stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיר ניזאם
היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מהתקופה ההלניסטית. סמוך לכניסה לכפר נמצאת "ח'רבת באלוטה", בית קברות חצוב בסלע, ששימש את תושבי היישוב בגבעה הסמוכה, ח'רבת תִּבְּנֶה, שלפי המסורת מזוהה עם העיר תמנה המקראית (או "תִּמְנֵת חֶרֶס") אך עיקרי השרידים בה הם מהתקופה הרומית המאוחרת ומהתקופה הביזנטית. במקום מספר מערות קבורה מפוארות ובהם חדרי מבוא וחדרי קבורה. אחת מן המערות מפוארת במיוחד ובה חצר מבוא מעליה עיטורים חקוקים בסלע, ובדופנותיה כוכי קולומבריום רבים (בתרבות הרומית שימשו קולומבריה לקבורת אפר משריפת מתים, ולפולחן), פתח קטן בתחתית קיר המערה מוביל לחדר קבורת כוכים נוסף ממנו פתח לעוד חדר. זיהוי החורבה הסמוכה ח'רבת תיבנה עם העיר תמנה, הביא את חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן שביקר במקום בשנת 1863, לזהות בקבר זה את מקום קבורתו של יהושע בן נון, ובהסבר מפורט אף מסביר את כוכי הקולומבריום בדופן חצר המבוא, הם כוכים להדלקת נרות. בסיורו במקום מצא גרן כמות גדולה של אבני צור קטנים ומושחזים כסכינים, ועל כן לדבריו מתאים הממצא למסופר בספר יהושע כי חרבות הצורים בה מל יהושע את ישראל בכניסתם לארץ נקברו יחד עימו. כך הוא כותב:
"בצלעה הטרשית המכוסה גריגה שפונות בפאת דרום, במפלסים שונים, כמה מחפורות קבורה, שרידי בית עלמין עתיק. סקרתי אותן בשנת 1863 ואחת מהן נראתה לי אז כקבר יהושע, השערה שאחר כך השתכנעתי בהחלט בנכונותה ושנראתה אף לטובי המלומדים. הפעם בחנתין שנית. הרי פרטים אחדים על שמונה [מחפורות הקבורה] העיקריות: באחת מהן אין כוכי קבורה, הכניסה לתוכה הורחבה ועכשיו היא משמשת כמחסה לרועים. לפני מחפורת שנייה יש פרוזדור מושחת מאד. חודרים בעד פתח מלבני שהיה לפנים צר הרבה יותר, לתוך חדר קבורה נאה שיש בו ארבעה-עשר כוכים ומול פתח הכניסה חדר קטן נוסף שמחליקים לתוכו בעד פתח קשות שעוצב במרכז הכותל האחורי של החדר הגדול. כוכי הקבורה הללו ריקים כולם פרט לשניים הסתומים באבנים ובעפר. מחפורות שלישית סגורה והכניסה סתומה לחלוטין. רביעית היא נרחבת למדי ונהרסה לשלושה רבעים […] ".
היסטוריה > התקופה העותמאנית

ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, עיזים וכוורות דבורים. לפי ויקטור גרן, גרו בכפר 100 תושבים בשנת 1863.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר קטן על ראש גבעה, מוקפת במטעי זיתים מעל חורבות תיבנה. אספקת המים לכפר מגיעה ממעיין "עין תיבנה".
בשנת 1896 אוכלוסיית דיר ניזאם מנתה 146 תושבים.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

בראשית ימי המנדט הבריטי, היער שמצפון לכפר ("יער דיר ניזאם"), יחד עם יער אום צפא הסמוך, הוכרז על ידי ממשלת המנדט הבריטי כשמורת יער סגורה ובכך היה לשמורת הטבע הראשונה בארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי היו יהודים מבקרים בקביעות ב"קבר יהושע בן נון" שבכפר.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בדיר ניזאם הייתה אוכלוסייה של 106 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בדיר ניזאם 34 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 166 תושבים, כולם מוסלמים. בשנת 1945 אוכלוסיית דיר ניזאם הוערכה ב-190 תושבים, בסקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
לאחר 1967

ממלחמת ששת הימים ב-1967, ועד היום, דיר ניזאם נמצאת תחת שליטה ישראלית. על פי מפקד שנערך ב-1967 על ידי הרשויות הישראליות האוכלוסייה במקום הייתה 216 נפש.
ב-1968 קבעה הרבנות הצבאית שקבר יהושע בן נון ממוקם בכפר כיפל חארת', ולא ב"ח'רבת באלוטה" שבכפר, כך שהמנהג של ציון "קבר יהושע בן נון" שבכפר נשכח.
ביוני 1977, התארגן גרעין של גוש אמונים, שקיבל את השם גרעין "נוה־צלח", על שם הכפר הסמוך נבי סאלח (ועדת השמות הממשלתית קבעה כי שם היישוב הוא "חלמיש", ובהמשך שמו שונה לנוה צוף), במטרה להקים יישוב בשמורת הטבע "יער דיר ניזאם", לטענתם מאחר שזוהי שמורת טבע אלו הם אדמות מדינה.הגרעין נרשם כאגודה עות'מאנית שמטרתה: "להקים ישוב יהודי בשומרון, בעל אופי לאומי, אשר יהיה מבוסס על תעשייה וחקלאות, באזורי נבי סאלח".
ב-31 באוקטובר 1977, נכנסו חברי גרעין "נוה־צלח" למבנה "משטרת נבי צאלח", בהמתנה להקמת היישוב. המתנחלים התגוררו במבנה המשטרה בצפיפות רבה, מספר משפחות בחדר, וחלקם התגוררו בתאי המעצר שבמבנה.
בפברואר 1978 נתבקש היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק להכריז על קרקעות באזור כאדמות מדינה, בטענה ש"אין מי שעיבד אותם ותפס חזקה". במרץ 1978 הורה שר הביטחון, עזר ויצמן, על הקפאת תחילת העבודות להקמת היישוב על פי מדיניות הממשלה, שלא לתפוס לצורכי התנחלות קרקע הנמצאת בבעלות פרטית. שר החקלאות אריאל שרון התנגד להקפאה אך שר האוצר וסגן ראש הממשלה שמחה ארליך תמך בעמדת ויצמן ואיים בהתפטרות.
באמצע אפריל 1978 בעקבות שיחה של ראש הממשלה מנחם בגין עם שר הביטחון, עלו הטרקטורים הראשונים להכשרת הקרקע צמוד למבנה "משטרת נבי צאלח" עבור "יישוב זמני" בו הונחו אשקוביות, וליישוב הקבע שהוקם על גבעת "חירבת חובלתא" דרומית מערבית למבנה המשטרה, על 100 דונם שהפקעו מתושב נבי סאלח באמצעות צו תפיסה לצרכים צבאיים. כמו כן הפקעו אדמות בעמק למרגלות הכפר ("ואדי אבו ד'נב"), בו גידלו התושבים חיטה, לצורך סלילת כביש עוקף באורך 2.5 קילומטר (היום חלק מכביש 465), עד אז הכביש עבר בתוך דיר ניזאם.
במאי 1979, הוחלט כי מאחר שאין אדמות מדינה זמינות לצורך הקמת היישוב, מלבד שמורת יער דיר ניזאם, יוקצו 400 דונם ביער.
ב-29 באוגוסט 1979 פורסם כי ליישוב הוקצו 900 דונם, שעיקרן קרקעות שהוכרזו כאדמות מדינה, וקרקעות "משטרת נבי צאלח" שכבר היו בתפיסה לצרכים צבאיים (כיום קרויה "שכונה האשקוביות").
בפברואר 1980 כרתו תושבי נוה צוף 150 עצי קטלב ואלון מוגנים ביער דיר ניזאם לצורך הרחבת ההתנחלות דרומה לכיוון היער. רשות שמורות הטבע והחברה להגנת הטבע הגישו תלונה נגד המתנחלים, אך הבנייה לבסוף נמשכה. מזכירות היישוב מסרה אז בתגובה שמדובר באדמות מדינה שהופקעו בעבר, והפעולה נעשתה באישור ועדת השיפוט ובתיאום עם הגורמים המיישבים, וכי נעקרו שיחים ובני שיחים ולא עצים.
ב-1981, הכריז המנהל האזרחי בסך הכל על 2,060 דונם באזור נבי סאלח כאדמות מדינה והם הועברו לטובת ההתנחלות נווה צוף. ההתנחלות לא בנויה על כל השטח שהוקצה לה, אך הצבא מנע את הגישה לחלקות חקלאיות של דיר ניזאם ונבי סאלח, שההתנחלות נבנתה ממש לידן. הצבא מנע את גישת הפלסטינים לאדמות אלו.
בשנת 1997 הפקיעה ישראל 604 דונמים נוספים מאדמות הכפר עבור ההתנחלות נווה צוף. מ–2007 השתלטו המתנחלים על כ–60 דונם של התושבים הפלסטינים מנועי הגישה. בהמשך השתלטו המתנחלים על מעיין עין אל-קוס בטענה שלא היה בשימוש.
בהסכם אוסלו ב' סווגו 4.7% מאדמות הכפר כשטח B ו-95.3% הנותרים כשטח C, ולכן הגישה של התושבים אליהם הוגבלה.
במאה ה-21

בנובמבר 2016, כחלק מגל השרפות בישראל (2016), פרצה שריפה בחורש שמדרום לנווה צוף, הסמוכה לדיר ניזאם, וגרמה לשריפה של 40 בתים, פציעה באורח קל של ארבעה אזרחים, ופינוי זמני של 350 משפחות. הרשויות קבעו כי האש הוצתה במכוון, ובעקבות זאת הוטלה ענישה קולקטיבית על דיר ניזאם: במשך שלושה ימים נאסר על התושבים לצאת מהכפר ולהיכנס אליו, גם ברגל. לאחר מועד זה נחסמו דרכי הגישה לכפר, והחלו להתבצע סיורים של כוחות צה"ל בכפר מדי יום וכן בשעות הלילה. במהלך סיורים אלה התפתחו עימותים בין החיילים לבין צעירים שיידו לעברם אבנים. ענישה זו נמשכה כחודשיים.
בשנת 2020 דווחה עוד חסימה של הכביש. תושבי הכפר טענו כי הם נאלצים להקיף את ההתנחלות הסמוכה ומדובר בענישה קולקטיבית. אך דובר צה"ל נימק את החסימה מטעמי ביטחון: "...בעקבות ריבוי אירועי טרור אלימים, בהם זריקת אבנים ובקבוקי תבערה מרכבים חולפים בקטע מכביש 465, תוגברה ההגנה על הציר במספר דרכים, בין היתר באמצעות מערכת בידוקים וחסימות במספר יציאות נוספות מכפרים פלסטינים.."
במהלך שנת 2021 נרשמו עימותים בין תושבי הכפר והסביבה לבין חיילי צה"ל ותושבי הסביבה היהודים. במהלך ניסיונות חוזרים ונשנים של אנשים מהכפר לטעת ולעבד את חלקות האדמה הנמצאות בקרבת המאחז "חוות צבי בר יוסף" וחלמיש, שהם טוענים שהן בבעלותם. התושבים היהודים וחיילי צה"ל מנעו זאת מהם מפני שמדובר באדמות מדינה, והחרימו טרקטור. במהלך העימותים עקרו המתנחלים גדרות ושתילים מהמקום. לאחר שהתקבצה קבוצה גדולה של תושבים שסירבה לעזוב את השטח, הגיעו למקום חיילי צה"ל והשליכו לעברם רימוני הלם ורימוני גז מדמיע,
ב-1 בדצמבר 2021, עקב אירוע יידוי אבנים. חיילי צה"ל סגרו את שלוש הכניסות לכפר, ובכניסה הראשית הוצב מחסום, למשך כחודשיים.
חינוך

בית ספר תיכון קיים בדיר ניזאם, ובהמשך תלמידי הכפר מתחנכים בכפר סמוך. רוב הסטודנטים לומדים באוניברסיטת ביר זית או באוניברסיטה הפתוחה של אל-קודס. רשת החשמל בכפר מחוברת לרשת של ירושלים, ואילו רשת המים שלה מנוהלת על ידי הרשות הפלסטינית. בשנת 2005 הוקמה מועצת הכפר של שבעה חברים כדי לנהל את הכפר.
מטריצה ריבועית

במתמטיקה, מטריצה ריבועית היא מטריצה שמספר העמודות שלה שווה למספר השורות.
בניגוד לסתם מטריצות, המייצגות העתקות ליניאריות ממרחב אחד למרחב אחר, מטריצות ריבועיות יכולות לייצג העתקות ממרחב אל עצמו, ולכן האוסף  \ N_{n}(F) של מטריצות ריבועיות מסדר n על n מעל שדה F, סגור לכפל, ומהווה אלגברה, הקרויה אלגברת המטריצות.
סוגי מטריצות

מטריצת היחידה (מסדר  \ n\times n) היא המטריצה המסומנת  \ I או  \ Id (ולעיתים  I_{n}) שאיבריה מוגדרים באופן הבא:  \ (Id)_{m,n}=\delta _{m,n} כאשר  \ \delta _{m,n} היא הדלתא של קרונקר המוגדרת כך:  \delta _{m,n}=\left\{{\begin{matrix}1&m=n\\0&m\neq n\end{matrix}}\right.
{\begin{pmatrix}1&0&&\cdots &0\\0&1&0&&\vdots \\&0&\ddots &\ddots &\\\vdots &&\ddots &1&0\\0&\cdots &&0&1\\\end{pmatrix}}
מטריצת האפס היא המטריצה שכל איבריה הם 0. מטריצה זו היא איבר האפס בחוג המטריצות.
מטריצה  \ A נקראת משולשית עליונה אם כל איבריה מתחת לאלכסון הראשי שווים 0. באופן דומה, מטריצה  \ A נקראת משולשית תחתונה אם כל איבריה מעל לאלכסון הראשי שווים 0. מכפלה או סכום של שתי מטריצות משולשיות מאותו סוג היא גם מטריצה משולשית. לכן, קבוצת המטריצות המשולשיות סגורה לכפל וחיבור, ומהווה תת-חוג של חוג המטריצות.
מטריצה  \ A נקראת אלכסונית אם היא גם משולשית עליונה וגם משולשית תחתונה, כלומר כל איבריה מעל ומתחת לאלכסון הראשי שווים 0. מטריצה אלכסונית שכל איברי האלכסון הראשי שלה שווים נקראת מטריצה סקלרית, והיא מהצורה  \ \lambda I
מטריצה  \ A תיקרא הפיכה או רגולרית אם קיימת מטריצה  \ B כך ש  \ A\cdot B=B\cdot A=I ואז מסמנים  \ B^{-1}=A והמטריצה  \ B תיקרא המטריצה ההפוכה או ההפכית של  \ A. מטריצה לא הפיכה נקראת מטריצה סינגולרית. מטריצה היא הפיכה אם ורק אם הדטרמיננטה שלה שונה מאפס.
המטריצה המשוחלפת של A, שמסומנת  \ A^{t} (מבוטא A transposed) היא המטריצה שבה שורות ועמודות A מתחלפות. (כלומר,  \ (A)_{k,m}=(A^{t})_{m,k}). מושג זה רלוונטי גם למטריצות שאינן ריבועיות, אך במטריצות ריבועיות ניתן להתייחס לשני סוגים מיוחדים שלו:
מטריצה  \ A תיקרא מטריצה סימטרית אם  \ A=A^{t}, כלומר האלכסון הראשי מהווה ציר סימטריה שלה. (כלומר,  \ (A)_{k,m}=(A)_{m,k})
מטריצה  \ A תיקרא מטריצה אנטי-סימטרית אם  \ A=-A^{t}. (כלומר,  \ (A)_{k,m}=-(A)_{m,k})
מטריצת ששני האלכסונים שלה הם צירי סימטריה תיקרא מטריצה ביסימטרית
צמוד הרמיטי של מטריצה A מעל שדה המרוכבים, היא מטריצה המוגדרת באופן הבא:  \ (A^{\dagger })_{i,j}={\overline {a_{j,i}}} . הסימון הוא  \ A^{\dagger } שמבוטא A dagger.
מטריצה A שמקיימת  \ a_{i,j}={\overline {a_{j,i}}}, כלומר  \ A^{\dagger }=A נקראת מטריצה הרמיטית. מעל הממשיים, מטריצה הרמיטית היא מטריצה סימטרית.
מטריצה U שמקיימת  \ U^{-1}=U^{\dagger } נקראת מטריצה אוניטרית. זוהי מטריצה ששומרת נורמה ומכפלה פנימית. מטריצה אוניטרית ממשית נקראת מטריצה אורתוגונלית.
מטריצה  \ A תיקרא מטריצה נילפוטנטית אם קיים  \ q טבעי כך שמתקיים  \ A^{q}=0 (כאשר  \ 0 היא מטריצת האפס). מההגדרה נובע שרק אפס הוא ערך עצמי שלה. מעל שדה המרוכבים היא דומה למטריצה משולשית שכל אברי האלכסון שלה הם 0.
מטריצה שכל שורותיה הן וקטורי הסתברות, כלומר, כל אבריה אי-שליליים וסכום כל שורה הוא 1 נקראת מטריצה סטוכסטית. מטריצות סטוכסטיות משמשות לתיאור שרשראות מרקוב.
דוקאביב

| --- | --- |

 סוג:  פסטיבל קולנוע 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מייסדים:  אילנה צור 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1999–הווה (כ־25 שנים) 
 www.docaviv.co.il
 
שלושת הפסטיבלים של דוקאביב - בת"א, בגליל ובנגב
אירועי דוקאביב.
רחבת הסינמטק במהלך הפסטיבל.
הקרנת חוצות בדוקאביב.
דוקאביב הוא פסטיבל סרטים בינלאומי, המתקיים פעם בשנה באביב ומוקדש כולו לסרטים דוקומנטריים. זהו פסטיבל הקולנוע היחיד בישראל המוקדש כולו לקולנוע תיעודי, והוא מן המוערכים בתחומו בעולם.
מדי שנה מוצגים בפסטיבל למעלה ממאה סרטים חדשים מהארץ ומהעולם, במסגרת מבחר תוכניות מגוונות: תחרות הסרטים הישראלים, התחרות הבינלאומית, תחרות עומק השדה – המציגה קולנוע חדשני ואחר – ותחרות של סרטי סטודנטים. בנוסף, פסטיבל דוקאביב מציג תוכניות מחווה המוקדשות ליוצרים, סרטי מוזיקה, סרטים העוסקים בסוגיות חברתיות וכן יצירות המשתמשות בטכנולוגיות חדישות (דוגמת VR, סרטים המייצרים אשליה של מציאות וירטואלית).
פסטיבל דוקאביב נמשך עשרה ימים, שבמהלכם הקרנות הסרטים חורגות מביתו הראשי של דוקאביב – סינמטק תל אביב – ומגיעות למקומות שונים ברחבי העיר. בשנת 2016 התקיימו הקרנות הפסטיבל ב־12 מתחמי הקרנה שונים, שאליהם הגיע קהל ללא תשלום. בין המתחמים: נמל תל אביב, נמל יפו, כיכר תיאטרון הבימה, גינות ציבוריות וגגות נבחרים בעיר.
מנהלת הפסטיבל היא גליה בדור. המנהלת האומנותית היא קרין ריבקינד-סגל שמסיימת שמונה שנים בתפקיד והודיעה על פרישה ממנו. הבמאית והמפיקה מיכל ויץ מונתה למנהלת האמנותית החדשה של הפסטיבל.
היסטוריה

הפסטיבל נוסד בשנת 1999 על ידי עמותת דוקאביב - העמותה לקידום הסרט הדוקומנטרי בישראל. את העמותה ואת הפסטיבל יסדה אילנה צור, שגם ניהלה אותו ב-12 השנים הראשונות לקיומו. כיוצרת קולנוע ("אלטלנה", "שנים טרופות", היא הגתה את הרעיון כשיצאה להציג את סרטיה בפסטיבלים בעולם. פסטיבל דוקאביב הראשון, בשנת 1999, ארך ארבעה ימים וחצי בלבד, הוקרנו בו 46 סרטים ומספר הצופים עמד על 5,000 איש בלבד. עם השנים היה לפסטיבל הקולנוע הגדול בתל אביב, ומספר הצופים בסרטי הפסטיבל, הוא כ-60 אלף.
כחלק מהפעולות שנועדו לעודד יצירה קולנועית בארץ, דוקאביב מארח סדנאות ומפגשים עם יוצרים חשובים. בין האורחים שהגיעו לפסטיבל בשנים האחרונות: מישל גונדרי, אלן ברלינר, אונדי טימונר, ברט מורגן, ניקולאוס גיירהאלטר, ז'ואאו מוריירה סלאס ואחרים. בנוסף מתקיימים אירועים המוקדשים לתעשיית הקולנוע: מעבדת הראף-קאט DOC LAB TLV ופגישות אישיות בין יוצרים ישראלים לאורחים משפיעים.
התחרות

במסגרת פסטיבל דוקאביב מוענק מדי שנה הפרס הגדול ביותר בארץ ליצירה תיעודית ישראלית מקורית. לצד פרס זה מוענקים פרסים לסרטי סטודנטים מצטיינים ופרס בתחרות "עומק השדה", לסרטים חדשניים ומעוררי השראה מהעולם. פרסים מוענקים גם בתחרות פיצ'ינג סטודנטים השנתית ובדוקצעיר - תחרות יצירה תיעודית צעירה לבתי הספר התיכונים.
ביוני 2018 נבחר פסטיבל דוקאביב על ידי האקדמיה האמריקנית לקולנוע לאחד מ-28 הפסטיבלים המובילים בעולם (ביניהם פסטיבל קאן, אידפא וברלין) ומעתה הסרטים הזוכים בהם יהיו זכאים להגיש מועמדותם לאוסקר בקטגוריה הדוקומנטרית.
התחרות > 2016

בפסטיבל דוקאביב 2016 זכו הסרטים הבאים: בפרס הסרט הטוב ביותר זכה הסרט "מוות בבאר שבע", סרטם של טלי שמש ואסף סודרי, שאף זכה בפרס הבימוי מטעם פדאורה (Feodora), פדרציית מבקרי הקולנוע מאירופה ומדינות הים התיכון ולאחר מכן גם בפרס אופיר. בתואר הסרט הזר הטוב ביותר זכה הסרט "קרא לי מריאנה" של קרולינה ביאלבסקה Karolina Bielawska. בפרס החזון היצירתי בתחרות "עומק השדה" זכה הסרט "ארצם של הנאורים", שביים פייטר ז'אן דה פיו Pieter-jan De Pue. "בית האילמת", של תמר קיי מבית הספר לקולנוע סם שפיגל, זכה במקום הראשון בתחרות סרטי הסטודנטים. בפרס ראש עיריית תל אביב-יפו לסרט ביכורים זכה הסרט "החולמים מבבילון" של רומן שומונוב.
התחרות > 2017

בפסטיבל דוקאביב 2017 זכו הסרטים הבאים: בפרס הסרט הטוב ביותר זכה הסרט הקיר של מורן איפרגן, בפרס ראש עיריית תל אביב-יפו לסרט ביכורים זכה "מוחי" סרטם של רינה קסטלנובו-הולנדר ותמיר אלתרמן, ובפרס הבימוי מטעם פיפרסקי זכה "סאלח, פה זה ארץ ישראל" של דוד דרעי, רות יובל ודורון גלעזר. בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות הבינלאומית זכה "פלסטיק צ'יינה" של הבמאי Jiu-liang Wang, בפרס החזון האמנותי בתחרות עומק שדה זכה "תרמית" של Dean Fleischer-camp, ובתחרות הסטודנטים זכה "להפוך את האבנים" של ניר דבורצ'ין ממכללת ספיר. בפרס הקהל זכה הסרט "איך מסמנים אהבה" של אל-עד כהן ואיריס בן משה.
התחרות > 2018

בפסטיבל דוקאביב 2018 זכו הסרטים הבאים: בפרס הסרט הטוב ביותר זכה הסרט "משפחה בטרנס" של אופיר טריינין. בפרס חבר השופטים זכה "אישה של בית" של ג'יין ביבי. את פרס סרט הביכורים לקח "פרא" של אוריאל סיני ודנאל אל-פלג. "במדבר - דיפטיך תיעודי" של אבנר פיינגלרט קטף שני פרסים: פרס הבימוי ופרס הצילום. פרס הסרט הישראלי הקצר ביותר הוענק ל"בעקבות אדאי" של אסתר נימייר, ובפרס סרט הסטודנטים הטוב ביותר זכה "אב ובנו" של בית הספר למעלה. בצד ההכרזה הזו, הוכרזו גם הזוכים בתחרות הבינלאומית: בפרס הסרט הבינלאומי הטוב ביותר זכה "כלבים נובחים בירוק" של סימון לרנג-וילמונט. "ואלס לוולדהיים" זכה בציון לשבח.
התחרות > 2019

בפסטיבל דוקאביב 2019 זכו הסרטים הבאים: בפרס הסרט הטוב ביותר זכה הסרט "לאה צמל, עורכת דין" של רחל לאה ג'ונס ופיליפ בלאיש. בפרס חבר השופטים זכה "היה היה ילד", סרטו של אורי לוי. את פרס סרט הביכורים לקח "האחות של מוסליני" שביימה ג'ונה סולימאן. "פגות תוקף", סרטן של שוש שלם והילה מדליה, זכה בפרסי הבימוי והעריכה. בצד ההכרזה הזו, הוכרזו גם הזוכים בתחרות הבינלאומית: בפרס הסרט הבינלאומי הטוב ביותר זכה "ארץ הדבש" שביימו תמרה קוטבסקה וליובומיר סטפנוב. הסרט "נוסעי חצות" של חסאן פאזילי, המתעד את מנוסתה של משפחה אפגנית מארצה בעקבות אימת הטאליבאן, קיבל ציון לשבח.
זכייתו של הסרט "לאה צמל, עורכת דין" בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל עוררה סערה ציבורית, עקב פעילותה של צמל כעורכת דין המייצגת אסירים ביטחוניים וטרוריסטים פלסטינים. עיקר המחאה כוון נגד מפעל הפיס, שהעביר מענק בסך 150,000 ש"ח ליוצרי הסרט במסגרת תמיכתו במפעלי תרבות ישראליים. בעקבות המחאה הודיע מפעל הפיס כי החליט להפסיק לממן את הפרס הזוכה בדוקאביב, החלטה אשר עוררה מחאה נגדית. מספר חודשים לאחר מכן הודיע מפעל הפיס כי חזר בו מהחלטתו.
התחרות > 2020

בפסטיבל דוקאביב 2020 זכו הסרטים הבאים: בפרס הסרט הטוב ביותר זכה הסרט "אהבה זאת לא היתה", סרטה של מיה צרפתי והמפיקים ניר סער וקורט לנגבין. בפרס חבר השופטים זכה "אין סנטימנטים", סרטו של ארתור אברמוב. הזוכים בתחרות הישראלית הם הסרט "שלושה יוסי" זכה בפרס העריכה ו"הלובי" שזכה בפרס התחקיר.
בתחרות "עומק שדה", המיועדת לסרטים ניסיוניים שמבקשים לפרוץ את גבולות הז'אנר התעודי, זכו אילה בקה ולואיז למואן על סרטם "סיבוב בטוקיו".
"גשם בעיניים" סרטו של רון עומר אודות אמו, דבורה עומר, זכה בפרס ראש העיר תל אביב-יפו לסרט הביכורים בתחרות הישראלית.
בתחרות הבינלאומית זכה הסרט "קולקטיב" של הבמאי.
אירועים נוספים

בנוסף לפסטיבל הסרטים התיעודי בתל אביב, עמותת "דוקאביב" מקיימת שני פסטיבלים נוספים, אזוריים, מדי שנה – שנועדו לחשוף את היצירה התיעודית לקהל רחב ככל האפשר. פסטיבלים אלה הם "דוקאביב גליל" המתקיים במעלות תרשיחא, ו"דוקאביב נגב", המתקיים בירוחם. בשתי המסגרות האלה מוקרנות גם יצירות תיעודיות של יוצרים מקומיים, העוסקות בנושאים הקשורים למקום ולאנשיו. בנובמבר 2016 החלה העמותה להפעיל פסטיבל תיעודי גם ב"בית דני" בשכונת התקווה בתל אביב, במסגרתו מתקיימים אירועים בשיתוף התושבים בשכונה, מוקרנים סרטים זוכי פרסים ונערכים מפגשים עם יוצרי קולנוע. הכניסה לכל האירועים הללו חופשית. בנוסף מקיימת העמותה עשרות הקרנות של סרטי תעודה במרכזי תרבות ברחבי הארץ ומסגרת של סרטי תעודה בסינמטק תל אביב, תחת הכותרת "קולנוע דוקאביב".
לצד הפסטיבל מתקיימים פרויקטים שנתיים כמו "דוקו יאנג", סדנאות תיעודיות מעשיות לנוער שתוצריהן מוקרנים בפסטיבל, פרויקטים שתכליתן המוצהרת היא קידום היצירה הדוקומנטרית בארץ.
בחלק מהסרטים ניתן לצפות גם באופן מקוון מישראל או בטלוויזיה הרב-ערוצית של חברת יס.
רשימת הזוכים בתחרות הישראלית בפסטיבל

2002 - "השכן של ישו", בימוי: דוקי דרור
2003 - "ההרוג ה-17", בימוי: דוד אופק
2004 - "משפה לשפה", בימוי: נורית אביב
2005 - "יום ולילה", בימוי: סיון ארבל
2006 - "סובינירים", בימוי: שחר כהן וחליל אפרת
2007 - "שלוש פעמים מגורשת", בימוי: איבתיסאם מרעאנה
2008 - "כלות המדבר", בימוי: עדה אושפיז.
2009 - "גוגל בייבי", בימוי: ציפי ברנד
2010 - "גם כשעיני פקוחות", בימוי: אופיר טריינין
2011 - "הצלמניה", בימוי: תמר טל
2012 - "הום מובי", בימוי: ראובן ברודסקי
2013 - "רקדנית, עמוד וסרט", בימוי: ישרי הלפרן
2014 - "תקופת מבחן", בימוי: אביגיל שפרבר
2015 - "עד קצה הזריחה", בימוי: סילבן ביגלאייזן
2016 - "מוות בבאר שבע", בימוי: טלי שמש, אסף סודרי
2017 - "הקיר", בימוי: מורן איפרגן
2018 - "משפחה בטרנס", בימוי: אופיר טריינין
2019 - "לאה צמל, עורכת דין", בימוי: רחל לאה ג'ונס ופיליפ בלאיש
2020 - "אהבה זאת לא היתה", בימוי: מיה צרפתי, מפיקים ניר סער וקורט לנגבין
2021 - "לילות קיץ", בימוי: אוהד מילשטיין
2022 - "המצלמה של דוקטור מוריס", בימוי: איתמר אלקלעי ומיטל צביאלי
2023 - "ענבל פרלמוטר: אם זה נגמר", סרט תיעודי על חייה של ענבל פרלמוטר. יוצרות: שרון לוזון ואביגיל שפרבר
הערות שוליים

↑  פרסום מינוי מיכל ויץ ב-timeout
↑  הבמאית והמפיקה מיכל ויץ מונתה למנהלת האמנותית החדשה של פסטיבל דוקאביב, באתר וואלה, 28 באוגוסט 2024
↑  נירית אנדרמן, מייסדת דוקאביב פורשת מניהולו, באתר הארץ, 5 במאי 2010
↑  פסטיבל דוקאביב נכנס השנה לרשימת הפסטיבלים של האוסקר – דוקאביב, באתר www.docaviv.co.il (ארכיון)
↑  נירית אנדרמן, הסרט "מוות בבאר שבע" הוא הזוכה הגדול של פסטיבל דוקאביב, באתר הארץ, 26 במאי 2016
↑  גילי איזיקוביץ, הזוכה בתחרות הישראלית בפסטיבל דוקאביב: "הקיר" של מורן איפרגן, באתר הארץ, 17 במאי 2017
↑  וואלה! תרבות‏, אלה הזוכים בפסטיבל דוקאביב 2018, באתר וואלה, 23 במאי 2018
↑   איתי שטרן, "לאה צמל, עורכת דין" הוא הסרט הזוכה בפסטיבל דוקאביב 2019, באתר הארץ, 29 במאי 2019
↑  רועי אבן, ‏פסטיבל דוקאביב 2020: ואלה הזוכים, באתר ‏מאקו‏, 9 בספטמבר 2020
↑  גואל פינטו, בין שפת התמונות לשפת המלים, באתר הארץ, 30 במרץ 2004
↑  "יום ולילה" של סיון ארבל זכה ב"דוקאביב", באתר וואלה, 12 באפריל 2005
↑  רותה קופפר, "סובנירים" זכה בפסטיבל דוקאביב, באתר הארץ, 5 באפריל 2006
↑  נירית אנדרמן, הפרס הראשון ב"דוקאביב" ל"שלוש פעמים מגורשת", באתר הארץ, 19 במרץ 2007
↑  נירית אנדרמן, זוכה פסטיבל "דוקאביב": "כלות המדבר", באתר הארץ, 8 באפריל 2008
↑  דנה שוופי, הזוכה בפרס הראשי ב"דוקאביב": הסרט "גוגל בייבי" של ציפי ברנד, באתר הארץ, 13 במאי 2009
↑  אלעד בילו, עכבר העיר, הוכרזו הזוכים בדוקאביב 2010, באתר הארץ, 17 במאי 2010
↑  טל לוין, עכבר העיר, הוכרזו הזוכים בפסטיבל דוקאביב 2011, באתר הארץ, 11 במאי 2011
↑  נירית אנדרמן, הזוכה בדוקאביב: "Home Movie" של ראובן ברודסקי, באתר הארץ, 9 במאי 2012
↑  נירית אנדרמן, רקדנית, עמוד וסרט זכה בפסטיבל דוקאביב, באתר הארץ, 8 במאי 2013
↑  נירית אנדרמן, "תקופת מבחן" זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר, באתר הארץ, 14 במאי 2014
↑  נירית אנדרמן, "עד קצה הזריחה" זכה בפרס הסרט הישראלי הטוב ביותר בדוקאביב, באתר הארץ, 13 במאי 2015
↑  איתי שטרן, "המצלמה של דוקטור מוריס" הוא הזוכה בפסטיבל דוקאביב 2022, באתר הארץ, 1 ביוני 2022
↑  מכושפת: סרט תיעודי חדש על חידת חייה ומותה של ענבל פרלמוטר | ישראל היום, באתר www.israelhayom.co.il, ‏2023-05-11
משה ינאי

| --- | --- |

 לידה:  1949  (בן 75 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 פרסים והוקרה:  עמית IBM 
 
משה ינאי (נולד ב-1949) הוא מהנדס חשמל, ממציא, יזם היי-טק, איש עסקים ונדבן ישראלי. הוביל את פיתוח סימטריקס, מוצר הדגל של חברת EMC בשנות ה-90, ומקימן של חברות הזנק אחדות. הוא מומחה בעל מוניטין עולמי לאמצעי אחסון נתונים. ייסד את חברת Infinidat. מוצרי האחסון והגיבוי שפיתחו ינאי וקבוצתו ב-EMC הוטמעו בעשרות חברות גדולות שפעלו בבנייני התאומים לפני התקפת הטרור של 11 ספטמבר 2001, וצמצמו משמעותית את הכאוס הפיננסי שיכל להיגרם בגלל אובדן מוחלט של הנתונים.
ביוגרפיה

משה ינאי נולד בישראל בשנת 1949 וגדל במושב כפר יחזקאל. בשנת 1975 קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון. לאחר עבודה באלביט, ישראל, ובניקסדורף, ארצות הברית, החל ינאי לעבוד ב-1987 בחברת אי.אמ.סי, הפך להיות סגן הנשיא לטכנולוגיה ועזב אותה ב-2001. בהמשך הקים חברות הזנק בתחום האחסון והשתלב ב-אי.ב.אם בארצות הברית לאחר שמכר לה שתי החברות שהקים. לאחר מכן הקים קרן הון סיכון פרטית מיכל אינטרנשיונל והוא משקיע בעסקים שונים, כאשר בחלקם הוא יזם פעיל ומנהל.
בשנת 2010 רכש ינאי מחצית ממניות מפעל 'לגין טובופלסט' של קיבוץ יגור תמורת 40 מיליון ש"ח. באותה שנה תרם ינאי 40 מיליון ש"ח לטכניון, לקידום המצוינות בהוראה האקדמית, על רקע זיכרונותיו כסטודנט מקשיי הלימוד בטכניון . בנוסף, התחייב ינאי לתרום מיליון ש"ח ל"קרן הדוכיפת" למחקר, חינוך ושימור הציפורים ובית גידולן בישראל. ב-2012 יזם ינאי את הקמת עמותת יסוד לקידום זכויות יסוד, עמותה פועלת מאז בעשרות בתי ספר ורשויות מקומיות ברחבי ישראל, ותרם למימונה.
שותפות אלביט-ניקסדורף

החל את דרכו המקצועית בתכנון אמצעי אחסון נתונים למחשב תואם IBM מיינפריים שפותח ויוצר בחברת אלביט בשיתוף עם חברת ניקסדורף ונקרא ענת. עם הפסקת מיזם זה, שלא הצליח כלכלית, המשיך ינאי בפיתוח אמצעי אחסון מתקדמים לחברת ניקסדורף בארצות הברית.
חברת אי.אמ סי.

בשנת 1987 הצטרף ינאי לחברת EMC, ועד פרישתו ממנה הוביל את פיתוח החומרה והתוכנה של מוצר הדגל של החברה, סימטריקס, שכלל חידושים טכנולוגיים רבים. צוות הפיתוח בראשותו התפתח מקבוצה קטנה של מהנדסים שגייס מקרב עמיתיו בישראל, וגדל לאלפי עובדים. המוצר שפיתח הוא הגורם העיקרי להפיכתה של EMC לחברת ענק, ששווי השוק שלה הוא עשרות מיליארדי דולרים. בשנת 2001 נבחר לעמית EMC.
משפחת מוצרי סימטריקס וחבילת התוכנה הנילוית SRDF הפכו את חברת EMC ל"גורם השולט בתעשיית האחסון". דוגמה לחדירה של EMC לשוק האחסון ניתן לראות בכך של-EMC היו 25 לקוחות גדולים בבניני התאומים ועוד תריסר לקוחות בבניינים סמוכים שנפגעו בהתקפה. על לקוחות אלו נמנו הבורסה לניירות ערך של ניו-יורק וכמה בנקים חשובים. שמירת הנתונים צמצמה  משמעותית את הכאוס הפיננסי שיכל להיגרם בגלל אובדן מוחלט של הנתונים.
הקמת דיליג'נט ו-XIV והשתלבות ב-IBM

ינאי רכש עם דורון קמפבל את דיליג'נט, שהייתה מרכז מחקר בישראל של חברת EMC והם הפכו את החברה העוסקת בטכנולוגיה של גיבוי נתונים. ינאי הוביל ומימן את הקמתה של חברת ההזנק הישראלית XIV לייצור אמצעי אחסון נתונים, שנרכשה בינואר 2008 על ידי חברת IBM תמורת כ-300 מיליון דולר. הוא המשיך להוביל את החברה, ונבחר לעמית IBM. זמן קצר לאחר מכן, באפריל 2008, רכשה IBM את דיליג'נט. בשנת 2010 פרש ינאי מ-IBM על רקע מחלוקת בנוגע לפיתוח מערכות XIV.
אינפידנט

חברת הזנק נוספת שהקים ומימן היא אינפידנט, העוסקת אף היא באחסון נתונים. באפריל 2015 גייסה החברה 150 מיליון דולר, לפי שווי של 1.2 מיליארד דולר. במאי 2020 פרש מתפקיד מנכ"ל החברה ומונה לסמנכ"ל טכנולוגיות שלה. ינאי מעורב במספר חברות הזנק נוספות, ובהן Axxana.
פטנטים

ינאי הוא הממציא או הממציא המשותף  לכ-40 פטנטים אמריקאיים בנושא אחסון נתונים. לדוגמה, שני פטנטים חשובים שרשם לטובת EMC בשנות ה-90 הם פטנטים מס' 5,390,313 ו-5,544,347.
פילנתרופיה

מאז 2011 מממן ינאי את פרס ברנר, פרס ספרותי לזכר הסופר יוסף חיים ברנר, שנוסד על ידי יעקב האפט ב-1945 (אך צאצאיו החליטו להפסיק לממנו). הוא מממן גם את פרס ינאי בטכניון למצוינות בחינוך האקדמי