הגליאניזם
נאו-הגליאניזם

בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 התרחש "רנסאנס הגל" בגרמניה, הולנד ואיטליה, ובמידה פחותה גם בצרפת ובאנגליה. ניסיונות אלו לחידוש או קבלה ראשונית של הגל, שהחלו בערך בו-זמנית ובאופן בלתי תלוי זה בזה, ומכונים ביחד נאו-הגליאניזם. הנאו-הגליאניזם בגרמניה הושפע במיוחד מהניאו נאו-קאנטיאניזם ומפילוסופיית החיים. לאחר לאחר שסוף המאה ה-19 אופיינה בחזרה לביקורת של קאנט, עלה "רעב להשקפת עולם" (Hunger nach Weltanschauung) – כפי שניסח זאת וילהלם וינדלבאנד (אנ') (1848–1915) – הוביל להתעוררות מחודשת בהגל. נקודת המוצא של התנועה הייתה גילוי "הגל הצעיר" בספרו של וילהלם דילתיי (1833–1911) Die Jugendgeschichte Hegels ("היסטוריית השחרות של הגל") מ-1905. בספר זה דילתיי תיאר את הגל כנציג של ה"אנטי-נאורות", כתמוך בפנתאיזם-מיסטי, וטען שלחשיבה שלו יש חשיבות עליונה להופעתה של "התודעה ההיסטורית". מחברים משפיעים נוספים שתרמו לנאו-הגליאניזם בגרמניה היו וילהלם וינדלבאנד (אנ') (1848–1915) בספרו Die Erneuerung des Hegelianismus ("התחדשות ההגליאניזם") משנת 1910 וריכרד קרונר (1884–1974) בספרו Von Kant bis Hegel ("מקאנט להגל") מ-1921–1924. ביצירות אלו הדגישו המחברים את הצורך הפנימי של ההתפתחות מקאנט להגל ומנאו-קנטיאניזם לנאו-הגליאניזם. קו שונה בחר הרמן גלוקנר (גר') (1896–1979) שהתכתב עם פילוסופיית החיים של המאה ה-19 ובשל כך העניק יותר חשיבות לרגעים הלא-רציונליים שניתן למצוא אצל הגל הצעיר. החיבור בין קריאה אנטי-רציונלית לבין הגל הוליד גם פרשנויות ריאקציונריות לפילוסופיה של המשפט של הגל, ובהתאם לכך, הנאו-הגליאניזם הגרמני הגיע אצל חלק מההוגים לקרבה ברורה עם הנאציזם, למשל אצל יוליוס בינדר (אנ') (1870-1939), גרהרד דולקייט (גר') (1904-1954) וקארל לרנץ (אנ') (1903–1993).
בהולנד הנאו-הגליאניזם נוסד על ידי ג'רארד בולנד (אנ') (1854–1922). בולנד ערך רבות מיצירותיו של הגל עם הערות, וביצירתו הראשית Zuivere rede en hare realheid (תבונה טהורה וממשותה), הקים שיטה נאו-הגליאנית במטרה לחדש את כל השיטה של הגל. תלמידיו הרבים של בולנד התכנסו ב-1923 כדי להקים את אגודת בולנד למען התבונה הטהורה (Bolland-Gesellschaft für reine Vernunft) וב-1 בינואר 1930 ערכו קונגרס בנלאומי לכבוד הגל. השפעתו של בולנד חדרה לכל חלקי החיים האינטלקטואליים של הולנד. עם זאת, אסכולה זו איבדה את השפעתה לאחר מלחמת העולם השנייה, בשל השקפותיו האנטישמיות של בולנד עצמו, וההשתייכות של רבים מתלמידיו לימין הקיצוני.
הדמויות המכוננות של הנאו-הגליאניזם באיטליה היו בנדטו קרוצ'ה (1866–1952) וג'ובאני ג'נטילה (1875–1944). קרוצ'ה נודע הרבה מעבר לאיטליה באמצעות ספרו Ciò che è vivo e ciò che è morto nella filosofia di Hegel ("מה חי ומה מת בפילוסופיה של הגל"), שבו הוא חייב את "פילוסופיית הרוח האובייקטיבית" (הפילוסופיה של המשפט) ומנגד דחה את "פילוסופיית הטבע" (נטורפילוסופיה) של הגל. ב-1903 ייסד יחד עם ג'נטילה את כתב העת La Critica (הביקורת), שתרם משמעותית ליישום הנאו-הגליאניזם באיטליה. בתחילה ג'נטילה ניסה לשלב את הפילוסופיה של הגל עם הפילוסופיה של פיכטה. מבחינה פוליטית, הוא הפך לתומך במדינה החזקה (כגילום המוחלט) ולחסידיו של מוסוליני, מה שהביא לניתוק היחסים בינו לבין קרוצ'ה הליברל. ג'נטילה חיבר את "מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים" ובתגובה קרוצ'ה חיבר את "מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים". בדור שלאחר מכן, ההוגה המרקסיסט אנטוניו גראמשי (1891–1937) שילב בהגותו אלמנטים הגליאניים, כמו מושג ה"אימננטיות" וניתוח הקטגוריה שלה "חברה אזרחית", בהשפע פילוסופיית המשפט של הגל. בעוד שגראמשי דחה את התיאוריה האידיאליסטית של הגל בדבר הזהות העצמית כביטוי ל"תודעה כוזבת", הוא הכיר בחשיבותן של זהות ועצמיות כמוצר של "אידאולוגיה" וגורמים כלכליים.
הנאו-הגליאניזם הצרפתי אימץ דגמי חשיבה הגליאניים מסוימים, במיוחד את צורת המחשבה הדיאלקטית. הפנומנולוגיה של הרוח הייתה אטרקטיבית במיוחד בצרפת. ליצירותיהם של ז'אן ואהל (1888–1974), אלכסנדר קוז'ב (1902–1968), אריק וייל (אנ') (1904–1977), וז'אן איפוליט (1907–1968) הייתה השפעה משמעותית. ואהל הציג פרשנות של "התודעה האומללה" כליבה של 'הפנומנולוגיה של הרוח', בספרו Le malheur de la conscience dans la philosophie de Hegel מ-1929.ההרצאות שנשא קוז'ב על 'הפנומנולוגיה של הרוח' ב"אקול דה אטודים" בפריז בין השנים 1933–1939 סימנו את פריצת הדרך של החשיבה הדיאלקטית ההגליאנית בצרפת. קוז'ב עמד על זיקות בין הגל להוסרל, ולהיידגר ובעיקר למרקס. איפוליט היה הראשון שתרגם 'הפנומנולוגיה של הרוח' כולה לצרפתית ופרסם אותה עם ביאורים בין השנים 1939 ל-1941. ב-1947 הופיעה פרשנותו הנרחבת בספרו Genèse et structure de la Phénoménologie de l'Esprit de Hegel.
באנגליה ימי הזוהר של הנאו-הגליאניזם היו שנות ה-90 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. הדמויות הבולטות בתקופה זו היו ג'ון מקטאגרט (1866–1925), ברנרד בוסאנקט (אנ') (1848–1923), ודייוויד ג'ורג' ריצ'י (אנ') (1853–1903) תלמידיהם של דור הפוסט-הגליאניזם הבריטי. ריצ'י טען שהגל לא חייב להיקרא באופן מטפיזי קוסמולוגי-ספקולטיבי. במאמרו "Darwin and Hegel" ("דרווין והגל") הראה שהלוגיקה וכל הפילוסופיה של הגל מורכבים מ"ביקורת קטגוריות" מתמדת, כלומר מניתוח המונחים והמושגים שבהם משתמשים החשיבה היומיומית והמדעים השונים מבלי שהם בודקים את ערכם האמיתי. בהשמך לגישה זו, מקטאגרט טען שמטרת הדיאלקטיקה של הגל הייתה להראות כיצד הקטגוריות של המחשבה הרגילה מספקות רק תפיסות חלקיות או לא שלמה של האמת, והמצביעות על צורת מחשבה עליונה, האידיאה המוחלטת, שבה מתגברים לבסוף על חוסר השלמות. המקום שבו מקטאגרט ביקר את הגל היה על כך שהוא ממעיט בערכו של הקושי שיש לנו, כיצורים סופיים, לתפוס את העולם במונחינו המוגבלים, כך שלמרות שקיבל את הטענה ההגליאנית שחייבת להיות פתרון לכל אפוריה, הוא שאל האם השקפה כזו של המציאות בת השגה אנושית. גישה זו לקריאת הגל הובילה את מקטאגרט להדגיש את הסתירות הרבות לכאורה באופן שבו הדברים נראים לנו ולטעון שלפיכך הופעות אלו חייבות להיות לא אמיתיות - לרבות טענתו בדבר אי־ממשותו של הזמן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שני הדורות של ההגליאניזם הבריטי זכו לביקורת חריפה מצד ג. א. מור וברטראנד ראסל, שדחו את האידיאליזם ופיתחו את הפילוסופיה האנליטית. בין מלחמות העולם נותר ר"ג קולינגווד אחד האוהדים הבודדים של הגל בבריטניה. בדומה לנאו-הגליאנים האיטלקים, קולינגווד האמין שה"אפלטוניזם" של הגל עצר ממנו להתגבר כראוי על הניגודים אמנות ולוגיקה, הרגשה ומחשבה. בשיטת השאלות והתשובה שלו הוא ביקש להציג את הדיאלקטיקה של הגל במונחים פחות פנלוגיסטיים ויותר היסטוריסטיים.