stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוסף כץ
תולדותיו

משערים שנולד בשנת ה'רע"א, לאביו מרדכי גרשון הכהן, חתנו של רבי יצחק קלויבר מוורמייזא שכיהן כרב בפוזנן והיה גם סבו של המהרש"ל.
בשנת ש"א התמנה כדיין בבית הדין התחתון של קראקא. (בקראקא היו שלושה בתי דין: הראשון, שכונה גם התחתון, שפט בכל ימות החול בדיונים שהתנהלו על סכומים של עד כעשרה זהובים, בתחום סמכותו של השני היו סכומים של עשרה עד מאה זהובים, ובית הדין השלישי - העליון - שפט ממאה ומעלה, שלוש פעמים בשבוע.) לאחר זמן התקדם בתפקידו עד שהפך לאחד משלושת הדיינים הראשיים בבית הדין העליון, יחד עם הרמ"א, שהיה לימים גיסו, וזקן הדיינים רבי משה לנדאו. על בית דין זה כותב הרמ"א שהיה קטן שבכולם, ושגיסו היה נוטה להחמיר בדין.
במספר ספרים הוזכר שמו של רבי יוסף כץ בהקדמת התואר "אב"ד", וכך אמנם נחקק על מצבתו שהיה אב בית הדין של העיר. אך לטענת הרב חיים נתן דמביצר תואר זה שכונה בו הוא כינוי כבוד בלבד מאחר שלא היה תפקיד אב"ד כלל בקרקא ובשאר הערים הגדולות בפולין, וראש הישיבה שבעיר היווה את הדמות הראשית והמכריעה. בין היתר מסתמך דמביצר גם על פנקסי הקהילה המאזכרים את הרמ"א ורבי יוסף כץ בלא כל ציון שהיו אב"ד בעיר.
כיהן גם כראש ישיבה בעירו (על פי מצבתו, בה כונה "ריש מתיבתא").
עמד בקשרי ידידות עם רבים מרבני דורו, בהם בני עירו המהרש"ל ורבי בנימין אהרן סלניק בעל ה"משאת בנימין" וכן המהר"ם פאדובה.
רבי יוסף כץ היה גיסו של הרמ"א וכך הם מתייחסים איש לרעהו. על פי הגרסה המקובלת היה הרמ"א נשוי (בזיווג שני) לאחותו של רבי יוסף כץ. אך יש הטוענים שהרמ"א נישא לקרענדיל, בתו של רבי משה עברליש שרבי יוסף כץ היה חתנו האחר.
נפטר ביום ב' בשבט ה'שנ"א, שנת פטירת חברו רבי שלמה לביש (המהרש"ל השני).
משפחתו

אשתו, שפרינצא - נפטרה ה' בטבת ה'של"ה
בנו, ר' תנחום - שימש דיין וגבאי צדקה בעירו.
בנו, ר' אהרן משה.
בתו - נשאה לרבי שלמה חריף אב"ב בלבוב (בנם רבי יצחק הלוי היה חתן המהרש"א).
בתו - נשאה את אחיו העשיר של רבי אליהו בעל שם, עמו היה בידידות למרות מחלוקות אודות ירושת אחיו.
בתו, רבקה - נשאה למרדכי שרנדליס
הערות שוליים

↑  "כן עשיתי מעשה עם שאר חברים שהסכימו עמי, ומהר"י כ"ץ לא רצה להסכים והיה סבור להטריף הכל, כי כן דרכו תמיד להחמיר" - שו"ת הרמ"א סוף סימן קיא.
↑  כלילת יופי חלק א, דף ו ע"א והלאה.
↑  וכן כתוב בשער ספר האגודה שנדפס בקראקא של"א - https://hebrewbooks.org/pdfpager.aspx?req=19196&st=&pgnum=2.
↑  ראה למשל שו"ת הרמ"א סימן כד, שו"ת שארית יוסף סימן נח
↑  ראו למשל: אשר זיו, הרמ"א, (מוה"ק, תשי"ז) עמ' 22.
↑  הרב שלמה אנגלארד, ישורון יג (תשס"ג), עמ' תשיט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310299605171  PLWABN: 9810618555105606  GND: 1012738434  ISNI: 0000 0000 6692 8574  LCCN: n85074348  VIAF: 45727735   WorldCat (עם VIAF): 45727735
קבוצת וגנר

| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1 במאי 2014 – 2023 (כ־8 שנים) 
 מוטו:  דם, כבוד, מולדת, אומץ
 מייסדים:  יבגני פריגוז'ין  דמיטרי אוטקין 
 מנהיגים:  פאבל פריגוז'ין (2023)  יבגני פריגוז'ין (2014)  אנדרי טרושב  דמיטרי אוטקין 
 מפקד נוכחי:  דמיטרי אוטקין 
 מטה:  סנקט פטרבורג, Molkin 
 מדינה:  רוסיה 
 הבא:  Redut  African Corps 
 מתנגדים:  ליטא, אוקראינה, האסיפה הפרלמנטרית של הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, אסטוניה, צרפת, הממלכה המאוחדת 
 קרבות:  מלחמת האזרחים השנייה בלוב  הסכסוך האוקראיני–רוסי  מלחמת האזרחים בסוריה  מלחמת האזרחים ברפובליקה המרכז-אפריקאית (2012-היום)  ההתקוממות הפרו-רוסית באוקראינה  הקרב על סולדאר  קרב פופסאנה  טבח מוראה  מרד קבוצת וגנר  הקרב על באחמוט  קרב דונבאס (2022) 
 
סמל קבוצת וגנר
קבוצת וגנר או כוח וגנר (ברוסית: Группа Вагнера, קרי: גְרוּפַּה וַגְנֶרַה. ידועה גם בכינויים: PMC וגנר (Частная Военная Компания Вагнера, ЧВК Вагнер); ו-ChVK וגנר) היא מיליציה רוסית המתוארת לעיתים כחברה צבאית פרטית. הקבוצה מבצעת בקבלנות פרויקטים בעלי אופי צבאי ברחבי העולם, כולל מעורבות בקרבות באזורי סכסוך.
פעילותה זוהתה לראשונה ב-2014, כשהיא תמכה בכוחות פרו-רוסיים במזרח אוקראינה. בתחילת דרכה, נשענה בעיקר[דרוש מקור] על יוצאי הכוחות המיוחדים של צבא רוסיה ופרסה את כוחותיה במדינות רבות במזרח התיכון ואפריקה. הקבוצה נקשרה בין היתר במעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, במלחמה בדונבאס, במלחמת האזרחים השנייה בלוב, במהפכה הסודאנית וישנם פרשנים הסבורים כי הקבוצה הוקמה למעשה כיחידה לא רשמית של משרד ההגנה הרוסי. הם טוענים שזה איפשר לממשלת רוסיה גמישות לפעול בתחום האפור ולהשתמש ביכולת הכחשה סבירה. בנוסף, מטרת היחידה הייתה לטשטש את הנפגעים האמיתיים והעלויות הכספיות של התערבויות זרות של רוסיה.
עד 2022, אז הודה מפקד הקבוצה בפעילותה במדינות שונות בעולם, נחשבה קבוצת וגנר לארגון חשאי שפועל מאחורי הקלעים. עם תחילת המלחמה באוקראינה בעקבות מאמצי גיוס המוני, הארגון גדל משמעותית ולקח חלק גלוי בלחימה ברוסיה.
עד מרד קבוצת וגנר ב-24 ביוני 2023 עמד בראש החברה האוליגרך יבגני פריגוז'ין. בעקבות הפסקת המרד הוגלה פריגוז'ין לבלארוס ובמקומו עתיד להתמנות לראש הקבוצה מפקד חדש, בעוד רבים מהחיילים המשרתים בווגנר עזבו את הקבוצה וחתמו על חוזים בצבא הרוסי הרשמי. מפקד לשעבר מקבוצת וגנר שהתראיין לתקשורת המערבית אמר כי שכרם של הלוחמים יכול להגיע עד לכ־5,000 דולר בחודש.
ארצות הברית, בריטניה, קנדה, האיחוד האירופי ומדינות נוספות הטילו עיצומים ומגבלות כלכליות על אישים וחברות שקשורים לקבוצת וגנר, בהקשר לפעילותם באוקראינה ובאפריקה.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה על ידי דמיטרי אוטקין (וגנר היה שם הקוד של דמיטרי אוטקין), יליד מחוז קירובוגרד שבאוקראינה. לפי הצהרת שירות הביטחון האוקראיני אוטקין היה אזרח אוקראיני. עד 2013 שירת כלוטננט קולונל וכמפקד חטיבה בכוחות המיוחדים של המודיעין הצבאי הרוסי. הוא פרש משירות ב-2013 ועבד בחברה צבאית פרטית בשם "קבוצת הביטחון מורן" שהוקמה על ידי יוצאי צבא רוסים. באותה שנה הקבוצה התמזגה עם גוף שמכונה בשם "החילות הסלאביים", שנשלחה להגן על שדות הנפט בסוריה. קבוצת וגנר עצמה הופיעה בשנת 2014, במחוז לוהנסק שבאוקראינה. בתחילת הדרך סדר הכוחות של הכוח נאמד במאות חיילים בלבד בכל זירה ועד אלפים בודדים בסך הכול, על פי מקור אחד, מספרם הוערך בין 1,000 ל-5,000 ולפי מקור אחר, מספרם הגיע לכדי 6,000 איש.
בשנים הבאות נקשרו פעולות של הכוח בין היתר במעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, במלחמה בדונבאס, במלחמת האזרחים השנייה בלוב, במהפכה הסודאנית ועוד. על פי חלק מההערכות, לקבוצת וגנר היה משקל רב ביכולתה של סוריה להשתלט על שטחים מידי האופוזיציה בשנים 2018-2015.
באוגוסט 2017, נטען שאוטקין לא עומד בראש החברה, אלא הוא דמות חזית שמופיע בציבור וכי בפועל מישהו אחר מנהל אותה.
הקבוצה הייתה מעורבת בפעולות שונות כקבלן צבאי פרטי. ב-7 בפברואר 2018 חיילי הקבוצה תקפו את הכוחות הכורדים הנתמכים על ידי ארצות הברית בסוריה בניסיון להשתלט על שדה נפט ממזרח לנהר הפרת. לוחמים מכוח דלתא שניהלו כנגדם קרבות מטווחים קצרים והסתייעו במטוסי קרב הדפו את המתקפה. כוח וגנר ובעלי בריתם סבלו מעשרות נפגעים. בהמשך לתגובה של ארצות הברית בכוח אווירי גדול שכלל מטוסי F-15E, מסוקי אפאצ'י ופלטפורמות נוספות.
לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, הקבוצה הרחיבה את פעילותה במדינות אפריקה רבות ביניהן סודאן, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, מאלי, והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הקבוצה סיפקה שירותי אבטחה והייתה מעורבת במידה כלשהי בעסקים מקומיים, לעיתים כאלו העוסקים במשאבי טבע. למשל לפי פרסום מ-5 ביוני 2018, כוח וגנר מופעל כמדריכים בצבא סודאן ובמקביל, אנשי הכוח, ככל הנראה, קיבלו זיכיון לחיפוש זהב בסודאן. לפי פרסום מ-1 באוגוסט 2018, שלושה עיתונאים חוקרים שנשלחו לכסות את פעילות הקבוצה במרכז אפריקה נהרגו מירי ממארב. חלק ניכר מאמצעי התקשורת נוטים להאמין כי מי שירה בהם היו מתנקשים, חברי כוח וגנר שלא רצו בחשיפה.
בשלהי 2021 החליטו ארצות הברית והאיחוד האירופי להטיל עיצומים על אישים וחברות שקשורים לקבוצת וגנר.
הפגיעה הפתאומית בקשרים הכלכליים של רוסיה עם המערב מאז פלישת רוסיה לאוקראינה הביאה להעצמת מאמצי השפעה של רוסיה באפריקה. על פי הערכות אמריקאיות, ווגנר הפך לכלי המשפיע ביותר של מעורבות רוסית באפריקה מאז 2022 מבחינה פוליטית, כלכלית וצבאית. בשנת 2023 הוכרז סבב חדש של עיצומים נוסף כנגד אנשים וחברות הקשורים לקבוצת ווגנר.
היסטוריה > הפלישה הרוסית לאוקראינה

לפי פרסומים, קבוצת וגנר הייתה מעורבת בניסיונות התנקשות בוולודימיר זלנסקי בתחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה. פריגוז'ין הרחיב את נוכחות קבוצת וגנר באוקראינה לאחר שהקרמלין כשל בניסיונותיה להביא לשינוי משטר מהיר.
לפי פרסומים ממקורות מודיעין לכלי התקשורת שכ־5,000 לוחמי כוח וגנר השתתפו בלחימה באוקראינה. האבדות הכבדות שספגה היחידה בשלבים הראשונים של המערכה באוקראינה, גרמו לכך שיבגני פריגוז'ין (שהודה במהלך המלחמה, שהוא האישיות העומדת מאחורי כוח וגנר) החל בקמפיין המוני לגיוס מתנדבים חדשים לכוח שבראשותו, וגייס, בין השאר, גם אלפי אסירים, שקיבלו הבטחה לחנינה תמורת שירות של חצי שנה במסגרתה, בהסכמת הקרמלין. מקורות אוקראיניים סיפרו לתקשורת המערבית שלוחמי כוח וגנר סובלים ממורל ירוד ומוטיבציה נמוכה להשתתף בקרבות, ושהאסירים שגויסו ליחידה נשלחים לשמש כבשר תותחים בהתקפות חזיתיות מרובות אבדות על העמדות האוקראיניות, כשמאחוריהם מוצב קו שני שתפקידו למנוע עריקה, ורק אחריו מופעלים החיילים המקצועיים, שהם הגרעין הקשה של הכוח. אף על פי כן, מילאו לוחמי כוח וגנר תפקיד מרכזי[דרוש מקור] בהישגים של הצבא הרוסי בקרבות סביב פופסנאיה, ולאחר מכן בלחימה במרחב סולודר-באחמוט. לפי מספר מקורות רוסיים ומערביים, בראשית שנת 2023 כבר כלל כוח וגנר כ-50 אלף לוחמים. התקשורת הרוסית גויסה לפאר את הישגי כוח וגנר (המכונה על ידיה "התזמורת") במהלך המלחמה באוקראינה, ויצרה מיתוס של גבורה סביב היחידה. לא ברור עד כמה כוח וגנר פועל באופן עצמאי, והאם הוא כפוף לפיקוד של הצבא הרוסי הסדיר, אך מפרסומים בתקשורת הרוסית עולה שקיימת יריבות חריפה בין פיקוד היחידה (פריגוז'ין) לבין גורמים בכירים במטכ"ל ובמשרד ההגנה הרוסי, שבאה לידי ביטוי במחלוקת על קרדיטים, כמו במחלוקת סביב השאלה למי מגיע הקרדיט על כיבוש העיירה סולודר בינואר 2023.
תחקיר בריטי חשף כי שכירי חרב רוסים שנלחמו לצד הצבא הרוסי באוקראינה קשורים באופן הדוק לארגוני ימין קיצוני ולארגונים שסווגו על ידי ארצות הברית כטרוריסטיים. התחקיר מצא כי הכוחות הפרו-רוסיים קשורים[דרושה הבהרה] לארגונים אלימים וקיצוניים - כולל אלו הקשורים באופן ישיר לקבוצת וגנר. קבוצת וגנר כוללת את "קבוצת סיור חבלה ותקיפה" של רוסיץ'. הלוגו של רוסיץ' כולל קולוברט, צלב קרס סלבי.
מפקדים לשעבר בקבוצת וגנר סיפרו בראיון לוולדימיר אוסצ'קין על פשעי מלחמה חמורים שהם וחבריהם ביצעו באוקראינה. לטענתם, הם הוציאו להורג מאות אזרחים ושבויי מלחמה אוקראינים וסרבנים מכוח וגנר.
במהלך הקרב על באחמוט הרבה פריגוז'ין לתקוף את הצמרת של צבא רוסיה ואת הנשיא ולדימיר פוטין. המתיחות התגברה לאחר כיבוש העיר, כאשר שכירי חרב חטפו גנרל רוסי בחזית לאחר שכוחו ירה על שיירה של רכבי וגנר בתחילת יוני. אחרי כשבוע הודיע משרד ההגנה הרוסי כי כל "מחלקות המתנדבים" חייבות לחתום על חוזים, אך פריגוז'ין אמד כי לוחמיו לא יחתמו על חוזה עם צבא רוסיה.
בפעילות קרבית של הקבוצה משולבות חברי קבוצת רוסיץ'.
היסטוריה > מרד קבוצת וגנר

ב-23 ביוני 2023 הכריז פריגוז'ין על מרד נגד הנהגת צבא רוסיה, בעקבות ויכוח ממושך של פריגוז'ין עם ראש המטה הכללי הרוסי ועם שר ההגנה הרוסי. יחידות וגנר עזבו את עמדותיהן באוקראינה והשתלטו על העיר רוסטוב על הדון שבדרום רוסיה. פריגוז'ין הוכרז כמבוקש, והיחידות התקדמו לעבר מוסקבה, כשאנשיהן נעים ללא הפרעה דרך המחוזות וורונז' וליפצק, ונבלמו רק במרחק של כ־200 קילומטרים ממוסקבה.
בשעות הערב של יום המחרת, 24 ביוני, הודיע נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו כי הגיע להסכמה בדבר נסיגה של פריגוז'ין, ולאחריה, פריגוז'ין הודיע כי כוחותיו יחזרו לבסיסיהם "על מנת למנוע שפיכת דם רוסי". במסגרת ההסכמה הוסרו האישומים נגד פריגוז'ין ומשתתפי המרד, ופריגו'זין עצמו צפוי היה לעבור לבלארוס.
היסטוריה > לאחר המרד

בעקבות המרד, מוסקבה נקטה בשורת צעדים, ובראשם החלשתה של קבוצת וגנר בכמה דרכים. היחידה הצבאית הפרטית, סיימה את הלחימה מול הכוחות האוקראיניים. לאחר דיווחים רבים על שורה ארוכה של פשעי מלחמה ומעשים מחרידים לחיילי אויב ואוכלוסייה אזרחית – לוחמיו של פריגוז'ין עזבו את שדה הקרב והתפנו למשימות אחרות.
רבים מלוחמי היחידה הסכימו לעזוב ולחתום על חוזה חדש מול משרד ההגנה הרוסי. רבים אחרים, כ-15 אלף במספר, עזבו עם היחידה והתמקמו במחנה ארעי שהוקם בבלארוס, כמה עשרות קילומטרים מעיר הבירה מינסק. בבלארוס, בעלת ברית חשובה של רוסיה, החלו שכירי החרב של פריגוז'ין לאמן את החיילים המקומיים.
ב-23 באוגוסט 2023, מטוסו הפרטי של פריגוז'ין התרסק ברוסיה, פריגוז'ין עצמו היה בטיסה ומת בהתרסקות. כך גם בכירים נוספים בקבוצת וגנר.
על פי דיווחים לא רשמיים, המנהיג החדש של קבוצת וגנר היה אנטון אליזרוב, מפקד ביחידה שהוביל את הקרבות לכיבוש בחמוט וסולדר באוקראינה, ונלחם גם בסוריה, הרפובליקה המרכז אפריקנית ולוב.
מומחים העריכו שקבוצת וגנר במתכונתה הנוכחית הגיעה לקיצה. הקרמלין הפיץ לציבור צו של הנשיא פוטין, שדרש מלוחמי קבוצת וגנר להישבע אמונים למדינה .
עיצומים

בינואר 2023, ארצות הברית הגדירה את כוח וגנר כ"ארגון פשע בינלאומי", והטילה על חייליו ועל בעליו יבגני פריגוז'ין עיצומים ומגבלות כלכליות.
מדינות נוספות הטילו עליה סנקציות במספר מדינות ברחבי העולם, בהן ארצות הברית, בריטניה, קנדה, האיחוד האירופי ומדינות נוספות (אך לא בישראל), על בסיס האשמות בדבר ביצוע רצח המוני, מעשי אינוס, חטיפת ילדים והתעללות שביצעו ברפובליקה המרכז-אפריקאית ובמאלי, כמו גם האשמות בדבר תקיפה מכוונת של בתי ספר, בתי תפילה, בתי חולים, מקלטים בריכוזים אזרחיים או מקומות נוספים שנועדו למחסה לאזרחים וכן פגיעה מכוונת בבלתי מעורבים בלחימה. בנוסף, הארגון הוכר כארגון טרור על ידי צרפת, אוקראינה ומדינות באגן הבלטי בעקבות מעשים דומים שבצעו לכאורה במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה, ונרשמו מספר פניות להכרה כארגון טרור בארצות הברית, באיחוד האירופי, בבריטניה, בשוודיה ובמדינות נוספות בעולם המערבי.
חיים נתן דמביצר

| --- | --- |

 לידה:  29 ביוני 1820 קרקוב, העיר החופשית קרקוב 
 פטירה:  20 בנובמבר 1892 (בגיל 72) קרקוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  פולין 
 תקופת הפעילות:  ? – 20 בנובמבר 1892 
 
הרב חיים נתן דֶמביצֶר (בכתיב יידי: דעמביצער; בקיצור: רח"נ; י"ז בתמוז ה'תק"פ, 29 ביוני 1820 - א' בכסלו ה'תרנ"ג, 20 בנובמבר 1892) היה רב פולני. ראב"ד קרקוב, מומחה להיסטוריה של עם ישראל וההיסטוריון של הקהילה היהודית בלבוב ושל ועד ארבע ארצות.
ביוגרפיה

נולד למיכלה ולרב יקותיאל זלמן דמביצר, סוחר מלומד מצאצאי הרמ"א. אחיו הבכור היה הרב משה יעקב דמביצר והוא היה השני מבני המשפחה. אביו נפטר בשנת ה'תקצ"ג עוד לפני היותו בר מצווה, ואמו גידלה לבדה את שבעת ילדיה. למרות זאת סירבה אמו לעצת קרובים לשלוח את בניה ללמוד מלאכה, והעדיפה לחיות בצמצום ולדאוג שילמדו תורה.
בשנת ה'תר"א נישא לבתו של הגביר משה דייטשר. לפני הגיעו לגיל 25 נסמך לרבנות בידי רבי שלמה קלוגר, רבי דוב בער מייזלס ורבי צבי הירש חיות. עם רבנים אלו שמר על קשר תורני והחליף עמם מכתבים. במהלך לימודיו נתקל בכרוניקה ההיסטורית "צמח דוד" של רבי דוד גנז, שעוררה בו את העניין בהיסטוריה יהודית ובביוגרפיות של חכמי ישראל, לדברי פייבל הירש וטשטיין הוא מצא את הספר לאחר תקופה בת שנתיים שבה הזניח את לימודיו בשל מחלה והספר הניע אותו לשוב ולשקוע בלימודיו. הוא היה המתווך בין חיות לשי"ר בזמן המריבה הספרותית שפרצה ביניהם.
במחלוקת הגדולה בין רבה של קרקוב רבי דוב בער מייזלס, לרב שאול לנדא, מחלוקת שפרצה בשנת 1832, והגיעה למלוא עוזה בין השנים 1851-1855, צידד ברב שאול לנדא, אף שרד"ב מייזלס היה בין הרבנים שהסמיכו אותו לרבנות. בשיא המחלוקת הוקמו בעיר שני בתי-דין מקבילים, והיא הסתיימה רק לאחר פטירתו של הרב לנדא (1854) ועזיבתו של הרב מייזלס את העיר בשנה שלאחריה לטובת רבנות העיר ורשה.
בשנת ה'תר"ט, 1849, התמנה כדיין בבית הדין של קרקוב, ומ־1856, ה'תרט"ז, כיהן כראב"ד קרקוב. בשנת ה'תרי"ב, 1852, הדפיס בלבוב קונטרס בשם "מגיני ארץ ישראל" ובו מכתבים בדבר כספי הנדבה לעניי ארץ ישראל. בשנת ה'תרי"ט כתב והדפיס בברסלאו את גילוי הדעת "מודעא לבית ישראל" של הרבנים האוסרים את השימוש במצות מכונה שבראשם עמד אז הרב שלמה קלוגר.
במהלך שהותו בגרמניה בשנת ה'תרל"ד, 1874, חבר ללאופולד צונץ, היינריך גרץ ודוד קאופמן, שלמדו ממנו בתחום התמחותו. לאחר הדפסת ספרו של אחיינו יחיאל מתתיהו צונץ על תולדות רבני קראקא "עיר הצדק" ב־1874, נדפס ב־1878 ספר תגובה בשם "מפלת עיר הצדק", עליו היה חתום הרב יואל דמביצר (נפטר 1879), אחיו של רח"ה דמביצר. יש הסבורים שכותב התגובה היה רח"נ דמביצר עצמו שבחר להעלים בצורה זו את שמו.
ב־1882 הדפיס את הגהותיו לספרו של ראבי"ה, בשם "לוית חן". לספר זה הוסיף מבוא רחב העוסק בתולדות בעלי התוספות.
הוא נפטר בקרקוב בראש חודש כסלו ה'תרנ"ג, 20 בנובמבר 1892, לאחר מחלה קצרה במהלכה המשיך לעבוד על השלמת ספרו כלילת יופי, חלק ב'. היו לו שש בנות ושני בנים שמתו עליו בצעירותם.
לקריאה נוספת

יעקב דב מנדלבוים, מפתח לספר כלילת יופי להרב ר' חיים נתן דמביצר, עם תולדות חייו ורשימת חיבוריו... עם מבוא מאת הרב ד"ר יצחק לוין. ניו יורק: המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, (דפוס האחים שולזינגר), תשכ"ח.
הערות שוליים

↑  כך במקורות האנציקלופדיים (להלן "קישורים חיצוניים"), אך ראו פ.ה. וועטשטיין, תולדות חיים נתן דימביצר ז"ל, המגיד, 1 בדצמבר 1892 הכותב ששמע מפיו שנולד בי"ז בתמוז ה'תקפ"ה (3 ביולי 1825).
↑  בתו של הרב משה ספרא בנו של רבי אשר לעמיל, רבה של אייבשיץ.
↑  אף הוא ראב"ד קראקא, מחבר "מימי הדעת", (למברג, תרכ"ו), באתר היברובוקס. וקראקא תרנ"ו.
↑  פ.ה. וועטשטיין, תולדות חיים נתן דימביצר ז"ל, המגיד, 16 בדצמבר 1892
↑  פ.ה. וועטשטיין, תולדות חיים נתן דימביצר ז"ל, המגיד, 29 בדצמבר 1892
↑  לפי ערכו באוצר ישראל, והמקור המצוין שם.
↑  פ.ה. וועטשטיין, תולדות חיים נתן דימביצר ז"ל, המגיד, 1 בפברואר 1893
↑  בקרקוב היהודית הזכירו אז בצער את דברי רבי אילעא בר יברכיה: ”שני ת"ח הדרין בעיר אחת ואין נוחין זה לזה בהלכה, אחד מת ואחד גולה” (תלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף מ"ט, עמוד א').
↑  פ.ה. וועטשטיין, תולדות חיים נתן דימביצר ז"ל, המגיד, 15 בינואר 1893
↑  בתגובה ל"קול קורא" זה, הדפיסו הרבנים המתירים את המנשר "ביטול מודעה", שני הקונטרסים נדפסו מאוחר יותר יחד בדפוס צילום.
↑  פ.ה. וועטשטיין, תולדות חיים נתן דימביצר ז"ל, המגיד, 2 במרץ 1893; המשך
↑  פ.ה. וועטשטיין, תולדות חיים נתן דימביצר ז"ל, המגיד, 15 במאי 1893
↑  יחיאל מתתיהו צונץ, עיר הצדק, למברג, תרל"ד, באתר היברובוקס.
↑  יואל דמביצר, מפלת עיר הצדק, וינה, תרל"ח. ספר תגובה לטענות נגד "עיר הצדק" יצא זמן קצר אחר כך - א.ב.ן. י.ל.ר, מענה, ברודי: ורבר, תרל"ח, באתר היברובוקס.
↑  חיים דוב פרידברג ב"בבית עקד ספרים" עמ' 658, נו' 3174
↑  פ.ה. וועטשטיין, שר וגדול נפל בישראל, המגיד, 25 בנובמבר 1892
↑  מכתבים, אוסטריה-אונגריה, המגיד, 18 בנובמבר 1892
↑  פ.ה. וועטשטיין, תולדות חיים נתן דימביצר ז"ל, המגיד, 15 באפריל 1893
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310197405171  PLWABN: 9810620880205606  GND: 1045175390  ISNI: 0000 0000 6693 3146  LCCN: nr90014079  NTA: 299304051  VIAF: 68778719   WorldCat (עם VIAF): 68778719
איגנץ קונט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 באוקטובר 1856 טט, הונגריה 
 פטירה:  22 בדצמבר 1912 (בגיל 56) פריז, צרפת 
 מדינה:  הונגריה, צרפת 
 
איגנץ קונט (במקור קוהן עד 1878, הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן; בהונגרית: Kont Ignác; טט, 27 באוקטובר 1856 – פריז, 22 בדצמבר 1912) היה היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי, מורה בגימנסיה, אחר כך פרופסור בסורבון בפריז, חבר נספח באגודת קישפלודי ובאגודת פטפי.
ביוגרפיה

איגנץ קוהן בא ממשפחה יהודית ענייה, בנם של משה קוהן ושל ינקה אפפל; בגיל ארבע עבר עם הוריו לעיר גיור לרובע שכונה "האי". בהיעדר גימנסיה יהודית בעיר, משנת 1867 למד בגימנסיה הראשית הבנדיקטינית בגיור במשך שמונה שנים. בנוסף למקצועות בית הספר למד עברית, צרפתית ואנגלית. בשנת 1875 למד כבר באוניברסיטת וינה בלשנות קלאסית; בינתיים ביקר גם בהרצאות על היסטוריה עתיקה, ספרות גרמנית ואחרות. הוא הגיע לבודפשט ב-1877 כדי להשלים את השנה השלישית של האוניברסיטה, שם הפך לחבר במכון להכשרת מורים. ב-1878 שירת בצבא בעיר גיור, תוך כדי שינוי שם משפחתו לקונט. ב-1879 קיבל דוקטורט בפילולוגיה ובגרמנית. אף על פי שלימד עוד שנתיים, הוא נאלץ להתפרנס בדבר מה אחר. הוא כתב מאמרים ודו"חות על חברות מדעיות בפשטי נפלו. ב-1881 החל ללמד כמרצה בכיר באוניברסיטה ובשנה שלאחר מכן נסע לפריז להכשרה נוספת. שם השתתף בין היתר בהרצאות בסורבון. לאחר שעבר בחינות הכשרת מורים בהצלחה, נשאר בצרפת. בסוף 1883 מונה למורה בקולג' של העיר אוסר וכעבור שנתיים הועבר לאיסואר (Issoire במחוז Puy-de-Dôme). ב-1886 קיבל מלגה ממשרד החינוך הצרפתי לסורבון, שבעזרתה השיג את גם את הדוקטורט הצרפתי. תחילה לימד שפות וספרות גרמנית בלוריאן (מחוז Morbihan בבריטאני), לאחר מכן בלה האבר, ומשנת 1892 בפריז. משנת 1902 היה פרופסור חבר לשפה וספרות הונגרית בסורבון, ומשנת 1907 פרופסור מן המניין.
עבודותיו

את מחקריו בתולדות הספרות פרסם בהונגרית, בגרמנית ובצרפתית. משנות ה-90 ואילך, הוא עבד על מספר נושאים מדעיים הונגריים וגרמניים בצרפתית. הוא זכה בשני פרסים מטעם האקדמיה הצרפתית. אחת המטרות החשובות בחייו הייתה לתאר את החיים האינטלקטואליים ואת הספרות ההונגרית גם מחוץ להונגריה, והוא טיפח בקפידה את קשריו ההונגריים.
עבודותיו > מאמריו בהונגרית/גרמנית

מאמרים בכתב העת הפילולוגי האוניברסלי ( Egyetemes Philologiai Közlöny) משנת 1878
Pubilius Syrus, 1879.
אוריפידס מנקודת מבט דתית, 1880–1884
אריסטופנס מנקודת מבט דתית
אריסטופנס כשופט מלאכותי בצפרדעים
ישו הסובל
אוריפידס רזוסה (Euripides Rhesosa)
מינרווה ברומא
השבתאים וסקירות ספרים
חמישה דיווחים על ספרות פילולוגית צרפתית חמש פעמים לאחר 1884, המציגים יצירות צרפתיות בתחומי הספרות היוונית, הלטינית, הצרפתית והזרה
1889 ספרו של רופא ראשי הונגרי מהמאה ה-18
1897. ביצירותיו של איגנץ קלוץ קופצקי)
בחינוך הונגרי (1879–1881)
בפשטי נפלו (1880–1882) על מכוני הכרת ספרים וידע, (פלוטארכוס אז והיום)
בעיתונים של אגודת קישפלודי
בפסטר לויד
ב-Französische Litertur
עבודותיו > מאמריו בצרפתית

הוא כתב מאמרים ביקורתיים בצרפתית בכתבי עת צרפתיים רבים:
Revue de l'enseignement des langues vivantes (1885. L'accueil de Poésie et Vérité en France, 1886. Les Attaques de Schlegel contre Euripide, 1888. Les parabases d'Aristophane et celles de Platen, Wieland, Matériaux pour servir aux études allemandes en France au XVIII. siècle);
Revue critique d'historie et de littérature-be (משנת 1893 חבר מערכת קבוע)
Revue archéologique (1893–1894)
Revue de Philologie
Revue Universitaire (1893. Quelques mots sur l'instruction publique en Hongrie)
Revue des Études grecques (1893. Lessing et la définition de la tragédie par Aristote, Croiset)
La Revue Encyclopédique (1894. Le roman hongrois, 1896. Le théâtre hongrois, Le Millénaire de la Hongrie)
L'Etranger (1895. Orateurs et Hommes politiques de la Hongrie, 1897. La Tragédie de l'Homme de Madách)
La Revue Britannique (1896. La littérature hongroise)
Nouvelle Revue (1896. La poésie hongroise et la Millénaire)
Revue des Revues (1896. Vörösmarty, 1897. Le comté Etienne Széchenyi à l'armée des Alliés)
Revue internationale de l'Enseignement (1897. L'Œuvre scolaire de la jeune Hongrie 1867-1896)
יצירותיו

Aristophanes. Bpest, 1880. (Olcsó Könyvtár 97. Doktori disszertációja).
Sophokles. Collins Vilmos után angolból ford. U. ott, 1881. (Olcsó K. 126.)
Lessing mint philologus. U. ott, 1881. (értek. a nyelv- és széptud. kör. IX. 10.)
M. T. Ciceronis De Imperio Gnaei Pompei oratio ad Quirites (Pro lege Manilia.) U. ott, 1883. (Ism. Egyet. Philol. Közl. 1886.)
Seneca tragédiái. U. ott, 1884. (Értek. a nyelv- és széptud. kör. XII. 1. Ism. Egyet. Philol. Közl. 1886.)
M. T. Ciceronis Pro Sestio. U. ott, 1884. (Görög és római remekírók iskolai könyvtára.)
A görög tragédia. Euripides után. Ugyanott, 1884. (Különnyomat az Egyetemes Philol. Közlönyből.)
Lessing Fables. Paris, 1889.
Goethe, Poésie et Verité. Paris, 1890.
Schiller, Wallenstein. Paris, 1891. Két rész.
Choix de ballades allemandes. Paris, 1891.
Choix de Contes et de Fables. Paris, 1892. (a 8-12. sz. munkák iskolai kiadások bevezetésekkel és jegyzetekkel.)
Lessing et l'Antiquité. Etudes sur l'hellénisme et la critique dogmatique en Allemagne au XVIII-e siècle. Paris, 1894. (Ismert. Arch. Értesítő, Comtes rendus de l'Académie des inscriptions et des belles lettres, Revue Internationale de enseignement, Literarisches Centralblatt, Deutsche Literaturzeitung, Revue critique 1895., Literaturblatt für german. und roman. Philologie 1896.)
La Hongrie littéraire et scientifique. Paris, 1896. (Ismert. Revue internationale de l'enseignement, Revue bleue, Revue Encyclopédique, Revue britannique, La Vie contemporaine, Journal des Debats 30. mars, Polybiblion, Revue de Paris, a londoni Athenaeum 15. avril, Revista Litteraria, Revue historique, Revue suisse, L'Étranger, Irodalomtört. Közlemények, Akadémiai Értesítő, Budapesti Szemle, Fővárosi Lapok 83. sz., Erdélyi Muzeum Egyetemes Philol. Közlöny 1897.)
L'enseignement secondaire en Hongrie. Bpest, 1896.
Histoire de la littérature hongroise. Paris, 1900. (A magyar irodalom fejlődésének ismertetése a francia közönség számára.)
Étude sur l’influence de la littérature française en Hongrie. Paris, 1902. (A francia irodalom hatásának kimutatása a magyar irodalomra.)
Un poète hongrois. Michel Vörösmarty. Paris, 1903.
Geschichte der ungarischen Literatur. Leipzig, 1906. (A magyar irodalom fejlődésének ismertetése a német közönség számára.)
Petite grammaire hongroise. Paris, 1908. Online
Bibliographie française de la Hongrie. Paris, 1913. (A magyar vonatkozású francia munkák bibliográfiája.)
לקריאה נוספת

יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים
לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש.
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. איגנץ קונט.
הערות שוליים

↑  A Belügyminisztérium 1878. évi 35759. sz. rendelete. Névváltoztatási kimutatások 1878. év 2. oldal 18. sor.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282281505171  BIBSYS: 1028565  BnF: cb13001773z (data)  CiNii: DA10160309  GND: 101366612  ISNI: 0000 0001 0901 0043  LCCN: n86004120  NLG: 172072  NTA: 140518762  RERO: 02-A003467591  SUDOC: 033756295  VcBA: 495/28424  VIAF: 51823709   WorldCat (עם VIAF): 51823709
ג'יינוזאורוס

| ג'יינוזאורוס |
| --- | --- |

תקופה
קרטיקון עליון 68 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
סוג:: ג'יינוזאורוס
שם מדעי
 Jainosaurus ‏האנט, 1995

ג'יינוזאורוס (שם מדעי: Jainosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מקבוצת הטיטאנוזאורים שחי במשך הקרטיקון העליון במשך המאסטריכט, לפני 68 מיליון שנה מזמננו, באזור הודו של ימינו. המאובניו נתגלו בתצורת למטה (אנ') שבמאדהיה פרדש, הודו.