stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אסלאם–יהדות
יהודים בחדית'

החדית' הוא אוסף של הלכות וסיפורים אודות מוחמד ודרך חייו, ומהווה מרכיב עיקרי במחשבה האסלאמית. היא כוללת אמירות קשות יותר כלפי יהודים מאשר הקוראן ומתייחס אליהם בהקשרים שליליים, בעיקר בקשר יחסיהם לנביא מוחמד, ופחות ביחס למנהגיהם ואמונותיהם. החדית' עוסק רבות במאבקו של מוחמד ביהודי העיר אל-מדינה, ומתאר אותם לרוב כרשעים, תככנים וחוטאים כלפי מוחמד. אחת האמירות הקשות ביותר בחדית', שמצוטטת בין השאר באמנת חמאס, היא מייחסת לנביא מוחמד את הדברים הבאים:
לא תגיע השעה (יום הדין) עד אשר יילחמו המוסלמים ביהודים ויהרגו אותם המוסלמים, ועד אשר יסתתר היהודי מאחורי האבנים והעצים, ואז יאמרו האבנים והעצים: "הו מוסלמי, הו עבד אללה, יש יהודי מתחבא (מאחורי), בוא והרגהו".
ב-2019 הציע השייח' ד"ר יאסר קאדי (אנ') פרשנות מרחיקת לכת לחדית' האנטישמי. לדבריו, מדובר בנבואה המיוחסת לאחרית הימים, ולא בציווי מעשי. לדבריו מוסלמים לא יכולים להיות אנטישמים, ואנשי דת מוסלמים לא פוסקים על פי חדית' זה.
דמויות דת

העברים והערבים מסווגים באופן כללי כעמים שמיים, מונח שנלקח מהדיווחים המקראיים על מקורות התרבויות שהיו ידועות לעברים הקדמונים. אלו הקרובים אליהם ביותר מבחינה תרבותית ומבחינה לשונית נחשבו כצאצאים של האב הקדמון שם, אחד מבניו של נח. אויבים של העברים הקדמונים לרוב סווגו כצאצאים של האחיין המקולל כנען, נכדו של נח, בנו של חם. היסטוריונים מודרניים מאשרים את הקרבה של העברים הקדמונים ושל הערבים על בסיס מאפיינים שלרוב מועברים מאב לבן, כמו גנים ומנהגים, כשהקריטריון אותו חקרו הכי הרבה הוא השפה. נקודות דמיון בין השפות השמיות (משפחה הכוללת את השפה העברית והערבית) וההבדלים שבין השפות השמיות לשפות שמדברים אנשים אחרים מאשרים את המוצא המשותף של העברים ושל הערבים בין האומות השמיות האחרות.
בסביבות המאה ה־16 לפני הספירה התפתחה היהדות כדת המונותאיסטית העיקרית הראשונה. לפי המסורת היהודית, ההיסטוריה היהודית מתחילה בברית בין אלוהים לבין אברהם, שנחשב עברי. (העברי הראשון הוא עבר, מאבות אבותם של אברהם). המקרא מאזכר לעיתים אנשים "ערביים" (או וריאנט של המילה), מהמילה ערבה. חלק מהערבים הגרים בחצי האי הערבי נחשבים לצאצאיו של ישמעאל, הבן הראשון של אברהם. בעוד שרוב ההיסטוריונים, אנשי המערב ואף חלק מהמוסלמים מאמינים שהאסלאם התפתח בעָרב במאה השביעית לספירה עם קריאות הקוראן הראשונות של מוחמד; נקודת המבט של האסלאם דרך הקוראן היא שאדם היה המוסלמי הראשון (במובן של האמונה באלוהים ובהתמסרות לאלוהים ולפקודותיו). האסלאם מכיל מאפיינים משותפים רבים הלקוחים מן היהדות (ומכאן שגם מן הנצרות), כמו האמונה בנביאים מסוימים, כמו משה ואברהם, המשותפים לשתי הדתות.
דמויות דת > אברהם

היהדות והאסלאם ידועים כדתות אברהמיות. הדת האברהמית הראשונה הייתה היהדות כפי שנעבדה בחצי האי סיני לאחר יציאת מצרים וכפי שהומשכה כשהיהודים נכנסו לארץ כנען, כבשוהׇ והתיישבו בה. הממלכה לבסוף התפצלה לממלכת ישראל ולממלכת יהודה לפני גלות בבל בתחילת המאה הראשונה לפני הספירה. בנו הבכור של אברהם, ישמעאל, נחשב בתפיסה המוסלמית להיות אב כל הערבים. בנו השני של אברהם, יצחק, נקרא אב כל העברים. במסורת האסלאמית נתפס יצחק כסב כל בני ישראל וכבן המובטח של אברהם מאשתו העקרה שרה. בחדית', מוחמד אומר שכארבעים אלף נביאים ושליחים הגיעו מזרעו של אברהם, רובם היו משל יצחק והאחרון בסדרה זו היה ישו הנוצרי. במסורת היהודית אברהם נקרא "אברהם אבינו". אצל המוסלמים הוא נחשב אחד מנביאי האסלאם (ראו גם "אברהם באסלאם") ולאב קדמון של מוחמד דרך ישמעאל. אברהם נקרא ידיד האלוהים באסלאם וכאמור הוא נחשב נביא באסלאם, יחד עם נח, ישו, מוחמד ואחרים.
דמויות דת > מוחמד

במהלך הפצת הדת הראשונית של מוחמד במכה, הוא ראה בנוצרים וביהודים (להם הוא קרא "עם הספר") כבני ברית טבעיים, משום שהם חולקים אותם עקרונות יסוד וציפה לקבל תמיכתם ועזרתם. עשר שנים אחרי התגלותו הראשונית בהר חירה הגיעה אליו משלחת של נציגים מ־12 החמולות החשובות ביותר של ית'רב (היא אל־מדינה) והציעו לו הגנה פיזית, והזמינו אותו לעיר להיות מתווך ראשי של הקהילה כולה, שנלחמה אחד עם השני כמאה שנים ונזדקקה למקור סמכות.
בין הדברים שעשה מוחמד במטרה ליישב את המחלוקות ארוכות השנים בין שבטי ית'רב היה ניסוח מסמך הידוע כחוקת אל־מדינה. לקהילה שהוגדרה בחוקת אל־מדינה הייתה נקודת מבט דתית, אך גם עוצבה על ידי השיקולים הפרקטיים ושימרה באופן משמעותי את המסורות המשפטיות של השבטים הערביים הישנים. מוחמד גם אימץ כמה תכונות של עבודת האל היהודית ומנהגים כדוגמת יום כיפור. לפי אלפורד ולץ', המנהג היהודי של שלוש תפילות יומיות היה גורם לתפילת אמצע היום האסלאמית, אך המסורת שאימץ מוחמד לתפילה לכיוון צפון (הידועה כקִ֫בְּלַה – בהתחלה הייתה לירושלים ואחר כך שונתה למכה) הייתה נהוגה גם בקבוצות אחרות בחצי האי.
אנשים רבים מית'רב המירו את אמונתם של המהגרים ממכה, ובמיוחד של שבטים פוליתאיסטים ופגניים, אך מעטים היו היהודים שהמירו את דתם. היהודים דחו את טענת הנבואה של מוחמד, וטענו כי פסוקים מן הקוראן סותרים את התורה. התנגדותם הייתה מסיבות פוליטיות ודתיות כאחד, משום שיהודים רבים בית'רב היו בעלי קשרים הדוקים עם עבדאללה אבן אוביי, שהיה לטובת היהודים והיה נהפך לנסיך ית'רב לולא הופעת מוחמד.
מארק כהן הוסיף שמוחמד הופיע "מאות לאחר סיום הנבואה המקראית" ו"הציג את מסרו בדרך הזרה ליהודים במבנהּ ובשפתה". הרמב"ם, מלומד יהודי, התייחס למוחמד כנביא שקר. יותר מזה, הרמב״ם טען כי עצם העובדה שמוחמד טען שהוא נביא היא מה שפוסלת אותו, כיוון שהיא סותרת את נבואתו של משה, את התורה ואת התורה שבעל־פה. טענתו גם הייתה שהעובדה שמוחמד היה אנלפבית פוסלת אותו מלהיות נביא.
היהודים קיבלו שוויון מלא למוסלמים בחוקת אל־מדינה בתמורה לנאמנות פוליטית. הם הורשו לעסוק בתרבותם ובדתם. עם זאת, ככל שמוחמד נתקל בהתנגדות רבה יותר מצד היהודים, כך אימצו המוסלמים נקודת מבט שלילית יותר כלפי היהודים. היהודים הואשמו שהפרו את חוקת אל־מדינה על ידי סיוע לאויבי הקהילה, דבר שהוביל לקרבות כדוגמת קרב בדר וקרב אֻחֻד. קרבות אלו הסתיימו בניצחון מוסלמי ובהגליה של בנו קינקאע ובנו נדיר, שניים משלושת השבטים המרכזיים בית'רב.
דמויות דת > נביאים אחרים

שתי הדתות, בניגוד לנצרות, מלמדות כי עבר, איוב ויוסף היו נביאים. עם זאת, לפי דעה אחת בתלמוד הבבלי סיפור איוב "לא היה ולא נברא אלא משל היה". כמו כן האסלאם מכיר בשלל נביאים נוספים שאינם מופיעים ביהדות, כמו ישו (המכונה "עיסא"), ואישים נוספים שנחשבו כנביאים על פי מסורות בחצי האי ערב.
יחסים היסטוריים > ימי הביניים

בחצי האי האיברי, תחת שלטון מוסלמי, יכולים היו היהודים להתקדם במתמטיקה, באסטרונומיה, בפילוסופיה, בכימיה ובפילולוגיה. תקופה זו ידועה כתור הזהב של יהדות ספרד. התקופה אופיינה בשגשוג תרבותי ורוחני, אך מנגד כללה לעיתים גם רדיפות כנגד יהודי ארצות האסלאם. באחד ממקרי האלימות הקשים ביותר של התקופה, פרעות גרנדה של שנת 1066, מרבית קהילת יהודי גרנדה המשגשגת נטבחה.
באופן מסורתי, תחת חוזה עומר, ידועים היהודים החיים בארצות האסלאם (יחד עם הנוצרים) כד'ימים. ככאלה הם הורשו לעסוק בדתם ולנהל את העניינים הפנימיים שלהם תחת תנאים מסוימים. היה עליהם לשלם ג'יזיה (מס גולגולת שהוטל על כל הלא־מוסלמים הבוגרים והחופשיים) לממשלה. היה על הד'ימים אסור להחזיק נשק או להעיד ברוב התיקים בבית המשפט המוסלמי, כיוון שהיו הרבה חוקי שריעה שלא חלו על הד'ימים, כדוגמת אלו שפעלו לפי ההלכה. טעות נפוצה היא לחשוב שמקור הדרישה ללבוש מְבדל הייתה נפוצה בכל ארצות האסלאם. מקורה הוא לא מהקוראן או מהחדית' אלא המצאה של השיעה בבגדאד של ימי הביניים המוקדמים, שלאחר מכן נפוצה לאזורים נוספים של עולם האסלאם. לרוב היה ליהודים חופש בבחירת מקום מגוריהם ועיסוקם, וניסיונות להמרת דתם בכפייה באופן קולקטיבי היו מעטים. הדוגמאות הבולטות ביותר לטבח ביהודים הכולל המרת דת כפויה או הריגה של יהודים בידי השליטים היו רדיפות אל־מוואחידון באל־אנדלוס במאה ה־12. הדוגמות הבולטות למקרים בהם חופש בחירת מקום המגורים נלקח מהם, כולל תחימת היהודים לרבעים מגודרים (מלאחים) הן ממרוקו של תחילת המאה ה־15 ובמיוחד בתחילת המאה ה־19. רוב המרות הדת נעשו משאיפתם של יחידים לצאת ממעמד המיעוט הנסבל ומסיבות אחרות, לא כתוצאה מכפיה ישירה. עם זאת, היו המרות דת המוניות כפויות במאה ה־12 תחת שלטון שושלת אל־מוואחידון בצפון אפריקה ובאל־אנדלוס, בפָרַס, ובמקרים אחרים מצומצמים יותר באזורים שונים של העולם המוסלמי.
יחסים היסטוריים > בעת החדשה

גם בעת החדשה סבלו יהודים מעוינות מוסלמית, שנשען על תרבות שבטית ועל מסורות מהקוראן. באיראן במאה ה-19 נאסר על יהודים לצאת בימי גשם לרחוב, כדי למנוע מהמים להעביר את טומאתם למוסלמים. ב-1888 הוגש לממשלת בריטניה תזכיר לפיו "מחוץ למלאח (הרובע היהודי) על היהודים ללכת יחפים ולהסיר את כיסויי הראש. הם אינם רשאים להשתמש במקל הליכה. זקנים וחולים מורשים להיעזר במקל עשוי מקנה סוף. מוסלמים משתעשעים בזריקת פחם, שברי זכוכית, כלי חרס ישנים וכיוצא בזה, ונהנים לראות יהודים הנפצעים ברגליהם היחפות. ברבעים המוסלמים רשאי היהודי ללכת רק במדרכה שבה לא עובר מוסלמי".
מעט מאוד יהודים חיים עדיין בארצות ערב והאסלאם. באיראן חיה היום הקהילה הגדולה ביותר של יהודים (בשנת 2012 עדיין חיו באיראן כ-8,500 יהודים). הקהילה מוכרת על ידי הממשלה כמיעוט דתי רשמי, וכמו הזורואסטרים, זכו למושב בפרלמנט האיראני. נציגם היה מוריס מותמד. יהודים חיים עדיין גם באוזבקיסטן ובטורקיה.
בעת המודרנית, הפעילוּת של התנועה הציונית ובהמשך הסכסוך הישראלי־ערבי הגדירו מחדש והשפיעו על היחסים בין ישראל ומדינות ערב, ובתוך כך גם על אופי היחסים בין האסלאם ליהדות. במהלך מלחמת העצמאות – שבה תקפו את ישראל חמש מדינות ערביות: מצרים, סוריה, ירדן, לבנון ועיראק – ובעשור שאחריה, כ-850,000 יהודים עזבו או גורשו ממדינות ערב והאסלאם.
המרת דת > התאסלמות יהודים

האסלאם היא דת המעודדת המרת דת, ופעמים רבות מנסה לאסלם יהודים. בימי הביניים ידוע על מספר יהודים שהתאסלמו, ואחד הבולטים שבהם הוא סמואל אל-מוגרבי שהיה בנו של רבי יהודה בן עבאס, מחבר הפיוט עת שערי רצון להפתח. הוא אף חיבר ספר על התאסלמותו, ובו הוא מציג שורת טענות מוסלמיות נגד היהדות. הספר נקרא אפחאם אל-יהוד (השתקת היהודים).
בעת החדשה יש כמה מומרים לאסלאם מרקע יהודי נודעים כגון מוחמד אסד (נולד כלאופולד וייס), יוסף דרויש ומרים ג'מילה (נולדה כמרגרט מרקוס). למעלה מ־200 יהודים ישראלים המירו את דתם לאסלאם בין השנים 2000 ו־2008.
מבחינה היסטורית, בהתאם למסורת החוק האסלאמי, היהודים הורשו לשמור על דתם במדינות האסלאם כבני מעמד הד'ימי. עם זאת, שליטים מסוימים כן כפו המרות דת מסיבות פוליטיות ומסיבות דתיות בהתייחסם לנוער וליתומים. בתימן הונהגה גזירת היתומים שאילצה את הקהילה היהודית למסור כל יתום יהודי לרשויות שיהפכו אותו למוסלמי. בתקופת רדיפות אל-מוואחידון כמעט כל יהודי ספרד וצפון מערב אפריקה נהרגו, השורדים – נאלצו להמיר את דתם, או נמלטו לארצות אחרות. היו אוכלוסיות יהודיות שנאלצו להתאסלם, אך אלה שמרו, למרת הכול, על קשר ועניין עם המסורת היהודית. קבוצות אלו כוללות את האנוסים, את קבוצת דגתון מטימבוקטו, שהתאסלמו בשנת 1942 כשאסקיא מוחמד קיבל את השלטון בטימבוקטו וציווה על כל היהודים להמיר את דתם לאסלאם או לעזוב, וגם חלק מקהילת יהדות בוכרה שעליהם לחצו להתאסלם ומספר פעמים אף כפו עליהם להתאסלם.
באימפריה הפרסית, בתקופת שלטון השושלת הספווית במאה ה־16 ובמאה ה־17, יהודים הוכרחו להצהיר בפומבי שהם התאסלמו, וניתן להם השם "ג'דיד אל־אסלאם" (מוסלמים חדשים). בשנת 1661 יצא פסק הלכה אסלאמי המבטל את ההמרות הכפויות, והיהודים חזרו לעסוק ביהדות באופן גלוי. באופן דומה, על מנת להביא פוגרום לקצו בשנת 1839, יהודי משהד הוכרחו להמיר בהמוניהם את דתם לאסלאם. הם שמרו את מצוות היהדות בסתר למשך יותר ממאה לפני שחזרו לשמור אותן בגלוי.
בטורקיה, משיח השקר שבתאי צבי הוכרח להמיר את דתו לאסלאם בשנת 1668. רוב מאמיניו נטשו אותו, אך כמה אלפים המירו דתם לאסלאם גם כן, בעוד שהמשיכו לראות עצמם כיהודים. הם קיבלו את הכינוי "דונמה" (Dönmeh; מילה טורקית שמשמעותה ממיר דת). חלק מהדונמה עוד נשארים ככאלו, בעיקר בטורקיה.
המרת דת > גיור מוסלמים

תופעות גיור הן נדירות בעולם המוסלמי. זאת בשל העובדה שהיהדות אינה מעודדת גיור, ולרוב אף מְרפה ידי מתעניינים בגיור, ומן הצד השני האסלאם מטיל הגבלות קשות על המבקשים להמיר את דתם. ביהדות, התפיסה היא שלכל בני אנוש ברית עם האל, ומעודדת את הלא־יהודים לשמור את שבע מצוות בני נח. מאידך גיסא, האסלאם מטיל הגבלות קשות על המנסים להמיר את דתם: עזיבת האסלאם נקראת "רִ֫דַּה" (בערבית: ردة) ומוסלמי שמחליט להמיר את דתו ("מֻרְתַ֫דּ"; בערבית: مـُرْتـَدّ) על פי השריעה חייב במיתה.
בכתבי הרמב"ם מוזכר מוסלמי שהתגייר ונקרא עובדיה. רזא גב'רי, דייל איראני שביצע את חטיפת טיסה 707 של כיש אייר מטהראן לאי הנופש כיש בספטמבר 1995. הוא נחת בישראל והתגייר לאחר שריצה מאסר בן ארבע וחצי שנים בכלא הישראלי. הוא התיישב בין יוצאי יהדות פרס באילת. מקרים נוספים הם של ברוך מזרחי, ערבי יליד צפת שהתגייר ונפל במלחמת העצמאות בפעולת אצ"ל, ואברהם סיני, פעיל חזבאללה שעבר לישראל לאחר מלחמת לבנון הראשונה, התגייר והפך לאדם דתי שומר־מצוות.
ראו גם

אנטישמיות מוסלמית
מדד האנטישמיות בעולם
היהדות ומוחמד
יחסי זורואסטריות-יהדות
לקריאה נוספת

נפתלי רוטנברג, המורשת היהודית מוסלמית ומשמעותה לזממנו, אתר "קומון גראונד", 2010
נסים דנה, למי שייכת הארץ הזאת?, עיון מחודש בקוראן ובמקורות אסלאמיים קלאסיים נוספים על עם ישראל, תורתו וזיקתו לירושלים וארץ הקודש, הוצאת אוניברסיטת אריאל בשומרון ומוסד ביאליק, 2013
לקריאה נוספת > ספרים

ניר צורף, מוחמד הקוראן והיהודים, צמרת הוצאה לאור, אוגוסט 2020.
לקריאה נוספת > הקוראן

↑  הקוראן 19:51 "הזכר בספר את משה. הוא היה נאמן והיה לשליח ולנביא."
↑  הקוראן 2:100
לקריאה נוספת > מקרא

↑  ספר בראשית, פרק כ'
אביהם של ישראל (ספר)

| --- | --- |

חלק ח
 מידע כללי
 מאת:  הרב שמואל אליהו
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ביוגרפיה 
 הוצאה
 הוצאה:  דרכי הוראה לרבנים
 תאריך הוצאה:  2010
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  11
 
אביהם של ישראל היא סדרת ספרים בת אחד עשר כרכים המכילים מאות סיפורים ממקור ראשון של ניסים כנגד הטבע וסיפורים אודות הרב. עורך הספרים הוא הרב שמואל אליהו ובהם סיפורים אודות אביו, הראשון לציון, הרב מרדכי אליהו.
כרכי הסדרה

הכרך הראשון יצא לקראת יום השלושים לפטירת הרב אליהו והתבסס על סיפורים שנשמעו במהלך ימי האבל. הסדרה כוללת אחד עשר חלקים שיצאו בשנים תש"ע-תשפ"ב, בהוצאת "דרכי הוראה לרבנים". כל כרך בנוי בדרך כלל מ-14 פרקים, על פי סדר הנושאים של ספר המוסר "מסילת ישרים". לעיתים מובאים בסוף הכרך סיפורים נוספים.
חלק א - סיפורים ששמענו בשבעה. בסוף הספר הובאו הספדים רבים שנאמרו על הרב אליהו. תמוז תש"ע.
חלק ב - סיפורים ששמענו בשלושים, אלול תש"ע.
חלק ג - סיפורים ששמענו במהלך השנה. כסלו תשע"א. בכרך זה שולבו לראשונה גם תמונות.
חלק ד - סיפורים ששמענו במהלך השנה, ניסן תשע"א.
חלק ה - תשרי תשע"ב. בסוף הספר הודפסו גם דברי הספד ותפילה.
לאחר מכן החל הרב שמואל אליהו לשלב סיפורים בסדרה אחרת, "אביהם של ישראל על התורה - ספר שמות". אמנם בשנת תשע"ז החליט להמשיך בפרסום כרכים חדשים מסדרה זו:
חלק ו - תשע"ז
חלק ז - תשע"ח
חלק ח - תשע"ט. בסוף הספר הוכנסו דברי הספד וסיפורים מהרב משה הררי, הרב שמואל כ"ץ (עורך שו"ת הרב הראשי) ועוד.
חלק ט - תש"פ, במלאת 10 שנים לפטירת הרב אליהו.
חלק י - תשפ"א. בסוף הספר נוספו מפתחות לכל כרכי הסדרה.
חלק יא - תשפ"ב.
ספרים בעקבות הסדרה > אביהם של ישראל - על התורה

סדרה בת חמישה כרכים על התורה והמועדים עם סיפורים מהרב מרדכי אליהו ולעיתים גם סיפורים עליו, מאת הרב שמואל אליהו ובעריכת הרב שחר שמואל ששון. יצאה לאור בין השנים תשע"א-תשע"ב בהוצאת דרכי הוראה לרבנים.
במהלך השנים תשס"ג-תש"ע פורסם מדי שבוע מאמר בשמו של הרב מרדכי אליהו בעלון "מעייני הישועה", בעיקר על פרשת השבוע ומועדים. בשנת ה'תשע"א (2011), החליט הרב שמואל אליהו עם מערכת העלון לקבץ את כל המאמרים שפורסמו בניסוח חדש ולהוסיף עליהם מאמרים של הרב אליהו. בנוסף, הרב שמואל אליהו החליט לצרף סיפורים שסיפר אביו בעצמו. סדרה זו נקראת "אביהם של ישראל - על התורה". בתחילה יצאו הכרכים הראשונים על "דברים" ו"בראשית". אמנם בשנת ה'תשע"ב לקראת צאת הכרך השלישי בסדרה זו על "שמות" החליט הרב שמואל אליהו לחרוג ממנהגו בסדרה זו, והחליט לשלב בספר זה גם סיפורים על הרב אליהו בעצמו וגם סיפורים שהוא סיפר.
ספרים בעקבות הסדרה > ספרי ילדים

על בסיס סיפורים מהסדרה יצא לאור חוברת "אביהם של ישראל לילדים", בעריכת בנו הרב יוסף אליהו והסופר חנוך ריגל. חוברת זו הייתה אמור להיות רק חלק מתוך ספר עתידי, אך לבסוף הוחלט כי לא יצא ספר זה לאור.
בחנוכה תשע"ב (2011) הועלה מחזמר לילדים שנכתב ובוים על ידי דביר שרייבר בהשראת הסיפורים.
ספרים בעקבות הסדרה > ספרי ילדים > סדרת אביהם של ילדי ישראל

על בסיס הסדרה יצאו לאור בתשע"א שלושה ספרי קומיקס בשם "אביהם של ילדי ישראל", מאת נתנאל ובת-אל אפשטיין. באותה שנה יצאה גם הגדה מאוירת עם סיפורי קומיקס ודברי תורה מאת הרב. לקראת שנת השמיטה תשע"ה יצא ספר נוסף בסדרה העוסק במצוות השמיטה על פי פסקי הרב אליהו. לאחר מכן יצא כרך נוסף "לכבוד שבת קודש" העוסק בהכנות לשבת על פי פסקי הרב אליהו.
הערות שוליים

1 2  "כיון שנראה שלא נפרסם עוד ספרים מסדרת אביהם של ישראל, וכיון שהצטברו אצלינו סיפורים מדהימים על הרב, שממש כואב לא לספר אותם ברבים, ראינו לנכון לשלב בספר הזה גם סיפורים על הרב וגם סיפורים שהרב סיפר" (הקדמה לאביהם של ישראל על התורה - שמות, עמ' 5, טבת תשע"ב).
↑  "הכרך הזה הוא השישי במספר בסדרת אביהם של ישראל. ולכאורה אפשר לשאול: מה יש עוד לחדש? מה לא נכתב עדיין שאפשר היה לכתוב בכרך זה? אבל המדהים בספר בזה הוא שאף אחד לא ישב לכתוב אותו. הוא נכתב מעצמו. אנשים שחוו חויות והרגישו צורך לשתף, לספר... הסיפורים נערמו עד שהגיעו למה שאתם מחזיקים בידכם עכשיו" (הקדמה לאביהם של ישראל, חלק שישי, עמ' 9, סיון תשע"ז).
↑  בנו הרב שמואל כתב בהקדמה לאביהם של ישראל על התורה - ספר דברים (עמ' 5, שנת תשע"א): "לפעמים הרב עצמו היה כותב את המאמר, לפעמים הוא היה מנחה אותנו על איזה נושא לכתוב ומה צריך להיות הכיוון והתוכן. לאחר שדברי הרב הועלו על הכתב, הוא עבר עליהם בעצמו, מילה במילה, והדברים נשלחו לפרסום".
ויליאם הנרי (ביל)

וויליאם הנרי (ביל) קיבל (באנגלית - Willian Henry (Bill) Keeble נולד ב-1911 - ?). חייל שבוי בריטי במלחמת העולם השנייה שהציל יהודייה והוכר כחסיד אומות העולם.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

קיבל נולד בקינגסטון על ההאל באנגליה, עבד כסוור בנמל. עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא הצטרף ליחידה הצבאית של דוכס וולינגטון ושירת בהודו.
כאשר היה בחופשה בעיר הולדתו פרצה מלחמת העולם השנייה והוא גויס לצבא. הוא נלקח בשבי בדנקרק על ידי הגרמנים ב-1940 יחד עם 9 חיילים נוספים והועבר למחנה השבויים הגרמני סטלאג 20B. קיבל וחבריו השבויים עבדו כאסירים בחוות חקלאיות באזור.
שרה מטוסון הייתה נערה יהודייה בת 16, אסירה במחנה הריכוז שטוטהוף. ב-1945 שרה הובלה בצעדות המוות אל החוף הבלטי יחד עם אחותה, אמה ועוד כ-1200 נשים. היא הצליחה להימלט ולמצוא מחסה באסם, שם נמצאה על ידי אחד השבויים מהקבוצה, סטן וולס, שהבריח אותה למחנה השבויים בגרוס גולמקאו והסתיר אותה במתבן. ביל קיבל והאחרים הבחינו במצבה הגופני הקשה והתגייסו לעזור לה. הם הבריחו בשבילה מזון, טיפלו בכוויות הקור שלה, הצליחו להשיג טיפול תרופתי ובגדים ודאגו שתבריא. הם דאגו למצבה הנפשי של שרה ונהגו לבקר אותה בסתר כדי שלא תהיה בודדה, הרגיעו אותה והתייחסו אליה כאחותם הקטנה. ביל וחבריו עשו זאת תוך סיכון גדול. שרה הוסתרה במתבן באורווה שבה הוחזקו סוסי המשטרה. בזמן שהותה של שרה באסם הם ניסו לברר אודות בני משפחתה אך נכשלו בעיקר בשל התפרצות מגפת טיפוס במחנה שבו שהו. לאחר שנודע לביל וחבריו שהצבא האדום מתקרב ויהיה עליהם להתפנות, הם ניסו לארגן עבור שרה מקום מסתור אצל אישה פולניה מקומית לפני עזיבתם. שרה עבדה אצלה עד להגעתו של הצבא האדום.
לאחר המלחמה

בתום המלחמה שרה גילתה שהיא השורדת היחידה ממשפחתה הגרעינית. היא שינתה את שמה לחנה-שרה לזכר אחותה חנה שנספתה בשואה. שרה היגרה לארצות הברית לקרובי משפחה בשנת 1947. כ-25 שנים לאחר המלחמה חנה-שרה ריגלר הצליחה להתאחד מחדש עם עשרת מציליה בכנס בלונדון.
הכרה והנצחה

ביל קיבל, ברט המבלינג, ביל סקרוטון, ווילי פישר וג'ק בקלי, הוכרו כחסידי אומות העולם ב-11 באוקטובר 2011 וניטע לכבודו ולכבוד חבריו עץ בגן חסידי אומות העולם.. רוג'ר לטצ'פורד הוכר כחסיד אומות העולם ב-15 במרץ 1989. סטן וולס, ג'ורג' המונד, טומי נובל ואלן אדוארדס, הוכרו כחסידי אומות העולם ב-2 בנובמבר 1988. ב-26 במרץ 2015 הוענק לביל קיבל ושאר שותפיו למעשה ההצלה את התואר "גיבור השואה הבריטי" מממשלת בריטניה בלונדון.
לקריאה נוספת

Lyn, Smith, Heroes of the Holocaust, 2013
10 British P.O.W.s Saved My Life: Sara/Hannah Rigler's Gift of Life- by Hanna Rigler, Jay Street Publishers, 2007
הערות שוליים

↑  Bill Keeble, www.ukholocaustmap.org.uk
1 2  עשרת שבויי המלחמה הבריטים, באתר יד ושם
↑  Hanna Rigler, British Pris­on­ers of War Saved My Life 10, Jay Street Publishers, 2007
↑  Holocaust Educational Trust - British Heroes of the Holocaust Honoured at Special Event, www.het.org.uk
↑  Keable William, @yadvashem (באנגלית)
↑  Jessica Elgot, Holocaust survivor tells of debt to British PoWs, www.thejc.com (באנגלית)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ויליאם הנרי (ביל) קיבל".
סאטון הו

| --- | --- |

הקסדה הטקסית המעוטרת מסאטון הו
 היסטוריה
 תרבויות:  אנגלו-סקסונים
 תקופות:  מאות 6–7
 סוג:  אתר קבורה מלכותי בתילים
 אתר ארכאולוגי
 התגלה:  קבר ספינה מלכותי בשנת 1939
 ארכאולוגים:  בזיל בראון, צ'ארלס פיליפס, ברוס מיטפורד, מרטין קארוור
 גישה לציבור:  האתר פתוח לביקורים וכולל מרכז מבקרים ומוזיאון
 אתר אינטרנט:  https://www.nationaltrust.org.uk/sutton-hoo 
 מיקום
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 קואורדינטות:  52°05′20″N 1°20′17″E﻿ / ﻿52.089°N 1.338°E﻿ / 52.089; 1.338
 סאטון הו במזרח אנגליה (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים סאטון הו(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים סאטון הו
 
סאטון הו (באנגלית Sutton Hoo) הוא אתר ארכאולוגי באנגליה, הכולל מתחמי קבורה בתילים, מימי הביניים הקדומים, מהמאות ה-6–7. באחד התילים נחשפה ספינת קבורה ובה ממצאים אנגלו-סקסונים עשירים הנחשבים לאוצר הארכאולוגי הגדול ביותר שהתגלה אי פעם בבריטניה. בקבר נחשפו כ-260 חפצים, חלקם נחשבים לסמלי מלוכה (רגליה(אנ') Regalia), וביניהם חרב מעוטרת נתונה בנדן מפואר, מגן עם עיטורי זהב, שרידי חגור עם עיטורי זהב ואבנים יקרות, קסדה טקסית נדירה ביותר, שרידי שריון גוף, נבל קטן (לירה), מטבעות זהב, כלי משתאות מכסף, שחלקם יובאו מהאימפריה הביזנטית, וחפצים נדירים נוספים. מרבית הממצאים מקבר הספינה מוצגים במוזיאון הבריטי בלונדון.
האתר נמצא בסמיכות לעיירה וודברידג'(אנ') (Woodbridge) במחוז סאפוק (Suffolk שבירתו היא העיר איפסוויץ') במזרח אנגליה. החפירות בסאטון הו החלו בשנת 1938 ביוזמת בעלת האדמות באתר, ונוהלו בראשיתן על ידי הארכאולוג בזיל בראון. כשהתבהרה חשיבות הממצאים שחשף בראון עבר ניהול החפירה לידי ארכאולוגים בריטים מובילים. בחפירות נוספות, בשנות ה-60 וה-80 (של המאה ה-20), נחקרו באתר קברים רבים נוספים.
קיימת הסכמה בקרב החוקרים שאתר התילים בסאטון הו שימש כמקום קבורתם של בני משפחת המלוכה של ממלכת מזרח-אנגליה (שושלת ואפינגאס) במאות 6–7, ומרביתם תומכים בדעה שקבר הספינה המפואר שייך לראדוולד, מלך מזרח-אנגליה שמת ככל הנראה בשנת 625/6. בקבר לא התגלו שרידי גופה, שככל הנראה התפוררה לחלוטין בגלל תנאי הקרקע באזור. הממצא העשיר מקבר הספינה הביא לשינוי בהבנת התקופה האנגלו-סקסונית, והוא חשוב להבנת ההיסטוריה של הממלכה האנגלו-סקסונית במזרח-אנגליה שהמקורות אודותיה דלים ביותר. קבר הספינה הוביל לעריכת השוואות עם העולם המתואר בפואמה האפית "ביאוולף" הכתובה בשפה האנגלית העתיקה. חלקים מהפואמה מתארים מאורעות המתרחשים בדרום שוודיה אשר בה אתרים ארכאולוגיים עם ממצאים הדומים לחלק מהתגליות שנחשפו בסאטון הו.
המיקום

מקור השם נגזר מאנגלית עתיקה. פירוש שילוב המילים "סאט" (Sut) ו"טון" (Tun) הוא "הישוב הדרומי" או "החווה הדרומית". המילה "הו" (Hoh) מתייחסת לגבעה או שלוחה של גבעה. בתי הקברות ממוקמים בסמוך לשטחי ההצפה של הנהר דבן(אנ') (Deben). במבט מעברו של הנהר נראים בשטח תילים המתרוממים קלות מעל קו האופק של הגבעות באזור. קברים נוספים, מאוחרים יותר, התגלו על שלוחת גבעות נוספת המרוחקת כחצי קילומטר במעלה הנהר בעת העבודות להקמת מרכז מבקרים באזור. חלקם העליון של התילים המאוחרים נהרס בפעילות החקלאים בסביבה.
בקרבת המתחם מצוי הכפר הקטן סאטון (Sutton) ששמו כשם האתר. מעברו השני של הנהר נמצא הנמל הקטן של העיירה וודברידג' (Woodbridge) הנמצאת כ-11 קילומטרים מחוף הים. במחוז סאפוק התגלו ונחפרו אתרי קבורה רבים מתקופת הברונזה (באירופה) ועד למאה ה-6 לספירה וביניהם גם קבר ספינה בסנייפ(אנ') (Snape), היחיד באנגליה שניתן להשוואה עם סאטון הו.
השטחים בין הנהר אורוול(אנ') (Orwell) בדרום, והנהרות הצפוניים לו דבן ואלדה(אנ') (Alde) היוו כנראה את ליבו של אזור השליטה הקדום של ממלכת מזרח-אנגליה כשבמרכזו נמצא סאטון הו. באתרים שונים ברחבי סאפוק קיימות עדויות להתבססות ממלכת מזרח-אנגליה: בתחילת המאה ה-7 החלה להתפתח העיר גיפסוויק (Gippeswyc- איפסוויץ' המודרנית) כמרכז סחר. באתר המזוהה כיום בכפר איקן (Iken) מקבל האב בוטולף הקדוש את אישור המלך להקים מנזר בשנת 654, וברנדלשאם(אנ') (Rendlesham) זוהה מתחם המגורים של מלך מזרח-אנגליה אתלווד(אנ') (Æthelwold).