הגיס האווירי של צבא ארצות הברית
יצירת הגיס האווירי > כלי טיס וכוח אדם

ב-1927 אימץ הגיס האווירי סכמת צביעה חדשה עבור מטוסיו. עד אותה שנה היו המטוסים צבועים בגוון ירוק זית. בסכמה החדשה נצבעו הכנפיים והזנב בצהוב כרום, והמילים צבא ארצות הברית - U. S. ARMY - נצבעו באותיות שחורות גדולות על המשטח התחתון של הכנפיים התחתונות. הגאי הכיוון נצבעו בפס אנכי כחול כהה ו-13 פסים מאוזנים, אדומים ולבנים לסירוגין. גוף המטוס נותר צבוע בירוק זית, אך בתחילת שנות ה-30 שונה הצבע לכחול. סכמה זו נותרה עד 1937. לאחר שנה זו החלו להותיר את המטוסים החדשים ללא צבע, למעט סימול לאומי.
רוב מטוסי הקרב (שנקראו אז "מטוסי מרדף", Pursuit Aircraft) לפני 1935 היו מדגם קרטיס P-1 הוק ונגזרותיו (1926–1930) ובואינג P-12 ‏(בשנים 1929–1935), מטוסים דו-כנפיים בעלי תא טייס פתוח. מפציצי הקו הראשון היו מפציצי קיסטון LB-5, LB-6 ו-LB-7, שהיו דו-כנפיים ובנויים מעץ וקנבס, מונעים במנוע רדיאלי. מטוסי הסיור הנפוצים ביותר היו מדגם קרטיס O-1, ותת הדגם A-3 מילא את משימת הסיור והסיוע האווירי הקרוב, שהוגדרה על ידי המטה הכללי כמשימתו העיקרית של הגיס האווירי.
מטוסי התובלה של הגיס, בעשר שנות קיומו הראשונות, היו מתכנון תלת מנועי (טרימוטור), כמו מטוסי פוקר F.VII, שיוצר בארצות הברית ברישיון על ידי חברת אטלנטיק איירקראפט וסומל C-2, ומטוס התובלה פורד C-3. מטוסי התובלה נרכשו במספרים קטנים (66 בסך הכל), וחולקו במשורה - מטוס אחד בלבד בכל בסיס. עם ירידת מספרם ויעילותם של המטוסים הוכנסו לשירות 50 מטוסים דו-מנועיים וחד מנועיים, ששימשו לתובלת מפקדים. אימוני טיסה נערכו בין 1927 ל-1937 במטוסי קונסולידייטד PT-3, שהוחלפו מאוחר יותר במטוסי סטירמן PT-13.
ב-1933 היה הגיס האווירי מורכב מ-50 טייסות: 21 טייסות קרב, 13 טייסות לסיור, 12 טייסות הפצצה, ו-4 טייסות תקיפה. כל הטייסות היו בתקן חסר של מטוסים וכח אדם. במיוחד היו חסרים קצינים, ולכן מילאו קצינים זוטרים תפקידים בכירים יחסית לדרגתם. ב-1933 נכנס לשירות מטוס הקרב בואינג P-26. היה זה מטוס הקרב הראשון של ארצות הברית שהיה חד-כנפי ועשוי כולו ממתכת, אך עדיין בעל תא טייס פתוח.
ב-1934 הופעל הגיס האווירי בעקבות שערוריית דואר האוויר, במהלכה גילתה ועדת הקונגרס שחיתויות שחלוקת החוזים להעברת דואר אוויר בין חברות תעופה שונות. נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, הורה על ביטול כל החוזים הקיימים עם חברות התעופה והורה לגיס האווירי להעביר את הדואר עד לחימת חוזים חדשים. ביצועיו של הגיס האווירי לא היו טובים: מספר התאונות בגיס האווירי עלה ב-15 אחוזים, מטוסים רבים התרסקו ו-13 אנשי צוות נהרגו. התקשורת בארצות הברית כינתה את ביצועי הגיס "פיאסקו", אך ועדות חקירה שבחנו את פעילות הגיס ומטרותיו עוד לפני השערורייה ולאחריה המליצו על שינויים ארגוניים ומודרניזציה. המלצות אלה פתחו למעשה מחדש את דרכו של הגיס לאוטונומיה גדולה יותר והיפרדות עתידית מהצבא. הומלץ על הגדלת כוחו של הגיס ל-2,320 מטוסים, המלצה שאושרה בקונגרס ב-1936 אך לא מומנה על ידי הממשל עד 1939, כאשר היה ברור שמלחמה עומדת בפתח. במקום לגדול ירד כוחו של הגיס ל-855 מטוסים בלבד ב-193, שנה לאחר יצירת חיל האוויר של המטה הכללי, שהוקם בהמלצה שיכלול 980 מטוסים.
בשנת 1940 הצטייד הגיס ב-3 מטוסי ריגול חד-מנועים, מסוג ראיין YO-51 דרגון פליי.
הנזק הגדול ביותר לגיס האווירי משערוריית הדואר הייתה פרישתו המאולצת של מפקד הגיס, מייג'ור גנרל בנג'מין פולואה (Foulois). ממשל רוזוולט הטיל עליו את האחריות לכישלונות הגיס, והוא נחקר על ידי ועדה של הקונגרס בחשד לשחיתות בעסקאות רכש מטוסים. החקירה הובילה למבוי סתום, והוכרעה על ידי מבקר הצבא לטובתו של פולואה. למרות זאת המשיך יו"ר הוועדה למתוח ביקורת חריפה על פולואה, וגם הממשל סבר כי דעותיו רדיקליות ותומכות בעצמאותו של הגיס האווירי. למרות תמיכתו של מזכיר המלחמה נאלץ פולואה להתפטר בדצמבר 1935.
הממשל החל בחיפושים אחרי מחליף לפולואה, ומאמצי האיתור התמקדו בשניים מבין שלושת סגניו, הנרי קונגר פראט ואוסקר ווסטאובר. דומה היה כי פראט הוא המועמד המוביל, מאחר שהיו לו את המיומנויות שנדרשות לתפקיד. ואולם, הוא היה אחראי לרכישת כלי טיס במהלך כהונתו של פולואה, ונתפס כמי שדוחף לעצמאותו של הגיס האווירי, כמו פולואה או בילי מיטשל. בשל כך נבחר לתפקיד ווסטאובר, שנתפס כ"שחקן צוות" ולא כאדם שינסה לקדם את המהלך המחתרתי של מתן אוטונומיה לגיס האווירי.
המתח הגלוי בין אנשי הגיס האווירי, ששאפו לכוח אווירי עצמאי שיוכל להביא לידי ביטוי מלא את הפוטנציאל של הכוח האווירי, לבין אנשי הצי והצבא, עלה לגיס האווירי בשנים 1920–1930 במשרותיהם של שניים ממוביליו הבולטים, מיטשל ופולואה, וכמעט קיפח את שמם הטוב של שני אחרים, של הנרי ארנולד ושל הנרי קונגר פראט. מאבקם של אנשי הכוח האווירי היה מנוגד לכל עיקרון של שליטה אזרחית בכוח הצבאי, ומבחינה זו היה לא מקובל. מבחינה פוליטית גרם המאבק לנזק, מכיוון שהביא לניכור זמני של תומכי הגיס בקונגרס, וגרם נזק גם למאמצי הפיתוח של הגיס בטווח הקצר. בנוסף הביא המאבק לחיזוק ההתנגדות לגיס בקרב המטה הכללי, שהתנגד לגיס מלכתחילה. ואולם, הטעויות שעשו מובילי המאבק וכישלונותיהם סייעו לאנשי הגיס ללמוד כיצד לשפר את טיעוניהם בעד מעמד עצמאי לגיס, והלקח שנלמד סייע להם לשפר את טענתם כי לגיס האווירי יש יכולת לבצע משימות ייחודיות - משימות הפצצה אסטרטגית. מלחמת העולם המתקרבת שינתה תוך כמה שנים את התמונה.