stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יום טוב כלפון
ביוגרפיה > פעילות חברתית וציבורית

כלפון היה רכז השדולה למען העולים מארצות דוברות צרפתית בכנסת ה-19 (2013–2015), והוא ממייסדי תנועת "עלינו" לשילוב עולים ועומד בראשה, וחבר ועדת ביקורת של עמותת מגשימי תקוותינו לקליטת צעירים עולים וחיילים בודדים (CNEF). כמו כן, שימש כלפון משך שנים כמדריך טיולים ורכז חברתי לקבוצות נוער וסטודנטים מחו"ל המבקרות בארץ במסגרת החוויה הישראלית - שירותי תיירות חינוכית (חברת בת של הסוכנות היהודית) ובמסגרת תוכניות מסע.
בבחירות לכנסת ה־21 (2019) היה מועמד במקום ה־11 של רשימת "הימין החדש", אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה. בבחירות לכנסת ה-22 וה-23 (2019–2020) התאחדה המפלגה עם הבית היהודי והאיחוד הלאומי – תקומה לרשימת "ימינה", בה הוצב כלפון במקום ה-17 והאחרון, אך המפלגה זכתה ב־7 וב־6 מנדטים (בהתאמה).
היה ציר בקונגרס הציוני העולמי ה־36 בשנת 2010 מטעם הפדרציה הספרדית העולמית, ושוב בקונגרס ה־38 בשנת 2020 מטעם "הימין החדש".
בבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021) התמודדה הימין החדש שוב לבדה, וכך הושב כלפון למקום ה-11. עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש והפסקת חברותה בכנסת של שרת הפנים, איילת שקד מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי וכן התפטרות שי מימון מרשימת ימינה, כלפון החל את כהונתו בכנסת. כלפון שימש כיו"ר ועדת המשנה לזכאי חוק השבות וקשר עם התפוצות, והיה חבר בוועדת החוקה חוק ומשפט, בוועדת העלייה הקליטה והתפוצות וכן בוועדת ביטחון הפנים. כמו כן, שימש כממלא מקום בוועדת חוץ וביטחון, יושב-ראש השדולה למען העולים דוברי הצרפתית ויוצאי ארצות המערב, יושב-ראש השדולה למען ההגנה על האינטרס הלאומי בשטחי C וכן יושב-ראש השדולה למען הפרדת הרשויות בישראל. בנוסף, שימש כלפון כחבר בשדולה לחיזוק יהדות התפוצות, חבר בשדולה למען הגולן, חבר בשדולה למען החיילים הבודדים וחבר בשדולה למען שמירת השבת. כלפון יזם וקידם את חוק "העולים הנכים" ואת החוק המאפשר לעולים להמשיך לעבוד בישראל במקצוע שעסקו בו בארץ מוצאם, ללא חסמים. במהלך כהונתו עלה כלפון מספר פעמים להר הבית.
ב-13 במאי 2022 הודיע שר הדתות, מתן כהנא, על התפטרותו מתפקידו כשר, מהלך אשר סיים את כהונתו של כלפון כחבר כנסת ב-15 במאי.
בעקבות התפטרותו מהכנסת של עמיחי שיקלי שב כלפון לכהן בכנסת העשרים וארבע החל מ-14 ביולי 2022.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש (2022) התמודד תחת הרשימה של הבית היהודי שרצה במשותף עם הימין החדש בראשות איילת שקד והוצב במקום החמישי, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה והוא לא נכנס שוב לכנסת.
חיים אישיים

כלפון נשוי לאילנה שעובדת כמורה, להם ארבעה ילדים. הם התגוררו בגבעת וושינגטון וכיום מתגוררים בירושלים.
הערות שוליים

↑  יום טוב חי כלפון, באתר הכנסת
↑  צירים לקונגרס הציוני הל"ח - ישראל, באתר ההסתדרות הציונית העולמית
↑  מורן אזולאי, איתמר אייכנר, דרמה פוליטית: למניעת עוד עריקה - השר כהנא התפטר, כלפון יפסיק לשמש כח"כ, באתר ynet, 13 במאי 2022
↑  בית יהודי בראשות איילת שקד באתר ועדת הבחירות המרכזית 2022.
↑  יום טוב כלפון, בסימן טוב בן בא לנו, באתר טוויטר, ‏25 במאי 2022
↑  חבר הכנסת יום טוב חי כלפון, באתר הכנסת
שבות רחל

| --- | --- |
 
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך ייסוד:  1991 
 גובה:  725–785 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב הקהילתי:  500 (2006)
 קואורדינטות:  32°03′15″N 35°18′40″E﻿ / ﻿32.054201676707°N 35.31116261683°E﻿ / 32.054201676707; 35.31116261683 
 https://www.shvut-rachel.co.il
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דרום השומרון מוגדלת) שבות רחל(למפת דרום השומרון רגילה) שבות רחל(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שבות רחל(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום שבות רחל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פנים בית הכנסת ביישוב
מדרשת בינת
שבות רחל היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי, הנמנה עם יישובי גוש שילה שבחבל בנימין. באופן רשמי שבות רחל מוגדרת על ידי מדינת ישראל כשכונה של שילה, ולכן הלמ"ס מונה את תושביו בתוך אוכלוסיית שילה, אך למעשה היא מתפקדת כיישוב עצמאי.
גאוגרפיה

היישוב ממוקם על כביש 60 המוביל מירושלים לצומת תפוח ודרומית לכביש 505 ולכביש 5 החוצים את השומרון. בצדו המזרחי מתחבר היישוב לדרך המובילה אל כביש אלון. היישוב שוכן על צלע הר, בגובה של בין 725 ל-785 מטר והאקלים בו יבש בקיץ וקר בחורף.
כקילומטר מצפון ליישוב נמצא היישוב ג'לוּד, המזוהה עם היישוב הקדום גלוֹד שבמחוז עקרבת, הנזכר בשטר יהודי מימי מרד בר כוכבא.
תולדות היישוב

שבות רחל נקראת על שמם של רחלה דרוק משילה ויצחק רופא מירושלים, שנרצחו בכ' בחשוון תשנ"ב (28 באוקטובר 1991) בפיגוע ירי לעבר אוטובוס בו נסעו, סמוך למקום שבו שוכן היום היישוב רחלים. היישוב הוקם כתגובה לרצח, על ידי תלמידים מישיבת ההסדר בשילה, אור לכ"ב בחשוון תשנ"ב (בלילה שבין 29 באוקטובר ל-30 באוקטובר 1991).
היישוב הוגדר כמאחז בלתי מורשה בדו"ח שהוגש לממשלת ישראל על ידי עורכת הדין טליה ששון בשנת 2005. בכ"ט בשבט תשע"ב (22 בפברואר 2012), בעקבות עתירה לבג"ץ של תנועת שלום עכשיו, וכהמשך להודעת המדינה לבית-המשפט כי בכוונתה לפעול להסדרת המעמד התכנוני של היישוב, אישרה ועדת התכנון של המינהל האזרחי את התב"ע של היישוב. בפברואר 2012, אחרי שהממשלה אישרה תוספת בנוי ביישוב, דוברת מטעם הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, קתרין אשטון, גינתה את ההרחבה, באומרה שהיא הפרה של החוק הבינלאומי ושל מפת הקוורטט.
ב-12 במאי 2022, אושרו לבניה ביישוב עוד 534 יח"ד.
אוכלוסייה

כיום (2018) מונה היישוב כ-115 משפחות. בנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נמנים תושבי היישוב יחד עם תושבי שילה.
מוסדות היישוב

ביישוב ישנם שני בתי כנסת, אולם אירועים, וכן ספרייה ומקווה לנשים.
כמו כן נמצאת בו מדרשת בינת - מדרשה תורנית לבנות ברוח חסידות חדשה. וסניף נפרד של תנועת הנוער בני עקיבא.
תמונות

הסמל הראשון של היישוב
סמל היישוב בשנים 2004-2009
בתי אמנה
המעון ביישוב
מועדון היישוב
הערות שוליים

↑  דף לזכר רחלה דרוק, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  דף לזכר יצחק רופא, ב"לעד" – אתר לזכר האזרחים חללי פעולות האיבה
↑  בג"ץ 1813/11 שלום עכשיו נ' שר הביטחון
↑  יאיר אלטמן, משרד הביטחון אישר בדיעבד 190 מבנים בשילה, באתר ynet, 22 בפברואר 2012
↑  בני טוקר, שבות רחל: "תודה לשלום עכשיו", חדשות ערוץ 7, 24.2.2012
↑  חדשות 2, ‏ארה"ב: "הבנייה בהתנחלויות פוגעת בסיכויי השלום", באתר ‏מאקו‏, 23 בפברואר 2012.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568746205171  VIAF: 1049146461601227731628   WorldCat (עם VIAF): 1049146461601227731628 
מבט משילה
אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון

| --- | --- |

דיוקן עצמי (1824)
 לידה:  5 בינואר 1767 מונטרז'י, צרפת 
 פטירה:  9 בדצמבר 1824  (בגיל 57) הרובע הראשון לשעבר של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בפריז 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  נאו-קלאסיציזם, הרומנטיקה 
 הושפע על ידי:  ז'אק-לואי דויד 
 יצירות ידועות:  פיגמליון וגליתאה, הלוויתה של אטאלה, פורטרט הורטנס דה בוארנה, מלכת הולנד 
 פרסים והוקרה:  פרס רומא (1789)  אביר בלגיון הכבוד 
 
אן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון (בצרפתית: Anne-Louis Girodet de Roucy-Trioson‏; 5 בינואר 1767 – 9 בדצמבר 1824) היה צייר צרפתי בן דור הנאו-קלאסיציזם בצרפת, מבשר הזרם הרומנטי בציור הצרפתי, כנר, הוגה דעות ומאייר. ידוע כז'ירודה-טריוזון (Girodet-Trioson) או כז'ירודה.
ביוגרפיה

ז'ירודה דה רוסי-טריוזון נולד ב-9 בדצמבר 1974, למשפחה עשירה במונטרז'י, שממוקמת דרומית לפריז.
בשנת 1785 לאחר מות אביו (אנטואן פלורו ז'ירודה) עבר לרשות האפוטרופוס שלו, ד"ר בנואה פרנסואה טריוזון, גניקולוג שעבד בפריז, שדאג לחינוכו. בפריז למד ז'ירודה אדריכלות, לימודים קדם צבאיים וציור אצל ליקאן (Luquin).
ב-1785, בגיל 18 עבר ז'ירודה לסדנה לציור של ז'אק-לואי דויד שפתחה את שעריה חמש שנים קודם לכן. ז'אק-לואי דויד הוגדר כצייר מוביל בצרפת, הוא היה מבין הציירים המוערכים ביותר ולאחד מהאמנים הבולטים בזרם הניא-הקלסי. לז'ירודה נפתחה הזדמנות בשנת 1785 כשנכנס לסדנה זו אנטואן-ז'אן גרו שהתפתח והיה לצייר גדול שאתגר את כישוריו. אנגר למד אצל דויד במשך ארבע שנים והיה לתלמיד שהביא את הנאו-קלסיקה אל שיאה. ז'ירודה-טריוזון היה תלמיד מצטיין וסטודנט אהוב על דויד. הוא הושפע מהסגנון של מורו ורכש מיומנות בטכניקה הניאו קלאסית שסייעה לו רבות בהמשך דרכו.
במהלך לימודיו שם, בשנת 1787, מתה אמו אן אנג'ליק קורניי. שנתיים לאחר מכן, כשהיה בן 22, טריוזון אימץ אותו לבן. ז'ירודה צירף את שמו של טריוזון לשמו.
ביוגרפיה > הזרם הנאו-קלאסי

מקורות הציור של ז'ירודה טריוזון יונקים מזרם מחשבה אמנותי ותרבותי ששלט בצרפת משנות ה-60 של המאה ה-18 ועד לתחילת המאה ה-19 הוא הזרם הניאו קלאסי. הנאו-קלאסיציזם מאופיין עם תולדות הציור בצרפת וצמח בעקבות המהפכה הצרפתית וחשיפתם של שרידי העיר פומפיי בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנת 1748. הפיסול והארכיטקטורה שנתגלו בהן ובחפירות נוספות ביוון ובאיטליה באותה תקופה, הפכו לאופנתיים. הניקיון והסדר המופתי של יצירות אילו שימשו לאמנים השראה והחזירו את האידיאל הקלאסי שכלל ויתור על שאיפות הפרט למימוש עצמיותו למען הכלל אל מרכז העשייה האמנותית והיו בצרפת לנאו-קלאסיקה.
ציור מאופק שמדגיר (בהבדל משיא הרנסאנס – רמברנדט) את הרגע שלפני או אחרי השיא לשם הנצחה, בקומפוזיציה פשוטה, מרכזית, ברורה, ומאוזנת. תצוגה הרואית וממרכזת מנהיגים, ואנשי חברה גבוהה תוך כדי מתן תחושה של הדרת כבודם. שימוש באירועים היסטוריים, מיתולוגיים. משיכות המכחול מלוטשות ומדודות.
ז'אק-לואי דויד נחשב לאחד הציירים החשובים של הזרם הנאו-קלאסי. דויד העמיד 40–50 תלמידים ביניהם ז'ירודה טריוזון, ז'אן-ז'רמן דרואה, שנמנה עם ראשוני תלמידיו וז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר שהביא את הנאו-קלאסיקה אל שיאה.
הזרם הניסיוני החל בעבודה של טריוזון, פרץ והתפתח אל שיאו בעבודותיו של אז'ן דלקרואה ששימש בין השאר מודל לצייר רומנטי נוסף תאודור ז'ריקו. דלקרואה שימש מודל עבור "רפסודת המדוזה", ציור רב עוצמה שקידם את התפתחות הזרם הרומנטי וסייע לדלקרואה לפתחו ולהביאו אל שיאו.
החיים שלאחר סדנת הציור של דויד ופרס רומא

התלמיד המצטיין והנאמן למורו ולדרכו החל לחרוג בהדרגה מדרכם של הנאו-קלסיים הצרפתיים. הדרך הבטוחה והמבטיחה לא שכנעה אותו והצעיר הזה יצא לדרך חדשה שאין עמה שום הבטחה להצלחה. הביטוי העיקרי לדרכו נקשר בבחירת הצבעים. המניע היה בסקרנות לרגש והסיבה הייתה החיפוש אחר דרכים לביטוי הרגשות שמשתקפים מהרעיונות. נושא הרגש לא הובלט באסכולה של דויד, שדרשה רק האיפוק.
בשנת 1791 החיפוש של ז'ירודה נשא תוצאות ובציור "שנתו של אנדימיון" (הלובר, פריז, 1791, The Sleep of Endymion) הרגש פרץ, האפלה הרוחשת בפנים נחשפה והוארה באור ירח. האור בציור היה מסתורי עם היבט ארוטי. נושא סקרנותו (הביטוי לרגשות) נסק אל מרכז הדיון האמנותי שהגדירו מאוחר יותר, כסגנון חדש בציור – ציור רומנטי צרפתי.
קולו האישי של רעיון הציור פרץ אל מרכז הסלון בפריז בתיבול הומו-ארוטי שקרא תיגר על הקונצנזוס הממסדי ופעל נגד ההנאו-קלסיקה המאופקת והמדויקת מבית מדרשו של דויד.
ז'ירודה-טריוזון התפרסם בניסיונותיו לקדם את תורת הצבע הצרפתית בהשפעת תורת האור והצל של האסכולה הוונציאנית בציור. דרכם של הציירים מוונציה (טינטורטו, ג'ובאני בליני) השפיעה מאז ימי עידן הברוק הצרפתי (סימון ווּאֶה) על צרפת, פלדריה וגרמניה. יחסיו המיוחדים לאור ולצל, בהבדל משל האמנים הוונציאנים ג'ובאני בליני המייסד, וטינטורטו שהביא זרם זה אל שיאו, שהתבוננו בנפילת הצל באור יום, התבססו על נפילת הצל באור הירח המלא בלילה.
הרעיונות החדשים יצרו צללים ונקודות צבע אחרות בציור החדש. אלו החלו לפעם בנפשו מרגע הגעתו לרומא. שם נקשרה נפשו בעבודותיהם של האולד מאסטרים. הוא התרשם במיוחד מהאפקטים החדשים של הצבע בעבודותיו ההומו-ארוטיות של מיכלאנג'לו מריזידה קאראווג'ו.
קאראווג'ו השתמש בתאורה מלאכותית, באור ירח, תאורה מלודרמטית, שמרחיקה את הצללים הטבעיים מיזנסצנה ומקנה לה מראה אחר, מודרני, מסתורי, ארוטי ופנטסטי אפילו אשלייתי. טריוזון הלך אחריו וצעד בדרך הפנטזיה בה ראה סמל לגאולה תפיסתית ולרווחת הנפש של הצייר. המיוחד בעבודתו היה בכך שהשאיר את חותמה של הנאו-קלאסיקה באופן בו מרח את הצבע בדייקנות על הבד, כנראה כדי להבדיל עצמו מעבודותיו של טינטורטו שצוירו באור הירח ותאורה מלאכותית כגון: "ישו רוחץ את רגלי התלמידים" (Christ washing the Feet of the Disciples) או בסעודה האחרונה משנת 1594 (The Last Supper; 1592-94).
בשנת 1789 זכה ז'ירודה-טריוזון בפרס רומא, שנתיים לפני שאנגר שזכה בפרס רומא כמי שהמשיך את דרכו של דויד. זכייתו של טריוזון באה אליו לאחר שני ניסיונות כושלים לזכות בפרס רומא (הניסיון הראשון היה בשנת 1787 והניסיון השני בו קיבל מקום שני – בשנת 1788).
הציור "יוסף פוגש באחיו" (Joseph reconnu par ses frères - Story of Joseph and his Brethren) זיכה את טריוזון בפרס רומא.
"ישו (המת) נתמך על ידי הבתולה" (או The Entombment) היה הציור הראשון שייצר לאחר שזכה בפרס רומא ולפני צאתו לאיטליה.
התקופה האיטלקית

בשנים 1790–1795 חי ז'ירודה-טריוזון באיטליה. תחילה הוא התגורר ברומא ולאחר מכן, ומסיבות פוליטיות ובשל היותו אזרח צרפת עבר לנאפולי, לג'נובה, לפירנצה ולוונציה, בה פגש באסכולת הציור הוונציאנית בגדולתה.
ברומא צייר פורטרט עצמי רב עוצמה (1790, מוצג בורסאי). הוא נחשף (כאמור לעיל) לעבודתו של מיכלאנג'לו מריזי דה קאראווג'ו (1571–1610). הארוטיקה, תעוזת הרגשות והשימוש החדשני של מיכלאנג'לו מריזי באור וצל עלו והדהדו בנפשו. הצורך של הצעיר האיטלקי לבטא אמירה אישית, בלט ויצר בו בה את קולו החדש. קולה של צרפת, קול אישי שהתפרץ בעצמה אל הקנבס ומשתקף בעבודתו המדוברת משנת 1791 "שנתו של אנדימיון" (1791, הלובר, פריז In The Sleep of Endymion).
"אנדימיון" עורר עניין רב ונוצר כעבודת בוחן עבור האקדמיה הצרפתית (the French Academy). המוסד היוקרתי חייב את מקבלי פרס רומא לשוב ולצייר עבודה במהלך תקופת המלגה באיטליה. ציור שיוכיחו בו עצמם כראויים לפרס הכבוד. מדובר ב"אנדימיון" על דמות זכרית עירומה ובזאת אין מהחידוש, אבל צעיר זה שעל הבד נצבע בארוטיקה מעורפלת, כשהוא שוכב בתנוחה נשית לאור ירח שמקרין עליו אור בלתי מציאותי: "אני מנסה להתרחק מסגנונו (של הצייר, מורו ז'אק לואי דויד) ככל האפשר" כתב ז'ירודה לאחר שפרץ עם נושאי גבורה ברוח המסורת הנאו-קלאסית אך במקום להלל ולהביא את הרוחות של הגנרלים שמתו במהלך המהפכה הצרפתית של 1789 באור הגבורה, הוא מכה במקודש בנאמנותו להשראה החדשה שזכה לה ברומא ומעלה מוטיב של גבר שמנמן שהורדם על ידי אלת הצייד דיאנה וישן בטפטפו רגשות ההומו-ארוטיים מעבודותיו של מיכלאנג'לו מריזי דה קאראווג'ו אל הבחור השמנמן.
בהמשך דרכו יצר את היפוקרטס מסרב למתנות של ארתחששתא (1792- Hippocrate refusant les presents d'Artaxerxes, הפקולטה לרפואה, פריז). ה"היפוקרטס" הוקדש ל מ' טריוזון.
פרסים ואותות כבוד

פרס רומא – 1789 : Prix de Rome
הפרס לציור של האקדמיה המלכותית – 1789 : Prix de peinture de l'Académie Royale, per Giuseppe riconosciuto dai fratelli
פרופסור באקדמיה לציור ולפיסול בפריז (הבו-זאר) – 1816 : Membro dell'Académie des Beaux-arts
עיטור מסדר הכבוד החשוב ביותר בצרפת – האות ניתן כהוקרה לשירות צבאי וכתגמול לתרומה אזרחית יוצאת מגדר הרגיל. לאות מספר דרגות ואן-לואי ז'ירודה דה רוסי-טריוזון זכה באות אביר הלגיון מתוכן – Cavaliere della Legion d'Onore.
מיצירותיו

סצנה מהמבול
The Meeting of Orestes and Hermione,
ca. 1800
The Burial of Atala,
1808
Ossian Receiving the Ghosts of the Fallen French Heroes
The Sleep of Endymion, 1791
Jacques Cathelineau
Mademoiselle Lange as Venus, 1798
François-René de Chateaubriand,
1808
Hortense de Beauharnais,
1808
Charles-Marie Bonaparte
(father of Napoléon Bonaparte), 1806
Pygmalion,
1819
Revolt in Cairo (on) 21 October 1798,
1810
Mademoiselle Lange as Danaë, 1799
הערות שוליים

↑  ,Long, George
(1851) The Supplement to the Penny Cyclopædia of the Society for the Diffusion of Useful Knowledge
↑  הרומנטיקה הייתה תנועה כלל עולמית, בהבדל מהניאו קלאסיקה (הצרפתית). מקור השם 'רומנטיקה' הוא מהצורה הספרותית – הרומן – שפירושו סיפור רגשני ומלנכולי.
הרומנטיקה הצרפתית ייחודית ומאופיינת בכך שהיא מתרכזת בטבע האדם על יצריו ותשוקותיו. שגבות הטבע חשובה בתנועה הכלל עולמית (בעיקר הגרמני והאנגלי) אבל ברומנטיקה הצרפתית עובר הדגש מהטבע הרוחש לטבע האדם, דרכו מתגלמות הסערות, האסונות, הרגשות והמוות (כמו בעבודתו של איז'ן דלקרואה, Eugène Delacroix) 1827) "מות סארדאנאפאלוס" (La Mort de Sardanapale), בהשראת מחזה של לורד בירון Lord Byron).
הרומנטיקה הצרפתית מיוחדת גם בכך שהיא קשורה יותר מבחינה סגנונית לנאו-קלסיקה עם זאת, הרומנטיקה התנגדה שאדם פרטי יוותר על שאיפותיו או על מימוש עצמו ופיתוח כישורי חיים. היא העלתה את האינדיבידואליזם על נס. ככלל בזרם הרומנטי היוצר מבקש להביא למימוש עצמו ולפתח את כישוריו ויכולותיו שנרכשים במהלך עבודתו (ציור, מוזיקה, שירה, אדריכלות וריקוד).
היצירה הרומנטית הצרפתית עושקת בטבע האדם בזמן הווה, מבטאת את תחושותיו, ודנה בן ממכאוביו של האמן, דרך תשוקותיו ואהבותיו ועד מחאתו האישית של הצייר ביחס לנעשה בארצו ובמותו. האמנים מתבססים על ספרות ("אטאלה הנמה", טריוזון) ושירה וגם מקרי אסונות מהתקופה כמו במרד קהיר של טריוזון (או "המדוזה" לג'ריקו).
↑  , Polet, Jean-Claude. (1992) Patrimoine littéraireeuropéen, De Boeck Université. 730 pages
↑  , Reidhead et al., "Norton Anthology of English Literature,"The Romantic Period – Volume D" (W.W. Norton & Company Ltd.) 2006
↑  האקדמיה הצרפתית, שנוסדה בשנת 1666, הציעה אחת לשנה פרס בשם פרס רומא, מלגה של ארבע שנים לאמנים ללימודים ברומא. פרס רומא היה הדבר הנחשק ביותר ואבן הפינה של כל קריירה אמנותית בצרפת. רוב מתלמידיו של דוד התחרו על הכבוד שבזכייה בפרס הזה.
↑  ראו גלריה שנייה של ציוריו שבקישורים החיצוניים למטה, שם, מס 23.
↑  , בשנת 1793, פוטרו אזרחי צרפת מהאקדמיה הצרפתית ברומא, מחשש שייקחו חלק בהסתה מהפכנית או בפעילות כזו.
↑  , Hippocrate refusant les presents d'Artaxerxes and Endymion-dormant (presently held in the Louvre), work which was praised at the Salon of 1793.
↑  , שליחיו של פרס, עמוסים בזהב ומתנות, נכשלים בניסיונותיהם לשכנע ולשחד את הרופא היווני המפורסם היפוקרטס לבוא ולסייע בהצלת ממלכתם מוכות המגפה. עבודה זו הוקדשה לחברו הקרוב ד"ר לרפואת נשים האפוטרופוס שלו שהיה גם לאביו המאמץ מ' טריוזון.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007605032405171  PLWABN: 9810654892405606  BIBSYS: 15009207  BNE: XX1531433  BnF: cb11958576f (data)  CANTIC: a11099768  CiNii: DA15810376  DSI: 1451  GND: 118817310  ICCU: BVEV119476  ISNI: 0000 0001 1753 4058  KulturNav: 1e764a4f-85bb-4b51-9b44-a5469d7bf240  LCCN: n84058477  Léonore: 164663  MusicBrainz: 06425467-2f18-407d-8f6a-9a56faaa7474  NKC: jx20051114002  NLA: 35063972  NLG: 207529  NTA: 072919752  RERO: 02-A005348896  RKD: 31961  SNAC: w63b6kvq  SUDOC: 027574881  Trove: 816031  ULAN: 500115482  VcBA: 495/58292  VIAF: 27073449   WorldCat (עם VIAF): 27073449 
דיוקן של עלם
Portrait de Chateaubriand דיוקן פרנסואה-רנה דה שאטובריאן - מדיטציה על חורבות רומא méditant sur les ruines de Rome
דיימון ראניון

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1880 מנהטן, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בדצמבר 1946 (בגיל 66) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 שפות היצירה:  אנגלית אמריקאית, אנגלית 
 יצירות בולטות:  האידיאל של מיס שרה בראון 
 
אלפרד דיימון ראניון (באנגלית: Alfred Damon Runyon;‏ 4 באוקטובר 1880 - 10 בדצמבר 1946) היה סופר ועיתונאי אמריקאי.
ביוגרפיה

ראניון נולד במנהטן שבקנזס, ארצות הברית, וגדל בעיירה פואבלו שבקולורדו - דור שלישי למשפחת עיתונאים. מקור שם העט שלו (הוא נולד בשם Alfred Damon Runyan) בשגיאה שנעשתה בפרסום שמו בראשית דרכו.
בשנת 1898, בגיל 18, התגייס לצבא ארצות הברית למלחמת ארצות הברית–ספרד, הוצב בפיליפינים בסביבת הבירה מנילה, והשתתף בקרבות נגד מורדים מקומיים.
בשנים הראשונות לאחר חזרתו לארצות הברית שימש ככתב משטרה, וככתב ספורט במיוחד בנושאי אגרוף ובייסבול. בשנת 1911 עבר ראניון לניו יורק, והחל בכתיבת הסיפורים על עולמם של אנשי ברודוויי שבניו יורק שבהם התפרסם.
ראניון נודע בעיקר בזכות סיפוריו הקצרים המתארים את עולם ברודוויי בתקופת היובש. בסיפוריו הוא מגולל את עולמם של המהמרים, הגנבים, השחקנים והגנגסטרים המקומיים. סיפורים אלו נכתבו בשפה ייחודית, תערובת של דיבור מקומי ניו יורקי, יחד עם סלנג ציורי. מאפיין נוסף של שפתו של ראניון הוא השימוש הבלעדי בזמן הווה, גם כאשר הוא מתאר זמנים אחרים. בהקדמה לאחד מספריו מאותגרים הקוראים למצוא את השגיאה היחידה שעשה ראניון באותו ספר, כלומר המקום היחיד שבו השתמש בזמן שאינו הווה.
בשנת 1942 הפיק ראניון את הסרט The Big Street, המבוסס על סיפורו הקצר "The Little Pinks".
מת מסרטן הגרון ב-1946, בגיל 66. ידידו העיתונאי וולטר וינצ'ל גייס כספים להקמת מכון לחקר הסרטן, שנקרא על שם ראניון.
סיפוריו של דיימון ראניון תורגמו לעברית על ידי אליעזר כרמי, שהצליח, לדעת רבים, להעביר לעברית את השפה המיוחדת של המחבר. גם "The Little Pinks" תורגם לעברית, ונקרא פינקס קטינא. בראשית שנות השבעים הוצג בארץ המחזמר "עיר הגברים", מחזמר שכתב כרמי עם שירים שכתב דן אלמגור והלחין מתי כספי, והיה מבוסס על סיפורי דיימון ראניון. ממחזמר זה זכור במיוחד השיר "פנקס הקטן" בביצוע ששי קשת ואבירמה גולן, שיר המבוסס על "The Little Pinks".
בשנת 1950 הועלה בברודוויי לראשונה המחזמר "ברנשים וחתיכות" שכתב והלחין פרנק לאוסר. המחזמר הוא עיבוד לשני סיפורים קצרים של ראניון – "האידיאל של מיס שרה בראון" ו"לחץ דם". בתחילת שנות התשעים הועלה בארץ מחזמר בשם זה בכיכובם של נתן דטנר, אייל גפן ויוליה פרייטור.
ב-1980 הופק הסרט פיקדון קטן בכיכובם של וולטר מתאו וג'ולי אנדרוז המבוסס על הסיפור "Little Miss Marker" ‏ (1932). זה היה רימייק לסרט צרור של צרות (1962) בכיכובם של טוני קרטיס וסוזן פלשט.
סלנג ייחודי בתרגום העברי

הסלנג הייחודי של דיימון ראניון מתורגם בתרגום העברי של אליעזר כרמי. להלן חלק מן המילים ופירושיהן:
"משכנע" - אקדח
"עופרת" - קליעי אקדח
"כפתור" - שוטר
"עגבנייה" - אישה נאה
"מצלצלין", "דו-רה-מי" - כסף
"סמרטעתון" - עיתון
"מקרר" - בית סוהר
"כתבן" - עיתונאי
"לקקן" - פה
"עורב" - רופא
"יבואן" - מבריח משקאות
"אצבע" - מודיעין לצורך שוד או חטיפה
ספרים עם אוסף כתביו שתורגמו לעברית

בהוצאה הישנה
מחרוזת הפנינים, תורגם על ידי אליעזר כרמי והופיע בשנת 1949 בהוצאת "הדב"
מלוא החופן, תורגם על ידי אליעזר כרמי והופיע בשנת 1969 בהוצאת דקל. מהדורה נוספת הופיעה בהוצאת רמדור.
עיר הגברים הופיע בהוצאת רמדור.
חזרה לברודוויי, הופיע בהוצאת רמדור.
ברנשים ובובות, תורגם על ידי אליעזר כרמי והופיע בהוצאת ש. פרידמן.
טיפוסים קשוחים, הוצאת כרמי את שות' בע"מ.
בהוצאה החדשה של מ. מזרחי
ברנשים וחתיכות
טיפוסים קשוחים, תורגם על ידי אליעזר כרמי והופיע בשנת 1987.
שמונה לאחת
הברוקלינאים
כל אנשי הברודוויי
בהוצאת ספרי עליית הגג
חוש הומור וסיפורים אחרים, תרגם והוסיף אחרית דבר מולי מלצר, 2016
הערות שוליים

↑  אביב רון, דמות המלאך כאיש אלים, באתר ynet, 20 ביולי 2000
↑  אלי אשד, בלוג "המולטי יקום של אלי אשד", ברנשים קשוחים עם לב של זהב: דיימון ראניון והמחזמר "ברנשים וחתיכות"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267342305171  PLWABN: 9810547575905606  BIBSYS: 90170373  BNE: XX1090133  BnF: cb119231248 (data)  CiNii: DA08571876  GND: 121249727  ICCU: FOGV026317  ISNI: 0000 0001 0866 415X  LCCN: n80049533  MusicBrainz: 6dc1bb81-b915-443a-ac42-b8ea8a257be6  NDL: 00454971  NKC: xx0000139  NLA: 35468408  NLK: KAC199623768  NTA: 074233882  RERO: 02-A003771184  SELIBR: 222767  SNAC: w6kw6311  SUDOC: 050574205  Trove: 964088  VcBA: 495/111360  VIAF: 7365839   WorldCat (עם VIAF): 7365839
קהילת יהודי רימנוב

| --- | --- |

בית הכנסת העתיק של רימנוב לאחר שבשנת 2005 עבר שיפוץ (צולם בשנת 2007)
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 על שם:  "יד חרוצים"
 כתובת:  רימנוב 
 מיקום:  רימנוב, Rymanów
 מדינה:  פולין פולין
 בעלים:  אברהם רייך, ניו יורק, ארצות הברית
 זרם:  הקהילה החרדית "מנחם ציון", מניו-יורק
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  סוף המאה ה-16 – הווה
 חומרי בנייה:  חלוקי נחל
 עלות:  5,000 דולר אמריקאים
 מידות
 גובה:  11 מטר
 גובה פנימי:  8 מטר
 שטח:  357 מ"ר
 
 he
 
קהילת יהודי רימנוב, (בפולנית: Rymanów; ביידיש: רימאנאוו) הייתה בעיר רימנוב בפרובינציית פודקרפצקיה שבפולין. זו הייתה אחת הקהילות היהודיות העתיקות בדרום פולין. התיעוד הראשון לישיבת יהודים ברימנוב הוא מהמחצית השנייה של המאה ה-16. בשנת 1593 התקיימו בעיר קהילה יהודית, בית כנסת ובית עלמין. בשנת 1898 מנתה הקהילה היהודית של רימנוב 2,861 נפש, כאשר 1,751 מהם גרו בעיר והאחרים בכפרים הצמודים לעיר. בשנים אלה הקהילה היהודית היוותה 47.2% מכלל האוכלוסייה בעיר. בשנת 2005 בית הכנסת ובית הקברות ההרוסים שבעיר נרכשו על ידי אברהם רייך מהקהילה החרדית "מנחם ציון", מניו-יורק, ארצות הברית, מידי הוועדה לשימור המורשת היהודית בפולין.
היסטוריה > המאות 16–17

המשפחות היהודיות הראשונות התיישבו ברימנוב במחצית השנייה של המאה ה -16, במסמכים היסטוריים משנת 1562 הוזכר "מיכאל, יהודי מרימנוב"  סוחר מלח. במרשמי המס משנת 1567 מוזכרות שבע משפחות יהודיות מרימנוב. בשנת 1570, אברהם, מקהילת יהודי רימנוב, הקים נפחייה לחישול ברזל על שטח שלושה של 3 לאן - LANS (lan הייתה יחידת שטח אדמה ששימשה בפולין) ליד הכפר אורדרצ'ובה (אנ') Odrzechowa. באישורו של המלך זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין. החווה בה עבד נקראה המרי Hamry והייתה שייכת לכפר פולאווי. בשנים הראשונות, יהודי רימנוב היו כפופים לקהילת יהודי לסקו.
במפקד האוכלוסין שנערך בלסקו בשנת 1573 הוזכר אהרון, יהודי מרימנוב. בשנת 1588 הוזכר יוזף, יהודי מרימנוב, שהתגורר בפרבר של העיר קרוסנו. הפיזור של יהודי רימנוב בערי פולין, מצביע על כך שהיהודים היו ניידים, ולעיתים קרובות שינו את מקום מגוריהם בחיפוש מתמיד אחר תנאי חיים טובים יותר.
בסוף המאה ה-16 הקימו יהודי רימנוב קהילה משלהם, כמו גם בית כנסת ובית קברות. בית הכנסת, היה ככל הנראה מעץ. כי בשנת 1593 נבזז בית הכנסת וזו הסיבה שקיומו נודע מאז בכתובים.
בשנת 1696 הנסיך לבית צ'רטוריסקי חייב את יהודי רימנוב לעבוד בשטחיו בעבודות צמיתות במשך יומיים בתקופת הקציר. הנסיך גם אפשר לקצבים יהודים למכור את מוצריהם ללא כל הגבלה, למעט מסחר בשבת וראשון.
בשנת 1594 עסקו היהודים ביבוא יינות מהונגריה. ברישומי "ועד ארבע ארצות" מצוי מסמך המתריע בפני קהילת יהודי רימנוב שתנהג זהירות ביין הנסך הנוצרי. אף נשקלה האפשרות לאסור על יהודים לעסוק בסחר יין, אף על פי שהיין היה הסחורה העיקרית שיובאה מהונגריה. הסוחרים מרימנוב התמחו גם בסחר בתבלינים: פפריקה, פלפל, ג'ינג'ר, זעפרן וצימוקים.