stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיליק פרנק
הערות שוליים

↑  עפרה לקס, חסיד של ניגונים, באתר ערוץ 7, ‏כ' באדר תשע"א 24.02.11
↑  אהרן רבינוביץ, ‏"איך התחלתי? מצאתי קלרינט בבוידעם": חיליק פרנק בראיון, באתר כיכר השבת, 28 בפברואר 2016
↑  עפרה לקס, מנגנים בלב אחד, באתר ערוץ 7, 27 בספטמבר 2012
↑  סינגל מתוך האלבום החדש "הלב והמעיין" של הזמר חיליק פרנק, חדשות 24
↑  הלב, המעיין ואביתר בנאי, 14 באוקטובר 2010, אתר ynet 
 "קרב יום" בלחנו של הבעש"ט, שר אביתר בנאי, אתר חרסונסקי מיוסיק
↑  חגית רוטנברג, 'פורים בירושלים' של זהב, באתר ערוץ 7, 17 במרץ 2011
↑  אהרן רבינוביץ, ‏"איך התחלתי? מצאתי קלרינט בבוידעם": חיליק פרנק בראיון, באתר כיכר השבת, 28 בפברואר 2016
↑  מאיר קליינר, ניגוני המהפכה, באתר ynet, 20 בינואר 2009
↑   ציוץ של יהונתן ורנר ברשת החברתית אקס (טוויטר), 14 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299229005171  ISNI: 0000 0003 6956 5598  MusicBrainz: 1e6f600e-8c0f-435e-b217-ce8351c18792  VIAF: 97327988   WorldCat (עם VIAF): 97327988 
מימין לשמאל: חיליק פרנק, נאור כרמי ואברהם פריד בהופעה בבנייני האומה בי"ט בכסלו ה'תשע"ד
אנדרו אבוט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  נובמבר 1948 (בן 75) 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת הרווארד  אקדמיית פיליפס 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו (2001)  אוניברסיטת שיקגו (2005) 
 תלמידי דוקטורט:  Jan Pacewicz 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים  American Sociological Association Distinguished Scholarly Book Award 
 
אנדרו אבוט (באנגלית: Andrew Abbott; נולד ב-16 בנובמבר 1948) הוא סוציולוג אמריקאי, אחד הסוציולוגים הבולטים בתחום חקר המקצועות.
בשנת 1970 קיבל אבוט תואר בוגר בהיסטוריה מאוניברסיטת הרווארד. בשנת 1975 הוא קיבל תואר מוסמך בסוציולוגיה, ובשנת 1982 קיבל תואר דוקטור בסוציולוגיה, שניהם באוניברסיטת שיקגו.
בשנים 1991–1978 לימד אבוט סוציולוגיה באוניברסיטת ראטגרס, ומשנת 1991 הוא משמש כפרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
משנתו

התאוריה המרכזית של אבוט היא אודות "המאבק על תחומי שיפוט" בין קבוצות מקצועניות שונות. לפי התאוריה של אבוט, המאבק בבסיסו הוא על ידע ועל הזכות לייצר תאוריות ולהעניק שירותים מקצועיים עבור בעיות אשר יש ביקוש לפתרונן בחברה. אם מקצוע מסוים משתלט על אופן הטיפול בבעיה ספציפית, הדבר בהכרח יבוא על חשבונו של מקצוע אחר.
דוגמה לכך אפשר למצוא במאבק על תחומי שיפוט בין הרפואה כמקצוע לפסיכולוגיה. לפני שהתחילה הפסיכולוגיה למסד עצמה כמקצוע, הרופאים היו אלו שהיו אחראיים על הטיפול במחלות נפש. משהחלה הפסיכולוגיה לבסס עצמה, החל מאבק בין שני מקצועות אלו כדי שהטיפול בנפש יוכלל במסגרת תחום השיפוט של הפסיכולוגיה ולא של הרפואה הכללית (כיום יש התמחות ברפואה של פסיכיאטריה).
הביקורת העיקרית כלפי אבוט מצד סוציולוגים אחרים היא שההתייחסות שלו למערכת של מקצועות היא כבלתי ניתנת לשינוי. לפי אבוט קיימת מערכת - מבנה תחומים עליו נאבקות קבוצות מקצועניות שונות. לפי אבוט, המערכת הזו היא קבועה ואינה משתנה; בעוד שבמציאות, מקצועות סופגים לתוכם תחומי אחריות ומוציאים מתוכם אחרים. או, שמתגלות טכנולוגיות חדשות ונפתחות אפשרויות לחקר תחומים חדשים. למשל, אם קיימת טכנולוגיה חדשה, מתגלה ידע חדש וכדומה, לא בהכרח ניתן יהיה לנתח מקצוע זה לפי המסגרת הקבועה של מאבק על תחומי שיפוט. משמע, מערכת הפרופסיות, משתנה בהתאם למבנה החברתי ואינה קבועה מראש.
מאוחר יותר, אבוט הסכים כי יש מקום לחקור לא רק מקצועות אלא גם ישויות מקצועיות (שעדיין לא התגבשו לכלל מקצוע) ואת גבולותיהן.
HP Indigo

| --- | --- |

בניין HP אינדיגו בפארק המדע קריית ויצמן
 נתונים כלליים
 מייסדים:  בני לנדא
 תקופת הפעילות:  1977–הווה (כ־47 שנים) 
 חברת אם:  HP Inc
 מיקום המטה:  נס ציונה 
 ענפי תעשייה:  דפוס דיגיטלי
 מנכ"ל:  נועם זילברשטיין
  
 www.hp.com/go/indigo
 
HP אינדיגו היא חטיבה של חברת היולט פקארד העולמית, העוסקת בייצור מכונות דפוס דיגיטלי. החטיבה הוקמה בעקבות רכישתה של חברת אינדיגו שמפעליה בישראל, והיא ממשיכה להחזיק מפעלים בנס ציונה ובקריית גת.
תהליך הדפוס של HP אינדיגו ידוע ביכולתו לעשות התאמה לאיכות הדפסה של ליטוגרפיה (אופסט).
חברת HP-Indigo מעסיקה כ-2,500 עובדים במפעליה בפארק המדע קריית ויצמן שבנס ציונה ובפארק התעשייה קריית גת.
היסטוריה > השנים הראשונות

חברת "אינדיגו" נוסדה בשנת 1977 על ידי בני לנדא, עם עלייתו לישראל. רישום החברה נעשה בהולנד לצורכי מס וקשר עם השוק המשותף. פיתוחי החברה התבססו על טכנולוגיית LEP) Liquid Electrophotography), שהתאימה לשוק המכונות צילום המתפתח. לנדא הגיע להסכם עם חברת סאווין (Savin Corporation) האמריקאית לפיו "אינדיגו" תעסוק בפיתוח עבור סאווין ותזכה לתמלוגים בתמורה. לנדא אף הפך לאחראי על המחקר ופיתוח העולמי של סאווין, אך המוצר לא זכה להצלחה מסחרית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשה פיתוח נוסף על בסיס רעיונותיו של לנדא ונוצר ה-ElectroInk, דיו נוזלי שנועד להחליף את האבקה במכונות הצילום ואת האבקה במכונות הדפוס. הטכנולוגיה נמכרה לחברות מובילות, ביניהם חברת הריס (Harris) אז יצרנית מכונות הדפוס הגדולה בעולם, תאגיד דופונט וחברת זירוקס יצרנית מכונות הצילום. במקביל עסקה החברה בפיתוח של מכונת דפוס דיגיטלית על בסיס הטכנולוגיה.
בשנת 1993 התחיל השיווק של E-Print 1000. מכונה זו הייתה נקודת מפנה בשוק ההדפסה. החידוש הגדול היה היכולת להדפיס ישירות מהמחשב וכך התאפשר לשנות את ההדפסה בין דף לדף, חידוש שלא היה קיים במכונות הדפסה עד אותה תקופה.
ביוני 1993 מכר לנדא 14 אחוז מ"אינדיגו" לג'ורג' סורוס בתמורה ל-50 מיליון דולר. זו הייתה השקעתו הראשונה של סורוס בישראל. ב-1994 הונפקה אינדיגו בנאסד"ק. לשם כך דילל לנדא את אחזקתו ל-70% וכך התאפשר לגייס כ-100 מיליון דולר. כבר באותה שנה היו רווחי החברה 74 מיליון דולר. ב-1995 הגדיל סורוס את החזקותיו ל-30%. בשנת 1997 ניהלה אינדיגו משא ומתן למיזוג עם חברת סאיטקס, אך המהלך לבסוף לא הושלם.
היסטוריה > רכישה של HP

בשנת 2000 השקיעה חברת HP ב"אינדיגו" 100 מיליון דולר בתמורה לכ-13.5% מהמניות. בשנת 2002 השלימה חברת HP את רכישת חברת "אינדיגו" תמורת 830 מיליון דולר.
בשנים שלאחר מכן המשיכה HP להשקיע בחברות דפוס בישראל, ורכשה את Scitex Vision בשנת 2005 וב- NUR Macroprinters בשנת 2007.
עם פיצולה של חברת HP לשתי חברות בשנת 2015, עברה "HP Indigo" לחברת HP Inc.
אבני דרך מרכזיות

בבעלותה של HP התפתחה אינדיגו והפכה למובילה עולמית בתעשיית הדפוס הדיגיטלי. בשנת 2002 הודיעו על המוצר הראשון שפותח בשיתוף עם חברת האם: ה-HP Indigo 5000 היה הדגם הראשון של דור הבד השני שלהם (המכונה "סדרה 2"). מוצרים אחרים השייכים לסדרה 2 כללו את סדרת ws4000 שהוזנה לגליל וסדרת 5000 גיליון הפלאש (שכללה דגמים כמו אינדיגו 5500, 5600 ו-HP Indigo 5900) וכן סדרת ה-3000. המכונות האחרונות בסדרה 2 סיימו ייצור ב-2018.
אבני דרך מרכזיות > השקת סדרה 3 (מכונות דור שלישי)

בדראופה 2008 הודיעה אינדיגו על מכונת הדפוס הדיגיטלית אינדיגו 7000, עם יותר מ-70% תפוקה גבוהה יותר מסדרה 2. מוצר זה דחף עוד יותר את נקודת השבירה לעומת דפוס אנלוגי ואיפשר לדפים רבים יותר להדפיס דיגיטלית. מכונות נוספות שנחשפו בדרופה כללו את ה-Indigo W7200 ואת המכונה החדשה לתוויות, אינדיגו WS6000.
נכון לעכשיו (2019), מוצרי הפורטפוליו של מכונות סדרה 3 כוללים את HP Indigo 7900 (להדפסה מסחרית) ו-HP Indigo 6900 (עבור תוויות ואריזות)
אבני דרך מרכזיות > מעבר לפורמט SRA3: הדור הרביעי של מכונות הדפוס

במרץ 2012 חשפה HP Indigo את מכונת הדפוס הדיגיטלי HP Indigo 10000 שהיא הדור הרביעי של תיק המוצרים של אינדיגו, ושחררה אותה לשוק שנה לאחר מכן. זו הייתה מכונת הדפוס הראשונה של הדור הרביעי שלהם למוצרים, הראשונה בגודל B2. עד מרץ 2016 היו 200 התקנות לקוח של HP Indigo 10000 בעשרים מדינות. בפברואר 2019 הודיעה HP Indigo על ההתקנה האלף של מכונות מהדור הרביעי.
אבני דרך מרכזיות > PrintOS

עוד אבן דרך מרכזית הייתה ההשקה של PrintOS טכנולוגיה מבוססת ענן העוזרת ללקוחות לנהל את מכונת הדפוס ולהפיק יותר עבודות ביעילות, למנוע תקלות ולשמש כמנוע לחיבוריות וצמיחה. מרץ 2019 HP אמרה כי למעלה מ-20 אלף משתמשים היו מחוברים ל-PrintOS.
מודל עסקי

אינדיגו של HP מסתמך על תמהיל של מכירות מכונות, מתכלים ושירותים לצורך הכנסות.
מודל עסקי > לקוחות

הלקוחות של פתרונות אינדיגו של HP כוללים דפסים מסחריות, אריזות גמישות, תוויות, וקרטון. הם משתמשים במכונות אינדיגו כדי להדפיס מגוון רחב של יישומים הכוללים פוסטרים, אלבומי תמונות, ספרים, תוויות, שרוולים מתכווצים בחום, קרטונים מתקפלים, אריזות גמישות, דיוור ישיר, מדריכים ומשרות מיוחדות.
עסקאות בולטות מהשנים האחרונות כוללות:
עסקה עם Cimpress עבור "בערך 20" מכונות אינדיגו מהדור הבא, הוכרזה בדרופה 2016.
Shutterfly בשנת 2016 וב -2017 לרכישת כ־45 מכונות אינדיגו
עסקת האריזה הגדולה עד כה שנחתמה עם ePac Flexibles בשנת 2018
מודל עסקי > דסקופ

קבוצת המשתמש העצמאית של פתרונות אינדיגו היא dscoop.היא הוקמה בשנת 2005 ובשנת 2015 הגיעו למעלה מ-7000 משתמשים, כולל בעלים ואנשי צוות טכני.
מודל עסקי > ייצור

בשנת 2004 הושקעו 100 מיליון שקל באתר ייצור חדש בקריית גת לייצור HP Indigo ElectroInk. יש מתקן אחיות בסינגפור שמייצר גם אינדיגו אלקטרואנק. בשנת 2007 נפתח מרכז חומרה באתר בקרית גת.
בסוף 2012 חנכה HP Indigo מפעל דיו שני בקרית גת, המתמקד בייצור ElectroInk למשפחת הדפוס הרביעי כמו מכבשי אינדיגו 12000, אינדיגו 20000 ואינדיגו 30000. מתקן זה של 118,000 מטרים רבועים היה הבניין הראשון שאינו למגורים במדינה, ומתקן הייצור הראשון של HP ברחבי העולם, שהוסמך לעמוד בתקן הסביבתי LEED Silver.
פרסים

יקיר העיר נס ציונה לשנת 1994.
בשנת 2016 נבחרו HP Indigo והדפוס הדיגיטלי כאחת ההמצאות הישראליות המובילות ששנו את העולם, הם הונצחו עם בול דואר מיוחד והוצגו בתערוכה בנמל התעופה בן-גוריון.
כהוקרה כאחת היצואניות הבכירות במדינה, HP Indigo קיבלה את פרס היצואן המצטיין לשנת 2016.
בשנת 2018, HP Indigo קיבלה את אות הנשיא למתנדב על פעילותה בתחום ההתנדבות.
ראו גם

סאיטקס
היולט פקארד
לקריאה נוספת

גלית חמי וסופי שולמן, להמציא כל בוקר מחדש – סיפורה של החדשנות הישראלית, ידיעות ספרים, 2018, הפרק "מכונה להדפסת כסף", עמ' 224–227
הערות שוליים

↑  דורון אביגד, ‏מהמפעל של טנק מרכבה לניהול אלפי עובדים ברחבי העולם, באתר גלובס, 27 באפריל 2024
↑  Savin Corporation
↑  אינדיגו בפתח העשור השני, מעריב, 3 בינואר 1988
↑  רויטל הכט, אינדיגו סיפור מעולם אחר, מעריב, 27 באוגוסט 1985
↑  אינדיגו הציגה מדפסת אופסט דיגיטליח - הראשונה בעולם, חדשות, 21 ביוני 1993
↑  שלומי כהן, ‏סאיטקס ואינדיגו התמזגו בסוף, תחת HP, באתר גלובס, 19 בספטמבר 2005
↑  אבישי עובדיה, ‏סוף-סוף אינדיגו?, באתר גלובס, 19 בספטמבר 2000
↑  אורנה רביב, בני לנדא: עברתי מחלום א' לחלום ב', באתר ynet, 18 בפברואר 2003
↑  יקירי העיר, באתר עיריית נס-ציונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604249605171  BnF: cb12569442r (data)  ISNI: 0000 0001 2110 8051  LCCN: n81080105  SUDOC: 035004622  VIAF: 140729545   WorldCat (עם VIAF): 140729545
אנה-לנה גרונפלד

| --- | --- |
אנה לנה גרונפלד
אנה לנה גרונפלד
 לידה:  4 ביוני 1985 (בת 39) נורדורן, גרמניה
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מקום מגורים:  זארבריקן, גרמניה
 גובה:  1.80 מטר
 יד חובטת:  ימין
 פעילות כמקצוענית:  2003–הווה (כ־21 שנים)
 סה"כ פרסים שצברה:  4,662,620 דולר אמריקאי 
 יחידים
 מאזן קריירה:  287–205 
 דירוג שיא:  14 (17 באפריל 2006)
 זכיות בטורנירים:  12 (1 WTA ו-11 ITF)
 זוגות
 מאזן קריירה:  451–318 
 דירוג שיא:  7 (6 במרץ 2006)
 זכיות בטורנירים:  15 (11 WTA ו-4 ITF)
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות זכיות : 0
 אליפות אוסטרליה הפתוחה:  סיבוב שלישי (2005)
 אליפות צרפת הפתוחה:  רבע גמר (2006)
 וימבלדון:  סיבוב ראשון (2004, 2005, 2006, 2007, 2009, 2010)
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  סיבוב רביעי (2008)
 
אנה-לנה גרונפלד (בגרמנית: Anna-Lena Grönefeld; נולדה ב-4 ביוני 1985) היא טניסאית גרמנייה. במהלך הקריירה שלה זכתה גרונפלד בתואר יחידות אחד וב-11 תוארי זוגות בסבב ה-WTA. דירוג השיא שלה היה מקום ה-14 בעולם (17 באפריל 2006).
ביוגרפיה

גרונפלד נולדה בנורדורן, גרמניה ומגיל 10 החלה לעסוק בתחום הטניס.
גרונפלד משחקת בצורה מקצוענית משנת 2003. שנת 2006 הייתה שנת השיא שלה. בפברואר דורגה כשחקנית הטניס הגרמנייה מספר 1. באותה שנה הגיעה גם לדירוג השיא שלה: 14 בעולם ולהישג השיא שלה: רבע גמר בטורניר הרולאן גרוס. בנוסף ייצגה באותה השנה את גרמניה בגביע הופמן יחד עם ניקולס קיפר.
מיד לאחר שהגיעה לשיאה חלה התדרדרות גדולה במשחקה של גרונפלד. היא לא הצליחה להתקדם מעבר לרבע הגמר ברוב הטורנירים שנשארו לה באותה השנה, ובנוסף נפרדה ממאמנה ועברה להתאמן תחת מאמן חדש.
כושר המשחק הרע המשיך גם בשנת 2007, ומה - 19 ביוני ואילך היא הודחה בסיבוב הראשון בחמשת הטורנירים שבהם השתתפה. היא יצאה אל מחוץ לרשימת מאה השחקניות הטובות בעולם, לראשונה מאז 2004. באוגוסט 2007 הכריזה גרונפלד שהיא לוקחת פסק זמן מהתחרויות, ושהיא תשוב לשחק בשנת 2008.
במאי 2008 שבה גרונפלד למגרשים לטורניר ITF בזאגרב על סך 75,000 $. גרונפלד עברה שלושה סיבובי מוקדמות ולבסוף הפסידה בסיבוב הראשון. בשלושת הטורנירים שבהם שיחקה לאחר מכן (זלין שבצ'כיה על סך 75,000 דולרים; אלקאמאר שבהולנד על סך 10,000 דולרים; פריגו שבצרפת על סך 25,000 דולרים) היא זכתה.
ביוגרפיה > זכיות בטורנירים > יחידות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מספר | תאריך | תחרות | מגרש | יריבה בגמר | תוצאה |
| 1. | 5 במרץ 2006 | אקופולקו, מקסיקו | חימר | פלאביה פנטה (איטליה) | 1-6, 6-4, 4-6 |
ביוגרפיה > זכיות בטורנירים > זוגות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| מספר | שנה | שותפה | תחרות | מגרש |
| 1. | 2005 | מריון ברטולי צרפת | פאטאיה, תאילנד | קשה |
| 2. | 2005 | מרטינה נברטילובה ארצות הברית | טורונטו, קנדה | קשה |
| 3. | 2005 | מגאן שונסי ארצות הברית | באלי, אינדונזיה | קשה |
| 4. | 2006 | מגאן שונסי ארצות הברית | אקפולקו, מקסיקו | חימר |
| 5. | 2006 | שחר פאר ישראל | סטנפורד, קליפורניה, ארצות הברית | קשה |
| 6. | 2007 | מגאן שונסי ארצות הברית | סידני, אוסטרליה | קשה |
| 7. | 2008 | פטי שנידר שווייץ | שטוטגרט, גרמניה | קשה (אולם) |
| 8. | 2008 | ואניה קינג ארצות הברית | קוויבק סיטי, קנדה | קשה (אולם) |
| 9. | 2009 | ואניה קינג ארצות הברית | בריזביין, אוסטרליה | קשה |
| 10. | 2009 | קטרינה סרבוטניק סלובניה | לינץ, אוסטריה | קשה (אולם) |
| 11. | 2010 | יוליה גורגס גרמניה | קופנהגן, דנמרק | קשה (אולם) |
המצור על לאקנאו

המצור על לאקנאו (באנגלית: Siege of Lucknow, בהינדי: लखनऊ की घेराबंदी, באורדו: لکھنؤ کا محاصرہ) היה מצור שהתקיים כנגד אזרחים וכוחות בריטים ובעלי בריתם בעיר לאקנאו, על ידי מורדים הודים במהלך המרד ההודי הגדול. במהלך המצור, ביצרו הבריטים את בניין המושל בעיר ומספר מוקדים נוספים, אלו הותקפו פעם אחר פעם על ידי המורדים במשך מספר חודשים.
לאורך תקופה זו ניסו הבריטים מספר פעמים לשלוח כוח שחרור שנכשל פעמיים בשחרור הנצורים, עד אשר בפעם השלישית הם שוחררו וצעדו לביטחה. לאחר שחרור הנצורים, כאשר החזירו הבריטים את השליטה שלהם במספר מוקדים נוספים בצפון הודו, הגיעו כוחות בריטים וכבשו מחדש את העיר מידי המורדים.
רקע

בחודשים הראשונים של שנת 1857, ברחבי צפון הודו הבריטית, התחילו מרידות בעיקר בקרב חיילים הודים אשר שירתו בצבא הודו הבריטית. המרד התחיל באופן זה כתוצאה ממספר שנים של שלטון מרוחק ומזלזל, בין היתר הכנסה של תרמילים משומנים לנשקים החדשים בצבא, תרמילים אלו הכילו לפי השמועות שומן חזיר ושומן פרה (החזיר אסור באסלאם והפרה קדושה להינדים). אירוע השיא שנחשב לתחילת המרד התרחש בעיר מיראט ב-10 במאי 1857, כאשר שלושה רגימנטים הודים בשירות הבריטי התמרדו ויצאו במסע טבח והרס בעיר כתוצאה מכליאה של חבריהם על ידי הבריטים. אולם במהרה המרד התפשט במספר מוקדים בהודו, בעיקרם כאמור צפון הודו.
מחוז אווד היה מוקד חשוב במרד כמו גם שסיפוחו שנה קודם לכן היה מהגורמים העיקריים למרד. בנוסף לכך חשוב לציין שיחידות ילידים שהוקמו באווד מהאוכלוסייה המקומית שזה עתה הצטרפה לשליטת חברת הודו המזרחית, שירתו לפי כן ביחידות ממלכת אווד, כך שנאמנותם מראש הייתה בעייתית. העיר לאקנאו (Lucknow) הייתה עיר הבירה ההיסטורית של ממלכת אווד ועיר מחוז השלטון הבריטי באווד, כך שחשיבותה, בעיקר הפוליטית, בעייני שני הצדדים הייתה רבה.
מפקד העיר שהיה גם נציב המחוז היה בריגדיר-גנרל הנרי לורנס (Sir Henry Lawrence), לורנס שירת וגר בהודו רוב חיו והכיר את החיילים הילידם, הוא אף שירת בעצמו בצבא בנגל. לורנס ראה את הנולד בהקשר למרד במיוחד לאור מעבר השלטון הטרי במחוז, לכן נקט בפעולות רבות על מנת להתכונן להגנה על החיילים והאזרחים הבריטים בעיר. בניין הממשל (Residency) בוצר, אוכל ותחמושת נאגרו לשעת חירום ומצודה קטנה מחוץ לעיר אוישה אף היא למקרה של התמרדות.
לראשותו של לורנס עמד כוח של 1,873 לוחמים, ביניהם כ-700 חיילים הודים נאמנים ו-153 אזרחים מתנדבים, בנוסף לכוח הלוחם היו כ-1,280 אזרחים. משום שרק רגימנט בריטי אחד היה מוצב בעיר (רגימנט הרגלים ה-32), תוכניתו של לורנס הייתה לפנות את כל האירופאים מחלקי העיר השונים למבנה השלטון המבוצר ובכך להגן אליהם באופן מרוכז. מהצד השני, כוח המורדים בעיר ובסביבתה מנה בין 50,000 ל-100,000 מורדים ואזרחים לוחמים.
תחילת המרד בלאקנאו

ב-14 במאי קיבל לורנס את הידיעה על הצתת במרד במיראט ומיד, כצעד מנע מקדים, פיזר את אחד הרגימנטים ההודים הלא-סדירים שלו. בנוסף שמע שמועות על כוונתם של שלושה רגימנטים רגליים, רגימנט פרשים וסוללת תותחים למרוד ב-30 לחודש, לכן הורה גם על פיזורם לפני שהעניינים יצאו משליטה. במקביל רוכזה האוכלוסייה האירופאית של העיר בבניין הממשל, הרגימנט הבריטי ניהל את פיזורם והרחקתם של הרגימנטים ההודים וחצי ממנו נשאר בצפון העיר כדי לצפות בתנועות המורדים, החצי השני הוצב בבניין הממשל.
לקראת אמצע יוני הבין לורנס שכל המוקדים הבריטים באווד נכבשו בידי המורדים וכתוצאה מכך שהוא ניצב לבד במרכז המרד, בסוף אותו החודש הגיעה גם הידיעה על גורלה של קאנפור. ב-29 ביוני לראשונה מאז אמצע מאי הגיע כוח מורדים לקרבת העיר, תחילה הכוח הוערך בכ-500 חיילי רגלים וכ-50 פרשים, אך המציאות הכוח היה ככל הנראה פי 10 יותר גדול. מבלי לשלוח סיור לברר את גודל הכוח ומיקומו, שלח לורנס 300 חיילי רגלים, 170 חיילים הודים וכ-100 פרשים להילחם בכוח המורדים. התוצאה הייתה כישלון, כוח המורדים גבר על הכוח הבריטי עם כ-200 הרוגים בצד הבריטי. כעת כשהבין את גודל הכוח ועוצמתו, החזיר את כוחותיו מהמצודה מחוץ לעיר בחסות החשיכה והורה לפוצץ אותה. במכתב להוולוק עדכן אותו במצב הכוח בעיר ואמר; שללא תגבורת העיר תיפול תוך 15 – 20 ימים. בשלב זה, הוולוק והכוח ששחרר את קאנפור היה בדרכו לעזור גם בלאקנאו.
ב-2 ביולי נפצע לורנס באופן אנוש מפגיעת פגז בקיר חדרו והוא נפטר מפצעיו יומיים לאחר מכן, כאשר מחליפו בתפקיד היה ג'ון אירדלי אינגליס (John Eardley Inglis) שהיה מפקד הרגימנט ה-32 וקודם לדרגת בריגדיר-גנרל. תחת פיקודו של אינגליס עבר הכוח הבריטי להגנה אקטיבית יותר עם יציאה להתקפות כנגד עמדות המורדים בעיר ובכך העלאת המורל הבריטי במקצת. במהלך הלחימה הממושכת של המצור על בניין הממשל, עברו המורדים לחפירת מנהרות מתחת לחומות הבניין במטרה לפוצצם. כנגד חפרו גם הבריטים כדי להרוס את ניסיונות המורדים, אך למרות זאת הצליחו המורדים לפוצץ מנהרה ב-10 באוגוסט ובכך לפעור פתח בחומה ובחלק מהמבנה עצמו.
במהלך אוגוסט וספטמבר המבצר המתפורר והמאולתר שהיה בניין הממשל סבל הפגזות, ירי צלפים, מנהרות והתקפות. בתוך המבצר התנאים היו קשים לפחות באותה המידה, מחסור באוכל ותנאים סניטרים יחד עם הצפיפות גרמו למחלות כמו כולרה להתפשט בין המגנים ולהרוג לפחות אותה כמות אנשים כמו מהתקפות המורדים.
ניסיון השחרור הראשון

סיפור הכוח הבריטי הנצור בבית הממשל בלאקנאו תחת התקפות אין סופיות הפכו בדומה לטבח בקאנפור לאחד הסיפורים העיקריים של המרד כפי שסופרו ברחבי האימפריה הבריטית, לונדון ובין הכוחות הבריטים בהודו. כמו שהטבח הפך לסמל לאכזריות ההודים המורדים וחוסר הכבוד שרחשו לבריטים, כך סיפור המצור בלאקנאו; שאינו נשבר כנגד כל הסיכויים, היה לסמל הנחישות והגבורה הבריטית. דעת הציבור הייתה מרכיב חשוב ברצון הבריטי לשחרור לאקנאו, למרות שלא היוותה העיר מוקד צבאי חשוב ולכן הפך שחרור העיר למשימה הבאה בחשיבותה אחרי ששוחרה דלהי.
הנרי הוולוק, לאחר ששחרר את קאנפור יצא לכיוון לאקנאו ב-25 ביולי, חצה את נהר הגנגס, נכנס למחוז אווד והביס מספר ניסיונות לעצור אותו. באמצע אוגוסט, הקרבות ומחלת הכולרה צמצמו את כוחו לכדי 1,500 חיילים בלבד והוא גילה כוח מורדים גדול באזור ביטור שאיים לאגף אותו, לכן לא נותרה ברירה אלא לחזור אחורה לכיוון קאנפור לחכות לתגבורות נוספות. ב-16 באוגוסט נפגש כוחו של הוולוק עם כוח של כ-4,000 מורדים בפיקודו של ננה סאהיב מחוץ לעיר ביטור. הכוח הבריטי ניצח ולאחר מנוסת כוח המורדים לפאתי העיר, הצית כוחו של הוולוק את ארמונו של ננה סאהיב בעיר.
ב-15 בספטמבר הגיעה לקאנפור תגבורת משמעותית בפיקודו של מייג'ור-גנרל ג'יימס אוטרם (Sir James Outram) שהגדילה את הכוח הבריטי לכדי למעלה מ-3,000 חיילים (בהם כ-2,000 בריטים). אוטרם קיבל את התפקיד של מושל אווד העתידי (במקום הנרי לורנס שנהרג חודשיים וחצי לפני כן), כאשר אווד ולאקנאו ישוחררו כמובן. דרגתו עלתה על זו של הוולוק, אך הוא ויתר ונתן את הכבוד של שחרור לאקנאו להוולוק, במקום זאת הוא התלווה אל הכוח הבריטי בתור יועץ ומושל עתידי.
הכוח המתוגבר יצא מקאנפור וחצה את הגנגס לתוך אווד ב-19 בספטמבר, הוא לחם במספר קרבות קטנים לאורך הדרך והגיע לבאני (Bani), כ-26 ק"מ מלאקנאו ב-22 לחודש, משם כבר נשמעו קולות הירי מבניין הממשל הנצור. ביום למחרת נתקל הוולוק בכוח של כ-11,500 מורדים מספר קילומטרים דרומית ללאקנאו, הכוח נשבר לאחר הפגזה ארטילרית מצד הבריטים והתנהל קרב מול המעטים שנשארו. באותו היום התקבלה הידיעה על נפילת מעוז המורדים בדלהי, מה שהעלה את מורל הכוח.
כוח ההצלה התקדם באיגוף סביב מרכז העיר כדי להגיע לבניין הממשל בצידו השני. המטרה הייתה להימנע כמה שיותר מסמטאות העיר ולהילחם בשטח פתוח ובטוח יותר, כך הוחלט להתקדם דרך אזור מלא גנים מצידו השמאלי של הנהר. הכוח התחיל התקדמות זו ב-25 בספטמבר ונתקל כבר מההתחלה בהתנגדות עזה מצד המורדים, אך בהתקדמות איטית תוך לחימה כנגד כיסי התנגדות נקודתיים לאורך הדרך, התקדם הכוח לעבר בניין הממשל.
לאחר לחימה מאומצת בדרך לבניין הממשל, חלקו האחרון של התנועה לעבר הבניין היה קשה במיוחד מאחר שהמורדים ביצרו אף הם את הרחובות בקרבת הבניין. עד אשר הגיע 'כוח החילוץ' לבניין הממשל נהרגו ונפצעו 535 חיילים, כתוצאה מצמצום הכוח בצורה כל כך משמעותית, הפך 'הכוח המחלץ' לכוח מתגבר בלבד וחייליו הצטרפו להגנת הבניין ושטח נוסף שנכבש מדרום לו. אוטרם לקח כעת את הפיקוד על הגנת מתחמי העיר ומצא מצבור מזון שהוחבא מתחת לבניין על ידי לורנס אך כנראה לא סיפר על כך לאיש לפני שנהרג, מזלם הטוב של הנצורים הבטיח כעת לפחות חודשיים נוספים של הספקה.
ניסיון השחרור השני

כפי שצוין כבר, שחרור המצור על בניין הממשל הפך למשימה העיקרית של הכוחות הבריטים בצפון הודו, כל זאת הודות בעיקר לדעת הציבור על מצבם של הנצורים. לכן, בסוף אוקטובר הגיע כוח נוסף בפיקודו של הופ גרנט (Hope Grant) כדי להצטרף למגנים ולחכות לתגבורת נוספת.
המפקד העליון החדש שקיבל את הפיקוד על הודו בימים סוערים אלו היה הגנרל קולין קמבל (Sir Colin Campbell), עליו הייתה מוטלת כעת המשימה של ארגון כוח מספיק כדי לשבור את המורדים בעיר לאקנאו ולשחרר את כוחותיו הנצורים שם. קמבל יצא מקאנפור בתחילת נובמבר עם כוח של כ-4,500 חיילים כולל כ-250 מלחים ותותחים מאסיביים כנגד מעוזי המורדים ברחבי העיר. ב-12 לחודש הגיע קמבל למעוז בשליטה בריטית מדרום לעיר והוסיף את חיל המשמר שם לכוחו, בכך הגיעה לכ-5,000 חיילים ו-49 תותחים. במהלך הימים הבאים תוך איגוף העיר ממזרח, נלחם כוחו של קמבל בין המעוזים הביצורים והרחובות בשליטת המורדים. הכוח הבריטי נלחם בסיוע התותחים הכבדים והסתערויות חיל הרגלים וכך אחד אחרי השני נפלו מעוזי המורדים.
קמבל הגיע לבסוף לבניין הממשל והחל לפנות אותו מהחיילים והאזרחים ב-19 בנובמבר, תהליך הפינוי התקיים ללא התנגדות רבה מצד המורדים והסתיים ב-23 לחודש. יום למחרת נפטר הוולוק מתשישות ומחלה, אוטרם נשאר במעוז מדרום לעיר עם כוח של כ-4,000 חיילים ששימש מאחז בריטי בעיר. לאחר שהושאר הכוח מאחור בלאקנאו, חזר קמבל עם שארית הכוח וניצולי המצור לכיוון קאנפור.
בזמן ההתרחשויות בלאקנאו, נכבשה העיר קאנפור בשנית על ידי כוח של כ-14,000 מורדים בפיקודו של טאטיה טופא (Tantia Topi) כנגד חיל המצב של כ-1,000 בריטים. קמבל יצא מלאקנאו ב-27 בנובמבר והצליח לשחרר את קאנפור מידי כוחותיו של טופא ב-6 בדצמבר.
השחרור הסופי של לאקנאו

לאחר שטופלו הנושאים הבהולים יותר כמו שחרור דלהי ושחרור הנצורים בלאקנאו, יכלו הבריטים להתחיל במערכה של התקפת נגד כנגד מוקדי המורדים שנותרו ברחבי צפון ומרכז הודו. בשלב זה של תחילת 1858, היו יחידות בריטיות בדרכם מרחבי האימפריה (לדוגמה יחידות בדרכם מהמפרץ הפרסי לאחר המלחמה האנגלו-פרסית) בנוסף ליחידות מנפאל שהוסיפו כ-9,000 חיילי גורקה לכוח האנגלו-הודי שהלך ונבנה.
המאמץ לשחרר סופית את העיר לאקנאו מידי הכוחות המורדים אשר התבצרו בה החל ב-3 במרץ 1858. כוחותיו של גנרל קולין קמבל מנו בשלב זה כ-20,000 חיילים בנוסף לכוח של כ-4,000 חיילים בפיקודו של מייג'ור-גנרל ג'יימס אוטרם שנותר במאחז בריטי בדרום העיר. מול כוח זה, המספר המדויק של כוח המורדים אינו ידוע, אך מוערך בכ-120,000 חיילים (לא כולל אזרחים).
בדומה ללחימה ארבעה חודשים לפני כן בעיר לאקנאו, המהלך לשחרור העיר מידי המורדים התנהל בין מעוזים ומבנים מבוצרים שנכבשו אחד אחרי השני. ב-9 במרץ נכבש מעוז בשם הבגאם קוטי (Begum Kothi), ב-16 לחודש נכבש מחדש בניין הממשל ולבסוף ב-21 במרץ שוחררה העיר כולה במחיר כ-1,200 נפגעים בצד הבריטי ומספר לא ידוע, אך כנראה גבוה יותר בצד המורדים.
לאחר שחרור העיר לאקנאו, כאשר קמבל מפקד כעת על כוח משמעותי, הוא המשיך לטהר מוקדים שונים באווד, אך הכוח הבריטי לא עמד בקצב התנועה של המורדים. רבים מהמורדים ששרדו את הקרבות בלאקנאו וסביבתה ברחו לאזורים השכנים לאווד, בהם רוהילקאנד (Rohilkhand) מדרום וביהר (Bihar) מצפון מערב.
לקריאה נוספת

Abraham, Rony, The Great Mutiny India, 1857, Haifa University, 2005.
Fremont-Barnes, Gregory, Essential Histories: The Indian Mutiny 1857-58, London, UK, Osprey Publishing, 2007.
Raugh, Harold E. Jr., Victorians at war, 1815-1914: Encyclopedia of British military history, California, US, ABC-CLIO, 2004.
Wilkinson-Latham, Christopher, The Indian Mutiny, London, UK, Osprey Publishing, 1977.