stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביטול בית הספר
האלטרנטיבה

איליץ' טוען כי הפתרון לבית הספר טמון ביצירת נוסח חדש של יחסים בין אדם וסביבתו. ראשית, טוען איליץ', עלינו להפסיק להסתכל על ילדים כעל תלמידים ועל מבוגרים כעל אנשים המנותקים מתהליכי לימוד. עלינו להבין כי כל אדם, בכל גיל, ממשיך את תהליך ההתחנכות והלימוד. משום כך, על החברה לאפשר לכל אדם, בכל גיל, להמשיך בתהליך זה. על פי תפיסתו, אל לה למערכת החינוך לאלץ את הלומדים לקבל את מרותה של תוכנית לימודים כפויה. על מערכת החינוך להוות מעין "מסכת הזדמנויות", כהגדרתו.
איליץ' מציע מוסדות חינוך אלטרנטיביים, אשר להם יהיו 3 מטרות עיקריות:
הענקת גישה קלה ונוחה למשאבי הידע הקיימים, לכל הרוצים ללמוד, בכל זמן בחייהם.
מתן ייפוי כוח לכל הרוצים לחלוק את הידע שלהם עם הזולת, ומציאת אלה הרוצים ללמוד מהם.
מתן במה לכל הרוצים להציג בעיה בפני הציבור ולהשמיע את קולם ברבים.
איליץ' מציין כי כדי ללמוד לימודים אמיתיים דרושים לו לאדם ארבעה משאבי למידה שונים:
עולם עצמים – דוגמאות לעזרים כאלו יכולות להיות עזרי למידה שונים, מכשירים, ספרים, כלים, משחקים וכדומה
אנשים המשמשים דגמים למיומנויות וערכים
חברים, בני גילו המגרים להתווכח, להתחרות, לשתף פעולה ולהבין
מבוגרים, החושפים לעימות או לביקורת בצורה בונה
אם כן, איליץ' מציע ארבע רשתות לימודיות המאפשרות לכל אדם לפנות לכל אחד ממשאבי הלמידה, בכל עת שיחפוץ. ארבע הרשתות הלימודיות הן:
שירותים נגישים לאמצעים חינוכיים - מטרתם להקל על הגישה לעצמים או לתהליכים המשמשים ללימוד פורמלי. למשל: ספריות, סוכנויות להשכרה, מעבדות, אולמות תצוגה, מוזיאונים, תיאטראות. מקומות עבודה שונים ישמשו כמרכזי לימוד על ידי כך שהלומדים יוכלו לבקר בהם, להתבונן ולעבוד בהם כשוליות, למשל, בבתי חרושת וחוות.
בורסות מיומנויות - אלו יהוו רשתות דרכן יוכלו בעלי מיומנויות להציע עצמם כמודלים ואת התנאים בהם הם מוכנים לשמש כמודלים ודרכן גם יוכלו המחפשים מודלים למיומנויות שונות למצוא את האנשים המתאימים לכך.
התאמת שווים - זו היא רשת תקשורת שתאפשר לאנשים לתאר את הפעילות הלימודית שבה הם רוצים לעסוק, בתקווה למצוא שותף או שותפים לפעילות לימודית זו.
שירותים נגישים למחנכים כלליים - דרך רשת זו ניתן יהיה להגיע לאנשים המציעים עצמם כמחנכים מקצועיים, לקבל מידע על הרקע שלהם ועל התיאור העצמי שלהם. ניתן יהיה לבחור מחנכים כאלה על ידי הצבעה ועל ידי התייעצות עם לקוחות קודמים שלהם
# '''תקופת לימודים ללא קשר לגיל ''' איליץ' הציע שלכל אדם יינתנו על ידי המדינה 18 שנות לימודים כמעין חיסכון, שבהן הוא יוכל להשתמש בכל גיל.
חשוב להדגיש בהקשר זה כי איליץ' סבור שניתן להשתמש בטכנולוגיה המודרנית ככלי המשרת את מטרות המערכת הלימודית ושעל כל רשת לימודית כזו להשתמש במקסימום טכנולוגיה כדי להפוך את שרותיה לזמינים ויעלים יותר. במובן זה, רשת האינטרנט היא דוגמה לכלי שמאפשר יישום ההמלצות של איליץ'.
ראו גם

חינוך ביתי
חינוך דמוקרטי
חינוך חופשי
הערות שוליים

↑  איליץ', "ביטול בית הספר", 1973, עמ' 88
↑  איליץ', "ביטול בית הספר", 1973, עמ' 97
↑  איליץ', "ביטול בית הספר", 1973, עמ' 87
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7563295-0  NLP: a0000003435412  VIAF: 313229672   WorldCat (עם VIAF): 313229672
בית הכנסת האיטלקי (איסטנבול)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת 
 מיקום:  איסטנבול 
 מדינה:  טורקיה 
 קואורדינטות:  41°01′32″N 28°58′21″E﻿ / ﻿41.02555556°N 28.9725°E﻿ / 41.02555556; 28.9725
  (למפת איסטנבול מוגדלת) בית הכנסת האיטלקי(למפת איסטנבול רגילה) בית הכנסת האיטלקי
 
בית הכנסת האיטלקי באיסטנבול שבטורקיה, ממוקם בקצה הצפוני של קרן הזהב. בית הכנסת נוסד בשנת 1885 על ידי הקהילה האיטלקית של איסטנבול (קומוניטה איזראליטיקו איטאליאנה די איסטנבול) המכונה גם קהילת הזרים (קאל די לוס פרנקוס). קהילה זו נוסדה בשנת 1862 והשתמשה במספר מבנים קודם לכן.
היסטוריה

בשנת 1931 נהרס מבנה בית הכנסת המקורי, ובית כנסת חדש (הניצב עד ימינו) נבנה על מקומו. בשנת 1980 שופץ המבנה וב-1998 הוכנסה מערכת חימום מרכזית.
בית הכנסת היווה בעבר אחד מבתי הכנסת החשובים של איסטנבול. עד לשנת 1922 שימש בית הכנסת את מקהלת המפטירים שבעיר. הרב יצחק אלגאזי, מגדולי החזנים הטורקיים, שימש בו כחזן בשנים 1923 עד 1933.
סיכום

בית הכנסת נווה שלום (Neve Şalom Sinagogu) הוא הגדול והמוכר ביותר מבין בתי הכנסת באיסטנבול. בית הכנסת ממוקם בקצה הצפוני של קרן הזהב במרכז איסטנבול. אולמו המרכזי נחשב ליפה ולמפואר ביותר בהשוואה לאולמות שביתר בתי הכנסת בעיר. בית הכנסת נוסד בשנת 1885 על ידי הקהילה היהודית האיטלקית של איסטנבול. בפרעות כנגד היהודים בשנות השלושים, בתקופת המרד הערבי של המאה שעברה, נהרס מבנה בית הכנסת המקורי ובמקומו נבנה בית כנסת חדש. בית הכנסת האיטלקי היווה בעבר את אחד מבתי הכנסת החשובים של איסטנבול.
לקריאה נוספת

Naim Avigdor Güleryüz, The Synagogues of Istanbul, Istanbul 2008 (צוין בהערות "בתי הכנסת של איסטנבול")
הערות שוליים

↑  "בתי הכנסת של איסטנבול", עמוד 149 מציין כי בעת הקמתו התנגדו השלטונות לפתיחתו מטעמים בירוקרטיים והוא אושר לשימוש בתאריך 10 במרץ 1885
↑  אתר הרבנות הראשית של טורקיה
↑  אדוין סרורסי, מזמרת קדם - חייו ויצירתו המוזיקלית של הרב יצחק אלגאזי מטורקיה, ירושלים תשמ"ט
ערך זה הוא קצרמרבנושא בתי כנסת ובנושא טורקיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בנואה אסו-אקוטו

בנואה פייר דויד אסו-אקוטו (בצרפתית: Benoît Pierre David Assou-Ekotto; נולד ב-24 במרץ 1984 באראס, צרפת) הוא כדורגלן עבר קמרוני, יליד צרפת, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה

אסו-אקוטו החל לשחק בבוגרים של לאנס הצרפתית בשנת 2003. משחקו הראשון בליגת העל הצרפתית היה מול פריז סן-ז'רמן, ב-28 במרץ 2004, משחק בו ניצחה לאנס 1-0. הוא שיחק ב-34 מתוך ה-38 משחקי ליגה של לאנס במהלך עונת 2005-2006 לפני שעבר לטוטנהאם, בקיץ של 2006 עבור סכום שלא פורסם. ההשערות לגבי סכום העברתו לאנגליה נעות סביב הסכום של 3.5 מיליון פאונד. במדי לאנס, שיחק אסו-אקוטו 66 משחקים בליגה הצרפתית הבכירה בהם נכשל להבקיע שער.
מנהלה הספורטיבי לשעבר של טוטנהאם, דמיאן קומולי, תיאר בזמנו את אסו-אקוטו כאחד השחקנים המבריקים ביותר שצמחו בכדורגל הצרפתי בשנים האחרונות. אסו-אקוטו הגיע לטוטנהאם כדי ליצור יותר תחרות ועומק בהרכב לגבי עמדת המגן השמאלי.
אחרי מספר הופעות לא מרשימות ולאחר פציעת ברך בדצמבר 2006, הוא נוכח לגלות שאיבד את מקומו בהרכב הראשון ליורשו בתפקיד הקוריאני לי יונג-פיו. אחרי שחזר לכושר טוב בתחילת עונת 2008-2009, הוא שב למקומו בהרכב הפותח של הקבוצה, יחד עם גארת' בייל.
ב-2 בספטמבר 2013 הושאל לעונה אחת לקווינס פארק ריינג'רס. ב-1 ביולי 2015 חתם בסנט אטיין הצרפתית. ב-14 באוגוסט 2016 חתם במץ הצרפתית.
בלטלקום

| --- | --- |


מטה החברה
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ממשלתית
 תקופת הפעילות:  1995–הווה (כ־29 שנים) 
 מיקום המטה:  רחוב אנגל מספר 6, מינסק, בלארוס
 שליטה בחברה:  ממשלת בלארוס
 ענפי תעשייה:  אינטרנט, סלולר, אבטחת מידע
 מוצרים עיקריים:  תקשורת בינלאומית, IPTV, Wi-Fi
 עובדים:  25000
  
 https://beltelecom.by
בלטלקום (בבלארוסית: «Белтэлекам») היא חברת התקשורת הלאומית של בלארוס.
פעילות

החברה הנמצאת בבעלות מלאה של ממשלת בלארוס ומופעלת על ידי משרד התקשורת, לחברה רשת קווים של סיבים אופטיים והיא הספקית היחידה לטלפוניה נייחת בבלארוס. היא מספקת שיחות למרחקים ארוכים ובינלאומיים, גישה בפס רחב לאינטרנט באמצעות ADSL ושירותי Wi-Fi.
החברה הוקמה בשנת 1995 כחברה ממשלתית האחראית על שירותי התקשורת במדינה, שהופרדו ממשרד התקשורת שבמסגרתו הוענקו שירותים אלה עד להקמת החברה. בדומה למקבילתה הרוסית, החברה נוטלת חלק בפרויקטים ממשלתיים בתחום התקשורת האלקטרונית והיא מפתחת את מיזם הממשל האלקטרוני (לרבות פורטל השירותים הממשלתיים) ואת מערכת המחשוב של הבחירות לפרלמנט ולנשיאות.
ב-2021 החלה בלטלקום לשתף פעולה עם חברת התקשורת הקוריאנית SRPOST במטרה לקדם הקמת ערים חכמות בבלארוס ולפתח פתרונות תקשורת מתקדמים.
בעקבות ההתרחשויות הפוליטיות בבלארוס בשנת 2021, והטענות לפגיעה בזכויות אדם במדינה, האיחוד האירופי פתח בחרם על מוסדות המדינה בהן גם בלטלקום.
שירותים

שרותי טלפוניה מקומית ובינעירונית. לרוסטלקום תשתית טלפוניה הגדולה ברוסיה, עם מרכזיות הפרוסות בכל רחבי המדינה.
שרותי רט"ן
חיבור פס רחב לאינטרנט באמצעות הטכנולוגיות ADSL, ו-VDSL
שירותי ספק אינטרנט
רשתות IP/VPN
אבטחת רשתות תקשורת
שירותי תקשורת בינלאומית באמצעות כבלים תת-ימיים
שרותי תמסורת
ראו גם

בזק
רוסטלקום
בורגי

חורחה פרנקו אלביס (בספרדית: Jorge Franco Alviz; נולד ב-29 באוקטובר 1993 בבורגיוס דל סרו שבספרד), הידוע כ"בורגי", הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים > ריאל מדריד

בורגי הגיע לריאל מדריד בשנת 2012 תחילה שיחק בריאל מדריד C ולאחר מכן שיחק בריאל מדריד קסטיליה.
קריירת מועדונים > ההשאלה לאספניול

ב-3 ביולי 2015 הושאל בורגי לאספניול מליגת העל הספרדית לעונה אחת. ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-77 בניצחון 0–1 על חטאפה במסגרת המחזור הראשון. ב-15 בדצמבר הבקיע בורגי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-15 בניצחון 1–2 על לבאנטה במסגרת גביע המלך הספרדי. ב-27 בפברואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, שער בדקה ה-41 בניצחון 2–4 על אספניול במסגרת המחזור ה-26 בליגה.
קריירת מועדונים > ההשאלה לספורטינג חיחון

ב-11 ביולי 2016 הושאל בורגי לספורטינג חיחון מליגת העל הספרדית לעונה אחת. ב-21 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 77 דקות בניצחון 1–2 על אתלטיק בילבאו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
בשנת 2022 הוא עבר לשחק ל"שיבניק" הקרואטית.
אריק, רוזן רוזנבורג

הנסיך אריק, רוזן רוזנבורג (בדנית: Prins Erik, Greve af Rosenborg‏; 8 בנובמבר 1890 – 10 בספטמבר 1950) היה נסיך דני, בנם של ולדמר, נסיך דנמרק ומארי, נסיכת אורליאן (1865–1909).
ביוגרפיה > ראשית חיים

הנסיך אריק פרדריק כריסטיאן אלכסנדר נולד ב-8 בנובמבר 1890 בארמון הצהוב, בית עירוני מהמאה ה-18 באמליגדה 18, סמוך למתחם ארמון אמליינבורג בקופנהגן. הוא היה בנם השלישי של ולדמר, נסיך דנמרק ואשתו מארי, נסיכת אורליאן. אביו היה בנם הצעיר של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל, ואמו הייתה בתו הבכורה של הנסיך רובר, דוכס שארטר ופרנסואז, נסיכת אורליאן. נישואי הוריו היו אמורים להיות התאמה פוליטית.
בעת נישואיהם סיכמו הוריו שבניהם יגודלו כלותרנים, ואילו בנותיהם כקתוליות, ואכן ארבעת בניהם חונכו כלותרנים, ואילו בתם מרגרט, נסיכת דנמרק הייתה הנסיכה הדנית הראשונה מתקופת הרפורמציה שהייתה קתולית.
ביוגרפיה > נישואין וצאצאים

כפי שהיה נהוג אז בבית המלוכה הדני, אריק ויתר על זכויותיו לכס המלוכה כאשר בחר לקחת פשוטת עם כאישה. הוא התחתן באוטווה, אונטריו, ב-1924 עם לואיז פרנסס בות' (1897–1941). הנסיך אריק ואשתו התגרשו בשנת 1937. מאוחר יותר היא נישאה בשנית לת'ורקילד יולסברג, ללא ילדים.
לזוג נולדו שני ילדים:
הרוזנת אלכסנדרה דאגמר פרנסס מארי מרגרט מרוזנבורג (1927–1992)
הרוזן כריסטיאן אדוארד ולדמר ז'אן פרדריק פיטר מרוזנבורג (1997-1932)
הנסיך אריק נפטר בקופנהגן ב-10 בספטמבר 1950.
אסף שרון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בן 49 בערך) 
 זרם:  פילוסופיה אנליטית
 תחומי עניין:  פילוסופיה פוליטית, תורת ההכרה, פילוסופיה של המוסר, מדע המדינה, כלכלה
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  ג'ון לוק, ג'ון סטיוארט מיל, לודוויג ויטגנשטיין, ג'ון רולס, ברנרד ויליאמס, אבישי מרגלית
 מדינה:  ישראל 
 
אסף שרון (נולד ב-1975) הוא פילוסוף ישראלי, פרופסור חבר בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, וראש תוכנית פכ"מ (פילוסופיה, כלכלה ומדעי המדינה) ללימודי תואר ראשון באוניברסיטה זו. שרון משמש כעמית בכיר במכון מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה, אותו ייסד ב-2012 יחד עם ד״ר אבנר ענבר.
ביוגרפיה > ילדות וצבא

שרון גדל בתל אביב במשפחה דתית-לאומית. בילדותו עבר עם משפחתו לארה״ב וכשחזר לישראל למד בישיבה תיכונית והיה חניך בסניף בני עקיבא תל אביב מרכז. עם סיום התיכון למד בישיבת הר עציון באלון שבות שבגוש עציון ובהמשך בישיבת עתניאל ובישיבת שיח יצחק שהקים הרב שג״ר.
בשירותו הצבאי שירת כחייל קרבי בחטיבת גולני. בבגרותו הפסיק לקיים אורח חיים דתי.
ביוגרפיה > חיים אישיים

שרון נשוי לעו״ד אביטל שרון, ואב לשלושה ילדים.
קריירה > אקדמיה

שרון הוא בעל תואר שני בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת המאסטר שלו, אותה הנחה אבישי מרגלית, עסקה בכתיבתו של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ובשאלת הנורמטיביות. את לימודי הדוקטורט בפילוסופיה השלים באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה בהנחיית הפילוסוף הפוליטי ג׳ושוע כהן (אנ'). למשך מספר שנים שימש כעמית מחקר במכון ון-ליר בירושלים.
שרון שייך לזרם הפילוסופי הליברלי, ולוקח השראה רבה מכתיבתם של הוגים כגון ג'ון סטיוארט מיל, אלברט הירשמן, ג׳ושוע כהן (אנ') ואבישי מרגלית.
עבודתו האקדמית של פרופ׳ שרון מתמקדת באפיסטמולוגיה ובפילוסופיה פוליטית. שרון פרסם מספר מאמרים בכתבי עת אקדמיים בתחום בנושאים בתחום הפוליטי: דמוקרטיה דיונית ופופוליזם, עינויים והפרטה. ובתחום תורת ההכרה: עקרון הסגירות (אנ'), פרדוקס ההקדמה, האפשרות של לוגיקה אפיסטמית, אי הסכמה, רציונליות והיסק.
קריירה > כתיבה פופולרית

במקביל לפרסומיו האקדמיים, שרון פרסם מאמרים בכתבי עת בולטים כגון ה-Boston Review (Boston Review) ו–The New York Review of Books. וכן מאמרים בעברית במגזינים פוליטיים כגון ׳הזמן הזה׳ של מכון ון ליר, ׳תלם׳ של קרן ברל כצנלסון, טורי דעה בעיתון הארץ ועוד. מאמריו עוסקים בסוגיות פוליטיות והיסטוריות במדינת ישראל.
קריירה > פעילות פוליטית

שרון היה ממייסדי תנועת הסטודנטים "הקו הירוק" שנאבקה על קידום פתרון שתי המדינות בישראל, ממובילי תנועת "סולידריות" שנאבקה נגד ההתנחלות במזרח ירושלים, היה מעורב בארגון "שוברים שתיקה" בתחילת דרכו ושימש כיועץ להנהגת המחאה החברתית בישראל 2011 וכדובר צוות ספיבק-יונה, צוות מומחים אלטרנטיבי לוועדת טרכטנברג שהוקמה על ידי הממשלה באוגוסט 2011 כמענה לדרישות המוחים.
קריירה > מכון מולד

ב-2012 הקים שרון יחד עם ד״ר אבנר ענבר את מכון המחקר "מולד - המרכז להתחדשות הדמוקרטיה" במטרה לייצר התחדשות רעיונית במחנה הליברלי בישראל. את רוב פעילותו הציבורית כיום עושה שרון כחלק ממרכז זה.
פרופ׳ שרון, בעזרת שותפיו במרכז מולד, מציג משנה פוליטית סדורה המשרטטת את הקו המפריד בפוליטיקה הישראלית: לא בין ימין רוויזיוניסטי ושמאל מערכניקי, אלא בין ציונות ליברלית על שלל גווניה, ובין ימין משיחי שמתנגד לסמכות החילונית של המדינה. הדרך להכריע את המאבק הזה, טוען שרון, היא בראש ובראשונה חתירה לפתרון שתי המדינות, והבאת הקץ על המשיחיות מבוססת הטריטוריה של המתנחלים האידאולוגיים. פעילותו הפוליטית של שרון משקפת עמדה אידאולוגית זו.
בעקבות עבודתם במולד, הפכו שרון ושותפיו לדמויות מרכזיות במחנה השמאל בישראל והיו מעורבים בצמתים משמעותיים בפוליטיקה הישראלית בשנים האחרונות כגון קמפיינים של מפלגות גדולות במהלך בחירות כלליות, יצירת איחוד המפלגות "המחנה הדמוקרטי" ועוד.
פרסומים > פרסומים בעברית

אסף שרון, ״מלחמת אזרחים במעמד צד אחד״, כתב העת תלם 1, 2019
אסף שרון, ״אשליית השיבה אל המסורת״, מגזין הזמן הזה, פברואר 2019.
אסף שרון, ״הפרטה רדיקאלית״ משפטים מז, תשע״ח, עמ׳ 287-326. 2018
אסף שרון, ״אתגר הלאומיות: על תיאוריה פוליטית לעם היהודי מאת חיים גנז,״ משפט חברה ותרבות, 2017.
אסף שרון, ״אשליית המדינה האחת״, מכון מולד, פברואר 2016.
אסף שרון, ״צוק איתן: הקץ לאשליית ניהול הסכסוך״, מכון מולד, אוגוסט 2014.
אסף שרון ואמיר אנגל, ״כיצד יכול שלא לקרות – על הסברים של אלימות צבאית״, כתם של עננה קלה – חיילים צבא וחברה באינתיפדה, הוצאת הקיבוץ המאוחד: 2012.
פרסומים > מבחר פרסומים באנגלית > מאמרים אקדמיים

Sharon, A. (2019). Populism and democracy: The challenge for deliberative democracy. European Journal of Philosophy, 27(2), 359-376.
Sharon, A. (2019). “Collective Reason or Individual Rights: Deliberative Democracy, and the Protection of Rights” in Debra Satz (ed.) Ideas that Matter: Democracy Justice Rights, Oxford University Press
Sharon, A. (2018). Solidarity without sentimentality. Raisons politiques, (2), 97-116.
Harel, A., & Sharon, A. (2018). Dignity, Emergency, Exception. In The Rule of Crisis (pp. 101-118). Springer, Cham.
Sharon, A., & Spectre, L. (2017). Evidence and the openness of knowledge. Philosophical Studies, 174 (4), 1001-1037.
Sharon, A. (2016). Action, Voluntariness and Consent: On John Hyman’s Action, Knowledge, and Will.
Sharon, A. (2016). Domination and the Rule of Law. Oxford Studies in Political Philosophy, 2, 128-155.
Sharon, A., & Spectre, L. (2013). Epistemic closure under deductive inference: what is it and can we afford it?. Synthese, 190 (14), 2731-2748.
Harel, A., & Sharon, A. (2011). ‘NECESSITY KNOWS NO LAW’: ON EXTREME CASES AND UNCODIFIABLE NECESSITIES. University of Toronto Law
Sharon, A., & Spectre, L. (2010). Dogmatism repuzzled. Philosophical Studies, 148(2), 307-321.Journal, 61(4), 845-865.
Sharon, A., & Spectre, L. (2008). Mr. Magoo’s mistake. Philosophical Studies, 139(2), 289-306.
Harel, A., & Sharon, A. (2008). What is really Wrong with Torture?. Journal of International Criminal Justice, 6(2), 241-259.
פרסומים > מבחר פרסומים באנגלית > כתבי עת

Sharon A. The Long Paralysis of the Israeli Left. The New York Review of Books. November 2019.
Mragalit S. & Sharon, A. ‘Confronting Religious Revivalism’ Boston Review. September 2016.
Sharon A. 'Half a Loaf’: In Israel and Palestine, Two States Are Still Better Than One. Boston Review. October 2015.
Sharon A. ‘The Jewish Terrorists’. The New York Review of Books. September 2015.
Inbar A. & Sharon A. A Too-Modest Proposal: A Palestinian Peacemaker Gives Up on Politics. Boston Review. July 2011.
Sharon A. ‘Failure in Gaza’. The New York Review of Books. September 2014.
Sharon A. ‘The Moral Siege’: The militarization of Jewish Supremacism in Israel. Boston Review.August 2014.
Sharon A. ‘Three Assumptions that Led to Kerry's Failure in the Middle East’ Boston Review. June 2014.
Sharon A. ‘The moral Responsibility of Volunteer Soldiers’. Boston Review. November 2013.
Sharon A. ‘Beyond the Israeli-Palestinian negotiation fetish’, Molad, October 2013.
Sharon A. ‘Wrong Number' Molad. July 2013.
Sharon A. ‘How the Israeli Right Delegitimizes Critics, and How the Left Should Respond’ Haaretz, August 2011
הערות שוליים

↑  ניר חסון, רבים ממובילי המאבק נגד מתנחלי שייח ג'ראח באים מרקע דתי, באתר הארץ, 25 ביוני 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008701087105171  VIAF: 2016159337532013150000   WorldCat (עם VIAF): 2016159337532013150000
בלטסר גארסון

| --- | --- |

 לידה:  26 באוקטובר 1955 (בן 68) Torres, ספרד 
 מדינה:  ספרד 
 השכלה:  אוניברסיטת סביליה 
 מעסיק:  ג'וליאן אסאנג' 
 תפקיד:  חבר קונגרס הנציגים (18 ביוני 1993–9 במאי 1994) 
 בן או בת זוג:  Dolores Delgado (דצמבר 2023–?) 
 פרסים והוקרה:  Gold Medal of the Order of Merit of the National Plan on Drugs (2001)  מדליית אנדלוסיה (2008)  פרס הרמן קשטן 
 
בלטסר גארסון (בספרדית: Baltasar Garzón; נולד ב-26 באוקטובר 1955) הוא שופט ספרדי, שכיהן בבית הדין העליון לפלילים בספרד (Audiencia Nacional). גארסון שימש כשופט חוקר בתיקים הפליליים החשובים ביותר בספרד, כולל טרור, פשע מאורגן והלבנת הון.
הערות שוליים

↑  אלדד לוי, ספרד וצ'ילה, פרנקו ופינושה, שיכחה וזיכרון, באתר העוקץ, 14 בספטמבר 2016
↑  יורופיאן, ‏ספרד חוטפת רסיסים, באתר גלובס, 5 בנובמבר 1998
↑  פייננשל טיימס, ‏פינושה לבדיקות רפואיות, באתר גלובס, 6 בינואר 2000
פייננשל טיימס, ‏ספרד מקבלת שיחרור פינושה, באתר גלובס, 13 בינואר 2000
↑  סוכנויות הידיעות, לונדון, ‏בריטניה שיחררה את הרודן הצ'יליאני, פינושה, באתר גלובס, 5 במרץ 2000
↑  אריה דיין, במשרד החוץ חששו ליחסים עם ארגנטינה, באתר הארץ, 22 באפריל 2001
↑  עימותים בספרד בין שוטרים לתומכי בטסונה, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2002
↑  שופט בספרד: פעילות "בטסונה" מושעית ל-3 שנים, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2002
↑  יוסי מלמן, ישראל יורדת לרמה של הטרוריסטים, באתר הארץ, 12 בינואר 2004
↑  ניו יורק טיימס, טים גולדן, דזמונד בטלר, דון נטה, המידע המודיעיני לא חצה גבולות. עכשיו חילופי ההאשמות חוצים אותם, באתר הארץ, 22 במרץ 2004
↑  גרדיאן,גראהם קילי, בספרד התחילו לחקור את קברי האחים של פרנקו, באתר הארץ, 25 באוגוסט 2008
↑  אסושייטד פרס, 35 שנים לאחר מותו, בספרד מסרבים לפתוח את תיבת הפנדורה של פרנקו, באתר הארץ, 17 במאי 2010
↑  נטשה מוזגוביה, ספרד שוקלת לחקור בכירים בממשל בוש שתמכו בעינויים בגואנטנמו, באתר הארץ, 29 במרץ 2009
↑  אסושייטד פרס, מדריד, השופט שפעל נגד רודנים הורשע בשחיתות והורחק משיפוט ל-11 שנים, באתר הארץ, 10 בפברואר 2012
↑   גרדיאן, ספרד הגבילה את יכולת שופטיה לחקור פשעים במדינות זרות, באתר הארץ, 12 בפברואר 2014
↑  רויטרס, מייסד ויקיליקס ייוצג על ידי "רודף אוגוסטו פינושה", באתר הארץ, 26 ביולי 2012
הארץ, אקואדור תעניק מקלט מדיני לאסאנג'; בריטניה מאיימת לעצור אותו, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522505905171  BIBSYS: 13058650  BNE: XX919037  BnF: cb15103881s (data)  CANTIC: a10863230  GND: 123249813  ISNI: 0000 0001 2144 9366  LCCN: no96058305  NKC: xx0262744  NLA: 40363062  NTA: 318063638  RERO: 02-A009558678  SUDOC: 075673312  Trove: 1446129  VIAF: 99022186   WorldCat (עם VIAF): 99022186
ביטול העבדות בברזיל

ענישת עבד
ביטול העבדות בברזיל היה תהליך הדרגתי שהחל בראשית המאה ה-19 וכלל מעבר לכלכלה קפיטליסטית המבוססת על עבודת שכירים. התהליך החל לאחר כשלוש מאות שנים שבהן הובאו בכפייה כ-5.5 מיליון אפריקנים לברזיל על מנת לנצל את כוח עבודתם תחת משטר של עבדות. בשנת 1888 הייתה ברזיל למדינה האחרונה שביטלה את משטר העבדות בה באופן חוקי. על אף תהליך זה, במשך שנות האימפריה הברזילאית, לאורכן התחולל עיקר השינוי, הובאו לברזיל מאפריקה במסגרת סחר העבדים הטראנס-אטלנטי לא פחות מ-968,500 אפריקנים לחיי עבדות.
סיום סחר העבדים

כשנתיים לאחר שנסה משפחת המלוכה הפורטוגלית לברזיל מפני כיבושו של נפוליאון את חצי האי האיברי (1808), הסכים ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל, כמעשה של הכרת תודה כלפי הבריטים שסייעו למילוטו, לעיקרון של סיום הדרגתי של סחר העבדים ברחבי האימפריה הפורטוגזית. צעד ראשון זה קיבל משנה תוקף בינואר 1815, כאשר פורטוגל הסכימה להגביל את סחר העבדים לאזור שמדרום לקו המשווה. יחד עם זאת, חשוב להבחין בין מדיניות ומציאות, שכן לאחר הצהרת 1810 צמח סחר העבדים פי שניים ויותר.
בריטניה, הכוח המניע שמאחורי המגמה העולמית להפסקת סחר העבדים, התנתה בשנת 1826 את הכרתה בעצמאות האימפריה הברזילאית, שקמה ב-1822, בחתימת ההסכם הבריטי-ברזילאי. הסכם זה נחתם ב-23 בנובמבר 1826 בריו דה ז'ניירו, ואסר על ברזילאים להשיט עבדים על פני האוקיינוס האטלנטי החל משלוש שנים לאחר אשרור ההסכם במרץ 1827. שוב, בשנים שלאחר חתימת החוזה חלה עליה משמעותית בסחר העבדים, שכן חשש ממחסור צפוי בידיים עובדות כתוצאה מההסכם הביא לניצול תקופת הביניים ליבוא מקסימלי של עבדים. בהתאם לחוזה אמור היה סחר העבדים להסתיים סופית במרץ 1830, אולם החוק לאכיפת ההסכם נחקק רק ב-7 בנובמבר 1831.
תחילה, במשך עשרים וחמש השנים הבאות, נראה היה כי החוק השיג את ייעודו: מספר העבדים שנכנסו לברזיל במרוצת חמש השנים שלאחר סיומו החוקי של סחר העבדים (1831-1836) עמד על 27% ממספר העבדים שנכנסו לברזיל בחמש השנים שקדמו לחקיקה (1826-1835). מקץ מספר שנים חוסר היכולת, או חוסר הנכונות, של הממשלה הברזילאית לאכוף את החוק היה גלוי לעין. החל מ-1836-1837 סחר העבדים קם לתחייה וכמעט ושוקם לחלוטין למשך כחמש-עשרה שנה. אולם כעת היה זה סחר בלתי חוקי, גם אם משגשג ורווחי.
ב-14 בנובמבר 1850, הכריז הקיסר פדרו השני על חוק סיום סחר העבדים כתקף, והפעם פעל על מנת ליישם אותו. לאחר תאריך זה נכנסו לברזיל עוד כ-1,300 עבדים בלבד, והעבד האפריקאי האחרון שדרך על אדמת ברזיל עשה זאת, ככל הידוע לנו כיום, בשנת 1858. כבמקומות אחרים, השלב הראשון בדרך לסיום העבדות הושלם עם סיום סחר העבדים. אף על פי כן, הדרך ליעד הסופי נמשכה עוד כ-40 שנה.
סיום העבדות

סיומו של סחר העבדים אינו זהה לסיום משטר העבדות, אך הוא הבטיח את סיום העבדות בטווח הארוך. כמדינות אחרות בהן הסתיימה העבדות ללא שפיכות דמים, בחרה ברזיל בתהליך הדרגתי.
סיום העבדות > מלחמת הברית המשולשת

ההזדמנות הראשונה לשחרור עבדים נקרתה כאשר ברזיל השתתפה בסכסוך הצבאי הגדול ביותר בדרום אמריקה - מלחמת הברית המשולשת בין השנים 1864 ו-1870. לעבדים בבעלות הממשלה הוצעה חירותם בתמורה לשירות צבאי. הממשלה דחקה במסדרים הצבאיים ובבעלי עבדים פרטיים לאפשר גיוס עבדיהם תמורת תשלום, או לחלופין לתרום כסף לקניית עבדים במחיר השוק בידי הצבא. אולם הזדמנות זו התבררה ככישלון. ראשית, מספר בעלי עבדים גייסו את עבדיהם בניגוד לרצונם תמורת המענק הממשלתי. שנית, בסך הכול מעטים זכו לחירותם בנתיב זה, שכן פחות מ-4.5% מכלל החיילים הברזילאים שהשתתפו במלחמה, שהם 4,003 עבדים, שוחררו בתמורה לשירותם הצבאי.
סיום העבדות > חוק הרחם החופשי

ב-28 בספטמבר 1871, חוקק הפרלמנט האימפריאלי את "חוק הרחם החופשי", הידוע גם כ"חוק ריו ברנקו". החוק קבע כי החל מתאריך החקיקה, כל התינוקות שנולדו לאמהות שהן שפחות לא יגדלו להיות עבדים בעצמם. החוק קבע את גיל 8 כנקודת הזמן בה היה על בעל העבדים להחליט בין שחרור הילד בתמורה לפיצוי מהמדינה, או להחזיק בו עד לגיל 21, עת הוא ישוחרר ללא כל פיצוי. רק מעטים שוחררו בגיל 8. החוק גם כונן קרן לשחרור עבדים, אך לא היה די בהונה של הקרן. בין השנים 1876 ו-1886 שוחררו בידי הקרן 3,533 עבדים בלבד בבאהיה, ו-150 בלבד בפרנמבוקו.
סיום העבדות > חוק בני השישים

השלב הבא בתהליך השחרור ההדרגתי היה "חוק בני השישים" (sexagenário), אשר שחרר בשנת 1885 את כל העבדים שגילם עלה על 60. שוב, רק מעטים זכו לחירותם במסגרת חוק זה.
סיום העבדות > חוק הזהב

ב-13 במאי 1888, חתמה הנסיכה איזבל על חוק הזהב (Lei Áurea), אשר סיים סופית ובצורה מוחלטת את העבדות בברזיל.
ראו גם

עבדות
מלחמת האזרחים בארצות הברית
דמוקרטיה גזעית
קילומבו
לקריאה נוספת

Adams, Jane Elizabeth. "The Abolition of the Brazilian Slave Trade." The Journal of Negro History 10, no. 4 (1925): 607-37
Baronov, David. The Abolition of Slavery in Brazil: The "Liberation" Of Africans through the Emancipation of Capital. Westport, Connecticut and London: Greenwood Press, 2000
Eltis, David, Stephen D. Benredi, David Richardson, and Herbert S. Klein. "The Transatlantic Slave Trade: A Database on Cd-Rom." Cambridge University Press, 1999
Galloway, J. H. "The Last Years of Slavery on the Sugar Plantations of Northeastern Brazil." The Hispanic American Historical Review 51, no. 4 (1971): 586-605
הערות שוליים

↑  Trans-Atlantic Slave Trade - Database
חוק הזהב