stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לינוס פאולינג

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1901 פורטלנד, אורגון, ארצות הברית 
 פטירה:  19 באוגוסט 1994  (בגיל 93) ביג סאר, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  כימיה, פיזיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה של אורגון (יוני 1922)  המכון הטכנולוגי של קליפורניה (1925) 
 מנחה לדוקטורט:  רוסקו ג'. דיקנסון, ריצ'ארד צ'. טולמן 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של קליפורניה (1927–1963)  אוניברסיטת סטנפורד (1969–1975)  אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (1967–1969)  מכון לינוס פאולינג  אוניברסיטת המדינה של אורגון 
 תלמידי דוקטורט:  מרטין קרפלוס, Joseph Kraut, Walter Barclay Kamb, George Alexander Feigen, David Powell Shoemaker, Harvey A. Itano, Gary Felsenfeld, Edwin Nichols Lassettre, Phillip Alfred Vaughan, James D. McCullough, John Y. Beach, Robert Eugene Rundle, Max Tofield Rogers, דייוויד הארקר, Lawrence O. Brockway, Tang Youqi, ויליאם נון ליפסקומב, Arthur B. Pardee, אדגר ברייט וילסון, Kurt Mislow, מת'יו מזלסון, James Lynn Hoard, James Holmes Sturdivant, Leonard S. Lerman 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס נובל לכימיה בשנת 1954  פרס נובל לשלום בשנת 1962  לרשימת פרסים מורחבת
 בן או בת זוג:  אווה הלן פאולינג 
 צאצאים:  פיטר פאולינג 
 אתר רשמי
 תרומות עיקריות
 מראשוני הכימאים הקוונטיים. בין הכימאים הבולטים של המאה ה-20
 חתימה:   
 
לינוס קארל פאולינג (בתעתיק מדויק יותר: ליינוס פולינג, באנגלית: Linus Carl Pauling; ‏28 בפברואר 1901 - 19 באוגוסט 1994) היה כימאי-פיזיקאי, זוכה שני פרסי נובל, פעיל שלום וסופר אמריקאי. פאולינג הוא אחד הכימאים המשפיעים ביותר בהיסטוריה ונמנה עם המדענים החשובים של המאה ה-20.‏
פאולינג קיבל את פרס נובל לכימיה לשנת 1954 על מחקריו בעניין טבעו של הקשר הכימי, ואת פרס נובל לשלום לשנת 1962 על המערכה שהוביל נגד ניסויים גרעיניים מעל פני הקרקע. על פועלו זה הוענק לו גם פרס לנין לשלום לשנים 1968–1969.
הוא אחד מחמישה בלבד שזכו יותר מפעם אחת בפרס נובל
(מארי קירי, ג'ון ברדין, פרדריק סנגר וקרל בארי שארפלס הם האחרים),
אחד מהשניים שקיבלו פרסי נובל בתחומים שונים (השנייה היא מארי קירי – לכימיה ולפיזיקה),
והיחיד שקיבל שני פרסים בלי שותפים.
השנים הראשונות

פאולינג נולד בפורטלנד, אורגון, והיה בנם הבכור של הרמן הנרי ויליאם פאולינג (1876–1910) ולוסי איזבל "בל" דרלינג (1881–1926).


הוא נקרא ליינוס קארל על שמם של סבו מצד אמו, ליינוס, וסבו מצד אביו, קארל.
מצד אביו היה פאולינג צאצא של חקלאים מפרוסיה שהיגרו למושבות הגרמניות במיזורי. קארל פאולינג, סבו של ליינוס, עבר עם משפחתו לקליפורניה, ולבסוף השתקע באוסוויגו, אורגון, ועבד שם בבית יציקה.
לאחר שאביו של ליינוס, הרמן פאולינג, סיים את בית הספר היסודי, הוא שימש כשוליית רוקחים עד שהיה לרוקח בזכות עצמו.


מוצאה של אמו של פאולינג, לוסי, היה אנגלי-סקוטי. אביה, ליינוס וילסון דרלינג, התייתם בגיל 11 והיה במשך חייו שוליית אופים, מורה, חקלאי, מודד, מנהל סניף דואר ועורך דין. לו ולאליס, אשתו, נולדו ארבע בנות, ולוסי ביניהן. ב-17 ביולי 1888 ילדה אליס את ילדם החמישי, אבל התינוק נולד מת. כעבור פחות מחודש גם היא מתה, ודרלינג נשאר לטפל לבדו בארבע בנותיהם הצעירות.


כשהרמן היה בן 23 ולוסי הייתה בת 18, הם נפגשו בארוחת ערב. כעבור חצי שנה הם נישאו.
בשנה הראשונה לחייו של ליינוס פאולינג גרו הוריו בדירת חדר בפורטלנד. בשנת 1902, אחרי שנולדה אחותו פאולינה, החליטו הוריו של פאולינג לעזוב את העיר על מנת לעבור לבית מרווח יותר. הרמן מצא עבודה בסיילם, כסוכן נוסע של חברת תרופות, והמשפחה עברה לגור שם. שנה אחרי הולדת אחותו השנייה של ליינוס, לוסיל, בשנת 1904, חזרה המשפחה לאוסוויגו, והרמן פאולינג פתח בה בית מרקחת משלו. העסקים באוסוויגו היו חלשים, ובשנת 1905 המשפחה עברה לקונדון.
בגיל תשע היה ליינוס תולעת ספרים. אביו כתב מכתב לעיתון ב-12 במאי 1910, וביקש המלצות לספרים שיעסיקו אותו.


חברו של פאולינג, לויד א' ג'פרס, ערך ניסויים בערכת כימיה קטנה. פאולינג הוקסם והחליט שהוא רוצה להיות כימאי. בבית הספר התיכון המשיך פאולינג לערוך ניסויים בכימיה. חלק גדול מהציוד והחומרים שהשתמש בהם, היו שיירים שלקח ממפעל פלדה נטוש. עם חבר מבוגר יותר, לויד סיימון, הוא הקים במרתף ביתו של סיימון את Palmon Laboratories, מעבדה שהציעה שירותי דגימה ובדיקה למחלבות המקומיות. אבל המחלבות לא מיהרו לסמוך על שני הנערים, והעסק נכשל ונסגר.
בסתיו של 1916 היה פאולינג בן ה-15 תלמיד השנה האחרונה בתיכון, וציוניו אפשרו לו להיכנס לקולג' החקלאי של אורגון. חסרו לו שני קורסי חובה בהיסטוריה אמריקאית כדי לקבל תעודת בגרות. הוא ביקש ממנהל בית הספר ללמוד את שניהם במקביל בסמסטר האביב, אבל המנהל דחה את בקשתו וביוני החליט פאולינג לעזוב את בית הספר בלי תעודה.


כעבור 45 שנים, אחרי שזכה בשני פרסי נובל, העניק לו בית הספר התיכון - תיכון וושינגטון בפורטלנד - את תעודת הבגרות.


בקיץ עבד פאולינג תמורת שמונה דולר לשבוע במשרה חלקית בחנות מכולת, ואחר כך קיבל משרת מכונאי מתלמד במשכורת של 40 דולר בחודש. הוא הצטיין בעבודתו ומשכורתו עלתה תוך זמן קצר ל-50 דולר בחודש. בזמנו הפנוי הוא הקים מעבדת צילום עם שני חברים, וקיבל עבודות מחברת צילום מקומית. הוא קיווה שהעסק יתבסס, והוא יוכל למשוך ממנו סכום קבוע שיעזור למימון לימודיו הגבוהים בעתיד. כשקיבל בספטמבר 1917 מכתב המאשר את קבלתו לקולג' החקלאי של אורגון, התפטר מיד.
השנים הראשונות > השכלה גבוהה

באוקטובר 1917 גר פאולינג במעונות הקמפוס בקורווליס, אורגון, עם בן דודו מרווין ועם אדם נוסף. מאתיים הדולרים שחסך בעבודות מזדמנות, עזרו לו לממן את לימודיו. בסמסטר הראשון נרשם לשני קורסים בכימיה, לשניים במתמטיקה, לשרטוט מכני, למבוא למכרות ושימוש בחומרי נפץ, לפרוזה אנגלית מודרנית, להתעמלות ולתרגילי סדר.‏
פאולינג היה פעיל בחיי הקמפוס וייסד את הסניף המקומי של אחוות דלתא אפסילון.
בתחילת שנת הלימודים התאהב פאולינג בתלמידת שנה ראשונה בשם איירין. הוא לקח אותה למופעים ולמשחקים, ועד סוף אוקטובר כבר בזבז מאה וחמישים דולר מחסכונותיו. עד מהרה קיבל עבודה במעונות של הבנות, ועבד מאה שעות בחודש בביקוע עצים להסקה, בחיתוך בשר ובניקיון המטבח תמורת 25 סנט לשעה. כדי לצמצם בהוצאות, הוא התחיל לאכול ארוחה חמה אחת ביום במסעדה מחוץ לקמפוס.‏
בסוף השנה השנייה הוא חשב לעבוד בפורטלנד כדי לתמוך באמו כספית, אבל הקולג' הציע לו ללמד את הקורס בניתוח כמותי – קורס שהוא עצמו אך זה למד. הוא עבד ארבעים שעות בשבוע במעבדה ובכיתות והרוויח מאה דולר לחודש.‏ כך הצליח להמשיך את לימודיו בקולג'.
בשנתיים האחרונות בבית הספר התוודע פאולינג לעבודתם של גילברט ניוטון לואיס ואירווינג לאנגמיור על המבנה האלקטרוני של האטומים ועל שיתוף אלקטרונים היוצר מהם מולקולות.‏ הוא החליט למקד את המחקר שלו בקשרים שבין תכונותיו הפיזיקליות והכימיות של החומר לבין מבנה האטומים שמהם הוא מורכב, והיה לאחד מחלוצי תחום המחקר החדש - הכימיה הקוונטית. פאולינג החל להזניח את לימודי מדעי הרוח ומדעי החברה. הוא גם מיצה את כל הקורסים שניתנו במחלקות לפיזיקה ולמתמטיקה. פרופ' סמואל גרף בחר בפאולינג להיות עוזר ההוראה שלו באחד מהקורסים המתקדמים במתמטיקה.‏ בחורף של שנת הלימודים האחרונה התבקש פאולינג ללמד קורס כימיה לתלמידות כלכלת בית. באחד השיעורים האלה פגש פאולינג את אשתו לעתיד, אווה הלן מילר.‏
בשנת 1922 קיבל פאולינג תואר ראשון בהנדסה כימית מהקולג' החקלאי של אורגון, והמשיך ללימודי מוסמכים במכון הטכנולוגי של קליפורניה (הידוע גם בכינוי קלטק) בפסדינה. במחקר שלו לתואר הוא נעזר בקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן כדי לגלות את מבנה הגבישים. בזמן שהיה בקלטק הוא פרסם שבעה מאמרים על המבנה הגבישי של מינרלים. בשנת 1925 הוענק לו דוקטורט בהצטיינות יתרה בכימיה פיזיקלית ובפיזיקה מתמטית.
חייו הפרטיים

כשפאולינג לימד בקולג' את הקורס "כימיה לתלמידות כלכלת בית"
הוא פגש את אשתו לעתיד, אווה הלן מילר. הם נישאו ב-17 ביוני 1923 ונשארו נשואים עד מותה של אווה ב-1981. נולדו להם שלושה בנים – ליינוס ג'וניור, פיטר ואדוארד קרלין, ובת אחת – לינדה.
בניו של פאולינג גדלו להיות מדענים וחוקרים: ליינוס היה פסיכיאטר, פטר – קריסטלוגרף, ואדוארד קרלין – ביולוג. לינדה נישאה לגאולוג.
בנעוריו היה פאולינג חבר בכנסייה הלותרנית, אך מאוחר יותר הצטרף לכנסייה האוניטרית האוניברסלית. כשנתיים לפני מותו הצהיר שהוא אתאיסט, והוסיף: "אני איני לוחמני באתאיזם שלי. הפיזיקאי התאורטי הדגול פול דיראק הוא אתאיסט לוחמני. כנראה חשוב לו לדון בקיומו של אלוהים. לי לא. פעם מישהו אמר בצחוק שאין אלוהים ודיראק הוא נביאו".
קריירה

פאולינג פגש לראשונה במושגי מכניקת הקוונטים, כשלמד באוניברסיטת המדינה של אורגון. אחר כך הוא נסע לאירופה על מלגת גוגנהיים כדי ללמוד אצל הפיזיקאי הגרמני ארנולד זומרפלד במינכן, אצל הפיזיקאי הדני נילס בוהר בקופנהגן ואצל הפיזיקאי האוסטרי ארווין שרדינגר בציריך. כל השלושה היו מומחים בתחום החדש של מכניקת הקוונטים ובענפים נוספים של הפיזיקה. פאולינג ביקש לבדוק אם ניתן ליישם את מכניקת הקוונטים בתחום העניין שלו – המבנה האלקטרוני של האטומים והמולקולות. בציריך הכיר פאולינג גם את אחד הניתוחים הראשונים של הקשרים במולקולת המימן על פי מכניקת הקוונטים, שעשו ולטר הייטלר ופריץ לונדון. פאולינג הקדיש את שתי שנות שהותו באירופה למחקר זה, והחליט להתמקד בו גם בהמשך. הוא היה לאחד המדענים הראשונים בתחום הכימיה הקוונטית ולחלוץ בהחלת חוקי מכניקת הקוונטים על מבנה המולקולות.
בשנת 1927 קיבל פאולינג על עצמו תפקיד חדש כמרצה זוטר לכימיה תאורטית במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech). חמש השנים הראשונות של הקריירה האקדמית שלו היו פוריות מאוד, והוא המשיך לעסוק במחקריו על גבישים באמצעות קרני רנטגן וגם בחישובים על אטומים ומולקולות על פי מכניקת הקוונטים. הוא פרסם כחמישים מאמרים בחמש שנים אלו, וניסח חמישה כללים הידועים היום בשם חוקי פאולינג. ב-1929 כבר קודם למעמד פרופסור חבר, וב-1930 – לפרופסור מן המניין. בשנת 1931 העניקה האגודה האמריקנית לכימיה לפאולינג את פרס אירווינג לאנגמיור למחקר המשמעותי ביותר במדע טהור על ידי אדם בן 30 או פחות.
ב-1932 פרסם פאולינג את המאמר שנחשב בעיניו המאמר החשוב ביותר שלו, ובו ניסח לראשונה את רעיון הכלאת האורביטלים האטומיים וניתח את הערכיות המרובעת של אטום הפחמן.
בקלטק התיידד פאולינג עם הפיזיקאי התאורטי רוברט אופנהיימר מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שמדי שנה נהג לחקור וללמד גם בקלטק. השניים תכננו לחקור יחד את נושא טבעו של הקשר הכימי: אופנהיימר היה אמור לספק, ככל הנראה, את המתמטיקה, ופאולינג היה אמור לפרש את התוצאות. היחסים ביניהם השתבשו כשפאולינג התחיל לחשוד שאופנהיימר מתקרב מדי לאשתו, אווה הלן. פעם, כאשר פאולינג היה בעבודה, בא אופנהיימר לביתם והפתיע את אווה הלן בהזמנה לנסיעה רומנטית למקסיקו.
בקיץ 1930 נסע פאולינג שוב לאירופה ושם שמע על שימוש באלקטרונים במחקרי עקיפה הדומים למחקרים שהוא עצמו ערך בעזרת קרני רנטגן. כשחזר, הוא בנה בקלטק, ביחד עם סטודנט שלו, ל' א' ברוקוויי, מכשיר עקיפה באמצעות אלקטרונים, והשתמש בו כדי לחקור את המבנה המולקולרי של חומרים כימיים רבים.
פאולינג הציג את המושג אלקטרושליליות בשנת 1932. הוא הגדיר את סולם האלקטרושליליות הקרוי על שמו על סמך המאפיינים השונים של המולקולות, כגון האנרגיה הנדרשת לניתוק קשרים בין האטומים שבהן או מומנטי הדיפול שלהן, וקבע לרוב היסודות ערך מספרי העוזר לנבא את טבעם של הקשרים בין האטומים שבמולקולות.
קריירה > אקטיביזם

פאולינג היה א-פוליטי עד מלחמת העולם השנייה, אך בעקבות המלחמה ובעקבות הפציפיזם של אשתו השתנו חייו מן הקצה אל הקצה, והוא נעשה פעיל שלום. בתחילת פרויקט מנהטן, הזמין אותו רוברט אופנהיימר להיות אחראי על חטיבת הכימיה של הפרויקט, אך הוא סירב משום שלא רצה לעקור את משפחתו. הוא עבד על פרויקטים אחרים שהיו להם יישומים צבאיים, כגון חומרי נפץ, הנעת טילים, מד חמצן עבור צוללות ופטנט הפגז חודר השריון, וזכה במדליית הצטיינות נשיאותית.
ב-1946 הצטרף לוועדת החירום של מדעני האטום בראשות אלברט איינשטיין.

משימתה הייתה להזהיר את הציבור מפני הסכנות הכרוכות בפיתוח נשק גרעיני. בגלל האקטיביזם הפוליטי שלו סירבה מחלקת המדינה של ארצות הברית לתת לו דרכון בשנת 1952, כאשר הוזמן להרצות בכנס מדעי בלונדון.
דרכונו הוחזר לו ב-1954, זמן קצר לפני הטקס בסטוקהולם שבו קיבל את פרס נובל הראשון שלו. ב-1955 הוא הצטרף לאיינשטיין, לברטרנד ראסל ולעוד שמונה מדענים ואנשי רוח מובילים אחרים, וחתם על מניפסט ראסל-איינשטיין.
בשנת 1958 התגייס פאולינג לקידום עצומה בשיתוף עם מייסדי הוועדה האזרחית של סנט לואיס למען מידע גרעיני (CNI). קבוצה זו, בראשות פרופסורים מאוניברסיטת וושינגטון, ארגנה מחקר על הסטרונציום-90 הרדיואקטיבי בשיני חלב של ילדים ברחבי צפון אמריקה. "סקר שיני החלב", בראשות ד"ר לואיז רייס, הוכיח סופית בשנת 1961 כי ניסויים גרעיניים על-קרקעיים מעמידים את בריאות הציבור בסיכון משמעותי בגלל נשורת גרעינית המתפשטת בעיקר דרך חלב של פרות שאכלו עשב מזוהם.
פאולינג השתתף גם בעימות עם פיזיקאי האטום אדוארד טלר על הסיכוי שנשורת גרעינית תגרום למוטציות.
ב-1958, הגישו פאולינג ואשתו עצומה לאו"ם, בחתימתם של יותר מ-11,000 מדענים, שקראה לשים קץ לניסויים בנשק גרעיני. הלחץ הציבורי ותוצאותיו המפחידות של המחקר של CNI הובילו להשעייתם של ניסויים בנשק גרעיני מעל פני הקרקע, ולאחר מכן לאמנה החלקית למניעת ניסויים שנחתמה ב-1963 בידי קנדי וחרושצ'וב. ביום שבו נכנסה האמנה לתוקף, הכריזה ועדת פרס נובל על הענקת פרס נובל לשלום לפאולינג במילים אלה:
"ליינוס קארל פאולינג, אשר מאז 1946 פעל ללא הרף לא רק נגד ניסויים בנשק גרעיני, לא רק נגד התפשטות כלי הנשק הללו, לא רק נגד עצם השימוש בהם, אלא נגד כל מלחמה כאמצעי לפתרון סכסוכים בינלאומיים, ...".
תרומתו החשובה של ה-CNI להשעיית הניסויים לא זכתה לכל הכרה שהיא, וגם לא המחקר פורץ הדרך של ד"ר רייס וסקר שיני החלב. המחלקה לכימיה בקלטק הייתה חשדנית כלפי דעותיו הפוליטיות של פאולינג, ואפילו לא בירכה אותו באופן רשמי. הם כן ערכו מסיבה קטנה לכבודו, והפגינו הערכה ואהדה בעיקר כלפי עבודתו על קרינה ומוטציות".
פאולינג המשיך בפעילותו למען השלום גם בשנים הבאות, וב-1974 היה שותף לייסודה של הליגה ההומניסטית הבינלאומית. הוא היה נשיא הוועדה המדעית המייעצת של האיגוד העולמי להגנת החיים וגם אחד החותמים על הצהרת דוברובניק-פילדלפיה.
רבים ממבקריו של פאולינג, וביניהם גם מדענים שהעריכו את תרומתו לכימיה, חלקו על עמדותיו הפוליטיות וראו בו דובר נאיבי של הקומוניזם הסובייטי. הוא נצטווה להופיע בפני ועדת המשנה של הסנאט האמריקאי לביטחון פנים אשר כינתה אותו "השם המדעי מספר אחת המופיע בכל פעילות חשובה של מתקפת השלום הקומוניסטית על הארץ הזאת." כותרת במגזין לייף מתארת את פרס נובל בשנת 1962 כ"עלבון מוזר מנורווגיה". בשנת 1970 זכה פאולינג בפרס לנין לשלום של ברית המועצות.
קריירה > גנטיקה מולקולרית

בנובמבר 1949 פרסמו ליינוס פאולינג, הארווי איטנו, ס' ג' זינגר ואיברט וולס את "אנמיה חרמשית, מחלה מולקולרית"
בכתב העת Science. זו הייתה העדות הראשונה למחלה של בני-אדם הנובעת מאנומליה בחלבון, והאנמיה החרמשית הייתה המחלה הראשונה שהובנה ברמה המולקולרית. באמצעות אלקטרופורזה הם הראו שלחולים באנמיה חרמשית הייתה צורה שונה של המוגלובין בתאי הדם האדומים, וכי לנשאים היו שתי צורות של המוגלובין – אחת רגילה ואחת שונה. זו הייתה גם הדוגמה הראשונה שבה חוקי התורשה של מנדל קבעו את תכונותיהם של החלבונים, ולא רק את נוכחותם או היעדרם, והיא סימנה את הולדתה של הגנטיקה המולקולרית.
קריירה > טבעו של הקשר הכימי

לקראת סוף שנות ה-20 החל פאולינג לפרסם מאמרים על טבעו של הקשר הכימי, וב-1939 הוציא לאור את ספר הלימוד המפורסם שלו בנושא זה. הוא מבוסס בעיקר על עבודתו שזיכתה אותו בשנת 1954 בפרס נובל לכימיה "על מחקרו בעניין טבעו של הקשר הכימי ועל יישומו להבהרת המבנה של חומרים מורכבים". פאולינג סיכם את מחקרו על הקשר הכימי בספר 'טבעו של הקשר הכימי' – אחד הספרים המשפיעים ביותר בכימיה בכל הזמנים.
בשלושים השנים שחלפו מאז 1939, כשהמהדורה הראשונה שלו יצאה לאור, צוטט ספר זה יותר מ-16,000 פעמים. אפילו היום, יותר מחצי מאה לאחר הפרסום הראשון, עדיין מצטטים מאמרים מדעיים מודרניים רבים בכתבי עת חשובים את העבודה הזאת.
מתוך חלק ממחקרו על טבעו של הקשר הכימי פיתח פאולינג את המושג הכלאה אורביטלית.
בעוד אנחנו רגילים לתאר את האלקטרונים באטום באמצעות אורביטלים מסוג s, p וכו', מתברר כי לתיאור הקשרים בתוך מולקולות, עדיף לבנות פונקציות המשלבות חלק מהמאפיינים של כל אורביטל. כך, אורביטל 2s אחד ושלושה אורביטלי 2p באטום פחמן יכולים להשתלב וליצור ארבעה אורביטלים שקולים (הנקראים אורביטלים היברידיים sp3), המתאימים לתיאור תרכובות פחמן כגון מתאן, או שאורביטל 2s אחד ושניים מהאורביטלים 2p יכולים להשתלב (כשהאורביטל 2p הנוסף נשאר מחוץ להכלאה), וליצור שלושה אורביטלים שקולים (הנקראים אורביטלים היברידיים sp2), המתאימים לתיאור אלקנים כגון אתן, ויש שיטות הכלאה נוספות, לסוגים אחרים של מולקולות.
תחום נוסף שחקר פאולינג היה היחס בין קשר יוני, שבו יש העברה של אלקטרונים בין אטומים, ובין קשר קוולנטי, שבו האטומים משתפים ביניהם אלקטרונים בצורה שוויונית. פאולינג הראה כי קשרים אלה הם מקרי קצה, וכי רוב סוגי הקשרים נמצאים על הסקאלה שביניהם. כאן היה רעיון האלקטרושליליות של פאולינג שימושי במיוחד; פער האלקטרושליליות בין זוג אטומים יהיה המנבא המובהק ביותר למידת היוניות של הקשר.
הנושא השלישי שפאולינג חקר ב'טבעו של הקשר הכימי' היה המבנה של הפחמימנים הארומטיים, ובמיוחד אב-הטיפוס, בנזן.
הכימאי הגרמני פרידריך אוגוסט קקולה הציע את המודל הטוב ביותר למבנה הבנזן. במודל זה יש שרשרת של קשרים כפולים וקשרים יחידים לסירוגין, והם "מחליפים" אלה את אלה במהירות. פאולינג הראה מודל מתאים המבוסס על מכניקת הקוונטים, של מבנה ביניים ששילב את שני סוגי הקשרים. במקום לדבר על התחלפויות מהירות של קשר יחיד בקשר זוגי ובחזרה, הוא דיבר על סופרפוזיציה שלהם. לתופעה זו ניתן בשלב מאוחר יותר השם רזוננס כימי.
במידה מסוימת, תופעה זו דומה להכלאה האורביטלית, שתוארה קודם, כי גם כאן משלבים מספר מבנים אלקטרוניים כדי לקבל תוצאת ביניים.
קריירה > מבנה גרעין האטום

ב-16 בספטמבר 1952 כתב פאולינג כך במחברת מחקר חדשה: "החלטתי לתקוף את בעיית המבנה של הגרעין".
ב-15 באוקטובר 1965 פרסם פאולינג את מודל הספירון (spheron) הצפוף שלו לגרעין האטום בשני כתבי עת מכובדים – Science ו-PNAS‏.
במשך שלושה עשורים כמעט, עד מותו בשנת 1994, פרסם פאולינג מאמרים רבים על מודל הספירון.
הרעיון הבסיסי העומד מאחורי מודל הספירון (spheron) של פאולינג הוא שניתן לראות את הגרעין כאוסף "אשכולות של גרעינים". אשכולות הגרעינים הבסיסיים כוללים את הדאוטרון [np], ההליון [pnp] והטריטון [npn]. גרעין זוגי-זוגי מתואר כמורכב מאשכולות של חלקיקי אלפא, כפי שמתוארים פעמים רבות גרעינים קלים. פאולינג ניסה לגזור את מבנה הקליפה של הגרעין מתוך שיקולים גאומטריים טהורים הקשורים בפאונים משוכללים במקום להתחיל ממודל חלקיקים עצמאי כמו במודל הקליפות הרגיל. בראיון שנתן בשנת 1990, אמר פאולינג על המודל שלו:
"לאחרונה, אני מנסה לקבוע את פרטי המבנה של גרעין האטום על ידי ניתוח של תנודות כיפוף במצב היסוד ובמצב מעורר, כפי שהן נצפות בניסויים. מקריאת הספרות בפיזיקה ומקריאת Physical Review Letters וכתבי עת אחרים, אני יודע שפיזיקאים רבים מתעניינים בגרעין האטום, אבל אף אחד מהם, עד כמה שהצלחתי לגלות, אינו תוקף את הבעיה כמוני. אז אני פשוט ממשיך לעבוד בקצב שלי, ומחשב חישובים..."
מורשתו

פאולינג מת מסרטן הערמונית ב-19 באוגוסט 1994 בביתו בביג סור שבקליפורניה. בן 93 היה במותו.‏


מצבה לזכרו הוצבה בבית הקברות בלייק אוסוויגו שבאורגון,‏


ובשנת 2005 העבירה לשם המשפחה את אפרם של פאולינג ושל רעייתו.‏
פאולינג נכלל ברשימת עשרים המדענים הגדולים בכל הזמנים של המגזין New Scientist, ורק הוא ואלברט איינשטיין, ייצגו בה את המאה העשרים. פאולינג יוצא דופן במגוון תחומי העניין שלו: מכניקת הקוונטים, כימיה אי-אורגנית, כימיה אורגנית, מבנה החלבון, ביולוגיה מולקולרית ורפואה. בכל התחומים הללו, ובמיוחד על הגבולות שביניהם, הוא תרם תרומות מכריעות. מחקריו על הקשר הכימי מציינים את תחילתה של הכימיה הקוונטית המודרנית, ורבים מהרעיונות שתרם, כמו הכלאה אורביטלית ואלקטרושליליות, נכנסו לספרי לימוד הכימיה הסטנדרטיים. גישת הקשר הערכי שלו לא הצליחה להסביר כמותית כמה ממאפייני המולקולות, כמו טבעו הפאראמגנטי של החמצן וצבעם של תצמידים אורגנומתכתיים, והיא נדחקה בידי תאוריית האורביטלים המולקולריים (Molecular Orbital Theory) של רוברט מאליקן.
אך תאוריית הקשר הערכי עדיין קיימת בצורתה המודרנית, ועדיין מתחרה על תיאור תופעות כימיות מול תאוריית האורביטלים המולקולריים ומול תורת פונקציונל הצפיפות (Density Functional Theory, DFT‏). תגלית סלילי האלפא ומשטחי הבטא שלו היא יסוד מוסד בחקר מבנה החלבון. עבודתו של פאולינג בתחום מבנה הגביש תרמה תרומה משמעותית לניבוי ולהבנה של המבנה של תרכובות ומינרלים מורכבים. עם זאת, נודע פאולינג בביקורתו החריפה על התאוריה של פרופסור דן שכטמן בדבר גבישים קוואזי-מחזוריים. הוא טען כי בדק את תוצאותיו של שכטמן ומקורן בטעות במדידת זוויות וטבע את העלבון: "אין קוואזי-גבישים, אבל יש קוואזי-מדענים". ביקורתו של פאולינג בעניין זה הייתה מוטעית - גילויו של שכטמן התברר כנכון, ואף זיכה אותו בפרס נובל לכימיה לשנת 2011.
פרנסיס קריק הכריז על פאולינג כעל "אבי הביולוגיה המולקולרית". תגליתו, שאנמיה חרמשית היא "מחלה מולקולרית", פתחה פתח לבחינת מוטציות נרכשות ברמה המולקולרית.
מחקרו של פאולינג על הבסיס המולקולרי של מחלות והטיפול בו נמשך על ידי מספר חוקרים הבודקים את תרומתם של מיקרונוטריאנטים ופיטוכימיקלים לבריאות ולמחלות, בעיקר במכון ליינוס פאולינג.
על שמו של פאולינג נקראו רחובות וכבישים, אולם ליינוס ואווה פאולינג באוניברסיטת SUA באליסו ווייחו בקליפורניה, חטיבת ביניים בקורווליס באורגון, ושדה תעופה קטן בקונדון באורגון, שבה גדל פאולינג. כמו כן, נושא מכון ליינוס פאולינג את שמו, וכך גם אגף בספרייה באוניברסיטת המדינה של אורגון,
ואולם הרצאות שפאולינג בילה בו זמן רב, בפקולטה לכימיה בקלטק.
ב -6 במרץ 2008 הנפיק שירות הדואר של ארצות הברית בול דואר לכבוד פאולינג.‏
לינוס טורבאלדס, מפתח ליבת מערכת ההפעלה לינוקס, נקרא על שם פאולינג.
האסטרואיד 4674 Pauling (אנ') שהתגלה ב-2 במאי 1989 על ידי אלינור הלין נקרא על שמו, לכבוד יום הולדתו ה-90.
פרסים והוקרה

מלגת גוגנהיים (1926)
פרס לנין לשלום (1969)
המדליה הלאומית למדעים (1974)
מדליית רובלינג (1967)
מלגת גוגנהיים (1965)
פרס לינוס פאולינג (1966)
פרס נובל לשלום (1962)
מדליית הזהב של לומונוסוב (1977)
מדלית פריסטלי (1984)
היכל התהילה של קליפורניה (2008)
פרס במדעים כימיים של האקדמיה הלאומית למדעים (1979)
פרס טולמן (1990)
מדליית לבואזיה (1986)
פרס ג'ורג' ק. פימנטל לחינוך בכימיה (1987)
הומניסט השנה (1961)
פרס גנדי לשלום (1962)
פרס וילארד גיבס (1946)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונפלייה (1958)
מדליית דייווי (1947)
ההרצאות לזכר סילימאן (1945)
פרס אירווינג לאנגמיור (1931)
פרס ויליאם ה. ניקולס (1941)
פרס האגודה האמריקנית לכימיה בכימיה טהורה (1931)
פרס ליברסידג' (1948)
דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת פריז (27 בנובמבר 1948)
פרס נובל לכימיה (1954)
חבר זר של החברה המלכותית (27 במאי 1948)
honorary doctor of the University of Toulouse (1949)
מדליית ההצטיינות (1948)
עמית החברה הפיזיקלית האמריקאית
עמית החברה המלכותית של אדינבורו
עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
פרס חלוצי הכימיה
ספרו בעברית

לינוס פאולינג, כימיה כללית, שני כרכים, תרגם לעברית: יצחק קלוגאי, הוצאת יחדיו, תל אביב, כרך א' 1965, כרך ב' 1966
Assassin's Creed Freedom Cry

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  PlayStation 3, ‏PlayStation 4, ‏Xbox 360, Xbox One: 17 בדצמבר 2013 Microsoft Windows: 19 בדצמבר 2013 (כחבילת הרחבה)
 סוגה:  פעולה-הרפתקאות, התגנבות
 פיתוח:  יוביסופט קוויבק
 הוצאה לאור:  יוביסופט 
 ארץ מקור:  קנדה 
 שפות:  אנגלית, פולנית, נורווגית, פינית, פורטוגזית, רוסית, פורטוגזית ברזילאית, שוודית, הולנדית, צ'כית, צרפתית, דנית, איטלקית, ספרדית, גרמנית, דנית 
 הפצה:  יוביסופט
 סדרה:  Assassin's Creed
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  AnvilNext
 מצבי משחק:  שחקן יחיד
 פלטפורמות:  PS3, PS4, Xbox 360, Xbox One, Microsoft Windows, Nintendo Switch
 המשחק הקודם:  Assassin's Creed IV: Black Flag
 
 www.assassinscreed.com
 
Assassin's Creed Freedom Cry (בתרגום לעברית: "אמונת המתנקש: זעקה לחופש") הוא משחק פעולה-הרפתקאות שפותח בידי חברת יוביסופט קוויבק והופץ בידי יוביסופט. המשחק משמש כספין-אוף לסדרת משחקי Assassin's Creed, והוא יצא במקור כחבילת הרחבה למשחק "Assassin's Creed IV: Black Flag" לקוסולות המשחקים פלייסטיישן 3, ‏PlayStation 4, ‏Xbox 360 ו-Xbox One ב-17 בדצמבר 2013, כאשר הגרסה למערכת ההפעלה Microsoft Windows יצאה כיומיים לאחר מכן. חבילת ההרחבה יצאה בהמשך כמשחק העומד בפני עצמו לפלייסטיישן 3 ולפלייסטיישן 4 ב-18 בפברואר 2014, כאשר גרסת המחשב האישי יצאה ב-25 בפברואר 2014.
עלילת הסיפור עוקבת אחרי נרטיב היסוד של זיכיון משחקי Assassin's Creed ומתרחשת בהיסטוריה בדיונית, שבה יריבות מתמשכת בין שתי חברות סודיות - מסדר המתנקשים ומסדר הטמפלרים - מציבה אותן בפני שתי אידאולוגיות שונות ומנוגדות. בעוד סיפור המסגרת שהתרחש בזמנים המודרניים כמו במשחקים קודמים אינו קיים במשחק זה, העלילה הראשית מתרחשת כ-13 שנים לאחר אירועי "Black Flag" בקולוניה הצרפתית של סן-דומנג (האיטי של ימינו) בין השנים 1735 ל-1737 ועוקבת אחרי אדוולה, דמות משנה דומיננטית מ-"Black Flag", שמנסה לעצור את פעולותיו של מסדר הטמפלרים באזור הים הקריבי בשם יריביהם מאחוות המתנקשים (המבוססת על מסדר החשישיון). אדוולה מוצא את עצמו נשטף לחופי סן-דומנג, שם הוא ניצב בפני מקרי השיעבוד האכזריים ביותר באיי הודו המערבית.
גרסת ה-Xbox One של המשחק קיבלה ביקורות חיוביות מהמבקרים, בעוד הביקורות לגרסאות הפלייסטיישן 4 וה-Xbox 360 היו פחות נלהבות. המבקרים שיבחו את נרטיב הסיפור ועל ההחלטה להתמקד בדמות משנה שכבר הייתה מבוססת, אך גם היו מאוכזבים מזמן המשחק הקצר ומחיסרון משמעותי בשיפור המשחקיות לעומת קודמו "Black Flag". המשחק תואר כדוגמה ראויה לציון של נושא העבדות במדיום של משחקי וידאו.
משחקיות

המשחק "Assassin's Creed Freedom Cry" הוא משחק פעולה, הרפתקאות והתגנבות המתרחש בסביבת עולם פתוח ומשוחק מנקודת מבט בגוף שלישי באזורים יבשתיים וימיים. השחקנים שולטים בדמותו של אדוולה, עבד לשעבר מטרינידד ששימש כקצין הלוגיסטיקה על סיפון האונייה "ג'קדאו" של אדוארד קנוויי, פרוטגוניסט המשחק "Black Flag", לפני שהצטרף לאחוות המתנקשים. כמו קודמו, המשחק מכיל קרבות ימיים ועל השחקנים להשתלט על אוניות חולפות וללכוד אותן, וניתן לצפות מרחוק בהן באמצעות משקפת שמגלה את סוג המשאבים שנמצאים עליהן. אונייתו של אדוולה ניתנת לשדרוגים במהלך המשחק באמצעות כסף ומשאבים אותם מרוויח השחקן ממשימות ומתיבות אוצר.
מכניקת משחקיות חדשה שמוצגת ב-"Freedom Cry" היא שחרורם לחופשי של עבדים משועבדים. כל עבד ששוחרר לחופשי משמש כמשאב עבור השחקן כדי לפתוח שדרוגים נוספים לכלי הנשק האישיים של אדוולה ולציוד בבסיס המבצעים שלו. השחקנים יכולים להשתמש במערכת גיוס כמו שהוצגה במשחק "Black Flag" כדי לגייס אנשים שננטשו על האי ללחום לצדו של אדוולה. השחקנים ייתקלו בהזדמנויות עבור אדוולה לשחרר את העבדים ואת הננטשים מידיהם של אלה שמדכאים אותם, וזאת דרך משימות הסיפור או פשיטות על מטעי הקולוניות.