stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בנות יעקב
רקע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סיפור לידת בני יעקב מתואר בהרחבה בפרשת ויצא, ומסופר שם על לידת שנים עשר בנים, אך על לידת בת אחת בלבד. כך נאמר על לאה לאחר שילדה את ששת בניה: ”וְאַחַר יָלְדָה בַּת, וַתִּקְרָא אֶת שְׁמָהּ דִּינָה” (בראשית, ל', כ"א). באותו אופן, גם במניין שבעים צאצאי יעקב ברדתם למצרים, מוזכרים שנים עשר הבנים ודינה בלבד בלא בנות נוספות של יעקב. לעומת זאת, בשני מקומות בספר בראשית מוזכרות בנות יעקב בלשון רבים:
וַיִּקְרַע יַעֲקֹב שִׂמְלֹתָיו, וַיָּשֶׂם שַׂק בְּמָתְנָיו, וַיִּתְאַבֵּל עַל בְּנוֹ יָמִים רַבִּים; וַיָּקֻמוּ כָל בָּנָיו וְכָל בְּנֹתָיו לְנַחֲמוֹ, וַיְמָאֵן לְהִתְנַחֵם.
וַיָּבֹאוּ מִצְרָיְמָה יַעֲקֹב וְכָל זַרְעוֹ אִתּוֹ: בָּנָיו וּבְנֵי בָנָיו אִתּוֹ, בְּנֹתָיו וּבְנוֹת בָּנָיו.
.
הסתירה בין המקורות הללו גרמה למחלוקת בין הפרשנים בשאלה האם היו ליעקב בנות נוספות מעבר לדינה. המחלוקת מופיעה כבר במדרש רבה: לפי הדעה הראשונה המובאת שם דינה הייתה בת יחידה, והביטוי "בנותיו" מתייחס לנשי בניו של יעקב. לעומת זאת, רבי יהודה סובר שהיו ליעקב בנות רבות, שהסיבה שלא מסופר על לידתן, היא משום שהן נולדו כולן כתאומות של שנים עשר הבנים, ושהסיבה שהן לא נספרו בירידה למצרים היא משום שהן כולן נישאו לבני יעקב.
שמואל דוד לוצאטו (שד"ל) מביא את דעת רבי אברהם גריגו, שגם כן סובר שהיו ליעקב בנות רבות, והוא מסביר שהסיבה שרק דינה הוזכרה היא בגלל הסיפור שאירע לה, שהיא נחטפה ונאנסה על ידי שכם בן חמור. גם שד"ל עצמו תומך בכיוון זה, משום שלדעתו לא סביר שהייתה ליעקב בת אחת בלבד לעומת שנים עשר בנים. שד"ל כותב שכך הוא גם לגבי נכדותיו של יעקב, שרק שרח בת אשר מוזכרת בירידה למצרים, אף שהיו ליעקב נכדות נוספות (ביניהן יוכבד), וששרח הוזכרה לבדה בגלל חשיבותה.
גשר בנות יעקב

הדרך היוצאת מצפון ארץ ישראל לסוריה עוברת על נהר הירדן על גשר הנקרא גשר בנות יעקב, שהאגדה המקומית מספרת כי עליו עברו בנות יעקב בדרכן אל הארץ. הערבים קראו למעבר בשם הערבי, מח'אצ'ת (קרי:מח'אדת) אלחיזן - מעבר הצער, לזכר הצער שבא על יעקב ובנותיו בעברם את הירדן לשמע גורלו של יוסף. בסביבות המושבה משמר הירדן השכנה מראים הערבים את קבריהן של בנות יעקב, בצל עצים קדומים וקדושים. האגדה מספרת שלאחר שבנות יעקב שמעו כי אחיהן יוסף נטרף על ידי חיה רעה, הן שוטטו בהרים ובעמקים וחיפשו את עקבותיו של אחיהן. הן בכו בכי מר והתייפחו רבות ועיניהן זלגו דמעות, והדמעות הפכו לאבני הבזלת השחורות המפוזרות בגליל.
ראו גם

עץ משפחה של דמויות מקראיות - מתרח ועד שלמה
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק מ"ו
↑  בראשית רבה, פרשה פ"ד, פסקה כ"א. הרמב"ן כותב שהדעה שהדעה הסוברת שנשאו את אחיותיהן, אין כוונתה שכל אחד נשא את התאומה שנולדה עמו, שהרי אסור לבני נח לשאת אחות מן האם, אלא הכוונה היא שכל אחד נשא את אחת הבנות שנולדה מאחת האמהות האחרות, שהיא אחותו רק מן האב ולא מן האם.
↑  זאב וילנאי, אגדות ארץ ישראל - השפלה, החוף, הנגב, הגליל, עבר הירדן וסיני  - מהדורה שביעית, הוצאת קריית ספר - ירושלים, 1970. - עמודים 470 -471
| בני יעקב |
| --- | --- | --- |
| בני לאה | ראובן • שמעון • לוי • יהודה • יששכר • זבולון |  |
| בני רחל | יוסף • בנימין |  |
| בני בלהה | דן • נפתלי |  |
| בני זלפה | גד • אשר |  |
| בנות יעקב | דינה (בת לאה) • בנות יעקב |  |
| ערכים קשורים | לידת בני יעקב • שבטי ישראל |  |
בקול שונה

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  קרול גיליגן 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  ספר עיון 
 נושא:  מגדר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1982 
 
בקול שונה: התאוריה הפסיכולוגית והתפתחות האישה (באנגלית: In a Different Voice: Psychological Theory and Women's Development) הוא ספר מתחום לימודי מגדר מאת החוקרת הפמיניסטית פרופסור קרול גיליגן, שפורסם בארצות הברית בשנת 1982. הוצאת אוניברסיטת הרווארד מכנה אותו "הספר הקטן שהתחיל מהפכה".
בספר, מתחה גיליגן ביקורת על תאוריית שלבי ההתפתחות המוסרית של לורנס קולברג אשר טען שההתפתחות המוסרית של בנות היא נמוכה יותר בממוצע מזו של בנים. גיליגן לעומתו הראתה כי שיטת הניקוד שבה השתמש קולברג נוטה להעניק ציון גבוה יותר לחשיבה המבוססת על עקרונות (האופיינית לבנים) על פני חשיבה המתרכזת ביחסים (האופיינית לבנות).
ניתוח זה של גיליגן ספג גם הוא ביקורת מאוחר יותר, אם כי הביקורת על המודל של קולברג, שהוא אינו מכסה את התחום המוסרי במלואו, נותרה בעינה.
התאוריה

המבחן של קולברג לבדיקת רמת ההתפתחות המוסרית מבוסס על סיפור, שסופר לנבדקים (ילדים ונערים בגילים שונים) ובחינת תשובותיהם לשאלות שנשאלו בסופו. הסיפור מספר על אדם שאשתו חלתה ועל מנת להצילה ממוות עליו להשיג עבורה תרופה. אלא שהתרופה יקרה מאוד, ואין לו כסף לשלם עבורה. הוא מחליט לפרוץ לבית המרקחת וגונב אותה, וכך מציל את אשתו ממוות. הנחקרים נשאלו מה דעתם על הגנבה - האם הייתה צודקת או לא, ומדוע. בהכללה גסה, בנים ששומעים את הסיפור נוטים לומר שהגבר לא היה צריך לגנוב, ובנות אומרות שכן. בנים משתמשים במושגים כמו צדק, איסור גניבה, קניין פרטי ועוד. בנות לעומתם ניגשות לתשובה מזווית שונה, במונחים של חמלה, אחריות. הן לא מרגישות שעליהן לנסח חוק שיחול על כלל המקרים, אלא למצוא פתרון למקרה הקונקרטי.
בניגוד לקולברג, אשר הסיק מהממצאים כי בנות הן בעלות רמת התפתחות מוסרית נמוכה מבנים, מציגה גיליגן בספרה הסבר אחר לתוצאות: היא טוענת כי נשים, כמו גברים, מסוגלות לחשוב ולפעול באופן מוסרי, אלא שיש יותר מהשקפה אחת על מוסריות, ולמעשה קיימים שני מודלים לחשיבה מוסרית: מודל החשיבה הגברי אשר מבוסס על אינדיבידואליזם, והוא אימפרסונלי ומוכלל, ולעומתו מודל החשיבה הנשי אשר שם דגש על מערכות יחסים וטיפול ודאגה לאחר, ונוטה לפתור בעיות אד הוק ולא להכליל. טענתה של גיליגן היא שמודל אחד אינו עדיף על המודל האחר.
לאחר מכן היא מוסיפה נדבך שלישי לתאוריה: ספרה עוסק אמנם בהתפתחות המוסריות אצל בנות ונשים, אולם מכוון לגברים ונשים כאחד. גיליגן מדגישה שהיא מדברת על "קול שונה", ולא על "קול נשי", שכן לדבריה ישנם גם לא מעט גברים שחושבים במונחים של קשר לזולת ולא של צדק אבסולוטי, ובהתאמה ישנן גם נשים שחשיבתן נשענת על עקרונות מוחלטים. בראיון איתה היא אומרת:
"מדוע עלינו לראות היבטים מסוימים של האנושיות כ'גבריים' לעומת היבטים אחרים שהם 'נשיים'?... היום כבר ברור שבמשך שנים סיפרנו סיפור שקרי על גברים ועל נשים גם יחד... ראיתי איך גם גברים וגם נשים נאלצו לוותר על חלקים באישיות שלהם, לעוות את הקול האנושי שלהם בהתאם לציפיות המגדריות מהם"
עוד היא אומרת:
"המטרה אליה אני שואפת היא השגת הבנה עמוקה ורחבה יותר של ההתפתחות האנושית. הבנה זו אפשרית כאשר הקבוצה שנשארה עד כה מחוץ למסגרת התאורטית של דגם ההתפתחות האנושית, תיכלל בה, ותקבל את תשומת הלב שעד כה לא קיבלה בשדה המחקר... השלמת החסר בנתונים הנוגעים לחוויה הנשית תעניק בסיס ליצירת תיאוריה חדשה אשר אוצרת בחובה סיכוי לתפיסה מוכללת ומקיפה יותר של חיי שני המינים".
הביקורת על התאוריה

עבודתה של גיליגן זכתה להתייחסות נרחבת, אוהדת כמו גם מבקרת.
כריסטינה הוף זומרס טוענת ב"מלחמה נגד הבנים" כי "גיליגן לא חשפה את הנתונים למחקר שלה". גיליגן טענה בתגובה כי הממצאים שלה פורסמו בכתבי עת מובילים, וכי הטענות של זומרס אינן מדויקות, אף על פי שהגישה לנתונים הגולמיים נמנעה בעקביות מחוקרים אחרים.
במאמרה "כוח, התנגדות, ומדע" יוצאת נעמי וייסשטיין כנגד "פסיכולוגיות פמיניסטיות", אשר מניחות שההבדלים בין נשים וגברים הם קבועים, ולא מותנים בהקשר חברתי. כדוגמה לכך היא מציינת את ספריהן של קרול גיליגן (בקול שונה) ושל שרה רודיק (חשיבה אימהית: לקראת פוליטיקה של שלום).
הערות שוליים

↑  Carol Gilligan, [https://www.hup.harvard.edu/catalog.php?isbn=9780674970960Carol Gilligan In a Different Voice
Psychological Theory and Women’s Development], Harvard University Press
↑  נגה כהן, ‏השפעת הפטריארכיה על נשים רק הפכה יותר מתוחכמת, באתר גלובס, 12 בספטמבר 2017
↑  אריאל הורוביץ, "פיצול המחשבה והרגש הוא לא סימן לרציונליות, אלא לטראומה", באתר מקור ראשון, ‏5/3/2021
↑  גיליגן, קרול, בקול שונה: התיאוריה הפסיכולוגית והתפתחות האשה, הקיבוץ המאוחד, ספריית פועלים, 1995
בית הכנסת מגן אברהם

| --- | --- |

בית הכנסת מגן אברהם
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 על שם:  אברהם ששון
 כתובת:  רובע ואדי אבו ג'מיל
 מיקום:  ביירות 
 מדינה:  לבנון 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1925
 תאריך פתיחה רשמי:  1925 
 תאריך פירוק:  1991 
 קואורדינטות:  33°53′51″N 35°30′00″E﻿ / ﻿33.89744722°N 35.5001°E﻿ / 33.89744722; 35.5001
 he
 
בית הכנסת מגן אברהם (בערבית: كنيس ماغين أبراهام) הוא בית הכנסת שאינו פעיל עוד, אולם הוא עדיין עומד על תלו ברובע ואדי אבו ג'מיל במרכז ביירות, במקום שבו היה בעבר הרובע היהודי של העיר. בשנת 2010 בית הכנסת שופץ והוכרז כמבנה לשימור, ובשנת 2020 חלק מבית הכנסת נפגע מהפיצוץ בנמל ביירות.
היסטוריה

בית הכנסת נבנה בשנת 1925 בתרומת משה ששון ונקרא על-שם אביו אברהם ששון, בני משפחת ששון מכלכותה. עקב קשיים במימון הבנייה, נרתם ראש הקהילה היהודית בלבנון, יוסף פארחי, לעזרה, וסייע ברכישת תשמישי הקדושה ועיצוב פנים בית הכנסת, כשחלק מהכספים נתרמו על ידי עזרא ענזרוט. סגן ראש הקהילה, יוסף בלילה פיקח על הבניה והתקציב (בסיוע אחיו יעקב בלילה). בחצר בית הכנסת פעלו שורה של מוסדות חברתיים של הקהילה: 'ביקור חולים' - מרפאה, טיפת חלב, בית ספר תלמוד תורה (ע"ש סלים טראב), משרדי הרבנות, סניף של אגודת בני ברית, מגרש הכדורסל של "מכבי" ביירות ועוד.
בנוסף לתפילות בבית הכנסת, החצר שבחזית שימשה כמקום המפגש המרכזי של יהודי לבנון בשבתות וחגים.
בשנות הארבעים של המאה העשרים השתמשה התנועה הציונית בבית הכנסת כתחנת מעבר לעולים בלתי-לגאליים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים בלבנון, ביירות חולקה ל"מזרח" ו"מערב", ובית הכנסת נשאר במערב, בשליטת המיליציות של אש"ף ששמרו עליו ועל יהודי האזור פן ייפגעו בקרבות (בית הכנסת עצמו הופקע על ידיהם לצורך אחסון ציוד ותחמושת). בשנת 1976, עקב התמשכות הקרבות, החליט יוסף פארחי להעביר את ספרי התורה לז'נבה. הוא הפקיד אותם בידי אדמונד ספרא, בנקאי יהודי ממוצא לבנוני, ששמר אותם בכספות הבנק שלו. רוב הספרים הועברו מאוחר יותר לבתי כנסת ספרדיים של יהודי לבנון בישראל, בהרצליה פיתוח וברמת הנשיא בבת ים.
ב-1982 פלשה ישראל ללבנון במסגרת "מבצע שלום הגליל" שהתפתח למלחמת לבנון הראשונה. בקיץ 1982 מטוס ישראלי שהפציץ את ביירות הטיל פצצה על בית הכנסת והחריב את גגו. לאחר שכוחות צה"ל הגיעו לביירות המערבית, בראש השנה בספטמבר 1982 נערכה תפילה משותפת של קהילת יהודי ביירות עם מספר מצומצם של קצינים וחיילים מצה"ל. התפילה המשותפת נערכה בראשות תא"ל יצחק מרדכי (לימים שר הביטחון) וחייל צה"ל בשם איזאק (יצחק) בלילה, שהוא יליד ביירות שהכיר את בית הכנסת מילדותו, (והוא הנין של יעקב בלילה, ממקימי בית הכנסת). התפילה נערכה באולם קטן שלא ניזוק, הצמוד לבית הכנסת.
משנת 1991 נותרו ברחוב ואדי אבו ג'מיל בביירות מספר יהודים מצומצם אשר העדיפו שלא להבליט את היותם יהודים. מתוכם, שני יהודים שמרו ותיחזקו את בית הכנסת. בלבנון כולה נותרו בין 60 ל-150 יהודים בלבד, והקהילה חדלה להתקיים למעשה.
בתום מלחמת האזרחים החליט ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי לשקם את בית הכנסת ולהקיף אותו בגן, אולם התוכנית לא יצאה לפועל.
בשנת 2003 בית המדרש הסמוך (תלמוד תורה) נהרס וכן מספר מבנים אשר היו שייכים בעבר ליהודי העיר.
בשנת 2010 יהודים יוצאי לבנון המתגוררים בשווייץ, ביניהם משפחת הבנקאים ספרא, תרמו ושיפצו את בית הכנסת אשר הוכר על ידי שלטונות לבנון כמבנה דת לשימור.
ב-4 אוגוסט 2020 בית הכנסת נפגע (אך לא נהרס) כתוצאה מההדף שיצר הפיצוץ העצום שהיה בנמל ביירות, מרחק אווירי של פחות משני ק"מ מבית הכנסת.
ראו גם

בית הכנסת דיר אל-קמר
יהדות לבנון
הערות שוליים

↑  אברהם אלמליח, יהודי סוריה ולבנון בשנת תש"א, הצופה, 21 בספטמבר 1941
↑   נעמה ריבה, איך מביאים בית כנסת שהופגז בלבנון לתערוכה בתל אביב, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2019
בלח' (מחוז)

| --- | --- |
מושב המושל המחוזי בבירה
מושב המושל המחוזי בבירה
 מדינה / טריטוריה:  אפגניסטן אפגניסטן
 חבל ארץ:  ח'וראסאן
 מושל:  אישאק רהגוזר
 בירת המחוז:  מזאר-י שריף
 שפה רשמית:  דארי, פשטו
 שטח:  16,186.3 קמ"ר
 גובה:  340 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  1,245,100 (2021)
 קואורדינטות:  36°42′00″N 67°07′00″E﻿ / ﻿36.7°N 67.116666666667°E﻿ / 36.7; 67.116666666667 
 אזור זמן:  UTC+4:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בַּלְח' (בפרסית/דארי/פשטו: بلخ) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן. המחוז ממוקם בצפון-מרכז אפגניסטן, שטחו 16,186.3 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה 1,245,100 איש (נכון לרישום משנת 2012) מזאר-י שריף, בירת המחוז, היא העיר הרביעית בגודלה בכל אפגניסטן ובתוכה ממוקם נמל תעופה בינלאומי.
היסטוריה

במחוז זה שוכנת העיר העתיקה בלח' (ידועה גם בשמה היווני "באקטריה"). לעיר חשיבות היסטורית מרכזית, שכן שימשה כנקודת מפנה דרכו עברה דרך המשי. אבי הזורואסטריות, זרתוסטרה, נפטר בעיר ובמקום מקדש אש זורואסטרי ומקדש בודהיסטי. כמו כן בעיר ישנו מסגד חאג'י פיאדה, המסגד הראשון שאי פעם נבנה באפגניסטן. אומנים וסופרים רבים חיו בעיר כגון ג'לאל א-דין רומי. בעבר, כחלק מיהדות אפגניסטן הייתה קהילה יהודית בעיר שכללה את המלומד חיוי הבלכי.
הדיפלומט הסיני ג'אנג צ'יאן היה הראשון לעבור מדרך המשי למרכז אסיה ומערבה דרך אזור בלך כדי לסבסד יחסים עם הממלכות הפרסיות בהוראתו של וו, קיסר סין. למקום השפעה רב תרבותית היסטורית רחבה אך התרבות הפרסית, שהייתה בשיאה בתקופות איראן רבתי, היא בעלת ההשפעה החזקה ביותר. בבירה המחוזית, מזאר-י שריף, נבנה המסגד הכחול שהושמד תחילה במהלך הפלישה המונגולית לאזור הים הכספי אך נבנתה מחדש בהוראתו של טימור לנג.
גאוגרפיה

מחוז בלח' חולק גבולות בינלאומיים בצפון עם המדינות טורקמניסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן (המחוז הוא היחיד באפגניסטן החולק גבול עם מדינת אוזבקיסטן, בצפונו ישנו גשר המעבר היחיד אל המדינה, "גשר הידידות אפגניסטן-אוזבקיסטן"), מחוז קונדוז חולק גבול ממזרח, ג'וזג'אן במערב ואילו מחוז סר-י פול וסמנגאן שכנים בדרומה. לפי הנתונים שמסרה המחלקה הסטטיסטית המרכזית בבלך, נמדד המחוז בשטח של 16,840 קילומטרים רבועים.
אוכלוסייתה נאמדה בכ-1,219,200 אנשים על פי נתוני המחלקה הסטטיסטית המרכזית בשנת 2011 כי 66 אחוז מהם גרים בכפרים ואילו השאר 34 אחוזים גרים בערים. בקיץ הטמפרטורה שלה מגיעה ל-43 מעלות צלזיוס ואילו בחורף הטמפרטורה שלה עומדת על מינימום של 2 מעלות צלזיוס. באביב, המחוז חווה מזג אוויר גשום. במחוז בלך ישנם שני אגני מים שמקורם בחלקים הדרומיים וההרריים של המחוז. מבחינת טופוגרפיה, דרום המחוז הוא הררי בהמשך לרכס הינדו-כוש בעוד הצפון מישורי וצחיח בהמשך לחבל קאראקום וח'וראסאן.
אוכלוסייה

הקבוצות האתניות הגדולות ביותר במחוז הם אוזבקים, טג'יקים, טורקמנים, הזארים וטטרים. ישנו מיעוט פשטוני ומיעוט ערבי. השפה המרכזית המדוברת כשפת אם היא דארי, ניב של השפה הפרסית. אחר כך שפות האם הגדולות הם פשטו, אוזבקית וטורקמנית. 95% מהאוכלוסייה העירונית בעלת גישה לחשמל בעוד 26% באזורים הכפריים. ישנם 8 בתי חולים מרכזיים במחוז בלח' ול-85% מהאוכלוסייה יש גישה לשירותי בריאות בזמן של שעה לערך (ברגל או על בעל חיים). ישנה תעשיית כרייה במחוז ובּוּזְקָאשִי הוא ספורט לאומי.
מונופול השלטון בבלח' הוחזק זמן רב על ידי איל המלחמה לשעבר אתא מוחמד נור, שלימים הפך למושל בלח' עד אשר בסופו של דבר התפטר בדצמבר 2017 בעקבות סכסוך עם נשיא אפגניסטן אשרף גאני אחמדזאי. רוב הנפות (יחידה שלטונית) בבלח' מסווגות תחת שליטה ממשלתית, כאשר שתי נפות מסווגות כנמצאים במאבק ממושך בין הממשלה לכוחות טרור ומורדים ונפה אחת מסווגת תחת שליטת הטליבאן. תועדו 227 נפגעים אזרחיים (85 הרוגים ו-142 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 16 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים. מדובר בעלייה של 76% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו פיגועים שהתרחשו באזורים מיושבים, ואחריהם הטלות מטעני חבלה והרג ממוקד.
חלוקה מנהלית

מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז בלח' ואוכלוסייתן.
בלך – 97,055
צ'רבולאק – 69,975
צ'ארקינט – 32,306
צ'ימטאל – 81,311
דאולטבאד – 79,638
דידהדי – 66,009
קאלדר – 17,932
קולם – 49,207
קישינדיה – 49,083
מארמול – 9,510
מזאר-י שריף – 693,000
נארי שאהי – 38,791
שולגרא – 120,600
שורטפא – 30,314
זארי – 42,367
ראו גם

היסטוריה של אפגניסטן
בלך
מטבע אוקרטידס הגדול ממלכי גריקו-באקטריה (אנ') שנמצא בבלח'.
ברזל יצוק

גשר הברזל (The Iron Bridge) על נהר סוורן באנגליה. הוקם ב-1779 והיה הגשר הראשון העשוי מברזל יצוק.
ברזל יצוק (גם יַצֶּקֶת ברזל ו-יַצֶּקֶת, באנגלית: cast iron) הוא סגסוגת המכילה בעיקר ברזל ופחמן (בין 2.14% ל-6.67%), וכמויות קטנות של חומרים אחרים, כמו צורן (Si), מנגן (Mn), גפרית (S) וזרחן (P). לעיתים מוסיפים גם כרום, ניקל, ונדיום וחמרן להשגת תכונות פיזיקליות וכימיות רצויות. ברזל יצוק מאוד פריך בדרך כלל. הייצור השנתי של ברזל יצוק נאמד ב-781 מיליון טון, מתוכם 330 מיליון בסין[דרוש מקור].
מבדילים בין ברזל יצוק לבן, בו הפחמן נמצא בתרכובת צמנטיט (אנ') (Fe3C), וברזל יצוק אפור (בו הפחמן נמצא בגרפיט). כמו כן מבדילים בסוגי יצקות ברזל לפי אחוז הפחמן, וקלות התכתן: יצקת ברזל היפואוטקטית (2.14%–4.3% פחמן), יצקת ברזל אוטקטית (4.3% פחמן) ויצקת ברזל היפראוטקטית (4.4%–6.67%).
הברזל היצוק שימושי מאוד בתעשייה: מיצרים ממנו מכונות ומתקנים לבתי חרושת, כולל: אריגה, טוויה, חיתוך מתכות במסגרייה, פסלים, מחבתות וכן כלים שונים. את הברזל היצוק מפיקים בכבשנים או תנורי יציקה, לרוב מברזל גולמי (pig iron). ברזל גולמי מופק ממינרלים עתירי תרכובות ברזל המצויים בעפרות מחצבים מתאימים. ההפקה הזו מתבצעת בכבשנים עצומים הקרויים תנורי רם. יצקת הברזל משמשת לעיתים כשלב ביניים לפני הפקת פלדה שבה אחוז הפחמן נמוך מ-2.14%, אך ניתן להפיק פלדה גם בתהליכים אחרים.
בקהילה

| --- | --- |
לוגו העיתון
 סוג:  חדשות
 תדירות:  עיתון שבועי
 פורמט:  טבלואיד
 עורך ראשי:  שלמה קוק
 תאריכי הופעה:  1997–הווה (כ־27 שנים)
 שפה:  עברית
 מערכת:  בני ברק
 מדינה:  ישראל ישראל
 
בקהילה - השבועון החרדי בישראל הוא שבועון חרדי המופץ בישראל.
השבועון הוקם בשנת 1997 על ידי דודי זילברשלג. במשך שבע שנים הופץ חינם, ובתמיכתו של אהוד אולמרט. החל משנת 2004 הוא נמכר בתשלום. בשנת 2010 אימץ העיתון מראה ותכנים חדשניים יותר, כולל חלקי חדשות וכלכלה בדפי עיתון רגילים, ומוספים אחרים במגזין כרומו.
לפי סקר TGI משנת 2017 השבועון זוכה לחשיפה של כ-8.9% בציבור החרדי. מערכת העיתון שוכנת בבני ברק.
עורכו הראשי של העיתון מאז שנות ה-90 ועד 2012 היה בנימין ליפקין. אחריו שימש בתפקיד אברהם דוב גרינבוים במשך כארבע שנים. עורכי העיתון כיום הם שלמה קוק, בתפקיד העורך הראשי ומרדכי וינשטוק בתפקיד העורך האחראי. השבועון מבוקר על ידי ועדה רוחנית, שבראשה הרב חיים שמואל אסטרייכר.
בין הכותבים בעיתון במשך השנים: קובי אריאלי, חיים גרינבוים, יעקב ריבלין, יעקב רייניץ, צביקה יעקובזון, אשר מדינה, יעקב ב. פרידמן, יצחק פלדמן ורות רפפורט. עורך המוסף היה דוד רוטנברג.
מבנה העיתון

למגזין מצורפים בכל שבוע המוספים:
עיתון "חדשות בקהילה" - כתבות פוליטיות ומדיניות, טורי פרשנות פוליטית, דעות, מדורי חדשות פנים חרדיות במגוון נושאים ("מקומי(כיום כבר לא מתפרסם כמעט)"; "קהילות הקודש"), מדורי כלכלה, וצרכנות ועוד.
"מגזין בקהילה" - כתבות בנושאים כלליים ואקטואליים, טורים אישיים וסיפורים.
"פנינה" - מגזין לאישה ולבית.
למנויי העיתון מצורף בנוסף לאלו עוד כמה מוספים: "העולם החרדי" - מגזין תמונות מהחצרות החרדיות. "חברים" - מגזין קומיקס לילדים ולנוער. "חכו ממתקים" - מקבץ עלוני שבת.
ופעם גם צורף עלון "אוצר פניני החסידות" - מגזין עם דברי חסידות.
בעבר הוציא העיתון גם חוברת תורנית שנשאה את השם "תבונות" ובה התפרסמו טורים של רבנים, כתבות תורניות וסיפורים חסידיים.
בחגי ניסן ובחגי תשרי מפיק העיתון מוסף נושא, מוסף פוליטי, מוסף סיפורים, תקליטורי שירים, ועוד.
התנגדות

בעת הקמתו, ניהל בקהילה מאבק נגד השבועונים החרדיים. בגיליונו הרביעי (ט"ז באייר תשנ"ז) פרסם העיתון מכתב של כמה רבנים התומכים בו ומביעים התנגדות לשבועונים המתחרים. נאמר בו: ”דא עקא שיצר הרע מצא לו בקעה להתגדר בה, בין אלה אשר כן קוראים עיתון, והוא מצליח לחדור לבתים חרדיים, באמצעות השבועונים הנקראים "חרדיים" או "דתיים": "יום השישי", "משפחה" ו"השבוע" (או בכל שם שיכונו בעתיד), אשר במסווה של חרדיות או דתיות מפיצים רעל של בזיון תלמידי חכמים, לשון הרע ומחלוקת. יבורכו אלה אשר נמנעים מקריאה בעיתונות זו, ומכל פעולה המחזקת את ידם של כתבי העת הפוגעים במחנה התורתי”.
בהמשך, בעשור הראשון של המאה ה-21, כאשר ניהלו העיתונים יתד נאמן והמודיע מאבק בשבועונים הוכלל בו גם בקהילה. באלול תשס"ח התפרסם בבקהילה ריאיון עם הרב ישראל אליהו וינטרוב בנושא ההכנה ליום הדין. בתגובה פרסם הרב וינטרוב ביומונים החרדיים מכתב חריף נגד "בקהילה", שבו האשים את השבועון בהשגת הראיון איתו על ידי התחזות ומרמה. לדבריו, לא ידע שהאיש ששוחח עמו הוא עיתונאי ושבכוונתו להכניס את דבריו לעיתון: "הכנסת דבריי בתוך טומאה זאת שימש להם גושפנקא על חשיבות השבועון הנ"ל. והחזיר פשט טלפיו והכריז טהור אני".
בסיוון תשע"ג פורסמה כתבת דיוקן על האדמו"ר מחסידות טשרנוביל רבי מנחם נחום טברסקי. בעקבות זאת פרסם האדמו"ר לחסידיו הודעה שבה כתב: "צריך להבהיר כי השבועונים דוגמת אלו שפרסמו מאמר אודותינו בשבוע זה, הינם אסורים במגע ובמשא ומטמאים ביותר את כל הקורא בהם, ונאסרו כבר על ידי גדולי ישראל, ואל יהיה חלק – אפילו יחיד מאנ"ש (=אנשי שלומינו) בשייכות עם עיתונות אלו".
הערות שוליים

↑  אברהם דוב גרינבוים, יהדות התפוצה, באתר מגזין ליברל, ‏11 ביוני 2020
↑  סקר TGI קובע: יומני סוף השבוע נחלשים
http://www.bhol.co.il/123550/סקר-TGI-כל-הנתונים-מי-יורד-ומי-מתחזק.html
↑  קימי קפלן, רבות רעות צדיק, קווים לדמותה של העיתונות החרדית
↑  יאיר אטינגר, מיהו החזיר שפשט את טלפיו, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2008
↑  מבוסס על דברי חז"ל בבראשית רבה, פרשה ס"ה, פיסקה א', שהחזיר מראה את סימן הטהרה שיש לו (מפריס פרסה) ומסתיר את הסימן שאין לו (מעלה גרה).
↑  ראו טומאת מגע, טומאת משא
↑  האדמו"ר מטשרנוביל נגד 'בקהילה': "מטמא את קוראיו", בחדרי חרדים
| דגל ישראל שבועונים בישראל |
| --- | --- | --- |
| אקטואליה | מעריב סופהשבוע • זו הדרך • בראשית |  |
| בידור ופנאי | לאשה |  |
| המגזר החרדי | משפחה • בקהילה • שעה טובה • יום ליום • הדרך • העדה • כפר חב"ד • בית משיח • המחנה החרדי • החומה |  |
| התנועה הקיבוצית | הזמן הירוק • ידיעות הקיבוץ |  |
| המגזר הדתי-לאומי | בשבע • מקור ראשון (מוצש) • שביעי |  |
| ילדים ונוער | מעריב לנוער • מעריב לילדים • אותיות וילדים • זרקור |  |
| רשתות מקומונים | רשת שוקן • ידיעות תקשורת • קו עיתונות (דתי-חרדי) • השקמה |  |
| מקומונים | העיר • כל העיר (ירושלים ומודיעין) • Time Out תל אביב • כלבו – חיפה והצפון • ערב ערב באילת • השבוע באשדוד • צומת השרון • מלאבס – פתח תקווה |  |
| בערבית | כל אל-ערב • א-סנארה • אלמיתאק • אח'באר א-נקב • פנורמה • חדית' א-נאס |  |
| בשפות אחרות | נובוסטי נדלי (רוסית) • אוי קלט (הונגרית) |  |
| שבועונים מהעבר | הארץ שלנו • דבר השבוע • דבר לילדים • העולם הזה • הפועל הצעיר • להיטון • כולנו • משמר לילדים • עיתון מיוחד • פנים אל פנים • קונטרס • רימון  • שישי  • עולמו של דיסני • רייטינג • ראש אחד • במחנה • פנאי פלוס • צוהר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453050105171
ברוס גולדינג

אוֹרט ברוס גולדינג (אנגלית: Orette Bruce Golding‏; נולד ב-5 בדצמבר 1947) הוא ראש ממשלת ג'מייקה לשעבר.
ביוגרפיה

גולדינג נולד בשנת 1947 בצ'אפלטון שבג'מייקה. אביו, טאסיוס, כיהן כחבר הפרלמנט של ג'מייקה ונבחר בשנות השישים ליו"ר הפרלמנט. בנעוריו הוא החל לפעול במסגרת מפלגת הלייבור של ג'מייקה, בה נבחר בגיל 21 למזכירות המפלגה ומטעמה נבחר בשנת 1972 לחבר הפרלמנט והיה לצעיר ביותר בתולדות המדינה להיבחר לתפקיד (בגיל 24). בשנת 1974 הוא נבחר למזכ"ל המפלגה (1974–1984) ולאחר מכן ליו"ר (1984 - 1995).
במשך 19 שנים כיהן גולדינג כחבר הפרלמנט ותשע שנים נוספות כיהן כסנטור. בין השנים 1980–1989 הוא שימש שר השיכון בממשלת ג'מייקה, תפקיד במסגרתו הוא נבחר לעמוד בראש ועדת האו"ם לנושא התנחלויות (1984 - 1985). בסיום כהונתו כשר שימש גולדינג מרכז האופוזיציה בוועדת הכספים ועמד בראש ועדת המשנה לכלכלה (1989 - 1995). פעילותו הציבורית בשנים אלו כללה חברות בוועדת הבחירות המרכזית, חבר מועצת המנהלים של מכון ג'מייקה וחבר מועצת המנהלים של הלוטו הלאומי.
בשנת 1995 פרש גולדינג ממפלגת הלייבור והיה לנשיא המייסד של התנועה הדמוקרטית הלאומית, ממנה שב אל הלייבור בשנת 2002. בשנת 2003 נבחר גולדינג בשנית ליו"ר מפלגת הלייבור והחל משנת 2005 נבחר לראש האופוזיציה. בבחירות שנערכו בשנת 2007 ניצחה המפלגה בראשותו בבחירות לפרלמנט וגולדינג מונה לראש הממשלה. במקביל לעיסוקיו הפוליטיים הוא מנחה תוכנית אירוח טלוויזיונית בשם "Jamaica House Live".
גולדינג נשוי ואב לשלושה, בוגר תואר שני בכלכלה ומינהל ציבורי בשנת 1969 מאוניברסיטת איי הודו המערבית.
ברוס היזן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  11 באפריל 1924 וינטון, ארצות הברית 
 פטירה:  21 ביוני 1977 (בגיל 53) אוקיינוס 
 ענף מדעי:  גאולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת איווה  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת קולומביה 
 פרסים והוקרה:  המדליה הגאוגרפית ע"ש קולום (1973)  מדליית הנרי בריאנט ביגלו באוקיינוגרפיה (1964)  מדליית וולטר ה. בוצ'ר (1977)  מדליית פרנסיס פ. שפרד (1975) 
 
ברוס היזן (באנגלית: Bruce Charles Heezen;‏ 11 באפריל 1923 – 21 ביוני 1977) היה גאולוג אמריקאי, שעבד יחד עם האוקיינוגרפית מארי ת'ארפ באוניברסיטת קולומביה כדי למפות את הרכס המרכז-אטלנטי בשנות החמישים.
ביוגרפיה

היזן נולד בוינטון, איווה. בגיל 6 עבר עם הוריו לעיר מוסקטין באיווה, שם סיים בית ספר תיכון בשנת 1942. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת איווה בשנת 1947. בשנת 1952 קיבל תואר שני מאוניברסיטת קולומביה ותואר דוקטור בשנת 1957.
במהלך שנות החמישים היזן שיתף פעולה עם מארי ת'ארפ באוניברסיטת קולומביה. בתחילה, הם עסקו באיתור מטוסים שהופלו במלחמת העולם השנייה בעזרת תצלומי אוויר. בהמשך, החלו למפות את הטופוגרפיה של קרקעית האוקיינוס.
אחת התגליות החשובות של היזן ות'ארפ  היה הרכס המרכז-אטלנטי, המשתרע מדרום לצפון האוקיינוס. רכס זה, התברר כחלק מתוך מערכת עולמית של רכסים תת-ימיים שנוצרו מתוך התקרבות של לוחות טקטוניים. גילוי זה הוביל לאישוש תאוריית נדידת היבשות.
היזן ות'ארפ פרסמו את המפה הפיזית הראשונה של האוקיינוס האטלנטי בשנת 1957. עבודתם הושלמה בשנת 1977, כאשר פרסמו את המפה של קרקעית האוקיינוס כולו בשנת 1977, בשיתוף פעולה עם צייר הנוף האוסטרי היינריך ברנן.
היזן נפטר מהתקף לב בשנת 1977 במהלך שיוט מחקר של הרכס המרכז-אטלנטי ליד איסלנד.