יעקב רפפורט
חייו

נולד באומאן למשפחת רפפורט המיוחסת מצאצאי הרב שמחה הכהן רפפורט אב"ד דובנו, הורדנה ולובלין. אביו הרופא ר' מרדכי כהנא רפפורט היה רבה של אלקסניץ, הסמוכה לברודי, ושם הדפיס את ספרו "אמרי נועם" (ספר ויכוח, סגולות ורפואות) בשנת ה'תקכ"ז. ומשם עבר לאומן, והיה רבה של העיר. ואמו סריל רפפורט, כתבה התחינה "תחינה אמהות".
קיבל את השכלתו הראשונית בבית מדרש והתקדם בלימודי התלמוד, אך בהמשך פנה ללימודים מדעיים ושפות. ובגיל 15 החל ללמוד את השפות גרמנית, לטינית ופולנית, ובתוך שנתיים הגיע לרמה כזו שהבין לחלוטין את מיטב הספרות בשלוש השפות הללו.
בשנת ה'תקנ"ב 1792 בגיל 17 נישא ליוליאנא, בתו של דב בער מבוליחוב.
סביב שנת 1790, עם פרוץ מלחמת פולין-רוסיה (אנ'), ברחו הוריו לגליציה, ויעקב הגיע ללבוב, בתחילת שנת 1798 נרשם ללימודים באוניברסיטת לבוב. הוא היה מבין הסטודנטים היהודים הבודדים שקיבלו הזדמנות זו, ובכך פתח את הדלת לסטודנטים יהודים נוספים בעתיד. שם השלים את לימודיו הפילוסופיים, ופנה ללימודי רפואה. בשנת 1804 קיבל תואר דוקטור ברפואה, ומיד התמסר לעיסוק במקצוע, כשחברו ותומכו פרופסור ולנטין פון הילדנברנד (Johann Valentin Hildenbrand) (גר'), שהעריך את יעקב הצעיר עוד כשלמד אצלו, הכניס אותו לעולם הרפואה. במהרה רכש רפפורט מוניטין רב בתחום, התפרסם כמומחה רפואי נודע בלבוב וגליציה, והיה מבוקש מאוד בקרב כל שכבות האוכלוסייה, ולעיתים ממרחקים גדולים, ואף מוריו פנו אליו לעיתים קרובות לצורך התייעצות רפואית.
לא רק בזכות כישרונו זכה לאהדה ולהערכה רבה כל כך, אלא גם בזכות ענוותנותו וידענותו בתחום עיסוקו, אנושיותו ואי-אנוכיותו, חוכמתו ללא צביעות. רפפורט גם עסק בכתיבה ובפרסום מאמרים רפואיים, כתב חיבור בעברית ובגרמנית על חיסונים "עלים לתרופה", נושא שהיה עמוס בדעות קדומות בקרב עמו.
ולאחר מותו כתבו בהעיתון:
ד"ר יעקב רפפורט ז"ל היה הרופא הראשון בגליציה אשר, בהוראת הממשלה, הדפיס בלמברג כתב בעברית "עלים לתרופה", במטרה לעורר את תשומת ליבם של בני עמו לגילוי הבריא של חיסון האבעבועות ולחזק את המלצתו על יישום החיסון בקרב משפחותיהם.
היה מעורב בפעילות קהילתית רחבה לשיפור חיי היהודים בגליציה. היה יהודי גאה ותומך נלהב של שמירת המסורת היהודית והשפה העברית. הוא האמין כי "אין אנו צריכים להתבייש בעמנו בהיותנו בין אנשים ועמים שונים" והתנגד לשינויים בתפילות היהודיות או לקיפוח השפה העברית לטובת גרמנית, כפי שדרשו מתקנים קיצוניים בגרמניה שקראו להתפלל בגרמנית ולשנות את המנהגים המסורתיים. והיה מיוזמי ומייסדי בית הכנסת לנאורים בית הכנסת הטמפל בלבוב (אנ'), וכיהן כיושב ראש, שדגל בשילוב ערכים מסורתיים עם רעיונות נאורים ומתונים, במטרה לשמור על זהות יהודית בתוך עולם מתפתח.
על אף השכלתו העמוקה והידע הרחב, הוא פרסם מעט, אך עמד בקשר עם אנשי רפואה בגרמניה, פולין ורוסיה, ופרסם מאמרים רפואיים מועילים, כולל מאמר מקיף על מגפת כולרה ב-1831, בספטמבר ואוקטובר.
אדולף שניצר תיאר את רפפורט כך, קודם שהעתיק המאמר:
אודות הכולרה: חוות דעתו של ד"ר רפפורט מלבוב

נמסר על ידי ד"ר אדולף שניצר, רופא מעשי בברלין



המאמר הבא, שנכתב על ידי אחד מהרופאים המכובדים ביותר בגליציה, ונועד לוועדה הזמנית לבריאות שם, נראה לי כה מעניין שהרגשתי חובה לשתף אותו עם הקהל הרפואי.



במהלך שהותי בלבוב הייתה לי ההזדמנות לצפות בשיטת הטיפול של ד"ר רפפורט ולעבוד בשיתוף עמו, ונשארתי נאמן לשיטותיו בהצלחה רבה לאחר מכן. ביקשתי מד"ר רפפורט לשתף אותי בחוות דעתו שהוכנה עבור הוועדה הזמנית לבריאות, והוא היה אדיב מספיק לשלוח לי אותה לאחר עזיבתי את גליציה, עם רשות להשתמש בה לפי שיקול דעתי.
ב-1814 התאחדו בעלות-הברית (בריטניה, רוסיה, פרוסיה ואוסטריה) נגד נפוליאון ופלשו לצרפת. ב-31 במרץ הם הצליחו לכבוש את פריז, והדיחו את נפוליאון. וב-21 ביוני חגגו לכבוד הניצחון הזה. והקיסר פרנץ השני בא ללבוב, אלפי אנשים הגיעו לבית הכנסת, והרב יעקב משולם אורנשטיין נתן להקיסר פורטרט של הקיסר שנדב רפפורט.
יוהאן אדוארד זק תיאר את המעמד כך:
אחרי זה, בדיוק בשעה שלוש, הקריאה הגיעה אלינו, והם לקחו את דיוקן הקיסר מרפפורט, וגם את הכתר מבית הכנסת הם נשאו את תמונת הקיסר שלנו, שמונה יהודים על הכתפיים... רפפורט היה כל כך אדיב להעניק לקהילה היהודית את הציור היפה הזה, אשר הציג את הוד מלכותו, המלך הנערץ עלינו ביותר, בגודל טבעי, לטובת החגיגה הזו.
נפטר בשבת פרשת צו - שבת הגדול י"ב בניסן ה'תרט"ו, 31 במרץ 1855, ונטמן בבית הקברות היהודי הישן בלבוב.
ונקבר ביום ראשון, י"ג בניסן, 1 באפריל.