stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוב ציבורי
הגדרה

חוב ציבורי אינו מהווה בעיה אם המגזר הציבורי מנהל מדיניות פיסקלית נכונה בנוגע להלוואותיו. לעיתים, הלוואה שנלקחת על ידי דור אחד, עלולות להוות נטל כבד על הדורות הבאים שצריכים להחזירה. במדינות בעלות חוב ציבורי גבוה יש לרוב פגיעה בשירותים הניתנים עקב הנתח הגדול של החזרי החוב (החוב והריבית) בתקציב. את גודל החוב הציבורי לא נהוג למדוד בכסף עקב השפעות אינפלציה וכיוון שחוב ציבורי בגודל נתון עלול להוות נטל עצום ביחס לכלכלה קטנה, בעוד שלכלכלה גדולה הוא מהווה נטל זעיר. לכן נהוג לבטא את החוב הציבורי כאחוז מן התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג), כלומר מציינים את שיעורו של החוב מכלל התוצר המקומי של אותה כלכלה. היקף החוב הציבורי קובע את גובה ההוצאה של הממשלה על החזרי חובות, תשלום הקרן ותשלום הריבית. כאשר החוב גבוה מאוד, היקף ההוצאה על ריבית גבוה מאוד.
מדינות רבות שלוו כסף, כגון ישראל ורוסיה, משתדלות להחזיר את חובן בזמן כדי שאותם מקורות ימשיכו להעניק להן הלוואות חדשות כשהן יצטרכו, וגם כדי שהריבית העצומה לא תתפח. ישראל מחזירה הלוואות ולוקחת חדשות באופן שוטף. דבר זה יעיל יותר מבחינה כלכלית מאשר אי החזרת הלוואה ישנה. על כן ישראל מחזירה את חובה הישן מהר ככל האפשר על מנת ליטול הלוואה חדשה בריבית נמוכה יותר וכך לצמצם את החוב באופן הדרגתי. שיטה זו מאפשרת המשך גירעון עד שההיצע מדביק את הביקוש.
למדינות יש מגוון כלים על מנת לווסת את החוב הציבורי. כלים אלו מכונים כללים פיסקליים.
על פי אמנת מאסטריכט מ-1992 נדרשות מדינות החברות באיחוד האירופי לעמוד בשני קריטריונים פיסקליים מרכזיים: גירעון תקציבי הנמוך מ-3% תוצר וחוב ממשלתי הנמוך מ-60% תוצר.
היסטוריה

בתחילת העת החדשה, המלכים האירופאים היו לרוב מתקשים להחזיר את הלוואותיהם או היו מסרבים באופן שרירותי להחזיר אותם. זה בדרך כלל גרם למממנים להיזהר מהלוואות למלך ועלות החוב למדינות, שהיו לעיתים קרובות במלחמה, נותרו תנודתיות ביותר.
הקמת הבנק המרכזי הראשון בנק אנגליה – מוסד שנועד להלוות לממשלה – נועד בתחילה על ידי ויליאם השלישי, מלך אנגליה למימון מלחמתו בצרפת. הוא העסיק סינדיקט של אנשי כספים בסיטי של לונדון וסוחרים כדי להציע למכירה איגרות חוב ממשלתית. סינדיקט זה התפתח במהרה לבנק אנגליה, ובסופו של דבר מימן את הכיבושים האימפריאליים בראשות ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו.
את הקמת הבנק ניהל שר האוצר צ'ארלס מונטאגו, הארל הראשון מהליפקס, בשנת 1694, על פי לתוכנית שהציעה ויליאם פטרסון שלוש שנים קודם לכן. הוא הציע הלוואה של 1.2 מיליון ליש"ט לממשלה; בתמורה המלווים ימנו נגיד לבנק אנגליה, שיקבל הרשאות בנקאיות ארוכות טווח כולל הזכות להנפיק שטרות. הקמת בנק אנגליה חוללה מהפכה במימון הציבורי וסיימה את הנוהג של מלכים שהתקשו או לא יכלו להחזיר חובות. מכאן ואילך, ממשלת בריטניה לעולם לא תיכשל בהחזר חובותיה. במאות שלאחר מכן, מדינות אחרות באירופה ובהמשך בעולם כולו, אימצו מוסדות פיננסיים דומים של בנק מרכזי לניהול החוב הממשלתי שלהם.
בשנת 1815, בסוף תקופת המלחמות הנפוליאוניות, הגיע החוב הממשלתי הבריטי לשיא של יותר מ-200% מהתמ"ג. לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם בבריטניה "הקרן הלאומית" שמבוסס על תרומות ומטרתו להחזיר את החוב הלאומי במלואו. גם בשנת 2021 כספי הקרן לא מהווים פחות מאחוז מהחוב ולא ניתנים למימוש.
בשנת 2018 החוב הממשלתי העולמי הגיע לשווי של 66 טריליון דולר, או בערך 80% מהתמ"ג העולמי.
בישראל

בשנת 1997 עמד החוב הציבורי של ישראל על 94% מהתמ"ג ומאז הוא היה במגמת ירידה עד לשיעור של 74.1% בשנת 2011, שיעור של 62.2% ב-2016, ושיעור של 59.9% ב-2019.
החוב הציבורי בשנת 2010 היה 621 מיליארד ש"ח, מתוכם כ-17% חוב חיצוני במטבע חוץ, בגובה 105.7 מיליארד ש"ח. החוב החיצוני מורכב מארבעה גורמים עיקריים:
איגרות חוב בערבות של ממשלת ארצות הברית
איגרות חוב רגילות
איגרות חוב של הבונדס
הלוואות מממשלות וגורמים שונים
בשנת 2013 גדל החוב הממשלתי בכ־4.4% ועמד על 696.3 מיליארד ₪, לעומת 666.8 מיליארד ₪ בשנת 2012. תקציב המדינה בשנת 2011 היה 361 מיליארד שקלים מתוכם 23% שהם 85 מיליארד שקלים הופנו להחזר חובות. בפועל החזר החובות מומן למעשה באמצעות הלוואות חדשות שעלו על סכום זה בשל החריגה בתקציב.
בסוף שנת 2016 עמד החוב הממשלתי על סך 740.8 מיליארד שקל – שמהווים 62.2% מהתוצר
בסוף שנת 2017 עמד החוב הממשלתי על סך 747.1 מיליארד שקל.
בסוף שנת 2018 עמד החוב הממשלתי על סך 788.3 מיליארד שקל.
בסוף שנת 2019 עמד החוב הממשלתי על סך 822.3 מיליארד שקל – שמהווים 60% מהתוצר
בסוף שנת 2020 עמד החוב הממשלתי על סך 984.0 מיליארד שקל, שמהווים 72.4% מהתוצר. 28% מהחוב הוא חוב מקומי לא סחיר כדוגמת אג"ח מיועדות.
בסוף שנת 2022 עמד החוב הממשלתי על סך 1.044 טריליון שקל.
בישראל > הריבית על החוב

בשנת 2019 הסתכמו הוצאות הריבית על חובות המדינה ב-38.1 מיליארד שקל שהם 2.71% מהתוצר.
בשנת 2020 הסתכמו הוצאות הריבית על חובות המדינה ב-38 מיליארד שקל שהם 2.74% מהתוצר.
בדיון הציבורי הנערך בטרם נקבע תקציב המדינה נהוג להתמקד באחוזי הגדלת הגרעון שהיו לדוגמה ארבעה אחוזים בשנת 2011.
ראו גם

חשבונאות לאומית
גירעון תקציבי
חוב חיצוני
רפלציה
סיוע אמריקאי לישראל
ביאורים

1 2  בנק ישראל מבחין בין "חוב ציבורי" ו"חוב ממשלתי", שהוא כלל החובות של הממשלה בלבד, בלי הרשויות המקומיות. ההבדל בין שני הנתונים אינו גדול, מאחר שהרשויות המקומיות בישראל כמעט ולא מגייסות חוב ישירות.
הערות שוליים

↑  דוד קליין, נגיד בנק ישראל, ‏על ההבחנה בין חוב פנימי לחוב חיצוני בעיני חברות הדרוג, באתר גלובס, 4 בדצמבר 2002
↑  עמירם ברקת, ‏לראשונה: יחס החוב-תוצר של ישראל ירד מתחת ל-60%, באתר גלובס, 22 בינואר 2018
↑  מאפייני החוב החיצוני, אתר החשב הכללי
↑  החוב הממשלתי בשנת 2013 באתר החשב הכללי
↑  נתן שבע, ‏התפתחות החוב הממשלתי בעקבות  משבר נגיף הקורונה, באתר מרכז המחקר והמידע (ממ"מ) של הכנסת
↑  אורה קורן, TheMarker Online, אהוד ברק: אפשר להגדיל את הגירעון בתקציב אם יודעים להגדיל את המקורות, באתר TheMarker‏, 16 באוגוסט 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543229305171  BNE: XX526974  BnF: cb119719152 (data)  GND: 4043153-8  LCCN: sh85036141  LNB: 000075785  NARA: 10639964  NDL: 00566665  NKC: ph126180 
משקל יתרת החוב מתוך התמ"ג של מדינת ישראל בשנים 1997 עד 2019 – באחוזים. מקור: בנק ישראל
סיכום חובות מדינת ישראל נכון לשנת 2019
יצחק מנחם וינברג

הרב יצחק מנחם וינברג (נולד בכ"ו בתשרי ה'תשי"ג, 14 באוקטובר 1952) הוא האדמו"ר מטאלנא בירושלים.
תולדותיו

בנו הבכור של ישראל צבי וינברג (שהיה סמנכ"ל משרד הדתות) וגיטל מירל בריינדל לאה, בתו היחידה של האדמו"ר רבי יוחנן טברסקי מטולנא. למד בישיבת נתיב מאיר, התקרב בבחרותו לאדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר. בהמשך עבר ללמוד בישיבת טשעבין ובה היה תלמידם של הרב ברוך שמעון שניאורסון והרב יהודה לייב רבינוביץ.
נישא למרים-רבקה, בתו של הרב יעקב יצחק ויסבלום מחיפה ואחותם של הרבנים חיים נפתלי ויסבלום ואורי וייסבלום. לאחר נישואיו היה מדריך בישיבת סוכטשוב, לאחר מכן מונה לר"מ בישיבת שפת אמת בירושלים ועמד בקשרים קרובים עם ראש הישיבה, רבי פינחס מנחם אלתר, שהפך לימים לאדמו"ר מגור.
בכ"ה כסלו תשנ"ט נפטר סבו, רבי יוחנן מטולנא, והוא מונה לאדמו"ר במקומו. עוד לפני מינויו לאדמו"ר היה הרב וינברג ידוע כאיש חינוך וכמרצה, והוא ממשיך להעביר הרצאות וחוגי בית גם לאחר מינויו.
בשנת תשע"א הודלפו באינטרנט יומנים שבהם לכאורה שיחות שלו עם רבי פינחס מנחם אלתר, משנים תש"נ-תשנ"ה. חלק מהסיפורים וההתבטאויות עוררו סערה. הן בניו של ה'פני מנחם' והן הרב וינברג עצמו פרסמו שמדובר בשקרים. הרב מנדל שפרן כתב שיש דברים שנאמרו בשמו והוא מעיד שהם שקר, כמו כן ציין מספר דוגמאות בולטות לדברים מופרכים המופיעים שם.
מספריו

המה ינחמוני – שיחות על סדר פרשת השבוע שנאמרו לזכר אחותו בבית משפחת לוי באפרת. חמישה כרכים, ירושלים: תשס"א-תשס"ה. כרכים נוספים יצאו על המועדים, אפרת: תשס"ו ; ועל מלאכות שבת, ירושלים: תשס"ז
מאמרי קודש – דברי תורה על פרשת השבוע, שני כרכים
טנא דקשייתא – לקט קושיות, בעריכת אחיו הרב שלמה זלמינא וינברג, תשע"ב
י"ג זמן קהילה לכל דברי תורה אגדה ומוסר בענייני חג הפורים
בוצינא דאורייתא – על ענייני ל"ג בעומר וחג השבועות
חמין במוצאי שבת על ספר תנא דבי אליהו ועל פרשיות התורה, חמישה כרכים
מוסיף והולך על ענייני חנוכה
תורת הנישואין שני חלקים, על ענייני אירוסין, חתונה ושלום בית
אורי וישעי על ענייני ראש השנה, עשרת ימי תשובה ויום כיפור
נרך בידי דברות קודש עובדות והנהגות, מסבו רבי יוחנן מטאלנא
תורת החינוך על ענייני חינוך, לפי סדר הפרשיות והמועדים
הגדה של פסח – מעשה אבות הגדה של פסח מעוטרת בפניני חכמה מוסר עובדות והנהגות, בתוספת מאמרי הכנה לימי חג הפסח, וליקוט על ענייני פסח מספרי אדמור"י טאלנא טשערנאביל מאור עיניים (צ'רנוביל), ליקוטי תורה מהרה"ק רבי מרדכי טברסקי מטשערנאביל, וספרי הרה"ק רבי דוד טברסקי מטולנה, מגן דוד, ברכת דוד, קהלת דוד
חדוותא דזעיר אנפין מאמרי קודש בעת רעוא דרעוין, חלק במדבר
נביאי האמת וצדק בעניין חובת לימוד נ"ך, וחיזוק התקנה של לימוד עשרה פסוקי נ"ך בכל יום
למען ידעו דורותיכם דברות קודש ומאמרי קודש על חג הסוכות ושמח"ת
בחוקותיך אשתעשע חידושים וביאורים הארות והערות על מסכתות כתובות וקידושין
הערות שוליים

↑  ישראל כהן, ‏מחאה בהמודיע: "זייפו ושיקרו בשמו של הפני מנחם", באתר כיכר השבת, 8 בפברואר 2011
↑  מחאה נדירה: בני ה'פני מנחם' נגד היומן המכפיש, באתר שטורעם.נט, מתוך ארכיון האינטרנט, ‏ד' אדר א' תשע"א | 8 בפברואר 2011
↑  אברהם  הלוי, ‏האדמו"ר מטאלנא מכחיש: הפרסומים – שקרים וכזבים, באתר כיכר השבת, 13 בפברואר 2011
↑  מכתב הרב שפרן נגד יומני הפני מנחם, באתר פורום אוצר החכמה, ‏י"ג באדר א' ה'תשע"א, 17 בפברואר 2011 (ארכיון)
↑  סדרת הספרים המה ינחמוני בראשית, ויקרא, דברים, ירושלים: תשס"א-תשס"ה, באתר היברובוקס
↑  המה ינחמוני - מועדים, אפרת: תשס"ה, באתר היברובוקס
↑  המה ינחמוני - שבת, ירושלים: תשס"ה, באתר היברובוקס
↑  שלמה וינברג, טנא דקשייתא, תשע"ב, באתר אוצר החכמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304421405171  LCCN: nr2006005549  VIAF: 34417530   WorldCat (עם VIAF): 34417530 
הרב יצחק מנחם וינברג (משמאל) לצד רבי ישראל אלתר האדמו"ר מגור

מימין הרב יעקב וייל ראש ישיבת שערי תורה
משולש ויימאר

מפת "משולש ויימאר" - פולין, גרמניה, צרפת
משולש ויימאר מתייחס לקבוצת המדינות פולין, גרמניה, וצרפת, המבקשות לקדם את שיתוף הפעולה ביניהן. היא קיימת בעיקר כמפגשי פסגה בין מנהיגי שלוש המדינות, שהאחרונה שבהן התרחשה ב-7 בפברואר 2011.
מאפייני ומטרות המשולש

משולש ויימאר הוקם לראשונה בעיר הגרמנית ויימאר בשנת 1991, במטרה לסייע לשחרור פולין מהשלטון הקומוניסטי. בפגישה השתתפו שרי החוץ של כל מדינה: רולאן דומא הצרפתי, האנס-דיטריך גנשר הגרמני, וקשישטוף סקובישבסקי הפולני.
הפגישות הקודמות בין המנהיגים התקיימו בפוזנן, פולין (1998), נאנסי, צרפת (1999), המבאך (Hambach), גרמניה (2001) וננסי, צרפת (2005). משולש ויימאר עוסק גם ברמת קשרים נמוכה יותר, כדוגמת הכינוס השנתי בין שרי החוץ.
את פסגת אוקטובר 2011 אירח נשיא פולין, ברוניסלב קומורובסקי, והשתתפו בה הנשיא הצרפתי ניקולא סרקוזי וקנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל. במהלכה הועלו נושאי חידוש הפגישות הסדירות של משולש ויימאר, ההפיכה במצרים ושיפור היחסים עם רוסיה. במהלכה עודדו גרמניה וצרפת את פולין להצטרף לברית שתעודד את התחרותיות בין המדינות.
ב-19 במאי 2005 נפגשו גרהרד שרדר, ז'אק שיראק, ואלכסנדר קוושנייבסקי בעיר הצרפתית נאנסי לדון בנושאי האיחוד האירופי.
ב-5 ביולי 2011 חתמו פולין, צרפת וגרמניה על הסכם בבריסל, ובו נקבע על הרכבת יחידת לוחמה המונה 1,700 חיילים, שתקרא "לוחמי ויימאר". היחידה תהיה מוכנה לפריסה באזורי משבר בעולם החל משנת 2013. פולין תפקד על היחידה, ותספק חיילי גדוד המוכנים ללחימה. גרמניה תספק תמיכה לוגיסטית, וצרפת תספק תמיכה רפואית כשמרכז הפיקוד המבצעי יהיה במבצר מון ואלריאן (Mont-Valérien), הממוקם בפרברי פריז.
פסגות שרי החוץ

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה .
23–24 באפריל 1992 בברז'רק, צרפת
11–12 בנובמבר 1993 בוורשה, פולין
14–15 בספטמבר 1994 בבמברג, גרמניה
26 באוקטובר 1995 בפריז, צרפת
19 בדצמבר 1996 בורשה, פולין
19 בנובמבר 1997 בפרנקפורט על האודר, גרמניה
6 בינואר 1999 בפריז, צרפת
30 באוגוסט 1999 בוויימאר, גרמניה
7 ביוני 2000 בקרקוב, פולין
יוני 2008 בפריז, צרפת
יוני 2009 בוויימאר שבגרמניה
פסגות ראשי המדינות

21 בספטמבר 1993 בגדנסק, פולין
21 בפברואר 1998 בפוזנן, פולין
7 במאי 1999 בנאנסי, צרפת
27 בפברואר 2001 בהמבאך, גרמניה.
9 במאי 2003 בורוצלב, פולין. נערך ימים ספורים לפני משאל העם על כניסת פולין לאיחוד האירופי.
19 במאי 2005 בננסי, צרפת
5 בדצמבר 2006 במטלאך (Mettlach), גרמניה
7 בפברואר 2011 בוורשה, פולין
פסגות שרי ההגנה

25 ביולי 2006 בוייליצ'קה (Wieliczka), פולין
18 בדצמבר 2007 בברלין, גרמניה
הערות שוליים

↑  "Leaders in Warsaw can’t cover up EU budget rift" Radio Polonia
↑  Germany, France and Poland form EU battlegroup (באנגלית)
↑  הפסגה ב-3 ביולי 2006, בויימאר, גרמניה נדחתה בשל מחלה, לכאורה, של נשיא פולין לך קצ'ינסקי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2006023674  VIAF: 147962339   WorldCat (עם VIAF): 147962339
טוני הלה

| --- | --- |

 לידה:  1890 
 פטירה:  2 באוגוסט 1964 (בגיל 74 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 ידועה בשל:  היותה המנהלת-המייסדת של תיכון חדש בתל אביב
 מעסיק:  גימנסיה נורדיה 
 בן זוג:  גוסטב שטיינשניידר
 
טוֹני הָלֶה (Toni Halle;‏ 1890 – 2 באוגוסט 1964) הייתה מורה ומחנכת ישראלית, שהקימה יחד עם אהרן ברמן את בית הספר "תיכון חדש" בתל אביב (1937) וניהלה אותו עד מותה.
חייה > נעורים ולימודים

טוני הלה נולדה לאֶמַה לבית שטטינר ולקספר הלה בפרוסיה המזרחית שבגרמניה במשפחה יהודית מתבוללת בת ארבעה ילדים. אביה, קספר הלה נמנה עם השופטים הבודדים ממוצא יהודי בפרוסיה, נאמר לו, שאם ברצונו להתקדם בסולם הדרגות, כדאי שיתנצר, אך הוא דחה את ההצעה, אם כי אשתו הייתה מוכנה לכך. 
אחיה, ארנו, (נולד בלביאו, כיום בקלינינגרד (מחוז)) נפטר באולשטין (כיום בפולין) ב-1902, בגיל 15.
המשפחה עברה לברלין ושם היו הלה ואחותה, ארנה, חברות בתנועת הוואנדרפוגל, תנועת נוער שקידשה את גוף האדם ואת הטבע. לאחר לימודים באוניברסיטאות ברלין, פרייבורג והיידלברג (שהסתיימו עם קבלת התואר דוקטור בספרות) ובסמינר למורים, יצאה לאחר מלחמת העולם הראשונה להשתלם בפריז. עם שובה לברלין הצטרפה לחוג ציוני, שבו היו חברים גם גרשום שלום, זלמן שזר ועקיבא ארנסט סימון. על אף התנגדות אביה, שסבר כי מקומה של יהדות גרמניה בארץ זו, עלתה הלה לארץ ישראל בשנת 1925.
חייה > קריירת הוראה וחינוך

בשנותיה הראשונות בארץ ישראל לימדה הלה בסמינר לבנות דתיות של תנועת המזרחי בירושלים, אך אופי המוסד לא תאם את השקפותיה והיא עברה לתל אביב והחלה ללמד בגימנסיה נורדיה לצד ידידה המורה מאיר בלוך. בשנת 1937 הקימה עם אהרן ברמן את בית הספר "תיכון חדש", וניהלה אותו עד מותה בשנת 1964.
להלה לא היו ילדים משלה. היא ראתה בילדי אחותה ובתלמידיה הרבים את ילדיה, וכך גם התייחסה אליהם. היא הכירה את כולם בשמותיהם, דאגה לשלומם והקפידה להקנות להם ערכי מוסר לצד השכלה רחבה ומעמיקה. הלה הייתה מנהלת ומחנכת נאורה וליברלית, אך הקפידה גם על משמעת וכללי התנהגות. היא הטביעה את חותמה בתלמידיה והשפעתה ניכרת בהם עד עצם היום הזה. בין הידועים בתלמידיה: נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש, הסופרים יורם קניוק ואיל מגד, חוקרת הספרות פרופ' נורית גוברין, פרופ' עדה יונת, המוזיקולוג פרופ' יהואש הירשברג וראש מרצ חיים אורון.
חייה > חיים אישיים ומשפחה

אחותה, אלזה (Else), הייתה ספרנית ונפטרה בגרמניה בחורף 1937/8.
במשך שנים חייתה הלה ללא נישואים עם הפילוסוף גוסטב שטיינשניידר (Steinschneider;‏ 1899–1981), נכדו של החוקר מוריץ שטיינשניידר, שלא מצא את מקומו בארץ ועבד כמנקה רחוב, על אף השכלתו הרחבה וידיעותיו הרבות. השניים נישאו לבסוף כשהלה הייתה בת 68, וזאת רק כדי להבטיח ששטיינשניידר, שהיה צעיר ממנה, ייהנה מן הפנסיה שלה לאחר מותה.
בשנת 1964 הכריעה אותה מחלת הלב שממנה סבלה במשך שנים. היא אושפזה בבית החולים בילינסון וכעבור חודשיים נפטרה בתל אביב. נקברה בבית העלמין דרום.
אחותה אֶרנָה נישאה לסופר הגרמני-ישראלי ורנר קרפט (Kraft). בתם עליזה, ממייסדי קיבוץ צרעה שבמועצה אזורית מטה יהודה, היא אמו של האלוף נעם תיבון וסבתו של אמיר תיבון.
הכרה והנצחה

בשנת 2007 התקבלה בעיריית תל אביב החלטה לקרוא רחוב על שמה ביפו.
בשנת 2011, במלאת 75 שנה לייסוד "תיכון חדש", הותקן שלט זיכרון בכניסה לביתה בתל אביב המציין את פועלה. על השלט חתומים: עדה יונת, אלכס אנסקי, יורם קניוק, דורית ביניש, ישראל גודוביץ, דני קרוון, רן שחורי ויריב בן אליעזר.
הערות שוליים

↑  Gershom Scholem, Tagebücher: nebst Aufsätzen und Entwürfen bis 1923, Vol. 2, hers. von Karlfried Gründer, Herbert Kopp-Oberstebrink und Friedrich Niewöhner, unter Mitwirkung von Karl E. Grozinger, Frankfurt am Main: Jüdischer Verlag, 2000, p. 332.
↑  "הלה, טוני", לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799–1948, עורכים יעקב שביט, יעקב גולדשטיין, חיים באר, תל אביב: עם עובד, תשמ"ג 1983, עמ' 171.
↑  טוני שטיינשניידר באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008370890405171  VIAF: 7412158792794539040003   WorldCat (עם VIAF): 7412158792794539040003 
לוחית זיכרון בכניסה לביתה של טוני הלה ברחוב דב הוז 20 בתל אביב
שלט ברחוב 'טוני הלה' ביפו
טקומית הכף

| טקומית הכף |
| --- | --- |
 טקומית הכף
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו־פסיגיים קדומים
סדרה:: צינוראים
משפחה:: ביגנוניים
סוג:: טקומית
מין:: טקומית הכף
שם מדעי
 Tecomaria capensis (Thunb.) Spach ‏לינדלי, 1828
טֶקוֹמִית הַכֵּף (שם מדעי: Tecomaria capensis, שם נרדף: Tecoma capensis) היא שיח נוי ירוק-עד ממשפחת הביגנוניים, הנפוץ בגנים ובחצרות בישראל ובמקומות רבים בעולם. התפוצה הטבעית של הצמח משתרעת בעיקר באזורים הסובטרופיים, בין טנזניה לדרום אפריקה. שמו נגזר מאזור כף התקווה הטובה, שם הוגדר לראשונה.
מיון והבחנה בין טקומית לדק-פרי

הצמח שנקרא בעבר Tecoma capensis, משויך כיום לסוג טקומית (Tecomaria) ושמו המדעי העדכני הוא Tecomaria capensis. שינוי זה מבוסס על מחקרי סיסטמטיקה וגנטיקה, שהראו כי Tecomaria capensis והמין השני טקומית ניאסה (Tecomaria nyassae), שמוצאם באפריקה, נבדלים במידה מספקת משבעת המינים האחרים של דק-פרי (Tecoma), הגדלים באמריקה כדי להיחשב כסוג נפרד. למרות זאת, במשתלות בישראל נוטים לכנותו בטעות בשם "טקומה הכף" או לחלופין "דק-פרי הכף". מדובר בשגיאה משמעותית שיש להימנע ממנה.
שני הסוגים, דק-פרי וטקומית, קרובים מאוד, אך נבדלים במספר מאפיינים ברורים. ברוב מיני דק-פרי, האבקנים אינם בולטים מחוץ לכותרת, בעוד שבשני מיני הטקומית האבקנים בולטים מאוד. הכותרות של מיני דק-פרי הן ישרות וסימטריות יותר, בניגוד לכותרות של מיני הטקומית, שהן מעוקלות ולא סימטריות. בנוסף, לשכות המאבקים בדק-פרי אינן מחוברות כלל, לעומת מיני הטקומית, שבהם לשכות המאבקים מחוברות בשליש העליון ומעט נפרדות בתחתית.
מקור השם

השם טקומית הכף (Tecomaria capensis) נגזר מהמאפיינים הבוטניים והגאוגרפיים של הצמח. טקומית מתייחס לשייכות לסוג Tecomaria, שמקורו בשפה היוונית, שבה "טקומה" (tecoma) הוא שם המאפיין צמחים בעלי פרחים דמויי חצוצרה. הסיומת -ria בשם Tecomaria היא תוספת לטינית שמשמשת לעיתים קרובות במנוחים בוטניים כדי לציין זיקה או קשר לסוג אחר. במקרה זה, היא מרמזת על הדמיון או הקרבה הבוטנית לסוג Tecoma. הכף מתייחס לאזור כף התקווה הטובה בדרום אפריקה, שנמצא בתוך תחום התפוצה הטבעי של הצמח.
תפוצה בעולם

התפוצה הטבעית של טקומית הכף משתרעת בעיקר באזורים הסובטרופיים, בין טנזניה לדרום אפריקה. הוא נפוץ במדינות כמו זאיר (כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), אנגולה, טנזניה, מלאווי, מוזמביק, סווזילנד (אסוואטיני), פרובינציות הצפון, קוואזולו-נטאל ופרובינציות הכף.
גידול טקומית הכף בתרבות

טקומית הכף היא צמח אור מלא, עמיד בקרה, ביובש, ובליחות מסוימת. גדל בכל אזורי ישראל ובקרקעות מנוקזות. מלבד הנביטה המתרחשת באופן טבעי, הריבוי נעשה ריבוי באמצעות זרעים או ייחורים. פריחת טקומית הכף נמשכת כל השנה, אך בעיקר בעונות החורף והאביב. הפרחים מפרישים צוף המושך אליהם צופיות שמסייעות בהאבקה.
מאפיינים מורפולוגיים

טקומית הכף היא שיח זקוף ירוק-עד, מטפס למחצה, בעל ענפים דקים וגמישים. כאשר צמח בודד מגיע השיח לגובה 2 עד 3 מטרים, אולם לעיתים קרובות הוא נשען ומטפס על גדרות, עמודים או עצים, ואז הוא יכול להגיע לגובה רב יותר.
העלים נגדיים, חסרי לוואים, ומנוצים פעם אחת למספר אי-זוגי של עלעלים (5 עד 9 עלעלים). אורכם של העלים נע בין 9 ל-15 ס"מ, בעוד שאורך העלעלים מגיע עד 5 ס"מ. העלעלים דמויי ביצה או אליפסה רחבה, עם קודקוד חד או מחודד, ושפתם משוננת. צידם התחתון עשוי להיות קירח או מעט פלומתי לאורך העורקים.
התפרחות הן אשכולות צפופים וזקופים בקצות הענפים.
הפרחים בעלי גוונים של אדום וכתום, דו-מיניים, עם עטיף כפול ונישאים על עוקצים.
הגביע קטן, בצורת פעמון, ובעל 5 אונות ומשתייר בפרי.
הכותרת צבעונית, עם עלים מאוחים בבסיסם היוצרים צינור, ונושרת כיחידה שלמה יחד עם האבקנים. צינור הכותרת דמוי שופר (משפך כפוף), באורך של כ-8 סנטימטרים. האוגן דו-שפתני: השפה העליונה מחולקת לשלוש אונות והשפה התחתונה מחולקת לשתי אונות.
האבקנים שמספרם 4, מסודרים בזוגות, שניים מהם ארוכים באופן מובהק מהשניים האחרים, ובנוסף ישנו אבקן בלתי פורה נוסף, קצר מהאבקנים הפוריים. האבקנים קבועים על צינור הכותרת ובולטים מאוד מחוץ לכותרת, בניגוד לאבקנים של דק-פרי שאינם בולטים מתוך הכותרת. הלשכות של המאבקים מחוברים בשליש העליון, מעט נפרדות בתחתית, בעוד, שבמיני דק-פרי לשכות המאבקים אינן מחוברים כלל.
השחלה מורכבת משתי מגורות, כאשר הביציות מסודרות בארבע שורות בכל מגורה. עמוד השחלה דק, בעל גוון סגול, ונושא צלקת בעלת שתי אונות.
הפרי הוא הלקט דק וארוך, דמוי סרגל פחוס. בעת התייבשותו, הוא מתבקע לאורכו ומפיץ זרעים מכונפים (בעלי כנפיים קרומיות), המייצרים ספיח מרובה.
הערות שוליים

↑  טקומית הכף באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2  Tecomaria capensis (Thunb.) Spach, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  Tecomaria capensis (Thunb.) Spach, WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏04-06-2024
1 2  א. פאהן, ד. הלר, מ. אבישי, מגדיר לצמחי התרבות בישראל, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998, עמ' 407-408
↑  Tecomaria Spach, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
שיח טקומית הכף בגינה ציבורית בירושלים
פרחים של טקומית הכף
צדודית פרחים של טקומית הכף
טקומית הכף בגינה ציבורית בירושלים
טקומית הכף
אמנות פלסטית

הפסל "דוד" של מיכלאנג'לו נחשב לאחד מהישגיה הגדולים של האמנות
אמנות פלסטית היא שם כולל לאמנויות שעוסקות בחומרים הניתנים לעיבוד בדרך כלשהי, כגון חימר, צבע, נייר או מתכות למיניהן. אמנויות המסווגות כאמנויות פלסטיות הן, למשל, ציור, רישום ופיסול; כמו כן, יכולה ההגדרה להתייחס לעיתים לאדריכלות, לעיצוב ולעבודות בעץ, באבן ובמתכות. זהו אחד הענפים המרכזיים באמנות בכלל, וככל הנראה הקדום ביותר. ציורי קיר ופסלונים נעשו עוד בשחר האנושות. עם השנים התבררה המגמה של האמנות הפלסטית להגיע לכדי יצירת העתק מדויק של המציאות, אך כאשר מטרה זו הושגה במידה רבה בתקופת הרנסאנס, התחילה מגמה הפוכה של שבירת צורות והצגת רגש במקום המציאות.
התפיסה האקדמית והשינוי

עד סוף המאה ה-19 היה ידוע שגורל האמנות כולה נחתך בחדר העבודה של האמן ועצם מעשה היצירה מוכתב על ידי מגעו של הצייר בבד, גישושיו של ארכיטקט על פני שולחן השרטוט שלו, ותחושת החימר מתחת לאצבעותיו של הפסל. מעשי יצירה אלה היו ההישג והמהות של היצירה האמנותית. בתחילה, המגמה של האמנות הפלסטית הייתה מבוססת על התפיסה האקדמית והגיעה עד לכדי יצירת העתק מדויק של המציאות, בעיקר בציור ובפיסול. בימינו, עם התפתחות המדע והטכנולוגיה, הקשרים בין האמנים הפכו לעניין של יום ביומו ונוצר זרם חדש באמנות, שהוביל לדרך חדשה ושונה מכל מה שהיה ידוע עד היום בציור ובפיסול. הנוף, האנטומיה והמציאות נעלמו, ובמקומם באו הסמלים, שבירת הצורות ורגש.
חדר העבודה של האמן הפך לשקוף, האימפרסיוניסטים ביקרו אצל הקוביסטים, השפיעו זה על זה והושפעו יחדיו מחיתוכי העץ היפניים ומהפיסול האפריקאי. במהלך הקשרים הללו נוצרה האמנות בת ימינו. היום כל האמנים בעולם שותפים בתחום האמנות, ורק המבקר בתערוכה או ההיסטוריונים של האמנות ופרשנייה נדרשים לעקוב אחר מהלך הקשרים בין האמן לסביבתו או בינו לבין אמנים אחרים. האמן עצמו פטור ממתן פרשנות לעבודתו.
ראו גם

אמנות חזותית
אמנות פלסטית
טכניקות אמנותיות
ציפורי טרף, ציפורי שיר

| --- | --- |

 בימוי:  פייר פאולו פאזוליני
 הופק בידי:  אלפרדו ביני
 תסריט:  פייר פאולו פאזוליני
 עריכה:  נינו ברגאלי 
 שחקנים ראשיים:  טוטו, נינטו דאבולי
 מוזיקה:  אניו מוריקונה
 צילום:  טונינו דלי קולי 
 מדינה:  איטליה 
 חברת הפקה:  Arco Film 
 חברה מפיצה:  נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1966
 משך הקרנה:  88 דקות
 שפת הסרט:  איטלקית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט פנטזיה, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  רומא 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ציפורי טרף, ציפורי שיר (באיטלקית: Uccellacci e uccellini, תרגום חופשי: ציפורים רעות, ציפורים קטנות) הוא סרט סאטירי איטלקי משנת 1966 בבימויו של פייר פאולו פאזוליני. בסרט מככבים הקומיקאי המפורסם טוטו, בן זוגו הצעיר של פאזוליני באותם ימים, נינטו דאבולי. הסרט לא זכה להצלחה קופתית גדולה כשיצא, אך זכה להתעניינות מחודשת שנים לאחר הוצאתו, עקב היותו בין היצירות האחרונות שטוטו השתתף בהם, ואחד מהסרטים השנונים ביותר של פאזוליני שעם השנים יהפוך לאחד האמנים האיטלקיים החשובים של המאה ה-20.
עלילה

העלילה מגוללת את סיפורם של טוטו ובנו נינטו ומתארת את הליכתם בכביש בסמוך לרומא. במהלך צעידתם הם פוגשים עורב מדבר המצטייר כמלומד מרקסיסט. מאוחר יותר בסרט אף מופיע כיתוב הסבר (intertitle) המאשש זאת:
«Per chi avesse dei dubbi o si fosse distratto, ricordiamo che il Corvo è un intellettuale di sinistra – diciamo così – di prima della morte di Palmiro Togliatti»
("לאלו המטילים ספק או למי שהוסחה דעתו, נציין כי העורב הוא אינטלקטואל שמאלני (מה שנקרא), מאלו שנראו לפני מותו של פלמירו טוליאטי").
העורב מספר לשניים את סיפורם של צ'יצ'יליו ונינטו (המגולמים גם הם על ידי טוטו ונינטו), שני נזירים פרנציסקנים בני המאה ה-13, הנשלחים כמשלחת מיסיונרית להפיץ את הנצרות בקרב הציפורים. עם הזמן למדו הנזירים את השפות של שני סוגי ציפורים, והצליחו לשכנעם לאמץ את ערכי הנצרות. אך אז פורצת מלחמה בין סוגי הציפורים על רקע פירושים שונים לדת.
העורב מצטרף לטוטו ובנו והם צועדים יחדיו בדרך. מכאן והלאה מציג הסרט את שלל החוויות המשונות העוברות על השלושה בדרכם. הם עוצרים בחווה חקלאית ומגורשים ממנה על ידי בעל הבית. מיד אחר כך הם נשלחים לגרש משפחה ענייה מביתה עקב אי תשלום חוב. לאחר מכן הם פוגשים חבורת שחקנים ועוזרים להם לדחוף את מכוניתם, ומגיעים ל"מפגש הראשון של רופאי שיניים חוקרי דנטה" (לשון נופל על לשון באיטלקית: «primo convegno dei dentisti dantisti»).
לאחר מכן מוצג קטע אותנטי ארוך מהלווייתו של מנהיגה המפורסם ביותר של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית פלמירו טוליאטי. מיד אחריו טוטו ונינטו הורגים את העורב ואוכלים את בשרו. הסרט מסתיים כאשר השניים פוגשים בצידי הדרך פרוצה ומבלים איתה כל אחד בתורו, כשהם מסתירים זאת איש מרעהו.