רנוואלונה השלישית
קורות חייה > המלחמות בין מדגסקר לצרפת

החל מתחילת המאה ה-19 בין בריטניה לצרפת נוצרה תחרות לגבי ההשפעה במדגסקר. שלוש שנים לפני הכתרת רוואנולונה השלישית עלה המתח בין מדגסקר לצרפת שהעצימה את מתקפותיה בחדשים שקדמו להכתרה. בפברואר 1883 הפגיזו הצרפתים את החוף הצפון-מערבי, במאי הם כבשו את מאהאז'אנגה וביוני הפגיזו וכבשו את טומאסינה עם טאמאטאב. ממש בעת ההכתרה בקיץ 1883 תקפו הצרפתים גם את החוף הצפוני.
זמן קצר אחרי הסיבוב האחרון של העימותים, החליט ראש הממשלה ראינילאיאיובוני להשכיר את שירותיו של הלוטננט קולונל דיגבי וילובי, הרפתקן בריטי שרכש ניסיון בקרבות במלחמה נגד בני זולו בדרום אפריקה, על מנת לפקח על המאמץ הצבאי ולאמן את צבא המלכה נגד פלישה צרפתית עתידית שנחשבה לוודאית.
בתקופה זו התנהל בין מדגסקר לצרפת משא ומתן שנכשל כאשר שני הצדדים לא יכלו להסכים בנקודות המרכזיות.
אחרי שנתיים של מבוי סתום בדצמבר 1885 הגישה צרפת אולטימטום לאנטננריבו עם דרישה לוויתורים לצרפת בחוף הצפוני-מזרחי של האי, השכנת חסות צרפת על נחלתם של בני סקאלאווה, הכרה בדרישות הרכוש הצרפתיים ופיצוי בשווי 1,500,000 פרנק. מדגסקר נענתה לדרישות הצרפתיות ובינואר 1886 הסכם השלום אושרר על ידי רנוואלונה וראינילאיאריבוני וכעבור חדשיים על ידי נציגיה של ממשלת צרפת.
טרם האשרור ביקשו המלכה וראש הממשלה הבהרות לגבי כמה סעיפים בהסכם הראשי שבהם נטען ש"  "יחסי החוץ" יימצאו בשליטת הנציב הצרפתי והתייחסו ל"התיישבויות" במפרץ דייגו סוארז. השר פטרימוניו והאדמירל מיו סיפקו הסבר שפורט בנספח של ההסכם ושהשביע את רצונם את מנהיגי מדגסקר. הם השתכנעו שההסכם יתן ערבות מספקת לריבנות האומה המלגשית ולכן ניתן לאשר אותו לחתום עליו.
עם זאת, ההסכם הרשמי פורסם בפריז ללא הנספח או כל אזכור שלו. כשמאוחר יותר פורסם הנספח בלונדון, צרפת שללה לו כל תוקף חוקי. על אף התנגדות הממשלה המלגשית צרפת הכריזה על האי כ"בן חסות" ("פרוטקטורט") אף על פי שהמונח לא צוין בהסכם.
בזירה הבינלאומית התגובות היו מגוונות, צבועות במידה רבה על ידי האינטרסים הלאומיים. בריטניה לא רצתה להגן על ריבונות מדגסקר  מחשש שהצרפתים יוכלו להתנקם בהם ויסרבו להכיר בפרוקטורטים בריטים . כל מעורבות רשמית בריטית נדונה עם הנציב הצרפתי אבל הכרזות מסוג זה לא הוכרו רשמית על ידי רנוואלונה וחצרה.
ארצות הברית וגרמניה, מצד שני, המשיכו לנהל דו-שיח עם ממשלת המלכה בתור הסמכות החוקית במדגסקר. הפער כפה פירוש מחודש של אחד מסעיפי ההסכם, דהיינו, סוגיית סמירת סמכות המלכה בענייני פנים.  
ב-1886 ניסתה המלכה להשיג את תמיכת ארצות הברית בשמירת הריבונות של מדגסקר. היא שלחה לנשיא האמריקאי גרובר קליבלנד מתנות שכללו בגדי אקוטופהנה ממשי, סיכה משנהב וסל ארוג.
אף על פי שארצות הברית לא הייתה מסוגלת או לא חפצה להתערב בדרכים צבאית או דיפלומטית למען שמירת עצמאות מדגסקר. ב-12 בדצמבר 1878 חתמה רנוואלונה על הסכם שהבטיח לצרפת זכויות נוספות
טענת צרפת לחסות על מדגסקר הוכרה רשמית על ידי  בריטניה בהסכם הבריטי-צרפתי ב-1890.  
ב-1894-1890 ניסתה צרפת לתבוע בצורה תופקנית את מה שהיא פירשה בזכויות טיטוריאליות שנקבעו בהסכם. תביעות צרפת לאדמות וליישובים נתפסו על ידי רוונלונה ועל ידי ראינילאריבוני כהפרה בלתי מוצדקת של ריבונות מדגסקר.
לבסוף צרפת שלחה את שארל לה מיר דה וילרכדי לשכנע את המלכה ואת ראש ממשלתה לקבל את הפירוש הצרפתי של ההסכם כשהכוונה הייתה לצאת למלחמה לכבוש את האי במקרה שלא הושגה הסכמה. 
הצד המלגשי דחה את הדרישה הצרפתית ובנובמבר 1894 היחסים בין צרפת למדגסקר נותקו  
בהמשך בדצמבר 1894 פגיזו הצרפתים וכבשו את הנמל טומסינה בחוף המזרחי, אחר כך בחודש הבא  וכבשו את מהג'נגה בחוף המערבי ומיד עברו לשלב הבא - בניית דרכים והתקדמות תוך כדי התמודדות עם ביצות הקדחת שמנעו את הדרך אל פנים הארץ.

הקורפוס הצבאי הראשון הגיע במאי. מעל 6000 מתוך 15000 חיילים צרפתים מתו מקדחת כשבהדרגה נעו לתוך האי.
הצרפתים נזקקו לתגבורות מאלג'יריה ומאפריקה שמדרום לסהרה. 
השיירה הגיעה לעיר הבירה בספטמבר 1895. 

המלגשים  הצליחו למשך שלושה ימים להתנגד לצבא הצרפתי בפרברי היר, אבל אחרי ההפגזות בארטילריה כבדה של מתחם הארמון רובה, נכנעה רנוולונה ומסרה לצרפת את השליטה בממלכה.