stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועידת פנמה
מהלך הוועידה

המשתתפים בוועידה התחלקו לשלוש ועדות כדי לדון בנייטרליות, בשמירת השלום באזור ובשיתוף פעולה כלכלי. בתום הדיונים של שלושת הוועדות, פרסמה הוועידה את הצהרת פנמה את המוסכמות שיצאו מהוועידה, המוסכמות הן:
הדרת צוללות של המדינות הלוחמות במלחמת העולם השנייה מנמלים ביבשת אמריקה.
הפסקת פעילות מחתרתית של ממשלות אירופה בתוך מדינות אמריקה הלטינית.
הקמת אזור הביטחון הפאן-אמריקאי במים בטווח של 300 מיל ימי (560 קילומטרים) משני צדי יבשת אמריקה (באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט).
איסור על פעילות ימית לוחמת באזור.
נהלים מסודרים לכליאת ספינות לחימה ואנשי הצוות של ספינות אלו.
לקריאה נוספת

Pike, Fredrick B. (1995). FDR's Good Neighbor Policy : sixty years of generally gentle chaos. Austin : University of Texas Press. ISBN 978-0-292-76557-3.
Callcott, Wilfrid Hardy (1968). The Western Hemisphere; its influence on United States policies to the end of World War II. Austin, University of Texas Press. ISBN 978-0-292-78390-4.
Langley, Lester D. (1989). The United States and the Caribbean in the twentieth century. Athens : University of Georgia Press. ISBN 978-0-8203-1153-1.
הערות שוליים

↑  "Meetings of Consultation of Ministers of Foreign Affairs". Organization of American States. 20 באוקטובר 2021. נבדק ב-20 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  First Meeting of Consultation of the Ministers of Foreign Affairs of the American Republics, Panama, 1939, Washington, DC, United States: CQ Press, 2012, doi:10.4135/9781608717613.n320, ISBN 978-0-87289-762-5, נבדק ב-2021-03-20
ויליאם אליסון

ויליאם בויד אליסון (באנגלית: William Boyd Allison‏; 2 במרץ 1829 – 4 באוגוסט 1908) היה פוליטיקאי אמריקאי. מנהיג המפלגה הרפובליקנית באיווה שייצג את צפון מזרח איווה בבית הנבחרים של ארצות הברית ואת מדינתו בסנאט של ארצות הברית. בשנות ה-90 של המאה ה-19 הפך אליסון לאחד מ"ארבעת הגדולים" הרפובליקנים המרכזיים ששלטו במידה רבה בסנאט, יחד עם אורוויל ה. פלאט מקונטיקט, ג'ון קויט ספונר מוויסקונסין ונלסון וו. אולדריץ מרוד איילנד.
אליסון, שנולד בפרי, אוהיו, הקים משרד משפטי בדובוק, איווה והפך לחבר בולט במפלגה הרפובליקנית של איווה. הוא היה ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1860 וניצח בבחירות לבית הנבחרים ב-1862. הוא כיהן ארבע קדנציות בבית הנבחרים וניצח בבחירות לסנאט ב-1872. הוא הפך ליושב ראש ועדת ההקצאות החזקה של הסנאט, וכיהן במשך כל השנים מלבד שנתיים בין 1881 ל-1908. ארבעה נשיאים רפובליקנים שונים ביקשו מאליסון להצטרף לקבינט שלהם, אך אליסון סירב לכל הצעה. מספר לא מבוטל של צירים תמכו במועמדותו לנשיאות בכנסים הלאומיים של הרפובליקנים ב-1888 וב-1896.
אליסון התגלה כמנהיג מרכזי ופרגמטי בסנאט, והוא עזר להעביר כמה הצעות חוק חשובות. חוק בלנד-אליסון משנת 1878 החזיר את בבי-מטאליזם, אך בצורה פחות אינפלציונית ממה שביקש חבר הקונגרס ריצ'רד פ. בלנד. אליסון, חסיד בולט של תעריפים גבוהים יותר, מילאה תפקיד מרכזי בהעברת תעריף מקינלי וחוק דינגלי. הוא גם עזר להעביר את חוק הפבורן בכך שהציע את התיקון של אליסון, שהעניק לבתי משפט את הסמכות לבחון את קביעת תעריף הרכבות של ועדת המסחר הבין -מדינתית. אליסון ביקש שיא של כהונה שביעית ב-1908, אך מת זמן קצר לאחר הזכייה בפריימריז הרפובליקני מול המנהיג הפרוגרסיבי אלברט ב. קאמינס.
ביוגרפיה > ראשית חייו וקריירה

אליסון נולד ב-2 במרץ 1829 בפרי, אוהיו, והתחנך באקדמיית ווסטר. לאחר מכן, הוא בילה שנה במכללת Allegheny בפנסילבניה, ולאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (ששכנה אז בהדסון, אוהיו) ב-1849. לאחר מכן למד משפטים והחל לעסוק בכך באשלנד, אוהיו. בזמן שעסק בעריכת דין שם מ-1852 עד 1857, הוא היה ציר בוועידת הרפובליקה של אוהיו ב-1855 ומועמד לא מוצלח לתביעה מחוזית ב-1856. בשנת 1857, הוא עבר לדובאק, איווה, שתשמש לו כעיר הולדתו בחמישים השנים האחרונות לחייו.
בהיותו באוהיו, עלייתו של אליסון בפוליטיקה חלה בקנה אחד בתקופה שבה המפלגה הוויגית עמדה בפני קריסה עקב מחלוקות פנימיות על עבדות. הוא תמך בביטול העבדות ותמך באינטרסים עסקיים, שירת בכנסים של המפלגה הרפובליקנית החדשה שהוקמה, כמו גם במפלגת שאינם יודעים דבר.
למרות שכיהן בוועידה הלאומית של "לא יודע דבר" של 1856, אליסון עזב את המפלגה והצטרף לרפובליקנים. בעקבות הצעה לא מוצלחת לפרקליט המחוזי, הוא עבר לדובאק, איווה, שם התגורר אחיו הגדול. למרות שהעיר הייתה מעוז עבור המפלגה הדמוקרטית באותה תקופה, קשריו של אליסון עם שותפות חוק וכנסייה פרסביטריאנית הוכיחו אותו ככזה שהצליח להוביל אותו להנהגת הרפובליקה הדמוקרטית של המדינה.
ביוגרפיה > מלחמת האזרחים

לאחר הגעתו לדובאק, אליסון נטל חלק בולט בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית המתהווה. הוא היה ציר לוועידה הלאומית הרפובליקנית בשנת 1860 בשיקגו, אשר מינתה את אברהם לינקולן למועמד לנשיא ארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים שלאחר מכן, הוא היה בצוותו של מושל איווה, סמואל ג'. קירקווד, שהורה לו לעזור למדינה להקים רגימנטים למלחמה. הוא עזר באופן אישי בגיוס ארבעה רגימנטים. הוא קיבל דרגת לוטננט קולונל במהלך המלחמה, אם כי לא סביר שהוא שירת בפועל במדים.
בשנת 1862, בעיצומה של המלחמה, נבחר אליסון לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס ה-3 החדש של איווה. כחבר קונגרס וחבר בוועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים, הוא דחף לתעריפים גבוהים יותר.
מפקד האוכלוסין של 1860 הוביל להגדלת המושבים במחוז הקונגרס של איווה משניים לשישה. בקדנציות האמצע של 1862, אליסון התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז השלישי שכלל את דובאק, וקרא תיגר על חבר הקונגרס הרפובליקני המכהן ויליאם ונדבר. נהנה מקשרים לקירקווד בנוסף לאינטרסים של הרכבת, הוא הכחיש את מועמדותו של ונדוור וניצח בבחירות הכלליות.
בבית הנבחרים, אליסון צידד באגף הרפובליקני הרדיקלי החזק של המפלגה, שהתנגד לעיתים קרובות למדיניותו של הנשיא לינקולן כמתונה מדי, במקום זאת העדיף יחס נוקשה יותר לקונפדרציה. לאחר שנבחר מחדש ב-1864, הוא היה חבר בוועדת הדרכים והאמצעים החזקה, בנוסף לכך שהתגלה כמומחה מוביל לתעריפי מגן ומסילות ברזל. נקודות המבט שלו על התעריפים תוארו כבעלי "לא תמיד מרוצים".
הרפובליקנים הרדיקליים לא היו מאוחדים בנושאים אידאולוגיים מלבד תמיכה במדיניות שחזור נוקשה יותר כדי להבטיח ולשמור על זכויותיהם החוקתיות של השחורים. ואכן, אליסון נפרד מהחברים השמרנים היותר נחרצים של הפלגים בשמירה על עמדה מתונה לגבי מדיניות המכסים. עם זאת, הוא ייצג בחוזקה אינטרסים של הרכבת, בהם הואשם בניגוד עניינים.
ביוגרפיה > המרוץ לסנאט 1908

ב-1908, כשאליסון התקרב לשנתו ה-44 בקונגרס, ויום הולדתו ה-80, הוא חיפש קדנציה שביעית בסנאט. עם זאת, המושל הרפובליקני של איווה דאז, אלברט ב. קאמינס, שאף להפוך לסנאטור אמריקאי במשך כמה שנים, וכמנהיג הפרוגרסיביים הרפובליקנים כיוון את "המשמר הישן" של מפלגתו לפרישה או (במידת הצורך) תבוסה. לאחר שנראה שהבטיח כי לא יערער על אליסון ב-1908, קאמינס התמודד נגד אליסון על המועמדות הרפובליקנית בפריימריז הקונגרס הראשון אי פעם של המדינה ב-2 ביוני 1908. בדומה למירוץ של אליסון לסנאט ב-1873 נגד הרלן המכהן, המירוץ של קאמינס לסנאט ב-1908 נגד אליסון המכהן היה מאוד חריף. עם זאת, הפעם גבר המכהן; אליסון זכתה בניצחון ברור על קאמינס בלמעלה מעשרת אלפים קולות. כהשתקפות של אופי העדפתו של אליסון על פני קאמינס, ה"איימס טיימס" דיווח על התוצאות העיקריות תחת כותרת באנר דו-מפלסית שפשוט ציינה "תהילה לאל!"
ביוגרפיה > מוות ומורשת

אליסון לא חיה לראות את הבחירות הכלליות של 1908 או קדנציה שביעית. חודשיים לאחר הזכייה העיקרית שלו, הוא מת בדובוק. רבים הופתעו ממותו, אך דיווחים בחדשות הצביעו במהרה על כך שהוא היה בטיפול רפואי מתמיד במשך יותר משנתיים וכי מי שהכיר את מצבו ציפה למותו. הוא נקבר בבית הקברות לינווד, בדובוק.
המושל קאמינס נבחר על ידי בית המחוקקים למלא את כהונתו שטרם פגה של הסנאטור אליסון ולכהונה שמתחילה ב-4 במרץ 1909. הוא נבחר מחדש ב-1914 וב-1920 אך ביוני 1926 הפסיד בפריימריז הרפובליקני לסמית' וו. ברוקהארט. קאמינס מת זמן קצר לאחר ההפסד שלו בפריימריז.
על שם אליסון נקראה אליסון, איווה, מושב המחוז של מחוז באטלר.
פארק אליסון-הנדרסון בדובוק נקרא לכבוד אליסון ועמיתו מדובוק, יו"ר בית הנבחרים דייוויד ב. הנדרסון.
קיימת אנדרטה מרשימה לאליסון מאת הפסלת אוולין ביאטריס לונגמן בשטח קפיטול מדינת איווה בדה מוין.
דיוקן של סנטור אליסון התלוי בקפיטול.
אנדרטת הסנאטור ויליאם בויד אליסון, דה מוין, איווה, 1916
מוחמד דחלאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בספטמבר 1961 (בן 63) מחנה הפליטים ח'אן יונס, רצועת עזה המצרית 
 ישות מדינית:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 השכלה:  אוניברסיטת ביר זית  האוניברסיטה האסלאמית בעזה 
 מפלגה:  פת"ח 
 
מוחמד דחלאן (אבו פאדי) (בערבית: ‏محمد دحلانקובץ:Ar-Mohammed Dahlan.ogg‏Ⓘ‏, נולד ב-29 בספטמבר 1961) הוא פוליטיקאי ומנהיג צבאי פלסטיני. היה מראשי הביטחון המסכל ברצועת עזה ומראשי תנועת פת"ח.
ביוגרפיה > עד הסכם אוסלו

מוחמד דחלאן נולד בשנת 1961 במחנה הפליטים בח'אן יונס. משפחתו נמלטה מן העיירה חמאמה, שהייתה סמוכה לאל-מג'דל. ב-1981 סייע להקים את ה"שביבה", תנועת הנוער של פת"ח. ב-1987 נעצר על חלקו באינתיפאדה וגורש לירדן. לאחר מכן, הצטרף לאש"ף ולפת"ח בתוניס, ובהדרגה התקדם בארגון, תוך שהוא זוכה באמונו ובתמיכתו של יאסר ערפאת.
ביוגרפיה > תקופת אוסלו

עם התקדמות  הסכמי אוסלו, חזר דחלאן ב-1994 לרצועת עזה, מעמדו עלה והוא מונה לראש מנגנון הביטחון המסכל שם. עם זאת, בין דחלאן ובכירים אחרים במערך הביטחון הפלסטיני (כגון ג'יבריל רג'וב, ראש "הביטחון המסכל" ביהודה ושומרון) התפתחו סכסוכים, אשר הפכו את דחלאן לדמות שנויה במחלוקת בציבור הפלסטיני. במהלך שירותו דחלאן סיכל פיגועי טרור רבים, וקבע יחס תקיף כלפי האופוזיציה האסלאמית. כמו כן, ניהל משא ומתן עם גורמים ישראלים ואמריקאים, ואף שולב בשיחות בועידת קמפ דייוויד בשנת 2000. מספר גורמים ישראלים שהשתתפו בוועידה טענו כי דחלאן הציג בה דעות מתונות, ואף הסכים לסיפוח שני גושי התנחלויות ישראליים בגדה המערבית במסגרת חילופי שטחים.
ביוגרפיה > האינתיפאדה השנייה

הפופולריות של דחלאן בעיני הציבור הפלסטיני נפגעה לאחר שנקט עמדות מתונות יחסית במהלך האינתיפאדה השנייה, ובשל נסיונותיו, בתחילתה, למנוע פיגועים בשטח ישראל. במהלך 2001, דחלאן ביקר את תנועת חמאס והג'יהאד האסלאמי על החרפתה של האינתיפאדה והדגיש כי הפלסטינים צריכים לפעול נגד ישראל רק בשטחי 67', ובעיקר באופן עממי. במקביל, החל דחלאן להוות אופוזיציה לערפאת, וטען נגדו כי הוא לא השכיל לבנות את הרשות הפלסטינית באופן ראוי, אלא ביסס אותה על אנשים מושחתים המקורבים אליו אישית. דחלאן, בדומה לאבו מאזן, טען כי האינתיפאדה השנייה הייתה טעות, ורמז כי היעדר אסטרטגיה עקבית מצד הפלסטינים יוביל לשקיעה במאבקים פנימיים ובאנרכיה. על אף עמדותיו המוצהרות, גורמים ישראלים טענו כי דחלאן עצמו היה מעורב בטרור בתקופה הזו, באמצעות מקורבו רשיד אבו שבאכ ואנשי הביטחון המסכל, ואף האשימו אותו במעורבות ישירה בפיגוע באוטובוס הילדים בכפר דרום, שבעקבותיו הופצצה מפקדתו. עם זאת, קשריו של דחלאן עם הצמרת הישראלית והאמריקאית נשמרו והוא המשיך להיות "כתובת" למשא ומתן בהזדמנויות שונות.
בשנת 2002, דחלאן התפטר מתפקידו כראש "הביטחון המסכל" ברצועת עזה, בין השאר מתוך תקווה להפוך לשר הפנים החדש. ערפאת סירב למנותו לתפקיד זה, והציע לו את תפקיד היועץ הביטחוני – תפקיד שדחלאן דחה. מקורבו של דחלאן, רשיד אבו שבאכ עבר לאייש את המשרה ודחלאן נותר בעיני רבים בעל השפעה רבה על פעילות המנגנון.
מינוי אבו מאזן כראש ממשלה ורצונו להחליף כמה מהשרים בממשלה הפלסטינית הוביל למינוי דחלאן לשר הפנים באפריל 2003. במהלך כהונתו בתפקיד, המשיך לשאת ולתת עם ישראל וארצות הברית והבטיח לפעול למניעת טרור ולהחזרת שלטון החוק. סיום ההודנה והתפטרות אבו מאזן בספטמבר, פחות מחצי שנה לאחר מכן, הובילו להדחת דחלאן והחלפתו על ידי נצר-יוסף בשתאווי.
גם בהיעדר תפקיד מוגדר ברשות, דחלאן שמר על השפעתו בעזה באמצעות כוחות רבים הנאמנים לו בקרב פת"ח ובמערך הביטחון. דחלאן המשיך לבקר את ערפאת ואת השחיתות של ה"גווארדיה הוותיקה" בפת"ח, והתעמת עם מקורביו. עימותים אלו הגיעו לשיאם בקיץ 2004, במהלכו מינה ערפאת את אחיינו, מוסא ערפאת למפקד המשטרה ברצועה. המהלך נתפס על ידי רבים כניסיון מכוון להחליש את מעמד דחלאן ברצועה לפני יישום תוכנית ההתנתקות, והוביל להפגנות ולחטיפת אנשים המקורבים לערפאת בדרישה לבטל את המינוי.
ביוגרפיה > מעורבות בטרור

בתקופת האינתיפדה השנייה קשרו גורמי מודיעין בין דחלאן למספר פיגועי טרור בשטחי רצועת עזה.
ב-20 בנובמבר 2000 (כ"ב בחשוון ה'תשס"א) בוצע הפיגוע באוטובוס הילדים סמוך ליישוב כפר דרום בגוש קטיף. האוטובוס שבו נסעו ילדי היישוב בדרכם לבית הספר הותקף בידי מחבלים פלסטינים באמצעות פגז טנק. בפיגוע נרצחו שני תושבי היישוב מרים אמיתי וגבריאל ביטון. שלושה מילדי משפחת כהן נפגעו קשה ורגליהם נכרתו. בנוסף, נפגעו ילדים באורח בינוני וקשה. גורמים במערכת הביטחון ראו בדחלאן גורם המעורב בפיגוע. באפריל 2004 דווח כי ה-CIA העביר לידי אמ"ן הקלטות שבהן נשמע מוחמד דחלאן המורה לאנשיו לבצע את הפיגוע, וכי דו"ח של צה"ל ובו רשימת פיגועים באחריות דחלאן הועבר לידי ראש הממשלה אריאל שרון. בפברואר 2001 הגישו קורבנות הפיגוע, באמצעות עורכת הדין ניצנה דרשן-לייטנר, תביעת פיצויים בסך מאה מיליון שקלים כנגד מוחמד דחלאן וסגנו, וכנגד יאסר ערפאת והרשות הפלסטינית, כמי שאחראים לפיגוע. ביולי 2019 קבע שופט בית המשפט המחוזי בירושלים משה דרורי, בפסק דינו האחרון על כס השיפוט, כי הנתבעים – בהם מוחמד דחלאן – אחראים לפיגוע, וחייב אותם בתשלום 44 מיליון ש"ח לבני משפחת אמיתי, קורבנות הפיגוע.
ביוגרפיה > שר לעניינים אזרחיים

מות ערפאת ובחירת יורשו, מחמוד עבאס, בינואר 2005, חיזקו את מעמדו של דחלאן והוא מונה לשר לעניינים אזרחיים, או כפי שכונה "מחזיק תיק ההתנתקות". במהלך תפקיד זה דחלאן חזר לשאת ולתת באופן רשמי עם גורמים ישראלים ואמריקאיים, הן בנושאים ביטחוניים, כמו פריסת השוטרים הפלסטיניים ברצועה, והן בנושאים אזרחיים מובהקים, כגון פתיחת מעבר רפיח והפעלת "השיירות הבטוחות" בין הגדה לרצועה. דחלאן התפטר מתפקידו בסוף נובמבר 2005, כפי שדורש החוק הפלסטיני, כדי להתמודד ברשימת פת"ח בבחירות למועצה המחוקקת, בינואר 2006. בבחירות אלה נבחר דחלאן ברוב דחוק כנציגה של ח'אן יונס.
ביוגרפיה > עימות חמאס–פת"ח

לאחר הבחירות לרשות הפלסטינית, הפך דחלאן לאחד הדוברים הבולטים של פת"ח כנגד ממשלת חמאס. במהלך העימותים בין כוחות חמאס ופת"ח בינואר 2007, איים דחלאן כי יפגע במנהיגי חמאס אם אלו לא יביאו לעצירת העימותים. אלו בתגובה האשימו את דחלאן כי הוא אחראי לפריצה לאוניברסיטה האסלאמית. במרץ 2007 מונה דחלאן על ידי מחמוד עבאס לראשות המועצה לביטחון לאומי, צעד שנתפס כמכוון נגד חמאס. במהלך החודשים מאי-יוני 2007 נהרגו או ברחו מרצועת עזה מרבית תומכיו הבולטים של מוחמד דחלאן, בהם: סמיח מדהון, ג'מאל אבו ג'ודיאן, סמיר משהראוי ומפקד ביטחון הפנים, רשיד אבו שבאכ. דחלאן באותה תקופה שהה מחוץ לרצועת עזה ועבר לאחר העימותים לגדה המערבית וביולי 2007 התפטר מתפקידו כיועץ לביטחון לאומי. באוגוסט 2009 נבחר דחלאן כחבר הוועד המרכזי של פתח.
ביוגרפיה > המשבר בפת"ח

בנובמבר 2010 החלו לצוץ דיווחים על פיהם פעל דחלאן ביחד עם קבוצת בכירי פתח להדחת יו"ר הארגון והרשות הפלסטינית אבו מאזן ולהחלפתו. על פי הדיווחים, שלחו דחלאן ומקורביו מכתב לנציגי הממשל האמריקאי, בו הבהירו כי אבו מאזן אינו ראוי לתפקידו. גורמים עלומים אף דיווחו כי דחלאן פעל על מנת להקים כוח מזוין בגדה המערבית, אשר יפעל על פי הוראותיו בעת הצורך, ויסייע לו בהדחת אבו מאזן באמצעות הפיכה אם יידרש לכך. בעקבות הדיווחים, החליט אבו מאזן להקים ועדת חקירה שתפקידה לבדוק את השמועות אודות פעילות אסורה בקרב בכירי פתח. בראש ועדת החקירה עמד סגנו של יו"ר הרשות, מוחמד גנאים, ולאחר התפטרותו מהתפקיד, עומד בראשה בכיר הארגון עזאם אל-אחמד. ב-28 בדצמבר התכנס הוועד המרכזי של פתח והחליט על השעיית חברותו של דחלאן מהוועד עד אשר יתבררו תוצאות החקירה. כמו כן, החליטו חברי הוועד לפטר את דחלאן מתפקיד דובר הוועד ולמנות במקומו את דוברו של יו"ר הרשות, נביל אבו רודיינה. ב-2 בינואר הגיע דחלאן לרמאללה ונחקר תחת מעטה חשאיות על ידי חברי הוועדה. לאחר מכן, יצא דחלאן לכיוון ירדן. גורמים בפתח דיווחו כי דחלאן גורש מתחומי הרשות עד שיתבררו תוצאות חקירתו, אולם מקורבי דחלאן הכחישו את הדיווחים והודיעו כי דחלאן יצא לירדן מיוזמתו.
ביוני 2011 הודיע הוועד המרכזי של הפת"ח על הדחתו של דחלאן מהתנועה, ועל ניתוק הקשרים עמו. באוקטובר 2011 אימצה המועצה המהפכנית את המלצת הוועד המרכזי, והחליטה על סילוקו הסופי מהפת"ח.
הוא עבר לאיחוד האמירויות עם בני משפחתו. ב-2014 פורסם כי בית המשפט הפלסטיני גזר עליו שנתיים מאסר בגין הכפשת השלטון. ב-2015 קיבל אזרחות סרבית, לאחר שהיה מעורב בקשרים כלכליים בין שתי המדינות. בדצמבר 2016 הרשיע בית משפט פלסטיני את דחלאן בגנבת 16 מיליון דולר וגזר עליו 3 שנות מאסר. דחלאן שהה בזמן המשפט באיחוד האמירויות. אבו מאזן הורה להסיר את חסינותו.
בתקופת גלותו ניצל דחלאן את הונו כדי להקים בשטחי הרשות הפלסטינית מאחזים בשליטת תומכים בו, המחזיקים בנשק. מאחזים אלו הוקמו במטרה לאפשר את חזרתו בבטחה ביום מן הימים. במקביל יצר בריתות פוליטיות ארעיות עם גורמי כוח שונים בעולם הערבי בכלל וברשות הפלסטינית בפרט.
דחלאן הוא ידידו האישי של מוחמד רשיד, שהיה איש הכספים של אש"ף, יאסר ערפאת והרשות הפלסטינית במשך שנים רבות. השנים היו שותפים בניסיון למיזם עסקי בירדן, שהוכשל על ידי השלטון הירדני בטענה שהכספים המיועדים לו הם כספים גנובים של הרשות הפלסטינית.
בשנת 2019, על רקע ועידת בחריין, בה השתתפו נציגים של ישראל ומדינות סוניות, דחלאן היה בין הקולות הבולטים שגינו את החלטת הרשות הפלסטינית להחרים את הוועידה. אחד מאנשיו אמר בראיון כי "מדיניות ה'לא' של אבו מאזן תביא אותנו לאבדון. גם אנחנו לא מסכימים לדרך השלום, כביכול, של הנשיא האמריקאי הלא יציב, אבל הפניית גב למדינות המפרץ המוכנות להשקיע מיליארדים לפתרון המצוקה של הפלסטינים היא מעשה איוולת שעלול להתברר כטעות היסטורית. אבו מאזן דואג רק לעצמו ולשלטונו ולא לעתיד". גורמים פלסטינים מסוימים ייחסו למעורבותו וקשריו של דחלאן במפרץ הפרסי את עצם קיומו של הכינוס, וראו בו כאחראי במידה מסוימת על המפגש של נציגים ישראלים עם נציגים ממדינות ערב.
בשנת 2020 תפקד דחלאן כיועצו המיוחד של יורש העצר של אבו דאבי, מוחמד בן זאיד. באוגוסט 2020, לאחר חתימתן של איחוד האמירויות וישראל על הסכם איחוד האמירויות-ישראל כחלק מהסכמי אברהם, בו היה מעורב דחלאן, פורסם באל-חיאת שההסכם כולל גם את חזרתו של דחלאן לרשות הפלסטינית. נכון לקיץ 2020 דחלאן זוכה לתמיכתן של מרבית מדינות ערב הסוניות.
בנובמבר 2020 ביצעו אנשי פת"ח פשיטות, עצרו אנשים שנחשדו כתומכים בדחלאן וחיסלו את חאתם אבו ריזק.
ביוגרפיה > טבח שבעה באוקטובר

בראיון שהעניק דחלאן לערוץ מקומי באיחוד האמירויות, מקום גלותו, סירב לומר שהוא גאה בטבח שבעה באוקטובר ואמר כי לדעתו "כולם חייבים לתת דין וחשבון על ההרס ברצועת עזה, הראשונים הם אנשי הרשות הפלסטינית במוקטעה".
במהלך המלחמה פורסם ששמו עלה כמי שיוכל להנהיג את רצועת עזה לאחר המלחמה.
הערות שוליים

↑  דוד בדין, האם שרון יזלזל בהחלטת ממשלתו?, באתר News1 מחלקה ראשונה, 11 במאי 2005
↑  Mary Curtius ו-Soraya Sarhaddi Nelson,‏ Israel Pounds Gaza Strip After Fatal School Bus Blast, באתר Los Angeles Times,‏ 21 בנובמבר 2000
↑  אלי סניור, תביעה נגד דחלאן וערפאת על הפיגוע בכפר דרום, באתר ynet, 11 בפברואר 2001
↑  עלי ואקד, דחלאן עוזב את מנגנון הביטחון, באתר ynet, 4 ביוני 2002
↑  הרב אופיר כהן: הממשלה משחקת בחיי בני אדם, באתר ערוץ 7, 1 ביולי 2003
↑  עמוס הראל, מאת ארנון רגולר, הפגישה הביטחונית עוכבה בשל סירוב ישראל לשתף אבו-שבאכ, באתר הארץ, 17 ביוני 2003
↑  ל CIA יש הקלטה של דחלאן מורה לבצע את הפיגוע באוטובוס הילדים בכפר דרום, באתר ערוץ 7, 15 באפריל 2001
↑  הדס מגן, ‏"ארוחת הערב השנתית" של עו"ד ניצנה דרשן-לייטנר, באתר גלובס, 27 באוגוסט 2001
↑  אלי סניור, תביעה נגד דחלאן וערפאת על הפיגוע בכפר דרום, באתר ynet, 11 בפברואר 2001
↑  אבישי גרינצייג, ‏הרשות הפלסטינית תשלם פיצויים בסך 44 מיליון ש"ח ליתומי קורבן טרור, באתר מעריב אונליין, 1 באוגוסט 2019
↑  ת"א 6062/04 עזבון המנוחה מרים חנה אמיתי ז"ל, אליעזר אמיתי, רעות אמיתי ואח' נ' מוחמד עיד עבדאלקאדר עיסא, מחמד דחלאן, ראשיד אבו שאבאכ ואח', 29 יולי 2019.
↑  שירות YNET, ‏מוחמד דחלאן, היועץ לביטחון ברשות, התפטר, באתר גלובס, 26 ביולי 2007
↑  עלי ואקד, הוועד המרכזי בפתח: הצעירים במקום אבו עלא, באתר ynet, 11 באוגוסט 2009
↑  ניר יהב, כתבנו לענייני ערבים‏, דיווח: מוחמד דחלאן פועל להדחת אבו מאזן, באתר וואלה, 22 בנובמבר 2010
↑  הסיבות לסכסוך בין מחמוד עבאס ומוחמד דחלאן, 4 בדצמבר 2010, באתר החדשות הפלסטיני "אח'באר פלסטין"
↑  אופק עיני‏, בדרך החוצה: דחלאן פוטר מתפקידו בפתח, באתר וואלה, 29 בדצמבר 2010
↑  אבי יששכרוף, מוחמד דחלאן נחקר בחשד שניסה להדיח את יו"ר הרשות מחמוד עבאס, באתר הארץ, 3 בינואר 2011
↑  גל ברגר, הוועד המרכזי של פתח החליט להדיח את דחלאן, באתר רשת ב
↑  AP, בית משפט ברשות הפלסטינית גזר שנתיים מאסר על מוחמד דחלאן, באתר ynet, 21 במאי 2014
↑  דיווח באתר רשת ב'
↑   ג'קי חורי, בית משפט פלסטיני הרשיע את מוחמד דחלאן בגניבה וגזר עליו 3 שנות מאסר, באתר הארץ, 14 בדצמבר 2016
1 2 3  דחלאן: "עוף החול הפלסטיני" - המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, באתר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, ‏2 ביולי 2020
↑  דני זקן, ‏סוד מבחריין, ולמה לעולם הערבי מתחיל להימאס מהפלסטינים, באתר גלובס, 5 ביולי 2019
↑  הסכם הנורמליזציה: מכה כפולה לפלסטינים ולאיראן, באתר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה
↑  יוני בן מנחם, אינתיפדת מחנות הפליטים, באתר זמן ישראל, 2 בנובמבר 2020
↑  אוהד חמו, ‏תיעוד ממחנה הפליטים המסוכן בגדה: "נהרגים כאן אנשים – ואבו מאזן יושב בחיבוק ידיים", באתר ‏מאקו‏, 10 בנובמבר 2020
↑  השפעת ניצחונו של ג'ו ביידן על הניסיון לדכא את אינתיפאדת מחנות הפליטים, ראיון מתורגם לעברית עם הפעיל הפוליטי דאוד בדראן, בעמוד הפייסבוק של Yoni Ben-Menachem, 13 בנובמבר 2020 (אורך: 11:02 דקות)
↑  עינב חלבי, בכיר פתח הגולה, מוחמד דחלאן: "מתקפת 7 באוקטובר הביאה הרס מוחלט לרצועה", באתר ynet, 5 בינואר 2024
↑  דיווח: בכיר פתח לשעבר מוחמד דחלאן עשוי להוביל את הרצועה ב"יום שאחרי", באתר ynet, 25 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1197609784  ISNI: 0000 0003 9059 4035  NTA: 236323660  VIAF: 284252754   WorldCat (עם VIAF): 284252754
אוריאל בכרך

| --- | --- |

 לידה:  9 בספטמבר 1926 (בן 98) הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  ביולוגיה מולקולרית,
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תרומות עיקריות
 ממקימי חיל מדע חמ"ד ופרסום מחקרים בתחומי ביולוגיה מולקולרית וחקר הסרטן
 
אוריאל בכרך (נולד ב-9 בספטמבר 1926) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים. מגרעין מייסדי חיל המדע. תחומי מחקרו העיקריים הם ביולוגיה מולקולרית וחקר הסרטן.
קורות חיים

נולד בהיילברון שבגרמניה למשפחת רופאים, ד"ר יעקב יוליוס וחנה-רות, בעקבות מידע שהגיע למשפחה על תחילת גזירות ראשונות של הנאצים, החליטה המשפחה בשנת 1933 לעלות לישראל עם שלושת ילדיהם. במסגרת העלייה שנקראה "עליית הייקים". המשפחה התיישבה בפתח תקווה. האבא שירת כרופא המושבה. משפחת בכרך היו דתיים לאומיים שבאו מעולמה של הקהילה היהודית בגרמניה, ילדי המשפחה התחנכו ברוחה של תפיסת "תורה עם דרך ארץ".
את לימודי התיכון סיים ב-1944 בבית הספר התיכון "מוריה" בתל אביב.
בשנת 1955 נשא לאשה את אסתר זכרין ולאחר גירושיו נשא את פרופ' זוהרה יניב בשנת 1998.
בכרך פעיל מאוד בשכונת ימין משה בירושלים בה הוא מתגורר מאז שנות ה-70, ומשמש כנשיא בית הכנסת העתיק "בית ישראל" שבשכונה.
דרכו בארגון ההגנה

עם סיום למודיו יצא לקורס מכי"ם של ההגנה בשייח' אבריק. ואף שירת במשטרת היישובים.
במלחמת העצמאות פיקד על מחלקה בפלוגתו של אברהם טמיר.
דרכו בארגון ההגנה > עבודתו עם נוער במסגרת ההגנה

בסתיו 1945 עבר לירושלים מפתח תקווה והתחיל בלימודיו באוניברסיטה העברית.
בהמשך לעבודתו עם נוער בפתח תקווה. הצטרף לגדוד הגדנ"ע הדתי - "מודיעין", אשר כלל כ-400 נערים ונערות. עקב הכשרתו בתחום הביטחון, מונה כמפקד מחלקה.
דרכו בארגון ההגנה > עבודתו עם נוער במסגרת ההגנה > גיבוש הנוער בגדנ"ע

בעבר ירושלים הייתה מחולקת לשכונות ולכל אחת מהן ציביון משלה. נער המתגורר בשכונת רחביה והלומד בבית הספר התיכוני - מעלה, אינו שותף לחייו של נער הגדל בשכונת גבעת שאול ועובד כבונה בניין, או כנערה ממאה שערים לעומת חברתה מבית הכרם. תפקידם כמדריכים וכמפקדים היה להגדיל את הריעות והאחווה בקרב החניכים. פעולה זו, הייתה בעלת חשיבות רבה לאיחוד הנוער בירושלים.
הגיבוש הושג על ידי אימונים בתרגילי סדר, אימוני קפ"פ ולבסוף אימונים בנשק (בגימנסיה בבית הכרם או בקיבוץ רמת רחל).
דרכו בארגון ההגנה > עבודתו עם נוער במסגרת ההגנה > פעילות ביטחונית

בכל הפעילוית במסגרת הגדנ"ע הודגש באוזני החניכים כי יבוא יום והכשרתם תבוא לידי שימוש אם וכאשר תוקם המדינה. ואכן כך קרה, בתחילת חודש מאי כבש הלגיון הירדני את מנזר נוטרדאם מול חומת העיר העתיקה. יחידת גדנ"ע ויחידות אחרות חזרו וכבשו את המנזר. פעולות נוספות היו כנגד טור שריון ירדני ליד שער שכם. ולחימה מול פורעים בוזזים במרכז המסחרי שהיו בדרכם לכיוון שכונת ימין משה.
דרכו בהקמת  חמ"ד-"חיל מדע"

בשנת 1948 נקרא על ידי אהרון קציר לקחת חלק ביחידה מדעית חיל מדע ובה 20 סטודנטים לכימיה ולפיזיקה מהאוניברסיטה העברית אשר עליהם הוטלה המשימה ללמוד את עקרונות הכימיה הצבאית. במעמד זה נשא פרופ' קציר דברים, ובין דבריו אמר: ”עם ישראל בסכנה, ב-15 למאי יעזבו אותנו הבריטים, וצבאות ערב יפלשו לארצנו. אין לנו נשק ותשתית, מדינות המערב הטילו עלינו אמברגו - עיני כל ישראל אליכם. אתם סטודנטים ויש לכם ראש פתוח. אילו הייתי בוחר במהנדסים שעוסקים בייצור משחת נעליים, הם היו רואים את העולם דרך משחת נעליים שחורה. אתם נבחרתם, ועכשו לעבודה, אתם עולים להר הצופים ללמוד מה זה כימיה צבאית, לא אני ולא אתם נתקלתם פעם בנושא זה. לכו ולימדו בהצלחה”
עם הקמת צה"ל הפכה היחידה לחלק מחיל המדע - חמ"ד. לצד מחקר מדעי ופיתוח אמצעי לחימה, פרופ' בכרך הצטרף למבצעים שונים וסייע בהפעלת כלי הנשק החדשים שפותחו בחמ"ד בשדה הקרב, תוך סיכון חייו.
חיל מדע (חמ"ד) היה יחידה בארגון "ההגנה", ומאוחר יותר בצה"ל, שהורכבה מאנשי מדע והנדסה ועסקה במגוון נושאים צבאיים המצריכים ידע בתחומי מדע שונים. היחידה הוקמה בתמיכתו הפעילה של דוד בן-גוריון, שתמך ברעיון שמלחמות ישראל יוכרעו בזכות "הגניוס היהודי". חיל המדע נחשב לראשית פיתוחה הנרחב של הטכנולוגיה הצבאית בישראל, שהביאה להקמתם של מפעלים הכוללים את רפא"ל ואת התעשייה הצבאית (תע"ש). יוצאי היחידה הפכו לדמויות מובילות בהתפתחות המדע בישראל.
הוא זכה בפרס מטעם נשיא המדינה מר שמעון פרס וראש הממשלה מר בנימין נתניהו על ספרו "בכח הידע-פרקים בתולדות חיל המדע (חמ"ד)" אודות השילוב של ידע, עם דמיון, תעוזה וכושר המצאה, אשר הנחו אותו בשנים בהן שירת בחיל המדע.
דרכו בהקמת  חמ"ד-"חיל מדע" > המחקר הביטחוני לפני קום המדינה

התנעת פעילות המחקר הביטחוני הייתה ביוזמתו של דוד בן-גוריון. פרופ' אהרון קצ'לסקי - קציר גייס את המשתתפים במחזור זה. הם עסקו בפיתוח חומרי נפץ, אמצעי תבערה, גזים ועשן. לרשותם עמדו מעבדות ובית מלאכה מיכני.
החמ"ד (חברת און) בראשיתו היה ארגון מחתרתי מאחר שהבריטים עדיין שלטו בארץ. כיאה לארגון מחתרתי היה לכל אחד מחבריו כינוי (הכינוי של בכרך היה "אבישי").