stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החשמלית של טביליסי

קרון רתום לסוסים ישן בטביליסי
החשמלית של טביליסי (בגאורגית: თბილისის ტრამვაი) היא חשמלית בטביליסי, גאורגיה, שנחנכה בשנת 1883 כקרון רתום לסוסים ופסקה לפעול בשנת 2006. במחצית השנייה של המאה ה-20 היו מעל ל-10 מסלולים, אולם לאחר מכן מספרם פחת.
היסטוריה

הקרון הרתום לסוסים נוסד בטביליסי בשנת 1883. במקור עמד המרחק בין שני פסי הרכבת על 914 מ"מ, שהיה קטן יותר מהמקובל ברחבי האימפריה הרוסית (1,000 מ"מ או 1,524 מ"מ). קו הקרון הרתום לסוסים הראשון חיבר בין שדרות מיכאילסקי לרובע וורורנצוב ותחנת הרכבת. זמן קצר לאחר מכן נמתח קו נוסף לכיכר ירוואנסקי (כיום כיכר החירות ומספר הכרכרות גדל ל-556, מתוכן 439 כרכרות רתומות לשני סוסים ו-117 רתומות לסוס אחד. בשנת 1904 נסלל רחוב מכיכר מרג'ינשווילי לכיוון מעלה ונקרא רלוה מרג'ינשווילי והקרון עבר בה.
למרות התפתחות הקרון, בתחילת המאה ה-20 היה ברור כי הוא עתיד לחלוף מן העולם, ולכן הוחלט לבנות חשמלית מונעת בחשמל. החברה שבנתה את החשמלית הייתה חברה בלגית בשם "חברת החשמל הליוס" מהעיר קלן, שמוקדם יותר, בשנת 1902, הייתה שותפה בהקמת החשמלית של וולדיקווקז (וולדיקווקז). ב-25 בדצמבר 1904 נחנך קו החשמלית הראשון של טביליסי על קו קרון קודם כאשר הרוחב בין פסי המסילה היה 1,000 מ"מ. בשנת 1910 הופסק השימוש בקרון רתום לסוסים לגמרי. טביליסי הפכה לעיר השלוש-עשרה ברחבי האימפריה הרוסית שבה הופעלה חשמלית.
בשנת 1933 החלו לעבוד על העברת החשמליות למסילות רחבות יותר (1524 מ"מ), עבודות אלה הסתיימו רק בשנת 1942. בין השנים 1965-1970 הגיע אורך המסילות לכדי 105 ק"מ ו-299 קרונות. מאוחר יותר החל השימוש בחשמלית לקטון בהדרגה עד שבשנת 2000 היו רק 8 קרונות פעילים ובשנת 2003 רק ארבעה. בשנת 2005 נותר רק קרון אחד פעיל וגם הוא הפסיק לפעול בשנת 2006.
ההיסטוריה של החשמלית בטביליסי הסתיימה בסוף 2006. ב-30 בנובמבר של אותה שנה עדיין הפריך סגן ראש עיריית טביליסי, גיאורגי מלדזה, שמועות כי פעילות החשמלית עומדת להיסגר, אולם ביום למחרת יצאה עיריית טביליסי בהצהרה על החלטתה לסגור את החשמלית. ב-4 בדצמבר 2006 הפסיקו החשמלית של טביליסי והטרוליבוס של טביליסי לפעול.
ראו גם

הרכבת התחתית של טביליסי
הפוניקולר של טביליסי
הטרוליבוס של טביליסי
גשר מיכאיל וורונצוב ופסי הקרון על הגשר. ברקע הר מתאצמינדה וכנסיית מאמאדוויתי. המאה ה-19
הושי סאטו

| --- | --- |
הושי סאטו.
הושי סאטו.
 תוכנית טלוויזיה:  "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז"
 הופעה ראשונה:  הפרק "Broken Bow: Part 1" - פרק הבכורה של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", 2001.
 הופעה אחרונה:  הפרק "These Are the Voyages..." - פרק סיום הסדרה של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", 2005.
 מספר הופעות:  98 פרקים
 גילום הדמות:  לינדה פארק
 מידע
 תאריך לידה:  9 ביולי 2129 
 מקום לידה:  קיוטו 
 גזע:  אנושי
 מין:  נקבה
 מקצוע:  קצינת קשר
 שיוך:  צי הכוכבים
 אזרחות:  פדרציית הכוכבים המאוחדת
 
הושי סאטו (באנגלית: Hoshi Sato) היא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיעה בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" ומשרתת כקצינת קשר על סיפון ספינת החלל "אנטרפרייז". היא בעלת דרגת סג"ם, ואחת מהדמויות המרכזיות במשך כל 4 העונות של הסדרה. סאטו היא בלשנית הדוברת יותר מ-40 שפות
, לרבות קלינגונית. היא מומחית ידועה בהפעלת המתרגם האוניברסלי, כלי מרכזי המאפשר לתרבויות מעולמות שונים כדי לתקשר אחת עם השנייה. את דמותה מגלמת השחקנית האמריקאית ממוצא קוריאני לינדה פארק.
ביוגרפיה של הדמות

באופן יחסי, מעט מידע אודות הרקע של סאטו נחשף במהלך הסדרה. ידוע כי למשך זמן קצר סבלה ממחלת-חלל, וכי היא קלאוסטרופובית. בפרק העונה הרביעית "Observer Effect" נחשף כי בעבר, סאטו הודחה משירותה בצי הכוכבים בגין הפעלת משחק פוקר ושבירת זרועו של מאמן שניסה להפסיק את המשחק (לסאטו חגורה שחורה באייקידו). היא הורשתה, בסופו של דבר, לשוב ולהצטרף אל צי הכוכבים בזכות כישוריה בשפות.
טרם שיבוצה לאנטרפרייז, סאטו לימדה בלשנות בברזיל; לא ידוע אם היא הייתה קצינה פעילה בצי הכוכבים, או שהופעלה מחדש כדי לשרת תחת ג'ונתן ארצ'ר. מאוחר יותר (בפרק "Observer Effect") היא מביעה צער על עזיבה מבלי לומר שלום לתלמידיה.
היו רמזים שסאטו אולי נמשכת לעמיתה טרוויס מייוות'ר, ולטאקר גם. כמו כן, היא מוצגת כמי שהיא קרובה מאוד לקפטן ארצ'ר, וניכר כי יש קצת היסטוריה בין השניים, שקודמת לשירותם המשותף על האנטרפרייז, אולם טבע הקשר ביניהם עדיין לא הובהר.
בפרק האחרון של הסדרה, "These Are the Voyages...", נחשף כי סאטו נשארה לשמש כקצינת הקשר של ג'ונתן ארצ'ר לאורך המשך כהונתו כקפטן, והיא שקלה לחדש את קריירת ההוראה שלה בברזיל לאחר פירוקה של הספינה. הפרק האחרון גם גילה כי לאחר ששירתה על סיפון האנטרפרייז במשך עשר שנים, סאטו עדיין עונדת דרגות של סג"ם. הסיבות לחוסר זה של קידום (או הורדה אפשרית בעתיד) עדיין לא נחשפו, למרות שזה לא בלתי מתקבל על דעת לקצין להישאר בדרגה שנקבעה לשנים רבות ללא קידום (למשל: ויליאם רייקר ופאבל צ'כוב, שנשארו בדרגת קומנדר במשך שנים רבות מבלי לזוז על מנת להיות קפטנים, והארי קים, שמעולם לא עבר מעבר לדרגת סג"ם בזמן הריצה של שבע עונות הסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר"). כפי שצוין ברשומות על סיפון ספינת החלל דיפאיינט (NCC-1764), הדרגה הגבוהה ביותר אותה השיגה סאטו במהלך הקריירה של בצי הכוכבים היא של לוטננט-קומנדר, דבר המצביע גם על עלייה איטית בסולם הדרגות או פרישה מוקדמת משירות פעיל.
על פי צג מסך מחשב, אשר בקושי נראה בפרק "In a Mirror, Darkly", ונלקח ממאגרי הזיכרון של הדיפאיינט (NCC-1764), סאטו נולדה בקיוטו, יפן. היא סייעה בפיתוחו של המתרגם האוניברסלי. לבסוף היא מתחתנת עם אדם בשם טקאשי קימורה, ותפרוש מצי הכוכבים בדרגת לוטננט-קומנדר.
יקום המראה

ביקום המראה, סאטו היא קצינה בדרגת לוטננט. בנוסף להיותה קצינת הקשר, היא משמשת גם כ"אשתו של הקפטן" (שילוב של נושאת כליו / פילגש) של הקפטן מקסימיליאן פורסט ולאחר מכן קומנדר ג'ונתן ארצ'ר, לאחר שארצ'ר משתלט על האנטרפרייז.
לאחר שארצ'ר משתמש בדיפאיינט (NCC-1764) על מנת לדכא את המרד, סאטו מרעילה אותו ולוקחת את הפיקוד על הספינה, לוקחת את טרוויס מייוות'ר של יקום המראה כבן-זוגה החדש. עם הגעתה אל כדור הארץ, היא דורשת את כניעתו של הכוכב ומכריזה על עצמה כקיסרית.
תגובות

לדברי הכותב דייוויד גרייבן, "סג"ם הושי סאטו היא בלשנית אמריקאית-אסייתית וקצין תקשורת. נוטה להתקפים מפחידים ובאופן כללי נראית כבלתי יעילה בכל התנאים האחרים למעט מההיבטים הלשוניים של עבודתה, הושי היא "הצרחן התורן" ".
הערות שוליים

↑  Season 1, Episode 24: "Two Days and Two Nights", http://www.startrek.com/startrek/view/library/episodes/ENT/detail/124460.html
↑  Greven, David. Gender and Sexuality in Star Trek. Jefferson: McFarland and Company, 2009. pg.123.
| מסע בין כוכבים: אנטרפרייז |
| --- | --- | --- |
| יוצרי הסדרה | בראנון בראגה • ריק ברמן • על-פי "מסע בין כוכבים" מאת ג'ין רודנברי |  |
| שחקנים ראשיים | סקוט באקולה • ג'ון בילינגסלי • ג'ולין בליילוק • דומיניק קיטינג • אנתוני מונטגומרי • לינדה פארק • קונור טריניר |  |
| דמויות ראשיות | ג'ונתן ארצ'ר • פלוקס • ט'פול • מלקולם ריד • טרוויס מייוות'ר • הושי סאטו • צ'ארלס טאקר |  |
| גזעי חייזרים | אוריונים • אנארים • אנדוריאנים • בוני הספירות • דנוביולנים • וולקנים • טלרייטים • זינדי • סוליבאנים • קלינגונים |  |
| מושגים | אנטרפרייז • מלחמת הזמן הקרה • פדרציית הכוכבים המאוחדת • צי הכוכבים |  |
| ראו גם | זיכיון מסע בין כוכבים |  |
החשפנית

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מחזה של ויליאם אינג'
 בימוי:  פרנקלין שפנר 
 הופק בידי:  ג'רי ואלד
 תסריט:  ויליאם אינג' 
 עריכה:  רוברט סימפסון
 שחקנים ראשיים:  ג'ואן וודוורד קלייר טרבור ריצ'רד ביימר
 מוזיקה:  ג'רי גולדסמית'
 צילום:  אלסוורת' פרדריקס 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 הקרנת בכורה:  19 ביוני 1963
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  2,175,000 ‏$
 הכנסות:  1,500,000 ‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
החשפנית (באנגלית: The Stripper) הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי בבימויו של פרנקלין שפנר (סרט בכורה) משנת 1962 עם ג'ואן וודוורד וריצ'רד ביימר (אנ') בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "A Loss of Roses" של ויליאם אינג' שהועלה בברודוויי ב-1959. התקופה שונתה מהשפל הגדול בשנת 1933 לשנות ה-60.
בסרט מופיעה בתפקיד קטן השחקנית והחשפנית ג'יפסי רוז לי (אנ') שעל סיפור חייה נכתב המחזמר "ג'יפסי".
התפקידים הראשיים הוצעו למרילין מונרו ולפט בון אך היא מתה ב-1962 והוא דחה את התפקיד מסיבות מוסריות.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
תקציר העלילה

קני בירד (ריצ'רד ביימר) עובד עם חברו ג'לי (מייקל ג'יי פולארד) בתחנת דלק בעיירה ליד קנזס סיטי. קני גר עם אמו האלמנה, הלן, (קלייר טרבור) העובדת כאחות מוסמכת בבית החולים בעיירה. קני נמצא בידידות עם שכנתו הצעירה ממול, מרים קסוול (קרול לינלי).
לתחנה נכנסים ארבעה בדרנים שעומדים להופיע בעיירה, האמרגן ריק (רוברט ובר), הבדרנים רוני (לואיס קוונדיש), מאדאם אולגה (ג'יפסי לי רוז) ולילה הבלונדינית (ג'ואן וודוורד) שתופסת מיד את מבטו של קני ש"נדלק עליה". תמורת פרסום המופע בתחנה הוא מקבל שני כרטיסים וצופה בה עם אמו הלן.
מסתבר שללילה הייתה ילדות קשה והיא שהתה במשפחת אומנה מול הבית של משפחת בירד ושימשה אף כשמרטפית לקני. כאשר האמרגן ריק נוטש את הקבוצה היא פונה להלן ומבקשת לשהות שם מספר ימים עד שתצא עבודה. קני מרוצה ומתחיל לחזר אחריה למגינת ליבן של אמו הלן וחברתו מרים.
לילה לא מצליחה למצוא עבודה ולכן שמחה כשריק מציע לה להצטרף אליו. היא נפרדת מהלן וקני אבל כשריק מבהיר לה שמצא לה עבודה כחשפנית, היא מסרבת לו והוא מכה אותה ומחזיר אותם חבולה למשפחת בירד. קני מקבל אותה בהבנה ובחמלה והיא לבסוף נענית לו ומסכימה להתחתן איתו למרות הבדל הגילים.
לאחר ליל אהבה מודיע לה קני שחזר בו מהחלטתו ואינו מוכן להתחתן אתה. מחוסר ברירה היא מתקשרת לריק ומסכימה לעבוד כחשפנית. כעבור זמן מתחרט קני ומוצא את לילה במועדון חשפנות. על חזה צמודים בלונים וגברים מיוחמים מפוצצים אותם אחד אחרי השני. לאחר ההופעה הוא מפציר בה להתחתן איתו אך היא מסרבת אבל מסרבת גם לריק להמשיך בחשפנות למרות שהוא סוטר לה. היא מחליטה לעזוב את שניהם ולהתחיל בדרך עצמאית משלה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'ואן וודוורד | לילה גרין | שחקנית |
| קלייר טרבור | הלן בירד | אמא של קני |
| ריצ'רד ביימר | קני בירד |  |
| רוברט ובר | ריק | אמרגן |
| קרול לינלי | מרים קסוול | ידידה של קני |
| ג'יפסי רוז לי | מאדאם אולגה | שחקנית |
| לואיס ני | רוני קוונדיש | שחקן |
| מייקל ג'יי פולארד | ג'לי | חבר של קני |
ההתקפה על המרכז המסחרי בממילא

פורעים ערבים ושוטרים בריטים במרכז המסחרי בממילא
שוד והרס המרכז המסחרי בממילא - 2/12/1947
המרכז המסחרי ההרוס בממילא (1949)
ההתקפה על המרכז המסחרי בשכונת ממילא שבירושלים התחוללה ב-2 בדצמבר 1947, והייתה הפעולה הגדולה הראשונה של הציבור הערבי בתגובה להחלטת החלוקה. ההתקפה הסתיימה בהרס המרכז המסחרי ונחשבת ככישלון של "ההגנה".
תולדותיה

ב-1 בדצמבר 1947 החלה בירושלים שביתה של שלשה ימים עליה הכריז הוועד הערבי העליון בתגובה להחלטת האומות המאוחדות על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות.
המרכז המסחרי היה מקום מועד לפורענות. הוא השתרע בשטח מאחורי מלון המלך דוד לכיוון שער יפו. היו בו בתי מסחר סיטוניים גדולים של יהודים ועשרות בתי מסחר קטנים ומוסכים של יהודים, מוסלמים ונוצרים. בעלי המסחר היהודים לא גילו הבנה לצורכי "ההגנה" ולא שיתפו אתה פעולה, ורק לאחר מאמצים הצליחו אנשי "ההגנה" למצוא מקום שאפשר היה להחביא בו כמות נשק, שסיפקה את הצרכים המינימליים של כיתת הגנה אחת.
ב-30 בנובמבר 1947 נשלחה למקום חוליית הגנה קטנה. מציאותם של שוטרים וחיילים בריטים, גרמה כנראה לאשליית ביטחון אצל היהודים. כמה סוחרים פנו בשאלה למפקדת ההגנה האם עליהם להוציא את רכושם מהמקום ונענו בשלילה.
העימות היה ידוע מראש לכל הצדדים. במפקדת ההגנה הוחלט להכריז על מצב כוננות בעיר, והופעל גיוס חלקי של החי"ם והחי"ש, בעקבות דיווחים מהש"י על כוונת הערבים לפגוע ביהודים באזור שער יפו.
המידע של הבריטים היה יותר ממוקד, ויומיים לפני ההתקפה, הופיע צמד קצינים בריטיים בחנותו של אליה קאווג'יאן, ועזרו לו להעמיס את מרכולתו על משאיות ולפנות את החנות.
הסוחרים הערבים בשוק גם ידעו על ההתקפה המתקרבת, והקדימו תרופה למכה בכך שסימנו את דלתות חנויותיהם בסהרונים או בצלבים.
ב-9:30, בבוקרו של ה-2 בדצמבר, התקהלו מפגינים ערבים בסמוך לשער יפו, והחלו לצעוד לעבר רחוב הנסיכה מרי (כיום רחוב שלומציון המלכה), כשהם מצוידים במקלות וסכינים, שם החלו לבזוז חנויות יהודיות ולהעלותן באש, ואז פגשו במספר אנשי "ההגנה" שהוזעקו למקום. אנשי "ההגנה" ירו מספר יריות אקדח באוויר, וגרמו למנוסת ההמון לעבר העיר העתיקה. השוטרים הבריטיים שהיו במקום, שלא הניפו יד לעבר ההמון החמוש בנשק קר, החלו לדלוק אחרי אנשי "ההגנה".
הערבים התעודדו מפעולת הבריטים ופרצו שוב למרכז המסחרי. כעת לא נתקלו בהתנגדות, אלא להפך. השוטרים הבריטים נתנו להם יד חופשית. חנויות היהודים נפרצו, נבזזו והועלו באש. בעלי החנויות שהיו במקום הותקפו במוטות ברזל ובגרזנים. בסוף היום הועלו באש 40 חנויות. עשרים יהודים נפצעו, חלקם באופן קשה אבל הם חולצו מהמקום. רק אחד מהסוחרים, משה קן-דרור, היה חמוש, שכן הוא היה גם פעיל בהגנה ואף באצ"ל. כשהפורעים עמדו בפתח חנותו, הוא ירה עליהם ופתח בריצה החוצה תוך ירי לכל הכיוונים, וכשנגמרו לו הכדורים, הוא יידה אבנים ואף התעמת. בסופו של דבר, אחרי שנחבל קשות מאבנים שזרקו עליו, הוא פרץ בכוח למשוריין בריטי שהיה לידו, אך סירב לעזור לו, וכך ניצל.
חברי "ההגנה" נוספים שניסו להגיע למרכז ולעצור בעד ההמון נעצרו ונאסרו על ידי הבריטים.
בתגובה הציתו חברי האצ"ל את קולנוע רקס ברחוב הנסיכה מרי, שהיה בבעלות ערבית.
לפנות ערב הגיעו כמה מחברי "ההגנה" אל הרחוב במשאית, וסייעו לסוחרים להציל את הסחורות שלא נשדדו. כשהסתלקה המשאית מהמקום נפל ממנה אחד מהאנשים, יצחק פנסו. חבריו לא הבחינו בכך והוא נרצח בסכינים על ידי הערבים. הוא היה ההרוג היחידי באותו יום.
נפילת המרכז המסחרי הייתה משום פגיעה קשה ביוקרתה של "ההגנה" בירושלים. העובדה כי הארגון לא היה יכול למנוע את הרס המרכז עוררה פקפוקים בציבור היהודי לגבי יכולותיו, ועודדה את הערבים.
לקריאה נוספת

רחל ינאית בן-צבי ואחרים, ההגנה בירושלים: עדויות וזכרונות מפי חברים, פרק א, כרך ב, קריית ספר.
יצחק לוי (לויצה), תשעה קבין - ירושלים בקרבות מלחמת העצמאות, פרק א, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1986.
דומיניק לאפייר ולארי קולינס, ירושלים, ירושלים, תל אביב: ספרית מעריב, 1972, עמ' 46–48.
בן-ציון דינור (עורך), ספר תולדות ההגנה, כרך ג', חלק שני, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1973.
אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות- החודש הראשון, הוצאת זמורה - ביתן, 1989.
הערות שוליים

↑  עדותו של בנו של קאווג'יאן בג'רוזלם פוסט:

Gil Zohar, "Life's a Snap", Jerusalem Post, September 5, 2008, "In Jerusalem" 16
↑  ירושלים, ירושלים, עמ' 46.
הורשיו קינג

הורשיו קינג (באנגלית: Horatio King;‏ 21 ביוני 1811 – 20 במאי 1897) היה המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'יימס ביוקנן.
ראשית חייו

הורשיו קינג נולד בפריז, מיין. הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובגיל 18 החל לעבוד בעיתון המקומי "ג'פרסוניאן", שם הוא למד את מקצועות הדפוס ולאחר מכן היה לבעלים ולעורך של העיתון. ב־1833 הוא העביר את העיתון לפורטלנד, שם הוא הוציא אותו לאור עד 1838
קריירה במחלקת הדואר

ב־1839 הגיע קינג לוושינגטון די. סי., שם הוא מונה כפקיד במחלקת הדואר של ארצות הברית ושם הוא התקדם בהדרגה. ב־1854 הוא מונה כעוזר הראשון למנהל הכללי של הדואר. בינואר 1861, כאשר כיהן כמנהל הכללי בפועל של הדואר, הוא נשאל על ידי חבר קונגרס מקרוליינה הצפונית בנוגע לזכות הביול (זכות שהייתה לחברי הקונגרס ולנושאי משרות ממשלתיות לשלוח מכתבים רשמיים ללא הדבקת בולים על סמך חתימתם בלבד). בתשובתו היה קינג הראשון שדחה באופן רשמי את זכותן של המדינות לפרוש מן האיחוד. קינג כיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית במינוי קבוע מ־12 בפברואר ועד 7 במרץ 1861.
שנותיו האחרונות

לאחר פרישתו מהשירות הממשלתי נשאר קינג בוושינגטון, ובמהלך מלחמת האזרחים הוא שירת בוועדה שפיקחה על יישום האמנציפציה במחוז קולומביה. מאמציו הובילו למספר משמעותי של עבדים לשעבר שהשתקעו במחוז.
לאחר פרישתו עסק קינג בעריכת דין בוושינגטון. הוא היה פעיל בדחיפה להעברתם של שלושה חוקים, ב־1874, 1879 וב־1885, בנוגע לשימוש במעטפות דואר רשמיות, שחסכו לממשלה כספים רבים. הוא גם נמנה עם אלו שעסקו במלאכת השלמתה של אנדרטת וושינגטון, ושימש כמזכיר אגודת האנדרטה החל מ־1881. קינג הרבה לכתוב לעיתונות ופרסם מכתביו.
חיים אישיים

קינג נישא פעמיים. ב־1846 הוא נשא לאישה את אן קולינס ממיין. לזוג נולדו בת ושני בנים. לאחר מותה של אן, נשא קינג ב־1875 לאישה את איזבלה א. אוסבורן. ב־1881 הוא רכש חלקת אדמה בווסט ניוטון שבמסצ'וסטס ובנה שם בית ששימש אותו ואת רעייתו איזבלה כבית קיץ, שהיה סמוך לביתו של בנם, הנרי פרנקלין קינג.
הורשיו קינג נפטר בוושינגטון ב־20 במאי 1897 ונטמן בבית הקברות של הקונגרס. הוא היה אחרון חברי הקבינט של ביוקנן שנותרו בחיים.
קברו של הורשיו קינג
המנון סלובניה

| --- | --- |

מילות ההמנון בכתב יד.
 מדינה:  סלובניה סלובניה
 שפה:  סלובנית
 מילים:  פרנצה פרשרן, 1844
 לחן:  סטנקו פרמרל, 1905
 תאריך מעמד רשמי:  1989
 ‏האזנהקובץ:Slovenia's national anthem, performed by the United States Navy Band.oga‏Ⓘ‏
הזְדְרַאוְולִיצָה (בסלובנית: Zdravljica) הוא ההמנון הלאומי של סלובניה.
השיר הוא פואמה, שנכתבה בשנת 1844 על ידי פרנצה פרשרן, מחשובי המשוררים הסלובנים. היא הולחנה בשנת 1905 על ידי המלחין הסלובני סטנקו פרמרל.
פירושה המילולי של שם הפואמה הוא הרמת כוסית. היא משתייכת לתת סוגה של מוזיקה עממית, המכונה שירי שיכר.
ואכן ההמנון הרשמי של המדינה, בשונה מרוב ההמנונים בעולם, הוא שיר מאוד שמח!
התושבים הסלובנים נוהגים כבר דורות לשיר אותו בקולי קולות באירועים חברתיים, בפאבים, בריקודי מחול עם, ובעצם בכל מקום. השם של הפואמה וההמנון בנוסף לעובדה שלרוב הסלובנים יש כרם ענבים משפחתי פרטי והם מייצרים יין לשימוש ביתי, מייצר ביחד זמר ושיר שיכורים אולטימטיבי.
בשנת 1989 החליטה הרפובליקה הסוציאליסטית של סלובניה, שהייתה אז חלק מיוגוסלביה, לאמץ את השיר כהמנון הלאומי כחלק מההתעוררות הלאומית והדרישה להיפרדות מיוגוסלביה והקמת מדינה עצמאית.
בעוד החוקה הסלובנית קובעת כי כל בתי השיר מוכרים רשמית כהמנון המדינה ועל פי חוקת המדינה יש לשיר את כולם, הנוהג הוא לשיר רק את הבית השביעי שמתחיל במילים ברכת האל.
ראו גם

דגל סלובניה
סמל סלובניה
הגנת אי-שפיות

במשפט הפלילי, הגנת אי-שפיות היא אחת מדרכי ההגנה האפשריות לנאשם בכך שיטען כי אין להטיל עליו אשמה פלילית בגין הפרת החוק כיוון שהיה בלתי שפוי בעת שביצע את הפשע שבו הוא מואשם.
הגנת אי-שפיות קיימת במשפט הפלילי של רוב מדינות העולם המכבדות זכויות אדם ושבהן שורר שלטון חוק, אולם מידת השימוש בהגנה זו שונה ממדינה למדינה.
בישראל

בשנת 1994 תוקן חוק העונשין ונחקק סעיף 34ח לפיו: "לא יישא אדם באחריות פלילית למעשה שעשה אם, בשעת המעשה, בשל מחלה שפגעה ברוחו או בשל ליקוי בכושרו השכלי, היה חסר יכולת של ממש – (1) להבין את אשר הוא עושה או את הפסול שבמעשהו; או (2) להימנע מעשיית המעשה".
"אם בשעת המעשה" כלומר, אדם צריך לסבול מהפרעה נפשית בשעת המעשה. את המונח "חסר יכולת של ממש" ניתן לפרש באופן הבא: באופן מוחלט – כאשר אדם לא מבין כלל את מעשיו ואת התוצאה שעלולה לקרות לאור פעולתו. עם זאת, ברגע שיש ניצוץ או מעט מאוד של יכולת בסיסית, ואף כושר מינימלי להבנת המשמעות של המעשה, האדם נחשב לאדם כשיר פלילית והסייג לא יחול עליו.
כאשר מתקבלת הגנת אי-שפיות, עשוי הנאשם שלא לעמוד לדין או שלא להיענש, אלא להישלח לטיפול נפשי באשפוז או לטיפול מרפאתי. אף על פי שכיום ייתכן שהוא כשיר לעמוד לדין, נקודת הזמן העומדת לבחינה היא שעת ביצוע המעשה הפלילי. זאת משום שבבסיס הדין הפלילי צריכה לעמוד בחירתו של אדם אם לבצע מעשה או אם לאו. אם אדם פועל מתוך דחף לאו בר כיבוש - הרי שלא הייתה לו בחירה ולכן לא ראוי שנטיל עליו אחריות פלילית, והוא יזוכה באופן מלא.
חוק טיפול בחולי נפש מסדיר את תנאי האשפוז הפלילי של נאשמים שנקבע לגביהם שאינם יכולים לעמוד לדין. משך האשפוז הפלילי לא יעלה על עונש העבירה המקסימלי.
אם תמה תקופת האשפוז הפלילי, מבלי שהשתקם המטופל, יש להעבירו לאשפוז אזרחי, ממנו קל יותר להשתחרר. באשפוז אזרחי, אחת לחצי שנה תבחן ועדה האם יש להשאיר את המטופל באשפוז.
בישראל > היסטוריה של הסעיף

בסעיף הישן, הוחל הסייג רק במקרים של חלל תודעתי - בהם הנאשם אינו מודע למעשיו.
הסעיף כיום מכיר בשתי חלופות- פגיעה ביכולת הקוגניטיבית-הכרתית להבין את המעשה, יחד עם פגיעה ביכולת הרצונית להילחם בדחף פנימי ולכבוש אותו.
הרחבה זו של הסייג נעשתה ערב התיקון באמצעות פרשנות השופטים הפוסקים. לכן, בשל יישובו של השינוי עם המצב הקודם לו, סייג זה נמנה בין הסעיפים הבודדים שנכנסו לתוקף מיד עם פרסום התיקון, ולא לאחר שנה מיום הפרסום כשאר הסעיפים.
בישראל > נטל ההוכחה בסייג

נטל ההוכחה בסייגים הוא לפי סעיף 34ה: "מלבד אם נאמר בחיקוק אחרת, חזקה על מעשה שנעשה בתנאים שאין בהם סייג לאחריות פלילית".
כל אדם חזקה עליו שהיה שפוי בעת ביצוע העבירה כל עוד לא הוכח היפוכו של דבר. בעבר, נאשם שרצה ליהנות מהסייג היה צריך להוכיח במאזן הסתברויות ואילו כיום עליו לעורר ספק סביר בלבד על מנת להעביר את נטל ההוכחה לתביעה.
בישראל > הגדרת מחלת נפש לצורך הסייג

חוק העונשין, והסייג בפרט, אינו מגדיר מהי מחלת נפש. גם בחוק לטיפול בחולי נפש אין הגדרה. אם כן, קיומה של מחלת נפש לצורך החלת הסייג תיקבע על ידי בית המשפט כפי שמגדיר הסייג. ביכולתו של בית המשפט להיעזר בחוות דעת מומחים ולהתעדכן בשינויים בעולם הפסיכיאטריה ובריאות הנפש, אולם הסמכות נתונה בידי בית המשפט.
בעבירת הרצח, בה אין לשופט שיקול דעת במתן העונש, בולט הקושי בהיעדרה של הגדרה מפורשת למהי מחלת נפש. בכל עבירה אחרת, בה יכול בית המשפט להפעיל שיקול דעת במתן העונש, ניתן להרשיע באחריות מופחתת, תוך התחשבות בנסיבות המעשה שאינן עולות כדי מחלת נפש, וכך לתת עונש קל יותר.
לקריאה נוספת > הגנת אי-שפיות בדין הישראלי

יעקב קדמי, על סדר הדין בפלילים. תל אביב: דיונון, תשס"ח-תשס"ט.
יורם רבין, יניב ואקי, דיני עונשין כרך ב' (מהדורה שלישית, 2014).
גבריאל הלוי תורת דיני העונשין כרך ג (2010).
עדי פרוש, אי-שפיות, היעדר שליטה וסעיף 34 ח של חוק העונשין (תיקון מס’ 39) (חלק מקדמי וחלק כללי), תשנ"ד- 1994. עיוני משפט 1997;כ"א(1):139-171.
דוד א. כהן, אחריות מופחתת ואי-שפיות במשפט הישראלי: סקר פסיקה ישראלית קיימת וחקיקה חדשה. שיחות: כתב-עת ישראלי לפסיכותרפיה 1995;‏10(1):60-65.
מרדכי קרמניצר, נטל השכנוע בעילות אי-שפיות ושכרות. הפרקליט 1977;ל"א:465-484.
ע"פ 4473/03 מארק שטרייטנר נ' מדינת ישראל, ניתן ב־29 באוקטובר 2007.
הערות שוליים

↑  עו"ד רוזנר דרזנר, הגנת אי שפיות בעבירת רצח - היקף אחריות פלילית, באתר דין – עורכי דין ומידע משפטי בישראל. ‏10/04/2011.
↑  חוק העונשין, תשל"ז-1977, ס"ח 34ח (להלן: חוק העונשין).
↑  חוק העונשין, ס"ח 19.
↑  רע"פ 2675/13מדינת ישראל נ' רפאל וחנון(3.2.2015).
↑  חוק לטיפול בחולי נפש, התשנ"א- 1991 (להלן: חוק לטיפול בחולי נפש).
↑  אורי שטרוזמן "כליאת שווא של מאושפזים בבתי חולים לחולי נפש" הסניגור, סקירות מקצועיות 179, 4, 2012.
↑  ע"פ 8220/02 ברוכים נ' מדינת ישראל, פ"ד נ (5) 724 (2004).
↑  משה אדד, חנה חימי "שפיות ואי שפיות- בראי הפסיקה בארץ" צוהר לבית הסוהר 49, 13, 2010.
↑  חוק העונשין, תיקון ביניים, ס"ח 13(1).
↑  חוק העונשין, ס"ח 34ה.
↑  חוק העונשין, ס"ח 34כב(ב).
↑  ע"פ 5266/05 זלנצקי נ' מדינת ישראל (פורסם בנבו 22.2.07).
↑  חוק העונשין, ס"ח 300
↑  חוק העונשין, ס"ח 300א
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
המחתרת הנאו-נאצית

ראלף וולליבר, אחד מחברי המחתרת
בית שהיה בשימוש המחתרת
המחתרת הנאו-נאצית, NSU, אשר נודעה בגרמנית כ-Nationalsozialistischer Untergrund (תעתיק: נאציונאל-סוציאליסטישר אונטרגרונד; בעברית: המחתרת הנציונאל-סוציאליסטית או המחתרת הלאומית-סוציאליסטית), הייתה התארגנות נאו-נאצית מחתרתית אלימה, שהוקמה בשנת 1999 בגרמניה, ממניעים של גזענות ושנאת זרים, על מנת לרצוח מהגרים ובני מהגרים.
חברי הגרעין המייסד של המחתרת, אווה בונמארט, אווה מונדלוס וביאטה צ'פה, חיו יחד בקמניץ ובצוויקאו תחת זהות בדויה, מאז 1998. בין השנים 2000 ו-2007,הם רצחו עשרה אנשים, מהם תשעה מהגרים ושוטרת אחת. הם ניסו לרצוח 43 אנשים נוספים, הניחו שלושה מטעני חבלה, והיו מעורבים ב-15 מקרי שוד.
המחתרת נהנתה מרשת תומכים על-אזורית, שסיפקה להם כסף, נשק, וזהויות בדויות. מספר התומכים שנוי במחלוקת עד היום, והוא מוערך בכ-100 עד 200 איש, ביניהם אנשי מפלגות ימין קיצוני.
הלן דוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 במרץ 1917 ברז'ראק, צרפת 
 פטירה:  23 בנובמבר 2014 (בגיל 97) הרובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  קרמטוריון-קולומבריום דו פר-לאשז 
 מדינה:  צרפת 
 מקצוע:  שחקנית 
 צאצאים:  Élisabeth Catroux 
 מידע חסידת אומות העולם
 שנות הפעילות:  1944–2005 (כ־61 שנים) 
 פרסים והוקרה:  קצינה בלגיון הכבוד (2011)  חסידת אומות העולם (23 בפברואר 2005) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  הלן דוק
 
הלן דוק (בצרפתית: Hélène Duc,‏ 1917, ברז'רק (Bergerac), צרפת – 2014, פריז) הייתה שחקנית דרמה וקומדיה בתיאטרון, קולנוע וטלוויזיה צרפתית וחסידת אומות העולם מצרפת.
קורות חיים > פעילות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה

הלן דוק הייתה שחקנית צעירה ובת זוגו להופעות של רובר מארקס, שנודע בשם הבמה רובר מארסי (צר'). היא השתתפה בסיבוב הופעות עמו בתיאטראות שונים. במקורו היה מארסי בן למשפחה יהודית מאלזס. בעת הכיבוש הגרמני בצרפת, שהחל בשנת 1940, עבר מארסי למרסיי. הוריו ואחותו מצאו מחסה במונפלייה. מארסי שיחק במספר תיאטראות גם בתקופת הכיבוש, אך לאחר פלישת גרמניה לאזור משטר וישי בנובמבר 1942, ירד למחתרת מכיוון שהיה בגיל המתאים לגיוס לעבודת כפייה וכן עקב יהדותו.
הלן דוק ביקשה מאמה, ז'אן דוק, להסתיר את מארסי בביתה בברז'רק שבחבל דורדון, בדרום-מערב צרפת. האם הסתירה את מארסי במשך חודש. לאחר מכן הצליחה הלן לשכנע את בני הזוג סימון וז'ק רוסו (Rousseau) להסתיר את מארסי. בהמשך עבר מארסי לביתו של קרוב משפחה שלו דרך נישואין, וזה הסתירו עד השחרור.
במקביל חיפשה דוק מקומות מסתור בכפרים מבודדים עבור הוריו ואחותו של מארסי. היא מצאה עבורם מקום מסתור בסן-ז'ורז'-בלנקנה (Saint-Georges-Blancaneix) (צר'), כ-15 ק"מ מברז'רק. שם הסתתרו השלושה עד השחרור.
קורות חיים > לאחר המלחמה

במשך קריירה שהתפרשה על פני למעלה מ-50 שנה שיחקה דוק בתיאטרון וכן במספר סרטי קולנוע ובסדרות טלוויזיה. היא נישאה לרנה קטרו (Catroux) ולהם נולדו שתי בנות.
הכרה

ב-2005 הכיר יד ושם בהלן דוק בתור חסידת אומות העולם. ב-2009 קיבלה דוק את אות לגיון הכבוד הצרפתי וב-2011 עוטרה בתואר "קצינה בלגיון הכבוד".
הולי קול

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1963 (בת 60) הליפקס, קנדה 
 מוקד פעילות:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1983 
 סוגה:  מוזיקת פופ, פוסט-בופ 
 חברת תקליטים:  Alert Records 
 www.hollycole.com
 פרופיל ב-IMDb
 
הולי קול (באנגלית: Holly Cole; ‏נולדה ב-25 בנובמבר 1963 בהליפקס) היא זמרת ושחקנית קנדית.