stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארק דייוויד באר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 באפריל 1970 (בן 54) 
 ענף מדעי:  היסטוריה, יחסים בין־לאומיים 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת נורת'ווסטרן 
 מוסדות:  בית הספר לכלכלה של לונדון 
 פרסים והוקרה:  Albert Hourani Book Award (2008) 
 
מארק דייוויד באר (באנגלית: Marc David Baer) הוא היסטוריון ופרופסור להיסטוריה בינלאומית בבית הספר לכלכלה ומדעי המדינה בלונדון וזוכה פרס וולפסון להיסטוריה לשנת 2022
ביוגרפיה

באר נולד בקולומביה, דרום קרוליינה, אך הוא חגג את בר המצווה שלו בגרמניה.
באר קיבל את התואר הראשון שלו מ-Northwestern University ואת הדוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת שיקגו.
ספרים ומאמרים

באר הוא חוקר המזרח התיכון והיסטוריה אירופית, ועורך מחקר תוך שימוש בערבית, צרפתית, גרמנית, יוונית, עברית, טורקית עותמאנית, פרסית ו-טורקית מודרנית.
חיבר עד כה שישה ספרים.
ספרים ומאמרים > ספרים

Honored by the Glory of Islam: Conversion and Conquest in Ottoman Europe. Oxford University Press, Oxford, 2008.;	Winner, Albert Hourani Prize, Middle East Studies Association, Best Book in Middle East Studies, (2008). (Turkish translation, IV. Mehmet Döneminde Osmanlı Avrupasında İhtida ve Fetih, Hil, 2010)
The Dönme: Jewish Converts, Muslim Revolutionaries, and Secular Turks. Stanford University Press, California, USA, 2010. (Turkish translation, Selânikli Dönmeler: Musevilikten Dönenler, Müslüman Devrimciler, ve Laik Türkler, Doğan, 2011)
At Meydanı'nda Ölüm: 17. Yüzyıl İstanbul'unda Toplumsal Cinsiyet, Hoşgörü ve İhtida (Death on the Hippodrome: Gender, Tolerance, and Conversion in 17th century Istanbul) (Istanbul: Koç Yayınları, 2016)
Sultanic Saviors and Tolerant Turks: Writing Ottoman Jewish History, Denying the Armenian Genocide (Bloomington, Indiana: Indiana University Press, 2020). Winner, 2021 Dr. Sona Aronian Book Prize for Excellence in Armenian Studies (for a book published in 2020), National Association for Armenian Studies and Research (NAASR)
German, Jew, Muslim, Gay: The Life and Times of Hugo Marcus (New York: Columbia University Press, 2020)
The Ottomans: Khans, Caesars and Caliphs (New York: Basic Books, 2021), short-listed for the Wolfson History Prize, 2022
ספרים ומאמרים > מאמרים

בנוסף, הוא פרסם מאמרים על טורקים בגרמניה, כמו
"נחשבו בטעות ליהודים: דוקטורנטים טורקים בגרמניה הנאצית"
(German Studies Review)
ו"טורקי ויהודי בברלין: ההגירה הטורקית הראשונה לברלין והשואה"
(Comparative Studies in Society & History)
וכן על מתאסלמים יהודים-גרמנים כמו
"האסלאם הפרוטסטנטי בוויימאר גרמניה: הוגו מרקוס ו'המסר של הנביא הקדוש מוחמד לאירופה'"
(New German Critique)
ו"מוסלמים נתקלים בנאציזם והשואה: האחמדי מברלין והמתאסלם היהודי-גרמני הוגו מרקוס" (The American Historical Review).
הערות שוליים

1 2  "Professor Marc David Baer". lse.ac.uk (באנגלית בריטית). נבדק ב-2021-10-07.
↑  Kasbarian, Sossie (2022). "Sultanic Saviors and Tolerant Turks—Writing Ottoman Jewish History, Denying the Armenian Genocide. Marc David Baer (Bloomington, IN: Indiana University Press, 2020). Pp. 360. $95.00 cloth, $45.00 paper. תבנית:Text: 9780253045416". International Journal of Middle East Studies: 1–3. doi:10.1017/S0020743821001252. S2CID 247053108.
↑  Kieser, Hans-Lukas (19 בספטמבר 2022). "Histories of Denial". The American Historical Review. 127 (2): 925–928. doi:10.1093/ahr/rhac171. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "In Brief: Sultanic Saviors and Tolerant Turks by Marc David Baer | The TLS". TLS. נבדק ב-21 במרץ 2022. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Fishman, Louis (2021). "Sultanic Saviors and Tolerant Turks: Writing Ottoman Jewish History, Denying the Armenian Genocide: by Marc D. Baer, Bloomington, Indiana University Press, 2020, 360 pp., $95 (Hardover), תבנית:Text 9780253045416, $45 (Paperback), תבנית:Text 9780253045447". Turkish Studies. 22 (5): 826–828. doi:10.1080/14683849.2021.1897466. S2CID 233679444.
↑  Worringer, Renée (2022). "The Ottomans: Khans, Caesars, and Caliphs: by Marc David Baer, New York, Basic Books, 2021, 560 pp., $35 (hardcover), תבנית:Text 9781541673809". Turkish Studies. 23 (2): 321–324. doi:10.1080/14683849.2021.2017572. S2CID 245591025.
↑  Zens, Robert (2022). "The Ottomans: Khans, Caesars, and Caliphs". History: Reviews of New Books. 50 (2): 39–41. doi:10.1080/03612759.2022.2034539. S2CID 247779986.
↑  "£50k Wolfson History Prize shortlist announced". Books+Publishing (בAustralian English). 2022-04-22. נבדק ב-2022-04-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303801105171  PLWABN: 9811520641905606  BIBSYS: 15023914  BnF: cb16023333x (data)  GND: 137025262  ISNI: 0000 0000 7851 6825  LCCN: n2007024734  NKC: jo20231189396  NTA: 317610201  SUDOC: 123963176  VIAF: 81273116   WorldCat (עם VIAF): 81273116
מודרטו ויסינטיינר

מודרטו ויסינטיינר (בפורטוגזית: Moderato Wisintainer;‏ 14 ביולי 1902 – 31 בינואר 1986) היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה

ויסינטיינר נולד ב-14 ביולי 1902 באלגרטה, ריו גראנדה דו סול שבברזיל. הוא התחיל את הקריירה הבוגרת בשנת 1921 ושיחק במועדון קרוזיירו שאז נקרא "פלסטרה איטליה". ויסינטיינר עבר לפלמנגו בשנת 1923 וזכה עימה באליפות ריו דה ז'ניירו בשנים 1925 ו-1927. במשחק המכריע של האליפות ב-1927 כבש את שער הניצחון ב-1–2 נגד אמריקה (מברזיל). בסך הכל ערך בה 100 הופעות ליגה וכבש בהם 17 שערים עד שעזב אותה בשנת 1930. בסוף הקריירה ויסינטיינר שיחק בגואראני ופרש מכדורגל בשנת 1932.
במדי נבחרת ברזיל עשה את הופעת הבכורה ב-6 בדצמבר 1925 בניצחון 2–5 על פרגוואי במתכונת הקופה אמריקה שנערך אז בארגנטינה. הוא שיחק בשלושה משחקים נוספים בטורניר. במונדיאל 1930 לא שותף במשחק הראשון בהפסד 2–1 ליוגוסלביה אך כבש צמד במשחק השני בניצחון 0–4 נגד בוליביה. נבחרתו לא העפילה לשלב הבא.
לאחר פרישתו ויסינטיינר היה למהנדס בפלוטאס שמאזור מגורו, ובשנים מאוחרות יותר היה גם לשחקן גולף. הוא נפטר בפלוטאס ב-31 בינואר 1986 בגיל 83.
תארים

אליפות ריו דה ז'ניירו (2): 1925, 1927
סגנית קופה אמריקה: 1925
מארי אלפונסין דניל גטאס

| --- | --- |

דיוקנה של מארי אלפונסין על קיר במנזר אחיות הרוזרי בירושלים
 לידה:  4 באוקטובר 1843 ירושלים
 פטירה:  25 במרץ 1927 (בגיל 83) עין כרם
 קדוש עבור:  הכנסייה הקתולית
 ביאטיפיקציה:  22 בנובמבר 2009, כנסיית הבשורה בנצרת על ידי הארכיבישוף אנג'לו אמאטו
 קאנוניזציה:  17 במאי 2015, כיכר פטרוס, קריית הוותיקן על ידי האפיפיור פרנציסקוס ה-17
 מקום פולחן עיקרי:  מנזר אחיות הרוזרי
 חג:  25 במרץ
 תכונות:  נזירה
יוסף טאנוס, הכומר שסייע למארי אלפונסין להקים את מסדר אחיות הרוזרי
בור המים שבו חוללה מארי אלפונסין את נס הצלת הנערה הטובעת בכפר יפיע
שרידיה של מארי אלפונסין בכנסיית אחיות הרוזרי בירושלים, 2017
מארי אלפונסין דניל גטאס (4 באוקטובר 1843 – 25 במרץ 1927) הייתה נזירה ערבייה-קתולית, חברת מסדר האחיות סנט ג'וזף של ההתגלות בירושלים. היא נודעה כמייסדת מסדר אחיות הרוזרי בירושלים, שהיה המסדר הפלסטיני-קתולי הראשון במזרח התיכון, וכן בהיותה אחת הנזירות הפלסטיניות הראשונות שעברו קאנוניזציה בכנסייה הקתולית והוכרזה כקדושה.
ילדותה והפיכתה לנזירה

מארי אלפונסין נולדה בשם סולטנה מריה דניל למשפחת גטאס (מבטאים ר'טָאס) הערבית-נוצרית בירושלים. היא התחנכה בבית הספר לנערות של מסדר האחיות סן ז'וזף, המשתייך למסדר הדומיניקני, וכבר מצעירותה שאפה להקדיש את חייה לעבודת האל ולהפוך לנזירה. בגיל 14 ביקשה להצטרף למסדר כנזירה מן המניין, אך הדרך היחידה לכך באותה עת הייתה לעזוב את הארץ ולהצטרף לאחד המנזרים בצרפת או באיטליה. משפחתה התנגדה לשלוח אותה בגילה הצעיר לאירופה, ורק לאחר מאמצים רבים הצליחה סולטנה העיקשת לשכנע את הוריה ברצינות כוונותיה.
בעקבות כך הפעיל האב את קשריו והשפעתו בפטריארכיה הלטינית וקיבל עבור בתו אישור להפוך לנזירה בהליך חריג, שבו הכשרתה תתקיים בירושלים. בגיל 15 השלימה סולטנה את השלב הראשון בקבלתה למנזר ונדרה את נדריה הראשונים על גבעת הגולגולתא בכנסיית הקבר. אז גם בחרה לראשונה את שמה החדש - מארי אלפונסין – אולי בשל הערצתה לכומר הישועי מארי אלפונס רטיסבון שהקים בימיה את מסדר האחיות ציון בירושלים.
הקמת מסדר אחיות הרוזרי

בגיל 19 נשלחה מארי אלפונסין ללמד נצרות בבית ספר בבית לחם ושם חוותה כמה התגלויות של מרים, אם ישו. המשמעותית שבהן התרחשה, כך על פי יומנה, בחג האפיפניה, ב-6 בינואר 1874, שאז התגלתה בפניה מריה והנחתה אותה להקים מסדר-בת עבור נזירות פלסטיניות-קתוליות בשם "אחיות מחרוזת התפילה" (אחיות הרוזרי). החיזיון חזר על עצמו שוב ושוב, עד שגמלה בלבה ההחלטה להגשימו.
בהיותה אשה לא יכולה הייתה מארי אלפונסין להקים את המסדר לבדה, ולכן חיפשה פטרון שיסייע לה להוציא את התוכנית לפועל. ב-1880 התגייס לעזרתה הכומר יוסף טאנוס, שהיה יועצו של הפטריארך הלטיני בירושלים. יחד קיבצו השניים שבע נערות צעירות שהיוו את המסד למסדר-הבת החדש במשכנו הראשון בעיר העתיקה.
מארי אלפונסין ביקשה להצטרף למסדר החדש, אך לשם כך היה עליה לקבל את אישור הוותיקן להתיר את נדריה למסדר סן ז'וזף. הדבר לווה במרמור רב מצד גורמים במסדר, אשר שכנעו את הקרדינל האחראי על המסדר בוותיקן לפעול נגד עזיבתה והתרת נדריה. שלוש שנים היא נאבקה עד שקיבלה לבסוף את אישור האפיפיור לפרוש ממסדר נעוריה. בעקבות השערורייה הובהר לה כי לעולם לא תוצב בראש מסדר אחיות הרוזרי, או כל מסדר אחר.
מארי אלפונסין הפכה באופן רשמי לנזירה העשירית במסדר אחיות הרוזרי ביום "חג גבירתנו של המחרוזת" שחל ב-7 באוקטובר 1883. כשנה וחצי לאחר מכן, ב-7 במרץ 1885, היא השלימה את נדריה והתקבלה רשמית לקהילה, במעמד הפטריארך הלטיני של ירושלים.
מפעלים נוספים

ב-1886 הקימה מארי אלפונסין בית ספר לבנות בבית סאחור ולאחר מכן הקימה בתי ספר דומים נוספים בשכם ובעיר סַלְט שבירדן. בריאותה התערערה והיא שבה לירושלים, אולם לאחר שהתחזקה הקימה בית ספר נוסף בעיירה א-זבאבדה שבשומרון. קהילת אחיות הרוזרי הקימה בהשראתה בתי ספר, תוכניות ללימוד נצרות, מרפאות ובתי יתומים בכל רחבי המזרח התיכון, שאותם היא מפעילה עד היום.
מארי אלפונסין הקימה סניף של המסדר בעין כרם, למרגלות כנסיית הביקור, שבו התגוררה באחרית ימיה. היא נפטרה בביתה שבעין כרם במהלך חג הבשורה, ב-25 במרץ 1927 בגיל 83. ביתה הפך לאתר צליינות ותיירות וב-2015 אף נקבע על חזיתו השלט "בית מארי אלפונסין". היא הפכה לדמות מופת בקהילה המקומית ומחרוזת התפילה ששימשה אותה בחייה מוצגת כחפץ קודש במנזר.
ההכרה בחשיבותה בהקמת מסדר אחיות הרוזרי

כדי לשכנע את הוותיקן ב"כשרות" מסדר אחיות הרוזרי, הוא הוצג מלכתחילה כפרי יוזמתו וביצועו הבלעדיים של יוסף טאנוס, ולמעשה עד שנת 1968 איש לא ידע כלל על מעורבותה הרבה של מארי אלפונסין. הדברים החלו להתבהר רק לאחר מחקר שערך נזיר בנדיקטיני בשם סטולץ (Stolz) שהתעניין בסיפורה, ליקט את הפרטים מאחיות המסדר וקיבל לידיו את יומנה האישי. הוא פרסם את ממצאיו בספר שחולל מהפכה בתפיסת מקומה של מארי אלפונסין כאדם וכאשה. בהקדמה לספר כתב סטולץ:
"באמצעות החומר שהצטבר, ניסיתי להציע דו"ח קצר על חיי האם האמורה... העובדות היכו בי... שהאם אלפונסין נכנסה למסדר שהיא עצמה ייסדה [רק] כחברה העשירית"
נסים שחוללה

חשיבותה של מארי אלפונסין בקרב הקהילה הערבית-קתולית בארץ הביאה למאמץ גדול במשך שנים לשכנע את הוותיקן להכריז עליה באופן רשמי כקדושה. הקדשה בכנסייה הקתולית (קאנוניזציה) נעשית בתום תהליך קפדני וממושך, שבו נבדקים אישיותו ומעשיו של המועמד לתואר, תוך דגש מיוחד על נסים שחולל.
האחיות במסדר הרוזרי היו מעורבות מאוד בקידום תהליך הקאנוניזציה של מארי אלפונסין ואף נסעו לרומא כדי לספר על נִסֵי ריפוי והצלה שחוללה. המפורסם שבהם התחולל בכפר יפיע בשנת 1886, כאשר תלמידת בית ספר ניגשה לשאוב מים מבור, אך מעדה ונפלה לתוכו. עד שהגיעה עזרה וחבל שולשל פנימה, כבר הייתה הנערה ללא הכרה, אולם מארי אלפונסין ששהתה במקרה באותה עת בבית הספר נזעקה למקום, השליכה אל הבור את המחרוזת שלה ונשאה תפילה למריה. בתוך זמן קצר נאחזה הנערה בחבל ונמשתה מן הבור, כשמחרוזת התפילה תלויה על צווארה. באתר המוקדש עד היום לזכרה של מארי אלפונסין בלב הכפר יפיע ניצב בור המים בלב מבנה קטן המשמש כבית תפילה, ועל משקוף הפתח נכתב בערבית "תפילתה הטובה של מארי אלפונסין". על פתח הבור עצמו תלויה מחרוזת תפילה וכן דמות דיוקנם של מארי אלפונסין ויוסף טאנוס.
נסים נוספים המיוחסים למארי אלפונסין לאחר מותה התחוללו בבית לחם, כאשר אדם עיוור נרפא מעיוורונו לאחר שהונחה על עיניו המחרוזת שלה. אדם אחר שמת קם לתחייה, לאחר שנגעו בו במים קדושים ובמחרוזת שלה.
הכתרתה כקדושה

בנובמבר 2009 הוכתרה מארי אלפונסין בתואר "מבורכת", בטקס שנערך בכנסיית הבשורה בנצרת על ידי הפטריארך הלטיני של ירושלים. במאי 2015 קידם אותה האפיפיור למעמד "קדושה" ואחריה זיכה בתואר זה נזירה פלסטינית אחרת בשם מרים בוארדי, שייסדה במאה ה-19 את המנזר הכרמליתי בנצרת.
אלפי מאמינים נוצרים מהמזרח התיכון נכחו בטקס ההקדשה ברומא, ובהם אבו מאזן ולצדו באסל גטאס, שהוא בן משפחה רחוק של מארי אלפונסין. גטאס עמד על הקשר בין ההכתרה ובין העובדה שארבעה ימים קודם לכן הודיע הוותיקן על הכרתו במדינה הפלסטינית.
לאחר הכתרתה הועברו שרידי עצמותיה של מארי אלפונסין לאולם התפילה של הכנסייה במנזר אחיות הרוזרי ברחוב אגרון בירושלים, שם הם מוצגים בתוך ארון בנישה עגולה, כשמעליהם פסל של מארי אלפונסין. הכנסייה והמנזר כולו מלאים בדיוקנאות של מארי אלפונסין, הנחשבת לפטרונית המסדר.
לקריאה נוספת

מעיין רווה, האם המבורכת מריה אלפונסין ג'אטס ומסדר המחרוזת: נצרות עכשווית בארץ-הקודש, עבודה לתואר בחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית, פברואר 2012. עותק שמור במרכז ירושלים ליחסי יהודים ונוצרים
Pierre Duvignau, Mother Marie-Alphonsine and the Congregation of the Rosary, The Economic Press, Amman 1987
הערות שוליים

↑  Benedict Stolz, A Handmaid of the Holy Rosary: Mother Mary Alphonse of the Rosary, Jerusalem: Franciscan Press, 1968: 4
↑  אלי אשכנזי‏, לראשונה: האפיפיור הכריז על שתי נזירות פלסטיניות כקדושות, באתר וואלה, 17 במאי 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303982805171  GND: 189577711  ISNI: 0000 0000 6255 4501  NTA: 248206249  VcBA: 495/202905  VIAF: 88893546   WorldCat (עם VIAF): 88893546
מארי לאפורה

| --- | --- |

צילום מ-1989
 לידה:  5 באוקטובר 1939 סולאק-סור-מר, צרפת 
 פטירה:  2 בנובמבר 2019 (בגיל 80) ז'נולייה, וו, שווייץ 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 שם במה:  Françoise They   Marie Laforêt
 שם לידה:  Maïtena Marie Brigitte Douménach 
 סוגה מועדפת:  שאנסון, מוזיקת פופ 
 מדינה:  צרפת, שווייץ 
 תקופת הפעילות:  1959–2008 (כ־49 שנים) 
 מקום לימודים:  Cours Simon 
 בן או בת זוג:  ז'אן-גבריאל אלביקוק  אלן קאהן-סריבר  אריק דה לוונדיירה   ז'ודאס אזואלוס 
 צאצאים:  ליזה אזואלוס, דבורה קאהן-סריבר, Jean-Mahdi Abraham Azuelos 
 מספר צאצאים:  3 
 פרופיל ב-IMDb
 
מארי לאפורה (לפעמים שמה תועתק בעברית כ"מארי לה פורה"; בצרפתית: Marie Laforêt, בשמה האמיתי מאייטנה מארי בריז'יט דוּמנאק, Maïtèna Marie Brigitte Doumenach;‏ 5 באוקטובר 1939 – 2 בנובמבר 2019) הייתה
זמרת ושחקנית קולנוע ותיאטרון צרפתייה. משנת 1978 השתקעה בשווייץ ובהמשך קיבלה גם אזרחות שווייצרית. היא הבטיחה את מקומה בפנתיאון של השאנסון הצרפתי לא רק בגלל יופיה, אלא במיוחד בזכות איכות קולה (צרוד בצלילים הנמוכים, "נאיווי-ילדותי" בגבוהים וחושני באמצע) ובזכות הרפרטואר המגוון שלה שבו יוצגה מסורת השאנסון ולחנים בהשראת הפולקלור העולמי.
ביוגרפיה > מקור שמותיה ורקע משפחתי

השם מאייטנה הוא ממקור בסקי ומשמעותו "אהובה" בשפה זו. הוא בשימוש בעיקר אצל תושבי מחוזות הפירנאים. בנוסף, השם מאייטנה דומה לשם החיבה המקומי ל"מארי-תרז": "מאיתה" (Maïthé). שם משפחת אביה, דומנאק (Douménach), הוא שם קטלאני - השקול כנגד "דומיניק" הצרפתי או "דומינגו" או "דומינגס" הספרדי.
בצעירות אימצה מאייטנה דומנאק את השם האמנותי "מארי לאפורה" (לה פורה, שמשמעותה בצרפתית = "היער").
אולם השמות המקוריים שלה, בעלי הצליל האקזוטי, בדומה למראה האקזוטי משהו של האמנית עצמה וחלק מהרפרטואר הקוסמופוליטי שלה שכלל שירי עם ומנגינות מתרבויות רבות, הותירו מקום לספקולציות רבות לגבי
מוצאה הארמני כביכול. הזמרת, המתנגדת לגזענות, לא טרחה להכחיש שמועות אלה, בראיונות היא הגדירה את עצמה לפעמים, בגאווה מסוימת, כ"ארייז'ית" (ariégeoise), כלומר בת לחבל הארץ "ארז'ב" (Argeve) מדרום צרפת, הקרוב לפירינאים.
ביוגרפיה > ילדותה ולימודיה

מארי לאפורה נולדה בשנת 1939 ביישוב הקיט סולאק-סיר-מר במחוז מדוק (Médoc) בחבל ארץ ז'ירונד בדרום-מערב צרפת, בבית שנקרא וילה "ריטֶה-רילוּ", הקרויה לפי שמות דודתה ואמה: מארי-תרז ומארי לואיז סן-גילי.
משפחת אביה, התעשיין ז'אן דומנאק, ממוצא קטלאני, מקורה בכפר אולט (Olette) בפירנאים המזרחיים (מחוז פירינה אורינטאל), על גדות הנהר טה (Têt).
הסבא-רבא שלה מצד אביה, לואי דומנאק, ניהל מפעל לטקסטיל בכפר לאוולאנה (Lavelanet) באזור ארייז'. הסב, שארל ז'וזף דומנאק, עשה קריירה צבאית, השתתף במבצעים צרפתים במזרח התיכון (בסוריה) והגיע לדרגת קולונל.
הסב מצד האם בנה בקתות ראשונות לנופש בכפר הולדתה של הזמרת בשנת 1886.
בזמן מלחמת העולם השנייה נשבה אביה, ז'אן דומנאק, על ידי הגרמנים ושהה עד מאי 1945 במחנה שבויים בגרמניה. מארי, אחותה אלכסנדרה ואמן ידעו בתקופה זו מצוקות רבות. בגיל שלוש, לפי גילוייה המאוחרים של הזמרת, היא עברה מעשה של אונס שזכרונותיו השפיעו עליה זמן רב. במהלך המלחמה מצאה המשפחה מקלט בקאור וביישוב האבות שלה מצד האב - לאבלאנה. אחרי המלחמה עברה המשפחה לגור בצפון צרפת בוולנסייאֵן שבה האב ניהל מפעל לחמרים הדרושים למסילות הברזל. מאוחר יותר עברו לגור בפריז. מנעוריה התקרבה מארי לדתה הקתולית ואף שקלה בגיל 15 להפוך לנזירה וללכת למנזר. לבסוף למדה לימודי תיכון בוולנסייאן ואחר כן בתיכון "לה פונטן" בבירת צרפת. בתיכון בפריז נחשפה לראשונה לעולם המשחק שאִפשר לה גם חוויות טיפוליות קתרטיות.
לאחר נישואיה לז'אן-גבריאל אלביקוקו, ממנו התגרשה, גברים חשובים בחייה היו פייר קורנט דה סן סיר (Pierre Cornette de Saint Cyr), אוצר, אספן אמנות וסופר, שנשאר ידיד כל ימי חייה והשתתף בכתיבת ספר עליה, כמו גם איש העסקים היהודי יליד מרוקו, יהודה אזואלוס (Judas Azuelos) שהיה לבעלה בין השנים 1965–1967 ולאבי שניים מילדיה, ואחרי 1971 - איש העסקים היהודי אלן כהן (כאהן) - סריבר (Alain Kahn-Sriber).
קריירה > תחילת כשחקנית קולנוע וכזמרת

פריצת דרכה לעולם הבמה התרחשה הודות ל"יד הגורל" כשהצטרכה להחליף את אחותה אלכסנדרה כמתחרה בתחרות "כוכב נולד" של הערוץ אירופה 1 בשנת 1959. נבחרה עקב כך לשחק בסרט של לואי מאל, "חרות" (Liberté) ועוררה את הערכתו של רמון רולו שקיבל אותה בבית הספר שלו לתיאטרון.
לבסוף הפרויקט של לואי מאל ננטש ובמקומו התאפשר לצעירה שנקראה מאותה תקופה "מארי לאפורה", להופיע בצורה משכנעת בתפקיד ראשי בסרט "לעין השמש" של רנה קלמאן בתור מארג', ארוסתו המסורה והשברירית של פלייבוי עשיר (מוריס רונה), לצד אלן דלון.
בשנת 1961 נישאה לבמאי ז'אן-גבריאל אלביקוקו (Jean-Gabriel Albicocco; ‏1936 - 2001) ששיבץ אותה בכמה מסרטיו, ביניהם "הנערה עם עיני הזהב" (La Fille aux yeux d'or) לפי רומן של בלזק. שם הסרט הפך לכינויה בהמשך הקריירה.
אחרי שמסיבות בריאותיות לא יכלה לשחק, בשנת 1963 מצאה מארי לאפורה הזדמנות להתנסות כזמרת ולהקליט את תקליטה הראשון שהפך להצלחה יוצאת מן הכלל. התקליט כלל את הלהיט על לחן של המלחין ממוצא ארמני דניאל ז'ראר - Vendanges de l'amour.
קריירה > המשך קריירת השירה

בהמשך הקליטה לאפורה שורה שלמה של תקליטים: Viens sur la montagne (בוא להר) ו-la Tendresse (אהבה עדינה) בשנת 1964, Katy cruelle (קטי האכזרית) ו-la Bague au doigt (טבעת באצבע),
בשנת 1965 Marie-douceur, Marie-colère (מארי-מתיקות, מארי-זעם), עיבוד לפי Paint it black, אחר כך Manchester et Liverpool (מנצ'סטר וליברפול) ו-la Voix du silence (קול השתיקה), גרסה צרפתית של Sounds of Silence ‏ (1966).
בשנת 1967 הלהיבה את הקהל עם השיר בסגנון רוסי Ivan, Boris et moi (איוואן, בוריס ואני) ועם Mon amour, mon ami (אהובי, חבר שלי).
בסוף שנת 1968 היה פופולרי הלהיט שלה Que calor la vida (איזה חום החיים!), גרסה צרפתית לשיר של ריימונד פרוגאט הבריטי.
בסוף שנות השישים פנתה יותר ויותר לרפרטואר רב-תרבותי בחלקו, בהשראת אוצרות הפולקלור של עמים שונים. הקליטה למשל שירי ערש מיוגוסלביה, שירים ישראליים (למשל של נחום היימן - למשל השיר "מרדף", בגרסה הצרפתית Mes bouquets d'asphodèles - זרי העירית שלי), רומניים, אוסטריים, איטלקיים, אמריקאיים, ספרדים וקטלאניים וכו'. בחירותיה אלה הכעיסו לפעמים את בית ההוצאה CBS שאיתה עבדה. בשנת 1969 שרה שירים מסוג זה ברסיטל בתיאטר דה ויל בפריז.
שנות ה-70 עדות לשלושה ציוני דרך: השיר Viens, viens (בוא, בוא) (1973), עיבוד של להיט גרמני, Cadeau (מתנה) (1974), גרסה לשיר קאנטרי, ו"Il a neigé sur Yesterday (ירד שלג על "יסטרדיי"), שיר הוקרה לביטלס.
בשנת 1978 השתקעה בעיר ז'נבה, בשווייץ הרומנדית, שם ניהלה גלריה לאומנות במשך כשלוש שנים.
בעשורים האחרונים לחייה

בשנת 1980 נישאה לכירורג השווייצרי פייר מאייר (Pierre Meyer), לאחר מכן בשנת 1990 לברוקר אריק דה לבנדיירה (Éric de Lavandeyra), ממנו נפרדה בשנת 1994 והתגרשה ב-2002. בנסיבות הגירושין חוותה סערת רגשות קשה כשיצאה לתקשורת עם גילויים מעוררי פלצות על מעורבות בעלה האחרון וכמה מידידיו במה שנראתה כקנוניה של בונים חופשים עם הסתעפויות להתאבדות ההמונית של חסידי הכת שנקראה מסדר מקדש השמש בשווייץ ולכמה שערוריות שחיתות בממשל הצרפתי.
גם אחרי שתדירות הצלחותיה המוזיקליות ירדה, האמנית לא קפאה על שמריה. התפנתה זמן-מה לכתיבת קובץ נובלות שפורסמו בהוצאת סטוק, השתתפה בסרטים בצרפת ובאיטליה. אחת מהצלחותיה בשנות ב-1990 היה השיר "Blanche nuit de satin", גרסה של השיר
Nights In White Satin (לילות משי לבן) של להקת המודי בלוז מ-1983.
בשנת 1993 חזרה לתודעה הציבורית עם אלבום שאת מילות שיריו כתבה, הפעם ללא עילום שם.
באותן שנים השתתפה בכמה סרטים חדשים, כולל "טיכו מון" (Tykho Moon) של הבמאי הצרפתי ממוצא בוסני אנקי בילאל.
האלבום "Voyages au long cours (טיולים ארוכים) משנת 1998 כלל 17 שירי-עם שהקליטה בעבר בימי סיוריה ברחבי העולם בשנת 1969–1970 - כמו שיר העם Barbara Allen ("ברברה אלן"), באנגלית,Cabrestero "קברסטרו" מוונצואלה בספרדית, Cicerenella צ'יצ'רנלה האיטלקי, שירים ברוסית, ברומנית (דוינה ממרמורש), וגם אחדים בצרפתית (Marleau). שרה על הבמה שירים שעד אז לא היו ידועים, כמו Mon cœur se balance (לבי מתנדנד) על לחן של מנדלסון-ברתולדי.
מסוקרנת על ידי נושאים כמו קוסמטיקה ו"אנטי אייג'ינג", פרסמה בשנת 2001 ספר מתכונים לחיים צעירים - "כישופָיי הקטנים" (Mes petites magies, livre de recettes pour devenir jeune).
בהצלחה רבה בקרב הקהל הרחב ובהערכת המבקרים זכתה עם חזרתה לעולם התיאטרון בתפקיד מריה קאלאס במחזה "מסטר קלאס". פעמיים, בשנת 2000 וב-2008 הייתה מועמדת לפרס מולייר בשביל ביצוע תפקיד זה.
מילאה את מקומה של איזבל מרגו במחזה של לוראן ריקייה, la Presse est unanime ("בעיתונות יש קונצנזוס") (2003), שיחקה ב"אספאס קרדן" ב-2004 במחזה "ישו - השליו" מאת פרנסיס קרקו. הייתה אורחת קבועה בתוכנית On va s'gêner (יהיה מביך) של לוראן ריקייה בערוץ "אירופה 1".
מארי לאפורה נפטרה בשווייץ ב-2 בנובמבר 2019.  הובאה לקבורה בבית הקברות פר לשז בפריז.
שירים של יוצרים ישראלים בביצועה

| שם השיר | מלחין | מילים | שנת  הפרסום | מבצעים ידועים אחרים, הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| "תגידו לו", במקור - "כפל (שיר)" - מישהו בוכה בי... | נחום היימן | מילים בצרפתית Eddie Marnay אדי מארנה, המילים במקור העברי: יהודה גור אריה | 1969 | חוה אלברשטיין |
| השקד | שיר מקדוני סלאבי בעיבוד נחום הימן | מילים בצרפתית - Eddie Marnay אדי מארנה שם השיר בעברית: אורן מול הים | 1969 | ריבי בן בס"ט |
| Mes bouquets d'Asphodèles ״זרי העירית שלי״, במקור ״מרדף״ | נחום היימן | מילים בצרפתית מארי לאפורה (תחת שם העט Françoise They), המילים במקור העברי: ירון לונדון | 1969 | חוה אלברשטיין |
| A qui la faute, בעברית "ארץ שבעת מינים" | נחום היימן | מילים בצרפתית :Eddy Marnay | 1969 | חני ליבנה |
| Nitzanim, בעברית "ניצנים" | נחום היימן |  מתוך שיר השירים | 1969 | הגבעטרון |
שיר ביידיש בביצועה:
צימוקים ושקדים, מילים ולחן: אברהם גולדפאדן, ביצועים ב-1968 וב-2005.
ספריה

1981 - מעשיות ואגדות מחיי - נובלות Contes et légendes de ma vie privée
2001 - Mes petites magies, livre de recettes pour devenir jeune (כישופים קטנים, ספר מתכונים להיות צעיר)
לקריאה נוספת

Alain Wodrascka, Laurent Ruquier,Pierre Cornette de Saint-Cyr - Marie Laforêt: Arrêt sur images (coll.Les Géants de la chanson) Editions Didier Carpentier, 2005 SBN|2841673634 (אלן וודרסקה, לוראן ריקייה ופייר קורנט דה סן-סיר - מארי לאפורה: מבט אל התמונות בית הוצאה לאור דידייה קרפנטייה 2005 - בצרפתית)
Alain Wodrascka - Marie Laforêt - Portrait d'une star libre, Ed. Didier Carpentier, 2009
ISBN|978-2-84167-612-5 (אלן וודרסקה - מארי לאפורה - דיוקנה של כוכבת חופשייה - הוצאת דידייה קרפנטייה, 2009)
הערות שוליים

↑  P.Saka, Y.Plougastel (1999) p. 292
↑  ראו "אני אוהב אותך" בבסקית=Maïte Zaitout מאיטה סאיטוט באתר www.lexilogos.com
↑  סטטיסטיקה של השם מאייטנה באתר www.aufeminin.com
↑  ראה האתר Geneanet
↑  ריאיון לכתב העת וי. אס. די
↑  ר. זבולון (R.Zebulun), ספר עם צילומים על היישוב סולאק-סיר-מר
1 2  בריאיון למגזין וי אס די VSD
↑  interview dans l'emission ראיון בתוכנית הטלוויזיה "משפחתי, אני אוהב אותך"
↑  ידיעה בעיתון הספרדי ABC
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404117205171  PLWABN: 9810574577605606  BNE: XX1276620  BnF: cb11910624q (data)  GND: 122216377  ICCU: UBOV486934  ISNI: 0000 0000 7823 4430  LCCN: n81046094  MusicBrainz: 24e2bb07-b2b9-4376-860d-352851ef13f4  NKC: xx0158606  NTA: 072321954  SNAC: w6j97fd9  SUDOC: 02696015X  VIAF: 17225121   WorldCat (עם VIAF): 17225121 
צילום משנת 1985 בוונציה
מיקלה בסו

| --- | --- |
מיקלה בסו ורעייתו אנה וינטלר, 1898
 לידה:  25 במאי 1873 Kreis 8, ציריך, שווייץ 
 פטירה:  15 במרץ 1955 (בגיל 81) ז'נבה, שווייץ 
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של ציריך (1895)  אוניברסיטת ציריך 
 
מיקלה אנג'לו בסו (Michele Angelo Besso; ‏25 במאי 1873 – 15 במרץ 1955) היה מהנדס יהודי-שווייצרי-איטלקי מומר. נודע בעיקר בשל קרבתו לאלברט איינשטיין.