stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלן שפרד
ביוגרפיה > שירות צבאי

בתום לימודיו הוצב על המשחתת "קוגסוול" (Cogswell), שלחמה בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. אחרי המלחמה עבר קורס טיס שנערך בטקסס ובפלורידה, וסיים את הקורס בשנת 1947. הוא שירת כטייס קרב על נושאות מטוסים שהוצבו בים התיכון.
בשנת 1950 סיים קורס טייסי ניסוי של חיל הים במרילנד. שפרד השתתף בניסויי גובה, תדלוק אווירי, נחיתות על נושאות מטוסים ועוד. בהמשך שירת כטייס ניסוי של מטוסים חדשים, ולאחר מכן הוצב בטייסת הקרב 193 בקליפורניה. כקצין מבצעים בטייסת זו ביצע שתי משימות באוקיינוס השקט על נושאת המטוסים 'אוריסקאני'. לאחר מכן חזר לבית הספר לטייסי ניסוי והשתתף בבדיקה ופיתוח של מספר מטוסים. את סוף שירותו שם עשה כמדריך טייסי ניסוי. בשנת 1957 סיים את לימודיו במכללת המלחמה של הצי, ומונה לקצין כוננות המטוסים של מפקדת הצי האטלנטי. במהלך שירותו כטייס, צבר יותר מ-8,000 שעות טיסה, מתוכן 3,700 שעות במטוסי סילון.
ביוגרפיה > שירות בנאס"א

שפרד נבחר לשמש כטייס חלל באפריל 1959, במסגרת תוכנית מרקורי, תוכנית החלל הראשונה של ארצות הברית. ב־5 במאי 1961 הוא הפך לאמריקני הראשון בחלל, במסגרת משימת מרקורי-רדסטון 3 על גבי החללית פרידום 7. טכנית, למרות שטיסתו של יורי גגארין קדמה לו, שפרד עונה להגדרה הפורמלית של "האדם הראשון בחלל" של הפדרציה לאווירונאוטיקה שקובעת כי טיסה לחלל צריכה לכלול המראה, כניסה למסלול סביב כדור הארץ, ונחיתה. מאחר שגגארין נטש את ווסטוק 1 בגובה 20,000 רגל באמצעות כיסא מפלט, שפרד הוא פורמלית האדם הראשון בחלל.
הוא אמור היה לטוס לחלל במשימת מרקורי-אטלס 10 (אוקטובר 1963), אך המשימה בוטלה ביוני 1963. באותה שנה נבחר לשמש כמפקד המשימה הראשונה של תוכנית ג'מיני, אך בשנת 1964 התגלתה אצלו בעיה רפואית באוזן הפנימית, שפגעה בתפקודו ומנעה ממנו לטוס במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. משנת 1963 שימש כחבר בכיר בצוות המעקב והפיתוח של תוכניות החלל המאוישות וראש משרד האסטרונאוטים.
במאי 1969 עבר ניתוח לתיקון הפגם באוזנו, וחזר לטוס. הוא מונה למפקד משימת אפולו 13 - אך עקב צורך באימונים נוספים, הוא וצוותו התחלפו עם אנשי הצוות של משימת אפולו 14. שפרד טס לחלל כמפקד משימת אפולו 14, שהמריאה ב־31 בינואר 1971 ונחתה בכדור הארץ ב-9 בפברואר. משימת אפולו 14 הייתה הנחיתה המאוישת השלישית על הירח, ובמהלכה נערכו ניסויים שונים על פני הירח, ונאספו כ-45 ק"ג של דגימות קרקע לבדיקה בכדור הארץ. אנשי הצוות שהו על פני הירח במשך 33 שעות. שפרד, שהיה האדם החמישי שנחת על הירח, התפרסם כש"שיחק" גולף על הירח, והשתמש בכלי עבודה כמחבט. הוא פרש בדרגת אדמירל משנה (Rear Admiral, דרגה המקבילה לדרגת תת-אלוף).
בתום אפולו 14 חזר לתפקידו כראש משרד האסטרונאוטים, והחזיק בתפקיד זה עד שפרש מנאס"א ומהצי ב־1 באוגוסט 1974.
בין ספטמבר לדצמבר 1971 כיהן כנציג מטעם נשיא ארצות הברית באספה הכללית ה־26 של האו"ם.
ביוגרפיה > לאחר נאס"א

בתום שירותו בנאס"א פרש שפרד לעסקים פרטיים ביוסטון. הוא מונה ליו"ר חברת הבניה "מרתון", וכן היה חבר מועצת מנהלים של מספר חברות אחרות. הוא גם הקים את "סבן פורטין אנטרפריזס" (יוזמות שבע ארבע עשרה), חברת גג למספר חברות אחרות, שנקראה על שם פרידום 7 ואפולו 14. בנוסף, היה נשיא קרן מרקורי 7, ארגון ללא מטרות רווח שהעניק מלגות לסטודנטים בתחומי המדעים. כיום הוא נקרא קרן מלגות האסטרונאוטים.
שפרד נפטר בגיל 74 ממחלת סרטן הדם ב־21 ביולי 1998, בקליפורניה. רעייתו במשך 53 שנים, לואיז ברואר, נפטרה חמישה שבועות מאוחר יותר.
על שמו של אלן שפרד נקרא רכב החלל הראשון של חברת Blue-Origin בבעלות ג'ף בזוס שביצע את משימת החלל הראשונה של החברה.
תארים ועיטורים עיקריים

מוסמך באמנות לשם כבוד מדארטמות' קולג', 1962
מדליית לאנגלי מטעם המכון הסמיתסוני, 1964
דוקטור לשם כבוד למדעים מאוניברסיטת מיאמי באוהיו, 1971
דוקטור לשם כבוד למדעי הרוח מקולג' פרנקלין פירס, 1972
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל, 1978
שתי מדליות השירות הראוי לשבח ומדליית השירות יוצא הדופן של נאס"א
מדליית השירות המצוין של הצי
ועוד אותות ועיטורים מארגונים שונים.
הערות שוליים

↑  ריאיון עם אלן שפרד, באתר Academy of Achievement,‏ 1 בפברואר 1991 (באנגלית)
↑  רמי יושובייב, יורי גגרין הוא לא טייס החלל הראשון, באתר הידען, ‏22 במאי 2008
↑  הטיסה המוזרה אל הירח, באתר הטיסה המוזרה אל הירח, ‏2017-01-31
| תוכנית מרקורי |
| --- | --- | --- |
| טיסות לא מאוישות | ליטל ג'ו 1 • ביג ג'ו 1 • ליטל ג'ו 6 • ליטל ג'ו 1A • מרקורי-אטלס 1 • Beach  Abort • ליטל ג'ו 5 • מרקורי-רדסטון 1 • מרקורי-רדסטון 1A • מרקורי-אטלס 2 • ליטל ג'ו 5A • מרקורי-רדסטון BD • מרקורי-אטלס 3 • ליטל ג'ו 5B • מרקורי-אטלס 4 • מרקורי סקאוט 1 |  |
| טיסות עם יונקים | ליטל ג'ו 2 • ליטל ג'ו 1B • מרקורי-רדסטון 2 • מרקורי-אטלס 5 |  |
| טיסות מאוישות | מרקורי-רדסטון 3 • מרקורי-רדסטון 4 • מרקורי-אטלס 6 • מרקורי-אטלס 7 • מרקורי-אטלס 8 • מרקורי-אטלס 9 |  |
| טיסות שבוטלו | Balloon Ascents  • מרקורי־יופיטר • מרקורי-אטלס 10 • מרקורי-אטלס 11 • מרקורי-אטלס 12 |  |
| אסטרונאוטים | אלן שפרד • וירג'יל גריסום  • ג'ון גלן • סקוט קרפנטר • וולטר שירה הבן • גורדון קופר  • דונלד סלייטון |  |
| משגרים | ליטל ג'ו • מרקורי-רדסטון • אטלס |  |
| שונות | שביעיית מרקורי  • ה-13 של מרקורי  • אנוס (שימפנזה)  • האם (שימפנזה) • הצוות המובחר • די אוהרה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810670417905606  BIBSYS: 90889502  BnF: cb12480583p (data)  GND: 129204919  ICCU: DDSV139107  ISNI: 0000 0001 2320 221X  LCCN: n80005776  LNB: 000042696  NARA: 10679505  NDL: 00474971  NKC: jn19990007492  NLA: 35473730  PIC: 286692  SNAC: w62b9ffh  SUDOC: 034006508  Trove: 965947  VIAF: 32098791   WorldCat (עם VIAF): 32098791
תריסן מגושם

| תריסן מגושם |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
תת־מערכה:: סרטנאים
מחלקה:: סרטנים מסננים
סדרה:: תריסנאים
משפחה:: תריסגיים
סוג:: תריסן
מין:: תריסן מגושם
שם מדעי
 Triops cancriformis ‏בוסק, 1801
תחום תפוצה

תריסן מגושם (שם מדעי: Triops cancriformis) הוא מין של סרטן ממשפחת הסרטנים המסננים. לתריסן שריון המשמש מעין "תריס" המגן על חלק גופו העליון ומכאן שמו.
תיאור מורפולוגי

צבעו חום אדמדם, בקצה בטנו שני זיפים באורך של כ-3.5 ס"מ. בקדמת גופו מעל המגן זוג עיניים פשוטות המסוגלות להבחין בין אור וצל. בחלקו הוונטרלי גפיים דקות מרובות המשמשות לשחייה במים, לאיסוף מזון ולנשימה. אורכו הכולל של התריסן – כ-6 ס"מ.
אורח חיים

התריסן מתקיים בשלוליות חורף ומקווי מים מתוקים. הוא חי סמוך לקרקעית בתנאים של חוסר חמצן וניזון מרקבובית של צמחים מתים ויצורים זעירים שהוא חופר מהבוץ בעזרת רגליו. צבעו האדמדם נובע מריכוז גבוה של המוגלובין בגופו, המאפשר לו לחיות בתנאים של חוסר חמצן. הצבע משמש גם הסוואה בסביבה הבוצית.
התריסן הוא הרמפרודיט. בתנאים אופטימליים אין ביטוי של האיברים הזכריים, ומתרחשת רביית בתולין. כאשר הבריכה מתחילה להתייבש בתנאי עקה, מופיעים זכרים המפרים את הנקבות. במקרה זה הנקבות מטילות ביצי קיימא בעלות קליפה עבה, העמידות למשך שנים.
כשהבריכה מתייבשת הביצים נישאות ברוח או על ידי בעלי חיים, בעיקר ציפורי מים, המשמשים נשאים, למקווי מים אחרים. שם הן בוקעות, מגיעות לבגרות מינית בתוך כשבועיים ומתחילות מחזור חיים חדש.
תיעוד מאובנים ותפוצה

על סמך מאובנים שנמצאו ניתן להעריך את גילו של התריסן בכ-200 מיליון שנה, שבהן לא עבר שום שינוי מהותי, ולמעשה ניתן להגדירו מאובן חי.
התריסן נפוץ על פני המרחב שבין אירופה למזה"ת (כולל ישראל) ועד הודו, ובחלק מהמרחב הוא מצוי בסכנת הכחדה עקב ייבוש שלוליות החורף בשל פיתוח אורבני וחקלאי.
הערות שוליים

↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2008-10-07
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "תריסן מגושם".
קרחון רנאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  64°40′00″S 61°38′00″W﻿ / ﻿64.6667°S 61.6333°W﻿ / -64.6667; -61.6333
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהקרחון רנאר(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהקרחון רנאר(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון רנאר(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון רנאר
 
קרחון רנאר (באנגלית: Renard Glacier) הוא קרחון בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הקרחון נשפך אל הקצה הדרומי של מפרץ שארלוט.
היסטוריה > גילוי הקרחון

הקרחון מופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטיקת הבלגית בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש, שחקרה את האזור בשנים 1899–1897.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של שארל רנאר (Charles Renard) אשר בנה והטיס את ספינת האוויר (צפלין) הראשונה שניתן לשלוט בתנועתה בשנת 1884.
ראו גם

קרחון קרב
יהודה מנחם אלפונסו פצ'יפיצ'י

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1889 ב' בסיוון תרמ"ט פירנצה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  2 ביולי 1981 (בגיל 92) ג' באדר א' תשמ"א בני ברק, ישראל 
 תאריך עלייה:  תרצ"ד (1934)
 מדינה:  איטליה 
 תקופת הפעילות:  ? – 2 ביולי 1981 
 רבותיו:  צבי פרץ חיות 
 
 רב צבאי במלחמת העולם הראשונה
 נציגה הרשמי של יהדות איטליה בוועד הפועל הציוני
 
יהודה מנחם אלפונסו פצ'יפיצ'י (1 ביוני 1889 – 2 ביולי 1981) היה רב איטלקי ומנהיג דתי וציוני של יהדות איטליה בין שתי מלחמות העולם. ד"ר פצ'יפיצ'י היה עורך דין ושופט שלום לפרנסתו, אך את עיקר כוחו הקדיש לקירוב יהודי איטליה ליהדות ולציונות באמצעות בית הוצאה לאור שהקים, כתבי העת שערך, ובאמצעות מגע אישי עם הנוער היהודי. על שומעי לקחו נמנו אנצו סירני, פרופ' גד בן-עמי צרפתי והרב מאיר פדואה. פצ'יפיצ'י יצג את יהודי איטליה במספר קונגרסים ציוניים ובוועד הפועל הציוני אך נמנע מחברות במפלגה ציונית. פצ'ייפיצ'י עלה לארץ ישראל בשנת 1934, התגורר בירושלים, כפר הרא"ה ובני ברק, אשר בה נפטר ונקבר בשנת 1981.
קורות חיים

פצ'יפיצ'י נולד בפירנצה בירת מחוז טוסקנה באיטליה בב' סיון תרמ"ט, 1 יוני 1889 למשפחה יהודית בורגנית מסורתית שהתגוררה בעיר מאות בשנים. הוא לא למד בחינוך יהודי אלא בבית ספר יסודי פרטי, ובגימנסיה ציבורית. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה החל ללמוד משפטים באוניברסיטת פיזה, עד סיום לימודיו ב-1911. בתקופה זו התקרב לרב והעיתונאי דנטה לאטס, העורך של עיתון יהודי איטליה "קוריירה איזראליטיקו". ובהשפעתו נהפכו היהדות והציונות למרכז חייו.
מורי הדרך של שנות נעוריו היה הרב ד"ר שמואל צבי מרגליות, רבה של פירנצה בין 1890 ו-1922, אשר העביר אליה מרומא את בית המדרש האיטלקי לרבנים, והרב פרופ' צבי פרץ חיות, אחד ממורי בית המדרש.
במסגרת לימודי המשפטים נדרש פצ'יפיצ'י לכתוב עבודת דוקטור והוא הקדיש את העבודה לשאלת קיום העם היהודי למרות גלותו לנוכח היעלמם של עמים רבים.
עם סיום לימודיו הזדמן למשפחת כהן בורונה וב-1915 נשא לאשה את בת המשפחה אמה תקווה, אשר ילדה ב-1917 את בתו הבכורה שרה. אמה תקווה נפטרה ב-1918 וב-1919 נשא לאשה את חברתה מרצ'לה מלכה אסתר לבית דבנידטי ונולדו להם ארבעה ילדים. מלכה אסתר חיתה אתו עד זקנה ושיבה ונפטרה ב-1983.
לקראת סוף 1911 השתתף פצ'יפיצ'י בוועידה הראשונה של הנוער היהודי באיטליה והטיף בה לקיום מצוות הדת. לנוכח תגובת הקהל שהדברים היו זרים לו, החליט לקדם את רעיונותיו על ידי כתיבה עיתונאית כמפורט להלן. עם זאת, הוא נוכח לדעת שהשיחה האישית היא הכלי היעיל ביותר לקדם את רעיונותיו.בנוסף, הקים ב-1911 קרן ללימודי עברית, הראשונה מסוגה באירופה המערבית.
עם כניסת איטליה ב-1915 לצד צרפת ובריטניה למלחמת העולם הראשונה, גויס פצ'יפיצ'י לצבא האיטלקי והפך לרב צבאי כמסופר בהמשך. עם פרסום הצהרת בלפור נרתם פצ'יפיצ'י לפעילות ציונית מגוונת כמפורט להלן.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה פצ'יפיצ'י ארצה עם משפחתו הגרעינית, בטרם תבוא הרעה על יהודי איטליה ורבים באיטליה ובצרפת עלו בעקבותיו ארצה.
לאחר עלייתו ארצה התגורר פצ'יפיצ'י בירושלים וקיים קשרים ענפים עם ש"י עגנון, הראשון לציון הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, וד"ר בן עמי צרפתי. התרחק מפוליטיקה וענייני ציבור ושקע בלימוד תורה., אך בבחירות לכנסת השנייה התמודד במקום ה-5 ברשימת "אמוני ישראל" של הרב אליהו כי טוב, שלא עברה את אחוז החסימה.
מאוחר יותר עבר פצ'יפיצ'י להתגורר בכפר הרא"ה סמוך לבנותיו מרגלית בק ובונה אוירבך ומשפחותיהן. בסוף ימיו התגורר פצ'יפיצ'י בבני ברק סמוך לבית בנו הרב יוסף פצ'יפיצ'י, ושם נפטר בג' אדר א' תשמ"א, 7 פברואר 1981. על צאצאיו נמנה נינו אבי וורצמן.
רב צבאי במלחמת העולם הראשונה

במלחמת העולם הראשונה נלחמה איטליה לצד מעצמות המערב צרפת ובריטניה נגד קיסרות גרמניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית. פצ'יפיצ'י גויס לצבא האיטלקי ונוכח לדעת כי לשבי האיטלקי נפלו יהודים רבים שנלחמו בצבאו של הקיסר פרנץ-יוזף הראשון. הוא עמד על הצורך לטפל בצרכי הדת של השבויים ויזם את מינויו לרב צבאי למשימה זו. מאוחר יותר עודד את פנחס רוטנברג בפעולתו להקמת גדודים עבריים בשירות מעצמות המערב.
כתיבה והוצאה לאור

בעקבות הוועידה הראשונה של הנוער היהודי באיטליה ב-1911, החל פצ'יפיצ'י לפרסם סדרת מאמרים קבועה בשבועון היהודי "סטימנה איזראליטיקה" יזם יחד עם דנטה לאטס את השבועון "ישראל" והיה עורכו והמוציא לאור. בית ההוצאה שהקים נקרא "בית ההוצאה ישראל" ומלבד השבועון "ישראל" פרסם גם דו-שבועון לילדים "ישראל לילדים- ישראל די רגזי", את הירחון "לה רזגנה מנסיל", ותרגומים לאיטלקית של ספרי יסוד והגות יהודיים רבים ומגוונים. בנוסף, כתב ופרסם פצ'יפיצ'י ספרים באיטלקית, למשל הספר "סגולת ישראל" אשר בשמו העברי זכה להנצחה בשלט הרחוב הירושלמי המופיע בצד שמאל.
פעילות ציונית ודתית

עם קבלת הצהרת בלפור ב-1917 החל פצ'יפיצ'י בפעילות ציונית שבמסגרתה הפך לנציגה הרשמי של יהדות איטליה בוועד הפועל הציוני והשתתף בקונגרסים ציוניים. ביתו בפירנצה היה מרכז של פעילות ציונית ובו ביקרו, בין השאר, חיים ויצמן, נחום סוקולוב, מנחם מאיר אוסישקין, משה בילינסון, אברהם הרצפלד והרב מאיר ברלין (בר-אילן). בנוסף, קירב אליו סטודנטים ארץ-ישראלים שהתרשמו מאוד מהליכותיו ואדיקותו. פצ'יפיצ'י הביא להחלטה בוועידת ציוני איטליה בשנת 1924, אשר נערכה בליבורנו, שכל בעל משרה או עמדה ציבורית-ציונית חייב לשמור שבת וכשרות לפחות בפרהסיה. אולם עמדה זו נתקלה בהתנגדות קשה של זאב ז'בוטינסקי, אנצו סירני ואחרים אשר סברו כי הדרישות הללו מופרזות. אכזבתו מעמדות אלו הובילה אותו להתמקדות בפעילות הכתיבה וההוצאה לאור. אישיותו הכריזמטית ומסירותו לשליחות הדתית והציונית הביאו ל"שינויי עמדה בני קיימא. בדרך זו קנה רבנו תלמידים הרבה, הביא לקיום המצוות אנשים שהיו רחוקים מכל כרחוק מזרח ממערב. ואנשים אלו, תלמידים אלו, רבים מהם הגיעו לארץ ישראל, רבים מהם הגיעו לקיום השלם של המצוות, ובניהם ובני בניהם אחריהם", כפי שאמר תלמידו פרופ' גד בן עמי צרפתי.
הערות שוליים

↑  מיכל פדואה, אוסף מאיר פדואה
1 2 3  רות בונדי, השליח חייו ומותו של אנצו סירני, תל-אביב: עם עובד, 1973, עמ' 76-7, 104-5, 142
1 2 3 4 5 6  שמואל אוירבך, מזכרונותיו של ר' יהודה מנחם אלפונסו פצ'יפיצ'י זצ"ל, ‏1984
1 2 3 4 5 6  שמואל אוירבך, ביוגרפיה של יהודה מנחם אלפונסו פצ'יפיצ'י, ‏1984
↑  יוסף יצחק רוטנברג וחבריו, יהודה מנחם אלפונסו פצ'יפיצ'י, באתר geni.com
↑  פועה הרשלג, שמיני, שליחות של אהבה סיפורו של אנצו סירני, תל אביב: עם עובד, 1993
↑  דן לאור, חיי עגנון ביוגרפיה, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1998, עמ' 342
↑  שמואל יוסף עגנון, מכתב לבתו אמונה מתאריך י' טבת תש"ב, 30.12.1941, הארץ תרבות וספרות, 31.3.2007
1 2  ד"ר גד בן עמי צרפתי, דברים לזכרו של יהודה מנחם אלפונסו פצ'יפיצ'י, ‏1981
1 2  יעקב צור, שחרית של אתמול, תל אביב: משרד הבטחון, 1984, תרמיל, עמ' 125-126
↑  ד"ר י.מ. פציפיצי, ממפלגה -לאגודה של ישראל כולו, פניה לכנסיה הגדולה הרביעית של אגודת ישראל, ירושלים תשי"ד, ‏1954
↑  זאב ז'בוטינסקי אל אלפונסו פאצ'יפיצ'י, באתר ארכיון מכון ז'בוטנסקי בישראל, ‏8.5.1925 (באיטלקית עם תרגום עברי)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266096105171  ICCU: SBLV026078  ISNI: 0000 0000 3286 631X  LCCN: n93114966  RERO: 02-A003664002  VcBA: 495/159468  VIAF: 21359231   WorldCat (עם VIAF): 21359231 
שלט רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים
טל שדה

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1964 (בן 60) כפר בלום, ישראל 
 ענף מדעי:  יחסים בין־לאומיים, כלכלה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מנחה לדוקטורט:  פרופ' אלפרד טוביאס ופרופ' עמנואל אדלר
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 תלמידי דוקטורט:  יואב רסקין, אורני לבני, עידן רביב, אייל רובינסון, ניצן פלדמן, אבי נוב, יובל הירשהורן, גל ביטון.
 בת זוג:  איריס שדה רסלר
 מספר צאצאים:  3
 
טל שדה (נולד ב-22 באוגוסט 1964) הוא פרופסור חבר בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים, אוניברסיטת תל אביב, וראש התוכנית ללימודי האיחוד האירופי באוניברסיטה. נושאי המחקר שלו הם כלכלה פוליטית בינלאומית, פוליטיקה פיננסית, והאיחוד האירופי. בנושאים אלו הוא מוכר בתקשורת הישראלית כמומחה מוביל.
ביוגרפיה

טל שדה נולד בקיבוץ כפר בלום לרותאן שדה, עובדת סוציאלית שעלתה מארצות הברית ולעמיחי שדה, מראשוני טייסי המסוקים בצה"ל, אדריכל עצמאי, ומהנדס העיר נשר. לטל יש שתי אחיות ואח אחד. בשנת 1964 עברה משפחת שדה להתגורר בבסיס חיל האוויר תל נוף בעקבות שירותו של אב המשפחה כטייס והחל משנת 1969 קבעו את מושבם בקריית ביאליק. שדה למד בבית ספר יסודי "הבונים" ובבית הספר התיכון "אורט קריית ביאליק".
בשנים 1982–1986 שירת שדה בצה"ל כקצין מודיעין בחיל ההנדסה. בשנים 1986–1992 למד שדה באוניברסיטה העברית לתואר ראשון ולתואר שני ביחסים בינלאומיים ובכלכלה. בשנים 1993–2000 היה תלמיד מחקר במחלקה ליחסים בינלאומיים והתמחה בנושא האיחוד המוניטרי באירופה בהנחיית פרופ' אלפרד טוביאס ופרופ' עמנואל אדלר. במקביל ללימודיו עבד שדה בבנק ישראל, בבנק איגוד ובמחלקת התקציב של הנהלת האוניברסיטה העברית.
שדה היה פעיל חברתי במסגרות שונות, דור שלום דורש שלום, מפלגת העבודה, ותמיכה במשפחות החטופים במלחמת חרבות ברזל.
אקדמיה

בשנים 1995–2009 הרצה שדה במחלקה ליחסים בינלאומיים של האוניברסיטה העברית. לאחר השתלמות פוסט-דוקטורית באוניברסיטת בראון בארצות הברית ובאוניברסיטה העברית בשנים 1999–2001, התקבל שדה לסגל האקדמי של אוניברסיטת תל אביב. בשנים 2005–2018 הרצה באוניברסיטת רייכמן (שמה היום), ובשנים 2022-2020 היה מרצה במכללה האקדמית תל אביב-יפו השוכנת ביפו.
בשנים 2014-2012 עמד שדה בראש המכון לממשל ולמדיניות ע"ש הרולד הרטוך.
שדה הוא נשיא האגודה הישראלית לחקר האינטגרציה האירופית החל מ-2023. לפני כן היה נשיא משותף יחד עם ד"ר רחל פריד דה וריס מהמכללה האקדמית אונו משנת 2021. בשנים 2015-2013 היה נשיא משותף יחד עם פרופ' אלפרד טוביאס מהאוניברסיטה העברית.
נושאי המחקר של שדה הם כלכלה פוליטית בינלאומית, פוליטיקה פיננסית, והאיחוד האירופי. שדה מוכר בתקשורת הישראלית כמומחה לאיחוד האירופי, במיוחד בנושאים כלכליים, והוא רואיין בערוצי החדשות בקשר למשברי העשור הקודם ביוון, ובאיטליה, ובקשר לפרישת בריטניה מהאיחוד האירופי, הברקזיט. שדה פיתח קורס אקדמי חדש על הפוליטיקה של משבר האירו. בנוסף, השתתף שדה בפודקסט של גידי גוב על ההפגנות הסוערות בישראל בשנים 2023-2024.
עבודותיו של שדה מתאפיינים בגיוון וברוחב יריעה המשתרע מכלכלת ישראל, דרך מגוון אתגרים בגוש האירו וכלה במטבעות הקשים ושיעורי הריבית בכלכלה הבינלאומית. לדוגמה, כתלמיד מחקר התרכז שדה ביחסים הכלכליים של ישראל עם האיחוד האירופי ועסק באפשרות של שיתוף פעולה מוניטרי במזרח התיכון. בהמשך התרכז באתגרים של הכללת מדינות מרכז ומזרח אירופה בגוש האירו והשפעת גוש האירו על מדינות קטנות. שדה ניתח את מדיניות המטבע הבינלאומית לאור הגלובליזציה, את ההשפעה של הפוליטיקה הפנימית על הכלכלה הישראלית לאורך השנים, ואת חברותה של ישראל בארגונים בין-לאומיים.
בשנים האחרונות חקר שדה  את הפוליטיקה של מבנה החובות הלאומיים במדינות דמוקרטיות, ושל האיזון העדין בין האינטרסים של ממשלות ובנקים בעניין זה. במחקריו על הקשר בין מלחמות למסחר בינלאומי הראה שדה שקרבה אסטרטגית בין מדינות מסבירה את הטיות הסחר גם בזמן שלום, ושבניגוד למקובל, הגלובליזציה דווקא מוזילה מלחמות. במחקריו על האיחוד האירופי הראה שדה כיצד המשבר הכלכלי הגדול באירופה בשנים 2015-2010 דווקא חישל את גוש האירו אף כי לעיתים היה נדמה כי יחסל אותו, וכיצד תהליכי איחוד אירופה מחזקים את המפלגות המתנגדות לאיחוד זה, אבל מפלגות אילו כשהן בשלטון  מתקשות להשיג תקציבים מהאיחוד האירופי. בנוסף,  הראה שדה כי הקמת המטבע המשותף באירופה הכפילה את הסחר בין המדינות החברות.
חיים אישיים

נשוי לאיריס שדה רסלר, בתם הבכורה של שרה ואריאל רסלר, יועצת ארגונית ומומחית למנהיגות קשובה, ולזוג שלושה ילדים.
הערות שוליים

1 2 3  איריס שדה רסלר, טל שדה ביוגרפיה, ‏27.8.2024
↑  טל שדה, תלמידי מחקר ותלמידי מוסמך, ‏18.8.2024
↑  Tal Sadeh, Sustaining European Monetary Union: Confronting the Cost of Diversity, Lynne Rienner, 2006, ISBN 978-1-58826-478-7
↑  ערוץ 2, ד"ר טל שדה אוניברסיטת ת"א- המשבר הכלכלי ביוון, באתר יוטיוב, ‏2015
↑   ד"ר טל שדה- על הדיווחים בעיתונות הכלכלית באירופה, המתריעים מפני סכנת קריסת הבנקים באיטליה, סרטון בערוץ "Political Science TAU", באתר יוטיוב (אורך: 04:58)
↑   ד"ר טל שדה אצל לונדון וקירשנבאום על כלכלת אירופה הממתינה לפרישת בריטניה, סרטון בערוץ "Political Science TAU", באתר יוטיוב (אורך: 05:23)
↑  טל שדה, ד"ר טל שדה על הקורס: הפוליטיקה של משבר האירו, באתר יוטיוב, ‏2018
↑  גידי גוב, פרופ׳ טל שדה, ראש תכנית לימודי אירופה אונ׳ תל אביב בשיחה עם גידי גוב, האם אנחנו עם מפגין?, באתר AUDACY, ‏4.7.2024
↑  Tal Sadeh, The economic desireability of middle-eastern monetary cooperation, World economy 20, 1997, עמ' 802-827
↑  T. Sadeh, E. Jones, and A. Verdun, Legitimacy and efficiency : Revitalizing EMU ahead of enlagement, Review if int'l political economy 14, 2007, עמ' 739-745
↑  T. Sadeh, E. Rubinson and Y. Raskin, Do Euro Area Institutions Benefit the Small Member States?, Journal of European Integration 44, 2022, עמ' 871-891
↑  D. Howarth and T. Sadeh, In the vanguard of globalization: the OECD and international capital liberalization, Review of International Political Economy 18, 2011, עמ' 622-645
↑  T. Sadeh, Is an "economic peace" possible? Israel and globalization since the 1970s, Israel Affairs 20, 2014, עמ' 530-565
↑  T. Sadeh and E. Rubinson, Perceived to Slack: Secondary Securitization and Multilateral Treaty Ratification in Israel, International Interactions 46, 2020, עמ' 1016-1042
↑  T. Sadeh and E. Rubinson, Agency Independence and Credibility in Primary Bond Markets, Regulation & Governance 18, 2024
↑  T. Sadeh and Y. Porath, Autonomous Agencies and Relational Contracts in Government Bond Issues, Regulation & Governance 14, 2020, עמ' 741-763
↑  N. Feldman and T. Sadeh, War and Third Party Trade, Journal of Conflict Resolution 62, 2018, עמ' 119-142
↑  T. Sadeh and N. Feldman, Globalization and Wartime Trade, Cooperation and Conflict 55, 2018, עמ' 235-260
↑  T. Sadeh, How did the Euro Area Survive the Crisis?, West European Politics 42, 2019, עמ' 201-226
↑  Y. Raskin and T. Sadeh, Responsive Voters – How European Integration Empowers Eurosceptic Parties, Journal of European Public Policy 29, 2022, עמ' 1309-1329
↑  T. Sadeh, Y. Raskin and E. Rubinson, Big Politics, Small Money – Euroscepticism’s Diminishing Return in EU Policymaking, European Union Politics 23, 2022, עמ' 437-461
↑  T. Sadeh, The Euro’s Effect on Trade, European Union Politics 15, 2014, עמ' 215-234
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267411205171  LCCN: n2006027120  VIAF: 98173878   WorldCat (עם VIAF): 98173878
שדרות בן-גוריון (חיפה)

| --- | --- |

שדרות בן-גוריון והמושבה הגרמנית בצילום מהכרמל
 מידע כללי
 על שם:  דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל הראשון
 מיקום
 מדינה:  ישראל
 עיר:  חיפה
 שכונה:  המושבה הגרמנית
 
 קואורדינטות:  32°49′13″N 34°59′26″E﻿ / ﻿32.820277777778°N 34.990638888889°E﻿ / 32.820277777778; 34.990638888889
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת חיפה מוגדלת) שדרות בן-גוריון(למפת חיפה רגילה) שדרות בן-גוריון(למפת הגליל המערבי רגילה) שדרות בן-גוריון(למפת הגליל המערבי מוגדלת) שדרות בן-גוריון  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שדרות בן-גוריון הוא רחוב ראשי במושבה הגרמנית שבחיפה, אשר בו נמצאים מגוון רחב של מסעדות, בתי קפה וחנויות. בשדרה נמצאת הכניסה הצפונית של הגנים הבהאים. הרחוב מרכז את דרך אלנבי, שדרות המגינים, כביש 4 ושדרות הציונות.
בחג של החגים, הרחוב הופך למדרחוב ומתקיימים בו פסטיבלים, תהלוכות ומופעים.
אתרי עניין

בית משפחת קלר - שד' בן-גוריון 1, שימש בעבר את משפחתו של פרידריך קלר שהיה סגן הקונסול של גרמניה, לאחר מכן שימש כבית משרדים של חברת מע"צ
בית משפחת שטרובה - שד' בן-גוריון 2–4. המשפחה עסקה בייצור שמן זית וסבון. בית החרושת שכן בדרך יפו 102
מלון קרפט - שד' בן-גוריון 5. היה המלון המודרני הראשון בחיפה. שימש למגורי המושל הצבאי הבריטי ומגורי מושל מחוז חיפה.
בית דיק - שד' בן-גוריון 8. המשפחה עסקה במכירת ציוד חקלאי. בחזית הבית חלונות גדולים ששימשו לתצוגת הציוד.
בית שומאכר - שד' בן-גוריון 12.
בית ד"ר שמידט - שד' בן-גוריון 15, ביתו של רופא המושבה[דרוש מקור], היה גם סגן הקונסול של בריטניה. במבנה קומת מרתף גדולה, המבנה שופץ ובכניסה הונחה רצפת זכוכית המאפשרת לראות חלק מקומת המרתף. במבנה שכנה בעבר המסעדה "השמורה 1872".
בית אוליפנט - שד' בן-גוריון 16. הבית שוכן ממול לבית בשד' בן-גוריון 15.
הגנים הבהאים - הכניסה הצפונית לגנים הבהאים, נמצאת בשדרות בן-גוריון. הגנים הם המרכז הבהאי העולמי, מרכז מנהלי ודתי של הדת הבהאית.
מלון קולוני - בעבר מלון אפינגר - שד' בן-גוריון 28
הערות שוליים

↑  מפת חיפה 1954, בהוצאת מחלקת המדידות, עם סימון 'מלון אפינגר' (מס' 42 במפתח), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  דור זומר, איך הגיע בית מלון גרמני ללב חיפה הערבית - והאם הנאצים קשורים לזה?, באתר כלכליסט, 26 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010041895405171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חיפה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מדינת אכזיב

דגל אכזיב
מדינת אכזיב היא מדינה לכאורה שהוקמה על ידי אלי אביבי. בפועל הייתה מדינת אכזיב כפר נופש בוהמי שמשך אליו צעירים רבים, בעיקר בשנות ה-70 המאוחרות של המאה ה-20, וממשיך לפעול גם בעשור השני של המאה ה-21. נשיא "מדינת אכזיב", אלי אביבי, נפטר ב-16 במאי 2018.
המדינה לכאורה ממוקמת בסמוך לשרידי אכזיב, יישוב קדום לחופי הים התיכון בגליל המערבי, כ-5 ק"מ צפונית לנהריה. בסמוך ישנם גן לאומי אכזיב, 2 שמורות טבע (שמורת חוף אכזיב ושמורה ימית), בית ספר שדה אכזיב ושרידים של הכפר הערבי א-זיב (ער'), נכבש על ידי כוח של חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות.