stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בדין
רשימת אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות פליליות > שרי ממשלה

אהרן אבוחצירא – היה שר הדתות, שר העלייה והקליטה ושר העבודה והרווחה בשנים 1977–1982. הורשע ב-1982 בשני מקרי גנבה, מרמה והפרת אמונים בידי עובד ציבור. נדון למאסר בפועל של שלושה חודשים, וכן מספר מאסרים על תנאי.
איתמר בן גביר – השר לביטחון לאומי מדצמבר 2022. הורשע בשבעה אישומים שנעשו לפני היותו נבחר ציבור, בגין התפרעות, השחתת מקרקעין, הפרעה לשוטר, החזקת חומר תעמולה לטובת ארגוני טרור, הסתה לגזענות ותמיכה בארגון טרור.
שלמה בניזרי – היה סגן שר הבריאות, שר הבריאות ושר העבודה והרווחה בשנים 1999–2003. הורשע ב-2008 בקבלת שוחד, בהפרת אמונים ובשיבוש מהלכי משפט, ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר בפועל.
אריה דרעי – שר הפנים משנת 1988 עד 1993. הורשע ב-1999 בלקיחת שוחד בסך כולל של 150,000 דולר, מרמה והפרת אמונים, נידון לשלוש שנות מאסר (מתוכן ריצה שנתיים בפועל) והוטל עליו קלון. לאחר שחרורו מהכלא הורשע פעם נוספת בהפרת אמונים ונדון לשלושה חודשי מאסר על תנאי ולקנס של 10,000 ש"ח. בינואר 2022 הורשע בעבירות מס.
אברהם הירשזון – היה שר האוצר בשנים 2006–2007. הורשע ב-2009 בגניבת כשני מיליון שקלים מהסתדרות העובדים הלאומית. נדון לחמש שנים וחמישה חודשים של מאסר בפועל וקנס בסך 450,000 ש"ח.
צחי הנגבי – כיהן כשר המשפטים, שר התחבורה, שר הבריאות ותפקידים נוספים בשנים 1996–2021. הורשע ב-2010 בעדות שקר ונגזר עליו קלון וכן קנס של 10,000 ש"ח. שב לפעילות פוליטית ב-2013.
סאלח טריף – היה חבר כנסת דרוזי, והשר הלא-יהודי הראשון שכיהן בממשלות ישראל, כשר בלי תיק בשנים 2001–2002. הורשע ב-2003 במתן שוחד, מרמה והפרת אמונים, ונגזרו עליו שישה חודשי עבודות שירות וקנס בסך 25,000 ש"ח.
אביגדור ליברמן – כיהן כשר התשתיות הלאומיות, שר הביטחון, שר החוץ ותפקידים נוספים בשנים 2001–2022. הורשע ב-2001 בתקיפת קטין ובאיומים, והוטל עליו לשלם 10,000 ש"ח פיצוי לנער ועוד 7,500 ש"ח קנס.
אריאל אטיאס – כיהן כשר התקשורת ושר הבינוי והשיכון מטעם מפלגת ש"ס. טרם נבחר לכנסת, הורשע ב-2004 בעבירה של בנייה ללא היתר של תוספת לדירתו. לתוספת הוצא צו הריסה, שלא מומש.
יעקב ליצמן – היה שר הבינוי והשיכון ושר הבריאות בשנים 2015–2020. הורשע ב-2022 במרמה והפרת אמונים בפרשת מלכה לייפר, ונדון לקנס של 3,000 ש"ח ומאסר על תנאי של שמונה חודשים.
סטס מיסז'ניקוב – היה שר התיירות בשנים 2009–2013. הורשע ב-2017 בפרשת השחיתות בישראל ביתנו בגין מרמה והפרת אמונים ונידון למאסר בפועל של שנה ושלושה חודשים.
יצחק מרדכי – היה שר הביטחון ושר התחבורה בשנים 1996–2000. הורשע ב-2001 בביצוע מעשים מגונים בנסיבות מחמירות ובעבירה של מעשים מגונים, ונגזר עליו מאסר על תנאי של 18 חודשים.
רפאל פנחסי – כיהן כשר התקשורת בשנים 1990–1992. הורשע ב-1997 בגין העברת כספים שלא כדין, ונגזרו עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס.
פאינה קירשנבאום - חברת מפלגת ישראל ביתנו וסגנית שר הפנים בשנים 2013–2015. הורשעה ב-2021 בפרשת השחיתות בישראל ביתנו בלקיחת שוחד, הלבנת הון, עבירות מס ומרמה והפרת אמונים. נגזר עליה עונש של עשר שנות מאסר וקנס של 900,000 ש"ח.
חיים רמון – כיהן כשר הבריאות, שר הפנים ושר המשפטים בשנים 1992–2006. הורשע ב-2007 במעשה מגונה בקצינה בלשכת ראש הממשלה, נדון לעבודות שירות ולפיצוי המתלוננת.
גונן שגב – היה שר האנרגיה והתשתיות בשנים 1995–1996. ב-2003 הורשע בזיוף דרכון ובהונאה של כרטיס חיוב, וב-2004 בניסיון להברחת סמים, שבעטיו נגזרו עליו חמש שנות מאסר. בשנת 2019 הורשע בריגול חמור למען איראן ובמסירת ידיעות לאויב, ונגזר עליו עונש מאסר של 11 שנים.
רשימת אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות פליליות > רבנים ראשיים

מרדכי אליהו - כיהן בתפקיד הראשון לציון והרב הראשי לישראל בשנים 1983–1993. בשנת 1950  הודה ב 24 סעיפי אישום ובהם גרימת נזק לאטליז, הטפה להשמדת תיקי יוצאי צבא, החזקת מכשיר מסוכן, החזקת נשק, גרימת נזק למכוניות שנסעו בשבת ושליחת מכתב איום בחבלה לנהגי מוניות שייסעו בשבת. הוא נדון לעשרה חודשי מאסר.
אליהו בקשי דורון – כיהן בתפקיד הראשון לציון והרב הראשי לישראל בשנים 1993–2003. הורשע בשנת 2017 בגין תיק הרבנים בעבירות של קבלת דבר במרמה וניסיון לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מתן תעודה כוזבת ומרמה והפרת אמונים. נגזרו עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 250 אלף ש"ח. ההרשעה והקנס בוטלו לבקשת משפחתו לאחר מותו, בשנת 2021.
יונה מצגר – כיהן בתפקיד הרב הראשי האשכנזי בשנים 2003–2013. הורשע ב-2017 בלקיחת שוחד ובעבירות נוספות, ונדון לשלוש וחצי שנות מאסר בפועל ולקנסות בסך חמישה מיליון ש"ח. ב-1 במאי 2017 החל לרצות את עונשו בכלא מעשיהו.
רשימת אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות פליליות > עובדי ציבור

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יעקב (קובי) בליטשטיין – מנכ"ל משרד האנרגיה משנת 2023. כיהן בתפקידי ניהול בעיריית ראשון לציון, במשרד האוצר ובמשרד התחבורה. בשנת 2012 הורשע בליטשטיין בגין בנייה ללא היתר של מחסנים וסגירת חלק מרפת למגורים במושב משגב דב. בית משפט השלום ברחובות גזר עליו להרוס את הבנייה הבלתי חוקית, ולשלם קנס של 35 אלף ש"ח.
אלכס ויז'ניצר – היה יושב ראש דירקטוריון החברה הממשלתית נת"ע, מנכ"ל החברה הלאומית לדרכים בישראל ויושב ראש דירקטוריון מקורות בשנים 2001–2015. הורשע ב-2021 בבקשת שוחד ונגזרו עליו שנתיים מאסר בפועל וקנס בסך 850 אלף ש"ח.
אשר ידלין – היה עסקן פוליטי, מבכירי תנועת העבודה. הומלץ למנותו ב-1976 לנגיד בנק ישראל אך בתוך זמן קצר נעצר והורשע בקבלת שוחד, ונידון לחמש שנות מאסר בפועל.
דן כהן – היה בשנים 1978–1981 שופט בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ובין השנים 1991–2001 מילא תפקידים בכירים בחברת החשמל לישראל. בשנת 2009 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של קבלת שוחד ומרמה. נמלט מישראל ובשנת 2013 הוסגר לישראל מפרו, הורשע ונידון לשש שנות מאסר, ולקנס בסך 10 מיליון ש"ח.
רמי כהן – היה מנכ"ל משרד החקלאות ופיתוח הכפר בין השנים 2013–2015. הורשע ב-2021 בפרשת השחיתות בישראל ביתנו בלקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים, הלבנת הון, זיוף תעודות, רישום כוזב במסמכי תאגיד ואיום על קצין משטרה. נגזרו עליו 30 חודשי מאסר וקנס של 180,000 ש"ח.
שמעון שבס – היה מנכ"ל משרד ראש הממשלה בין השנים 1992–1995. הורשע בשנת 2004 בעבירות מרמה והפרת אמונים ושוחד, בפרשה העוסקת בקשריו עם מדינות זרות, ונגזרו עליו שנתיים מאסר בפועל וקנס של 50 אלף ש"ח. לאחר שני ערעורים בוטל עונש המאסר.
יהודה שפיגל – היה סמנכ"ל משרד הבריאות ומעורב בפרשת תל גיבורים בשנת 1963. הורשע ב-1964 על קבלת שוחד מאדריכלים ומהנדסים על מנת לקדם הקמת בית חולים בחולון. שפיגל נדון לשנתיים מאסר, וגם עורך דינו הורשע ונגזרו עליו מאסר וקנס.
הערות שוליים

↑  דורון ברויטמן, קוקטייל השחיתות מאיים להרעיל את השלטון בישראל, באתר כלכליסט, ‏1 במרץ 2020.
↑  הורשעו בפלילים: כרוניקה של פשיעה בכנסת ובממשלה, באתר "נתון בראש", ‏9 בינואר 2018.
↑  צבי זרחיה, יישללו הטבות מאישי ציבור מורשעים: "הכנסת לא תהיה סלחנית כלפי מי שסרח", באתר הארץ, 4 ביולי 2007.
↑  נעמה סיקולר, בניזרי והירשזון לא ייהנו מעיתון וטלפון על חשבון המדינה, באתר כלכליסט, 11 באוגוסט 2009.
↑  הצעת חוק-יסוד: המאבק בשחיתות הציבורית - הרחקת נבחרי ציבור שהורשעו בדין ממשרות ציבוריות (תיקוני חקיקה), באתר הכנסת, ‏2016.
↑  יובל יועז, ‏הצעת חוק: תקופת הקלון לנבחרי ציבור תוכפל מ-7 ל-14 שנים, באתר גלובס, 17 בדצמבר 2013.
↑  הצעת חוק-יסוד: הארכת תקופת הפסילה בעבירות שיש עמן קלון לנבחרי ציבור (תיקוני חקיקה), באתר הכנסת, ‏2017.
↑  יקי אדמקר‏, סער תומך: קלון על נבחרי ציבור - יישאר לכל החיים, באתר וואלה, 3 בפברואר 2022.
↑  גיא לשם, החיים הטובים שאחרי ההרשעה: סיפורי ההשתקמות של אנשי הציבור המורשעים בפלילי, באתר TheMarker‏, 2 במרץ 2007.
↑  יהודה שלזינגר, "לפני 20 שנים אמרו שאני בקצה הימני של הסקאלה. היום אני קונצנזוס", באתר ישראל היום, 21 במרץ 2019.
↑  היום פסק הדין במשפט הקנאים הדתיים, דבר, 7 במרץ 1952
↑  פסק הדין במשפט קנאי הדת, דבר, 26 במרץ 1952
"הרב מרדכי אליהו", בתוך: יאיר שלג, אחרי רבים – להטות? עמדות רבנים בישראל כלפי הדמוקרטיה, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2006
↑  ע"פ 2021/17 יונה יחיאל מצגר נ' מדינת ישראל, ניתן ב־30 באפריל 2017
↑  גיא פלג, משה נוסבאום, חדשות 2, ‏הבוקר: הרב יונה מצגר נכנס לכלא, באתר ‏מאקו‏, 1 במאי 2017
↑  שלומית צור, מ"מ מנכ"ל משרד האוצר יעקב בליטשטיין הורשע בבנייה ללא היתר, באתר כלכליסט, 2 בפברואר 2021.
איאד אל-בגדאדי

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1977 (בן 47) כווית 
 מדינה:  חסר אזרחות
 פרסים והוקרה:  Shuttleworth Foundation Flash Grant (1 במאי 2016) 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  iyad_elbaghdadi
 el-baghdadi.com
 
איאד אל-בגדאדי (בערבית: ياد البغدادي; נולד ב־17 ביוני 1977) הוא סופר, יזם אקטיביסט ופעיל זכויות אדם, שהשיג בולטות בינלאומית ברשתות החברתיות במהלך האביב הערבי. אל-בגדאדי כמוסלמי ליברטאני הוא מבקר בולט של תנועות אסלאמיות וגם של דיקטטורות חילוניות. נכון למאי 2020 הוא חסר כל אזרחות ושוהה בנורווגיה כפליט מבקש מקלט.
אל-בגדאדי הוא נכד לפלסטינים אשר עזבו את ביתם ביפו במהלך מלחמת העצמאות (הפלסטיניים מתייחסים אליה כאל הנכבה). אל-בגדאדי נולד בכווית וגדל באיחוד האמירויות.
אביב ערבי

אל-בגדאדי עודד יציאה להפגנות ברחבי העולם הערבי לתמיכה למעבר למשטר דמוקרטי. כשהחלו אירועי האביב הערבי במצריים אל-בגדאדי בציוצי טוויטר דיווח על ההתפתחויות תוך פרשנות מלגלגים על המנהיגים הדיקטטוריים של האזור.
במהלך האביב הערבי ב-2011 החל בגדאדי לצייץ בטוויטר על המהפכה המצרית המתמשכת. בפברואר 2011 האקטיביסטית אסמאא' מחפוז פרסמה ביוטיוב קריאה למצרים לצאת ולהפגין בכיכר תחריר. תרגומו של אל-בגדאדי לקריאה זו נצפה יותר ממיליון פעמים ובכך תרם משמעותית לנפילתו של הנשיא חוסני מובארכ.
אל-בגדאדי הצטיין בכתיבה בהומור וסרקזם. במרץ 2011 הוא פרסם אוסף מקוון של ציוצים סטיריים בשם הלגלגני "מדריך לרודן הערבי". בתוך שבועות המדריך תורגם ליותר מתריסר שפות.
גירוש

אל-בגדאדי שהה באיחוד האמירויות. ב-30 באפריל 2014 הוא צייץ על מות חברו הקרוב הפעיל המצרי באסם סאברי(אנ'). למחרת, ב-1 במאי 2014 שלטונות ההגירה של איחוד האמירויות הודיעו לו שהוא עומד בפני בחירה: להיות כלוא למשך זמן בלתי מוגדר או שיגורש מיידית. השלטונות לא סיפקו שום סיבה רשמית לגירוש. הוא לא הואשם רשמית ולא ניתנה לו הזדמנות לערער על החלטת הגירוש. נאמר לו "שינסה להיזכר אם אמר משהו שעלול לגרום לגירוש". הוא בחר בגירוש. הוא נכלא לשבועיים באבו דאבי. מאחר שהיה חסר אזרחות היה קושי לגרשו, אבל בזכות היותו פליט פלסטיני, הוא החזיק במסמכי נסיעות מצריים. הוא הוטס למלזיה, בתקווה שיתקבל כפליט פלסטיני מגורש. אבל בהגיעו לקואלה לומפור נאסר עליו לעבור דרך בקרת הדרכונים. לאחר שבועות בהם נשאר בשדה התעופה, הרשה לו ממשלת מלזיה להיכנס למדינה כ"מקרה יוצא דופן".
הרצאה ב-Oslo Freedom Forum

מספר ימים לאחר שאשתו הצטרפה אליו למלזיה הוא זכה לכבוד גדול כשהוזמן להשתתף בכנס השנתי של Oslo Freedom Forum - OFF (אנ'). הוא טס לאוסלו והתקבל שם כפליט מבקש מקלט. הרצאתו ב-OFF פורסמה בנובמבר 2014 תחת הכותרת "למה אני עדיין מאמין באביב הערבי". אל-בגדאדי הסביר כי תרומתו העיקרית לאביב הערבי הייתה בתחום הרעיונות – במניפסט שכתב. במניפסט הוא הציע תוכנית למה שיש לעשות אחרי הצלחת המרד - לאביב הערבי. לצערו, לא הייתה תוכנית כזו. בהרצאתו ב-OFF אל-בגדאדי אמנם ציין כי מוצא משפחתו ביפו, אבל כל בקורתו כוונה נגד שליטי ארצות ערב. אפילו כאשר בחר להזכיר טבח המונים בחר בדוגמאות מסוריה, דאעש ומצריים וכלל לא הזכיר את ישראל. כאקטיביסט מובהק הוא קרא לבנו התינוק לבחור במוות על פני התרפסות בפני השליטים ועושי דברם.
תמיכתו בלוחמים לזכויות אדם בסעודיה

משנת 2017 עיקר פעילותו היא בביקורת נוקבת על יורש העצר הסעודי מוחמד אבן סלמאן ובארגון סיוע לפעילי זכויות אדם סעודיים ומשפחותיהם. באפריל 2019 השלטונות בנורווגים, ככל הנראה בעקבות אזהרה מ-CIA, הזהירו אותו שלא יעזוב את נורווגיה כי המשטר הסעודי פועל לחיסולו. בעקבות האזהרה אל-בגדאדי ביטל נסיעה אל מחוץ לנורווגיה מחשש שגורלו עלול להיות כמו של ג'מאל ח'אשוקג'י מי שהיה ידידו, עד שנרצח על ידי שליחי יורש העצר הסעודי. יחד עם ח'אשוקג'י אל-בגדאדי חקר את החשדות שבשל הביקורת הקשה של הוושינגטון פוסט נגד אבן סלמאן, שרותי המודיעין של סעודיה חדרו לטלפון של ג'ף בזוס הבעלים של הוושינגטון פוסט.
הערות שוליים

↑  Jones, Sophia. "Meet The Arab Spring Activist Deported By The UAE Who Is Now Speaking Out". The Huffington Post.
↑  .Asmaa Mahfouz and the vlog that spark the Egypt Revolution Youtube
↑  http://davidmhart.com/liberty/Documents/ArabTyrantsManual-Intro.pdf
↑  Murtaza Hussain, October 21 2014 How the UAE Tried to Silence a Popular Arab Spring Activist
↑  Oslo Freedom Forum, https://en.wikipedia.org/wiki/Oslo_Freedom_Forum
↑  El-Baghdadi, Iyad. "Why I Still Believe in the Arab Spring". Foreign Policy.
↑  The Arab Spring Manifesto". Oslo Freedom Forum.
↑  "Activist 'warned by CIA of Saudi threat'". BBC News (באנגלית בריטית). 2019-05-08. נבדק ב-2020-06-01.
↑  Under the 1960 European Agreement on the abolition of visas for refugees, signed by Ireland in 1969, refugees travelling on a Geneva convention document do not require a visa to move within Europe when visiting a country for three months or less. Sorcha Pollak, Ryanair apologises after Palestinian refugee denied access to board flight to Dublin, The Irish Times (באנגלית)
↑  London, Stephanie Kirchgaessner Nick Hopkins in (2019-05-07). "CIA warns Arab activist of potential threat from Saudi Arabia". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2020-06-01.
↑  Interview with democracy activist Iyad el–Baghdadi: Jeff Bezos, blackmail and MbS - Qantara.de, Qantara.de - Dialogue with the Islamic World (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICCU: BA1V020287  SUDOC: 255654715  VIAF: 1157159732378790821   WorldCat (עם VIAF): 1157159732378790821
אד בגלי הבן

| --- | --- |

בגלי בשנת 2014
 לידה:  16 בספטמבר 1949 (בן 75) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1967
 מקום לימודים:  מכללת עמק לוס אנג'לס  תיכון נוטר דאם 
 בת זוג:  אינגריד טיילור (1989-1976) רשל קרסון (נישאו בשנת 2000)
 edbegley.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אדוארד ג'יימס בגלי הבן (באנגלית: Edward James Begley, Jr.‎; נולד ב-16 בספטמבר 1949) הוא שחקן אמריקאי. בגלי הופיע במאות סרטים, תוכניות טלוויזיה ומחזות. הוא מוכר בשל משחקו בתור ד"ר ויקטור ארליך, השותף הכירורגי של ד"ר מארק קרייג (שאותו משחק ויליאם דניאלס), בסדרת הטלוויזיה "מקום אחר" (St. Elsewhere), בשנים 1982–1988; התפקיד הקנה לו שש מועמדויות רצופות לפרס אמי ומועמדות לפרס גלובוס הזהב.
בגלי ידוע גם בגלל תפקידיו הרבים בקולנוע, בהם משחקו בסרטים "מועדון השרירים" (1976), "Blue Collar" ‏(1978), "קצין וג'נטלמן" (1982), "ספיינל טאפ" (1984), "תייר מזדמן" (1988), "שר הסיפורים" (1994), "באטמן לנצח" (1995), "מאחורי המצלמה" (2002), "פיינאפל אקספרס" (2008), "מה המספר שלך?" (2011), "מכסחות השדים" (2016).
ביוגרפיה

בגלי נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה ב-16 בספטמבר 1949 לאלן ז'אן סאנדרס ולשחקן זוכה פרס האוסקר אד בגלי. כאשר בגלי הבן נולד, בגלי האב היה נשוי לאמנדה האף, שמתה כאשר בגלי הבן היה בן שבע. עד שהיה בן שש-עשרה, בגלי הבן האמין כי האף הייתה אמו הביולוגית, ורק מאוחר יותר התוודע לאמו הביולוגית, אלן.
בגלי גדל בבאפלו שבניו יורק. בשנת 1962 עברה המשפחה בחזרה לקליפורניה, שם הוא סיים את לימודיו בתיכון, ולמד במכללת עמק לוס אנג'לס בצפון הוליווד.
קריירה

אחד מהראשונים שבתפקידיו הרבים של בגלי בטלוויזיה ובקולנוע היא הופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "מוד". ב-1970 הופיע בהופעות אורח בסדרה "חדר 222". ב-1977 הופיע בסרטו של ג'ונתן דמי "לטפל בזהירות" לצדו של ברוס מק'גיל. בשנת 1987 שיחק בסרטו של ג'ון לנדיס "נשות האמזונס על הירח". הוא הופיע בתפקידים משניים ב"מרי הרטמן", ב"הרקיע השביעי", ב"משפחה בהפרעה", "הורות", ב"מיגו", וב"עמוק באדמה" ובתפקידים ראשיים ב"בית חולים הממלכה" של סטיבן קינג, ב"מקום אחר" וב-"Wednesday 9:30 (8:30 Central)‎".
הוא שיחק תפקידים משמעותיים בסרטים המוקומנטריים "הכי טוב בשלג" (2000), "מאחורי המצלמה" (2002) של פול שרדר, "משב רוח מוזיקלי" (2003) ו"והזוכה הוא…" (2006). בנוסף, בגלי שיחק את הטייס גרינבין בסדרת הטלוויזיה "בטלסטאר גלקטיקה", את בובה פט באדפטציה הרדיופונית של "שובו של הג'דיי", את רוברט פיני, אחיה של שירלי פיני ב"לוורן ושירלי" ואת סת' ג'ילט, סנאטור בדיוני מצפון דקוטה, ב"הבית הלבן".
ב-1992 שיחק בסרט הטלוויזיה של HBO "לרוץ עם בני זוג" לצדה של דיאן קיטון. 1996 הופיע בגלי בסרט טלוויזיה בשם "The Late Shift", שם שיחק את רוד פרת', איש CBS. הוא הופיע כאורח בתוכניות כגון "סקראבס", "בוסטון ליגל" ו"מסע בין כוכבים: וויאג'ר". בגלי הופיע מספר פעמים בתור אורח בעונה השלישית של "ורוניקה מארס". ב-2004 שיחק בסרט "גאון עולה" בדמותו של ד"ר קרלי וויקס. ב-2007 שיחק בקומדיה "ללכת על השיחה" לצד קייטי קסידי. הוא הופיע בסרט של HBO משנת 2008 "Recount", אשר הציג את הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000 ותוצאותיהן, אשר הוכרעו על ידי קולות הבוחרים של פלורידה.
ב-2003, כתב וביים בגלי את המחזמר "Cesar and Ruben". המחזמר הועלה בתיאטרון אל פורטל (El Portal) בלוס אנג'לס והוצג שנית גם ב-2007. אחד מתפקידיו המשחק האחרונים של בגלי הוא בסיטקום "ארי הרווק" ברשת CBS. בגלי שיחק בסדרה את ד"ר וולטר קרנדל, יועץ הנישואין לשעבר של הגיבור הראשי והארוס של אשתו לשעבר. מאז 2008, הוא הופיע בסדרה של פרסומות ל-DirecTV בתור מנהל חברת "Cable Corp Inc.‎". ב-2013, הוא הופיע בסדרת הריאליטי "Beverly Hills Pawn", וגם שיחק בסרט "תגובה קטלנית".
בשנת 2015 שיחק בגרסתה האמריקאית לסדרה הישראלית "סברי מרנן" בשם "Your Family or Mine" (אנ'), ברשת TBS, עד לביטול הסדרה.
בשנת 2017 שיחק בעונה הראשונה של הסדרה הקומית "איש העתיד" ברשת Hulu, בתפקיד אביו של ג'וש (ג'וש האצ'רסון). בשנת 2019 החל לשחק בסיטקום "בלגן בבית" שיצרה לייק בל עבור רשת ABC, ושיחק בעונה השנייה של הסדרה הקומית "שלדון הצעיר" מבית CBS בגם בקומדיה הרומנטית "עונת החתונות" (אנ') וגם הופיע בהופעת אורח בתור דוקטור וינקור בתרגיע והופיע שוב גם בשנת 2020.
בשנת 2021 התארח בסדרת הטלוויזיה הקומית "אדוני ראש העיר" שיצרה טינה פיי עבור רשת NBC.
בשנת 2022 גילם את הסנטור ביל מיקינס (אביה של אניה טיילור-ג'וי) במותחן הקומי התקופתי של דייוויד או. ראסל "אמסטרדם".
בשנת 2023 ביצע הופעת אורח בסדרה "Not Dead Yet" מבית רשת ABC.
חייו האישיים

לבגלי יש שלושה ילדים, בת ובן מנישואיו הראשונים, ובת נוספת מנישואיו הנוכחיים.
על פי כתבה בתוכנית הטלוויזיה "Celebrity Close Calls", בגלי כמעט מת בשנת 1972, לאחר שנדקר מספר רב של פעמים בזמן שנשדד על ידי כנופיית רחוב. התוקפים היו בני נוער, שמאוחר יותר נעצרו על ידי המשטרה.
בשנים 2000–2016, שימש בגלי חבר בחבר הנאמנים של האקדמיה האמריקאית לקולנוע.
חייו האישיים > פעילות בתחום איכות הסביבה

מאז 1970, בגלי הוא פעיל איכות הסביבה. אז קנה רכב חשמלי, החל להקפיד על מיחזור והפך לטבעוני. הוא מקדם מוצרים ידידותיים לסביבה כמו טויוטה פריוס ושירותים אקולוגיים ידידותיים לסביבה.
את ביתו בגלי מתפעל באמצעות אנרגיה סולארית ואנרגיית רוח באמצעות טורבינת רוח ואופניים המייצרים חשמל. הוא משלם רק בסביבות 300 דולר בשנה על חשבונות חשמל.
בטענה כי מדשאות הפרברים אינן ידידותיות לסביבה, במיוחד בדרום קליפורניה, בשל המחסור במים, הוא הקים בחצרו גינה המורכבת רק מצמחים עמידים לבצורות, שמקורם בקליפורניה. אף על פי שהוא נודע בכך שהוא רוכב על אופניים רבות ומשתמש בתחבורה ציבורית, בבעלותו רכב חשמלי.
האופניים החשמליים בהנעה היברידית שלו מופיעים פעמים רבות בתוכנית הטלוויזיה שלו "Living With Ed". אמונותיו של בגלי בנושא איכות הסביבה הוגחכו ב"Homer to the Max", פרק של "משפחת סימפסון", שבו הוא מופיע, נוהג ברכב שמופעל על ידי "תחושת שביעות רצון עצמית". לאחר מכן, הוא הופיע ב"Gone Maggie Gone", פרק נוסף של "משפחת סימפסון". בפרק, במהלך ליקוי חמה, הוא נוהג במכונית סולארית שעוצרת על פסי הרכבת כאשר הרכבת מתקרבת; הרכבת גם היא מפסיקה כי זוהי "רכבת סולארית של אד בגלי". לפי סדרת הקומדיה "פיוצ'רמה", המנוע החשמלי של בגלי הוא "מערכת ההנעה הרשעה ביותר שהומצאה אי פעם".
בגלי הוא מחברם של הספרים "iving Like Ed: A Guide to the Eco-Friendly Life" (שיצא בשנת 2008) ו-"Ed Begley Jr.'s Guide to Sustainable Living: Learning to Conserve Resources and Manage an Eco-Conscious Life" (יצא בשנת 2009), שניהם בהוצאת רנדום האוס. הוא גם כתב את הספר "A Vegan Survival Guide for the Holidays" (שיצא בשנת 2014) עם ג'רי ג'יימס סטון.
בשנים 2007–2010 כיכבו בגלי ואשתו ראשל קרסון בתוכנית המציאות על חיים ידידותיים לסביבה בשם "לחיות עם אד" - "Living with Ed". הוא, אשתו ובתו היידן מצלמים את "On Begley Street", סדרת רשת המתעדת את הריסתו של ביתו הנוכחי, ו"בנייתו של הבית הכי ירוק ובר-קיימא בצפון אמריקה".
בנובמבר 2007 היה בגלי לזוכה הראשון של פרס תומאס אלווה אדיסון לעצמאות אנרגטית מהקונגרס היהודי האמריקני, עבור פעילותו ארוכת השנים למען איכות הסביבה.
חייו האישיים > פעילות פוליטית

בגלי היה חבר בוועדה המייעצת של 2004 Racism Watch, שנוסדה על ידי השחקן אד אסנר. הקבוצה הוקמה בעקבות פרסומת של קמפיין הנשיאות של ג'ורג' ווקר בוש ודיק צ'ייני, שהם טענו שמעודדת גזענות. הפרסומת המדוברת, "100 Days", התייחסה לטרור תוך הצגת תמונה אנונימית של גבר ממוצא מזרח תיכוני.
הערות שוליים

↑  "Ed Begley Jr. biodata". filmreference.com. נבדק ב-17 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Koenenn, Connie (14 באפריל 1996). "Rooted to the Cause; Ed Begley Jr. shines in a world in which some stars are environmentalists only when the cameras are on. He lives what he preaches". {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ed Begley Jr. profile". אורכב מהמקור ב-21 במרץ 2008. נבדק ב-2008-04-29. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: bot: original URL status unknown (link)
↑  Actor and environmental activist Ed Begley Jr. talks the talk and drives the drive, New York Daily News, 13 October 2008.
↑  Celebrity Close Calls; retrieved June 19, 2011.
↑  Scott Feinberg, Oscars: Board of Governors Election Results Signal Support for Current Academy Leadership (Analysis), The Hollywood Reporter, JULY 18, 2016
↑  "Ed Begley Jr". thefreelibrary.com.
↑  "Ed Begley Jr.: Actor and Environmentalist". VegFamily. אורכב מ-המקור ב-2010-06-12. נבדק ב-2008-08-19.
↑  The Tonight Show with Jay Leno, April 25, 2008.
↑  Begley, Ed Jr. "Twelve Things the World Should Toss Out: Lawns", Slate, May 8, 2010.
↑  Living Like Ed: A Guide to the Eco-Friendly Life at RandomHouse.com
↑  Ed Begley Jr. Author Bookshelf - Random House - Books - Audiobooks - Ebooks. Random House. Retrieved on 2014-01-14.
↑  Andrews, Avital (במרץ 2015). "Taste Test: 9 Chefs who are Changing the World". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Living With Ed". HGTV.com. אורכב מ-המקור ב-2006-12-21. נבדק ב-2006-12-27.
↑  "About". OnBegleyStreet.com.
↑  "2004 Racism Watch Calls On Bush-Cheney Campaign to Change or Pull Offensive Ad". Common Dreams. אורכב מ-המקור ב-2012-09-15. נבדק ב-2008-10-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397440005171  PLWABN: 9810653115405606  BNE: XX1112623  BnF: cb14008136x (data)  GND: 138410410  ISNI: 0000 0001 1477 2878  LCCN: n86025105  MusicBrainz: e4a8a047-597b-4018-87df-1432ca2e0e6f  NKC: pna2004259266  SNAC: w6vt2gvm  SUDOC: 174742134  VIAF: 89955358   WorldCat (עם VIAF): 89955358 
בגלי ופני מרשל על השטיח האדום בטקס פרסי אמי ה-40, 28 באוגוסט 1988.
אלברכט הראשון, מלך גרמניה

אלברכט הראשון, מלך גרמניה (בגרמנית: Albrecht I, Römisch-deutscher König; ‏יולי 1255 – 1 במאי 1308) היה דוכס אוסטריה, ולאחר מכן מלך גרמניה בין השנים 1298–1308.
חייו

אלברכט נולד לרודולף הראשון, מלך גרמניה ולגרטרוד מהוהנבורג, בתו של בורקהארד החמישי, רוזן הוהנבורג. גם לאחר בחירתו של אביו רודולף למלך, אוטוקר השני, מלך בוהמיה ואלפונסו העשירי, מלך קסטיליה, סירבו לקבל את הכרעת הנסיכים ושלחו שליחים עם מתנות לשכנע את האפיפיור להתערב. בתגובה שלח רודולף שליח משלו עם מכתב לאפיפיור ששכנע אותו לתמוך בו. אוטוקר המשיך בסירובו ופעל להרחבת ממלכתו תוך כיבוש אוסטריה, שטיריה וקרינתיה. ב-1274 סירב אוטוקר להופיע בפני האספה הכללית הרומית כדי להסביר את כיבושיו. בעקבות כך החרים רודולף את אוטוקר בשם האימפריה הרומית הקדושה והכריז עליו מלחמה, בה ניצח ב-1276. ב-1278 פתח אוטוקר במתקפת נגד בניסיון להשיב את אדמותיו, אך ניסיון זה נכשל, והביא למותו של אוטוקר בקרב דירנקרוט ב-26 באוגוסט.
ב-1282 קיבל אביו רשות מנסיכי גרמניה להעניק לאלברכט ולאחיו רודולף ולגיסו ונצל את האדמות שכבש מידיו של אוטוקר, ואלו הפכו בהמשך לטריטוריה גרעינית של ממלכת הבסבורג.
בשנת 1290 ניסה אביו להבטיח לאלברכט את הכתר הגרמני, אולם נכשל בעיקר בעקבות התנגדויותיו של וצלאב השני, מלך בוהמיה, בנו של אוטוקר השני, מלך בוהמיה, וכן נכשל בניסיונו להשיג לו את כתר הונגריה במקום לסלו הרביעי, מלך הונגריה, שנרצח באותה שנה. משום כך, אחר מותו של רודולף הראשון, מלך גרמניה, נבחר אדולף, רוזן נסאו-ויילבורג למלך גרמניה. בשנת 1295 חלה אלברכט בהרעלת קיבה חמורה, ועל אף שהתאושש ממנה, איבד את ראייתו באחת מעיניו כתוצאה מכך.
בשנת 1298 הסתכסך אדולף, מלך גרמניה עם הנסיכים הבוחרים, ומשום כך החליטו על הדחתו, ובחרו באלברכט למלך גרמניה. אדולף, שזעם על ההחלטה, ניסה להילחם באלברכט עם צבאו, אך הובס ונהרג בקרב גלהיים.
למרות היותו של אלברכט אדם קשה, הוא היה אדם ישר, והיכן שלא היה לו אינטרס אישי, הוא היה מתערב לטובת העם נגד הנסיכים ובני האצולה.
בתחילת שלטונו הסתכסך אלברכט עם פיליפ הרביעי, מלך צרפת, אולם מכיוון שהאפיפיור בוניפקיוס השמיני לא הכיר בבחירתו כמלך גרמניה, חתם אלברכט על ברית עם פיליפ ובה סיכמו שבנו רודולף יתחתן עם בלאנש בתו של פיליפ. אולם בשנת 1303 הכיר האפיפיור בבחירתו, בתמורה להסכמת אלברכט לכך שרק האפיפיור יכול להעניק את כתר האימפריה הרומית הקדושה, ואלברכט ניתק את קשריו עם פיליפ.
בשנת 1299 נכשל אלברכט בכיבוש רוזנויות הולנד וזילנד לאחר מותו של וילם הראשון, רוזן הולנד, וכן נכשל בכיבוש רוזנות תורינגיה. בשנת 1306 מת וצלאב השלישי, מלך בוהמיה, ואלברכט ניצל את ההזדמנות והשיג את הכתר הבוהמי לבנו רודולף.
ב-1 במאי 1308 נרצח אלברכט על ידי אחיינו יוהאן רוצח האב, שזעם על כך שאלברכט הפקיעו מנחלתו, בשעה שהיה בדרכו לדכא מרד בשוואביה.
משפחתו

ב-12 בפברואר 1274 התחתן אלברכט עם אליזבת מקרינתיה, מלכת גרמניה, בתם של מיינהארד, דוכס קרינתיה ואליזבת מבוואריה, מלכת גרמניה, ממנה נולדו לו 12 ילדים:
אנה מאוסטריה, מרקיזת ברנדנבורג (1280–1327)
אגנס מאוסטריה (1281–1364)
רודולף הראשון, מלך בוהמיה (1282–1307)
אליזבת מאוסטריה, דוכסית לורן (1285–1352)
פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה (1289–1330)
לאופולד הראשון, דוכס אוסטריה (1290–1326)
קתרינה מאוסטריה, דוכסית קלבריה (1295–1323)
אלברכט השני, דוכס אוסטריה (1298–1358)
היינריך העדין (1299–1327)
מיינהארד (1300)
אוטו הרביעי, דוכס אוסטריה (1301–1339)
יוטה (1302–1329)