stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוג מצומצם
דוגמאות ודוגמאות נגדיות

תתי חוגים, מכפלות ולוקליזציות של חוגים מצומצמים הם שוב, חוגים מצומצמים.
חוג השלמים  \mathbb {Z}  הוא חוג מצומצם. כל שדה וכל חוג פולינומים מעל שדה (במספר שרירותי של משתנים) הוא חוג מצומצם.
באופן כללי יותר, בכל תחום ראשי הוא חוג מצומצם מכיוון שכל איבר נילפוטנטי הוא מחלק אפס. מצד שני, לא כל חוג מצומצם הוא תחום ראשי. למשל, החוג  \mathbb {Z} [x,y]/(xy) מכיל את  x+(xy) ו- y+(xy) כמחלקי אפס, אבל לא איברים נילפוטנטיים שאינם אפס. כדוגמה נוספת, החוג  \mathbb {Z} \times \mathbb {Z}  מכיל את (1,0), (0,1) כמחלקי אפס, אבל לא מכיל איברים נילפוטנטיים שאינם אפס.
החוג  \mathbb {Z} /6\mathbb {Z}  הוא מצומצם, עם זאת  \mathbb {Z} /4\mathbb {Z}  אינו מצומצם: המחלקה  2+4\mathbb {Z}  היא נילפוטנטית. באופן כללי,  \mathbb {Z} /n\mathbb {Z}  מצומצם אם ורק אם  n=0 או שהוא חופשי מריבועים.
אם  R הוא חוג חילופי ו- N הוא אידיאל נילרדיקלי של  R, אז חוג המנה  R/N מצומצם.
הכללות

חוגים מצומצמים משחקים תפקיד חשוב בגאומטריה אלגברית, שם מושג זה מוכלל לסכמה מצומצמת.
לקריאה נוספת

N. Bourbaki, Commutative Algebra, Hermann Paris 1972, פרק 2, סעיף 2.7
N. Bourbaki, Algebra, Springer 1990, פרק 5, סעיף 6.7
Eisenbud, David, Commutative Algebra with a View Toward Algebraic Geometry, Graduate Texts in Mathematics, 150, Springer-Verlag, 1995, ISBN 0-387-94268-8.
ראו גם

תחום שלמות
הערות שוליים

↑  Proof: let  {\mathfrak {p}}_{i} be all the (possibly zero) minimal prime ideals.
 D\subset \cup {\mathfrak {p}}_{i}: Let x be in D. Then xy=0 for some nonzero y. Since R is reduced, (0) is the intersection of all  {\mathfrak {p}}_{i} and thus y is not in some  {\mathfrak {p}}_{i}. Since xy is in all  {\mathfrak {p}}_{j}; in particular, in  {\mathfrak {p}}_{i}, x is in  {\mathfrak {p}}_{i}.
 D\supset {\mathfrak {p}}_{i}: (stolen from Kaplansky, commutative rings, Theorem 84). We drop the subscript i. Let  S=\{xy|x\in R-D,y\in R-{\mathfrak {p}}\}. S is multiplicatively closed and so we can consider the localization  R\to R[S^{-1}]. Let  {\mathfrak {q}} be the pre-image of a maximal ideal. Then  {\mathfrak {q}} is contained in both D and  {\mathfrak {p}} and by minimality  {\mathfrak {q}}={\mathfrak {p}}. (This direction is immediate if R is Noetherian by the theory of associated primes.)
↑  Eisenbud, Exercise 20.13.
אוניברסיטת דרבי

| --- | --- |

בניין המנהלה
 אוניברסיטה ציבורית
 תקופת הפעילות:  1851–הווה (כ־174 שנים) 
 מיקום
 מיקום:  University of Derby, Kedleston Road, Derby, Derbyshire, DE22 1GB 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  52°56′20″N 1°29′47″W﻿ / ﻿52.9388°N 1.49648°W﻿ / 52.9388; -1.49648
 www.derby.ac.uk
 he
 
מבנה היסטורי, "כיפת דבונשיר", המשמש את האוניברסיטה בעיירה בוקסטון
אוניברסיטת דרבי (לשעבר דרבי קולג' לאמנות וטכנולוגיה או פשוט דרבי קולג') היא אוניברסיטה ציבורית בעיר דרבי, אנגליה, הממלכה המאוחדת. ההיסטוריה שלה החלה כמוסד להכשרת מורות בשנת 1851 בשם - Derby Diocesan Institution for the Training of Schoolmistresses. היא קיבלה מעמד אוניברסיטאי בשנת 1992.
האוניברסיטה מציעה למעלה מ-300 תוכניות לימוד ברמת תואר ראשון, תוכניות לתארים מתקדמים וכן קורסים קצרים, המכסים את רוב הענפים האקדמיים. נכון לשנת 2019 לומדים באוניברסיטה כ-34,000 סטודנטים בכל תחומי הלימוד.
היסטוריה

כ-24 מוסדות שונים קדמו להקמת האוניברסיטה, והם מוזגו במהלך השנים. הראשון שבהם הוקם בשנת 1856 כמוסד "דיביוסן דרבי" להכשרת מורות. מוסד שפעל במשך כ-120 שנה לפני שהתמזג עם מוסד אחר ליצירת מה שהיה ידוע אז כמכללת דרבי לונסדייל להשכלה גבוהה, ב-1977.
קבוצה אחרת של מוסדות החלה לפעול בשנת 1853 עם הקמתו של בית הספר לאמנות בדרבי, שהפך בשנת 1870 לבית הספר המרכזי לאמנות בדרבי ובית הספר המרכזי למדע בדרבי. בשנת 1885 מוזגו שני בתי הספר לבית הספר לדרבי לאמנות והמוסד הטכני. אולם פחות מעשור אחר כך, 1892, התרחשו שלושה מיזוגים נוספים והמוסד הפך למכללה הטכנית העירונית דרבי.
בשנת 1928 התפצלה המכללה הטכנית לבית הספר לאמנות בדרבי ולמכללה הטכנית בדרבי. בשנת 1955 הפכו השניים למכללת דרבי והמחוז לאמנות (נפתחה ב-22 בספטמבר 1966 על ידי פול ריילי, מנהל המועצה לעיצוב תעשייתי), והמכללה הטכנולוגית דרבי והמחוז (שנפתח על ידי הדוכס מאדינבורו ב-15 מאי 1964). שתי המכללות שוב אוחדו בשנת 1972 למכללת דרבי לאמנות וטכנולוגיה.
בשנת 1977 אוחדה מכללת דרבי לאמנות וטכנולוגיה עם מוסד "דיביוסן דרבי" ליצירת מכללת דרבי לונסדייל להשכלה גבוהה. במרץ 1981 ערכה המכללה את טקס הסיום הראשון שלה בו העניקה תארים אקדמיים באופן עצמאי.
בשנת 1983, הצטרפה למיזוג מכללת מטלוק לחינוך, מכללה להכשרת מורים שהוקמה בשנת 1946, כדי ליצור את מכללת דרבישייר להשכלה גבוהה. בשנת 1991 התאחד בית הספר הדרומי בדרבישייר לריפוי בעיסוק עם המכללה. בית הספר הדרומי של דרבישייר לרדיוגרפיה עשה זאת גם בשנת 1992.
בשנת 1992, בעקבות חקיקת "חוק ההשכלה הגבוהה", שאיפשר למכללות באנגליה להפוך לאוניברסיטאות, מכללת דרבישייר הפכה לאוניברסיטת דרבי.
קמפוסים ומתקנים

לאוניברסיטה מגוון משאבים ומתקנים העומדים לרשות כל הסטודנטים והצוותים. כולל: אולמות הרצאות; מתקני אגודת הסטודנטים; שירות אוטובוסים הפועל בקמפוסים וביניהם; חדרי מדיטציה ותפילה; מתקני ספורט פנימיים וחיצוניים; בתי קפה ומסעדות; מרכזי רווחה ותמיכה; שירותי ומרכזי קריירה ותעסוקה; ושירות ספרייה אוניברסיטאית עם חמש ספריות.
לאוניברסיטה ארבעה קמפוסים, שהמרכזי בהם בעיר דרבי, קמפוס נוסף בעיירה ההיסטורית בוקסטון, בעיר צ'סטרפילד, ובעיירה ליק.
דירוג אקדמי

בשנת 2021 דורגה על ידי "המדריך האוניברסיטאי השלם" במקום ה-99 מתוך 120 מוסדות להשכלה גבוהה בממלכה המאוחדת. מדריך האוניברסיטאות של העיתון הטיימס דירג אותה במקום ה-94 בשנת 2021.
שלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל

שלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל הוקמה בשנת 1997 על ידי היזם אבי ביתן וחברת "ש.א.א. רשת מכללות", בשיתוף אוניברסיטת דרבי. לאחר שקיבלה אישור מוועדת השלוחות הזרות של המועצה להשכלה גבוהה. תוך שנים ספורות הפכה השלוחה לאחת האוניברסיטאות הזרות הגדולות שפעלו בישראל. עד שנת 1999 כבר למדו בשלוחה כ-6,000 סטודנטים שברובם המוחלט היו עובדי ציבור, קציני צה"ל, קציני משטרה ומורים, שהתואר שהם קיבלו זיכה אותם בתוספת שכר. בשיאה הפעילה השלוחה 7 מרכזי לימוד ברחבי הארץ, אולם בהדרגה היא צמצמה את מספרם ובסוף דרכה הפעילה שני מרכזים עיקריים בחיפה ובאור יהודה.
השלוחה גבתה שכר לימוד של כ-25 אלף שקל. בקיץ 1999 החליטה המועצה להשכלה גבוהה לא לחדש לשלוחה את הרישיון. בין הסיבות שבעטיין הוחלט שלא לחדש את רישיונה היו: השלוחה קיבלה ללימודי תואר ראשון סטודנטים ללא תעודות בגרות, היקף הלימודים היה קטן משמעותית מזה הנהוג במוסדות האקדמיים בישראל ולא כל המרצים של דרבי בישראל קיבלו את מינויים האקדמי מאוניברסיטת האם. לאחר עתירה חודש הרישיון של השלוחה.
בנובמבר 2002 הגישה השלוחה תביעת דיבה בסך 3 מיליון שקל נגד עיתון "הארץ", העורך חנוך מרמרי והעיתונאי נחמיה שטרסלר. לאחר ששטרסלר טען כי הרמה של שלוחת דרבי נמוכה, אוניברסיטת דרבי עצמה מדורגת במקום נמוך מאוד באנגליה, ושאין לה דרישות קבלה.
ביוני 2004, השלוחה הקימה חברה ייעודית בשם "דרבי הנפקות 1", לצורך גיוס 30 מיליון שקל באיגרות חוב מבנק לאומי, בהתבסס על תזרימי המזומנים של שכר הלימוד של הסטודנטים. בפברואר 2006, עבר מרכז הלימוד שפעל ברמת אפעל לאזור התעשייה אור יהודה, למבנה שבו שכנה בעבר חברת מרקורי.
ביוני 2010 נסגרה השלוחה, לאחר שחברת "ש.א.א. רשת מכללות" החליטה להפוך את המיזם למוסד ישראלי בפיקוח המועצה להשכלה גבוהה. בטקס הסגירה העניקה אוניברסיטת דרבי תואר דוקטור כבוד ליזם אבי ביתן. השלוחה נאלצה להפוך למוסד ישראלי, לאחר שתוארי שלוחות זרות בישראל לא הוכרו יותר למטרות דירוג שכר לעובדים במגזר הציבורי. החברה פיצלה את שני מרכזי הלימוד שלה לשתי מכללות בלתי-מתוקצבות. כאשר המרכז בחיפה הפך להיות המרכז האקדמי כרמל עד שנסגר בשנת 2018, ואילו מרכז הלימוד באור יהודה הפך להיות המרכז ללימודים אקדמיים עד שנסגר ב-2019 ופעילותו נרכשה בחלקים על ידי 4 מכללות.
הערות שוליים

↑  University League Tables 2021
↑  Good University Guide 2021
↑  ראלי סער, אין פיקוח על הרמה האקדמית של שלוחות של אוניברסיטאות זרות, באתר הארץ, 11 בדצמבר 2001
↑  דירוג שלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל, באתר הדירוג האקדמי של ישראל
↑  הארץ, ‏הרישיון של אוניברסיטת דרבי בישראל לא יחודש, באתר גלובס, 3 באוגוסט 1999
↑  שמואל דקלו, ‏שלוחת אונ' דרבי מבקשת מבג"ץ למנוע כינוס המועצה להשכלה גבוהה, באתר גלובס, 3 באוגוסט 1999
↑  יצחק דנון, ‏מפעילת אוניברסיטת דרבי תובעת 3 מיליון שקל מ"הארץ" בטענת דיבה, באתר גלובס, 28 בנובמבר 2002
שלוחת אוניברסיטת דרבי הגישה תביעת דיבה נגד "הארץ", חנוך מרמרי ונחמיה שטרסלר ב-3 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 28 בנובמבר 2002
↑  הארץ, לדרבי חוקים משלה, באתר TheMarker‏, 16 ביוני 2004
↑  דליה טל, ‏נגד השימוש החורג: ועדת הערר קבעה שדרבי צריכה תוכנית לסניף באור יהודה, באתר גלובס, 20 בפברואר 2006
↑  תואר דוקטור כבוד ליזם החינוכי אבי ביתן, באתר וואלה, 6 באוקטובר 2010
↑  תמרה טראובמן, יולי חרומצ'נקו, תארי שלוחות זרות לא יוכרו למטרות שכר, באתר הארץ, 25 ביולי 2005
↑   טלי חרותי-סובר, המרכז לפינוקים אקדמיים: שכר גבוה לבני משפחתו של מייסד מל"א, אבי ביתן, באתר TheMarker‏, 7 בינואר 2018
 ליאור דטל, קריסת המרכז באור יהודה: 4 מכללות יתחלקו בפעילות המכללה, באתר TheMarker‏, 24 בספטמבר 2019
↑   ליאור דטל, קריסת המרכז באור יהודה: 4 מכללות יתחלקו בפעילות המכללה, באתר TheMarker‏, 24 בספטמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451868105171  ISNI: 0000 0001 2232 4004  LCCN: n99021449  MusicBrainz: c6d83e13-8ebd-45e1-8d93-570f0f06931f  NKC: kn20080122005  VIAF: 159628955   WorldCat (עם VIAF): 159628955
רות צרפתי

| --- | --- |

 לידה:  17 באפריל 1928 פתח תקווה, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  27 בפברואר 2010 (בגיל 81) 
 בן או בת זוג:  משה שטרנשוס (1949–1992) 
 www.ruthzarfati.com
 
רות צרפתי-שטרנשוס (17 באפריל 1928 - 27 בפברואר 2010) הייתה ציירת, פסלת, מאיירת, מעצבת אריגים וסופרת ישראלית, חברת קבוצת "אופקים חדשים".
”רות צרפתי הייתה יוצרת רבגונית. יצירתה האמנותית הפורייה משתרעת על פני תחומים רבים: פיסול, ציור, כתיבה ואיור ספרים, עיצוב אריגים ותלבושות, יצירת כלים ותכשיטי קרמיקה, עשיית בובות וצעצועים. בכל אחד מהם הגיעה להישגים מרשימים.”
- פרופ' אברהם רונן.
ביוגרפיה

רות צרפתי נולדה ב-1928 בפתח תקווה, ולמדה בבית הספר אחד העם בעיר. בני המשפחה ההורים, רות ואחותה הצעירה שולמית התגוררו בבית כפרי במושב "בהדרגה" שלימים הפך לכפר מעש. המעבר לכפר הפך אותה לילדת טבע והשפיע על עולמה האמנותי. כבר בילדותה נתגלה כישרונה של רות ברישומי הדיוקנאות של חברותיה ושל בני משפחתה. בתקופת בראשית זו נהגה צרפתי להצהיר על שאיפתה להיות ציירת.
אביה, יהודה צרפתי מראשוני עובדיה של חברת החשמל, ומקימה ומנהלה של רשת החשמל בפתח תקווה, נתברך בכישרון אמנותי רב-תחומי, ולמד ציור בהתכתבות בבית ספר לאמנות בגרמניה. בהשראת לימודיו הדריך את צרפתי לצייר בהתאם לכללי הציור האקדמי וטיפח בה את האהבה לאמנות. יהודה צרפתי שעיצב את גן ביתו כיצירת אמנות עתירת דמיון, פיסל וצייר ויצר צעצועים, ובכך הטביע את חותמו על צרפתי הצעירה בכל תחומי יצירתה בעתיד.
בשנים 1941–1945, במקביל ללימודיה ב"תיכון חדש", היא החלה את לימודי האמנות אצל הצייר אהרון אבני ב-"סטודיה" לאמנות שלימים הפך למכון אבני, בית ספר לאמנות בו למדו רבים מהציירים הנודעים בארץ. בשנת 1945 לאחר סיום לימודי התיכון ועוד בטרם גיוסה, החלה את לימודיה אצל הפסל משה שטרנשוס (1992-1903) לו נישאה בשנת 1949.
בשנת 1958 נולדה לזוג בת יחידה. חמש שנים לאחר מכן עברה המשפחה למעון הקבע שלה בתל אביב.
במהלך השנים עסקה צרפתי בעשייה אמנותית ענפה והשתתפה בכ-90 תערוכות, מתוכם 23 תערוכות יחיד, וזכתה ב-14 פרסים וציונים לשבח על פועלה.
צרפתי הלכה לעולמה בשנת 2010 כשהיא משאירה אחריה יצירות רבות.
ארכיונה זמין דיגיטלית באתר הספרייה הלאומית.
פיסול

הפסל משה שטרנשוס המשיך להדריך את צרפתי גם לאחר נישואיהם והקנה לה את עקרונות העיצוב הצורני והפלסטי של הפיסול המודרני. שטרנשוס היה מחלוצי הפיסול המודרניסטי ומראשוני היוצרים של הפיסול המופשט בישראל והתמקד בפיתוח ערכי המבנה והצורה של הדמות המפוסלת ברוח האמנות המודרנית ובשחרורם מן התלות בדימוי הריאלי. עם תלמידיו נמנו מנשה קדישמן, בני אפרת ובוקי שורץ.
אחרי שלמדה בחרה צרפתי בפיסול כתחום יצירתה העיקרי; "הפיסול הוא הדבר הרציני ביותר שיש לי" אמרה בריאיון לרגל תערוכתה בגלריה קלצ'קין, וכך במשך כל שנות פעילותה האמנותית הבוגרת המשיכה צרפתי להתמקד בפיסול אך לא זנחה את הציור. בשלהי שנות ה-40 החלה צרפתי לגבש את סגנונה האמנותי האישי, וקנתה לעצמה שם כיוצרת עצמאית ומקורית. בשנת 1949, היא הצטרפה יחד עם בעלה משה שטרנשוס לקבוצת "אופקים חדשים", אגודה שבהשראת האוונגרד האמנותי האירופי שאפה לקדם את יצירתה של אמנות מודרנית בארץ. צרפתי, האישה היחידה וגם הצעירה שבחבורה, בת 21 בלבד, הייתה חברה בוועד האגודה והשתתפה במרבית התערוכות של הקבוצה שהוצגו בשנים 1949–1959. כשהיא שומרת על צביונה האישי, נשארה נאמנה במשך כל שנות פעילותה למורשת הפיסול הפיגורטיבי ולמושא העיקרי שלה – הדמות האנושית. כבר בראשית דרכה משכו יצירותיה של האמנית הצעירה את תשומת לבו של חיים גמזו. היא הייתה הפסלת היחידה שיצירתה נכללה בספרו על הציור והפיסול בישראל, והוא נשאר אוהד נאמן של יצירתה גם בשנים הבאות.
יצירתה הפיסולית של צרפתי כוללת מגוון נושאים; תינוקות וילדים, דמויות נערות ונשים, פסלי טורסו, דיוקנאות ועוד. פסלי התינוקות של צרפתי מהווים חטיבה בעלת חשיבות ייחודית במכלול יצירתה" שאין דומה לה בפיסול הישראלי" (פרופסור אברהם רונן) "פסלי התינוקות מופיעים לראשונה בסוף שנות החמישים אחרי הולדת בתה חגית שדמותה כתינוקת, כילדה וכנערה מתבגרת, שימשה מקור השראה לפסלים שהציגה צרפתי בביאנלה הבינלאומית ה-35 לאמנות בוונציה בשנת 1970. בשנת 1975 הציגה בתערוכת יחיד במוזיאון תל אביב את פסלי הטורסו הנשיים בהשראת שרידי פסלים יווניים מן העת העתיקה.
בשנים מאוחרות יותר חוזרים ומופיעים פסלי תינוקות המתארים את נכדיה של האמנית: טל (ילידת 1986) ותום (יליד 1995). בפסלים אלה מודגש השילוב בין החיוניות המתפרצת של היצור הקטן לבין הגמלוניות של תנועותיו. פסל "התינוקת" שבאוסף מוזיאון תל אביב נמנה עם היפות שביצירותיה של צרפתי.
ציור

אף שהפיסול נעשה תחום היצירה העיקרי שלה, המשיכה צרפתי לפעול כציירת עד סוף ימיה. עיזבונה האמנותי כולל מאות ציורים ורישומים אשר רק חלק קטן מהם הוצג בתערוכות. ציוריה של צרפתי מתמקדים באיכויות אמנותיות צרופות – במבנה ובקומפוזיציה, ברישום ובמערכת צבעונית עשירה. כמעט כל ציוריה של צרפתי נעשו בצבעי מים או בעפרונות צבעוניים על דפי נייר צנועי ממדים, דפים של פנקסי עבודה ומחברות.
ציורי נופים בצבעי מים מהווים את החטיבה הגדולה ביותר של ציוריה ומרביתם פרי התרשמותה מהאתרים שבהם ביקרה בישראל ומחוצה לה. בביקוריה ביוון קסמו לה במיוחד בתי הכפר הלבנים וחצרותיהם, שתיאוריהם הם מהיפים שבציוריה, כמה מהציורים שציירה בשנים 2000–2001 מתארים את נופי פארק הירקון, ובשנותיה האחרונות הרבתה לצייר נופי דמיון.
ציוריה של צרפתי כוללים גם קבוצה גדולה של דיוקנאות של בני משפחה וידידים שצוירו בצבעי מים, בצבעי פסטל ובעפרונות צבעוניים.
איור וכתיבה

צרפתי נחשבת לאחת מבכירי המאיירים בישראל, מהמקוריים והחשובים שבהם. איורי הספרים שלה הם יצירותיה המוכרות ביותר לקהל חובבי האמנות. היא איירה 70 ספרים, רובם ספרי ילדים ונוער, חלקם פרי עטה, קטעים אוטוביוגרפיים נפרשים בספר "פרק אחד מחייו של אבא והוא הגן", סיפורים על בני משפחתה הופיעו בספר הילדים "תום הפטוט הנמרי". את אהבתה ליוון ורשמֵי מסעה שם הביעה בספר "אל אי החתולים אשר ביוון" ועל חיות הבית שלה כתבה ב"חושחושית", שהיה הספר הראשון אותו כתבה וגם איירה וב"גבעת שמינק". "מסע קרפצון אל העיר הגדולה" היה הספר האחרון אותו כתבה ואיירה.
הספר הראשון שאיירה צרפתי, לא היה ספר ילדים, אלא ספרו של חיים הזז "חתן דמים". היא עבדה עם משוררים וסופרים כלאה גולדברג, מרים רות, גילה אלמגור, נורית זרחי, דבורה עומר, בשביס זינגר, ע. הלל, לו עצבה את דמותו של "דודי שמחה" בכמה וכמה ספרים.
בשנת 2004 נחנך "גן סיפור" בעיר חולון, בו הקימה צרפתי תהלוכה ססגונית של דמויות אלומיניום גדולות ממדים מתוך "דודי שמחה". היה זה הפרויקט הפיסולי הגדול האחרון של האמנית.
צרפתי חזרה והדגישה שאיוריה הם ציורים לכל דבר. ואכן, בעמודי השער של הספרים אין אזכורים לאיורים; נזכרים בהם ציורים בלבד. ציורי הספרים של צרפתי עשויים במגוון רחב של טכניקות וסגנונות, החל ברישומים ליניאריים בעלי אופי אילוסטרטיבי, וכלה בציורים צבעוניים הקרובים ברוחם לציורי הנוף ולציורי הדמויות שלה, כך למשל בציורים לספר "שמשיות ברחוב הנביאים" של יהואש ביבר 1988 היא מפתחת מערכת צבעונית מרהיבה החורגת מתחום הציור התיאורי.
אוסף איוריה השלם נמצא באגף הנער במוזיאון ישראל בירושלים.
עיצוב

בתחילת דרכה עסקה צרפתי באמנות שימושית, והציגה תכשיטי קרמיקה בתערוכה בינלאומית ה"טריאנלה למלאכת מחשבת" שנערכה במילאנו לצד אמנים יידועי שם כסלבדור דאלי וצ'ילידה. שם זכתה במדליית הכסף על העיצוב. שלטי המזלות ביפו העתיקה מקרמיקה מזוגגת הם פרי ידיה וגם הם זיכו אותה בשנת 1972 בפרס.
צרפתי נמנית עם הטובים והמקוריים שבין יוצרי הצעצועים והבובות האמנותיות בארץ. בובותיה של צרפתי כוללות מגוון סוגים, שלכל אחד מהם מערך צורות וסגנון משלו: מריונטות, בובות הנראות כווריאציות מסוגננות של פסלי התינוקות שלה, בובות השואבות את השראתן מטיפוסים אתניים ועדתיים. את האהבה ליצירת בובות ירשה מאביה שהקדיש הרבה מזמנו הפנוי ליצירת צעצועים לבנותיו. היא מספרת: " צעצועיו של אבא חיזקו את נטייתי לעסוק בעשיית בובות. בובות אלה השפיעו מאוד גם על נושאי הפיסול שלי, עד כדי טשטוש תחומים ביניהם".
פסלי הבובות שהתאפיינו בצבעוניות אוריינטלית נשלחו לייצג את ישראל בתערוכת "אקספו" במונטריאול, קנדה, שם הציגה עשרים בובות עץ גדולות וססגוניות שאכלסו את מפת הארץ וייצגו באורח סמלי ותמציתי כמה מיישובי מדינת ישראל ותושביהם. חלק מבובות אלו מוצג דרך קבע בספריה של בית אריאלה בתל אביב. עיצוב צעצועים רתק אותה והיא נהגה לציין שמאז שנולדה חגית החלו להסתמן אצלה השפעות הדדיות בין הבובות ופסלי התינוקות, "וכך היו מזינים זה את זה"...
פסלי הילדות היושבות העשויות עץ ועיסת נייר, צבועות בחלקן, עוצבו אף הן בהשראת בובות. אך יותר משהן דומות בעיצובן לבובות המשחק המתועשות מימי ילדותה של צרפתי, הן מזכירות את פסליה של צרפתי בבגרותה. את הבובות והצעצועים שיצרה הציגה בגלריה לאומנות "משכית שש" ובשנת 1981, שיקפה תערוכת היחיד באגף הנוער במוזיאון ישראל את תחומי האמנות השונים בהם פעלה.
כישרונה של צרפתי בתחום העיצוב הדקורטיבי מוצא את ביטויו גם בעיצוב טקסטיל בעבור "משכית", "גוטקס" ו"ריקמה" – של המעצבת רוז'י בן יוסף.
צרפתי עיצבה גם את התלבושות לכמה מהופעותיה של להקת "ענבל", ולתיאטרון המחול של הרקדנית רינה שיינפלד.
בארכיון של "שנקר" נמצא אוסף הבדים אותם עיצבה.
מוזיאון הילדים בחולון מחזיק אגף על שמה ומאחסן את הבובות שעיצבה ואת אלו שאספה.
גלריה

גמלים וכבשים
אישה נחה
אידה
אינפנטה
תאומות
אישה
אגם כחול-צבעי מים
ילדים בבית-ליטוגרפיה
מלאכים-ליטוגרפיה
ילדים בין גלים-ליטוגרפיה
אגם סגול-צבעי מים
במסעדה-איור
אפריקה-עיצוב טקסטיל עבור "משכית"
סקיצה לעיצוב טקסטיל עבור "משכית"
פרחים-עיצוב טקסטיל עבור "משכית"
פרסים וציונים לשבח

1954 - מדליית כסף על עיצוב תכשיטי קרמיקה ב"טריאנלה למלאכת מחשבת", מילאנו, איטליה
1972 - פרס מטעם המועצה לארץ ישראל יפה ואגודת הגרפיקאים בישראל על עיצוב שלטי קרמיקה של שמות הרחובות ביפו העתיקה
1978 - פרס יצחק בן צבי לאיורים לספר ילדים ישראלי, מוזיאון ישראל: ציון לשבח על האיורים ל"יותם וההיפופוטם" מאת יעקב שביט
1984 - עיטור אנדרסן מטעם המועצה הבינלאומית לספרי ילדים, בזל – ציון לשבח על איורי ספרה "פרק אחד מחייו של אבא והוא הגן"
1990 - פרס האיור המעולה, פרס יצחק בן צבי, מוזיאון ישראל
1992 - פרס ע"ש נחום גוטמן לאיורי ספרים על איורי הספר "הר געש" מאת משה אורן
תערוכות > מבחר תערוכות יחיד

1971 - גלריה הדסה קלצ'קין, תל אביב
1972 - מוזיאון באר שבע
1973 - איורים, ציורים ובובות לילדים, אוניברסיטת חיפה
1975 - "פיסול 1975-1972", מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין
1980 - איורים וציורים, ספריית "שער ציון", בית אריאלה, תל אביב
1981 - איורים, פסלים ובובות, אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2005 - "תינוקות וילדים אחרים", מוזיאון פתח תקווה
2009 - "דודי שמחה", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
2013 - "חדוות היצירה", המוזיאון לאומנות ישראלית, רמת גן. אוצר: פרופסור אברהם רונן.
תערוכות > מבחר תערוכות קבוצתיות בארץ

1948 ואילך - תערוכות קבוצתיות של אגודת "הציירים והפסלים"
1949 ואילך - תערוכות קבוצתיות של קבוצת "אופקים חדשים"
1958 - "תערוכת העשור בפיסול" המשכן לאמנות, עין חרוד
1959 - "אמני ישראל", מוזיאון תל אביב
1961 - "אמנות חדישה בישראל", מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין
1966 - "עשה לך תיאטרון בובות", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
1973 - "ארץ הבובות", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
1979 - "ציורי הילדות של אמנים ישראלים", אגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים
1981 - "5 מציירים ספרים לילדים", בית אריאלה, תל אביב
1991 - "ראשית הקרמיקה הישראלית", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
1996 - "אופקים חדשים – פיסול", מוזיאון תל אביב
2002 - "משחקים במושבה", מוזיאון פתח תקווה
2005 - "על גדות הירקון", מוזיאון תל אביב לאמנות
2005 - "השונה והדומה. דיוקן של משפחה וחברים", המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון
2006 - "קיץ", גלריית האוסף, מוזיאון פתח תקווה
2011 - "בובה של מולדת – על מזכרות וזהות לאומית", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב
תערוכות > מבחר תערוכות קבוצתיות מחוץ לישראל

1954 - "הטריאנלה ה-10 למלאכת מחשבת", מילאנו, איטליה
1960 - "אמנות ישראלית בת זמננו", המוזיאון לאמנות מודרנית, פריז, צרפת
1963 - תערוכה בינלאומית למלאכת מחשבת, פירנצה, איטליה
1967 - "אקספו" בביתן הישראלי בתערוכה בינלאומית, מונטריאול קנדה
1970 - "הביאנלה ה-35", ונציה, איטליה
1975 - "ציור ופיסול מישראל", גלריית "אוהנה", לונדון, אנגליה.
2006 - "כרזות של ספרי ילדים", מטעם משרד החוץ, היריד הבינלאומי בפרנקפורט, גרמניה
ספרים שכתבה ואיירה

חושחושית, מחברות לספרות, 1964
חושחושית, עם עובד, 1972
אל אי החתולים אשר ביוון, עם עובד, 1980
פרק אחד מחייו של אבא והוא הגן, מסדה, 1982 (זוכה עיטור אנדרסן לאיור לשנת 1984)
גבעת שמינק, ידיעות-חמד, 1992
תם הפטוט הנמרי, לונה הכלבה וזנב הסמרטוטים, זמורה ביתן, 2000
מסע קרפצון אל העיר הגדולה, ספרית פועלים, 2009
מבחר ספרים שאיירה

חתן דמים, חיים הזז, מחברות לספרות, 1960
דודי שמחה, ע. הלל, הקבוץ המאוחד, 1964
נמנימם, תרצה אתר, הקבוץ המאוחד, 1966
בין אביב לענן, נתן יונתן, ספרית פועלים, 1971
מסיפורי התורה, דבורה עומר, לוין אפשטיין, 1976
אלף מרכבות, נורית זרחי, הקבוץ המאוחד, 1978
שלוש משאלות, יצחק בשביס זינגר, ספרית פועלים, 1981
מה נשקף בחלוני, לאה גולדברג, ספרית פועלים, 1989
אדם חבוי בתוך עצמו, נעה בלאס, הקיבוץ המאוחד, 2007
מדרש נעמי-נעמי שמר, המקורות היהודיים בשירתה, אברהם זיגמן, יד יצחק בן צבי, 2009
לקריאה נוספת

חיים גמזו, ציור ופיסול בישראל, תל אביב, 1951
חיים גמזו, אמנות הפיסול בישראל, מכלול, תל אביב, 1957
בנימין תמוז עורך, אמנות ישראל, תל אביב, מירה פרידמן – פיסול; ג. צ'יני – מלאכת מחשבת, 1963
נחמה גורלניק עורכת, רות צרפתי: פיסול 1975-1972, מוזיאון תל אביב, ביתן הלנה רובינשטיין, 1975
גילה בלס, אופקים חדשים, פפירוס, תל אביב, 1980
רות גונן, רות צרפתי כמאיירת ספרי ילדים, מחקרים בספרות ילדים, 1985
רות תור-גונן, לעבר מחקר מובנה באיור ספרות ילדים, ניתוח איוריה של רות צרפתי כמודל מייצג, מעגלי קריאה, 1987
מרים רות, על רות צרפתי, אורנים, 1988
מרדכי עומר עורך, אופקים חדשים, פיסול, מוזיאון תל אביב לאמנות, 1996
נועה ברוך-ספרבר, בין פשטות של סגנון ילדותי לבין תחכום של אמן בוגר, דיון באיורים של רות צרפתי לספר "אלף מרכבות" מאת נורית זרחי, ספרות ילדים ונוער, 2004
ורדה שטינלאוף עורכת, על גדות הירקון: נחל הירקון באמנות הישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2005
רות מרקוס עורכת, נשים יוצרות בישראל, 1970-1920, תל אביב, 2008
נורית שילה־כהן, (עורכת), ספר המאיירים הגדול, זוכי פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על-שם בן-יצחק בשנים 1978–2004, מוזיאון ישראל ועם עובד, 2005, עמ' 246–257
הערות שוליים

↑  אליהו הכהן, "השפן הקטן" – אחרית דבר : בעקבות מכתבה של מרית פינקל (חב"ע 618), חדשות בן עזר גיליון מס' 620, 24 בפברואר 2011: "... היא זכרה כי בפורים תרצ"ד, בהיותה תלמידת כיתה א' בבית הספר אחד העם בפתח תקווה, החליט המורה בנימין כספי לעודד את תלמידיו להתחפש לבעלי חיים ואף חיבר לכל ילד שיר על התחפושת שלו על פי הלחן של נחום נרדי לשירו של לוין קיפניס "אני פורים". בין הילדים המחופשים היו חבריה לכיתה: אמוץ זהבי, מי שהיה לימים חוקר טבע נודע, והציירת המנוחה רות צרפתי."
↑  ארכיון רות צרפתי-שטרנשוס, בספרייה הלאומית
↑  IBBY, IBBY Honour List (1984), 1984, p.13 (e-book pages).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 276634  NLI: 987007303442005171  PLWABN: 9811498018005606  BnF: cb16202588f (data)  GND: 1161854614  ISNI: 0000 0000 7854 5394  LCCN: n84077493  NTA: 186326211  SUDOC: 242325238  ULAN: 500480121  VIAF: 100649023   WorldCat (עם VIAF): 100649023 
יהודה צרפתי עם בנותיו, רות משמאל ושולמית
נערה יושבת, ברונזה
נוף ברושים, צבעי מים
לאט לאט לאט, מתוך הספר כף עץ וקדרה שטוחה של נורית זרחי.
פסלון עץ עבור תערוכת אקספו 1967, בית אריאלה.
לוחית זיכרון על ביתם של משה שטרנשוס ורות צרפתי ברח' בירנבוים 6 בתל אביב
שושנה שרירא

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1917 ט"ז באדר ה'תרע"ז קובליאקי, אוקראינה 
 פטירה:  7 באפריל 2003 (בגיל 86) ה' בניסן ה'תשס"ג תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  שושנה שרייר 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקום לימודים:  קינגס קולג' לונדון 
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית 
 תקופת הפעילות:  1936–2003 (כ־67 שנים)
 בן או בת זוג:  אריאל כהן 
 
שרירא
שושנה שרירא (10 במרץ 1917, ט"ז באדר ה'תרע"ז – 7 באפריל 2003, ה' בניסן ה'תשס"ג) הייתה סופרת, עיתונאית ומתרגמת עברית, מראשונות הסופרות והעיתונאיות בארץ ישראל, חברת מערכת ועיתונאית תרבות בעיתון החוגים האזרחיים "הבקר" במשך 16 שנה (1939–1955). נמנתה בין 2000 הסופרים המשפיעים במאה העשרים על ידי המרכז הביוגרפי של קיימברידג', אנגליה (2001) [דרוש מקור].