stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק קיסטר
ביוגרפיה

יצחק קיסטר נולד בעיירה מוֹשְצִ'יסְקָה (Mościska) שבגליציה (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית, לאחר המלחמה בתחומי המדינה הפולנית החדשה) לסיאבע ויהודא צבי שכיהן תקופה כיושב ראש ועד הקהילה המקומית והיה מנהל הבנק בעיירה. הוריו היו חרדים ליטאים ("מתנגדים") למרות שגרו בסביבה חסידית. בין השנים 1912 עד 1924 למד בבתי ספר כלליים בפולין ובווינה. ב-1924 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת לבוב, וב-1929 קיבל תואר מוסמך במשפטים. ב-1932 השלים את הדוקטורט, ובמקביל עבד כסייע של עורך הדין משה ברומר.
ב-1935 עלה לארץ ישראל, וב-1939 הוסמך כעורך דין, לאחר שהתמחה במשך שנתיים אצל ד"ר שמרלינג,[דרושה הבהרה] והחל עוסק במקצוע עד 1944. הוא התמנה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לשופט שלום בתל אביב ב-1945 ובמקביל לשופט נוער ב-1946. כעבור שנתיים מונה על ידי הממשלה הזמנית להיות בו-זמנית רשם הפטנטים, רשם החברות, רשם האגודות השיתופיות והאפוטרופוס הכללי. בהמשך אותה השנה קיבל את משרת השופט הראשי (נשיא) של בית משפט השלום בתל אביב, ולאחר מכן מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
יצחק קיסטר ניהל אורח חיים חרדי. הוא התגורר בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק, בסמיכות לבית החזון איש, שעמו הרבה להתייעץ. את בניו שלח ללמוד בישיבת פוניבז', הסמוכה לביתו.
ב-29 במרץ 1965 מונה לשופט בבית המשפט העליון, וב-16 באוקטובר 1975 פרש לגמלאות, בהגיעו לגיל 70. עד היום נחשב קיסטר ל"שופט החרדי היחיד" בבית המשפט העליון.
במסגרת תפקידיו השונים היה חבר בוועדות שונות, ובהם יושב ראש הוועדה המיוחדת לענייני הכותל המערבי שהוקמה בעקבות מלחמת ששת הימים והופקדה על סידורי הדת בכותל. במהלך השנים לימד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובבית הספר לעבודה סוציאלית.
בין השנים 1969–1992 שימש כחבר הנהלת אגודת צדק-מדות-מוסר, האגודה לקידומם מחקרם והוראתם בעם ובעולם, וכיהן כנשיא האגודה למשפחות נזקקות בירושלים, שנקראת כיום "למען נזקקי ירושלים".
בשנת 1978 הוענק לקיסטר תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1980, עם הקמתה של  הוועדה למתן היתרים, מונה קיסטר ליו"ר הראשון שלה.
בשנותיו האחרונות התגורר בשכונת שערי חסד בירושלים. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
משפחתו

קיסטר היה נשוי לגיטל בת עקיבא שווימר, ולאחר מכן נישא לשרה סימה בת יעקב מה-יפית.
ילדיו מאשתו הראשונה היו רוחמה מרצבך (אשת הרב אהרן מרצבך, בן הרב יונה מרצבך, ראש ישיבת קול תורה), עו"ד אליעזר קיסטר (שימש יועץ משפטי של עיריית בני ברק) והרב עקיבא קיסטר (ראש ישיבה בישיבת יד אהרן בירושלים).
אחיו הצעיר של יצחק קיסטר, מאיר יעקב קיסטר, היה פרופסור לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל לבלשנות ערבית ומזרחנות; אחיינו של יצחק, מנחם קיסטר, הוא פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
הערות שוליים

↑  תאריכי הלידה והפטירה הם על פי המצוין על מצבתו. תאריך הלידה נתמך אף בעובדה ולפיה פרש מבית המשפט העליון ב-16.10.75 בהיותו בן 70 על פי הלוח הלועזי
↑  נספו בשנת 1942 בשואה.
↑  הודעה על מינוי שופט לבית המשפט העליון, ילקוט הפרסומים 1173, התשכ"ה, 31 במרץ 1965, עמ' 1648
↑  הודעה על גמר כהונתו של שופט, ילקוט הפרסומים 2166, התשל"ו, 5 בנובמבר 1975, עמ' 504
↑  ד"ר יצחק קיסטר, כל אדם מישראל נמשך אל הקודש, בית יעקב, ירושלים, גיליון המאה, תשכ"ז-1967, באתר Hebrew Books‏
↑  מקבלי תואר דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת בר-אילן
↑  תיק עזבונות מספר 896/46, הצופה, 16 בדצמבר 1946.
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007423093705171  ISNI: 0000 0000 4253 0027  LCCN: n97085980  VIAF: 4219808   WorldCat (עם VIAF): 4219808
ציור קיר

ציור קיר על בניין הסוכנות היהודית בתל אביב
ציור קיר הוא כל יצירת אמנות אשר מצוירת או צבועה ונמשחת ישירות על קיר, תקרה, או משטח גדול קבוע אחר.
מאפיין מובחן של ציור קיר הוא שמרכיבים אדריכליים של המרחב בו הוא נוצר, משולבים בהרמוניה לתוך הציור.
היסטוריה

ציורי הקיר העתיקים ביותר הידועים עד כה התגלו במערת אל קסטיו, שבקומפלקס המערות של מונטה קסטיו, במחוז קנטבריה בצפון ספרד. העתיק שבהם (דיסק אדום, נקודה בעצם) מתוארך לתקופה שלפני כ-40,000 שנה. הציורים הבאים אחריהם בעתיקותם התגלו במערת (chauvet) בארדש שבצרפת והם צוירו לפני למעלה מ-30,000 שנה. גם באוסטרליה התגלו ציורי קיר עתיקים ביותר, שייתכן שהם מתחרים בעתיקותם אפילו בציורי מערת אל קסטיו, אף כי לגבי תיארוכם יש חילוקי דעות.
ציורי קיר הרבה פחות עתיקים השתמרו בקברים מצריים המתוארכים ל-3150 לפנה"ס. וכן בארמונות התרבות המינואית (1700–1600 לפנה"ס) ובעיר העתיקה פומפיי (100 לפנה"ס – 79 לספירה).
בעידן המודרני, המונח הפופולרי לציורי קיר הוא "מורליסטה" ומקור שמו בתנועת האומנות המקסיקנית. היצירה המפורסמת מסגנון זה היא Great Wall of Los Angeles של ג'ודי באקה שמהווה ציור קיר באורך של 840 מ'.
קיימות טכניקות רבות וסגנונות שונים לציורי קיר. הידוע שבהן הוא הפרסקו, הנעשה בעזרת ציור עם צבעים מסיסים במים המונחים ישירות על טיח סיד לח וטרי, ולאחר שהמשטח מתייבש הצבעים מתבהרים.
ציורי הקיר של היום צבועים במגוון דרכים שונות, באמצעות צבעי שמן או חומרים שנים על בסיס מים. ובסגנונות המשתנים מן המופשט לאשליה של מציאות.
טכניקות ציור הקיר > טכניקות ציור היסטוריות

בהיסטוריה של ציורי הקיר השתמשו במספר שיטות:
פרסקו, מן המילה האיטלקית affresco, שפירושה "טרי", ומתארת שיטה בה צבע נמשח על טיח, קירות או תקרות. על ידי פיגמנט המעורבב במעט מים ומונח על סיד או טיח טרי ונספג לתוכו. בשיטה זו צבעי הציור נשארים בהירים מאות בשנים.
סקו, שפירושו "יבש" באיטלקית. נעשה על טיח יבש ולכן מחייב שימוש בחומר מקשר כגון ביצה, טמפרה, דבק או שמן כדי לחבר את פיגמנט הצבע אל הקיר.
מצו פרסקו (או חצי פרסקו) הוא ציור על טיח כמעט יבש בו הפיגמנט רק חודר מעט לתוך הטיח. הוא מתואר כמצב בו הטיח יציב דיו שלא ניתן להטביע בו טביעת אצבע. בטכניקה זו השתמש הצייר מיכלאנג'לו ויש בה מעט מיתרונותיה של שיטת הסקו.
טכניקות ציור הקיר > חומרים

בתקופת יוון ורומא העתיקה השתמשו בציורי הקיר בשעווה חמה מומסת עם חומר מאחד כמו דונג דבורים או שרף שנמשחה על הקיר בעודה חמה.
טמפרה היא אחת השיטות העתיקות לציורי הקיר. בטמפרה משתמשים בחומר מחבר המבוסס על חומרים מתחלבים כדוגמת חלבון הביצה וחלמון הביצה מהולים במים.
במאה ה-16 באירופה, השתמשו גם בציור שמן על קנבס שהועבר אל הקיר לאחר סיומו. יתרון השיטה היא השלמת היצירה בסטודיו של האמן. אולם חסרונות השיטה היא בעמידותו הנמוכה של בד הקנבס אל מול הטיח. כמו כן, צבעי השמן מייצרים צבע פחות מבריק ובהיר, והפיגמנטים מצהיבים ומשופעים מניזקי הזמן והסביבה.
טכניקות ציור הקיר > טכניקות מודרניות

היום ציירי הקיר משתמשים בטכניקות שונות לציור. ובדרך שונה למשיחתם של הצבעים. החל מצבעים מסיסים במים או שמן, תחליבים וצבעי אקריליק, המיושמים בעזרת מברשת, גלגלת או איירבראש.
כיום ניתן להקרין את העיצוב שרוצים לצייר על המשטח בעזרת מקרן, ולהעתיק אותו עם עפרון בטרם מתחילים בצביעה.
ובסיום הצביעה למרוח שכבות של לקה המגינה על העבודה מנזקי הסביבה.
שיטה נוספת היא הפרסקוגרפיה (בתרגום: כתיבת פרסקו), תהליך בו מייצרים ציורי קיר בעזרת צילום והדפסה דיגיטלית של היצירות על משטחי קנבס, היתרון הוא שניתן לצלם יצירות קיימות ולייצר אותן מחדש באיכות דומה למקור. החסרונות הם בייצור המוני פוטנציאלי ובכך שהיצירה כבר לא תהיה יחידה במינה. כן מזמיני היצירות לא יכולים להוסיף ליצירה, ברגע שהיא עברה לתהליך ההדפסה. שיטת הפרסקוגרפיה משמשת לרוב בפרסומות גדולות המוצגות על קיר של מבנה. ניתן לצייר ישירות על גבי הקיר או להדפיס על ויניל ולחברו אל הקיר.
חשיבותם של ציורי הקיר

ציורי הקיר חשובים בכך שהם מביאים את האמנות למרחב הציבורי בשל גודלם ומובלטותם. ועבור האומנים הם חושפים את יצירתם לקהל רחב שייתכן ולא יגיע לגלריה לאומנות.
ציורי הקיר יכולים לקחת חלק בשחרור חברתי או כאמצעי להשגת מטרה פוליטית. האפקטים החזותיים יכולים למשוך תשומת לב ציבורית לנושאים חברתיים. כאשר במשטרים טוטליטריים הם יכולים להיעשות בהזמנה ובשירות השלטון ככלי תעמולתי לשליטה על ההמון.
לציורי הקיר יכולה להיות השפעה דרמטית במודע או שלא במודע על עמדותיהם של העוברים והשבים. וכן להוסיף לאסתטיקת סביבת היומיום שלהם.
ציורי קיר מפורסמים ניתן למצוא במקסיקו, ניו יורק, פילדלפיה, בלפסט, דרי, לוס אנג'לס, ניקרגואה, קובה ובהודו המשמשים אמצעי חשוב של תקשורת עבור אנשים בעלי אתניות שונה וקהילות בהם יש סכסוך מתמשך. כדוגמת הסכסוך בדרי שבצפון אירלנד, ואף לסייע לפתור את המחלוקות בטווח הרחוק.
בנוסף, עיירות רבות משתמשות בציורי קיר כאטרקציה תיירותית וכאמצעי להגדיל את הכנסות העיירות.
ציורי קיר בישראל

ציורי קיר נעשים גם בישראל, בעיקר בערים הגדולות ירושלים ותל אביב, שבהן יש גם מסורת של גרפיטי ואמנות רחוב לצד קהילות אמנים יוצרים. הציורים נעשים בחלקם כיוזמות פרטיות וחלקם ביוזמת הרשויות או גופים ציבוריים. חלק מהציורים נוצרו כמחאה או כהבעת הזדהות ואחרים נועדו כדי לקשט ולשפר את חזות העיר. בין ציירי הקיר הידועים בישראל נמנים רמי מאירי, דורון וינר, עדי סנד ו-Know hope.
ציורי קיר בישראל בתגובה לטבח שבעה באוקטובר 2023 ומלחמת חרבות ברזל
ציור קיר באשדוד לזכר טבח שבעה באוקטובר עם הכיתוב "לא נשכח ולא נסלח"
"קיר התקווה" ברעננה למען שחרור החטופים הישראלים ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל
ציור קיר באשדוד לעידוד וחיזוק המוראל המציג את צה"ל כצבא של אריות
ציור קיר על בניין עיריית פתח תקווה
ציורי קיר בעיצוב פנים

ציורי קיר כיום נמצאים גם כאלמנט דקורטיבי בעיצוב פנים. גם בשוק הפרטי בו הציורים משמשים כמרכיב אומנותי, בדומה לתמונה ממוסגרת על קיר כשהקיר כולו משתלב בחלל ומהווה יצירת אמנות בפני עצמה. יצירה כזאת מעניקה ייחודיות לבית מגורים, או כמממשת פנטזיה בחדר ילדים על ידי ציור של יער או מסלול מרוצים ומעודדת כך משחק וחיבור אל יצירות אומנות.
ציורים כחלק מעיצוב פנים ניתן למצוא גם במרחבים ציבוריים כדוגמת, בתי ספר, בתי חולים ובתי אבות כמרכיב המנעים את האווירה ומעניק תחושה כי מוסדות אלה משדרים אכפתיות.
בשנות ה-80 ציורי קיר בבתים הפכו לפופולריים במיוחד, ייתכן וניתן לשייך זאת למרחבי הבית שהצטמצמו בערים. וציורי הקיר מעניקים אשליה של מרחב רב יותר וטבעי בעזרת ציור הטבע והופכים לחלק מהמרכיב האדריכלי של הבית המשפיע על תחושת דייריו.
גלריית תמונות

פסטיבל התירס, 1941, שמן על קנווס. ציור קיר בנושא חקלאות על קיר של סניף דואר באיווה.
ציור קיר של One Red Shoe של יער בבית פרטי באנגליה (2007)
ציור קיר בספרייה של "לה שאטו קאטניס" בלגיה (1987)
ציור קיר של דייגו ריברה המתאר את ההיסטוריה של מקסיקו בארמון הלאומי של מקסיקו סיטי
ציור קיר של רמי מאירי בנחלת בנימין בתל אביב
ראו גם

פרסקו
סגרפיטו
גרפיטי
ציור חזיתות
מוראליזם
לקריאה נוספת

Campbell, Bruce (2003). Mexican Murals in times of Crisis. Tucson: University of Arizona Press. ISBN 0-8165-2239-1.
Folgarait, Leonard (1998). Mural Painting and Social Revolution in Mexico, 1920–1940: Art of the New Order. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-58147-8.
Rouse, E. Clive (1996). Mediaeval Wall Paintings. Guildhall: Shire Publications.
Woods, Oona (1995). Seeing is Believing? Murals in Derry. Guildhall: Printing Press. ISBN 0-946451-31-1.
Latzke, Rainer Maria (1999). Dreamworlds – The making of a room with illusionary painting. Monte Carlo Art Edition. ISBN 978-3-00-027990-4.
Tarantino, A (2011): Seattle Street Art – A Visual Time Capsule Beyond Graffiti, Createspace, ISBN 061545190X
הערות שוליים

↑  Only after 664 BC are dates secure. "Chronology". Digital Egypt for Universities, University College London. נבדק ב-2008-03-25.
↑  D'Arcy McGee School Mural
↑  "The Corn Parade". History Matters. George Mason University. נבדק ב-27 באוגוסט 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4064542-3  NDL: 00563081  NKC: ph115508 
ציור קיר של ז'אן אנדרה ריקסן, טולוז, צרפת
פרסקוגרפיה על בד קנבס
אירינה פאריון

| --- | --- |

 לידה:  29 באפריל 1964 לבוב, ברית המועצות ברית המועצות 
 נרצחה:  19 ביולי 2024 (בגיל 60) לבוב, אוקראינה אוקראינה 
 שם לידה:  Ірина Дмитрівна Фаріон 
 מדינה:  ברית המועצות, אוקראינה 
 מקום קבורה:  בית הקברות ליצ'קוב 
 השכלה:  אוניברסיטת לבוב (1987) 
 מעסיק:  הפוליטכני של לבוב 
 תפקיד:  חבר המוצעה העליונה (12 בדצמבר 2012–27 בנובמבר 2014) 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, סבובודה 
 השקפה דתית:  הכנסיה היוונית קתולית אוקראינית 
 פרסים והוקרה:  Honorary Diploma of the Verkhovna Rada of Ukraine (19 ביוני 2014)  Всеукраїнська премія імені Бориса Грінченка (2008)  Ivan Ohienko Prize (2016)  Всеукраїнська премія імені Бориса Грінченка (2023) 
 
אירינה דמיטרייבנה פאריון (באוקראינית: Ірина Дмитрівна Фаріон;‏ 29 באפריל 1964 – 19 ביולי 2024) הייתה פוליטיקאית אוקראינית. הייתה חברת הראדה העליונה של הכינוס השביעי.
ביוגרפיה

אירינה פאריון נולדה ב-1964 בלבוב שבאוקראינה. את השכלתה הגבוהה קיבלה באוניברסיטת לבוב, בוגרת הפקולטה לפילולוגיה.
פאריון עבדה כפרופסור עוזרת במחלקה לשפה אוקראינית ולבלשנות שימושית באוניברסיטה הלאומית של לבוב. בעלת דוקטורט בפילולוגיה, הגנה על עבודת הגמר שלה ב-2015. מחברת של מספר מאמרים ומונוגרפיות בנושאים שונים.
ב-8 ביולי 2015 ועדת החקירות של רוסיה פתחה תיק פלילי נגד אירינה פאריון בטענה לפשעים בקשר לנאום שלה מ-15 באוקטובר 2014 בעצרת בקייב הקוראת להשמדת רוסיה כמדינה, ורוסים כקבוצה של אנשים על בסיס אתני.
ב-19 ביולי 2024 נורתה פאריון בעיר לבוב ברחוב מסריק (אוק'). אחד הכדורים פגע בראשה והיא נפטרה בשעה 23:20 מבלי לחזור להכרה.
חיים אישיים > משפחה

אירינה פאריון הייתה נשואה לאוסטפ סמצ'ישין, ממנו התגרשה, ואם לבת, סופיה. התגוררה בלבוב.
הערות שוליים

↑  СКР возбудил дело против экс-депутата Рады Ирины Фарион за экстремизм, Interfax.ru, ‏2015-07-08 (ברוסית)
↑  https://www.theguardian.com/world/article/2024/jul/19/nationalist-campaigner-for-the-ukrainian-language-is-shot-dead-in-lviv
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810637598305606  GND: 1025645529  ISNI: 0000 0003 7508 7027  LCCN: n2002035040  NKC: js20191058829  NTA: 301178070  ORCID: 0000-0002-5368-2055  SUDOC: 110101928  VIAF: 164270864   WorldCat (עם VIAF): 164270864
10 באוגוסט

10 באוגוסט הוא היום ה-222 בשנה (223 בשנה מעוברת) בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 143 ימים.
אירועים היסטוריים ביום זה

1519 – חמש ספינות ספרדיות בהנהגתו של פרדיננד מגלן יוצאות להקפה הימית הראשונה מסביב לכדור הארץ
1628 – אוניית המלחמה השוודית "ואסה" טובעת בהפלגת הבכורה שלה
1789 – חיילי המהפכה הצרפתית אוסרים את לואי ה-16, מלך צרפת
1792 – הפיכת ה-10 באוגוסט 1792 בצרפת
1821 – מיזורי הופכת למדינה ה-24 בארצות הברית
1893 – רודולף דיזל מפעיל לראשונה את המנוע הנקרא על שמו, ה-10 באוגוסט נקבע בעקבות כך כיום הביו דיזל הבין-לאומי
1920 – נחתם הסכם סוור המחלק את האימפריה העות'מאנית בתום מלחמת העולם הראשונה
1984 – נמצאה גופתו של החייל החטוף משה תמם
1993 – רות ביידר גינסבורג מושבעת כשופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית
2013 – פתיחת אליפות העולם באתלטיקה ברוסיה (עד 18 באוגוסט)
2014 – ארבעים אנשים נהרגים כשטיסה 5915 של ספהאן איירליינס מתרסקת בסמוך לשדה התעופה מהראבאד שבטהראן
2020 – בעקבות הפיצוץ בנמל ביירות, הודיע חסאן דיאב, ראש ממשלת לבנון, על התפטרות הממשלה
נולדו

1267 – חיימה השני, מלך אראגון (נפטר ב־1327)
1397 – אלברכט השני, מלך גרמניה (נפטר ב־1439)
1290 – יוהאן, מלך בוהמיה (נפטר ב־1346)
1753 – אדמונד רנדולף, מדינאי אמריקני (נפטר ב־1813)
1810 – קמילו בנסו די קאבור, ראש הממשלה הראשון של איטליה (נפטר ב־1861)
1814 – אנרי נסטלה, מקים חברת נסטלה (נפטר ב־1890)
1845 – אבאי קוננבאיולי, משורר, מלחין ופילוסוף קזחי (נפטר ב־1904)
1864 – ויקטור בראר, היסטוריון של יוון וכנען, דיפלומט ופוליטיקאי צרפתי (נפטר ב־1931)
1874 – הרברט קלרק הובר, נשיאה ה-31 של ארצות הברית (נפטר ב־1964)
1890 – יצחק שדה, אלוף בצה"ל, מפקד, אסטרטג, מנהיג, מחנך וסופר (נפטר ב־1952)
1903 – שמואל מיקוניס, חבר הכנסת מטעם מק"י (נפטר ב־1982)
1909 – מוחמד החמישי, מלך מרוקו (נפטר ב־1961)
1912 – ז'ורז' אמאדו, סופר ברזילאי (נפטר ב־2001)
1914 – אלישע אליעזר פרידמן, רנטגנולוג, החובש והרופא הראשי של הפלמ"ח, מנהל מכון הרנטגן בבית החולים בעפולה ומנהל מכון הרנטגן בבית חולים כרמל (נפטר ב־2011)
1920 – אהרן מגד, סופר ומחזאי ישראלי (נפטר ב־2016)
1924 – אריאל עמיעד, קצין קשר ראשי בצה"ל, מנכ"ל משרד החקלאות, מנכ"ל חברת החשמל וסגן ראש עיריית תל אביב (נפטר ב־2005)
1925 – יוש הלוי, פובליציסט ומחזאי ישראלי (נפטר ב־2004)
1927 – ישעיהו לזרסון, תת-אלוף, ראש להק כוח האדם (נפטר ב־2022)
1928 – ורה רוז'יצ'קובה, מתעמלת צ'כוסלובקית (נפטרה ב־2018)
1933 – ביל נידר, אתלט אמריקאי (נפטר ב-2022)
1935 – גיה קנצ'לי, מלחין גאורגי (נפטר ב־2019)
1939 – דינה פלפל, מדענית וחוקרת ישראלית, פרופסור במחלקה לאפידמיולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
1941 – אניטה לונסברו, שחיינית בריטית
1946 – אריה יאס, במאי תיאטרון וטלוויזיה, איש תקשורת, שחקן, עיתונאי, מפיק, יזם, מנחה, עורך ומחזאי ישראלי (נפטר ב-2023)
1947 – איאן אנדרסון, מוזיקאי סקוטי, מנהיג להקת ג'תרו טאל
1948 – קרלוס אסקודה, חוקר מדע המדינה ואינטלקטואל ארגנטינאי (נפטר ב־2021)
1950 – יוסף אולמרט, מזרחן ופרשן ספורט ישראלי
1951 – דליק ווליניץ, שחקן ישראלי
1951 – אמנון קראוס, שחיין ישראלי
1952 – יעוד לבנון, במאי קולנוע, מפיק, תסריטאי ועיתונאי ישראלי
1953 – יוני חן, שחקן, במאי ומדבב ישראלי (נפטר ב־1995)
1953 – מוטי מלכה, ראש עיריית קריית מלאכי
1957 – דוד יוסף, רבה של שכונת הר נוף בירושלים, ראש כולל יחוה דעת וחבר מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס
1960 – אנטוניו בנדרס, שחקן ספרדי
1962 – סוזן קולינס, סופרת אמריקאית, ידועה בשל ספרי משחקי הרעב
1965 – כריסטוף פלדר, שף צרפתי
1965 – קלאודיה כריסטיאן, שחקנית, זמרת, במאית ותסריטאית אמריקאית
1965 – שאול ביבי, עיתונאי ישראלי
1971 – רוי קין, כדורגלן אירי
1973 – חבייר זאנטי, כדורגלן ארגנטינאי
1974 – הייפא אל-מנסור, במאית ומפיקת קולנוע מערב הסעודית
1975 – יעל שרוני, שחקנית ישראלית
1978 – מרכוס פייזר, כדורסלן אמריקני
1979 – לינוי בר-גפן, עיתונאית, מגישת טלוויזיה ושדרנית רדיו ישראלית
1982 – אלון ליטבק, מנחה טלוויזיה, שחקן, מדבב וזמר ישראלי
1983 – אייל משומר, כדורגלן ישראלי
1989 – בן שהר, כדורגלן ישראלי
1994 – ברנרדו סילבה, כדורגלן פורטוגזי
1994 – סורן קראג אנדרסן, רוכב אופני כביש דני
1997 – קיילי ג'נר, כוכבת ריאליטי אמריקאית
נפטרו

258 – לאורנטיוס מרומא, דיאקון אשר הוצא להורג על אמונתו הנוצרית (נולד ב־225)
304 – פילומנה, קדושה מעונה בתולה של הכנסייה הקתולית (נולדה ב-291)
847 – אל-ואת'ק הראשון, הח'ליף העבאסי שמשל בסאמרא (נולד ב־812)
1241 – אלינור מבריטני, אצילה אנגלית (נולדה ב־1184)
1250 – אריק הרביעי, מלך דנמרק (נולד ב־1216)
1410 – לואי השני, דוכס בורבון (נולד ב־1337)
1536 – פרנסואה השלישי, דוכס ברטאן ויורש העצר הצרפתי (נולד ב־1518)
1813 – פרנסיסקו אנטוניו גרסיה קרסקו, מושלה הספרדי האחרון של צ'ילה לפני פרוץ מלחמת העצמאות במדינה (נולד ב־1742)
1893 – נפתלי צבי יהודה ברלין, ראש ישיבת וולוז'ין (נולד ב־1817)
1896 – אוטו לילינטל, מהנדס גרמני ומחלוצי התעופה (נולד ב־1848)
1946 – יצחק ברויאר, משפטן, סופר, והוגה דעות, איש אגודת ישראל (נולד ב־1883)
1947 – מאיר תאומי, שחקן תיאטרון ביישוב היהודי בארץ ישראל (נולד ב־1898)
1971 – וילי הירש, מיקרוביולוג יהודי, מחלוצי הבקטריולוגיה בארץ ישראל (נולד ב־1901)
1987 – איבון נווז'ן, חסידת אומות העולם ומצילת 4,000 ילדים מיהודי בלגיה (נולדה ב־1900)
1992 – שמעון אגרנט, הנשיא השלישי של בית המשפט העליון בישראל, ראש ועדת אגרנט אשר בחנה את מחדלי צה"ל במלחמת יום כיפור (נולד ב־1906)
2008 – חיים בנאי, שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי (נולד ב־1937)
2009 – יוסף תמיר, פוליטיקאי ישראלי (נולד ב־1915)
2013 – אידי גורמה, זמרת יהודייה-אמריקאית (נולדה ב־1928)
2017 – קים ואל, עיתונאית שוודית שנרצחה על ידי היזם פיטר מדסן על סיפונה של צוללת בדנמרק
2019 – בתיה לנצט, שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית, ממייסדי התיאטרון הקאמרי (נולדה ב־1922)
2019 – ג'פרי אפשטיין, איש עסקים ומיליארדר יהודי-אמריקאי שהואשם בסחר בקטינות למטרות מין (נולד ב־1953)
2019 – בני דשא, צייר ישראלי (נולד ב־1955)
2022 – אי פו טואן, גאוגרף סיני-אמריקאי (נולד ב־1930)
2022 – יורם הירשפלד, פרופסור חבר למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב (נולד ב־1940)
2024 – גלינה זיבינה, אתלטית סובייטית (נולדה ב-1931)
חגים ואירועים החלים ביום זה

יום הביו דיזל הבין-לאומי
9 באוגוסט – 11 באוגוסט
אוגוסט
לוח אירועים שנתי
מוחמד החמישי
איתמר מטייל על קירות (סרט)

| --- | --- |

 בימוי:  דן וולמן
 הופק בידי:  דנה כהן סדלינסקי רחל שיין ארגמן
 תסריט:  דויד גרוסמן דן וולמן
 עריכה:  עדי בנימינוב חניתה אטון
 שחקנים ראשיים:  בן הרטפלד, ירון לונדון, יעל גור
 מדבבים בעברית:  יסמין ארגמן, לירי בן דוד, דן וולמן, יואב זליכה, משה כהן, רחל שיין ארגמן
 מוזיקה:  אלון אולארצ'יק, שוש וולמן, רחל שיין ארגמן, אלכס קלוד, עדי רנרט
 צילום:  איתן ארבל
 מדינה:  ישראל
 חברה מפיצה:  קלסיקלטת
 הקרנת בכורה:  ספטמבר 1992
 משך הקרנה:  40 דקות
 שפת הסרט:  עברית
איתמר מטייל על קירות (או בשמו הנוסף: סיפורי איתמר) הוא סרט ילדים, המבוסס על שלושה ספרים מסדרת "סיפורי איתמר" מאת הסופר דויד גרוסמן. הסרט הופץ על ידי קלסיקלטת בקלטות וידאו בספטמבר 1992. בינואר 2003 יצא הסרט ב-DVD.
תקציר העלילה

הסרט מבוסס על שלושה ספרים מסדרת "סיפורי איתמר" מאת דויד גרוסמן. הסרט הופק בספטמבר 1992 לאחר הוצאת הסרט "מעשה בחמישה בלונים" שהופק באותו חודש ואותה שנה. הסרט מלווה באנימציה שחלקה מצוירת ביד וחלקה ממוחשבת ובשירים בלחניו וביצועיו של אלון אולארצ'יק.
השחקנים והדמויות

בן הרטפלד - איתמר
ירון לונדון - אבא / מספר
יעל גור - אמא
יסמין ארגמן - שולמית (רוצקי פוצקי)
לירי בן דוד
דן וולמן
יואב זליכה
משה כהן
רחל שיין ארגמן - לביאה
הסיפורים בסרט

איתמר מטייל על קירות
איתמר וכובע הקסמים השחור
איתמר צייד החלומות
טדאוש קוטרבינסקי

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1886 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  3 באוקטובר 1981 (בגיל 95) ורשה, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי פובונזקי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לבוב 
 מנחה לדוקטורט:  קז'ימייז' טווארדובסקי 
 מוסדות:  אוניברסיטת ורשה 
 תלמידי דוקטורט:  Kazimierz Pasenkiewicz, Jan Zieleniewski 
 פרסים והוקרה:  מדליית הוועדה הלאומית לחינוך  מדליית יום העצמאות ה-10 של פולין העממית  מסדר נס העבודה, דרגה ראשונה  Odznaka tytułu honorowego „Zasłużony Nauczyciel PRL”  דוקטור לשם כבוד  הצלב הגדול של מסדר פולוניה רסטיטוטה (1962)  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה (1954)  מסדר הבונים של הרפובליקה העממית הפולנית  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה (1946)  מפקד בלגיון הכבוד  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה (1938) 
 בן או בת זוג:  ינינה קוטרבינסקה 
 
טדאוש קוטרבינסקי (בפולנית: Tadeusz Marian Kotarbiński;‏ 31 במרץ 1886 - 3 באוקטובר 1981) היה פילוסוף ולוגיקן פולני.
למד פילוסופיה אצל קז'ימייז' טווארדובסקי והיה מהדמויות הבולטות באסכולת לבוב-ורשה. היה חבר באקדמיה הפולנית לאמנויות ולמדעים (PAU) ובאקדמיה הפולנית למדעים (PAN). פיתח תורה פילוסופית בשם ראיזם (Reism) ומערכת אתית בשם "אתיקה עצמאית". תרם גם לפיתוח הפרקסאולוגיה.
ביוגרפיה

טדאוש קוטרבינסקי נולד בשנת 1886 בוורשה, בירת פולין הקונגרסאית. אביו, מילוש קוטרבינסקי, היה צייר, ואמו, אווה קוסקובסקה, הייתה פסנתרנית ומלחינה. בשנת 1905 הודח מבית הספר לאחר שהשתתף בשביתה, אך סיים את לימודיו שנתיים לאחר מכן. למד, תחילה כסטודנט שלא מן המניין, באוניברסיטה היגלונית בקרקוב, והשתתף בעיקר בשיעורים במתמטיקה ובפיזיקה ובהמשך למד אדריכלות בלבוב ובדרמשטאדט. לבסוף למד פילוסופיה ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטת לבוב. מוריו נמנו עם הפילוסופים, הלוגיקנים והמתמטיקאים המוערכים ביותר של התקופה, בהם קז'ימייז' טווארדובסקי, יאן לוקשייביץ, ולדיסלב ויטוויצקי והפילולוג סטניסלב ויטקובסקי. בשנת 1912 קיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "תועלתנות בעבודתם של מיל וספנסר".
לאחר סיום לימודיו לימד שפות קלאסיות בבית ספר תיכון בוורשה. בשנת 1918 החל להרצות בפילוסופיה באוניברסיטת ורשה, ובשנים 1929–1930 היה דיקאן מדעי הרוח שם. במלחמת העולם השנייה נסגרה האוניברסיטה, וקוטרבינסקי התפרנס ממתן שיעורים פרטיים, ומשנת 1944 עסק בהוראת פילוסופיה במחתרת. קוטרבינסקי עבד במשך עשר שנים על הכנת מהדורה מדעית לספרו של פרנסיס בייקון, "Novum Organum", אך זו אבדה במלחמה. לאחר המלחמה השתתף בהקמתה של אוניברסיטת לודז', והיה הרקטור הראשון שלה, בשנים 1945–1949, במקביל לעבודתו באוניברסיטת ורשה.
באוגוסט 1939 עמד בראש קבוצת מלומדים שתכננה ועידה למלחמה באנטישמיות.
בשנים 1957–1962 כיהן כנשיא האקדמיה הפולנית למדעים.
במרץ 1958 ביקר בישראל כאורח של האוניברסיטה העברית בירושלים וממשלת ישראל ונשא הרצאות אחדות. ספרו "תוגות עליזות" תורגם לעברית.
בשנת 1964 נכלל ב"רשימה שחורה" של אנשי רוח שהכין ראש ממשלת פולין, ולדיסלב גומולקה, עקב מחאותיהם על הצנזורה והפגיעה בחופש הביטוי.
נישא לתלמידתו היהודייה, דינה שטיינברג, ששינתה שמה לינינה קוטרבינסקה, (פול') והייתה אף היא פרופסור באוניברסיטת ורשה.
בשנת 1986 הונפק בפולין בול לכבודו, במלאת מאה שנים להולדתו.
ספריו

Szkice praktyczne (סקיצות פרקטיות, 1913)
Elementy teorii poznania, logiki formalnej i metodologii nauk (אלמנטים בתורת ההכרה, הלוגיקה הפורמלית ומתודולוגיה של המדעים, 1929); מהדורה שנייה 1961. תורגם לאנגלית: Gnosiology. The Scientific Approach to the Theory of Knowledge.
Traktat o dobrej robocie (מסה על עבודה טובה, 1955); תורגם לאנגלית: Praxiology. An Introduction to the Science of Efficient Action
Sprawność i błąd (יעילות ושגיאה, 1956)
Fazy rozwojowe konkretyzmu (שלבי התפתחות של קונקרטיות, 1958)
Medytacje o życiu godziwym (מדיטציות על חיים הגונים, 1966)
Leçons sur l'histoire de la logique (שיעורים על ההיסטוריה של הלוגיקה, 1964). יצא לאור בפולנית ב-1957.
Ecrits sur l'éthique (1935–1987) (כתבים על אתיקה, 2017)