stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יבהן קורניצ'וק

קורניצ'וק נפגש עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין במשכן הנשיא בירושלים, 2021
יֶבְהֶן וולודימירוביץ' קורניצ'וק (באוקראינית: Корнійчук Євген Володимирович; בעברית נקרא לעיתים בהגייה רוסית יבגן קורניצ'וק; נולד ב-18 באוקטובר 1966 בוויניצה) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אוקראיני המכהן כשגריר אוקראינה בישראל. בעבר כיהן כחבר בפרלמנט ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוקראינית, וקודם לכן כסגן שר המשפטים האוקראיני).
ביוגרפיה

קורניצ'וק סיים בשנת 1987 את לימודיו בבית הספר הצבאי הגבוה לקצונה פוליטית (politruk/komisar) במינסק. ב-1996 השלים את לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת קייב, והחל לעסוק בעריכת דין. שנתיים לאחר מכן סיים את לימודיו לתואר שני במשפט בינלאומי באוניברסיטת סאות'רן מתודיסט שבארצות הברית.
את עבודתו בשירות המדינה החל ב-1992 כיועץ בכיר של משרד המשפטים האוקראיני. בין השנים 1993–1998 כיהן כסגן קונסול אוקראינה בניו יורק. במהלך שהותו בארצות הברית שימש גם במשך כשנה כרשם בבית המשפט הפדרלי בטקסס, אצל השופט ג'רי בושמייר. לאחר מכן שב למשרד החוץ בארצו ושימש כיועץ לענייני אמריקה וקנדה, וכן כסגן ראש מחלקת חוזים ומשפטים. בהמשך מונה לראש המחלקה להסכמים בינלאומיים של משרד החוץ של אוקראינה, ומשנת 2000 היה מרצה בכיר באקדמיה הדיפלומטית במשרד החוץ, ושותף בכיר במשרד עורכי הדין "Master & Partners". דורג ברשימת "100 עורכי דין מומלצים" של ההוצאה לאור "פרקטיקה משפטית".[דרוש מקור] ב-2006 הוא נבחר לסגן ראש העיר קייב.
ב-10 בספטמבר 2020 מינה נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי את קורניצ'וק לשגריר אוקראינה בישראל. ב-16 בנובמבר 2020 נכנס השגריר לתפקידו, ונפגש עם שר החוץ גבי אשכנזי.
בדצמבר 2021, בטקס לציון 30 שנה ליחסים בין המדינות אמר קוריניצ'וק כי מדינתו מכירה בירושלים כבירת ישראל ושתיפתח בה שלוחה של שגרירות אוקראינה.
הערות שוליים

↑  Court grants amnesty for former First Deputy Justice Minister Korniychuk, Kyiv Post (8 March 2012)
↑  Decree of the Cabinet of Ministers of Ukraine N1239 about the appointment of E.V. Korniychuk First Deputy Minister of Justice of Ukraine (26 December 2007)
↑  יהונתן ליס, שגריר אוקראינה: ירושלים היא בירת ישראל, נפתח שם שלוחה של השגרירות, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא אוקראינים ובנושא דיפלומטים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יום הבסטיליה

| --- | --- |

 מדינה:  צרפת 
 סוג:  חג לאומי 
 סיבה:  נפילת הבסטיליה 
 
מגדל אייפל מואר בזיקוקים לכבוד יום הבסטיליה, 2018
השאנז אליזה מקושטת בדגלי צרפת לכבוד יום הבסטיליה
ציור של קלוד מונה, רחוב בתהלוכת יום הבסטיליה
יום הבסטיליה (בצרפתית: Fête nationale - "החג הלאומי", נודע גם כ-Quatorze juillet - "‏14 ביולי"), הוא החג הלאומי ויום העצמאות הרשמי של צרפת, אשר נחוג ב-14 ביולי, היום בו התרחשה נפילת הבסטיליה (1789), אירוע מכונן במהפכה הצרפתית.
מנהגים

חגיגות יום הבסטיליה נערכות בעיקר בשדרות השאנז אליזה, אך בשנים 1919 ו-1974 הועתק המצעד הצבאי לכיכר הבסטיליה. בדרך-כלל מתקיימות תהלוכות, בראשן עומדים שוחרים מאקול פוליטקניק ומגראן אקולים אחרים, אחריהם כוחות מחיל הרגלים, אחריהם קבוצת מכוניות, ולסיום טסים מטוסים ממשמרות צרפת. בשנים האחרונות, נהוג להזמין קבוצות אנשים מבעלות הברית של צרפת לתהלוכות יום הבסטיליה; ב-2004, לציון מאה שנים לחתימת ההסכמה הלבבית, הכוחות המזוינים של בריטניה הובילו את התהלוכה בפריז בפעם הראשונה, בליווי מטוסי חץ אדום.
נשיא צרפת מתראיין בדרך-כלל לכלי התקשורת ונוהג לערוך מסיבה בארמון האליזה. ניקולא סרקוזי, נשיא צרפת השישי, בחר לחרוג ממנהג זה.
סעיף 17 בחוקה של צרפת, נותן סמכות לנשיא צרפת לחון עבריינים בעלי עבירות קלות ביום זה, והחל מ-1991 הפכה החנינה למנהג, והנשיאים שחררו מספר עצירים, בעיקר כאלה בעלי עבירות תנועה בלבד. ניקולא סרקוזי החליט לחרוג גם ממנהג זה.
מקור החגיגות

יום הבסטיליה נחוג באופן סדיר מאז 1879, 90 שנים לאחר המהפכה הצרפתית, אז הוא נקבע באופן רשמי כחג לאומי. 14 ביולי גבר ב"קרב" זה על 4 באוגוסט, בו בוטלה השיטה הפיאודלית.
הפעם הראשונה בה נחוג החג הייתה ב-30 ביוני 1878, כשנערכה בפריס חגיגה רשמית לכבוד הרפובליקה. שנה מאוחר יותר, ב-14 ביולי 1879, נערכה חגיגית רשמית-למחצה, שכללה תצוגה צבאית בלונגשמפ, קבלת פנים שאורגנה בידי לאון גמבטה ב-Chambre des députés, אספת הפרלמנטים של הרפובליקה, ומשתה רפובליקני במלון הפרה-קטלן, עם ויקטור הוגו ולואי בלאנק. בכל רחבי צרפת, כפי שכתב לה פיגארו יומיים מאוחר יותר, "אנשים חגגו לרוב לכבוד הבסטיליה".
ב-21 במאי 1880, בנז'מין רספייל הציע לחוקק חוק שיגדיר את 14 ביולי כחג לאומי שנתי. האספה הלאומית אישרה את החוק ב-21 במאי וב-8 ביוני, והסנאט אישר אותו ב-27 ביוני וב-29 ביוני (הנציגים העדיפו הצעה זו על פני ההצעה לחגוג ב-4 באוגוסט, יום תומה של המערכת הפיאודלית). החוק הפך לרשמי ב-6 ביולי 1880, ומשרד הפנים המליץ לחגוג את היום "בכל הברק שהמשאבים מאפשרים". ואכן, חגיגות יום הבסטיליה ב-1880 היו מרהיבות.
בדיון שקדם לאימוץ החג, אנרי מרטין, יושב ראש הסנאט, פנה אל היושבים באולם ואמר: "אל תשכחו שמאחורי 14 ביולי, היכן שניצחון העידן החדש על המשטר הישן נקנה בחרב, אל תשכחו שאחרי 14 ביולי 1789, הגיע 14 ביולי 1790. ... אי אפשר להאשים את היום ההוא בשפיכות דמים, בחלוקת הארץ. היה זה יום חנוכת האחדות של צרפת. ... אם לחלק מכם נקיפות מצפון בנוגע ל-14 ביולי הראשון, הם בהחלט לא חשים כאלה כלפי האחרון. כל הבדל שעשוי להפריד בינינו, משהו מרחף מעליו, והוא האחדות הלאומית שכולנו חושקים בה, שכולנו נחתור אליה, ונמות בעבורה."
הערות שוליים

↑  המצעד בפאריס הועתק משנז אליזה לכיכר הבסטיליה, דבר, 15 ביולי 1974
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284774905171  BNE: XX5352297  BnF: cb120046827 (data)  LCCN: sh85012296  SUDOC: 028155718
יהדות איראן במהפכה האסלאמית (1979)

ההתיישבות הראשונה של יהודים באזור פָּרַס - אִירָאן של ימינו החלה עם הגלות האשורית בשנת 722 לפני הספירה ושמרה על רציפות עד ימינו (החל מ-1900).
מספר יהודי איראן הגיע לשיא בשנת 1945 אז מנו כ־120,000 איש ברחבי איראן.
בשונה משאר קהילות המזרח התיכון, יהודי איראן לא ששו לעלות ארצה לאחר קום המדינה באופן גורף, ואלו שכן בחרו לעזוב את ארץ מולדתם לאו דווקא בחרו לעלות ארצה, אלא בחרו לרוב בארצות אירופה ואמריקה. דבר זה יכול להעיד על כך שהציונות לא הוטעמה בצורה אבסולוטית באיראן ולבטח לא נולדה יש מאין בקרב קהילות ישראל באיראן. למרות זאת, לאחר המהפכה האיראנית רובם המוחלט של יהודי איראן בחרו לעזוב את מולדתם והיום מונה הקהילה כ-10,000 נפשות.
רקע

התקופה שלפני המהפכה באיראן לוותה בחוסר יציבות שלטונית וכלכלית. האוכלוסייה הענייה והכפרית, שסבלה מהמצב הכלכלי, ראתה בנוסף ב"התמערבות" של איראן דבר שלילי שנגוע באימפריאליזם זר. עליית מחירי הנפט, החגיגות הלאומיות לציון 2,500 שנים להיווסדה של האימפריה הפרסית שעלו על־פי ההשערות כ-40 מיליון דולר והשחיתות השלטונית הגואה הלהיטו את השטח באזורי הספר ובשכונות העוני בערים הגדולות, אך טרם חוותה איראן את ההתפרצות. בשנת 1977, עקב לחץ מארצות הברית, זכויות האדם בממלכה התרחבו, הדבר גרם לשחרור אסירים פוליטיים והפחתת הצנזורה. בעקבות כך, התחזקה ההתנגדות לשלטון השאה והאופוזיציה באותה עת, בהנהגת מהדי בזרגאן ו"התנועה לחירות איראן" התחזקה משמעותית. נקודת האל־חזור במהפכה, אותו ניצוץ שהצית את ההמון, היה מאורע שהחל עם כתבה בעיתון "אטלעת" בינואר 1978, אודות תקיפתו של המנהיג השיעי הגולה - האייתוללה ח'מיני. בעקבות כך, התקיימה הפגנת סטודנטים בעיר קום, המשטרה פיזרה את ההפגנה באלימות רבה ונהרגו עשרות סטודנטים. הפגנה נוספת בעיר תבריז הסתיימה באותן תוצאות. הדבר הצית גל מחאות המוני בכל רחבי המדינה, הוכרז ממשל צבאי בראשות מפקד הצבא האיראני גנרל ג'ולם רוזה אזהרי וחוקי הצנזורה ומעצר מנהיגי אופוזיציה חזרו על כנם. בעקבות כך, השאה ביצע צעדים כנגד השחיתות השלטונית למראית עין בהם נעצרו בכירי ממשלה לרבות ראש הממשלה לשעבר אמיר עבאס הוביידה. צעדים אלו הרגיעו מעט את המחאה אך בראשית חודש דצמבר גל מהומות נוסף חודש, נרחב יותר ואלים יותר.
במהלך החודש נהרגו מאות מפגינים. המחאה האיצה וגדלה ולבשה צורה של מרי אזרחי כולל. שביתות נפתחו ברחבי המדינה ופגעו קשות בכלכלת איראן, שמצבה עוד מלפני המחאה לא הטיב. ב-10 בדצמבר, יום העאשוראא, נכחו בהפגנות למעלה ממילון איש. השאה, נואש למגר את המחאות הנרחבות, פנה לאנשי האופוזיציה להרכיב ממשלה אזרחית. תחילה פנה לוותיק שבהם - ג'ולאם חסין צדיקי, אך זה נסוג לאחר כמה ימים. לאחר מכן פנה לשהפור בח'תיאר, ממפלגת "החזית הלאומית" שיקים ממשלה שתחליף את ממשלתו הצבאית של הגנרל אזהרי, שהתפטר לא מזמן. בח'תיאר קיבל את אישור שני בתי הפרלמנט האיראני על ממשלתו וזו יצאה לפועל ב-6 בינואר. לאחר עשרה ימים יצא השאה מהמדינה "לטיפול רפואי" כהגדרתו, ממנו לא חזר ונשאר בגלות עד שנפטר מגידול סרטני כשנה לאחר מכן. בח'תיאר אפשר לאייתוללה הגולה לשוב לאיראן בתחילת פברואר עקב לחצים הולכים וגדלים, כשהשני קורא תוך כדי למלחמת חורמה כנגד הממשלה החדשה, שהיא בגידה בערכי האסלאם. מספר מוקדי חיכוך וקרבות בין תומכי הממשלה והצבא לבין תומכי ח'מיני והקמת ממשלה חליפית על ידי ח'מיני גרמו לצבא להסיר את תמיכתו מהממשלה ובעקבות כך נפלה בפתאומיות ממשלת בח'תאיר ב-10 בפברואר 1979, והשלטון באיראן עבר לידי כוחות המהפכה.
לאחר עליית האייתולה ח'מיני

עם חזרתו של ח'מיני בפברואר 1979 לאיראן, הצהיר כי ליהודי איראן אין סיבה לדאגה כלל מהשלטון החדש. הוא הסביר כי אינו רוצה שום יחסים פוליטיים עם ישראל אך התחייב כי יהודים איראנים יכולים לחיות באיראן ולבצע את פולחן דתם בלי מפריע, ואף בצורה חופשית יותר מבעבר, תחת שלטון השאה. הוא ביקש לבצע הפרדה בין הציונות וישראל לבין היהודים. על אף האידאולוגיה הפונדמנטליסטית בה דגל הוא יישם מדיניות סובלנית כלפי אזרחיה היהודים של איראן - החוקה של הרפובליקה האסלאמית מכירה ביהודים כמיעוט דתי מתירה להם נציגות במג'לס האיראני, ומסדירה אוטונומיה מסוימת בניהול הפולחן וענייני אישות לקהילה. בניגוד לכך, יהודים היו מנועים מלבצע את פולחנם הדתי בפרהסיה, להגיע למשרות בכירות בצבא ובחיים הציבוריים באיראן, ובשנים הראשונות לאחר המהפכה, היה אפוף מעל ראשם החשש שיואשמו בהאשמות ריגול לטובת ישראל ובחיסול חשבונות עם תומכי השלטון הישן. עם זאת, כשבוחנים את חיי היהודים לאחר המהפכה כמכלול, ניתן להגיד כי לא נפגעו באופן קשה.
מתינות זו מקבלת את חיזוקה משני גורמים. ראשית, היהודים לא היוו כלל איום פוליטי עבור המשטר. שנית, ח'מיני, בהיותו משפטן, ביקש להכיל את החוק המוסלמי, שעל־פיו, יש לנהוג בסובלנות כלפי מיעוטים דתיים. על כל זאת, מספר יהודים הוצאו להורג לאחר המהפכה, אך לטענת השלטון אין קשר בין האשמות בהם הואשמו לעצם יהדותם. אחד מהם היה חביב אלקאניאן, נדבן יהודי וממנהיגי הקהילה, אחרי שהואשם בריגול למען ישראל ובחתירה תחת האסלאם והמהפכה. יהודים איראנים רבים חשדו שהממשלה החדשה ובית המשפט של המהפכה הפלילו את אלקאניאן, והם אף חששו שעידן חדש של רדיפת יהודים עומד בפתח.
שלושה ימים לאחר מכן, נסעה משלחת קטנה בראשות חכם שופט, רב הקהילה לקום כדי להיפגש עם אייתוללה ח'מיני. התקשורת האיראנית סיקרה בהרחבה את הפגישה, שבה נוסחו כללי יסוד למערכת היחסים בין הרוב המוסלמי למיעוט היהודי. בפגישה הבחין ח'מיני בין יהדות לציונות ובכך חיסל לכאורה את השמועות המתרוצצות, שלפיהן כל היהודים הם מרגלים ציונים. בהצהרתו הכיר חומייני בשורשים העמוקים של הקהילה היהודית באיראן, הבליט את ההיבטים המונותאיסטיים הקיימים הן ביהדות והן באסלאם והבחין כאמור בין ציונות ליהדות: "ידוע לנו שיהודי איראן אינם ציונים. אנחנו [והיהודים] מתנגדים יחד לציונות... הם [הציונים] אינם יהודים! הם פוליטיקאים המתיימרים לפעול בשם היהדות, אבל הם שונאים יהודים... הקהילה היהודית, כמו הקהילות האחרות, היא חלק מאיראן – והאסלאם נוהג בכולן בהוגנות"
ניכר שלאחר עלייתו לשלטון הצהרותיו של האייתוללה ח'מיני כנגד היהודים התרככו ונעשו מאוזנות יותר עד כלא היו. באופן כללי ניתן להגיד כי במקום בו התנגשו האינטרסים המדיניים מול השריעה, האינטרסים ניצחו, ובמקרה של המיעוטים במדינה, האינטרס של הממשל היה לדאוג לנאמנותם המוחלטת. ואלו שנשארו ברפובליקה האסלאמית והיו נאמנים, נהנו מסובלנות דתית יחסית.
יהדות איראן היום

על־פי מפקד האוכלוסין לשנת 2016, חיים 9,826 יהודים באיראן, כשרובם המכריע גרים בעיר טהראן, שיראז ואצפהאן. מתוך כתבות ועדויות של יהודים איראנים אנו למדים כי האוטונומיה הפולחנית שלהם נשמרה - הם מתפללים בבתי הכנסת ללא מפריע, שוחטים את בשרם, לומדים תורה תחת מוסדות יהודיים וכו'. יהודי איראן מעידים על נאמנותם המוחלטת לארצם ומולדתם, למנהיגיה המוסלמים ולשכניהם המוסלמים. הם אינם מגדירים עצמם כציונים כלל ואף להפך, מבחינתם הציונות היא תנועה פוליטית חילונית ואין הכרח לתמוך בה מתוך הדת היהודית. על כל זאת, הם מציגים מציאות מורכבת, של איסורים ומגבלות, כמו בניית סוכה בסוכות, איסור על משרות בכירות במשרדים ממשלתיים, צנזורה על האינטרנט, איסור על נסיעה לישראל וארצות הברית ושימוש באלכוהול לקידוש בלבד. עדויות רבות מהשנה האחרונה נוגעות לחיסול קאסם סלימאני, ואכן, יהודי איראן מעידים על גילויי אנטישמיות והאשמות ריגול ושיתוף פעולה עם מדינות אויב, על עצם היותם יהודים. זאת למרות הודעת גינוי חריפה של ראשי הקהילות נגד החיסול והגעתם לניחום אבלים בהלווייתו של סלימאני. נראה כי היום־יום של יהודי איראן היום רגוע ושלו, באופן יחסי למדינה שאינה דמוקרטית וחופשית. אם כי, בדומה לקהילות יהודיות ברחבי העולם, זמני משבר ומתחים אידאולוגיים מול התנועה הציונית, ומאוחר יותר מדינת ישראל מעלים שדים אנטישמיים מהאוב, ואלו, מדי פעם, פוגעים ברמת החיים של יהודי איראן, אם כי ניכר שלא ברמה גבוהה.
ראו גם

יהדות איראן
יהודי איראן (סרט)
המהפכה האיראנית
עליית יהודי איראן בעקבות המהפכה האיראנית
יחסי ישראל-איראן
לקריאה נוספת

פורוסטמיאן, משה - הבריחה מטהרן, 2021
נצר, אמנון. יהודי איראן: עברם, מורשתם וזיקתם לארץ ישראל. תל אביב: מרכז כורש, 1987.
מזרחי, חנינא. יהודי פרס. תל אביב: דביר, 1958.
סעדון, חיים. איראן. ירושלים: משרד החינוך התרבות והספורט, 2005.
נצר, אמנון. "רדיפות ושמדות בתולדות יהודי איראן במאה הי"ז," פעמים 6, 1980, עמ' 32–56.
שטרנפלד, ליאור. בין איראן לציון. תל אביב: כתב. 2020.
כהן, אברהם. "יהודי איראן והמפעל החינוכי של 'כל ישראל חברים'," פעמים 22, 1985, עמ' 128-93.
נצר, אמנון. "האנטישמיות באיראן 1950-1925," פעמים 29, 1986, עמ' 5–31.
כהן, חיים יוסף. היהודים בארצות המזרח התיכון בימינו. ירושלים: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1973.
רגב, שאול. יהודי איראן: הנהגה, חברה ותרבות. רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2017.
ברור, אברהם יעקב בן מיכאל. אבק דרכים, תל אביב: עם עובד, 1943.
בן צבי, יצחק. נדחי ישראל, ירושלים: יד בן צבי, 1952.
סיקרון, משה. העלייה לישראל 1953-1948. ירושלים: מרכז פאלק למחקר כלכלי בישראל, 1957.
הכהן, דבורה. עולים בסערה: העלייה הגדולה וקליטתה בישראל 1953-1948. ירושלים: יד בן צבי, 1994.
נצר, אמנון. יהודי איראן בימינו, ירושלים: המכון ליהדות זמננו, 1981.
מנשרי, דוד. איראן - אנטומיה של מהפכה. בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2009
הערות שוליים

↑  דוד מנשרי, איראן: אנטומיה של מהפכה, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2009
↑  L.P. Elwell-sutton, "the Iranian revolution," international journal, 34 (3), 1979, pp. 391-407
↑  David Menashri, "The Pahlavi Monarchy and the Islamic Revolution," in Esther’s Children: A Portrait of Iranian Jews,ed. Houman Sarshar (Beverly Hills, CA: Center for Iranian Jewish Oral History; Philadelphia: Jewish Publication Society,2002), 395
1 2 3 4 5 6 7 8  ליאור שטרנפל, בין איראן לציון. (תל אביב: כתב, 2020).
↑  Ruhollah Khomeini, and Carpozi, George. Islamic Government. Manor Books, 1979
↑  חיים סעדון, איראן, (ירושלים: משרד החינוך והספורט, 2005) ע' 26-9.
↑  יהושוע תדמור, "על פתחו של הר געש", דבר, 24 באוגוסט 1978.
1 2 3  Gawdat Bahgat. "The Islamic Republic and the Jewish State." Israel Affairs 11.3 (2005): 517-534
1 2 3 4 5  אמנון נצר, יהודי איראן בימינו, (ירושלים: המכון ליהדות זמננו, 1981).
↑  "כיהאן" 12 ביוני 1979.
↑  חגי שגב, אורות וצללים: סיפור איראן והיהודים. (תל אביב: בית התפוצות, 2010),ע' 79.
↑  פעאלית-י 3 סאל-י ג'מאעה-י רושנפכראן-י כלימי-י איראן." תמוז 25 ספטמבר, 1981
↑  אמנון נצר, "יהודי איראן, ישראל והרפובליקה האסלאמית של איראן," גשר 26, 1980.
↑  "פעאלית-י 3 סאל-י ג'מאעה-י רושנפכראן-י כלימי-י איראן. "תמוז" 25 ספטמבר, 1981.
↑  Sepehr Zabih. "The Left in Contemporary Iran Ideology, Organisation and the Soviet Connection," Routledge, 2011, pp. 69-119
↑  Amirpur, Katajun "Iran's Policy towards Jewish Iranians and the State of Israel. Is the Present Iranian State Islamofascist?," Die Welt des Islams 52 (2012): Pp. 370-399
↑  Shahvar, Soli. "The Islamic Regime in Iran and Its Attitude towards the Jews: The Religious and Political Dimensions," Immigrants & Minorities 27 (2009) Pp. 82-117
↑  אוכלוסייה לפי מין, דת ואזור מגורים: איראן, 2016., באתר UNdata, ‏20.09.2020
↑  חנן גרינווד, יהודי איראן בסכנה עצומה, באתר ישראל היום, ‏09.01.2020
↑  איתמר אייכנר, תפילה לשלום חמינאי: הצצה נדירה לחיים היהודיים תחת המשטר האיראני, באתר ynet, 3 בנובמבר 2019
↑  דביר עמר, איראן של מעלה, באתר בשבע, ‏12.03.2019
יונה ונער

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  מאיר שלו
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  רומן 
 נושא:  יונת דואר, ישראל, אהבה 
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  2006
 מספר עמודים:  364
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  990025139940205171
 
יונה ונער הוא רומן מאת הסופר הישראלי מאיר שלו, שיצא לאור בשנת 2006 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
זהו הרומן השישי של מאיר שלו, ואף הוא כקודמיו הפך לרב-מכר עם צאתו לאור. מקור שמו של הספר הוא בשירו של חיים נחמן ביאליק, "מֵאֲחוֹרֵי הַשַּׁעַר", שבו מופיע הביטוי "יוֹנָה עִם נַעַר". גם ספר זה, בדומה לספרים הקודמים שכתב שלו, נסוב סביב ההוויה החברתית, החלוצית והחקלאית של התקופה שבטרם הקמת המדינה, של המתיישבים הראשונים במושבים, במושבות ובקיבוצים. אולם בניגוד להם עוסק גם במתרחש בערים הגדולות ירושלים ותל אביב.
סיפור העלילה

הספר מתאר במקביל שני סיפורים נפרדים לכאורה, שמתאחדים בהמשך לעלילה אחת. בשלב מסוים מגלה הקורא את החוט המקשר ביניהם.
הסיפור האחד הוא על יאיר מנדלסון, מדריך תיירים, המספר בגוף ראשון על חייו בילדותו ועל הקשר המיוחד שלו עם אמו, לצד חייו בהווה. האב הוא רופא ירושלמי מפורסם. אמו של יאיר מכנה את האב באופן קבוע בשם "אביכם", כלומר אביהם של שני בניה, ומעולם לא דיברה עליו כ"אבא" או "אביך" בלשון יחיד, כך ששני הבנים היו משחר ימיהם משוכנעים שזהו שמו הפרטי. בימי ילדותו של יאיר בירושלים יוצרת המשפחה קשרי ידידות עם משפחה אחרת, ולימים תהפוך הילדה באותה משפחה, חברת ילדותו של יאיר, לאהובתו, לאחר שנים של בדידות בנישואיו הכושלים לליאורה אשתו. אמו, שבאמצע החיים עזבה את אביו ועברה להתגורר בגפה, מורה לו על ערש דווי ללכת ולמצוא לעצמו בית ואושר עם אהובת נעוריו. סיפורו של יאיר הוא סיפורו של גבר שגדל בירושלים של שנות החמישים והשישים, על אהבה, על נישואים שלא צלחו, על קשר בין אחים ובין הורים לילדיהם.
הסיפור השני ברומן "יונה ונער" הוא על נערה ונער ("הילדה" ו"התינוק") ועל סיפור אהבתם, בימי מלחמת העצמאות. כל אחד מהם עוסק בנפרד בגידול יוני דואר של ארגון "ההגנה". הנערה מגדלת את היונים בשובך בגן החיות של תל אביב, ואילו הנער מטפל בשובך בעמק הירדן. "התינוק", ילד נמוך וכהה שיער, שכינויו זה דבק בו גם לאחר שגדל, מתבלט באהבתו ליונים ונבחר כעוזר למגדלת יוני הדואר מטעם ארגון "ההגנה" השוהה בקיבוץ. לפרקים הוא נוסע לתל אביב, שם פגש באחת הפעמים את הילדה ומאז הם שומרים על קשר ביניהם באמצעות היונים שלהם. בהמשך מתגייס "התינוק" לפלמ"ח, מוצב בחטיבת הראל ומשרת תחת קצין המבצעים של הגדוד הרביעי כיונאי. הפגישה האחרונה ביניהם הייתה כשהיו בני 18, לפני תחילת מלחמת העצמאות. בדרכו חזרה לקיבוץ קריית ענבים מותקפת השיירה ו"התינוק" לוקח חלק לראשונה בלחימה, ואף זוכה לשבחים ממפקדו, קצין המבצעים.
סיפור אהבתם מסתיים בנפילתו של הבחור בקרב על מנזר סן סימון בירושלים. לפני מותו הוא מספיק לשלוח לאהובתו, באמצעות יונת דואר, אות חיים אחרון, הוא הקשר בין סיפורם של "הילדה" ו"התינוק" לסיפורו של יאיר מנדלסון.
כספרים אחרים של מאיר שלו, הספר כתוב בשפה עשירה שמתובלת בהומור.
הספר נמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים.
עיבוד לתיאטרון

הספר עובד למחזה בידי רועי חן והועלה כהצגה בתיאטרון גשר ב-22 באוקטובר 2011, בבימויו של יבגני אריה. בתפקידים הראשיים משחקים גלעד קלטר (יאיר), הנרי דוד (התינוק), אפרת בן צור (הילדה/ רעיה), אלון פרידמן (הנער / אביכם), יובל ינאי, (ד"ר לאופר).
תמונות מההצגה "יונה ונער", תיאטרון גשר
גלעד קלטר ואפרת בן-צור
מימין לשמאל: קארין סרויה, דניאל צ'רניש, הנרי דוד, רות רסיוק, תמר עילם, פיודור מקרוב
הנרי דוד ואפרת בן-צור
רות רסיוק
הנרי דוד
ראו גם

יוני דואר בשירות ההגנה וצה"ל
לקריאה נוספת

אסנת שירן, מרדכי בר-און, "שיחה עם מאיר שלו על ספרו 'יונה ונער', עלי-זית וחרב: מלחמה בת 60 (קובץ בעריכת אסנת שירן): משרד הביטחון, ח', 2008. עמ' 371–389. טקסט מלא
הערות שוליים

↑  השיר באתר בן יהודה
↑  אורי שגיא, "אורות בערפל", ידיעות ספרים, 1998, עמוד 29.
↑  מאיר שלו, "יונה ונער", עם עובד, 2006, עמוד 242.
↑  מאיר שלו, "יונה ונער", עם עובד, 2006, עמוד 251.
↑  מאיר שלו, "יונה ונער", עם עובד, 2006, עמודים 7-23.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507299305171  VIAF: 308593558   WorldCat (עם VIAF): 308593558
יוניפול ארנה

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 שמות קודמים:  פלאמלגוטי
 מיקום:  איטליה בולוניה, איטליה
 קואורדינטות:  44°29′09″N 11°14′53″E﻿ / ﻿44.485836°N 11.248128°E﻿ / 44.485836; 11.248128
 אבן יסוד:  1993
 תקופת הפעילות:  1993–הווה (כ־31 שנים)
 שופץ:  2008-2011, 2016-2017
 משטח:  פרקט
 אדריכל:  מאורו קקולי 
 קבוצות:  וירטוס בולוניה
 מושבים:  כדורסל: 11,000
 ממדי משטח:  5300 m2
 www.unipolarena.it
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בולוניה מוגדלת) יוניפול ארנה(למפת בולוניה רגילה) יוניפול ארנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
היוניפול ארנה (באנגלית: Unipol Arena), הידוע יותר בשמותיו הקודמים "פלאלמגוטי" ו"פיוטצ'ר שואו סטיישן", הוא מתקן ספורט השוכן בעיר בולוניה שבאיטליה. הוא נחנך בשנת 1993 ומשמש מאז כמגרשה הביתי של קבוצת הכדורסל וירטוס בולוניה.
בשנים 2016, נערכו באולם ובסביבתו עבודות שהביאו להרחבתו ולשכלולו. מספר מקומות הישיבה באולם שעמד בעבר על 8,650 עלה ל-11,000. כמו כן, נבנה מוזיאון המתאר את ההיסטוריה של הקבוצה. מוזיאון נוסף שיוקם בו, יוקדש לזמר הטנור הנודע, לוצ'אנו פבארוטי.
בשנת 2002 אירח האולם את משחקי הפיינל פור של היורוליג, שהתקיימו לראשונה במסגרתו. במשחק הגמר עצמו גברה  פאנתינייקוס על וירטוס בולוניה המקומית.
יונינה גרבר-טלמון

יונינה גרבר-טלמון
יונינה גרבר-טלמון (8 באוגוסט 1923 – 27 באפריל 1966) הייתה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. הניחה את היסודות למחקר הסוציולוגי של התנועה הקיבוצית.
תולדות חייה

נולדה בשם יונינה גרבר בפתח תקווה ב-1923, לפרומה ואריה. אמה, פרומה פירסט, גדלה אצל הרב יוסף רוזין. אביה, אריה-ליאון גרבר, היה נכד למייסדי פתח תקווה. בשנת 1940 החלה ללמוד באוניברסיטה העברית וכתבה את עבודת המאסטר ואת עבודת הדוקטורט בהנחיית מרטין בובר. נושא עבודת הדוקטורט שלה היה "זמן מיתי והיסטורי בחברות פרימיטיביות וארכאיות", ושילב מחקר חברתי עם מושגים פילוסופיים. בשלהי המנדט הבריטי נשלחה, יחד עם בעלה שמריהו טלמון, למחנות המעצר בקפריסין, שם לימדו במסגרת סמינר רוטנברג, בית ספר להשכלת מבוגרים שהפעילה קבוצת סטודנטים ומורים מן האוניברסיטה העברית. עם שובם מקפריסין הייתה קצינת סעד בחזית ירושלים במלחמת העצמאות.
לאחר סיום הדוקטורט נסעה להשתלמות בבית הספר לכלכלה של לונדון. עם חזרתה לישראל בשנת 1951 הצטרפה לצוות המחלקה לסוציולוגיה, שכלל אז את שמואל נח אייזנשטדט, יוסף בן-דוד ויעקב כ"ץ, ולימדה בה עד לפטירתה ממחלה קשה בגיל 42.
משנת 1953 התמקד מחקרה בתנועה הקיבוצית, בדגש על דפוסי המשפחה בקיבוץ. במקביל עסקה גם בחקר הסוציולוגיה של הדת ושל תנועות דתיות. מערך המחקר על הקיבוץ התבסס על שיתוף פעולה הדוק עם כמה מן התנועות הקיבוציות, והיה גם סדנת לימוד לסוציולוגים ישראליים צעירים רבים. פירות המחקר התפרסמו בספר לאחר מותה.
התגוררה בשכונת ארנונה שבירושלים עם בן זוגה ושתי בנותיהם.
מספריה

יונינה טלמון-גרבר, יחיד וחברה בקיבוץ: מחקרים סוציולוגיים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ל.
לקריאה נוספת

על פרופסור יונינה גרבר-טלמון ז"ל: דברים שנאמרו לזכרה ע"י יהושע אריאלי, יוסף בן דוד, אריק ה כהן, יעקב כץ ביום השלושים לפטירתה, י' בסיון תשכ"ו, 25 במאי 1966, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ו.
ראו גם

רשימת כתביה בקטלוג הספרייה הלאומית
הערות שוליים

↑  יאיר בורוכוב, "חסודה נסיכה": סיפורה של הבת שהרוגצ'ובער אימץ – נחשף, באתר חב"ד און ליין, ‏26 במאי 2022
↑  על פרופסור יונינה גרבר-טלמון ז"ל: דברים שנאמרו לזכרה ע"י יהושע אריאלי, יוסף בן דוד, אריק ה כהן, יעקב כץ ביום השלושים לפטירתה, י' בסיון תשכ"ו, 25 במאי 1966, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ו, עמ' 17
1 2  יונינה טלמון-גרבר, יחיד וחברה בקיבוץ, מחקרים סוציולוגיים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ל, עמ' י"ג-י"ד
↑  על פרופסור יונינה גרבר-טלמון ז"ל: דברים שנאמרו לזכרה ע"י יהושע אריאלי, יוסף בן דוד, אריק ה כהן, יעקב כץ ביום השלושים לפטירתה, י' בסיון תשכ"ו, 25 במאי 1966, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ו, עמ' 6
↑  על פרופסור יונינה גרבר-טלמון ז"ל: דברים שנאמרו לזכרה ע"י יהושע אריאלי, יוסף בן דוד, אריק ה כהן, יעקב כץ ביום השלושים לפטירתה, י' בסיון תשכ"ו, 25 במאי 1966, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ו, עמ' 11
טיתונוס

| --- | --- |

 תפקיד:  נסיך טרויה
 תרבות:  מיתולוגיה יוונית 
 אב:  לאומדון 
 אחים:  פריאמוס, Aethilla 
 בן או בת זוג:  אאוס 
 צאצאים:  ממנון, אמתיון, פאתון, אלופס 
 
אאוס רודפת אחרי טיתונוס, ציור על כד. המאה ה-5 לפני הספירה
במיתולוגיה היוונית, טיתונוס (ביוונית: Τιθωνός), היה בן תמותה שזכה לחיי נצח אך לא לנעורי נצח.
אלת השחר (אאוס במיתולוגיה היוונית ואורורה במיתולוגיה הרומית) פגשה בן תמותה בשם טיתונוס והתאהבה בו. טיטונוס היה אמור, כמו כל בן-תמותה, להזדקן ולבסוף למות. ברצותה לחיות עם אהובה לנצח נצחים, אאוס/אורורה ביקשה מזאוס/יופיטר להעניק לטיתונוס חיי נצח. זאוס נענה למשאלתה, אבל המשאלה לא כללה את מניעת הזדקנותו של טיתונוס ולכן הוא הזדקן.
טיתונוס היה נסיך טרויאני מלידה, בנו של המלך לאומדון מנימפת מים (Ναϊάδες)(אנ') בשם סטרימו (Στρυμώ). הסיפור מתואר באגון על התחרות בין הומרוס והסיודוס (Ἀγὼν Ὁμήρου καὶ Ἡσιόδου), בהמנון ההומרי לאפולו(אנ'), בשני ההמנונים לאפרודיטה (למשל בהמנון הראשון לאפרודיטה, שורות 218–238) וכן אצל כותבים מאוחרים יותר. על פי ההמנון ההומרי לאפרודיטה, סופו של טיתונוס היה מר. כאשר ראתה אאוס שטיתונוס מזדקן, היא נעלה אותו בחדר בעל דלתות נוצצות, שם הוא, חסר כוח, זעק לעזרה שלא הגיעה, או, כפי שנכתב בגרסאות מאוחרות יותר - זאוס ריחם עליו והפך אותו לצרצר.
לאאוס וטיתונוס נולדו שני ילדים:
המלך ממנון שלבוש בשריון שנעשה על ידי הפייסטוס סייע לטרויה ואכילס הרג אותו.
המלך האתיופי אמתיון (Ἠμαθίων) שהרקולס הרג.