stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית הכנסת העתיק (קרקוב)
היסטוריה מוקדמת ובנייה

בית הכנסת נבנה ככל הנראה על ידי יהודים מצ'כיה שהגיעו לקרקוב לאחר פרעות פראג ב-1389. תאריך הבנייה המשוער הוא 1407 או 1492. במקור, בית הכנסת היה עשוי מלבנים ואבן גבוה בעל שתי קומות. קירו המזרחי היה מחובר לחומות העיר, ושימש כחלק ממערכת הביצורים. גובה הקירות הופחת בכמה סנטימטרים בהתאמה לגובה הרחוב.
במהלך חצי השני של המאה ה-16, נוספו לבית הכנסת תוספות קרקעיות, בהן פרוזדור, בית קהל ובית נשים. הודות לתוספות אלו, בית הכנסת הפך למרכז החיים הדתיים של יהודי קז'ימייז'. בשנת 1557 פרצה שריפה גדולה שהרסה את המבנה כולו.
לאחר השריפה, האדריכל מטאו גוצ'י בנה מחדש את בית הכנסת בסגנון רנסאנס, תוך שמירה על התוכנית המקורית ושחזור הקימורים שלו. הקירות של בית הכנסת הוגבהו לגובה הנוכחי והתווספו קשתות שהסתירו את הגג. עבודות הבנייה נמשכו עד 1570.
תקופת השואה

במהלך מלחמת העולם השנייה, בית הכנסת נהרס, והרבה מהפריטים האומנותיים שבו נשדדו. בנוסף, המקום שימש כמחסן לצבא הגרמני. ב-1943 בנוסף הוצאו להורג 30 פולנים בבניין.
שיפוצים נוספים במאה ה-20

בשנת 1903, החלה שיפוץ נוסף בשל דרישת העירייה לשיקום חזית הבניין שהייתה במצב רעוע. ב-1956, החלו עבודות שיפוץ נוספות לאחר המלחמה, שהחזירו את המבנה למצבו המקורי תחת הנחייתם של הארכיטקטים יוסף ימרוז ויוסף פטק.
מוזיאון

כיום, המבנה משמש כמוזיאון המוקדש להיסטוריה ולתרבות של הקהילה היהודית בקרקוב. המוזיאון מחזיק בתערוכה המחולקת לשלושה חלקים: בית הכנסת, חגים ומנהגים שנתיים, וחיים פרטיים ומשפחתיים. האוסף כולל פריטים אומנותיים כמו פרוכות, חנוכיות, קופות צדקה, ועוד.
אגדות

אגדה מספרת כי בית הכנסת קיבל אישור לבנייה מהמלך קז'ימיר הגדול, שנתן ליהודים שתי חרבות כסף. כיוון שהיהודים רצו לכבד את המלך, הם תלו את החרבות בפרוזדור של בית הכנסת.
אגדה נוספת מספרת שבמהלך ההקפות בשמחת תורה, פרצו הטטרים לבית הכנסת ורצחו את כל המתפללים. מאז, בכל שנה בהקפה הרביעית בבית הכנסת, המתפללים מקיימים אזכרה לזכר האירוע.
גלריה

לוג'יה בכניסה
עזרת הנשים הדרומית
החומה המזרחית של העיר
בית הכנסת מדרום
אחד החלונות
כתובות על קיר בית הכנסת
הכניסה לעזרת הנשים הדרומית
הכניסה הראשית
הכניסה לעזרת הנשים הצפונית
פנים עזרת הנשים הצפונית
אריך אקמן

אין תמונה חופשית
הלוגו של רשת חנויות הכלבו של אקמן
אריך (אריה) אקמן (בלועזית: Erich Eckmann‏; 1905–1984[דרוש מקור]) היה סוחר יהודי, מקים חנות הכלבו "אקמן", חנות כלבו גדולה בתל אביב.
ביוגרפיה

אריך אקמן נולד בשנת 1905 במילהאוזן (Mühlhausen) שבפרובינציית סקסוניה, בממלכת פרוסיה של הקיסרות הגרמנית, למשפחה ידועה בתחום הקמעונאות והמסחר בגרמניה, שבבעלותה היה כלבו במילהאוזן, מהוותיקים בעיר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עלה לארץ ישראל והקים את חנות כלבו "אקמן", מהראשונות ביישוב, בארץ ישראל המנדטורית.
אקמן נפטר בשנת 1984 ממחלת הסרטן והותיר אחריו את אשתו אנליזה ושתי בנות.
ביוגרפיה > פועלו

אקמן הקים את חנות הכלבו בכיכר דיזנגוף, ברחוב ריינס בתל אביב, בפינת הבניין של קולנוע אסתר. היא נחשבה לחנות המסחר והכלבו מהחשובות והמרשימות בארץ ישראל באותה תקופה. גודל החנות היה חריג באותן שנים, בהן היו החנויות בגודל ממוצע של 16 מ"ר לערך. כעבור זמן קצר נפתחו סניפים נוספים של החנות גם ברחוב אלנבי 85, ברחוב בן-יהודה 27 וברחוב פרישמן 90 בתל אביב.
הסניף ברחוב אלנבי היה הסניף הגדול ביותר ומעליו נמצאו משרדי הנהלת הרשת. בשנת 1966 פרצה דליקה בבניין בו שכנו החנות והמשרדים, ולחנות נגרם נזק רב.
בספרם "איפה היינו ומה עשינו", מעין לקסיקון למושגי התרבות בארץ ישראל בשנות החמישים והשישים, תיארו אמנון דנקנר ודוד טרטקובר ממרחק שנים, את החנות, ואת הסלוגן שלה, בהיותה נחשבת ל"אב טיפוס לסוג חנויות הכלבו ... חנויות גדושות, דחוסות וצפופות שהצליחו להכניס לקומה אחת מה שהיום מכניסים בשלוש. באקמן חיפשת - הכול מצאת. מה שנכון".
בהיותו בן למשפחת סוחרים מצליחה, הצליח אקמן להמציא מושגי שיווק ופרסום חדשים בענף המסחר בתל אביב ובארץ בכלל, שלא היו ידועים לפני בואו. בין היתר, הוא הגיע להסכם עם לשכת המסחר, לקיום "מכירות סוף עונה" במועדים קבועים (לפני כן היה כל בעל חנות קובע על דעת עצמו מתי יתקיימו מכירות סוף העונה בחנותו); הוא הנהיג את המושג "שבוע בלבן", במהלכו נמכרו בחנותו כלי מיטה ומגבות בהנחות; והכניס לארץ את תצוגות האופנה הראשונות. תצוגת האופנה הראשונה הייתה במלון קטה דן שברחוב הירקון, והשנייה בקפה רוול ברחוב דיזנגוף. שאר התצוגות התקיימו בחנות באלנבי בגלריה של החנות. באחת מהתצוגות שקיים בשנות החמישים, הוא הנהיג את התחרות "נערת אקמן", במהלכה "נתגלתה" השחקנית דליה לביא.
הערות שוליים

↑  Presseschau: Ausstellung "Ausgegrenzt. Ausgeplündert. Ausgelöscht." eröffnet: Jüdische Schicksale aus Mühlhausen dokumentiert, באתר העיר מילהאוזן. (בגרמנית)
↑  יואב גלבר, תרומת העלייה ממרכז אירופה להתפתחות המשק החברה והתרבות : השפעת התמורות בהתפתחות המשק על מעמדם של יוצאי מרכז אירופה, באתר מט"ח.
↑  נעם דביר, יפה נוף, עכבר העיר, 17 בדצמבר 2009.
↑  מודעה, רות ויהודה נויפלד מודיעים על הולדת בנם (נכדו של אקמן), מעריב, 5 בינואר 1961.
↑  פרסום, במסגרת פרס העשור, מעריב, 9 במאי 1958.
↑  משה ויניצקי, רק כרטיסי ברכה לשנה החדשה לא נשרפו בדליקה בכל בו אקמן, מעריב, 7 בספטמבר 1966.
↑  אמנון דנקנר ודוד טרטקובר, איפה היינו ומה עשינו, אוצר שנות החמישים והשישים, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1996, עמ' 22, אתר גוגל ספרים (צפייה מוגבלת).
↑  מודעה, שבוע בלבן, דבר, 13 ביולי 1956.
↑  מעריב, תצוגת האפנה המסורתית של אקמן, מעריב, 31 באוקטובר 1958.
↑  מודעה, 25 שנות אקמן, מעריב, 22 במאי 1959.
↑  חנות אקמן - אתר הנוסטלגיה תל אביב.
בניין קולנוע אסתר (לימים "מלון סינמה"), נובמבר 2006; בפינת הבניין הוקמה חנות הכלבו "אקמן" הראשונה
יובל ה-20 להקמת רשת "אקמן", 1954בשורה הקדמית – אריך אקמן שני מימין; אריך כהן מנהל הכלבו ראשון משמאל
נתקל פושע הוא

בהלכה, נתקל פושע הוא הוא כלל הלכתי בדעת יחיד שטבע רבי מאיר, ולפיו אדם שצעד ברחוב ונתקל בדבר מה ונפל, האחריות המליאה של המעשה ותוצאותיו מוטל עליו בלבד, כאילו עשאו בידיים. כלל זה מתייחס להלכות שונות בענייני מזיק וניזק ובכללי שומר חינם במשפט העברי.
המחלוקת בין רבי מאיר לשאר החכמים במשנה היא באדם שהלך במקום ציבורי ושם נתקל בדבר מה וכתוצאה מכך נשברו כליו. לפי רבי מאיר, היה לאדם להביט היטב ולהשגיח על עצמו שלא יפול, במקרה שהדבר אפשרי. אם כי גם רבי מאיר מודה שבמקרה של שיטפון שבו אין אפשרות לאדם לבדוק מה מונח על הקרקע, אם לא הייתה לאדם ברירה אחרת גם אם ללכת במקום שבו יש שיטפון, אין היתקלותו נחשבת לפשיעה, מכיוון שהוא אונס.
המחלוקת המעשית היא כפולה: אחת עוסקת בחיוב תשלומין של האיש עצמו, הסבל לבעליו של החפץ, מדין שומר חינם או שומר שכר שפשע בשמירתו, והשנייה עוסקת בדיני מזיק וניזק, שאלה הנוגעת לאנשים שעברו במקום בשעת הנפילה וניזוקו משברי הכלי או החליקו על נוזל שהיה בתוך הכלי ונשפך, ונפלו. פרשנות זו שווה לאביי, רבי אלעזר ורבי יוחנן ושמואל. היחיד שחלוק עליה הוא רבא שסבור שכולם מודים ש"נתקל פושע הוא" והוא מפרש את המשנה בצורה אחרת
טעמו של רבי מאיר ושיטתו ההלכתית בנושא זה התפרשו על ידי שמואל שאף חידש על פי כך ש”טבח אומן שקלקל חייב לשלם, מזיק הוא פושע הוא, נעשה כאומר לו שחוט לי מכאן ושחט לו”. חכמי הגמרא הסבירו כי במילים "מזיק הוא פושע הוא" מתכוין שמואל לרמוז כי הסיבה לכך שאדם ששוחט בהמה וגרם לה להיות טרפה על ידי שחיטה לא מקצועית נחשב למזיק, הוא לא רק בגלל שהוא נוטל על כך כסף, אלא בגלל ש"פושע הוא", כלומר אדם שלא נזהר די הצורך נחשב לפושע. פסק זה של שמואל גרם לפולמוס בקרב גדולי תלמידיו (ביניהם רב חמא בר גוריא) שלא הצליחו להבין את פסקו זה ומצאו לו סתירה הלכתית במקומות אחרים, ושמואל הקפיד על תלמידיו שלא דייקו את דבריו ”מזיק הוא פושע הוא, נעשה כאומר לו שחוט לי מכאן ושחט לו” שבכך רמז כי פסק זה נאמר לפי שיטת רבי מאיר שסבר ש"נתקל פושע הוא" מכיוון שגם אדם שלא נזהר די הצורך נחשב לפושע.
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת בבא קמא, פרק ג', משנה ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף פ"ב, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף כ"ט, עמוד א'.
↑  רש"י בתלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף ל"א, עמוד ב' ד"ה ראשון וודאי פושע הוא. וראו תוספות שם עמוד א' ד"ה אמר רבא שמפרש אחרת
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא קמא, דף צ"ט, עמוד ב'.
תפילת נשים ביהדות

סידור תפילה לאישה, 1480
תפילת נשים התקיימה ביהדות לאורך כל הדורות, ובמקרים מסוימים, תפילתן נחשבה לתפילת מופת. כך למשל היא תפילת חנה, שחז"ל ראו בה את המודל של התפילה האידיאלית.
לפני חורבן בית שני, כאשר עדיין לא היה סידור, התפלל כל אדם על פי צרכיו, תפילות הודיה והלל ותפילות בקשה. מתפללת (כמו גם מתפלל) יכלה להביע את עצמה בכל דרך שתרצה ובספונטניות. גם לאחר היווצרות הסידור נותרה תפילת הנשים ממוסדת פחות מתפילת הגברים, ונשים לאורך הדורות חיברו תפילות העוסקות באירועים מהווי עולמן.
היסטוריה > תקופת המקרא

מסיפורי המקרא עולה שאישה המתפללת היא עצמאית בלשונה וכל תפילה מנוסחת על פי המיית לבה. רבות המתפללות במקרא, ולכל אחת תפילה ייחודית משל עצמה. פנייתן הישירה מתקיימת באופן ספונטני מתוך הווייתן ונסיבות חייהן. הספרות היהודית לדורותיה עסקה בנושא זה ואולם הנושא זוכה לעניין מחקרי רב בתקופה האחרונה. ספרות ענפה חוברה במחצית השנייה של המאה העשרים ועד ימינו אלה בנושא זה.
בין המתפללות במקרא ניתן למנות את: רבקה, לאה, מרים הנביאה, דבורה, חנה, אסתר ונשות בית לחם במגילת רות. לאורך ההיסטוריה היהודית בכל תפוצות ישראל נשים חיברו תפילות, חלקן השתמר אך רובן הגדול השתכח משום שלא הועלו על הכתב. חלק מזערי של תפילות אלו הוא זה הבא לידי ביטוי בתפילות הנשים שאנו מוצאים בספרות החיצונית.
היסטוריה > תקופת ימי הביניים

עם תחילת היווצרות הסידור וביתר שאת עם הפיכת הנוסח לרשמי, כתוב ומאוחר יותר מודפס אנו פוגשים פחות ופחות השפעה של נשים על סידור התפילה. תפילות הנשים, גם אם נאמרו, לא נותרו בדרך כלל בידינו.
רק בתקופות הקרובות יותר לזמננו אנו מתחילים לפגוש סידורי נשים. בין אם היו אילו סידורי הכלל כמו סידור "קורבן מנחה" המיועד לנשים ובין אם היו אלו קובצי תחינות, היינו תפילות אישיות שנועדו להיאמר ברשות הפרט ובשפת המדינה (בדרך כלל יידיש), כמו "תחינות שרה בת-טובים" או סידורה האישי של יהודית כהן מאיטליה. סידורים אילו נתנו ביטוי, בדרך כלל, לנושאים נשיים אשר הסידור הממוסד לא נתן את דעתו עליהם כמו למשל נושאי הריון ולידה, טהרת המשפחה, וחיי גידול ילדים וחינוכם לצד הבעל.
במקביל אנו פוגשים קבוצות וקהילות מיוחדות בהן הנשים היו הממונות על שמירת המסורת. בגלל הקביעה כי היהדות מועברת מהאם לצאצאיה היו אלה הנשים, בקרב קהילות האנוסים בפורטוגל, שהפכו למתפללות העיקריות בהתכנסויות החשאיות ולנושאות בעול שימור המסורת בנסיבות החיים שנכפו עליהם.
היסטוריה > בימינו

המגמה ההולכת ומתגברת של שוויונות בין האיש לאישה בכלל תחומי החיים, החל מסוף המאה ה-19, וביתר שאת במאה ה-20 וה-21 הביאה להרחבת חלקן של הנשים בבתי הכנסת ובתפילות.
ברוב מוסדות החינוך הדתיים לבנות כיום, סדר היום נפתח בתפילת שחרית. קיימים סידורי תפילה אורתודוקסיים עם ניסוחים מותאמים לנשים. בסידור פעמי גאולה מופיעה בכל המקומות הרלוונטיים אופציה של ניסוח לנשים וההנחיות בו מופנות לנשים ולגברים כאחד. בנוסף, קיימים סידורים מיוחדים לנשים דוגמת סידור כוונת הלב לבת ישראל וסידור עבודת השם לבת ישראל.
הנוהג של נשים לומר קדיש יתומה על הוריה הולך ומתרחב, על בסיס הנוהג הקדום, היעדר מקורות הלכתיים האוסרים זאת ופסק ההלכה של מספר פוסקים.
בזרם האורתדוקסיה המודרנית החלו להיווצר קבוצות תפילה נפרדות לנשים, ונפתחו "מניינים שיתופיים" הרואים עצמם כנאמנים להלכה, ובהם נשים לוקחות חלק משמעותי בחלקים מסוימים בתפילה. החלוצה הייתה קהילת שירה חדשה בירושלים, שהוקמה בשנת 2001 על ידי קבוצה בראשות ד"ר טובה הרטמן במטרה "ליצור קהילה דתית המשלבת מחויבות להלכה עם מחויבות לתפילה ופמיניזם, ולהגדיר מחדש את מקומן של נשים בבית הכנסת". מאז פועלות בארץ כמה עשרות קהילות שוויוניות או משתפות מסוג זה. בולט בתמיכתו הרב דניאל שפרבר, אשר הקדיש ספר הלכתי לדיון בשיתופן של נשים בתפילות ובקריאת התורה.
תפילת נשים בהלכה

מבחינת ההלכה היהודית, חיוב הנשים בתפילה שונה משל הגברים: הן פטורות מאמירת רוב חלקי התפילה, ואינן חייבות בתפילה במניין ובבית כנסת. אמנם נשים רבות מגיעות להצטרף לתפילה בבית הכנסת, בעיקר בשבתות ובחגים. נשים פטורות גם מלבישת טלית והנחת תפילין בהן הגברים חייבים, ונעשות כיום על ידם בעיקר בתפילת שחרית.
ישנה מחלוקת על חיוב הנשים בתפילת העמידה, המהווה את ליבת התפילה המנוסחת, ומספר התפילות שיש לנשים להתפלל מדי יום. לפי פוסקים רבים די לנשים באמירת בקשה אחת ביום, שיכולה להיות תפילה אישית או חלק מהתפילה המנוסחת כרצונן (למשל אמירת ברכות התורה). גם בקרב פוסקים אחרים, המורים לנשים להתפלל תפילה עמידה אחת ביום או יותר, רווחת העמדה לפיה נשים הטרודות בטיפול בילדיהן או בעבודה פטורות מתפילה.
תפילת נשים בהלכה > מניין ובית כנסת

נשים פטורות מתפילה במניין ובבית כנסת, אמנם המתפללות במניין ובבית הכנסת יש להן בזה זכות.
תפילת נשים בהלכה > תפילת עמידה

במשנה נאמר שנשים חייבות בתפילה. התלמוד נימק דין זה בכך שהתפילה היא בקשת רחמים, ולפי חלק מהגרסאות הוא מסביר שהתפילה אינה מצווה התלויה בזמן, ממנה נשים פטורות.
דין זה הובא בספרות ההלכה, אולם מנהג הנשים היה לא להתפלל שלוש תפילות, אלא להסתפק באמירת בקשה בקומן בבוקר. בעל המגן אברהם הסביר זאת על פי דברי הרמב"ם, שכתב שיש מצווה מן התורה להתפלל כל יום, אך די בפעם אחת וללא נוסח מחייב. מכיוון שחובה זו אינה מצווה התלויה בזמן גם הנשים חייבות בה, אך הן פטורות משלוש התפילות המנוסחות והתלויות בזמני היום שמדברי חכמים. אמנם לדעת הרמב"ן כל החיוב להתפלל הוא מדברי חכמים, וייתכן שלשיטתו דברי המשנה שנשים חייבות להתפלל פירושם שחייבו אותן להתפלל את כל התפילות, למרות שהן תלויות בזמן, משום שהן בקשות רחמים.
רבים מהפוסקים קיבלו את הדעה שנשים אינן חייבות להתפלל כל יום, ודי להן באמירת בקשה בבוקר.
הרב עובדיה יוסף כתב שיש לנשים להתפלל תפילת עמידה אחת ביום, ועדיף שתהיה זו תפילת שחרית - כדי להתחיל את היום בתפילה. ואף שעיקר החיוב לפי המגן אברהם הוא בתפילה אחת ביום ללא נוסח מחייב, כיון שהנשים בזמננו רגילות בלשון התפילה וקל להן להתפלל את תפילת העמידה, ההדרכה לפי הרב עובדיה יוסף היא שהנשים תתפללנה לפחות תפילת עמידה אחת ביום. והרוצה להדר ולהתפלל כמה תפילות, רשאית.
בעל המשנה ברורה כתב שמרבית הפוסקים סוברים שהחיוב בתפילה הוא מדברי חכמים, ושעל כן יש להזהיר את הנשים שתתפללנה שתי תפילות עמידה ביום. מתפילת ערבית הן פטורות, כיון שמעיקר ההלכה היא הייתה תפילת רשות, ורק הגברים קיבלו על עצמם כחובה להתפלל אותה.
בספרות האחרונים נמצא מי שכתב שמעיקר הדין נשים חייבות בשלוש תפילות בכל יום.
יש הסוברים שנשים צריכות להתפלל שתי תפילות עמידה ביום גם לדעת הרמב"ם. מאידך, יש הסבורים שגם לדעת הרמב"ן נשים יוצאות ידי חובה בבקשת רחמים אחת ביום.
על אף דברי בעל המשנה ברורה בספרו, בנו העיד שאימו כמעט לא התפללה כל השנים בהן היא טיפלה בילדיה, בהוראת בעלה. הנחיות דומות מופיעות לאחר מכן אצל פוסקים רבים שהלכו בשיטתו, גם עבור נשים הטרודות בעבודה. הנחיות אלו נומקו באפשרות להסתמך לכתחילה על שיטת המגן אברהם במקום קושי, וכן על מגוון פטורים הלכתיים שאינם מיושמים בדרך כלל עבור תפילת גברים, דוגמת הכלל העוסק במצווה פטור מן המצווה, וההלכה הפוטרת מתפילה את מי שדעתו טרודה.
תפילת נשים בהלכה > שאר חלקי התפילה

נשים פטורות מאמירת: קרבנות, קריאת שמע וברכותיה, תחנון, אשרי, למנצח, קדושה דסדרא, שיר של יום, פיטום הקטורת ועלינו לשבח.
משום שנשים פטורות ממצוות עשה שהזמן גרמן, הן פטורות מאמירת פסוקי דזמרא, לפי שזמן אמירתם לפני תפילת שחרית. עם זאת, יש הסוברים שהואיל ונשים חייבות להתפלל עמידה (לפי חלק מהדעות), הן חייבות גם לומר פסוקי דזמרא כדי להתכונן על ידם לתפילה. אולם לדעת רוב הפוסקים - פטורות, והרוצה להדר רשאית.
יש פוסקים הסבורים, שהואיל ומצוות זכירת יציאת מצרים נמשכת ברציפות ביום ובלילה יש לחייב את הנשים בה, אך רבים חלקו על כך ולדעתם הנשים פטורות מהזכרת יציאת מצרים.
תפילת נשים בזרמים הלא אורתודוקסיים

תפילת נשים בולטת במיוחד בזרמי היהדות הלא אורתודוקסיים, אשר הפכו עוד מראשית המאה ה-20 את המגמה האידאולוגית לשוויון בין המינים ליישומית על ידי שוויוניות הדרגתית של כלל תפקודי בית הכנסת לנשים.
גם לשונה של התפילה הלכה והפכה רגישה ומודעת יותר לשאלות מגדריות. במאמרה על השפעות המגדר על התפילה הישראלית הרפורמית מחלקת המחברת, הרבה ד"ר דליה מרקס, את השינויים בסידורים הליברליים לארבע רמות:
המרת לשונות אשר לטענת הרפורמים פוגעניות ומתייחסות לנשים כאובייקט – ברכת "שלא עשני אישה", הנאמרת במסגרת ברכות השחר, הושמטה או הומרה בברכות בלשון חיובית. בסידורים רבים נאמר כאן "ברוך.. שעשני בצלמו", לשון המזכירה את סיפור הבריאה הראשון המתואר בספר בראשית. כיום גם בתוך מחנה האורתודוקסיה המודרנית מתקיימים דיונים על ברכת "שלא עשני אישה" ויש בודדים המבקשים אף לשנות את נוסח הברכה.
הוספת דמויות נשיות לתפילה - בעקבות רצון להנכיח את דמויות הנשים היהודיות לאורך הדורות, הוכנסו שמות האמהות שרה רבקה רחל ולאה אל ברכת "אבות", הברכה הראשונה בתפילת העמידה, שהיא התפילה המרכזית הנאמרת שלוש פעמים ביום. ברכה זו נקראת בזרמים הלא אורתודוקסיים ברכת "אבות ואמהות". בדומה, נוסף שמה של מרים הנביאה בברכת "גאולה" שאחרי קריאת שמע יחד עם אחיה משה, בקריאה "משה מרים ובני ישראל, לך ענו שירה חדשה ואמרו כולם..." ושניהם יחד מוליכים את עם ישראל באמירת: מי כמוך באלים ה'.
טקסי חיים - שינויים נוספים באו לידי ביטוי בטקסי מעגל החיים. אלה מתחלקים לשני סוגים עיקריים: א. שינוי של טקסים קיימים, כמו טקסי לידה (זבד הבת), בת מצווה וטקסי חתונה שוויוניים, הנותנים מענה גם לקולה ולתפילתה של הכלה ולא רק לחתן; ב. יצירתם של טקסים חדשים שענייניהם לקוחים מעולמן של הנשים כגון: נוסחי תפילה לנשים לקראת חתונה, הריון, לידה, הנקה, הפלה ועוד.
לשון הפניה לאל – הפניה אל האלוהים בתפילה המסורתית נעשית בלשון "אתה" או "הוא". חלק מעורכי הסידורים הליברליים ביקשו להימנע מהשימוש בלשון זו לתיאור האל, ויש שהוסיפו דימויים בלשון נקבה כדי לאזן את הנוסח (למשל פניה אל ה"שכינה" או פניה בנוסח "ברוכה את י-ה..."). השינויים הקשורים בדרכי הפנייה אל האל בתפילה שנויים במחלוקת.
ראו גם

נשות הכותל
לקריאה נוספת

אליקים אלינסון, האשה והמצוות (3 חלקים), הוצאת ההסתדרות הציונית העולמית
תמר רוס, "העוד מסוגלות אנו להתפלל לאבינו שבשמים?!", נחם אילן (עורך), עין טובה - ספר היובל לטובה אילן, הקיבוץ המאוחד, 1999
חנה ספראי, "מנין, מגדר ודמוקרטיה", רבגוני 3, מכון ון ליר, אלול התש"ס, ספטמבר 2000, עמ' 41–43
עליזה לביא, תפילת נשים, הוצאת משכל, תל אביב, 2005
מנחם פרי, "רבקה וחתנה העבד, והקואליציה של אלוהים עם הנשים בסיפור המקראי", אלפיים 29, עם עובד, 2005
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ל"א
1 2 3  ד"ר יעקב הדני, "המתפללת", שמואל גליק (עורך), זכֹר דבר לעבדך – אסופת מאמרים לזכר דב רפל, הוצאת בית הספר לחינוך ע"ש פ' חורגין אוניברסיטת בר-אילן והמכללה האקדמית ע"ש רא"מ ליפשיץ, תשס"ז 2007
↑  ספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק כ"ב: "ותאמר אם כן למה זה אנכי ותלך לדרש את ה'"
↑  ספר בראשית, פרק כ"ט, פסוק ל"ה: "ותאמר הפעם אודה את ה'"
↑  ספר שמות, פרק ט"ו, פסוק כ'
↑  ספר שופטים, פרק ה'
↑  ספר שמואל א', פרק א', פסוק י"א; פרק ב', פסוקים א'–י"א
↑  מגילת אסתר, פרק ד', פסוקים ט"ו–ט"ז
↑  מגילת רות, פרק ד', פסוק י"ד
↑  ד"ר יואל ב' וולוולסקי, קדיש יתומה, צהר, תשס"ב
↑  פסק הלכה | קדיש יתומה, באתר בית הלל - הנהגה תורנית קשובה, ‏2018-07-11
↑  קישורים לסוגיות הלכתיות בתפילת נשים בציבור ולקהילה שיוויניות, באתר נאמני תורה ועבודה
↑  ד"ר דפנה מוסקוביץ, דבורה אמיר וצאלח סואעד, תפילת נשים בשלוש הדתות, אתר מט"ח
↑  תפילת נשים, נשים פטורות מתפילה בבית הכנסת ובמניין, באתר פניני הלכה
↑  משנה, מסכת ברכות, פרק ג', משנה ג'. תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף כ', עמוד ב'. מאירי שם. תוספות רבי יהודה שירלאון שם. לפי חלק מהכיוונים שהוצעו במפרשים, אין הגרסאות חולקות אחת על השנייה.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות תפילה וברכת כהנים, פרק א', הלכה ב'. שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ק"ו, סעיף ב'. מגן אברהם, סימן ק"ו, סעיף קטן ב'
↑  השגות הרמב"ן על ספר המצוות לרמב"ם, מצוות עשה ה, טקסט דיגיטלי באתר ספריא. שולחן ערוך הרב, סימן קו, סעיף ב, טקסט דיגיטלי באתר ספריא
↑  אשל אברהם, סימן ע; נימוקי אורח חיים, סימן מז; הליכות שלמה, פרק ב, הערה ה; ועוד
↑  שו"ת יביע אומר חלק ו סימן יז
↑  משנה ברורה, סימן ק"ו, סעיף קטן ד'
↑  בן ידיד על הרמב"ם, הלכות תפלה, פרק א, הלכה ב
↑  אור לציון, חלק ב, פרק ז, אות כד
↑  תורת חיים, סימן קו אות ב; שו"ת לב אברהם, סימן כה; שו"ת ברכות שמים (לאדמו"ר מקאשוי), סימן מו; ועוד
↑  הרב אריה ליב בן ישראל מאיר הכהן, שיחות החפץ חיים - מחיי אבא, בני ברק, תש"ד, עמ' טז, אות כז, באתר אוצר החכמה
↑  שו"ת משנת יוסף, חלק ט, סימן לב
↑  תפילת נשים, נשים המטופלות בילדים, באתר פניני הלכה
↑  תפילת נשים, האם חובה לומר פסוקי דזמרה, באתר פניני הלכה
↑  משנה ברורה, סימן ע', סעיף קטן ב'
↑  Dalia Marx, “Gender language in Liberal Israeli Liturgy”, Elyse Goldstein ed, New Jewish Feminism: Probing the Past, Forging the Future, Woodstock 2008, pp. 206-217:
↑  שלמה ריסקין, "ברכת 'שלא עשני אשה', אפשרויות לשינוי", להיות אישה יהודייה (כרך א), בעריכת שילה מרגלית, ירושלים 1999, עמ' 139 – 149
דיוקנה של אישה יהודייה אוחזת בספר תפילה, לזר קרסטין
אישה מתפללת בכותל
תפילה של נשות הכותל
פאנץ' וג'ודי

מופע אופייני של פאנץ' וג'ודי
פאנץ' וג'ודי הוא תיאטרון בובות מסורתי שראשיתו במאה השבע עשרה באיטליה ואחר כך בבריטניה.
הדמות המרכזית במופע היא מר פאנץ' ולצידו אשתו ג'ודי. המופע מכיל רצף של סצנות קצרות, שמשכן בדרך כלל שלוש דקות לכל היותר. בכל סצנה מופיעות שתי דמויות, בדרך כלל פאנץ' ובידו מקל החובלים (סלפסטיק) ודמות נוספת. המופע מודולרי באופיו כך שהקהל יוכל להצטרף או לעזוב בסוף כל אפיזודה, כחלק מאופיו של המופע - מופע רחוב. את המופע מציג מפעיל יחיד שמסתתר בתוך תא ומפעיל בובות כפפה. המפעיל מכונה פרופסור או איש הפאנץ'. לעיתים יש לו עוזר שתפקידו להרחיק את הקהל, לעודד אותו להשתתף בקריאות ביניים ולאסוף את הכסף (בעבר בתוך כובע, כיום במכירת כרטיסים) וכן ללוות את המופע במוזיקה ובאפקטים.
היסטוריה

למופע של פאנץ' וג'ודי יש שורשים בקומדיה דל'ארטה האיטלקית, שבה הייתה דמות של לץ כרסתן ושמו פולצ'ינלו. בתחילה הוא היה שחקן אמיתי, ומשנפטר יצרו מסכת קומדיה דל'ארטה בדמותו. פאנץ' בגרסתו האנגלית אלים יותר ואנרכיסט יותר. כבר במיתולוגיה היוונית נמצאו דמויות של לצים מפירי נורמות, ובמאה הארבע עשרה הועלו מופעים דתיים ובהם בובות בעלות מראה וקולות דומים לאלו של פאנץ' וג'ודי. עד אמצע המאה השמונה עשרה שימשו מריונטות למופעי פאנץ', מה שהגביל את הניידות שלהם וגם את היכולת של הבובות להחזיק חפצים או להכות. מהמחצית השנייה של המאה השמונה עשרה ועד ימינו עברו מופעי פאנץ' לבובות כפפה. בתקופה זו גם השתנה שמה של אשת פאנץ' מג'ואן לג'ודי. המעבר לבובות כפפה אפשר למופע להיות נייד יותר, אלים יותר ובעל קצב מהיר יותר, וצמצם את הצוות למפעיל אחד, המופיע עם עוזר. במאה העשרים, עם התפתחות התחבורה, הפך פאנץ' וג'ודי למופע חופים שמשפחות באות במיוחד לצפות בו. על פי רוב המופעים מוזמנים, כך שאין צורך בעוזר הגובה כרטיסים, ולכן חלק מאנשי הפאנץ' מופיעים לבד. בתקופה זו גם התקבע הבד האדום-לבן שמכסה את המפעיל, מתחת לקופסה ובה הבובות. תקופה זו מסמנת שינוי משמעותי נוסף - מופע פאנץ' וג'ודי הפך ממופע למבוגרים למופע המזוהה יותר עם ילדים, ולכן בתקופה זו הוצאו מהמופע דמויות שנתפסו כלא מוסריות: השטן ופולי היפה, פילגשו של פאנץ'.
דמויות

ליהוק הדמויות במופעי פאנץ' וג'ודי אינו קבוע כבמחזות שייקספיריים, אלא דומה יותר במבנהו למעשיות עם או אופרות סבון. ישנן כמה דמויות קבועות ודמויות נוספות המצטרפות לעיתים. הדמיות הקבועות הן: פאנץ', בובה המאופיינת באף אדום וארוך, כובע לבד אדום ומקל חובלים-סלפסטיק. קולו של פאנץ' צווחני ומופק על ידי צפצפה. כאשר המפעיל מדבב את פאנץ' הוא נושף דרך הצפצפה, וכאשר הוא מדבב את שאר הדמויות הוא מתרחק מהצפצפה. אשתו של פאנץ'- ג'ודי, התינוק שלהם, הקרוקודיל. (הצטרף במאה התשע עשרה, אבל כיום אין מופע בלעדיו) קציני משטרה, שרשרת של נקנקיות. התליין (מבוסס על דמותו של ג'ק קאטש, תליין ידוע במאה השמונה עשרה שאף נתלה בעצמו בסופו של דבר) והשטן מופיעים לעיתים, אך פאנץ' תמיד יגבור עליהם. דמיות נוספות: ג'ואי הליצן-מבוסס על דמותו של ליצן פופולרי במיוחד מהמאה השמונה עשרה, ג'וזף גרימלדי. השלד, הרופא, טובי הכלב, הקטור הסוס, פולי היפה (פילגשו של פאנץ' והיחידה שאינו מכה), מר סקראמוס, מכונת הנקניקיות. דמויות המופיעות רק במופעים המשחזרים מופעי פאנץ' עתיקים: המשרת, העיוור.
הסיפור

אין סיפור אחד מוחלט לפאנץ' וג'ודי. המופע הוא בעצם שרשרת של התרחשויות, כאשר הקהל יכול להצטרף או לעזוב בתום כל אפיזודה. הסיפור משתנה מתקופה לתקופה, אך ישנו שלד שנשמר. פאנץ' מתנהג בצורה מחפירה, רב עם אשתו והתינוק, ואז מגיעות רשויות החוק. פאנץ' מכה והורג את שליחי החוק, השוטר, השופט והתליין בזה אחר זה. המופע מתובל בבדיחות ושירים. כיום המופעים מתנהלים בדומה לתבנית הבאה: פאנץ' וג'ודי מציגים את עצמם כזוג מאושר בפני הקהל, ג'ודי מבקשת מפאנץ' לשמור על התינוק ואז פאנץ' מתרשל, בעבר הוא היה מכה אותו, כיום סצנה זו לא מקובלת. התינוק ניזוק, אז מגיעה ג'ודי שואלת את פאנץ' מה קרה לתינוק? היא כועסת עליו, מכה אותו ואז הוא מכה אותה בחזרה והורג אותה. מגיע השוטר ופאנץ' מכה והורג גם אותו, ג'ואי הליצן תובע את הנקניקיות שלו, פאנץ' מייצר לו נקניקיות ואז מגיע הקרוקודיל לטרוף אותן, פאנץ' לא שם לב והקרוקודיל כמעט טורף אותו, (הקהל מזהיר את פאנץ' מפני הקרוקודיל) פאנץ' זקוק לרופא, הרופא דורש ממנו לקחת תרופה, פאנץ' מכה והורג גם אותו. אז מגיעה רוח רפאים להפחידו, לעיתים גם השטן, או התליין, פאנץ' מנצח גם אותם לקול תשואות הקהל. במהלך השנים נכתבו טקסטים שונים של פאנץ' וג'ודי. ב-1828 הודפס מחזה כתוב על פאנץ' וג'ודי כפי שבוצע על ידי האמן ג'ובאני פיסיני, אויר על ידי ג'ורג' קרוקשאנק, ונכתב על ידי ג'ון פיין קולייר. זהו גם הטקסט הכתוב היחיד ששרד מתקופה זו. מידת דיוקו מוטלת בספק. ויש הטוענים שג'ון קולייר שכתב בו קטעים שלא היו במופע. בהמשך פורסמו טקסטים כתובים נוספים, אך כל אחד מהם מייצג לא יותר מאשר תקופה מסוימת, שכן המופע הוא דינמי ומשתנה. מדי פעם נערך פסטיבל פאנץ' וג'ודי במקום "הולדתו" של מופע פאנץ' קובנט גארדן, ולעולם לא יהיו שם שני מופעים זהים.
השפעות על אומנות עכשווית

דמות הנווד של צ'ארלי צ'פלין כמי שלא נכנע לכללים ומוסכמות חברתיות מושפע מדמותו של פאנץ' כמו כן מציינים את משפחת סימפסון כמושפעת מפאנץ' וג'ודי. האחים מרקס שילבו סצנה שבה אחד האחים משתלב במופע פאנץ' וג'ודי בסרטם מונקי ביזנס (1931) ונראה שגם הם הושפעו מפאנץ' מפר הכללים. יש המציינים קשר ללצים מוקדמים הרבה יותר כגון נאסר א-דין הטורקי או טיל אוישפינגל הגרמני. בסרט "אוליבר טוויסט" של רומן פולנסקי ישנה סצנה בה נראה מופע רחוב של פאנץ' וג'ודי ונראה שיצירתו זו של צ'ארלס דיקנס מבטאת את הרקע החברתי לסיפורי פאנץ'