stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ים ברנץ
הרכב הכוחות

השיירה הבריטית JW 51B, בפיקודו של רוברט סנט וינסנט שרברוק, כללה:
14 אוניות סוחר שהובילו: 202 טנקים, 2,046 כלי רכב, 87 מטוסי קרב, 33 מפציצים, 11,500 טון דלק, 12,650 טון דלק מטוסים ו-54,000 טון של אספקה אחרת.
6 משחתות: "אקטיס" (Achates), "אורוול" (Orwell), "אוריבי" (Oribi), "אונסלו" (Onslow), "אובידיינט" (Obedient) ו"אובדיורייט" (Obdurate).
2 קורבטות
שולת מוקשים אחת ושתי ספינות דיג שתפקידן היה שליית מוקשים.
בנוסף, פעל בים ברנץ כוח R שכלל שתי סיירות בריטיות: ה"שפילד" (Sheffield) וה"ג'מייקה" (Jamaica), בפיקודו של סגן אדמירל רוברט ל. ברנט, שתפקידן היה לתת מענה להתקפות הגרמניות.
הכוח הגרמני הימי, בפיקודו של תת-אדמירל אוסקר קומץ, כלל:
הסיירת הכבדה "אדמירל היפר" (Admiral Hipper)
אוניית מערכה זוטא "ליצו" (Lützow)
6 משחתות: Z-31, Z-30, Z-29, "פרידריך אקהולדט" (Friedrich Eckholdt), "ריכרד בייצן" (Richard Beitzen), ו-"תאודור רידל" (Theodor Riedel).
בסיס הכוח הגרמני היה בפיורד אלטה שבצפון מערב נורווגיה.
מסע השיירה

שיירת אוניות הסוחר הפליגה צפונה מלוך יו (Loch Ewe) שבצפון מערב סקוטלנד ב-22 בדצמבר 1942 ופגשה ב-25 בדצמבר את כוח הליווי שלה שהגיע מאיסלנד. השיירה פנתה והפליגה לצפון מזרח והתמודדה עם מזג אוויר סוער שכלל רוחות עזות וגלים גבוהים. הסערה, שהגיעה לשיאה ב-28 וב-29 בדצמבר, גרמה לשיירה לסטות מנתיבה. כשהשתפר מזג האוויר, התברר כי חמש ספינות איבדו קשר פיזי עם השיירה. ספינה אחת נשלחה לחפשן ולמחרת הצטרפו שלוש מהספינות האובדות אל השיירה. שתי הספינות הנותרות עשו את דרכן באופן עצמאי אל חצי האי קולה.
ב-30 בדצמבר אותרה השיירה על ידי הצוללת הגרמנית U-354. כשהגיעה הידיעה למטה הצי הגרמני, נצטווה קומץ להפליג מיידית אל עבר השיירה. קומץ חילק את הכוח הימי שלו לשני כוחות משנה שהונהגו על ידי אונייתו, ה"אדמירל היפר" ועל ידי אוניית המערכה הזוטא, ה"ליצו". תוכניתם של הגרמנים כונתה בשם קוד "קשת בענן" והייתה נוהל שפותח אצלם לתקיפת השיירות הארקטיות באותה עת. הכוח הראשון (שלוש משחתות בפיקוד "האדמירל היפר") היה אמור לתקוף עם בוקר את השיירה מצפון. אוניות הליווי של השיירה אמורות היו להגיב ולהתעמת עם הכוח התוקף בעוד ששיירת אוניות הסוחר אמורה הייתה לשנות את מסלולה לדרום מזרח. שם, 25 קילומטר דרומית ל"היפר", חיכו לשיירה ה"ליצו" ושלוש משחתות נוספות שאמורות היו לגרום את הנזק הכבד.
הקרב

עקב קיומו של הקרב בעיצומו של הלילה הארקטי ועקב פיזורן של הספינות הבריטיות והגרמניות וחוסר הוודאות שלהן לגבי מיקום הספינות בכוחותיהם, לא כל שכן ספינות האויב, הקרב שנערך היה מפוזר ובמהלכו לא היה ברור לחלק מהספינות על מי הן יורות ומי יורה על מי, מי הן הספינות שבקרבתן וכמה ספינות מעורבות בקרב.
ב-08:30 בבוקר, ב-31 בדצמבר, בעת שהשיירה הייתה מצפון לנורדקאפ שבנורווגיה, זיהתה אחת הקורבטות הבריטיות שתי משחתות. לכוח הבריטי נמסר לפני כן כי שתי משחתות של הצי הסובייטי אמורות להגיע כסיוע לליווי השיירה ולכן ביצעה המשחתת "אובדיורייט", שהייתה ממוקמת בחלקה הדרומי של השיירה, נוהל זיהוי עצמי כלפי המשחתות ממערב לשיירה. בתגובה לאיתותי ה"אובדיורייט", פתחו המשחתות הגרמניות באש וניתנה פקודת קרב בכוח הבריטי. כחצי שעה מאוחר יותר, זיהתה משחתת מפקד הכוח הבריטי, ה"אונסלו", את ה"אדמירל היפר" באותו אגף, בחלקה האחורי של השיירה. ארבע משחתות בריטיות הסתובבו ונעו למגע עם ה"אדמירל היפר" בעוד שמשחתת חמישית נצטוותה להמשיך עם השיירה ולנסות למסך אותה באמצעות עשן.
שרברוק ידע כי כוח האש של הכוח הגרמני עולה בהרבה על שלו, וכי אם ישתמש בכל המלאי של נשקו העיקרי - הטורפדו, יאבד את יכולת ההרתעה. לכן, שמר את ירי הטורפדו להמשך הקרב. הוא ביצע תמרון מדומה של ירי טורפדו ואכן, ה"אדמירל היפר" נסוגה זמנית בהתאם להוראות המפקדה הגרמנית שלא לסכן את הספינות. ה"היפר" שבה ותקפה שנית והפעם הצליחה לפגוע באופן קשה ב"אונסלו". המשחתת הבריטית יצאה מכלל פעולה אך הצליחה לאחר הקרב להמשיך עם השיירה עד היעד במפרץ קולה. בהתקפה נפצע קשה המפקד הבריטי שרברוק והפיקוד על הכוח המלווה עבר למשחתת "אובידיינט". עתה פנתה ה"היפר" אל חלקה הצפוני של השיירה ותקפה את שולת המוקשים "בראמבל" (Bramble) שעסקה במיסוך השיירה בעשן. ה"בראמבל" נפגעה והמשחתת הגרמנית "אקהולדט" קיבלה הוראה לסיים את המלאכה וטיבעה את ה"בראמבל". חלק גדול ממלחיה נמשו על ידי ספינת הדיג שולת המוקשים ה"נורת'רן ג'ם" (Northern Gem). באותה שעה כבר פנתה ה"היפר" דרומה ותקפה את ה"אובידיינט" ואת ה"אקטיס". ה"אקטיס" נפגעה קשות אך המשיכה במשימתה של מיסוך השיירה בעשן. הגרמנים לא הבחינו בכך שפגעו בשולת מוקשים ודיווחו כי טיבעו משחתת.
בעקבות חילופי האש הגיעו הסיירות של כוח R, ה"שפילד" וה"ג'מייקה" לאזור הקרב. הן הגיעו מצפון והכוח הגרמני לא ידע על קיומן ולא הבחין בהן. ב-11:30 פתחו הסיירות באש על ה"אדמירל היפר" וגרמו לה נזק מסוים. קומץ, ששהה על ההיפר, סבור היה תחילה כי הוא מותקף על ידי אחת ממשחתות הכוח המלווה, אך כשהבין את טעותו נסוג מערבה. מקרה נוסף של זיהוי שגוי היה כשה"שפילד" סברה שהיא יורה על "אדמירל היפר", אך למעשה ירתה על ה"אקהולט" וטיבעה את המשחתת הגרמנית.
בינתיים, התקרבה ה"ליצו" מהאגף המזרחי של השיירה וירתה אש לא יעילה אל השיירה שעדיין מוסכה בעשן על ידי "אקטיס" הטובעת. ה"ליצו" המשיכה בכיוון צפון מערב במטרה לחבור אל ה"היפר", אך נתקלה בסיירות "שפילד" ו"ג'מייקה". שני הצדדים, שחששו מהתקפת טורפדו מכרעת מצד היריב על אוניות הקרב העיקריות שלהם, נסוגו בעת ובעונה אחת וכך, מעט אחרי צהרי היום, נסתיים למעשה הקרב. שתי הסיירות של כוח R עוד ליוו מרחוק את הכוח הגרמני עד אשר היה ודאי כי הכוח חוזר לבסיסו. באותה עת שבו והתכנסו אוניות השיירה הבריטית למבנה המקורי שלהן.
סוף דבר

הצטרפותן של הסיירות "שפילד" ו"ג'מייקה" לקרב שיבשה את תוכניות הגרמנים. גם ההססנות שגילו האוניות העיקריות שלהם תרמה לכך שלמעשה, למרות טיבוע שתי ספינות של הצי הבריטי, נכשלו הגרמנים במטרתם: פגיעה באוניות הסוחר ובמטענן.
השיירה המשיכה בדרכה, במזג אוויר סוער, ועגנה ב-3 בינואר 1943 בנמל ואנגה שבברית המועצות. כל 14 ספינות הסוחר הגיעו בשלום ליעדן, פרקו את מטענן ושבו ללא פגע לבריטניה.
בצד הגרמני היו לתוצאות הקרב השלכות חשובות על תפיסת הקרב ועל שדרת הפיקוד בקריגסמרינה. על אף שהקרב היה מצומצם יחסית בהיקפו ונסתיים ללא מנצח ברור, כישלונן המוחלט של אוניות השטח הגרמניות בפגיעה באוניות הסוחר הבריטיות, מול כוח מלווה נחות, הביא להעברת הדגש בצי הגרמני ללוחמת הצוללות. המפקד העליון של הקריגסמרינה, אדמירל אריך רדר, הציע את התפטרותו להיטלר וזה קיבל את ההצעה ומינה תחתיו את קרל דניץ, מפקד צי הצוללות הגרמני שהיה צעיר יחסית.
בצד הבריטי עוטר מפקד הכוח המלווה, רוברט סנט וינסנט שרברוק, בצלב ויקטוריה. שרברוק אמר כי העיטור הוענק למעשה לכל צוות ה"אונסלו".
לקריאה נוספת

דודלי פופ, 73 צפון מאנגלית סא"ל עזריאל טל, הוצאת מערכות, 1969.
גיל ברק

ערך זה עוסק בקצין צה"ל. אם התכוונתם לשדרן הספורט, ראו .
| --- | --- |

גיל ברק, ספטמבר 2020
 לידה:  11 ביולי 1965 (בן 59) כפר סבא, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה  אוניברסיטת בר-אילן 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1983–2011 (כ־28 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 931 (שחם)  מפקד קורס קציני חיר גדוד דקל בבה"ד 1 בית הספר לקצינים  מפקד חטיבת ירושלים  מפקד בא"פ לכיש  ראש מטה עוצבת האש אוגדה 98  נספח צה"ל בצ'ילה, ארגנטינה ואקוודור
 פעולות ומבצעים
   המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן  האינתיפאדה הראשונה   מלחמת לבנון השנייה
 תפקידים אזרחיים
 יועץ ביטחוני HLS ומדריך ומלווה קבוצות מחוץ לישראל מלווה קבוצות כדורגל ואח"מים מטעם אופ"א וההתאחדות לכדורגל בישראל
 
גיל ברק (נולד ב-11 ביולי 1965) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על חטיבת ירושלים, גדוד 931 (שחם).
ביוגרפיה

ברק נולד בכפר סבא לרינה וליעקב ויש לו אח צעיר ממנו, רונן. ברק גדל והתחנך בשכונת מעוז אביב בתל אביב. למד בתיכון עירוני מקיף לידי דייוויס במגמה ריאלית-ביולוגית והיה מדריך ורשג"ד בשבט הנשיא של תנועת הצופים העבריים בישראל. עם גיוסו לצה"ל ב-1983 במסגרת גרעין נח"ל מעוף ללבון מחזור פ"א שרת בחטיבת הנח"ל ושובץ בגדוד 932 (גרניט). בנח"ל עבר ברק הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר בהצטיינות וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לגדוד כמפקד מחלקה, וכמפקד פלוגה. כמו כן שירת ברק בבית הספר למ"כים בגדוד 906 (שועלי הנגב) בתפקידי מ"פ וסמג"ד וכקצין אג"מ של חטיבת ביסלמ"ח 828. בשנים 1988–1989 השתתף ברק בקורס קצינים בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית - הכומתות הירוקות בפורט בראג.
בסיום הקורס ולאחר חזרתו לארץ ביצע תפקיד של קצין אג"מ בית הספר למ"כים בתקופה בה אוחדו בה"ד 3 בית הספר למקצועות החי"ר וביסלמ"כ. בשנים 1990–1992 למד במכללה לפיקוד ומטה ולמד באוניברסיטת בר-אילן בחוג המשולב למדעי החברה. בין השנים 1993–1994 שימש בתפקיד סגן מפקד גדוד 932. בשנים 1994–1996 שימש ברק כמפקד גדוד 931 (שחם), והוביל את הגדוד ובלחימה בדרום לבנון. בין היתר פיקד ברק על כוחות הגדוד במרדף אחר חולית מחבלים בגזרת זרעית בוואדי מוזלם, ב-25 בינואר 1995, שבסופו הרגו הכוחות בפיקודו שלושה מהם.
בהמשך שרותו בין השנים 1997–1998 שימש ברק כמפקד גדוד קציני חי"ר דקל בבה"ד 1. בשנים 1998–2000 שימש כסמח"ט החטיבה המזרחית בלבנון עד לפני הנסיגה מלבנון ולאחר מכן כקצין המבצעים של פיקוד המרכז, בין היתר במהלך האינתיפאדה השנייה. בשנת 2001 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת ירושלים ומפקד בא"פ לכיש בסיס האימונים של פיקוד המרכז. בשנים 2004–2007 שימש כראש מטה עוצבת האש. בשנים 2008–2011 כיהן כנספח צה"ל בצ'ילה, בארגנטינה, במקסיקו ובאקוודור.
הערות שוליים

↑  רוני סופר ויהודה גורן, שבחים לכוח: רדף בנחישות אחר המחבלים - וחיסל אותם, מעריב, ‏ 26 בינואר 1995.
↑  פליקס פריש, צה"ל בנה "גדר אימונים" לחיילי מילואים, באתר ynet, 7 באפריל 2003.
↑  חנן גרינברג, הדו"ח על השערורייה: כך מפקיר צה"ל נשק, באתר ynet, 15 במאי 2006.
Children of the Grave

"Children of the Grave" הוא שיר של להקת הרוק הבריטית בלאק סבאת', מתוך אלבומם Master of Reality משנת 1971. מבחינה לירית השיר ממשיך עם אותם נושאים אנטי-מלחמתיים שהובאו על ידי "War Pigs" ו-"Electric Funeral" מ-Paranoid.
השיר הופיע במספר אלבומי אוסף והופעות של בלאק סבאת', כמו גם בוצע על ידי סולן הלהקה אוזי אוסבורן במהלך קריירת הסולו שלו.
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Children of the Grave (עריכה)  | 3:47 |
| 2. | Solitude  | 3:45 |
מורשת

"Children of the Grave" נחשב לאחד השירים הגדולים של בלאק סבאת'. בשנת 2020, Kerrang דירגו את השיר במקום השישי ברשימת 20 שירי בלאק סבאת' הגדולים שלהם, ובשנת 2021, Louder Sound דירגו את השיר במקום החמישי ברשימת 40 שירי בלאק סבאת' הגדולים שלהם. השיר שימש בסרט "ביוויס ובאטהד עושים את היקום" משנת 2022.
גרסת וייט זומבי

הלהקה וייט זומבי ביצעה גרסת כיסוי לשיר "Children of the Grave" (עם מילים מעט שונות) עבור אלבום המחווה לבלאק סבאת' Nativity in Black. השיר יצא מאוחר יותר כסינגל שיווקי בשנת 1994. השיר לא נכנסה למצעדים, אך כן זכה להשמעות בתחנות רוק פעילות באמריקה.
גרסת וייט זומבי > משתתפים

רוב זומבי - שירה
ג'יי יואנגר - גיטרה
סין יאסולט - גיטרה בס
פיל בורשטאט - תופים
בריאן קרלסטרום - הפקה
וייט זומבי - הפקה
בוב צ'יאפארדי - מפיק בפועל
טרי דייט - מיקסינג
הערות שוליים

↑  Steffen Hung, Black Sabbath - Children Of The Grave, hitparade.ch
↑  The 20 greatest Black Sabbath songs – ranked, Kerrang!, ‏2020-09-07 (באנגלית)
↑  Paul Branniganpublished, Black Sabbath's 40 greatest songs ever, louder, ‏2021-11-23 (באנגלית)
↑  KNAC A to Z Listing, web.archive.org, ‏2000-03-05
| בלאק סבאת' |
| --- | --- | --- |
טוני איומי (גיטרה) • אוזי אוסבורן (שירה) • ביל וורד (תופים) • גיזר באטלר (גיטרה בס)
ביל וורד (תופים) • רוני ג'יימס דיו (שירה) • איאן גילן (שירה)
| אלבומי אולפן | Black Sabbath ‏ (1970) • Paranoid ‏ (1970) • Master of Reality ‏ (1971) • Vol. 4 ‏ (1972) • Sabbath Bloody Sabbath ‏ (1973) • Sabotage ‏ (1975) • Technical Ecstasy ‏ (1976) • Never Say Die!‎ ‏ (1978) • Heaven and Hell ‏ (1980) • Mob Rules ‏ (1981) • Born Again ‏ (1983) • Seventh Star ‏ (1986) • The Eternal Idol ‏ (1987) • Headless Cross ‏ (1989) • Tyr ‏ (1990) • Dehumanizer ‏ (1992) • Cross Purposes ‏ (1994) • Forbidden ‏ (1995) • 13 ‏ (2013) |  |
| נושאים קשורים | Heaven & Hell • Iron Man‏ • Paranoid‏ • God Is Dead?‎ |  |
דיסקוגרפיה של בלאק סבאת' • קטגוריה:בלאק סבאת' • פורטל:הבי מטאל
המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה

| --- | --- |
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 תקופת הפעילות:  1923–הווה (כ־101 שנים)
 אידאולוגיות:  מרקסיזם 
 התמזגה לתוך:  מק"י
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל רדיקלי
 
המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (ביידיש: פאַלעסטינישע קומוניסטישע פרטײַ, בראשי תיבות: פ. ק. פ. או פק"פ; בערבית: الحزب الشيوعي الفلسطيني) הייתה המפלגה הקומוניסטית הראשונה בארץ ישראל. הוקמה בשנת 1919, על ידי פורשים מהאגף הרדיקלי של הציונות הסוציאליסטית, דגלה בעקרונות הקומוניזם וצידדה באינטרנציונליזם יהודי-ערבי.
פק"פ הייתה אחת מגלגוליה הראשונים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
ראשיתה

המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל נוסדה בשנת 1919, שנתיים לאחר המהפכה הרוסית, בתור "מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית" (מפס"ע), על ידי קבוצת המיעוט השמאלני של מפלגת פועלי ציון שלא רצו להצטרף לאחדות העבודה. השתתפה בשם "מפלגת פועלי ציון השמאלנים" בוועידת היסוד של ההסתדרות (1920). בשנת 1922 שינתה את שמה לפק"פ – פאַלעסטינישע קומוניסטישע פרטײַ (יידיש: המפלגה הקומניסטית הפלסטינית). בחירת השפה לא הייתה מקרית - היא נבעה משלילת הציונות, שתחיית הלשון העברית הייתה אחד מעיקריה. מאז היווסדה ראתה המפלגה בציונות תנועה ריאקציונית ולא תנועת שחרור.
ב-1923 אימץ קונגרס המפלגה הצעה שגינתה את הציונות כ"תנועת בורגנים יהודים המשרתים את האימפריאליזם הבריטי", והביעה תמיכה בתנועה הלאומית הערבית שנלחמת בו. עקב כך זכתה המפלגה בחברות בקומינטרן (איגוד המפלגות הקומוניסטיות הבינלאומי שנשלט על ידי ברית המועצות). המפלגה התמודדה בבחירות להסתדרות, בשנת 1923, וקיבלה 426 קולות מתוך 6,326 קולות בסך-הכול, כ-13% מהקולות.
בשנת 1924 הוצאה המפלגה משורות ההסתדרות הכללית וצורפה לקומינטרן (הארגון העולמי של המפלגות הקומוניסטיות) כסקציה של הארגון בפלשתינה. המפלגה הייתה מורכבת, באותה תקופה, בעיקר מיהודים דבר שהתנגש עם מטרתה לקדם מהפכה סוציאליסטית בארץ בה, באותה התקופה, רוב תושביה היו ערבים. בשל הפערים התרבותיים והאידאולוגיים בין הנהגת המפלגה, היהודית ברובה, לאוכלוסייה הערבית בארץ התקשתה המפלגה לגייס חברים ערבים רבים לשורותיה. הקומינטרן דרש מן המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה לעבור תהליך של "ערביזציה", כינוי לתהליך שמטרתו הייתה לשנות את הרכב חברי הפק"פ כדי שישקפו טוב יותר את הרכב האוכלוסייה בארץ. דרישה זו לא הייתה ייחודית, אלא דרישה גלובלית שהופנתה גם כלפי התנועה הקומוניסטית במצרים שמקורה היה נעוץ במיעוט היווני במדינה, כלפי הקומוניסטים האלג'יראים שגרעינם היה צרפתי וכלפי תנועות קומוניסטיות נוספות ברחבי העולם. חרף מאמציה לא הצליחה המפלגה עד סוף שנות ה-20 לחדור לרחוב הערבי, ורק קומץ ערבים הצטרף אליה. ביניהם היה מוחמד נג'אתי צדקי בין מובילי הסניף בחיפה שהועלה למשפט בשנת 1930 ובסופו של דבר נאלץ לעזוב את האזור ועבר למוסקבה.
משבר קשה פקד את המפלגה בעקבות מאורעות תרפ"ט. מנהיגיה וחבריה הסתייגו ממעשי האלימות שכוונו נגד יהודים. הנהגת היישוב, הנהגת ההסתדרות הכללית והנהגות המפלגות הציוניות, נידו את חברי המפלגה. שלטונות המנדט הבריטי נקטו נגדם בצעדי ענישה של מאסרים והגליות מן הארץ.
הפילוג הראשון

ב-1935, בהתאם למדיניות ה"ערביזציה" שנדרשה מהמפלגה, מינה הקומינטרן את רדואן אל-חילו ("מוסא"), ערבי-פלסטיני תושב הארץ שזה עתה שב מלימודים במוסקבה, לתפקיד מזכ"ל המפלגה במקומם של מייסדיו היהודים.
בין השנים 1936–1939 תמכה הפק"פ במרד הערבי הגדול (שכונה ביישוב בשם מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט). פק"פ התנגדה לאלימות כנגד היהודים, אך טענה שהמאבק בכללו צודק. בתגובה למרד, קראה ליצירת הבנות שיתבססו על הקמת ממשלה דמוקרטית נבחרת שתבטיח שיווי זכויות ליישוב היהודי עם ויתורו על כל מחשבת כיבוש, שמירה על היחס המספרי הקיים בין הערבים והיהודים בארץ, וחקיקת חוקים אשר יבטיחו הגנה על אדמות הפלאחים וישמרו על זכויות האריסים. מהלך זה גרם לפרישתם של יהודים רבים. חלק מן היהודים שנשארו במפלגה התארגנו בסקציה יהודית שנקראה קבוצת אמת והייתה תחת הנהגתו של שמואל מיקוניס, סקציה זו התנגדה לעמדת ההנהגה של המפלגה, דרשה להכיר באינטרסים היהודים, צידדה בשיתוף פעולה עם כוחות ציוניים "מתקדמים", ותמכה בעלייה יהודית "מטעמים הומניטריים".
בשנת 1940 חל פילוג של ממש במפלגה בין הסקציה היהודית לבין ההנהגה הערבית על רקע הסכסוך היהודי-ערבי בארץ ישראל. סיבה נוספת לקרע הייתה הסכם ריבנטרופ–מולוטוב משנת 1939 שבעקבותיו הנחה סטלין את המפלגות הקומוניסטיות לשמור על נייטרליות במלחמת העולם השנייה. קבוצת אמת התקשתה לעכל הנחיה זו.
אחת ממנהיגות הפק"פ, שמחה צברי, יהודייה ממוצא תימני, שהייתה בת זוגו של המזכ"ל רדואן אל-חילו, אף הנהיגה פעולות חבלה נגד הבריטים ומוסדות ציוניים ב-1936. בין הפעולות היו הטלת שתי פצצות בחיפה והצתת דוכן ביריד המזרח. בפעולות אלה לא תמכה ההנהגה הפלסטינית של הפק"פ, שכנראה אף התנגדה להם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה המפלגה התנגדה לגיוס תושבי ארץ ישראל למאמץ המלחמה בגרמניה הנאצית, אולם בשנת 1941, עם פלישת הנאצים לברית המועצות, מצאה עצמה המפלגה עומדת בשורה אחת עם היישוב כולו בתמיכה בברית המועצות, והמפלגה הוחזרה אל שורות ההסתדרות הכללית.
בשנת 1943 שוב חל משבר בקרב המפלגה. העילות לפילוג הפעם היו עמדות המפלגה בעניין הגיוס לבריגדה היהודית ובעניין שיתוף הפעולה עם ההסתדרות בשביתות והפגנות, שהוביל לסילוק המפלגה מהקומינטרן. היהודים, בהנהגת המזכ"ל שמואל מיקוניס, מאיר וילנר ואסתר וילנסקה המשיכו לקיים בשנים 1943-1948 את הפק"פ ולהחזיק בעמדות דומות לאלה של קבוצת אמת בשנות ה-30. חברי הפק"פ היהודים השתתפו בבחירות לאספת הנבחרים בשנת 1944 תחת השם "רשימה דמוקרטית עממית", וזכו בשלושה מנדטים (שמואל מיקוניס, אסתר וילנסקה ואליהו דרוקמן) ונציגיהם ישבו במועצת העם (1947-1948). מאיר וילנר אף חתם על מגילת העצמאות. חברי המפלגה הערבים, ובראשם אמיל חביבי, תופיק טובי, אמיל תומא ובולוס פרח, ייסדו בשנת 1943 את הליגה לשחרור לאומי.
בעקבות שינוי עמדתה של ברית המועצות משלילת מדינה יהודית לתמיכה בהקמתה, שבאה לביטוי בנאום גרומיקו באו"ם ב-1947, שינו פק"פ והליגה לשחרור לאומי את עמדתם ותמכו בהקמת שתי מדינות דמוקרטיות ועצמאיות, ערבית ויהודית, זו לצד זו. התנועה הקומוניסטית הכירה בכך שהארץ הפכה לדו לאומית ולכן לכל עם זכות להגדרה עצמית.
מק"י

בימי המנדט הבריטי הוצאה המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק ורק לאחר הקמתה של מדינת ישראל ניתנה לה האפשרות לפעול בגלוי.
בשנת 1948, במהלך מלחמת העצמאות, הקימו המנהיגים הקומוניסטים הערבים שנשארו בישראל יחד עם הפק"פ היהודית את מק"י - המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
לקריאה נוספת

אבנר בן-זקן, קומוניזם כאימפריאליזם תרבותי, תל אביב: רסלינג, 2006.
רות לוביץ', בחרתי לחיות במאבק. - על חייה כקומוניסטית לפני הקמת המדינה.
יהודית כפרי, זושה, מעמק יזרעאל אל התזמורת האדומה, ירושלים: הוצאת כתר, 2003. - סיפורה של זושה, חלוצה נלהבת, חניכת "השומר הצעיר", מהפק"פ אל פעילות בתזמורת האדומה ומעצר במרתפי הגסטפו בבריסל.
ערן טורבינר, מבט שני: הקומוניסטים האחרונים, הערוץ הראשון, 2010.
יהודה סלוצקי, מ-מ.פ.ס.ע. עד י.ק.פ. (פ.ק.פ.), אסופות, 3 (16), חשוון תשל"ג אוקטובר 1972, עמ' 18-3.
שמואל דותן, אדומים, שבנא הסופר, 1991
יעקב חן-טוב Communism and Zionism in Palestine during the British Mandate, with a preface by Isaiah Friedman, New Brunswick, USA: Transaction Publishers, 2012.
הערות שוליים

1 2  יצחק לאור, פרידה מהקומוניזם המקומי, באתר הארץ, 3 בינואר 2006
↑  דליה קרפל, "במוסקבה קראו לה יאמינה", באתר הארץ, 7 בדצמבר 2004
↑  שמואל דותן, אדומים: המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל, עמ' 319.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007525170305171  ISNI: 0000 0001 0759 8613  NKC: uk2011664874  VIAF: 140082770   WorldCat (עם VIAF): 140082770 
שמואל מיקוניס, מזכ"ל המפלגה לאחר הפילוג
שמייח

"שמייח" הוא השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 2000 בשוודיה, אשר בוצע בשפה העברית והאנגלית על ידי להקת פינגפונג. את השיר כתבו והלחינו גיא אסיף, רועי ארד ורונן בן טל. הלהקה והשיר נבחרו על ידי ועדה של רשות השידור.
השיר מספר סיפור רומנטי על קיבוצניקית שחשה רגשי אהבה עזים לבחור סורי. במהלך הווידאו קליפ המקדים, ששודר ברשות השידור מספר שבועות לפני התחרות, נופפו חברי הלהקה בדגלי סוריה וישראל והתנשקו אלה עם אלה. כמו כן, הם הכריזו כי בכוונתם לעלות לבמה בתחרות עם דגלים, על מנת להעביר מסר של שלום ואחווה בין שתי האומות.
באירוויזיון הוגרל השיר להיות השיר הפותח בתחרות. בעת הופעתם, הניפו חברי הלהקה את דגלי ישראל וסוריה בקריאה לשלום על רקע שיחות השלום בין שתי המדינות באותה תקופה. רועי ארד וגיא אסיף, שני חברי הלהקה, התנשקו למספר שניות במהלך הפזמון החוזר. בשלב מסוים ביקשה רשות השידור הישראלית ממארגני התחרות לבטל את השתתפות ישראל בתחרות, בטענה שחברי להקת "פינגפונג" מייצגים את עצמם ולא את מדינת ישראל, בכך שהם מנופפים בדגלי ישראל וסוריה, אך זה היה מאוחר מדי מבחינה מעשית. לבסוף, הוחלט להוריד את השם של רשות השידור מהשיר, אך להשאיר את שם המדינה ולהניח ללהקה להופיע.
השיר עצמו סיים את התחרות במקום ה-22 עם שבע נקודות בלבד, לאחר שקיבל 6 נקודות מצרפת ונקודה אחת ממקדוניה.
כאשר שבו חברי המשלחת לישראל, הודיעה להם רשות השידור כי היא דורשת לקבל החזר על כל הוצאות המשלחת, דבר שלא קרה לבסוף. לאחר קיום התחרות, ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת התכנסה במיוחד על מנת להבהיר כי הלהקה היא ”ביזיון ובושה למדינת ישראל, לרשות השידור ולתרבות הישראלית”. אף שרשות השידור שידרה בעצמה מספר שבועות לפני ההופעה בשוודיה את הקליפ שבו חברי הלהקה מנופפים בדגל סוריה וישראל, אורי פורת, מנכ"ל רשות השידור, אמר כי ”'פינג פונג' הם להקה של נוכלים והרשות נפלה קורבן לחבורה של אנשים מופקרים” ועוד הוסיף ”החבורה הוליכה אותנו שולל והשאירה אותנו חסרי אונים מול מעשה הונאה”. כמו כן, שניים מחברי הלהקה, רועי ארד, שהיה בעל פינה בתוכנית מוזיקה, וגיא אסיף, שערך תוכנית תרבות, פוטרו מעבודתם ברשות השידור.
ראו גם

ישראל באירוויזיון
תחרות הזמר של האירוויזיון
הערות שוליים

↑  פינג פונג, "שמייח" (סינגל), הד ארצי, 2000.
נס הרים

| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: ירושלים
מועצה אזורית: מטה יהודה
גובה ממוצע: ‎683 מטר
תאריך ייסוד: 1950
תנועה מיישבת: תנועת המושבים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,366 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎-8.1% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הרי ירושלים מוגדלת) נֵס-הרים(למפת הרי ירושלים רגילה) נֵס-הרים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נֵס-הרים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נֵס-הרים31°44′43″N 35°03′30″E﻿ / ﻿31.7452291757573°N 35.0583816793908°E﻿ / 31.7452291757573; 35.0583816793908  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה יהודה (in English: Mateh Yehuda Regional Council) באדום - נס הרים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 7 מתוך 10

נֵס-הרים הוא מושב בהרי יהודה, בין הערים ירושלים ובית שמש, השייך למועצה אזורית מטה יהודה. היישוב ממוקם על כביש 3866 כ-6 קילומטר מזרחית לבית שמש וכ-2 קילומטר צפונית-מערבית לבר גיורא.
מקור השם

מקור שמו של היישוב בספר ישעיהו: "כנשא נס-הרים תראו וכתקוע שופר תשמעו", והוא הוצע על ידי זאב וילנאי.
היסטוריה

היישוב הוקם ביום ד' חשון תשי"א, 15 באוקטובר 1950, על ידי ממשלת ישראל, ויושבו בו עולים מכורדיסטן, על אדמות הכפר הערבי בית עיטאב, שתושביו עזבוהו במהלך מלחמת העצמאות. היישוב גובל ביער אורנים שניטע על ידי מחלקת הייעור של ממשלת המנדט הבריטי. בתחילה נכלל היישוב במועצה אזורית האלה, עד שזו התמזגה המועצה לתוך מועצת מטה יהודה ב-1964. בנימין כהן, מראשוני נס הרים, היה ראש מועצת האלה ולאחר מכן ראש המועצה הראשון של מטה יהודה.
בעבר התפרנסו תושבי המושב מענף הלול וממטעים (מטעי אפרסק, תפוחים, שזיפים ועוד). האחריות על הלול ומשק הבית הייתה מוטלת על הנשים, והגברים יצאו לעבוד במטעים ובשמירה תמידית על המושב מפני גנבות של ערבים שגרים באזור. בשנות האלפיים, יש בו מספר משפחות שעדיין ממשיכות להתפרנס מענף הלול, אך רבים מהלולים הוסבו למפעלים קטנים. חלק מתושבי היישוב עוסקים במקצועות חופשיים. ביישוב יש גם שלוש רפתות, ובהן כ־100 פרות.
נס הרים היה במקור מושב מסורתי, אולם בעת ההרחבה של המושב, הוחלט על הפיכתו למושב יהודי מעורב. אזור ההרחבה מונה כמאה משפחות, שחציין מוגדרות כחילוניות או כמסורתיות, וחציין השני כדתיות-לאומיות או כחרד"ליות. כיום מונה המושב כ-300 משפחות.
החל מספטמבר 2015 פועל במושב שבט צופים יהודי מעורב בשם שבט "איתן". חלק מהילדים הפעילים בו מגיעים מהיישובים הקרובים.
אישים

האישים הבאים קשורים לנס הרים:
יועז הנדל - פוליטיקאי ישראלי ששימש כשר התקשורת וכיהן כחבר כנסת.  מתגורר במושב נס הרים.
חִילִי טְרוֹפֶּר - שר בלי תיק וחבר כנסת, בעבר כיהן כשר התרבות והספורט וכשר המדע והטכנולוגיה. מתגורר במושב נס הרים.
רועי פולקמן - פוליטיקאי שהיה חבר כנסת. מתגורר במושב נס הרים.
שרון גבאי - צלם ישראלי. מתגורר במושב נס הרים.
אביטל סומפולינסקי - עורכת דין ישראלית המשמשת כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט ציבורי־חוקתי. מתגוררת במושב נס הרים.
בתיה כהנא דרור - עורכת דין, פובליציסטית ופעילה חברתית ישראלית. מתגוררת במושב נס הרים.
עלמה זֹהר - זמרת, מוזיקאית, פעילה חברתית ישראלית ו"זמרת השנה" לשנת 2008. התגוררה כחמש שנים במושב נס הרים.
ישראל דנציגר - מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה לשעבר.  מתגורר במושב נס הרים.
בנימין כהן - היה איש ציבור ישראלי. כיהן במגוון תפקידים ציבוריים בשלטון המקומי. היה ממקימי נס הרים והמזכיר הראשון של היישוב (בגיל 19). חי בנס הרים ונקבר שם.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  ספר ישעיה, פרק י"ח, פסוק ג'
↑  זאב וילנאי, "אנציקלופדיה לידיעת הארץ", הוצאת ידיעות אחרונות, על ידי קרית ספר בע"מ, תשט"ז, 1956, כרך ג', עמוד 925
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467849305171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מושבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המושב באוגוסט 2010
מכון בנין שלם

מכון בנין שלם הוא מכון העוסק בנושאי זוגיות, בניין המשפחה, ייעוץ, הדרכת כלות, הורות וחינוך ילדים.