שואה (מונח)
השואה

התייחסות לגורל יהודי אירופה תחת שלטון הנאצים כאל שואה הופיעה בשלב מוקדם מאוד. עוד בטרם עלה היטלר לשלטון, בדצמבר 1931, כתב הסופר והעיתונאי רבי בנימין מאמר בעיתון "ההד" שבו קרא ל"אחים יקרים במדינת היטלריא" לעלות לישראל: "אפשר שהשואה המתאספת עתה ממעל לראשיכם לא תתחולל... אולם ואעפ"כ זאת העצה... אל תאחרו את המועד". ב-17 במרץ 1933, כחודש וחצי לאחר מינויו של היטלר לקנצלר גרמניה, התפרסם בעיתון "דבר" מאמר שכותרתו "בשעת השואה ליהדות הגרמנית". ב-17 בספטמבר 1939, שבועיים וחצי לאחר פרוץ המלחמה, נכתב במאמר המערכת של "דבר": "שואת פולין עוד לא נתגלתה לעינינו בכל מוראותיה", ובהמשך: "שואה מחרידה ירדה על מיליונים של יהודי פולין, שואה העולה בהיקפה ובמוראותיה על כל הניסיונות אשר נתנסינו בהם בשנים האחרונות".
במהדורה הראשונה של "המילון החדש", משנת ה'תש"ל, אין אזכור לצורה המיודעת, "השואה", והאזכור של השואה מופיע רק בדוגמה "שואת יהדות הגולה", במסגרת המשמעות "קטסטרופה, אסון קשה". במהדורות מאוחרות יותר נוספה המשמעות "השואה".
נראה כי הרצון לבטא את עוצמתה והיקפה החריג של תוכנית הגרמנים לחיסול העם היהודי היא הסיבה לטביעת המונח המיוחד.
באתר יד ושם נאמר כך:
המונח המקראי העברי שואה, שמשמעו המקורי (מימי הביניים ואילך) חורבן, החל לשמש בשפה העברית כבר משנות הארבעים המוקדמות הגדרה המקובלת לרצח יהודי אירופה. המונח Holocaust שהחל לשמש בשנות החמישים מושג המקביל בלועזית, מתייחס במקורו לקרבן כליל (קרבן הנשרף כולו על המזבח). הבחירה בשני מונחים אלו שמקורם דתי, מבטאת את ההכרה באופי ובממדים חסרי התקדים של האירוע. יש הרואים בשואה שם כולל לפשעים ולזוועות שחוללו הנאצים בשנות משטרם, ואחרים אף מרחיקים לכת ומשתמשים במונח גם ביחס למעשי רצח המוני נוספים. בגלל עניין זה, אנו רואים חשיבות לשימוש במונח העברי שואה (Shoah) גם בשפות לועזיות שבהן נעשה כבר שימוש רב במונח Holocaust. פרשנויות שונות לאירועים ההיסטוריים הללו הולידו מגוון מונחים נוספים אשר מעניקים לו משמעויות שונות: Destruction - הרס (בו עשה נעשה שימוש בספרו של ראול הילברג), Catastrophe - קטסטרופה (מונח שהיה בשימוש בעיקר בספרות המחקר ברוסיה הסובייטית) ו"חורבן / גזרות ת"ש-תש"ה" (בעולם החרדי).
מאז נטבע הפך המונח לכינוי הבלעדי לחורבן יהדות אירופה, אולם היו שראו בכך טעות, כמו המשורר אורי צבי גרינברג, שלחם כנגד השימוש במילה. בנאום שנשא גרינברג לרגל קבלת פרס ביאליק בשנת 1955 אמר:
טעות איומה משתרשת והולכת בשימוש במלה שאינה הולמת, לא בכלל ולא בפרט, את משמעות האסון ותוצאותיו-לעתיד-קיומנו: אסון כיליוננו בארצות הגויים באירופה. הטעות בשימוש השגור במילה "שואה". איני יודע מי העלה את המלה הזאת. ודאי לא הייתה כוונה רעה בכך. אבל היא מסמלת היטב את מצב היסח-הדעת שבא והולך וגובר עלינו עם טביעת מלה זו... הרגשות ורצונות סקולריים של חלקי עם מנוונים מעין אלו, הניעו את האנשים להתרפק ולהידבק בביטוי אומלל וכוזב זה: שואה. ביטוי ההולם את מהותם של שאננים, של עריקי המציאות היהודית הכאובה.
לטענת גרינברג, מבטאת המילה אסון בלתי נמנע ובלתי צפוי, כמין אסון טבע לא נשלט, ובטביעת המונח מקופלת התייחסות לאירוע השואה ככזה. לטענתו, חילון האומה והרצון להתחמק מלראות בפעולות ההרג שהופנו כנגד יהודים לאורך ההיסטוריה מהלך אחד רציף, הן שהביאו לטביעת המונח המיוחד ולאי שימוש במילה המסורתית "חורבן". מלחמתו של גרינברג כנגד השימוש במונח לא צלחה והוא, כאמור, המונח הבלעדי לאירועי חורבן יהדות אירופה במלחמת העולם השנייה.
גם הרב פינחס מנחם אלתר, האדמו"ר מגור, סבר שהשם 'שואה' אינו הולם. לטענתו המילה 'שואה' מופיעה בתנ"ך תמיד כביטוי לפורענות הבאה על רשעים. הצעתו החלופית הייתה המילה "עקידה".
על השינוי במשמעות המילה עמד המשורר מאיר ויזלטיר בשירו "מילים":
מֶה הָיְתָה הַמִּלָה שׁוֹאָה
שְׁנָתַיִם לִפְנֵי הַשׁוֹאָה?
הִיא הָיְתָה מִלָה לְרַעַשׁ גָּדוֹל,
מַשֶהוּ עִם הֲמֻלָּה.