stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאט"ו
פעולות צבאיות עיקריות של הברית > מלחמת אפגניסטן

מלחמת אפגניסטן, המכונה על ידי צבא ארצות הברית "מבצע חירות מתמשכת", היא מלחמה שיזמה ארצות הברית בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, שהעלו את אפגניסטן כחשודה העיקרית במתן בסיסים לאוסאמה בן לאדן ולארגון הטרור אל-קאעידה. במסגרתה נכבשה אפגניסטן והופל שלטון הטליבאן שהתקיים בה.
ארצות הברית קיבלה תמיכה וגיבוי בינלאומיים רחבים, ובהם שימוש ראשון של ברית נאט"ו מאז הקמתה בסעיף מספר 5 באמנתה, לפיו
תקיפת אחת המדינות החברות בברית תפורש כפגיעה בכל המדינות החברות בה. בנוסף לכך, מדינות רבות כדוגמת סין, רוסיה והודו הציעו שיתוף פעולה מודיעיני (ורוסיה אף שלחה כסיוע כוחות ספצנאז של השירות הפדרלי הרוסי ללוחמה בסמים), או כדוגמת יפן וקוריאה הדרומית שהציעו שיתוף פעולה צבאי ורפואי. אחד הביטויים לתמיכה ולגיבוי הרחבים ניתן למצוא בקואליציית "ISAF", שהוקם על ידי מועצת הביטחון של האו"ם ב-20 בדצמבר 2001 ומטרתו לשמור על הביטחון והפיתוח של אפגניסטן לאחר הפלת שלטון הטליבאן.
לאחר הפלת שלטון הטליבאן וכיבוש הבירה קאבול, הוקם שלטון חדש שהתבסס על הברית הצפונית (איגוד של ארגונים המתנגדים לטליבאן אשר שלטו באפגניסטן לפניו).
הטליבאן חזר לשלטון בקיץ 2021, לאחר הודעתם של הכוחות האמריקאיים על הקדמת נסיגתם מהמדינה.
פעולות צבאיות עיקריות של הברית > מלחמת עיראק

בשנת 2003 נכנסו כוחות נאט"ו, בלחץ ארצות הברית, אל עיראק כדי לסייע לכוחות ארצות הברית שם. עשרות אלפי חיילים נשלחו לסייע לאמריקאים, כולל כוחות של מדינות שלא חברות בנאט"ו. לבסוף סדאם חוסיין הופל והוצא להורג, וקיימת נוכחות צבאית בולטת בעיראק שסועת המלחמה. ב-15 בדצמבר 2011 הכריזה ארצות הברית רשמית על סיום מעורבותה הצבאית בעיראק.
פעולות צבאיות עיקריות של הברית > התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב

התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב הוא מבצע בינלאומי שנועד לאבטח אזורים אסורים לטיסה בלוב, על פי החלטה 1973 של מועצת הביטחון של האו"ם מיום 17 במרץ 2011, שהתירה למדינות החברות לנקוט "בכל אמצעי דרוש" כדי למנוע מכוחות הביטחון הנאמנים למועמר קדאפי, שליט המדינה, לפגוע באזרחים באמצעות תקיפות אוויריות על רקע ההתקוממות בלוב, במהלכה ניהלו מורדים חמושים קרבות עזים מול צבאו של קדאפי ואף כבשו ערים חשובות ואזורים נרחבים.
מדינות החברות בנאט"ו

המדינות המייסדות של נאט"ו:
איטליה איטליה
איסלנד איסלנד
ארצות הברית ארצות הברית
בלגיה בלגיה
בריטניה בריטניה
דנמרק דנמרק
הולנד הולנד
לוקסמבורג לוקסמבורג
נורווגיה נורווגיה
פורטוגל פורטוגל
צרפת צרפת
קנדה קנדה
המדינות שהצטרפו בהמשך (לפי שנים):
בשנת 1952
יוון יוון
טורקיה טורקיה
בשנת 1955
גרמניה המערבית גרמניה המערבית
בשנת 1982
ספרד ספרד
בשנת 1991
גרמניה גרמניה המאוחדת
בשנת 1999
הונגריה הונגריה
פולין פולין
צ'כיה צ'כיה
בשנת 2004
בולגריה בולגריה
אסטוניה אסטוניה
לטביה לטביה
ליטא ליטא
רומניה רומניה
סלובקיה סלובקיה
סלובניה סלובניה
בשנת 2009
אלבניה אלבניה
קרואטיה קרואטיה
בשנת 2017
מונטנגרו מונטנגרו
בשנת 2020
מקדוניה הצפונית מקדוניה הצפונית
בשנת 2023
פינלנד פינלנד
בשנת 2024
שוודיה שוודיה
מדינות מועמדות

בוסניה והרצגובינה בוסניה והרצגובינה (בתהליך של הצטרפות כחברה בארגון)
גאורגיה גאורגיה (בתהליך של דיאלוג מתקדם שמטרתו היא הצטרפות כחברה בארגון)
אוקראינה אוקראינה – החלה בתהליך של דיאלוג על הצטרפות כחברה בארגון בשנת 2008, באוקטובר 2022 נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי הגיש באופן רשמי בקשה להצטרפות כחברה בארגון.
מדינות מועמדות > שיתוף פעולה של ישראל עם נאט"ו

למדינת ישראל מעמד של בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו החל משנת 1987, בעקבות מהלך שיזם שר הביטחון דאז, יצחק רבין. ב-3 במאי 2016 הודיעה נאט"ו כי נציגי ישראל יוכלו להשלים את תהליך האמנה ולעבוד ממטה הארגון בבריסל. המהלך התאפשר ככל הנראה לאחר שינוי המדיניות מצד טורקיה, שהתנגדה עד אז למהלך. בספטמבר 2016 הגיש אהרון לשנו-יער, שגריר ישראל הראשון לנאט"ו (משמש גם כשגריר ישראל לאיחוד האירופי) את כתב אמנתו.
ראו גם

האמנה הצפון-אטלנטית
ברית ורשה
ברית בגדאד
בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו
קוד דיווח נאט"ו
תקן נאט"ו לסימון כוחות
הדיאלוג הים תיכוני
לינק 16
שמואל זיגלבוים

| --- | --- |

שמואל זיגלבוים
 לידה:  21 בפברואר 1895 בּוֹרוֹבִיצֶה שבגוברניית לובלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין)
 התאבד:  12 במאי 1943 (בגיל 48) לונדון, אנגליה
 מדינה:  האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית   היום פולין פולין
 פעילות בולטת:  פוליטיקאי סוציאליסט
 ידוע בשל:  מנהיג "הבונד" וחבר במועצה הלאומית של הממשלה הפולנית הגולה
 תפקיד:  חבר מועצת העיר 
 מפלגה:  בונד העבודה הכללי בפולין 
 השקפה דתית:  יהודי
 פרסים והוקרה:  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה 
 חתימה:   
 
שמואל מרדכי (ארתור) זִיגלבוים (בכתיב יידי: ארטור זיגעלבוים; בפולנית: Szmul Artur Zygielbojm;‏ 21 בפברואר 1895 כ"ז בשבט תרנ"ה – 12 במאי 1943 ז' באייר תש"ג) היה פוליטיקאי סוציאליסט יהודי-פולני, מנהיג "הבונד" וחבר במועצה הלאומית של הממשלה הפולנית הגולה. התאבד כמחאה על האדישות של בעלות הברית בנוגע לשואה.
ילדות

שמואל זיגלבוים נולד ב-21 בפברואר 1895 ליוסל זיגלבוים והניה זיגלבוים לבית פינקר, בכפר בּוֹרוֹבִיצֶה (Borowice) שבגוברניית לובלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין).
בשנת 1899 עברה משפחתו לעיירה קְרַסְנִיסְטַב (קראסניסטאוו). בשל עוני המשפחה, עזב את בית הספר והתחיל לעבוד במפעל בגיל 10.
זיגלבוים עזב את הבית לוורשה כשהיה בן 12, אבל חזר אליו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשמשפחתו עברה לחלם.
בין שתי מלחמות העולם

בשנות העשרים לחייו החל זיגלבוים לקחת חלק בפעילותיה של תנועת העבודה היהודית, ובשנת 1917 ייצג את העיר חלם בוועידת "הבונד" הראשונה בפולין.
מנהיג הבונד בוועידה התרשם כל כך מזיגלבוים, עד שהזמין אותו בשנת 1920 לוורשה לשמש כמזכיר המסחר של ארגון עובדי המתכת היהודים וכחבר בוועדת הבונד שבעיר.
בשנת 1924 נבחר זיגלבוים לוועידת הבונד המרכזית, תפקיד אותה מילא עד יום מותו.
בשנת 1930 החל זיגלבוים לערוך את ביטאון ארגוני העבודה היהודיים, ה"אַרבעטער פֿראַגן (Arbeiter Fragen, יידיש: "ענייני עבודה").
ב-1936 שלחה אותו ועידת הבונד המרכזית ללודז' כדי להנהיג את תנועת העובדים היהודית, ובשנת 1938 נבחר כחבר במועצת העיר.
כיבוש פולין על ידי הנאצים

לאחר פלישת גרמניה לפולין בספטמבר 1939 חזר זיגלבוים לוורשה, שם השתתף בוועידת ההגנה במהלך המצור על העיר.
כאשר כבשו הנאצים לבסוף את ורשה, הם דרשו 12 בני ערובה מהאוכלוסייה כדי למנוע התנגדות נוספת.
סטפן סטאז'ינסקי (Starzyński), נשיא (ראש עיריית) ורשה, החליט שתנועת העבודה היהודית היא שתמלא את הדרישה, אך זיגלבוים התנדב למלא את מקומה.
עם שחרורו הפך זיגלבוים לחבר במועצה היהודית (היודנראט), שיזמו הנאצים על מנת שישלטו באוכלוסייה היהודית המקומית.
הנאצים הורו ליודנראט להחל בבנית גטו בתוך ורשה.
בשל התנגדותו של זיגלבוים לפקודה, חששו חבריו מתנועת הבונד לחייו וארגנו לו נתיב בריחה מפולין.
בדצמבר 1939 הוא הגיע לבלגיה ובשנה שלאחר מכן הוא נאם בפני כינוס של האינטרנציונל הסוציאליסטי בבריסל ותיאר את השלבים המוקדמים של הרדיפה הנאצית אחר יהדות פולין.
יאן קרסקי וגטו ורשה

באמצע שנת 1942 הוברח יאן קרסקי, ששירת כשליח בין תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה והממשלה הפולנית בגולה, לתוך גטו ורשה.
אחד ממדריכיו בתוך הגטו היה לאון פיינר, אשר כמו זיגלבוים, השתייך לתנועת הבונד.
קרסקי שאל את פיינר מה חשוב שיֵדעו יהודי ארצות הברית ובריטניה. פיינר השיב: ”ספר למנהיגים היהודים שהם חייבים למצוא את הכוח והאומץ להקריב קורבנות ששום מדינאי לא היה צריך לעשות אי פעם, הקרבה כואבת ומיוחדת כאמונה של אנשיי הגוססים”.
בחודשים שלאחר חזרתו לוורשה דיווח קרסקי לממשלות הפולנית, הבריטית והאמריקנית על המצב בפולין, במיוחד על אשר מתרחש בגטו ורשה ובמחנה ההשמדה בלז'ץ, שבו ביקר בחשאי (כיום רווחת הדעה שהמחנה בו ביקר קרסקי הוא מחנה מעבר שבו הוחזקו היהודים עד לשילוחם לבלז'ץ).
הידיעות שהעביר קרסקי פורסמו ב"ניו יורק טיימס" ב-25 בנובמבר ובעיתון ה"טיימס" הלונדוני ב-7 בדצמבר.
בדצמבר תיאר קרסקי את המצב בגטו לזיגלבוים, אשר שאל האם יש לו איזשהו מסר מהיהודים בגטו.
כמו שקרסקי תיאר לאחר מכן, היא העביר את הודעתו של לאון פיינר:
זה מה שהם רוצים ממנהיגיהם בארצות החופשיות בעולם, זה מה שהם ביקשו ממני לומר: "תן להם להגיע לכל אותם משרדים וסוכניות אנגליות ואמריקאיות.
ספר להם לא לוותר עד שהם ישיגו ערבות להצלת היהודים.
תאמר להם לא לקבל אוכל או מים, תן להם למות מוות איטי כשכל העולם צופה. תן להם למות. זה אולי ינער את מצפון העולם.
שבועיים לאחר מכן, דיבר זיגלבוים שוב ברדיו של ה-BBC בדאגה לגורלם של יהודי פולין: ”זו תהיה בושה לחיות אם צעדים לא נעשים כדי לעצור את הפשע הגדול ביותר בהיסטוריה האנושית”.
מחדל מצד בעלות הברית והתאבדותו של זיגלבוים

ב-19 באפריל 1943 דנו נציגי ממשלות בריטניה וארצות הברית בוועידת ברמודה במצב של היהודים בשטחים הכבושים על ידי הנאצים באירופה.
בצירוף מקרים, אותו היום ממש היה היום שבו ניסו הנאצים לחסל את שארית היהודים בגטו ורשה ונתקלו בהתנגדות בלתי צפויה, מרד גטו ורשה.
בתחילת חודש מאי התברר חוסר התועלת של הוועידה בברמודה. מספר ימים לאחר מכן קיבל זיגלבוים ידיעה על דיכוי מרד גטו ורשה וחיסולו הסופי של הגטו.
ב-12 במאי פתח זיגלבוים את הגז בדירתו שבלונדון ובכך התאבד כמחאה על המחדל מצד בעלות הברית על הנעשה בשואה.
במכתב ההתאבדות שלו, שהופנה לנשיא ולראש הממשלה הפולני, ציין שאף על פי שהנאצים הם אלה שאחראים לרצח יהודי פולין, לבעלות הברית חלק נכבד מהאשמה:
האחראיות לפשע של רציחת כל הלאום היהודי בפולין מונח בראש ובראשונה על אלו שהוציאו אותו לפועל, אבל בצורה לא-ישירה האחראיות נופלת גם על כל האנושות, על האנשים של מדינות בעלות הברית ועל הממשלות שלהם, אשר עד ליום הזה לא נקטו שום צעדים משמעותיים כדי לעצור את הפשע הזה.
על ידי הסתכלות באופן פאסיבי על הרצח של מיליוני ילדים, נשים וגברים חסרי הגנה, כך הם נעשו שותפים לעשיית הפשע.
אני מחויב לומר שלמרות שהממשלה הפולנית תרמה רבות לעורר את דעת הציבור בעולם, זה עדיין לא מספיק.
היא לא עשתה שום דבר מיוחד, שכנראה היה מתאים לממדים של הטרגדיה שנעשית בפולין...
אינני יכול להמשיך לחיות בשקט כאשר שארית יהדות פולין, שאותה אני מייצג, מושמדת.
חבריי לנשק בגטו ורשה נפלו בקרב ההירואי האחרון.
אני לא הורשתי ליפול כמוהם, ביחד איתם, אבל אני שייך אליהם, לקבר האחים שלהם.
על ידי מותי, אני רוצה לתת ביטוי למחאה העמוקה ביותר שלי כנגד אי-העשייה, כאשר העולם מסתכל ונותן אישור להשמדה של העם היהודי.
זיגלבוים ייחל שהמכתב יוודע לא רק לנשיא ולראש הממשלה הפולני בגולה; הוא כתב: ”אני בטוח שהנשיא וראש הממשלה ישלחו את המילים הללו שלי לכל אלה שיש להם קשר, ושהממשלה הפולנית תפעל מיידית בדרכים דיפלומטיות על ידי הסברת המצב, כדי להציל את שארית יהדות פולין מהשמדה.”
הנצחה

זיגלבוים מונצח בלונדון, וורשה וחלם. בחודש מאי 1996 הוצב לוח זיכרון ליד ביתו בלונדון בפרויקט משותף של הבונד ושל הקבוצה הסוציאלית היהודית. בהסרת הלוט השתתפו בני משפחתו של זיגלבוים, השגריר הפולני וראש עיריית הסיטי של וסטמינסטר.
לוח זיכרון מגרניט נכלל בבניה של בית ברחוב דוביס 5 ברובע מורנוב שבוורשה – פרויקט בנייה שיצא לפועל לאחר המלחמה על הריסות גטו ורשה.
האתר שנראה מרחוב זמנהוף (שידוע רשמית כרחוב היהודים), נוצר משלושה אלמנטים: תמונה של אדם חסר פנים, אבן שבורה ותיאור בפולנית ויידיש.
המילים החקוקות הן ממכתב ההתאבדות "אינני יכול להמשיך לחיות בשקט כאשר שארית יהדות פולין...".
לוח זיכרון הוצב בחלם בבית בו התגורר עם משפחתו לפני המלחמה.
אפרו של זיגלבוים הובא לארצות הברית ונקבר בבית הקברות ברידג'ווד שבניו יורק. הקבר בעל גוון ורדרד וכולל אש נצחית. מצידיו מצוטט מכתב ההתאבדות בעברית, באנגלית וביידיש:
חבריי לנשק בגטו ורשה נפלו בקרב ההירואי האחרון.
אני לא הורשתי ליפול כמוהם, ביחד איתם, אבל אני שייך אליהם, לקבר האחים שלהם. על ידי מותי, אני רוצה לתת ביטוי למחאה העמוקה ביותר שלי כנגד אי-העשייה, כאשר העולם מסתכל ונותן אישור להשמדה של העם היהודי.
לקריאה נוספת

א"ש שטיין, חבר ארתור [= שמואל מרדכי זיגלבוים]: דמויות ופרקים מחיי הבונד, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ג.
הערות שוליים

↑  מאוית לעיתים ביידיש "זיגעלבוים", ובכתיב לועזי: "Zygelbojm",‏ "Zigelboim",‏ "Zygelbaum".
↑  להלן מקור באנגליה ו-ווילס, אינדקס פטירות, 1837-2005.
מקור נוסף: https://www.myheritage.co.il/research/collection-10863/us-social-security-applications-claims-1936-2007?s=1585200 -
U.S. Social Security Applications and Claims, 1936-2007
כמו כן, קרבה משפחתית שנייה (ארתור זיגלבוים היה בן דוד ראשון של סבתא שלי - חנה שיינדל, בחר תוכנית לקבלת גישה למיליארדי רשומות ב, באתר MyHeritage (בעברית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299175005171  PLWABN: 9810557914205606  BnF: cb10077935f (data)  GND: 119205599  ISNI: 0000 0000 6678 0231  LCCN: n81079790  NTA: 292230214  SELIBR: 230041  VIAF: 59889251   WorldCat (עם VIAF): 59889251 
האנדרטה לזכר זיגלבוים בוורשה
הרולד הנדלי

הרולד ויליס הנדלי (באנגלית: Harold Willis Handley;‏ 27 בנובמבר 1909 –  30 באוגוסט 1972) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-40 בשנים 1957–1961. כוותיק מלחמת העולם השנייה, וכאיש מכירות לרהיטים במקצועו, החל הנדלי את הקריירה הפוליטית שלו כחבר הסנאט של אינדיאנה. הודות לידידותו ארוכת השנים עם מנהיג המפלגה, הסנאטור ויליאם א. ג'נר, עלה בידו להבטיח את מועמדותו מטעם המפלגה למשרת סגן המושל ב-1952, וכשכיהן בתפקידו הוא התנגד לרבים מצעדיו של המושל ג'ורג' קרייג. הפופולריות שלו עלתה בקרב ההנהגה השמרנית של המפלגה הרפובליקנית באינדיאנה וסייעה לו לזכות במועמדות ובבחירתו למשרת המושל בבחירות של 1956.
הנדלי נבחר במהלך תקופת של שליטה שמרנית בממשלת המדינה. הוא יישם בהצלחה חלקים מרכזיים בסדר היום של המפלגה שהשפיעו על אינדיאנה במשך עשרות שנים. לאחר שהעלה את המס על בנזין ב-50 אחוזים כדי לאזן את תקציב המדינה, העניקו לו מתנגדיו את הכינוי "הרולד מס גבוה" (High Tax Harold), תוך שהם התעלמו מהעובדה שהוא גם הפסיק את גבייתם של מיסי הרכוש המדינתיים. הוא פתח במסע בחירות חסר תקדים בבחירות אמצע הכהונה כאשר התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח והמשיך את תקופת כהונתו כמושל עד סיומה. הוא קידם באופן אישי רפורמה במערכת בריאות הנפש באינדיאנה, ולאחר תום כהונתו הוא נותר פעיל בכמה מוסדות צדקה שסייעו לבעלי צרכים מיוחדים, ובשל כך הוענק לו ב-1970 "פרס הנער המתופף" (Drummer Boy Award). הוא הפעיל בהצלחה עסק ליחסי ציבור באינדיאנפוליס במשך כמה שנים, וב-1969 שימש כחבר הוועדה לעדכון חוקתי, שהפיקה סדרה של תיקונים מרכזיים לחוקת אינדיאנה.
ראשית חייו

הרולד הנדלי נולד בעיר לה פורט שבאינדיאנה כאחד משלושת בניהם של הרולד לואל ולוטי מרגרט ברקביל הנדלי. אביו עסק בסחר רהיטים. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים מקומיים ולאחר מכן למד באוניברסיטת אינדיאנה. בין חבריו לספסל הלימודים נכללו ויליאם א. ג'נר וג'ורג' קרייג. הנדלי התיידד עם ג'נר, ולימים היו השניים בעלי ברית פוליטיים. לעומת זאת, קרייג יהיה יריבו המרכזי של הנדלי במפלגה הרפובליקנית. הוא למד באוניברסיטה במשך ארבע שנים וסיים את לימודיו ב-1932 עם תואר בוגר אוניברסיטה בכלכלה.
לאחר סיום לימודיו שב הנדלי לביתו, שם הוא הצטרף לעסק המכירות של אביו. אף על פי שהוא היה איש מכירות מוכשר, החברה הייתה אחת מרבות שקרסו במהלך אותו עשור בשל השפל הגדול. הנדלי החל בעבודה חדשה כאיש מכירות בחברת הרהיטים אונגוסטה מקרוליינה הצפונית, אך תוך שנה פרש ממנה. במהלך התקופה שבה היה מובטל הוא החל להיות מעורב בפוליטיקה. ב-1935 הוא הקים את ארגון הרפובליקנים הצעירים של מחוז לה פורט, וב-1936 הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט של אינדיאנה. הוא המשיך להיות פעיל במפלגה והתמודד שוב על מושב בסנאט ב-1940, ונבחר במסגרת הרוב הגדול שהשיגה אז המפלגה בשני בתי המחוקקים של המדינה. במושב הראשון של האספה הכללית של אינדיאנה הוא תמך בעמדת הרפובליקנים לביטול החקיקה של כמעט כל העשור הקודם של הדמוקרטים ובארגון מחדש של הרשות המבצעת כדי לצמצם את השליטה של המושל עליה.
מלחמת העולם השנייה

עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ב-1941, התפטר הנדלי מהסנאט והתגייס לצבא ארצות הברית כלוטננט, ובסופו של דבר התקדם עד דרגת לוטננט קולונל. הוא הוצב בדיוויזיית הרגלים ה-88, שבסיסה היה במדבר מוהאבי. על אף הפעמים הרבות בהן הוא ביקש להישלח אל מעבר לים, השאיר אותו הצבא בארצות הברית במשך כל המלחמה כדי לשמש כמאמן למתגייסים חדשים. כאשר הטירונים הגיעו לבסיס, הוא היה אחראי לפקח על הסמלים המאמנים ולהבטיח שהם יאמנו אותם כראוי לפני שהם נשלחו לתגבר את הגוף העיקרי של הדיוויזיה.
במהלך שירותו הצבאי, הכיר הנדלי את ברברה ג'ין וינטרבל, אחות פסיכיאטרית במתקן הצלב האדום הסמוך לבסיסו. השניים נישאו ב-1944 ועברו ללה פורט לאחר שהנדלי שוחרר מהשירות ב-1946. הוא השיג עבודה חדשה במכירת רהיטים ומשרה שנייה במכירות בחברת סרטים קטנה. לשניים נולדו בן ובת.
מחוקק וסגן מושל אינדיאנה

ב-1948 שב הנדלי לפוליטיקה לאחר שנבחר למושב הקודם שלו בסנאט של אינדיאנה. הייתה זו עדיין תקופה של שליטה רפובליקנית במדינה, ועד מהרה הוא חידש את ידידותו עם ג'נר. בוועידה המדינתית של המפלגה ב-1952, זכה ג'ורג' קרייג, שהיה מועמד סוס שחור, במועמדות המפלגה למשרת המושל. ג'נר ואחרים קיוו לבחירתו של מועמד יותר שמרני. הם תמרנו בהצלחה את הנדלי לזכות במועמדות למשרת סגן המושל. המפלגה לא ניהלה מסע בחירות מאוחד אז, והנדלי ניהל מסע בחירות נפרד, תוך שהוא מקדם מצע שונה משמעותית מזה של קרייג, שקרא לרפורמות פרוגרסיביות רבות. בין השאר בזכות הפופולריות של דווייט אייזנהאואר, ניצח הנדלי ניצחון סוחף והביס את יריבו הדמוקרטי, א. ספנסר דלטון, בהפרש של 230,420 קולות.
בתוקף תפקידו כנשיא הסנאט, היה הנדלי לאחר מראשוני מתנגדיו של המושל קרייג. קרייג הגיש תוכנית לארגון מחדש של 141 סוכנויות מדינתיות ל-11 מחלקות שיוכפפו לשליטתו, הפיכה על פניה של תוכנית הארגון מחדש שהנדלי תמך בה במהלך תקופת כהונתו הראשונה כסנאטור. הנדלי היה יכול להפסיק את כל הוויכוחים על הצעת החוק בסנאט ולמנוע את העברתו. מושבי החקיקה הקצרים אפשרו לו למקד את רוב תשומת ליבו לתפקידיו הסטטוטוריים כנציב החקלאות וכנציב הסחר של המדינה. הוא משך בהצלחה מספר של חברות להרחיב את פעילויותיהן באינדיאנה או לעבור אליה, וכך ליצור אלפי מקומות עבודה חדשים. הוא גם עשה שימוש במעמדו כדי לבנות בסיס תמיכה פוליטית משמעותי.
זמן קצר לפני ועידת המפלגה הרפובליקני המדינתית של 1956 נחשפה שערורייה במחלקת הכבישים של אינדיאנה. נמצא ששלושה פקידים שמונו על ידי המושל קיבלו שוחד כדי להשפיע על החלטתם בבחירת חוזי בנייה. הנדלי תקף פומבית את המושל קרייג והאשים אותו בשערורייה. קרייג היה במאבק מתמיד עם מנהיגות הרפובליקנים במהלך תקופת כהונתו., והם מנעו ממנו להשיג שליטה על מערכת הפטרונות הפוליטית של המדינה. מאוחר יותר האשים קרייג את הנדלי, ג'נר ואחרים בניסיון מכוון לסיכול הרפורמות שלו תוך עשיית שימוש בשערוריית השוחד, שבה נמצא שהוא לא היה מעורב, כדי להכתים את שמו הטוב ולחסל את הקריירה הפוליטית שלו.
מושל אינדיאנה > מסע הבחירות

בוועידת הרפובליקנים המדינתית, התמודד הנדלי על המועמדות למשרת מושל אינדיאנה בגיבויו של ג'נר. אף על פי שקרייג ניסה לחסום את מועמדותו, הצליח הנדלי להתגבר על ההתנגדות נגדו לזכות במועמדות. בבחירות הכלליות, היה יריבו הדמוקרט רלף טאקר. הסוגיות המרכזיות במערכת הבחירות היו שערוריית השוחד, הגרעון בתקציב המדינה שמשמש ובא, והרפורמה במוסדות הבריאות המדינתיים. הנדלי גם תקף מושלים לשעבר שקיבלו כספי סיוע פדרליים על כך שמכרו את השליטה במדינה לממשלה הפדרלית. הוא אמר, "תושבי אינדיאנה סירבו להתיישר עם הקו של האוצר בוושינגטון עם ספלי פח בידיהם", ותלות זו בממשל הפדרלית בהכנסות תוביל לחורבן המדינה. הנשיא אייזנהאואר התמודד באותה שנה בבחירות לתקופת כהונה שנייה, ושוב הודות לפופולריות שלו, בין השאר, זכה הנדלי בניצחון סוחף בפעם השנייה, כאשר הביס את טאקר בהפרש של 227,475 קולות.
מושל אינדיאנה > כהונתו

במהלך תקופת כהונתו לא קידם הנדלי סעיפים משמעותיים בסדר היום שלו, אלא העדיף להתמקד בקידום עקרונותיו. הרפובליקנים שלטו בשני בתי האספה הכללית, ובפעם הראשונה מזה חמישים שנה, הם יכלו לעשות שימוש בכוחם כדי ליישם סעיפים מרכזיים בסדר היום שלהם. בשל יחסיו הטובים עם האספה, הם העבירו ללא קושי מספר הצעות חוק שהנדלי הגיש.
הסוגיה השנויה ביותר במחלוקת שהנדלי קידם הייתה עליה בשיעור של 50 אחוזים במס המדינתי על בנזין. הבונוסים ששולמו לחיילים, ותוכנית האיחוד של בתי הספר של המדינה מומנו מהעודף בתקציב המדינה של 1956. לשנים 1957 ו-1958 נצפה גרעון תקציבי, אך למדינה לא הותר לקבל על עצמה שום חוב על פי החוקה. חברי מפלגתו של הנדלי המליצו לעשות שימוש בכספי קרן החירום של המדינה כדי לכסות את הגרעון, אך בסופו של דבר אושרה העלאת מס הבנזין, וכך זכה הנדלי לכינוי "הרולד מס גבוה" (High Tax Harold). הנדלי גם קידם בהצלחה את קבלתו של חוק שאפשר למעסיקים לנכות את מס ההכנסה ממשכורות עובדיהם. מהלך זה הוביל לחשיפת אלפי הונאות מס. בתקווה לנצל את המצב כדי להשיב אמון בשמרנותו, הציע הנדלי שרוב מיסי הרכוש של המדינה יבוטלו. האספה הכללית הסכימה בקלות שמסי הרכוש ברמת המדינה יבוטלו לחלוטין, ושיושארו על כנם מספר מסי רכוש מקומיים.
מספר חוקים חשובים נוספים הועברו באינדיאנה בתקופת ממשלו של הנדלי. חוקק החוק הראשון במדינה להגנת הזכות לעבוד (Right-to-work law), אך הנדלי סירב לתמוך בו. כאשר בסופו של דבר הוא חתם על החוק, תדמיתו הציבורית כבר הייתה מוכתמת על ידי יריביו שתקפו אותו בשל חוסר התקיפות שלו בהגנה על הפועל הפשוט. הצעת חוק בעלת חשיבות מרכזית שהנדלי תמך בה עברה גם היא, ובכך הייתה אינדיאנה המדינה הראשונה בארצות הברית שהוציאה מחוץ לחוק את הנוהג של העסקה בלעדית של חברי האיגודים המקצועיים במפעלים, וכך הוביל לשקיעה הדרגתית בכוחם של חברי האיגודים. גם סלילתה של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים החלה במהלך תקופת כהונתו של הנדלי כמושל, תוך עשיית שימוש במיליארד דולר מכספי מענקים פדרליים. כמה מחברי מפלגתו ראו בתמיכתו במיזם כהפרת אחת מהבטחות הבחירות שלו שלא לקבל כספים פדרליים. הנדלי השיב להם שמערכת הכבישים הייתה האינטרס הטוב ביותר של המדינה ושזו הייתה החריגה היחידה שלו מהבטחתו שלא לקבל כספים פדרליים.
כמה מיזמים בנייה מוקפאים חודשו במהלך תקופת כהונתו של הנדלי, כולל בניית בניין משרדי המדינה, כדי להקל על הצפיפות בבית המדינה של אינדיאנה. הוקצו תקציבים כדי להרחיב את אוניברסיטת פרדו והוקם בית חולים חדש לחולי נפש. ב-1960 נפתח הפארק המדינתי צ'יין או'לייק, שהנדלי נאם בטקס הפתיחה שלו.
מושל אינדיאנה > ניסיונו להיבחר לסנאט

זמן קצר לפני בחירות אמצע הכהונה של 1958 התפטר ויליאם ג'נר מכהונתו בסנאט של ארצות הברית, והאיץ בהנדלי להחליפו בתפקיד. תוכננה תוכנית על פיה הנדלי יתפטר מכהונתו כמושל, סגנו ימנה אותו כסנאטור, והוא ישלים את תקופת כהונתו המתוכננת של ג'נר. כאשר נחשפה תוכנית זו להנהגת המפלגה, הם יעצו לו בתוקף לא לבצע אותה בשל חששם לנזק שצעד כזה יגרום למפלגה ושהוא ייתפש כשערורייה. הנדלי החליט להורות למזכיר המדינה להכריז על עריכת בחירות למושב הסנאט בנובמבר, והוא עצמו התמודד בבחירות.
במהלך מסע הבחירות שלו לסנאט לא התפטר הנדלי מתפקידו כמושל, ובשל כך ספג ביקורת רחבה על צעד חסר תקדים זה. יריבו הדמוקרטי, ואנס הארטקה, העלה לדיון במסע הבחירות את העלאת המס, את הפרת הבטחת הבחירות של הנדלי, את אי רצונו לחתום על חוק הזכות לעבוד, ואת העלייה בשיעור האבטלה באינדיאנה. שיעור האבטלה המדינתי עמד באפריל אותה שנה על 10 אחוזים, אך ירד ל-6.9 אחוזים בסוף ספטמבר. הנדלי גם התמודד עם ביקורת שהוטחה במפלגה ברמה הלאומית על רקע המיתון של סוף 1957 ותחילת 1958. על אף טענתו שהוא תרם להורדת שיעור האבטלה, הוא נוצח בבחירות לסנאט ושב להתמקד בתפקידו כמושל.
שנותיו האחרונות

בחוקת אינדיאנה הייתה אז הגבלת כהונה על המושל שמנעה ממנו להתמודד על תקופת כהונה רצופה שנייה. לאחר סיום כהונתו בינואר 1961 שב הנדלי לחייו הפרטיים בביתו שבאינדיאנפוליס. הוא החל בהדרגה לגלות עניין בסיוע לבעלי צרכים מיוחדים כבר בעת כהונתו כמושל, ועד מהרה הוא נעשה מעורב בכמה גופי צדקה. ב-1970 הוענק לו על פועלו "פרס הנער המתופף" (Drummer Boy Award) על ידי האגודה לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
הנדלי פתח חברה ליחסי ציבור ופרסום שבסיסה היה באינדיאנפוליס שזכתה להצלחה רבה. ב-1969, אושרה תיקון מרכזי בחוקת המדינה. הוא ויורשו בתפקיד, המושל לשעבר מתיו ולש, מונו כחברים בוועדה לעדכון החוקה. בין הנושאים החשובים בעדכון זה הייתה ביטול הגבלת הכהונה על בחירת המושלים כך שהתאפשר להם להיבחר ליותר מתקופת כהונה רצופה אחת. בוצע גם ארגון מחדש של בתי המשפט של המדינה, והושבה על כנה סמכות המינוי של המושל. בסך הכול סייע הנדלי לניסוחם וקבלתם של שבעה סעיפי תיקון לחוקה.
הרולד הנדלי נפטר ברולינס שבוויומינג ב-30 באוגוסט 1972, בעת שעשה שם בחופשה, כתוצאה מהתקף לב. ארונו הועבר לאינדיאנה לטקס הלוויה רשמי והוא נטמן בבית הקברות פיין לייק שבלה פורט.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 330-335.
כאבול

ערך זה עוסק במועצה מקומית בצפון ישראל. אם התכוונתם לפירושים נוספים למילה "כבול", ראו .
קבר מיכה הנביא בכאבול
כָּאבּוּל (בערבית: كابول) היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1976. היישוב שוכן בגליל המערבי, צפונית לעיר שפרעם ומזרחית לכביש 70. כלל תושבי כאבול הם ערבים-מוסלמים.
האזכורים הראשונים ליישוב כָּבוּל השוכן במיקום זה הם בתנ"ך, שם ניתן הסבר כי מקור השם הוא באדמת הכבול שבביצות האזור. היישוב נזכר רבות במקורות היהודיים, ובתקופת בית שני, המשנה והתלמוד ישבו בו חכמי הלכה רבים וכן בני משמרת הכהנים שכניה. בכבול המשיכה להתקיים קהילה יהודית גדולה גם במשך התקופה העות'מאנית, וכיום מצוינים ביישוב קבריהם של מספר מחכמי יהדות ספרד.
היסטוריה > בתקופת התנ"ך

העיר נזכרת לראשונה בתנ"ך בתיאור נחלת שבט אשר בספר יהושע: ”וְשָׁב מִזְרַח הַשֶּׁמֶשׁ בֵּית דָּגֹן וּפָגַע בִּזְבֻלוּן וּבְגֵי יִפְתַּח אֵל צָפוֹנָה בֵּית הָעֵמֶק וּנְעִיאֵל וְיָצָא אֶל כָּבוּל מִשְּׂמֹאל”.
כמו כן, נזכרת בתנ"ך "ארץ כבול" שהעניק שלמה המלך לחירם מלך צור, לאחר שהאחרון סיפק חומרים ואומנים לשם בניית בית המקדש:
”וַיְהִי מִקְצֵה עֶשְׂרִים שָׁנָה אֲשֶׁר בָּנָה שְׁלֹמֹה אֶת שְׁנֵי הַבָּתִּים אֶת בֵּית ה' וְאֶת בֵּית הַמֶּלֶךְ חִירָם מֶלֶךְ צֹר נִשָּׂא אֶת שְׁלֹמֹה בַּעֲצֵי אֲרָזִים וּבַעֲצֵי בְרוֹשִׁים וּבַזָּהָב לְכָל חֶפְצוֹ אָז יִתֵּן הַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה לְחִירָם עֶשְׂרִים עִיר בְּאֶרֶץ הַגָּלִיל וַיֵּצֵא חִירָם מִצֹּר לִרְאוֹת אֶת הֶעָרִים אֲשֶׁר נָתַן לוֹ שְׁלֹמֹה וְלֹא יָשְׁרוּ בְּעֵינָיו וַיֹּאמֶר מָה הֶעָרִים הָאֵלֶּה אֲשֶׁר נָתַתָּה לִּי אָחִי וַיִּקְרָא לָהֶם אֶרֶץ כָּבוּל עַד הַיּוֹם הַזֶּה”.
לפי דעת האברבנאל, חירם מלך צור לא קיבל את הערים הללו, אלא השיב אותם לשלמה המלך "והוא בנאם אחר כך להראות שאינם רעות כמו שנראה לחירם".
היסטוריה > בתקופת בית שני

יוסף בן מתתיהו מזכיר כבול מספר פעמים (לעיתים גם בשם "כבולון") כעיר המסמנת את קצהו המערבי של היישוב היהודי בגליל בימיו (המאה ה-1). לדבריו, "בתיה היו בנויים בדומה לבתי צור, צידון וביירות".
הוא מזכיר את כבול כ"עיר מבוצרת" בתחילתו של המרד הגדול, עם פלישת הכוחות הרומיים לעכו הסמוכה בשנת 66. לפי תיאורו, כבול נערכה לקרב נגד פלקידוס, אשר נשלח על ידי קסטיוס גאלוס לשרוף את הכפרים הקרובים לעכו, אולם מלבד קרבות זעירים, לא התרחש בה עימות כולל. לדבריו, קסטיוס מצא אותה ריקה מאדם, שכן תושביה נמלטו להרים, אך מצא אותה מלאה ברכוש, שאותו הקצה לחייליו כשלל, ועל אף ש"התפעל מיופיה של העיר", שרף אותה.