stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוסום זנב-טבעת ירוק
אקולוגיה > התנהגות ופעילות

הפוסום הירוק הוא יונק פעיל לילה שיוצא לפעילות לאחר רדת החשיכה. את שעות היום הוא מבלה בשינה על חופת היער. בניגוד לרובם המכריע של הפוסומים, הפוסום הירוק אינו ישן במקלט טבעי (קן, חלל עץ, שקע), אלא במקום חשוף יחסית כמו הצטלבות ענפים או אפילו סתם ענף מזדמן.
הסיבה לכך קשורה לגוון הירוק של הפרווה שמספק לו ההסוואה יוצאת דופן בין הענפים הירוקים ומקשה על עופות דורסים לאתר אותו. כשהפוסום מתכונן לישון, הוא מתיישב על זנבו העבה תוחב את פניו, ידיו וקצה זנבו לבטן ומתכרבל לכדור; הרגליים האחוריות תופסות בדרך כלל בענף כדי למנוע נפילה. הפוסום נשאר במצב זה עד רדת הלילה אלא אם כן מנוחתו הופרעה; כאשר מעירים אותו בפתאומיות, הוא נמלט במהירות מהאזור ועשוי להישאר ער למשך מספר שעות.
הפוסום שוכן עצים מובהק; הוא נוטה להישאר בגובה 13.5 מטר מאדמת היער, ויורד לאדמה לעיתים רחוקות - בעיקר על מנת לגשת לעץ מרוחק. התנועה שלו מהירה יחסית לתנועה האיטית של קרוביו. הטורפים העיקריים של הפוסום הירוק כוללים: ינשוף נצי אדום, פיתון השטיחים ונמיית כיס נמרית.
אקולוגיה > תזונה

הפוסום הירוק ניזון בעיקר מעלים, והוא מעדיף עלים בוגרים המכילים סיבים רבים ומעט חלבון (למשל: פיקוס, אליוריטס, קוגרה ובפרט עלי תאנה). רבים מהצמחים האהובים על הפוסום צומחים בשולי היערות, וגורמים לו לשהות באזור זה זמן רב יחסית למינים אחרים. אף על פי שהפוסום ניזון בעיקר עלים, הוא אוכל מדי פעם גם תאנים בשלות.
הפוסום הירוק מפורסם בהיותו אחד היונקים הבודדים שמסוגלים לאכול את עלי הגימפי גימפי שנחשב לאחד הצמחים הצורבים והמכאיבים בעולם; אצל בני אדם, מגע וכל שכן בליעה של עלי הגימפי גימפי מצריכים טיפול רפואי, ובמקרה חמור עלולים להוביל להלם או מוות. בדומה לפוסום הטבעת המצוי, גם הפוסום הירוק הוא קופרופג שניזון מצואתו; בליעת הצואה מסייעת לעיכול המזון במעי הגס.
אקולוגיה > רבייה ומחזור חיים

הרבייה מתרחשת בעיקר בחורף, ושיאה בחודשי יוני ויולי. המין ככל הנראה פוליגמי שמתרבה עם כל בן זוג מזדמן. לפוסומית שתי פטמות בכיס, אך היא ממליטה לרוב צאצא יחיד. גודלו של הוולד כתולעת, והוא זוחל בכוחות עצמו לכיס שפתחו באזור הגחון, שם הוא נצמד לאחת הפטמות. הגור שוהה בכיס במשך מספר חודשים, וכשהוא גודל דיו הוא עוזב את הכיס ומטפס על גבה.
צאצאי הפוסום הירוק רוכבים על גב האם לפרק זמן ארוך יותר מכל צאצאי המינים האחרים. במהלך הזמן הזה הגור עוקב אחר תנועותיה של אימו ולומד כיצד לטפס, ללקט מזון ולנוע על החופה. בשלב השלישי, הגור נע בכוחות עצמו, אך עדיין עוקב אחר אימו במשך מספר שבועות נוספים בטרם יהפוך לעצמאי. תוחלת החיים של המין אינה ידועה.
מצב

אף על פי שטווח התפוצה של הפוסום הירוק קטן מ-5,000 קילומטרים רבועים עם צפיפות נמוכה, הוא מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל היותו סתגלתן ליערות מקוטעים ולתזונה מגוונת, יש לו הסוואה מצוינת שמגינה עליו מפני טורפים, מרבית הטווח שלו נמצא באתר מורשת עולמית (הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד) ומגמת אוכלוסייתו היציבה.
אין איומים משמעותיים על המין. פעולות שימור מומלצות על ידי IUCN כוללות ניטור תפוצה ומספרים, וביצוע מחקרים אודות השימוש בבתי הגידול.
הערות שוליים

↑  פוסום זנב-טבעת ירוק באתר הרשימה האדומה של IUCN
איור של פוסום זנב-טבעת ירוק.
פוסום טבעת ירוק מכורבל על ענף.
פרוותו הירוקה של הפוסום מתמזגת עם העלים סביבו.
הפוסום הירוק הוא בין הבודדים שמסוגלים לאכול את עלי הגימפי גימפי הרעילים.
פיגוע ימי (ספר)

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  פטריק רובינסון 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח וריגול
 נושא:  טרור, נושאת מטוסים 
 הוצאה
 הוצאה:  Harper Collins
 תאריך הוצאה:  1997 
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  אריה ניר
 תאריך:  1999
 תרגום:  יורם צלקובניק
 מספר עמודים:  352 (כריכה רכה)
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001827416
 
פיגוע ימי (באנגלית: Nimitz Class) הוא ספר מתח צבאי מאת הסופר הבריטי פטריק רובינסון.
עלילה

עלילת הספר נפתחת כאשר צוללת שזהותה נותרה אנונימית משמידה את נושאת המטוסים "תומאס ג`פרסון" של הצי האמריקני, על 6,000 אנשי צוותה, באמצעות טורפדו בעל ראש נפץ גרעיני. נשיא ארצות הברית קלארק מטיל על המטות המשולבים לגלות מי עומד מאחורי הטבעת הספינה ולמצות עמו את הדין. בראש החקירה עומד האדמירל ארנולד מורגן, מפקד צוללת לשעבר וראש סוכנות ה-NSA, הנעזר במומחה לנשק גרעיני ביל בלדרידג', אף הוא קצין מערכות נשק בצוללות תקיפה בעברו. במקביל מאשר הנשיא מבצע חשאי במסגרתו נשלח צוות מן הקומנדו הימי האמריקני, "אריות הים" (Navy SEALs), בראשות הסרן ראסל בנט להשמיד את שלוש הצוללות שברשות חיל הים האיראני בנמל בנדר עבאס.
הערות שוליים

↑  פטריק רובינסון, "פיגוע ימי", הוצאת אריה ניר, 1999, עמוד 84.
↑  פטריק רובינסון, "פיגוע ימי", הוצאת אריה ניר, 1999, עמודים 206–207.
פנחס מאירי

חברי המועצה המקומית של פתח תקווה. מאירי במרכז.
פנחס (מער) מאירי (16 במרץ 1865 – 15 בדצמבר 1938) היה מחלוצי היישוב ומראשוני מתיישבי פתח תקווה. מאירי היה ראש ועד פתח תקווה בשנים 1922–1928, היה מספר פעמים חבר הוועד והשתתף בהגנת המושבה.
ביוגרפיה

מאירי נולד בפוניבז' שבליטא לנפתלי הרץ וציפורה. בילדותו למד בחדר, ולאחר מכן בישיבות בערים קיידאן ודווינסק. ב-1882 נשא לאישה את שרה ליפשיץ.
ב-1882 קנה אביו אדמות בפתח תקווה ושלח אותו למקום לפניו. ב-1883 עלה לארץ עם קבוצת "הביליסטוקאים" והתיישב במושבה יהודיה שהקימו מתיישבי פתח תקווה שנמלטו מפני הקדחת. אנשי יהודיה הלכו כל יום שעתיים לפתח תקווה כדי לעבוד את האדמה.
מספר שנים לאחר מכן הרב אריה פרומקין התיישב באחוזת לחמן בפתח תקווה, משך אחריו עוד אנשים והקים ישיבה ותלמודי תורה במקום. אל הרב פרומקין הצטרף מאירי כתלמיד, מורה ופועל.
ב-1885 ביקר קלונימוס זאב ויסוצקי בארץ והתעניין במצב המושבה פתח תקווה. אנשי יהודיה רצו לשכנעו שאין אפשרות להקים יישוב על אדמות פתח תקווה כדי שיקבלו כספים להמשך המצב הנוכחי - עבודה במרחק שעתיים מהבית. לשם כך גייסו אנשי יהודיה את מאירי לשרת את ויסוצקי במהלך ביקורו בארץ ולשכנעו בכך במהלך ביקורו. לשליחות זו התנגד מאוד הרב פרומקין שהאמין בכך שהמושבה צריכה להיות באדמות פתח תקווה עצמן. לאחר שהסתיימה המחלוקת בהחלטה שהמושבה תהיה בפתח תקווה הסכים הרב פרומקין לשליחות, ומאירי יצא לשרת את ויסוצקי. על עבודה זו סירב מאירי לקבל תשלום, וויסוצקי מינהו למקשר בין המושבה פתח תקווה לבין הנהלת ארגון חובבי ציון בארץ.
מאוחר יותר הצטרף מאירי לעשרים ושמונה האיכרים שקיבלו תמיכה מהברון רוטשילד בפתח תקווה, והיה חבר בוועד "העשרים ושמונה". עם הזמן הקים מאירי משק גדול ומגוון והחזיר את ההלוואות לפקידות הברון במושבה.
מאירי השתתף בהגנה על פתח תקווה ונלחם פעמים רבות באומץ לב עם פורעים ערבים מהכפרים ג'לג'וליה ופג'ה שבסביבה. ב-1898 התנפלו פורעים ערבים על של מאירי בדרך מזכרון יעקב לפתח תקווה מדרום לג'לג'וליה, ופצעו אותו פצעים קשים. מאירי נאלץ לנסוע לאירופה כדי לעשות ניתוחים וחריץ נשאר בראשו עד סוף ימיו.
מאירי נבחר מספר פעמים לוועד המושבה פתח תקווה, וכיהן כראש הוועד בין השנים 1922–1928 (בשנים 1914–1918 הוועד היה מועצה מקומית).
מאירי נפטר ב-15 בדצמבר 1938 בפתח תקווה. על שמו של מאירי נקרא רחוב בפתח תקווה.
הערות שוליים

↑  Pinchas Meiri, geni_family_tree (באנגלית)
1 2 3 4 5 6  דוד תדהר (עורך), "פנחס מאירי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ב (1947), עמ' 745
פנחס משה טאוב

| --- | --- |

 לידה:  6 ביוני 1955 (בן 69) ט"ז בסיוון ה'תשט"ו ישראל תל אביב, ישראל
 השכלה:  ישיבת כוכב מיעקב טשעבין
 מקום מגורים:  בני ברק
 אב:  ישראל דן טאוב
בית המדרש קוזמיר בבני ברק
רבי פנחס משה טאוב (נולד בט"ז בסיוון ה'תשט"ו, 6 ביוני 1955) הוא האדמו"ר מקוזמיר.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב בשנת 1955 לרבי ישראל דן טאוב ממודז'יץ ובילא רחל בת הרב שמואל אהרן שצדרוביצקי מקוברין - ביאליסטוק. למד בישיבת טשעבין. נישא לחנה בת האדמו"ר מלובלין רבי אברהם אייגר. במשך כמה שנים שימש כראש הכוללים בחסידות מודז'יץ, וכרב בית המדרש המרכזי של חסידי מודז'יץ.
היה מקורב לזקנו רבי שמואל אליהו טאוב ממודז'יץ בעל 'אמרי אש' ובעידודו הדפיס מחדש את הספר 'דברי ישראל' מתורת זקינם רבי ישראל טאוב, האדמו"ר הראשון שכונה כאדמו"ר ממודז'יץ.
לאחר פטירת אביו מונה אחיו רבי חיים שאול טאוב לממלא מקומו כאדמו"ר ממודז'יץ. רבי פנחס משה פתח חצר חדשה והחל לכהן כאדמו"ר מקוזמיר. הוא הקים בית מדרש ברחוב רש"י בבני ברק.
דברי תורתו מודפסים מדי שבוע בגיליון "טעמו וראו".
כמסורת בית אבותיו הוא מלחין ניגונים חדשים, ניגונו על המילים "אודה ה' בכל לבב" התפרסם.
בחודש תמוז 2020, עבר אירוע לבבי חמור בעיצומה של חתונת נכדתו הראשונה וסכנה נשקפה לחייו, אולם הוא התאושש והבריא ומאז עורך סעודה רבת משתתפים לציון הצלתו.
משפחתו

מבניו:
הרב יהודה לייב טאוב חתן האדמו"ר מראדושיץ בית שמש
הרב שאול ידידיה אלעזר טאוב חתן האדמו"ר מקומרנה ירושלים
הרב אהרן נחום טאוב חתן האדמו"ר מלעלוב בית שמש
עקיבא טאוב חתן האדמו"ר מלעלוב ברנוביץ
מחתניו:
יחיאל יהושע רבינוביץ בן האדמו"ר מביאלא לונדון
שלום גולדמן בן רבי אליעזר גולדמן, האדמו"ר מזוועהיל ארצות הברית
ישראל מורגנשטרן, בן רבי יצחק מאיר מורגנשטרן
יוסף רבינוביץ, בן האדמו"ר מביאלא בני ברק
משה אברהם ברזובסקי, נכד רבי שמואל ברזובסקי, האדמו"ר מסלונים
פרננדה טאקאי

| --- | --- |

 לידה:  25 באוגוסט 1971 (בת 53) Serra do Navio, ברזיל 
 מוקד פעילות:  ברזיל 
 תקופת הפעילות:  מ-1988 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הפדרלית של מינאס ז'ראיס 
 סוגה:  רוק אלטרנטיבי 
 שפה מועדפת:  פורטוגזית, פורטוגזית ברזילאית 
 בן או בת זוג:  ג'ון אוליואה (1995–?) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס ז'בוטי (2017) 
 www.fernandatakai.com.br
 פרופיל ב-IMDb
 
פרננדה טאקאי
פרננדה ברבוזה טאקאי (פורטוגזית: Fernanda Barbosa Takai, נולדה ב-25 באוגוסט 1971) היא מוזיקאית ובעלת טור ברזילאית. טאקאי משמשת כסולנית הרכב הרוק האלטרנטיבי הברזילאי פאטו פו ובמקביל אף פנתה, בשנת 2007, לקריירת סולו, אשר זכתה לתהודה רבה. במסגרת פעילותה כסולנית פאטו פו, מנגנת טאקאי גם בגיטרה חשמלית ובגיטרה אקוסטית, מחברת ומלחינה שירים.
חייה

טאקאי נולדה במדינת אמאפה שבצפון ברזיל, ובגיל 9, עברה עם משפחתה להתגורר בדרום-מזרח ברזיל, בבלו הוריזונטה, בירת מדינת מינאס ז'ראיס, העיר בה החלה את הקריירה המוזיקלית שלה. בילדותה, הרבתה טאקאי להאזין למוזיקה, במיוחד רוק אנגלי ופופ-רוק, ובהשפעת משפחתה, האזינה גם למוזיקת MPB. בנוסף, הרבתה לקרוא חוברות קומיקס. ב-1993 סיימה טאקאי תואר ראשון ביחסי ציבור באוניברסיטה הפדרלית של מינאס ז'ראיס. אביה של טאקאי הוא בן ליפנים שהיגרו לברזיל בתחילת המאה העשרים. טאקאי נשואה לגיטריסט ולשותפה ליצירה בפאטו פו, ג'ון אוליואה, ולהם בת (נולדה ב-2003).
בנוסף לפועלה במוזיקה, כותבת טאקאי טורים בעיתונים "הבלדר הברזיליאנסי" (Correio Braziliense) ו"מדינת מינס" (O Estado de Minas).
בנובמבר 2007 יצא ספרה הראשון, "לעולם אל תזלזל באישה קטנה" ("Nunca Subestime uma Mulherzinha"), בהוצאת ספרי פנדה, אשר מאגדת טורים וסיפורים שפרסמה טאקאי בעיתונים הללו. כפי דבריה של טאקאי בספרה - "...אנו עודנו מזינים רעיונות שעוצבו בעקבות הליכתנו בתלם כשוטים. בכל נושא או עניין, נכונים אנו להביע דעות או השקפות. ואנו, "הנשים הקטנות", נמנות בין יצורים אשר נתברכו בשפע מדעותיהם של אחרים. וגרוע מכל: גם אנו חלק מאותו המנגנון, וכך מכשילות את עצמנו שלא במודע". טקסטים אלה נחשבים, בקרב הקוראים, לווידוים היתוליים של טאקאי.
איגוד מבקרי האמנות של סאו פאולו בחר באלבום "Onde Brilhem os Olhos Seus" ("במקום בו נוצצות עיניך"), בו שרה טאקאי שירים מהרפרטואר של נארה לאאו, כאלבום ה-MPB הטוב ביותר לשנת 2007.
סימן ההיכר העיקרי של עבודתה של טאקאי במסגרת להקת פאטו פו הוא העירוב בין צלילי ההרכב (הכוללים שימוש בגיטרות ובאפקטים אלקטרוניים וביצועים לבלדות) לבין גון קולה המעודן.
פליקס קרליבך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 באפריל 1911 ליבק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  23 בינואר 2008 (בגיל 96) מנצ'סטר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת, גרמניה 
 השכלה:  קתרינאום 
 תקופת הפעילות:  ? – 23 בינואר 2008 
 פרסים והוקרה:  אזרחות כבוד של ליבק (1987) 
 
הרב יהושע פליקס פלק קרליבך (בגרמנית: Felix Falk Carlebach; ‏15 באפריל 1911 – 23 בינואר 2008) היה רב גרמני־בריטי, בן למשפחת קרליבך.
ביוגרפיה

קרליבך נולד לבנקאי שמשון קרליבך (1875–1942) ולאשתו רזי (Resi) לבית גראופה (Graupe). אביו שמשון היה בנם של הרב שלמה קרליבך, רבה של ליבק, ושל אסתר (גר'), משוררת ובתו של הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, רבה של ליבק לפני הרב קרליבך. בין אחיו של אביו הרבנים עמנואל, אפרים, יוסף צבי והרטוויג נפתלי. אחיו הצעיר של פליקס קרליבך, אפרים, היה לאחר מכן רב במונטריאול שבקנדה. מלבדו היו לקרליבך שני אחים, שלמה ואסתר, על שם סבו וסבתו של קרליבך.
למד בגימנסיה כללית בליבק. לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1929 למד בקלן תאולוגיה בסמינר היהודי למורים, ומוזיקה בבית הספר הגבוה למוזיקה (אנ'). מ־1934 ועד הגירתו ב־1939 לימד מוזיקה ב"תיכון היהודי" (Höhere Israelitische Schule) שהקים דודו, הרב אפרים קרליבך, בלייפציג. הוא היה סגן מנהל בית הספר, ולאחר עלייתו של דודו לארץ ישראל בתחילת שנת 1936 היה למנהלו.
ב־6 בדצמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, נשלחו הוריו שמשון ורזי, יחד עם דודו הרב יוסף צבי קרליבך, רבה של המבורג ואשתו שרלוטה לבית פרויס, וילדיהם הצעירים שלמה (פטר), רות, נעמי ושרה, למחנה הריכוז יונגפרנהוף שליד ריגה שבלטביה. ב־26 במרץ 1942 נרצחו ביער ביקרניקי הסמוך, לאחר שבאותו חודש חוסל המחנה. רק בן דודו הצעיר של פליקס, שלמה (אנ'), שרד, והיה לימים משגיח רוחני בישיבת רבנו חיים ברלין בניו יורק.
ב־1936 נשא לאישה את באבט לבית כהן, שלימדה באותה תקופה גם היא ב"תיכון היהודי" בלייפציג, ונולדו להם שלוש בנות, יהודית, שולמית ונעמי.
הרב פליקס קרליבך ואשתו באבט היגרו בשנת 1939, טרם הגירוש למחנות בשואה, בעזרתו של הרב יוסף צבי הרץ, הרב הראשי לאנגליה, לבריטניה. למרות היותו נצר למשפחת רבנים מפורסמת, בגרמניה לא שימש מעולם כרב. רק באנגליה החל לשמש כרב, וגם זאת מכורח השעה. רבים מרבני בריטניה שימשו רבנים צבאיים, והיה צורך בבעלי משרות רבניות בקהילות השונות ברחבי בריטניה. לפיכך החל בשנת הגירתו לשמש כרב בבית הכנסת המאוחד פאלמרס גרין וסאות'גייט (Palmers Green and Southgate United Synagoge) בלונדון, תפקיד בו שימש עד 1947 כמחליפו של רב צבאי. בשנת 1954 קיבל תואר שני מאוניברסיטת מנצ'סטר, ומ־1947 ועד פרישתו בשנת 1984 שימש רב בית הכנסת סאות' מנצ'סטר (South Manchester Synagogue) במנצ'סטר.
ב־1985 ביקר בעיר מולדתו ליבק בפעם הראשונה מאז עזב אותה, טרם מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939. עיתונאי הליבקר נאכריכטן אלברט שרייבר (גר'), שכתב על יהודי ליבק, ביקר בעקבות זאת את קרליבך במנצ'סטר. לאחר ששרייבר חזר לגרמניה ודיווח על ביקורו במנצ'סטר נקשרו יחסי ידידות בינו לבין הרב. במהלך ביקורו בליבק ביקר בגימנסיה שבה למד בעיר, קאטארינאום (Katharineum), ופגש את חבריו ללימודים, אותם לא פגש מאז 1939.
בשנת 1987 העניקה לו עיריית ליבק אזרחות כבוד של העיר, שאותה קיבל בטקס שהתרחש ב־17 בספטמבר 1987 בבניין העירייה של ליבק. בכך היה לאזרח הכבוד ה־19 של העיר.
ב־2001, ליום הולדתו התשעים, שלחה עיריית ליבק משלחת לפוגשו במנצ'סטר. בראש המשלחת עמד ראש העיר לשעבר של ליבק, רוברט קיפל (גר'), והיא מסרה לקרליבך ברכות מהעיר ומהכנסייה הלותרנית של העיר. קרליבך לא ביקר בעצמו בעיר מולדתו בשל גילו המתקדם.
ב־2002 הסתיים שיפוץ בבית הכנסת שקרליבך עמד בראשו, סאות' מנצ'סטר, וקהילת בית הכנסת כיבדה את הרב קרליבך בשלט בכניסה לבניין, שנחשף באפריל 2003 על ידי יורש העצר הבריטי, הנסיך צ'ארלס. כמו כן נטע עץ לכבודו של הרב. תזמורת האלה כיבדה מדי שנה את קרליבך בקונצרט חגיגי לכבודו, שאת התוכנית שלה בחר הוא.
היה חבר בחבר הנאמנים של מכון אפרים קרליבך, שנוסד בשנת 1992 בלייפציג.
הערות שוליים

↑  Kerstin Plowinski, Eine Persönlichkeit: Der Ehrenbürger von Lübeck Felix Carlebach starb in Manchester, Jüdische Allgemeine, 7. Februar 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1155757335  VIAF: 9016152381812501950001   WorldCat (עם VIAF): 9016152381812501950001
פיגוע יום הזיכרון (צפון אירלנד)

| --- | --- |

 תאריך:  8 בנובמבר 1987 
 מקום:  אניסקילן 
 קואורדינטות:  54°20′40″N 7°38′05″W﻿ / ﻿54.344444444444°N 7.6347222222222°W﻿ / 54.344444444444; -7.6347222222222
 סוג:  פיגוע תופת 
 הרוגים:  12 
 פצועים:  63 
 מבצע:  הצבא האירי הרפובליקני הזמני 
 he
 
אנדרטת המלחמה באניסקילן בשנת 2009. מקום הפיגוע נמצא מאחורי המצלמה
פיגוע יום הזיכרון (כונה גם טבח יום הפרגים) הוא כינוי לפיגוע טרור שנערך בעיירה אניסקילן שבצפון אירלנד ב-8 בנובמבר 1987. מטען חבלה שהונח על ידי אנשי הצבא האירי הרפובליקני (IRA) התפוצץ ופגע בקהל אזרחים, שהתאספו בקרבת אנדרטת המלחמה המקומית לקראת טקס יום הזיכרון השנתי. בפיגוע נהרגו אחד עשר אנשים ו-63 נפצעו. הפיגוע גרר גינויים חריפים וגרם ל-IRA נזק תדמיתי ופוליטי חמור.
הפיגוע

מטען החבלה, שמשקלו היה כ-18 קילוגרמים, הורכב באירלנד, הועבר דרך גבולה עם צפון אירלנד והובא לאניסקילן בהעברה מיד ליד על ידי עשרות אנשי IRA, שנועדה למנוע מעקב אחריהם וסיכול של הפיגוע. קיימת מחלוקת האם הפיגוע היה יוזמה בדרג מקומי או דרג ביניים של הארגון, או שהיא אושרה על ידי הנהגתו בצפון אירלנד.
המטען, שהיה מונח בתוך תיק ספורט, הוטמן מאחורי קיר חיצוני של מרכז קהילתי בעיירה (בבעלות כנסייה רומית קתולית מקומית), ששכן במרחק של מטרים מעטים מאנדרטת המלחמה. טקס הזיכרון נועד להתחיל בשעה 11:00, והמטען כוון להפעלה באמצעות מנגנון השהייה לשעה 10:43.
המשטרה המקומית סרקה לקראת הטקס את נתיב מצעד הזיכרון לגילוי חומרי נפץ בסיועם של כלבי גישוש, אך לא בדקה את הבניין שבו הוטמן המטען, אשר נחשב כבטוח.
בעת שהמטען התפוצץ צעדו לעבר האנדרטה חיילים מרגימנט ההגנה של אלסטר, בעוד שאזרחים התאספו במקום לשם צפייה בטקס. ההתפוצצות גרמה הרס נרחב למבנה המרכז הקהילתי והמטירה הריסות על הקהל, שחלקו ניצב ממש לצידו. הרחוב כולו כוסה בהריסות מהבניין. אחד עשר אנשים נהרגו - עשרה אזרחים ושוטר אחד. ביניהם היו שלושה זוגות נשואים. 63 אנשים נפצעו, מהם 19 באופן קשה. בפצועים נכללו 21 ילדים ובני נוער. אחד הפצועים נפטר לאחר שהיה שרוי בתרדמת במשך 13 שנים והיה לקורבן השנים עשר של הפיגוע. כל הנפגעים היו פרוטסטנטים. איש עסקים מקומי הנציח במצלמת וידאו את המהומה שלאחר ההתפוצצות ואת ההרס שהותירה וצילומיו שודרו בטלוויזיה ברחבי העולם.
מספר שעות לאחר ההתפוצצות צלצל איש ה-IRA לתחנת רדיו בצפון אירלנד והודיע כי הארגון הניח מטען חבלה בן 68 קילוגרמים בעיירה טאליהומון (Tullyhommon), כ-30 קילומטרים מאניסקילן, אך הוא כשל מלהתפוצץ. המטען אותר בקרבה מיידית לאתר טקס יום הזיכרון שנערך באותו יום בעיירה ונוטרל על ידי המשטרה.
לאחר הפיגוע

ה-IRA פרסם התנצלות על הפיגוע וטען שהפצצה נועדה לפגוע בחיילים שעמדו לצעוד בטקס ולא באזרחים. נמסר שהארגון פירק את שתי היחידות שהכינו את הפיגוע. פרשן שכתב ספר אודות הפיגוע הגיב על כך באומרו שגם אם נעשתה טעות ביחס למועד ההפעלה של המטען, הרי שהארגון היה פזיז בכל הנוגע לסיכון לחיי אזרחים.
הפיגוע גרר גינויים חריפים בבריטניה ובאירלנד ומחוץ להן ותואר כמעשה פראי וברברי. גם תומכי התנועה הרפובליקנית בצפון אירלנד נחרדו ממנו וראו בו מכה למטרתם. עיתונה השבועי של מפלגת השין פיין כינה את הפיגוע "טעות מונומנטלית" שתחזק את מתנגדי ה-IRA.
בימים ובחודשים שלאחר הפיגוע התרחשו בצפון אירלנד מספר פעולות טרור מצד יוניוניסטים, שנעשו כנקמה עליו. במרץ 1988 ביצע טרוריסט יוניוניסט בודד את הפיגוע בבית הקברות מילטאון בבלפסט, שלדבריו נועד לפגוע באנשי ה-IRA באופן דומה למה שעשו באניסקילן.
טקס הזיכרון באניסקילן נערך מחדש שבועיים לאחר הפיגוע בהשתתפות קהל של כ-5,000 איש לרבות ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר.
בעת הפיגוע התנהל משא ומתן בין ממשלות בריטניה ואירלנד בנוגע לחקיקת חוק הסגרה חדש, שיאפשר להסגיר חשודים בטרור מאירלנד לבריטניה. אירלנד דרשה בתמורה הכנסת שינויים במערכת המשפטית שנהגה בצפון אירלנד. הפיגוע הביא להחלשת ההתנגדות באירלנד לחוק החדש והוא אושר בהמשך עם כמה שינויים בנוסחו.
הפיגוע גרם נזק פוליטי לשין פיין. בבחירות המקומיות ב-1989 במחוז פרמנה, שבה שכנה אניסקילן, איבדה המפלגה ארבעה משמונת נציגיה במועצת המחוז. רק בשנת 2001 חזרה התמיכה במפלגה במחוז זה לרמתה שלפני הפיגוע. מנהיג המפלגה ג'רי אדמס התנצל על הפיגוע בשם התנועה הרפובליקנית ביום השנה העשירי להתרחשותו.
בשנת 2002 הושלמה הקמתו של מבנה חדש במקום המבנה שנהרס בפיגוע. המבנה החדש נקרא "מרכז קלינטון" על שמו של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון.
עד היום לא הועמד איש לדין בקשר לפיגוע.
הערות שוליים

↑  הייתה זו חטיבה מקומית בצבא בריטניה, שהורכבה בעיקר ממתנדבים מצפון אירלנד.
פלבן (מחוז)

| --- | --- |
סמל פלבןסמל פלבן
המוזיאון בעיירה פורדים
המוזיאון בעיירה פורדים
 מדינה:  בולגריה בולגריה
 מושל:  איבאן נובקירישקי
 ערים במחוז:  10
 בירת המחוז:  פלבן
 שפה רשמית:  בולגרית
 תאריך ייסוד:  8 בינואר 1999 
 שטח:  4,334 קמ"ר
 גובה:  224 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  251,986 (31 בדצמבר 2015)
  ‑ צפיפות:  63.98 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  43°25′00″N 24°40′00″E﻿ / ﻿43.416666666667°N 24.666666666667°E﻿ / 43.416666666667; 24.666666666667 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.pleven-oblast.bg
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה      (למפת מחוז פלבן מוגדלת) פלבן צ'רבן בריאג קנז'ה לבסקי בלנה ניקופול איסקר רומניה וליקו טרנובו  לובץ' ורא.מחוז פלבן(למפת מחוז פלבן רגילה) פלבן צ'רבן בריאג קנז'ה לבסקי בלנה ניקופול איסקר רומניה וליקו טרנובו  לובץ' ורא.מחוז פלבן tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחוז (אובלסט) פלבן (בבולגרית: Област Плевен) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה. המחוז ממוקם במרכז צפונה של המדינה ועיר בירתו היא פלבן.
היסטוריה

התיישבות מאורגנת בשטח המחוז החלה בתקופת הממלכה התראקית. בהמשך היה המחוז חלק מפרובינציה רומית, ביזנטית וחלק מהאימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה. ב-1388 נכבש האזור על ידי הסולטאן מוראט הראשון והפך חלק ממחוז (איילט) של האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), התחוללו באזור קרבות כבדים שגבו עשרות אלפי קורבנות משני הצדדים, כאשר האירוע המרכזי היה המצור על פלבן אשר התרחש בין יולי לדצמבר 1877. לאחר סיום המלחמה נכללו שטחי המחוז בתוך נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
גאוגרפיה

נהר הדנובה בגבולו הצפוני של המחוז מהווה את הגבול בין בולגריה לרומניה. במערב הוא גובל במחוז וראצה, בדרום בלובץ' ובמזרח בוליקו טרנובו. המחוז, ששטחו 4.2% משטח בולגריה, הוא חלק ממישור הדנובה וחוצים אותו, מדרום לצפון, יובלי הדנובה איסקאר, ויט ואוסאם, אשר מימיהם מזוהמים ומצריכים טיהור טרום השימוש בהם. האקלים ממוזג, והטמפרטורה נעה מ 3oc -, בחודש ינואר ועד 23oc ביולי.
דמוגרפיה

90% מתושבי המחוז הם בולגרים, 5.5% הם טורקים ו 3.1% הם בני רומה. מבחינת האמונה הדתית, 88.2% מתושבי החבל הם נוצרים אורתודוקסים, 5% הם מוסלמים סונים ו 2.3% הם קתולים. שפת אימם של 91% מתושבי המחוז היא בולגרית, 4.8% טורקית ו 2.85% רומאנית.
כלכלה

במחוז הוקמה מערכת סכרים לניצול מי נהר הדנובה בחקלאות שלחין. עיקר הגידולים הם חיטה, כרמים בהם מגדלים ענבי יין וירקות. המחוז עשיר במחצבים כגון אבן גיר וחרסית, אשר נכרים ומעובדים בתעשיות המקומיות. לאורך גדות נהר הדנובה יש שפע של עצי צפצפה וערבה.
הערות שוליים

↑  רומאנית היא שפתם של הצוענים, מקבוצת השפות ההודו-איראניות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537909105171  BnF: cb124667640 (data)  MusicBrainz: ace439c5-0b5a-4d70-b3d3-f272dc64af5e
פיינל פור היורוליג 2004

| --- | --- |

היכל נוקיה בתל אביב שאירח את הטורניר
 תאריך התחלה:  29 באפריל 2004
 תאריך סיום:  1 במאי 2004
 מספר משתתפות:  4
 ערים מארחות:  ישראל תל אביב, ישראל
 זוכה:  ישראל מכבי תל אביב
 סגנית:  איטליה סקיפר בולוניה
 השחקן המצטיין:  ארצות הברית אנתוני פארקר (מכבי תל אביב)
 
פיינל פור היורוליג 2004 היה טורניר הפיינל פור שחתם את עונת עונת 2003/2004 ביורוליג, העונה ה-47 של טורניר הכדורסל המוביל באירופה והרביעית מאז אורגנה לראשונה על ידי יורוליג בסקטבול. הפיינל פור נערך בתאריכים 29 באפריל ו-1 במאי בהיכל נוקיה בתל אביב, ישראל. מכבי תל אביב זכתה בפעם הרביעית בתולדותיה ביורוליג לאחר ניצחון 118–74 בגמר מול סקיפר בולוניה.
אירוח הטורניר והמאבק להשאירו

בינואר 2002 נבחר היכל נוקיה בתל אביב לאחר את פיינל פור היורוליג 2004. אירוח הטורניר בתל אביב דווקא בצל אירועי הטרור של האינתיפאדה השנייה הוכרז בשל היותה של מכבי תל אביב הקבוצה שהכניסה הכי הרבה כסף ליול"ב.
ב-23 במרץ 2004 הודיעה ולנסיה על סירובה לטוס לישראל למשחק מול מכבי תל אביב עקב חשש מהסלמה במצב הביטחוני בעקבות חיסול אחמד יאסין שבוצע בשבוע המשחק המתוכנן, ועקב כך זכתה מכבי לניצחון טכני 20–0. סירוב זה העלה חשש שהפיינל פור יועתק מישראל והנהלת מכבי הכריזה שאם מהלך זה יתממש היא תפרוש מיול"ב ותשוב לפיב"א להקים ליגה אירופית מתחרה. בנוסף, אוהדי הקבוצה ערכו הפגנה מול שגרירות ספרד בישראל.
הנהלת היורוליג התכנסה לדיון חירום ב-29 במרץ במטה יול"ב בברצלונה לגבי גורל הפיינל פור. מכבי תל אביב יוצגה על ידי בעליה שמעון מזרחי ודייוויד פדרמן, ונתמכה אף בידי שרים בממשלת ישראל. נציגי הקבוצה שכנעו את חברי ההנהלה לגבי סידורי האבטחה ההדוקים שיהיו, וההחלטה להעביר את הטורניר מתל אביב נפלה, ללא הצבעה.
הטורניר

לטורניר הפיינל פור בסיום עונת 2003/2004 ביורוליג העפילו ארבע הקבוצות שסיימו בראשות הבתים שלהן בשלב הטופ 16: צסק"א מוסקבה, סקיפר בולוניה, מונטפסקי סיינה ומכבי תל אביב (לאחר ניצחון במשחק שנודע בשם "נס ז'לגיריס"). ארגוני האוהדים של שתי הקבוצות האיטלקיות החרימו את הטורניר בשל המצב הביטחוני, וגם חברי ההנהלה של הקבוצות מחו על ההחלטה להשאיר את הטורניר בתל אביב.
ב-27 באפריל הגיעו שלוש הקבוצות לתל אביב. האיטלקיות התאמנו באולם הדר יוסף, וצסק"א באולם הפחים. לצורך אבטחת הטורניר הוקצה כוח אבטחה של כ-3,500 שוטרים ומאבטחים.
בניגוד לטורנירי פיינל פור אחרים שבהם חצאי הגמר מתקיימים בשישי בערב, והגמר ביום ראשון, חצאי הגמר הקיימו ביום חמישי והגמר עצמו במוצאי שבת. מכיוון ששלושת הקבוצות האחרות בקושי הביאו אוהדים, רובם המוחלט של האוהדים היו אוהדי מכבי. לפני משחק הגמר היו הופעות של מיומנה ושל אחינועם ניני.
תוצאות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | חצי הגמר | חצי הגמר |  |  | הגמר | הגמר |  |

|  |  29 באפריל |  29 באפריל |  |  |  |  |  |
|  |  איטליה מונטפסקי סיינה |  102 |   |  |  |  |  |
|  |  איטליה סקיפר בולוניה |  103 |   |  |  |  |  |
|  |   |  |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  | 1 במאי | 1 במאי |  |
|  |   |   |   |   |  איטליה סקיפר בולוניה |  74 |  |
|  |   |   |   |   |  ישראל מכבי תל אביב |  118 |  |

|  |  |  |   |  |  |  |  |
|  |  |  |  |  | המשחק על המקום השלישי | המשחק על המקום השלישי |  |
|  | 29 באפריל | 29 באפריל |   |  | 1 במאי | 1 במאי |  |
|  |  ישראל מכבי תל אביב |  93 |   |  |  רוסיה צסק"א מוסקבה |  97  |  |
|  |  רוסיה צסק"א מוסקבה |  85 |   |  |  איטליה מונטפסקי סיינה |  94 |  |