stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית העם (ירושלים)
הקמת בית העם

"בית העם" הוקם בשנת 1907 כמקום מפגש לאירועים והרצאות על ידי בני העלייה השנייה. באוקטובר 1909 פרסם שבועון העולם "הצעת תקנות להנהלת הבית":
א) המטרה: בית העם הוא מוסד עממי תרבותי, השואף להרים את המצב התרבותי, הלאומי והציבורי של השדרות העממיות בירושלים, לאחד את יהודי העיר לכל כחותיהם ומפלגותיהם ע"י שפה אחת כללית — השפה העברית.

ב) האמצעים: סדור קריאות פומביות במדעים שונים ובספרות, יצירת אורגנים המועילים להתפתחות הטעם האסתטי; יצירת אורגנים להפצת הספרות העברית; אגודה להתעמלות; אולמים למשחקים שונים.

ג) האמצעים הכספיים: תרומות חברים; תרומות של חברות שונות ושל אנשים פרטיים בישראל ומחוצה לה.

ד) החברים: כל יהודי מבן 18 שנה יכל להיות לחבר בית העם; כל חבר משלם לא פחות מ 3,60 פרנק בשנה.
במשך למעלה מ-50 שנה, נדד בית העם בין מבנים שונים בעיר. ניתן לחלק את תקופה זו לשלושה פרקים עיקריים:
1907-1914: בשנים אלו "נדד" בית העם בין רחוב הנביאים (הקונסולים), רח' החבצלת 8 ורח' פראג, ונסגר על ידי השלטונות העות'מאנים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
1919-1929: בשנים אלו היה ממוקם ברחוב הנביאים 63 (או 65) ונסגר בשל בעיות תקציב.
1934-1961: בשנים אלו "נדד" בין אולם עדן, אדיסון, אוריון, ובית פרלמן ברחוב יפו 70.
הקמת מבנה קבע לבית העם

מאז ייסוד בית העם הועלו רעיונות לבניית בית עבורו. בשנות ה-40 החל איסוף תרומות והקרן הקיימת רכשה את המגרש ברחוב בצלאל למטרה זו. המבנה תוכנן על ידי האדריכל יעקב בנאור-קלטר ובנייתו החלה טרם קום המדינה, אך נפסקה בשל מלחמת העצמאות והמצור על ירושלים.
ב-22 ביוני 1950 נערך טקס הנחת אבן פינה לבנייתו המחודשת, באותו מגרש ברחוב בצלאל. באותה שנה התפרסם שהכנסת תעבור למבנה עד לבניית משכן הקבע, אך היא נותרה בבניין פרומין לאחר שלא נמצא תקציב להמשך הבנייה.
בשנת 1955 הועבר בית העם לידי עיריית ירושלים, שהזמינה את האדריכל דוד רזניק להשלים את המבנה ולהתאימו לפונקציות חדשות.
בית העם הושלם לבסוף בשנת 1961. בנייתו הושלמה בחיפזון לשם קיום משפט אייכמן במבנה באותה שנה. חנה ארנדט כתבה בספרה על המשפט: "אכן, אולם לא רע לנהל בתוכו את משפט הראווה שבן-גוריון ראה בעיני רוחו כשהורה לחטוף את אייכמן". גם דיוני הערעור התקיימו במקום.
מרכז ז'ראר בכר

בתחילת שנות ה-80 שופץ המבנה על ידי הקרן לירושלים באמצעות תרומת מיליונר צרפתי, ובתכנונו של האדריכל דוד רזניק, ומאז נקרא הבניין על שם בנו של התורם, ז'ראר בכר, שנהרג בתאונת דרכים. במסגרת השיפוץ חופה המבנה באבן נסורה והותקן קיר מסך מזכוכית בחזית המבנה.
בית העם המחודש

בפברואר 2022, הסתיים שיפוץ מקיף של המבנה במימון עיריית ירושלים. במסגרת השיפוץ, הוחזר השם "בית העם" למבנה והוקם חדר הנצחה למשפט אייכמן. בנוסף נבנה חניון תת-קרקעי חדש שנפתח ביוני 2020.
השיפוץ נערך במסגרת פיתוח משולש הרחובות בצלאל, אוסישקין ומנורה כמתחם אמנות עירוני, הכולל מבנה חדש, קמפוס ירושלים לאמנויות, בשטח מגרש החנייה של מרכז ז'ראר בכר. במתחם החדש מרוכזים בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, הסניף הירושלמי של בית הספר למשחק ניסן נתיב, בית הספר הרב-תחומי לאמנות מוסררה והמרכז למוזיקה מן המזרח.
במתחם תוכננה גם הקמת מעונות סטודנטים, אך תוכנית זו בוטלה.
פעילות

המרכז מארח אירועי תרבות שונים, ביניהם הצגות תיאטרון, מופעי מחול ומוזיקה, מופעי בידור, מופעים לילדים, כנסים, תערוכות ופסטיבלים שונים. המרכז מארח למעלה מ–250,000 איש בשנה, לצפייה במבחר של למעלה מ–1,200 אירועים. במרכז פועלות שתי להקות בית למחול, "ורטיגו" ו"להקת קולבן דאנס", הזוכות להצלחה הן בקרב הקהל והן בקרב המבקרים בישראל ומחוצה לה. בין הפסטיבלים שנערכו במרכז במשך השנים היו: פסטיבל "זירת מחול", הפסטיבל לתיאטרון אוניברסיטאי, הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות, פסטיבל "מחול שלם", ופסטיבל הוּלֵגֵאבּ ליצירה אתיופית ישראלית.
האולמות בהיכל כוללים את אולם ז'ראר בכר, המונה כ-500 מקומות ישיבה וציוד טכנולוגי מתקדם, ואולם ליאו מודל, המונה כ-170 מקומות ישיבה. בצמוד לאולם המופעים וכחלק מאותו קומפלקס נמצאת הספרייה העירונית המרכזית של ירושלים, שכוללת ספריות מבוגרים, ילדים וחדרי עיון.
בהיכל הוקם מיצג משפט אייכמן אשר התקיים במבנה.
בית העם בספרות

המבנה ההיסטורי ששכן בזיכרון משה זוכה לאזכור מפורט בספרו הידוע של ש"י עגנון על ימי ראשית המאה העשרים בירושלים, "תמול שלשום":
ובערבים היה נכנס (יצחק קומר, גיבור הספר) לבית העם לקרות בעיתונים. ואם היה שם נואם או מרצה הוא יושב ושומע, ולא היה עומד ממקומו עד לאחר גמר כל הוויכוחים, בין שהם חזרה על דברים שכבר נאמרו ונשנו ונשלשו, ובין שהם היפוכם. ואפילו היה חוזר לביתו חצי-מת, חוזר למחר לבית העם לשם אותם הדברים
הערות שוליים

↑  הנשף בבית העם, החרות, 12 בספטמבר 1910
↑  בית העם, העולם, 19 באוקטובר 1909
↑  פתיחת בית העם, הצבי, 5 בפברואר 1912
↑  בואו לעזרת "בית העם!", הארץ, 6 בפברואר 1922
↑  יוחל בהקמת בית העם בירושלים, הארץ, 30 בינואר 1950
↑  תובעים ביטול הפקעת בנין בית העם בבירה, הארץ, 29 בדצמבר 1953
↑  בית העם מוחזר לעירית ירושלים, הארץ, 23 באוגוסט 1955
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ו, 1, עמ' 325.
↑  שירן טמוזרטי, היסטוריה בירושלים: מתחם "בית העם" יפתח מחדש כהיכל תרבות, באתר כל העיר, 26 בפברואר 2022
↑  הבשורה לתושבי נחלאות ומרכז העיר: 'חניון מנורה' פותח שעריו לדיירים, באתר כל העיר, 17 ביוני 2020
↑   נעמה ריבה, במתחם אחד בירושלים, ויכוח על דיור בר השגה הוא גם מאבק על צביון העיר, באתר הארץ, 7 בפברואר 2022
↑   הדר חורש, החרדים לחצו, ועיריית ירושלים ביטלה תוכנית למעונות סטודנטים - לטובת בנייני דירות, באתר TheMarker‏, 6 באוגוסט 2020
↑  רות אשל, אין חדש בפסטיבל "זירת מחול" בירושלים, באתר הארץ, 31 ביולי 2011
↑  הפסטיבל לתיאטרון אוניברסיטאי  ייפתח בירושלים בשבוע הבא, באתר הארץ, 22 באפריל 2002
פסטיבל בינלאומי  לתיאטרוני סטודנטים, באתר הארץ, 29 באפריל 2001
↑   עכבר העיר, בובה של הצגה: פסטיבל תיאטרון הבובות בירושלים, באתר הארץ, 27 ביולי 2015
↑  שיר חכם, פסטיבל מחול שלם ירקיד את ירושלים, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2012
 תמר רותם, מבט לפסטיבל מחול שלם, באתר הארץ, 14 בספטמבר 2014
↑  טל אימגור, עכבר העיר, המלצות במה לסופ"ש: חגיגה לעדה האתיופית, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303332305171
גדעון לוין

| --- | --- |

 לידה:  24 בספטמבר 1921 
 פטירה:  28 באוגוסט 2004 (בגיל 82) 
 מדינה:  ישראל 
 
גדעון לוין (24 בספטמבר 1921 – 28 באוגוסט 2004) היה מחנך ותאורטיקן ישראלי, איש קיבוץ להבות הבשן, שהקדיש את מרבית פועלו לחינוך בגיל הרך. הוגה שיטת "גן זורם" ומהחוקרים הבולטים בחינוך הפרוגרסיבי.
ביוגרפיה

לוין נולד בסתיו 1921 בעיר ברסלאו שבגרמניה. היה חבר בתנועת נוער ציונית, ובשנת 1937 עלה לארץ עם חבריה והגיע לקיבוץ אפיקים. היה חבר בקבוצה שייסדה בשנת 1940 את קיבוץ להבות הבשן שעלה לקרקע בשנת 1945. ארבע שנים לאחר מכן הצטרף להנהלתו, והיה חבר בו עד לפטירתו. בשנת 1949 הצטרף למחלקת החינוך של הקיבוץ הארצי, והיה חבר בה עד לשנת 1972.
בין השנים 1949–1952 הדריך וסייע בקיבוצים צעירים בנושא הקמת בתי ילדים וארגון מערכת החינוך. אל תחום החינוך לגיל הרך הגיע כבר בקיבוצו. בשנת 1953 החל ללמד פסיכולוגיה בסמינר הקיבוצים ומאוחר יותר בסמינר אורנים, תפקיד אותו ביצע במשך 35 שנה.
במהלך פעילותו באורנים פנה מתורתו של אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד אל תורתם של אריקסון ופיאז'ה ופיתח את תורת "הגן האחר" (או "הגן הזורם").
בשנת 1975 הקים את "המרכז ללימוד פעילויות הילד" באורנים, אותו ניהל ובו חקר את מהות הפעילות של הילדים וההשלכות על העבודה מולם בגן הילדים, תפקיד שנשא בו עד לפרישתו בשנת 1988.
לוין התמקד בפעילות הילד ומהות הגן, הוא לימד שיטות להבחנה בעקרונות פעילות זו וגיבש פעולות שיש לעשות על מנת לקדמה. במהלך פעילות ב"מרכז ללימוד פעילויות הילד" גיבש את גישת "זרימה חופשית" ובהמשך את "זרימת פעילות" ולבסוף את תורת "גן אחר", המאפשרת לילד מעבר בין פעילויות בגן בהתאם להעדפותיו ויכולותיו, כאשר תפקידם הפדגוגי של המחנכים בגן הוא בהענקת דוגמה חינוכית בתחומי הפעילות השונים.
לוין התמודד עם הדילמות של החינוך בגיל הרך בתנועה הקיבוצית ובהן התייחסות לצורכי החברה המעוגנים בערכי הקיבוץ אל מול צורכי הילדים וזכותם לצרכים כערך עליון. ”גדעון ביקש לגשר על פני מה שנראה לעתים כצרכים מנוגדים, זאת על ידי פיתוח גישה חינוכית, ממנה גזר שיטות ייחודיות לחינוך בגיל הרך. את אלה ביסס על אינטרפרטציה נוספת של התאוריות הפסיכולוגיות הרווחות (פרויד, אריקסון, פיאז'ה), שהתייחסו לסוגיות שעמדו בפניו. בכך בוודאי העשיר והרחיב את הדיון בתאוריות אלה ותרם לתובנתן.”
לוין פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושאי הגיל הרך, מרביתם בביטאונים "החינוך המשותף" וב"הד הגן". הכשיר עשרות עובדי הוראה והיה חוקר ומחנך לפי גישת החינוך הפרוגרסיבי. לוין התייחס לסָפֵק כאל חלק חשוב מעבודת המחנך שעליו להתלבט במציאת פתרונות שונים, והאמין כי מחנכים יכולים להשתנות.
לוין נפטר ב-28 באוגוסט ונקבר בקיבוצו 2004. החל משנת 2009 מתקיימים לזכרו ימי כנסים לגיל הרך.
בנו, האלוף עמירם לוין, כיהן כמפקד פיקוד הצפון, המשנה לראש המוסד ויושב ראש החברה הלאומית לדרכים.
מפרסומיו

פחדי ילדים, הוצאת הסתדרות המורים בישראל, 1963
השפעת בית הספר על האישיות, תרבות וחינוך, 1966
תינוקות מחייכים -פרקים בחינוך ובפסיכולוגיה של גיל הינקות, ספרית פועלים, 1972
הפעילות באזור שולחן המים בגן הילדים, הוצאת המרכז ללימוד פעילות הילד, 1977
פעילות בניה ; ראשיתה וחוקיותה, הוצאת אורנים, המכללה האקדמית לחינוך, 1977
פעילות והתנהגות -פרקים בפסיכולוגיה של גיל הגן, אוצר המורה, 1978
הפעילות בעץ בגן הילדים, המרכז ללימוד פעילות הילד, 1980
"בואו נשחק על באמת" על פעילותם של ילדי הגן, יחד עם ציפורה ניר, ספרית פועלים, 1982
הפסיכולוגיה של הפעילות, אורנים, 1982
הכדור-פעילות פעוטות בכדור, המרכז ללימוד פעילויות הילד, 1983
זרימת הפעילות בגן הילדים : קורס השתלמות לגננות, המרכז ללימוד פעילות הילד, 1984
אחד ועוד אחד – סוגיות בחינוך תאומים בגיל הרך, המרכז ללימוד פעילויות הילד, 1985
מצרפים : הפעילות בשולחן הדבקות בגן, המרכז ללימוד פעילות הילד, 1985
גננות משוחחות בעקבות התבוננות בפעילות ילדים, ספרית פועלים והקיבוץ המאוחד, 1985
גננו, ספרית פועלים, 1985
פעוטות פעילים – סוגיות בחינוך פעוטות, ספרית פועלים, 1986
זרימת פעילות, אורנים, 1987
מעורבות משתתפת. (לקראת שינוי בפעילות הגננת), אורנים, 1987
גן הילדים לטובת הילד, הוצאת רשפים, 1987
להיות תינוק, הוצאת רשפים, 1989
שיחות עם הורים, ספרית פועלים, 1989
גן אחר : תורת הגן של זרימת הפעילות, הוצאת אח, 1989
שנת החיים השניה, מרכז ללימוד פעילויות הילד, 1990
מדע לוחם וצוחק : שינויים בחינוך המשותף בגיל הרך בשנים 1990-1980, הוצאת יד-יערי, 1993
לעבוד עם פעוטות, הוצאת דיונון, 1993
המשפחה, המעון וגן הילדים, הוצאת רשפים, 1993
לומדים בגיל הרך : על הלמידה הלא-פורמלית, הוצאת אח, 1995
לחנך אחרת, דיונון/פפירוס/אוניברסיטת תל אביב, 1995
תינוקות ופעוטות : מי מחנך אותם ?, הוצאת אח, 1996
המאבק נגד האלימות : כישלונה של התרבות, המרכז ללימוד פעילות הילד – מכללת אורנים, 1999
ראו גם

חצר גרוטאות
לקריאה נוספת

מחנך אחר: ד"ר יעל דיין משוחחת עם גדעון לוין; עריכה: שמעון ריקלין, תל אביב: דיונון – אוניברסיטת תל אביב, 2001.
הערות שוליים

↑  הודעה מקיבוץ הבשן, על המשמר, 9 ביוני 1949.
↑  רנה מיכלוביץ, דברים לזכרו של גדעון לוין, באתר משרד החינוך
↑  אתר "Billiongraves"
↑  כנס הגיל הרך לזכרו של גדעון לוין התשס"ט
↑  כנס הגיל הרך השני
↑  כנס הגיל הרך השלישי
↑  כנס הגיל הרך השלישי
↑  כנס הגיל הרך הרביעי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300825705171  GND: 172848997  LCCN: n87910331  NDL: 00537688  VIAF: 263958498   WorldCat (עם VIAF): 263958498
ג'ורג' קבוט לודג'

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1873 בוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית  
 פטירה:  21 באוגוסט 1909 (בגיל 35) ננטקט, מסצ'וסטס, ארצות הברית  
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אובורן 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  הרווארד קולג' 
 תפקיד:  משורר
 בן או בת זוג:  Mathilda Elizabeth Frelinghuysen Davis 
 
ג'ורג' קבוט "ביי" לודג' (באנגלית: George Cabot "Bay" Lodge;‏ 10 באוקטובר 1873 – 21 באוגוסט 1909) היה משורר אמריקאי מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
ביוגרפיה > ראשית חייו

לודג' נולד בבוסטון ב-10 באוקטובר 1873, וגדל בבית הוריו בנהנט, מסצ'וסטס. צאצא לכמה משפחות ברהמינים מבוסטון, הוא היה בנם של אנה קאבוט מילס "נני" (לבית דייוויס) לודג' (1851–1915) והנרי קבוט לודג' (1850–1924), פוליטיקאי רפובליקני שייצג בסופו של דבר את מסצ'וסטס בסנאט של ארצות הברית. אחיו היו קונסטנס דייוויס לודג' (אשתו של אוגוסטוס פיבודי גרדנר ולאחר מותו קלרנס צ'ארלס ויליאמס) ואוצר האמנות ג'ון אלרטון לודג' השני.
סבו וסבתו מצד אמו היו אדמירל משנה צ'ארלס הנרי דייוויס והרייט בלייק (לבית מילס) דייוויס (בתו של הסנאטור האמריקני אלייז'ה האנט מילס). סבו וסבתו מצד אביו היו ג'ון אלרטון לודג' ואנה (לבית קבוט) לודג', נכדתו של הסנאטור האמריקני ג'ורג' קבוט, על שמו הוא נקרא.
לודג' החל ללמוד בקולג' הרווארד, והמשיך את לימודיו בצרפת, באוניברסיטת פריז ובברלין עד אמצע שנות העשרים לחייו. בהרווארד, הוא היה חבר במועדון הפולו של הרווארד.
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 1897, לודג' החל לעבוד כמזכיר הן של אביו והן של ועדת הסנאט האמריקאית בוושינגטון. מאוחר יותר שירת בהצלחה במלחמת ארצות הברית–ספרד כצוער ימי. לודג' היה חבר קרוב של תאודור רוזוולט, שכתב הקדמה נעימה לאוסף שלאחר המוות משנת 1911 Poems and Dramas of George Cabot Lodge. הוא נודע בעיקר בזכות הסונטות העדינות שלו, כמו שיר הגל, אסקס וטראמבל סטיקני (סטיקני היה חבר ומעריץ), שכמה מהן זכו באנתולוגיה. סגנונו והשקפתו האמנותית הושפעו עמוקות מהפסימיות של שופנהאואר וג'אקומו ליאופרדי, כמו גם מהשפעות צרפתיות כולל בודלר ולקונט דה ליל.
לאחר מותו, השירים והדרמות שלו שנאספו, בשני כרכים, פורסמו ב-1911 על ידי חברת Houghton Mifflin.
חיים אישיים

ב-19 באוגוסט 1900, הוא התחתן עם מתילדה אליזבת פרילינגהייזן דייוויס (1876–1960) בכנסיית האדוונט בבוסטון. היא הייתה בתם של השופט ג'ון ג'יי דייוויס ושרה הלן (לבית פרילינגהייזן). לאחר מות אביה ב-1902, נישאה אמה בשנית לבריגדיר גנרל צ'ארלס ל. מקאולי. סבה מצד אמה היה מזכיר המדינה פרדריק תאודור פרילינגהייזן וסבה רבא שלה היה מושל מסצ'וסטס ג'ון דייוויס. ביחד מתילדה וג'ורג' היו הורים לשלושה ילדים, כולל שני בנים ששניהם הפכו לפוליטיקאים בולטים:
הנרי קבוט לודג' הבן (1902–1985), שהפך לסנאטור אמריקאי ממסצ'וסטס שהיה חברו למועמדותו של ריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1960.
ג'ון דייוויס לודג' (1903–1985), שחקן שהפך למושל קונטיקט. הוא התחתן עם השחקנית האיטלקייה פרנצ'סקה ברגיוטי.
הלנה קונסטנס לודג' (1905–1998), שנישאה לדיפלומט אדוארד דה שטראל (1896–1981) מבריסל (עם הנסיך דה ליין כשושבין שלו), בשנת 1929. הוא בילה עשרים שנה כמלווה לאליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים, ולאחר מכן קיבל את התואר ברון דה שטראל כשהלנה הפכה לברונית דה שטראל.
לודג' מת, בגיל 35, מאי ספיקת לב בעת חופשה באי טוקרנוק, ליד ננטקט, ב-21 באוגוסט 1909. הוא נקבר בבית הקברות מאונט אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס. אלמנתו נפטרה בשנת 1960.
חיים אישיים > צאצאים

דרך בנו הבכור הנרי, הוא היה לאחר מותו סבא של שני נכדים, ג'ורג' קבוט לודג' השני (פרופסור בבית הספר לעסקים של הרווארד, אשר התמודד ללא הצלחה נגד טד קנדי לסנאט האמריקאי) והנרי ס. לודג'. דרך בנו השני ג'ון, הוא היה לאחר מותו סבא של שתי נכדות, לילי לודג' ממנהטן (מייסדת קונסרבטוריון השחקנים), וביאטריס אנה קבוט לודג' (אשתו של אנטוניו דה אוירזבל, שלימים הפכה לשגרירת ספרד בארצות הברית).
דרך בתו הלנה, הברונית דה שטראל, הוא היה לאחר מותו סבא לשלושה, ז'קלין דה שטראל (שנישאה לבנקאי בלגי); קוונטין דה שטראל (נפטר 1998), ואליזבת (לבית דה שטראל) דה ואסיז'.
חיים אישיים > מורשת

ביוגרפיה, "חייו של ג'ורג' קאבוט לודג'" (1911), נכתבה על ידי חברו ואיש סודו הנרי אדמס.
גיזוויל

| --- | --- |
סמל גיזווילסמל גיזוויל

 מדינה:  שווייץ שווייץ
 קנטון:  אובוולדן אובוולדן
 שפה רשמית:  גרמנית
 שטח:  85.9 קמ"ר
 גובה:  485 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  3,657 (31 בדצמבר 2018)
  ‑ צפיפות:  41 נפש לקמ"ר (2014)
 קואורדינטות:  46°50′0″N 8°11′0″E﻿ / ﻿46.83333°N 8.18333°E﻿ / 46.83333; 8.18333
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.giswil.ch/de/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.גיזוויל(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.גיזוויל(למפת אובוולדן רגילה) סרנן קרנס אלפנך אנגלברג לונגרןגיזוויל(למפת אובוולדן מוגדלת) סרנן קרנס אלפנך אנגלברג לונגרןגיזוויל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
גיזוויל (בגרמנית: Giswil) הוא כפר בקנטון אובוולדן שבשווייץ. הכפר מוזכר לראשונה במקורות מהמאה ה-11 בשם Kisevilare.
גאוגרפיה

גיזוויל ממוקם על קצהו הדרומי של אגם סרנן. הוא כולל חלקים מהכפרים גרוסטייל, קליינטייל, רודנץ ודיכטרסמט וכן כמה בתי חווה. שטח הכפר הוא 85.9 קמ"ר, מתוכם 35.9% משמשים לחקלאות, 53.3% מיוערים, 2.2% הם שטח בניו ו-8.7% מהווים שטחי נהרות, קרחונים והרים.
נכון לסוף שנת 2014 מונה אוכלוסיית הכפר 3,558 תושבים. לאחר תקופות של עוני והגירה שלילית בסוף המאה ה-19, כאשר גודל האוכלוסייה עמד במשך זמר רב על כ-1,600 איש, גדלה אוכלוסיית הכפר בהדרגה במהלך המאה ה-20. ב-40 השנים האחרונות גדלה האוכלוסייה בכ-38% בעיקר בשל המצב הכלכלי באזור ובשל שיפור התחבורה הציבורית ללוצרן.
את גיזוויל משרתת תחנת הרכבת המקומית הניצבת על מסילת לוצרן-אינטרלאקן והכפר גם מחובר לכביש המהיר A-8. האטרקציות העיקריות בכפר הן שתי חורבות: רוזנברג ורודנץ ובתי חווה מסורתיים ביישוב גרוסטייל.
הערות שוליים

↑  הערך גיזוויל במילון ההיסטורי של שווייץ (בגרמנית)
↑  משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של שווייץ
↑  משרד הסטטיסטיקה הפדרלי של שווייץ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4335848-2  HDS: 000742  MusicBrainz: 3ebe5796-b992-441c-ab76-81e98750bcec  VIAF: 248252524   WorldCat (עם VIAF): 248252524
גיז'רמו סטאבילה

גיז'רמו סטאבילה (בספרדית: Guillermo Stábile;‏ 17 בינואר 1905, פארק פטריסיוס, בואנוס איירס – 27 בדצמבר 1966) היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי הזכור כאחת הדמויות הבולטות בהיסטוריה של הכדורגל ואחד ממבקיעי השערים המצטיינים הראשונים.
תארים

1920 – גביע אסטימולו (הורקאן)
1921 – גביע ריו דה לה פלאטה (הוראקן)
1922 – ליגת החובבים הארגנטינית (הוראקן)
1922 – גביע דוקטור קארלוס איבארגורן (הוראקן)
1925 – ליגת החובבים הארגנטינית (הוראקן)
1925 – גביע דוקטור קארלוס איבארגורן (הוראקן)
1928 – ליגת החובבים הארגנטינית (הוראקן)
1930 – סגנות אליפות העולם (נבחרת ארגנטינה)
1939 – אליפות הליגה השנייה בצרפת (הכוכב האדום פריז)
1941 – זכייה בקופה אמריקה (ארגנטינה)
1945 – זכייה בקופה אמריקה (ארגנטינה)
1946 – זכייה בקופה אמריקה (ארגנטינה)
1947 – זכייה בקופה אמריקה (ארגנטינה)
1949 – אליפות ליגת העל הארגנטינית (ראסינג קלוב)
1950 – אליפות ליגת העל הארגנטינית (ראסינג קלוב)
1951 – אליפות ליגת העל הארגנטינית (ראסינג קלוב)
1955 – זכייה בקופה אמריקה (ארגנטינה)
1957 – זכייה בקופה אמריקה (ארגנטינה)
ג'נארו ורולינו

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1906 נאפולי, איטליה 
 פטירה:  17 בנובמבר 2005 (בגיל 99) רומא, איטליה 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקצוע:  כומר קתולי 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (30 באפריל 2007)  פרס פר אנייר (2004) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ג'נארו ורולינו
 
ג'נארו ורולינו (באיטלקית: Gennaro Verolino;‏ 1906, נאפולי – 2005, רומא) היה כומר איטלקי, בישוף קתולי וחסיד אומות העולם.
קורות חיים > פעילותו בתקופת השואה

בשנת 1944 היה האב ורולינו מזכירו של אנג'לו רוטה, שליח הוותיקן להונגריה. רוטה היה בין החותמים על מכתב המחאה שהגישו נציגי המדינות הנייטרליות במלחמת העולם השנייה למשטר הפשיסטי ההונגרי, בנושא המדיניות האנטישמית של המשטר. המכתב, ומכתבי מחאה נוספים שבאו בעקבותיו, קראו להפסקת הטרנספורטים ותבעו הגנה על ילדים יהודים.
בתחילת קיץ 1944, ובאוקטובר 1944, הנפיק רוטה, בסיועו של ורולינו, מכתבי הגנה על היהודים. פר אנגר, נציג שוודי בבודפשט ועוזרו של ראול ולנברג, העיד לאחר המלחמה על הסיוע שנתן ורולינו באספקת מזון, תרופות וסיוע רפואי ליהודים ששהו בבתים מוגנים (בתים שמעליהם הונף דגל של מדינה נייטרלית, כגון ספרד, שווייץ ושוודיה, וכך היו מוגנים בחסינות דיפלומטית מפני פעילות צלב החץ): "ורולינו היה בסכנה מתמדת מבריונים נאצים בלתי מרוסנים".
בסוף 1944 פרצו אנשי צלב החץ למוסד קתולי בבודפשט שאיכסן כשמונים יהודים. זאת עשו למרות שהיה זה בית שאמור היה להיות מוגן עקב היותו תחת חסות הוותיקן. רוטה וורולינו התערבו בנעשה תוך סיכון חייהם ויצרו קשר עם שר החוץ ההונגרי בדרישה להחזרתם של היהודים לבניין המוגן. כמו כן נתן ורולינו מחסה ליהודי בשם גיורגי אדם מקומרנו שברח מבניין בו חסה, לאחר שבניין זה הופצץ, והגיע אל משכן הנציגות האפיפיורית בבודפשט. ורולינו נתן לאדם תעודת זהות מזויפת, ולאחר מספר ימים - אישור על כך שאדם הוא עובד שגרירות הוותיקן, ומשמש שם פקיד.
כל בוקר עזבו ורולינו ואדם את הבניין כדי להפיץ מכתבי הגנה עליהם חתם רוטה. הם נסעו אל הגבול הצפון מערבי של הונגריה כדי להציל יהודים שנשלחו בצעדות מוות לאוסטריה.
קורות חיים > אחרי מלחמת העולם השנייה

אחרי המלחמה מונה ורולינו לתפקיד בישוף העיר קורינתוס ביוון. בשנת 1951 מונה ורולינו לתפקיד נונציו והיה שגריר הוותיקן באל סלוודור וגואטמלה. לאחר מכן היה נציג הוותיקן בקוסטה ריקה וכן השתתף בוועידת הוותיקן השנייה. בשנת 1983 השתתף בעדכון המשפט הקאנוני הכנסייתי.
קורות חיים > הכרה

ב-2007 העניק יד ושם לוורולינו את התואר "חסיד אומות העולם".
גיז'רמו ישראלביץ'

גיז'רמו ישראלביץ' (בספרדית: Guillermo Israilevich; נולד ב-10 בספטמבר 1982) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה

ישראלביץ' נולד בעיר סנטה פה שבארגנטינה. הוא החל לשחק בגיל 11 באוניון דה סנטה פה, ואת הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון ערך הבכורה בבוגרים ערך ב-10 בפברואר 2000 במשחק מול ולז סרספילד.
בשנת 2002 הגיע לישראל ובגלל מוצאו היהודי לא נחשב לשחקן זר. ישראלביץ' חתם במכבי חיפה, ובעונת 2002/2003 השתתף במשחקי הקבוצה בליגת האלופות, אך לא זכה לדקות משחק רבות בליגה או במפעלים אחרים. בתחילת עונת 2003/2004 עבר ישראלביץ' להפועל נצרת עילית ששיחקה בליגת העל. ישראלביץ' הפך אט אט לשחקן הרכב קבוע, אך הקבוצה ירדה לליגה הלאומית בתום העונה. ישראלביץ' המשיך לשחק עם הקבוצה בליגה הלאומית ואף הושעה ממנה לפרק זמן מסוים בשל החרמתו את האימונים.
לקראת עונת 2006/2007 עבר לשחק בהפועל כפר סבא, בעסקה שבמסגרתה עבר לשחק בחיפה אייל משומר. ישראלביץ' שיחק בכפר סבא עד סוף עונת 2007/2008, אשר בסיומה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ביוני 2008 חתם ישראלביץ' במכבי תל אביב, עמה זכה בגביע הטוטו של 2008/2009. לאחר ארבע שנים וסיום חוזהו בקבוצה החליטה הקבוצה לא לחדש את חוזהו ובכך הפך ישראלביץ' לשחקן חופשי.
בקיץ 2012 חזר ישראלביץ' לשחק בארגנטינה, בקבוצת בוקה אונידוס, ובשנת 2014 פרש ממשחק פעיל.
קריירה > נבחרת ישראל

ב-31 באוגוסט 2002 זומן ישראלביץ' לראשונה לסגל הנבחרת הצעירה של ישראל, ובמדיה רשם שתי הופעות וכבש שער אחד.
ב-4 באוקטובר 2006 זומן ישראלביץ' לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת במקומו של מיכאל זנדברג הפצוע למשחק נגד נבחרת רוסיה, אולם לבסוף הנבחרת יצאה למשחק עם סגל של 19 שחקנים בלבד, אחרי שישראלביץ' נופה מהסגל מאחר שבדיקה שביצעה ההתאחדות לכדורגל העלתה כי הוא שיחק בעברו בנבחרת ארגנטינה הצעירה, ועל כן אינו רשאי לשחק בעבור שתי נבחרות שונות.
הערות שוליים

↑  עודד שלו, נצרת עילית: גיז'רמו ישראלביץ' הושעה, באתר ynet, 3 בינואר 2006
↑  איציק יצחקי‏, ישראלביץ' חתם לשלוש שנים בכפר סבא, באתר וואלה, 27 במאי 2007
↑  לי בוץ, מכבי ת"א: יבריץ' סיכם, ישראלביץ' חתם, באתר ynet, 7 ביולי 2008
↑  רענן ברנובסקי‏, מכבי תל אביב: ישראלביץ', סבן וניבאלדו שוחררו רשמית, באתר וואלה, 10 במאי 2012
↑  משה גוזגל, נבחרת: גיז'רמו ישראלביץ' זומן לאולימפית, באתר ynet, 31 באוגוסט 2002
↑  שירלי בר דיין ויעל שחרור, "ישראלביץ' זומן לסגל הנבחרת. ומיד נופה", מאתר ספורט5, מיום 04 באוקטובר 2006
ג'ורג' קאופמן

| --- | --- |

קאופמן ב-1912
 לידה:  16 בנובמבר 1889 פיטסבורג, ארצות הברית 
 פטירה:  2 ביוני 1961 (בגיל 71) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  סורבון  אוניברסיטת הרווארד 
 בן או בת זוג:  ליואין מקגארת'  Beatrice Kaufman 
 פרסים והוקרה:  פרס פוליצר לדרמה (1937)  פרס טוני לבמאי הטוב ביותר (1951)  פרס פוליצר לדרמה (1932) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ורג' סיימון קאופמן (George Simon Kaufman;‏ 16 בנובמבר 1889 – 2 ביוני 1961) היה מחזאי, סופר, במאי תיאטרון, סאטיריקן ומבקר תיאטרון יהודי אמריקאי.
תולדות חייו > שנים ראשונות

קאופמן נולד בפיטסבורג, פנסילבניה ולאחר שסיים תיכון החל ללמוד משפטים, אולם נטש את התחום עד מהרה. הוא החל לעבוד כעיתונאי וכמבקר תיאטרון והיה לעורך מדור הדרמה של הניו יורק טיימס (משרה בה החזיק כעשרים שנה, עד 1930).
תולדות חייו > ברודוויי

בשנת 1918 כתב את מחזהו הראשון לברודוויי Someone in the House ("מישהו בבית"). המחזה עלה בעיצומה של מגפת השפעת הספרדית, שעה שהציבור הוזהר מלהתקהל ולא הגיע אל התיאטרון. קאופמן התלוצץ שיש לפרסם הזמנות להצגה עם הכיתוב: "הימנע מקהל גדול - בוא ל'מישהו בבית'". אולם התחלה גרועה זו לא סימנה את המשך הדרך. בכל העונות בברודוויי מ-1921 ועד 1958 הוצג לפחות מחזה אחד מאת קאופמן. בדרך כלל לא כתב לבדו אלא שיתף פעולה עם כותבים אחרים, בהם מוריס ריסקינד, עדנה פרבר, מוס הארט ועוד. שיתוף הפעולה הפורה ביותר שלו היה עם מוס הארט עמו כתב את Once in a Lifetime ("פעם בחיים"), You Can't Take It With You ("הן לא תקחהו עמך") מ-1937, עבורו זכה בפרס פוליצר והקומדיה החברתית החריפה The Man Who Came to Dinner ("האיש שבא לסעוד").
קאופמן גם כתב עבור מחזות זמר. המחזמר The Cocoanuts ("עצי הקוקוס") שכתב עם אירווינג ברלין איפשר לאחים מרקס לעבור משורשיהם במופעי וודוויל לתיאטרון הממוסד, במיוחד הצטיין קאופמן בכתיבה שקלעה ליכולותיו ההומוריסטיות של גרושו מרקס. יחד עם מוריס ריסקינד ואיירה גרשווין כתב קאופמן שלוש הפקות סאטיריות חריפות למוזיקה של ג'ורג' גרשווין, Strike Up the Band, ו- Let 'Em Eat Cake  אשר נתקלו בקשיי הפקה לא צלחו ו-"בשבילך אני שר" (Of Thee I Sing), שזכתה בהצלחה קופתית וביקורתית מרשימה ואף זיכתה את כותביה בפרס פוליצר הראשון שניתן עבור מחזמר, ב-1932.
תולדות חייו > הוליווד

רבים ממחזותיו של קאופמן עובדו לקולנוע. בהם המחזות "הן לא תקחהו עמך" שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לשנת 1938, ו"האיש שבא לסעוד". קאופמן גם כתב לסרטים במיוחד, למשל לסרט לילה באופרה של האחים מרקס. הוא גם ביים סרטים והצגות בהן על עכברים ואנשים מאת ג'ון סטיינבק וכותרת ראשית ההצגה ברנשים וחתיכות עליה זכה בפרס טוני לבימוי ב-1951 ו-גרבי המשי (1957) .
ברידג'

קאופמן היה שחקן ברידג' מוכשר. גם אשתו הראשונה ביאטריס (אנ') הייתה שחקנית ברידג'. העיתון הניו יורקר פרסם כתבות הומוריסטיות שלו על ברידג'..