stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חנה שפיצר
לקריאה נוספת

דבורה וייסמן, חנה שפיצר – מנהיגה חינוכית, אישה בירושלים – מגדר, חברה ודת, עמ' 79–89, פרסומי מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים, ה'תשס"ב.
דבורה וייסמן, חינוך בנות דתיות בירושלים בתקופת השלטון הבריטי: התמסדותן והתגבשותן של חמש אידאולוגיות חינוכיות, עבודת דוקטורט, ה'תשנ"ד.
העבריה, ירושלים: מוסדות החינוך המסועפים של ת"ת לבנות א' בירושלים, ה'תשט"ו, כרך ע"ח
מוסדות החנוך לבנות (שפיצר) ירושלים, ירושלים: האגודה להקמת בנינים למוסדות החנוך (שפיצר) ירושלים, ה'תש"ז.
ספר היובל של בית הספר ת"ת לבנות א' בירושלים, תרע"ח–תש"ג, ירושלים: ועד היובל, ה'תש"ג.
זהבית שנקולבסקי, חינוך בנות ומהפכה בבית הספר העברי בשנות הבית הלאומי, מים מדליו, עמ' 89–123, מכללת ליפשיץ, ה'תש"ע.
יוהנס טאפיסיה

| --- | --- |
 לידה:  1370 Noyers, צרפת 
 פטירה:  אוגוסט 1410 (בגיל 40 בערך) 
 מוקד פעילות:  צרפת 
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 
יוהנס טאפיסיה (בצרפתית: Johannes Tapissier, נולד ב-1370 בקירוב – נפטר ב-1408) היה מלחין ומורה צרפתי משלהי ימי הביניים, בתקופת המעבר לסגנון הרנסאנס במוזיקה. הוא היה אחד החברים הראשונים באסכולה הבורגונדית, קבוצת המלחינים שנקשרה עם דוכסות בורגונדיה, שממנה התפתח סגנון האסכולה הפרנקו-פלמית.
קורות חייו

הרשומה הראשונה הקשורה בחייו היא משנת 1391, כשנשכר לשמש כמשרת אישי ומלחין בחצר פיליפ האמיץ,הוא נלווה אל הדוכס במסעותיו, לפחות פעמיים נסע לאביניון, ב-1391 ושוב ב-1395, שם פגש ללא ספק את המלחינים של רפרטואר אביניון; אביניון הייתה אותה תקופה מרכז של קומפוזיציה בסגנון המנייריסטי "ארס סובטיליור". ייתכן שהיה אחד התורמים לרפרטואר,אבל אם הותיר אחריו איזו שהיא מוזיקה חילונית, או מוזיקה בסגנון המסובך והמעושה של הארס סובטיליור, היא אבדה או נשארה אנונימית.
ה"Règles de la seconde rhétorique" האנונימית, שנכתבה בסביבות 1400, מונה את טאפיסייה בין המשוררים, הזמרים והמלחינים הצרפתים המפורסמים ביותר בתקופתו. בסביבות זמן כתיבתה של הרשימה הזו, והלאה אל העשור הראשון של המאה ה-15, ניהל טאפיסיה בית ספר לשירה בפריז; רשומות מן החצר הבורגונדית מלמדים, שנערים נשלחו לשם ללמוד לשיר. לשיא התפתחותה הגיעה הקאפלה בחצר הבורגונדית ב-1404, לפני מותו של פיליפ, אז השיגה בתפארתה את הקאפלות של "מתנגד האפיפיור" באביניון ושל מלך צרפת,ורבים מתלמידיו של טאפיסיה תרמו את חלקם להתפתחות זו. עוד רשומות מצביעות על כך, שתלמידיו התייצבו ל"מבחן שירה" אצל ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, דוכס בורגונדיה החדש, בשנת 1408 ומילאו את תפקידם בשירותו בהמשך אותה שנה. טאפיסיה לא היה עוד בין החיים באוגוסט 1410 אבל אין עוד פרטים על נסיבות מותו.
טאפיסיה הוא בין המוזיקאים שהזכיר מרטין לה פראנס בפואמה הארוכה שלו, Le Champion des dames:
מוזיקה

רק שלוש יצירות של טאפיסיה שרדו עד ימינו: שני פרקי מיסה, קרדו וסנקטוס, ומוטט אזוריתמי, קינה על המחלוקת המערבית שפילגה את הכנסייה הקתולית. בוד קורדיה, אחד ממלחיני ה"ארס סובטיליור", כתב "גלוריה", שמהווה אולי צמד עם ה"קרדו" של טאפיסיה.
כל יצירותיו של טאפיסיה נכתבו לשלושה קולות. אף כי כולן כנסייתיות, הן קרובות יותר בסגנונן לשאנסונים של תקופתו מאשר לפרקי מיסה.
הערות שוליים

↑  Wright, "Tapissier, Johannes", Grove.
↑  Reese, p. 13.
↑  Wright, "Burgundy", Grove
↑  Wright, "Tapissier, Johannes", Grove
↑  Reese, p. 12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399215905171  BnF: cb160259394 (data)  GND: 104329378  ISNI: 0000 0000 5958 6166  LCCN: n92101405  MusicBrainz: 5b12d18d-a163-4d75-bce9-58252fe0a7e0  SUDOC: 15649518X  VIAF: 37349247   WorldCat (עם VIAF): 37349247
יובל אילון

| --- | --- |
תא"ל יובל אילון 2021
תא"ל יובל אילון 2021
 לידה:  8 בדצמבר 1972 (בן 51) ג' בטבת ה'תשל"ג גדרה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תא"ל
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת כסיף  מפקד אח"י גאולה  מפקד אח"י תרשיש (סער 4.5)  מפקד אח"י להב  מפקד פלגה בשייטת ספינות הטילים  מפקד קורס חובלים  מפקד בה"ד חיל הים  מפקד בסיס אשדוד  ראש מספן מודיעין
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן  מבצע שומר החומות
 
יובל אילון (נולד ב-8 בדצמבר 1972) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר שימש בתפקידו האחרון ראש מספן המודיעין של חיל הים. קודם לכן שימש מפקד בסיס אשדוד ומפקד בה"ד חיל הים.
ביוגרפיה

יובל אילון הוא הבכור מבין שלושה בנים למשפחת אילון המתגוררת בגדרה. האב דני אילון מהנדס אלקטרוניקה בן לזוג הורים אשר נמלטו מגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה, עבד שנים רבות בתעשייה האווירית בתפקידים בכירים, האם תמר, ממשפחת וינמן, בת לניצולי השואה מפולין, עבדה שנים רבות במערכת החינוך כמורה ומפקחת ארצית בתחום ההוראה.
יובל אילון החל את לימודיו בבית הספר היסודי ע"ש "פינס" בגדרה והשלים את לימודיו בתיכון האזורי השש-שנתי בגדרה במגמה הריאלית מתמטיקה-פיזיקה-כימיה. הוא בוגר תנועת הנוער ה"מכבי הצעיר". עסק בספורט, והיה שחקן קבוצת מכבי רחובות בכדוריד שהייתה ברמה גבוהה בליגת הכדור-יד.
כשהתגייס לצה"ל והתנדב לקורס חובלים בחיל הים. בסיום הקורס בדצמבר 1993 נעשה קצין משמרת וקצין מנחית למסוק באח"י גאולה. במאי 1996 הוסמך לפיקוד על דבור (כלי שיט) ושירת בזירת בסיס אשדוד, בפלגה 916 כמפקד דבור וכמפקד סיירת דבורים "כסיף" עד יולי 1998. בהיותו בתפקיד זה נבחר כקצין מצטיין נשיא, מחיל הים, לקראת יום העצמאות ה-49 למדינת ישראל. ביולי 1998 מסר את הפיקוד על סיירת הדבורים ויצא לטיול ארוך של כשנה וחצי בעולם, חזר לשירות ועבר קורס פיקוד ימי במגמת גנ"ק לאחר מכן יצא ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון.
באוגוסט 2002 החל להתמחות לתפקיד מפקד סטי"ל ובחודש ינואר 2003 הוסמך וקיבל פיקוד על אח"י גאולה ואחר כך קיבל את אח"י תרשיש (סער 4.5). באוגוסט 2007 יצא ללימודים במכללת הצי האמריקאי בניופורט רוד איילנד.
באוגוסט 2008 קיבל את פיקוד על אח"י להב קורבטת טילים מדגם סער 5. ובספטמבר 2010 קיבל פיקוד על פלגה בשייטת ספינות הטילים הכוללת את הקורבטות מדגם סער 5. בתפקיד זה ביצע מגוון רב של מבצעים ארוכים בכל זירות הפעולה של זרוע הים וחיזק את שיתוף הפעולה עם טייסת העטלף אשר מפעילה את המסוקים הימיים.
בספטמבר 2012 קיבל את הפיקוד על בית הספר לקצינים בבה"ד חיל הים. במהלך פיקודו שינה אילון את תפיסת ההכשרה של קציני הים. נתן דגש לתחומי הפיקוד החל משלב המיון ועד לגמר ההכשרה. חוזק הקשר עם בית הספר לקצינים בהד 1 ופותחה הכשרה אחודה של 3 שבועות המשותפות להכשרת קציני היבשה הלוחמים וקצונת הים. החל בתהליך של שיתוף פעולה עם האקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס אשר כולל חילופי צוערים - חובלים ישראלים לומדים באנאפוליס וצוערים אמריקאים בישראל לתקופות זמן קצובות. בנוסף, הוביל שינוי התואר האקדמי המוקנה לחובלים מתואר ראשון כללי לתואר בוגר במדעי המדינה. בהכוונתו נבנה גם מחנה הכשרה לצוערי קורס חובלים בבסיס אילת.
באוגוסט 2014 סיים את תפקידו בבית הספר לקציני ים ויצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי. באוגוסט 2015 הועלה לדרגת אל"ם וקיבל את הפיקוד על בה"ד חיל הים.
ביולי 2017 סיים את תפקידו בבה"ד חיל הים וקיבל את הפיקוד על בסיס אשדוד. בתפקיד זה נעשה אחראי למתרחש בזירה הימית הדרומית, נושא עיקרי לסיכול החתירה והפעילות החבלנית העוינות של פלסטינים מרצועת עזה. אילון הוביל לשילוב ושיתוף משמעותי עם זרוע היבשה ובדגש לאוגדת עזה.
אילון עסק בפיתוח תהליכי למידה ושיפור יכולות איסוף המודיעין בזמן אמת וחיבורו ליחידות הלוחמות. המשיך את העיסוק בתהליך המעבר לשליטה מרחוק בתחנות המכ"ם ושילובן למרכז פיקוד ושליטה אחוד במפקדת הזירה באשדוד. כל זאת תוך הובלת פעילות מבצעית רבה מול ארגוני הטרור בעזה לצד חיזוק ההגנה בתווך הימי. סיים את תפקידו ב-2 בספטמבר 2019.
בנובמבר 2019 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מספן המודיעין הוא סיים את תפקידו בדצמבר 2021.
לאחר שחרורו מכהן כחוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי.
ביוגרפיה > השכלה

בוגר החוג במדעי ההתנהגות באוניברסיטת באר שבע. באוגוסט 2002
בוגר מכללת המלחמה של הצי בתוכנית הבינלאומית ללימודי פיקוד ומטה (Naval War College), יוני 2008
מוסמך במדעי המדינה ובביטחון לאומי אוניברסיטת חיפה
בוגר המכללה לביטחון לאומי, מחזור מ"ב 2015
בוגר קורס מפקדי חטיבות בצה"ל, 2017
בוגר קורס מפקדי אוגדות בצה"ל, 2020
בוגר בית הספר לפיקוד ימי
חיים אישיים

אילון מתגורר עם משפחתו במכבים-רעות. הוא נשוי לטלי, עורכת דין במקצועה, ואב לבן ושתי בנות.
הערות שוליים

↑  מפקד חדש לבסיס חיל הים באשדוד, באתר "כאן דרום - אשדוד", 3 בספטמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011875774605171  VIAF: 5743166717405927150003   WorldCat (עם VIAF): 5743166717405927150003 
סא"ל יובל אילון נושא דברים במסדר סיום קורס חובלים
אל"ם יובל אילון מקבל פרס הרמטכ"ל מרב-אלוף גדי איזנקוט, דצמבר 2016
תת-אלוף יובל אילון ביום הזיכרון 2021
יוקו שימאדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במאי 1953 קוממוטו, קוממוטו, יפן 
 פטירה:  25 ביולי 2022 (בגיל 69) שיבויה, טוקיו, יפן 
 שם לידה:  中村 ようこ 
 מדינה:  יפן 
 תקופת הפעילות:  1970–2022 (כ־52 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס אלאן ד'אור (1974)  חץ הזהב 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוֹקוֹ שִׁימַאדַה (ביפנית: 島田 陽子;‏ 17 במאי 1953 – 25 ביולי 2022) הייתה שחקנית יפנית, זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה לשנת 1980 על הופעתה במיני סדרה "שוגון".
ביוגרפיה

שימאדה נולדה בקומאמוטו, יפן.
התגלתה בארצה בשנות ה-70 בסדרת הטלוויזיה "Kamen Rider" ובסרט "טירת החול". היא נודעה לקהל המערבי בשנת 1980 בזכות השתתפותה במיני סדרה המבוססת על הרומן "שוגון". בסדרה שיחקה שימאדה בתפקיד ליידי טודה מריקו, עליו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית טובה ביותר בסדרת דרמה והייתה מועמדת לפרס אמי.
שימאדה לא צלחה את המעבר לעולם המשחק המערבי, היא אמנם שיפרה את האנגלית שלה משמעותית אך היא הופיעה בשנות ה-90 רק בסרטים "הניצוד" לצידם של כריסטופר לאמברט וג'ון לון ו"פרימן" בתפקיד קימי הנדה.
נפטרה בטוקיו ב-25 ביולי 2022.
יוקובואה

יוקובואה
יוקובואה (ביפנית: 横笛) הוא חליל רוחבי יפני או פו (אנ'). הסוגים השונים כוללים את Komabue ,Nōkan ,Ryūteki ו-Shinobue.
סוגים שונים של יוקובואה

לחלילים אלו תא סגור במיוחד (לשיפור האיכויות הגוון והטונאלי), המשתרע מעבר לסנטר עד לכתף שמאל וניתן להשתמש בו כמנוחה, כמו שניתן להניח כינור על הכתף השמאלית.
יוסי ניסן

יוסי (יוסף) ניסן (נולד ב-9 ביוני 1969) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית להבים (2018–2024).
ביוגרפיה

ניסן גדל בשכונה ה' בבאר שבע. הוא בנם של יהודית, פקידה ראשית בפיקוד דרום בשירות קבע משך כ-30 שנה ואריק ניסן שהיה סגן ראש העיר באר שבע, ומזכיר מועצת הפועלים. הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון.
ניסן מתגורר ביישוב להבים משנת 2002. בשנת 2003 התמודד לראשונה בבחירות, ועמד בראש סיעת "להבים שלנו" שהשיגה שני מושבים. בבחירות אלה התמודד גם על ראשות המועצה המקומית וקיבל 33% מהקולות.
בבחירות בשנת 2008 בחר שלא להתמודד על ראשות המועצה והמשיך לכהן לאחריהן כחבר מועצה. בבחירות 2013 התמודד על ראשות המועצה ושוב זכה ב-33% מהקולות, שני לראש המועצה הנבחר אלי לוי שזכה ב-41% מהקולות.
בשנת 2017 הגישו נגדו גילי ויואל עזריה וחברות שבשליטתם תביעת דיבה שבה דרשו פיצוי בשך שני מיליון ש"ח, עקב פוסט שפרסם בפייסבוק בעניינם. בית המשפט דחה את התביעה על הסף, קבע שזו תביעת השתקה, וחייב את התובעים בהוצאות משפט בסך 100,000 ש"ח.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 זכה ניסן לתמיכת מפלגת העבודה ונבחר לתפקיד ראש המועצה ברוב של 63 אחוזים עד 2024.
בתפקידו האחרון שימש ניסן כמנהל הרשות לנהיגה ספורטיבית מיום הקמתה. לפני כן היה יועץ כלכלי לשר התחבורה ודירקטור מטעם המדינה במכון וינגייט.
בעבר היה שחקן כדורסל בליגות הנמוכות. הוא שיחק בהפועל באר שבע, מכבי באר שבע, בית"ר באר שבע ובנס ציונה.
בבחירות למועצת להבים שהתקיימו ב-27 בפברואר 2024 הפסיד לאלעד ארזי שקיבל 51.9% מהקולות לעומת כ-48.1% לניסן.
ניסן נשוי לאורלי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  יעקב סיטרוק דהן, יוסי ניסן לראשות מועצת להבים, באתר שבע, 29 במאי 2018
↑  תוצאות הבחירות המקומיות 2013, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2013
↑  אורן פרסיקו, פס"ד: תביעות השתקה מזיקות לחופש הביטוי, לעיתונות, לדמוקרטיה ולמערכת המשפט, באתר העין השביעית, 12 באוגוסט 2021
↑  אילן שי, נזכרים, מאחלים ומקווים, באתר שבע, 8 באוקטובר 2018
↑  רותם שרון, מהפך בלהבים ובמיתר מציאות חדשה בעומר תוצאות הבחירות ביישובי הלווין, באתר באר שבע נט, ‏28 בפברואר 2024
טרסה קארניו

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1853 קראקס, ונצואלה 
 פטירה:  12 ביוני 1917 (בגיל 63) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  הפנתאון הלאומי של ונצואלה 
 מוקד פעילות:  ונצואלה 
 תקופת הפעילות:  מ-1863 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  אז'ן ד'אלבר (1892–1895) Giovanni Tagliapietra (1877–1889) Émile Sauret Arturo Tagliapetra 
 צאצאים:  Eugenia Harris-D'Albert, Hertha Weber-D'Albert 
 חתימה:  
 
מריה טרסה קארניו גרסיה דה סנה (בספרדית: María Teresa Carreño García de Sena;‏ 22 בדצמבר 1853, קראקס, ונצואלה – 12 ביוני 1917, ניו יורק, ארצות הברית) הייתה פסנתרנית, זמרת, מלחינה ומנצחת ונצואלית.
ביוגרפיה

קארניו נולדה בקראקס, ונצואלה למשפחה מוזיקלית. את הכשרתה הראשונית קיבלה מאביה וכשרונה המוזיקלי הוכר בגיל צעיר. ב-1862 היגרה משפחתה לארצות הברית והשתקעה בניו יורק. הופעת הבכורה שלה, בגיל שמונה, הייתה באותה שנה באירווינג הול. בשנת 1863 ניגנה לפני נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן בבית הלבן.
ב-1866, עברה קארניו לאירופה והחלה לערוך מסעות קונצרטים. הופעתה הראשונה כזמרת אופרה הייתה ב-1876. רק ב-1885 חזרה לוונצואלה, וגם אז רק לתקופה קצרה. ב-1889 חזרה לאירופה לעוד סיורי הופעות וקבעה את מקום מושבה בברלין. היא יצאה לשני מסעות קונצרטים חובקי עולם בראשית המאה ה-20.
טרסה קארניו נישאה ארבע פעמים: משנת 1873 עד 1875 הייתה נשואה לכנר אמיל סורה, לו ילדה בת, אמיליטה; בין 1876 ל-1891 הייתה בקשר מוכר ללא נישואים עם זמר האופרה האיטלקי ג'ובאני טליאפייטרה, ומקשר זה שרדו שני ילדים, ג'ובאני וטרזיטה, שהייתה לפסנתרנית ונודעה בשם טרזיטה טליאפייטרה-קארניו. בשנים 1892 עד 1895 הייתה טרסה קארניו נשואה לפסנתרן אז'ן ד'אלבר, גם הוא איש מרובה-נישואים. לשניהם נולדו עוד שתי בנות, יוג'ניה והרטה; משנת 1902 עד 1917 הייתה נשואה לארטורו טליאפייטרה, גיסה לשעבר.
טרסה קארניו הייתה גם מלחינה; היא חיברה לפחות 40 יצירות לפסנתר, שתי יצירות לקול ופסנתר, שתיים למקהלה ותזמורת ושתי יצירות נוספות של מוזיקה קאמרית. עוד הותירה אחריה יצירות רבות לא-גמורות.
ב-2 באפריל 1905 הקליטה 18 קטעי פסנתר ליצרני הפסנתר המכני, הפיאנולה, חברת "ולטה מיניון". גם בתה טרזיטה הקליטה לחברה זו בשנת 1906.
טרסה קארניו מתה בדירתה שבמנהטן, ניו יורק.
"קומפלקס התרבות טרסה קארניו" בקאראקס נקרא על שמה.
יום שישי ה-13 חלק 2

| --- | --- |

 בימוי:  סטיב מיינר 
 הופק בידי:  סטיב מיינר 
 תסריט:  Ron Kurz 
 שחקנים ראשיים:  Amy Steel (ג'יני פילד) בטסי פלמר (Pamela Voorhees) אדריאן קינג (אליס הארדי) Russell Todd Marta Kober Lauren-Marie Taylor Bill Randolph Tom McBride Stuart Charno Rex Everhart John Furey Kristin Baker Robbi Morgan 
 מוזיקה:  הארי מנפרדיני 
 צילום:  פיטר סטיין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  פרמאונט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  30 באפריל 1981 
 משך הקרנה:  83 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   friday13th2
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
יום שישי ה-13 חלק 2 (באנגלית: Friday the 13th Part 2) הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 1981, המהווה המשך לסרט המקורי יום שישי ה-13 משנת 1980 והפרק השני בזיכיון. הסרט בבימויו של סטיב מינר מציג לראשונה את ג'ייסון וורהיס בתור הרוצח הראשי של הסדרה, לאחר שבסרט הראשון אמו, פמלה וורהיס, הייתה הרוצחת. העלילה מתמקדת בקבוצה חדשה של מדריכים שמגיעה למחנה קיץ סמוך לאגם קריסטל, מבלי לדעת שהאגדה על ג'ייסון האכזר נכונה, והוא יוצא למסע הרג כדי לנקום על מות אמו.
במקור הסרט נועד להיות סרט אנתולוגיה המבוסס על האמונה הטפלה של יום שישי ה-13. עם זאת, לאחר הפופולריות של הסוף המפתיע של הסרט המקורי, יוצרי הסרט בחרו להמשיך את הסיפור והמיתולוגיה סביב Camp Crystal Lake, מגמה שתחזור על עצמה בכל סרט בזיכיון.
כמו הסרט המקורי, יום שישי ה-13 חלק 2 נתקל בהתנגדות של איגוד הסרטים של אמריקה, שציין את "האלימות המצטברת" שלו כבעייתית, וכתוצאה מכך בוצעו קיצוצים רבים כדי לאפשר דירוג R (מתחת ל+18). הסרט נפתח בתיאטרון בניו יורק, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו ב-1 במאי 1981.  יום שישי ה-13 חלק 2 זכה לביקורות שליליות אך הצליח כלכלית אם כי פחות מהסרט הראשון כאשר הכניס 21.7 מיליון דולר בארצות הברית בתקציב של 1.25 מיליון דולר. סרט המשך ישיר, יום שישי ה-13 חלק שלישי, יצא שנה לאחר מכן.
עלילה

חמש שנים לאחר אירועי הסרט הראשון, המחנה הסמוך לאגם קריסטל נפתח מחדש לקבוצה חדשה של מדריכי קיץ. עם הגעתם, הם שומעים את האגדה על ג'ייסון וורהיס, שלכאורה טבע באגם כילד ושרצח אמו היה נקמתה על מותו. מבלי לדעת שג'ייסון עדיין חי ומחכה בסתר, המדריכים הופכים מטרה קלה. ככל שהלילה מתקדם, ג'ייסון, חמוש בשק בד על ראשו ומצויד במגוון כלי נשק, מתחיל לצוד אותם בזה אחר זה. ג'יני (איימי סטיל) וקולגותיה מנסים לשרוד את הלילה ולהימלט מהטבח האכזרי של ג'ייסון.
צוות השחקנים

איימי סטיל בתפקיד ג'יני פילד
ג'ון פיורי בתפקיד פול הולט
סטיב דאש בתפקיד ג'ייסון וורהיס
אדריאן קינג בתפקיד אליס הארדי (תפקיד אורח)
קירסטן בייקר בתפקיד טרי
ביקורות

יום שישי ה-13 חלק 2 קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים, כאשר חלקם שיבחו את ההרחבה לדמותו של ג'ייסון ואת ההשפעה שלו על ז'אנר סרטי האימה, בעוד אחרים מתחו ביקורת על חוסר המקוריות וחזרתיות. ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 33%, וב-Metacritic ציון של 26 מתוך 100.
הערות שוליים

↑  "Two movies to open". The San Francisco Examiner. 27 באפריל 1981. p. E6. ארכיון מ-12 באוקטובר 2023. נבדק ב-3 במאי 2021 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Friday the 13th Part 2". American Film Institute. ארכיון מ-3 במאי 2021. נבדק ב-3 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| סדרת סרטי יום שישי ה-13 |
| --- | --- | --- |
| סרטים | יום שישי ה-13 (1980) • יום שישי ה-13 חלק 2 (1981) • יום שישי ה-13 חלק 3 (1982) • יום שישי ה-13: הפרק האחרון (1984) • יום שישי ה-13 חלק 5: התחלה חדשה (1985) • יום שישי ה-13 חלק 6: ג'ייסון חי (1986) • יום שישי ה-13 חלק 7: הדם החדש (1988) • יום שישי ה-13 חלק 8: ג'ייסון לוקח את מנהטן (1989) • ג'ייסון הולך לגיהנום: יום שישי האחרון (1993) • ג'ייסון אקס (2002) • פרדי נגד ג'ייסון (2003) • יום שישי ה-13 (2009) |  |
| יוצרים ושחקנים | בטסי פאלמר • ארי להמן • סטיב מיינר • ויקטור מילר • איימי סטיל • אדריאן קינג • קיין הודר • קן קירזינגר • טד וויט • קורי פלדמן • פולה שו • ננה ויסיטור • וורינגטון ג'ילט • סטיב דסקאביץ • טום מורגה • סי. ג'יי. גרהאם • דרק מירס |  |
| דמויות | ג'ייסון וורהיס |  |
יוקו

| --- | --- |

תיאור הטלסקופ
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  מכון החלל ומדעי אווירונאוטיקה, נאס"א, מועצה לפיזיקת חלקיקים ואסטרונומיה
 מפעיל:  המכון למדעי החלל והאסטרונאוטיקה 
 תאריך שיגור:  30 באוגוסט 1991 
 משגר:  M-3C
 אתר שיגור:  מרכז החלל אוצ'ינורה
 https://www.isas.jaxa.jp/en/missions/spacecraft/past/yohkoh.html
 משימה
 סוג משימה:  טלסקופ חלל
 לוויין של:  כדור הארץ
 אפואפסיד:  754 ק"מ
 פריאפסיד:  516 ק"מ
 משך המשימה הכולל:  30 באוגוסט 1991 – 14 בדצמבר 2001 (10 שנים) 
 מידע טכני
 משקל:  390 ק"ג
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  21694
 מאגר המידע הלאומי:  1991-062A
 
יוקו (Yohkoh, קרן שמש, ידוע גם כ- ( Solar-A)) היה טלסקופ שפועל בתחום קרני רנטגן והיה טלסקופ חלל ששוגר כמשימה משותפת של יפן, ארצות הברית ובריטניה. המטרה הייתה להמשיך בחקר פעילות השמש.
הלוויין פעל תוך העברת נתונים כ-10 שנים. הקשר איתו אבד במהלך ליקוי חמה. הוא נכנס לאטמוספירה ונשרף כעבור כמה שנים.
משימה

הטלסקופ שוגר ב-30 באוגוסט 1991 ממרכז החלל אוצ'ינורה בעזרת משגר M-3C. הלוויין פעל בגובה של כ-550 ק"מ.
על הלוויין הותקנו 4 מכשירים:
Soft X-ray Telescope (SXT)  שהפסיק לפעול בשנת 1992.
Hard X-ray Telescope (HXT) רגיש בתחום kEv ‏ 14- ‏ eV ‏ 93.
Bragg Crystal Spectrometer (BCS) - ספקטרומטר רגיש ב-4 תחומים:  Fe XXVI, Fe XXV, Ca XIX,S XV. הוא היה בעל רגישות עד 0.125 שניות זוויתיות.
Wide Band Spectrometer (WBS) רגיש בתחום MEv ‏ 100- ‏ kEv ‏ 3.
פאנל סולארי שהותקן על הלוויין סיפק כ-200 ו"ט למערכות בקרה ותקשורת. היקף הנתונים המועברים היה כ-50 מגהבייט ביום. עיבוד הנתונים היה באחריות מדענים מיפן. נתונים שהתקבלו תרמו להעמקת הבנה של פעילות השמש והשפעתה של כדור הארץ.
יוקוזונה (מתאבק)

| --- | --- |

 לידה:  2 באוקטובר 1966 סן פרנסיסקו, ארצות הברית ארצות הברית
 פטירה:  23 באוקטובר 2000 (בגיל 34) ליברפול, אנגליה, הממלכה המאוחדת בריטניה
 שם במה:  יוקוזונה
 משקל:  260 קילוגרם (570 ליברות)
 גובה:  1.93 מטרים (6.3 רגל)
 לאום:  ארצות הברית אמריקני
 קריירה מקצוענית:  1984–2000 (כ־16 שנים)
 מאמנים:  עדנאן אל-קייסי
 ליגות:  WWF
 תרגילי סיום:  בונזאי דרופ
 עמיתים:  משפחת אנואי
 היכל התהילה:  2012
 מידע אישי
 מספר צאצאים:  2 
 
רודני אגאטופו אנואי (באנגלית: Rodney Agatupu Anoaʻi;‏ 2 באוקטובר 1966 - 23 באוקטובר 2000) היה מתאבק מקצועי בליגת ה-WWF. שם הבמה המוכר ביותר שלו היה יוקוזונה, שהיא הדרגה הגבוהה ביותר שאליה יוכל להגיע לוחם סומו יפני, על אף שהוא מעולם לא לחם בליגות של סומו.
למרות מוצאו הפולינזי, יוקוזונה הוצג כמתאבק סומו מיפן. היה לו מנהל בשם מר פוג'י. פוג'י ליווה אותו לזירה ונשא עמו דלי מלח, כמנהג הסומואים לפזר מלח בזירה, ואת דגל יפן. דמותו של רודני הייתה "רעה", ולעיתים קרובות הוא ניצח ברמאות לאחר שמנהלו, מר פוג'י, ניצל רגעים בהם דעתו של השופט הייתה מוסחת, השליך את המלח מהדלי לעיניו של היריב, ורודני היה מצמיד את היריב לספירת ה-3 ומנצח בקרב.
רודני התאבק נגד מיטב הכוכבים בתקופה, כדוגמת האנדרטייקר, האלק הוגאן, שון מייקלס, ברט הארט, לקס לוגר ועוד.
בזירת ה-WWF הוא זכה להצלחה רבה, היה אלוף ליגת ה-WWF פעמיים, זכה פעמיים באליפות הצמדים יחד עם המתאבק אואן הארט, וניצח בקרב הרויאל ראמבל המסורתי בשנת 1993.
יוקוזונה היה המתאבק הכי כבד בהיסטוריית ה-WWE, במשקל 260 קילוגרם (570 ליברות). רודני נפטר ב-23 באוקטובר 2000 מבצקת ריאות.
בשנת 2012, יוקוזונה נכנס להיכל התהילה של ה-WWE.
יום שישי ה-13 חלק 3

| --- | --- |

 בימוי:  סטיב מיינר 
 הופק בידי:  פרנק מנקוסו ג'וניור 
 תסריט:  Petru Popescu, Carol Watson, Martin Kitrosser 
 עריכה:  ג'ורג' היבלי 
 שחקנים ראשיים:  Richard Brooker (ג'ייסון וורהיס) Amy Steel (ג'יני פילד) John Furey Gloria Charles Steve Susskind סטיב מיינר Dana Kimmell Jeffrey Rogers קת'רין פארקס Paul Kratka Tracie Savage בטסי פלמר 
 מוזיקה:  הארי מנפרדיני, Michael Zager 
 צילום:  Gerald Feil 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Jason Inc 
 חברה מפיצה:  פרמאונט, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 במאי 1983 
 משך הקרנה:  91 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט אימה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   friday13th3
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
יום שישי ה-13 חלק 3 (באנגלית: Friday the 13th Part III) הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 1982 בבימויו של סטיב מינר. זהו סרט ההמשך ליום שישי ה-13 חלק 2 והסרט השלישי בזיכיון יום שישי ה-13. העלילה מתרחשת לאחר אירועי הסרט הקודם, ומתמקדת בקבוצת צעירים שמגיעים לחווה מבודדת סמוך לאגם קריסטל ומוצאים את עצמם נרדפים על ידי ג'ייסון הקטלני.
הסרט מסמן את הופעתה הראשונה של מסכת ההוקי החתימה של ג'ייסון, שהפכה מאז לסימן מסחרי של הדמות והזכיינית, כמו גם לאייקון בקולנוע האמריקאי ובז'אנר האימה בכלל.
העלילה המקורית הייתה אמורה להתמקד בג'יני פילד פוסט טראומטית שהחלה ללמוד הגנה עצמית וחזרה לקולג' לאחר ששרדה את החוויה הקשה שלה בסרט הקודם. לאחר שמצאה את גופתו של פול בתוך חדר המעונות שלה, היא מתכוננת לאתר את וורהיז ולהתמודד מולו בעימות אחרון. עם זאת, הרעיון הזה נזנח כאשר איימי סטיל סירבה לחזור על תפקידה.
יום שישי ה-13 חלק שלישי יצא לאקרנים בתיאטרון בתלת מימד, והוא הסרט היחיד בסדרה שיצא בפורמט זה. הסרט נועד לסיים את הסדרה כטרילוגיה; עם זאת, בניגוד לרבים מיורשיו, הסרט לא כלל כינוי בכותרת שלו כדי לציין אותו ככזה. הסרט יצא לאקרנים ב-13 באוגוסט 1982, והכניס 36.7 מיליון דולר בקופות בארצות הברית בתקציב של 2.2 מיליון דולר אך ספג ביקורות שליליות מהמבקרים. זה היה הסרט הראשון שהסיר את הסרט "אי.טי. - חבר מכוכב אחר" מהתואר הסרט הרווחי ביותר בקופות והפך לסרט האימה השני עם הרווחים של 1982, אחרי פולטרגייסט. יש לו את מספר המשתתפים השלישי במספר של הזיכיון ביום שישי ה-13, עם כ-11,762,400 כרטיסים שנמכרו. סרט המשך יום שישי ה-13: הפרק האחרון יצא שנתיים לאחר מכן.
עלילה

לאחר שנראה כי ג'ייסון וורהיס נהרג בסרט הקודם, גופתו מועברת לחדר המתים. הוא מתעורר לחיים, נמלט מהמקום ושב לאזור אגם קריסטל. הפעם, קבוצת צעירים שוכרת בית סמוך ומתחילה בחגיגות סופשבוע. במקביל, משפחת ג'ארוויס הכוללת את טומי (קורי פלדמן) ואחותו טריש (קימברלי בק), מנסה לחיות את חייהם בשקט. ג'ייסון מתחיל לרדוף ולהרוג את חברי הקבוצה בזה אחר זה, עד שלבסוף, טומי הצעיר והאמיץ מתעמת עם ג'ייסון ומצליח להביסו באכזריות.
צוות השחקנים

קימברלי בק בתפקיד טריש ג'ארוויס
קורי פלדמן בתפקיד טומי ג'ארוויס
טד ווייט בתפקיד ג'ייסון וורהיס
קריספין גלובר בתפקיד ג'ימי
ארין גריי בתפקיד גברת ג'ארוויס
ביקורות

יום שישי ה-13: הפרק האחרון קיבל ביקורות מעורבות, אך זכה להצלחה מסחרית והפך לחלק בולט בסדרה. המבקרים שיבחו את סצנות המתח וההרג, ואת הופעתו של קורי פלדמן. ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 24%, וב-Metacritic, ציון של 33 מתוך 100.
הערות שוליים

↑  Erickson, Steve. "Crypticon 2018 St Joseph MO Adrienne King Amy Steel panel Friday the 13th 1 & 2 sole survivors". YouTube. ארכיון מ-2021-12-21. נבדק ב-27 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ferri, Jessica (13 בינואר 2017). "The Girl That Got Away from Jason: An Interview with Amy Steel from Friday the 13th Part 2". The Lineup. ארכיון מ-17 במאי 2016. נבדק ב-25 בפברואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Friday the 13th Movies at the Box Office". Box Office Mojo. ארכיון מ-21 באוקטובר 2017. נבדק ב-17 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| סדרת סרטי יום שישי ה-13 |
| --- | --- | --- |
| סרטים | יום שישי ה-13 (1980) • יום שישי ה-13 חלק 2 (1981) • יום שישי ה-13 חלק 3 (1982) • יום שישי ה-13: הפרק האחרון (1984) • יום שישי ה-13 חלק 5: התחלה חדשה (1985) • יום שישי ה-13 חלק 6: ג'ייסון חי (1986) • יום שישי ה-13 חלק 7: הדם החדש (1988) • יום שישי ה-13 חלק 8: ג'ייסון לוקח את מנהטן (1989) • ג'ייסון הולך לגיהנום: יום שישי האחרון (1993) • ג'ייסון אקס (2002) • פרדי נגד ג'ייסון (2003) • יום שישי ה-13 (2009) |  |
| יוצרים ושחקנים | בטסי פאלמר • ארי להמן • סטיב מיינר • ויקטור מילר • איימי סטיל • אדריאן קינג • קיין הודר • קן קירזינגר • טד וויט • קורי פלדמן • פולה שו • ננה ויסיטור • וורינגטון ג'ילט • סטיב דסקאביץ • טום מורגה • סי. ג'יי. גרהאם • דרק מירס |  |
| דמויות | ג'ייסון וורהיס |  |
מסכת הסקי המפורסמת של ג'ייסון הפכה לסימן ההיכר של הדמות.