stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צביעת קשתות
הערות שוליים

↑  The NP-Completeness of Edge-Coloring.
↑  Cole, Richard; Ost, Kirstin; Schirra, Stefan (2001), "Edge-coloring bipartite multigraphs in O(E log D) time", Combinatorica, 21 (1): 5–12, doi:10.1007/s004930170002
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צבי לנזמן

| --- | --- |

 לידה:  27 ביוני 1983 (בן 41) ירוחם, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  המכללה האקדמית בית ברל  בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה 
 פרופיל ב-IMDb
 
צבי לנזמן (נולד ב–27 ביוני 1983) הוא במאי, צלם ומפיק קולנוע וטלוויזיה ישראלי. יוצר הסרט "הטיפול" (כאן 11) המתעד לראשונה טיפולי המרה מתוך חדר הטיפולים, זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל דוקאביב ומענק הפקה של קרן סאנדנס.
ביוגרפיה

לנזמן נולד בירוחם למשפחה דתית. אימו היא הרבנית לאה שקדיאל. התחנך בבית ספר ממלכתי דתי "קול יעקב" ובתיכון למדעים ואומנויות בירושלים במגמת אמנות. בין השנים 2002–2006, התגייס  ליחידת עורב נח"ל, ושירת כמ"מ וקצין הדרכה בגדוד הסיור הבדואי. לאחר שחרורו השתלב בלימודי מחול בלהקת ורטיגו. למד קולנוע במדרשה לאמנויות בית ברל. בין השנים 2008–2013 למד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
לנזמן מתגורר ברעננה.[דרוש מקור]
סרטיו כבמאי

בשנת 2011, כתב, שיחק וביים את "חום גופך", סרט סטודנטים עלילתי קצר שהשתתף בפסטיבלים לקולנוע הומו-לסבי. בשנת 2014, ביים את "אחרית דבר" סרט עלילתי קצר.
בין השנים 2016–2018 ביים יחד עם הבמאי איתי עקירב את "שפה חיה" - מקבץ סרטים קצרים.
בשנת 2021 ביים את הסרט הדוקומנטרי הראשון שלו באורך מלא "הטיפול". הסרט נתמך על ידי כאן 11, הקרן החדשה לקולנוע ולטלוויזיה, קרן מימונידס, והקרן היוקרתית של מכון סאנדאנס, ארה״ב. הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל דוקאביב 2021, הוקרן בתחרות הרשמית פסטיבל הקולנוע הבינ״ל סנטה ברברה, בתחרות הרשמית בפסטיבל Movies That Matter בהאג, בפסטיבל הקולנוע היהודי של סן פרנסיסקו ונבחר להפצה על ידי The Film Collaborative, לוס אנג׳לס.
סרטיו כצלם

בשנת 2015, שימש לנזמן כצלם של הסרט ״בית האילמת״ בבימוי של תמר קיי זוכה פסטיבל ירושלים, פסטיבל דוקאביב ופסטיבל קרקוב בשנת 2016. בשנת 2017 צילם את הסדרה "מלאכי השביל" של תאגיד השידור הציבורי כאן ובאותה השנה ביצע צילום נוסף לסרט ״המוזיאון״ של הבמאי רן טל. בשנת 2018 שימש כצלם נוסף בסדרה הדוקומנטרית הישראלית "אמבולנס".
הערות שוליים

↑   נירית אנדרמן, "הוא אמר שאנחנו סטרייטים עם בעיות, שנוכל להחלים מזה", באתר הארץ, 17 באוגוסט 2021
↑  הטיפול | NFCT, באתר nfct.org.il
↑  חום גופך, באתר www.ishim.co.il
↑  שפה חיה, באתר Jerusalem Cinematheque – Israel Film Archive
↑  זוהר אורבך, ‏"הטיפול": הצצה ל"טיפולי ההמרה" בחברה החרדית, באתר ‏מאקו‏, 19 באוגוסט 2021
↑  מערכת כאן, הטיפול, באתר כאן
↑  מרט פרחומובסקי, בית האילמת [תיעודי קצר], באתר ספר הקולנוע הישראלי, ‏2017-08-02
↑  צבי לנזמן, באתר Jerusalem Film Festival
↑  המוזיאון, באתר הפורום הדוקומנטרי בישראל
קוסודה

קוסודה
קוסודה (ביפנית: 小袖) הוא שם כללי ללבוש יפני המכסה את הגוף, שנלבש לפני תקופת מייג'י (1868-1912). הקוסודה נחשב לבגד שקדם לקימונו המודרני, ועד המאה ה-16 שימש כבגד תחתון לנשים וגברים. תרגום ישיר של המילה קוסודה הוא "שרוולים קטנים." שם זה מתייחס לפתח הקטן של שרוולי הקוסודה המבדיל אותו מהאוסודה ( Oosode – שרוולים גדולים).
כאשר מתייחסים לבגדים יפניים מסורתיים (Wafuku), משתמשים לרוב בשם קימונו (着物), אולם זהו מונח מודרני. השם ההולם יותר את סגנון הלבוש המגיע עד לרצפה הוא קוסודה. יש לבגד שרוולים מלבניים ופאנלים קדמיים שמצטלבים בחזה ומוחזקים יחדיו על ידי חגורת בד רחבה הנקראת אובי (Obi).
מבנה הקוסודה

הבגד מורכב משתי רצועות בד התפורות יחדיו במרכז הגב, כך שהבד הנופל מהכתפיים עד לרצפה שווה באורכו מקדימה ומאחור. לחלק זה נתפרות בצד הקדמי שתי חתיכות בד המרחיבות את הבגד וגודלן חצי מאורכו ומרוחבו של הבד העיקרי. כמו כן רצועת בד ארוכה וצרה נתפרת באלכסון לפאנלים הקדמיים ומשמשת כצווארון. שתי רצועות בד קטנות נוספות מקופלות והופכות לשרוולים מלבניים בעלי פתח צר.
הקוסודה בהיסטוריה של יפן

עד סביבות המאה ה-16 הקוסודה נחשב כבגד תחתון אך מתקופה זו והלאה הפך לבגד עליון ולפריט לבוש יומיומי. מהפך זה הגיע לשיאו בתקופת אדו (1600-1868) כאשר החומרים, העיצוב והקישוטים של הקוסודה התפתחו, יחד עם טכניקות חדשות של אריגה וצביעת בדים.
הקוסודה בהיסטוריה של יפן > תקופת קמקורה (1185–1333) ותקופת מורומאצ'י (1333–1568)

עם הירידה בכוחה של החצר הקיסרית ועליית שוגונות קמקורה, סגנון חיים חדש החל להתפתח. סגנון הלבוש האלגנטי שאפיין את אנשי החצר בתקופת הייאן (794-1185) הפך לסגנון יותר פשוט והמאפשר יותר דינאמיות. כך, בעוד בתחילת תקופת קמקורה הביגוד הפורמלי של האישה היה שילוב של חלוק (אוצ'יקי, Uchiki) ומכנסיים רחבים הנקראים האקאמה (Hakama), בשלב מאוחר יותר אלו הוחלפו בקוסודה הנלבש יחד עם האקאמה. בניגוד לאוצ'יקי, שרוולי הקוסודה הגיעו רק עד תחילת כף היד והיו תפורים לאורך הקצה החיצוני כך שנוצר מעין כיס בבגד.
בתקופת מורומאצ'י היה נהוג ללבוש ז'קט נוסף הנקרא אוצ'יקאקה (Uchikake) או קאידורי (Kaidori) מעל הקוסודה.
הקוסודה בהיסטוריה של יפן > תקופת אזוצ'י-מומויאמה

במחצית השנייה של המאה ה-16 גנרלים חזקים כגון אודה נובונאגה (Oda Nobunaga) וטויוטומי הידיושי (Toyotomi Hideyoshi), שהיו פטרונים גדולים של האומנויות, עודדו גל חדש של אומנות נועזת וקישוטית שהשפיעה גם על סגנון הביגוד. כמו כן בעקבות התקדמויות בטכניקות צביעת בדים, הקוסודה הפך לבגד מקושט. בתקופה זו הגברים המשיכו ללבוש את הקוסודה כבגד תחתון והנשים לבשו את הקוסודה כבגד עליון. בחורף הן הוסיפו את האוצ'יקאקה, ובקיץ קיפלו את חלקו העליון וקשרו אותו מסביב למותניים.
הקוסודה בהיסטוריה של יפן > תקופת אדו (1600–1868)

בתקופה זו הקוסודה הפך לבגד בסיסי של נשים ושל גברים הנלבש גם על ידי אנשי הצבא וגם על ידי אנשים ממעמד הסוחרים. הקוסודה של התקופה, שכבר בתקופת מומויאמה החל להיות מקושט, הפך למפואר וססגוני, בעיקר בעקבות פיתוח שיטת צביעה חדשה הנקראת "יוזן" (Yūzen dyeing) וטכניקת ה-Tie-dye. הגמישות של טכניקת היוזן איפשרה ציור של סצנות מאוד מפורטות על הביגוד: מתוכם, ציורים של ערים או ציורי נוף היו המוטיבים הנפוצים ביותר. עיצובים נוספים כללו סצנות נטורליסטיות או נרטיביות, כאשר מעמד האצולה והמעמד הסמוראי העדיפו סצנות יותר קלאסיות ואנשי העיר העדיפו תיאורים של חיי היומיום.
בנוסף לסגנון היוזן נתפרו סוגי קוסודה מיוחדים הנקראים קאקי-אה (Kaki-e) שצוירו על ידי אמנים מובילים (לדוגמה אוגטה קורין Ogata Korin ו- Sakai Hōitsu). עד תקופה זו רק אנשים מהמעמד הגבוה יכלו לרכוש קוסודה מפואר אולם במחצית הראשונה של תקופת האדו גם מעמד הסוחרים יכול היה לרכוש קאקי-אה.
בתקופת אדו האורך של שרוולי הקוסודה הוארך ואילו הרוחב נשאר אותו דבר כך שהשרוול לא יכסה את כפות הידיים. הדוגמאות הכלליות של הבד הוחלפו בדוגמאות אשר הבליטו את הכתפיים, בעוד המכפלת והקישוטים הפרידו בין חלקים שונים של הבגד עם דוגמאות מנוגדות. במחצית השנייה של תקופת אדו הממשלה הגבילה את הסגנון, הצבע והחומרים של בגדי האנשים מהמעמדות הנמוכים ועל מעמד הסוחרים נאסרה לבישת קוסודה מפוארים. דוגמאות הבד עבור מעמד הסוחרים הפכו קטנות ופחות גרפיות, הצבעים הפכו מונוכרומטיים, נעשה פחות שימוש בריקמה והאובי- חגורת הבד, הפכה יותר רחבה. באופן הדרגתי דוגמאות הבד הוגבלו רק לקצוות התחתונים של הפתחים הקדמיים של הקוסודה.
בעקבות המגבלות הללו אנשי המעמד הבינוני טיפחו מושג חדש של יופי הנקרא איקי (Iki) שהיה מעודן מקודמיו. האידיאלים של האיקי קבעו שאישה יפה צריכה להיות גבוהה ורזה, ולכן לסגנון הלבוש נוספו בדים עם פסים אנכיים. כמו כן נקבע כי בתוך הבית על הקוסודה ליפול מסביב לרגליים ואילו בחוץ יש לקשור אותו בעזרת אובי נוסף כך שלא יגע ברצפה.
בתחילת המאה ה-19 העיטורים של הקוסודה הוגבלו לקצוות של הפאנלים הקדמיים ולפתח הקוסודה, מה שיצר סגנון לבוש חדש הנקרא אדו-זומה (Edo-zuma) סגנון זה נמשך תקופה קצרה שאחריה קוסודה חלק עם קישוטים במכפלת הפך לביגוד הסטאנדרטי.
הינאגאטה-בון

הינאגאטה-בון (Hinagata-bon 雛形本) היו ספרים ששומשו בתקופת אדו להצגת דוגמאות, טקסטורות וצבעים של בדים ששומשו להכנת הקימונו. המונח הינאגאטה-בון מתייחס במיוחד לספרים מודפסים בהם היו מוצגים דוגמאות של קוסודה, כאשר על כל דף היה מצויר דוגמה פופולרית בצורה של קוסודה. דוגמאות מוקדמות של הינאגאטה-בון הודפסו בשחור לבן אך לאחר 1780 החלו להדפיס אותם גם בצבע.
ההינאגאטה-בון נוצרו על ידי אמנים שעבדו על הדפסי האוקיו-אה (Ukiyo-e prints) והם חשובים למחקר אודות אופנת הקוסודה ומחקר טכניקות ההדפסה של האוקיו-קה וציירי האוקיו-אה.
לקריאה נוספת

Condra Jill (ed.). (2008) The Greenwood Encyclopedia of Clothing Through World History.Volume 2. Westport, CT, USA: Greenwood Publishing Group
Kodansha Encyclopedia of Japan (1983). Volume 4. Tokyo, Japan: Kodansha Ltd
הערות שוליים

↑  דרוש מקור
הדפס אוקיו-אה של האמן Utamaro
קיבוץ גלויות (אוניית מעפילים)

"קיבוץ גלויות"
מסלול ההפלגה של "קיבוץ גלויות"
"פאן יורק"
קיבוץ גלויות הייתה אוניית מעפילים שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה". הובילה כ-7,600 מעפילים. הפליגה יחד עם אוניית המעפילים "עצמאות" בפרשת הפאנים, שבה שימשה אוניית הפיקוד.
תולדותיה

נבנתה ב-1901 כאוניית משא בעלת נפח של 4,750 טון. שמה הקודם היה "פָּאן יוֹרק" (Pan York).
לאחר שנרכשה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב', הם העניקו לה את שם הצופן: "האחות".
מפקד מסע "הפאנים" היה יוסי הראל, מפקד האונייה היה איש הפלי"ם, ניסן לויתן ולצדו זלמן פרח, ישי גבע-עקיבא, נמרוד אשל ושאול אהרונוב. לרשותם עמדו מכשירי קשר שהיו מותקנים באונייה. רב החובל היה גד הילב, והקצין הראשון היה אסטבן הרננדורנה ("קפטן סטיב"). הצוות כלל 35 ספרדים ו-4 אמריקאים (אחד מהם היה סם שולמן).
7,600 המעפילים בה, באו מאתרים שונים ברומניה, וכן 400 צעירים מבולגריה. רובם היו סוחרים, עורכי דין, רופאים ובעלי מקצועות חופשיים אחרים, חברי תנועות הנוער והמפלגות: "השומר הצעיר", "החלוץ", אחדות העבודה, מפא"י, "העובד הציוני ורוויזיוניסטים; ביניהם תינוקות, צעירים, מבוגרים וקשישים. בין אוגוסט לאוקטובר 1947 התנהל רישום להפלגה באונייה בבוקרשט. המעפילים נאספו במחנות הדרכה בערי מגוריהם. הדרכתם לקראת השייט ושיגורם בוצע על ידי צוות של הפלמ"ח בראשות אליעזר ליף. הם הוסעו ברכבות מאתרים שונים. ההסעה אורגנה על ידי צוות מיוחד של אנשי המוסד וה"הגנה" באירופה. מה-20 בדצמבר התאספו והוסעו ברכבות לקונסטנצה. ב-23 בדצמבר התברר כי לא ניתן להפליג מקונסטנצה בגלל התנגדות ממשלת רומניה. על כן שונתה התוכנית, ולאחר השגת הסכם עם בולגריה באמצעות שייקה דן, תמורת תשלום, הוסעו המעפילים ברכבות ב-24 בדצמבר. מעבר הגבול היה ללא תקלות, והם הגיעו לבורגס ב-26 בדצמבר בבוקר. שלטונות הנמל סייעו, והעלייה לספינה התבצעה בגלוי על הרציף בנמל. מכל רכבת שהגיעה לנמל עלו ישר לספינה. ההעמסה התבצעה במשך כל שעות היום כ-17 שעות. 
 לאחר שעלו לאונייה המעפילים חולקו לקבוצות בנות 60 נפש, שבראשן אחראי, ואורגנו פעילויות חברתיות. כן התמנו סדרן עבודה וניקיון, קצין רפואה, קצין קשר, אחראי על חלוקת מזון. הספינה חולקה לשלושה אזורים ובהם יחידות פיקוד. כשעברו שתי הספינות ("קיבוץ גלויות" ו"עצמאות") מהים השחור לים התיכון הן נתקלו במשחתות בריטיות. בהוראת בן-גוריון, שחשש לגורל הנוסעים הרבים, החל משא ומתן בין הבריטים לבין מפקדי הספינות ולאחר שהושג הסכם, עלו חיילים לא חמושים על הספינות וכיוונו אותן לקפריסין.
לאחר קום מדינת ישראל, שונה שמה של האונייה ל"קוממיות".
ביולי 1948 יצאה האוניה מנמל חיפה לפמגוסטה בקפריסין כדי להביא לארץ כ-4,100 מעצורי המחנות הבריטיים בקפריסין.
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה - אוניות שנרכשו בצפון אמריקה, ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלחמת העולם השנייה (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
הסופר יורם קניוק עבד בצעירותו כמלח על סיפון האונייה, וכותב על כך בספרו תש"ח.
לקריאה נוספת

יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים, הוצאת כרטא, 1991, עמ' 83.
זאב (וניה) הדרי - זאב צחור אניות או מדינה - קורות אניות ההעפלה הגדולות "פאן יורק" ו"פאן קרשנט"', הוצאת הקיבוץ המאוחד ואוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1981
הערות שוליים

↑  דיוויד סלע, 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 29 בדצמבר 2017
↑  דיוויד סלע, 70 שנים אחרי, באתר ישראל היום, 6 ביולי 2018
↑  על חשיבות "האוניות האמריקאיות" במפעל ההעפלה ראו: מח"ל בהעפלה, באתר הפלי"ם ההעפלה והרכש
צביעה של סרטי קולנוע

With Our King and Queen Through India
צביעה של סרטי קולנוע היא שם לכל תהליך של הוספת צבע לתמונות נעות בצבע שחור לבן. הדבר נעשה על מנת להוסיף לסרט אפקטים מיוחדים, לערוך לסרט מודרניזציה או להציג מראה אותנטי של הישויות שצולמו בו. צביעת סרטי קולנוע הפכה לנפוצה ולקלה יותר בעידן המחשב, כשהאופציה להתחקות אחר הצבעים המקוריים הפכה לקלה יותר. בעידן ה-DVD, וכן התפתחות האמצעים הטכנולוגיים, הצביעה צוברת פופולריות מחודשת.
טכניקות צביעה

בטכניקת הצביעה ביד, שהייתה אחת הטכניקות הראשוניות והפרימיטיביות לצביעת סרטים, כל עותק של סרט הודפס בנפרד, ולפיכך היה על הטכנאים לעבור בדקדקנות על כל פריים, כדי להציג צביעה מקצועית ועשירה. לעיתים נעשה שימוש בשבלונה על מנת להקל על הטכנאים. הצביעה במחשב החלה בשנות השבעים ופותחה על ידי וילסון מרקל. בצביעה זו, הטכנאי מצייר רק חלק מהתמונה, כשהמחשב משלים את שאר התמונה במדויק לפי הכיוון שהתווה הטכנאי. במקור הצביעה במחשב נחשבה לירודה וזולה, אך השתפרה מאז 1980.
עם השנים פותחו טכנולוגיות צביעה ממוחשבת רבות, כאשר כל טכנולוגיה מציגה יתרונות וחסרונות.
בשנת 2005, הזמין מרטין סקורסזה צביעה של קטעים מסרטים הוליוודיים מסוימים עבור הצגת צביעתם בסרטו "הטייס".
מחלוקות

באמצע שנות השמונים, לאחר צביעת סרט הקומדיה "טופר", החלה תופעת הצביעה לעורר מחלוקות. התומכים בתופעה טענו שכך קהלים חדשים ייחשפו לסרטים הישנים. הטענה העיקרית של המתנגדים לה, שאינה רלוונטית כיום, הייתה שהצביעה נעשית באופן מגושם, חסר יעילות ולא לוקחת בחשבון טכניקות תאורה מסוימות שיועדו במקור לשחור לבן. בין התומכים בדבר היה קרי גרנט. בין המתנגדים לדבר היו רוג'ר איברט, פרנק קפרה ג'יימס סטיוארט, ג'ון יוסטון, ג'ורג' לוקאס ווודי אלן.
איל התקשורת טד טרנר, שנודע בציבור כחסיד של צביעת סרטים, ניצל את תדמיתו זו לצורך מסירת הודעה הומוריסטית לעיתונות כי ישקול לצבוע את "האזרח קיין". אורסון ולס, שלקח הצהרה זו ברצינות, ביקש שבועיים לפני מותו ב-1985 ש"לא יתנו לטד טרנר להשחית את הסרט שלי עם הצבעים שלו".
ראו גם

טכניקולור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00572849
קיבוץ המחנכים גבעת חביבה

קיבוץ המחנכים גבעת חביבה הוא התיישבות שיתופית-חלוצית חדשה של תנועת הבוגרים של השומר הצעיר. הקיבוץ עלה לקרקע ביולי 2012, וחיים בו נכון לשנת 2013 כ-30 איש. חברי הקיבוץ הם חברי תנועת הבוגרים של השומר הצעיר.
קיבוץ מחנכים

קיבוץ מחנכים הוא מודל חדש להגשמה אישית וקבוצתית במערך תנועות הנוער החלוציות, המאפשר אורח חיים שיתופי ומשימתי גם יחד. במערך זה, בכל קיבוץ חיים בין 30-100 מחנכים, בהתאם לצורכי המקום ולהחלטת הקבוצות. כל קיבוץ מחנכים אחראי על פעילות של בין 500-2000 ילדים ובני נוער. כל קיבוץ כזה קם ברוח השילוב היהודי הקדום הכולל "תיקון אדם – תיקון עולם": יצירת קהילה משימתית-חלוצית, השואפת להוביל בתחום החינוך באזור, ולהיות מוקד תרבותי ורעיוני לצעירים רבים, לצד פיתוח אורח חיים שיתופי ושוויוני.
לצד קיבוצי המחנכים של תנועת הבוגרים של השומר הצעיר, קיימים ברחבי הארץ קיבוצי מחנכים של תנועות אחרות (למשל: הקיבוצים נערן, רביד ואשבל, או קיבוצי מחנכים עירוניים בנצרת-עילית, בעכו, בראשון לציון, בחיפה ועוד).
הקמת הקיבוץ

רעיון הקמת קיבוץ המחנכים בגבעת חביבה היה קיים מספר שנים עד שהחלו הפעולות הממשיות להקמתו. בשנת 2009 החלו הדיונים משותפים של תנועת הבוגרים עם הגורמים המרכזיים הקשורים בהקמת הקיבוץ – תנועת הנוער, קרן חבצלת, המועצה האזורית מנשה ומנהלי גבעת חביבה. לאחר הסכמות בנושא בין כל הצדדים ובשיתוף עוד גורמים כמו קרן קיימת לישראל וגורמים נוספים החלו המהלכים להקמת הקיבוץ. לאחר מספר חודשים נרכשו ממשרד האוצר שישה מבנים יבילים והתחילו עבודות תשתית ופיתוח להכשרתם למגורי הקבוצות. חברי תנועת הבוגרים היו שותפים מלאים בעבודות התשתית, ההכנה והכשרת המקום למגורים. ביולי 2012 לאחר שהסתיימו עבודות הכשרת הבתים התיישבו חברי תנועת הבוגרים במקום.
משימות חברי הקיבוץ

הפעילויות המרכזיות של חברי הקיבוץ הן במגוון תחומי החינוך - בבתי הספר גוונים ומבואות עירון במועצה אזורית מנשה, במכינה הקדם צבאית ע"ש חביבה רייק, בבית "מורשת – בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'" שפועל בגבעת חביבה, במשימות במסגרת תנועת הנוער של השומר הצעיר, בהדרכה בעמותת בתי נוער הנחשונים ועוד.
לקריאה נוספת

על הקיבוץ באתר המועצה האזורית מנשה(הקישור אינו פעיל)
יהב דולב, בלי רפת וחדר אוכל: 30 צעירים הקימו קיבוץ חדש, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 29 במאי 2012
הזמן הירוק - על הקמת הקיבוץ
קיוגה

| --- | --- |
תצלום לוויין של ימת קיוגה
תצלום לוויין של ימת קיוגה
 מידע כללי
 מיקום:  אוגנדה
 סוג:  ימת בקע
 מידות
 שטח:  1,720 קמ"ר
 גובה:  914 מטר מעל לפני הים
 אורך מרבי:  200 ק"מ
 אורך:  200 קילומטר
 רוחב ממוצע:  115 ק"מ 
 עומק מרבי:  5.7 מטר
 ‏עומק ממוצע:  3 מטר
 מידע נוסף
 נהר מזין:  הנילוס הלבן
 מקור לנהר:  מפלי מרצ'יסון
 ‏אגן ניקוז:  75,000 קמ"ר
 מדינות באגן הניקוז:  אוגנדה 
 ערים:  סורוטי
 קואורדינטות:  1°04′01″N 33°01′01″E﻿ / ﻿1.067°N 33.017°E﻿ / 1.067; 33.017
 מערכת האגמים והנהרות באוגנדה
 
קיוֹגַה (Kyoga; מבוטא גם "צ'וגה") הוא שמה של מערכת אגמים גדולה ורדודה במרכז אוגנדה. שטחה הכולל כ-1,720 קמ"ר בממוצע (השטח משתנה מאוד במשך השנה ומשנה לשנה), והיא נמצאת ברום ממוצע של 914 מטר מעל לפני הים. לרוב מתייחסים למערכת כולה בכינוי אגם קיוגה.
אגם קיוגה הוא חלק ממערכת האגמים הגדולים של מזרח אפריקה, אך אינו נחשב בעצמו לאחד האגמים הגדולים.
מקור המים העיקרי של האגם הוא הנילוס הלבן, שזורם מאגם ויקטוריה לאגם קיוגה, וממנו אל אגם אלברט. קטע זה של הנילוס הלבן מכונה "נילוס ויקטוריה". הזרימה מווסתת על ידי תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית נָלוּבָּאָלֶה (ידועה גם בשמה הקודם, סכר מפלי אואן) שבמוצא הנהר מאגם ויקטוריה. מקור מים נוסף לאגם קיוגה הוא אזור הר אלגון שבגבול אוגנדה-קניה.
את האגם סובבת מערכת מסועפת של ביצות, המוזנות ממספר רב של נחלים ונהרות.
העומק המרבי של אגם קיוגה הוא 5.7 מטרים, וברוב שטחו העומק אינו עולה על 4 מטרים. חלקי האגם שעומקים פחות מ-3 מטרים מכוסים לחלוטין בשושנות מים, ואילו גדותיו הביצתיות משופעות בצמחי גומא פפירוס ויקינתון מים - מין פולש, שנצפה לראשונה באגם ב-1988 והתפשטותו המהירה גורמת לנזקים סביבתיים. צמחי הגומא יוצרים גם איים צפים, שנעים בין מספר איונים קבועים באגם.
באגם קיוגה נצפו לפחות 46 מיני דגים שונים, והוא שורץ תנינים.
ניצול האגם על ידי האדם

כחצי מיליון איש חיים לחופי אגם קיוגה ובמשטחי גומא צפים על פניו. כמות הדגה השנתית באגם נעה בין 50,000 ל-160,000 טון, ומתוכה הכמות המשמעותית ביותר היא של נסיכת הנילוס - זן שהוכנס לאזור בשנות החמישים של המאה ה-19.
משבר סביבתי

כמויות גשם חריגות שירדו ב-1997-1998, כתוצאת מתופעת אל ניניו, גרמו לניתוקם מהקרקע של צמחי גומא ויקינתון מים, ואלו זרמו באגם וחסמו את מוצאו. כתוצאה מכך עלה מפלס המים אף יותר, שטח בן כ-580 קמ"ר הוצף, תושבים פונו מבתיהם ונגרמו נזקים כלכליים כבדים בטווח הקצר. עם זאת, כתוצאה מהשינוי במערכת האקולוגית עלתה כמות הדגה. עד שנת 2004 נפתחה החסימה בניקוז האגם באופן חלקי ופני המים ירדו בכחצי מטר.
קרחון סקוט (מזרח אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בקרחון בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה; לקרחון בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה ראו קרחון סקוט (ההרים הטראנס-אנטארקטיים). אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  רוברט פלקון סקוט 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  66°30′00″S 100°19′59″E﻿ / ﻿66.5°S 100.333°E﻿ / -66.5; 100.333
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון סקוט(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון סקוט
 
קרחון סקוט (באנגלית: Scott Glacier') הוא קרחון בארץ המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
רוחבו של הקרחון 11.2 קילומטרים; אורכו של הקרחון 32 קילומטרים.
הקרחון זורם בכיוון צפון-צפון-מערב אל החוף האנטארקטי ונשפך בין קרחון דנמן להאי מיל.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הקרחון

קבוצת הבסיס המערבי של משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (1914-1911) בהנהגת דאגלס מוסון גילתה את הקרחון.
מוסון נתן לקרחון את שמו.
קיוובה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מחית, מנה 
 מוצא:  ברזיל 
 מרכיבים עיקריים:  דלעת 
 
דלעת מבושלת להכנת קיוובה
קִיוֶובֶה (בגוארני: Kiveve; באיות בספרדית: Quibebé, אבל מבטאים אותו הדבר) הוא מאכל מתוק בדרך כלל במקור מאזור פרגוואי, פופולרי גם בצפון ארגנטינה, עשוי דלעת (בשם המקומי: andai). במחצית השנייה של המאה ה-19 הוא היה מאכל מקובל בבואנוס איירס ובסביבתה.
מאפיינים

ניתן לאכול אותו כמנה עיקרית, כתוספת למנות אחרות (למשל בשר) וגם ככקינוח. המרקם קרמי, אבל סמיך, לא רך. שמו, המשמש בשפת הגוארני לתיאור אנשים אדומי שיער, מתייחס לצבע האדמדם של הקיוובה. המתכון שלו נוצר על ידי האינדיאנים ממוצא גוארני, אבל זה לא מאכל עתיק, אלא עיבוד של מאכל ממוצא ערבי, שהביאו הספרדים. המקומיים, שהוסיפו קמח תירס למתכון האירופי כחידוש, אפילו לא השתמשו בדלעת ובגבינה במטבח שלהם עד אז.
הכנת המנה נעשית על ידי רתחה במי מלח וסוכר של הדלעת נטולת הגרעינים והחתוכה לקוביות קטנות ולאחר מכן טחינה והוספת קמח תירס (1–2 כוסות לחצי קילו דלעת), אותה כמות חלב וגבינה (חמישית עד שביעית ממשקל הדלעת), אולי מעט מרגרינה, מלח וסוכר לפי הטעם.
הערות שוליים

↑  Gobbo, Roswitha (2022-02-16). veganes Südamerika: Kochbuch (בגרמנית). BoD – Books on Demand. ISBN 978-3-7557-4828-1.
↑  [Libro "Mis Memorias" (1904) de Lucio V. Mansilla]
↑  Page 80 in the book "Historias del comer y del beber en Buenos Aires" of the author Daniel Schálvezon. Editorial Aguilar, año 2000
קולנוע צרפתי

קולנוע צרפתי הוא שם כולל למגוון יצירות קולנוע וסרטים יצירתיים שנעשו בתוך צרפת או על ידי יוצרי סרטים צרפתים בחו"ל.
צרפת היא מקום הולדתו של הקולנוע והייתה אחראית לרבות מהתרומות המשמעותיות המוקדמות לקולנוע. כמה מהתנועות החשובות בתולדות הקולנוע (כמו הגל הצרפתי החדש) הגיעו מצרפת והצלחתו של הקולנוע באה באופן חלקי כתוצאה מתמיכתה של ממשלת צרפת.
מלבד המסורת הקולנועית החזקה והחדשנית שלה, צרפת הייתה גם מקום מפגש לאמנים מכל רחבי אירופה והעולם. מסיבה זו, הקולנוע הצרפתי לעיתים כרוך גם בקולנוע של מדינות זרות, ואמנים ממדינות כמו פולין (רומן פולנסקי, קשישטוף קישלובסקי), ארגנטינה, רוסיה, אוסטריה (מיכאל הנקה), וגאורגיה. במאים ממדינות אלו בולטים בשורות הקולנוע הצרפתי. לעומת זאת, למספר במאים צרפתיים הייתה קריירה פורה ובעלת השפעה במדינות אחרות, כגון לוק בסון, ופרנסיס ובר שפעלו בארצות הברית.
אלמנט נוסף התומך בעובדה זו הוא שפריז היא העיר בעלת הצפיפות הגבוהה ביותר של בתי קולנוע בעולם, הנמדדת במספר בתי הקולנוע לתושב.
עם 206.5 מיליון כרטיסים שנמכרו בשנת 2010 ו-215.6 מיליון כרטיסים בשנת 2011, שוק הקולנוע הצרפתי היא השוק השלישי בגודלו בסרט בעולם הן מבחינת קבלה (אחרי ארצות הברית והודו) והכנסות (אחרי ארצות הברית ויפן). זו תעשיית הקולנוע המצליחה ביותר באירופה במונחים של מספר הסרטים המופקים בשנה, עם 261 סרטים שהופקו בשנת 2010. צרפת היא גם מהמקומות עם כמות ההפקות האמריקאיות הגדולה ביותר: בשנת 2010 47.7% מההפקות בצרפת היו הפקות אמריקאיות. כמו כן, תעשיית הקולנוע הצרפתית היא קרובה יותר להיות לגמרי עצמאית מכל תעשייה אחרת באירופה, שבתעשייה 80%–90% מעלויות וההכנסות נוצרו בשוק המקומי בלבד.
בשנת 2013 הייתה צרפת יצואנית הקולנוע הגדולה בעולם אחרי ארצות הברית.
היסטוריה

האחים לומייר היו ממקריני הראינוע הראשונים, בפריז ב-28 בדצמבר 1895. תעשיית הקולנוע הצרפתי בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה בין התעשיות החשובות ביותר בעולם. האחים לומייר נחשבים לאבות הקולנוע, ובשנת 1895 המציאו את הסינמטוגרף וצילמו את הסרט הראשון הידוע "רכבת נכנסת לתחנה". במהלך הקרנת הסרט הראשונה, צופים רבים (אשר היו הראשונים להכיר את הקולנוע) נבהלו מאוד כיוון שחשבו כי הרכבת תצא מתוך המסך לעברם.
בימיה הראשונים של התעשייה (1896–1902), היו ארבע חברות הפקה מרכזיות, מתוכן שתי חברות סבבו סביב אנשים ספציפיים: החברה של האחים לומייר וחברתו של ז'ורז' מלייס. מלייס נחשב לבמאי הראשון שיצר סרטי פנטזיה, והראשון שיצר את טריקים ואשליות קולנועיות. בשנת 1902 מלייס יצר את הסרט "מסע אל הירח", שנחשב לסרט המדע הבדיוני הראשון.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם הראשונה

לאחר מלחמת העולם הראשונה, תעשיית הקולנוע הצרפתית סבלה בגלל ממחסור בכסף, וכמות ההפקות ירדה, כפי שקרה בשאר אירופה. תהליך זה אפשר לתעשיית קולנוע האמריקאית להיכנס לשוק הקולנוע האירופי, משום שסרטים אמריקאים יכולים להימכר במחיר זול יותר מאשר הפקות אירופאיות, ומאז האולפנים כבר הצליחו לכבוש בחזרה את העלויות שלהם בשוק הביתי. כאשר אולפני הסרטים באירופה החלו להיכשל, מדינות רבות באירופה החלו להגדיר מחסומי יבוא. צרפת יצרה מכסת יבוא של 1:7, כלומר על כל שבעה סרטים זרים שיובאו לצרפת, סרט אחד צרפתי היה צריך להיות מיוצר ומוצג בבתי קולנוע צרפתים.
בתקופה שבין מלחמות העולם, החלו יוצרים צרפתים ליצור לראשונה סרטים ריאליסטיים ואקספרסיוניסטיים.
בשנות ה-30 יצאו מספר סרטים הנחשבים למשפיעים מאוד בקולנוע הצרפתי, בהם: "ל'אטאלנט", "האשליה הגדולה" של הבמאי ז'אן רנואר (שנחשב ליצירתו הגדולה ביותר), ו"חוקי המשחק", שנחשב לאחד הסרטים הגדולים בתולדות הקולנוע, בעיקר בגלל עבודת המצלמה החדשנית, הצילום ועריכת הקול.
הסרט "ילדי גן-העדן" של הבמאי מרסל קרנה צולם במהלך מלחמת העולם השנייה ויצא לאקרנים בשנת 1945. צילומי הסרט היו קשים מאוד כתוצאה מהכיבוש הנאצי. בסוף שנות ה-90, הסרט נבחר על ידי 600 מבקרי ואנשי קולנוע לסרט הצרפתי הטוב של המאה.
היסטוריה > לאחר מלחמת העולם השנייה > שנות ה-40 - שנות ה-70

בתקופה זו מבקרי קולנוע רבים אשר כתבו במגזין " מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma) החלו לעשות סרטים בעצמם, וזרם זה נקרא הגל הצרפתי החדש. בין היוצרים ניתן למנות את פרנסואה טריפו, ז'אן-לוק גודאר, אריק רוהמר וקלוד שברול. מהסרטים הבולטים ניתן למנות את "400 המלקות" ו"עד כלות הנשימה".
יוצרים אלה זכו לשבחים רבים ברחבי העולם והשפיעו באופן ישיר על במאים עד שנות ה-60 (קוונטין טרנטינו, אשר החל לפעול בשנות ה-90, אף הוא טוען כי הושפע מהגל החדש).
הגל החדש לא היה הסגנון היחידי שהיה בולט בצרפת באותן השנים. גם הקולנוע המסחרי הצליח רבות בעולם. סרטי פשע וקומדיות הצליחו מסחרית רבות בצרפת עצמה ומחוצה לה. בין השחקנים המוכרים שפעלו בתקופה ניתן למנות את בורביל, ז'ראר אורי, בריז'יט בארדו, אלן דלון, רומי שניידר, קתרין דנב, ז'אן מורו, סימון סיניורה, איב מונטאן, ז'אן-פול בלמונדו וז'אן גאבן.