stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד מייסון
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Richard C. Paddock (August 24, 1993). "Keeping His Vow, Killer Is Executed : Death penalty: David Edwin Mason dies in San Quentin's gas chamber shortly after midnight. He had refused all appeals on his behalf". Los Angeles Times. Archived from the original on August 23, 2021.
1 2 3 4  Richard C. Paddock (August 22, 1993). "Crime and Punishment: If David Mason Keeps Tuesday's Date With the Gas Chamber, a Life of Torment and Violence Will Have Come Full Circle". Los Angeles Times. Archived from the original on June 29, 2013.
1 2 3  Richard C. Paddock (August 23, 1993). "Mason Said to Be 'at Peace', Ready to Die". Los Angeles Times. Archived from the original on August 23, 2021.
1 2 3  "David Mason, who described in detail to authorities how..." United Press International. May 31, 1983. Archived from the original on August 23, 2021.
1 2 3  Richard C. Paddock (July 28, 1993). "Convicted Killer Ready to Die : Prisons: David Mason, who strangled four elderly people and a fellow inmate, says he has found a 'pool of peace' in decision to drop appeals. He is to be executed Aug. 24". Los Angeles Times. Archived from the original on August 23, 2021.
1 2 3  Richard C. Paddock (August 25, 1993). "Just Before Dying, Killer Refused to Make an Appeal". Los Angeles Times. Archived from the original on August 23, 2021.
1 2  Jenifer Warren (June 29, 1993). "Judge Sets Execution Date for Killer Who Asked to Die : Courts: David Edwin Mason has abandoned his legal appeals. Barring an unforeseen change of heart, he will be put to death Aug. 24". Los Angeles Times. Archived from the original on August 23, 2021.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3909 8114  LCCN: nb2001076795  VIAF: 63513929   WorldCat (עם VIAF): 63513929
ג'יימס וילסון (פוליטיקאי ושופט)

ג'יימס וילסון (באנגלית: James Wilson;‏ 14 בספטמבר 1742 –  21 באוגוסט 1798) היה מדינאי, פוליטיקאי, משפטן ואחד האבות המייסדים של ארצות הברית, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1789 ועד למותו. הוא נבחר פעמיים לקונגרס הקונטיננטלי, היה אחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, ואחד הכוחות המניעים לניסוח חוקת ארצות הברית. כתאורטיקן משפטי מוביל, הוא היה אחד מששת השופטים שמונו על ידי ג'ורג' וושינגטון לבית המשפט העליון של ארצות הברית. בתוקף היותו הפרופסור למשפטים הראשון של אוניברסיטת פנסילבניה, הוא לימד את הקורס הראשון על החוקה החדשה לנשיא ולחברי הקבינט ב-1789 וב-1790.
הוא נולד ליד העיירה לוון שבמחוז פייף שבסקוטלנד והיגר ב-1766 לפילדלפיה, שם הוא היה למורה בקולג' פילדלפיה. לאחר שלמד משפטים בהדרכתו של ג'ון דיקינסון, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע ברידינג, פנסילבניה. הוא כתב עלון שזכה לתפוצה רבה בו הוא טען שהמיסים שהטיל הפרלמנט של בריטניה הגדולה על שלוש עשרה המושבות היו לא חוקיים בשל אי הייצוג של המושבות בפרלמנט. הוא נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ושימש כנשיא חברת הקרקעות אילינוי-וובש.
וילסון היה נציג לועידת החוקה שהתכנסה בפילדלפיה ב-1787, שם הוא היה חבר בוועדת הפרטים, שניסחה את הטיוטה הראשונה לחוקה. הוא היה המעצב הראשי של דמותה של הרשות המבצעת ותומך גלוי בדמוקרטיה השתתפותית, ממשלה לאומית חזקה, ובייצוג ייחסי ברשות המחוקקת באופן יחסי לגודל האוכלוסייה. יחד עם רוג'ר שרמן הוא הציע את פשרת שלוש-החמישיות, שהחשיבה את העבדים כשלוש-חמישיות של אדם לצורכי חישוב הייצוג של המדינות בבית הנבחרים של ארצות הברית. בעוד שהוא העדיף שנשיא ארצות הברית ייבחר בבחירות ישירות, הוא הציע את השימוש בחבר האלקטורים, שבסופו של דבר אומץ על ידי הוועידה. לאחר הוועידה הוא קידם את תהליך האשרור של החוקה, ב"נאום חצר בית המדינה" של פנסילבניה, שהודפס בעיתונים בכל רחבי ארצות הברית, והתנגד למגילת הזכויות של ארצות הברית. וילסון גם השתתף באופן פעיל בניסוח חוקת פנסילבניה של 1790.
ב-1789 מונה וילסון כאחד מהשופטים הראשונים של בית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא גם היה לפרופסור למשפטים בקולג' פנסילבניה (לימים אוניברסיטת פנסילבניה). וילסון סבל מקשיים פיננסיים בעקבות הבהלה של 1796–1797 ואף נאסר לזמן קצר בשל חובותיו בשתי הזדמנויות. הוא לקה בשבץ מוחי ונפטר ב-1798, הראשון מבין שופטי בית המשפט העליון שנפטרו בכהונתם.
ראשית חייו

ג'יימס וילסון נולד בחוות קרסקרדו שליד הכפר סיריס שבמחוז פייף שבסקוטלנד. הוא היה הרביעי מבין שבעת ילדיהם של אליסון לנדל וויליאם וילסון, משפחת חוואים שהחזיק באמונה הפרסביטריאנית. הוא למד באוניברסיטת סנט אנדרוז, אוניברסיטת גלאזגו ובאוניברסיטת אדינבורו, אך מעולם לא קיבל תואר. בעת לימודיו הוא למד אצל הוגי הנאורות הסקוטית, כולל פרנסיס האצ'סון, דייוויד יום ואדם סמית. הוא גם שיחק גולף. חדור ברעיונות הנאורות הסקוטית, הוא היגר לפילדלפיה ב-1765 ונשא עמו מכתבי המלצה שאפשרו לו להתחיל להיות חונך ולאחר מכן ללמד באקדמיה והקולג' של פילדלפיה (כיום אוניברסיטת פנסילבניה). הוא ביקש לקבל תואר וכמה חודשים לאחר מכן הוענק לו תואר מוסמך אוניברסיטה. ב-1790 העניקה לו האוניברסיטה דוקטור לשם כבוד במשפטים.
בעת שעסק בהוראה, החל וילסון ללמוד משפטים בהדרכתו של ג'ון דיקינסון. ב-1767 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של פילדלפיה ופתח משרד עורכי דין ברידינג. משרדו נחל הצלחה מרובה ובשנותיו הראשונות הוא הרוויח סכום נאה. באותה עת כבר הייתה בבעלותו חווה קטנה ליד קרלייל שבפנסילבניה, הוא ניהל תיקים משפטיים בשמונה מחוזות, היה אחד ממייסדי חבר הנאמנים של קולג' דיקינסון ולימד בקולג' של פילדלפיה. ב-1768 נבחר וילסון כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית ובשנים 1781–1783 הוא היה סגן הנשיא שלה. אמונתו הדתית של וילסון עברה התפתחויות במשך חייו, והיא הייתה נתונה לכמה מחלוקות, שכן קיימים תיעודים בכתב מנקודות זמן שונות בחייו שבהן הוא נטה לקבל את האמונה הפרסביטריאנית, האנגליקנית, התומיסטית, או הדאיסטית.
ב-5 בנובמבר 1771 נשא וילסון לאישה את רייצ'ל בירד, בתם של ויליאם בירד ובריג'יט האלינגס. רייצ'יל נפטרה ב-1786 וב-1793 נשא וילסון לאישה את האנה גריי, בתם של אליס גריי ושרה דאולבר. מנישואים אלו נולדו שבעה ילדים. לאחר מותו של וילסון נישאה גריי בשנית לרופא תומאס ברטלט.
המהפכה האמריקאית

ב-1774 פרסם וילסון את "מחשבות על הטבע וההיקף של הסמכות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי" (Considerations on the Nature and Extent of the Legislative Authority of the British Parliament). בעלון זה טען וילסון שלפרלמנט אין שום סמכות להעביר חוקים שנוגעים למושבות בצפון אמריקה בשל העובדה שלמושבות אין שום ייצוג בפרלמנט. הוא הביע את השקפותיו שכל סמכות מקורה בעם. אף על פי כן, הוא כתב שהעם צריך להיות נאמן למלך הבריטי: "דחיית הסמכות החקיקתית של הפרלמנט הבריטי כלפי אמריקה היא בשום אופן לא סותרת את הקשר, שחייב להיות להתקיים בין ארץ האם לבין מושבותיה". חוקרים יצרו הקבלה בין עבודתו של וילסון לבין עבודותיהם רבות ההשפעה של תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס שנכתבו באותה שנה. עם זאת, וילסון למעשה כתב את הדברים כבר ב-1768, שככל הנראה היו הטיעונים המשכנעים הראשונים נגד סמכות הכתר. כמה חוקרים רואים בוילסון כמהפכן מוביל בעוד שאחרים רואים בו כמהפכן בעל כורחו, אליטיסט, שהגיב לזרם האירועים כפי שהותווה על ידי הרדיקלים בשטח.
ב-1775 מונה וילסון כקולונל בגדוד הרביעי של מחוז קמברלנד. הוא הגיע לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה המדינתית של פנסילבניה.
כחבר הקונגרס הקונטיננטלי שהתכנס ב-1776, היה וילסון אחד מהדוחפים לעצמאות המושבות. בהאמינו שחובתו הייתה ללכת בעקבות רצונם של בוחריו, סירב וילסון להצביע עד לקיום אספת החלטה במחוזו. רק לאחר שהוא קיבל גיבוי רחב יותר הוא הצביע בעד ההחלטה על העצמאות. ביוני 1776 היה וילסון חבר בוועדה לענייני המרגלים, יחד עם אדמס, ג'פרסון, ג'ון ראטלדג' ורוברט ר. ליווינגסטון.
ב-4 באוקטובר 1779 החלו המהומות בפורט וילסון. לאחר שהבריטים פינו את פילדלפיה, הגן וילסון בהצלחה על 23 אנשים מפני החרמת רכושם והגלייתם. המון שתוי ששולהב מכתביו ומנאומיו של ג'וזף ריד, נשיא פנסילבניה, צעד לביתו של וילסון. וילסון ו-35 מעמיתיו התבצרו בבית. בלחימה שהתפתחה, נהרגו שישה אנשים ונפצעו 17–19. חיילי גדוד הפרשים הראשון של פילדלפיה ורגימנט הדרגונים הקלים הקונטיננטלי השלישי התערבו בסופו של דבר והצילו את וילסון ואת עמיתיו. הפורעים קיבלו חנינה ושוחררו על ידי ג'וזף ריד.
וילסון זיהה את עצמו עם החוגים האריסטוקרטים והרפובליקנים השמרנים והרחיב את עסקיו. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא היה מעורב בפעילות של חברת אילינוי-וובש וב-1780 הוא היה לנשיאה. הוא היה למשקיע הבודד הגדול ביותר של החברה. בהמשך הוא הרחיב את השקעותיו במקרקעין כאשר היה שותף לייסוד של חברת קאנה יחד עם מארק בירד, רוברט לטיס הופר וויליאם בינגהאם לצורך מכירת קרקעות לאורך נהר סאסקהאנה בניו יורק. בנוסף רכש וילסון לבדו שטח אדמה נרחב בפנסילביה ב-1784 ושטח אדמה נוסף בווירג'ינה באותו עשור. הוא גם היה שותף לרכישת שטח אדמה עצום מדרום לנהר אוהיו.
ועידת החוקה

כאחד מעורכי הדין הבולטים ביותר בתקופתו, היה וילסון המלומד ביותר מבין האבות המייסדים של ארצות הברית. בועידת החוקה הוא היה אחד הנואמים הפוריים ביותר, וביומנו של ג'יימס מדיסון תועד שהוא נאם 168, שני רק לגוברנר מוריס. וילסון תמך בהרחבת שליטת העם על השלטון, ממשלה לאומית חזקה, וייצוג חקיקתי באופן יחסי לגודל האוכלוסייה. הוא דגל בבחירת נציגי בית הנבחרים בבחירות כלליות, התנגד להקמתו של הסנאט (ומשלא עלה בידו למנוע את הקמת הסנאט, הוא דחף לבחירת הסנאטורים בבחירות ישירות), תמך בבחירת הנשיא בבחירות כלליות, וטען שהחוקה צריכה להיות מאושררת ישירות על ידי האזרחים בוועידות מדינתיות ולא על ידי חברי בתי המחוקקים של המדינות. וילסון גם טען שיש להרחיב את זכות הבחירה. הוא היה, למשל, אחד מנציגי הוועידה היחידים שהאמינו שזכות הבחירה לא צריכה להיות מוגבלת לבעלי רכוש בלבד. הוא היה אחד מארבעת האבות המייסדים הראשיים שביטאו את האמונה בעקרון "קול אחד לכל אחד", כלומר, האמונה שהמחוזות צריכים לכלול בערך את אותו מספר של אנשים כך שהצבעתו של כל אדם תהיה בעלת אותו משקל, עקרון שלא היה למאפיין של המשפט החוקתי האמריקאי עד לפסק הדין "בייקר נגד קאר" (Baker v. Carr) מ-1962. ההיסטוריון ניקולאס פדרסון הגדיר זאת:
וילסון, יותר מכל אחד אחר מהנציגים, דחף בעיקביות לתת כוח רב ככל האפשר לעם עצמו - לתת להם שליטה ישירה ככל האפשר על פעולות מנגנון הממשלה הפדרלית... וילסון עצמו, שקידם את העיקרון הדמוקרטי לאורך כל הוועידה, הוא החלק העיקרי של הסיבה מדוע הוועידה הסתיימה לאחר שהיא ניסחה מסמך כה דמוקרטי כפי שיצא ממנה.
בעוד שווילסון היה מתנגד לעבדות (אף על פי שהוא החזיק עבד בבעלותו), וטען בתוקף שהחוקה הניחה את היסודות ל"מיגור העבדות מחוץ לארץ זו", הוא לא דיבר רבות באופן יחסי על הסוגיה בוועידה, ונקט רק בצעדים משניים כמו התנגדות לסעיף העבד הנמלט על בסיס טיעונים טכניים כדי למנוע יחסים עכורים עם נציגים תומכי העבדות, שתמיכתם נדרשה לאשרור החוקה. לצד התנגדותו הרפה לעבדות, הציע וילסון את "פשרת השלוש-חמישיות" (Three-fifths Compromise), שעל פיה נספרו העבדים כשלוש-חמישיות אדם לצורכי חישוב מספר הנציגים בבית הנבחרים של ארצות הברית, במאמץ להרגיע את התנגדות הדרומיים לקיומו של בית הנבחרים. בכל אופן, בהמשך הוועידה הוא התכחש לפשרה זו.
ועידת החוקה > ועדת הפרטים

השפעתו הממושכת ביותר של וילסון על ארצות הברית הייתה כאשר הוא היה חבר בוועדת הפרטים (Committee of Detail), שכתבה את הטיוטה הראשונה של חוקת ארצות הברית. הוא רצה שהסנאטורים והנשיא ייבחרו בבחירות ישירות. הוא גם הציע את פשרת שלוש-החמישיות, שבמסגרתה הוכללו רק שלוש חמישיות מאוכלוסיית העבדים בדרום לצורכי חישוב כוחם האלקטורלי ולצורך חלוקת ההכנסות ממסים. יחד עם ג'יימס מדיסון, הוא היה הבקי ביותר מבין מנסחי החוקה בתחום הכלכלה הפוליטית. הוא הבין באופן ברור את הבעיה המרכזית של "הריבונות הכפולה" (המדינות והאומה) וראה בחזונו את עתידה הבלתי מוגבל של ארצות הברית. אחד העדים לפעילותו של וילסון במהלך הוועידה, בנג'מין ראש, כינה האת מוחו של וילסון "התפרצות אחת של אור". מדיסון ווילסון לא רק שהתעלו מעל כל שאר נציגי הוועידה כתאורטיקנים פוליטיים, הם גם היו שני בעלי הברית הקרובים ביותר הן בוויכוחים שהתנהלו בוועדיה והן במאמצי האשרור שלאחריה.
אף על פי שלא הסכים לכל חלקי הנוסח הסופי של החוקה, שבהכרח התקבלה כפשרה, וילסון עמל קשות כדי שהיא תתקבל. הוא הוביל את תהליך האשרור בפנסילבניה, בוועידה שהתכנסה לצורך כך, והיא הייתה המדינה השנייה, לאחר דלאוור, שאשררה את החוקה.
ועידת החוקה > נאום חצר בית מדינת פנסילבניה

"נאום חצר בית המדינה" (speech in the statehouse yard) שאותו נשא וילסון ב-6 באוקטובר 1787 בחצר שמאחורי היכל העצמאות שבפילדלפיה, היה חשוב במיוחד לקביעת התנאים לדיון על האשרור, הן ברמה המדינתית והן ברמה הלאומית. נאום זה שני בהשפעתו רק לכתבי הפדרליסט. הנאום הודפס בעיתונים ועותקים שלו הופצו על ידי ג'ורג' וושינגטון כדי לגייס תמיכה לאשרור החוקה.
בנאומו התמקד וילסון במיוחד בעובדה שלראשונה יתקיימו בחירות ישירות לאומות לממשלה. הוא הבחין בין "שלושה סוגים פשוטים של ממשלה: מונרכיה, אריסטוקרטיה ו"רפובליקה או דמוקרטיה, בה העם מחזיק בסמכות העליונה, ופועל במשותף או באמצעות נציגים". בנאומו מתח וילסון גם ביקורת על הצעת מגילת הזכויות. זכות ההתכנסות, חופש העיתונות, החופש מפני חיפוש וזכויות אחרות שהוגדרו במגילת הזכויות, לא נפקדו לדעתו של וילסון מהחוקה ולפיכך הוא ראה במגילת הזכויות כתיקון בלתי נחוץ לחוקה.
בהמשך היה וילסון פעיל מרכזי בניסוח מחדש של חוקת פנסילבניה מ-1776, והוא הגיע להסכם עם ויליאם פיינדלי, מנהיג המפלגה החוקתית, שצמצם את התחושה המפלגתית שאפיינה קודם לכן את הפוליטיקה של פנסילבניה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית

לאחר ועידת החוקה, ביקש וילסון, על רקע ידענותו המשפטית, להתמנות כנשיא בית המשפט העליון הראשון של ארצות הברית. עם זאת, הנשיא ג'ורג' וושינגטון בחר בג'ון ג'יי לתפקיד. ב-24 בספטמבר 1789 מינה וושינגטון את וילסון תחת זאת כשופט בבית המשפט העליון. וילסון קיבל את המינוי וב-26 בספטמבר אישר הסנאט את מינויו. וילסון הושבע לתפקיד ב-5 באוקטובר.
וילסון וראשוני השופטים בבית המשפט העליון העבירו את רוב זמנם בסבבים לבתי המשפט לערעורים ופחות על כס השיפוט בבית המשפט העליון. רק תשעה תיקים הושמעו בבית המשפט העליון מפתיחתו ב-1789 ועד למותו של וילסון ב-1798. בין התיקים החשובים היו "צ'יזהולם נגד ג'ורג'יה" (Chisholm v. Georgia) מ-1793, שהעניק לבתי המשפט הפדרליים את הסמכות המחייבת לשמוע סכסוכים בין אזרחים פרטיים לבין המדינות (פסיקה זו הוחלפה בתיקון ה-11 לחוקה, שסתר את השקפתו של וילסון שהמדינות לא נהנות מחסינות ריבונית מתביעות של אזרחים של מדינות אחרות בבתי המשפט הפדרליים); "הילטון נגד ארצות הברית" (Hylton v. United States) מ-1796, שהבהיר את סמכות הקונגרס להטיל מיסים (וילסון הצטרף לדעת השופטים שהתקבלה פה אחד); ו"וייר נגד הילטון" (Ware v. Hylton) מ-1796, שקבע שלחוזים יש קדימות על פני חוקי המדינות בכפוף לחוקת ארצות הברית (וילסון הצביע עם דעת הרוב). במהלך השנתיים האחרונות לכהונתו של וילסון על כס השיפוט, הוא כמעט ולא נכח בבית המשפט ורכב ברחבי הדרום בסבבי שיפוט כדי להימלט מנושים.
קולג' פילדלפיה

ב-1790 היה וילסון לפרופסור הראשון למשפטים בקולג' פילדלפיה, השני במוסד אקדמי כלשהו בארצות הברית. וילסון התעלם לרוב מהצדדים המעשיים של ההכשרה המשפטית. כמו רוב המלומדים בני זמנו, הוא ראה בלימוד האקדמי של מקצוע המשפטים כתחום של השכלה כללית, ופחות כמבוא גרידא למקצוע.
וילסון הפסיק את ההרצאות של הקורס הראשון שלו באפריל 1791 כדי למלא את חובותיו כשופט. ככל הנראה הוא חידש את הקורס שלו בשנה השנייה בסוף אותה שנה או בראשית 1792 (ובאותה עת כבר התמזג קולג' פילדלפיה עם אוניברסיטת פנסילבניה), אך בנקודת זמן לא ידועה הופסקו שיעוריו שוב ולא חודשו. שיעוריו לא זכו לפרסום, למעט הראשון, עד לאחר מותו, במהדורה שהוצאה על ידי בנו, בירד וילסון, ב-1804.
שנותיו האחרונות

שנותיו האחרונות של וילסון עמדו בסימן של קשיים פיננסיים. הוא צבר חובות כבדים כתוצאה מעסקי המקרקעין שלו, שגדלו עם פרוץ הפאניקה של 1796–1797. הכשל העסקי הבולט שלו היה בפנסילבניה יחד עם תאופיליוס קזנובה (אנ'). כחייב, נאסר וילסון לזמן קצר בברלינגטון, ניו ג'רזי. בנו שילם את החוב, אך וילסון יצא לקרוליינה הצפונית כדי להתחמק מנושים אחרים. הוא נכלא שוב לזמן קצר, אך המשיך למלא את תפקידו כשופט. ב-1798 הוא סבל מהתקף מלריה.
ג'יימס וילסון נפטר ב-21 באוגוסט 1798, בגיל 55, כאשר עשה בביקור אצל ידיד באדנטון, קרוליינה הצפונית. הוא נטמן בבית הקברות באחוזת המטעים הייז הסמוכה, אך נטמן מחדש ב-1906 בכנסיית המשיח בפילדלפיה.
משנתו המשפטית

בהרצאותיו בקולג' פילדלפיה, כמו חכמי המשפט האמריקאים הראשונים, עסק וילסון בפרטי הפרטים של כמה מהלכי הרוח שהובעו בפסקי הדין שניתנו אז על ידי בית המשפט העליון. הוא חש למעשה שהוא חייב להקדיש זמן לטיעונים להצדקת עיסוקו בהוראה. אך הוא הבטיח לתלמידיו ש:"כאשר אביע את רגשותיי בשבתי על כיסא זה, הם יהיו רגשותיי הכנים ביותר. כאשר אביע אותם מכס השיפוט, לא יתווסף להם דבר. בשני המקומות אפעל ביושר. בשני המקומות לא אהיה חף מטעויות".
עם זאת, הוא העלה את השאלה החשובה ביותר של תקופה זו: לפעול על פי עקרונות מהפכניים בהקמת האומה, "מדוע לא נלמד את ילדינו את העקרונות הללו, שעל פיהם אנחנו בעצמנו חונכנו ופעלנו? האם עלינו להחדיר למוחותיהם העדינים תאוריה, שבעיקרה היא מפוקפקת, שהיא סותרת את התנהלותנו, שמבוססת על יסודות מוצקים? מדוע עלינו להציב אותם בפני הדילמה האכזרית של גינוי עקרונות אלו שהם חונכו להאמין בהם, או באנשים הללו שהם חונכו להעריץ?".
פרד רוג'רס

| --- | --- |

פרד רוג'רס, 1984
 לידה:  20 במרץ 1928 לטרוב, ארצות הברית 
 פטירה:  27 בפברואר 2003 (בגיל 74) פיטסבורג, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית העלמין יוניטי 
 השכלה:  רולינס קולג'  הסמינר התאולוגי של פיטסבורג  דארטמות' קולג'  Greater Latrobe Senior High School  אוניברסיטת פיטסבורג  קולג' טיל  Fanny Edel Falk Laboratory School 
 תקופת הפעילות:  מ-1951 
 השקפה דתית:  פרסביטריאניזם 
 בן או בת זוג:  Joanne Rogers 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מדליית החירות הנשיאותית (9 ביולי 2002)  פרס פיבודי (1992)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  פרס אמי לבידור בשעות היום  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 חתימה:   
 
פרד מקפילי רוג'רס (באנגלית: Fred Rogers‏; 20 במרץ 1928 – 27 בפברואר 2003) היה איש טלוויזיה אמריקאי, אשר זכה לפרסום בעיקר כיוצר והמארח של תוכנית הילדים האמריקנית "השכונה של מר רוג'רס" (אנ'), תוכנית שבדומה לרחוב סומסום הציגה שכונה שבה דמויות קבועות של בובות ושחקנים מציגות סצנות שונות מחיי היום -יום של ילדים, אך בשונה מרחוב סומסום, התמקדה בביטוי רגשי ולא במיומנויות קוגניטיביות.
על מסירותו לשלומם הרגשי של ילדים, קיבל רוג'רס במהלך הקריירה שלו את מדליית החירות הנשיאותית, 40 תוארי כבוד, ופרס פיבודי. הוא נבחר להיכל התהילה של הטלוויזיה, והוכר בשתי החלטות בקונגרס. רוג'רס דורג במקום ה-35 ברשימת 50 כוכבי הטלוויזיה הגדולים ביותר בכל הזמנים של TV Guide. מספר מבנים בפנסילבניה המוקדשים לזכרו, והסוודר האייקוני של רוג'רס מוצג בסמית'סוניאן.
בנובמבר 2019 יצא לאור סרט הדרמה הביוגרפית "יום יפה בשכונה" (אנ'), בו מגלם טום הנקס את דמותו של רוג'רס, ולצידו מת'יו ריס.
קורות חייו

רוג'רס גדל בבית דתי פרסבירטריאני כבן יחיד ובהיותו בן עשר אמצו הוריו ילדה נוספת למשפחתם. רוג'רס למד מוזיקה בקולג', ואהב לנגן בפסנתר ולהלחין. כשנחשף לשידורי הטלוויזיה שהייתה אז בתחילתה, הוא הוקסם מייד מההשפעה שיש לה על אנשים, אולם הצטער שהתוכן נוטה להיות בידורי ושטחי. כבר באותו זמן הוא חשב שניתן להשתמש בטלוויזיה למטרות חינוכיות.
בהמשך הוא הוסמך ככומר פרסברטריאני. המורה שלו הבחין בעניין והחיבור שלו לילדים, והמליץ לו ללמוד חינוך באוניברסיטת פיטסבורג, שהייתה אז אחד מהמרכזים המתקדמים לחינוך הגיל הרך (ועל החוקרים שלה נמנה גם אריק אריקסון). במהלך הלימודים רוג'רס נחשף ליסודות החינוך הרגשי לילדים ולנושאים כמו התפתחות אמון, פחד ממעברים, פחד מחושך, התמודדות עם אגרסיות, הבעה ושיום של רגשות, הבחנה בין מציאות לדמיון, ועוד. בכך התחברו היכולת הטבעית שלו לתקשר עם ילדים אל הידע שרכש בלימודיו, והוא הציע לערוץ ילדים חדש שהוקם בפנסילבניה להנחות תוכנית לילדים. הסט נבנה כשכונה שבה שכנים קבועים, חלקם בני אדם, וחלקם בובות יד שאת כולן דיבב רוג'רס בעצמו. בכל תוכנית הוזמנו לסט ילדים ורוג'רס דיבר איתם על סוגיות יום-יומיות המאפיינות את עולמם כמו תחביבים שיש להם, מריבות עם אחים, שן שנופלת, ועוד. הוא האמין שיש לאפשר לילדים לבטא את רגשותיהם ולא להדחיק אותם.
בהדרגה הפכה התוכנית מוכרת יותר ויותר, ורוג'רס הוזמן לערוץ NBC, שם התפרסמה התוכנית בכל רחבי ארצות הברית. רוג'רס החל לעסוק במקביל לסוגיות היום-יומיות מעולמם של ילדים גם בסוגיות חברתיות רחבות יותר, כמו גירושין, מלחמה, ועוד. הוא האמין שלא רק שניתן להסביר לילדים גם תכנים קשים, אלא שחובה על המבוגרים בסביבתם לתווך להם את המציאות שהם ממילא נחשפים אליה בטלוויזיה, ברדיו, בבית הספר, ובשכונה. הוא התייחס לנושאים כמו ניסיון ההתנקשות בנשיא קנדי, מלחמת וייטנאם, והנחיתה על הירח. בהתייחסו לנושא ההפרדה הגזעית שהייתה נהוגה בארצות הברית, רוג'רס הזמין את אחד מהשכנים הקבועים ב"שכונה" שהיה אפרו-אמריקאי לחלוץ נעליים ולשכשך רגליים יחד בגיגית.
התוכנית של רוג'רס זכתה לפופולריות במשך כל שנותיה. היא שודרה ברצף מ-1968 עד 2001, ורוג'רס הוא שחיבר את השירים שבה, הפעיל את הבובות ודיבב אותן, ושוחח עם הילדים, לצד שחקנים קבועים נוספים. האופי המיוחד של רוג'רס, כמו גם הכשרתו ככומר פרסבריטאני, ועבודתו עם פסיכולוגים, הפכו אותו בעיני רבים לסמכות הורית. הוא כתב כמה ספרים בנושא גידול ילדים וצורכיהם הרגשיים, ואף ניסח את "הכללים לתקשורת בונה עם ילדים".
העיתונאי רון מיברג כתב עליו: "הוא הקדיש את כל חייו לילדים. הוא חי על מנת להבין אותם, לתווך ביניהם ובין העולם שעשה עצמו שומע אך לא הקשיב".
הנצחה > האסטרואיד מר רוג'רס

האסטרואיד 26858 Misterrogers (אנ') שהתגלה במרץ 1993 על ידי אלינור הלין נקרא על שמו.
הערות שוליים

↑   אורי קליין, "יום יפה בשכונה": גם טום הנקס לא הצליח למנוע את קריסתו של הסרט הזה, באתר הארץ, 17 במאי 2020
↑  Movieclips (2019-01-10), Won't You Be My Neighbor? (2018) - Mister Rogers Saves PBS Scene (2/10) | Movieclips, נבדק ב-2024-06-24
↑  A Beautiful Day in the Neighborhood. IMDb. Retrieved December 27, 2021
↑  אמיר הדר, 9 הכללים הטובים האלה עזרו לי לדבר טוב יותר עם ילדיי הקטנים, באתר בא-במייל, ‏2019-10-02
↑  in Education, K-12, Life, Psychology, Television | May 7th, 2019 Leave a Comment, Mr. Rogers' Nine Rules for Speaking to Children (1977) | Open Culture (באנגלית אמריקאית)
↑  "(26858) Misterrogers = 1952 SU = 1993 FR = 2000 EK107". Minor planet center. נבדק ב-8 בספטמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007403189405171  BIBSYS: 4087170  BNE: XX1617403  CiNii: DA0560420X  GND: 1151903051  ISNI: 0000 0000 8449 1644  LCCN: n50048011  MusicBrainz: f3bf1df2-2632-44b3-be4c-38588f39a108  NDL: 001341390  NLA: 35459264  NLG: 240987  NTA: 42489274X  SNAC: w6q92525  SUDOC: 250428091  VIAF: 45547092   WorldCat (עם VIAF): 45547092
וינצנץ לכנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 ביולי 1811 ריין, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  22 בינואר 1893 (בגיל 81) קרלסרוהה, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הראשי בקרלסרוהה 
 מוקד פעילות:  וינה, מנהיים, קרלסרוהה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 
וינצנץ לָכנר (בגרמנית: Vinzenz Lachner;‏ 18 ביולי 1811 – 22 בינואר 1893) היה מלחין ומנצח גרמני.
ביוגרפיה

וינצנץ היה אחיהם הצעיר של פרנץ ואיגנץ לכנר, שניהם מלחינים ומנצחים. פרנץ, האח הבכור, נודע גם בקשר הידידות ההדוק שלו עם פרנץ שוברט. הלחנה למד וינצנץ בעיקר בכוחות עצמו. את ראשית הכשרתו המוזיקלית קיבל אצל אביו, אנטון, נגן העוגב העירוני, ואחרי מות אביו למד באאוגסבורג, שם התפרנס בצמצום מהוראת מוזיקה עד שאחיו פרנץ הסדיר לו משרה כמנצח ומוזיקאי הבית בחצר הרוזן מיצ'יילסקי מקושביץ בדוכסות הגדולה של פוזנן. בשנת 1831 עבר לווינה להמשיך בלימודי המוזיקה והתמנה לעוזר מנצח באופרת החצר ולנגן עוגב בכנסייה פרוטסטנטית (אם כי הוא עצמו היה קתולי). ב-1836 היה למנצח החצר במנהיים כמחליפו של פרנץ. ההערכה שזכה לה במנהיים הייתה גבוהה כל כך, שמעסיקיו האריכו את החוזה שלו כל אימת שקיבל הצעות ממרכזי מוזיקה אחרים. בסך הכל נשאר שם 37 שנים, שבמהלכן נהנתה מנהיים ממוניטין של ביצוע הרפרטואר הגדול ביותר של אופרות בכל ערי גרמניה. עם זאת, לכנר הרבה במסעות וניצח במקומות רבים ועד לונדון הגיע, לנצח על עונה באופרה הגרמנית בשנת 1842.
לכנר העניק תמיכה ועידוד למספר רב של מוזיקאים צעירים ממנו, הידועים בהם מקס ברוך, הרמן לוי וקרל וולפסון. עם זאת, מתוך שמרנות אינסטינקטיבית, יצא בגלוי נגד תרבות הסגידה לריכרד וגנר, אך התגבשותה של אגודת וגנר במנהיים בראשית שנות ה-70' בישרה מבחינתו את תחילת סופה של הקריירה. וגנר עצמו בא לנצח במנהיים, ואחרי שדאג כבר לסילוקו של פרנץ לכנר ממינכן, יצא למערכה להוצאתו לגמלאות של וינצנץ לכנר (שניצח, למרבה זעמו של וגנר, על גרסה מקוצצת של ההולנדי המעופף), מטרה שהושגה בשנת 1873. לכנר השתקע לאחר זאת בקרלסרוהה, שם המשיך ללמד. ככל האחים לכנר, היה מיודד עם יוהנס ברהמס. לכנר מת לאחר שורה של אירועים מוחיים בגיל 81.
יצירותיו

מכלול יצירתו של לכנר כוללת סימפוניות, אוברטורות, מארשים חגיגיים, יצירות לתזמורת כלי נשיפה מעץ; מיסה ברה מינור, מזמור תהילים ק' ועוד יצירות למקהלה; מוזיקה נלווית ל"טורנדוט" של שילר; פואמה סימפונית בשם "Lagerleben"; רביעיית פסנתר, שלישיית מיתרים, שתי רביעיות מיתרים, "42 וריאציות על סולם דו מז'ור" לפסנתר או רביעיית מיתרים; מחולות גרמניים לצ'לו ופסנתר; קובץ לנדלרים לפסנתר בארבע ידיים (מוקדש לברהמס); ומספר רב של שירים, בהם המחזור Scherz im Ernst und Ernst im Scherz  ("צחוק ברצינות ורצינות בצחוק"), שנהנה מפופולריות בתקופת חייו. מעטות מיצירותיו זכו לביצועים מחודשים או הודפסו מחדש, אף כי הקלטה של רביעיות המיתרים שיצאה בשנת 2005 מגלה מיומנות מסוימת בסוגה זו.
הערות שוליים

↑  הורסט לויכטמן, "וינצנץ לכנר", גרוב אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284356205171  PLWABN: 9810615733305606  BNE: XX4614978  BnF: cb16140007d (data)  GND: 119203588  ISNI: 0000 0001 1678 8072  LCCN: n84042051  MusicBrainz: b56b3918-3b7f-40f5-902b-2cd3aade1233  NKC: mzk2011620632  NLG: 123657  NTA: 07478918X  SNAC: w6j10xsm  SUDOC: 122885880  VIAF: 79414509   WorldCat (עם VIAF): 79414509