stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כתב נטוי
הערות שוליים

↑  Ewan Clayton (5 בספטמבר 2013). The Golden Thread: The Story of Writing. Atlantic Books. pp. 104–6. ISBN 978-1-78239-034-3. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Hoefler, Jonathan. "Italics Examined". Hoefler & Co. נבדק ב-10 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Truss, Lynne (2004), Eats, Shoots & Leaves: The Zero Tolerance Approach to Punctuation, New York: Gotham Books, p. 146, ISBN 978-1-59240-087-4
↑  "Columbia University Libraries Online Exhibitions | Type to Print: The Book & The Type Specimen Book". exhibitions.library.columbia.edu. נבדק ב-2018-12-18.
↑  "Aldus Manutius". Pioneers of Print. University of Manchester. אורכב מ-המקור ב-2018-09-19. נבדק ב-6 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hendrik D. L. Vervliet (2008). The Palaeotypography of the French Renaissance: Selected Papers on Sixteenth-century Typefaces. BRILL. pp. 287–319. ISBN 978-90-04-16982-1.
↑  Oxford University Press (1 ביוני 2010). Aldo Manuzio (Aldus Manutius): Oxford Bibliographies Online Research Guide. Oxford University Press, USA. pp. 10–11. ISBN 978-0-19-980945-5. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  ברתולד לואיס אולמן, מקור ופיתוח התסריט ההומניסטי, רומא, 1960, עמ ' 77
↑  "Roman vs Italic". Type to Print: The Book & The Type Specimen Book. Columbia University Libraries. נבדק ב-27 באוקטובר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lane, John (1983). "The Types of Nicholas Kis". Journal of the Printing Historical Society: 47–75.
↑  Johnson, Alfred F. (1930). "The Evolution of the Modern-Face Roman". The Library. s4-XI (3): 353–377. doi:10.1093/library/s4-XI.3.353.
↑  Dreyfus, John (1950). "The Baskerville Punches 1750–1950". The Library. s5-V (1): 26–48. doi:10.1093/library/s5-V.1.26.
↑  Ewan Clayton (11 בפברואר 2014). The Golden Thread: A History of Writing. Counterpoint LLC. pp. 205–210. ISBN 978-1-61902-242-3. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Formatting Book Titles in the Digital Age". dailywritingtips.com.
↑  Norton, David (2005). A Textual History of the King James Bible. Cambridge University Press. p. 162. ISBN 9780521771009. נבדק ב-18 באוקטובר 2016. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph122037
לוין גייל

לוין גייל (באנגלית: Levin Gale‏; 24 באפריל 1784 – 18 בדצמבר 1834) היה פוליטיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה

גייל נולד ב-24 באפריל 1784 באלקטון, מרילנד, ולמד בבתי הספר הנפוצים. לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בכך באלקטון. הוא היה חבר בסנאט של מדינת מרילנד ב-1816, ונבחר מטעם המחוז השישי של מרילנד כמועמד ג'קסוני לקונגרס העשרים, וכיהן מ-4 במרץ 1827 עד 3 במרץ 1829. הוא סירב להיות מועמד למינוי מחדש בשנת 1828, וחזר לעסוק בעריכת דין. הוא מת באלקטון ב-18 בדצמבר 1834.
אביו, ג'ורג' גייל, היה גם חבר קונגרס ממרילנד.
יצחק אבינועם

| --- | --- |

יצחק אבינועם
 לידה:  25 במאי 1921 פתח תקווה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  21 בפברואר 2015 (בגיל 93)
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  אבינועם
 השתייכות:   אצ"ל
 תפקידים בשירות
 מפקד האצ"ל בירושלים
 
יצחק אבינועם (יגנס) (25 במאי 1921 – 21 בפברואר 2015) היה מפקד האצ"ל בירושלים בתקופת המאבק נגד שלטון המנדט הבריטי.
ראשית דרכו

יצחק אבינועם (יגנס) נולד בפתח תקווה בשנת 1921, דור חמישי בארץ. בשנת 1937, בהיותו בן 16 הצטרף לתנועת בית"ר ושנה לאחר מכן התגייס לאצ"ל. בשנת 1945, בתקופת המאבק נגד הבריטים שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה נתמנה לעמוד בראש "דלק", שירות המודיעין והידיעות של האצ"ל ולאחר מכן למפקד מחוז ירושלים של האצ"ל.
בתקופת פיקודו של יצחק אבינועם על האצ"ל בירושלים ביצע האצ"ל מספר התקפות על יעדים בריטיים בעיר ביניהם פיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946. בו נהרגו 91 אנשים, מתוכם 28 בריטים, 41 ערבים, 17 יהודים, וחמישה אנשים אחרים ונפצעו 45, התקפה על מועדון הקצינים בבית גולדשמיד ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים ב-1 במרץ 1947 בה נהרגו 17 קצינים וחיילים בריטיים, ונפצעו 27 והתקפה על מחנה הצבא הבריטי שנלר בירושלים, ב-12 במרץ 1947 בה נהרג חייל בריטי אחד ו- 8 נפצעו. פעולה אחרת, ניסיון לפוצץ את תחנת הרכבת ירושלים ב-30 באוקטובר 1946 כשלה. ארבעה ממשתתפיה נתפסו ואחד, מאיר פיינשטיין נדון למוות. והתאבד בצינוק, בטרם שיבוצע גזר הדין.
מאסר וגלות

ב-17 במרץ 1947, ימים אחדים לאחר התקפת האצ"ל על מחנה שנלר, הגיע יצחק אבינועם לחדרו של "גל" - יהושע גולדשמיד, אחד ממפקדי האצ"ל בירושלים ששכן ברחוב גאולה, סמוך למחנה שנלר. בהכנסו לבית התייצב מולו קצין בריטי, באקדח שלוף, וקרא לו להרים ידיו. בחדר פנימה היו כבר שניים מחברי האצ"ל שהגיעו לחדר לפניו ונעצרו גם הם, שמואל כצנלסון, לימים הפרקליט הנודע ושר המשפטים שמואל תמיר שהיה סגנו של אבינועם, ומפקד נוסף ממפקדי האצ"ל בירושלים.
שלושת העצורים הוחזקו בחדר עד הערב בציפייה כי לחדר יגיעו אנשי אצ"ל נוספים, שלא באו. אז הועברו השלושה למחנה שנלר הסמוך, ומשם למשרדי הבולשת הבריטית. שם נחקרו לאחר סיום חקירתם הועברו שלושת העצורים למחנה המעצר בלטרון. אנשי האצ"ל ניסו להבריח את יצחק אבינועם מן המחנה בארגז מזון שהיה על גבי משאית, אך הוא נתגלה והוחזר למעצר, הוכנס לצינוק ולאחר מכן נשלח למחנה המעצר בקניה, שם הוחזק עד לסיום המנדט הבריטי ויציאת הבריטים מהארץ. בשובו הוחזר לתפקיד מפקד האצ"ל בירושלים, בתקופת המעבר של מלחמת העצמאות, בטרם הוכרזה ירושלים במהלך ההפוגה השנייה כחלק ממדינת ישראל.
בתקופת מדינת ישראל

בראשית תקופת המדינה היה יצחק אבינעם חבר הנהלת ארגון "של"ח" (שיקום לוחמי החופש) שטיפל בזכויותיהם של נכי האצ"ל ובהנצחת הנופלים. לאחר מכן היה חבר הוועד הארצי של ברית חיילי האצ"ל.
בנו גל נפל בשנת 1971 בקרב עם מחבלים במחנה פליטים ברצועת עזה. בשנת 1972 מינה שר הביטחון דאז משה דיין את יצחק אבינועם כחבר במועצה הארצית להנצחת החייל, מועצה ציבורית שתפקידה לייעץ לשר בכל נושא הקשור להנצחה.
יצחק אבינועם השתתף גם כנציג האצ"ל בוועדה מיוחדת של וותיקי המחתרות שהוקמה, עשרות שנים לאחר מעשה, לשם טיהור שמו של אריה פולונסקי שהיה חבר בארגון ההגנה ששירת במשטרת המנדט ושימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית ונרצח על ידי האצ"ל בשנת 1939 בחשד של הלשנה על חברי האצ"ל. חברי הוועדה האחרים היו אנשל שפילמן, שייצג את הלח"י ואל"ם במיל' גרשון ריבלין, מבכירי ארגון ה"הגנה". הוועדה טיהרה את שמו והוא נכלל בין חללי מערכות ישראל והונצח בספר "יזכור: פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במערכות צה"ל" שבהוצאת משרד הביטחון. שמו ותמונתו הונצחו גם באתר "יזכור", אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל.
יעקב יחזקיה גרינוולד (ניו יורק)

רבי יעקב יחזקיה גרינוולד (נולד בח' בניסן ה'תש"ח, 17 באפריל 1948) הוא אדמו"ר מפאפא בארצות הברית.
ביוגרפיה

נולד באנטוורפן, בנם השני של הרב יוסף גרינוולד, רבה האחרון של פאפא לפני השואה, ושל אשתו השנייה מרים. הוא נימול בידי אביו וכסנדק כובד הרב חיים מאיר יחיאל שפירא מנארול. בילדותו היגרה המשפחה לארצות הברית שבה כונן אביו את חסידות פאפא.
נישא לברכה פרידא בתו של הרב מאיר גרינוולד אב"ד טעטש, חמיו היה בן-דודו של אביו, בנו של הרב אברהם יוסף גרינוולד ונכדו של הרב משה גרינוולד.
במשך שנים כיהן כדיין ומו"צ של חסידות פאפא, ומאז פטירת אביו הוא מכהן כאדמו"ר השלישי מחסידות פאפא.
הרב גרינוולד מתגורר בוויליאמסבורג שבברוקלין, כאשר רוב חסידיו מתגוררים בארצות הברית (בעיקר בניו יורק) ובקנדה ומיעוטם בישראל ובלונדון.
משפחתו

גיסו (חתן חמיו), הוא הרב ישעיה יעקב פורטוגל, האדמו"ר מסקולען.
משפחתו > צאצאיו

הרב מאיר גרינוואלד, דיין ומו"צ של חסידות פאפא בויליאמסבורג (ברוקלין), חתן הרב נפתלי אריה לייבוש טויב מקאלוב.
בת, נשואה להרב מאיר יחיאל מיכל הלוי דייטש, אב"ד קהל מעייני הישועה במונסי.
הרב פנחס חיים גרינוולד, רב חסידות פאפא במונסי, חתן רבי מאיר יוסף רוזנבוים האדמו"ר מסטרוז'ניץ ויליאמסבורג.
בת, נשואה להרב אהרן כ"ץ, אב"ד תולדות אהרן בוויליאמסבורג.
הרב לוי יצחק גרינוולד, דומ"ץ בחסידות פאפא בבורו פארק וראש הכולל של כולל פאפא בוויליאמסבורג, חתן רבי דוד אייכנשטיין האדמו"ר מבורשטין בבורו פארק.
בת, נשואה להרב ברוך רובין, בן רבי יעקב ישראל וישורון רובין האדמו"ר מסוליצה בפאר ראקעוועי, קווינס.
הרב יוסף גרינוולד, חתן הרב באב"ד מטארטאקוב בורו פארק.
הרב משה גרינוולד, חתן הרב נפתלי צבי ווייס, האדמו"ר מספינקה בורו פארק.
הערות שוליים

↑  אלי בן דוד, מונסי: בנו של האדמו"ר מפאפא הוכתר במעמד מיוחד לכהן כאב"ד הקהילה, באתר JDN - חדשות, ‏2013-07-03
בקבר אביו רבי יוסף גרינוולד
יחסי אוגנדה–קנדה

| יחסי אוגנדה–קנדה |
| --- | --- |
אוגנדה: קנדה


אוגנדה: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
241,038: 9,984,670
אוכלוסייה
50,356,876: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
49,273: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
978: 53,718
משטר
מונרכיה אבסולוטית אסלאמית: מונרכיה חוקתית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי אוגנדה–קנדה הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של אוגנדה לבין קנדה. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1962, בעקבות הכרזת עצמאותה של אוגנדה. קנדה מיוצגת באוגנדה על ידי הנציבות העליונה הקנדית בניירובי, בירת קניה. כמו כן, קנדה מחזיקה קונסול כבוד בקמפלה. אוגנדה מיוצגת בקנדה על ידי נציבות גבוהה באוטווה.
קנדה תומכת בזכויות האדם באוגנדה, וכן מסייעת למדינה בפיתוח הממשל הדמוקרטי ובאספקת שירותים עבור תושבי אוגנדה. אוגנדה ממלאה תפקיד ביטחוני מרכזי במשלחת האיחוד האפריקאי בסומליה. קנדה, בשיתוף פעולה עם ממשלת הולנד, תרמה מעל 10 מיליון דולר אמריקאי בפיתוח הציוד הצבאי והדרכת היחידה המשטרתית הנוצרית באוגנדה בשנת 2010.
יחסים כלכליים

| נתוני הסחר בין אוגנדה לבין קנדה (באלפי דולר אמריקאי)> שנה | נתוני הסחר בין אוגנדה לבין קנדה (באלפי דולר אמריקאי)> ייצוא מקנדה | נתוני הסחר בין אוגנדה לבין קנדה (באלפי דולר אמריקאי)> ייבוא לקנדה |
| --- | --- | --- |
| 2013 | 23,225 | 4,661 |
| 2014 | 32,118 | 4,883 |
| 2015 | 27,283 | 9,395 |
| 2016 | 26,717 | 8,664 |
| 2017 | 23,664 | 15,139 |
יחסי צרפת–קנדה

| יחסי צרפת–קנדה |
| --- | --- |
צרפת: קנדה


צרפת: קנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
643,801: 9,984,670
אוכלוסייה
66,574,294: 39,838,945
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,030,904: 2,140,086
תמ"ג לנפש (בדולרים)
45,527: 53,718
משטר
רפובליקה נשיאותית למחצה: מונרכיה חוקתית פדריטיבית למחצה   דמוקרטיה פרלמנטרית למחצה

יחסי צרפת–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין קנדה. יחסי צרפת-קנדה בעת המודרנית מתאפיינים ברמות גבוהות של שיתוף פעולה כלכלי וצבאי בין שתי המדינות. מוקדם יותר, הם היו מאופיינים במתיחויות דיפלומטיות, בעיקר בנוגע למעמדה החוקי של קוויבק.
על פי סקר ה-BBC העולמי בשנת 2013, 64% מהקנדים רואים את השפעת צרפת בעולם כהשפעה חיובית, כאשר 20% הביעו דעה שלילית וה-26% הנותרים הסתייגו מהשאלה. 87% מהצרפתים רואים את ההשפעה הקנדית בעולם באור חיובי כאשר 6% הביעו דעה שלילית וה-7% הנותרים הסתייגו מהשאלה.
היסטוריה > קולוניאליזם אירופאי

בשנת 1720 שלטו הבריטים על ניופאונדלנד, נובה סקוטיה, צפון קנדה ועל חלק גדול ממערב קנדה, אבל מלבד זאת, כמעט כל מזרח קנדה, מחוף חצי האי לברדור (חוף באוקיינוס האטלנטי) עד לאגמים הגדולים, היו נתונים לשליטת צרפת וזאת מבלי לציין את השטח העצום בארצות הברית עליו היא שלטה, עד לואיזיאנה. בשנות החמישים של המאה השמונה עשרה החלה הממלכה המאוחדת בכיבוש קנדה, בשנת 1759 כל צרפת הקנדית נכבשה בידי הבריטים והאימפריה הצפון אמריקאית של צרפת התפוררה, ה"צרפתים של קנדה" - תושבי קוויבק דוברי הצרפתית, האקדיאנים, הצרפתים המטיסים ועוד כמה קבוצות אחרות, נשארו במדינה תחת הכיבוש הבריטי.
גם לאחר הכיבוש הבריטי נמשכה ההגירה הצרפתית לקנדה בקנה מידה קטן עד תחילת המלחמות בין צרפת לבריטניה ואחרות מ-1792 עד 1815, חלקן כלולות במלחמות הנפוליאוניות. בתקופה זו הפיצו ספרים צרפתיים רבים, והמהפכה הצרפתית הובילה פליטים שמרנים רבים לחפש מקלט בקנדה, שנשמרה תחילה כמדינה שמרנית. האוכלוסייה האנגלופונית של קנדה גדלה במהירות לאחר המהפכה האמריקאית ועצמאות ארצות הברית. הדעה הפרנקופילית בקרב התושבים הכפריים כלפי צרפת הפכה לדעה שלילית אחרי 1793. הקוויבקים דוברי הצרפתית תמכו בממלכה המאוחדת במלחמתה נגד ארצות הברית בשנת 1812. קנדים רבים לא מקוויבק מדברים גם הם צרפתית עקב ההתיישבות המוקדמת שלהם באזור.
היסטוריה > הדומיניון של קנדה

בתחילת ההיסטוריה של קנדה היו ענייני החוץ שלה נתונים לשליטת ממשלת הממלכה המאוחדת. הממשלה האוטונומית הקנדית ניסתה לקדם בחשאיות יחסי חוץ לא-רשמיים משל עצמה. אלכסנדר גאלט, הנציג הבלתי רשמי של קנדה בלונדון, ניסה לחתום בשנת 1878 על חוזה מסחרי עם צרפת, הוא נכשל משום שמסחר במגזרים מסוימים היה מחוץ לחוק בממלכה המאוחדת. מאמציו של גאלט לחתום על אמנה עם צרפת נשאו פרי ובשנת 1893 נחתם הסכם מסחר זהה עם צרפת על ידי צ'ארלס טפר, הנציב העליון של קנדה בלונדון. עם זאת, הסכם זה נחתם על ידי שגריר בריטניה בצרפת ולא על ידי נציג רשמי מטעם ממשלת צרפת.
ב-1882 שיגרה מועצת מחוז קוויבק את נציגה לפריז, הקטור פאבר. הממשל הפדרלי הקנדי הגיב וביקש ממנו להפוך לסוכן הכללי של קנדה בצרפת. הוא ויורשו בתפקיד, פיליפ רוי ייצגו את קוויבק ואת קנדה בצרפת באופן לא רשמי עד 1912, כאשר הממשל הפדרלי ביקש מרוי להתפטר מהתפקיד בשל חשש לניגוד אינטרסים אפשרי עם הממלכה המאוחדת.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

הארגון מחדש של המצב באירופה בתחילת המאה ה-20 הפך את קנדה (כחברה באימפריה הבריטית) וצרפת לבעלות ברית נגד גרמניה במלחמת העולם הראשונה. כוח המשלוח הקנדי במלחמת העולם הראשונה נלחם רוב מלחמת העולם הראשונה על אדמת צרפת, ועזר לצרפת להדוף את הפלישה הגרמנית. במלחמה, התרחש אחד מהקרבות המפורסמים ביותר של קנדה וצרפת כבעלות ברית צבאיות.
בדצמבר 1917 התפוצצה בשוגג ספינת המשא הצרפתית מון בלאן שנשאה חמישה מיליון פאונדים של חומרי נפץ. הפיצוץ הרס את הליפקס, בירת נובה סקוטיה, הוא הרג 2,000 איש ופצע 9,000 איש. צרפת לא הואשמה על ידי קנדה בפיצוץ ותביעות מצד אזרחים נדחו פעם אחר פעם.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה היו קנדה וצרפת בעלות ברית בתחילה נגד גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית. לאחר נפילת צרפת ב-1940 ניתקו רוב ממשלות המערב את היחסים עם צרפת של וישי, אולם קנדה המשיכה לקיים יחסים עם המשטר עד שנת 1942.
קנדה תכננה פלישה צבאית לאיים סן-פייר ומיקלון בשלהי 1941, אולם צרפת החופשית תחת האדמירל מוסלייר הצליחה לשחרר את סן-פייר ומיקלון מידי משטר וישי ובכך שמה קץ לתכנון מבצע קנדי לפלישה צבאית לאיים.
בסופו של דבר, קנדה הפכה לבעלת ברית חשובה ותומכת נלהבת של הכוחות הצרפתיים החופשיים בהובלת הגנרל שארל דה גול. דה גול עצמו נכנס שוב לצרפת לאחר הפלישה הקנדית לנורמנדי דרך חוף ג'ונו, ובסוף ביקור ובאוטווה ב-1944, עזב את המקום בקריאה נרגשת של "!Vive le Canada! Vive la France".
היסטוריה > מלחמת סיני ומשבר סואץ

במהלכה של מלחמת סיני, הייתה הממשלה הקנדית מודאגת ממה שעלול להיות קרע הולך וגובר בין מדינות המערב. לסטר פירסון, שהיה לימים ראש ממשלת קנדה, הגיע לאו"ם והמליץ על הקמת כוח חירום של האו"ם (UNEF) בסואץ כדי "לשמור על הגבולות בשלום בזמן שיושג הסדר מדיני". גם צרפת וגם בריטניה דחו את הרעיון.
קנדה פנתה לארצות הברית, לאחר כמה ימים של דיפלומטיה מתוחה, קיבל האו"ם את ההצעה, וכוח נייטרלי שלא היה קשור לבריתות הגדולות (נאט"ו וברית ורשה - אף כי הכוחות הקנדים שהיו מעורבים הגיעו מנאט"ו) נשלחו בהסכמת נאצר לייצוב התנאים באזור.
המלחמה תרמה לאימוץ דגל לאומי קנדי חדש, ללא התייחסות לעברה של אותה מדינה כמושבה של צרפת ובריטניה. ביקורו של דה גול בקוויבק הצרפתית ב-1967 הושפע רבות ממתחים מתמשכים מעשור קודם לכן והיה מתוח מתמיד.
היסטוריה > מ-1967 ואילך

בשנים 1967–1969 היחסים בין שתי המדינות עלו על שרטון עקב מספר התבטאויות של שארל דה גול ומספר מאורעות שאירעו עם השתלטות מאפיה על קוויבק. היו גם מספר סכסוכים משפטיים וחוקתיים בנוגע למעמדה של קוויבק.
התפטרותו של דה גול ב-1969 ובחירת המפלגה הליברלית ב-1970 בהובלת רוברט בורסה, נתנו דחיפה לשני הצדדים לנורמליזציה של יחסי צרפת-קנדה. ההנהגות הבטיחו כי העוינות של סוף שנות השישים לעולם לא תישנה.
המדיניות הגוליסטית של "דואליזם" כלפי קנדה, שקראה ליחסים נפרדים ונפרדים בין צרפת וקנדה וצרפת וקוויבק, הוחלפה במדיניות דו-משמעית מעורפלת. בעוד שהממשלה הצרפתית ממשיכה לשמור על קשרים תרבותיים ודיפלומטיים עם קוויבק, היא מקפידה מאוד להתייחס לממשלה הפדרלית הקנדית בכבוד רב.
בשנת 2012 הסביר נשיא צרפת פרנסואה הולנד כי המדיניות קובעת שצרפת היא מדינה נייטרלית בנושא אך תלווה את קוויבק בכל גלגול שלה.
שיתוף פעולה אקדמי

צרפת היא המדינה החמישית בחשיבותה במספר התלמידים הזרים שלומדים בקנדה (ראשונה מבין מדינות אירופה). על פי נתוני 2003–2004 מאונסק"ו, צרפת היא גם היעד הרביעי הפופולרי ביותר עבור סטודנטים ללימודיים על תיכוניים מקנדה, והיעד הפופולרי ביותר שאינו דובר אנגלית. עבור סטודנטים ללימודים על-תיכוניים צרפתיים, קנדה היא החמישית בחשיבותה והיא מדורגת במקום השני מבחינת היעדים הלא אירופאים.
האגודה פרנסאייז ד'אנדס קנדיאנס נוסדה בשנת 1976 כדי להקל על תקשורת בין-לאומית בין תלמידים בין שתי המדינות.
ייצוג

קנדה מיוצגת בצרפת בדרג השגרירות באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה בפריז, בירת המדינה. קנדה מיוצגת בצרפת גם בדרג הקונסולרי באמצעות 3 קונסוליות רשמיות בערים: ליון, ניס וטולוז. קוויבק הקימה בפריז משרד דיפלומטי לא רשמי.
צרפת מיוצגת בקנדה בדרג השגרירות באמצעות השגרירות שהיא מחזיקה באוטווה, בירת המדינה. צרפת מיוצגת בקנדה גם בדרג הקונסולרי באמצעות 17 קונסוליות רשמיות בערים: קלגרי, שיקוטימי, הליפקס, מונקטון, מונטריאול, קוויבק סיטי, רוין נוראדה, סנט ג'ון, ססקטון, שרברוק, סנט ג'ונס, גרייטר סדברי, טורונטו, ונקובר, ויקטוריה, ויניפג ווייטהורס.
ביבליוגרפיה > באנגלית

ג'ון פרנסיס בושר, (1999). "The Gaullist attack on Canada 1967-1997".
דייוויד האגלונד, ג'סטין מסי, (אביב/קיץ 2010).  "L'Abandon de l'abandon: The Emergence of a Transatlantic 'Francosphere' in Québec and Canada's Strategic Culture"
ביבליוגרפיה > בצרפתית

בסטיאן פדריק, (1999). "Relations particulières : la France face au Québec après de Gaulle".
ג'ויאל סרג', פול אנדרה לינטאו, (France-Canada-Québec. 400 ans de relations d'exception". (2008".
פייר סבארד, (Entre France rêvée et France vécue. Douze regards sur les relations franco-canadiennes aux XIXe et XXe siècles". (2009".
יעקב יוסף סלונים

| --- | --- |
 אב:  שניאור זלמן סלונים 
 צאצאים:  אליעזר דן סלונים 
 
ארבעה דורות לבית סלונים. במרכז יושב ולומד הרב מרדכי דובער סלונים, מצד ימין יושב בנו הרב שניאור זלמן, קיצוני מצד שמאל נכדו - הרב יעקב יוסף, ובינו לבין הרב מרדכי דובער עומד אליעזר דן, בנו של יעקב יוסף (שנרצח בפרעות תרפ"ט)
הרב יעקב יוסף משה סלונים (תר"מ 1880 - י"ב בתשרי תרח"ץ, 17 בספטמבר 1937) היה רבה האשכנזי האחרון של חברון. בנו ובתו נרצחו במאורעות תרפ"ט.
ביוגרפיה

נולד בחברון בשנת תר"מ 1880, לרב שניאור זלמן סלונים ולמושקא מרים. הוסמך לרבנות בירושלים בעודו נער.
היה מחסידי חב"ד בחברון. בשנת תרע"ב הוקמה בעיר חברון ישיבת תורת אמת בה שימש כמזכיר, תרם להתפתחות הישיבה ואף לימד בה.
פעל בהנהגת העדה האשכנזית-חב"דית בעיר והיה שותף בכיר בניהולה. עסק בין השאר בשמירת בעלות הקהילה על נכסי דלא ניידי וברכישת בתים, והיה שותף להקמת בית החולים בעיר.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, בשעה שמצב הקהילה היה בכי רע, בשל העובדה כי רבים מבניה הוצרכו לגלות בשל היותם נתינים זרים - מונה הרב סלונים לרב הקהילה האשכנזית, ופעל להשיב את קהילתו למעמדה שמלפני המלחמה. לבד מהנהגה תורנית של הקהילה הוא קיבל עליו משימות כלכליות וחברתיות, והצליח להחזיר לבעלות הקהילה את בית רומנו.
שימש יו"ר התנועה הציונית בחברון, ודאג להרחיב את היישוב היהודי בעיר. הוא פנה למוסדות הציוניים והציע לרכוש אדמות ולבנות יישובים חקלאיים.
לקראת עליית ישיבת סלובודקה לארץ ישראל פעל יחד עם בנו הבכור אליעזר דן להבאת הישיבה לעיר האבות.
אחרי מאורעות תר"פ (שבהן לא נפגעה קהילת חברון) שימש הרב סלונים "איש מודיעין" של ההגנה וגייס משת"פים מקרב ערביי העיר.
בשנת תרפ"ז (1927) היו הקהילה האשכנזית והספרדית מיוצגות בוועד שנקרא "ועד הכללי להעדה העברית המאוחדת בחברון". הרב סלונים עמד בנשיאות הוועד יחד עם הרב מאיר שמואל קשמיר.
בשבת, י"ח במנחם אב תרפ"ט, התקיימו בחברון פרעות ביהודי העיר. אבו שאקר, בעל הבית הערבי שבביתו גר הרב סלונים, הגן בגופו עליו, על בני משפחתו ועל אנשים נוספים שהאמינו שאצל הרב הם מוגנים ובחרו להיות בביתו במהלך הפוגרום. הפורעים פצעו את אבו שאקר אך הוא לא ויתר, ויושבי הבית ניצלו. במהלך השבת סיכן הרב סלונים את חייו ויצא מביתו כדי להשפיע על ראשי הממשל והמשטרה לפעול להפסקת הרצח.
בפרעות תרפ"ט חרבה הקהילה העתיקה. אחרי הפרעות ניסה הרב סלונים לשקם מחדש את היישוב היהודי בעיר ולבנות סביבה מערכת יישובים. הוא פנה אל ההנהלה הציונית במכתב חריף, בו תבע להקים מחדש את חברון היהודית ולעשותה ”עיר ואם לכל חבל הדרום“. במכתב זה כתב: "הידעתם רבותי כי בהחלטתכם זו גוזרים אתם כליה לא רק על היישוב בחברון בלבד אלא גם על היישובים החדשים מגדל עדר, זיכרון דוד, שכל כך עמל ויגיעה שקועים בהם, כי תלויים הם לגמרי בקיומו של היישוב בחברון ... ואני מודיע לכם לא אשקוט ולא אנוח ... ועוד תהיה חברון לתפארת עיר ואם לכל חבל הדרום שישובו בנים לגבולם". גם הרבנים הראשיים הרב אברהם יצחק קוק והראשון לציון הרב יעקב מאיר, קראו לחדש את היישוב היהודי בעיר. לקריאה הצטרפו מנהיגים ציונים בהם חיים ויצמן וחיים ארלוזורוב.
מאז הפרעות, בהן נרצחו כמה מבני משפחתו הקרובים, היה שבור, ולא התאושש מכך עד מותו ביום י"ב בתשרי תרח"ץ.
משפחתו

אביו הוא הרב שניאור זלמן סלונים. היה נשוי לחיה צביה בת ר' יעקב שרהזון ושרה אסתר אחות רבי אליעזר דן רלב"ג.
בנו אליעזר דן סלונים, מראשי היישוב היהודי בחברון. נרצח בפרעות תרפ"ט יחד עם אשתו, חמיו הרב אברהם אורלנסקי רבה של זכרון יעקב וחמותו, ששהו בחברון לרגל חתונת בתם הצעירה (הכלה הצעירה וחתנה איחרו את ההסעה האחרונה שיצאה מירושלים לפני כניסת השבת, ובכך פספסו את שבת "השבע ברכות" שלהם, אך גם ניצלו חייהם).
בתו רבקה נישאה ליוסף בורג. נכדו הוא אברהם בורג, ונכדתו נשואה למנחם בן-ששון.
בתו מרים נישאה לישראל פסקר, מזכיר ארגון השוחטים בתל אביב (נפטרה בתשכ"ט).
הערות שוליים

↑  פניותיו לחיזוק חברון היהודית ולהרחבתה ולהקמת יישובים חקלאיים סביב לה החלו בעודו נער בן 18, כשפרסם ביקורת על פקידי הברון רוטשילד: "מתפלא אנכי על חברת יק"א אשר בחרו בכפר סבא ליסד שמה מושבה חדשה ולא היטו אוזן קשבת לבקשת בני חברון אשר התחננו להם להושיט למו יד לעזרה בעת המוכשרת לכך להתפרנס מהאדמה אשר יעבדוה בזיעת אפיהם בחברון ובסביבותיה"
↑  חלופת מכתבים בין הרב סלונים לבין חברת הכשרת היישוב בעניין רכישת קרקעות להתיישבות יהודית באזור חברון באתר ארכיון המדינה
↑  דב כהן וילכו שניהם יחדיו, עמ' 187.
↑  לפי גרסאות אחרות היה הרב סלונים באותה שבת בירושלים.
↑  יעקב יוסף סלונים, לבנינה של חברון, דבר, 3 בדצמבר 1929. נעם ארנון, "חברון 4000 שנה ועוד 40", מהדורה שנייה, עמ' 24.
↑  מרים פסקר, הצופה, 5 בינואר 1969, עמ' 4
| רבני היישוב היהודי בחברון |
| --- | --- | --- |
| הרבנים האשכנזים | שמואל סגל (ה'תק"ץ - ה'תר"ט) • שמעון מנשה חייקין (ה'תרט"ו - ה'תרמ"ז) • יהודה ליב שאול ליבין (ה'תרמ"ז - ה'תרנ"ג) • דובער אפרת (ה'תרנ"ג - ה'תרס"ב) • שלמה יהודה ליב אליעזרוב (ה'תרס"ג - ה'תרע"ה) • יעקב יוסף סלונים (ה'תרע"ה - ה'תרפ"ט) |  |
| הרבנים הספרדים | אליהו די וידאשׂ (ה"ראשית חכמה") (ה'שכ"ו - ה'שמ"ז) • משה פירירה (?- עד ה'תרכ"ד) • אליהו מני (ה'תרכ"ד - ה'תרנ"ט) • חיים רחמים יוסף פרנקו (ה'תרל"ח - ה'תרס"ב) • חיים חזקיהו מדיני (ה'תרס"ב - ה'תרס"ה) • סלימאן מנחם מני (ה'תרס"ה - ה'תרפ"ד) |  |
| היישוב החדש בחברון | דוב ליאור (ה'תשל"ו - ה'תשע"ה) • הרב אברהם יצחק שוורץ (מכהן) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581121105171  VIAF: 317130430   WorldCat (עם VIAF): 317130430
לואי אנרי, דוכס בורבון

לואי אנרי, דוכס בורבון (בצרפתית: Louis IV Henri de Bourbon-Condé;‏ 18 באוגוסט 1692 – 27 בינואר 1740), היה אציל ופוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלת צרפת בין השנים 1723 ל-1726. כחבר בבית בורבון, הוא החזיק בתואר "נסיך הדם".
ביוגרפיה

לואי אנרי נולד ב-18 באוגוסט 1692 בארמון ורסאי, והיה ילדם השני ובנם הבכור של לואי השלישי, נסיך קונדה, ולואיז פרנסואז דה בורבון, בתם הבכורה של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ופילגשו מאדאם דה מונטספאן. לאחר מות אביו ב-1710, הוא הפך לראש ענף בורבון-קונדה של בית בורבון. ככזה, הוא היה זכאי לתואר נסיך קונדה, אך הוא השתמש בתואר דוכס בורבון במקום והיה ידוע בחצר כמסייה לה דוק. לאחר שסבו מצד אמו מת ב-1715, לואי אנרי הפך לחבר במועצת העוצר בראשות פיליפ השני, דוכס אורליאן, העוצר של המלך הקטין החדש לואי ה-15.
בשנת 1723, לואי אנרי ירש את הדוכס מאורליאן כשר ראשי של לואי ה-15. הוא ניהל משא ומתן על נישואי המלך עם הנסיכה הפולנית מריה לשצ'ינסקה. בשנת 1726, לואי ה-15 פיטר את לואי אנרי מתפקיד השר הראשי והחליף אותו בקרדינל דה פלרי. לואי אנרי מת באחוזה שלו, שאטו דה שנטילי, ב-27 בינואר 1740. את התארים שלו ירש בנו בן ה-4, לואי ז'וזף.
משפחתו

ב-9 ביולי 1713 התחתן לואי אנרי בוורסאי עם מארי אן דה בורבון, בתם הבכורה של פרנסואה לואי, נסיך קונטי ומארי תרז דה בורבון. אחותו הצעירה לואיז אליזבת דה בורבון, נישאה לאחיה של מארי אן, לואי ארמנד השני דה בורבון, הנסיך דה קונטי.
לא היו להם ילדים. במותה, מארי אן נתנה את כל רכושה לאחותה מדמואזל דה לה רוש-סור-יון.
ב-23 ביולי 1728, הוא התחתן עם קרולינה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתו של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג, ממנה נולד לו בן אחד,
לואי ז'וזף דה בורבון (1736–1818), שהוביל את צבא קונדה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית.
קרולינה הייתה קודם לכן ברשימה של נשים אפשריות עבור לואי החמישה עשר, מלך צרפת. בעלה קיבל חנינה על ידי לואי ה-15 ב-1730; זה היה בנוגע לגלותו לטירת שנטילי ב-1725. בני הזוג התגוררו בפאלה בורבון אשר נבנה על ידי חמותה לואיז פרנסואז דה בורבון.
בנוסף, ללואי אנרי נולדה בת לא חוקית מארמנד פליס דה לה פורט מזרין (1691–1729), אשתו של לואי דה מיילי, המרקיז דה נסל (1689–1767), שאותה הכיר רשמית,
הנרייט דה בורבון (1725–1780), מדמואזל דה ורנויל, התחתנה עם ז'אן, המרקיז דה לגואיצ'ה, (1719–1770) ב-1740.