stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנק סינטרה
קשרים לפשע מאורגן לכאורה

במהלך חייו עורר סינטרה תשומת לב רבה, לכאורה בשל אישיותו ובשל קשריו עם הפשע המאורגן, כולל דמויות מהמאפיה האיטלקית בארצות הברית כגון: קרלו גמבינו, סאם ג'אנקנה ולאקי לוצ'יאנו. ה-F.B.I החזיק תיקים המכילים 2,403 עמודים על פרנק סינטרה.[דרוש מקור] קשריו עם המאפיה, תמיכתו הנלהבת בפוליטיקת הניו דיל וקשריו עם נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, גרמו לחשד בקרב ג'ון אדגר הובר, ראש לשכת ה-FBI בזמנו. ה-FBI, והוא עקב אחרי סינטרה כמעט חמישה עשורים, החל משנות ה-40. לדוגמה, באחד מן הדיווחים המוטעים לגביו, נמסר כי סינטרה שילם 40,000 דולר כדי לקבל שחרור משירות צבאי, ועד לשנות ה-80, כאשר הוא הצליח במאמצים לחדש את הרישיון לניהול הימורים מטעם מדינת נבדה. המסמכים תיארו כי סינטרה היה נתון לאיומים ולסחיטה.
במשך שנה חקר הובר את השתייכותו כביכול של סינטרה לארגון קומוניסטי, אך לא העלה בידו דבר. קוראים למדו כי הכוכב העולה, כדי לקבל פטור משירות צבאי, אמר לוועדת הגיוס כי הוא סובל מפחד מפני קהל. אך האמת הייתה כי הוא גויס לצבא בזמן מלחמת העולם השנייה, אך שוחרר עקב פגיעה בעור התוף, פגיעה שיוחסה ללידתו הקשה שנעשתה באמצעות מלקחיים. התיקים הכילו תיעוד של מפגשיו עם זונות והקשר מחוץ לנישואים שהיה לו עם אווה גרדנר, שהוביל לנישואים. סלבריטאים אחרים המוזכרים בתיקים הם: דין מרטין, מרילין מונרו, פיטר לופורד וחברתו של ג'אנקאנה הזמרת פיליס מקגוויר. אוסף המסמכים של ה-F.B.I על סינטרה שוחרר לידי הציבור ב-1998 בעקבות חוק חופש המידע.
דעות פוליטיות

במשך חייו החזיק סינטרה בדעות פוליטיות שונות.
הוריו של סינטרה היגרו לארצות הברית בשנים 1895 ו-1897. אמו דולי הייתה מנהלת רובע מטעם המפלגה הדמוקרטית. סינטרה נשאר תומך של המפלגה הדמוקרטית עד שנות ה-60 המאוחרות, ואז החליף את נאמנותו למפלגה הרפובליקנית.
דעות פוליטיות > פעילות פוליטית בין השנים 1968-1944

בשנת 1944, לאחר ששלח מכתב לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, הוזמן סינטרה לפגוש את הנשיא בבית הלבן, שם הסכים להיות חלק ממערך המפלגה הדמוקרטית לעידוד מצביעים. הוא תרם 5,000 דולר לבחירות 1944 של המפלגה הדמוקרטית, ולקראת סוף הקמפיין הופיע בשניים-שלושה אירועים פוליטיים מדי יום.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התחזקו דעותיו השמאליות-ליברליות של סינטרה. הוא החל לקרוא ספרות פרוגרסיבית והחל לתמוך בארגונים, שמאוחר יותר חלקם הוכרזו כארגונים של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
בשנת 1945, הופיע סינטרה בכמה בתי ספר תיכוניים במדינת ניו ג'רזי, שבהם שבתו תלמידים כהתנגדות להפרדה הגזעית. מאוחר יותר באותה השנה, הופיע בסרט הקצר, הבית בו אני חי, סרט שהתנגד לגזענות.
בשנת 1948 תמך סינטרה במועמדותו של מועמד השמאל, הנרי וולאס לנשיאות ארצות הברית.
בחודש ינואר, 1961, ארגנו סינטרה ופיטר לאופורד את נאום הפתיחה בנשף חגיגי בוושינגטון, שנערך ערב לפני השבעתו של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי. האירוע בו השתתפו כוכבים רבים היה להצלחה גדולה, כאשר הצליח לגייס סכום כסף גדול לטובת המפלגה הדמוקרטית.
מעברו של סינטרה אל המפלגה הרפובליקנית החל כאשר הושפל בידי הנשיא קנדי, שהעדיף על פניו את הזמר המתחרה ותומך הרפובליקנים בינג קרוסבי, כאשר ביקר בפאלם ספרינגס בשנת 1962. קנדי תכנן להתארח בביתו של סינטרה למשך חופשת חג האיסטר, אבל לבסוף שינה את החלטתו עקב הבעייתיות בקשריו של סינטרה עם הפשע המאורגן. סינטרה השקיע כספים רבים בשיפור ביתו, בציפייה לביקורו של הנשיא. אחיו של הנשיא קנדי, התובע המחוזי רוברט.פ. קנדי, הגביר את החקירות נגד דמויות בפשע המאורגן, כמו הבוס של העיר שיקגו, סם ג'יאנקנה, אשר מוקדם יותר התארח בביתו של סינטרה.
דעות פוליטיות > פעילות פוליטית בין השנים: 1984-1970

ב-27 בפברואר 1970, שר סינטרה בבית הלבן כחלק ממחווה לסנאטור אוורט דירקסן. במשך הקיץ תמך סינטרה ברפובליקני נוסף, כאשר הודיע על תמיכתו ברונלד רייגן במרוץ שלו לכהונה שנייה כמושל מדינת קליפורניה. סינטרה גם היה מיודד מאוד עם סגן הנשיא ספירו אגניו. סינטרה אמר כי הוא מסכים עם המפלגה הרפובליקנית ברוב הנושאים, למעט נושא ההפלות.
לאחר עשורים רבים שבהם תמך במועמדים לנשיאות מטעם המפלגה הדמוקרטית, תמך סינטרה בריצ'רד ניקסון, בבחירות של שנת 1972. בשנת 1973 התפטר ספירו אגניו מתפקידו כסגן נשיא ארצות הברית בעקבות אישומים ללקיחת שוחד והעלמות מס. סינטרה עזר לאגניו לשלם חלק מהוצאותיו המשפטיות המשפטיים לאחר שפרש מהתפקיד.
בבחירות לנשיאות בשנת 1980, תמך סינטרה ברונלד רייגן, ותרם 4 מיליון דולר למסע הבחירות שלו. סינטרה אמר כי תמך ברייגן מכיוון, "שהוא האדם המתאים לתפקיד נשיא ארצות הברית.... הכל כל כך דפוק עכשיו שאנחנו זקוקים למישהו שיסדר את הכל". ניצחונו של רייגן הביא לסינטרה את מערכת היחסים הקרובה ביותר עם הבית הלבן מאז תחילת שנות ה-60, כתוצאה מכך ארגן סינטרה את נשף הצדקה לכבודו של הנשיא הנבחר, כפי שעשה לנשיא קנדי, 20 שנה קודם לכן.
בשנת 1984 חזר סינטרה לעירו הובוקן, שבניו ג'רזי והביא עמו את הנשיא רייגן, שהיה באמצעו של מסע הבחירות לנשיאות. רייגן מינה את סינטרה לשגריר לגיוס תרומות במסע הבחירות של המפלגה הרפובליקנית.
סינטרה וישראל

סינטרה נודע כתומך של ישראל, של הציונות ושל היהדות. למרות היותו איטלקי קתולי, ענד סינטרה סביב צווארו במשך שנים שרשרת ועליה מזוזה.
בתקופה שלפני מלחמת העצמאות סייע סינטרה לטדי קולק ומשה שמיר להבריח כספים לישראל. סינטרה סייע להחביא את כספים שנאספו מיהדות ארצות הברית כדי לרכוש נשק עבור ההגנה בזמן הופעתו במועדון הקופקבנה, בשעה שסוכני ה-F.B.I ערכו חיפוש במקום.
פרנק סינטרה ביקר בישראל שלוש פעמים, הראשונה בשנת 1962, אז הגיע לסדרה של שבעה קונצרטים שההכנסות מהם נתרמו להקמת כפר נוער יהודי-ערבי, בעיר נצרת. בשנת 1965, הגיע סינטרה לישראל לצילומי הסרט "הטל צל ענק", וחלק משכרו הוא תרם לאותה המטרה. ביקורו האחרון היה בשנת 1975, אז הגיע והופיע בהתנדבות בבנייני האומה בירושלים. ההופעה צולמה לטלוויזיה הישראלית וכל הכנסותיה הועברו כתרומה לקרן ירושלים.
במשך השנים, סייע סינטרה בגיוס תרומות לאוניברסיטה העברית בירושלים והוא בעצמו תרם סכום נכבד לאגודת ידידי האוניברסיטה העברית. בעקבות תרומה זו הונצח שמו של סינטרה ברחבה הראשית בקמפוס הר הצופים. כמו כן תרם לסרט ההנצחה לשואה "ג'נוסייד" והפך לחבר בוועד המנהל של חבר הנאמנים של מרכז ויזנטל.
בנוסף, ב-1983 נפגש בתיווכם של ידידיו ליין קירקלנד (אנ') שכיהן כיו"ר ארגון העובדים ALF-CIO (אנ') ואיש הטלוויזיה דייוויד ברינקלי (אנ') עם שגריר ישראל בארצות הברית בפועל דאז, בנימין נתניהו בפגישה זו, סינטרה הסכים להזמנתו של נתניהו השתתף במאבק בדעת הקהל האנטי-ישראלית סביב מלחמת לבנון הראשונה.
פילמוגרפיה חלקית

צעד בעליזות (1944) - בתפקיד: גלן ראסל.
הבית בו אני גר (1945) - בתפקיד: עצמו.
הרימו עוגן (1945) - בתפקיד: קלארנס דוליטל.
עוד תעלה תזרח השמש (1946) - בתפקיד: זמר.
זה קרה בברוקלין (1947) - בתפקיד: החיל לשעבר דני מילר.
The Kissing Bandit ‏(1947) - בתפקיד: ריקרדו.
נס הפעמונים ‏ (1948) - בתפקיד: הכומר פול.
קח אותי לבייסבול (1949) - בתפקיד: שחקן הבייסבול דניס ראיין.
יום בניו יורק (1949) - בתפקיד: המלח גבי.
זה רק כסף (1951) - בתפקיד: ג'וני דלטון.
לפגוש את דני וילסון (1952) - בתפקיד: הזמר דני וילסון.
מעתה ועד עולם (1953) - בתפקיד: טוראי אנג'לו מאג'יו.
צעירים בליבם (1954) - בתפקיד: ברני סלואן.
סאדנלי (1954) - המתנקש ג'ון בארון.
האיש בעל יד הזהב (1955) - בתפקיד: פרנקי מאג'קינק.
ברנשים וחתיכות (1955) - בתפקיד: נתן דטרויט.
המלכודת העדינה (1955) - בתפקיד: סוכן השחקנים צ'ארלי רידר.
לא כזר (1955) - בתפקיד: אלברט בון.
מסביב לעולם בשמונים יום (1956) - בתפקיד: פסנתרן בסלון "בארברי קואסט".
החברה הגבוהה (1956) - בתפקיד: מבצע 4 שירים (ללא קרדיט).
ג'וני קונצ'ו (1956) - בתפקיד: האקדוחן ג'וני קונצ'ו.
חברי ג'ואי (1957) - בתפקיד: הזמר ג'ואי אוואנס.
הג'וקר הוא פראי (1957) - בתפקיד: הזמר והקומיקאי ג'ו לואיס.
הגאווה והתשוקה (1957) - בתפקיד: לוחם הגרילה מיגל.
אחדים באו במרוצה (1958) - בתפקיד: החייל דייב הירש.
מלכים הולכים קדימה (1958) - בתפקיד: סמל סאם לוג'ינס.
מעטים מול רבים (1959) - בתפקיד: קפטן טום ריינולדס.
חור בראש (1959) - בתפקיד: טוני מנטה.
האחד עשר של דני אושן (1960) - בתפקיד: דני אושן.
קאן-קאן (1960) - בתפקיד: זמר המבצע 4 שירים.
שלושה סרג'נטים (1962) - בהשתתפות חבורת הראט פאק
השליח ממנצ'וריה (1962) - בתפקיד: מייג'ור בנט מארקו.
דירת הרווקים (1963) - בתפקיד: אלן בייקר.
4 לטקסס (1963) - בתפקיד: זאק תומאס.
ימי שיקגו העליזים (1964) - בתפקיד: רובו.
נישואין על שרטון (1965) - בתפקיד דן אדוארדס
פון ראיין אקספרס (1965) - בתפקיד קולונל ראיין
איש מלבד האמיצים (1965) - בתפקיד: הרוקח הראשי מייט.
הטל צל ענק (1966) - בתפקיד: וינס טאלמייג'.
טוני רום (1967) - בתפקיד: טוני רום.
הרץ העירום (1967) - בתפקיד: סם לייקר.
החטא הקטלני (1980) - בתפקיד: אדוארד דילייני.
מרוץ מחוף לחוף 2 (1984) - בתפקיד: פרנק.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: פרנק סינטרה
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
חייו האישיים של פרנק סינטרה (בויקיפדיה האנגלית)
חייו הפוליטיים של פרנק סינטרה (בויקיפדיה האנגלית)
מורשתו המוקלטת של פרנק סינטרה (בויקיפדיה האנגלית)
יחסי פרנק סינטרה עם היהודים (בויקיפדיה האנגלית)
חייו המוקדמים של פרנק סינטרה (בויקיפדיה האנגלית)
רז יוסף

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בספטמבר 1967 (בן 57) תל אביב
 ענף מדעי:  קולנוע וטלוויזיה
 עיסוק:  חוקר
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב
 מנחה לדוקטורט:  פרופ' רוברט סתאם, אוניברסיטת ניו יורק (NYU)
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 https://www.tau.ac.il/~razyosef
 
רז יוסף (נולד ב-30 בספטמבר 1967) הוא חוקר קולנוע ישראלי, ופרופסור מן המניין ללימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב. תחומי מחקרו כוללים קולנוע ישראלי, תאוריה קווירית, פוסטקולוניאליזם, טראומה וזיכרון בקולנוע, תיאוריה של מגדר ומיניות, ומלודרמה קולנועית.
יוסף נולד בדרום תל אביב למשפחה ממוצא עיראקי. אביו עבד כסבל ואמו עבדה בבזק. הוא הראשון במשפחתו המורחבת שרכש השכלה אקדמית. את שירותו הצבאי עשה בעיתון "במחנה", שם כתב ביקורות על סרטים.
קריירה אקדמית

בשנות ה-90 החל רז יוסף את דרכו האקדמית באוניברסיטת תל אביב, שם עבד כעוזר מחקר של פרופ' ג'אד נאמן. במקביל, שימש כמנהל רכש ספרים מחקריים במחלקה לקולנוע וטלוויזיה וכעוזר הוראה בקורסים לתיאוריה קולנועית וקולנוע ישראלי. בנוסף, לימד קורסים באוניברסיטה הפתוחה, בהם "מבוא לאמנות הקולנוע" ו"ספרות ישראלית בקולנוע".
בשנת 1998 עבר לאוניברסיטת ניו יורק (NYU) כדי להשלים את לימודי הדוקטורט בלימודי קולנוע. שם, בין השנים 1999–2001, שימש כעוזר הוראה ולימד קורסים בתיאוריה קולנועית. בשנת 2001 מונה כמרצה מן החוץ בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל שימש כמרצה במחלקה לתרבות ומדיה בקולג' סטטן איילנד השייך לאוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY). לאחר השלמת הדוקטורט, שימש כמרצה אורח במחלקה ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת מישיגן, שם העביר קורסים על לאומיות ותרבות חזותית בישראל וכן על ספרות עברית מודרנית.
חזרה לישראל והתקדמות אקדמית

בשנת 2002 חזר לישראל והצטרף כמרצה במחלקה לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ובמכללת ספיר. במהלך השנים הבאות, לימד קורסים בנושאים כגון קולנוע ישראלי, תאוריות פוסט-קולוניאליות, קולנוע העולם השלישי, תיאוריה קווירית, טראומה וזיכרון בקולנוע. בנוסף, לימד גם באוניברסיטה הפתוחה ובמרכז לייפר ללימודי נשים באוניברסיטה העברית בירושלים.
קביעות באוניברסיטת תל אביב

בשנת 2010 מונה רז יוסף לראש תוכנית התואר הראשון בלימודי קולנוע באוניברסיטת תל אביב, תפקיד בו כיהן עד 2017. בשנת 2013 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר. בתקופה זו שימש גם כמרצה אורח באוניברסיטת קולומביה, שם לימד על קולנוע ישראלי עכשווי בשנים 2012 ו-2014.
בשנת 2017 מונה לראש בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב, תפקיד אותו מילא עד 2021. במסגרת תפקידו, קידם תוכניות לימוד חדשות, יזם פרויקטים אקדמיים, והוביל את בית הספר לצמיחה בתחומי המחקר והיצירה הקולנועית. בנוסף, היה חבר הנהלת Gaudeamus Productions, חברת ההפקות של בית הספר, ועמד בראש ועדת המלגות.
בשנת 2021 שימש כחוקר אורח במרכז טאוב ללימודי ישראל באוניברסיטת ניו יורק, שם הרצה על קולנוע ישראלי ולימודי מגדר. עם חזרתו לישראל, המשיך לכהן כראש תוכנית ה-B.A בלימודי קולנוע, ובשנת 2023 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקר ותחומי עיסוק

יוסף היה בין הראשונים שהכניסו את התיאוריה הקווירית לאקדמיה הישראלית בשנות ה-90, לצד עמל זיו, ראש התוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת בן-גוריון, פרופ' איל גרוס מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ופרופ' מיכאל גלוזמן מהחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב. יחד הם ייסדו את כנס "סקס אחר".
יוסף עוסק בחקר הייצוגים של מזרחים בקולנוע הישראלי, תוך בחינת ההיסטוריה והסיפורים שלא קיבלו ביטוי מספק על המסך. לטענתו, אף על פי שמזרחים תמיד היו נוכחים בקולנוע הישראלי, ייצוגם השתנה לאורך השנים, ולעיתים שימש ככלי סטריאוטיפי. מחקריו התמקדו במיוחד ביוצרים מזרחים מהדור השני והשלישי שהחלו לעסוק בזהותם הקולנועית מאז שנת 2000, בהם דובר קוסאשווילי, חנה אזולאי הספרי, רונית אלקבץ ושלומי אלקבץ ואחרים.
יוסף מותח ביקורת על הדרך שבה הממשלה מקדמת את הסיפור המזרחי. לדבריו, פרויקטים חינוכיים שמובילים משרד החינוך ומשרד התרבות והספורט מייצרים נרטיב קורבני שמוחק את המורכבות של הזהות המזרחית, במיוחד את הקשרים התרבותיים והחברתיים בין יהודים לערבים בארצות ערב. הוא סבור שהשיח הנוכחי משכפל את הנרטיב של "נרדפות יהודית" במקום לעסוק בעושר ההיסטורי והתרבותי של יהודי המזרח.
מחקריו של יוסף מתמקדים בניתוח ייצוגים של מגדר, מיניות, טראומה וזהות לאומית בקולנוע הישראלי והבינלאומי. תחומי מחקרו כוללים:
תיאוריה קווירית ולימודי מגדר – חקר ייצוגים של הומוסקסואליות, גבריות ומיניות בקולנוע הישראלי.
טראומה וזיכרון קולקטיבי – ניתוח אופני עיבוד של טראומות קולקטיביות, כגון מלחמות ופיגועים, בקולנוע.
פוסט-קולוניאליזם ותיאוריה ביקורתית של גזע – בחינת אופני הייצוג של מזרחים, פלסטינים וקבוצות מיעוטים בקולנוע הישראלי.
קולנוע ישראלי וזהות לאומית – חקר יחסי הגומלין בין קולנוע ישראלי ונרטיבים של לאומיות ותרבות.
מלודרמה קולנועית – ניתוח השפעת המלודרמה על נרטיבים קולנועיים, בעיקר בהקשרים של מגדר וזהות.
פרסומים

יוסף, רז (אפריל 25, 2024). "מהומולאומיות לבושה: הסרט הישראלי התיעודי "יונתן אגסי הציל את חיי"". מסגרות מדיה. 25: 132–107.
רז יוסף, לדעת גבר: מיניות, גבריות ואתניות הקולנוע הישראלי, ישראל: הקיבוץ המאוחד, 2010
אייל גרוס, עמליה זיו, ורז יוסף (עורכים), סקס אחר: מבחר מאמרים בלימודים להט"ביים וקוויריים ישראליים, תל אביב: רסלינג, 2016
נורית גרץ ורז יוסף, עקבות ימים שעוד יבואו: טראומה ואתיקה בקולנוע הישראלי העכשווי, תל אביב: עם עובד ואוניברסיטת תל אביב, סדרת טיש לקולנוע וטלוויזיה, 2017
Raz Yosef, Beyond Flesh: Queer Masculinities and Nationalism in Israeli Cinema, New Brunswick, New Jersey: Rutgers University Press, 2004.
הערות שוליים

↑  פרופ' רז יוסף | הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, באתר arts.tau.ac.il
↑   נירית אנדרמן, ראש ביה"ס לקולנוע באוניברסיטת ת"א נחוש לשנות את ייצוג המזרחים באקדמיה ועל המסך, באתר הארץ, 9 באפריל 2018
↑  רז יוסף, קורות חיים, באתר אוניברסיטת תל אביב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270155805171  BIBSYS: 12052033  BnF: cb15507837z (data)  GND: 1017138141  ISNI: 0000 0000 7848 5846  LCCN: n2003039481  NTA: 273398083  ORCID: 0000-0001-5521-8435  RERO: 02-A019011308  SUDOC: 131282190  VIAF: 98319488   WorldCat (עם VIAF): 98319488
שלגיה ושבעת הגמדים (סרט, 1937)

| --- | --- |
הכרזה בעברית של הסרט משנת 1960
הכרזה בעברית של הסרט משנת 1960
 מבוסס על:  שלגיה ושבעת הגמדים 
 בימוי:  דייוויד הנד, לארי מורי, פירס פירס, וילפרד ג'קסון, ויליאם קוטרל, בן שרפסטין 
 הופק בידי:  וולט דיסני 
 תסריט:  טד סירס ריצ'רד קרידון אוטו אנגלנדר דיק ריקרד ארל הרד מריל דה מריס דורותי אן בלאנק וב סמית
 מדבבים:  אדריאנה קסלוטי לוסיל לה ורן הארי סטוקוול רוי אטוול פינטו קולביג
 מוזיקה:  פול סמית', פרנק צ'רצ'יל, לי הרליין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני ההנפשה של וולט דיסני
 חברה מפיצה:  RKO
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית21 בדצמבר 1937 (פרמיירה) ארצות הברית4 בפברואר 1938 המנדט הבריטי 30 במרץ 1939 ישראל11 באפריל 1992 (גרסה מדובבת לעברית)
 משך הקרנה:  83 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט מוזיקלי, סרט פנטזיה, סרט אגדות 
 תקופת התרחשות:  המאה ה־16 
 תקציב:  $1,488,423
 הכנסות:  $371,316,184
 הכנסות באתר מוג'ו:   snowwhite
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 תרגום לעברית:  ירושלים סגל (הפצה מקורית, 1939) ישראל אובל (DVD, 2001)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
שלגיה ושבעת הגמדים (באנגלית: Snow White and the Seven Dwarfs) הוא סרט הנפשה אמריקאי משנת 1937, שנתיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה שיצא לראשונה בארצות הברית בהפקת וולט דיסני והופץ בקולנוע על ידי RKO.
רקע

הסרט מבוסס על האגדה הגרמנית של האחים גרים, "שלגיה ושבעת הגמדים", הוא סרט האנימציה הראשון מבין הסרטים הראשונים של דיסני באורך מלא בהיסטורית הקולנוע. בנוסף, הוא הראשון שהופק בצבע מלא על ידי חברת וולט דיסני, בשל כך, רבים מהם ואחוז גדול של אנשים התעניינו בו ברמה גבוהה שאפילו צפו בו גם בקולנוע. הסרט היה הכנסה קופתית ענקית בהמון כסף ביחס לתקופתו כשהכניס $7,846,000 בתקופת ההקרנה המקורית שלו.
הסרט נחשב לאחד הסרטים הפופולריים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע ושל סרטי דיסני בעיקר. כאשר, בטקס פרסי האקדמיה ה-11, וולט דיסני זכה על הסרט בפרס אוסקר לשם כבוד לאחר שהסרט היה מועמד לפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר בשנה הקודמת. ב-1989 הוא התווסף לרשימת הסרטים הפופולריים ביותר של מכון הסרטים הבינלאומי ודורג ברשימה של המכון האמריקאי לקולנוע כאחד מ-100 הסרטים האמריקאים הגדולים ביותר, כשהוא סרט האנימציה המדורג במקום הגבוה ביותר ברשימה. לסרט גם השפעה תרבותית עצומה על התרבות האמריקאית ועל ההצלחה הרבה של דיסני שהגיעה לאחר יציאתו. כתוצאה מכך יש לסרט פארק שעשועים, משחק וידאו ומחזמר בברודוויי. בנוסף לכך שלגיה הייתה המועמדת הראשונה שקיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד והיא אחת הדמויות המצוירות היחידות מבין האחרות מהסרטים השונים שקבלו כוכב.
בשנת 2016 נמסר כי לסרט יופק עיבוד לייב אקשן אשר עתיד לצאת בשנת 2025.
מדבבים ודמויות > דמויות ראשיות

שלגיה (אדריאנה קסלוטי / אורית ירון, ולימור שפירא בתפקידי שירה) - שלגיה היא נסיכה צעירה והגיבורה של הסרט. היא בתו של מלך גדול שאשתו נפטרה כשהבת הייתה צעירה מאוד. האם החורגת המרושעת שלה אילצה אותה לעבוד כמשרתת בטירה. למרות זאת, היא שומרת על התנהגות עליזה אבל נאיבית.
המלכה הרעה (לוסיל לה ורן / שושיק שני) - המלכה היא אמה החורגת של שלגיה והנבל העיקרי של הסרט. לאחר שהמראה הקסומה שלה אומרת לה ששלגיה היא יפה יותר ממנה, היא מגייסת מיד את הצייד כדי להרוג אותה ביער. לאחר שהיא מגלה כי שלגיה לא מתה, היא מסווה את עצמה כזקנה ומשתמשת בתפוח מורעל כדי להסיר את שלגיה מהנתיב שלה בלי להרוג אותה. היא עצמה נהרגה לקראת סוף הסרט.
דוק (רוי אטוול / אלי גורנשטיין) - המנהיג של שבעת הגמדים. דוק מרכיב משקפיים ולעיתים קרובות מתבלבל בדבריו.
רטנוני (פינטו קולביג / דב רייזר) - בתחילה מתנגד לנוכחות של שלגיה בבית הגמדים, אבל אחר כך מזהיר אותה מהאיום שמציבה המלכה ורץ לעזרתה כשמבין כי היא נמצאת בסכנה. יש לו האף הגדול ביותר מבין כל הגמדים, והוא נראה לעיתים קרובות עם עין אחת עצומה.
ביישני (סקוטי מאתר / יובל זמיר) - ביישני הוא הביישן מבין הגמדים, והוא נבוך לעיתים קרובות מכל תשומת לב המופנית אליו.
עליזי (אוטיס הארלן / אברהם מור) - עליזי הוא הגמד השמח בחבורה והוא בדרך כלל צוחק.
אפצ'י (בילי גילברט / שמעון כהן) - שמו של אפצ'י הוא קרוי כך בשל ההתעטשויות החזקות יוצאות הדופן שלו (הנגרמות על ידי קדחת השחת), היכולות להעיף אפילו חפצים כבדים. התעטש בסרט במספר הזדמנויות: בעקבות זר פרחים, במהלך הכרתה של שלגיה עם הגמדים ובמהלך השיר הטיפשי, כששטיא נעזר בו כדי להיות גבוה יותר.
ישנוני (פינטו קולביג / אוהד שחר) - ישנוני תמיד עייף ונראה תמיד מפהק ברוב המקרים. מסוכסך עם זבוב מסוים לאורך כל הסרט.
שטיא (אדי קולינס) - שטיא הוא הגמד היחידי שאין לו זקן. הוא מגושם ואילם (עליזי הסביר כי הוא פשוט "לא יודע [לדבר], הוא לא ניסה").
מדבבים ודמויות > דמויות משניות

הנסיך (הארי סטוקוול / ששי קשת) - הנסיך רואה את שלגיה לראשונה כאשר היא שרה בבאר המשאלות שלה. הוא מיד מתאהב בה ובקולה. מאוחר יותר הוא מופיע שוב כדי להחיות אותה.
המראה (מורוני אולסון / אוהד שחר) - העבד של המראה הקסומה מופיע כמסיכה ירוקה עם ענני עשן. המלכה באופן קבוע שואלת אותו מי היא היפה ביותר בעיר.
הצייד (סטיוארט בוקנן / שמעון כהן) - למרות מעמדו כרוצח של המלכה, הצייד לא מסוגל להרוג את שלגיה, גם כאשר המלכה מצווה עליו לקחת את הלב של הנסיכה, אך מביא בתמורה לב של חזיר.
כמו כן משתתפים בגרסה העברית בשירה: עמי מנדלמן, שי זורניצר, חני בודגוב ויוסי מאיר.
פיתוח הסרט

פיתוח הסרט החל בתחילת 1934, וביוני 1934, וולט דיסני הודיע על הפקת סרטו באורך מלא בניו יורק טיימס. לפני "שלגיה ושבעת הגמדים", האולפן של דיסני היה בעיקר מעורב בהפקת סרטים קצרים בסדרת מיקי מאוס ו"סימפוניות טיפשיות". דיסני קיווה להרחיב את היוקרה וההכנסות של האולפן שלו על ידי הכנת סרטים באורך מלא, והעריך כי "שלגיה ושבעת הגמדים" יכול להיות מופק בתקציב של $250,000; מה שהיה פי עשרה מתקציב ממוצע של "סימפוניות טיפשיות".
ההצלחה

"שלגיה ושבעת הגמדים" זכה להצלחה עצומה והוקרן לראשונה ב-21 בדצמבר 1937 בתיאטרון קארת'י סירקל, וכלל ארצי ב-4 בפברואר 1938. הסרט הוסף לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשנת 1989, בטענה שהסרט "משמעותי מבחינה תרבותית היסטורית או אסתטית". הסרט גם כן היה אחד משני סרטי האנימציה שדורגו ברשימת מאה שנים... מאה סרטים של מכון הסרטים האמריקאי בשנת 1997 (הסרט השני הוא "פנטסיה"), ודורג במקום ה-49. הסרט דורג במקום ה-34 בגרסת 2007 של הרשימה, כשהפעם הוא סרט האנימציה היחידי ברשימה. בשנת 1998, מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט כסרט האנימציה האמריקאי הגדול ביותר של כל הזמנים.
הסרט זכה לביקורות טובות מאוד ואף קיבל ציון של 98% באתר הביקורת "Rotten Tomatoes".
הסרט זכה לביקורות טובות עד כדי כך שאפילו יוצרי סרטים גדולים כמו סרגיי אייזנשטיין וצ'ארלי צ'פלין שיבחו את הסרט כ"הישג בולט בקולנוע", ואייזנשטיין אף הרחיק לכת וקרא לו הסרט הגדול ביותר שנעשה אי פעם.
ההכנסות מהסרט הגיעו ל-$7,846,000 בתקופת ההקרנה המקורית שלו, וכן ל-$416,000,000 מהקרנות חוזרות של הסרט לאורך השנים.
פסקול

הפסקול המקורי של הסרט יצא בשנת 1938 וכולל את כל השירים שהוצגו במהלך הסרט, במשך השנים יצאו עוד גרסאות וחידושים של הפסקול.
פסקול > שירים

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | I'm Wishing (הלוואי ש...)  | 1:41 |
| 2. | One Song (יש לי רק שיר אחד בלב)  | 1:26 |
| 3. | With a Smile and a Song (עם חיוך ועם שיר)  | 4:24 |
| 4. | Whistle While You Work (נשרוק ונעבוד)  | 2:47 |
| 5. | Heigh-Ho (הי-הו)  | 2:47 |
| 6. | Bluddle-Uddle-Um-Dum (The Dwarfs' Washing Song)‎ (שיר הרחצה)  | 4:26 |
| 7. | The Dwarfs' Yodel Song (The Silly Song)‎ (השיר הטיפשי)  | 4:36 |
| 8. | Someday My Prince Will Come (כבר לא רחוק היום)  | 1:54 |
ספין אוף

בעקבות הסרט זכו שבעת הגמדים לככב במספר סרטונים משלהם כמו: "הייסור המכונף" העוסק ביתושות האנופלס ובהדברת יתושים.
בתרבות

כחלק מעלילת הסרט "הגרמלינס", "שלגיה ושבעת הגמדים" מוצג לגרמלינים המפלצתיים בבית הקולנוע.
ראו גם

שלגיה ושבעת הגמדים
שלגיה ושבעת הגמדים (אנימה)
שמשון ודלילה (מקס ליברמן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  מקס ליברמן 
 תאריך יצירה:  1902 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  212 ס"מ 
 גובה:  151.2 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  SG 171 (מוזיאון שטדל) 
 מיקום:  מוזיאון שטדל
 
שמשון ודלילה היא יצירת אמנות משנת 1902 של הצייר מקס ליברמן. הציור מתאר את הרגע הדרמטי שבו דלילה מציגה את שיערו הגזוז של שמשון, ובכך גוזלת ממנו את כוחו. היצירה מוצגת במוזיאון שטאדל בפרנקפורט ונחשבת לדוגמה בולטת לפרשנות המודרנית של סיפורים מקראיים באמנות האירופית.
תיאור היצירה

הציור מציג את דלילה ברגע ניצחונה, כאשר היא מציגה את תלתליו הגזוזים של שמשון בפני בעלי בריתה הפלשתים. שמשון, שגזיזת שערו נטלה ממנו את כוחותיו העל-טבעיים, שוכב בחיקה חסר אונים. ליברמן המחיש את הסיפור התנ"כי כמאבק בין המינים, כאשר המתוארים ביצירה שמשון ודלילה עירומים ושניהם מציגים תנוחות דרמטיות אל מול רקע חד של סדינים לבנים וקירות אפורים.
משמעות היצירה

דלילה מיוצגת כאישה פאם פאטאל, אשר נוטלת את כוחו של אהובה. דמותה משקפת את הפופולריות של דמויות נשיות חזקות באמנות בראשית המאה ה-20. יצירה זו היא אחת מהביטויים הוויזואליים המשמעותיים ביותר של נרטיב הבגידה התנ"כי, והיא משתלבת ברוח היצירה של ליברמן, שהדגישה נושאים דרמטיים ותמות של מתח חברתי ופסיכולוגי.
אודות הצייר

מקס ליברמן היה צייר וגרפיקאי גרמני ממוצא יהודי אשכנזי ואחד מהתומכים הבולטים באימפרסיוניזם בגרמניה. הוא נולד למשפחת בנקאים יהודית בברלין, ולמד משפטים ופילוסופיה לפני שפנה ללימודי ציור ורישום. במהלך חייו התגורר בברלין והפך לצייר דיוקנאות מפורסם. יצירתו הושפעה מציירים כמו אדואר מאנה, והוא התרכז בעיקר בסצנות מהבורגנות ובנופים מגנו ליד אגם ואנזה. ב-1933 התפטר מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות עקב המדיניות האנטי-יהודית של הנאצים ונפטר בשנת 1935.
הערות שוליים

1 2  Samson and Delilah, Digital Collection (באנגלית)
↑  Samson and Delilah by Max Liebermann, Artvee (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 20600003
פרנאן אוכסה

| --- | --- |

פרנאן אוכסה, ציור מאת לואיז-קת'רין ברסלאו, 1898
 לידה:  11 בינואר 1879 פריז, צרפת 
 פטירה:  אוגוסט 1944 (בגיל 65) אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  הקונסרבטואר של פריז 
 
פרנאן אוכסה (בצרפתית: Fernand Ochsé; נולד ב-11 בינואר 1879, פריז – אוגוסט 1944, [בדרכו אל או בתוך] מחנה הריכוז אושוויץ) היה מעצב, דנדי, סופר, מלחין, צייר ואספן אמנות יהודי-צרפתי שנרצח בשואה.