stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארלי גול
הניצחון בטור דה פראנס

ב-1957 לא הצליח גול להגן על תוארו בג'ירו ד'איטליה וסיים במקום הרביעי (המנצח - גסטון ננצ'יני), אך הצליח לזכות בשני קטעים במרוץ. הראשון במרוץ אישי נגד השעון שהסתיים בפסגה והשני בקטע הררי, יום לאחר שהפסיד את החולצה הוורודה, חולצת המוביל במרוץ. בטור דה פראנס של אותה שנה פרש גול מהמרוץ כבר בקטע השני.
ב-1958 סיים גול את הג'ירו ד'איטליה במקום השלישי בדירוג הכללי (המנצח - ארקולה בלדיני) וזאת לאחר שניצח קטע אישי נגד השעון, גם הפעם קטע במעלה הר. בטור דה פראנס באותה שנה הוא היה בשיא יכולתו. תחילה ניצח בקטע אישי נגד השעון תוך שהוא גובר על ז'ק אנקטיל אשר נחשב כמומחה לקטעי המבחן האישי נגד השעון ואשר ניצח במרוץ בשנה הקודמת. לאחר מכן, בהרי הפירנאים, הפגין את עליונותו המטפס הספרדי המפורסם פדריקו בהמונטס. אולם, כשהתקיים לראשונה טיפוס במתכונת של מרוץ אישי נגד השעון לפסגת המון ונטו שבחבל פרובאנס, ניצח בקטע גול וגבר על בהמונטס. בעקבות ניצחונו, שהושג בשיאו של גל חום, עבר גול למקום השלישי בדרוג הכללי. שני קטעים גרועים ביותר, מבחינתו של גול, שהתקיימו בהרי האלפים, הביאו אותו לעמדת פיגור בת 16 דקות מול מוביל המרוץ, רפאל ג'מיניאני. בקטע האחרון שהתקיים באלפים במזג אוויר קר וגשום והסתיים באקס לה ביין, יצא גול להתקפה מכרעת במטרה לסגור את הפער העצום והצליח לנצח בקטע ולהקדים את ג'מיניאני במעל ל-14 דקות. בעקבות ניצחונו המזהיר התקדם שוב גול אל המקום השלישי בדרוג הכללי. כעבור יומיים, בקטע אישי נגד השעון אשר הסתיים בעיר דיז'ון ניצח גול בפעם הרביעית במרוץ ועלה לראשות הדרוג הכללי. למחרת, בפריז, הוא חגג את ניצחונו המפתיע.
הניצחון השני בג'ירו ד'איטליה

כבר בתחילת הג'ירו ד'איטליה של שנת 1959 החל המאבק בין גול ובין ז'ק אנקטיל על הבכורה. בקטע השני במרוץ ניצח אנקטיל ועבר להוביל את המרוץ ובקטע השלישי, הקטע ההררי הראשון באותה שנה, ניצח גול וזכה בחולצת המוביל. גול המשיך להוביל ואף ניצח בקטע של מרוץ אישי נגד השעון במעלה הר הוזוב. גול המשיך להוליך במרוץ עד הקטע ה-15 שהתקיים בין טרנטו ובולצאנו. בקטע זה פיגר גול אחרי חבורת החוד והפסיד את ההובלה לאנקטיל. אנקטיל אף הגדיל את הפער לאחר שניצח בקטע נוסף של מרוץ אישי נגד השעון וכך הגיעו לקטע לפני האחרון במרוץ כשגול מפגר אחרי אנקטיל ביותר מ-3 דקות. בקטע שהסתיים בקורמאיור שעל מורדות המון בלאן ניצח גול. הוא הקדים את אנקטיל בכמעט 10 דקות ועבר להוליך בדרוג הכללי, הולכה שעליה הצליח לשמור גם בקטע האחרון שהסתיים במילאנו שם גם הוכתר למלך ההרים של המרוץ. עם ניצחונו השני בג'ירו, הפך גול לרוכב הלא איטלקי הראשון אשר זכה פעמיים במרוץ.
סיום הקריירה

בטור דה פראנס של 1959, אשר בא אחרי זכייתו בג'ירו, סיים גול במקום ה-12 המאכזב. הוא ניצח שוב בקטע שהסתיים בגרנובל והקדים באותו קטע את בהמונטס אשר ניצח בסיום המרוץ בדירוג הכללי.
בג'ירו ד'איטליה של 1960 סיים גול שלישי בדירוג הכללי לאחר אנקטיל שניצח וננצ'יני שסיים שני. גול ניצח בקטע ההררי הקשה בדולומיטים שהסתיים בבורמיו. בטור דה פראנס של 1960 לא נטל גול חלק בגלל פציעה.
בג'ירו ד'איטליה של 1961 סיים גול רביעי. הוא ניצח שוב את הקטע הקשה ביותר בדולומיטים שגם הפעם הסתיים בבורמיו. בקטע שאורכו היה 275 ק"מ ועבר בארבע פסגות, כולל הפסגה המפורסמת של הסטלוויו, הקדים גול את המקום השני (מנצח הג'ירו ב-1961, ארנלדו פמביאנקו) ביותר משתי דקות.
בטור דה פראנס באותה שנה זכה שוב בניצחון בקטע שהסתיים בגרנובל, אך נפצע במהלך אותו קטע בעת שנפל עם אופניו בירידה מקושרון. למרות שנפגע בירך, בכתף ובברך, הוא הצליח להמשיך ולזכות בקטע, אך הפציעה גרעה מיכולתו בהמשך המרוץ. הוא הגיע לקטע האחרון כשהוא מדורג שני בדירוג הכללי (אחרי אנקטיל שגם זכה במרוץ), אך בקטע האחרון חלף על פניו קרלזי האיטלקי ודחק אותו למקום השלישי בהפרש של שתי שניות בלבד.
ב-1962 נטל גול חלק גם בג'ירו ד'איטליה וגם בטור דה פראנס. את הג'ירו הוא נטש סמוך לסיום המרוץ ובטור דה פראנס הוא סיים תשיעי, הרחק מאנקטיל שניצח בפעם השלישית במרוץ.
בסיום עונת 1963, לאחר שזינק לטור דה פראנס ופרש בקטע ה-16, הודיע גול על פרישה. הוא ניסה לשוב ולהתחרות ב-1965 אך ללא הצלחה יתרה.
במשך רוב הקריירה שלו רכב יחד עם גול מי שנחשב כפועל הנאמן שלו, הרוכב הלוקסמבורגי, מרסל ארנזר (אנ'). מידות גופם היו זהות כך שארנזר יכול היה להשאיל את אופניו לגול במקרה הצורך.
לאחר הפרישה ניהל גול במשך חצי שנה בית קפה בעיר לוקסמבורג, לפני שנעלם מהתודעה הציבורית. לאחר 23 שנים התגלה שוב כשהוא מנהל אורח חיים של מתבודד בבקתה קטנה ביער בארדנים. הוא הוזמן ב-1989 לפתיחת הטור דה פראנס אשר הוזנק בלוקסמבורג והחל מאז לעקוב שנית אחרי הנעשה בעולם מרוצי האופניים. הוא התכבד והכתיר את לאנס ארמסטרונג בחולצת מלך ההרים, חולצה שהייתה מזוהה במידה רבה עם גול במשך הקריירה שלו, בקטע הפותח של הטור דה פראנס בשנת 2002 שנערך שוב בלוקסמבורג. מבין הרוכבים בדור האחרון, נטה ליבו של גול במיוחד אחרי מרקו פנטאני שבדומה לגול, הלהיב את ההמונים בקטעי ההרים באלפים ובדולומיטים.
הערות שוליים

↑  Lance Armstrong - The Tour Years: 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12350621m (data)  GND: 130128422  ISNI: 0000 0001 1047 0936  LCCN: n95029675  SUDOC: 094132089  VIAF: 26307145   WorldCat (עם VIAF): 26307145
רובין (קומיקס)

| --- | --- |

הדמויות השונות שנטלו את זהות רובין, כפי שהופיעו על עטיפת החוברת Robin 80th Anniversary 100-Page Super Spectacular #1 ממאי 2020, אמנות מאת יסמין פוטרי.
 סוג:  גיבור-על
 הוצאה לאור:  DC קומיקס
 שם סרט:  באטמן באטמן לנצח עלייתו של האביר האפל באטמן ורובין באטמן נגד רובין סרט לגו באטמן
 תוכנית טלוויזיה:  באטמן
 הופעה ראשונה:  דיק גרייסון כרובין: Detective Comics #38 (אפריל 1940) ג'ייסון טוד כרובין: Batman #366 (דצמבר 1983) קארי קלי רובין: The Dark Knight Returns #1 (יוני 1986) טים דרייק כרובין: Batman #457 (דצמבר 1990) סטפני בראון כרובין: Robin #126 (מאי 2004) דמיאן ויין כרובין: Batman #657: (נובמבר 2006)
 יוצרים:  בוב קיין, ביל פינגר (כתיבה) ג'רי רובינסון (איור)
 גילום הדמות:  ברט וורד ("באטמן") כריס אודונל ("באטמן לנצח", "באטמן ורובין") ג'וזף גורדון-לויט ("עלייתו של האביר האפל")
 דיבוב:  סטיוארט אלן מייקל סרה
 דיבוב בשפה העברית:  דניאל מגון
 מידע
 שם אמיתי:  ריצ'רד ג'ון "דיק" גרייסון ג'ייסון פיטר "רוג'ו" טוד טימותי ג'קסון "טים" דרייק סטפני בראון דמיאן ויין קרולין "קארי" קלי
 כינויים:  בנבן
 סטטוס:  פעיל
 מקצוע:  גיבור-על, לוחם צדק
 נטייה:  טוב
 כוחות:  ללא כוחות-על ספורטאי ואקרובט  אמן לחימה מומחה  גישה למבחר של גאדג'טים וציוד היי-טק
 חברוּת בקבוצה:  משפחת העטלף באטמן בע"מ הטיטאנים הצעירים (טים דרייק)
 חברוּּת לשעבר בקבוצה:  ליגת הצדק (גרייסון) הטיטאנים הצעירים (דמיאן ויין, ג'ייסון טוד, סטפני בראון, ריצ'רד גרייסון) צדק צעיר (טים דרייק) ציפורי הטרף (סטפני בראון) בנים על-אנושיים (דמיאן ויין)
 דמויות קשורות
 משפחה:  ברוס ויין (אב מאמץ) קסנדרה קיין (אחות מאומצת)
 חברים:  באטמן באטגירל
 אויבים:  הג'וקר
רובין (באנגלית: Robin) הוא דמות משנה בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס. רובין המקורי (דיק גרייסון) הופיע לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת Detective Comics #38 מאפריל 1940 ונוצר על ידי צמד הכותבים ביל פינגר ובוב קיין והמאייר ג'רי רובינסון כשותפו הצעיר של באטמן. השניים ידועים בכינוי "הצמד הדינמי" או "הצלבנים בגלימה".
בנטל הדמות חלקו חמש דמויות: דיק גרייסון, ג'ייסון טוד, טים דרייק, סטפני בראון ודמיאן ויין. שם הדמות ותחפושתה, שנראית כאילו נלקחה מימי הביניים, הושפעו מהרפתקאותיו של רובין הוד, אם כי סיפורים מאוחרים יותר קבעו כי מקור השם הוא מקיכלי אדום-חזה. אף על פי שרובין ידוע בעיקר כשותפו של באטמן, הדמויות אשר גילמו אותה היו גם חברות בקבוצת גיבורי העל הטיטאנים הצעירים, כאשר דיק גרייסון היה החבר המייסד של הקבוצה וגם מנהיגה, תפקיד אותו לקח גם טים דרייק על עצמו. לפי ביל פינגר, דמותו של רובין נועדה להיות ה"ווטסון" של באטמן - דמות החולקת את הרפתקאותיו, ואשר איתה יוכל לדבר ולשתף את חוויותיו.
דמויותיהם של גרייסון ודרייק מדורגות במקומות ה-11 וה-32, בהתאמה, ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN. את דמותו של רובין גילם בסרטי הלייב אקשן "באטמן לנצח" ו"באטמן ורובין" השחקן כריס אודונל, ובסרט "עלייתו של האביר האפל" השחקן ג'וזף גורדון-לויט. את דמותם של גרייסון וטוד גילמו סדרת הלייב אקשן "טיטאנים" השחקנים ברנטון ת'ווייטס וקורן וולטרס, בהתאמה.
ביוגרפיה בדיונית

כשנה לאחר הופעתו הראשונה של באטמן, יוצריו ביל פינגר ובוב קיין הציגו את רובין הפלא הצעיר. הדמות תוכננה למשוך קהל יעד צעיר, וקיבלה ביקורת חיובית ופופולריות אשר הכפילו את מכירות החוברות. הרפתקאותיו המוקדמות של רובין היו בחוברות Star-Spangled Comics #65-130 משנים 1947–1952, הרצה שכללה למעשה הרפתקאות סולו של הדמות. דיק גרייסון הופיע כרובין בחוברות הקומיקס של באטמן וכן בפרסומים נוספים של החברה מאז שנות ה-40 של המאה ה-20 ועד לתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 עד אשר הדמות פרשה מזהותה כרובין והפכה לגיבור-העל נייטווינג.
בעקבות פרישתו של גרייסון כרובין, גרסה חדשה הופיעה לראשונה בשנת 1983 בדמותו של ג'ייסון טוד. דמותו הופיעה באופן רצוף עד לשנת 1988, עת נרצחה בידי הג'וקר במיני סדרה "באטמן: מוות במשפחה". טוד ימצא עצמו חי בהמשך הודות למאורע משנה מציאות, וייקח את זהות הברדס האדום האנטי גיבור. חוברת הסולו של הדמות פורסמה בשנת 1991, ובה הוצגה דמותו של טים דרייק, השלישי שנטל את זהות שותפו הצעיר של באטמן. בעקבות שני המשכים מצליחים, הסדרה עצמה החלה ב-1993 והסתיימה בתחילת 2009, ותרמה להתפתחות הדמות באופן שתעמוד בפני עצמה. לאחר פרישתו המאולצת של דרייק כרובין בידי אביו, חברתו דאז סטפני בראון נטלה את הזהות, אך הרפתקאותיה היו קצרות מועד, מכיוון שנהרגה לכאורה בידי הנבל המסיכה השחורה במיני סדרה "באטמן: משחקי מלחמה". בעקבות "מותה", דרייק לקח שוב את מקומו כרובין.
בגיליון האחרון של המיני סדרה "באטמן: הקרב על הגלימה", בנו של ברוס ויין - דמיאן ויין - הופך לרובין החדש לאחר שהציל את דרייק ממוות, ודיק גרייסון פרש מזהותו כנייטווינג והפך לבאטמן החדש. דרייק לוקח מאוחר יותר את זהותו של רובין האדום.
ביוגרפיה בדיונית > דיק גרייסון

ריצ'רד (דיק) גרייסון היה אקרובט בן 10, הצעיר מבין משפחת "הגרייסונים המעופפים". גנגסטר בשם זוקו (המבוסס על דמותו של אדוארד ג'י רובינסון בסרט "הקיסר הקטן" משנת 1931) סחט את הקרקס בו הופיעו הגרייסונים והרג את הוריו של דיק כאשר חיבל בטרפז המופע שלהם כאות אזהרה אם לא ישלמו לו. ברוס ויין שהיה נוכח בקהל אימץ את דיק כבן חסותו. באטמן אימן את הנער אימונים מפרכים, לימד אותו אמנויות לחימה,אך דיק בחר להשתמש ביכולות שלו כאקרובט. יחדיו הם חקרו אודות זוקו וכשדיק מצא אותו סוף סוף, הוא החליט להשאיר אותו בחיים, כי אין לו הזכות לקחת חיים.
מאז הצגתו בשנת 1940 ועד ל-1969, רובין היה ידוע כ"ילד הפלא" ("Boy Wonder"). באטמן יצר תחפושת לגרייסון, הכוללת חליפה כתומה, גלימה צהובה, כפפות ומגפיים ירוקים. כאשר גדל, גרייסון נרשם לאוניברסיטה והמשיך כהרפתקאותיו כרובין המתבגר, בשנות ה-70 וה-80. הדמות התגלתה מחדש בידי דור חדש של מעריצים במהלך שנות ה-80, בעקבות הצלחת "הטיטאנים הצעירים החדשים" (שם מצא את האהבה המוכרת ביותר שלו סטארפייר), בה עזב גרייסון את הצל של באטמן והפך לגיבור העל נייטווינג. במהלך אירועי המיני סדרה "KnightEnd" משנות ה-90, דיק התבקש על ידי ברוס ליטול את זהות באטמן באופן זמני מאחר שסבל מפצעים אנושים שמנעו ממנו להמשיך כבאטמן. מאוחר יותר, בשנות ה-2000, נטל גרייסון את זהותו של באטמן לאחר מותו לכאורה של ברוס ויין. כחלק מהאתחול המחודש של יקום DC בשנת 2011, גרייסון שב לזהותו כנייטווינג.
ביוגרפיה בדיונית > ג'ייסון טוד

עם פרישתו של דיק גרייסון כרובין, דמות אחרת לקחה את הזהות של ילד הפלא. ג'ייסון טוד היה בנם של אמני קרקס שנרצחו בידי פושע (הפעם קילר קרוק) ואומץ על ידי ברוס ויין. התגלמות זו של הדמות הייתה אדומת שיער ולבשה את תחפושת הקרקס עד אשר גרייסון עיצב לה תחפושת משלה. לאחר המיני סדרה המשבר בעולמות האינסופיים, רוב יקום DC שוכתב מחדש. סיפור מקורו של גרייסון, כמו גם התפתחותו כדמות והפיכתו לנייטווינג, נשארה בשלמותה, אך דמותו של טוד שוכתבה. הוא הוצג כיתום שחור שיער אשר פגש לראשונה בבאטמן כשגנב שניים מגלגלי הבאטמוביל. באטמן דאג לטיפוחו של הנער. לאחר שהוכיח את ערכו כשעצר כנופיית שודדים, הוצע לו תפקיד רובין.
קהל הקוראים מעולם לא התחבר לדמותו של טוד, מכיוון שהיה אלים ויהיר, ובמשאל שנעשה בשנת 1988 הוחלט להורגו במיני סדרה "באטמן: מוות במשפחה", כאשר הג'וקר מכה בו בפראות בעזרת לום ברזל ומשאיר אותו במחסן הממולכד בפצצה ביחד עם אמו. טוד חזר מאוחר יותר כהברדס האדום (זהותו המקורית של הג'וקר) בעקבות אירוע משנה מציאות. דמותו התחזתה לנייטווינג באירועים שעקבו את המשבר האינסופי, אך עד מהרה חזרה לזהות הברדס האדום. באירועים שהובילו למשבר האחרון, הוא חזר לזהותו של רובין כרובין האדום כאשר פגש בבאטמן של ארץ-51 במהלך מסעו במולטי-יקום. לאחר חזרתו, הוא נטש את זהות רובין האדום והמשיך לפעול כפורע חוק ולקחת את החוק לידיו.
לאחר מותו לכאורה של ברוס ויין באירועי המשבר האחרון, טוד ניסה לקחת את זהות באטמן בכוח כאשר לחם נגד טים דרייק ודיק גרייסון במיני סדרה "באטמן: הקרב על הגלימה" כגרסה רצחנית ואלימה של באטמן. הוא פצע אנושות את טים דרייק, שנאלץ לפרוש מזהותו כרובין. הוא הובס לבסוף בידי גרייסון, שהפך לבאטמן, יחד עם דמיאן ויין, שהפך לרובין החדש. טוד חזר לזהות הברדס האדום, בניסיון להפליל את באטמן ורובין, אך זהותו נחשפה לציבור והוא נעצר על ידי משטרת גות'אם. באתחול המחודש שנעשה ליקום DC בשנת 2011, טוד מנהיג קבוצת אנטי גיבורים בסדרת כותרים משלו, "הברדס האדום ופורעי החוק".
ביוגרפיה בדיונית > טים דרייק

הריגתו של טוד בשל פופולריותו החלשה הביאה להיסוסים באשר למקומו של רובין לצידו של באטמן, אשר ברוב המקרים פעל לבדו. בנוסף, גרסת הסרט משנת 1989 לא כללה את דמותו של רובין, מה שהרחיק את הדמות גם מדפי הקומיקס מטעמי מכירות. למרות הכל, עורך כותרי באטמן, דניס אוניל הציג רובין חדש בדמותו של טימותי דרייק, אשר הופיע לראשונה בפלאשבק. דרייק היה נער צעיר אשר עקב באדיקות אחרי הרפתקאותיהם של באטמן ורובין לאחר שהיה עד להירצחם של הגרייסונים המעופפים. דבר זה נועד לקשר בין דרייק לגרייסון, מה שלדעת חברת DC יעזור בקבלת הרובין החדש. דרייק נחשב לחכם מבין ילדיו של באטמן, ואף מכונה לא פעם "הבלש השני בטיבו בעולם" (התואר "הבלש הטוב בעולם" מיוחס לבאטמן"). דרייק לא לובש את תלבושת הרובין שהשתייכה לקודמיו, אלא גרסה שונה שעוצבה על ידיו.
דמותו הייתה הראשונה שזכתה לכותר משלה, והיא ייסדה את קבוצת "צדק צעיר". הדמות חזרה לככב בכותרי הטיטאנים הצעירים, לאחר שחבורת "צדק צעיר" התפרקה. דרייק שימש כמנהיג הקבוצה עד לשנת 2009 ועזב לאחר אירועי "באטמן: נוח בשלום". בעקבות אירועי המשבר האינסופי ו"ה-52 החדשים", טים עיצב מחדש את תלבושתו לצבעי אדום ושחור כמחווה לחברו, סופרבוי (קון-אל), שמת לאחר קרב עם סופרבוי פריים. לאחר היעלמותו של ברוס ויין באירועי המשבר האחרון ו"באטמן: הקרב על הגלימה", דמיאן ויין קיבל את הזהות של רובין על ידי דיק גרייסון ואילו דרייק נטל את זהות רובין האדום.
בסרט האנימציה "באטמן הדור הבא: שובו של הג'וקר" משנת 2000 מתוארת היסטוריה חלופית לדרייק. בהיותו רובין, הוא נחטף על ידי הג'וקר ועבר התעללות קשה ושטיפת מוח עד שאיבד את שפיותו והפך לשותף הצעיר של הג'וקר. הג'וקר הצליח לנטרל את באטמן והורה לדרייק לירות במורה הרוחני שלו לשעבר, אך תחת זאת דרייק ירה בג'וקר והרג אותו. לאחר שנה של טיפול פסיכולוגי, דרייק חזר לעצמו אך זנח את הגלימה ופרש מתפקיד רובין בעקבות הטראומה. בסרט מופיע דרייק המבוגר, שעובד כמהנדס תקשורת. בדיעבד מתגלה כי הג'וקר ניצל את הזמן בו דרייק היה חטוף כדי לבצע בו ניסויים שיאפשרו לו להשתלט על גופו של דרייק ו"לחזור לחיים" דרכו, אם הוא עצמו ימות. כמו כן, בסדרת ההנפשה "הרפתקאותיו החדשות של באטמן" מוצג סיפור מקור שונה, בסיפור הוא היה בן לפושע שעבד עם דו-פרצוף שממר מידע ממנו, ואחרי שבאטמן נפצע מהמתקפה, אחרי שהוא הציל אותו, הוא הביא אותו למערה במקרה.
בשנת 2021, טים דרייק יצא מהארון כביסקסואל.
ביוגרפיה בדיונית > סטפני בראון

סטפני בראון, חברתו של טים דרייק וההרפתקנית הידועה בשם "ספוילר", התנדבה לשמש כרובין לאחר עזיבתו של דרייק. על אף שבקומיקס משנת 1941 דמותה של ג'ולי מדיסון היא הדמות הנשית הראשונה לעטות את התחפושת של רובין, בראון היא הדמות הנשית הראשונה ששימשה בתפקיד רובין בפועל. באטמן פיטר את ילדת הפלא משום שלא מילאה אחר הוראותיו. או אז, סטפני גנבה את תוכניותיו של באטמן לשליטה בפשע בגות'אם, ובמאמץ להוכיח את יעילותה גרמה בשוגג למלחמת כנופיות. בזמן שניסתה לעזור ולסיים את המלחמה, היא נשבתה ועונתה בידי המסיכה השחורה, הבוס המטורף של העולם התחתון. היא הצליחה להימלט אך מתה לאחר מכן מפצעיה האנושים. מאוחר יותר נודע כי ד"ר לזלי תומפקינס עזרה לביים את מותה כדי להגן עליה. בעקבות אירועי "באטמן: הקרב על הגלימה", קסנדרה קיין נטשה את זהותה כבאטגירל והעבירה אותה לבראון.
ביוגרפיה בדיונית > דמיאן ויין

דמיאן ויין היה בנם הבלתי חוקי של ברוס ויין וטליה אל-גול, בתו של ראס-אל-גול. ברוס לא היה מודע לקיומו עד אשר טליה השאירה את הילד בחזקתו, לאחר מות אביה. דמיאן הוא אלים וחסר כל משמעת ומוסריות, ואומן בידי ליגת הצללים להרוג מגיל צעיר. התנהגותו הרצחנית של דמיאן גרמה ליחסים סבוכים עם אביו, אשר נשבע לא לקחת חיים. הדמות תוכננה במקור לשמש כמארח לנשמתו האפלה של ראס-אל-גול, אך באטמן הציל את הילד מגורל זה. לאחר אירועי המשבר האחרון, טליה משאירה את בנה באחריותם של דיק גרייסון ואלפרד פניוורת' (המשרת האישי של באטמן), ודמיאן מושפע קשות מהיעדרותו של אביו. לאחר "הקרב על הגלימה", גרייסון כבאטמן העניק את זהות רובין לדמיאן בהאמינו כי הוא זקוק לאימונים שאביו נתן לו. בעקבות אירועי "הקרב על הגלימה", ויין הצעיר נוטל את זהות רובין, ואילו דיק גרייסון הופך לבאטמן החדש.
לאחר מאורעות "באטמן: שובו של ברוס ויין" ו"פלאשפוינט", ברוס ויין חוזר לתפקידו כבאטמן, וגרייסון לתפקידו כנייטווינג. החל מהאתחול המחודש שנעשה ליקום DC בספטמבר 2011, דמיאן ויתר על זהותו כרובין ופעל לבדו תחת זהות "רדבירד". הוא הקריב את חייו באצילות רבה בחוברת מספר 8 של כותר "באטמן בע"מ". הוא חזר לחיים כשנתיים לאחר מכן בשנת 2015, וזכה לכוחות-על זמניים. בהרצת "הלידה מחדש של DC", אופיו של דמיאן מתחיל להשתנות בעקבות הירצחו של אלפרד פניוורת' בידי ביין, והוא רואה את דרכו של באטמן באור שונה מבעבר. הוא מתחיל להנחיל צדק משלו בפושעי גות'אם ומוותר על זהות רובין.
ביוגרפיה בדיונית > קארי קלי

נערה בת 13 בשם קרוליין קלי הפכה לרובין החדש באירועי "באטמן: האביר האפל חוזר". שלא כמו קודמיה בתפקיד, קלי איננה יתומה, אך ניכר כי הוריה מזניחים ובלתי אכפתיים. כאשר ברוס ויין בן ה-55 חזר לעטות את תחפושת העטלף לאחר פרישה של 10 שנים, הוא הציל את קלי מפני חברי כנופיית המוטנטים שהשליטה טרור בגות'אם. בהערצתה את האביר האפל, קלי רכשה תחפושת הדומה לזו של רובין ויצאה לחפש את באטמן בתקווה להפוך לשותפתו. היא הצליחה בכך, לאחר שהצילה את חייו וסייעה לו בנסיגה לאחר קרב עם מנהיג אותה הכנופיה. אלפרד הביע חששות לגבי גיוסה לתפקיד משום שעשר שנים קודם לכן טים דרייק מצא את מותו בעודו בתפקיד רובין, אך ברוס ויין לא הסכים איתו: הוא זקוק לחיילים. פעמים רבות באטמן התייחס לקלי כאל חיילת ואף קרא לה בכינוי זה. הוא ניצל את הערצתה של קלי כדי שתעשה בדיוק כדבריו, ווידא זאת באיום שיפטר אותה אם תסטה מתוכניותיו. למרות זאת, קלי גילתה יוזמה אישית וסטתה מתוכניותיו של באטמן לא פעם, ובכך הצילה את חייו שוב.
שלוש שנים מאוחר יותר, באירועי "באטמן: האביר האפל מכה שנית", קלי אימצה את הזהות "קאטגירל". עדיין משמשת כשותפתו של העטלף, תפקידה העיקרי של קלי הוא פיקוד על צבא "ילדיו של באטמן" במלחמה נגד הדיקטטורים החדשים, לקס לות'ר וברייניאק. דיק גרייסון כינה אותה "הבת שמעולם לא הייתה לברוס ויין".
הערות שוליים

↑  Top 100 Comic Book Heroes: #11 - Dick Grayson
↑  Top 100 Comic Book Heroes: #32 - Tim Drake
↑  Detective Comics #38
↑  Batman #357
↑  Batman #436
↑  Selome Hailu, Tim Drake’s Robin Comes Out as Bisexual in New Batman Comic Book, וראייטי, ‏10 באוגוסט 2021 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007537382905171  GND: 1031801723  LCCN: nb2015006116  VIAF: 296640205   WorldCat (עם VIAF): 296640205
ריצ'י ואלנס

| --- | --- |

 לידה:  13 במאי 1941 פקויימה, ארצות הברית 
 נהרג:  3 בפברואר 1959 (בגיל 17) קליר לייק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Richard Steven Valenzuela Reyes 
 שם במה:  Ritchie Valens 
 מקום קבורה:  בית הקברות סן פרננדו של המיסיון 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1957 
 מקום לימודים:  תיכון סן פרננדו 
 סוגה:  רוק אנד רול, צ'יקנו רוק 
 שפה מועדפת:  אנגלית, ספרדית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  דל-פי רקורדס 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה של גראמי (1999)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2001)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 www.ritchievalens.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
ריצ'י ואלנס (באנגלית: Ritchie Valence, ובשמו המלא: Richard Steven Valenzuela;‏ 13 במאי 1941 - 3 בפברואר 1959) היה זמר אמריקאי, מחבר שירים ונגן גיטרה.
ואלנס היה מחלוצי הרוק אנד רול ומבשר הצ'יקנו רוק, אף שקריירת ההופעות שלו נמשכה שמונה חודשים בלבד. בתקופה קצרה זו היו לוואלנס מספר להיטים, הבולט שבהם: "לה במבה", שיר עם מקסיקני שאותו שר ואלנס במקצב הרוק ואשר היה ללהיט בשנת 1958. כך היה ולאנס לזמר הספרדי הבולט בסגנון הרוק אנד רול.
ב-3 בפברואר 1959, תאריך שנודע מאוחר יותר בכינוי "היום שבו מתה המוזיקה", נהרג ואלנס בתאונת מטוס קל במדינת איווה. בתאונה נהרגו גם באדי הולי וג.פ. "ביג בופר" ריצ'רדסון.
ילדותו ונעוריו

ואלנס נולד בשכונת פקוימה, בעיר לוס אנג'לס, למשפחה ממוצא מקסיקני. כבר בגיל 5 הראה עניין במוזיקה ובעידודו של אביו החל ללמוד נגינת גיטרה וחצוצרה. בגיל מאוחר יותר אף למד בעצמו לתופף. אף שהיה שמאלי, בזכות רצונו העז ללמוד לנגן על הגיטרה, הצליח לסגל את האחיזה המסורתית של נגנים ימנים.
בגיל 16 הוזמן להצטרף ללהקת "הצלליות" ("The Silhouettes"), כנגן גיטרה. לאחר שסולן הלהקה עזב, תפס ואלנס את מקומו והחל לשיר. ב-19 באוקטובר 1957 קיימה הלהקה את הופעת הבכורה שלה עם ואלנס. לצד הופעתו עם הלהקה הוא אף הופיע בגפו במסיבות ובאירועים חברתיים שונים.
קריירה

בזכות כישרונו בנגינת הגיטרה ובשירה, אִלתר ואלנס לעיתים קרובות בעת הופעותיו. אלתורים אלה לא הוקלטו בתקליטיו המסחריים. בחודש מאי 1958 שמע את ואלנס נשיא חברת תקליטים מקומית, בוב קין, והזמינו להקליט בביתו. בעקבות הקלטה ביתית זו הוחתם ואלנס על חוזה הקלטות. משיקולים מסחריים החליט ואלנס לקצר את שם משפחתו.
במהלך ימי חייו הקצרים הספיק ואלנס לפרסם שני תקליטים בלבד. תקליטו הראשון הוקלט בחודש יולי 1958 והכיל את השירים: "Come On, Let's Go" ו-"Framed". תקליטו השני הכיל את השירים: "Donna" ו-"La Bamba". לאחר הקלטת שיריו החליט ואלנס להפסיק את לימודיו בתיכון ולהתרכז בקריירת זמרה. אמרגנו, בוב קין, תכנן עבורו לוח הופעות ברחבי ארצות הברית וכן הופעות בתוכניות טלוויזיה. הופעתו הראשונה של ואלנס הייתה ב-6 באוקטובר, בתוכנית הטלוויזיה של דיק קלארק "American Bandstand", אשר שודרה מפילדלפיה. בתוכנית הוא שר את שירו "Come On, Let's Go". בחודש נובמבר טס ואלנס להוואי והופיע לצדם של באדי הולי ופול אנקה. בחגיגות חג המולד, הופיע בניו יורק לצדם של זמרים שהשפיעו רבות על סגנונו, בהם צ'אק ברי, בו דידלי, האחים אברלי, דוויין אדי, אדי קוקרן וג'קי וילסון. ב-27 בדצמבר שב והופיע בתוכנית הטלוויזיה "American Bandstand", הפעם עם שירו "Donna".
לאחר ששב ללוס אנג'לס הופיע בסרטו של אלן פריד "Go Johnny Go". בין הופעותיו הרבות המשיך ואלנס להקליט שירים באולפן בלוס אנג'לס, שירים אשר התפרסמו בתקליטים שיצאו רק לאחר מותו. בתחילת 1959 יצא ואלנס למסע הופעות, משותף למספר אמנים, במערב התיכון של ארצות הברית. לאחר שהאוטובוס בו נסעו האמנים התקלקל, החליט באדי הולי, שהיה בין המשתתפים במופע, לשכור מטוס קל בו יטוס יחד עם להקתו, כדי להספיק להגיע במועד להופעתם הבאה. ואלנס הצטרף לטיסתם. המטוס המריא משדה התעופה במייסון סיטי, איווה, בעת סופת שלג עזה, והתרסק זמן קצר לאחר ההמראה. כל נוסעי המטוס נהרגו.
מורשתו

ואלנס היה ממבשרי הצ'יקנו רוק והיווה השראה למוזיקאים לטינים רבים, בהם: לוס לובוס, קרלוס סנטנה ואחרים, בשעה שזמרים לטינים מעטים בלבד הצליחו בעולם מוזיקת הרוק והפופ.
להיטו "לה במבה" נותר שירו הידוע ביותר והצליח במצעדי פזמונים בארצות הברית.
ב-1987 יצא למסכי הקולנוע הסרט המוזיקלי "לה במבה", שנסב אודות קורות חייו של ואלנס. את דמותו של ואלאנס גילם השחקן לו דיאמונד פיליפס.
ריק ארונברג

ריק ארונברג (באנגלית: Rick Aronberg) הוא שחיין יהודי-אמריקאי בעבר. אלוף המכביות (השתים-עשרה 1985 והשלוש-עשרה 1989) בעל 9 מדליות זהב.
ביוגרפיה

ארונברג למד באוניברסיטת קלמסון(אנ'), בקרוליינה הדרומית.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו בשנת 1985, זכה ארונברג ב-4 מדליות זהב ובתואר השחיין המצטיין של המכביה. מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:54.71 דקות, לפני שגב פורת מישראל (1:55.23 דקות) ופול פיש מארצות הברית (1:55.31 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 4:00.63 דקות, לפני דניאל יזרעאל מארצות הברית (4:03.16 דקות) ושגב פורת (4:03.37 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 15:55.39 דקות, לפני ג'פרי קובין מארצות הברית (16:03.78 דקות) ודניאל יזרעאל ובשמחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 7:43.17 דקות, לפני ישראל (7:50.61 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-13 שנערכו בשנת 1989, זכה ארונברג ב-5 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 1:52.51 דקות, לפני ג'ון ויטצ'ל מארצות הברית (1:53.68 דקות) ויואב ברוק מישראל (1:54.78 דקות), במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 3:55.64 דקות, לפני רז דר מישראל (4:00.54 דקות) ושגב פורת מישראל (4:01.97 דקות), במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 15:37.66 דקות, לפני רז דר (16:11.87 דקות ) וג'ון ויטצ'ל (16:22.50 דקות), במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 3:28.27 דקות, לפני ישראל (3:31.05 דקות) וקנדה (3:42.64 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא מכביה חדש של 7:36.57 דקות, לפני ישראל (7:39.99 דקות) וקנדה (8:17.29 דקות).
הערות שוליים

↑  אלכס פרסלמן, ברון השחיינים ניצח במשחה שליחים מעורב, מעריב, 23 ביולי 1985
רחוב הנוצרים

| --- | --- |

 מיקום
 עיר:  ירושלים
 רובע:  הרובע הנוצרי
 קואורדינטות:  31°46′41″N 35°13′45″E﻿ / ﻿31.777916666667°N 35.229277777778°E﻿ / 31.777916666667; 35.229277777778
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) רחוב הנוצרים(למפת ירושלים העתיקה רגילה) רחוב הנוצרים(למפת ירושלים רגילה) רחוב הנוצרים(למפת ירושלים מוגדלת) רחוב הנוצרים  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ריצוף מקורי מימי איליה קפיטולינה
רחוב הנוצרים הוא רחוב מרכזי ברובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים המהווה ציר מסחר חשוב במשך מאות שנים. תוואי הרחוב קדום, והתקיים לפחות מאז התקופה הרומית. בראשית המאה ה-21, נסחרים בו לרוב דברי טקסטיל - בגדים ושטיחים, פריטי אמנות עממית ומזכרות מארץ הקודש לתיירים.
השם בערבית-ירושלמית של הרחוב: "אלבטרק", הוא שיבוש המילה פטריארך, בעקבות "מרחץ הפטריארך" (חמאם אלבטרק) שבו, שהיה שייך לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית.