stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס באודוין
עיסוקיו המדעיים ואחרים

ייתכן שבאודוין פגש את בנג'מין פרנקלין כבר ב-1743 כשהיה בן 17, והשניים שיתפו יחד פעולה וחיברו כתבים מדעיים. במהלך שנותיו בהרווארד, מורו למדעים היה ג'ון וינתרופ (אנ'), ובאודוין החל להתעניין בחשמל ובאסטרונומיה. בשנת 1750 נסע לפילדלפיה כדי להיפגש עם פרנקלין. באודוין התעניין בניסוייו של פרנקלין בחשמל, ופרנקלין ביקש את עצתו בקשר למסמכים שהתכוון להגיש לחברה המלכותית. כמה ממכתביו של באודוין הוקראו בפני החברה המלכותית. באודוין היה גורם מרכזי בהשגת תמיכה באספה המחוזית במשלחת לניופאונדלנד כדי לצפות במעבר נוגה על פני השמש ב-1761, ובאותה שנה פרסם חיבור המציע שיפורים בטלסקופ. ב-1785 הוא פרסם סדרה של זיכרונות בה הועלו טענות נגד התאוריה של אייזק ניוטון לפיה האור מועבר על ידי "גופים", תוך ציטוטים מתצפיות טבעיות ומביבליה.
בשנת 1780 היה ממייסדי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. באודוין כיהן כנשיאה הראשון עד מותו והשאיר לאקדמיה את ספרייתו. באודוין פרסם לא רק מאמרים מדעיים, אלא שירה באנגלית ולטינית כאחד. הוא זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אדינבורו והפך לעמית בהרווארד. בחירתו לשנת 1788 לחברה המלכותית של לונדון הייתה הפעם הראשונה שבה אמריקאי נבחר לחברה המלכותית לאחר הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
לבאודוין היו גם אינטרסים עסקיים נרחבים. אף על פי שאופיין לעיתים קרובות כסוחר, ועסק במסחר האטלנטי, עיקר עניינו היה ביבשה. ירושתו כללה שטחי אדמה גדולים, שאת רובם שמר, במיין של ימינו וכן באיי אליזבת' (אנ') העשירים בחקלאות מול החוף הדרומי של המדינה. באודוין הרחיב את אחזקותיו, ובסופו של דבר רכש נכסים במדינות ניו אינגלנד כגון מסצ'וסטס וקונטיקט. הוא היה אחד המנהלים של טריטוריה גדולה על נהר קנבק (אנ'), שם היה מעורב לעיתים קרובות בהליכים משפטיים עם פולשים ועם אינטרסים מתחרים. התמודדותו עם הפולשים הותירה אותו עם סלידה מהמעמדות הנמוכים בחברה של מסצ'וסטס, דבר שהשפיע על הפוליטיקה שלו. ירושתו כללה גם מפעל ברזל באטלבורו (כיום ברידג'ווטר (אנ')) שהוא מכר ב-1770. למרות תהפוכות המהפכה האמריקאית, באודוין הקפיד לנהל תמיד את ענייניו הכספיים. הוא תמך בעניין עצמאות ארצות הברית מבחינה כלכלית, אך הוא עשה זאת מבלי לפגוע באינטרסים העסקיים שלו, בניגוד לג'ון הנקוק, שעסקיו סבלו מהזנחה.
מאוחר יותר כיהן כנשיא הראשון של בנק מסצ'וסטס בשנת 1784 והיה גם הנשיא הראשון של האגודה ההומנית של מסצ'וסטס (אנ') (ארגון שהוקדש בתחילה להצלת ניצולים מספינות טרופות ואסונות על בסיס מים).
מועצת המושל וההתנגדות לשלטון הבריטי

באודוין נבחר לאספה המכוננת במסצ'וסטס ב-1753 וכיהן שם עד שנבחר לאספה הכללית ב-1756. למרות שבתחילה תמך במושל המלכותי, הפוליטיקה שלו הפכה קיצונית יותר ככל שהמדיניות הקולוניאלית הבריטית הפכה ללא פופולרית יותר ויותר, והאמין שלמדיניות זו תהיה השפעה שלילית על כלכלת ניו אינגלנד. ייתכן שגם גורמים אישיים מילאו תפקיד בשינוי הדעות של באודוין: ג'ון טמפל (אנ'), נציב המכס המקומי וחתנו, היה מסוכסך עם המושל פרנסיס ברנרד (אנ') בשנות ה-60 של המאה ה-18. עד 1769 היה באודוין אחד הדוברים העיקריים של האופוזיציה במועצה. באותה שנה דחה ברנרד את בחירתו המחודשת של באודוין למועצה. עם זאת, באודוין היה גורם חשוב בגרימת נפילתו של ברנרד מתפקידו. מכתבים ביקורתיים על ממשלת המחוז שכתב ברנרד פורסמו ב-1769 ועוררו זעם רב. באודוין הפריך את ההאשמות והטענות שהועלו במכתביו של ברנרד, ופרסם חוברת המסבירה את הטענה להדחתו של ברנרד, החוברת נשלחה למזכיר הקולוניאלי, לורד הילסבורו (אנ').
באודוין נבחר שוב לאספה ב-1770, זמן קצר לאחר שברנרד פרש ממנה. המושל בפועל תומאס האצ'ינסון (אנ') הסכים לתמוך בחזרתו של באודוין למועצה. עם זאת, את מושבו של באודוין באספה תפס סמואל אדמס, שהיה יריב פוליטי של המושלים המלכותיים, והאצ'ינסון עמד בפני סיכוי להתנגדות משתי החזיתות.
שבוע לאחר טבח בוסטון, ב-12 במרץ 1770, באודוין נבחר על ידי ישיבת העיר (אנ') בוסטון לכהן בוועדה שחקרה את הפרשה. הוועדה קיבלה תצהירים וחיברה דו"ח המתאר את האירוע. העבודה על הדו"ח הייתה ביקורתית ביותר לא רק כלפי המושל, אלא גם כלפי התנהגות חיילי הצבא הבריטי שהיו מוצבים בבוסטון. ההיסטוריון פרנסיס וולט כתב כי הדו"ח היה לאחד ממכתבי התעמולה המרכזיים המשפיעים על דעת הקהל במושבות. התנגדותו של באודוין למדיניות הבריטית נמשכה במהלך ממשל האצ'ינסון, וכאשר פורסמו מכתביו של האצ'ינסון, שוב כתב באודוין יצירות ביקורתיות כלפי המושל וקרא להדחתו. יורשו של האצ'ינסון, הגנרל תומאס גייג', הטיל וטו על בחירתו של באודוין שוב למועצה ב-1774, תוך ציון "פקודות מפורשות מהוד מלכותו" להרחיק אותו מהמועצה.
מותו ומורשתו

ג'יימס באודוין מת בבוסטון ב-6 בנובמבר 1790 כתוצאה מקדחת. הלווייתו הייתה אחת הגדולות בבוסטון באותה התקופה. אנשים עמדו ברחובות כדי לצפות במסע ההלוויה. הוא נקבר במגרש הקבורה בבוסטון. בין עזבונותיו היו מתנה להרווארד קולג' עבור פרסים המכונים כיום פרסי באודוין. בנו, ג'יימס באודוין השלישי (אנ') תרם אדמות מהאחוזה המשפחתית בברונסוויק (אנ'), מיין, וכן כספים וספרים, כדי להקים לכבודו את באודוין קולג'.
אורריה (אנ') שנבנה על ידי השען ג'וזף פופ כולל דמויות ברונזה של באודוין ובנג'מין פרנקלין שנוצקו כביכול על ידי פול רוויר (באודוין היה אחראי לחילוץ המכשיר כאשר ביתו של פופ עלה באש ב-1787).
ציוני דרך רבים נושאים את שמו בבוסטון. רחוב במיין נקרא על שם סבו של באודוין פייר או אחיו ויליאם.
לקריאה נוספת

Chadbourne, Ava (1955). Maine Place Names and the Peopling of its Towns, Volume 5. Portland, ME: B. Wheelwright. ISBN 978-0-87027-112-0. OCLC 1231296.
Danver, Steven (2010). Revolts, Protests, Demonstrations, and Rebellions in American History. Santa Barbara, CA: ABC-CLIO. ISBN 978-1-59884-221-0. OCLC 475446571.
Fowler, William (1980). The Baron of Beacon Hill. Boston: Houghton Mifflin. ISBN 0-395-27619-5. OCLC 163369557.
Hall, Van Beck (1972). Politics Without Parties: Massachusetts 1780–1791. Pittsburgh, PA: University of Pittsburgh Press. ISBN 978-0-8229-3234-5. OCLC 315459.
Kershaw, Gordon (1976). James Bowdoin, Patriot and Man of the Enlightenment. Brunswick, ME: Bowdoin College. OCLC 3117145.
Manuel, Frank Edward; Manuel, Fritzie Prigohzy (2004). James Bowdoin and the Patriot Philosophers. Philadelphia: American Philosophical Society. ISBN 978-0-87169-247-4. OCLC 231993575.
Szatmary, David P. (1980). Shays's Rebellion: The Making of an Agrarian Insurrection. University of Massachusetts Press. ISBN 978-0-87023-419-4.
Winthrop, Robert (1852). The Life and Service of James Bowdoin. Boston: Little, Brown. OCLC 296634.
Zinn, Howard (2005). A People's History of the United States. New York: HarperCollins. ISBN 978-0-06-083865-2. OCLC 61265580.
הערות שוליים

↑  "James Bowdoin". American Philosophical Society Member History. American Philosophical Society. נבדק ב-8 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Danver, p. 217
↑  Winthrop, p. 93
1 2  Manuel and Manuel, p. 44
↑  Chadbourne, p. 241
↑  Winthrop, p. 94
↑  Kershaw, p. 11
↑  Kershaw, p. 10
1 2  Manuel and Manuel, p. 74
↑  Kersaw, pp. 62–63
↑  Kersaw, p. 62
↑  Manuel and Manuel, pp. 56
↑  Manuel and Manuel, pp. 53, 84
1 2  Manuel and Manuel, p. 86
↑  Manuel and Manuel, p. 88
1 2  Winthrop, p. 104
↑  Manuel and Manuel, p. 93
↑  Manuel and Manuel, pp. 96–97
↑  Manuel and Manuel, p. 101
↑  Winthrop, pp. 60–61
↑  Manuel and Manuel, pp. 109–110
↑  Hall, p. 134
↑  Manuel and Manuel, p. 39
↑  Winthrop, p. 111
↑  Hall, p. 136
↑  Manuel and Manuel, pp. 143–145
↑  Manuel and Manuel, p. 142
1 2  Manuel and Manuel, p. 249
↑  Hall, pp. 136–137
↑  Hall, pp. 137–138
↑  Szatmary, pp. 38–42,45
↑  Szatmary, p. 38
↑  Szatmary, pp. 79–80
↑  Szatmary, p. 80
↑  Manuel and Manuel, p. 219
↑  Szatmary, p. 92
↑  Zinn, p. 93
↑  Szatmary, p. 97
↑  Szatmary, pp. 98–99
↑  Szatmary, pp. 84–86
↑  Szatmary, pp. 102–105
↑  Manuel and Manuel, p. 241
↑  Fowler, p. 268
↑  Manuel and Manuel, p. 238
↑  Manuel and Manuel, p. 240
↑  Manuel and Manuel, p. 247
↑  Winthrop, p. 130
↑  "Harvard University: Prize Descriptions". Harvard University. אורכב מ-המקור ב-19 ביוני 2017. נבדק ב-23 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Grand Orrery". Harvard University. אורכב מ-המקור ב-5 בדצמבר 2014. נבדק ב-24 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Manuel and Manuel, p. 237
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304387205171  BnF: cb15025855z (data)  GND: 119043548  ISNI: 0000 0000 6132 5969  LCCN: n81106985  NTA: 103885951  RERO: 02-A022966654  SNAC: w6k35w17  SUDOC: 08328088X  VcBA: 495/151708  VIAF: 47563076   WorldCat (עם VIAF): 47563076 
באודוין כילד, איור מאת ג'ון סמיברט
אליזבת ארווינג
פרנסיס ברנרד
ג'ון הנקוק, מושל מסצ'וסטס הראשון ויריבו הפוליטי של באודוין
דיוקן של באודוין
חיתוך עץ עכשווי המתאר שניים ממנהיגי המורדים, דניאל שייז וג'וב שאטוק
קברו של באודוין
ויליאם קובט

| --- | --- |

ויליאם קובט, דיוקן, צבע שמן, אולי מאת ג'ורג' קוק, סביב 1831 גלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון)
 לידה:  9 במרץ 1763 פרנהאם, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 ביוני 1835 (בגיל 72) סארי, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  סארי 
 השכלה:  Parktown Boys' High School 
 תפקיד:  חבר הפרלמנט ה־12 של הממלכה המאוחדת (6 בינואר 1835–18 ביוני 1835)  חבר הפרלמנט ה־11 של הממלכה המאוחדת (10 בדצמבר 1832–29 בדצמבר 1834) 
 מפלגה:  המפלגה הליברלית 
 
וִילְיֶאם קוֹבֶּט (באנגלית: William Cobbett ‏; 9 במרץ 1763 – 18 ביוני 1835) היה מחבר פמפלטים, עיתונאי, פוליטיקאי ואיכר אנגלי יליד פרנהאם (אנ') במחוז סארי מדרום-מערב ללונדון. הוא נמנה עם סיעה אגררית שביקשה לבצע רפורמה בפרלמנט, לבטל "רבעים רקובים", לרסן את הפעילות הזרה ולהעלות את השכר, במטרה לצמצם את העוני בקרב פועלים בחקלאות ובעלי קרקעות קטנות. קובט תמך במיסים נמוכים יותר, בחיסכון, בביטול הגידור והתנגד לתקן הזהב של 1821. הוא התנגד לספסרי מושבים בפרלמנט, לסינקיוריסטים (אנ'), ל"אוכלי מס" ביורוקרטיים ולסוכני מניות. הרדיקליות שלו קידמה את חוק הרפורמה של 1832 והשיגה עבורו את אחד משני מושבים חדשים שנוצרו בפרלמנט ברובע אולדהאם (אנ'). הפולמוסים שלו נעים בין רפורמה פוליטית לדת, כולל אמנציפציה לקתולים (אנ'). ספרו הידוע ביותר הוא Rural Rides (אנ') (1830, בדפוס). הוא טען נגד המלתוסיאניזם, ואמר ששיפור כלכלי יכול לתמוך בגידול האוכלוסייה העולמית.
תחילת חייו

ויליאם קובט נולד בפרנהאם בסארי, ב-9 במרץ 1763, בנם השלישי של ג'ורג' קובט (George Cobbett), חקלאי ופונדקאי, ואן וינסנט (Anne Vincent). אביו לימד אותו קרוא וכתוב והוא החל לעבוד מגיל צעיר. לימים אמר: "אינני זוכר תקופה שבה לא התפרנסתי. עיסוקי הראשון היה גירוש ציפורים קטנות מזרעי הלפת, ואת העורבים מהאפונה". הוא עבד כפועל חקלאי בטירת פרנהאם (אנ'), וכן עבד זמן קצר כגנן בגן המלך בגני קיו. חינוכו הכפרי העניק לו אהבה לכל החיים לגינון ולציד.
ב-6 במאי 1783 הוא נסע ללונדון ושהה בה שמונה או תשעה חודשים כפקיד של עורך הדין מר הולנד בגרייז אין (אנ') (אחת מ-4 אכסניות המשפט בלונדון). הוא הצטרף לגדוד הרגלים ה-54 (מערב נורפוק) (אנ') בשנת 1783. בזמנו הפנוי, הוא שיפר את הידע שלו בדקדוק האנגלי. בין השנים 1785 ו-1791, קובט הוצב עם הגדוד שלו בניו ברנזוויק והפליג מגרייבסנד (אנ') בקנט להליפקס בנובה סקוטיה. קובט היה בסנט ג'ון, פרדריקטון ובמקומות אחרים בניו ברנזוויק עד ספטמבר 1791, כאשר הוא הועלה בדרגות לדרגת סרג'נט מייג'ור (אנ') (מקביל לרס"ר), הדרגה הבכירה ביותר של מש"ק.
קובט חזר לאנגליה עם הגדוד שלו, נחת בפורטסמות' ב-3 בנובמבר 1791. הוא השתחרר מהצבא ב-19 בדצמבר 1791. בווליוויץ' (אנ') במהלך פברואר 1792, הוא התחתן עם אישה ילידת אמריקה, אן ריד (Anne Reid‏; 1774–1848), אותה פגש בזמן שהוצב בפורט האו (אנ') בסנט ג'ון. ילדיהם היו אן (1795–1877), ויליאם (1798–1878), ג'ון (1800–1877), ג'יימס פול (1803–1881), אלינור (1805–1900) וסוזן (1807–1889).
כלא (1810–1812)

קובט נמצא אשם בהוצאת דיבה בוגדנית ב-15 ביוני 1810, לאחר שהתנגד ב"רגיסטר" להלקאה באילי שבקיימברידג'שייר, של אנשי מיליציה מקומיים על ידי שכירי חרב מהנובר. במהלך השנתיים של כליאתו בכלא ניוגייט, הוא כתב את הפמפלט "נייר נגד זהב" (Paper Against Gold), שבו הזהיר מפני הסכנות שבכסף מנייר, ומאמרים ומכתבים רבים. עם שחרורו, בארוחת ערב לכבודו בלונדון השתתפו 600 איש ובהנחייתו של סר פרנסיס בורדט (אנ'), שכמו קובט היה תומך נלהב ברפורמה פרלמנטרית.
"זבל בשני פני" (1812–1817)

עד 1815 המס על העיתונים הגיע לארבעה פני לעותק. מכיוון שמעט אנשים יכלו להרשות לעצמם לשלם שישה או שבעה פני עבור עיתון יומי, המס הגביל את תפוצת רוב כתבי העת לבעלי הכנסה גבוהה למדי. קובט יכול היה למכור רק כאלף עותקים בשבוע. אף על פי כן, הוא החל למתוח ביקורת על ויליאם וילברפורס על כך שהוא תמך בחוקי הדגן, למען עושרו האישי והתנגדותו להתעמרות בשוורים והתעמרות בדובים (אנ'), ובמיוחד על הסכמתו לתופעת "הכושים השמנים והעצלים והצוחקים והשרים".
בשנת 1816 החל קובט לפרסם את הרגיסטר הפוליטי כפמפלט. כעת הוא נמכר בשני פני בלבד ובמהרה הייתה לו תפוצה של 40,000 עותקים. המבקרים כינו את זה "זבל בשני פני", ביטוי שקובט אימץ. הוא הפך לעיתון העיקרי שנקרא על ידי מעמד הפועלים. התועמלן הרדיקלי סמואל במפורד (אנ') כתב מאוחר יותר:
בזמן הזה כתביו של ויליאם קובט הפכו לפתע בעלי סמכות רבה; הם נקראו כמעט ליד כל אח בקוטג' במחוזות התעשייה של דרום לנקשייר, במחוזות של לסטר, דרבי ונוטינגהאם; גם ברבות מעיירות התעשייה הסקוטיות. השפעתם נראתה במהירות. הוא הפנה את קוראיו אל הסיבה האמיתית לסבלם - שלטון שגוי; ולתיקון הראוי שלו - רפורמה פרלמנטרית.
זה הפך את קובט לאיש מסוכן. בשנת 1817 נודע לו שהממשלה מתכננת לעצור אותו בגין המרדה. עם הכוונה של הממשלה להשעות את צו ההביאס קורפוס, וחשש ממעצר על רקע כתביו המעוררים למרד לכאורה, ברח קובט שוב לארצות הברית. ביום רביעי, 27 במרץ 1817, הוא עלה בליברפול על האונייה "אימפורטר" בדרכו לניו יורק, מלווה בשני בניו הגדולים, ויליאם וג'ון.
מקלט בארצות הברית (1817–1819)

קובט חי במשך שנתיים בחווה בלונג איילנד, שם כתב את "הדקדוק של השפה האנגלית" (Grammar of the English Language). בעזרת ויליאם בנבו (אנ'), חבר בלונדון, הוא המשיך להדפיס את "הרגיסטר הפוליטי". הוא גם כתב את "הגנן האמריקאי" (The American Gardener‏, 1821), אחד מספרי הגינון המוקדמים ביותר שיצאו לאור בארצות הברית.
קובט ראה הרגלי שתיית אלכוהול בארצות הברית. הוא הצהיר ב-1819, "האמריקאים שומרים על הרצינות והשקט שלהם וההומור הטוב אפילו במשקה שלהם". הוא האמין ש"עדיף להם להיות רועשים ואוהבי מדון כמו השיכורים האנגלים; כי אז הזוועות של ההרגל הרע בולטות יותר לעין, והוא עשוי להיות פחות שכיח."
תוכנית לחזור לאנגליה עם שרידי כותב הפמפלטים הרדיקלי והמהפכן הבריטי-אמריקאי תומאס פיין (שמת ב-1809) הביאה לאובדן הסופי של השרידים. התוכנית הייתה להוציא מהקבר את שרידיו של פיין מהחווה שלו בניו רושל, ניו יורק, לקבורה מחדש הרואית באדמת מולדתו, אבל העצמות עדיין היו בין החפצים של קובט כאשר הוא מת 16 שנים מאוחר יותר. אין סיפור מאושר על מה שקרה להם לאחר מכן, אף על פי שבמשך השנים הועלו טענות לחלקים בגוף, כולל הגולגולת ויד ימין שלו.
קובט הגיע חזרה לבריטניה לליברפול באונייה בנובמבר 1819.
שארית חייו (1819–1835)

חזרתו של קובט לאנגליה הגיעה זמן קצר לאחר טבח פיטרלו. הוא הצטרף לרדיקלים (אנ') אחרים בהתקפות על הממשלה והואשם בהוצאת דיבה שלוש פעמים בשנים הבאות.
בשנת 1820, הוא ניסה להיבחר לפרלמנט במחוז הבחירה של קובנטרי, אך סיים אחרון. באותה שנה הוא גם הקים משתלה בקנזינגטון, שם גידל עצים רבים מאמריקה הצפונית, כמו רוביניה בת-השיטה (Robinia pseudoacacia), ועם בנו, זן של תירס שהוא כינה "התירס של קובט". זה היה זן ננסי שנמצא בגן קוטג' צרפתי, שהתברר שהוא גדל היטב בקיץ הקצר יותר של אנגליה. כדי לסייע במכירת הזן, הוא הוציא ספר בשם "מסה על התירס של קובט" (A Treatise on Cobbett's Corn‏, 1828). בנוסף הוא גם כתב את "כלכלת הקוטג'" (Cottage Economy) הפופולרי שלו (1822), שלימד את בעלי הקוטג'ים כמה מיומנויות הנחוצות להסתפקות עצמית, כמו הכנת לחם, בישול בירה וטיפול בחיות משק.
שארית חייו (1819–1835) > תמיכה בעניים האנגלים ובמעמד הפועלים

קובט לא הסתפק בקבלת מידע עבור העיתון שלו, הוא יזם עבודה עיתונאית בעצמו - במיוחד על הנושא שאליו חזר שוב ושוב: מצוקת הכפריים האנגלים. הוא החל לרכוב ברחבי הארץ ולצפות באירועים בערים ובכפרים. ספרו Rural Rides (אנ') ("רכיבות באזור הכפרי"), יצירה שקובט התפרסם בה, הופיע תחילה כסדרת כתבות ב"רגיסטר הפוליטי" מ-1822 עד 1826, ולאחר מכן בצורת ספר ב-1830. תוך כדי כתיבתו, כתב קובט גם את The Woodlands ("אזורי היערות", 1825), ספר על יערנות.
במוסף הראשון ל"רגיסטר הפוליטי", הגן קובט על סחר העבדים כנדרש למסחר הבריטי. לאחר שחוק סחר העבדים 1807 אסר על סחר בעבדים, כתב קובט ברגיסטר כי "אין אדם חושב בממלכה שאכפת לו מהחוק". בגיליון של הרגיסטר ב-30 באוגוסט 1823, פרסם קובט את "מכתב אל ויליאם וילברפורס" (Letter to William Wilberforce), תשובה למאמרו של וילברפורס "פנייה לדת, צדק ואנושיות של תושבי האימפריה הבריטית למען הכושים העבדים באיי הודו המערבית". כאן הוא תקף את תמיכתו של וילברפורס בחוק השילוב 1799 (אנ'), שאסר על הקמת איגודי עובדים בקרב עובדים בריטים, ואמר: "מעולם לא עשית מעשה אחד, לטובת אותם פועלים, אלא מעשים רבים מאוד שעשית נגדם". המכתב לווילברפורס קיבל תפוצה נרחבת באזורי מעמד הפועלים ונתן דחיפה לביטול חוק השילוב ב-1824.
קובט עימת את המערכה של הרפורמים האוונגליסטים לביטול העבדות של השחורים כנגד תמיכתם ב"עבדות המפעל" של פועלים בריטים. הוא טען שעבדים שחורים זכו למזון, לבוש ומגורים טוב יותר מאשר פועלים בריטיים, והם זכו ליחס טוב יותר מצד אדוניהם. הוא כתב: "האם לא הדאגה, האם לא החרדה של אנגלי אנושי באמת תופנה כלפי הלבנים, במקום כלפי השחורים, עד שבכל מקרה, מצבם של הראשונים יהיה טוב כמו זה של האחרונים?". ב-1833 הצביע קובט בעד חוק ביטול העבדות, אך ברגיסטר הוא עדיין עימת את הדאגה של הפרלמנט לעבדים שחורים עם האדישות לסבלם של "עבדי בתי החרושת" הבריטיים.
שארית חייו (1819–1835) > אמנציפציה לקתולים

אף שלא היה קתולי דגל קובט בתקופה זו גם למען אמנציפציה לקתולים (אנ'). בין 1824 ל-1826 הוא פרסם את "תולדות הרפורמציה הפרוטסטנטית" (History of the Protestant Reformation), מתקפה חזיתית נגד הנרטיב ההיסטורי הפרוטסטנטי המסורתי של הרפורמציה, והדגיש את הרדיפות הממושכות והעקובות מדם לעיתים קרובות של קתולים בבריטניה ובאירלנד. לקתולים עדיין נאסר באותה תקופה לעסוק במקצועות מסוימים או להיות חברי פרלמנט. אף על פי שהחוק כבר לא נאכף, רשמית היה זה עדיין פשע להשתתף במיסה או לבנות כנסייה קתולית. אף על פי שגם וילברפורס פעל ודיבר נגד אפליה נגד קתולים, קובט חידש את התנגדותו החריפה לרפורמטור הידוע, במיוחד לאחר שווילברפורס ב-1823 פרסם את הפנייה שלו למען העבדים השחורים באיי הודו המערבית. וילברפורס, שסבל זמן רב מבריאות לקויה, פרש שנה אחר כך.
בשנת 1829, פרסם קובט את 'עצה לגברים צעירים' (Advice To Young Men), בו מתח ביקורת על המסה "על עקרון האוכלוסייה" (An Essay on the Principle of Population) מאת הכומר תומאס רוברט מלתוס. באותה שנה פרסם גם את "הגנן האנגלי" (The English Gardener), שאותו עדכן והרחיב מאוחר יותר. ספר זה הושווה לטובה עם ספרי גינון אחרים מאותה תקופה, דוגמת האנציקלופדיה לגינון (Encyclopædia of Gardening) של ג'ון קלאודיוס לודון (אנ').
קובט המשיך לפרסם תוכן שנוי במחלוקת ברגיסטר הפוליטי והואשם ביולי 1831 בהוצאת דיבה מרדנית על פמפלט בשם "מלחמה כפרית" (Rural War), שבה תמך במהומות סווינג (אנ'), שבה פורעים ניפצו מכונות חקלאיות ושרפו ערימות שחת. קובט ניהל בעצמו בהצלחה את ההגנה שלו.
שארית חייו (1819–1835) > חבר בפרלמנט

קובט עדיין ביקש להיבחר לבית הנבחרים. הוא הובס במחוז הבחירה של פרסטון (אנ') ב-1826 ובמנצ'סטר ב-1832, אך לאחר חקיקתו של חוק הרפורמה של 1832, זכה קובט במושב של אולדהאם (אנ').
בפרלמנט, קובט התמקד בתקיפת השחיתות בממשלה ואת חוק העניים של 1834 (אנ'). הוא סבר שלעניים יש זכות להתחלק בעושר של הקהילה וכי חוק העניים הישן (אנ') הוא הזכות האחרונה שנותרה לפועלים אנגלים, ושהיא מבדילה אותם ממדינות אחרות שאין להן הוראה כזו. מכיוון שחוק העניים החדש שלל מהאנשים את הזכות הזו לסעד, סבר קובט שהאמנה החברתית נפרצה ולכן חובת הנאמנות התמוססה. שבוע לפני מותו, הוא כתב לחבר: "לפני העברת חוק העניים, ביקשתי להימנע מהפסקת עוויתות. כעת אינני רוצה שהם ימנעו".
במהלך שלהי חייו, העיר חבר הפרלמנט תומאס בבינגטון מקולי, כי היכולות של קובט נפגעו בשל גילו המתקדם. מ-1831 ועד מותו ניהל קובט חווה בשם אש (Ash) בכפר נורמנדי (Normandy) במחוז סארי, קילומטרים ספורים ממקום הולדתו בפרנהאם (אנ'). קובט מת שם לאחר מחלה קצרה ביוני 1835 ונקבר בחצר של כנסיית סנט אנדרו בפרנהאם (אנ').
מורשתו

קובט נחשב כעיתונאי שמרני מטבעו. הוא כעס על הממסד הפוליטי הבריטי המושחת, והפך ליותר ויותר קיצוני ואהדה לאידיאלים האנטי-ממשלתיים והדמוקרטיים. הוא הלל את אנגליה הכפרית במהלך המהפכה התעשייתית, שכלפי האחרונה לא הייתה לו אהדה. קובט קיווה שאנגליה תחזור להיות אנגליה הכפרית של שנות ה-60 של המאה ה-18, שבהן הוא נולד.
בניגוד לעמיתו הרדיקל תומאס פיין, קובט לא היה קוסמופוליטן בינלאומי ולא תמך בבריטניה רפובליקנית. הוא התגאה בכך שהוא לא "אזרח עולם... זה מספיק בשבילי לחשוב מה הכי טוב לאנגליה, סקוטלנד ואירלנד". כשהוא בעל זהות לאומית, הוא ביקר לעיתים קרובות מדינות יריבות והזהיר אותן שהן לא צריכות "להתרברב ולהתחצף לאנגליה". הוא אמר שהזדהותו עם הכנסייה האנגליקנית נובעת בין השאר משום שהיא "נושאת את שמה של ארצי". בצד אומץ ליבו ורדיפת הצדק שלו היה בעל דעות קדומות, גם ביחס ליהודים. בין הביוגרפים ההיסטוריים, איאן דייק (Ian Dyck) טען שקובט תמך ב"מצע של מפלגת המדינה (אנ') של המאה השמונה עשרה"; אדוארד טנגייה לין (Edward Tangye Lean) תיאר אותו כ"טורי אנגלי ארכאי".
סגנון הכתיבה שלו זכה לפרודיה על ידי הוראס וג'יימס סמית' (Horace and James Smith) באוספה שלהם "נאומים דחויים" (Rejected Addresses‏, 1812).
קובט זכה לשבחים על ידי הוגים בעלי דעות פוליטיות שונות, כגון מת'יו ארנולד, קרל מרקס, ג. ק. צ'סטרטון, ריימונד ויליאמס, אדוארד פאלמר תומפסון ומייקל פוט.
סיפור מאת קובט שיצא לאור בשנת 1807 הפך את המונח "רד הרינג" (דג הרינג אדום) לפופולרי, במשמעות של הסחת דעת מבעיה חשובה.
בניו של קובט הוכשרו כעורכי דין וייסדו שותפות במנצ'סטר בשם קובטס (Cobbetts) לכבודו. המשרד התפרק בשנת 2013. בנו השני, ג'ון מורגן קובט (1800–1877), הלך בעקבותיו לפוליטיקה וכמו אביו נבחר לפרלמנט במושב של אולדהאם.
שמו של מקום הולדתו של קובט, פאב בפרנהאם שנקרא פעם "החוואי העליז" (The Jolly Farmer), שונה ל"ויליאם קובט". פסל פרש של קובט תוכנן לאתר בפרנהאם בשנת 2009, לאחר שכבר נקרא בית הספר יסודי על שמו.
לאחר מותו של קובט, בנג'מין טילי (Benjamin Tilly), ששירת את קובט כמלווה, מזכיר ומשרת, יזם את הקמת מועדון קובט (Cobbett Club). חברים במועדון שלחו עצומות לפרלמנט בדרישה לרפורמה קיצונית והפיקו פמפלטים ועלונים רדיקליים כדי לשמור על הפוליטיקה של קובט בחיים. חלקם עדיין זמינים בספריות. אגודת ויליאם קובט (William Cobbett Society), שבסיסה בפרנהאם, מפיקה מהדורה שנתית של 'הרגיסטר החדש של קובט', וחוגגת את חייו, יצירותיו ורוחו של קובט בפעילויות שונות, כולל רכיבה כפרית שנתית והרצאה.
לקריאה נוספת

G. D. H. Cole, The Life of William Cobbett (Westport: Greenwood Press, 1971). ISBN 0837147816
Ian Dyck, "Cobbett, William (1763–1835)", Oxford Dictionary of National Biography, Oxford University Press, 2004.
Daniel Green, Great Cobbett: The Noblest Agitator (Oxford: Oxford University Press, 1985). ISBN 0192818651
G. K. Chesterton, William Cobbett (1925). ISBN 0-7551-0033-6
Heath, Richard (1893). "William Cobbett" . The English Peasant. London: T. Fisher Unwin. pp. 245–291.
Richard Ingrams, The Life and Adventures of William Cobbett, (2005) ISBN 0-00-255800-9
Young, Penny (2009). Two Cocks on the Dunghill – William Cobbett and Henry Hunt: their friendship, feuds and fights. Twopenny Press. ISBN 978-0-9561703-3-0.
M. L. Pearl, William Cobbett: A Bibliographical Account of His Life and Times, OUP (1953)
ביאורים

1 2  בעלי משרה שיש בצדה משכורת נאה או המניבה הכנסה אחרת, הדורשת או כרוכה באחריות מועטה או ללא אחריות, עבודה או שירות פעיל.
↑  במקור "tax-eaters" אנשים החיים מכספי המיסים
↑  עיתון אנגלי שנוסד על ידי ג'ורג' קנינג ב-1797 והוקדש להתנגדות לרדיקליזם של המהפכה הצרפתית. הוא הודפס במשך שנה אחת
↑  ליזום קרב עד המוות בין שור לכלבים
↑  אמנות לחימה שמשתמשת במקל עץ כנשק
הערות שוליים

1 2 3  G. D. H. Cole, The Life of William Cobbett (Westport: Greenwood Press, 1971), pp. 16-18.
↑  John Robert Colombo, Canadian Literary Landmarks p. 47.
↑  Cole, Life of William Cobbett, p. 437.
↑  Cole, Life of William Cobbett, p. 55.
1 2  Edward Smith, "Cobbett, William", Leslie Stephen, ed., Dictionary of National Biography, 1885-1900, Volume XI (1887).
↑  David Cordingly, Cochrane the Dauntless: The Life and Adventures of Thomas Cochrane, Bloomsbury Publishing, London, 2008 (ISBN 978-0-7475-8545-9), pp. 105–113.
↑  Cobbett, William. "Paper Against Gold". Cobbett's Paper Against Gold. California Digital Library.
↑  Nicole Carroll, 'William Wilberforce and William Cobbett: Reformers in Conflict in Early 19th-Century Britain', Voces Novae, Vol. 2, Article 9, p. 8.
↑  Dyck, William Cobbett and Rural Popular Culture, p. 35
↑  Clifford-Smith, S., "William Cobbett: cottager's friend", Australian Garden History, 19 (5), 2008, pp. 4–6.
↑  האנציקלופדיה העברית, כרך כ"ט, עמוד 211
1 2  Quinion, Michael (25 באוקטובר 2008). "The Lure of the Red Herring". World Wide Words. {{cite web}}:  (עזרה)
↑    Martin Chilton, ‏William Cobbett: forgotten chronicler of England, The Telegraph, 9 March 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271774005171  PLWABN: 9810609509305606  BNE: XX920935  BnF: cb119302392 (data)  CANTIC: a10387912  CiNii: DA02115717  GND: 118669591  ICCU: TO0V439867  ISNI: 0000 0001 2145 8115  LCCN: n80039737  NDL: 00464692  NKC: jn20000720048  NLA: 35029226  NLG: 143167  NLK: KAC201880466  NSK: 000718706  NTA: 06936737X  RERO: 02-A003112967  SELIBR: 181906  SNAC: w6jq13xr  SUDOC: 027210790  Trove: 802469  VcBA: 495/1843  VIAF: 101963169   WorldCat (עם VIAF): 101963169 
מקום הולדתו של ויליאם קובט
קריקטורה של קובט מתגייס לצבא. מתוך הרגיסטר הפוליטי של 1809. האמן ג'יימס גילריי.
ויליאם קובט בכלא ניוגייט
"רכיבות כפריות במחוזות הדרומיים, המערביים והמזרחיים של אנגליה", 1930.
הכנסת מכונות דיש המונעות על ידי סוסים לחוות הייתה אחד הגורמים העיקריים למהומות סווינג (אנ')
ויליאם קובט (בחזית משמאל), ג'ון גולי (באמצע) וג'וזף פיז (מימין) (הקוויקר הראשון שנבחר לפרלמנט) מגיעים לווסטמינסטר, במהלך מרץ 1833. סקיצה מאת ג'ון דויל.
קברו של ויליאם קובט בחצר כנסיית סנט אנדרו בפרנהאם.