stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ו פרי
ביוגרפיה > איחוד מחדש של אירוסמית' וחזר. לאור הזרקורים (1984 - 1999)

בפברואר 1984 נפגשו פרי וחברו וויטפורד עם חבריהם ללהקת אירוסמית', ומפגש זה הוביל לאיחוד הלהקה חודשיים לאחר מכן. אירוסמית' חתמה על חוזה הקלטות עם גפן רקורדס, שנמכרה ל-MCA ב-1990. כאשר פרי שב ללהקה הוא הביא איתו את מנהלו טים קולינס לנהל אותה.
ביוני 1984 יצאה אירוסמית' בסיבוב הופעות שהיווה קאמבק ללהקה. שנה לאחר מכן הוציאה הלהקה את האלבום " Done with Mirrors" שהיה הראשון מאז איחודה, זכה לאהדת המבקרים אך לא זכה להצלחה מסחרית. האלבום לא הצליח להוציא מתוכו להיטים, מלבד הסינגל "Let the Music Do the Talking" שהיה גרסה מחודשת לשיר של פרי מ-1980.
בשנת 1986 יצרו אירוסמית שיתוף פעולה עם הרכב ההיפ הופ Run-D.M.C בשיר "Walk This Way". למרות הצלחתם לאחר האיחוד, עדיין היו בעוכריהם בעיות סמים. לאחר תהליך גמילה מסמים, החלה הלהקה לעבוד עם יוצרים ידועי שם בהם הכותבים דזמונד צ'יילד וג'ים ואלנס, המפיק המוזיקלי ברוס פיירברן, ובמאי המוזיקה דייוויד פינצ'ר ומארטי קולנר שסייעו להם לחזור לזירה וליצור את האלבומים "Permanent Vacation" ‏ (1987), "Pump" ‏(1989) ו-"Get a Grip" ‏ (1993) שהכילו להיטים רבים. בשנות ה-90 זכתה הלהקה ארבע פעמים בפרסי גראמי וזכתה גם בעשרה פרסי פרסי וידאו קליפים של MTV. פרי וטיילר חידשו את חברותם, כתבו שירים יחד ונפשו יחד עם משפחותיהם, לאחר סיום מסע ההופעות בעקבות האלבום "Get a Grip". עם זאת, המתחים בלהקה עלו שוב ושוב בשנת 1996, בעת שהלהקה הייתה באמצע הקלטת האלבום הבא.
ב-1997 הוציאה הלהקה את האלבום "Nine Lives". ב-1990 פרי וטיילר השתתפו בפרסומת למותג גאפ. הלהקה פרסמה בתקופה זו את האוטוביוגרפיה "Walk This Way: The Autobiography of Aerosmith"
ביוגרפיה > הצלחה מתמשכת של אירוסמית' ואלבומי סולו (2000 - כיום)

ב-2001 הוציאה אירוסמית' את האלבום "Just Push Play" והופיעה במשחק הסופרבול Super Bowl XXXV. זמן קצר לאחר יציאת האלבום נכלל פרי כחלק מאירוסמית' בהיכל התהילה של הרוק אנד רול. אירוסמית' הוציאה ב-2004 את האלבום "Honkin' on Bobo", ובמאי 2005 הוציא פרי את אלבום הסולו הראשון שלו שנקרא בשמו. האלבום הוקלט באולפן בפרבר של בוסטון כאשר בכל הכלים למעט התופים ניגן פרי בעצמו. המבקרים התייחסו בחיוב לאלבום. מגזין הרולינג סטון העניק לאלבום 3 וחצי כוכבים מתוך 5. פרי היה מועמד לפרס גראמי ב-2006 להופעת הפופ האינסטרומנטלית של השנה של השיר "Mercy" אך הפסיד ללס פול.
באוקטובר 2009 הוציא פרי עוד אלבום סולו. לאחר שטיילר התמוטט על הבמה במהלך הופעת הלהקה בדרום דקוטה במהלך סיבוב ההופעות המשותף לאירוסמית' וללהקת זי זי טופ (מה שגרם לביטול מסע ההופעות), התלקחו המתחים בין טיילר לחבריו ללהקה, ובמיוחד עם פרי. כתוצאה מכך חברי הלהקה הפסיקו לדבר זה עם זה. בתקשורת פורסם שטיילר עזב את הלהקה וכי החברים שנותרו מחפשים סולן חדש שימלא את מקומו. בנובמבר 2009 במהלך הופעה של הפרויקט של ג'ו פרי בעיר ניו יורק, הופיע לפתע סטיבן טיילר והודיע לקהל שהוא לא עזב את הלהקה, וביצע עם חברי אירוסמית' את "Walk This Way". בתחילת 2010 טיילר סיים את גמילתו מסמים, שב לשתף פעולה עם חבריו, והלהקה הודיעה על סבב הופעות חדש החל מקיץ שנה זו. במהלך סיבוב הופעות בין חברי הלהקה אירעו מספר תקריות שבהן הכה טיילר את פרי עם המעמד של המיקרופון, ופרי התנגש בטיילר. תקריות אלה בשילוב העובדה שטיילר חתם בתוכנית המציאות אמריקן איידול לשמש בה כשופט מבלי לספר לחבריו, גרמו שוב למתחים בין פרי לטיילר, שנרגעו עד תום סיבוב ההופעות.
בקיץ 2011 עבדה אירוסמית' על אלבום חדש. האלבום הופק על ידי צוות שכלל את פרי, סטיבן טיילר, ג'ק דאגלאס, ומארטי פרדריקסן. הלהקה יצאה למסע הופעות ביפן ודרום אמריקה והמשיכה להקליט עד תחילת שנת 2012. במאי 2012 הסינגל החדש "Legendary Child" יצא ובוצע בגמר של אמריקן איידול. בשנה זו קיבלו פרי וטיילר את פרס ואת ונכללו בהיכל התהילה לכותבים.
באפריל-מאי 2013 התרחב מסע ההופעות של אירוסמית' לאוסטרליה, ניו זילנד, הפיליפינים וסינגפור. הייתה זו ההופעה הראשונה של הלהקה באוסטרליה מזה 23 שנים, והופעה ראשונה אי פעם בשלוש המדינות האחרות.
באוקטובר 2014 הוציא פרי את ספרהאוטוביוגרפיה שלו שכתב בשיתוף דייוויד ריץ'. ב-2015 החל לעבוד עם אליס קופר וג'וני דפ וחברים נוספים על פרויקט "הוליווד ומפירז" שהוציא את אלבום הבכורה שלו בספטמבר 2015. בפברואר 2016 הופיע ההרכב בטקס פרסי גראמי ה-58. בקיץ 2016 ההרכב יצא לסיבוב הופעות בצפון אמריקה, אליו הצטרפו המתופף מאט סורום והבסיסט רוברט דלאו.
ביולי 2016 בעת הופעה בברוקלין עם הוליווד ומפירז, התמוטט פרי על הבמה. חבריו להרכב המשיכו בהופעה והמשיכו במסע ההופעות. עם זאת הם ביטלו את השתתפותם בתוכנית הלייט נייט בטלוויזיה לייט שואו עם סטיבן קולבר.
בינואר 2018 הוציא ג'ו פרי את אלבום הסולו השישי שלו, Sweetzerland Manifesto. האלבום כלל שיתופי פעולה עם חבריו ג'וני דפ, רובין זנדר, דייוויד ג'והאנסן ואחרים.
בנובמבר 2018 התמוטט מאחורי הקלעים לאחר שעלה להופיע בהפתעה במופע של בילי ג'ואל והובהל לבית החולים.
באפריל 2019 צפוי פרי להופיע עם אירוסמית בסדרת הופעות שתתקיים באולם ההופעות פארק MGM שבלאס וגאס.
חיים אישיים

פרי היה נשוי לאליסה ג'רט בשנים 1975 - 1982 ונולד להם בן משותף, אדריאן. את אשתו השנייה בילי הוא פגש על סט של צילומי וידאו קליפ בשנת 1983 ונולדו להם שני בנים, טוני ורומן. אדריאן וטוני חברי בהרכב האינדי "Dead Boots".
ב-2012 הגדיר עצמו פרי כמזוהה עם המפלגה הרפובליקנית בארצות הברית.
לפרי אוסף של 600 גיטרות.
דיסקוגרפיה > אלבומי אירוסמית'

פרי נטל חלק בכל האלבומים שהוציאה אירוסמית', למעט האלבום Rock in a Hard Place משנת 1982.
1973 - Aerosmith
1974 - Get Your Wings
1975 - Toys in the Attic
1976 - Rocks
1977 - Draw the Line
1979 - Night in the Ruts
1985 - Done with Mirrors
1987 - Permanent Vacation
1989 - Pump
1993 - Get a Grip
1997 - Nine Lives
2001 - Just Push Play
2004 - Honkin' on Bobo
2012 - Music from Another Dimension!
דיסקוגרפיה > אלבומי הופעות חיות

1978 - Live! Bootleg
1986 - Classics Live!
1987 - Classics Live! II
1998 - A Little South of Sanity
2005 - Rockin' the Joint
2015-Aerosmith Rocks Donington- 2014.
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

1980 - Greatest Hits
1988 - Gems
1991 - Pandora's Box
1994 - Big Ones
1994 - Box of Fire
1994 - Pandora's Toys
2001 - Young Lust: The Aerosmith Anthology
2002 - Classic Aerosmith
2002 - O, Yeah! Ultimate Aerosmith Hits
2006 - Devil's Got a New Disguise
2007 - 20th Century Masters: The Millennium Collection - The Best of Aerosmith
2011 - Tough Love: Best of the Ballads
2011 - The Essential Aerosmith.
דיסקוגרפיה > אלבומי הפרויקט של ג'ו פרי

1980 - Let the Music Do the Talking
1981 - I've Got the Rock'n'Rolls Aga in
1983 - Once a Rocker, Always a Rocker
1999 - The Best of The Joe Perry Project.
דיסקוגרפיה > אלבומי סולו

2005 - Joe Perry
2009 - Have Guitar, Will Travel
2014 - Joe Perry's Merry Christmas
2018 - Sweetzerland Manifesto.
הערות שוליים

↑  100 Greatest Guitarists, באתר הרולינג סטון
↑  AEROSMITH, באתר רוק אנד רול
↑  Steven Tyler and Joe Perry to Receive ASCAP Founders Award at 30th annual Pop Music Awards, באתר Hollywiod reporter‏, 21 בפברואר 2013
↑  Steven Tyler and Joe Perry Picked for Songwriters Hall of Fame, באתר הרולינג סטון, 22 בפברואר 2013
↑  לסלי מישל דרווROCKS: MY LIFE IN & OUT OF AEROSMITH BY JOE PERRY (BOOK REVIEW), באתר מגזין Glide‏, 29 באוקטובר 2014
↑  Artist Biography by Greg Prato, באתר allmusic
↑  Joe Perry Biography, באתר biography
↑  מייק ספור, 10 Surprising Facts About Aerosmith From Guitarist Joe Perry, באתר באזפיד, 6 באוקטובר 2014
↑    Andrew Perry, ‏Triumph of the Toxic Twins, The Telegraph, 5 April 2001
↑  מתיו וילקנינג, THE HISTORY OF AEROSMITH VS. PHILADELPHIA, ROUND TWO, באתר Ultimate classic rock‏, 25 בנובמבר 2015
↑  ג'ף גילס, THE DAY JOE PERRY QUIT AEROSMITH, באתר ultimate classic rock‏, 28 ביולי 2015
↑  AllMusic Review by Stephen Thomas Erlewine, באתר allmusic
↑  AEROSMITH, באתר גראמי
↑  Aerosmith Australian Tour Announcement Imminent, באתר noise11‏, 23 בפברואר 2013
↑  live in NZ, בארכיון האינטרנט, אוחזר מאתר the rock fm
↑  דקסטר רודריגו מטילה, Read more at https://www.philstar.com/music/2013/03/05/916126/aerosmith-concert-sm-moa-arena-may-8#Jg4Xb0FgFtyzSDIZ.99, באתר The Philippine Star‏, 5 במרץ 2013
↑  בריאן אלכסנדר, Joe Perry disses Steven Tyler's move to country music, באתר USA Today‏, 14 בפברואר 2016
↑  הגיטריסט ג'ו פרי קרס בהופעה חיה, באתר ‏מאקו‏, 11 ביולי 2016
↑  15 NOV NEW JOE PERRY ALBUM TO BE RELEASED 1/19/18!, באתר של ג'ו פרי
↑  גיטריסט אירוסמית' התמוטט ופונה לבית חולים בתום הופעה, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2018
↑  Aerosmith’s Joe Perry: ‘I’m a Definite Old-School Republican’, באתר רולינג סטון, 19 בספטמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810601642105606  BIBSYS: 11023520  BnF: cb13940684g (data)  CiNii: DA1714537X  GND: 135415349  ISNI: 0000 0001 1874 8330  LCCN: n94112803  MusicBrainz: be797221-0117-45e3-81da-996f8d29db62  NDL: 001204946  NKC: ola2002147016  SNAC: w65x60fs  VIAF: 34647832   WorldCat (עם VIAF): 34647832 
פרי בהופעה של אירוסמית' ב-2013
דגל חרונינגן

דגל חרונינגן
דגל חרונינגן (בהולנדית: Vlag van Groningen) הוא דגל מחוז חרונינגן, שבהולנד.
תיאור הדגל

יחס הדגל הוא 2:3 רוחב:אורך (בהתאמה); זהה ליחס דגל הולנד. במרכז הדגל צלב לבן שרוחבו 1/3 מגובה הדגל; במרכז הצלב הלבן צלב ירוק (לכל אורכו ורוחבו של הצלב הלבן) שרוחבו 1/9 מגובה הדגל.
צבעו של הרביע הימני התחתון והשמאלי העליון הוא אדום. צבעו של הרביע השמאלי התחתון והימני העליון הוא כחול (הצלב מפריד בין הרביעים).
הדגל מבוסס על דגלה של העיירה חרונינגן ועל שלט האצולה של אזור אומלאנדן. הצבעים אדום, לבן וכחול נגזרים משלט האצולה של אוממלנדן, והלבן והירוק מוצגים בדגל העיר חרונינגן. צבעי העיירה נמצאים במרכז הדגל כדי לייצג את המיקום המרכזי של העיר חרונינגן, שהיא בירת המחוז.
היסטוריה

בשנת 1913 הציע ואן דר לארס (Van der Laars) להשתמש בדגל עבור מחוז חרונינגן. הצעתו הייתה דגל שהתבסס על דגל אוממלנדן. הפס הכחול במרכז השתנה לירוק הדגל מהעיר חרונינגן. הוא יצר שתי הצעות נוספות בהן השתמש בצבעי שלט האצולה של מחוז חרונינגן.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  דגל אומללנדן |  דגל העיר חרונינגן |  הצעה 1 |  הצעה 2 |  הצעה 3 |
את העיצוב הנוכחי של הדגל עיצב יאן טויין (Jan Tuin), חבר מועצת המחוז, ולימים ראש עיריית חרונינגן. העיצוב התקבל רשמית ב־17 בפברואר 1950 על ידי מועצת המחוז, וההחלטה פורסמה רשמית שישה ימים לאחר מכן (ב-23 בפברואר 1950) בגאזט הרשמי (ה-Provinciaal Blad" nr. 18, 1950).
הערות שוליים

1 2 3 4  משמעות צבעי הדגל
1 2 3  מידע היסטורי
| דגלי ממלכת ארצות השפלה |
| --- | --- | --- |
| בית המלוכה ההולנדי | דגלי בית המלוכה ההולנדי |  |
| מדינות הממלכה | הולנד • ארובה • סנט מארטן • קוראסאו |  |
| מחוזות הולנד | אוברייסל • אוטרכט • דרום הולנד • דרנתה • זיילנד • חלדרלנד • חרונינגן • לימבורג • פלבולנד • פריסלנד • צפון בראבנט • צפון הולנד |  |
| הולנד הקריבית (טריטוריות מעבר לים) | בונייר • סאבא • סנט אוסטתיוס |  |
| ערים בהולנד | אמסטרדם • וירט • מאסטריכט • סכוונינגן • רוטרדם |  |
| דגלים היסטוריים | איי הודו המזרחיים ההולנדיים • האנטילים ההולנדיים • גינאה החדשה ההולנדית • חברת הודו המזרחית ההולנדית • סורינם ההולנדית |  |
דגל טג'יקיסטן

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  24 בנובמבר 1992
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור אדום-לבן-ירוק
 דגלים היסטוריים   :     דגל הרפובליקה הסובייטית של טג'יקיסטן
דגל טג'יקיסטן אומץ ב־24 בנובמבר 1992 ועם אימוצו הפכה טג'יקיסטן לרפובליקה הסובייטית האחרונה אשר אימצה דגל לאומי חדש. דגל זה עושה שימוש באותם הצבעים אשר הוצגו בדגל הישן של הרפובליקה הסובייטית של טג'יקיסטן משנת 1953, אך בסדר שונה. יש מספר פרשנויות המנסות להסביר את הצבעים. יש הסבר גם בהכרזת העצמאות של המדינה אך לא אומץ אף הסבר רשמי. הצבעים, צבעי הלאומיות הכלל־איראנית, הדומים לצבעי דגל אירן ולגלגוליו הקודמים אף מקשרים בין העם החי בטג'יקיסטן לבין העם הפרסי.
הדגל הקודם, דגל הרפובליקה הסובייטית של טג'יקיסטן אומץ ב־20 במרץ 1953. המוטיבים ששלטו בגלגולי הדגל הקודמים, לפני הגרסה שהתקבלה בשנת 1953 כללו כוכב וסהר ואת הצבעים אדום וירוק.
תיאור ומשמעות הדגל

הדגל הוא טריקולור אופקי של אדום-לבן-ירוק ובמרכזו כתר זהב ומעליו קשת של שבעה כוכבי זהב.
נכון להיום אין הסבר רשמי במדינת טג'יקיסטן לצבעי הדגל. אף על פי כן, יש הסבר מסורתי והיסטורי לצבעים המבוסס על כתבי האווסטה:
האדום מסמל את גבורת הקרב וההקרבה העצמית בשם האידיאלים הגבוהים.
הלבן מסמל את הרוחניות, טוהרה מוסרית ואת הקדושה.
הירוק מסמל את הטבע של המדינה והשגשוג.
ישנה פרשנות נוספת, השונה במידה מסוימת מהפרשנות המסורתית ומציגה את משמעות הצבעים באור מעט שונה:
האדום מסמל את השמש, הניצחון בכלל והניצחון בקרב בפרט.
הלבן מסמל את הטוהרה המוסרית הבלתי ניתנת לערעור של העם, את פסגות ההרים המושלגות ובכלל את הנוף המייחד את המדינה. (93% משטח טג'יקיסטן מכוסה הרים, וכמחצית משטח זה מתנשא לגובה של יותר מ־3000 מטרים).
הירוק מסמל את החג נורוז, ראש השנה על פי לוח השנה הפרסי המסורתי וחג האביב. הוא גם מסמל את זרעי הכותנה שנבטו ואת נדיבות הטבע.
כל זאת על פי פרשנותו של ו. ספריקוב.
לצבעים יש משמעות נוספת על פי הכרזת העצמאות של המדינה אחרי פירוק ברית המועצות. הצבעים מביעים את האחדות שבין שכבות העם. הפועלים, להם מיוחס הצבע האדום, הנוצרים להם מיוחס הצבע הירוק, והאינטלקטואלים להם מיוחס הצבע הלבן.
הכוכבים סימלו על פי יוצרי הדגל את שבעת המשוררים הפרסים־טג'יקים הגדולים ביותר. נכון להיום מסמלים הכוכבים את שבעת המחוזות התרבותיים ההיסטוריים של טג'יקיסטן.
הדגל מעוצב כך שרוחב הפס הלבן גדול פי אחד וחצי מרוחב הפסים הירוק והאדום.
ראו גם

סמל טג'יקיסטן
המנון טג'יקיסטן
צבעי הלאומיות הכלל־אירנית
הערות שוליים

↑  פרשנותו של ספריקוב
↑  דגל טג'יקיסטן
| דגלי מדינות אסיה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוזבקיסטן • אזרבייג'ן • איחוד האמירויות הערביות • אינדונזיה • איראן • אפגניסטן • ארמניה • בהוטן • בחריין • בנגלדש • ברוניי • גאורגיה • הודו • המלדיביים • הפיליפינים • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקיה • טורקמניסטן • יפן • ירדן • ישראל • כווית • לאוס • לבנון • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה • מצרים • נפאל • סוריה • סינגפור • סרי לנקה • עומאן • עיראק • ערב הסעודית • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קטר • קירגיזסטן • קמבודיה • קפריסין • רוסיה • תאילנד • תימן |  |
| שטחים תלויים | אבחזיה • אג'ריה • אי חג המולד • איי קוקוס • דרום אוסטיה • הונג קונג • הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי • הרפובליקה הסינית • הרשות הפלסטינית • כורדיסטן • מקאו • צפון קפריסין |  |
אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הצפונית • אמריקה הדרומית
ערך זה הוא קצרמרבנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גמר גביע אופ"א והליגה האירופית

| --- | --- |

וילי ואן דר קיילן מניף את גביע אופ"א ב-1978 לאחר הניצחון של פ.ס.וו. איינדהובן על בסטיה
 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1971
 ארגון מפעיל:  אופ"א
 מספר מתמודדים:  2
 יבשת:  אירופה
 שמות קודמים:  גמר גביע אופ"א
 זוכה:  איטליה אטאלנטה (זכייה ראשונה)
 הכי הרבה זכיות:  ספרד סביליה (7 זכיות)
 מפעל גבוה יותר:  גמר ליגת האלופות
 מפעל נמוך יותר:  הליגה האירופית גמר הקונפרנס ליג
 
הליגה האירופית של אופ"א, בעבר גביע אופ"א, היא תחרות כדורגל שנוסדה ב-1971 על ידי קונפדרציית הכדורגל האירופי, אופ"א. היא נחשבת לתחרות הבינלאומית השנייה בחשיבותה עבור מועדונים אירופיים, אחרי ליגת האלופות. מועדונים מעפילים לליגה האירופית על סמך ביצועיהם בליגות הלאומיות ובתחרויות גביע. ב-25 השנים הראשונות של התחרות התקיים הגמר בשני משחקים, אחד באצטדיון הביתי של כל קבוצה, בשיטת נקודות מצטברות. ב-1998 נערך גמר התחרות לראשונה כמשחק יחיד באצטדיון נייטרלי, כשאינטר מילאנו ניצחה את לאציו 3–0 בפארק דה פראנס בפריז. טוטנהאם הוטספר זכתה בבתחרות הראשון ב-1972, כשניצחה את וולברהמפטון וונדררס 3–2 במצטבר. בעשרה משחקי גמר הופיעו קבוצות מאותה מדינה: איטליה (1990, 1991, 1995 ו-1998), ספרד (2007 ו-2012), אנגליה (1972 ו-2019), גרמניה (1980) ופורטוגל (2011).
סביליה מחזיקה בשיא הניצחונות בגמר, כשזכתה בתחרות שבע פעמים מאז הקמתה (האחרונה ב-2023), כשבנפיקה ליסבון ואולימפיק מרסיי הפסידו הכי הרבה גמרים, שלושה. ריאל מדריד (ב-1985 ו-1986) וסביליה (ב-2006 ו-2007, וב-2014, 2015 ו-2016) הן הקבוצות היחידות שזכו בתואר לפחות פעמיים ברצף. קבוצות ספרדיות זכו בטורניר 14 פעמים, יותר מכל מדינה אחרת. האלופה האחרונה של גביע אופ"א לפני שהפך לליגה האירופית הייתה שחטאר דונצק, שניצחה את ורדר ברמן 2–1 לאחר הארכה בגמר 2009.
אף על פי שגביע ערי הירידים נחשב לקודמו של גביע אופ"א, אופ"א אינה מכירה בגביע הירידים כאחת מתחרויות המועדונים הרשמיות שלה, ולפיכך המאזנים, העונות והגמרים שלו אינם כלולים ברשימה.
הופעות > לפי מועדון

| קבוצה | זכיות | סגנויות | שנות זכייה | שנות סגנות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ספרד סביליה | 7 | 0 | 2006, 2007, 2014, 2015, 2016, 2020, 2023 |  |
| איטליה אינטר מילאנו | 3 | 2 | 1991, 1994, 1998 | 1997, 2020 |
| אנגליה ליברפול | 3 | 1 | 1973, 1976, 2001 | 2016 |
| איטליה יובנטוס | 3 | 1 | 1977, 1990, 1993 | 1995 |
| ספרד אתלטיקו מדריד | 3 | 0 | 2010, 2012, 2018 |  |
| גרמניה בורוסיה מנשנגלדבך | 2 | 2 | 1975, 1979 | 1973, 1980 |
| אנגליה טוטנהאם הוטספר | 2 | 1 | 1972, 1984 | 1974 |
| הולנד פיינורד | 2 | 0 | 1974, 2002 |  |
| שוודיה גטבורג | 2 | 0 | 1982, 1987 |  |
| ספרד ריאל מדריד | 2 | 0 | 1985, 1986 |  |
| איטליה פארמה | 2 | 0 | 1995, 1999 |  |
| פורטוגל פורטו | 2 | 0 | 2003, 2011 |  |
| אנגליה צ'לסי | 2 | 0 | 2013, 2019 |  |
| גרמניה איינטרכט פרנקפורט | 2 | 0 | 1980, 2022 |  |
| אנגליה מנצ'סטר יונייטד | 1 | 1 | 2017 | 2021 |
| בלגיה אנדרלכט | 1 | 1 | 1983 | 1984 |
| הולנד אייאקס | 1 | 1 | 1992 | 2017 |
| גרמניה באייר לברקוזן | 1 | 0 | 1988 | 2024 |
| הולנד פ.ס.וו. איינדהובן | 1 | 0 | 1978 |  |
| אנגליה איפסוויץ' טאון | 1 | 0 | 1981 |  |
| איטליה נאפולי | 1 | 0 | 1989 |  |
| גרמניה באיירן מינכן | 1 | 0 | 1996 |  |
| גרמניה שאלקה 04 | 1 | 0 | 1997 |  |
| טורקיה גלאטסראיי | 1 | 0 | 2000 |  |
| ספרד ולנסיה | 1 | 0 | 2004 |  |
| רוסיה צסק"א מוסקבה | 1 | 0 | 2005 |  |
| רוסיה זניט סנקט פטרבורג | 1 | 0 | 2008 |  |
| אוקראינה שחטאר דונצק | 1 | 0 | 2009 |  |
| ספרד ויאריאל | 1 | 0 | 2021 |  |
| איטליה אטאלנטה | 1 | 0 | 2024 |  |
| מדינה | זכיות | סגנויות | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- |
| ספרד ספרד | 14 | 5 | 19 |
| איטליה איטליה | 10 | 8 | 18 |
| אנגליה אנגליה | 9 | 8 | 17 |
| גרמניה גרמניה | 7 | 9 | 16 |
| הולנד הולנד | 4 | 3 | 7 |
| פורטוגל פורטוגל | 2 | 5 | 7 |
| רוסיה רוסיה | 2 | 0 | 2 |
| שוודיה שוודיה | 2 | 0 | 2 |
| בלגיה בלגיה | 1 | 2 | 3 |
| אוקראינה אוקראינה | 1 | 1 | 2 |
| טורקיה טורקיה | 1 | 0 | 1 |
| צרפת צרפת | 0 | 5 | 5 |
| סקוטלנד סקוטלנד | 0 | 4 | 4 |
| אוסטריה אוסטריה | 0 | 1 | 1 |
| הונגריה הונגריה | 0 | 1 | 1 |
| יוגוסלביה יוגוסלביה | 0 | 1 | 1 |
ראו גם

הליגה האירופית
גמר גביע אירופה וליגת האלופות
הערות שוליים

↑  עונת 1997/98, באתר הליגה האירופית
↑  עונת 1971/72, באתר הליגה האירופית
↑  עניין של מסורת: סביליה זכתה בליגה האירופית, באתר ONE‏, 31 במאי 2023
↑  שחטאר ניצחה בהארכה 1:2 את ורדר ברמן וזכתה בגביע אופ"א, באתר וואלה, 25 במאי 2009
↑  גמרים, באתר הליגה האירופית
↑  טוטנהאם ניצחה 4–3 בפנדלים
↑  לברקוזן ניצחה 3–2 בפנדלים
↑  שאלקה ניצחה 4–1 בפנדלים
↑  גלאטסראיי ניצחה 4–1 בפנדלים
↑  התוצאה הייתה 4–4 אחרי 90 דקות. ליברפול כבשה שער בדקה ה-26' של תוספת הזמן
↑  2–2 בתום 90 דקות
1 2  סביליה ניצחה 4–1 בפנדלים
1 2  1–1 בתום 90 דקות
↑  סביליה ניצחה 4–2 בפנדלים
↑  המשחק שוחק ללא קהל בעקבות מגפת הקורונה באירופה
↑  ויאריאל ניצחה 11–10 בפנדלים
↑  פרנקפורט ניצחה 5–4 בפנדלים
↑  כולל קבוצות גרמניה המערבית (קבוצות מגרמניה המזרחית לא הופיעו בגמר)
| עונות בגביע אופ"א ובליגה האירופית |
| --- | --- | --- |
| גביע אופ"א | 1971/1972 • 1972/1973 • 1973/1974 • 1974/1975 • 1975/1976 • 1976/1977 • 1977/1978 • 1978/1979 • 1979/1980 • 1980/1981 • 1981/1982 • 1982/1983 • 1983/1984 • 1984/1985 • 1985/1986 • 1986/1987 • 1987/1988 • 1988/1989 • 1989/1990 • 1990/1991 • 1991/1992 • 1992/1993 • 1993/1994 • 1994/1995 • 1995/1996 • 1996/1997 • 1997/1998 • 1998/1999 • 1999/2000 • 2000/2001 • 2001/2002 • 2002/2003 • 2003/2004 • 2004/2005 • 2005/2006 • 2006/2007 • 2007/2008 • 2008/2009 |  |
| הליגה האירופית | 2009/2010 • 2010/2011 • 2011/2012 • 2012/2013 • 2013/2014 • 2014/2015 • 2015/2016 • 2016/2017 • 2017/2018 • 2018/2019 • 2019/2020 • 2020/2021 • 2021/2022  • 2022/2023 • 2023/2024 • 2024/2025 |  |
דגל טוקלאו

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  מאי 2008
 מוטיבים עיצוביים:  קאנו, כוכב בעל 5 קודקודים, הצלב הדרומי, שדה 
 
מאחר שטוקלאו היא טריטוריה של ניו זילנד הנתונה לחסותה ואינה מנהלת את ענייניה בעצמה, דגל ניו זילנד שימש כדגל הרשמי עד אשר הפרלמנט המקומי אימץ, במאי 2008 דגל והמנון לאיים.
הצעת 1989

דגל לא רשמי ואלטרנטיבי לדגל ניו זילנד הופיע כהצעה לדגל לאיים. שלושת הכוכבים והטבעות הצהובות מייצגים את שלוש שוניות האלמוגים אשר מרכיבות את איי טוקלאו.
הצעת 2007

ביוני 2007 הפרלמנט המקומי (הגנרל פונו) החליט על דגל, המנון וסמל לאומי עתידיים לאיי טוקלאו. הדגל המוצע מתאר קנו פולינזי מסוגנן וארבעה כוכבים. הכוכבים מייצגים את שלושת האיים המרכזיים ואת האי סוואן אשר בשליטת ארצות הברית אך על בעלותו טוענת טוקלאו. כיוון וסוגיית הממשל העצמי לא נפתרה במשאל העם בשנת 2007 הדגל לא אומץ רשמית.
ההצעה הסופית 2008

במאי 2008, הפרלמנט אישר את הגרסאות הסופיות של הסמלים הלאומיים של טוקלאו. עיצובו של הדגל מתבסס על ההצעה מ-2007 עם שינוי מזערי במיקומם של הכוכבים, הצלב הדרומי משמש כאזכור למיקומה הדרומי של קבוצת האיים.
הצעה לדגל 1989
שחזור חלקי של ההצעה לדגל משנת 2007
גבעת שמש

| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: ירושלים
מועצה אזורית: מטה יהודה
גובה ממוצע: ‎256 מטר
תאריך ייסוד: 1954
סוג יישוב: יישוב מוסדי
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2021
  - אוכלוסייה: 56 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎1.8% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) גבעת שמש(למפת השפלה רגילה) גבעת שמש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גבעת שמש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום גבעת שמש31°46′30″N 34°57′06″E﻿ / ﻿31.7749129230047°N 34.9517099853645°E﻿ / 31.7749129230047; 34.9517099853645  heמפת היישובים של מועצה אזורית מטה יהודה (in English: Mateh Yehuda Regional Council) באדום - גבעת שמש בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;

גבעת שמש היה מוסד חינוכי בשטח המועצה האזורית מטה יהודה והיה ממוקם ליד העיר בית שמש (שממנה נגזר שמו), בסמוך לקיבוץ צרעה. המוסד היה חלק ממתחם מנזר דיר ראפאת.
היסטוריה

המוסד נפתח באוקטובר 1953 עובר בני נוער ומבוגרים צעירים עם מוגבלות שכלית התפתחותית, ביוזמת אגודת אקים, בסיוע משרד הרווחה והביטחון החברתי (אז משרד הסעד) במבנה שהושכר ממנזר דיר ראפאת. עם הקמתו שוכנו בו 45 צעירים, בגילים 17 עד 30 שהוגדרו עם רמה שכלית של גיל 7. במקום הוקם משק חקלאי קטן אך לא היה אליו כביש גישה סלול או אספקת חשמל.
בפסח 1958 נסגר המוסד, עקב התנאים הקשים במקום, אך נפתח שוב לאחר זמן קצר. ב-1959 דוח של משרד הרווחה שוב הצביע על תנאים ירודים במוסד אך הוא המשיך לפעול.
בשנת 1965 עבר המוסד לניהלו של יוסף שוורץ, לאחר שמשרד הרווחה ביקש לא להיות מעורב בניהול התקציב והתפעול היומיומי של המוסד. נערך מכרז בו זכה שוורץ, שהיה לו ותק של 12 שנים כמדריך ראשי במשרד הבריאות, שתפקידו להדריך ילדים המאושפזים זמן ממושך במוסדות רפואיים. שורץ צירף אליו את שמואל ארדמן, אח פסיכיאטרי מבית־החולים בנס־ציונה, שהיה גם חבר ילדות שלו והם הקימו חברה לתפעול המקום. את התקציב קיבלו עבור כל חניך ממשרד הרווחה. בשלב זה קלט המוסד ילדים ונערים חריגים בגילאי 5 עד 16 שנפלטו מכל מסגרת אחרת, אך בעלי פוטנציאל לימודי־שיקומי. בסוף שנות ה-80 נקלע המוסד לקשיים תקציביים, אך שוורץ המשיך להפעיל אותו עד 2001 אז נסגר.
אחר כך עבר המוסד לשימוש עמותת "רטורנו" לגמילה מהתמכרויות, ב-2021 בעקבות ביקורות המקום צומצם.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  גבעת שמש" - מוסד לילדים " מפגרים יוקם באוקטובר, דבר, 7 בספטמבר 1953
↑  אלף צעירים מפגרים בארץ, קול העם, 17 במאי 1955
↑  הילדים שלעולם אינם בוגרים, דבר, 6 בספטמבר 1955
מתריעים על אדישות הציבור לבעיית הטיפול בנוער מופרע, הארץ, 19 בדצמבר 1954
↑  המוסד "גבעת שמש' ייפתח היום מחדש, דבר, 21 באפריל 1958
↑  שני ילדים במיטה אחת, הארץ, 1 באפריל 1959
הורים תובעים הקמת מוסד נוסף לילדים מפגרים, על המשמר, 30 בנובמבר 1959
1 2 3  נווית זומר, מוסדות ילדי פנימיות / ישראל 87׳ גבעה בסוף העולם ימינה, חדשות, 7 בדצמבר 1987
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588160005171  VIAF: 854151433024256420002   WorldCat (עם VIAF): 854151433024256420002
גנון גמד

| גנון גמד |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: בעלי אף יבש
משפחה:: קופים בעלי זנב
סוג:: גנון גמד
מינים
 Miopithecus ogouensis  Miopithecus talapoin
שם מדעי
 Miopithecus ‏סנט-אילר, 1842

גנון גמד או טלפוין (שם מדעי: Miopithecus) הוא סוג בן 2 מינים של פרימטים החיים ביערות אפריקה הטרופית מקמרון והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עד אנגולה.
אורכם של קופים אלה 32-45 ס"מ ומשקלם 0.8 ק"ג בנקבות ו1.3 ק"ג בזכרים. הם בעלי פרווה זהובה-ירוקה והפנים צבעוניות. הם בעלי אף ואזניים קטנים ושפתיים צבעוניות. אזור העיניים והגבות לבנים.
הקופים שוכנים ביערות ובביצות שסמוכות למים כמו יערות מנגרובים וכן בגדות נהר. הם שוכנים רוב הזמן על העצים ונעים בקבוצות של 60-100 פרטים.
קופים אלה הם פעילי יום, אוכלי כל הניזונים מפירות, עלים, פרחים, צמחי מים, צוף, דבש, ביצם, חרקים ויצורים קטנים נוספים.
מינים

בסוג זה ישנם 2 מינים:
גנון גמד אנגולי (Miopithecus talapoin)
גנון גמד גבוני (Miopithecus ogouensis)