החוק החוקתי של הממלכה המאוחדת
עקרונות > אינטרנציונליזם (בינלאומיות)

כמו מדינות דמוקרטיות אחרות, עקרונות המשפט הבינלאומי הם מרכיב בסיסי בחוקה הבריטית, הן ככלי עיקרי לפרשנות של החוק הפנימי, והן באמצעות תמיכתה העקבית של בריטניה במימוש אותן העקרונות בין היתר דרך חברות בארגונים בינלאומיים גדולים. עוד במגנה קרטה, החוק האנגלי הכיר בזכות לתנועה חופשית של אנשים לסחר בינלאומי. ב-1608, המשפטן הבכיר סר אדוארד קוק כתב בביטחון שהמשפט המסחרי הבינלאומי, או חוקי המסחר, הוא חלק מחוקי הממלכה, בעוד שהמשברים החוקתיים של המאה ה-17 התרכזו בין היתר בכך שהפרלמנט עצר את ניסיונו של המלך להטיל מס על סחר בינלאומי מבלי הסכמתה. בתחילת המאה ה-18, השופט לורד הולט ראה במשפט הבינלאומי כלי כללי לפירוש המשפט המקובל, והמשפטן לורד מנספילד אישר כי חוקי המסחר הבינלאומי "איננו חוק של מדינה מסוימת אלא חוק של כל העמים", ו"חוק הסוחרים ודיני הארץ זהים". בשנת 1774, בפסק דין סאמרסט נגד סטיוארט, אחד מפסקי הדין הבולטים והחשובים ביותר בהיסטוריה המשפטית, לורד מנספילד קבע שמכיוון שהעבדות אינה חוקית "בשום מדינה" על המשפט המקובל להתאים עצמו לכך. בפסיקה מודרנית מקובל באופן עקבי כי "זהו עיקרון של מדיניות משפטית שהחוק [הבריטי] צריך להתאים עצמו למשפט הבינלאומי הציבורי". בית הלורדים הדגיש כי "קיים עיקרון בעד פרשנות של החוק האנגלי (בין אם המשפט המקובל או חוקי הפרלמנט) באופן שאינו מעמיד את הממלכה המאוחדת בהפרה של התחייבות בינלאומית". לדוגמה, בפסק דין הונגה נגד אלן מ-2014 בית המשפט העליון קבע שלגברת צעירה שנסחרה באופן בלתי חוקי לבריטניה יש זכות להגיש תביעה בדבר אפליה גזעית נגד מעסיקיה, למרות שהיא עצמה הפרה את חוק ההגירה משנת 1971. בעשותו כן, בית המשפט התבסס פה אחד על אמנות בינלאומיות שנחתמו על ידי בריטניה, המכונות פרוטוקולי פאלרמו, וכן האמנה האירופית לזכויות אדם. בקרב גורמים משפטיים ואקדמיים עדיין נדון אם על בריטניה לאמץ תיאוריה הרואה במשפט הבינלאומי חלק מבריטניה ללא כל שינויים, או שמא עדיין יש להידרש לעקרונות המשפט הבינלאומי בהתאמה שלהם למשפט המקומי. לשם השוואה, העמדה הנוכחית בדיני האיחוד האירופי היא שבעוד שהמשפט הבינלאומי מחייב את האיחוד האירופי, אין הוא יכול לערער עקרונות יסוד של חוקת האיחוד האירופי או זכויות אדם.
מאז שמלחמות העולם הביאו לסיומה של האימפריה הבריטית והרסו פיזית חלקים נרחבים מהמדינה, בריטניה תמכה בעקביות בארגונים שהוקמו על פי החוק הבינלאומי. מחוזה ורסאי ב-1919, בריטניה הייתה חברה מייסדת של ארגון העבודה הבינלאומי, שקובע סטנדרטים אוניברסליים לזכויות של עובדים. לאחר כישלון חבר הלאומים ומלחמת העולם השנייה, בריטניה הפכה לחברה מייסדת של האו"ם, שהוכר על ידי הפרלמנט באמצעות חוק האומות המאוחדות מ-1946, המאפשרת יישום כל החלטה של מועצת הביטחון, למעט שימוש בכוח. על פי ההצהרה האוניברסלית על זכויות האדם 1948, המשך הכיבוש הקולוניאלי ודיכוי הדמוקרטיה וזכויות האדם באימפריה הבריטית איבדו כל לגיטימציה שנותרה על פי החוק הבינלאומי עד לאותה העת, ובשילוב עם תנועות עצמאות זה הוביל לפירוקה המהיר של האימפריה בתהליך דה-קולוניזציה. במקרה של שתי אמנות יסוד, האמנה הבינלאומית על זכויות אזרחיות ופוליטיות, והאמנה הבינלאומית על זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966 בריטניה אשררה את רוב הזכויות מההכרזות האוניברסליות. בעקבות חוק פונסונבי מ-1924, סעיף 20 של חוק הרפורמה והממשל החוקתית של 2010 קובע כי אמנה בינלאומית או בין-מדינית מאושררת ברגע שהיא מונחת בפני הפרלמנט למשך 21 יום ולא התקבלה החלטה שלילית נגדה.
מבחינה אזורית, בריטניה השתתפה בניסוח האמנה האירופית לזכויות אדם משנת 1950, אשר ביקשה להבטיח סטנדרטים בסיסיים של דמוקרטיה וזכויות אדם לשמירה על השלום באירופה שלאחר המלחמה. במקביל, בעקבות חזונות ארוכי טווח לאינטגרציה אירופית עם בריטניה "במרכזה", מדינות אירופה הדמוקרטיות ביקשו לשלב את הכלכלות שלהן ולהסיר מגבלות רגולטוריות הן כדי להפוך מלחמה ביניהן לבלתי סבירה ככל הניתן, והן כדי לקדם שיתוף פעולה חברתי. בשנת 1972, בריטניה הצטרפה לקהילה האירופית (ששמה שונה לאיחוד האירופי בשנת 1992) והתחייבה ליישם את חוקי האיחוד האירופי בו השתתפה, בחוק הקהילות האירופיות 1972. בשנת 1995, בריטניה גם הפכה לחברה מייסדת של ארגון הסחר העולמי. כדי להבטיח שהאמנה האירופית תיושם ישירות על ידי בתי המשפט, התקבל חוק זכויות האדם משנת 1998. הפרלמנט גם העביר את חוק בית הדין הפלילי הבינלאומי משנת 2001 כדי לאפשר העמדה לדין של פושעי מלחמה, והכפיפה את עצמה לסמכות השיפוט של בית המשפט האירופי. ב-2016, לעומת זאת, בריטניה הצביעה במשאל עם בעד עזיבת האיחוד האירופי ("ברקזיט"), עם התוצאה של 48.11% בעד "להישאר", 51.89% בעד "לעזוב" בתנאים לא מוגדרים. עם זאת, רוב גדול הן בסקוטלנד, בצפון אירלנד והן באזורים בתוך אנגליה כגון לונדון עצמה העדיפו להישאר בשורות האיחוד האירופי. הבחירות הכלליות של 2019 פתרו את הנושא עם רוב פרלמנטרי שנבחר על בסיס מצע לפרוש מהחברות בארגון. ב-2020 הושלמה ההיפרדות ומאז חוקי האיחוד האירופי בטלים בבריטניה.