כי במהלך הלימודים קיבלתי יותר מלקות מאוכל
יש יסוד להניח ששירתו של היידן הייתה מרשימה, משום ששנתיים אחר כך, ב-1740, הוסבה אליו תשומת לבו של גאורג פון רויטר, המנהל המוזיקלי בקתדרלת סטפנוס הקדוש שבווינה, שסייר באזורי הכפר בחיפוש אחר נערי מקהלה מוכשרים. היידן הצליח במבחן הקול שערך לו רויטר, וכעבור זמן קצר עבר לווינה, שם שר במשך תשע השנים הבאות במקהלה, בארבע השנים האחרונות מתוכן בחברת אחיו הצעיר, מיכאל.
בדומה לפרנק, גם רויטר לא דאג תמיד לוודא, שנערי המקהלה יאכלו די צורכם וגם לא השתדל במיוחד לקדם את השכלתם המוזיקלית. לימודיהם של החניכים כללו מקצועות שונים, בהם לטינית, עיקרי הדת, אריתמטיקה, קריאה וכתיבה. עם זאת, קתדרלת סטפנוס הקדוש הייתה, בימים ההם, בין מרכזי המוזיקה הראשונים במעלה באירופה, ומוזיקה של מלחינים מן השורה הראשונה הושמעה שם כדבר של קבע. לכן, היידן יכול היה ללמוד הרבה על מוזיקה פשוט מעצם שהייתו שם.
היידן החל ללמד פסנתר וללטש את נגינתו ואת טכניקות ההלחנה שלו. בתקופה זו הכיר את המשורר והלבריתן פייטרו מטסטאזיו ואת ניקולא פורפורה שלימד אותו הלחנה.
חייו > מאבקים כמוזיקאי עצמאי

בשנת 1749, כשקולו של היידן התחלף ולא יכול היה עוד לשיר את תפקידי הסופרן במקהלה, הציע מנהל המקהלה למשפחתו של היידן לסרסו, אך אביו לא הסכים לכך והיידן פוטר מהמקהלה. לילה אחד עבר עליו, כנראה, על ספסל בגן הציבורי, אבל חברים הזמינו אותו לביתם והוא החל לחפש עבודה כמוזיקאי עצמאי. באותה תקופה, שנמשכה כעשר שנים, ידע היידן מחסור ועבד בעבודות מזדמנות רבות, בהן חדרן-מלווה למלחין האיטלקי ניקולא פורפורה, שממנו, כך אמר לאחר זמן, למד "את יסודות הקומפוזיציה האמיתית". הוא עמל למלא את הפערים בהכשרתו, ולבסוף כתב את רביעיות המיתרים הראשונות שלו ואת האופרה הראשונה. במהלך תקופה זו גדלו המוניטין המקצועיים של היידן בהדרגה.
חייו > מסעותיו ללונדון

בשנת 1790 מת הנסיך ניקולאוס ואת מקומו ירש נסיך בלתי מוזיקלי לחלוטין, שפיטר את כל הסגל המוזיקלי בחצרו והוציא את היידן לגמלאות. לאחר שהשתחרר ממחויבותו, התאפשר להיידן להיענות להצעה משתלמת מיוהאן פטר סלומון, אמרגן גרמני, לבקר בממלכת בריטניה הגדולה ולנצח על סימפוניות חדשות בביצוע תזמורת גדולה.
הביקור (1791-2), וכמוהו גם הביקור חוזר (1794-5) נחלו הצלחה מסחררת. הקהל צבא בהמוניו על האולמות בהם התקיימו ההקונצרטים של היידן, והוא השיג תוך זמן קצר עושר ותהילה: ביקורת אחת הגדירה אותו כמי ש"איש לא ישווה לו". הביקורים בבריטניה הניבו כמה מיצירותיו הנודעות ביותר של היידן, בהן "סימפוניית ההפתעה", "הסימפוניה הצבאית", "דרדור התוף" ו"סימפוניית לונדון", רביעיית "הפרש" ושלישיית הפסנתר "רונדו הצוענים".
הכישלון היחיד הייתה אופרה, "נשמת הפילוסוף", שהיידן נשכר לחבר, בתשלום נכבד, אך רק אריה אחת מתוכה הושרה בפומבי בשעתה, ו-11 קטעים בלבד יצאו לאור בדפוס; האופרה בשלמותה בוצעה לראשונה רק בשנת 1950.
חייו > השנים האחרונות בווינה

היידן שקל לקבל אזרחות אנגלית ולהשתקע בממלכת בריטניה לצמיתות, כפי שעשה הנדל לפניו, אך שינה את דעתו. הוא חזר בשנת 1793 לאזור ווינה, בנה לעצמו בית גדול ופנה לחיבור יצירות דתיות גדולות למקהלה ותזמורת. עם אלה נמנות שתי האורטוריות הגדולות שלו, "הבריאה" ו"העונות" ושש מיסות למשפחת אסטרהאזי, שבראשה עמד שוב נסיך בעל נטיות מוזיקליות. היידן כתב אז גם את תשע האחרונות בשורה ארוכה של רביעיות כלי קשת, בהן רביעיות "הקיסר", "הזריחה" ו"הקווינטות". על אף גילו המתקדם, צפה היידן לעתיד. באחד ממכתביו הכריז, "כל כך הרבה עוד נשאר לעשות באמנות הזוהרת הזאת!"
בשנת 1802 גברה על היידן מחלה ממנה סבל תקופה מסוימת, עד שמצבו הפיזי מנע ממנו את האפשרות להלחין. דבר זה הקשה עליו מאוד, ללא ספק, משום שכדבריו הוא, זרם הרעיונות המוזיקליים החדשים, המצפים למצוא ביטוי בתווים, לא חדל. היידן זכה לטיפול מסור ממשרתיו וקיבל מבקרים רבים ואותות הוקרה ציבוריים בשנותיו האחרונות, אבל ודאי לא היו אלה שנים טובות בחייו. במשך מחלתו, מצא היידן לא פעם ניחומים בישיבה אל הפסנתר ובנגינת Gott erhalte Franz den Kaiser, שחיבר בעצמו כמחווה פטריוטית בשנת 1797. הנעימה הזאת שימשה לאחר שנים את ההמנונים הלאומיים של אוסטריה ושל גרמניה.
במאי 1809 הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון תקף את וינה, וב-10 במאי הפציץ את שכונתו של היידן. לפי גריזינגר, בשעה שפגזים נפלו והרעידו את חלונות ודלתות הבית, היידן עודד את באי ביתו בביטחון עצמי רב אך עצמו נתקף רעד. בערב ה-26 במאי התמוטט ומת בשלווה ב-31 במאי 1809, בן 77. כאשר נודע הדבר לנפוליאון הורה להציב משמר כבוד ליד ביתו של היידן המנוח.