stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרים שפירו
קריירה

שפירו ובראך עברו לקליפורניה ב-1967, היא הייתה לאחת האמנים הראשונים שהשתמש במחשב כדי ליצור אמנות. שפירו שילבה בין הניסויים הדיגיטליים שלה ואקטיביזם פמיניסטי. היא שהשתמשה באותיות הלטיניות O ו-X בסדרת הדפסים שנקראו OX(1967-1968). זו הייתה סדרה של יצירות ממוחשבות כתומות וורודות היוצרות בעזרת האותיות X ו-O דימוי של איבר המין הנשי.
בשנות ה-70, שפירו הפכה לאחת האמניות החשובות ביותר בסצנת האמנות הפמיניסטית הגדלה. בשיתוף עם ג'ודית שיקגו, בשנת 1971, הן ייסדו את תוכנית האמנות הפמיניסטית הראשונה, במכון קליפורניה לאמנויות, בוולנסיה. בשנה שלאחר מכן, שפירו ושיקגו אצרו במשותף את המיצב ביתאישה (Womanhouse). בחלל מוזנח בהוליווד הן הציגו מיצב שכלל עבודות של 28 אמניות. החלל ביתאישה הורכב ממספר חדרים, כל חדר עסק באספקטים שונים של חיי נשים. כחלק מביתאישה, יצרו שפירו ושרי ברודי (Sherry Brody) את בית הבובות (Dollhouse). בית הבובות צמח לסדרת עבודות של שפירו בשם "מקדשים" (Shrines), בהם היא בחנה את השינוי בזהויות שלה כאמנית, רעיה ואם. 10,000 איש ביקרו במיצב בחודש הראשון. ביתאישה הפך לציון דרך באומנות הפמיניסטית.
שפירו החלה לעסוק בפמאז' (קולאז' נשי, femmage), אמנות שמחברת בד, צבע ואריגים אשר מקושרת פעילויות של נשים בבית והופכת פעולה שנחשבת טרוויאלית לנשגבת. שפירו הגדירה פאמז' כמתכתבת עם קווילט וקוביזם ונטועה בקשרים של חיי היום יום של נשים ויכולה להיווצר רק על ידי נשים. הפמאז' של שפירו העמיד אותה בשורה הראשונה של אמני ההדפסים והקישוטים (Pattern and Decoration movement) בארצות הברית שצמחה באמצע שנות ה-70 ונמשכה דרך שנות ה-80 המוקדמות.
שפירו הייתה מחויבת לקידום אמנות נשים. בשנת 1979, היא הייתה בין מייסדות המכון לאמנות פמיניסטית ניו יורק, שהציע סדנאות, אירח הרצאות, תערוכות ואירועים מיוחד לקידום אמנות נשים באמצע שנות השמונים היא הפכה לחברה ב-College Art Association משום שלא היה ייצוג נשי בספרי תולדות האומנות והיא ביקשה לשנות מגמה זו. על מנת להרחיב את שיתופי הפעולה שלה ועבודה על פרויקטים שונים, שפירו נדדה עם הסטודיו שלה. בתקופה זו היא לקחה חלק בקולקטיב נשים, יחד עם תשע נשים נוספות באורגון. עבודות הקולקטיב שילבו רפרודוקציות של יצירותיהן של מרי קאסאט וברת מוריזו בבדים צבעוניים והדפסים חושניים בהשראת שמיכות טלאים.
שפירו נפטרה ב-20 ביוני 2015 במפרצי המפטון, ניו יורק, בגיל 91.
את השפעת דרכה של מרים שפירו אפשר לראות אצל אמניות סיבים עכשוויות רבות, בכל רחבי העולם.
ראו גם

סריגה
רקמה
הטלאה
אמנות פמיניסטית
אמנות עכשווית בטלאים
הערות שוליים

↑  Cotter, Holland (2008-01-15), "Scaling a Minimalist Wall With Bright, Shiny Colors", New York Times
1 2  Avital H. Bloch, Lauri Umansky, Impossible to Hold: Women and Culture in the 1960s, NYU Press, 2005, p319.
↑  Gouma-Peterson, Thalia.
1 2 3 4 5 6  Miriam Schapiro, a Leader of the Feminist Art Movement, Dies at 91 | ARTnews, www.artnews.com
↑  Fred S. Kleiner, Christin J. Mamiya, Helen Gardner, Gardner's Art Through the Ages, Thomson Wadsworth, 2005, p1073.
↑  "In Memoriam: Artist and Feminist Miriam Schapiro Dies at 91". Observer (באנגלית). 2015-06-24. נבדק ב-2016-10-29.
↑  "In Memoriam: Artist and Feminist Miriam Schapiro Dies at 91". Observer (באנגלית). 2015-06-24. נבדק ב-2016-10-28.
↑  Dollhouse by Miriam Schapiro / American Art, americanart.si.edu
↑  Grimes, William (2015-06-24). "Miriam Schapiro, 91, a Feminist Artist Who Harnessed Craft and Pattern, Dies". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2016-10-29.
↑  :::::New York Feminist Art Institute::History:::::, www.nyfai.org
↑  Delatiner, Barbara (2000-06-11). "Feminism in Art, With Respect". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-04-27.
↑  Remembering Miriam Schapiro (1923–2015), Hyperallergic, ‏2015-06-22 (באנגלית)
↑  http://www.nytimes.com/2015/06/25/arts/design/miriam-schapiro-91-a-feminist-artist-who-harnessed-craft-and-pattern-dies.html?
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267636205171  BIBSYS: 21263  BnF: cb13615784t (data)  CiNii: DA10203332  DAAO: miriam-schapiro  GND: 118916475  ISNI: 0000 0000 8284 8259  LCCN: n79026773  NLA: 35907527  NTA: 299313123  RERO: 02-A024584194  RKD: 70177  SNAC: w6xp7xfr  SUDOC: 155812777  Trove: 1140777  ULAN: 500028006  VIAF: 98184149   WorldCat (עם VIAF): 98184149
משחקי הרצון הטוב

משחקי הרצון הטוב (באנגלית: The Goodwill Games) היו מפעל הספורט שנוצר על ידי טד טרנר כתגובה לחרם על אולימפיאדת מוסקבה; בשנת 1979 פלשה ברית המועצות לאפגניסטן, למרות דרישתה של ארצות הברית, ברית המועצות לא יצאה מאפגניסטן, בתגובה לכך ארצות הברית ועוד מספר מדינות החרימו את אולימפיאדת מוסקבה (1980). ובתגובה לכך, ברית המועצות ועוד מספר מדינות מהגוש המזרחי החרימו את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
בדומה למשחקים האולימפיים, גם משחקי הרצון הטוב נערכו פעם בארבע שנים (עם יוצא דופן אחד, המשחקים האחרונים שנערכו) והיו מחולקים לעונות משחקי קיץ ומשחקי חורף. משחקי הקיץ של הרצון הטוב נערכו חמש פעמים, בין השנים 1986–2001. משחקי החורף נערכו רק פעם אחת, בשנת 2000. המשחקים בוטלו בעקבות מדרוג נמוך, על ידי טיים וורנר, שקנתה את המשחקים בשנת 1996.
רקע

המשחקים הראשונים נערכו בשנת 1986 במוסקבה. 3,000 אתלטים ב-79 מדינות שונות השתתפו במשחקים. מספר שיאי עולם נקבעו באותם משחקים, על ידי סרגיי בובקה (קפיצה במוט), ג'קי ג'וינר קרסי (קרב שבע), מיכאל היבנר ואריקה סלומה (אופניים).

גם בגרסה השנייה של המשחקים שנערכה בסיאטל נשברו שיאי עולם, על ידי מייק בארומן (שחייה), ונדייז'דה ריאשקינה (הליכה תחרותית).
המשחקים שנערכו ב-1994 בסנקט פטרבורג היו המשחקים הראשונים מאז התפרקות ברית המועצות. רוסיה השיגה חמישה שיאי עולם בהרמת משקלות במשחקים האלו. משחקים אלו היו גם אירוע הספורט הגדול הראשון עם תחרות רשמית של כדורעף חופים (כדורעף החופים נכנס לאולימפיאדה באטלנטה 1996).
בשנת 1996 נקנו המשחקים על ידי טיים וורנר מטד טרנר כאשר נרכשה חברתו של טרנר, Turner Broadcasting System.
בשנת 1999, זכו משחקי הרצון הטוב בפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית הכוריאוגרפיה הטובה ביותר בגין טקס הפתיחה של האירוע (אנ').
בשנת 2001 נערכה באוסטרליה הגרסה האחרונה של המשחקים. לאחר מכן המשחקים בוטלו בעקבות מדרוג נמוך.
טבלת המשחקים > משחקי הקיץ

| שנה | משחקים | עיר מארחת | מדינה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1986 | 1 | מוסקבה | ברית המועצות ברית המועצות | 3,000 אתלטים מ-79 מדינות |
| 1990 | 2 | סיאטל | ארצות הברית ארצות הברית | 2,300 אתלטים מ-54 מדינות |
| 1994 | 3 | סנקט פטרבורג | רוסיה רוסיה | 2,000 אתלטים מ-59 מדינות |
| 1998 | 4 | ניו יורק סיטי | ארצות הברית ארצות הברית | 1,300 אתלטים מ-60 מדינות |
| 2001 | 5 | בריזבן | אוסטרליה אוסטרליה | 1,300 אתלטים |
| 2005 | 6 | פיניקס | ארצות הברית ארצות הברית | המשחקים בוטלו |
טבלת המשחקים > משחקי החורף

| שנה | משחקים | עיר מארחת | מדינה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2000 | 1 | לייק פלסיד | ארצות הברית ארצות הברית | משחקי החורף היחידים שנערכו אי פעם |
| 2005 | 2 | קלגרי | קנדה קנדה | המשחקים בוטלו |
נג'ד

אזור נג'ד על גבי מפה מודרנית של ערב הסעודית
נַגְ'ד (בערבית: نَجْدٌ, בתרגום ישיר רמה או מישור) או נֵגְ'ד הוא אזור בערב הסעודית. האזור מאופיין במישורי מדבריות נרחבים, והוא גובל בחג'אז ממערב ובאל-אחסאא' (אנ') ממזרח. לאזור חשיבות היסטורית ופוליטית רבה בהיסטוריה של ערב. כיום האזור מחולק בין המחוזות ריאד, אל-קסים, חאיל (אנ') וחלק ממחוז המזרח (אנ').
היסטוריה > התקופה הטרום אסלאמית

בתקופה הטרום-אסלאמית יושב האזור על ידי שבטים שונים, בהם הטאיע (אנ') מתימן שהתיישב באזור ההררי בצפון הנג'ד ב-150 לפנה"ס. בשנת 425 ייסדה ממלכת חמיר את כינדה (אנ') כממלכת חסות בדרום נג'ד, ובירתה קריית אל-פאו, בעוד ממלכות החסות הביזנטית, ע'סאן והסאסאנית, מנאד'ירה (אנ') הלח'מית שלטו בתקופות שונות בצפון נג'ד.
ב-525 בעקבות פלישת אקסום לחמיר, כינדה איבדה את חסות חמיר והיא התפרקה לארבע נסיכויות, אשר נכבשו תוך כמה עשורים על ידי שבטים עדנאניים מהחיג'אז. ב-540, דחקו הלח'מים את מרבית הכינדים אל תימן, ונאמנות השבטים המקומיים והכינדים עברה אל הלח'מים.
היסטוריה > תקופת מוחמד

מוחמד ביצע מספר פעולות צבאיות בנג'ד. ראשית, בשנת 624, כ-3 שנים לאחר ההג'רה, לאחר מספר ביזות שביצעו מוסלמים על נתיבי סחר קוריישיים בין סוריה ומכה, הצליח מוחמד לבזוז שיירה שניסתה לעבור במדבר בנג'ד, בפשיטת אל-קרדה (אנ').
ב-625 לאחר גירוש שבט בני נצ'יר הוביל מוחמד מסע (אנ') להפחדת השבט ע'תפאן (אנ') לאחר שאלו איגדו שבטים באופן שעורר את חשדו. במהלך מסע זה או לאחריו, ב-628 לאחר קרב ח'ייבר, הוביל מוחמד את קרב ד'את אל-רקאע, בו כבש ובזז את מרכזם של שבט עת'פאן.
בנוסף, הורה מוחמד ב-625 על המסע לקטן (אנ') אשר עבר דרך הנג'ד כנגד שבט אסד אבן ח'וזיימה, המקורבים לקורייש, כדי למנוע מתקפה מתוכננת על אל-מדינה.
היסטוריה > לאחר מות מוחמד > מלחמות הרדה

לאחר מות מוחמד, נוצר ואקום פוליטי והנהגתי בערב, שהוביל להתמרדות שבטים רבים וקבוצות אסלאמיות שונות בשלטון המרכזי באל-מדינה, שהפך להיות בשליטת אבו בכר, החליף הראשון. קבוצות המורדים המרכזיות בנג'ד היו שבט חניפה בראשות נביא השקר מוסיילימה (אנ'), ברית בין שבטי אסד, עת'פאן, טאיע והוזין בראשות מנהיג שבט אסד ונביא השקר טולייחה (אנ') ושבט תמים בראשות הצחאבי מליכ אבן נווירה (אנ'). בתגובה גיבש אבו בכר ב-632 צבא בן 4,000 לוחמים בראשות ח'אלד בן אל-וליד למען דיכוי המרד. תחילה פנה בן ח'אלד לדיכוי טולייחה - הוא גייס לשורותיו את שבט ג'דילה ושכנע את שבט טאיע ללחום לצידו, כיוון שמנהיגם, עדי אבן חטים (אנ') היה צחאבי. בספטמבר 632, הביס ח'אלד על 6,000 לוחמיו את צבא טולייחה בן 15,000 לוחמים בקרב בוזאח'ה בצפון הנג'ד. לאחר קרבות אלו, מרבית שבטי האזור קיבלו את מרות החליפות. עם זאת, שבט ירבו, חלק משבט תמים, התמרד בעקבות השייח מליכ, שהיה גזבר הזכאה השבטי בתקופת מוחמד והנהיג מרד במהלכו השיב לשבט את כספו ותמך בנביאת השקר בת השבט סג'אח (אנ'). בתום מרדף ח'אלד הוציא להורג את מליכ, ולאחר מכן הצטרף לכוחות עכרמה אבן אבו ג'אהל (אנ') לדיכוי מוסיילימה, שהגיע לסופו בדצמבר 632 בקרב עקרבה (אנ').
היסטוריה > לאחר מות מוחמד > ימי הביניים

לאור התפשטות האימפריה המוסלמית, מרבית מוקדי הכוח נעו אל אזורים מפותחים יותר באימפריה, כבגדאד, קהיר ודמשק, ובין המאה ה-10 והמאה ה-20 השלטון המקומי של השריף של מכה היה כמעט תמיד כפוף לשלטון אימפריות האסלאמיות.
היסטוריה > מהמאה ה-16 עד היום

במאה ה-16 סיפחה האימפריה העות'מאנית את מחוזות החוף של ערב (חג'אז, אל אחסאע ועסיר) וטענה לסוזרניות על מרכז ערב - הנג'ד, במטרה לדחוק את הפורטוגזים (אנ') מהמפרץ הפרסי והים האדום . עם זאת, מידת הריבונות של האימפריה בנג'ד נעה בהתאם לחוזק השלטון באיסטנבול.
ב-1744 חתם מוחמד אבן סעוד, אמיר דרעיה (אנ') (כיום שכונה בריאד) עם מוחמד אבן עבד אל-והאב, מייסד הווהאביה, על הסכם ל"השבת האמת", בעקבותיו השתלט אבן סעוד על הנג'ד תחילה, וכונן את אמירות דרעיה (אנ'), "המדינה הסעודית הראשונה", אשר נחשבת הבסיס לערב הסעודית המודרנית בייסודה את שלטון בית סעוד. האמירות הגיעה לשיאה בתחילת המאה ה-19, עת שלטה על כל שטחי ערב הסעודית המודרנית, איחוד האמירויות וקטאר, כבשה את מכה ואל-מדינה, בזזה שיירות עות'מאניות ומוקדים שיעיים בכרבלא והתנערה ממרות הסולטאן העות'מאני. על כן, התקיימה בין 1811–1818 המלחמה הווהאבית-עות'מאנית, בסופה נכבשו מחדש כל שטחי ערב בידי העות'מאנים, ונינו של מוחמד, עבדאללה, הוצא להורג.
ב-1824 ייסד נכדו של מוחמד, טורקי, את אמירות נג'ד (אנ'), "המדינה הסעודית השנייה", אשר הייתה מצומצמת בשטחה ושלטה על הנג'ד והחוף המזרחי של ערב, ובכך נמנעה מסכסוכים עם השלטון העות'מאני. ב-1836 נוסדה בחאיל (אנ') בצפון נג'ד אמירות חאיל (אנ'), בראשות בית רשיד (אנ'), אשר כבשה חלקים מהמדינה הסעודית ולבסוף הגלתה את ההנהגה הסעודית לכווית ב-1891.
ב-1902 כבש אבן סעוד את ריאד משליטת בית רשיד, ותוך זמן קצר השתלט על מרכז נג'ד, והכריז על הקמת אמירות נג'ד ואל-אחסאע (אנ'), "המדינה הסעודית השלישית". ב-1904 לבקשת בית רשיד תקפו העות'מאנים את המדינה החדשה, אך ב-1905 הכירו באבן סעוד כשליט נג'ד. עד 1912 השתלט אבן סעוד על כל הנג'ד, וב-1915 חתם עם בריטניה על הסכם המכיר בו כשליט הראוי של הנג'ד ואל-אחסאע ותמכה בו מול בית רשיד הפרו-עות'מאני, תמורת שמירה על ריבונות המדינות החדשות במפרץ הפרסי. כל זאת נעשה בעוד רשמית תמך השלטון הבריטי באויבו חוסיין בן עלי שריף מכה ההאשמי. ב-1922 כבש הצבא הסעודי בתמיכה בריטית את חאיל, וכונן את סולטנות נג'ד. ב-1925 בסיוע שבט מוטייר כבש אבן סעוד את החיג'אז מידי ההאשמים, וכונן שלטון נפרד על נג'ד והחיג'אז כממלכת נג'ד וחג'אז. ב-1932 אוחדו שתי הממלכות לממלכת ערב הסעודית המודרנית.
גאוגרפיה

נג'ד הוא רמה גאוגרפית אשר נוטה לירידה מתונה לכיוון מזרח. מזרח הנג'ד מאופיין ביישובים חקלאיים המבוססים על נאות מדבר, בעוד המערב מאוכלס בעיקר על ידי בדואים נוודים. הנג'ד גובל בדרום בימת החולות של רובע אל-ח'אלי.
מחשוף טוואיק (אנ') חוצה את הנג'ד מצפון לדרום, וואדיות החורצים אותו מספקים מקור מים חיוני ליישובים רבים, בהם עיר הבירה ריאד המבוססת על מימי ואדי חניפה (אנ').
הערות שוליים

↑  History of Arabia - Sabaean and Minaean kingdoms, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558129105171  GND: 4210617-5  NKC: ge415087  VIAF: 235546202   WorldCat (עם VIAF): 235546202 
מתלולי טֻווויק (אנ') החוצים את הנג'ד מצפון לדרום.
נות'רותריופס

| נות'רותריופס |
| --- | --- |
איור של Nothrotheriops shastensis  שלד של Nothrotheriops shastensis
תקופה
פליסטוקן כ-2,600,000–11,000 שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פילוסאים
תת־סדרה:: עצלנאים
משפחה:: Nothrotheriidae
סוג:: נות'רותריופס
מינים
 N. shastensis  N. texanus
שם מדעי
 Nothrotheriops ‏הופסטטר, 1954

נות'רותריופס (שם מדעי: Nothrotheriops) הוא סוג של עצלן קרקע שמאובניו נמצאו במרכז מקסיקו ובדרום ארצות הברית ובאחד הממצאים ממכתש בניו מקסיקו נמצאו גם שרידי שיער ואף גללים. במראהו הוא הזכיר את המגתריום, אך הוא היה קטן בהרבה. הוא חי מלפני שני מיליון שנה עד ללפני 11,000 שנה.
מאפיינים

עצלן זה היה מבין הקטנים שבעצלנים הקרקעיים. הוא הגיע לאורך 2.75 מטרים ושקל מעל 250 קילוגרם. הוא היה בעל זנב ארוך ורגליים אחוריות חזקות, איתם הוא נשען כדי לייצב אותו בעודו עובר מתנועה ארבע-רגלית למצב זקוף, כנראה כדי להוריד ענפים מהעצים. ייתכן שהוא ניזון ממיני צמחים כמו קקטוסיים, יוקה ומיני חלמיתיים. הוא היה לטרף לטורפים גדולים כמו הסמילודון, אך כנראה שמראהו הזקוף הרתיע את הסמילודון. לא נמצאה במאובנים הוכחה, אך ייתכן שלעצלן הייתה לשון ארוכה כמו של ג'ירפה ששימשה להגעה לעלים מבלי להידקר מקוצים.
בתרבות

עצלן זה הופיע בסדרות העולם החדש הפראי וענקי עידן הקרח.
משחקי הרעב - עורבני חקיין

ערך זה עוסק בספר שכתבה סוזן קולינס. אם התכוונתם לציפור דמיונית המופיעה בספר זה, ראו .
| --- | --- |
שער הספר השלישי
שער הספר השלישי
 מידע כללי
 מאת:  סוזן קולינס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מתח, דרמה
 מקום התרחשות:  פאנם 
 הוצאה
 הוצאה:  תאגיד סקולסטיק, AST 
 תאריך הוצאה:  24 באוגוסט 2010
 מספר עמודים:  352
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כנרת
 תאריך:  2012
 תרגום:  יעל אכמון
 סדרה
 סדרת ספרים:  טרילוגיית משחקי הרעב
 ספר קודם:  משחקי הרעב - התלקחות
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003769627, 003902047, 003375131
 
עורבני חקיין (באנגלית: Mockingjay) הוא הספר השלישי בטרילוגיית משחקי הרעב מאת הסופרת האמריקנית סוזן קולינס. הספר עוסק בחייה של קטניס אוורדין, נערה בת 17 שניצחה במשחקי הרעב פעמיים ומנהיגה את המרד נגד הקפיטול. ההשראה לכתיבת הסדרה באה מהמיתולוגיה היוונית, קרבות הגלדיאטורים ברומא ותוכניות הריאליטי העכשוויות.
מהדורות

הספר יצא לאור ב-24 באוגוסט 2010, ואילו ה-e-book שישה ימים מוקדם יותר. הספר מכר כ-450,000 עותקים בשבוע הראשון ליציאתו לאור.
מהדורה עברית של הספר יצאה על ידי הוצאת כנרת ב-2012, בתרגום יעל אכמון.
עלילה

בעקבות מחאותיה נגד הקפיטול בשני משחקי הרעב בהם השתתפה, הופכת קטניס אוורדין לסמל המרד המתלקח נגד הקפיטול. היא מכונה 'עורבני חקיין' על שם סיכת הציפור עורבני חקיין שענדה במשחקים. אלמה קווין, נשיאת מחוז 13, מציעה לקטניס להופיע כסמל המרד, וזו מסכימה אך מציבה תנאים תנאים הכוללים בין היתר את חנניתם של המנצחים שנשבו על ידי הקפיטול, וכן הזכות להרוג את קוריולאנוס סנואו, נשיא מדינת פאנם.
קטניס מצטלמת למספר סרטי תעמולה שמוחדרים לטלוויזיה על ידי ביטי - מנצח-מיועד, גאון מחשוב. קטניס צופה בשידורים של הקפיטול, שבהם מראיינים את פיטה, ובמהלכם הוא מתנגד בכל תוקף למעשיהם של קטניס בפרט והמורדים בכלל.
בתגובה למעשי המורדים ולסרטונים של מחוז 13, הקפיטול משדר ראיון נוסף עם פיטה, בסופו רומז פיטה על התקפה שצפויה בלילה. הרמז נקלט, והתושבים פונו אל הבונקר. לאחר ההתקפה, קבוצה של שבעה אנשים, ביניהם גייל הות'ורן, יצאו לקפיטול על מנת לחלץ את שלושת המנצחים. המשימה הושלמה, אך התגלה שפיטה עבר תהליך הסבה תוך שימוש בארס צרעות ציד כדי לשבש לו חלק מזכרונותיו, ביניהם זכרונותיו מקטניס. כעת הוא משוכנע שקטניס אשמה במותם של יקיריו, ומעוניין במותה. אט אט מתחיל פיטה, בעזרת המנצחים-מיועדים ששהו במחוז להיזכר בכמה זיכרונות נכונים.
קטניס נפצעת במהלך נאום ונשלחת לשיקום, בסופו היא מצטרפת ליחידה צבאית שנלחמת בקפיטול, וכוללת גם את פיטה. במהלך הקרבות הורג פיטה המבולבל את אחד מחברי היחידה. כשהוא מכיר במצבו, מציע פיטה שחברי היחידה יהרגו אותו בשל הסיכון שהוא מהווה אך קטניס מתנגדת ומצילה אותו ממוות.
לאחר מסע ארוך מגיעה קטניס לחצר אחוזתו של סנואו. סנואו משכן בחצרו ילדים, כדי שישמשו לו מגן אנושי. כאשר קטניס מגיעה לחצר האחוזה צונחים מצנחים כסופים הנושאים פצצות והורגים ילדים רבים, ביניהם פרים - אחותה של קטניס.
לאחר ניצחון המורדים, הנשיא סנואו נשפט להוצאה להורג. קטניס משוחחת עמו, והוא טוען ומוכיח כי לא שלח את הרחפות. קטניס נזכרת שצורת ההתקפה דומה לזו שיזמה בעבר עם גייל. בעקבות כך, במעמד הוצאתו של סנואו להורג, מייעדת קטניס את החץ אל הנשיאה קווין. היא נשפטת ומזוכה מעוון זה מחמת אי שפיות.
קטניס מוחזרת למחוז 12 ושוקעת בתגובה פוסט-טראומטית לאירועים של השנים האחרונות בחייה. לאיטה היא מתאוששת ועם הזמן משלבת את פיטה בתהליך החלמתה.
בסיום מובא קטע קצר שמראה את עתידה של קטניס כ-20 שנה אחרי מאורעות הטרילוגיה: קטניס ופיטה נשואים, והורים לשני ילדים.
הסרט

ב-10 ביולי 2012 פורסם כי יצא עיבוד קולנועי לספר בשני חלקים, שיהיו המשך לשני הסרטים הראשונים בסדרה - משחקי הרעב (סרט) ומשחקי הרעב - התלקחות (סרט). הסרט הראשון יצא ב-20 בנובמבר 2014, ואילו השני ב-21 בנובמבר 2015. במאי צמד הסרטים הוא פרנסיס לורנס, שביים גם את הסרט השני בסדרה.
משחקי גנגסטה

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  סיפור מאת ג'סיקה קפלן
 בימוי:  ברברה קופל
 הופק בידי:  ג'ון מוריסי ג'ק פ' מרפי סטיוארט הול
 תסריט:  סטיבן גייגן
 עריכה:  ננסי בייקר ג'רי גרינברג
 שחקנים ראשיים:  אן האת'וויי ביז'ו פיליפס פרדי רודריגס מייק ווגל
 מוזיקה:  קליף מרטינז(אנ')
 צילום:  קריימר מורגנטאו(אנ')
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Media 8 Entertainment
 חברה מפיצה:  ניו ליין סינמה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  26 ביוני 2005 (פסטיבל הסרטים של מינכן) 8 באוקטובר 2005 (ארצות הברית) 1 בדצמבר 2005 (ישראל)
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמת פשע
 תקציב:  9 מיליון דולר
 הכנסות:  371,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   havoc
 דף הסרט ב־IMDb
 
משחקי גנגסטה (שם מקורי באנגלית: Havoc; בעברית: אנדרלמוסיה, או: חוּרְבָּן) הוא סרט דרמת פשע והתבגרות אמריקאי משנת 2005 שביימה ברברה קופל. את התסריט עיבד סטיבן גייגן (אנ') לפי סיפור מאת ג'סיקה קפלן.
במרכז העלילה המתרחשת בלוס אנג'לס, עומדת תופעת ה"וִיגֶרים" (אנ'), בני-טובים לבנים המחקים את תרבות כנופיות הגנגסטה ראפ על גינוניה, שפת הרחוב ואופנת הביגוד שלה, וכן ה"סלאמינג" (Slumming), שוטטות והתרועעות עם בני מעמד חברתי נמוך, דבר שמביא להתנגשות הממחישה ללבנים עד כמה הם חסרים חוכמת רחוב של הכנופיות.
את הדמויות הראשיות מגלמים אן האת'וויי, ביז'ו פיליפס, פרדי רודריגס ומייק ווגל, ובתפקידי משנה משחקים מאט או'לירי, ג'וזף גורדון-לוויט, שירי אפלבי, אלקסיס דזינה, צ'נינג טייטום, מייקל בין ולורה סאן ג'אקומו.
ליהוק

| שחקנים | דמויות |
| --- | --- |
אן האת'וויי: אליסון לאנג
ביז'ו פיליפס (אנ'): אמילי רובין
פרדי רודריגס (אנ'): הקטור
מייק ווגל: טובי
מאט או'לירי (אנ'): אריק
ג'וזף גורדון-לוויט: סאם
שירי אפלבי: אמנדה
אלקסיס דזינה (אנ'): סאשה
ריימונד קרוז: צ'ינו
חוסה "ג'וני" ואסקז: מנואל
מייקל בין: סטיוארט לאנג
לורה סאן ג'אקומו: ג'ואנה לאנג
ג'יי. די. פארדו: טוד רוזנברג
סאם הנינגס (אנ'): אבא של אמילי
ססיליה פק (אנ'): אמא של אמילי
ג'וש פק: ג'וש, אח של אמילי
צ'נינג טייטום: ניק, נער בכנופיית "פי.אל.סי"
עורך דין רוברט שפירו: בתפקיד עצמו
לואיס רוֹבְּלֶדוֹ: "אייס", חבר בכנופיית רחוב 16
ארתורו פניצ'ה: חבר בכנופיית רחוב 16
טוני גרסיה: חבר בכנופיית רחוב 16 (ללא קרדיט)
ג'וסארה ג'ינארו: הבחורה של הקטור
הפקה

ג'סיקה קפלן, ילידת 23 ביוני 1978 בסנטה מוניקה, כתבה את הסיפור בהיותה תלמידת בית ספר כבת 15, בהשראת דמויות חבריה לכיתה, ילדי עשירים לבנים במערב לוס אנג'לס אשר חיקו את תרבות הכנופיות. הכותרת המקורית הייתה "The Powers That Be" (כינוי גנאי ליחידים או קבוצות בעלי שררה המרכזים בידיהם כוח לקבוע עבור אחרים מה מקובל ומותר בקבוצה מסוימת(אנ')). בשנת 1995, בהיות קפלן בת 17, נרכש הסיפור תמורת 150,000 דולר על ידי חברת "ניו ליין סינמה" וחברת ההפקות "New Cell" שבבעלות מייקל סטייפ. במשך כשבע שנים עבר הסיפור גלגולים שונים, כולל שכתובים שונים שעשתה קפלן עבור כמה אולפני הפקות, בטרם משך התפקיד הראשי את תשומת ליבן של השחקניות מנדי מור וקייט בוסוורת'.
ג'סיקה קפלן נהרגה באסון תעופה ב-6 ביוני 2003. מטוס קל שהטיס דודה ג'פרי סיגל התרסק לתוך בניין מגורים ברובע פיירפקס (אנ') שבלוס אנג'לס, אחרי שהמריאו משדה התעופה של סנטה מוניקה בדרכם לבית המשפחה בסאן ואלי, איידהו. בכתוביות הסיום מוקדש הסרט לזכרה של קפלן.
את עיבוד התסריט השלים סטיבן גייגן בשם "Havoc" בראשית שנת 2003, עוד לפני מותה של קפלן, ואז הוחתמה מנדי מור לגלם את תפקידה של אליסון. מור פרשה מההפקה זמן קצר לפני תחילת הצילומים, משום שחשה לא בנוח עם נושאי המין, האלימות והסמים. בעקבות מור פרשה גם ג'נה מאלון שיועדה לתפקיד אמילי. אחרי פרישתה של מאלון, הוצע תפקיד אמילי ללינדזי לוהן שדחתה את ההצעה בנימוק שלא היה ראוי שהיא תשתתף בסצנת אונס. בסופו של דבר הוחתמו אן האת'ווי לתפקיד אליסון, וביז'ו פיליפס לתפקיד אמילי.
הסרט צולם בין התאריכים 30 בספטמבר ו-7 בנובמבר באזור דרום קליפורניה: מזרח לוס אנג'לס, אלטדינה (אנ'), ברנטווד (אנ'), הוליווד, סנטה מוניקה ושכונת פסיפיק פאליסיידס. סצנות בית הספר צולמו בבית הספר התיכון "פאליסיידס" בשכונה. בתסריט שעיבד גייגן, סצנת הסיום מתרחשת בהלווייתו של טובי שנהרג בעימות המזוין בסוף הסרט. סצנה זו מעולם לא צולמה.
הגרסה הקולנועית שהופצה קיבלה מהתאחדות הקולנוע של אמריקה סיווג צפייה R‏ (Restricted) המגביל צפייה מתחת לגיל 17 בהשגחת הורים. אולם חברת "ניו ליין סינמה" הפקיעה את הגרסה הסופית מידיה של ברברה קופל, ונערכה גרסה נוספת ללא מעורבות הבמאית. גרסה זו לא הוגשה לקבלת דירוג צפייה, והיא ארוכה ב-7:05 דקות מהגרסה הקולנועית.
הפצה והכנסות

הקרנת הבכורה העולמית של "משחקי גנגסטה" התקיימה ב-26 ביוני 2005 במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מינכן (אנ'), בארצות הברית – ב-8 באוקטובר באותה שנה, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של שיקגו (אנ'), וב-16 באוקטובר הופץ הסרט לבתי קולנוע בעולם. בארצות הברית, הסרט הופץ לצפייה ביתית בלבד ב-29 בנובמבר, באמצעות "New Line Home Video" (חטיבת ההפצה לצפייה ביתית של "ניו ליין סינמה"). ההכנסות הסתכמו ב-371,000 דולר.
"משחקי גנגסטה" לא הופץ לבתי הקולנוע בארצות הברית מכיוון שהאת'וויי ופיליפס סירבו ליטול חלק במסע פרסום לאור התערבותה הבוטה של ההפקה ועריכת הגרסה הארוכה ללא מעורבות הבמאית.
ביקורות

באתר ביקורות הסרטים "Rotten Tomatoes" קיבל הסרט 45% התייחסות חיובית בשקלול 11 ביקורות.
ג'ני קרמוד העניקה לסרט ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה, וכתבה שזהו סרט נעורים צנוע, קצבי ומשכנע, העוסק בעולם האמיתי תוך שהוא נמנע מהמסקנה שבהינתן הבחירה, כל אחד יעדיף את עולם העשירים. האת'וויי מוכיחה אחרי "יומני הנסיכה" שהיא שחקנית מגוונת, ואותה משלימים מיטב שחקני המשנה, עם הופעה מרתקת של פרדי רודריגס, וביז'ו פיליפס כדמות מורכבת ורגישה. קרמוד סבורה שאף שהוא לא מחדש דבר לבני 25 פלוס, זהו סרט אינטליגנטי ששווה צפייה. ריצ'רד רפר הביע את דעתו ב"שיקגו סאן-טיימס" שהסרט היה נכנס לרשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 2005, אם היה מופץ כראוי לבתי הקולנוע. לעומתם, מייטלנד מקדונו כתבה במגזין "TV Guide" שכסיפור אזהרה, זהו ניסיון קלוש לספר על סלאמינג של ילדי עשירים.
אנה סמית' כתבה במגזין "אמפייר" שהדרמה מעלה שאלות מעניינות לגבי סלאמינג של מתבגרים בני-טובים, אבל מתקשה לספק תשובות. עם זאת, לאור האג'נדה הנוגעת ללב של הסרט, אין בו רגע דל. ליסה נסלסון ממגזין "וראייטי" הביעה דעה שהכותרת הראויה יותר לסרט היא "סלאמינג לאידיוטים", וציינה שהוא מספק כמה דיאלוגים משכנעים, ואיומים בין-תרבותיים אותנטיים. בסופו של דבר, אומרת נסלסון, הסרט נראה יותר כמו גרסת המאה ה-21 מצועצעת של מסות בסגנון שנות ה-50 של המאה ה-20 אודות הסכנות הצפויות לנערות נחמדות המפלרטטות עם מתמרדים חברתיים, בתוספת אקדחים, מין קבוצתי וקראק.
כמה מבקרים התייחסו לאיכות הסרט לאור עבודתם של במאית ותסריטאי זוכי פרס אוסקר. כריסטופר נול הביע התפעלות ממיומנותה של קופל נוכח תסריט לא מפותח וסיפור קשה לעיבוד. מייקל או'סאליבן כתב ב"וושינגטון פוסט" שהדבר הטוב ביותר בסרט הוא שדמותה של אליסון מתוארת ללא שמץ של התנשאות. הוא מציין שהתסריט כתוב באופן חד, וקופל מביאה רגישות של "זבוב על הקיר" אבל בסיכומו של דבר, הסרט מתקדם לשום מקום ואומר מעט. ריק ד'מוט סבור שלקופל וגייגן יש מה לומר, אבל הם לא מצליחים להעביר לצופים את המסר. לכן, הסרט אמנם איננו בזבוז זמן, אבל הוא בזבוז של כישרון, וקורס תחת תסריט לקוי שהיה צורך לשכתבו כדי שיהיה טוב באמת. ד'מוט נתן לסרט שניים וחצי כוכבים מתוך חמישה. פיליפ פרנץ' כתב ב"הגרדיאן" הבריטי שהסרט מתיימר להיות קריאת השכמה להורים מהמעמד הבינוני, אבל נשאר במרחב של "Reefer Madness" (אנ') (סרט תעמולה אמריקאי משנת 1936 אודות סוחרי סמים המפתים ילדים להשתמש במריחואנה), והאכזבה גדולה בהרבה לאור העובדה שמדובר בבמאית דוקומנטריה רדיקלית גדולה, ותסריטאי שכתב את "טראפיק" ואת "סיריאנה" (אנ').