stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב איוו ג'ימה
גאוגרפיה

איוו ג'ימה הוא אי געשי הנמצא במרחק כ־1,200 ק"מ דרומית לטוקיו, 1,300 ק"מ צפונית לגואם, ובערך באמצע הדרך בין טוקיו וסאיפאן. שטחו של איוו ג'ימה הוא כ־21 קמ"ר, כאשר הר סוריבאצ'י, הנמצא בקצהו הדרומי, הוא הנקודה הבולטת והגבוהה ביותר באי. ביוני 2007 שונה שמו של האי והוא נקרא מעתה איוו טו, שם שהיה בשימוש על ידי תושבי האי לפני המלחמה. השם שונה לאחר מחאה מצד אנשים שגרו באי בעבר ולאחר שני סרטים פופולריים של קלינט איסטווד שהתייחסו לאי בשם איוו ג'ימה. האיות ביפנית של השמות איוו ג'ימה ואיוו טו הוא אותו איות, ורק הגיית השם השתנתה כאשר החיילים היפנים הגיעו לאי וביטאו את שמו בצורה שונה מאשר תושביו.
תכנון הקרב וההכנות

לוטננט גנרל טדאמיצ'י קוריבאישי, שקיבל את הפיקוד על הכוח היפני שהגן על איוו ג'ימה ביוני 1944, תכנן טקטיקת הגנה שונה מהדוקטרינה הצבאית היפנית המקובלת, ששאבה השראה מהטקטיקה בה השתמש בהצלחה הכוח היפני שהגן על האי פלליו. במקום לבנות את מערך ההגנה העיקרי סמוך לחופים ולהתמודד שם עם הכוחות הנוחתים באי, קוריבאיאשי הורה על בניית מספר מערכי הגנה בעומק האי, שכללו מספר רב של עמדות מבוצרות שנועדו לספק חיפוי הדדי. האזור שמסביב להר סוריבאצ'י בדרום האי אורגן כמערך הגנה עצמאי למחצה, משום שקוריבאישי העריך נכונה שהאמריקנים ינחתו בחופים מצפון להר וינתקו אותו תוך זמן קצר, בעוד שקווי ההגנה היפניים העיקריים נבנו בחלק הצפוני של האי. ההפצצות התכופות של חיל האוויר והצי האמריקנים, האיצו עוד יותר את בנייתה של מערכת מנהרות מסועפת, שקישרה בין העמדות המבוצרות והבונקרים היפניים, ובין הסקטורים השונים של מערך ההגנה.
האמריקנים תכננו לתקוף את האי באמצעות נחיתת סער אמפיבית. דיוויזיות הנחתים ה־4 וה־5 היו אמורות לנחות בחוף הדרומי של האי, ולאחר ביסוס ראש גשר להשתלט על הר סוריבאצ'י, שדות התעופה הדרומיים והחוף המערבי. בשלב השני של המתקפה, לאחר השלמת משימות אלו, נועדו שתי הדיוויזיות, שיתוגברו על ידי דיוויזיית הנחתים ה־3, להתחיל להתקדם צפונה, כדי להשלים את כיבוש וטיהור איוו ג'ימה. הנחיתה נעשתה תחת עיניו הפקוחות של מזכיר הצי האמריקני ג'יימס פורסטל שצפה בנעשה מאחת הספינות.
הקרב

הלחימה הקרקעית על האי נמשכה כ־35 ימים, החל מהנחיתה הראשונית ב־19 בפברואר ועד להסתערות היפנית האחרונה ב־26 במרץ 1945.
הקרב > תחילת הנחיתה על האי

ב־19 בפברואר, בשעה 2:00 לפנות בוקר, פתחו תותחי ספינות הקרב של הצי האמריקני בהפגזה על האי וסימנו את תחילת הפלישה. מיד לאחר מכן החלו מאה מפציצי קרב לתקוף את האי, ובעקבותיהם נערכה הפגזה נוספת על ידי תותחי הצי. אף על פי שהתקיפות היו עקביות, הן לא פגעו באופן מהותי בביצורים היפניים, כיוון שהעמדות היפניות היו מבוצרות היטב ומוגנות מפני פגזים. בשעה 08:59 החלו הראשונים מבין 30,000 הנחתים האמריקאים מהדיוויזיות ה־3, ה־4 וה־5, לנחות על האי.
גל הפלישה הראשון לא נתקל בהתנגדות יפנית במשך זמן מה; הייתה זו תוכניתו של הגנרל היפני קוריבאישי לנצור את האש עד שהחוף יתמלא בנחתים ובציוד אמריקניים. רק כשהנחתים התקרבו לקו הראשון של הבונקרים היפניים, שהיו מוגנים על ידי מכונות ירייה, נפתחה עליהם אש יפנית.
מלבד קווי ההגנה היפניים שבחופי האי, התמודדו הנחתים עם אש כבדה מהר סוריבאצ'י שבדרום האי, שבו היו כאלף עמדות מבוצרות. הנחתים התקשו מאוד להתקדם בגלל פני הקרקע הלא נוחים, שהיו מורכבים בעיקר מאפר געשי. האפר לא אפשר לתפוס נקודות אחיזה או לחפור תעלות הגנה מפני האש, וכלי הרכב נתקעו בו. הנחתים התקדמו באיטיות תוך כדי התגוננות מפני הפגזה ארטילרית כבדה שגרמה לנפגעים רבים. הודות להגעתן של יחידות משוריינות, ארטילריית צי כבדה ויחידות אוויריות שהפגיזו את הסוריבאצ'י, הנחתים הצליחו לבסוף להתקדם אל מעבר לחופים. בשעות הערב של אותו יום ההר כבר היה מוקף, ו־30,000 נחתים נחתו על האי. 40,000 נוספים היו עתידים להצטרף אליהם. ב-48 השעות הראשונות של הצליחה נהרגו או נפצעו כ-3,500 חיילים אמריקנים. מספר האבדות הגדול והבלתי צפוי זיעזע את האמריקנים, עד שהנשיא רוזוולט בכה כאשר שמע על כך בבית הלבן.
בימים שלאחר הנחיתות, הנחתים ציפו להתקפות בנזאי במהלך הלילה. הייתה זו אסטרטגיית ההגנה היפנית התקנית בקרבות הקודמים על אדמות אויב באוקיינוס השקט שבמהלכה רוב התוקפים היפניים נהרגו והכוח היפני נחלש במידה רבה. קוריבאישי אסר לחלוטין על תקיפות בנזאי כיוון שהוא לא האמין ביעילותן.
הקרב > כיבוש הר סוריבאצ'י

בבוקר היום הרביעי של הקרב האזור של הר סוריבאצ'י בודד משאר האי. באותו זמן הנחתים ידעו שליפנים יש רשת מסועפת של ביצורים תת־קרקעיים, וידעו שלמרות הבידוד מעל פני האדמה, ההר עדיין היה מחובר לביצורים היפניים באמצעות רשת המנהרות. הם ציפו לקרב עיקש על פסגת ההר.
שני צוותי סיור של ארבעה חיילים נשלחו במעלה ההר בנתיבי סיור שהיו על חלקו הצפוני. אגדה פופולרית (שהובלטה על ידי התקשורת בימים שלאחר הקרב עם פרסומו של הצילום המפורסם "הנפת הדגל באיוו ג'ימה") טוענת שהנחתים לחמו לאורך כל הדרך עד לפסגת ההר, אולם, אף על פי שהחיילים שהיו חמושים ברובים חששו ממארב הם לא נתקלו בכזה. אמנם הם כן פגשו מספר קבוצות קטנות של חיילים יפניים על סוריבאצ'י, אבל רוב החיילים היפניים נשארו מתחת לאדמה ברשת המנהרות; היפנים תקפו במספרים קטנים, אולם כל התוקפים נהרגו. הסיירים הגיעו לפסגה וירדו ממנה בחזרה, ודיווחו על היעדר נוכחות של האויב לקולונל צ'נדלר ג'ונסון.
לאחר מכן ג'ונסון זימן מחלקה של נחתים והורה לה לטפס על ההר. הוא שלח איתם דגל קטן של ארצות הברית והורה להם להניף אותו כאשר יגיעו לפסגת ההר. הנחתים החלו להעפיל לפסגת ההר פעם נוספת, וציפו בכל רגע להתקפת נגד, שלא הגיעה גם בפעם הזאת. בעזרת צינור שמצאו בהריסות שעל פסגת ההר, תקעו הנחתים את הדגל באדמת פסגת ההר, והיה הזה הדגל הזר הראשון מזה מאות שנים שהתנוסס על אדמה יפנית.
במקביל להנפת הדגל, מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'יימס פורסטל, נחת על החוף לרגלי ההר והחליט שהוא רוצה את הדגל כמזכרת. האגדה הפופולרית טוענת שקולונל ג'ונסון רצה את הדגל לעצמו; למעשה, הוא האמין שהדגל שייך ל־28 הנחתים מגדוד 2, שהיו אלה שהגיעו לפסגת ההר. הוא שלח את רני גאגנון (אחד החיילים המצולמים בתמונה) עם דגל נוסף, ואמר לו להחליף את הדגל שבראש ההר. כאשר הדגל הראשון הורד, השני הונף, והצלם של סוכנות AP, ג'ו רוזנטל, צילם את התמונה המפורסמת "הנפת הדגל באיוו ג'ימה" (של הדגל השני) ברגע שבו הצינור שהחזיק את הדגל השני הוחדר לאדמה.
הקרב > לאחר כיבוש הר סוריבאצ'י

למרות אובדן הר סוריבאצ'י, רוב מערך הביצורים היפני בצפון האי עדיין נותר בשלמותו. כוחו של קוריבאשי כלל שמונה גדודי חיל רגלים, רגימנט טנקים, שני גדודי ארטילריה ושלושה גדודי מרגמות, בנוסף ל־5,000 רובאים וחיילי צי רגליים. המאבק לכיבוש מישור מוטויאמה, כולל "בליטת התרנגול", נמשך כמעט שלושה שבועות. ליפנים היו פחות כוחות מאשר לנחתים באזור זה, אולם רשת המנהרות המסועפת אפשרה להם להופיע בפתאומיות באזורים שנחשבו כמטוהרים ולתקוף את הנחתים מעורפם. הלחימה שהתרחשה לאחר מכן הייתה קשה מאוד. החיילים היפניים הגיחו לעיתים קרובות מתוך המנהרות וארבו לנחתים, אולם בסופו של דבר לא יכלו לעמוד לאורך זמן מול העדיפות המספרית והעליונות המכריעה בכוח אש של הצד האמריקני. אף על פי שהנחתים נתקלו מפעם לפעם בעמדות הגנה מחוזקות בארטילריה, הם הצליחו להתקדם. הם החלו להשתמש בלהביורים וברימוני יד על מנת לגרום ליפנים לצאת מתוך המנהרות שלהם. אחד מהאמצעים הטכנולוגיים שנעשה בהם שימוש, 8 טנקי שרמן M4A3R3 שצוידו בלהביורים של הצי (טנקים אלה נחשבים כטנק להביור), הוכח כיעיל ביותר בטיהור השטח מעמדות היפנים.
בתחילת הקרב נושאות מטוסים שעגנו ליד החוף ספקו ללוחמים סיוע אווירי קרוב. ב־6 במרץ משימה זו הועברה אל כנף 15, שהטיסה מטוסי P-51 מוסטנג, לאחר שנחתה על האי. באופן דומה, בתחילת הפלישה ספינות האירו את שדה הקרב בלילה, ולאחר מכן עשו זאת כוחות ארטילריה שהגיעו אל האי. שדרים בקוד הנאוואחו היו חלק מאנשי התקשורת האמריקניים באי, ובמקביל אליהם נעשה שימוש בווקי־טוקי ובמכשירי קשר מבוססי רדיו.
לקראת סוף הקרב נעשו החיילים היפנים נואשים יותר ויותר. קוריבאישי, שהתנגד להתקפות בנזאי בתחילת הקרב, החל להבין שנפילת איוו ג'ימה קרובה מאוד, ונחלשה התנגדותו למתקפות נגד נואשות. הנחתים החלו להתמודד עם מספר הולך ועולה של תקיפות לילה; תקיפות אלה נהדפו רק באמצעות שילוב של אש מקלעים מעמדות מוכנות ואש ארטילריה. במספר מקרים, התחולל קרב פנים אל פנים לפני שהיפנים נהדפו.
הקרב > הימים האחרונים של הקרב

לאחר שאבטחו את אזור הנחיתה, תוגברו כוחות הנחתים במקביל להגעת הציוד הכבד, והם החלו להתקדם צפונה במטרה לכבוש את שדות התעופה ואת שאר חלקי האי. רוב החיילים היפנים לחמו עד המוות. בליל ה־25 במרץ כוח של 300 חיילים יפנים פתח במתקפת נגד אחרונה בקרבת שדה התעופה מספר 2. טייסי צבא, גדודי הנדסה ונחתים מגדוד החלוץ ה־5 (בנוסף ל־28 הסיירים) נלחמו עם התוקפים היפנים עד הבוקר וספגו אבדות כבדות – למעלה ממאה הרוגים ומאתיים פצועים - לפני שהצליחו לבסוף להשמיד אותם. ביום שלאחר מכן האי הוכרז באופן רשמי כמקום בטוח.
אף על פי שהעניין שנוי במחלוקת עקב עדויות סותרות של ניצולים מקרב היפנים, נטען שקוריבאישי הנהיג אישית את המתקפה האחרונה. בניגוד למתקפות נגד קודמות, שאופיינו ברעש רב, הכוח התוקף שמר על שקט עד לרגע המתקפה, ולכן הצליח להפתיע את האמריקנים. אם הדבר יוכח כנכון, קוריבאישי יהיה הקצין היפני הבכיר ביותר שהוביל בעצמו מתקפה במהלך מלחמת העולם השנייה. בנוסף, הייתה זו פעולתו האחרונה של קוריבאישי בתהליך ההתנתקות שלו מהמסורת הצבאית היפנית. בדרך כלל נהגו הקצינים היפנים הבכירים לבצע ספוקו בעורף כשהמצב הפך לחסר תקווה, בעוד החיילים שבפיקודם נהרגים בתקיפות התאבדות, כפי שאירע בקרבות רבים כגון קרב סאיפאן וקרב אוקינאווה, במהלך המלחמה בזירת האוקיינוס השקט.
לאחר הקרב > מורשת

צי ארצות הברית העניק לשלוש ספינות את השם USS איוו ג'ימה.
בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ממוקמת אנדרטת חיל הנחתים של ארצות הברית המתארת את הנפת הדגל בסוף הקרב. כמו כן, במוזיאון הזיכרון של חיל הנחתים, הנמצא מחוץ לוושינגטון הבירה, יש פסל הממחיש את התמונה המפורסמת שנועד להנצחת החיילים שנפלו בקרב.
ב־19 בפברואר 1985, יום השנה לפלישה, נערך מאורע בחוף שבו החלה הפלישה, שנקרא "איחוד מחדש של כבוד". באירוע השתתפו חיילים לשעבר משני הצדדים הלוחמים. במרכז האתר שבו נערך המפגש הוקמה אנדרטה שעליה נחרטו משפטים על ידי אנשים משני הצדדים. היפנים עמדו ליד הר סוריבאצ'י, היכן שהיו הכתובות ביפנית, והאמריקאים עמדו ליד החוף, היכן שהיו הכתובות באנגלית. לאחר הסרת הלוט והענקת פרחים, נציגים מטעם שתי המדינות התקרבו אל הפסל; כאשר נפגשו, הם לחצו ידיים. החיילים הוותיקים חיבקו אחד את השני ובכו.
טקס הזיכרון האמריקאי־יפני המשותף לרגל יום השנה החמישים לקרב נערך ליד האנדרטה במרץ 1995. ימי זיכרון נוספים נערכו בשנים שלאחר מכן.
ראו גם

"חולות איוו ג'ימה" - סרט משנת 1949 על הקרב
"גיבורי הדגל" ו"מכתבים מאיוו ג'ימה" - שני סרטים שהופקו במקביל על ידי קלינט איסטווד ומתארים את הקרב משני צדדיו
לקריאה נוספת

Allen, Robert E.; Zell Miller (2004). The First Battalion of the 28th Marines on Iwo Jima: A Day-by-Day History from Personal Accounts and Official Reports, with Complete Muster Rolls. McFarland & Company. ISBN 0-7864-2158-4
Bradley, James; Ron Powers (2001). Flags of Our Fathers. Bantam. ISBN 0-553-38029-X
Bradley, James (2003). Flyboys: A True Story of Courage. Little, Brown and Company. ISBN 0-316-10584-8
Buell, Hal (2006). Uncommon Valor, Common Virtue: Iwo Jima and the Photograph that Captured America. Penguin Group. ISBN 0-425-20980-6
Burrell, Robert S. (2006). The Ghosts of Iwo Jima. Texas A&M University Press. ISBN 1-58544-483-9
Hammel, Eric (2006). Iwo Jima: Portrait of a Battle: United States Marines at War in the Pacific. Zenith Press. ISBN 0-7603-2520-0
Hearn, Chester (2003). Sorties into Hell: The Hidden War on Chichi Jima. Praeger Publishers. ISBN 0-275-98081-2
Kirby, Lawrence F. (1995). Stories From The Pacific: The Island War 1942-1945. The Masconomo Press. ISBN 1-4140-1760-X
Leckie, Robert (2005). The Battle for Iwo Jima. ibooks, Inc. ISBN 1-59687-246-2
Lucas, Jack; D. K. Drum (2006). Indestructible: The Unforgettable Story of a Marine Hero at the Battle of Iwo Jima. Da Capo Press. ISBN 0-306-81470-6
Morison, Samuel Eliot (2002 (reissue)). Victory in the Pacific, 1945, vol. 14 of History of United States Naval Operations in World War II. Champaign, Illinois, USA: University of Illinois Press. ISBN 0-252-07065-8
Newcomb, Richard F.; Harry Schmidt (2002). Iwo Jima. Owl Books. ISBN 0-8050-7071-0
Overton, Richard E. (2006). God Isn't Here: A Young American's Entry into World War II and His Participation in the Battle for Iwo Jima. American Legacy Media. ISBN 0-9761547-0-6
Ross, Bill D. (1986). Iwo Jima: Legacy of Valor. Vintage. ISBN 0-394-74288-5
Shively, John C. (2006). The Last Lieutenant: A Foxhole View of the Epic Battle for Iwo Jima. Indiana University Press. ISBN 0-253-34728-9
Toyn, Gary W. (2006). The Quiet Hero: The Untold Medal of Honor Story of George E. Wahlen at the Battle for Iwo Jima. American Legacy Media. ISBN 0-9761547-1-4
Veronee, Marvin D. (2001). The Battle of Iwo Jima. Visionary Art Publishing. ISBN 0-9715928-2-9
Wells, John K.; Bradley T. Macdonald, Lawrence R., III Clayton (1995). Give Me Fifty Marines Not Afraid to Die: Iwo Jima. Ka-Well Enterprises. ISBN 0-9644675-0-X
Wheeler, Richard (1994). Iwo. Naval Institute Press. ISBN 1557509220
Wheeler, Richard (1994). The Bloody Battle for Suribachi. Naval Institute Press. ISBN 1557509239
Wright, Derrick (2007). The Battle of Iwo Jima 1945. Sutton Publishing. ISBN 0-7509-4544-3
הערות שוליים

1 2 3 4  Samuel Eliot Morison, The Two-Ocean War, 1963, chapter: Iwo Jima and Okinawa, Ballantine Books, Inc., New York, New York, USA, p. 443
↑  שני הסרטים הם גיבורי הדגל ומכתבים מאיוו ג'ימה.
↑  Cyril J. O'Brien, Iwo Jima Retrospective, http://www.military.com/NewContent/0,13190,NI_Iwo_Jima2,00.html (last visited June 21, 2007).
↑  http://hqinet001.hqmc.usmc.mil/hd/Historical/This_Month_History/03_March.htm
↑  John Toland, The Rising Sun: The Decline and Fall of the Japanese Empire 1936-1945, Random House, 1970, p. 731
↑  John Toland, ibid, p. 737
↑  "Capture of Two Holdouts January 6, 1949".
↑  Assistant Chief of Air Staff, "Iwo, B-29 Haven and Fighter Springboard", Impact, September-October 1945, 69–71
↑  Wesley Frank Craven and James Lea Cate, The Army Air Forces in World War II, vol. 5, The Pacific: Matterhorn to Nagasaki, June 1944 to August 1945 (Chicago: University of Chicago Press, 1953), 5:581–82
↑  Craven and Cate, Army Air Forces in World War II, 5:559.
↑  Joint War Planning Committee 306/1, "Plan for the Seizure of Rota Island," 25 January, 1945
↑  "The Ghosts of Iwo Jima". Texas A&M University Press consortium. נבדק ב-14 יולי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529257605171  BNE: XX557163  BnF: cb13178354w (data)  LCCN: sh85069136  NDL: 00602115  NKC: ph165773 
מפה המתארת את תוכנית הפלישה של ארצות הברית
נחתים אמריקנים נוחתים על החוף באיוו ג'ימה
הנפת הדגל הראשונה באיוו ג'ימה
התצלום המפורסם של הנפת הדגל השנייה באיוו ג'ימה. רק שלשה מששת החיילים שרדו עד תום הקרבות באי. צילום: ג'ו רוזנטל, Associated Press
חיילים אמריקנים יורים בתותחי 37 מ"מ על עמדות הגנה יפניות באיוו ג'ימה
טנק שרמן מצויד בלהביור ששימש לטהר את הבונקרים היפניים
חייל אמריקני יורה על חיילים יפניים במכונת ירי M1917 בראונינג
חיילים אמריקניים עם דגל יפני שלקחו
המטוס דינה מייט מוקף בחיילים אמריקניים לאחר נחיתת החירום באי
מצבת הזיכרון על פסגת הר סוריבאצ'י
טקס הזיכרון ב־2005
אנדרטת הזיכרון לקרב במוזיאון ההיסטוריה של חיל הנחתים
רוברט ברנרד אנדרסון

רוברט ברנרד אנדרסון (באנגלית: Robert Bernard Anderson;‏ 4 ביוני 1910 – 14 באוגוסט 1989) היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי. מפברואר 1953 ועד מרץ 1954 הוא כיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית ובין השנים 1957–1961 כמזכיר האוצר של ארצות הברית, בשני התפקידים בממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור, שהוא היה אחד מאנשי אמונו הקרובים. שנתיים לפני מותו ממחלת הסרטן נשלל רישיון עריכת הדין שלו בשל פעולות בנקאיות בלתי חוקיות והעלמת מס.
ראשית חייו

רוברט אנדרסון נולד בברלסון, טקסס לרוברט לי אנדרסון ולאליזבת הסקיו "ליזי" אנדרסון. קודם לתחילת לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין, הוא שימש כמורה בבית ספר תיכון, ואת לימודיו באוניברסיטה הוא סיים ב-1932. לאחר מכן הוא היה מעורב בפעילות פוליטית, ממשלתית, משפטית ועסקית בטקסס.
פעילות בטקסס

זמן קצר לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה התמנה אנדרסון כעוזר התובע הכללי של טקסס ובתפקיד זה הוא שימש בין השנים 1933–1934. לאחר מכן הוא היה לנציב המס של המדינה.
בשנים 1939–1940 החל אנדרסון בפעילות עסקית במגזר הפרטי. יחד עם שני שותפים הוא רכש את תחנת הרדיו KTBC שבאוסטין מידי חברת השידור של טקסס. בשל אי יכולתם לקבל אישור מרשות התקשורת הפדרלית להגביר את עוצמת השידור של התחנה, הם מכרו אותה בתחילת 1943 לליידי בירד ג'ונסון, שהייתה רעייתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ולימים סנאטור ונשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון.
בממשל הפדרלי

במרץ 1953 מינה הנשיא החדש דווייט אייזנהאור את אנדרסון כמזכיר הצי בממשלו. במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא שם קץ לשרידים האחרונים של ההפרדה הגזעית בצי וקידם את התפתחותו הטכנולוגית והמקצועית של הצי שהייתה דרושה לאסטרטגיית ההגנה הגמישה. במאי 1954 סיים אנדרסון את כהונתו כמזכיר הצי כדי להתמנות כסגן מזכיר ההגנה. ב-1955 הוענקה לו מדליית החירות. בין השנים 1957–1961 הוא כיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
הנשיא אייזנהאור התרשם עמוקות מיכולותיו של אנדרסון, בהאמינו שהוא יהיה מסוגל גם לכהן כנשיא בעצמו. כאשר התמודד אייזנהאור בבחירות לנשיאות של 1956 הוא נקב בשמו של אנדרסון כאחת מההעדפות הראשונות שלו כשותף למירוץ אם סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון היה מקבל את הצעתו של אייזנהאור לוותר על סגנות הנשיא ולהתמנות כמזכיר ההגנה. בכל אופן, ניקסון העדיף להתמודד שוב על סגנות הנשיא. עם התקרב מערכת הבחירות של 1960 הכיר אייזנהאור בכך שניקסון ללא ספק יזכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית, אך בשיחות פרטיות הוא לחץ על אנדרסון להתמודד בבחירות המקדימות מול ניקסון, אך אנדרסון דחה את ההצעה. כאשר ניצח ניקסון בבחירות המקדימות הציע אייזנהאור שהוא יבחר באנדרסון כשותפו למירוץ, אך ניקסון בחר תחת זאת בהנרי קבוט לודג' הבן.
אייזנהאור אמר שאנדרסון "הוא איש מוכשר כפי שאני מכירו והוא יהיה נשיא נהדר".
ב-1959, כמזכיר האוצר, תמך אנדרסון בהקמו של האיגוד הבינלאומי לפיתוח (אנ') לאחר ששוכנע לעשות כן על ידי הסנאטור ההדמוקרטי מאוקלהומה מייק מונרוני.
שובו לעסקים

לאחר סיום כהונתו בממשל הפדרלי, שב אנדרסון לפעילות עסקית בהשקעות ובבנקאות. במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא מילא מספר שליחויות דיפלומטיות בשמו של הנשיא לינדון ג'ונסון, כולל נסיעות רבות לקהיר לצורך היוועדות עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967.
אנדרסון החזיק בבעלותו קבוצה עסקית שנקראה על שמו, במסגרתה הוא ניהל אינטרסים עסקיים במספר מיזמים בינלאומיים. הוא היה דירקטור בחברת הנדל"ן ההונג קונגית Hong Kong Resort Company. בשותפות עם מייסד חברת KHR, אדוארד וונג וינג צ'ונג, הוא השקיע בהקמת קזינו.
סיום הקריירה של אנדרסון עמד בסימן של בריאות לקויה ושל מעשי שחיתות. מספר פעמים הוא התאשפז עקב אלכוהוליזם. הוא הפעיל באופן בלתי חוקי בנק שבסיסו היה באנגווילה והפעיל סניף של הבנק בניו יורק בניגוד לחוק. הבנק רשם הפסדים של 4.4 מיליון דולר וכמה מהמשקיעים איבדו את חסכונותיהם באמצע שנות ה-80, כולל מפיקת התקליטים אתל גבריאל. הבנק גם ביצע הלבנת הון בסכומים גדולים עבור סוחרי סמים. ב-1987 הודה אנדרסון באשמה על הפרה פלילית של חוקי הבנקאות ובהשתמטות ממס ונדון למאסר. בית המשפט העליון של מדינת ניו יורק, כשדן בשלילת רישיון עריכת הדין של אנדרסון, תיאר את שלילת רישיונו "כמקרה עצוב, אך אנו סבורים שהוא סוף נחוץ לקריירה של מי שששיפוט לקוי ושחיתות העיבו על השירות שהעניק לארצו במשרות הבכירות כמזכיר האוצר, מזכיר הצי ושגריר מיוחד לפנמה במהלך הדיונים על תעלת פנמה".
רוברט אנדרסון נפטר ב-14 באוגוסט 1989 מסרטן הוושט בעקבות ניתוח שעבר בניו יורק. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבקליברן, טקסס.
הערות שוליים

↑  Ambrose, Stephen E. (1990). Eisenhower: Soldier and President. Simon & Schuster. p. 501.
↑  Broadcasting Yearbook 1942, page 178
↑  Broadcasting Yearbook 1944, page 154
↑  Michael S. Mayer, The Eisenhower Years, Infobase Publishing, 2009, p. 20.
↑  Stephen E. Ambrose, Eisenhower Volume II: The President Simon and Schuster, 2014
↑  Devesh Kapur, John P. Lewis, Richard C. Webb, The World Bank: Its First Half Century, Volume 1, Brookings Institution Press, 2011, p.54.
↑  "Foreign Relations of the United States, 1964–1968, Volume XIX, Arab-Israeli Crisis and War, 1967 – Office of the Historian". history.state.gov.
↑  Discovery Bay - Hong Kong, China - müvTravel
↑  "Award Covers Some Funds Lost by Ex-U.S. Treasurer". Los Angeles Times. 1989-05-30.
↑  "Former Treasury Secretary Faces Prison : Robert B. Anderson, 76, Pleads Guilty to Tax Evasion, Bank Fraud". Los Angeles Times. 1987-03-27.
↑  Robert Bernard Anderson Passes Away, TODAY in Masonic History, MASONRYTODAY.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 174096518  ISNI: 0000 0000 4813 8632  LCCN: no2003105461  NARA: 10609651  NTA: 080599788  SNAC: w6kd4pwp  VIAF: 14468564   WorldCat (עם VIAF): 14468564
ריצ'רד ג'ואל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בספטמבר 1950 (בן 74) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק  בית הספר למשפטים אוניברסיטת ניו יורק  האקדמיה התלמודית מרשה שטרן 
 
ריצ'רד מ. ג'ואל (נולד ב-9 בספטמבר 1950) הוא איש אקדמיה יהודי-אמריקאי ששימש הנשיא הרביעי של ישיבה יוניברסיטי (YU) בניו יורק ונשיא ומנהל ארגון הלל העולמי. הוא כתב על נושאים הכוללים מנהיגות יהודית, תנועת BDS בקמפוסים של מכללות ונושאים אזרחיים.
ביוגרפיה

ריצ'רד ג'ואל נולד ב-9 בספטמבר 1950, וגדל ביונקרס, ניו יורק.
ג'ואל למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת ניו יורק. הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מהמכללה העברית בבוסטון ומכללת גרץ. הוא היה עוזר התובע המחוזי וסגן ראש הערעורים בברונקס. בהמשך כיהן כדיקן ופרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים בנימין נ. קרדוזו של ישיבה יוניברסיטי.
נשיאות ארגון הלל

משנת 1989 עד 2003, שימש יואל כנשיא ומנהל בינלאומי של ארגון הלל, ארגון התומך בחיים היהודיים של סטודנטים במכללות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם. בשנת 1994, בהובלת ג'ואל נפרד הארגון מארגון בני ברית, ארגון האם שלו מאז 1925.
בזמן כהונתו בהלל, הביא ג'ואל פילנתרופים גדולים לתרום לארגון כמו מייקל שטיינהרדט, אדגר ברונפמן האב, ולין שוסטרמן. במהלך כהונתו, הלל שיתפה פעולה עם פרויקט תגלית ישראל והתרחב גם לברית המועצות לשעבר ודרום אמריקה.
במהלך כהונתו בהלל, שימש ג'ואל כראש הוועדה המיוחדת של האיגוד האורתודוקסי (OU) לבדיקת הטענות לפיהן ראשי הקהילה התעלמו מהאשמות נגד רב שהואשם בהתעללות מינית בילדים, ברוך לנר. הוועדה הגיעה למסקנה שמנהיגי OU ו-NCSY רבים עשו טעויות חמורות בשיפוט בנושא.
נשיאות ישיבה אוניברסיטה

ג'ואל הפך לנשיא ישיבה יוניברסיטי בשנת 2003, לאחר שהחליף את הרב ד"ר נחום (נורמן) לאם, שהיה הנשיא מאז 1976.
כנשיא מינה דיקנים חדשים לישיבה קולג', מכללת אלברט איינשטיין לרפואה, בית הספר לעסקים של סימס וישיבת רבינו יצחק אלחנן (RIETS), כמו כן הוסיף משרות סגל ברחבי האוניברסיטה. הוא הוביל את בנייתו של מרכז יעקב ודרייזל גלוק לחקר היהדות, והקים את המרכז לעתיד יהודי. ג'ואל הקים את בית הספר כץ ללימודים מתקדמים ומקצועיים, וביסס מחדש את מכללת אלברט איינשטיין לרפואה של ישיבה יוניברסיטי. ג'ואל פעל גם לחיזוק תוכניות ההצטיינות של ג'יי וג'יני שוטנשטיין וס. דניאל אברהם.
ג'ואל פרש מתפקידו ביוני 2017.
הוא מונה לנשיא אמריטוס וממשיך כפרופסור באוניברסיטת משפחת ברבמן, מלמד קורסי מנהיגות בקמפוסים השונים של ישיבה יוניברסיטי.
חיים אישיים

לג'ואל ולאשתו אסתר (לבית ריבנר), בעלת תואר דוקטור, יש שישה ילדים - כולם למדו בבתי ספר בישיבה יוניברסיטי - ושלושה עשר נכדים. הם מתגוררים כיום בריברדייל, ניו יורק.
הערות שוליים

↑  "Disagreeing Agreeably". Higher Ed.
↑  "Biography of Richard M. Joel". Yeshiva University. נבדק ב-22 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Hillel Faces New Campus Challenge: A New President To Lead Its Mission". The Jewish Federations of North America(הקישור אינו פעיל, 11.9.2024). 9 בדצמבר 2002. נבדק ב-22 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shuki Taylor (30 באוגוסט 2013). "Eight Years of Yeshiva University's Center for the Jewish Future Counterpoint Israel". ejewishphilanthropy.com. נבדק ב-30 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Yeshiva University Establishes The Katz School of Graduate and Professional Studies" (הודעה לעיתונות). נבדק ב-2016-03-22.
↑  "Yeshiva University, Montefiore finalize new agreement for Albert Einstein College of Medicine". 10 בספטמבר 2015. נבדק ב-2015-09-10. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Honors Library Opens for Business". blogs.yu.edu. Yeshiva University. 28 באפריל 2010. נבדק ב-28 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Berger, Joseph (17 בנובמבר 2016). "Yeshiva University Names Ari Berman President". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  McNeil, Kate (3 בינואר 2008). "For Yeshiva's president, life can imitate television". The Riverdale Press. אורכב מ-המקור ב-29 בפברואר 2012. נבדק ב-3 במאי 2008. Riverdale resident Richard Joel compares his job—president of Yeshiva University—to the presidency of the United States. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010684678505171  LCCN: no2014132000  VIAF: 310729694   WorldCat (עם VIAF): 310729694 
הנשיא ג'ואל בישיבה יוניברסיטי
ריצ'רד ג'ורדן

| --- | --- |

ריצ'רד ג'ורדן, 1981
 לידה:  19 ביולי 1937 ניו יורק סיטי, ניו יורק, ארצות הברית
 פטירה:  30 באוגוסט 1993 (בגיל 56) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1961–1993 (כ־32 שנים)
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  בית ספר הוטצ'קיס 
 בן או בת זוג:  Kathleen Widdoes (22 בינואר 1964–1972)  בלייר בראון (1976–1985)  מרשה קרוס (1985–1993) 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב
 פרופיל ב-IMDb
 
ריצ'רד ג'ורדן (באנגלית:  Richard Jordan;‏ 19 ביולי 1937 – 30 באוגוסט 1993) היה שחקן אמריקאי. ג'ורדן הוא זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1976 על תפקידו במיני סדרה "קפטנים ומלכים". כשחקן קולנוע הופיע ג'ורדן בסרטים "מרוץ לחיים", "המרדף אחר אוקטובר האדום", "סוד ההצלחה שלי", ו"רגשות",
ביוגרפיה

נולד בשם רוברט אנסון ג'ורדן, ג'וניור בניו יורק סיטי. בנם של קונסטנס ורוברט אנסון ג'ורדן, האב. הוריו התגרשו כשהיה בן חמש וג'ורדן עבר להתגורר עם אמו שנישאה לפוליטיקאי ניובולד מוריס . ג'ורדן היה נכדו של המשפטן המוערך השופט לרנד הנד.