stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסואה דה נוויל, דוכס וילרואה
ביוגרפיה

אביו של פרנסואה היה ניקולא דה נוויל, מרקיז וילרואה, שהיה מרשל של צרפת והאפוטרופוס של המלך הצעיר לואי ה-14, שמאוחר יותר העניק לו תואר דוכס. פרנסואה נהנה ממערכת יחסים הדוקה עם לואי, והיה לאחד מאנשי המעגל הפנימי שלו. וילרואה סומן כבעל פוטנציאל לקריירה צבאית מבטיחה, שהייתה מועדפת עליו, בין השאר בגלל קרבתו למלך, היותו אחד מהאנשים הבולטים בחצר המלוכה בכלל, כישוריו כמנהיג חברתי והתנהגותו בהתאם לכללי הנימוס. ב-1693, ללא ניסיון ממשי בפיקוד בעל חשיבות, הוא מונה למרשל של צרפת. ב-1695, לאחר מותו של דוכס לוקסמבורג, הוא קיבל את הפיקוד על צבא צרפת שבפלנדריה תוך כדי מלחמת תשע השנים; ויליאם השלישי ראה בו יריב נחות בהשוואה לדוכס לוקסמבורג. וילרואה היה אחראי להפצצה הנרחבת של בריסל ב-1695, שבגללה שופצה העיר במאה ה-18 וקיבלה את המראה הנוכחי שלה מבחינה אדריכלית (אם כי היא נפגעה גם במלחמות העולם).
ב-1701 נשלח וילרואה לאיטליה כמחליפו של ניקולא קאטינא, וזמן קצר לאחר מכן הובס על ידי צבאו של הנסיך אויגן מסבויה בקרב קיארי שהיה חלק ממלחמת הירושה הספרדית. בפברואר 1702 הוא הובס ונשבה לאחר שהופתע בקרב קרמונה, והוחלף על ידי הדוכס מוונדום.
בשנה שלאחר מכן התמודד וילרואה מול הדוכס ממרלבורו בארצות השפלה. בעיותיו של מרלבורו עם ההולנדים והנציגים האחרים של הברית הגדולה מנעו את האסון מבחינת וילרואה במשך זמן מה, אך ב-1706 תקף מרלבורו והביס את וילרואה ללא תנאי בקרב ראמיאי. לואי ניחם את ידידו הוותיק, אך בכל זאת החליף אותו בפיקוד על הצבא, ומאותה עת וילרואה חי חיים של איש חצר ושמר על ידידותו עם לואי אף על פי שנחשד במספר מזימות פוליטיות.
בתקופת העוצרות היה וילרואה האפוטרופוס של לואי ה-15, ובין 1717 ל-1722 כיהן במספר תפקידים ציבוריים בכירים. אולם, לאחר שניסה לפעול נגד העוצר פיליפ השני מאורליאן הוא נשלח לכהן כמושל ליון, ולמעשה לגלות. משפחתו של וילרואה ספגה חרפה נוספת לאחר ששניים מחבריה הצעירים, דוכס רץ והמרקיז ד'אלינקור, הוגלו לאחר שנתפסו מקיימים יחסי מין בגני ורסאי. לואי ה-15 החזיר את וילרואה לעמדת כוח כשהגיע לבגרות מבחינת החוק.
הערות שוליים

↑  The Man Who Would Be King: The Life of Philippe d'Orleans, Regent of France by Christine Pevitt. Published by Weidenfeld & Nicolson in Great Britain, 1997. Page 301
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810561944405606  BnF: cb14953829z (data)  GND: 117427624  ISNI: 0000 0000 6314 2429  LCCN: nr97005658  NKC: mzk2007411526  NLA: 35766399  NTA: 070671524  SNAC: w6qk24tc  SUDOC: 135687861  Trove: 1077763  VIAF: 47030856   WorldCat (עם VIAF): 47030856
פפריקש עוף

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מנת עוף 
 מטבח:  המטבח ההונגרי, המטבח האוסטרי 
 מוצא:  הונגריה 
 מרכיבים עיקריים:  בשר עוף, פפריקה 
 
פפריקש עוף (בהונגרית Paprikás csirke) הוא מאכל הונגרי מסורתי. המאכל כולל עוף מטוגן בשומן עם בצל ופפריקה, מעובה עם שמנת ומוגש לרוב עם נטיפי בצק הקרויים בהונגרית: נוקדלי (הו') או נוקרלי ובגרמנית: שפצלה. זהו מאכל לאומי הונגרי שכן הוא מכיל את כל המרכיבים המסמלים את המטבח ההונגרי (פפריקה, בצל (מכונה בהונגריה "בצל ג'ינג'י" -Vörös hagyma בשל קליפתו האדמדמה, אבל הוא בצל הגינה - הזן המוכר שמשמש למאכל), שום, פלפל שחור, פלפל ירוק, עגבניות, שמנת ועוף).
הערות שוליים

↑  Authentic Paprikás csirke, TasteAtlas
↑  Hungarian Egg Noodle Dumplings – Nokedli (Spaetzle)
↑  Paprikás Csirke, Taste Hungary
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרנסואה דה לה רושפוקו

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1613 פריז, ממלכת צרפת ממלכת צרפת
 פטירה:  17 במרץ 1680 (בגיל 66) פריז, ממלכת צרפת ממלכת צרפת
 מדינה:  צרפת 
 לאום:  צרפתי
 מקום לימודים:  Prytanée National Militaire 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  מסאי
 זרם ספרותי:  המורליסטים הצרפתים
 יצירות בולטות:  Memoirs Maximes
 בן או בת זוג:  Andrée de Vivonne (20 בינואר 1628–?)   אן ז'נבייב דה בורבון-קונדה 
 צאצאים:  François VII de La Rochefoucauld, Charles-Paris of Orléans 
 פרסים והוקרה:  אבירי מסדר הרוח הקדושה  אביר במסדר סן-מישל 
 
פרנסואה דה לה רוֹשְׁפוּקוֹ (בצרפתית: François de La Rochefoucauld‏; 15 בספטמבר 1613 - 17 במרץ 1680) היה סופר וסאטיריקן צרפתי.
ביוגרפיה

פרנסואה השישי, הדוכס מרושפוקו, נולד בשנת 1613 בפריז למשפחת אצולה. אביו שירת בחצרה של מריה דה מדיצ'י שהייתה עוצרת בשם בנה לואי השלושה עשר. כבן אצולה קיבל לה רושפוקו את חינוכו בלטינית, במתמטיקה, במוזיקה, בריקוד, במשחקי אבירים ובגינוני טקס. כשהיה בן 14 השיאו אביו לבתו של אחד מאנשי חצר המלכות.
בהיותו בן 15 נתמנה למפקד של יחידת פרשים. שנה מאוחר יותר קנה לעצמו דרגת קולונל (בזמנו היה מקובל לקנות דרגות צבאיות), הצטרף לצבא הצרפתי ושירת באיטליה ובארצות השפלה. במשך שירותו הצבאי גילה אומץ לב. בשנת 1636 השתתף בקשר נגד הקרדינל רישלייה, נאסר בבסטיליה וגורש לאחוזתו של אביו סמוך לעיר אנגולם שבדרום מערב צרפת, שם התגוררו אשתו וילדיו.
הוא לחם במלחמת שלושים השנים תחת פיקודו של לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה שהביס את ספרד בקרב רוקרואה שבצפון צרפת בשנת 1643. משנפטר אביו בשנת 1650 לה רושפוקו ירש את האחוזה המשפחתית ואת התואר דוכס. בשנת 1652 נפצע קשה בראשו וכמעט התעוור במרד הפרונד השני נגד הקרדינל מזראן. כשהיה בן 40 חלה בדלקת מפרקים, פרש מן הפוליטיקה לאחוזתו הכפרית והתמסר לכתיבה. החל משנת 1656 חילק את מגוריו בין אחוזתו לבין פריז, שם השתתף בחוגים ספרותיים.
התנסותו של לה רושפוקו בתככי חצר המלכות הייתה קשורה לכתיבה של שני ספריו: "זיכרונות" (1664) ו"אמרות" שיצא לאור לראשונה באותה שנה בהאג ובשנה שלאחריה בפריז. לה רושפוקו קיים חוג ספרותי בביתו בפריז שבו השתתפו בין היתר שלוש נשים שעסקו בספרות: מאדאם דה סבלה, מאדאם דה סבינייה ומאדאם דה לה פאייט. הוא השתתף גם בחוג הספרותי שהתקיים בביתה של מאדאם דה סבלה. מספרים שהרעיון לכתוב את אמרותיו עלה בדעתו במרוצת שיחות אלה בחוגים הספרותיים. המשתתפים עשו זאת להרגל לבחון חלקים של האמרות בשיחותיהם. מישהו היה מציע נושא בדבר טבע האדם והתנהגותו והמשתתפים דנו בנושא זה מכל צדדיו.
ספר ה"הרהורים או אמרות ואמרי שפר מוסריים" (Réflexions ou sentences et maximes morales) זכה להצלחה גדולה מיד עם פרסומו. הספר הופיע בחמש הוצאות במשך חייו של המחבר שהמשיך ללטש את האמרות ולהוסיף חדשות. מקסימה ידועה מתוך החיבור היא:
קל יותר להיות חכם למען הזולת מאשר להיותו לעצמנו
ספרו שתורגם לעברית

אמרות, מחברות לספרות, מצרפתית: ישראל זמורה, תשי"ז.
כתבים נבחרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מצרפתית: יוסי אסודרי, 2015.
פנקס שירות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יצחק רבין, דב גולדשטיין
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  אנגלית
 סוגה:  אוטוביוגרפיה, זכרונות
 הוצאה
 הוצאה:  ספריית מעריב
 תאריך הוצאה:  1979
 מספר עמודים:  633 (בשני כרכים)
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001081246, 001890379
פנקס שירות הוא אוטוביוגרפיה וספר זיכרונות של יצחק רבין שפורסם ב-1979, ושאותו כתב רבין יחד עם העיתונאי דב גולדשטיין. הספר עורר מספר שערוריות בזמנו, בשל השפה הבוטה השגורה בו כלפי דמויות שונות מן הצמרת הפוליטית באותה עת, ובעיקר עקב כינויו של שמעון פרס, מתחרהו של רבין על צמרת המערך, "חתרן בלתי נלאה", כינוי שדבק בזה האחרון. הספר פורסם בשני כרכים.
רקע

הספר נכתב בשנים 1978 - 1979 כאשר רבין היה חבר כנסת באופוזיציה, לאחר הקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה. הספר נכתב בשיתוף עם כתב העיתון מעריב, דב גולדשטיין, ויצא לאור בהוצאת ספרית מעריב. הספר פורסם תחילה באנגלית בשם - The Rabin Memoirs, ואילו פרקים ממנו בעברית פורסמו במהלך אוגוסט 1979 בעיתון מעריב. גולדשטיין מסר בין השאר את טיוטת הספר לכתב לענייני מפלגות של הטלוויזיה הישראלית ניסים משעל, כחלק ממהלך של קידום מכירות. משעל פרסם מידע ממנו, עוד טרם פרסומו, מידע שהביא לסערה תקשורתית. הספר פורסם בעברית בתחילת ספטמבר 1979. ב-10 בספטמבר 1979 ערך רבין מסיבת עיתונאים לרגל השקת הספר, ובה חזר על דברים שפרסם בספר, בין השאר שלא ישמש כשר בממשלה בראשות שמעון פרס.
תוכן הספר

בספר סוקר רבין את תחנות חייו עד זמן כתיבתו, כולל ילדותו, הלחימה במסגרת הפלמ"ח, הקריירה הצבאית שלו, כהונתו כשגריר בארצות הברית וכראש ממשלת ישראל. בין היתר, כתב רבין על פרשיות מעוררות מחלוקת: גירוש הערבים במהלך מלחמת העצמאות, הטבעת אלטלנה ועוד. אחד הפרקים בספר, על גירוש ערבים במלחמת העצמאות, אף צונזר. עם זאת, את מרבית תשומת הלב של התקשורת משכו דעותיו לגבי שותפו להנהגת מפלגת העבודה - שמעון פרס. רבין קבע כי פרס "פסול מלשמש כראש הממשלה". העיתונאי ניסים משעל חשף את המידע מתוך קריאת טיוטת הספר, ערב פרסומו. במיוחד זעם רבין על ההדלפות של אנשי פרס לעיתונות בתקופת שלטונו הראשונה כראש הממשלה. פרס עצמו התייחס לספר כאל "טעות דפוס בפוליטיקה הישראלית".
לטענת מבקריו של רבין קיימים בו אי-דיוקים. ההיסטוריון מיכאל בר-זוהר, שנחשב לתומכו של פרס, טען כי "בפרקים בהם [רבין] מדבר על מבצע אנטבה, הוא פשוט כתב דברים שלא תואמים את האמת". עם זאת, הספר נכתב באווירת התקופה ומנקודת מבטו האישית של יצחק רבין, ומכאן ייחודו.
בספר רבין גם כתב ביקורת קשה על אנשי תנועת גוש אמונים, שביצעו מספר "מבצעי התנחלות" בלתי חוקיים ביהודה ושומרון, במהלך כהונתו כראש הממשלה. דוגמת ניסיונות ההתנחלות במבנה תחנת הרכבת מסעודיה הנטוש בשומרון. רבין כתב:
"נגד תפישתם הבסיסית, הנוגדת את בסיסה הדמוקרטי של ישראל, היה הכרח להיאבק מאבק אידיאי החושף את המשמעות האמיתית של עמדות הגוש ודרכי פעולתו [...] מעטים המקרים בתולדות היהדות, שחבורה פרועה שכזאת נוטלת לעצמה מנדט בשם שמים. [...] נחרדתי כאשר 'הוגה דעות' פרסם מאמר ובו טען שגורלו של קיסינג'ר צריך להיות כגורלו של הרוזן ברנאדוט, המתווך מטעם האו"ם שנרצח בישראל במלחמת העצמאות.
הערות שוליים

↑  ניבה לניר, מחרדה לא בונים מדינה, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2011
↑  נחום ברנע, יצחק רבין: הזדון שבפוליטיקה, דבר, 17 באוגוסט 1979
↑  רבין בספרו: דיין תקף מדיניות אשכול בתקופת ההמתנה, מעריב, 31 באוגוסט 1979
↑  עליזה ולך, 12 האחוזים של פרס, דבר, 10 באוגוסט 1979
↑  הפנקס פתוח, והיד..., מעריב, 7 בספטמבר 1979
↑  משה מייזלס, רבין: אם ירכיב פרס ממשלה לא אראה עצמי כחבר בה, מעריב, 11 בספטמבר 1979
↑  תום שגב, הציונים החדשים, עמ' 41
↑  טל לוי, לין, היום לפני 31 שנה: יצחק רבין מדביק לשמעון פרס את הכינוי "חתרן בלתי נלאה", באתר הארץ, 8 באוגוסט 2010
↑  חיי יצחק "במחנה" גיליון 40 (2010)
↑  אורית שוחט, סרטן בגופה של הדמוקרטיה, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2005
פילדלפיה פיליז

פילדלפיה פיליז (באנגלית: Philadelphia Phillies) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, ומייצגת את העיר פילדלפיה. הקבוצה משחקת באדום, ואצטדיונה הביתי הוא סיטיזנס בנק פארק, אליו עברה הקבוצה בשנת 2004 מאצטדיון וטרנס. בעבר שיחקה הקבוצה גם באצטדיון קוני מק, בבייקר בול ובריקריאיישן פארק.
הקבוצה נוסדה בשנת 1883. בתחילת דרכה נקראה הקבוצה פילדלפיה קוויקרס, אך 6 שנים לאחר היווסדה שונה שמה לשם הנוכחי. בין השנים 1943–1945 נקראה בפי האוהדים "הבלו ג'ייס", למרות ששמה הרשמי עדיין היה הפיליז.

הקבוצה משחקת בבית המזרחי של הנשיונל ליג, יחד עם אטלנטה ברייבס, ניו יורק מטס, מיאמי מארלינס ווושינגטון נשיונאלס.

הפיליז זכו 8 פעמים בתואר אלופי הנשיונל ליג, אך רק פעמיים באליפות העולם (הוורלד סיריס) בשנת 1980 כאשר ניצחו בסדרת הגמר את הקנזס סיטי רויאלס ובשנת 2008 כאשר ניצחו את הטמפה ביי רייס.
בעונת 2022 הפיליז הוכתרו כאלופי הנשיונל ליג, אחרי שניצחו באליפות הליגה את הסן דייגו פאדרס בחמישה משחקים. את הוורלד סיריס הפסידו הפיליז ליוסטון אסטרוס בשישה משחקים.
בעונת 2023 הגיעו שוב לגמר הנשיונל ליג אך הפסידו את התואר לאריזונה דיאמונדבקס במשחק השביעי.
האות P כסמל הפיליז

מאז ומעולם, האות האנגלית P הייתה מוכרת עם הפיליז, משום שהיא האות הראשונה בשם הקבוצה, שם העיר, ואפילו שם המדינה (פנסילבניה).
האות היא סמל הקבוצה המופיעה על מדי השחקנים במשך משחקי הקבוצה – על כובעי השחקנים וחולצותיהם (בניגוד לסמל הרשמי של המועדון, המוצג למעלה משמאל).
אוהדי הקבוצה

אוהדי הפיליז ידועים באמריקה כקהל בוטה וחם, ביחס לשאר האוהדים באמריקה, הנחשבים שקטים מאוד. בשנות ה-60 דווח פעמים רבות על קרבות אלימים באצטדיון קוני מק, מגרשה הביתי של הפיליז באותם ימים. מאוחר יותר, השלב ה-700 בוטרנס סטאדיום (יציע הכרטיסים הזולים במגרש הביתי של הפיליז בעבר) נודע כאלים ועוין כלפי יציע האורחים.

מקרה קיצוני במיוחד אירע בשנת 1999, כאשר השחקן ג'יי. די. דרו (J.D. Drew) סירב לחתום על חוזה עם הפיליז. כאשר מספר חודשים מאוחר יותר, חזר דרו לפילדלפיה במדי קבוצה אורחת והתמקם על המגרש, החלו אוהדים לזרוק חפצים אל המגרש, לכיוונו של השחקן – דבר שבארצות הברית מזעזע ולא מקובל כלל. המשחק הופסק למשך 10 דקות.

בשנים האחרונות הקהל של פילדלפיה נרגע, והמוניטין שלו כקהל אלים יורד ויורד.
פילי פנאטיק

קמע הקבוצה מכונה פילי פנאטיק, הוא יצור ירוק ומגודל שמסתובב בין האוהדים במשחקים הביתיים של הפיליז, ומקבל הרבה תמיכה ואהבה מצד הקהל. קמע קבוצתי הוא דבר נפוץ בארצות הברית, ופילי פנאטיק נחשב אחד מהקמעות הפופולרים והאהובים.

בעבר לקבוצה היו קמעות נוספים, פיל ופיליס, גבר ואישה המחופשים במדי צבא מיושנים. הצמד היה פחות פופולרי מהקמע הנוכחי, ושרד רק 8 שנים – בין 1971 ל-1979.
סיטיזנס בנק פארק

אצטדיון הבית של הפילדלפיה פיליז הוא סיטיזנס בנק פארק, המונה כ-43,647 מקומות ישיבה ועמידה. האצטדיון נבנה בשנת 2004 והקבוצה עברה לשחק בו מאצטדיון וטרנס סטאדיום. המגרש ממוקם באזור הספורט של פילדלפיה, ליד אצטדיון הפוטבול של הפילדלפיה איגלס, קבוצת הפוטבול של העיר, ומגרשי ספורט נוספים.
סיטיזנס בנק פארק > שחקנים שמספר חולצתם הוצא לגמלאות

| מספר | שחקן | תפקיד | שנים בקבוצה | שנת הפרשה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ריצ'י אשברן | מרכז השדה | 1948–1959 | 1979 |
| 14 | ג'ים באנינג | מגיש | 1964–1967, 1970–1971 | 2001 |
| 15 | דיק אלן | בסיס ראשון / בסיס שלישי | 1963–1969, 1975–1976 | 2020 |
| 20 | מייק שמידט | בסיס שלישי | 1972–1989 | 1990 |
| 32 | סטיב קרלטון | מגיש | 1972–1986 | 1989 |
| 34 | רוי הלאדיי | מגיש | 2010–2013 | 2021 |
| 36 | רובין רוברטס | מגיש | 1948–1961 | 1962 |
| 42 | ג'קי רובינסון | בסיס שני |  | 1997 |
| P | גרובר אלכסנדר | מגיש | 1911–1917, 1930 | 2001 |
| P | צ'אק קליין | ימין השדה | 1928–1933, 1936–1939, 1940–1944 | 2001 |
↑  ה-MLB החליטה להוציא את מספרו של רובינסון משימוש, בשל כבוד והישגיו של השחקן. כלומר, אף קבוצה בליגה לא יכולה לתת לשחקן מסוים את המספר.
פרנסואה דובליה

פרנסואה דובליה (בצרפתית: François Duvalier, בקריאולית האיטית: Franswa Divalye‏; 14 באפריל 1907 - 21 באפריל 1971) היה נשיאה ורודנה של האיטי משנת 1957 ועד 1971. כונה לעיתים "פאפא דוק" משום שהיה רופא בהכשרתו. שלטונו אופיין באלימות וטרור.
ביוגרפיה

דובליה נולד בפורט-או-פרנס באי האיטי. הוא השלים את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטה של האיטי בשנת 1934 ושימש כרופא כללי עד שנת 1943. בשנת 1946 מינה אותו נשיא האיטי, דומרסיה אסטימה למנכ"ל שירות הבריאות הציבורית באי. כאשר הודח אסטימה בהפיכה צבאית בשנת 1950, שב דובליה לעבודתו הקודמת במשלחת הסניטרית האמריקנית ובמקביל ניסה לקדם את מעמדו כנגד הנשיא החדש, פול א. מגלואר.
אחרי ההפיכה שהדיחה את מגלואר בשנת 1956 קמה שורה של ממשלות חלשות, ואחר כך נבחר דובליה לנשיא בשנת 1957. במהלך מסע הבחירות השתמש לעיתים תכופות בכנופיות צבאיות, בהתנקשויות ובעיקר ניסיון לערער על כוחה של האליטה המולאטית באי. כדי להטיל אימה ביריביו לשלטון, ארגן דובליה משטרה חשאית בשם הטונטון מקוט (Tontons Macoutes), וכן החיה את מסורות הוודו, כשהוא מציג את עצמו לעיתים תכופות ככהן וודו בעצמו. בשנת 1964, בעקבות "בחירות" שארגן ובהן זכה לרוב מוחלט (הוא היה המתמודד היחיד כי הוציא את שאר המפלגות מחוץ לחוק) הכריז על עצמו "נשיא לכל החיים". שלטונו הדיקטטורי הביא לקרע ביחסים עם ארצות הברית, שאוחה רק באופן חלקי החל משנת 1962. לפני מותו הועיד דובליה את בנו בן העשרים, ז'אן קלוד דובליה, שכונה "בייבי דוק", למשרת יורשו כנשיא.
הרומן השחקנים, במקור - The Comedians‏ (1965) של גרהם גרין (הוצאת עם עובד 1973, תרגם אמציה פורת), מתרחש על רקע שלטונו של פרנסואה דובליה ומתאר את אימי שלטונו.
הערות שוליים

↑  נשיא חדש בהאיטי: הילד הרע של המוזיקה הופך לרציני, באתר אפוק טיימס, 1 במאי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260758905171  PLWABN: 9810603942505606  BNE: XX1251114  BnF: cb12019797z (data)  GND: 118860453  ISNI: 0000 0000 8338 9330  LCCN: n50070288  NARA: 10582426  NTA: 073603430  SNAC: w6fj4g88  SUDOC: 028343115  Trove: 889935  VIAF: 4942868   WorldCat (עם VIAF): 4942868
פיטר פורטר

פיטר ביול פורטר (באנגלית: Peter Buell Porter;‏ 14 באוגוסט 1773 – 20 במרץ 1844) היה עורך דין, איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בין השנים 1828 – 1829.
ראשית חייו

פיטר ביול פורטר היה אחד מששת ילדיהם של דר' ג'ושוע פורטר (1825-1730) ושל אביגיל ביול (1797-1734), שנישאו ב-1759 בלבנון, קונטיקט. ד'ר פורטר היה בוגר אוניברסיטת ייל שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית כקצין בדרגת קולונל. הוא פיקד על רגימנט באוקטובר 1777 כאשר ג'ון בורגוין נכנע בראש 6,000 אנשיו לאחר קרב סרטוגה. לאחר המלחמה הוא נבחר לכמה משרות ציבורית וכיהן בהן 48 שנים רצופות.
פיטר פורטר למד בייל קולג' וסיים את לימודיו ב-1791. הוא למד משפטים בליצ'יפילד, קונטיקט אצל השופט טאפינג ריב, שלימד גם את ארון בר ואת ג'ון קלהון.
קריירה משפטית

ב-1793 התקבל פורטר ללשכת עורכי הדין והחל לעבוד בקנדגווה שבמדינת ניו יורק. בין השנים 1797 – 1804 הוא היה פקיד של מחוז אונטריו שבניו יורק וב-1802 הוא היה חבר באספה המדינתית. בסתיו 1809 עבר פורטר לבלאק רוק, לימים חלק מהעיר באפלו, והיה לשותף יחד עם אחיו אוגוסטוס בחברת Porter, Barton and Company (לימים "חברת תחנת הכוח ההידראולית של ניאגרה פולס" (אנ')), ששלטה על התעבורה בנהר ניאגרה. החברה שינעה סחורות בדרך היבשה מימת אירי ללואיסטון על פני נהר הניאגרה דרך מפלי ניאגרה ושילחה אותם מזרחה על ימת אונטריו.
חבר הקונגרס

ב-1809 נבחר פורטר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. הוא כיהן בקונגרסים ה-11 וה-12 מ-4 במרץ 1809 ועד 3 במרץ 1813. בתקופת כהונתו בקונגרס היה פורטר דמות מובילה בקרב חברי האגף הניצי וישב בראש הוועדה שהמליצה על הכנות למלחמה נגד בריטניה. הוא נודע כאחד מראשוני תומכיו של הנשיא ג'יימס מדיסון. פורטר, יחד עם הנרי קליי ואחרים, לחצו על מדיסון לשים קץ לדיון ולהאיץ את תהליך ההתחמשות מול בריטניה, למה שנודע כמלחמת 1812.
באותה תקופה, בין השנים 1810 – 1816, הוא היה חבר בוועדת התכנון של תעלת אירי שהוקמה על ידי בית המחוקקים של מדינת ניו יורק כדי לבחון אפשרות של כריית תעלה בין נהר הדסון לבין הימות הגדולות.
מלחמת 1812

| --- | --- |

פיטר פורטר בתקופת מלחמת 1812
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  קולג' ייל  אוניברסיטת ייל 
 בן או בת זוג:  Letitia Breckenridge Porter 
 צאצאים:  Peter A. Porter 
 השתייכות:   המיליציה של מדינת ניו יורק
 תקופת הפעילות:  1812–1815 (כ־3 שנים)
 דרגה:   מייג'ור גנרל
 פעולות ומבצעים
 מלחמת 1812
 עיטורים
 מדליית הזהב של הקונגרס 
 
בעת כהונתו בקונגרס, דחף פורטר, שהיה מודע לחוסר מוכנותה של ארצות הברית למלחמה, להגדלת מספר החיילים וכמות האספקה. כשהצעותיו נפלו על אוזניים ערלות, הוא הציע תחת זאת לצבא את ניסיונו במסחר. החל ממאי 1812 הוא שימש כעוזר קצין האספקה הראשי של המיליציה של מדינת ניו יורק. כקצין בדרגת בריגדיר גנרל הוא השתתף במבצעים הכושלים של גנרל אלכסנדר סמיית' כנגד הבריטים בקנדה ב-1813 בקרב בלאק רוק שהגיע לשיאו למרחץ דמים בשני הצדדים והוא מתח ביקורת קשה על ניהול הקרב. ההיסטוריון ג'ון ר. אלטינג כתב על השניים "לרוע המזל, שניהם טעו".
בהמשך קודם פורטר ופיקד בהצטיינות על בריגדה של המיליציה של ניו יורק ששילבה בשרותיה אינדיאנים משבטי האירוקוי. הוא תיווך בהסכם עם ראש השבט "רד ג'אקט", שהסכים לשלוח 500 אנשים שישרתו תחת פיקוד של פורטר. על פועלו הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס על פי החלטה מה-3 בנובמבר 1814, "עבור גבורה והתנהלות למופת במהלך קרב צ'יפאווה, קרב ניאגרה והמצור על פורט אירי".
עם תום הקרבות יצא פורטר לוושינגטון די. סי., שם מינה אותו הנשיא מדיסון לפקד על כל הכוחות האמריקאים בחזית הניאגרה. עם הגיע החדשות על הסכם גנט ששם קץ למלחמה, הוא שב לחייו האזרחיים והוכר כגיבור על ידי עמיתיו האזרחים.
פעילות פוליטית בניו יורק ושובו לקונגרס

מפברואר 1815 ועד פברואר 1816 כיהן פורטר כמזכיר המדינה של מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית תחת מושל ניו יורק דניאל טומפקינס. הוא גם נבחר לקונגרס ה-14. אף על פי שכהונתו זו בקונגרס החלה ב-4 במרץ 1815, מושב הקונגרס עצמו החל למעשה רק בדצמבר וב-11 בדצמבר הוא תפס את מושבו. ב-23 בינואר 1816 התפטר פורטר בשל מינויו לחבר ועדה על פי הסכם גנט, שכן כהונה במקביל בשני תפקידים אלו עוררה מחלוקת בקונגרס.
ב-1817 הדפיסו ידידיו של פורטר בארגון טמאני הול פתקי הצבעה עם שמו והפיצו אותם בקרב חסידיהם שיצביעו עבורו בבחירות המיוחדות למשרת מושל ניו יורק שנערכו בעקבות התפטרותו של תומפקינס. דוויט קלינטון, שאלמלא ההצבעה לפורטר, היה מועמד יחיד, היה שנוא נפשם של חברי הארגון ופורטר קיבל כ-1,300 קולות, אף על פי שהוא לא התמודד למעשה בבחירות. ב-1824 נבחר פורטר להיות חבר בוועד המנהל של אוניברסיטת מדינת ניו יורק, תפקיד בו כיהן עד 1830.
ב-1828 היה פורטר שוב חבר בית המחוקקים של מדינת ניו יורק, אך התפטר מתפקידו כאשר מונה כחבר בקבינט של ארצות הברית.
מזכיר המלחמה

בין ה-16 במאי 1828 ועד 9 במרץ 1829 כיהן פורטר כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס ותמך בהעברתם של האינדיאנים אל מעבר לנהר המיסיסיפי.
משפחתו

ב-1818 נשא פורטר לאישה את לטישיה ברקינרידג' (1831-1786), בתו של ג'ון ברקינרידג', חבר הסנאט של ארצות הברית מקנטקי בין השנים 1801 – 1805 והתובע הכללי של ארצות הברית בין השנים 1805 – 1806. לטישיה התאלמנה ב-1810 מבן זוגה הראשון, אלפרד ויליאם גרייסון, בוגר אוניברסיטת קיימברידג' ובנו של הסנאטור מווירג'יניה, ויליאם גרייסון. מנישואיה אלו נולד ללטישיה בן, ג'ון ברקינרידג' גרייסון ששירת כקצין בכיר הן בצבא ארצות הברית והן בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים. ללטישיה ופיטר פורטר נולדו בן, פיטר אוגוסטוס פורטר, שנהרג במלחמת האזרחים ובת, אליזבט לואיס פורטר, שנפוצו שמועות שהיא כמעט ונישאה למי שלימים היה נשיא ארצות הברית, מילרד פילמור. נכדו של פורטר מבנו, פיטר אוגוסטוס פורטר הבן, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק ואחייניו היו אוגוסטוס סימור פורטר, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מישיגן ופיטר ב. פורטר הבן, חבר ויושב ראש אספת המחוקקים של מדינת ניו יורק.
פיטר פורטר מת ב-20 במרץ 1844 בעיר ניאגרה פולס שבמדינת ניו יורק ונטמן בבית הקברות אוקווד שבעיר לצד אחיו אוגוסטוס.
הנצחתו

על שמו של פיטר פורטר נקראו פורט פורטר ושדרת פורטר בבאפלו, רחוב פורטר בניאגרה פולס והעיירה פורטר במחוז ניאגרה שבמדינת ניו יורק. מסמכיו שמורים בספריית המוזיאון ההיסטורי של באפלו.
עוד בימי חייו, ב-1838, הושקה ספינת קיטור שנקראה "גנרל פורטר" ששטה במימי ימת אירי עד 1838, אז נמכרה לצי המלכותי הבריטי ושמה שונה ל"אה"מ טורונטו" והיא עסקה בפעולות סיור במימי ימת אירי, נהר סנט קלייר ונהר ניאגרה העליון.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Bell, William Gardner (1 March 2001). "Peter Buell Porter". history.army.mil. Center Of Military History United States Army.
↑  Elting, John R. (1991). Amateurs, to Arms! A Military History of the War of 1812. Algonquin Books of Chapel Hill. p. 51.
↑  Grande, Dr. Joseph A.; LaChiusa, Chuck. "Peter B. Porter". www.buffaloah.com. The Courier-Express: Buffalo Architecture and History.
↑  Abridgment of the Debates of Congress, from 1789 to 1856 page 585
↑  BRECKINRIDGE, John – Biographical Information. Bioguide.congress.gov.
↑  "Elizabeth Lewis Porter - Oakwood Cemetery". www.acsu.buffalo.edu. Oakwood Cemetery Inc.
↑  "Guide to the Microfilm Edition of the Peter B. Porter Papers"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1081723742  ISNI: 0000 0000 7395 9782  LCCN: n83021142  NARA: 10569131  SNAC: w65d8rq2  US Congress: P000446  VIAF: 66472518   WorldCat (עם VIAF): 66472518
פראוואט ואהורם

פראוואט ואהורם (בתאילנדית: ประวัติ วะโฮรัมย์; נולד ב-24 במרץ 1981) הוא אתלט תאילנדי. ואהורם התחרה במשחקים הפאראלימפיים בעבור המשלחת התאילנדית וזכה ב-14 מדליות, בהן שבע מדליות זהב.
ביוגרפיה

ואהורם חלה בשיתוק ילדים כשהיה בן שלוש, ונותר משותק ברגלו השמאלית.
ביוגרפיה > סידני 2000

ואהורם השתתף לראשונה במשחקים הפאראלימפיים במשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) וזכה בשתי מדליות זהב. הוא קטף מדליית זהב בתחרות המרוץ ל-10,000 מטרים (קטגוריה T54) כשקבע בגמר המירות שיא פאראלימפי של 21:05.23 דקות, לפני השווייצרים פרנץ ניטלישפץ והיינץ פריי שזכו במדליות הכסף והארד. ואהורם הוסיף מדליית זהב גם במרוץ ל-5000 מטרים כשניצח במקצה הגמר בזמן של 10:54.99 דקות, לאחר שקבע שיא פאראלימפי בחצי הגמר כשעצר את השעון על 10:36.63 דקות.
הוא לקח חלק גם במרוץ ל-1500 מטרים, בה לא הצליח להעפיל למקצה הגמר, ובתחרות המרתון אותה לא סיים.
ביוגרפיה > אתונה 2004

במשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) סייע ואהורם למשלחת התאילנדית לזכות בשתי מדליות זהב בתחרויות מרוצי השליחים. לצידם של חבריו למשלחת, פיצ'ט קרונגט, ראוואט טנה, וסופצ'אי קויסוב ניצח בתחרות ה-4X100 בתוצאה של 51.99 שניות, לאחר שקבעו שיא עולם בחצי הגמר עם 51.98 שניות, ואת תחרות ה-4X400 עם שיא עולם נוסף של 3:12.73 דקות.
בתחרויות האישיות לקח חלק בתחרויות ל-1500, 5000 ו-800 מטר בהן העפיל למקצה הגמר, אך לא הצליח לזכות במדליה, ובתחרות ל-10000 מטרים זכה במדליית הכסף כשעצר את השעון במקצה הגמר על 20:52.10 דקות ונכנע רק לשיא פאראלימפי של 20:51.86 דקות של ז'ואל ז'ינו (Joel Jeannot) הצרפתי.
ביוגרפיה > בייג'ינג 2008

בטורניר המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) הגיע ואהורם לשיא בסך המדליות בהן זכה כשקטף חמש מדליות, בהן מדליית זהב פאראלימפית אחת. במרוץ ל-800 מטרים זכה במדליית הארד לאחר שעצר את השעון על 1:37.12 דקות, אחרי קורט פירנלי האוסטרלי שסיים בזמן של 1:36.76 דקות, והבריטי דייוויד ויר שזכה בתחרות עם תוצאה של 1:36.61 דקות. הוא זכה במדליית הכסף במרוץ ל-1500 מטרים עם תוצאה של 3:10.68 דקות, שני רק לדייוויד ויר שקטף את הזהב עם 3:10.34 דקות, ובמדליית הזהב בתחרות ל-5,000 מטרים עם תוצאה של 10:22.38 דקות.
במרוצי השליחים סייע ואהורם לחברי משלחתו לזכות בשתי מדליות כסף נוספות. במרוץ ל-4X400 עם תוצאה של 3:11.63 דקות, כשנכנעו לשיא עולם של המשלחת הסינית עם 3:05.67 דקות, ובתחרות ל-4X100 סיימו שוב שניים רק לסינים כשעצרו את השעון על 51.93 שניות.
ביוגרפיה > לונדון 2012

במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) לקח ואהורם חלק בשתי תחרויות אישיות, ובמרוץ שליחים אחד. בתחרות ל-4X400 סיים עם חברי משלחתו בתוצאה של 3:13.28 דקות, וזכו במדליית הכסף לאחר שנכנעו לשיא עולם של המשלחת הסינית שסיימה בתוצאה של 3:05.46 דקות.
בתחרויות האישיות זכה במדליית הכסף בתחרות ל-1,500 מטרים כשעצר את השעון על 3:12.32 דקות, והפסיד פעם נוספת לדייוויד ויר שזכה בזהב. ולקח חלק גם במרוץ ל-5,000 מטרים בו לא הצליח לזכות במדליה.