stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפריגטות מסדרת ריבר
תתי-סדרה > קבוצת הצי המלכותי הקנדי

קבוצת הייצור הגדולה ביותר של סדרת ריבר; היא כללה 60 פריגטות שיוצרו בקנדה, 24 פריגטות נוספות שתוכננו אך לא יוצרו לבסוף, ועוד שבעה שיוצרו בקנדה במפרט של הצי המלכותי הבריטי ובהמשך הותאמו למפרט הקנדי. שלוש מבין הפריגטות הקנדיות נמכרו לאחר המלחמה לישראל והוכנסו לשירות שייטת המשחתות ב-1949–1950, כאשר אקה"מ אורקני (K448) הפכה לאח"י מבטח (ק-28); אקה"מ סטרת'רדאם (K682) הפכה לאח"י משגב (ק-30); ואקה"מ הלוואל (K666) הפכה לאח"י מזנק (ק-32), השלושה הוצאו משירות חיל הים הישראלי ב-1958–1959.
מפרט

נתונים כללים:
הדחק: 1,860 טון; בגרסת הצי הקנדי: 2,144 טון; בקבוצה I של הצי האוסטרלי: 2,220 טון; בקבוצה II האוסטרלית: 2,052 טון
אורך: 91.8 מטר
רוחב: 11.1 מטר
צוות: 107; בגרסת הצי הקנדי: 157; בקבוצה I של הצי האוסטרלי: 140; בקבוצה II האוסטרלית: 177
הנעה:
2 מנועי קיטור אדמירלטי 5,500 כ"ס (4,100 קילו-ואט)
מהירות: 20 קשר (37 קמ"ש)
קיבולת דלק: 450 טון; בקבוצה II וגרסת הצי הקנדי: 656 טון; בגרסאות האוסטרליות: 510 טון
טווח: 7,200 מייל ימי (13,300 ק"מ) במהירות 12 קשר (22 קמ"ש); בקבוצה II וגרסת הצי הקנדי: 7,500 מייל ימי (13,890 ק"מ) במהירות 15 קשר (27.8 קמ"ש); בגרסאות האוסטרליות: 5,180 מייל ימי (9,593 ק"מ) במהירות 12 קשר
חימוש:
2 תותחי QF ימיים 4 אינץ' (102 מילימטר) סימן XIX; בגרסת הצי הקנדי: 2 תותחי 4 אינץ' סימן XVI, ותותח נוסף 12 ליטראות 3 אינץ' (76.2 מ"מ); בגרסת הצי האוסטרלי קבוצה I: ‏2 תותחי 4 אינץ' סימן XVI; בקבוצה II האוסטרלית: 4 תותחי 4 אינץ' סימן XVI
10 תותחי אורליקון כפולים 20 מ"מ (נגד מטוסים); בגרסה הקנדית: 8 תותחי אורליקון כפולים 20 מ"מ; בגרסאות האוסטרליות: 8 תותחי אורליקון (יחידים) 20 מ"מ, ובהמשך 4 תותחי אורליקון כפולים 20 מ"מ ו-3 תותחי בופורס L-60 ‏40 מ"מ (נגד מטוסים)
לוחמה ימית ונגד צוללות:
מרגמה נגד צוללות הדג'הוג בעלת 24 פצצות 178 מ"מ
8 משגרי פצצת עומק על גבי 2 מסילות שיגור, עד 150 פצצות עומק; בגרסת הצי האוסטרלי רק עד 50 פצצות עומק
משתמשות עיקריות

במהלך מלחמת העולם השנייה, בעלות הברית:
הצי המלכותי הצי המלכותי הבריטי
הצי המלכותי הקנדי הצי המלכותי הקנדי
הצי האמריקני צי ארצות הברית
צי צרפת החופשית כוחות צרפת החופשית
הצי המלכותי הצי ההודי המלכותי
הולנד הצי המלכותי ההולנדי
הצי הדרום אפריקאי הצי הדרום-אפריקאי
לאחר המלחמה:
ארגנטינה הצי הארגנטינאי
צ'ילה הצי הצ'ילאני
הצי המלכותי של ציילון
הרפובליקה הדומיניקנית צי הרפובליקה הדומיניקנית
חיל הים ההודי חיל הים ההודי
חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
ניו זילנד הצי המלכותי של ניו זילנד
הצי הדרום אפריקאי הצי הדרום-אפריקאי
הצי המלכותי המלאזי
הצי המלכותי המרוקאי
פורטוגל הצי הפורטוגלי
הצי הפקיסטני
פרו הצי הפרואני
הערות שוליים

1 2  River class Frigates (1942), Naval Encyclopedia, ‏27 באוקטובר 2022
1 2 3 4 5 6  Mitch Williamson, River Class frigate, Weapons and Warfare, ‏11 בפברואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574704805171  LCCN: sh2010014637 
אאה"מ שולהייבן בשירות הצי המלכותי האוסטרלי, 1954
אקה"מ אנטיגניש (K661) של הצי המלכותי הקנדי, 1944
שלושת פריגטות הריבר בשירות שייטת המשחתות של חיל הים הישראלי; אח"י מבטח (ק-28), אח"י משגב (ק-30) ואח"י מזנק (ק-32), עוגנות בנמל ונציה, 1954
זולטאן לייטנר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 בדצמבר 1896 אוראדיה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1945 (בגיל 48 בערך) 
 
זולטאן לייטנר, (שמו הספרותי: זולטאן לייטנר-לוקאץ'; בהונגרית: Leitner Zoltán; אוראדיה, 1896 – מחנה ריכוז אושוויץ 1945) היה סופר, מתרגם ועורך הונגרי-יהודי מאזור טרנסילבניה.
ביוגרפיה

לאחר סיום את לימודיו בבית הספר התיכון (1913), הוא בחר בקריירה ספרותית והפך לכתב עמית של כתב העת עבר ועתיד בבודפשט, ולאחר מכן בעיתון "יומן אוראדיה" (יומן אוראדיה היה יומון פוליטי בשפה ההונגרית שפורסם באורדיאה בין התאריכים 1 באוקטובר 1898 לבין 4 בינואר 1934, זו הייתה אחת התקופות העמוסות ביותר בתולדות העיתונאות בעיר). לייטנר תרגם להונגרית את ספר הנוער "חלומות הילדוּת" של הסופר האורתודוקסי הרמן שוואב מפרנקפורט (1915), תרגם את ספרו של ס. סחמוביץ "סיפורים ליטאיים". (בודפשט, 1917), את "אל נקמות" של הסופר שכתב ביידיש שלום אש. רומן (1919) שהומחז באותו שם והועלה בארץ ישראל בשנת 1922 ב"תיאטרון עברי בא"י"; בבימויה של אסתר איזביצקי). הוא היה גם העורך האחראי של השבועון היהודי "מזרחי".
בין שתי מלחמות העולם הופיעו מאמרים של לייטנר ב"יומן אוראדיה" ובעיתון היהודי בשפה ההונגרית אוי קלט (מזרח החדש) בקלוז'-נאפוקה. הוא היה העורך והמייסד של הסדרה של ספריית הרנסנס היהודי, וכנשיא והמנהל בפועל בעיר אוראדיה של "האגודה הלאומית היהודית בטרנסילבניה", הצטרף לתנועות הציבוריות. הוא היה העורך של העלון "המיעוט היהודי" (1928) שהופיע זמן קצר ולאחר מכן היה העורך האחראי של השבועון היהודי "עמנו" (1929-1940). את ההיסטוריה של יהודי עיר הולדתו כתב בספר הזיכרון של תלמידי אוראדיה הוותיקים (1937). הוא כתב הקדמה לספרו של בלה מזאי: אבות וגיבורים (אוראדיה, 1938). בשואה נשלח כנראה למחנה הריכוז אושוויץ ונרצח שם.
ספריו

על משמר החזית היהודית! (דבר הקדמה מאת נחום סוקולוב, אוראדיה, 1930); * מאתיים שנה בשירות ההומניזם (היסטוריה של עמותת הצדקה היהודית באוראדיה. אורדיה, 1931);
אוי למובסים... (אורדיה, 1940);
קוו ואדיס דוּצֶ'ה? (הערות מסע באיטליה, ללא ציון שנה).
מאמרים קשורים

ספריית הרנסאנס היהודי
ראו גם

זולטאן לייטנר-לוקאץ'
לקריאה נוספת

Romániai magyar irodalmi lexikon: Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés III. (Kh–M). Főszerk. Dávid Gyula. Bukarest: Kriterion. 1994. ISBN 973-26-0369-0
זולטאן לייטנר בחקסיקון של סופרים הונגרים ברומניה
לקסיקון יהודי הונגרי. זולטאן לייטנר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 298665757   WorldCat (עם VIAF): 298665757
חומת ויסבי

תרשים שערי העיר
חומת ויסבי (בשוודית: Visby ringmur) היא חומה ימי ביניימית המקיפה את העיר העתיקה של ויסבי שבאי השוודי גוטלנד. בשל היותה החזקה, הנרחבת והשמורה ביותר בכל סקנדינביה, החומה מהווה חלק אינטגרלי ובלתי-נפרד מאתר המורשת העולמית בוויסבי.
חומת ויסבי נבנתה בשני שלבים במהלך המאות ה-13 וה-14, ואורכה הכולל נאמד במקור בכ-3.6 קילומטרים, כאשר כ-3.44 קילומטרים עדיין עומדים על תילם עד היום. כמו כן, מתוך 29 מגדלים גדולים ו-22 מגדלים קטנים, שרדו 27 מהמגדלים הגדולים ו-9 מהמגדלים הקטנים, כך שלמעשה רוב הדרה של החומה הימי-ביניימית שרד. מספר בתים שנבנו בצמוד לחומה השתלבו בה עם חלוף הזמן, וכיום הם חלק בלתי-נפרד ממנה. במהלך המאה ה-18 בוצעה הרחבה של חלק מהביצורים, כשחלק מהמגדלים הוסבו כך שניתן יהיה להשתמש בהם בתותחים.
היסטוריה

החלק העתיק ביותר של החומה, שמהווה גם את המבנה העתיק ביותר (שאינו מבנה דת) ששרד בכל המדינות הנורדיות, הוא מגדל אבק-השריפה (Kruttornet), שהוקם בכניסה לנמל במאה ה-12. רק במהלך שנות השבעים והשמונים של המאה ה-13 החלה להיבנות חומת ויסבי שפנתה לפנים-הארץ. חומה עתיקה זו התנשאה לגובה של כ-5 או 6 מטרים. מצידה הפנימי של החומה נבנה חרכי ירי (חלון-קשתים - Arrowslit). על פי תיארוך באמצעות טבעות עצים, נבנה השער המזרחי (Österport) לכל המוקדם ב-1286, כשבעקבותיו נבנו גם השער הצפוני (Norderport) ושער סנקגארדס (Snäckgärdsporten). עד תחילת המאה ה-14, נבנו כ-20 מגדלים גדולים בין השערים.
הסיבה לבניית החומה הייתה, ככל הנראה, שורת-סכסוכים שפרצו בין העיר ויסבי לתושבי האי, שהובילו לבסוף למלחמת אזרחים באי ב-1288. חלק מהחומה מזרחית למגדל טחנת-הרוח (Kvarntornet) נהרסה כשהעיר נכבשה ונבזזה בתחילת המלחמה.
בנייה של חומת-אבן הייתה נדירה במדינות הנורדיות במהלך ימי הביניים, ועל כן בניית החומה מעידה על החשיבות הכלכלית הרבה של ויסבי באותה תקופה. בשוודיה של ימי הביניים, רק סטוקהולם, קאלמאר וויסבי הוקפו בחומה.
השלב האחרון של שיפוץ וביצור החומה התרחש במחצית המאה ה-14, כאשר היא חוזקה והוגבהה בכ-3–4 מטרים. ביצוריה חוזקו גם בבנייה של 20 מגדלים חדשים בצדה המזרחי (הצד הפונה לאי). כאשר מלך דנמרק ולדמר הרביעי כבש את העיר ב-1361, הוא ציווה להשמיד חלק מחומת העיר כמעשה סמלי. ההריסה נעשתה כסמל לכניעת העיר, מעשה שמקורותיו בעת העתיקה. החלק ההרוס נבנה מחדש ב-1363. המגדל הפינתי הידוע בשם מגדל הכובע-הכסוף (Silverhättan) נבנה, ככל הנראה, בתקופת שלטון המסדר הטבטוני בעיר (1398–1408), וייתכן שגם המגדלים הקטנים בצד המערבי (הפונה אל הים הבלטי) נבנו בתקופה זו. המתקפה הגדולה האחרונה על ויסבי התרחשה ב-1525, כאשר כוחות של צבא ליבק תקפו את העיר. פרצת-ליבק (Lübeckerbräschen) משויכת באופן מסורתי להתקפה זו, אך נראה כי היא נבעה מהתמוטטות חלק זה של החומה בתקופה מאוחרת יותר. כך או אחרת, זהו החלק אותו תקפו חיילי ליבק.
במהלך המאה ה-17 וה-18 הוספו שני ביצורים נוספים מסוג קפונייר (Caponier) בצדה המזרחי של החומה. תפקידה ההגנתי של החומה חדל מלהתקיים באותה עת, והיא שרדה בזכות השימוש בה כמחסום מכס. כאשר בוטל המכס על משקי-הבית בשוודיה ב-1810, חומות העיר כבר נודעו כציון-דרך (Landmark) וכך הובטח שימורן.
חומות העיר שוקמו על ידי האדריכל השוודי אמיל ויקטור לנגלט (Emil Victor Langlet) בין השנים 1884–1886.
בשנת 2002, התמוטטו כ-10 מטרים מהחלק החיצוני של החומה. שיפוץ המקטע החל ב-2013.
גלריה

השיפוץ ב-2013 של החלק שהתמוטט במהלך 2002
בתוך מגדל ליסה הגדול
החלק הפנימי של החומה
חרך ירי בחומה
קשת מתחת למגדל המזרחי
החומה מכיוון פארק אלמדולן (Almedalen)
המקטע הצפוני
חרכי-ירי במגדל שמצפון לשער-הבאר
בריכה מחוץ לחומה בין שער החוף הקטן לשער החוף הגדול
חומת העיר כפי שנראית מרחוב בחלקה הפנימי של העיר העתיקה
מבט מקרוב על שער סנקגארדס
הערות שוליים

↑  עדיין ניתן לראות שרידים למלחמת האזרחים באי גוטלנד מהמאה ה-13 (באנגלית)
↑  תמונות של החלק מחומת ויסבי שהתמוטט (בשוודית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: a8531749-900d-4aa7-a43b-e5db31a844bf
חיים שקד

ערך זה עוסק בתת-אלוף בחיל הים. אם התכוונתם לראש מועצת הר אדר ששימש ראש לשכת ראש הממשלה, ראו .
| --- | --- |

תא"ל חיים שקד
 לידה:  8 באפריל 1939 דופניצה, ממלכת בולגריה ממלכת בולגריה
 פטירה:  29 בדצמבר 2018 (בגיל 79) כ"א כסלו תשע"ט כפר סבא ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי.
 תקופת הפעילות:  1958–1988 (כ־30 שנה)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד ספינת סער אח"י חרב בעת מבצע הבאת ספינות שרבורג  ראש מחלקת מבצעים במספן ים (1975–1977)  מפקד שייטת ספינות הטילים (1978–1979)  מפקד זירת ים סוף (1979–1981)  ראש מספן כוח האדם (1982–1985)  הנספח הימי וסגן הנספח הצבאי של צה"ל בארצות הברית (1985–1988)
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים    מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה
 
חיים שקד (8 באפריל 1939, דופניצה, ממלכת בולגריה – 29 בדצמבר 2018, כפר סבא, ישראל) היה תת-אלוף בחיל הים. פיקד על אח"י חרב (סער 3) במהלך מבצע הבאת ספינות שרבורג ובהמשך פיקד על שייטת ספינות הטילים, על זירת ים סוף ועל מספן כוח אדם. כיהן כנספח הימי וסגן הנספח הצבאי של צה"ל בארצות הברית.
קורות חיים

חיים שקד נולד בדופניצה שבממלכת בולגריה בשם חיים שקרג'יסקי ורכש השכלה יסודית יהודית בעירו. עם משפחתו המורחבת מדופניצה נמנה הפרטיזן הנודע אמיל שקרג'יסקי, ורחמים דניאל שקרג'יסקי (בול') – פרופסור לפרמקולוגיה. באפריל 1949 עלו הוא ומשפחתו לישראל והתיישבו בעכו. ב-1954 החל את לימודיו בבית הספר לקציני ים עכו וב-1958 התגייס לצה"ל לקורס חובלים.
עם סיום קורס החובלים הוצב כקצין נשק במשחתות. ב-1961 השלים קורס קציני תותחנות ים בבית הספר של הצי הבריטי בבסיס הצי המלכותי בפורטסמות' והוצב כקצין תותחנות במשחתת אח"י חיפה.
ב-1965 הצטרף לצוות "שלכת" שעסק בתכנון וקליטת מערך ספינות הסער בחיל הים. שירת כקצין מחלקת נשק בספינה הראשונה אח"י מבטח (סער1). בסוף 1968 אף מונה למפקדה השני בתום קליטתה בארץ. ב־1969 נשלח לשרבור ופיקד על אח"י חרב (סער 3) שהייתה אחת מחמש ספינות שרבור במבצע נועה, מילוט הספינות משרבור והבאתן ארצה. ב 1970 פיקד על אח"י סער טרם האירוע של טיבוע ספינת הדייג אורית. כיהן כמפקד פלגה 33 וסגן מפקד בית הספר לחובלים ורכש תואר ראשון במזרחנות מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך מלחמת יום הכיפורים כיהן כסגן מפקד זירת ים סוף והוצב בשארם א-שייח'. ב-1975 מונה לראש מחלקת מבצעים במפקדת חיל הים. ב-1977 נשלח שקד ללימודים במכללת המלחמה של הצי האמריקני בניופורט רוד איילנד ורכש תואר שני במינהל עסקים. ב-1978 עם שובו מארצות הברית, מונה למפקד שייטת ספינות הטילים ובהמשך למפקד זירת ים סוף. ב-1982 התמנה למפקד מספן כוח אדם וב-1985 מונה לנספח הימי בארצות הברית.
ב-1988 השתחרר חיים שקד מצה"ל ומאז ניהל את חברת "שירותי ביטחון בים", העוסקת בנושאי ביטחון ימי וייצוג חברות זרות בארץ.
נפטר בכפר סבא ב-29 בדצמבר 2018. היה נשוי, אב לבן ולבת וסב. נקבר בבית העלמין האזרחי "מנוחה נכונה כפר סבא".
גלריה

חיים שקד ראשון מימין בין קציני המשחתת אח"י יפו בתמונה קבוצתית בגשר העליון 1961.
שר הביטחון משה דיין מבקר באח"י מבטח לוחץ את ידו של מייק גל, מאחור חיים שקד ומימין שלמה אראל.
רס"ן חיים שקד (שני משמאל בשורה התחתונה) בין מסיימי פו"מ ימי מקוצר, מחזור 1970
סא"ל חיים שקד במסדר שייטת ספינות הטילים בנמל חיפה.
לקריאה נוספת

אברהם רבינוביץ', ספינות שרבורג (תרגום מאנגלית: אריה מרמרי), 2001.
חג הצלב

חג הצלב הוא חג נוצרי אורתודוקסי המצוין מדי שנה ב-14 בספטמבר (ב-27 בספטמבר בכנסיות המשתמשות בלוח השנה היוליאני, נפוץ בקרב רוסים פרובוסלביים, וכן בלוח השנה האתיופי) ומציין את מציאת הצלב האמיתי על ידי הלנה הקדושה. החג מתקיים בדיוק 40 יום לאחר חג ההשתנות.
בקרב הנוצרים בארץ ישראל, חג הצלב נחגג מדי שנה בהדלקת מדורות ותהלוכות ססגוניות כאשר הכומר שנמצא בראש התהלוכה נושא נר אדום גדול המנציח את רוח הקודש. בקרב הנוצרים באמריקה הלטינית החג נחוג ב-3 במאי ונודע בשם Día del Cruz del Mayo. בקרב הנוצרים באתיופיה החג נודע בשם מסקל והוא השני בחשיבותו אחרי חג הטמקת.
מזבח הצלב האמיתי
מקור החג

מקור החג הוא כחג לאומי שנקבע על ידי הקיסר הרקליוס במאה ה-7, כאשר ניצח הקיסר את הפרסים, והחזיר לירושלים את הצלב האמיתי ועל כן נקבע מועד החג כזכר לניצחונו.
מקור נוסף לתאריך חג תפארת הצלב הוא ביום חנוכת כנסיית התחייה (המוכרת יותר בשם "כנסיית הקבר") בירושלים, ב-14 בספטמבר 335. על פי המסורת הנוצרית, המלכה פלוויה יוליה הלנה, (אמו של הקיסר קונסטנטינוס שהכיר בנצרות כדת לגיטימית באימפריה הרומית), מצאה את הצלב האמיתי של ישו. פועליה שחפרו במקום איתרו שלושה צלבים (האחד היה של ישו והשניים האחרים של הגנבים שנצלבו עמו). על פי אחד הסיפורים, עברה בשעת החפירה תהלוכת לוויה והמלכה ציוותה על אנשיה להניח את הצלבים אחד אחרי השני על גופת המת, הוא קם לתחייה וכך זיהו את הצלב האמיתי.
משל החג

במסורת הנוצרית נמשל הצלב לעץ הדעת או לעץ החיים בגן עדן. בגלל האכילה מעץ גן עדן נכנס המוות לעולם בגלל העברה (כאשר האדם הראשון אכל מפרי העץ) ודרך עץ הצלב החיים ניצחו את המוות (כאשר ישו ציית עד מוות). האדם הראשון התחבא בין עצי הגן כאשר שמע את התהלכותו של האלוהים בגן כפי שכתוב: "ויתחבא האדם ואשתו מפני יהוה אלוהים בתוך עץ הגן" (בראשית ג:8). הוא התחבא בגלל שהחטא החדיר לתוכו את הפחד מהאלוהים – חטא, פחד ומוות אז השתלטו על האדם. אולם, ישו לא התחבא – הוא נלקח בכוח החטא האנושי – ותלו אותו על עץ הצלב והרימו אותו כך שכולם היו מסוגלים לראותו כפי שכתוב: "הוא אשר את חטאינו נשא בגופו על העץ, כדי שנמות לגבי החטא ונחיה לצדקה" (הראשונה של פטרוס (שמעון כיפא) ב:24).הצלב הוא גם נמשל לתיבת נוח שנבנה מעץ (כל החוסים בה נמלטו ממי המבול). כתוב: "כימי נוח כן גם יהיה בואו של בן-האדם" (מתי כד:37). הוא נמשל למטה משה (אשר בו פעל משה אותות ונפלאות ואיתו הוא הוליך את העם).ייתכן שניתן גם לראות בצלב סוכה. במקום הסוכות ששמעון-כיפא רצה להקים לישו ולנביאים, משה ואליהו, על ההר הגבוה בזמן שלבש הדר (חג הטרנספיגורציה – 40 יום קודם לחג תפארת הצלב).
מנהגי החג בישראל כיום

מדורת הצלב: הילדים מקוששים מבעוד יום עצים וחומרי בעירה, מסדרים אותם בערימה גבוהה ומציבים בראשה צלב עץ. לקראת ערב מתכנסים כולם, ילדים ומבוגרים, סביב המדורה הבוערת. מקור המנהג מיוחס אף הוא למלכה-האם הלנה, שביקשה להעביר את הבשורה על מציאת הצלב של ישו, מירושלים לקונסטנטינופול, בירת האימפריה הרומית. הדרך שבה נקטה הייתה הבערת משואות איתות קטנות בפסגות ההרים. כל מי שהבחין באש הבעיר משואה משלו, וכך עבר המסר 'המדליק' מהר להר, עד שהגיע ליעדו.
הקפות: הכומר, או איש-דת אחר, מקיף את הכנסייה כשהוא נושא צלב גדול על גבו. אחריו צועדים בסך בני הקהילה, תוך כדי נשיאת תפילות מיוחדות.
פיצוץ נפצים, חזיזים וזיקוקים: יש במגזר הערבי נוצרי בארץ ישראל קומץ, שלוקחים את מנהגי החג צעד אחד קדימה. על-מנת להרבות בשמחה, הם מצטיידים בכמויות של נפצים, חזיזים וזיקוקים ומפעילים אותם בראש חוצות, על אף שמדובר בפעילות לא חוקית. במספר מקרים, אף נערכו מעצרים של נערים נלהבים מדי. יצוין, כי מדובר בתופעה חדשה יחסית ושולית ביותר, שרוב הציבור הערבי מסתייג ממנה ומגנה אותה.
פיאסטה דה לאס קרוּסס

ברחבי אמריקה הלטינית, ובפרט בוונצואלה חג הצלב נחגג מדי שנה ב-3 לחודש מאי. מועד החג אינו חג רשמי באף מדינה באמריקה הלטינית, וגם לא בכנסייה הקתולית. החג הוא מועד עממי אשר מנציח אירוע עונתי של סוף תקופת הקיץ ותחילת תקופת הגשמים. בחג נוהגים הלטינים להגיד תודה לאל ולאמא האדמה על ידי כך שרבים נוהגים לציין את אירועי החג בקישוט צלבים עם פרחים וגיזרי נייר תוך הענקת פירות טריים לכבוד הצלב המסמל בעיניהם את התגשמות האל. מנהג נוסף הוא תהלוכות של נשים וגברים יחיו את נושאים עימם פסלים של צלבים ואוגוסטה הקדושה הפטרונית המגינה של וונצואלה.
צלב מקושט לכבוד פסטיבל חג הצלב בוונצואלה
לילך רוזנברג-פרידמן

| --- | --- |

 לידה:  1969 (בת 56 בערך)
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בר-אילן (2002) 
 מנחה לדוקטורט:  פרופ' מרגלית שילה
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תלמידי דוקטורט:  תהלה הרץ 
 lisa.biu.ac.il/node/1237
 
לילך רוזנברג-פרידמן (נולדה ב-1969) היא היסטוריונית ישראלית במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. רוזנברג-פרידמן עוסקת בעיקר בהיסטוריה החברתית של היישוב ושל מדינת ישראל, בדגש על 'היסטוריה מלמטה' ועל הכללת מגוון של קולות בשיח ההיסטורי. מחקריה עוסקים בפרט בנשים, במגדר ובמשפחה.
ביוגרפיה

רוזנברג-פרידמן נולדה בשנת 1969 ברמת גן. את שלושת תאריה האקדמיים קיבלה במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. את תואר הדוקטור קיבלה בשנת 2002. עבודת הדוקטור שלה, בהנחיית פרופ' מרגלית שילה, עסקה בנושא "נשים ומגדר בציונות הדתית: ארגון, התיישבות וביטחון, 1948-1918".
החל משנת 2017 רוזנברג-פרידמן מכהנת כפרופסור-חבר במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (בשנים תשע"ב ותשע"ו זכתה בפרס המרצה המצטיינת). בשנים 2022-2017 כיהנה כראש המחלקה.
מחקריה עוסקים בתחומי מחקר הנוגעים להיסטוריה חברתית של היישוב ושל מדינת ישראל ובפרט בהתפתחות הציונות הדתית, בעיקר בתחומי חינוך ומגדר; תפיסות של מגדר ואימהוּת בעידן של תמורות לאומיות ובעתות חירום, תוך הצגת דפוס חדש של אימהות לאומית, שאינה רק הרחבה של האימהות הפרטית, אלא המרה של האימהות הפרטית בלאומית, יחד עם נטישה זמנית של הילדים הביולוגיים; עיצוב זהויות בתקופות משתנות; השפעת חיי היומיום על עיצוב אופני מנהיגות שונים, ואופן התגבשותה של מנהיגות נשית במרחב גברי.
רוזנברג-פרידמן פעילה גם במרחב הציבורי, כמו בפורום נשים דתיות באתר קולך, מתוך שאיפה לתרום להכללת הקול הנשי בהיסטוריה ולהכרה בו.
רוזנברג-פרידמן נשואה ואם לארבעה ילדים, ומתגוררת בשוהם.
פרסומים ומחקרים בולטים

לילך רוזנברג-פרידמן, מהפכניות בעל כורחן: נשים ומגדר בציונות הדתית בתקופת היישוב, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, ה'תשס"ה
לילך רוזנברג-פרידמן, הפלות מלאכותיות: בבואה לדיוקנו הרבגוני של היישוב, עיונים בתקומת ישראל 24, 2014, עמ' 220–257
לילך רוזנברג-פרידמן, שמרנות פורצת דרך: לדמותן של מנהיגות ציוניות דתיות בתקופת היישוב, עיונים בתקומת ישראל, (סדרת נושא): מגדר בישראל, עמ' 409–438
לילך רוזנברג־פרידמן, ציונות מבטן ומלידה: הילודה ביישוב ובמדינת ישראל בראשיתה: מניעתה ועידודה 1960-1918, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2023
Lilach Rosenberg-Friedman, Birthrate Politics in Zion: Judaism, Nationalism, and Modernity under the British Mandate, Indiana university press, 2017
ווייס דיאלוג

ווייס דיאלוג (Voice Dialogue) היא גישה של עבודה נפשית שפותחה בשנות ה-70 של המאה העשרים, על ידי זוג פסיכולוגים אמריקאים ד"ר האל סטון וד"ר סידרה סטון בהשראת האסכולה של קרל גוסטב יונג וגישות נוספות.
הגישה רואה את הנפש האנושית כמורכבת באופן טבעי מדמויות רבות שניתן לכנותן גם ׳חלקים׳, ׳קולות׳, ׳דמויות-משנה׳ ועוד. לכל דמות אישיות מובחנת משלה הכוללת רצונות, דחפים, צרכים, יכולות, זווית ראייה ורגישויות.
על פי גישה זו, כל הדמויות קיימות אצל כל בני האדם ולו כגרעיני התהוות או כחלק ממעין דנ״א נפשי, אולם אצל כל אדם וכן בתרבויות שונות, יבואו לידי ביטוי דמויות שונות בדרכים ובעוצמות שונות.
העבודה עם אנשים ב׳ווייס דיאלוג׳ מצטיינת בגישה לא פתולוגית לנפש האדם ובקבלה של כל הדמויות באשר הן. תהליך העבודה מאפשר לאדם להכיר את הדמויות ולקבל אותן מבלי להזדהות אתן ועם העמדות וחוויית החיים שלהן.
עקרונות השיטה

השיטה רואה את הנפש האנושית כמורכבת מדמויות רבות. חלקן מודעות יחסית וחלקן חבויות, חלקן מנהלות וחלקן מוכחשות. מטרת העבודה לאפשר לאדם לקבל את כל חלקיו בהדרגה ובאופן מאוזן ובריא, תוך כדי שהוא לומד לא להזדהות עם אף אחת מהדמויות. בתהליך הדרגתי זה, לומד האדם להכיר את חלקיו, ליהנות מיכולותיהם ולסייע להם כשהם זקוקים לתמיכה. המונחה לומד לנווט בין צורכי הדמויות השונות ורצונותיהן המנוגדים לעיתים, לפעול מתוך קשב וראיה רחבה ורבגונית של עצמו ושל הזולת. היכולת המתפתחת של המתנסה בגישה מאפשרת איזון דינמי בין כוחות הנפש השונים. כמו כן חווים המתנסים בגישה חירות גוברת, קבלה עצמית ואחדות פנימית שאינה בסתירה לרבגוניות הנשמרת של הקולות הפנימיים.
הגישה רואה את התפתחות והתגלות העצמי כשאיפה מרכזית, אולם היא מסייעת בפתרון של בעיות וקונפליקטים בכל תחומי החיים.
כאשר עולה המודעות לדמויות הפועלות בנושא מסוים או סביב אירוע שהתרחש, האדם יכול לפעול מתוך בהירות וחופש בחירה רבים יותר.
עקרונות השיטה > דמויות מנהלות ומוכחשות

חלק מהדמויות נמצאות במעמד מנהל וחלקן מוכחשות, מוחלשות או נחשבות שליליות. אדם שמעיד על עצמו שהוא ׳ביקורתי׳, סביר שדמויות ביקורתיות נמצאות במעמד ׳מנהל׳ בתוכו והוא מזוהה עם תפיסת עולמן ודרכי הפעולה שלהן. אישה שתעיד שהאמהות חשובה לה מכל, סביר שדמות אמהית חזקה מנהלת אותה.
הדמויות המנהלות קשורות, לעיתים קרובות, לתפישה השרדותית של החיים. הן נוצרות מתוך צורך להגן ואף להציל את האדם מנזק פיזי ורגשי, מנטישה, דחייה וכדומה. מתוך הצורך ההשרדותי, גורמות דמויות אלה בהדרגה להכחשה של דמויות שנתפסות על ידן כ׳מסוכנות׳ או לא ראויות.
באופן זה, למשל, מבוגרים רבים מנותקים מדמויות ילדיות פנימיות ומזוהים עם דמויות של הורים, מצליחנים, מבקרים פנימיים, מרצים ועוד. בדרך דומה נמצא שכאשר אדם מזוהה עם דמות מרצה ומנוהל על ידה, ייתכן מאוד שהדמות האסרטיבית שלו תהיה מוכחשת או מוחלשת.
ההכחשה משרתת את ההשרדות אולם גובה מחירים יקרים מאוד מן האדם המתבטאים, בין השאר, בבריאות הנפש והגוף, במצבים של דיכאון וחרדה, בבעיות ביחסי אנוש, זוגיות ומצוקות נוספות.
למעשה ניתן להתבונן בכל הבעיות האנושיות גם דרך הפריזמה של ווייס דיאלוג.
עקרונות השיטה > ההנחיה בשיטה

״ווייס דיאלוג״ היא גישה גמישה, דינאמית ומתפתחת וניתן לשלב אותה בדרכי עבודה מגוונות ועם גישות רבות אחרות. על פי הדרך הקלאסית לעבוד בגישה, המנחה מסייע למונחה לאתר דמויות שונות הפועלות בו. המונחה מאפשר לדמויותיו הפנימיות להתבטא באופן חופשי בדיבור ולעיתים גם בתנועה ובדרכים נוספות.
המנחה שואל את הדמויות השונות שאלות ומנהל אתן שיחה נינוחה וסקרנית, שמסייעת לדמויות, להפוך ברורות ומובחנות.
בכל מפגש הנחיה תנוהל שיחה עם שתי דמויות קטביות באופיין או בזווית הראייה שלהן תוך מעבר למיקומים שונים בחלל החדר.
בסיום השיחה חוזר המונחה למקום המכונה ״האני המודע״ ולעיתים צופה ביחד עם המנחה בתהליך העבודה גם מ״מרחב המודעות״.
מעבר לדרך הבסיסית המוזכרת כאן, פותחו וריאציות רבות של העבודה בפורמט אישי, קבוצתי או בעבודה עצמית.
עקרונות השיטה > "האני המודע"

כאשר מונחה פוגש צמד דמויות המנוגדות זו לזו על ציר מסוים באופיו (כגון קמצן מול נדיב או אמיץ מול חששן) הוא מבין את היתרונות והערך שיש בכל אחת מהן, ואת התרומה של שתיהן לחייו הן בפני עצמן והן כמאזנות זו של חברתה. מתוך חוויית המתח הדינמי בין שני הקטבים, אי ההזדהות הגוברת עם שתי הדמויות המקוטבות והקבלה של שתיהן, מתחולל מצב מודעות שניתן לכנותו ׳האני המודע׳. מצב מודעות זה מאפשר בחירה וניווט קשובים ומכווננים יותר וחוויה גוברת של ׳היות שלם׳.
״האני המודע״ אינו נחשב דמות. ניתן לראותו כמצב תודעה וכתהליך המאפשר את המצב הפרדוקסלי לכאורה של קבלת הדמויות כולן מבלי להזדהות עם אף אחת מהן. ״האני המודע״ אינו מצב של התבוננות בלתי שיפוטית בלבד אלא מצב שממנו מנווט האדם המודע את חייו ופועל באמצעותו.
עקרונות השיטה > ״מרחב המודעות״

מרחב המודעות מאפשר התבוננות לא שיפוטית בדמויות. בניגוד ל״אני המודע״ מרחב המודעות אינו קשור לפעולה ולבחירה אלא להתבוננות מקבלת בלבד.
הכשרה בגישת ׳׳ווייס דיאלוג״

הזוג סטון אינם מעניקים תארים ותעודות לבוגרי קורסים להנחיה ומעדיפים להותיר את הגישה פתוחה וגמישה, מחשש פן תהפוך לאסכולה נוקשה ומגבילה. הם מציינים כסיבה גם את אי היכולת לתת ציונים למצב ההתפתחותי והתודעתי של התלמיד. משום כך מקובל בגישה זו שאין מעניקים תעודות הסמכה והכשרה אלא, לכל היותר, תעודות המעידות על השתתפות בקורסים.
״ווייס דיאלוג״ בישראל

קהילת מנחי ״ווייס דיאלוג״ בישראל גדולה ביחס לאוכלוסייה.
נכון לשנת 2014, בישראל יש מעל מאה בוגרי קורסים ללימוד הנחיה ב״ווייס דיאלוג״ ומספרם עולה בהתמדה. בין הבוגרים פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מאמנים, מטפלים הוליסטיים בגישות שונות, אנשי חינוך ועוד. אלפי אנשים נוספים נחשפו לגישה כמונחים ובמגוון קורסים לקהל הרחב. את מירב הקורסים לאנשי מקצועות הטיפול מעבירה כיום אורה גבריאלי אולם התחום נמצא בהתפתחות מתמדת ואנשים נוספים מלמדים ולומדים את הגישה בארץ ובחו״ל. בשנות השמונים של המאה העשרים, ביקרו ד״ר האל סטון וד״ר סידרה סטון בישראל ולימדו ״ווייס דיאלוג״ בגרסתו המוקדמת. כמה מתלמידי קורסים אלו פועלים ומנחים או מטפלים באמצעות הגישה.
לקריאה נוספת

ISBN 965-7304-07-5 אורה גבריאלי, השד, הנזירה והילד הקסום - מסע אל הדמויות שבתוכנו, ספרים, 2006 - על גישת ווייס דיאלוג
Stone, H., Embracing Heaven and Earth. Devorss & Co, 1985. - ISBN 0-87516-547-8
Stone, H., Stone, S., Embracing Each Other: How to Make All Your Relationships Work for You. Delos Publications, 1989. - ISBN 1-56557-062-6
Stone, H., Stone, S., Embracing Our Selves: The Voice Dialogue Manual. Nataraj Publishing, 1993. - ISBN 1-882591-06-2
Stone, H., Stone S., Embracing Your Inner Critic: Turning Self-Criticism into a Creative Asset. San Francisco: HarperSanFrancisco, 1993. - ISBN 0-06-250757-5
Stone, S., The Shadow King: The Invisible Force That Holds Women Back. Backinprint, 1998. - ISBN 0-595-13755-5
Stone, H., Stone S., Partnering: A New Kind of Relationship. New World Library, 2000. - ISBN 1-57731-107-8