אדוארד קרסון
יוניוניזם

בספטמבר 1911 התאסף קהל עצום של למעלה מ-50,000 איש בעצרת ליד בלפסט, שם נשא קרסון נאום שבו הוא הפציר במפלגתו לקחת על עצמה את השלטון של אלסטר. עם העברת חוק הפרלמנט משנת 1911, עמדו היוניוניסטים בפני אובדן יכולתו של בית הלורדים לסכל את העברת חוק השלטון העצמי (אנ') החדש. קרסון לא אהב רבים מהמאפיינים המקומיים של אלסטר, ובמיוחד את תרבות מסדר אורנג' (אף על פי שהפך לאיש המסדר בגיל תשע-עשרה הוא עזב את המוסד זמן קצר לאחר מכן). הוא הצהיר שהנאומים שלהם מזכירים לו את "פתיחת התכריכים של מומיה. הכל עצמות ישנות וסמרטוטים רקובים".
קרסון פעל נגד השלטון העצמי (אנ'). הוא דיבר נגד הצעת החוק בבית הנבחרים הבריטי וארגן עצרות באירלנד שקידמו ממשלה זמנית כדי ש"המחוז הפרוטסטנטי של אלסטר" יהיה מוכן, אם הצעת החוק השלישי של השלטון העצמי (אנ') תיכנס לתוקף.
ביום ראשון, 28 בספטמבר 1912, "יום אלסטר", הוא היה החותם הראשון על אמנת אלסטר (אנ'), שחייבה 447,197 חותמים להתנגד לשלטון העצמי תוך איום שהם ישתמשו ב"כל האמצעים הדרושים" לאחר שקרסון הקים את מתנדבי אלסטר (אנ'). הקבוצה הצבאית למחצה הלויאלית (אנ') הראשונה. מתוכו הוקם בינואר 1913 כוח המתנדבים של אלסטר (Ulster Volunteer Force), בראשי תיבות UVF, כדי לעבור אימונים צבאיים ולרכוש נשק. בפרלמנט קרסון דחה כל ענף זית בגין פשרה בדרישה שאלסטר "תקבל החלטה במקום עיכוב ביצוע". ה-UVF קיבל משלוח נשק גדול (אנ') מגרמניה בליל 24 באפריל 1914. ההיסטוריון פליסיאן פריל (Felician Prill ) טען שגרמניה לא ניסתה ליזום מלחמת אזרחים, שכן השאיפות של אלסטר לא היו פופולריות בברלין. מאוחר יותר באותה שנה, משלוח נוסף של נשק מגרמניה נמסר למתנדבים האיריים (אנ') התומכים בשלטון העצמי בהאות' ליד דבלין.
הצעת חוק שלטון העצמי התקבלה על ידי הבית התחתון של הפרלמנט ב-25 במאי 1914 ברוב של 77 ובשל חוק הפרלמנט משנת 1911, היא לא הייתה זקוקה להסכמת בית הלורדים, ולכן הצעת החוק המתינה לאישור מלכותי. כדי לאכוף את החקיקה, בהתחשב בפעילותם של אנשי היוניוניסטים, התכוננה ממשלתו הליברלית של הרברט הנרי אסקווית' לשלוח חיילים לאלסטר. זה עורר את תקרית קורה (אנ') ב-20 במרץ. יחד עם התחמשות המתנדבים האירים, הייתה אירלנד על סף מלחמת אזרחים, כאשר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הובילה להשעיית פעולת חוק השלטון העצמי עד לתום המלחמה. בשלב זה הודיע קרסון בבלפסט שדיוויזיית אולסטר תיווצר מה-.U.V.F, והדיוויזיה ה-36 (אלסטר) התארגנה במהירות.
הסופר ג'ון בראון בחן מדוע תפקידו של קרסון ב-1914 הפך אותו לדמות שנויה מאוד במחלוקת:
אבל המחויבות שלו הייתה בלתי מסויגת, הן ליוניוניזם באלסטר והן לקיצוניות הגוברת שלו. בהנהגתו של קרסון, עם קרייג כסגנו, נאכפו משמעת וארגון על תומכיהם; הצעות הפשרות נדחו; ונערכו תוכניות לממשלה זמנית בצפון, אם הצעת החוק תתקבל, כשלשם ההתנגדות ליישומו יפעל כוח המתנדבים הצבאי למחצה של אלסטר, שהיה חמוש בנשק בלתי חוקי שהגיע בהברחה. הנכונות לכאורה הזו ליזום התנגדות כמעט בכל מקרה, אפילו עד כדי הסתכנות במלחמת אזרחים, היא שהופכת את קרסון לשנוי במחלוקת כל כך.
בשנת 1914 צרו הסופרג'יסטיות פלורה דראמונד (אנ') ונורה דייקר פוקס (שנודעה מאוחר יותר בשם נורה אילם) על ביתו של קרסון, בטענה שהאופן בו "הסית למיליטנטיות" של אלסטר עבר בלא תגובה משטרתית, בעוד שהסופרג'יסטיות הואשמו ונכלאו בגין אותה פעולה. בנאום משנת 1921 שהתנגד לאמנה האנגלו-אירית שעמדה לפני חתימה, תקף קרסון את "התככים של המפלגה הטורית" שהובילו אותה למסלול שיחלק את אירלנד, תוצאה שהוא התנגד לה כמעט באותה עוצמה כמו לשלטון העצמי עצמו. במהלך הנאום אמר קרסון: ”איזה טיפש הייתי! הייתי רק בובה, וכך גם אלסטר, וכך גם אירלנד, במשחק הפוליטי שהיה להעלות את המפלגה השמרנית לשלטון”.
בהמשך הנאום אמר קרסון:
אבל אני אומר לחבריי באלסטר, ואני אומר זאת במלוא הכנות וכובד הראש: אל תובילו לשום קו שקרי כזה. היצמדו לאידיאלים הישנים שלכם של קשר הדוק יותר ויותר עם המדינה הזו. ממשלת הקואליציה, אחרי הכל, היא לא האומה הבריטית, והאומה הבריטית תראה שאתם צודקים. האינטרסים שלכם הם עם בריטניה הגדולה. עזרתם לה, ועזרתם לאימפריה שלה, והאימפריה שלה שייכת לכם בדיוק כמו שהיא שייכת לאנגליה. היצמדו לזה, וביטחו בעם הבריטי.
אף על פי שהחשיב את עצמו כבריטי גאה, קרסון גם החשיב את עצמו כאירי גאה שקבע "אני מאוד גאה כאירי להיות חבר באימפריה הבריטית".