stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כופרת
השקפותיה של חירסי עלי

חלקו הראשון של הספר מתאר את התחבטויותיה הפנימיות שהובילו להתפתחות השקפותיה ולנחישותה להילחם בעוולות הנעשות בשם הדת. חירסי עלי מתארת בחלקו השני של הספר את עמדתה בנושאי הפרטה, אסלאם, תקינות פוליטית ורב-תרבותיות.
כשניסיתי לברר בנושא הרצח בגלל כבוד המשפחה - כמה נערות נרצחות בהולנד בכל שנה בידי אבות או אחים בשל כבוד משפחתם היקר - פקידים במשרד המשפטים היו אומרים לי, 'אנחנו לא רושמים מקרי רצח על פי מניע מקטגוריה זאת. זה יטיל סטיגמה על קבוצה חברתית אחת'. ממשלת הולנד רשמה מדי שנה את מספר הרציחות הקשורות לסמים ואת תאונות הדרכים, אבל לא את מספר הרציחות בשל כבוד המשפחה, משום שאף פקיד הולנדי לא רצה להכיר בעובדה שסוג כזה של רצח מתרחש דרך קבע.
הערות שוליים

↑  Algemeen Dagblad, Schaterlachen om vrijheid van Ayaan (בהולנדית)
↑  van Zijl, Frank, De zware beproevingen van een moslimmeisje (בהולנדית)
כיתת אמן

כיתת אמן של הצייר מרסל ינקו (משמאל), בעין הוד, בשנת 1964
כיתת אמן (או "מאסטר קלאס") היא שיעור באמנות בפני קהל אותו מעביר אמן בעל-שם. לרוב מדובר בתחום המוזיקה, אך סדנאות האומן נפוצות גם בתחום הציור, פיסול תיאטרון ועוד. באירועים מסוג זה מקבל כל תלמיד פרק זמן מוגבל (קצר יותר משיעור רגיל) ובו האמן מנסה, תוך כדי שיח עם התלמיד ועם הקהל, להביא את התלמיד לשיפור ביצועיו, לרוב על ידי שינוי בתפיסה, סיפורים, אנקדוטות ושאר אמצעים בידוריים ופחות מנקודת המבט ה"דידקטית", המתייחסת לעבודה הטכנית והמאומצת, אליה רגיל התלמיד.
כיתות אמן הן אירועים נפוצים מאוד בעולם המוזיקה ומתקיימים דרך קבע ברחבי העולם. בישראל מתקיימות כיתות אמן באקדמיות למוזיקה, במרכזי המוזיקה החשובים (בין היתר במרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים) ובקונסרבטוריונים הגדולים (בעיקר בקונסרבטוריון העירוני בתל אביב ברחוב שטריקר). בסדנת האופרה הבינלאומית בניהולה של הגב' ג'ואן דורנמן המתקיימת מדי שנה בתל אביב-יפו מועברות כיתות אמן רבות, אשר ברבות השנים הפכו לשם דבר בשל ערכן האמנותי והבידורי כאחד.
דב פייגין בכיתת אמן לכדרות בעין הוד, 1956 - יושב ליד נער ומראה לו כיצד מפסלים
ראו גם

סדנה (קורס קצר מועד)
הערות שוליים

↑  דוגמה: כיתת אמן בחצוצרה - יגאל מלצר, בערוץ יוטיוב של המרכז למוזיקה ירושלים, 24 באוגוסט 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1031435948  LNB: 000349652 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1925 ורשה, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  9 באוקטובר 2019 (בגיל 94) אנטוני, צרפת 
 שם לידה:  Ludwik Zamenhof 
 מדינה:  פולין, צרפת 
 מקום מגורים:  צרפת 
 השכלה:  אוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה 
 מעסיק:  אוניברסיטת ורשה לטכנולוגיה 
 בן או בת זוג:  Juliette Sekrecka (7 ביולי 1961–?) 
 פרסים והוקרה:  חבר כבוד של איגוד האספרנטו העולמי (2001) 
 
לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף
לואי-כריסטוף זלסקי-זמנהוף (23 בינואר 1925 - 9 באוקטובר 2019) היה מהנדס ימי ואזרחי שהתמחה בעיצוב מבני פלדה ובנייה בבטון. היה נכדו של אליעזר לודוויג זמנהוף, יוצר השפה הבינלאומית אספרנטו. מאז שנות השישים של המאה ה-20 התגורר בצרפת.
שנותיו הראשונות

הוא נולד בוורשה בשם לודביק זמנהוף (על שם סבו). לאחר שאביו, אדם זמנהוף, נעצר ונורה למוות על ידי הנאצים בפולין, הוא ואמו ונדה בקושי הצליחו להימלט מהגירוש למחנה המוות טרבלינקה שבו נרצחו דודותיו סופיה זמנהוף ולידיה זמנהוף. בגילאי העשרה שלו חי בפולין בשם הבדוי "כריסטוף-זלסקי", שם שהוא נשא לזכר אותם ימים.
בעת שהסתתר מהנאצים, עבד זמנהוף בשדה עגבניות, יחד עם איכר פולני שבמקרה ידע אספרנטו. לפני שהאיכר נתן לו עבודה בשדה הוא שאל אותו באספרנטו אם הוא יודע לדבר את השפה. "כריסטוף" ענה בלהט באספרנטו "כמובן, אני יודע אספרנטו. סבי המציא אותה!", ואז פחד שהאיכר ילשין על שורשיו היהודים, אך למזלו הדבר לא קרה.
קריירה

לאחר שהשלים דוקטורט בהנדסה ימית ואזרחית, הוא החל לעבוד כמהנדס מקצועי. תחילה בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה, ומשנות השישים בצרפת, הוא תכנן מבנים מבטון יצוק ופרויקטים שונים החל מאסדות קידוח, מתחמי ספורט וכן את האנדרטה לזכרו של שארל דה גול[דרושה הבהרה]. כמו כן לימד את התאוריה והטכניקה של בנייה בים וביבשה במספר מוסדות אקדמיים.
זמנהוף העניק לאפיפיור יוחנן פאולוס השני אות הוקרה לסבלנות, בעת ביקורו ההיסטורי של האפיפיור בפולין ב-10 ביוני 1999.
כנס האספרנטו העולמי

בשנת 2001 נשא זלסקי-זמנהוף נאום בכנס האספרנטו העולמי שנערך בזגרב שבקרואטיה. הוא אפיין את הכנס לא רק ככנס האספרנטו ה-86 במספר, אלא ככנס האספרנטו הראשון של האלף השלישי וכן כנס לציון מאה שנות קיומה של השפה. בשנה שלאחר מכן שלח מכתב לכנס האספרנטו ה-87 במספר ובו מילות תודה לברזילאים שאירחו את הכנס. בהזדמנויות שונות פיאר את שפת האספרנטו ותיאר אותה כשפה שבאה ליצור אחדות ושיתוף פעולה בין אנשים ללא הבדלי לאום. כמו כן, בעצרות של האו"ם ושל אונסקו קרא להרמוניה בין עמים, להכרה בזכותו של כל אדם לדבר בשפתו, ולמיגור הרעב העולמי.
נפטר בפריז ב-9 באוקטובר 2019. הותיר אחריו שתי בנות, מרגרט וחנה, נכד ונכדות.
כפית בר

כפית בר בכוס בחישה
כפית בר (או כפית לערבוב קוקטיילים) היא כפית עם ידית (זרוע) ארוכה המשמשת לבחישה בהכנת קוקטיילים ארוכים או כאלה הכוללים כמה שכבות. הזרוע הארוכה מאפשרת בחישה לכל אורך הכוס אף בכוסות גבוהות במיוחד כמו כוס הייבול.
הזרוע היא בדרך כלל דקה ומתפתלת בצורת ספירלה כך שיהיה קל לאחוז ולסובב את הכף בקלות.
גדי אבקסיס בספרו "שר המשקים" טוען שצורתה המיוחדת של הכפית מבטיחה שהכפית תישאר בבר ולא תילקח על ידי הלקוחות.
הערות שוליים

↑  גדי אבקסיסי, שר המשקים, הוצאת ברטנדר, 2010
| קוקטיילים |
| --- | --- | --- |
| סוגי קוקטיילים | קוקטייל יין • קוקטיילי שלהבת • קוקטיילי חנקן נוזלי • סאוור • פונץ' |  |
| ציוד וכלים לקוקטיילים | שייקר •  כפית בר • מבחש • מסננת קוקטיילים • מגרסת קרח • ג'יגר |  |
| עיטורי קוקטייל | דובדבן מסוכר • מטריית קוקטייל • קשית שתייה |  |
| סירופים וציוד נוסף | מי סוכר • גרנדין • מכונת קפה • מסחטה • בלנדר |  |
| כוסות לקוקטיילים |  כוס מרטיני •  כוס אולד פאשנד •  כוס ברנדי סניפטר •  כוס הייבול •    כוס יין •  כוס מרגריטה •  כוס קולינס •  כוס שמפניה |  |
| אחר | בר • מסיבת קוקטייל • פליירינג • מוזג • איגוד הברמנים הבינלאומי • אנגוסטורה ביטרס • שמלת קוקטייל |  |
ל'אוסרווטורה רומאנו

| --- | --- |
 תדירות:  יומון (בשפות מסוימות שבועון או ירחון)
 פורמט:  ברואדשיט
 מו"ל:  Dicastery for Communication, הכס הקדוש 
 בעלים:  הכס הקדוש
 עורך ראשי:  אנדראה מונדה
 תאריכי הופעה:  1 ביולי 1861 – הווה (163 שנים)
 שפה:  איטלקית (בסוף השבוע שפות נוספות)
 מערכת:  קריית הוותיקן
 תפוצה:  12,000 (1994)
 מדינה:  קריית הוותיקן 
 ISSN:  0391-688X, 1563-6259, 1818-5274
 http://www.osservatoreromano.va/
 
לוגו העיתון
ל'אוסרווטורה רומאנו (באיטלקית: L'Osservatore Romano, מילולית: "הצופה הרומאי") הוא עיתון "רשמי-למחצה" של הכס הקדוש. העיתון מסקר את כל פעילויותיו הציבוריות של האפיפיור, מפרסם מאמרי מערכת הכתובים בידי גורמים בכירים בכנסייה הקתולית, וכן מסמכים רשמיים של הוותיקן אשר שוחררו לפרסום. העיתון מפרסם שני מוטו בלטינית מתחת לכותרת שם העיתון: Unicuique suum ("ללמד את שלו") ו-Non praevalebunt ([שערי הגיהנום] "לא יגברו").
היסטוריה > המאה ה-19

הגיליון הראשון של ל'אוסרווטורה רומאנו ראה אור ברומא ב-1 ביולי 1861, מספר חודשים לאחר ההכרזה על ממלכת איטליה ב-17 במרץ 1861. מטרתו המקורית של העיתון הייתה כלי תעמולתי המגן על מדינת האפיפיור. בעקבות תבוסת כוחות האפיפיור ב-18 בספטמבר לצבאו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך פיימונטה, נחלש כוחו של האפיפיור. אירוע זה עודד אינטלקטואלים קתולים להתייצב ברומא לשירות האפיפיור פיוס התשיעי. התגייסות זו תמכה ברעיון של עיתון יומי המרים על נס את דעות הכס הקדוש. את הרעיון לפרסום רשמי-למחצה, אשר יפרסם רעיונות רטוריים, לצד העיתון הרשמי של הוותיקן, Giornale di Roma, העלה עוד בשנת 1860 מרקנטוניו פאצ'לי (סבו של האפיפיור לעתיד פיוס השנים עשר). בקשה לרשות רשמית מן האפיפיור לפרסום העיתון הוגשה ב-22 ביוני 1861, וארבעה ימים אחר כך, ב-26 ביוני, נתן האפיפיור פיוס התשיעי את רשותו לפרסום.
כותרת הגיליון הראשון הייתה "ל'אוסרווטורה רומאנו - עיתון מדיני וגשמי". הוספת הסיפא: "עיתון מדיני וגשמי" הופסקה כבר בשנתו הראשונה של העיתון, תחתיה נוספו שני המוטו המופיעים בכותרת שם העיתון עד היום. החל מ-31 במרץ 1862 נוסף הכיתוב "עיתון יומי" לכותרת העיתון הקבועה. לאחר פריצת שער פיה - דרכה פרצו ב-20 בספטמבר 1870 חילי צבא ממלכת איטליה וכבשו את רומא על מנת להפכה לבירת ממלכת איטליה המאוחדת - גיבש העיתון קו מערכת ברור המתנגד לממלכת איטליה ותומך באופן מוחלט באפיפיור ובהוראותיו, ומצהיר כי יישאר נאמן "לאותו עקרון דתי ומוסרי שלא ניתן לשנותו, המכיר באפיפיור כאדם היחיד המשמר את מורשת ישו עלי אדמות." זמן קצר אחר כך החל הל'אוסרווטורה רומאנו להחליף את העיתון Giornale di Roma כערוץ החדשות הרשמי של מדינת האפיפיור. התפתחות זו נעשתה ברורה במהלך כהונת האפיפיור לאו השלושה עשר, אשר רכש את העיתון ובכך קיבע את מעמדו הרשמי בשנת 1885.
היסטוריה > המאה ה-21

בעשר הראשון של המאה ה-21 העיתון נוקט בקו מערכת אובייקטיבי יותר מאשר בעשורים הראשונים להיווסדו, ומתגאה בכך שהוא "מציג פן אמיתי של הכנסייה ואידיאלים של חירות," זאת בעקבות הצהרה של הקרדינל טרציסיו ברטונה בנאום מחודש אוקטובר 2005, לכבוד תערוכה המתעדת את יסוד העיתון וההיסטוריה שלו. הקרדינל אף תיאר את העיתון "ככלי להפצת תורתו של ממשיך דרכו של פטרוס וכן למידע על אירועי הכנסייה."
מהדורות העיתון

ל'אוסרווטורה רומאנו מתפרסם בתשע שפות שונות (בסוגריים שנת ההוצאה הראשונה):
באיטלקית מהדורה יומית ושבועית (1861/‏1950)
בצרפתית מהדורה שבועית (1949)
באנגלית מהדורה שבועית (1968)
בספרדית מהדורה שבועית (1969)
בפורטוגזית מהדורה שבועית (1970)
בגרמנית מהדורה שבועית (1971)
בפולנית מהדורה חודשית (1980)
במלאיאלאם מהדורה שבועית (2007)
המהדורה היומית של העיתון באיטלקית מתפרסמת מדי אחר הצהריים, כשהיא נושאת את תאריך היום למחרת, דבר המוביל לעיתים לבלבול. המהדורה השבועית של העיתון באנגלית, המתפרסמת מאז 4 באפריל 1968, מופצת ביותר מ-129 מדינות בעולם.
ל'אוסרווטורה רומאנו ותורת הוותיקן

טעות נפוצה בקרב עיתונאים ותאולוגים היא לפרש את המאמרים המתפרסמים בל'אוסרווטורה רומאנו כאילו היו בעלי מעמד רשמי, בבחינת תורת הוותיקן. מאמרים אלה המתפרסמים בל'אוסרווטורה רומאנו אינם יכולים להיות בעלי ערך של תורה רשמית, אלא אם כן נכתבו על ידי בישוף, מחזיק משרה רמה בכנסייה, הכותב בסגנון המחמיר והאופייני לפרסום תורה דתית רשמית, אחרת אינם אלא מאמרי דעה המייצגים השקפה תאולוגית. ל'אוסרווטורה רומאנו אינו מוסמך לפרסם, או לאשר, אנציקליקות והבעות דעה רשמיות של האפיפיור.
כך לדוגמה, במאמר שהתפרסם בעיתון בשנת 2008 הובעה הדעה כי הוויכוח הדתי בנושא מוות מוחי יפתח מחדש לאור התפתחויות בתחום מדע הרפואה. לאחר פרסום המאמר מסר דובר רשמי של הוותיקן כי המאמר ייצג דעה אישית של המחבר ולא משקף שינוי בעמדה הרשמית של הכנסייה הקתולית.
הערות שוליים

↑  Carol Glatz, L'Osservatore Romano: 145 years as 'genuine face of the church'. Catholic News Service, 27.10.2006
↑  Cindy Wooden, Vatican newspaper says new questions raised about brain death. Catholic News Service, 3.9.2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007512637705171  GND: 4172915-8  VIAF: 174178771   WorldCat (עם VIAF): 174178771
כופתאות כבד

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  כופתה 
 מוצא:  גרמניה, אוסטריה 
 מרכיבים עיקריים:  כבד, ביצה, לחם, פטרוזיליה 
 
כופתת כבד במרק בקר
כופתאות כבד (בגרמנית: Leberknödel) הוא מאכל מסורתי לצד מאכלים גרמניים, אוסטריים וצ'כיים.
מאפיינים

לברקנדל עשוי בדרך כלל מכבד בקר, אם כי באזור פלטינט (בגרמנית: Pfalz) הגרמני משתמשים בבשר חזיר כחלופה. הבשר נטחן ומעורבב עם לחם, ביצים, פטרוזיליה ותבלינים שונים, לרוב אגוז מוסקט או מיורן. באוסטריה גם טחול מעורבב לעיתים קרובות עם הכבד ביחס של 1/3.
הכנה

בעזרת 2 כפות לחות יוצרים מהבלילה כופתאות ומבשלים במרק בקר או מטגנים בשומן. בשל עקביותם הרופפת יותר, הכופתאות המבושלות מיועדות לאכילה כטריות לאחר ההכנה, אם כי הגרסה המטוגנת פחות מתכלה במקצת בגלל הקרום שנוצר בטיגון.
בפאלץ, לברקנדל מוגשים לעיתים קרובות עם כרוב כבוש ומחית תפוחי אדמה. בבוואריה ובאוסטריה, הם מוגשים בדרך כלל במרק שנקרא Leberknödelsuppe (מרק כופתאות כבד).
ראו גם

כופתה
הערות שוליים

↑  "Bayrische Leberknoedelsuppe (Bavarian Liver D".
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לואי-מארי קישרא

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  12 באוקטובר 1799 פריז, צרפת (הרפובליקה הצרפתית הראשונה) 
 פטירה:  17 בנובמבר 1884 (בגיל 85) פריז, צרפת (הרפובליקה הצרפתית השלישית) 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 עיסוק:  בלשן, לטיניסט, ספרן, מילונאי, מורה
 מקום לימודים:  התיכון הקיסרי, לימים תיכון לואי הגדול בפריז    Pensionnat normal - - לימים אקול נורמל סופרייר
 
לואי-מארי קישרא (בצרפתית: Louis-Marie Quicherat;‏ 13 באוקטובר 1799, פריז – 17 בנובמבר 1884) היה בלשן ומורה צרפתי, לטיניסט ומילונאי ומוזיקולוג שנודע בעיקר בזכות מילוניו הלטיני-צרפתי והצרפתי-לטיני.
ביוגרפיה

לואי-מארי קישרא נולד בפריז ב–1799 כבנם של פיליבר קישרא (1845-1761) ושל ז'אן פיירט לבית מנאל (Maynal) . הוא היה אחיו הבכור של ההיסטוריון ז'ול קישרא. למד בתיכון הקיסרי, לימים תיכון לואי הגדול, לצדם של אז'ן בירנוף ולואי אשט. בשנת 1819 התקבל לבית הספר היוקרתי "אקול נורמל סופרייר", (שנקרא אז Pensionnat normal) בחוג לספרות. בשנת 1826 עבר את מבחני ההסמכה (agrégation) והחל לעבוד כמורה לדקדוק ולרטוריקה. בהמשך בשנת 1842 התמנה כמנהל ספריית על שם סנט ז'נבייב (ז'נבייב הקדושה) בפריז. בשנת 1864 נבחר למכון של צרפת כחבר באקדמיה לכתובים ולספרות.
קישרא עמל במסירות נפש רבה על חיבור מילוניו הדו-לשוניים לשפה הלטינית. לדברי בן אחיינו, הלטיניסט אמיל שאטלן, עד יום מותו הקדיש כשש עשרה שעות ביממה לעבודה זו ואף פטירתו יוחסה למאמץ היתר בהכנת מהדורה חדשה (העשרים) של המילון. לדברי שאטלן היה  קישרא טרוד רק במעט בעניינים שאינם קשורים ללטינית ובשנותיו האחרונות רק שיחה בשפה זו יכלה להוציאו מאדישותו הגוברת.
ספרים

קישרא חיבר ספרי לימוד רבים למוזיקה, ללטינית ולצרפתית. בין ספריו המפורסמים ביותר היו מילוניו הלטיני-צרפתי והצרפתי-לטיני, שהיו למקור מידע יוצא מן הכלל לחוקרי השפה הלטינית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בשנת 1934 בתחום הוראת הלטינית  בצרפת תפס את מקומו המילון הלטיני-צרפתי של פליקס גאפיו, שהתבסס על שיטות מילונאיות יותר חדשניות ושהתמקד יותר בלטינית הקלאסית של קיקרו ויוליוס קיסר.
Louis Quicherat et A. Daveluy Dictionnaire latin français 1857 (קישרא וא. דאוולי)
1858 - Dictionnaire français-latin - שהופק על בסיס המילון הלטיני-צרפתי, ונסמך על המחברים הרומאים הקלאסיים לגבי השפה השגורה, על מחברים ספציפיים בנוגע לשפה הטכנית, על כתבי אבות הכנסייה לגבי שפת הקודש ועל המילון של די קאנז' לגבי הלטינית של ימי הביניים.
Introduction à la lecture de Nonius Marcellus (מבוא לקריאה בנוניוס מרקלוס)
1826 - Traité de versification latine (ספר לימוד לחריזה לטינית)
1839 - Nouvelle prosodie latine (פרוזודיה לטינית חדשה) - מהדורתו ה-30 פורסמה בשנת 1887
1867 - Adolphe Nourrit, sa vie, son talent, son caractère, sa correspondance, (אדולף נורי, חייו, כישרונו, אופיו, מכתביו) ספר על זמר הטנור אדולף נורי
1879 - Mélanges de philologie -סוגיות פילולוגיות שונות
קישרא במדיה האמנותית

אחד מגבורי הספר של ז'ורז' דיאמל, Suzanne et le jeunes hommes (סוזן והצעירים) ‏ (1941) התייחס בהערצה ל"לטינית של קישרא".
קישרא הלטיניסט מוזכר גם בספורו של בורחס - Funes el memorioso (פונס הזכרן).
הערות שוליים

↑  geneastar
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313244205171  PLWABN: 9810618826305606  BNE: XX1407298  BnF: cb12171059z (data)  CANTIC: a10378522  CiNii: DA04432324  GND: 115696121  ICCU: SBLV132142  ISNI: 0000 0001 0879 5280  LCCN: nr94006373  Léonore: 310917  NKC: mub2012685893  NLG: 102612  NTA: 068435053  SUDOC: 030255457  VcBA: 495/237761  VIAF: 301043376   WorldCat (עם VIAF): 301043376 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לואי-מארי קישרא".
כירורגיית ילדים

כירורגיית ילדים היא אחד המקצועות הכירורגיים, ומשך ההתמחות בו הוא שש שנים, מתוכן שנתיים במחלקת כירורגיה כללית.
כירורגיית ילדים היא מקצוע רפואי העוסק בריפוי מחלות, מומים מולדים, טראומה גופנית ומצבים רפואיים אחרים באוכלוסייה הייחודית של פגים, יילודים, ילדים ומתבגרים.
תחומי המקצוע

בין הטיפולים, המחלות, המומים והמצבים הרפואיים המיוחדים הקיימים בקבוצת גיל הטרוגנית זו נכללים:
מומים מולדים ומחלות שונות של מערכת העיכול על כל מרכיביה - ושט, קיבה, מעי דק, מעי גס ופי הטבעת, כיס המרה, דרכי המרה, הטחול והלבלב,
בעיות הקשורות למפשעה - בקעים, הידרוצלה, אשכים טמירים
בעיות הקשורות לקיר הבטן - בקע טבורי ואפיגסטרי, מומים מולדים כגון גסטרוסכיזיס או אומפלוצלה
גידולים שונים הייחודים לילדים - נוירובלסטומה, גידול ע"ש וילמס, טרטומה, רבדומיוסרקומה וסרקומות אחרות, לימפומות ולימפאנגיומות
טיפול בטראומה - טיפול בנפגעים פגיעה רב-מערכתית ובכל השלבים
טיפול בהשמנת יתר וניתוחים בריאטריים בגיל ההתבגרות
טיפול בעיוותי בית החזה (חזה סנדלרים, למשל)
ניתוחים דחופים (חסימת מעי - התפשלות, סעיף על שם מקל, ניתוחי דלקת התוספתן, אבצסים תוך-בטניים ופרי-אנאליים)
התמחות בכירורגיית ילדים בישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
עד לשנת 2017 בישראל, תחום ההתמחות בכירורגיית ילדים היה כמסלול תת-התמחות ("התמחות-על") לאחר סיום ההתמחות בכירורגיה כללית. החל משנת 2017, ובעקבות שינוי תקנות לעניין הסבת המסלול בכירורגיית ילדים למסלול ישיר, ניתן לבצע התמחות ישירה בכירורגיית ילדים לצורך קבלת התואר מומחה בכירורגיית ילדים.
יחסי ישראל–מלזיה

| יחסי ישראל–מלזיה |
| --- | --- |
ישראל: מלזיה


ישראל: מלזיה
שטח (בקילומטר רבוע)
22,072: 329,847
אוכלוסייה
9,961,867: 35,663,114
תמ"ג (במיליוני דולרים)
509,901: 399,649
תמ"ג לנפש (בדולרים)
51,185: 11,206
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: מונרכיה חוקתית פדרלית

יחסי ישראל–מלזיה הם היחסים הבילטרליים שבין ישראל ומלזיה. שתי המדינות לא כוננו יחסים דיפלומטיים באופן רשמי מעולם, אם כי לשתי המדינות היסטוריה דיפלומטית ענפה. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר פדרציית מלאיה זכתה לעצמאות מן הממלכה המאוחדת, גילה ראש ממשלת הפדרציה טונקו עבדול רחמן (אנ') יחס חיובי כלפי מדינת ישראל ואף שקל להכיר בה, אך לחץ מצד חוגים מוסלמים-קיצוניים מבית ומצד ארצות ערב מחוץ הניאו אותו מכך, ואהדתו האישית של רחמן כלפי ישראל נותרה כמס שפתיים. הניסיונות להידברות עם מלזיה לא פסקו, וב-1956 נועד שר החוץ הישראלי משה שרת עם רחמן במסגרת מסעו של הראשון באסיה. השניים דנו על מיסוד נציגות דיפלומטית ישראל בקואלה לומפור, אך ניסיונות אלו עלו בתוהו.
בשנות ה-60 חל מפנה ביחסה של מלזיה לישראל אחרי שנעשו ניסיונות רבים לכונן יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות ונרשמו מגעים בלתי-פורמליים בין ישראל למלזיה. ניסיון בולט היה שליחותו של משה יגר, איש שירות החוץ הישראלי, לקואלה לומפור במסווה של איש עסקים. בראשית 1966 גורש יגר ממלזיה ולאחר מכן החלה החרפה בגישת מלזיה לישראל: סירוב להעניק אשרות שהייה לישראלים שביקשו לבקר במלזיה, גילוי התבטאויות אנטי-ישראליות בארגונים בינלאומיים, הטלת מגבלות על ספנים ישראלים שהגיעו לנמלים מלזים ועוד. תקופה זו הגיעה לשיאה עם היבחרו של מאהאטיר מוחמד ב-1981 לראשות ממשלת מלזיה. עם זאת, הסכמי אוסלו והתקדמות תהליך השלום הישראלי-פלסטיני הובילו להפשרה בגישה הנוקשה של מלזיה כלפי ישראל, הפשרה שלא החזיקה מעמד היותו של מוחמד מוסלמי קיצוני, אנטי-ישראלי ואנטישמי, שהעניק סגנון חדש ושונה ליחסי החוץ של מלזיה בכלל ולא רק בסוגיה הישראלית. הוא נותר בשלטון עד 2003, ושב אליו ב-2018 בגיל 93.
אחרי שמוחמד ירד מהשלטון במלזיה בראשית העשור הראשון של המאה ה-21, ההתבטאויות האנטי-ישראליות והאנטישמיות נרגעו יחסית, אך אי-קיום יחסים בילטרליים בין שתי המדינות נותרו בעינו. כאשר מאהאטיר מוחמד שב לשלטון ב-2018, הוא חזר להשמיע את דעותיו האנטי-ישראליות, אנטישמיות והאנטי-ציוניות בפומבי. כינון יחסים בין ישראל למלזיה נראים בלתי אפשריים בעקבות האנטישמיות השלטונית השוררת במלזיה, ובשל תפיסת משרד החוץ בירושלים שסוגיית מלזיה אינה חשובה ליחסי החוץ של ישראל.
מלזיה לא עוררה עניין רב אצל מעצבי מדיניות החוץ של ישראל וגם לא בקרב פקידי משרד החוץ שעסקו בענייני אסיה, חרף הפרובוקציות הרבות שעוררה, בייחוד מאז עלייתו של מאהאטיר לשלטון. משה שרת היה חריג, ואף פעל לשם כינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, ללא הועיל. גם גולדה מאיר גילתה עניין מה, במיוחד אחרי שהניסיון לשגר נציג ישראלי לא-רשמי ב-1965 לא עלה יפה. ראשי הממשלות ושרי החוץ שבאו אחריהם גילו אדישות והתעלמו ממלזיה אף על פי שמדינה זו הייתה פגיעה לפעולות תגמול שניתן היה להפעיל כנגדה בארצות הברית: למשל, העמדות האנטישמיות החוזרות ונשנות של מאהאטיר יכלו לשמש עילה לפעולה מתאימה בארצות הברית. ראש הממשלה יצחק רבין גילה עניין כלשהו במלזיה ב-1994 במסגרת פעילותו באינדונזיה ותפישתו כי נוצרה שעת כושר לקדם ולנסות מיסוד יחסים בילטרליים עם המדינות המוסלמיות באסיה בעקבות התפתחויות במזרח התיכון והשינויים בעולם בכלל, אלא שפעולה זו לא הייתה נמרצת דיה.
יחסים לא רשמיים עם פדרציית מלאיה

| --- | --- |
 :  ראו גם – פדרציית מלאיה
יחסים לא רשמיים עם פדרציית מלאיה > טרם קבלת העצמאות מהבריטים > ניסיונות להקמת נציגות דיפלומטית ישראלית בקואלה לומפור

בתכנון הראשוני של הקמת נציגויות דיפלומטיות ישראליות במדינות אסיה לא הומלץ על פתיחת נציגות במלאיה, מאחר שב-1949 הייתה מלאיה נתונה תחת שלטון האימפריה הבריטית והייתה לקולוניה. יתר על כן, הרעיון בדבר עצמאות מלאית טרם הועלה. גם על פתיחת קונסוליה לא הומלץ דבר, אלא אם יהיה אינטרס כלכלי לעשות כן. המצב השתנה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר החלו ההכנות למתן עצמאות לחצי האי המלאי. כאמור, ישראל הכירה בעצמאותה של מלאיה, אך הדבר לא הוביל לקשירת קשרים דיפלומטיים. ראש ממשלתה הראשון, טונקו עבדול רחמן (אנ'), גילה יחס חיובי כלפי ישראל ואף שקל להכיר בה באורח רשמי, אולם הלחץ של האסלאם הרדיקלי מבית ושל מדינות ערב מחוץ הביאו לידי כך שהאהדה הזו תישאר כמס שפתיים.
הפגישה המדינית הראשונה שהתקיימה בין שתי המדינות התרחשה בעת ביקורו של שר החוץ וראש ממשלת ישראל לשעבר משה שרת בקואלה לומפור, במסגרת מסעו באסיה ב-1956. מנהיג מלאיה היה כאמור טונקו עבדול רחמן, שכיהן באותה השנה כ"שר ראשי" (Chief Minister) והיה מועמד לכהן כראש ממשלה לכשתתקבל עצמאותה של מלאיה שנה לאחר מכן, ב-1957. שרת נועד עם רחמן ב-14 באוקטובר 1956. השניים ניהלו שיחה ובמהלכה הציע שרת למנות קונסול כללי ישראלי בקואלה לומפור ועם בוא עצמאותה של מלאיה יועלה הדרג הייצוגי מקונסולרי לדיפלומטי. שרת טען שתגובתו של רחמן הייתה "חיובית ללא היסוס", והבהיר שהאחרון מקדם את העניין "בברכה". לעומתו טען רחמן כי אישור הרעיון היה מותנה בהחלטת משרד החוץ וחבר העמים של הממלכה המאוחדת, שהיה אחראי על ניהול מדיניות החוץ של מלאיה עד שנת עצמאותה. לפני פרידתם חזר רחמן ואישר את הסכמתו למינוי קונסול ואמר: "לכבוד ייחשב לנו לקבל אצלנו נציג של ישראל".
חודשים אחדים חלפו ביעף, וב-13 בפברואר 1957 הותרה מחלקת אסיה ואפריקה (מאס"ף) במשרד החוץ שבירושלים לשגרירות ישראל בלונדון לפנות אל משרד החוץ הבריטי ולבקש ממנו אישור לפתיחת הקונסוליה. הבריטים שאלו על כך את המלאים, אך הללו לא מיהרו להחזיר תשובה. דומה היה כי נטייתם שלילית, על אף גילויי הרצון הטוב של רחמן. ב-26 ביוני 1957 נפגש שר החוץ שרת עם מנכ"ל משרד החוץ ולטר איתן, מנהל מחלקת אסיה דניאל לוין וסגנו של האחרון, אלישיב בן חורין והתרעם על הזנחת הטיפול בפתיחת הקונסוליה בקואלה לומפור. שרת סבר כי מאז שיחותיו האחרונות עם רחמן נרקמה והתגבשה קנוניה נגד ישראל בקואלה לומפור. נוסף על כך, שרת האמין כי מלחמת סיני (שפרצה שבועיים לאחר תום מסעו באסיה) הייתה בין הגורמים שהניאו את המלאים מהסכמה לפתיחת נציגות דיפלומטית ישראלית בבירתם.
ב-13 באוגוסט 1957 הודיע משרד החוץ הבריטי לשגרירות ישראל בלונדון כי תשובת המלאים טרם נמסרה וייעץ לסגל השגרירות להמתין זמן מועט עד 31 באוגוסט (מועד קבלת העצמאות של מלאיה) ואז לחדש את הבקשה ולהגישה במישרין אל ממשלתו החוקית של רחמן. ב-26 באוגוסט אותה השנה שלח ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, איגרת ברכה לעמיתו המלאי רחמן ובה כתב ש"ישראל מוכנה לפתוח בארצו נציגות הולמת". יתר על כן, ישראל הצביעה בעד צירופה של מלאיה אל האומות המאוחדות. בהיעדר תשובה לאגרת של בן-גוריון, הנחה משרד החוץ לנציגויות ישראל באו"ם ובסידני שבאוסטרליה לברר אצל עמיתיהם המלאים מהי עמדת ממשלתם בנוגע לפתיחת הקונסוליה.
יחסים לא רשמיים עם פדרציית מלאיה > מלאיה העצמאית > ניסיונות נשנים לכינון יחסים דיפלומטיים

ב-12 בדצמבר 1957 הצהיר ראש ממשלת מלאיה רחמן בפני חברי הפרלמנט המלאי: ”אנשים מסוימים תבעו כי לא תכיר מלאיה בישראל, אך אני חושב שזוהי תביעה מופרזת. ישראל נמנתה בין המדינות שהצביעו בכניסת מלאיה לאו"ם, ואי-הכרה בישראל תהא צעד קיצוני של חוסר הכרת תודה והערכה.” בד בבד, הבהיר רחמן כי אין לפרש את דבריו אלו כי בעקבות הכרת ישראל במלאיה תהא חייבת ארצו לקשור עמה קשרים דיפלומטיים. ההידברות עם מלאיה נותרה תקועה עד אשר ב-27 באוגוסט 1959, סיפר מחמד סופי (Sopiee), מבכירי הדיפולמטים במשלחת המלאית אל האומות המאוחדות, לבן-שיחו הישראלי כי "התחזקות המפלגות הדתיות במלאיה הסירה לעת עתה כל אפשרות להקמת יחסים דיפלומטיים עם ישראל".
ב-10 בנובמבר 1959 דיווח ציר ישראל בסידני, משה יובל, שנפגש קודם לכן עם רחמן בעת שזה האחרון ערך ביקור באוסטרליה. עבדול רחמן אמר ליובל: "הנני זוכר את שיחתי עם מר שרת. הנהגת מלאיה מודעת היטב לאופיה של ישראל, אך ההמונים המוסלמים בארצנו מתנגדים לקשירת קשרים עם ישראל. לכן אין אנו יכולים למסד עמכם יחסים מכל סוג שהם". עם קבלת דיווח זה, הבריק אלישיב בן חורין ב-19 בנובמבר ליובל הנחיה שלשונה:
דברי ראש ממשלת מאלאיה אליך מעניינים וחשובים ונדמה לי שנותנים פתח לבקש פגישה נוספת שקטה איתו. אמור לו שאין זה מזיק ליחסיהם עם ארצות ערב אלא אף מעלה את חשיבותם שם. מוכנים לשלוח נציג בלי הדדיות ואם גם זה קשה, היקבול נציג בלתי רשמי, נאמר של ההסתדרות? העיקר שאנו מעוניינים בטיפוח הקשר ונעיין בכל רעיון מכובד. ראה נא זאת כמבצע חשוב.
ברם, ההנחיה התקבלה לאחר שרחמן עזב את אוסטרליה ובינתיים דאג להבטיח לערבים שמלאיה לא תקשור יחסים דיפלומטיים עם ישראל ודבריו אלו התפרסמו בעיתונות בירדן. בפריז, כמו גם בכמה בירות אחרות בעולם, התקיימו יחסים אישיים בין שגרירי ישראל ואלו של מלאיה. ב-20 ביוני 1960 שלח שגריר מלאיה בצרפת, טונקו איסמאעיל בן טונקו יחיא, מכתב לשגריר ישראל בצרפת, ולטר איתן, ובו הסביר שלא ניתן לכונן יחסים דיפלומטיים "בגלל הקשיים הנוכחיים של הממשלה הנובעים ממחסור בכוח אדם מאומן וקשיים אחרים בכינון נציגויות מחוץ למלאיה. שגריר ישראל בבנגקוק, מרדכי קדרון, ביקר בקואלה לומפור בחודשים מרץ-אפריל 1960, אם כי לא הצליח לשוחח עם רחמן.