stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רגע קלפהולץ
ביוגרפיה

רגע (רגינה) קלפהולץ נולדה בפולין בשנת 1907, ובגיל צעיר היגרה עם משפחתה לווינה. אביה חיים קלפהולץ היה סוחר אמיד שנהג לארח בביתו ציונים ואנשי היישוב שהזדמנו לוינה. בנעוריה הייתה חברה בתנועת הנוער היהודית "בלאו-וייס". מאוחר יותר למדה בבית הספר לרפואה בווינה. במהלך לימודיה השתתפה בפעילות ציונית, ונהגה לנסוע, יחד עם אחותה אני קלפהולץ הצעירה ממנה בשנתיים, לוועידות הקונגרס הציוני שהתקיימו באירופה. ניהלה רומן קצר דוד בן-גוריון ממנהיגי היישוב, שהיה באותה עת המזכיר הכללי של ההסתדרות הכללית. השניים החליפו מכתבי אהבה שככל שנשמרו הפכו לפריטי אספנות יקרי ערך.
על אופי ההתכתבות ביניהם ניתן ללמוד ממכתב תודה של בן-גוריון על ברכתה ליום הולדתו:
את ההיכרות הראשונה ביניהם ערך יוסף ברץ (1890–1968), חלוץ ואיש ציבור ישראלי, ממייסדי קבוצת דגניה וממקימי האגודה למען החייל וחבר הכנסת הראשונה מטעם מפא"י.
עם סיום לימודי הרפואה, בשנת 1935, עלתה רגע קלפהולץ לארץ ישראל ועבדה כרופאה במקומות שונים בארץ.
פולה בן-גוריון ידעה על הרומן והבליגה. בפגישה היחידה שלה עם קלפהולץ, נתנה לה שלוש תמונות שלה ושל בן-גוריון שצולמו על שפת ים המלח, ורשמה על גבן הקדשה: "לרגה – מפולה". יותר מזה לא אמרה לה דבר. גם על פרשיות אהבים אחרות שבעלה ניהל, עם רבקה כצנלסון ודוריס מאי, מזכירתו האנגלייה של חיים ויצמן, הבליגה, כי חשה שתפקיד חייה הוא לשמור על האיש העומד בראש בניין הארץ, אותו העריצה. למרות הבלגתה נהגה לסור - במסווה של ביקורי ידידות לדירתה של רגע ברחוב בן יהודה בתל אביב ולרמוז לה כי היא מודעת לקשר שלה עם בן-גוריון. מכאן החלה התרחקות בין רגע לבן-גוריון ופרשת אהבתם הגיעה לקיצה.
לאחר כמה שנים נישאה לאברהם דיאמנט יליד צ'כוסלובקיה שעלה לארץ בשנת 1929 והשניים התגוררו בפרדס חנה-כרכור. בעלה אברהם דיאמנט נפטר בשנת 1986. רגע קלפהולץ נפטרה בשנת 2007, כשהייתה בת 99 שנים, 34 שנים לאחר מותו של בן-גוריון. נקברה בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
לקריאה נוספת

תום שגב, מדינה בכל מחיר: סיפור חייו של דוד בן-גוריון, הוצאת כתר, 2018.
שבתי טבת, קנאת דוד. חיי דוד בן-גוריון, כרך ג' - הקרקע הבוער, הוצאת שוקן, 1987.
הערות שוליים

↑  טל עזר,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'כך הביע בן גוריון את אהבתו לאשתו - אחרי שעזב אותה לטובת הציונות, באתר Xnet‏, 12 בפברואר 2018
ראע'ב נשאשיבי

ראש העיר ראע'ב נשאשיבי מעניק מדליות לשחקני טניס בטקס חנוכת מגרשי הטניס של ימקא בירושלים, 1931
רחוב על שמו בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים
שמו של נשאשיבי בין השמות על לוח הנצחה לכבוד חנוכת רחוב המלך ג'ורג' (ירושלים)
ראע'בּ נשאשיבּי (בערבית: راغب النشاشيبي; תעתיק מדויק: ראע'ב אלנשאשיבי; 1881–1951) היה מנהיג פלסטיני מחמולת נשאשיבי שפעל במחצית הראשונה של המאה העשרים, וראש עיריית ירושלים בין השנים 1920–1934. מתנגדו ויריבו העיקרי של המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני.
חייו

ראע'ב נשאשיבי נולד בארץ ישראל בשנת 1881. הוא למד הנדסה באוניברסיטת איסטנבול בטורקיה והיה למהנדס מחוז ירושלים בימי השלטון העות'מאני.
בשנת 1914 נבחר ראע'ב נשאשיבי לייצג את ירושלים בפרלמנט העות'מאני. ערב בחירתו, הצהיר כי הוא מתחייב להקדיש את כל כוחותיו "לסלק את הנזק והסכנה הצפויים לנו מן הציונים והציונות". בתחילת המאה ה-20 עלתה משפחת נשאשיבי לגדולה ומעמדה זה היה במידה רבה תוצאה של מעמדו של ראע'ב נשאשיבי כציר הפרלמנט העות'מאני והמהנדס הראשי של מחוז ירושלים. הוא נבחר כציר הפרלמנט ב-1914 וכיהן בו במשך ימי מלחמת העולם הראשונה. במלחמה שירת גם כקצין בצבא הטורקי. מאז מלחמה זו היה פעיל בתנועה הערבית הלאומית. הוא היה ציר בוועידה הכל-סורית ביולי 1919 בדמשק.
חייו > ראש עיריית ירושלים 1920–1934

ב-1920 פוטר מוסא כאזם אל-חוסייני מראשות עיריית ירושלים על ידי סר רונלד סטורס, המושל הבריטי של ירושלים, עקב הסתה לאומנית, וראע'ב נשאשיבי מונה במקומו. ראע'ב נשאשיבי ובני משפחתו הנשאשיבים היו מתנגדים ויריבים חריפים, לאורך שנים, של משפחת חוסייני. הנשאשיבים גילו עמדה מתונה הנוטה לפשרה ביחס ליישוב היהודי, שיתפו פעולה עם שלטונות המנדט הבריטי וקשרו קשר הדוק עם אמירות עבר הירדן בראשות האמיר עבדאללה (לימים עבדאללה הראשון מלך ירדן). הנשאשיבים היוו את האופוזיציה למועצה המוסלמית העליונה שבהנהגת החוסיינים. החוסיינים פעלו בימי ראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל במסגרת גוף שנקרא "המועדון הערבי". כמשקל נגד הקים ראע'ב נשאשיבי את "המועדון הספרותי". ביוני 1921 הצהיר בפומבי שימנע את מינויו של חג' אמין אל-חוסייני למופתי של ירושלים, ובינואר 1922 עשה מאמצים למניעת בחירתו ל"ראיס אל-עלמאא" במועצה המוסלמית העליונה. בשנת 1922 תמך בתוכניתו של הנציב העליון הרברט סמואל, שנכשלה, להקים מועצה מחוקקת לארץ ישראל. בשנת 1923 הקימו אוהדיו של נשאשיבי את "המפלגה הלאומית הערבית הפלסטינית", אך זו לא האריכה ימים. נשאשיבי התנגד למועצה המוסלמית העליונה והצליח להעביר לצדו חלק מראשי העיריות הערביות.
כראש עיריית ירושלים, נחשב ראע'ב נשאשיבי כמתון ומשום כך תמכו בו היהודים בבחירות ב-1927 כנגד יריביו החוסיינים. עם זאת, הנציגים היהודים בעירייה לא הצליחו להגיע לשיתוף פעולה עמו והתפטרו מהעירייה בשנת 1930 כמחאה על חוסר שיתופם בענייני העיר.
ב-1929 החלה התגבשות כוחות חדשה בציבור הפלסטיני: מוסא כאזם אל-חוסייני ואויבו לשעבר ראע'ב נשאשיבי, שהתבססו על הוועד הפועל וההנהגה המסורתית, מול חג' אמין אל-חוסייני, שמחנה תומכיו החל להזדהות עם דור חדש של צעירים רדיקליים. בסוף מאי או תחילת יוני 1930, נפגש נשאשיבי בפריז ובלונדון עם פנחס רוטנברג, יושב ראש הנהלת הוועד הלאומי, בנושא הצעת תוכניתו של האחרון להסדר השלטון בארץ ישראל. ב-11 בדצמבר 1931 נערך כנס יסוד של מפלגה חדשה בשם "קונגרס האומה המוסלמית הפלסטינית", שאיחד את חוגי האופוזיציה, כוועידה נגדית לוועידה כל-איסלאמית עולמית שכינס חג' אמין אל-חוסייני. ביולי 1933 התפטר ראע'ב נשאשיבי מתפקידו כנשיא המפלגה והיא הגיעה אל קצה.
בבחירות בספטמבר 1934, לא הצליח נשאשיבי להיבחר למועצת העיר ירושלים באזור הבחירה שלו והוא לא נבחר שוב לראש העיר. בזמן מערכת הבחירות הכריזו היהודים על נייטרליות והחוסיינים אף פרסמו זאת בביטאונם, אולם היהודים נטו להצביע בבחירות בעד מתחרהו, חוסיין אל-ח'אלידי, שגבר עליו בהפרש גדול ממספר בעלי זכות הבחירה היהודים. נשאשיבי ערער על תוצאות הבחירות והדיונים התמשכו עד ינואר 1935 אז נדחו סופית וחוסיין אל-ח'אלידי מונה במקומו לראש העיר. ב־1924 מכר יחד עם אחרים 1200 דונם ביפו ליהודים, וכן חלק מהשטח על הר הצופים שעליו נבנתה האוניברסיטה העברית. נשאשיבי נזכר ברשימה שנערכה בתנועה הציונית ב-5 בינואר 1937, בין עשרות נכבדים ערבים שמכרו קרקעות ליהודים.
חייו > ראש מפלגת ההגנה הלאומית

לאחר תבוסתו בבחירות, הקים ראע'ב נשאשיבי ב-1934 מפלגה חדשה בשם "מפלגת ההגנה הלאומית". מטעם מפלגה זו הוא נכלל בין מקימי וממשתתפי הוועד הערבי העליון. הוועד, שנוסד ב-25 באפריל 1936, בראשית המרד הערבי הגדול, כלל נציגים מכל המפלגות הערביות, שתמכו בשביתה הערבית הכללית, שהייתה השלב הראשון של המרד.
בנובמבר 1936, לאחר שהסתיימה השביתה הכללית, תבע לפרק את הוועד הערבי העליון, משום שלטענתו הוקם כדי להנהיג את העם בזמן השביתה, ואילו לאחר שזו הסתיימה, אין בו צורך יותר. אולם תביעתו נדחתה.
לאחר שהקצה הוועד הערבי העליון לחבריו את השאלות שכל אחד מהם יעלה בפני ועדת פיל, סירב נשאשיבי להעיד בפניה. בין 24 במרץ ועד 5 במאי 1937, לא השתתף בישיבות הוועד הערבי העליון.
ב-30 ביוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, שבא ליפו לארגן התנגדות של ערביי העיר למופתי ולחוסיינים, על ידי שליחי המופתי.
בעקבות זאת, פרשה מפלגתו של ראע'ב נשאשיבי בתחילת יולי מן הוועד הערבי העליון והוא הפסיק את פעילותו הציבורית והמדינית. בשנים 1937–1939 התחולל מאבק דמים של טרור ורצח בין משפחת הנשאשיבים לבין משפחת החוסיינים.
ב-7 ביולי 1937 פרסמה ועדת פיל את הצעתה לחלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, ערבית ויהודית. נשאשיבי נטה לקבל את הצעת החלוקה, אך לא העז להצהיר על כך בפומבי. מנהיגי התנועה הציונית העריכו כי הוא מקבל את תוכנית החלוקה.
בימים שלאחר פרסום דוח הוועדה, הודיע נשאשיבי לנציב העליון על כך שהוא מקבל את המלצותיה "בהסתייגויות", אולם ב-11 ביולי 1937 הכריז: "פלסטין תהיה מדינה ערבית עצמאית ללא כל שלטון יהודי או זר".
לדעת בני מוריס, תמיכתו "הרגעית" בחלוקה הייתה "טקטית בלבד".
ב-2 בדצמבר 1937 הבהיר נשאשיבי בריאיון למנצ'סטר גרדיאן: "למעשה, אין בינינו ולו ערבי אחד שאפשר להגדירו 'קיצוני' ואת זולתו 'מתון'... כל אומתנו תמימת דעים... אם מי שמשתמשים במילים 'קיצוני' ו'מתון' סבורים כי ישנם ערבים המוכנים להסכים לכל מה שמסרבת לו האומה כולה... אין שחר לסברתם".
בדצמבר 1937 שלח נשאשיבי את חיים סלומון, חבר במועצת עיריית ירושלים, אל הסוכנות היהודית בבקשת סיוע כספי למלחמה בטרוריסטים הערבים שרדפו את אנשי האופוזיציה. משה שרת (אז שרתוק), ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית נטה להיענות לבקשה.
הוא דיווח לדוד בן-גוריון והביע דעתו כי ייתכן שיהיה צורך לסדר לראע'ב נשאשיבי הלוואה מאחר ש"אין ספק כי אם תחולק הארץ ישמש ראע'ב נשאשיבי כאיש הראשון בשלטון בשטח הערבי". כחסידו של האמיר עבדאללה, שאף ראע'ב נשאשיבי לאיחוד בין המדינה הערבית שתקום לפי הצעת החלוקה לבין אמירות עבר הירדן.
אולם בן-גוריון סירב להיענות לבקשה. כעבור שלושה חודשים, הפעם בעזרת א. פרנקו, מזכיר עיריית ירושלים, ביקש נשאשיבי מהסוכנות היהודית שתעניק לו משכנתא בסך 5,000 לירות שתוחזר בעשרה תשלומים. מחצית מהסכום נועד לארגון כוח שילחם בטרוריסטים ויפעל להשגת שקט בארץ, 500 לירות נועדו לקניית תמיכתם של שני עיתונים ערביים ושאר הכסף נועד למשק הבית של נשאשיבי עצמו. לא ידוע מה הייתה תשובת הסוכנות היהודית לבקשה.
חייו > שנות ה-40 ואילך

בשנות הארבעים לא גילה נשאשיבי פעילות עצמאית. הוא צורף לוועד הערבי העליון עם חידושו בנובמבר 1945, אולם לא השתתף בישיבותיו. לאחר תום מלחמת העצמאות הוא היה מחסידי סיפוח הגדה המערבית לממלכת ירדן. באוגוסט 1949 נתמנה לראש המשרד הירדני לענייני הפליטים הפלסטינים, ובספטמבר אותה שנה נתמנה למושל הכללי הירדני של הגדה המערבית. בשנת 1950 נתמנה לשר החקלאות ולאחר מכן לשר התחבורה. בשנת 1951 נתמנה לשר המפקח על הר הבית ועל המקומות הקדושים. זמן קצר לאחר מכן נפטר.
ראע'ב נשאשיבי נחשב במשך עשרות שנים לראש משפחת נשאשיבי. הוא אף היה נשוי לאשה יהודייה.
לדברי איתמר בן-אב"י, כמה מבני משפחת נשאשיבי, ובהם גם ראע'ב, ביקרו בביתה של משפחת אליעזר בן-יהודה.
בשכונת שייח' ג'ראח שבמזרח ירושלים קרוי רחוב על שמו.
חייו > התבטאויות

סופר ועיתונאי צרפתי אלבר לונדר (Albert Londres) בספרו "היהודי הנודד חזר הביתה" (Le Juif errant est arrivé) שיצא לאור בשנת 1930 כך מצטט את שיחתו עם נשאשיבי לפני קבוצה של מנהיגי הקהילה הערבית איתם הוא נפגש בתל אביב: "נכנסתי לעירייה. ראע'ב ביי אל נשאשיבי קידם את פניי. במבטו של ראע'ב ביי האמיץ הייתה כנות רבה עוד יותר מאשר לפני שלושה חודשים. "נו, אדוני ראש העיר," אמרתי, "שילמו לך את מחיר הדמים עליו דיברת בחודש מאי האחרון? הדם נשפך!" ראע'ב ביי הביט בי המום. הוא אמר שכל עוד הצהרת בלפור עומדת בעינה שום דבר לא ייפתר וברגע שהבריטים יעזבו הכל יתחיל מחדש. "בחייך," אמרתי, "אתם לא יכולים לרצוח את כל היהודים. הם מונים מאה חמישים אלף. זה ייקח זמן רב מדי." "ממש לא!" הוא אמר בקול רך, "רק יומיים!" "שבעים וחמישה אלף ביום?" "בטח."
הערות שוליים

↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1919–1929, מבוא, עמ' 19.
 אצל בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות, עמ' 77: "אם אבחר כנציג, אקדיש את כוחי יומם ולילה לחיסול הפגע והאיום של הציונות".
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 169.
↑  אורי שטנדל, המשפחות המוסלמיות המנהיגות בירושלים בתקופה העות'מאנית, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה? (עורכים: משה מעוז וב"ז קדר), משרד הביטחון 1996, עמ' 55.
1 2  יעקב שמעוני, ערבי ארץ-ישראל, עמ' 213.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 79.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 82.
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 157, 159.
↑  מורה דרך בבחירות - אזור א', דבר, 26 בספטמבר 1934
↑  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1918–1929, עמ' 208–209.
↑  אלי שאלתיאל, פנחס רוטנברג, כרך א, עמ' 265, 281.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה: התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית 1939-1929, עמ' 80–81, 83.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 86, הערה 119: "בבטאון ההסתדרות נכתב כי "מר נשאשיבי נוכח, כנראה, שהפעם לא יוליך את היהודים שולל ואין לו תקוה שיעזרו לו במלחמתו נגד יריבו, הדוקטור ח'אלדי".
↑  כאלדי ניצח את נשאשאבי, דואר היום, 28 בספטמבר 1934; המשך
↑  צבי אל-פלג, מנקודת ראותו של המופתי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ה, עמ' 165
↑  תום שגב, ימי הכלניות, עמ' 226.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 259.
↑  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 268-267.
1 2  בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות, עמ' 76.
↑  בני מוריס, מדינה אחת, שתי מדינות, עמ' 77.
1 2  יהושע פורת, ממהומות למרידה, עמ' 298.
↑  איתמר בן-אב"י, החצוף הארצישראלי, עמ' 95-94.
↑  מידע של שמות רחובות בירושלים - נשאשיבי רגיב, באתר של עיריית ירושלים
↑   אלבר לונדר, היהודי הנודד חזר הביתה, עמ' 287 - 288.
| ירושלים ראשי עיריית ירושלים (החל מ-1878) |
| --- | --- | --- |
| האימפריה העות'מאנית האימפריה העות'מאנית | יוסף אל-ח'אלידי (1878–1879) • סלים אל-חוסייני (1882–1897) • פיידי אל-עלמי (1906–1909) • חוסיין אל-חוסייני (1909–1917) |  |
| המנדט הבריטי המנדט הבריטי | עארף א-דג'אני (1917–1918) • מוסא כאזם אל-חוסייני (1918–1920) • ראע'ב נשאשיבי (1920–1934) • חוסיין אל-ח'אלידי (1934–1937) • דניאל אוסטר (1937–1938) • מוסטפא אל-ח'אלידי (1938–1944) • דניאל אוסטר (1944–1945) • ועדה מנדטורית (1945–1949) |  |
| ירדן ראשי העיר המזרחית | אנואר אל-ח'טיב (1948–1950) • עארף אל-עארף (1950–1951) • חנא עטאללה (1951–1952) • עומר וואעארי (1952–1955) • ועדה עירונית (1955–1957) • רוחי אל-ח'טיב (1957–1967) |  |
| ישראל ראשי העיר המערבית | דניאל אוסטר (1949–1950) • שלמה זלמן שרגאי (1951–1952) • יצחק קריב (1952–1955) • גרשון אגרון (1955–1959) • מרדכי איש-שלום (1959–1965) • טדי קולק (1965–1967) |  |
| ישראל ראשי עיריית ירושלים המאוחדת | טדי קולק (1967–1993) • אהוד אולמרט (1993–2003) • אורי לופוליאנסקי (2003–2008) • ניר ברקת (2008–2018) • משה ליאון (2018 ואילך) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007321690505171  GND: 118989952  ISNI: 0000 0000 8107 3295  LCCN: nr90025100  VIAF: 27871649   WorldCat (עם VIAF): 27871649
יום הנוער הבין-לאומי

| --- | --- |

יום הנוער הבינלאומי בקוריאה הצפונית
 שמות נוספים:  International Youth Day IYD
 סוג:  מועד בין-לאומי 
 סיבה:  נעורים 
 מועד
 תאריך:  12 באוגוסט
 
יום הנוער הבין-לאומי הוא מועד בינלאומי הנחגג מדי שנה ב-12 באוגוסט, אשר נקבע על ידי האו"ם בעצרת הכללית של בשנת 1999. הוא צוין לראשונה ב-12 באוגוסט 2000.
אוכלוסיית הנוער כיום היא האוכלוסייה הגדולה ביותר שחיה אי פעם, ומהווה כ-1.8 מיליארד בני-נוער, אך לאור העובדה כי 1 מתוך 10 מילדי העולם חיים באזורי סכסוך, ו-24 מיליון בקרב בני הנוער אינם לומדים בבתי ספר, גובר הבידוד של הנוער בחברה. לכן בכל שנה נבחר נושא רלוונטי, שהנוער מתמקד בו לקידום המעורבות של בני הנוער באופן פעיל יותר, בהפיכת תרומות חיוביות לקהילות שלהם, וגם לזיהוי המאמצים שלהם בעולם בשיפור החברה העולמית.
רקע

הרעיון ליום הנוער הבינלאומי הוצע בשנת 1991 על ידי קבוצת צעירים ממדינות וינה ואוסטריה שנאספו לפגישה הראשונה של הפורום הנוער העולמי של האו"ם שהמליץ על הכרזת יום הנוער הבינלאומי, כדי לגייס כספים למטרות קידום יום זה ובנוסף עבור תמיכת קרן הנוער של האו"ם בשיתוף ארגוני נוער.
בוועידה העולמית של השרים האחראים לנוער שהתקיימה ב-12 באוגוסט 1998 התקבלה החלטה שהוכרזה כיום הנוער הבינלאומי. לאחר שנה המלצה זו אושרה על ידי העצרת הכללית של האו"ם. ביום זה העצרת המליצה על הקמת פעילויות ציבוריות לקידום מודעות התוכנית העולמית לקידום הנוער.
מטרת היום

נשים וגברים משתתפים ביום זה ואף חיוניים לשינוי להעלאת המודעות לאתגרים ובעיות העומדים בפני בני הנוער בעולם. יום זה נועד לכמה מטרות:
להכיר בהישגים של הנוער.
לזהות פוטנציאל של בני נוער.
להחזיר תלמידים נושרים לבית הספר ולהגן על זכותם לחינוך.
לתכנן דרכים שיאפשרו לצעירים להיות חלק מיוזמות ומעורבות בשינויים קהילתיים.
פעילויות ומנהגים

ביום זה מתרחשים פעילויות ואירועים רבים ברחבי העולם אשר עשויים לכלול כנסים לנוער בנושאים, כמו תעסוקה, פעילויות כגון קונצרטים, פעילויות ספורטיביות, תהלוכות ותערוכות ניידות. בנוסף קיימים מרחבים בטוחים אשר מאפשרים לנוער לעסוק בנושאים ממשלתיים, להשתתף בספורט ובפעילויות פנאי אחרות, וכן נפתחים מרחבים דיגיטליים אשר עוזרים לנוער לקיים אינטראקציה עם נוער ברחבי העולם.
ביום זה הפעילויות והאירועים מקדמים את היתרונות שצעירים מביאים לנו ומעידים על הישגי הצעירים. יום זה מאפשר לצעירים שיתוף פעולה עם מבוגרים לגילוי מעורבות וקבלת החלטות בתחומים מקומיים ולאומיים. היום קיים כדי לעודד בני נוער מרחבי העולם ליזום פעילויות שיגבירו את המודעות בנוגע למצבם של בני נוער.
הערות שוליים

1 2  International Youth Day, 12 August, אתר האו"ם'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000001-QINU`"'
1 2 3  International Youth Day, www.timeanddate.com'"`UNIQ--nowiki-00000003-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000004-QINU`"'
1 2  יום הנוער הבינלאומי | בית הספר לעבודה סוציאלית | אוניברסיטת בר-אילן, באתר social-work.biu.ac.il
1 2  International Youth Day, 12 August, www.un.org'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'(באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-0000000A-QINU`"'
ויגיליוס

ויגיליוס (בלטינית: Vigilius; מת ב-7 ביוני 555) כיהן כאפיפיור מ-29 במרץ 537 ועד מותו, והיה הראשון מבין האפיפיורים הביזנטים. יליד משפחת אצולה רומית, הוא שימש בין-היתר כדיאקון של האפיפיור בקונסטנטינופול, שם התחבר עם הקיסרית תאודורה, שביקשה את עזרתו לביסוס המונופיזיטזם. לאחר שסירב לחתום על כתב גינוי של הקיסר יוסטניוס הראשון לשלושה בישופים (ידוע בתור "שלושת הפרקים"), נעצר בשנת 545. מת בשנת 555 בסיציליה, בזמן שהיה בדרכו לרומא.
ועידת האו"ם נגד הגזענות (2001)

ועידת האו"ם נגד הגזענות ושנאת הזר, הידועה גם כוועידת דרבן הראשונה, היא ועידה שנערכה בחסות האומות המאוחדות מ-31 באוגוסט עד 8 בספטמבר 2001 בעיר דרבן שבדרום אפריקה. נשיאת הוועידה הייתה מרי רובינסון, נשיאת אירלנד לשעבר ונציבת האו"ם לזכויות אדם. אורח הכבוד היה יאסר ערפאת.
ההכנות לוועידה

בשנת 1997 הועברה באו"ם החלטה 52/111, על הקמתה של הוועידה נגד גזענות, אפליה גזעית ושנאת הזר. לדברי רובינסון, "גזענות היא אחד האתגרים הקשים ביותר איתם מתמודד העולם, והדרך להיאבק בו היא ההבנה הכוללת כי כולנו חלק ממשפחת בני האדם". מועצת זכויות האדם של האו"ם תוכל לדבריה "לעצב את הרוח של המאה החדשה".
הוועידה יועדה להתקיים בשנת 2001, כאשר במהלך שנת 2000 נערכו ארבע ועידות אזוריות: למדינות אירופה, מדינות אמריקה, מדינות אפריקה ומדינות אסיה. הוועידה האמריקאית כללה את אמריקה הצפונית והדרומית כאחד, ונערכה בסנטיאגו, בירת צ'ילה. תפקידן של הוועידות השונות היה לנסח כתבי טיוטה נגד גזענות, לדון במקור האפליה הגזעית ולגבש תוכניות פעולה למיגור התופעה. שני הנושאים שנידונו היו מתן פיצויים לאפריקה בשל הסחר בעבדים שחורים על ידי מדינות המערב, וגיבוש עמדה רשמית לגבי מדיניות ישראל כלפי הפלסטינים.
ההכנות לוועידה > הוועידה האזורית באסיה

ועידת אסיה נערכה בטהראן בשיתוף ארגון המדינות המוסלמיות, וישראל לא הורשתה להשתתף בה. בוועידה הגיש ארגון המדינות המוסלמיות "כתב אישום" חריף נגד ישראל, אשר כלל שבעה סעיפים:
ישראל היא מדינת אפרטהייד ועל כן יש להטיל עליה חרמות ולגנות את המדינות התומכות בה.
ישראל היא מדינת כיבוש. כיבוש הוא פשע נגד האנושות ומסכן את השלום העולמי.
ציונות היא גזענות.
מדינת ישראל מפרה את זכויות האדם של הפלסטינים.
ישראל מבצעת רצח עם, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, ולכן יש לנהל מאבק מזוין מולה.
אין שואה אחת. התייחסות לשואה בלשון רבים ממחישה כי אין כל ייחוד בשואת העם היהודי אל מול אסונות שעברו על עמים אחרים בעולם, כמו עבדות השחורים באפריקה או כמו השואה שמבצעת מדינת ישראל בפלסטינים.
מדינת ישראל מתקיימת בחטא מפני שנוצרה באמצעות טיהור אתני של הערבים בשטחה.
הוועידה המרכזית בדרבן

ארגונים לא ממשלתיים (בתוכם ארגונים ישראליים כגון "עדאלה" ומרכז מינרווה לזכויות אדם של האוניברסיטה העברית) שנקראו לשמש כמשקיפים מטעם האו"ם השתלטו על סדר היום והובילו קו אנטי-ישראלי קיצוני. הוועידה קיבלה אווירה של "פסטיבל שנאה" שהורגשה בעיקר בכינוס הארגונים הלא ממשלתיים. במקביל, אורגן פורום ארגונים לא ממשלתיים תומכי ישראל, ונציגי ארצות הברית וישראל איימו להחרים את הוועידה על רקע האינתיפאדה השנייה, וארצות הברית עמדה באיומה והחזירה את נציגיה הביתה.
בראש המשלחת הישראלית לוועידה עמד סגן שר החוץ, מיכאל מלכיאור. טענות המשלחת הישראלית בדבר "כתב האישום" היו, כי לסכסוך הישראלי-פלסטיני אופי לאומי ולא גזעי, ועל כן לא ניתן לטעון כי מדיניות ישראל בשטחים היא מדיניות גזענית. במהלך הוועידה התברר כי מדינות אפריקה, אמריקה הלטינית וכמה ממדינות מזרח אירופה מתנגדות לעמדה הערבית ולניסיונות לעשות "מחטף כלפי אופייה המקורי של הוועידה" לדברי מלכיאור. בעקבות מאמציה של המשלחת הישראלית בשיתוף עם משלחות נוספות ממדינת מערביות (עיקר המאמצים נסובו סביב שכנוע מדינות אפריקה שלא לצדד בעמדות הערביות, כדי שהדיון לא יוסט מעניין הפיצויים לצאצאי העבדים), נמנעה הוועידה מהצהרות אנטי-ישראליות והמסמכים המסכמים את מסקנותיה היו מתונים יותר.
מסקנות הוועידה

מסקנות הוועידה נוסחו בשני מסמכים מסכמים: מסמך עקרונות ומסמך תוכנית פעולה. על אף התנגדותן הנחרצת של סוריה, איראן ומדינות אסלאם נוספות (ואף כמה מדינות מערביות נוספות כגון קנדה ואוסטרליה), בעניין המזרח התיכון נקבעה פשרה בניצוחה של דרום אפריקה. במסגרת הפשרה הביע האו"ם "דאגה מן המצוקה של העם הפלסטיני הנתון תחת כיבוש זר", אך שמה של ישראל לא הוזכר במפורש. ישראל עצמה התנגדה לפשרה הדרום אפריקאית, שהציעה רמז לזכות השיבה של הפליטים הפלסטינים. אף שאלו לא הוזכרו בשמם, נוסח ההחלטה דחק "בכל העמים" לאפשר "חזרה של פליטים לבתיהם ורכושם בכבוד ובביטחון".
בעניין עבדות השחורים, קראה הוועידה לכל המדינות שסחרו בעבדים להביע חרטה והתנצלות על כך, ולפצות את מדינות אפריקה ואסיה בעזרת סיוע כלכלי, אך עד כה אין כל השפעה להחלטות הוועידה על המאבק המשפטי של מדינות אפריקה נגד אירופה וארצות הברית לפיצוי צאצאי העבדים, בשטחן או באפריקה.
תוצאות הוועידה והשלכותיה

שלושה ימים לאחר פיזור הוועידה התרחשו פיגועי 11 בספטמבר, ומסקנות הוועידה ירדו מסדר היום. העולם העביר את האצבע המאשימה מישראל אל האסלאם הרדיקלי.
את ועידת האו"ם השנייה נגד גזענות שנערכה בדרבן בשנת 2009, החרימו 10 ממדינות המערב, ביניהן ארצות הברית, ישראל, קנדה, אוסטרליה והולנד, עקב החשש שהוועידה השנייה צועדת בעקבות קודמתה בקריאות נגד ישראל. נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד הוזמן לנאום, במהלך נאומו עזבו מרבית נציגי המדינות את האולם בהפגנתיות.
ראו גם

ועידת האו"ם נגד הגזענות (2009)
החלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם
הערות שוליים

↑  UN press kit, world conference against racism 2001
↑  קוטלר, 2001
↑  world conference secretariat, 2001
1 2  שלג, 2001
↑  שטיינברג, 2009
קוזימו דה מדיצ'י

ערך זה עוסק במייסד בית מדיצ'י. אם התכוונתם לדוכס טוסקנה במאה ה-16, ראו .
| --- | --- |

קוזימו דה מדיצ'י, דיוקן מאת ברונזינו
 לידה:  27 בספטמבר 1389 פירנצה, רפובליקת פירנצה 
 פטירה:  1 באוגוסט 1464 (בגיל 74) וילה מדיצ'י בקרג'י, רפובליקת פירנצה 
 מדינה:  פירנצה 
 מקום קבורה:  Cosimo de' Medicis tomb 
 
 חתימה:   
 
קוזימו די ג'ובאני דה מדיצ'י (באיטלקית: Còsimo di Giovanni de' Mèdici; ‏27 בספטמבר 1389 – 1 באוגוסט 1464) נקרא גם "הזקן" (il Vecchio) ו"אבי המולדת" (Cosimo Pater Patriae), ראש שושלת בית מדיצ'י ששלטה בפירנצה במהלך רוב הרנסאנס האיטלקי. הוא היה פטרון של האמנות והאדריכלות שהזניק את פירנצה למעמד של בירת האמנות והאדריכלות של זמנו ואחת הערים החזקות באיטליה.
לקריאה נוספת

יעקב בורקהרדט, תרבות הרנסאנס באיטליה. תרגם: יעקב שטיינברג. מהדורה רביעית. ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ו
ג'ורג'ו וזארי, חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, מוסד ביאליק
Tim Parks, Medici Money: Banking, Metaphysics, and Art in Fifteenth-Century Florence
William Connell, Society and Individual in Renaissance Florence, 2002
Dale Kent, Cosimo De' Medici and the Florentine Renaissance
הערות שוליים

↑  C.Hibbert, The Rise and Fall of the House of Medici, 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265249305171  PLWABN: 9811772163205606  BIBSYS: 90611913  BNC: 000383740  BnF: cb12424792x (data)  CANTIC: a10953759  GND: 118732463  ICCU: VEAV521920  ISNI: 0000 0000 6631 5882  LCCN: n50047608  NDL: 00858893  NKC: js20020319001  NTA: 070634475  SNAC: w6tm7gj3  SUDOC: 03337600X  ULAN: 500114962  VcBA: 495/21250  VIAF: 67260733   WorldCat (עם VIAF): 67260733
רשומות קוטל המלך

| --- | --- |
 
 ספרי הסדרה
 שם הרוח פחדיו של האדם החכם דלתות האבן (טרם פורסם) שני סיפורים קצרים: "How Old Holly Came to Be"  "The Lightning Tree"  עינם הפקוחה של חפצים דוממים
 מידע כללי
 מאת:  פטריק רות'פס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  פנטזיה אפית
 הוצאה
 הוצאה:  DAW books
 תאריך הוצאה:  2010 - היום
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  כנרת זמורה ביתן (ספר ראשון בלבד) הוצאת אופוס
 תאריך:  2015 - היום
 תרגום:  עמנואל לוטם (שם הרוח) צפריר גרוסמן (פחדיו של האדם החכם)
 פרסים
 100 ספרי המדע הבדיוני והפנטזיה הטובים ביותר של NPR 
 
רשומות קוטל המלך היא טרילוגיית פנטזיה אפית, שנכתבה בידי הסופר פטריק רות'פס, העוקבת אחר מהלכם של שלושה ימים בחייו של קוות'ה (על פי המחבר, הגיית השם הנכונה אמורה להיות קווֹתְ', אולם התרגום העברי השתמש בצורה "קוותה"), גיבור הסיפור, בעוד הוא מספר את קורות חייו להיסטוריון שהגיע לפונדק אותו קוות'ה מנהל בעיירה נידחת בעילום שם. כל אחד מספרי הטרילוגיה עוקב אחר מהלכו של יום אחד בו קוותה מספר את סיפורו. הספר הראשון בסדרה זכה בפרס קוויל, נכנס לרשימת הספרים הטובים ביותר לשנת 2007 בתחום הפנטזיה של מגזין Publishers Weekly ובאפריל 2008, נכנס לרשימת הספרים הנמכרים ביותר של הניו יורק טיימס. הספר השני בסדרה, פחדיו של האדם החכם, הגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, וזכה בפרס דייוויד גמל לספר הפנטזיה הטוב ביותר לשנת 2012.