stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק שחרור על-תנאי ממאסר
היסטוריה חקיקתית

טרם חקיקתו של חוק זה הוסדר השחרור המוקדם בסעיפים 49 עד 51 של חוק העונשין ובסעיפים 28 עד 34 של פקודת בתי הסוהר, שבוטלו בחוק זה.
הצעת החוק התבססה על החקיקה הקודמת בנושא זה עם תיקונים לפי המלצותיה של ועדה בינמשרדית בראשותה של יהודית קרפ, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה. החוק אושר בכנסת ב-11 ביוני 2001 ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2002.
עוד לפני כניסתו לתוקף של החוק הוא תוקן כך שוועדת שחרורים לא תמליץ לקצוב את עונשו של אסיר עולם שהורשע ברצח ראש הממשלה ממניע פוליטי־אידאולוגי (האסיר היחיד שהגבלה זו חלה עליו הוא יגאל עמיר, ובכך מהווה התיקון חוק פרסונלי.).
בסוף 2006 אושרו תיקונים אחדים בחוק לאור הניסיון המעשי שהצטבר ביישום הוראותיו, ובכלל זה נוספו לחוק סעיף 19א, העוסק ב"דיון חוזר בהחלטת הוועדה לשחרר אסיר על–תנאי, וסעיף 22א, העוסק בסדר נשיאת מאסר לאחר ביטול שחרור על-תנאי.
בשנת 2018 אושר תיקון מס' 17 לחוק, כהוראת שעה לשלוש שנים החל מ-15 באוקטובר 2018. התיקון הרחיב משמעותית את מנגנון שחרור מוקדם ממאסרים קצרים (לא כולל אסירים ביטחוניים), באמצעות הקמתה של היחידה לשחרור ממאסרים קצרים של שירות בתי הסוהר. התיקון נעשה בין היתר בעקבות תביעה שהוגשה על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל נגד השר לביטחון הפנים, ועסקה בתנאי כליאה של עצורים ואסירים שחרגו מזכויות אדם בסיסיות.
בפסיקה

למעט במקרים המיוחדים שבהם נשקל "האינטרס הציבורי" (הצורך בענישה מרתיעה), ועדת השחרורים אמורה לצפות פני עתיד. כתב על כך שופט יצחק עמית: [על הוועדה] "להעריך בעיקר את סיכויי השיקום והמסוכנות, שלעיתים יש ביניהם חפיפה והשפעה הדדית. לשם כך מתחשבת הוועדה בשיקולים שונים ונעזרת בחוות דעת מקצועיות. הערכות לגבי העתיד כוללות בהכרח גם התחשבות באירועים שקרו בעבר, אך זאת יש לעשות בפרספקטיבה הנכונה, כך שעיניה של הוועדה יהיו נשואות אל העתיד".
השופט יורם דנציגר עסק בשיקולי ועדת השחרורים: "על הוועדה לשקול את האמור בחוות הדעת מטעם שירות בתי הסוהר ומטעם הרשות לשיקום האסיר. כאשר נגזר על האסיר תשלום פיצוי בגין העבירה בה הורשע, על הוועדה לשקול האם פיצוי זה שולם, ואם לא שולם - מה הסיבות לכך. בנוסף, כאשר מדובר באסיר המרצה עונש מאסר בגין עבירת מין, על הוועדה לקבל חוות דעת של מרכז בריאות הנפש שלפיה האסיר אינו מסוכן לציבור. כאשר חוות דעת זו קובעת כי האסיר מסוכן לציבור במידה כלשהי אך ניתן לשחררו בתנאי שיקבל טיפול או בתנאי אחר, רשאית הוועדה לשחררו בכפוף לקביעת תנאי שחרור, וזאת מטעמים מיוחדים ואם סברה כי אין בכך סיכון לציבור.".
בית המשפט העליון דחה עתירות של אסירי עולם שדרשו שוועדת השחרורים תמליץ על קציבת עונשם לאחר שעבר זמן רב מהמינימום הנדרש בחוק. על השיקולים לדחיית בקשות כאלו כתב השופט אדמונד לוי:
ראו גם

שחרור מוקדם
הערות שוליים

↑  הצעת חוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס"א-2001, ה"ח 2979 מ-21 בפברואר 2001
↑  חוק שחרור על-תנאי ממאסר, התשס"א-2001, ס"ח 1795 מ-20 ביוני 2001
↑  חוק שחרור על-תנאי ממאסר (תיקון), התשס"ב-2001, ס"ח 1817 מ-30 בדצמבר 2001
↑  פרופ' סוזי נבות,'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'עזמי בשארה ויגאל עמיר נכנסים לחוקה, באתר ynet, 20 בדצמבר 2007
↑  חוק שחרור על-תנאי ממאסר (תיקון מס' 8), התשס"ז-2007, ס"ח 2075 מ-1 בינואר 2007
↑  חוק שחרור על-תנאי ממאסר (תיקון מס' 17 - הוראת שעה), התשע"ח-2018, ס"ח 2742 מ-26 ביולי 2018
↑  ועדת הפנים אישרה תיקון להצ"ח שחרור מנהלי של אסירים, לפיו החוק לא יכלול אסירים ביטחוניים, באתר חדשות הכנסת, ‏אוקטובר 2018
↑  עו"ד אלינה כרסנטי, איך מתבצע הליך שחרור מוקדם ממאסרים קצרים של עד שנה?, באתר דין – עורכי דין ומידע משפטי בישראל. ‏נובמבר 2019
↑  רע"ב 7774/13 דקמאק נ' היועץ המשפטי לממשלה, ניתן ב־3 באפריל 2014, פסקה 14
↑  רע"ב 5709/16 פלוני נ' מדינת ישראל, ניתן ב־8 באוגוסט 2016
↑  רע"ב 2669/10 שרון רווח נ' מדינת ישראל וועדת השחרורים, ניתן ב־29 באפריל 2010
↑  רע"ב 8538/17 אבראהים בשיר נ' ועדת השחרורים המיוחדת במושבה ליד כלא מעשיהו, ניתן ב־20 בדצמבר 2017
↑  רע"ב 433/07 עמירם הוכברג נ' שירות בתי הסוהר ועדת השחרורים המיוחדת, ניתן ב־2 בדצמבר 2007
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
קרב מחנה רעים

ערך זה עוסק בקרב בבסיס צה"ל מחנה רעים. אם התכוונתם לקרב בקיבוץ רעים, ראו .
קרב מחנה רעים התרחש ב-7 באוקטובר 2023 במחנה רעים, המהווה מפקדה של אוגדת עזה, כאשר חמאס פתח במתקפת פתע על ישראל. כוח של חמאס שמנה לפחות 120 מחבלים חדר לבסיס. לאחר שעות של לחימה חזר צה"ל לשלוט בבסיס.
מהלך הקרב

לפי התחקירים הראשוניים, בתחילת מתקפת הפתע פרץ חמאס את גדר המערכת סביב רצועת עזה במוקדים רבים, ותוך כרבע שעה הגיעו מחבלים רבים, רכובים על טנדרים ואופנועים וחמושים היטב, אל מחנה רעים. לאחר קרב של 40–60 דקות 30 מחבלים הכניעו את השומרים ועשו דרכם פנימה. בחמ"ל הגיפו חיילי צה"ל את דלת הברזל שבכניסה אליו, והנותרים בחוץ המשיכו בלחימה במחבלים. מספר קצינים ששהו בחמ"ל החליטו אף הם לצאת ולהילחם על הבסיס ונפלו בקרב, ביניהם סא"ל סהר מכלוף, קצין התקשוב האוגדתי, וסרן ניתאי אמר. סרן אמר, קצין הנדסה, התריע במהלך השבועות שלפני הפלישה על חפצים חשודים שהונחו לאורך הגדר והציע להוציא סיורים לבדיקתם, ללא הצלחה. לאחר מספר חילופי אש במוקדים שונים בבסיס, המחבלים מתמקמים ברחבה המרכזית בבסיס ומשתלטים עליה. הם אף הורידו את דגל ישראל והניפו במקומו דגל חמאס.
במקביל לקרב, בזמן שהמחבלים תקפו את בסיס האוגדה, בחמ"ל האוגדה המשיכו לנהל את הלחימה האוגדתית אל מול מתקפת המחבלים בכל הגזרה. תת-אלוף אבי רוזנפלד מפקד אוגדת עזה הבין את היקף המתקפה בשלב מוקדם ושידר לבור בקריה את פקודת "פרש פלשת", פקודת חירום צה"לית ומשטרתית למקרה של חדירה עוינת. בהתאם לכך הזניקה חטיבת המבצעים את כלל כוחות הכוננות של צה"ל, כולל יחידות מובחרות, בהן שייטת 13 ושלדג, גדודי הצנחנים וביסל"ח. בנוסף עוד חיילים נהרו דרומה, חלקם על דעת עצמם.
מהתחקירים הראשוניים עולה כי רוזנפלד הורה במהירות לפתוח את המפקדה החליפית של אוגדת עזה. צעד לשעת חירום זה תורגל שבועיים קודם. אך הדרכים למפקדת האוגדה ברעים נחסמו על-ידי מחלקות רתק של הנוחבה. חדרי מלחמה נוספים במפקדה ברעים הועלו באש או נפגעו ממטחי פצמ"רים מרוכזים. גם התשתיות המבצעיות בבסיס נפגעו. מפקדים מהמטה המבצעי שהוקפצו מהבית הועברו בעקבות כך למפקדה החליפית.
בשעה 11:00 לוחמי יחידת שלדג הגיעו ראשונים לסייע לבסיס המותקף וניהלו קרב קשה בנחיתות מספרית ובשעה 13:00 הגיע כוח נוסף מיחידת שלדג וכן כוח אחר מיחידה מובחרת, ודחקו את המחבלים אל אולם הספורט של הבסיס, וריתקו אותם שם עד להגעת מסוק קרב של חיל האוויר שירה לעבר הבניין והרג את המחבלים שבו. לפי הדיווח מיום הקרב, הקרב הסתיים לאחר שש בערב, לאחר 13 שעות של לחימה.
במהלך הקרב קצין הגששים של אוגדת עזה, סא"ל עראמשה, ביצע תרגיל הונאה למחבלים. הוא הורה לגשש צעיר להסיר את מדיו ולקרוא למחבלים בערבית להתקרב אליו, תוך שהוא גורם להם לחשוב שהוא אחד המחבלים. כשיצאו ממקומות המסתור והיו קרובים אליו, ירה בהם סא"ל עראמשה מטווח קצר, והרג כמה מהם.
לקריאה נוספת

אילן כפיר, אוגדת עזה נכבשה, ידיעות ספרים, 2024, הפרק "אוגדת עזה נכבשה", עמ' 64–72
הערות שוליים

1 2  אילן כפיר, אוגדת עזה נכבשה, ידיעות ספרים, 2024, הפרק "אוגדת עזה נכבשה", עמ' 64–72
↑  פקודת פרש פלשת - הביטחוניסטים, באתר הביטחוניסטים, ‏21 בדצמבר 2023
1 2  יואב זיתון,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'7/10 של מפקד אוגדת עזה הפורש: הרגע בו הכריז "פרש פלשת", האורות שכבו בחמ"ל המבוצר, באתר ynet, 10 ביוני 2024
↑  רונן ברגמן,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'"ממה שאנחנו מבינים, התוכנית הייתה גדולה עוד יותר, וכללה משלוח חוליות מחבלים למרכז", באתר ynet, 13 באוקטובר 2023
↑  יואב זיתון,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'בני ערובה באופקים ובארי, הושגה שליטה על מפקדת האוגדה אחרי קרבות קשים, באתר ynet, 7 באוקטובר 2023
↑  אמיר בוחבוט‏, סיפור גבורה בלתי נתפס: קצין הגששים שהגן על ה"סמל" של פיקוד דרום, באתר וואלה, 14 באוקטובר 2023
↑  אמיר בוחבוט‏, גבורת הגשש: גרם למחבלים לחשוב שהוא אחד מהם - והם חוסלו, באתר וואלה, 16 באוקטובר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012737168205171
מקסיקו סיטי קפיטנס

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך ייסוד:  2016
 מדינה:  מקסיקו מקסיקו
 אולם ביתי:  Gimnasio Olímpico Juan de la Barrera
 מיקום:  מקסיקו סיטי, מקסיקו
 ליגה:  ליגת הפיתוח של ה-NBA
 
 www.capitanes.mx
 
מקסיקו סיטי קַפִּיטַנֶס (בספרדית: Capitanes de Ciudad de México, קפיטנס דה סיודד דה מחיקו; באנגלית: Mexico City Capitanes) היא קבוצת כדורסל מקסיקנית ממקסיקו סיטי המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA. הקפיטנס התחרו בליגת העל המקסיקנית בכדורסל (LNBP) עד עונת 2019/20. הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה בארנה של מקסיקו סיטי.
היסטוריה > הקמה

הקפיטנס הוקמו לפני עונת 2017/18 לאחר שלמקסיקו סיטי לא הייתה קבוצת כדורסל במשך עשור. הקבוצה הוכרזה באוקטובר 2016, והם הקבוצה הראשונה של ליגת העל המקסיקנית בכדורסל שאינה קשורה כלכלית לממשלה ועם השקעה פרטית לגמרי. השחקנים שנועדו לשחק בקבוצה היו אמורים להוות בסיס איתן מנבחרת מקסיקו בכדורסל, ושחקנים מנוסים יותר מחו"ל.
היסטוריה > העונות הראשונות

בעונתם הראשונה בליגה הפתיעו הקפיטנס כשסיימו במקום הראשון אחרי סולס דה מקסיקלי במאזן זהה של 26-14. הקפיטנס ניצחו ברבע הגמר את קורקאמינוס UAT ויקטוריה 3-2 בסדרת הטוב מ-5 ואת פוארסה רחיה דה מונטריי 4-1 בסדרת הטוב מ-7. בגמר הם פגשו את סולס דה מקסיקלי והפסידו להם 1-4. בעונה הבאה סיימו במקום הראשון בדרום עם מאזן 27-13, ניצחו ברבע הגמר את אבחס דה לאון 4-0 בסדרת הטוב מ-7 ואת סולס דה מקסיקלי 4-2 בחצי הגמר, אך שוב הפסידה בגמר, הפעם לאלופת האזור הצפוני פוארסה רחיה 2-4. באותה העונה היא השתתפה גם בליגת האמריקות של FIBA, סיימה את שלב הבתים במקום השני במאזן 2-1, הפסידה בחצי הגמר 66-81 לגוארוס דה לארה מוונצואלה ובמשחק על המקום השלישי לפאוליסטאנו הברזילאית 78-100. בעונת 2019/20 סיימו הקפיטנס במקום השני באזור הדרומי במאזן 25-11, אך הפסידה לאגואקטרוס דה מיצ'ואקאן 1-4 ברבע הגמר. באותה שנה השתתפה הקבוצה גם בליגת האלופות בכדורסל של אמריקה והודחה בשלב הבתים.
היסטוריה > המעבר לליגת הפיתוח של ה-NBA

בדצמבר 2019, נציב ליגת ה-NBA, אדם סילבר, הודיע כי הקפיטנס יצטרפו לליגת הפיתוח של ה-NBA, במשך חמש עונות לפחות החל מהעונה 2020/21. עם זאת, בעקבות מגפת הקורונה בארצות הברית, הקבוצה לא שיחקה בעונת הבועה של 2020/21 והקבוצה הודיעה שתצטרף בעונת 2021/22.
אבישג סמברג

אבישג סמברג (נולדה ב-16 בספטמבר 2001) היא לוחמת טאקוונדו ישראלית המתחרה בקטגוריות המשקל של עד 49 ק"ג ועד 53 ק"ג. זוכת מדליית הארד מאולימפיאדת טוקיו 2020 ואלופת אירופה (2020) במשקל עד 49 ק"ג.
ראשית חייה

סמברג נולדה בגדרה, להורים ממוצא אשכנזי ומרוקאי, אורן סמברג ונילי כהן-סמברג. אביה עורך דין, ואמה עובדת בקופת חולים כללית. היא אחות בכורה לנעמי וליערה. בתחילה למדה בתיכון האזורי דרכא בגין שבגדרה, אך עברה להתגורר ברמלה סמוך למועדון שבו היא מתאמנת. היא נאלצה לעזוב את התיכון, אך סיימה 12 שנות לימוד.
בגיל 13 וחצי התמודדה בשעשועון הריאליטי "הבנים והבנות" בעונה השלישית בערוץ הילדים.
קריירה > תחרויות לגילאים צעירים

סמברג החלה להתאמן בטאקוונדו כחוג תחרותי בכיתה א', כשמאמנה הראשון היה מעוז שרעבי, אחיו של מאמנה הנוכחי יחיעם שרעבי ממועדון "שרעבי אמנויות לחימה" שברמלה.
בשנים 2012, 2013 ו-2015 זכתה במדליית זהב באליפות ישראל לילדות. כמו כן, בשנת 2014 זכתה במדליית כסף בתחרות קרואטיה הפתוחה לילדות.
בשנת 2015 זכתה במדליית כסף בתחרות ריגה הפתוחה לנוער. בשנת 2016 זכתה במדליית ארד באליפות העולם לנוער שהתקיימה בברנבי. בשנת 2016 זכתה גם במדליית כסף בתחרות ישראל הפתוחה לנוער. בשנת 2017 זכתה סמברג במדליית ארד באליפות אירופה לנוער, מדליית זהב באליפות ישראל הפתוחה ובמדליית ארד בתחרות סופיה הפתוחה לנוער.
בשנת 2018 השתתפה באולימפיאדת הנוער בבואנוס איירס, נשאה את דגל ישראל בטקס הפתיחה וסיימה במקום החמישי בקטגוריית המשקל של עד 49 ק"ג. לוחמי הטאקוונדו, אבישג סמברג ודניאל גויכמן, העפילו למשחקים באמצעות כרטיס חופשי לאחר שתוניסיה, בניגוד לחוקת הוועד האולימפי הבינלאומי, מנעה את כניסתם של הספורטאים הישראלים אל אליפות העולם לנוער בטאקוונדו לשנת 2018. עוד באותה שנה, זכתה במדליית ארד בתחרות אוסטריה הפתוחה לנוער ובמדליית זהב בתחרות פולין הפתוחה לנוער. בשנת 2019 זכתה במדליית ארד באליפות אירופה לצעירים עד גיל 21 שהתקיימה בהלסינגבורג, במשקל עד 49 ק"ג.
ב-2020 התגייסה לצה"ל, על תקן ספורטאית מצטיינת, עשתה טירונות במחנה שמונים, ולאחר מכן שירתה בתפקיד ראש לשכה (רל"שית) במחלקת מיגון והנדסה במחנה רחבעם, בסיס פיקוד העורף ברמלה. בנובמבר 2021 השתחררה מצה"ל.
קריירה > תחרויות בוגרים

בשנת 2019, עת התחילה להתחרות באופן סדיר בתחרויות בוגרים, זכתה סמברג בחמש מדליות; מדליית זהב מאליפות ישראל הפתוחה, מדליית זהב מאליפות ריגה הפתוחה, מדליית כסף מאליפות אוקראינה הפתוחה, מדליית כסף מאליפות לוקסמבורג הפתוחה ומדליית ארד מאליפות פולין הפתוחה. באליפות העולם שהתקיימה באותה השנה במנצ'סטר, סיימה סמברג במקום התשיעי בקטגוריית המשקל של עד 49 ק"ג.
באליפות אירופה 2020 אשר נערכה בסרייבו (צר'), סמברג זכתה במדליית הזהב והפכה לישראלית השנייה שזוכה בתואר האירופי בטאקוונדו. היא התחרתה בקטגוריית המשקל של עד 49 ק"ג והחלה את דרכה בשמינית הגמר שם ניצחה יריבה צרפתייה בתוצאה 13:5. ברבע הגמר היא ניצחה יריבה סרבית בזמן ניקוד זהב ובחצי הגמר ניצחה את מדיסון מור הבריטית, גם בזמן ניקוד זהב. בגמר סמברג התמודדה מול אדריאנה סרזו הספרדייה וניצחה בתוצאה 11:17. באותה השנה היא זכתה גם במדליית זהב באליפות אירופה למועדונים, ובאליפות ישראל שנערכה באולם הספורט בפסגת זאב שבירושלים.
קריירה > תחרויות בוגרים > מדליית ארד אולימפית - טוקיו 2020

בשנת 2021 השיגה סמברג את הקריטריון למשחקים האולימיפיים כשסיימה במקום הראשון המשותף בין שתי מתמודדות בקטגוריית המשקל עד 49 ק"ג בטורניר ההעפלה האירופי בטאקוונדו לאולימפיאדה שהתקיים בסופיה, בולגריה.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 49 ק"ג, לאחר ארבעה קרבות. זו הייתה המדליה האולימפית הראשונה בתולדות ענף הטאקוונדו בישראל. סמברג הפכה למדליסטית האולימפית הישראלית הצעירה ביותר כאשר עשתה זאת בגיל 19.
סמברג הגיעה לתחרות האולימפית כמדורגת במקום ה-16 מבין 17 מתחרות. בסיבוב המוקדמות היא ניצחה את ויקטוריה סטמבה מפוארטו ריקו 2:22. היה זה הקרב הראשון בו ניצח ישראלי בענף הטאקוונדו במסגרת האולימפיאדה. בשמינית הגמר היא הפסידה 29:5 לאלופת העולם לשעבר פניפק וונגפטנקיט מתאילנד. לאור העפלתה של וונגפטנקיט לגמר. סמברג המשיכה לבית הניחומים, שם ניצחה 1:22 את טרונג טי קים טויין מוייטנאם והעפילה לקרב על מדליית הארד.
בקרב על מדליית הארד היא התמודדה מול המדורגת השלישית, רוקי יילדירים מטורקיה. סמברג הובילה בשני הסיבובים הראשונים של הקרב. אולם, במהלך הסיבוב השלישי יילדירים עלתה ליתרון מבחינת הנקודות. לבסוף, סמברג ניצחה את הקרב בתוצאה 22:27 וזכתה במדליית הארד האולימפית.
קריירה > תחרויות בוגרים > 2021

באוקטובר 2021, בתחרות הראשונה שלה לאחר המשחקים האולימפיים, תחרות גביע העולם G1 הפתוחה בפודגוריצה, מונטנגרו, זכתה סמברג במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 53 ק"ג כשניצחה בגמר יריבה מספרד, בתוצאה 7:15.
בנובמבר 2021, חודש לאחר מכן, זכתה סמברג במדליית זהב נוספת בקטגוריית המשקל עד 53 ק"ג, הפעם בתחרות גביע העולם G1 הפתוחה בסרייבו, בוסניה והרצגובינה. לאחר שגברה על יריבות מגרמניה וממקסיקו ברבע הגמר ובחצי הגמר, סמברג הייתה אמורה לפגוש בגמר יריבה מטורקיה, אך מאחר שהאחרונה פרשה עקב פציעה, הישראלית קטפה את התואר.
קריירה > תחרויות בוגרים > 2022

באליפות העולם בטאקוונדו בשנת 2022 זכתה במקום החמישי, בקטגוריה עד 49 ק"ג.
קריירה > תחרויות בוגרים > 2023

ביולי 2023 זכתה במדליית זהב בסבב גביע העולם בצרפת.
קריירה > תחרויות בוגרים > 2024

השתתפה באולימפיאדת פריז (2024), בה הודחה בשמינית הגמר.
חיים אישיים

סמברג התארסה במרץ 2025 לבן זוגה, לוחם הטאקוונדו נמרוד קרביצקי.
השניים התארסו אחרי שש שנות זוגיות.
מענקים והוקרה

ביולי 2021 זכתה סמברג לקבלת פנים מיוחדת כמדליסטית אולימפית בטקס מפואר שנערך לכבודה בגדרה, היישוב בו גדלה, בו הוענק לה "אות יקירת גדרה" מראש המועצה בנוסף למענק מטעמו.
במהלך שירותה הצבאי טסה לארצות הברית מטעם הארגון האמריקאי "FIDF - ידידי צה"ל" לגייס כספים.
בעקבות הזכייה, נבחרה סמברג לפרזנטורית של "תנובה", שהפכה לספונסרית הראשית שלה, של חברת שירותי המחשוב בענן "טריפל סי", ושל הבושם ALIEN GODDESS מבית האופנה הצרפתי "מוּגלר".
בדצמבר 2021 הוענק לסמברג הכבוד, ביחד עם המדליסט האולימפי אריק זאבי, להדליק את הלפיד בטקס המסורתי של תנועת המכבי הצעיר, לקראת המכביה העשרים-ואחת.
סמברג נכללה ברשימת "פורבס 30Under30" של מגזין פורבס ישראל לשנת 2022.
ראו גם

טאקוונדו בישראל
החרמת ישראל בספורט
אולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)#ישראל באולימפיאדה
סבויה מרקטי SM.79

סבויה-מרקטי SM.79 (באיטלקית: Savoia-Marchetti SM.79 Sparviero, ספָארוִיאָרוֹ פירושו: "נץ") היה מפציץ בינוני תלת-מנועי איטלקי בעל מבנה עץ ומתכת מתוצרת חברת סבויה-מרקטי. מטוס חד-כנפי זה, אשר תוכנן במקור כמטוס נוסעים מהיר, שבר בשנים 1935–1939 עשרים ושישה שיאי תעופה שהעניקו לו לזמן מה את התואר "המפציץ הבינוני המהיר בעולם". המטוס פעל לראשונה כמפציץ במהלך מלחמת האזרחים בספרד והמשיך לשרת בכל זירות הלחימה בהן השתתפה איטליה במלחמת העולם השנייה. בנוסף, התפרסם ה-SM.79 כמפציץ טורפדו מוצלח בזירת הים התיכון.
ה-SM.79 היה קל לזיהוי בשל צורתה הייחודית של עמדת המקלעים שעל גב המטוס המזכירה מרחוק גבנון, וכונה בידי אנשי צוותו "הגיבן הארור".‏ 1,200 המטוסים ששירתו בחיל האוויר המלכותי האיטלקי הפכו את ה-SM.79 למפציץ תוצרת איטליה הנפוץ ביותר במלחמה, והוא נותר בשירות עד 1952.
פיתוח

פרויקט ה-SM.79, שהיה פרי עבודתו של אלסנדרו מרקטי, החל ב-1934 כתכנון למטוס מהיר המסוגל לשאת שמונה נוסעים ולהשתתף במרוצים אוויריים (כגון מרוץ האוויר לונדון-מלבורן). אב טיפוס הוטס לראשונה ב-28 בספטמבר 1934 בידי טייס הניסוי אדריאנו באקולה (Adriano Bacula). מנועיו המקוריים של ה-SM.79 היו מדגם איסוטה-פרסקיני אסו סימן XI‏ (Isotta-Fraschini Asso XI Ri) בעלי 800 כוחות סוס, שלאחר מכן הוחלפו במנועים חלשים יותר בעלי 590 כ"ס מדגם פיאג'ו P.IX RC.40 סטלה, גרסת ייצור מקומית ברישיון למנוע בריסטול יופיטר הבריטי, עליו היו מבוססים מנועי פיאג'ו. המנועים הוחלפו לבסוף באלפא רומיאו RC.35‏ I25 (ייצור מקומי ברישיון של הבריסטול פגסוס) בעלי 580 כ"ס כל אחד.
אב הטיפוס, שנרשם כ-I-MAGO הושלם מאוחר מכדי להיכנס למרוץ לונדון-מלבורן, אך קבע שיא חדש כאשר טס ממילאנו לרומא תוך שעה ו-10 דקות במהירות ממוצעת של 410 קמ"ש ב-14 ביוני 1935. לאחר שנבחן אב הטיפוס בידי טייסי חיל האוויר המלכותי האיטלקי, בחר בו רמטכ"ל צבא איטליה, ששימש גם כתת-שר במשרד האווירייה תחת מוסוליני, הגנרל ג'וזפה ואלה (Giuseppe Valle), לטיסה אל מזרח אפריקה האיטלקית על מנת לסקור את הכוחות האיטלקיים המתכנסים לקראת הפלישה הקרבה לאתיופיה. המטוס צויד בעזרי ניווט משופרים ובמכלי דלק נוספים וטס ב-1 באוגוסט 1935 מרומא למאסאווה שבאריתריאה בתוך 12 שעות (עם עצירת תדלוק בקהיר) וחזר לרומא ארבעה ימים מאוחר יותר. ביצועיו של ה-SM.79 הרשימו את אנשי חיל האוויר המלכותי האיטלקי והפכו את הגנרל ואלה למצדד עיקרי בהכנסתו של המטוס לשימוש צבאי.
בסוף 1935 הוחלט בסבויה-מרקטי להתמקד בפיתוח ה-SM.79 למטרות צבאיות. ביצועיו, שלא בלבד שהפכו אותו למטוס הרב-מנועי המהיר ביותר באיטליה ולמהיר ממרבית מטוסי הקרב באותה תקופה, הפכו את ה-SM.81, שרק נכנס לייצור סדיר ונועד לשמש כמפציץ העיקרי של חיל האוויר המלכותי האיטלקי, למיושן. כוונת החברה להציע את המטוס בגרסה צבאית דו-מנועית, עם מנועים מסוג נום-רון מיסטרל מייג'ור K.14 או היספאנו-סוויזה 12Y נדחתה על ידי חיל האוויר המלכותי האיטלקי, בשל ביצועי מנועים חלשים ומיקום לא מתאים לחימוש ההגנתי ולפצצות, שהותקנו בגרסה שהוסבה ממטוס נוסעים אזרחי. גנרל ואלה, שעשה שימוש באב הטיפוס והתרשם מביצועיו, ביטל את החלטת ראשי חיל האוויר המלכותי האיטלקי והוציא הזמנה לסדרת ייצור ראשונה בת 24 מטוסים. עם זאת, הייתה הגרסה שהוזמנה תלת-מנועית, בעלת שלושה מנועי אלפא רומיאו RC.35‏ I26.
ה-SM.79 היה המטוס ההתקפי העיקרי בשורות חיל האוויר המלכותי האיטלקי במלחמת העולם השנייה ואחד המעטים שנבנו במספרים משמעותיים. הייצור הסדיר החל באוקטובר 1936, נמשך עד 1943 והסתכם ב-1,330 מטוסים.
פיתוח > חימוש

אמצעי ההגנה של ה-SM.79 כללו ארבעה, ומאוחר יותר חמישה, מקלעים מסוג ברדה-SAFAT, שלושה מתוכם בקוטר 12.7 מ"מ (0.5 אינץ'). זוג מקלעים היה ממוקם בעמדה על גב המטוס, אחד לירי קדימה שהופעל על ידי הטייס והשני לירי לאחור, ומקלע בודד בגחונו של גוף המטוס בתוך מרכב דמוי גונדולה המופנה לאחור. בנוסף, הותקן מקלע בקוטר 7.7 מ"מ (0.3 אינץ') מסוג לואיס על גבי כנה גמישה שאפשרה את העברתו בין עמדות הירכתיים. מקלע הלואיס הוחלף מאוחר יותר בצמד מקלעי ברדה בקוטר 7.7 מ"מ, שהיו אמינים ובעלי קצב אש גבוה יותר (900 כדור לדקה במקום 500), על אף שהיה די מקום למקלען אחד בלבד בירכתיים כדי להפעילם. למרות כוח האש הנמוך יחסית, הוא נחשב כבעל חימוש כבד לשנות ה-30, עם הגנה יעילה כנגד מרבית מטוסי הקרב של אותה תקופה, שלא היו מצוידים בדרך כלל בשריון. במלחמת העולם השנייה הפך המטוס לפגיע משמעותית מצד מטוסי הקרב החדשים והוא איבד את המוניטין שהשיג במהלך מלחמת האזרחים בספרד על היותו "חסין מפגיעות".
ב-SM.79 לא הותקנו מעולם צריחים, מה שהגביל את אפשרות צידוד המקלעים. מכל כלי נשקו, היה המקלע האחורי הממוקם על גב המטוס החשוב ביותר; עם המעבר למשימות בגובה נמוך, היה המטוס מותקף בעיקר מלמעלה ומאחור.
העיצוב הצפוף של פנים המטוס באזור המרכב האחורי, עם מכשירי כיוון הפצצות הממוקמים לפנים והמקלעים להגנה מאחור, הפך את מלאכת ההפצצה וההתגוננות מהעמדה האחורית לבלתי אפשרית. בשל כך, הוסרו מקלעי הירכתיים והגחון בגרסת מפציץ הטורפדו. המקלע היורה לפנים, שהתאים יותר למשימות תקיפה ונשלט על ידי הטייס, הוחלף לרוב בנשק בעל קוטר קטן יותר או בדמה, כאשר הסרתו סייעה להפחתת המשקל והגדלת המהירות והטווח.
המקלעים בירכתיים ועל גב המטוס היו מוגנים על ידי כיסויים אווירודינמיים, אשר נפתחו במקרה של התקפה. בשל האפשרות הסבירה שה-SM.79 יותקף בהפתעה, הושארו לרוב מגינים אלה פתוחים במהלך הטיסה על אף הפגיעה במהירות המטוס.
תא הפצצות הפנימי תוכנן לשאת פצצות במצב אנכי, מה שמנע הכנסת פצצות גדולות יותר לתוכו. המטוס היה מסוגל לשאת שתי פצצות במשקל 500 ק"ג, חמש במשקל 250 ק"ג, 12 של 100 ק"ג או תריסר מכלים ובתוכם מאות פצצונות בנות 2 ק"ג. מטיל הפצצות ישב בתוך מרכב ה"גונדולה" לה היה חלק קדמי עשוי לוח פלסטיק שקוף המוגן על ידי לוח אנכי עם שדה ראייה קדימה של 85 מעלות, היה מצויד בכוונת הפצצה מסוג "ג'וסה-2" (Jozza-2) ומספר מנגנונים לשחרור פצצות. המקלע הממוקם ב"גונדולה" אשר בגחון מנע מהמטילן שכיבה פרקדן לצורך הכוונת הפצצות, ולכן הוא צויד בעזרים מתקפלים אשר תמכו ברגליו בעודו יושב בכיסאו.
משנת 1939 והלאה נשא ה-SM.79 טורפדו ופצצות גדולות יותר במתלים חיצוניים, שהותקנו תחת הכנפיים. תאורטית, היה המטוס מסוגל לשאת זוג טורפדות, אך הירידה המשמעותית ביכולת התמרון ובמהירות הביאה לכך שלרוב נישא אחד בלבד. הטורפדו הסטנדרטי, תוצרת החברה שייסד רוברט וויטהד (Robert Whitehead) אשר תוכנן ב-1938, היה במשקל 876 ק"ג, באורך של 5.46 מטר ובעל ראש קרב במשקל 170 ק"ג. היה לו טווח של כ-3 ק"מ במהירות 74 קמ"ש ויכולת להיות משוגר במגוון רחב של גבהים ומהירויות; בין 40 ל-120 מטר ועד 300 קמ"ש. יותר מעשור נדרש כדי לפתח טכניקה יעילה לתקיפה בטורפדו; עקב כך, עם כישלון ה-SM.84 שנועד להיות יורשו, וחולשת מנועו של הקרפוני Ca.314, המשיך ה-SM.79 לשמש כמפציץ הטורפדו היעיל היחיד עד 1944, על אף ניסיונות להתאים לתפקיד מספר רב של מטוסים אחרים.
היסטוריה מבצעית > שבירת שיאים

על אף הכישלון לזכות בגביע שניידר, נמשכה תמיכתו של בניטו מוסוליני בפרויקטים אוויריים כחלק ממסע התעמולה לקידומה של איטליה הפשיסטית, ובעקבות שתי הצלחותיו הראשוניות (מילאנו-רומא ורומא-מאסאווה) הותאמו "ניצים" נוספים לקביעת שיאי מהירות חדשים. אב הטיפוס של ה-SM.79, בסימון I-MAGO, עבר מספר שינויים שאפשרו לו לשאת עד 6,100 ק"ג של מטען, טס ב-23 בספטמבר 1935 למרחק 2,000 ק"מ עם מטען של 2,000 ק"ג ובמהירות ממוצעת של 389 קמ"ש ושבר בכך שישה שיאי עולם.
באביב 1937 הושלמו חמישה "מטוסי מרוצים" לטווח ארוך בסימון SM.79C. בדומה לאב הטיפוס, לא הותקנה בהם ה"גיבנת" וה"גונדולה", אך על מנת לשפר עוד יותר את ביצועיהם נבנו גופי המטוסים חלקים, ללא חלונות, פתחים וכמעט ללא בליטות חיצוניות, והותאמו להם מכלי דלק נוספים. הצוות נכנס למטוס דרך פתח יחיד מאחורי תא הטייס. מטוסים אלה היו מיועדים להשתתף במרוץ האווירי בין ניו יורק לפריז לציון עשור לטיסתו ההיסטורית של צ'ארלס לינדברג. לאחר ביטול המרוץ הועברו חמשת ה-SM.79C בצירוף מטוס SM.79 נוסף שהועבר מחיל האוויר המלכותי האיטלקי (בסימון I-ROTR), להשתתף במרוץ איסטרה (Istres) - דמשק - פריז בין 20 ל-21 באוגוסט 1937. המטוסים בסימון I-CUPA, I-FILU ו־I-BIMU (שהוטס בידי בנו של מוסוליני, ברונו) סיימו בשלושת המקומות הראשונים, בעוד השניים האחרים (I-TOMO ו-I-ROTR) סיימו במקומות השישי והשמיני. האחרון (I-LICA) ניזוק בצורה קשה במהלך ההמראה מדמשק ונאלץ לפרוש מהמרוץ.
 שלושה SM.79C עברו התאמות לחציית האוקיינוס האטלנטי ולהגיע לברזיל. הם המריאו ב-24 בינואר 1938, נחתו בדקר לאחר 11 שעות ומשם המשיכו לריו דה ז'ניירו, אליה הגיעו ב-22:45, זמן מקומי, ב-25 בינואר. מטוס אחד, שסבל מתקלה, נחת בנאטאל ונותר שם, עד אשר נתרם מאוחר יותר לחיל האוויר הברזילאי.
גרסה אחרת של ה-SM.79, בעלת שלושה מנועים מדגם פיאג'ו P.XI RC.40 (אשר העניקו למטוס 3,000 כ"ס) קבעה שיא מהירות חדש ב-8 ביולי 1937: מהירות ממוצעת של 423 קמ"ש למרחק 1,000 ק"מ עם מטען של 2,000 ק"ג, והשיא שופר בהמשך ל-444 קמ"ש. SM.79 אחר קבע שיא עם מהירות ממוצעת של 428 קמ"ש עם 2,000 ק"ג מטען בקטגוריית הטווח של 2,000 ק"מ. מאוחר יותר הושגה מהירות של 472 קמ"ש בקטגוריה, אך ללא אישור רשמי.