stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרכז הספרותי העברי בוורשה
רקע היסטורי

משנות ה-80 של המאה התשע-עשרה ועד למלחמת העולם הראשונה, פעלו בוורשה הוצאות הספרים העבריות העיקריות של התקופה, ולצדן מאות בתי דפוס עבריים שהדפיסו ספרי קודש, עיתונים, כתבי עת וספרי לימוד. תעשייה זו משכה לורשה מאות משכילים עבריים, שמצאו בה את פרנסתם, ביניהם עשרות סופרים עבריים. הסופרים העבריים, שהתגוררו בורשה במשך שנים רבות או ששהו בה תקופה קצרה, יצרו את מה שנקרא מאוחר יותר "נוסח ורשה".
הוצאות הספרים של בן-אביגדור

בשנת תרנ"א (1891) בן אביגדור הוציא לאור בוורשה את סדרת הספרים "ספרי אגורה", ספרי כיס במחיר מוזל, שזכתה לתפוצה המונית אצל יהודי מזרח אירופה. בשנת תרנ"ב (1892) השתתף בייסוד הוצאת הספרים "אחיאסף", ובשנת תרנ"ו (1896) ייסד את הוצאת הספרים "תושיה". בהוצאות אלו החל המהלך החדש בספרות העברית, ומסוף שנות ה-90 בן-אביגדור היה למו"ל העיקרי של רבים ממיטב הסופרים העבריים של התקופה: ביאליק, ברדיצ'בסקי, טשרניחובסקי, גנסין, ברנר, שופמן, חוה שפירא, זלמן שניאור, ורבים אחרים. במסגרת סדרת "הביבליותקה הגדולה" של "תושיה" יצאו לאור ספרי עיון וספרי שירה וספרות מקוריים בעברית וספרים מתורגמים מספרות העולם.
כתב יוסף חיים ברנר: "לבן־אביגדור המו"ל, לבן־אביגדור מעל 'ספרי־אגורה', לבן־אביגדור הסולל נתיבה לספרותנו 'לכל בית בישראל', חייבים לרחוש תודה לא רק חצי מנין מסַפּרינוּ אשר אתנו כיום, כי אם כל משוררינו, סופרינו וקוראינו. כל אלה שיודעים, כמה קשה היא העבודה, אשר עלתה בידו לעשותה; כמה קשה הוא להביא לשוק־הספרים העברי אפילו ספר אחד – לא רק עשרות ומאות, כאשר הביא בן־אביגדור, ברוך יהיה!".
אמר הלל צייטלין: "בן־אביגדור – זה לא מו"ל בעלמא. כאן יש אהבה ומסירות־נפש. זהו מסוג האנשים המסייעים ליצירה, ועתיד הוא להיות מילדת גדולה לספרותנו. הזהרו בכבודו של בן־אביגדור. זהו איש־המעשה בעולם־הרוח".
התנועה הציונית בוורשה

י. ל. פרץ ודוד פרישמן, הסופרים המשפיעים ביותר בוורשה, לא היו ציונים. גם נחום סוקולוב הסתייג מהציונות, אלא שלאחר שסיקר בשביל "הצפירה" את הקונגרס הציוני הראשון, נהיה ציוני נלהב, ובהמשך עוזרו של הרצל, מזכיר כללי של ההסתדרות הציונית, חבר הוועד הפועל הציוני, וראש התנועה הציונית. בחירתה של ורשה כאחד מהמרכזים של התנועה הציונית, הביאה להקמת מפעלי חינוך ואגודות ציוניות בעיר. הפעילות הענפה כללה גני ילדים ובתי ספר שבהם שפת הלימוד היא עברית, ספרים רבים ללימוד השפה העברית, לקטי ספרות ילדים מקורית ומתורגמת מאת מיטב סופרי התקופה, עיתונים ספרותיים בעברית לילדים ולנוער. בגני-ילדים אלו התחנכו כילדים המשוררים הישראלים יונתן רטוש ונתן אלתרמן. על המחנכים והמורים לעברית שפעלו בורשה נמנו שמואל לייב גורדון, ישראל חיים טביוב, מגנוס קרינסקי, נתן מיליקובסקי, זלמן יהודה יפה, ישראל אליהו הנדלזלץ, ישראל בנימין לבנר, יצחק אלתרמן, יחיאל היילפרין, חיים אהרן קפלן, שניאור זלמן פוגצ'וב, ניסן טורוב, יצחק קצנלסון, רפאל גוטמן, יעקב פיכמן, ועוד. ספרי לימוד העברית נערכו על פי השיטה הטבעית ולא בשיטת התרגום הישנה, ובהדרגה הושם גם דגש על לימוד דרכי הסגנון הספרותי בכלל ותורת הספרות לכל חלקיה.
על התנועה העברית בוורשה בשנים 1906–1907, כתב אברהם לוינסון: "מרכז התנועה העברית בוורשה הייתה הסתדרות 'חובב שפת עבר', ששימשה בית ועד לסופרים, מורים ועסקנים ציוניים. כאן נשאו דברם פרישמן ויהודה איש-ספרא, ד"ר טוביה הינדס, הקדוש דובניקוב שנרצח בחברון, יחיאל הלפרין, נח פינס ואחרים. אולם הרוח החיה בהסתדרות זו היה שמואל לייב גורדון. בעֵרנותו הציבוּרית, בקנאותו העברית, בלשונו הרהוטה הטבעית, במבטאו המדוקדק – השפיע על הציבור, משך את לב הנוער, נסך עוז ורעננות על קהל שומעיו".
ורשה הספרותית בעשור הראשון של המאה ה-20

הפריחה הספרותית העברית בוורשה הגיעה לשיאה בעשור הראשון של המאה ה-20. בשנים 1893–1904 יצא לאור האלמנך הספרותי "לוח אחיאסף", שאיגד דברי ספרות ומאמרים שחיברו סופרי אודסה ו-ורשה שהיו קשורים להוצאת "אחיאסף", על מנת להוות תשתית לתרבות עברית עממית. בשנים 1903–1905 יצא לאור העיתון היומי "הצופה" שביטא השקפה ציונית ועסק במה שמתרחש במערב אירופה. על כותביו הקבועים נמנו הסופרים י. ל. פרץ, אלחנן ליב לוינסקי, ושמחה בן-ציון; ומבקרי הספרות יוסף קלוזנר וראובן בריינין. כמה וכמה סופרים עבריים פרסמו בו את ביכורי יצירתם. העיתון אף יזם את תחרות הסיפור הקצר הראשונה בתולדות הספרות העברית. בשנים 1901 ו-1904 יצא לאור בוורשה, והודפס בקרקוב, השבועון הספרותי "הדור" בהוצאתו ובעריכתו של דוד פרישמן. השבועון יצא כנגד המליצה המקושטת והרטוריקה הריקה שהיו נפוצים בספרות ההשכלה, מתוך כוונה לתת למקום לדברים ברורים, מדויקים ומצומצמים. פרישמן גייס לכתב העת את מיטב היוצרים והמבקרים של התקופה, בהם: מנדלי מוכר ספרים, חיים נחמן ביאליק, יעקב פיכמן, אורי ניסן גנסין, יהודה שטיינברג, שמחה בן-ציון, יוסף קלוזנר, ראובן בריינין, הלל צייטלין, שמעון ברנפלד, מ.ל. ליליינבלום, י. ח. רבניצקי, י. ח. טביוב, ועוד רבים אחרים, ופרישמן עצמו. כתב העת לא התמקד רק בנושאים יהודיים, אלא גם פתח צוהר אל התרבות האירופאית. המשורר והמחנך שמואל לייב גורדון ייסד וערך את עיתון הילדים המצויר בעברית "עולם קטן" (יחד עם בן אביגדור), את הירחון המצויר לבני הנעורים "נעורים", ואת הירחון לענייני חינוך "הפדגוג". בשנת 1904 ייסד מגנוס קרינסקי ברחוב דלוגה את הוצאת הספרים "האור" בה יצאו ספרי לימוד עבריים בעריכתו. מערכת כתב העת "השילוח", מיסודו של אחד העם, עם עורכה יוסף קלוזנר, העותקה מאודסה לוורשה, ובשנת 5–1904 ביאליק שימש העורך של מדורה הספרותי. בשנת 1908 הקימו פישל לחובר ודוד צמח את הוצאת הספרים "ספרות", שבמסגרתה יצאו לאור המאסף הספרותי "ספרות" והשבועון הספרותי "רשפים" בעריכת דוד פרישמן (בו התפרסו יצירות של קצנלסון, ברדיצ`בסקי, צייטלין, שניאור, לחובר, פרישמן, ואחרים), וספרים מאת הלל צייטלין, צ"ז וינברג, בר-טוביה, אורי ניסן גנסין; "ספר התשורה" - אנתולוגיה מצוירת לבני הנעורים, וחמשת הכרכים של כתבי פרישמן. בתחילת העשור ורשה משכה אליה משוררים צעירים שהתגוררו בה במשך מספר שנים ותרמו לפעילות הספרותית, ביניהם יעקב פיכמן, זלמן שניאור, יעקב לרנר, יעקב שטיינברג, ואחרים.
נוסח ורשה לעומת נוסח אודסה

אודסה וורשה היו המרכזים של הספרות העברית החדשה. אם סופרי אודסה אחזו באמת בניין אמנותית מוקפדת ובגישה למדנית-מסורתית-כבדת יסודות; הרי שאצל סופרי ורשה גילוי הרוח הפנימי היה חשוב יותר, כן הייתה ורשה פתוחה לרוחות חדשות. בעוד "נוסח אודסה" היה מחמיר תוך דגש על סגנון אמנותי-שכלתני-תיאורי, הרי ש"נוסח ורשה" היה חופשי ופנה יותר אל הצד הנפשי-ניגוני-רגשי, מה שמשך אליו את הסופרים הצעירים, ושימש יסוד משחרר בספרות העברית החדשה.
כתב יעקב פיכמן:
אמנותו של פרישמן בשירה, בקדושת הליריזם, לא פגה מעולם... אולי דווקא משום שהיה בעל שטח מצומצם יותר - שירא עוד את השרבוב השירי של ההשכלה, ולא האמין ב"גוש" של פואימה: שמשא נפשו הייתה השורה הלירית הצרופה, "הקול הנקי". אנשי אודסה (אפילו משורריה) ראו את השיר הלירי כמטען קל, כ"קינוח סעודה". וכאן אפילו אדם כנומברג, שהיה כל ימיו מצוי בחוגו של פרץ, זה שתבע פתוס ולא הסתפק בליריציזם בלבד - היה לפי כל הבחנתו השירית, ממשיכו של קו פרישמן. אפילו רייזין לא התלהב אלא ל"צחות לירית".
באודסה לא רק לאחד-העם, כי אם גם לביאליק היה השיר קודם כל חשבונו של עולם, בעוד שלפרץ ולפרישמן היה קודם כל ניגונו של עולם... בניגוד לאודסה של מנדלי, ביאליק וטשרניחובסקי, שתבעה גם מן השירה הלירית ממשות, בליטה, אחיזה ב"גופו של עולם", היו חוששים כאן ביותר לכובד, ל"חומר", שמא יערבבו את הקולות ויעכרום. מבחינה זו הייתה אודסה "רבנית", צוננת קמעה, בעוד שוורשה הייתה "חסידית", אוורירית, נגינתית.
מנדלי, ביאליק וטשרניחובסקי חפצו לשייש את הכתב העברי. וורשה, שהתקוממה לכל פסלות, לא האמינה אלא בניע הלב, בזיע הלב. היא ויתרה על כל מחצבי השיש העתיק לשם פריחה, לשם התלהבות, לשם התנערות שאינה פוסקת. אודסה הייתה מעודדת; וורשה - ממרדת.
כתב יוסף קלוזנר: "בשעה שהמרכז האודיסאי דאג להעמיק את תכנה של הספרות העברית על ידי חדירה לאוצרותיה המקוריים וחשיפתם, על ידי הפצת הרעיונות היהודיים המיוחדים שבהם והארתם ברוחה של התרבות האירופית החדשה, שאף המרכז הוורשאי להרחיב את תכנה של הספרות העברית, על ידי הכנסתה של התרבות האירופית גופה לתוך הספרות העברית, ומתוך כך לבטל או, לכל הפחות, להקטין, את המחיצה שבין יהדות לאנושיות; יתר-על-כן: המרכז הוורשאי עשה עיקר גדול לעצמו את הכנסתן של הצורות האירופיות ושל דרכי-התיאור האירופיות לתוך ספרותנו. ולא זו בלבד. בשעה שהיצירה העברית "האודיסאית" היא רצינית, עיונית, מגובשת ומכונסת לתוכה, היצירה העברית "הוורשאית" היא קלה יותר, עליזה יותר, רחבה יותר ושופעת חום וחיים יותר. כמעט הייתי אומר, שהספרות העברית באודסה היה בה מיסוד-ההלכה, ואילו הספרות העברית בוורשה היה בה מיסוד-האגדה".
לאחר מלחמת העולם הראשונה

כיבוש ורשה על ידי הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, כל שכן הקמת הרפובליקה של פולין לאחר המלחמה, ניתקה את ורשה מיהדות אוקראינה ורוסיה הלבנה. אמנם הפעילות של הוצאת "שטיבל" הגדולה בוורשה, ספרי הרבעון הספרותי "התקופה" מיסודו של דוד פרישמן, הפעילות הענפה של רשתות החינוך "תרבות" ו-"יבנה", והמשך התגוררותם של משוררים עבריים בוורשה, הביאו לפריחה ספרותית מחודשת של העיר בתחילת שנות ה-20. אלא שלאחר שעיתון "הצפירה" נסגר, והתעשייה המו"לית והעיתונאית הוורשאית שקעה, רוב המשכילים והסופרים העבריים, שניזונו ממנה, עזבו את ורשה ועלו לארץ ישראל. למרות ירידתו מגדולתו, המרכז הספרותי העברי בורשה המשיך להתקיים, ובשנות השלושים העמיד סופרים מבטיחים חדשים, כגון בר פומרנץ, אהרן צייטלין, מלכיאל לוסטרניק ומשה בסוק.
כתב יצחק גרינבוים: "כמו בכל התקופות של תמורות עמוקות, בחיי הציבור גבר העיתון על הספר, הנאום על המאמר. נתהדק הקשר בין הקברניטים לבין ההמונים ההולכים אחריהם וכולחם במתכוין שולא במתכוין הרסו ויצרו, שמרו וחידשו, התנגשו ונאבקו, ניצחו וניתקדמו, הוכו ונסוגו. מערבולת של מלחמה - מבחוץ ומבפנים - היו חיי היהודים בפולין בתקופה קצרה זו ותוך כדי מלחמה זו נוצרו ערכים חדשים, נתגבש יחס חדש אל העולם החיצוני והפנימי ונקבעו צורות חדשות לחיי הפרט והכלל. לפיכך גדל ערכו של המרכז היהודי שבפולין. לפיכך מכאיב כל כך חורבנו. לא בתור מצבת עבר, אלא בתור בית יצירה, בית ניסיון לקביעת תוכן חדש וצורה חדשה לחיי הגולה, על צדו של היישוב היהודי בא"י, היוצר חיים חדשים מתוך התערות באדמת המולדת וכיבושה בעבודה, המעמיד את חיי הכלל והפרט על המלחמה בעד עצמאות לאומית והשליטה בגורלו - עמד המרכז היהודי שבפולין השולח את מיטב בניו לשדה היצירה והמלחמה הזאת, המנסה להגשים בחייו את האידיאל של חיים לאומיים בגולה, החיה את חייה המיוחדים, המפתחת את תרבותה ואת ערכיה שלה".
גלריית ספרים עבריים שיצאו לאור בוורשה

הבקר אור, שנה שביעית, תרמ"ו (אברהם בר גוטלובר)
האסיף, שנה שלישית, תרמ"ז (נחום סוקולוב)
כנסת ישראל, שנה ראשונה, תרמ"ז (שאול פנחס רבינוביץ)
אנציקלופדיה האשכול, חוברת ראשונה, תרמ"ח (יצחק גולדמן)
חיים זליג סלונימסקי, מאמרי חכמה, תרנ"א (יוסף יהודה ליב זאסניץ)
ראובן בריינין, מגבורי ישראל, תרנ"ב (בן אביגדור)
לוח אחיאסף לשנת תרנ"ד
שאול פנחס רבינוביץ, מוצאי גולה, תרנ"ד (אחיאסף)
כל כתבי מרדכי צבי מאנה, תרנ"ז (תושיה)
שמעון ברנפלד, חשבונה של ספרותנו, תרנ"ט (אחיאסף)
כנור ציון, תר"ס (תושיה)
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, מחניים, תר"ס (תושיה)
יוסף קלוזנר, יהדות ואנושיות, תר"ס (תושיה)
חיים נחמן ביאליק, שירים, תרס"ב (תושיה)
אברהם מאפו, אהבת ציון, תרס"ג (ר' ישראל ראזומאיוקי)
יהודה גרזובסקי, ארץ ישראל, תרס"ג (תושיה)
ספר היובל לכבוד נחום סאקאלאוו, תרס"ד (בדפוס שולדברג)
יהודה שטינברג, ספורי חסידים, תרס"ד (תושיה)
י. ח. טביוב, עדן הילדים, תרס"ה (תושיה)
ה. ד. נומברג, ספורים, תרס"ה (תושיה)
זלמן שניאור, עם שקיעת החמה, תרס"ז (תושיה)
בן אביגדור, דון מיגואל, תרס"ז (תושיה)
אהרן יעקב שפירא, מורה נבכי לשון, תרס"ט (לוין-אפשטיין)
יצחק קצנלסון, דמדומים, תר"ע (תושיה)
כל שירי ר' שמואל הנגיד, בעריכת חיים בראדי, תר"ע (תושיה)
גצל זיליקוביץ, ציורי מסע, תר"ע (תושיה)
מגנוס קרינסקי, הסגנון העברי, תר"ע (האור)
י. ברשדסקי, כתבים אחרונים, תר"ע (תושיה)
הלל צייטלין, כתבים נבחרים, תרע"א (תושיה)
יעקב פיכמן, גבעולים, תרע"א (תושיה)
רבנו משה בן מימון, לקטים נבחרים על ידי מ. ב. לובניק, תרע"א (תושיה)
אליעזר מאיר ליפשיץ, ר' שלמה יצחקי, תרע"ב (תושיה)
שמואל רוזנפלד, ר' ישראל סלנטר, תרע"א (תושיה)
דוד שמעונוביץ, סער ודממה, תרע"ב (תושיה)
פרחים, כרך ראשון, תרע"ג (תושיה)
התקופה, ספר תשיעי, תרפ"א (שטיבל)
גלריית ספרים מתורגמים לעברית שיצאו לאור בוורשה

תיאודור הרצל, מדינת היהודים, תרנ"ו (מיכל ברקוביץ)
ספרי הזכרונות למר משה מונטיפיורי ורעייתו יהודית, תרנ"ט (י"ח. טביוב)
וילים שכספיר, המלך ליר, תרנ"ט (ש. ל. גורדון)
ק. פלמריון, השמים, תרנ"ט (מיכל וועבער)
שלמה מימון, תולדות שלמה מימון, תרנ"ט (י. ח. טביוב)
פרנקלין הנרי גידינגס, יסודי הסוציולוגיה, תרס"א (יעקב טפליצקי)
אדמונדו דה אמיצ'יס, הנודד הקטן, תרע"ג (אהרן ליבושיצקי)
רבינדראנת טאגורי, הירח העולה, תרפ"ב (דוד פרישמן)
ר. ו. אמרסון, אנשי מופת, תרפ"ג (י. ל. ברוך)
היינריך הינה, ספר השירים, תרפ"ד (יצחק קצנלסון)
צ'ארלס דיקנס, אוליבר טוויסט, תרפ"ד (הלל בבלי)
מוריס מטרלינק, מחיי הדבורים, תרפ"ה
לקריאה נוספת

יעקב פיכמן, רוחות מנגנות: סופרי פולין, ירושלים: מוסד ביאליק, 1952.
מאזנים, כרך יא, חוב' ג-ד (חוברת פולין), בעריכת יעקב פיכמן, בסיוע מוסד ביאליק, תמוז-אב ת"ש (1940)
דן מירון, תרבות עברית חדשה בורשה, בתוך "זמן יהודי חדש" כרך שלישי, ע' 346–349, ספריית פוזן לספרות יהודית, 2007.
נתן כהן, ספר, סופר ועיתון: מרכז התרבות היהודית בוורשה, 1918-1942, ירושלים: הוצאת מאגנס 2003
אסתר לפון קנדלשיין, ספרי אגורה: סיפורה של הוצאת בן-אביגדור בוורשה 1896-1891, הוצאת רסלינג, 2024
ראו גם

תקופת התחייה
התנועה הרומנטית
הערות שוליים

1 2 3 4  דן מירון, תרבות עברית חדשה בורשה, זמן יהודי חדש
↑  האסיף לתקופת השנה, א, ורשה: נחום סוקולוב, תרמ"ה
1 2  נחום סוקולוב, אישים, ורשה: הצפירה, תרע"א (1911)
1 2  אברהם לוינסון, כתבים, מפלסי דרך, תל אביב: עם עובד, תשט"ז
1 2  יוסף חיים ברנר, כתבים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח-תשמ"ה
↑  רשימת ספרים בהוצאת "האור" בשולי מפת שדה המלחמה במזרח, בהוצאת מערכת הצפירה, ורשה, 1905, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
1 2 3 4  מאזניים, כרך יא, חוב' ג-ד (חוברת פולין), תל אביב: בסיוע מוסד ביאליק, ת"ש (1940)
1 2 3 4  יעקב פיכמן, רוחות מנגנות: סופרי פולין, ירושלים: מוסד ביאליק, 1952
↑  פישל לחובר, ראשונים ואחרונים: י. ל. פרץ, תל אביב: דביר, תרצ"ד (1934)
↑  מיכה יוסף ברדי'צבסקי, כתבי מיכה יוסף בן גריון, כרך מאמרים: דוד פרישמן, תל אביב: דביר, 1960
↑  גרשום שופמן, כתבי שופמן, כרך ד, תל אביב: דביר ועם עובד, תש"ך (1960)
האסיף, כרך א
נחום סוקולוב, תר"ן (1890)
בן-אביגדור
ספר הלימוד "הדיבור העברי" של קריסנקי, תרס"ה
קטלוג ספרים לילדים בהוצאת "תושיה", תרס"ה
שער "הדור", כרך ראשון
מודעה בעיתון "הצפירה" תרס"א (1901) על נשף פורים לסופרי ישראל בוורשה שנערך ברוב בניין וברוב מניין.
עולם קטן, עיתון מצויר לבני הנעורים
י. ל. פרץ
דוד פרישמן
עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון

| --- | --- |

 בימוי:  עמית איצקר
 תסריט:  עמית איצקר
 עריכה:  עמית איצקר
 צילום:  עמית איצקר, אלון שי ודניאל קוזניצקי
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  8 ביוני 2022
 משך הקרנה:  115 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2022, שיצר הבמאי והשחקן עמית איצקר. הסרט עוסק בחברת התקליטים פאסט מיוזיק ובמועדון ההופעות "הפטיפון" שהיה שייך לה.
הסרט נעשה באופן עצמאי לחלוטין במשך תקופה של 5 שנים החל מ-2017 ומומן על ידי קמפיין הדסטארט שהושק בשנת 2018.
הסרט זכה לביקורות משבחות בתקשורת וברשתות החברתיות והוקרן בהצלחה במשך תקופה ארוכה ברחבי הארץ ובפסטיבלים בעולם. בסוף שנת 2022 נבחר לסרט השנה במצעד האלטרנטיבי של רדיו "הקצה" ובמקום השני בקטגוריית הדוקו בבחירת פורום מבקרי הקולנוע בישראל.
בשנת 2023 זכה הסרט בפרס הסרט העצמאי הטוב ביותר באורך מלא בפסטיבל Carpe Diem בברצלונה.
תיאור הסרט

הסרט מתאר בעזרת ראיונות עם אמנים שונים שהיו קשורים לפאסט מיוזיק מה עבר על הלייבל מאז הקמתו ב-1998 ועד סגירתו ב-2009. הסרט משלב צילומי הופעות ממועדון "הפטיפון", אותו הקימו מייסדי הלייבל בצמוד לאולפן ההקלטות. כמו כן הסרט מלווה להקות שונות שניגנו במועדון.
המרואיינים העיקריים הם מייסדי פאסט מיוזיק אמיר שור וג'נגו (עמיר רוסיאנו) שהיו הראשונים להוציא בו אלבומים. נשותיהם נטעלי גבירץ ועינב רוסיאנו וכן עמי שלו שהצטרפו מאוחר יותר לניהול הלייבל.
הסרט מתאר כיצד ב-1998 אמיר וג'נגו הקימו את הלייבל. אמיר חיפש היכן להוציא את אלבומו, וג'נגו רצה לצאת מאזור הנוחות של חברת תקליטים גדולה בה היה חתום. הם הקימו אולפן הקלטות ביפו, אבל הגג במבנה קרס. בשנת 2000, כשחיפשו מקום אחר לאולפן, הגיעו לרחוב יצחק שדה 32 בתל אביב, בצמוד לבית בושת. ליד החדר שבו רצו להקים את האולפן היה מחסן מזוהם, ונאמר להם שיוכלו להשתמש בו. בעזרת חברים הם שיפצו בעצמם את המחסן, והקימו במקומו את המועדון שנקרא "הפטיפון".
עמית איצקר צילם שעות של הופעות במועדון, שמתוכם חלק מוצג בסרט, לצד ראיונות עם עשרות הלהקות והאמנים שהופיעו במועדון.
בשנת 2004 ג'נגו ועינב רוסיאנו עזבו את הלייבל, אך הוא המשיך לפעול עד שנת 2007. "הפטיפון" עבר לידיהם של דורון תמיר ודניאל זיידנשטדט מלהקת אכזבות', שעל מנת להחזיק אותו, שילבו יותר הופעות פאנק ופחות הופעות אינדי.
הסרט סוקר להקות שונות שהיו חתומות בלייבל, וסצנות המוזיקליות השונות שהיו במועדון. בין היתר מתוארים בסרט: הקריירה המוזיקלית של מיכל קהן; תחילת סצנת הפאנק במועדון בזכות להקת האסטרוגליידס; היריבות בין פאנקייק ללהקת שייגעצ, וההצלחה של להקת מונוטוניקס בחו"ל.
משתתפים

הסרט מכיל עשרות מרואיינים, רובם אמנים ולהקות שהופיעו בפטיפון, וביניהם:
בוב נסטנוביץ' (פייבמנט), שרון קנטור, יובל מנדלסון, נטעלי גבירץ, אלישע בנאי, מאור כהן, ניתאי גבירץ, יהלי סובול, דן תורן, רמי פורטיס, דייוויד ברוזה, אסף שריג, שי נובלמן, יואב קוטנר, לאון פלדמן, אסף אמדורסקי, המיותרים, דנה קסלר, אביב מארק, ספי אפרתי, יהודה נוריאל, קוואמי, מיכאל רורברגר, ניר מטרסו, מיכל קהן, גל תורן, ישי ברגר, יוסלס איי די, ביר 7, רם אוריון, יובל הרינג, הפוסי של לוסי, קוקי אריאל, אנרגיה חולנית, שאול לוריא, אורי בראונר כנרות, תמר אפק, איתן רדושינסקי, סימה ברמי, אלי לס, האסטרוגליידס, ימי ויסלר ובן טברסקי. בין היתר משולבים בסרט קטעי הופעות נדירים של אמנים מחו"ל שהופיעו במועדון הפטיפון כגון סילבר ג'וז, קלווין ג'ונסון, קימיה דוסון, סמוג ובוני "פרינס" בילי.
הערות שוליים

↑  פרוייקט ההדסטארט של הסרט
↑  בסלון של לאון מארח את עמית איצקר
יצירת האלוהים

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  ג'וזף סרג'נט 
 הופק בידי:  רוברט קורט 
 שחקנים ראשיים:  אלן ריקמן מוס דף קירה סדג'וויק גבריאל יוניון מרי סטיוארט מסטרסון
 מוזיקה:  כריסטופר יאנג 
 צילום:  Donald M. Morgan 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  HBO
 חברה מפיצה:  HBO, נטפליקס, אפל TV פלוס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 30 במאי 2004
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 www.hbo.com/films/stlm
 דף הסרט ב־IMDb
 
יצירת האלוהים (באנגלית: Something the Lord Made) הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי בבימויו של ג'וזף סרג'נט. הסרט יצא בשנת 2004, ועוקב אחר סיפורם של ויוויאן תומאס ואלפרד בלאלוק, שפיתחו את הדרך לטפל בסינדרום התינוקות הכחולים.
תקציר העלילה

הסרט מספר על היחסים בין דוקטור אלפרד בלאלוק (אלן ריקמן) וויויאן תומאס (מוס דף). הסיפור מתחיל בנשוויל בשנת 1930 כשמנתח הלב בלאלוק שוכר את תומאס, נגר ממוצא אפרו-אמריקאי כעובד התחזוקה שלו. כשתומאס מגלה משיכה לתחום הרפואה ומתמחה בתחום המכשירים הרפואיים, בלאלוק שוכר אותו כעוזר רפואי. במשך הזמן הוא מתלווה אל בלאלוק לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הם מנסים לפתור את סינדרום התינוקות הכחולים.
שחקנים

| שחקן | דמות |
| --- | --- |
אלן ריקמן: אלפרד בלאלוק
מוס דף: ויויאן תומאס
קירה סדג'וויק: מארי בלאלוק
גבריאל יוניון: קלארה תומאס
מריט ויבר: גברת סקסון
קלייטון לבואואיף: הארולד תומאס
צ'ארלס ס. דוטון: וויליאם תומאס
מרי סטיוארט מסטרסון: הלן ב. טאוסינג
הרקע לסרט

הסרט מבוסס על סיפור אמיתי, ומציג את הקושי של אפרו-אמריקאים להשתלב בחברה. סיפורם של ויוויאן תומאס ואלפרד בלאלוק הפך לפומבי בשנת 1989 על ידי מאמר במגזין Washingtonian, שנכתב על ידי קייטי מקייב ונקרא "כמו משהו שהלורד עשה" ("Like Something the Lord Made").
בשנת 2003 יצא סרט תיעודי בטלוויזיה, הסרט נוצר בידי קאלין אנדריאה. קאלין שבדיוק השיקה חברת הפקות משלה, רצתה למצוא סיפור שהיא תוכל לבסס עליו סרט, וכאשר היא קראה את המאמר היא ידעה שעל הסיפור הזה היא רוצה לבסס את הסרט.
ובהמשך, אירווינג סורקין רופא שיניים מוושינגטון DC, קרא גם הוא את המאמר של מקייב והביא אותו להוליווד, שם הוא פותח לסרט קולנועי.
בעלי חיים

בסרט מוצגים מספר בעלי חיים ובעיקר כלבים ובחלק מהסצנות מתארות ניתוחים שנעשים על הכלבים, אולם במהלך הפקת הסרט נעשו פעולות רבות כדי לוודא שבעלי החיים לא יפגעו במהלך הצילומים. בסצנות של הניתוחים של השולחנות רופדו והמאלפים נשארו על יד הכלבים על מנת להרגיע אותם. בנוסף מחלקת האביזרים יצרה חתיכות עור בטן מזויפות שהותאמו במיוחד, כדי להבטיח ששום כלי חיתוך לא יתקרב לעור של הכלבים.
ישנה סצנה שבה מוצג כלב צעיר שהחניכיים שלו כחולות. הכלב בסצנה הונח על גבו ומאלף השתמש במקלון צמר גפן כדי למרוח מעט ממתק בטעם אוכמניות שגרם לצביעה זמנית של כ-20 דקות של השיניים של הכלב.
פרסים

הסרט הועמד ל-49 פרסים שמתוכם זכה ב-17.
מתוך הפרסים הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אמי וזכה בשלושה. הוא גם קיבל שתי מועמדויות לגלובוס הזהב, פרסי Black Reel לסרט הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר, פרס NAACP, פרס פיבודי, פרס גילדת הבמאים של אמריקה, ואת פרס מכון הסרטים האמריקני, שהכתיר את הסרט כסרט הטלוויזיה הטוב ביותר של שנת 2004.
הערות שוליים

↑  יצירת האלוהים (2004), באתר movies
↑  Something the Lord Made, IMDb (באנגלית)
↑  Almost a Miracle (באנגלית)
↑  Matt Schudel, Dentist Had Hankering for Show Business, washingtonpost (באנגלית)
↑  Like Something the Lord Made; The Vivien Thomas Story, washingtonian, ‏29 באוקטובר, 2007 (באנגלית)
↑  Something the Lord Made (2004), humanehollywood (באנגלית)
↑  Something the Lord Made Awards, IMDb (באנגלית)
↑  AFI AWARDS 2004 (באנגלית)
בלייק סניידר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 באוקטובר 1957 אוונסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  4 באוגוסט 2009 (בגיל 51) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1987–2009 (כ־22 שנים)
 עיסוק:  תסריטאי, יועץ, סופר, מחנך
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ג'ורג'טאון 
 יצירות בולטות:  "עצור! או שאמא שלי יורה", "הצילו את החתול", "צ'ק פתוח"
 פרופיל ב-IMDb
 
בלייק סניידר (באנגלית: Blake snyder;‏ 3 באוקטובר 1957 – 4 באוגוסט 2009) היה תסריטאי, יועץ, סופר ומחנך אמריקאי, אשר באמצעות סדרת הספרים שלו "הצילו את החתול" העוסקת בתסריטאות ומבני סיפור, הפך לאחד ממנטורי הכתיבה הפופולריים ביוצר בתעשיית הקולנוע. סניידר הוביל סדנאות בינלאומיות לסופרים בדיסציפלינות שונות, וכן פגישות ייעוץ לכמה מהאולפנים הגדולים בהוליווד.
חייו המוקדמים

בגיל שמונה נשכר סניידר על ידי אביו מפיק הטלוויזיה, כמדובב לספיישל אנימציה בכיכובו של סטרלינג הולוויי. סניידר המשיך לדובב ילדים, עד שקולו השתנה.
סניידר החל את הקריירה שלו בכתיבה לסדרת הטלוויזיה של דיסני "Kids Incorporated", וב-1987 החל לכתוב כתסריטאי במשרה מלאה. הוא היה חבר באגודת הסופרים של אמריקה במשך יותר מ-20 שנה.
מכירת התסריט הראשונה של סניידר הייתה ב-1989 עבור התסריט "עצור! או שאמא שלי יורה", שנמכר ב-500,000 דולר. הוא המשיך ומכר עוד 12 תסריטים מקוריים, מה שזיכה אותו בתואר "אחד מהתסריטאים המצליחים ביותר בהוליווד". התסריט לסרט
"צ'ק פתוח", שנכתב עבור אולפני וולט דיסני, נמכר במיליון דולר.
פילמוגרפיה נבחרת

עצור! או שאמא שלי יורה (1992)
צ'ק פתוח (אנ') (1994)
הצילו את החתול

במדריך התסריטאות שכתב טוען סניידר שלצופים צריך להיות אכפת אם הגיבור הראשי מצליח להשיג את מטרתו, או נכשל בכך. לצורך כך, גיבור ראשי צריך להתחבב על הצופה במידת מה, גם אם אינו בהכרח אדם חביב. הכנסת סצנה בה הגיבור עושה מעשה אנושי, הרואי, שיש בו הקרבה עצמית, וכיוצא בזה, מעוררת את הזדהות הצופה איתו. סניידר כינה את הטכניקה הזאת 'הצל את החתול' על שם סצנה מפורסמת מתוך הסרט 'הנוסע השמיני', שבה גיבורת הסרט מסכנת את חייה כדי להציל את החתול שלה.
הספר שם דגש על חשיבות הלוגליין, תיאור הסרט שאורכו עד 35 מילים, ושכולל הצגה של הגיבור, של המטרה העלילתית ושל הקונפליקט העלילתי. ממנו יוצא התסריטאי לפתח את הדמויות ואת הסיפור. כמו כן, סניידר מחלק את רוב הסרטים שנוצרו ל-10 קטגוריות (ז'אנרים לפיו) שאינן החלוקה המקובלת.
בנוסף, סניידר פיתח גיליון של 15 "ביטים" - סצנות או נקודות בעלילה שלפי התאוריה שלו, חייבות להיות בתסריט על מנת שיצליח. בהמשך הרחיב סניידר את הגיליון ל-40 "ביטים" - 10 במערכה הראשונה, 20 במערכה השנייה ו-10 במערכה השלישית.
סניידר כתב את שלושת הספרים הראשונים בסדרה. ספר נוסף נערך מתוך בלוגים שסניידר פרסם, ושני ספרים נוספים בסדרה נכתבו בידי תלמידיו. ביניהם הספר "הצילו את החתול - כותבים רומן" המיישם את כללי התסריטאות של סניידר על פרוזה.
מחוות לאחר מותו

סניידר נפטר במפתיע בשנת 2009, בגיל 52. שנה לאחר מותו הקדישו לזכרו אולפני דרימוורקס את הסרט "הדרקון הראשון שלי". בנוסף, שלוש שנים לאחר פטירתו, הוציא בן אהרונוביץ' את הספר "whispers under ground", והקדיש אותו לסניידר.
הערות שוליים

↑  הצילו את החתול: טקסט מכונן לתסריטאים, לכותבים ולאנשי קולנוע, באתר kotar.cet.ac.il
↑  "First Time Writers Fare Well at W & A" – Stop! Or My Mom Will Shoot script sale.
↑  Screenwriter Blake Snyder, www.writersupercenter.com
↑  בלייק סניידר, הצילו את החתול. אסיה הוצאה לאור. 2020. תרגום: יואב כ"ץ
↑  "Blake Snyder's Save the Cat!® - the Language of Storytelling".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007432350905171  PLWABN: 9810704177805606  BNE: XX1107213  BnF: cb14138069d (data)  CANTIC: a11009020  GND: 139520198  ISNI: 0000 0001 1469 3643  LCCN: n2004040045  NKC: vse2012720699  NLK: KAC201411781  NTA: 341099848  SUDOC: 117296139  VIAF: 24809556   WorldCat (עם VIAF): 24809556
ג'יימס מקאטי

ג'יימס ג'ון מקאטי (באנגלית: James John McAtee; נולד ב-18 באוקטובר 2002) הוא כדורגלן אנגלי המשחק כקשר בקבוצת מנצ'סטר סיטי.