stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עין אבל

| --- | --- |

כנסייה בעין אבל
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  א-נבטיה
 נפה:  בינת ג'בייל
 שטח:  1,155 קמ"ר
 גובה:  750–850 מטרים
 קואורדינטות:  33°06′35″N 35°24′10″E﻿ / ﻿33.109722222222°N 35.402777777778°E﻿ / 33.109722222222; 35.402777777778 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://ain-ebel.org
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןעין אִבל(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןעין אִבל  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
עין אִבּל (בערבית: عين إبل, בהגייה ספרותית: עַיְן אִבְּל, בהגייה לבנונית, בקירוב: עַיְן אִ֫בֶּל או עַיְן אֶ֫בֶּל) הוא כפר נוצרי לבנוני בנפת בינת ג'בייל שבמחוז א-נבטיה.
אטימולוגיה

החוקר אניס פריחה סבר שבסורית, פירוש המילה "עין" הוא "מעיין" ו"אבל" הוא שם נרדף לגמל, כך שצירוף שתי המילים הוא "מעיין הגמל".
אדוארד הנרי פאלמר כתב בשנת 1881 שפירוש שם הכפר הוא: "מעיין הגמלים" תוך תרגום מילולי של השם מהערבית הקלאסית.
מיקום וגאוגרפיה

הכפר ממוקם בלב הגזרה המרכזית בדרום לבנון, כ-9 קילומטרים מגבול ישראל בקו אווירי, מול מושב דוב"ב, כ-6 קילומטרים מערבית לבינת ג'בייל. הכפר משתרע על רכס בגובה ממוצע 750 מטרים מעל פני הים.
האקלים בכפר ים תיכוני, ונע ממזג אוויר יבש בקיץ ועד למזג אוויר מושלג בחורף.
היסטוריה > בעת העתיקה

בתלמוד הבבלי, במסכת נידה מוזכר יישוב בשם "עין בול", ובתרגום לאנגלית נוספה הערה שהכוונה לעין אבל השוכנת "צפונית מערבית לצפת".
החוקר ארנסט רנן ביקר ביישוב ומצא בפאתיו, באזור "שלעבון" (בערבית: شلعبون) וכן באזור "א-דווייר" (בערבית: خربة الدوير; בצרפתית: Dueir), קברים עתיקים, מעברים תת-קרקעיים, שרידי מבנים בנויים מאבנים גדולות וכן סרקופגים עם גילופים מרשימים. הוא זיהה את "שלעבון" עם היישוב המקראי שעלבין שהיה בנחלת שבט דן. על אחד הקברים גילה רנן תבליט של אפולו וארטמיס. התבליט הועבר לצרפת ומוצג במוזיאון הלובר. בשנת 2011 מוזיאון הלובר יצר העתק מדויק של התבליט, שנמסר למועצת עין אבל.
היסטוריה > ייסוד הכפר הקיים

הכפר הקיים נוסד כנראה בשנת 1650 על ידי משפחות נוצריות שהגיעו מצפון לבנון. ראשונה הגיעה משפחת שחאדה ולאחריה משפחת עוואד (عواد) הידועים בכינוי "החסרוניים" (الحصرونيين), כי ככל הנראה הגיעו מהכפר חסרון (ער') שבצפון לבנון.
היסטוריה > המאה העשרים

לאחר מלחמת העולם הראשונה ניסו הצרפתים לקבע הסדרים מנהליים לקראת הקמת לבנון הגדולה, תוך מתן העדפה למרונים. השיעים התנגדו למהלך ובמהלך החודשים מאי-יוני 1920 תקפו השיעים בדרום לבנון את הכפרים הנוצריים הסמוכים להם, ובעיקר את עין אבל. כ-120 איש מתושבי הכפר נהרגו, רבים נפצעו ורוב תושבי הכפר ברחו לקהילות נוצריות בגליל, למשך כחודשיים. האירועים הסתיימו ב-1 ביוני 1920, כאשר כוחות צרפתיים הגיעו לאזור וערכו מסע נקמה בכפרי השיעים. עם חזרת הפליטים הוקמה בכפר מצבה גדולה לזכר הנרצחים.
היסטוריה > מלחמת לבנון השנייה

במלחמת לבנון השנייה השתלט החזבאללה על הכפר וירה ממנו רקטות קטיושה בניגוד לרצון התושבים. תושבי הכפר התבקשו לעזוב את בתיהם, ובתקיפת חיל האוויר מספר בתים נפגעו.
היסטוריה > מלחמת חרבות ברזל

בתחילת מלחמת חרבות ברזל עזבו רוב התושבים את הכפר לביירות וצפון לבנון. בכפר נשארו רק כ-40% מהתושבים, רובם גברים בוגרים, כדי לשמור על הרכוש.
ב-23 בנובמבר 2023 פגעו חלקים ממיירטי כיפת ברזל ששוגרו על ידי צה"ל נגד טילי חזבאללה, בכמה בתים בכפר. נזקים נגרמו לרכוש בלבד.
בנובמבר 2024 במהלך התמרון הקרקעי בלבנון כבש צה"ל את הכפר.
אוכלוסייה

בשנת 2014 הופיעו ברשימות משרד הפנים הלבנוני 4,621 בוגרים בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני, שכתובתם הייתה בכפר.
אוכלוסיית הכפר מורכבת מנוצרים המשתייכים לסיעות של הכנסייה הקתולית: רוב התושבים הם מרונים, מלכיתים (בשנת 2009 היו בכפר 410 מלכיתים) ומספר משפחות ארמניות.
כלכלה

חלק ניכר מבני הכפר היגרו לארצות שונות ומסייעים בכסף לתושבי הכפר, במיוחד בפרויקטים ציבוריים.
בכפר חקלאות מפותחת הכוללת מטעי תאנים, רימונים, תפוחים, שקדים, פקאן, ערמונים וכן כרמי זיתים וגפן. גידולים אלא מהווים את רוב תוצרת הכפר.
דת

עין אבל מהווה מרכז דתי ובו שלוש כנסיות, שתי קפלות ומנזר. מדי שנה, ב-15 באוגוסט מתקיימת בכפר תהלוכה לזכר עלייתה לשמיים של מריה אם ישו, וכמנהג הנצרות ביום זה מתקיימות מיסות בכנסיות.
אתרים

פסל "אום א-נוּר" (בעברית: "אם האור"): פסל של מריה ובזרועותיה ישו הניצב על מגדל בגובה כ-60 מטר, בכניסה לכפר.
אישים

אנטון בוטרוס ח'ורייש (ער') (1907–1994): היה הפטריארך המארוני ה-75 בין השנים 1975–1986, ואז התפטר מהתפקיד מפאת גילו. הוא היה הפטריארך המרוני השני מדרום לבנון.
אטיין סאקר (יליד 1937), המכונה "אבו אַרז": היה פוליטיקאי לבנוני לאומי, וייסד את מפלגת שומרי הארזים וכן מיליציה באותו שם. סאקר והמיליציה שלו השתתפו באופן פעיל במלחמת האזרחים בלבנון בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20. בשנת 1990 הואשם בשיתוף פעולה עם צבא דרום לבנון והושם במעצר בית. בשנת 2000 נמלט לישראל ומאז גר באירופה.
אליסר פַרַח אנטוניוס (Elissar Farah Antonios): יועצת אסטרטגית, חברת מועצת המנהלים של לשכת המסחר הבין-לאומית של דובאי. בעבר, עבדה 19 שנה במספר תפקידי ניהול בסיטיגרופ.
הערות שוליים

1 2 3  سليمان ظاهر, معجم قرى جبل عامل-ج2 - عين إبل [Ayn Ibil] (עמ' 123-121), www.masaha.org
↑  Palmer, E.H, The Survey of Western Palestine: Arabic and English Name Lists Collected During the Survey by Lieutenants Conder and Kitchener, R. E. Transliterated and Explained by E.H. Palmer, Committee of the Palestine Exploration Fund., 1881, עמ' 62
↑  תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ל"ב, ע"א
↑  תרגם לאנגלית: Tzvee Zahavy, Babylonian Talmud: Niddah 32, halakhah.com
↑  Ernest Renan, Thobois, Mission de Phénicie, Imprimerie impériale, 1864, עמ' 678-677. (בצרפתית)
↑  C. R. (Claude Reignier) Conder, Horatio Herbert Kitchener Kitchener, Edward Henry Palmer, Walter Besant, The survey of western Palestine : memoirs of the topography, orography, hydrography, and archaeology, London : Committee of the Palestine exploration fund, 1881-1883, עמ' 236
↑  داني الأمين, عين ابل تفاوض اللوفر وتستعيد نسخة عن تحفتها, al-akhbar.com, ‏18נובמבר 2011
↑  Ain Ebel – Ilige League (באנגלית)
1 2  Ain-Ebel, web.archive.org, ‏2003-12-02
↑  Emptied by worries of war, a tiny Christian town clings to Lebanon’s edge, NBC News, ‏2023-11-02 (באנגלית)
↑  Missiles from Inside Lebanon Hit Ain Ebel and Struck Houses, kataeb.org, ‏23 נובמבר 2023
↑  معلومات عن بلدة عين ابل - Ain Ebel، قضاء بنت جبيل في محافظة النبطية، حسب لوائح الناخبين الرسمية الصادرة عن وزارة الداخلية اللبنانية لسنة ٢٠١٤, إعْرَفْ لبنان (בערבית)
↑  Eparchy Greek Melkite Catholic of Tyre, web.archive.org, ‏2018-08-31
1 2  الرئيسية | سيدة عين ابل | إم النور, www.saydetainebel.com
↑  kgpadmin, Navigating Success with Elissar Farah Antonios, Kingsley Gate, ‏2024-01-12 (באנגלית)
↑  "Citigroup's Head of MENA Antonios Leaves US Bank After 19 Years". Bloomberg.com (באנגלית). 2023-04-17. נבדק ב-2024-07-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411078305171  VIAF: 2154327893326850835   WorldCat (עם VIAF): 2154327893326850835 
תבליט עם אפולו וארטמיס שהתגלה על ידי החוקר ויקטור גרן. המקור נמצא במוזיאול הלובר. העתק מדויק מצוי בכפר
דניאלה דה רוסי

דניאלה דה רוסי (באיטלקית: Daniele De Rossi; נולד ב-24 ביולי 1983 ברומא, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר האחורי וכיום מאמן כדורגל.
קריירה

דה רוסי גדל במחלקת הנוער של רומא אותה אימן אביו, אלברטו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים דווקא בליגת האלופות, נגד אנדרלכט הבלגית באוקטובר 2001. את הבכורה בליגה הוא ערך רק לקראת סוף עונת 2002/2003, ואת שערו הראשון כבש לאחר שבוע נגד טורינו.
הוא ידוע בעוצמת בעיטותיו החזקות ומסוגל להבקיע שערים ממרחק רב. את אחד השערים הגדולים ביותר שלו, כבש דה רוסי במהלך עונת 2006/2007 בבעיטה מ-40 מטר במשחק נגד פיורנטינה, מעל השוער סבסטיאן פריי ההמום. כמו כן זכורה החמצת הפנדל שלו ברבע גמר ליגת האלופות של עונת 2007/2008, נגד מנצ'סטר יונייטד.
דה רוסי זכה עם רומא בשני גביעים (2007 ו-2008) ובסופר קאפ איטלקי אחד (2007), בנוסף ל-4 סגנויות של הסרייה א' ולשני גמרים נוספים בגביע, אותם רומא הפסידה. הוא זכה בתואר "השחקן הצעיר של השנה בסרייה א'" ב-2006 ובמקום שני בתואר "כדורגלן השנה באיטליה" של 2007.
אחרי פרישתו של פרנצ'סקו טוטי בסיום עונת 2016/17 קיבל דה רוסי את סרט הקפטן של רומא. בסיום עונת 2018/2019 דה רוסי עזב את רומא לאחר 18 שנים כשחקן בקבוצה הבוגרת של רומא. דה רוסי נחשב לאחד מגדולי השחקנים בהיסטוריה של המועדון.
ב-26 ביולי 2019 חתם לעונה אחת בבוקה ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית, עם סעיפי יציאה בחודשים דצמבר ומרץ. הוא ערך את משחק הבכורה שלו ב-14 באוגוסט במשחק גביע, בו אף כבש את שער הבכורה שלו.
ב-6 בינואר 2020 הודיע על פרישת ממשחק פעיל, בגיל 36.
קריירה > קריירת נבחרות

בשנת 2004 זכה דה רוסי באליפות אירופה עד גיל 21 ביחד עם נבחרת איטליה, ובאותה עונה זכה עם הנבחרת גם במדליית ארד באולימפיאדת אתונה 2004. את הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך דה רוסי שבועות אחדים לאחר מכן, וכבש כבר במשחק הבכורה נגד נורווגיה, שהסתיים בתוצאה 1:2 לטובת האיטלקים.
במונדיאל 2006 (בו זכתה איטליה), במהלך משחק נגד נבחרת ארצות הברית, הורחק דה רוסי לאחר שנתן מרפק לפניו של בריאן מקברייד האמריקאי. מקברייד נזקק לשלושה תפרים, ודה רוסי, שהתנצל בפני מקברייד לאחר המשחק, הורחק ל-4 משחקים ונקנס בסכום של 10,000 פרנקים שווייצריים.
דה רוסי שיחק בכל משחקיה של איטליה במוקדמות יורו 2008 וכבש שער אחד. ביורו עצמו כבש דה רוסי שער נגד נבחרת צרפת (מבעיטה חופשית שהוסטה על ידי תיירי הנרי) והחמיץ את הפנדל השני בדו-קרב פנדלים נגד נבחרת ספרד ברבע הגמר, בו הודחה איטליה.
לאחר המשחק מול שוודיה, אשר הסתיים בתוצאה 0-0, הודיע ב-13 בנובמבר 2017 על פרישתו מנבחרת איטליה. התיקו, יחד עם ההפסד במשחק הראשון במסגרת משחקי פלייאוף המוקדמות מנע מאיטליה לעלות למונדיאל 2018, זאת לאחר שישים שנים רצופות בהם השתתפה הנבחרת בטורניר.
קריירה > קריירת אימון

ב-16 בינואר 2024, דה רוסי מונה למאמן הראשי של רומא עד סוף העונה, לאחר פיטוריו של ז'וזה מוריניו. המשחק הראשון שלו היה ניצחון 2–1 על הלאס ורונה בבית. דה רוסי הוביל את רומא במעלה שלב הנוקאאוט של הליגה האירופית 2023-2024, עד שהודחה בחצי הגמר על ידי באייר לברקוזן.
ביוני 2024, רומא הודיעה שהיא האריכה את חוזהו של דה רוסי עד 2027.
ב-18 בספטמבר 2024, חודשים בודדים לאחר הארכת החוזה ופתיחת העונה פוטר דה רוסי מתפקיד המאמן של רומא בשל ויכוחי הנהלה.
הערות שוליים

↑  דה רוסי עוזב את רומא: לא שמח, אבל אין לי טינה, באתר ONE‏, 14 במאי 2019
↑  none, ‏רשמי: דניאלה דה רוסי חתם בבוקה ג'וניורס, באתר ‏מאקו‏, 26 ביולי 2019
↑  דניאלה דה רוסי כבש בבכורה והודח, באתר ערוץ הספורט, 14 באוגוסט 2019
↑  דה רוסי הודיע על פרישה: "מתגעגע לבת שלי", באתר ערוץ הספורט, 6 בינואר 2020
↑  לאחר פתיחת עונה רעה: דניאלה דה רוסי פוטר מרומא, באתר ynet, 18 בספטמבר 2024
מלחמות יוון–פרס

מלחמות יוון–פרס הוא הכינוי לסדרה של עימותים בין מספר פולייס (ערי-מדינה) ביוון הקלאסית לאימפריית פרס האחמנית, אשר החלו בשנת 500 לפנה"ס ונמשכו אל תוך אמצע המאה החמישית לפנה"ס.
העימותים המרכזיים היו שתי הפלישות של הפרסים ליוון, הראשונה הקטנה יותר - בימי דריווש הראשון ב-490 לפנה"ס, והשנייה הגדולה יותר - בימי חשיארש הראשון (כסרכסס בפי היוונים) ובהנהגתו ב-479 - 480 לפנה"ס. היוונים הדפו את הפרסים בשתי הפלישות, אף על פי שלא כל ערי המדינה השתתפו בברית הלוחמת, וחלקן אף תמכו בפרסים. המקור העיקרי על מלחמות אלה ועל תקופה זו, הוא הרודוטוס מהליקרנאסוס, היסטוריון יווני שחי במאה ה-5 לפנה"ס.
הרקע

היישובים היוונים לאורך החוף המערבי של אסיה הקטנה התנהלו כערי מדינה עצמאיות, מאז היווסדם במהלך הקולוניזציה היוונית ועד אמצע המאה השישית לפנה"ס, כאשר נכבשו על ידי קרויסוס מלך לידיה (בשנת 560 לפנה"ס), ונכבשו שוב על ידי כורש שהביס את הלידים בשנת 546 לפנה"ס. למראית עין נשמר השלטון האוטונומי של הערים. בפועל, תושבי הערים העלו מיסים לאוצר הפרסי וסיפקו לאימפריה חיילים ואוניות מלחמה, ונשלטו על ידי טיראנים (שליט יחיד) מנאמני האימפריה הפרסית.
התסיסה כנגד הטיראנים שנתמכו על ידי הפרסים (כשביוון הופלו באותה תקופה שלטונות הטיראנים), בתוספת ההתנגדות לשלטון זר, למיסים ולשירות הצבאי שנכפה מטעמו, היו הגורמים העיקריים למרד הערים האיוניות שפרץ בשנת 500 לפנה"ס. פנייתם של המורדים לעזרת ערי יוון נדחתה על ידי ספרטה בגלל המרחק (הספרטנים מיעטו להתרחק מעירם, מפחד התמרדות ההלוטים), אך נענתה על ידי אתונה וארטריה. בתגובתן השונה של ספרטה ואתונה לבקשת המורדים מופיע לראשונה הדפוס שיחזור על עצמו בהמשך הקרבות עם הפרסים.
המרד התפשט לאורך כל חופי אסיה הקטנה - ממצר ההלספונטוס (דרדנלים) בצפון ועד לקפריסין בדרום - אך דוכא על ידי הפרסים, שכבשו שנית את ערי האיונים המתמרדות. המרד הסתיים סופית בשרפת מילטוס מנהיגת המרד לאחר קרב ימי באי לאדה, הסמוך בשנת 494 לפנה"ס.
הפרסים לא הענישו את הערים המורדות, אלא להפך, הרגיעו את התסיסה שגרמה למרד על ידי הדחת שליטיהן הטיראנים וכינון משטר דמוקרטי בחלק מהערים. את הפולייס מיוון שסייעו למורדים, ואתונה בראשן, לעומת זאת, לא פטרו הפרסים ללא עונש. הם השתמשו בעזרה זו כאמתלה לפלישה ליוון כהמשך מגמת התפשטות האימפריה הפרסית מערבה, מגמה שהסתמנה בבירור כבר עם סיפוח תראקיה.
דריווש הראשון שלח צבא למסע עונשין, אשר כבש והרס את ארטריה אך נעצר על ידי האתונאים בקרב מרתון. כסרכסס, שהיה מלך חדש עם שאיפות להוסיף את חלקו לאימפריה הפרסית, הגיע עשר שנים לאחר מכן, בראש כל צבאו, בכוונה לכבוש את יוון כולה.
זירת המלחמה

המלחמה התנהלה כולה בחלקו הדרומי של חבל הבלקן ובים האגאי, מקום שבו שוכנת יוון המודרנית. זהו חבל ארץ הררי עם שטחים מישוריים לא גדולים בין ההרים. השטח מתאים יותר ללוחמת חיל רגלים מאשר פרשים, למעט המישורים שבהם ניתן להפעיל מסות גדולות של פרשים.
גם הים האגאי משופע באיים שיכולים לאפשר מעגן נוח ומוגן. הים האגאי, שהוא חלק מהים התיכון, נוח בדרך כלל בקיץ, אך יכול להיות סוער בחורף. הרודוטוס אף מספר על סופה גדולה שהטביעה חלק גדול מהצי הפרסי.
הלוחמה במלחמה זו, בדומה למלחמות אחרות בעת העתיקה, הייתה עונתית והתנהלה בעיקר בחודשי הקיץ.
הכוחות הלוחמים, פיקודם וציודם > הצבא הפרסי

הצבא הפרסי הורכב משלושה יסודות עיקריים. היסוד החשוב ביותר והאיכותי ביותר בצבא הפרסי במלחמה היו בני פרס ומדי שמהם גויסו הפרשים הכבדים ובני האלמוות, יחידת חיל הרגלים הכבדים של הפרסים. היסוד החשוב האחר היו בני עמים שנכבשו בדורות הקודמים על ידי האימפריה הפרסית. החשובים ביניהם היו הפיניקים שתרמו את הצי שלהם למלחמה. החלק האחר היו בעלי ברית ושכירי חרב. חלק ניכר מבעלי הברית הפרסים למלחמה זו היו היוונים עצמם. חלק גדול מהפולייס היווניות הצטרפו דווקא לצד הפרסי ולא לברית ההלנית. הפוליס החשובה ביותר שהצטרפה לצד הפרסי הייתה תבאי.
ציודם של כוחות החי"ר הפרסיים היה בדרך כלל דל והם לא זכו לאימון מסודר כלשהו. לרוב הם צוידו בקשתות וכידוני הטלה ורק בני האלמוות, שמספרם עמד על 10,000 לוחמים, היו חמושים בצורה טובה. לעומת חיל הרגלים היה חיל הפרשים הפרסי איכותי וכלל מגוון רחב מאוד של יחידות, מפרשים כבדים המוגנים בשריון עד קשתים רכובים ויחידות נוספות.
חיל הפרשים היה החיל הדומיננטי בצבא הפרסי והוא זה שהכריע את מלחמותיה. במלחמתם נגד היוונים השתמשו הפרסים בחיל הפרשים העדיף שלהם על מנת לשלוט על השטחים המישוריים ובעזרתו הצליחו להגיע כל הדרך מהצפון עד אתונה ולשרוף אותה עד היסוד. בקרב נהגו הפרסים להשתמש הרבה בטקטיקות איגוף וירי מטווח רחוק על ידי קשתים רכובים. החי"ר גם הוא הרבה להשתמש בקשתות בתור נשקו העיקרי.
חיל הים הפרסי היה מורכב כולו מבעלי ברית פיניקים ויוונים מאסיה הקטנה. הפיניקים היו החלק המהימן יותר בחיל זה, בין היתר, בגלל היריבות המסחרית העתיקה בין היוונים לפיניקים. ספינת המלחמה הסטנדרטית של הצי הפרסי הייתה תלת חתרית והטקטיקה העיקרית הייתה ניגוח הספינה היריבה עד להטבעתה. פשיטה על הסיפון לא הייתה מקובלת כשיטת לוחמה עיקרית.
הפיקוד העליון בשדה הקרב נמסר לידיו של המלך, חשיארש הראשון (כסרכסס) ולאחר עזיבתו לאציל בשם מרדוניוס, שנהרג בראש צבאותיו בקרב פלטאיה.
הכוחות הלוחמים, פיקודם וציודם > הצבא היווני

בתקופה זו לא הייתה קיימת מדינה יוונית מאוחדת אחת, וכל אחת מהפולייס שהרכיבה את הברית תרמה את צבאותיה לכוח המשותף. שתי הפולייס החשובות ביותר היו אתונה, שתרמה הן צבא יבשה וצי וספרטה שתרמה בעיקר צבא יבשה. כוחותיהם הרכיבו כמחצית מכלל הצבא היווני המאוחד.
צבא היבשה היווני התבסס בעיקר על הופליטים, חיל הרגלים הכבד של יוון העתיקה. ההופליטים נהגו להסתדר בפלנקס צפופה בעומק של כמה שורות והקרב התנהל על ידי דחיפת היריב בכח המשקל של הפלנקס. הצבא הספרטני היה ידוע בכל רחבי יוון בעדיפותו על כוחות יבשתיים של פולייס אחרות והוא תרם רבות לניצחון היווני. חיל הפרשים היווני היה מועט ולא אפקטיבי יחסית לחיל הפרשים הפרסי.
הצי היווני היה בעל מבנה דומה לצי הפרסי וספינותיו היו מדגם דומה. גם הטקטיקות היו דומות בעיקרו של דבר.
ליוונים לא היה פיקוד עליון מסודר והדברים נקבעו אד הוק על ידי הברית, אם כי הפיקוד נמסר באופן כללי לספרטנים, כולל בהתנגשות הימית ליד סלמיס. לא רק שלא היה פיקוד מסודר לברית, לפעמים חלקי הברית נלחמו בנפרד משאר חבריה.
המלחמה בימי דריווש

מרדוניוס, חתנו של דריווש, יצא בשליחות המלכות להסדיר את השלטון הפרסי בתראקיה, בראש כוח משולב של ים ויבשה. הוא איבד חלק גדול מהצי שלו, בסערה גדולה ליד הר אתוס, נפצע וחזר עם צבאו לפרס. לפי הרודוטוס, היה מסעו של מרדוניוס, צעד ראשון בהכנות למסע נגד אתונה, ובעקבות תוצאות מסעו, נבחרה דרך הים כדרך המתוכננת למסע העונשין.
בקיץ 490 לפנה"ס יצא מסע של הצבא הפרסי בראשות המצביא דאטיס ליוון. לפי הערכות מודרניות, כלל הכוח כ-25,000 חיילים ו-120 ספינות. הכוח הפרסי לא נתקל בהתנגדות ימית ורוב האיים האגאיים נכנעו בפניו. כשהגיע הצי הפרסי לאטיקה נחת הצבא במישור מרתון. הצבא היווני היה קטן יותר וכלל כ-11,000 חיילים. בקרב שהתחולל במרתון ניגף הצבא הפרסי ונסוג תוך אבדות כבדות והמסע לעבר אתונה נזנח.
הפלישה של חשיארש > ההכנות לעימות הראשון

מיד לאחר חזרת משלחתו של דאטיס החל דריווש להתכונן לתקיפה שנייה וכוללת של יוון. ההכנות התעכבו בגלל מרידות במצרים ובבבל; בינתיים נפטר דריווש והוריש את ממלכתו ואת המלחמה ביוונים לבנו ויורשו חשיארש הראשון, הידוע יותר בכינויו היווני - כסרכסס, או בכינויו התנכי - אחשוורוש. לאחר כארבע שנות הכנות ועוד דחייה בשל מרידה נוספת, אסף חשיארש צבא גדול מאוד באסיה הקטנה, בקיץ ובסתיו של שנת 481 לפנה"ס.
לפי הרודוטוס, שנטה מאוד להפריז בכל הנוגע לאומדן כמויות, גויס צבאו של חשיארש מ-46 לאומים ברחבי האימפריה וגודלו היה חסר תקדים: מיליון ושבע מאות אלף רגלים, שמונים אלף פרשים, למעלה מחצי מיליון אנשי צי, ובסך-הכל כחמישה מיליון משתתפים, כמחצית מהם לוחמים. הללו נספרו על ידי הידחסות למבנה מגודר, שמנה כעשרת אלפים "מקומות עמידה". ובתיאור ציורי מסופר כיצד ייבשו הכוחות הפרסיים מקורות מים שונים בעוברם ביוון, בגלל מספרם הרב. חוקרים מודרניים נוקבים במספרים צנועים בהרבה. עם זאת, החוקרים המודרניים חלוקים בדעותיהם ומציינים מספרים שונים מ-60 ועד 400 אלף חיילים בצבא היבשה הפרסי.
הפלישה של חשיארש > ההכנות היווניות

נוכח הפלישה הצפויה, הקימו הפולייס היווניות ברית צבאית הידועה בשם הליגה ההלנית. בסך הכל הצליחו היוונים לגייס ככל הנראה בין 100,000 ל-110,000 חיילי יבשה וכ-400 תלת טוריות.
הפלישה של חשיארש > ארטמיסיון ותרמופילאי - ים ויבשה

הכוח הפרסי התקדם במקביל – רגלי וימי, מה שהאריך מאוד את זמן המעבר ליוון, אלא שהצי יכול היה להבטיח הגנה על הרגלים מפני מתקפה דרך הים ואיפשר מתיחה של קווי אספקה ארוכים וסדירים. בבוא הרגלים למיצר הלספונטוס נבנו עבורם שני גשרים מאוניות וכך פסעו לאורך דרומה של תרקיה, בואכה יוון. בשלב זה הבינו היוונים כי הצבא הפרסי אינו מתכוון הפעם לבצע מסע ענישה נקודתי, כמו אז, עשר שנים לפני, מול אתונה וארטריה. חלק מהערים בצפון יוון, למשל אקנתוס, קיבלו את הפרסים ללא התנגדות. לאור הפלישה המתקדמת נערך כינוס מיוחד במצר קורינתוס, בין חברי הליגה ההלנית, כדי לגבש אסטרטגיה כוללת וצעדים טקטיים מול הפרסים. היה ברור לכולם כי הפרסים נעים במישור החוף ועל כן באים בחשבון מספר מעברים קלאסיים דרכם עשויים הפרסים לחדור לעומק יוון: האחד – מעבר טמפה בצפון תסאליה ליד הר אולימפוס, השני – מעבר תרמופילאי, צפונית לדוריס, השלישי - מעבר קיתאירון בין בויאוטיה לבין אטיקה והרביעי – מעבר האיסתמוס שבחבל קורינתוס.
כניעת התסאליים לפרסים, פסלה את האפשרות הראשונה וקידמה את האופציה השנייה – עיבוי מעבר תרמופילאי. למעבר הצר בין צוקי ההרים והים נשלחו כמה אלפי חיילים, ובכללם כ-300 ספרטנים מובחרים ובראש מלכם לאונידס הראשון. צפונית-מערבית לו, בארטמיסיון התמקם לו הצי המשותף של בעלות הברית. מדובר, אפוא, על כוח קטן יחסית, מול הצבא הפרסי האדיר, ואשר על כן כלל לא חלמו לבלום אותו ולהניסו. מטרת העמידה בתרמופילאי הייתה לעכב את קצב התקדמותו של הצבא הפרסי ובמקביל לנהל מערכה ימית נגד הצי שלו, ושם, האמינו האתונאים, יש להם יתרון על פני צי האויב. המערכה שהתנהלה בארטמיסיון החלה ב"מעורבות האלים": סערה נוראה שפרצה בים הסבה נזקים כבדים לספינות הפרסיות ולבנות בריתם, ואת הנזק הכבד ביותר הסבו תלת הטוריות, ספינות המלחמה האתונאיות. היום השלישי לקרבות היה שקול בין הכוחות והאבדות היו קשות לשני הצדדים. הצי הפרסי נסוג לים הפתוח והצי האתונאי הדרים לעבר דרום-מערב אטיקה.
המערכה היבשתית, שנועדה לעכב את החיל הפרסי, התנהלה, כמתוכנן, במעבר תרמופילאי. הגל הפרסי הראשון נבלם על ידי בני ספרטה, וכך היה גם גורלו של גל המתקפה השני. אחר-כך הכניס חשיארש אל תוך המערכה את "בני האלמוות" שלו, כוח מובחר, לבוש שחור, ששמו יצא לו למרחוק, אך גם הוא נבלם ונהדף על ידי הכוח האתונאי והספרטני.
כפי שמסופר אצל הרודוטוס, גילה רועה יווני בשם אפיאלטס לפרסים מעבר צר, שביל עוקף את המעבר, ובלילה נשלחו "בני האלמוות" לבחון את השביל, נתקלו במארב של בני הפוקים (פוקיס שוכנת מערבית משם), אשר נסוגו מערבה מתוך שיקול לבלום את הפרסים, אלא שהאחרונים פנו מזרחה, אל מעבר למעבר תרמופילאי. לאונידס הבין כי אין טעם בהגנה עיקשת על המעבר, שלח את רוב הכוח דרומה, ונשאר במקום עם 300 חיילים, ובכללם היחידה המובחרת שלו. עם הנץ השחר נערך קרב פנים אל פנים קשה ומתיש. בנפול לאונידס הגנו הספרטנים בחירוף נפש על גופת מלכם הנערץ עד שנהרגו כולם.
הפלישה של חשיארש > נטישת אתונה וקרב סלמיס

בהיוודע תוצאות הקרב בתרמופילאי, נסוגו כוחות הרגלים של הצבא היווני המשותף לרצועת האיסתמוס, ואילו הצי עקף את כף סוניון שמדרום-מזרח לאטיקה והחל להתכנס לעבר מצר סלמיס.
תושבי אתונה החליטו, בשכנועו של מנהיגם תמיסטוקלס, לנטוש את העיר למקום מבטחים ולמקד את המאמץ המלחמתי בפרסים - בים, במקום לבזבז אותו על הגנת העיר בקרב יבשתי אבוד מראש. היה ברור כי עיקר משקל המלחמה מונח היה עכשיו על כתפי הצי. החלטת אספת העם האתונאי מופיעה בכתובת טרויזן משנת 480 לפנה"ס.
האורקל מדלפי ניבא ש"רק חומות עץ יגנו על אתונה". לפי פרשנותו של תמיסטוקלס, "חומות העץ" שיגנו על אתונה הן אוניות הצי, וכך שכנע את בני אתונה לעזוב את העיר. נטישת העיר, לא נתפשה כתבוסה צבאית או ככניעה, היות שמהות העיר, לפי התפיסה היוונית, טמונה בקהיליית אזרחיה ולא בקרקע שבין חומותיה, הפוליס הם האתונאים ולא אתונה הגאוגרפית.
תושבי אתונה פונו מהעיר על ידי הצי היווני. מיעוט התושבים שפירשו את נבואת האורקל כלשונה וסירבו להתפנות, התבצרו באקרופוליס מעבר לחומות העץ של העיר, והוצאו להורג על ידי הפרסים שנכנסו לעיר, הרסו אותה והעלו אותה באש.
הכוחות היוונים והפרסים עמדו זה מול זה ללא פעילות. אוניות היוונים במצר סלמיס, ואוניות הפרסים במספרן העדיף, במעגן הפתוח של פלרון.
לפי הרודוטוס, הצי היווני מנה 378 ספינות, והצי הפרסי הגדול ממנו בהרבה, מנה כ-1,200 ספינות, אך מחקרים מודרניים מעריכים את הצי הפרסי כלא גדול מ-650–800 ספינות.
הספרטנים, כמו תמיד, רצו להילחם קרוב לבית והציעו להתבצר במעבר האיסתמוס. תמיסטוקלס טען שחייבים להילחם מול הפרסים בים, בסלמיס, כי בכל מקום קרב אחר, הצי הפרסי יצייד ויגבה את הצבא בלי תלות במספר הביצורים שיקימו הספרטנים. הוא נתמך על ידי האתונאים, בני מגארה ואייגינה.
תמיסטוקלס, שרצה לגרור את הצי הפרסי לתוך מיצרי סלמיס הצרים ולהימנע מקרב בים הפתוח, שלח שליח למלך חשיארש, לשכנעו שהיוונים, אשר לא הצליחו להגיע להסכמה ביניהם על מקום הקרב, עומדים לחמוק בספינותיהם בלילה. גרסת הרודוטוס טוענת שהוא העביר את המידע למלך הפרסי כדי למנוע מהפלופונסים לפרוש ליבשה.
מכל מקום, חשיארש האמין לשליח, ושלח את השייטת המצרית מהצי שלו, לחסום את המעבר המערבי של המצרים כדי למנוע את יציאת הספינות היווניות. במשך הלילה חיפשו הספינות הפרסיות במפרץ את היוונים הנמלטים, בזמן שאלו ישנו בספינותיהם. הקרב הגורלי התחולל בראשית סתיו 480 לפנה"ס. עם הנץ השחר. חשיארש היה ישוב על כיסא מוזהב בראש אחד ההרים הצופים לעבר המצר, והתבונן בתנועות הקרב.
הצי היווני התגרה בפרסי ועשה עצמו נסוג, כשהוא מושך אליו את הספינות הפרסיות הכבדות, אל תוך המצר. אז סבו הטריירות - ספינות המלחמה האתונאיות הקלות, לאחור, תוך תמרונים מהירים, ואליהן הצטרפו כוחות צי נוספים שהתחבאו מאחורי סלעי המצר, והחלה ההתכתשות הימית, שסופה מפלה פרסית נחרצת. בקרב זה הבקיעו טריירות רבות את בטנן של האוניות הפרסיות ושברו את משוטי האחרות על–ידי המבנה המחודד ה"כרישי" שבחרטומן. לפחות 200 ספינות פרסיות הוטבעו ומפקד הצי הפרסי נהרג בקרב.
שארית הצי הפרסי נסוגה לים הפתוח, ואילו היוונים לא הסתכנו במרדף ושבו לארצם. המלך הפרסי ומשפחתו עזבו את יוון לכיוון פרס, ואילו מרבית הצבא, תחת פיקודו של מרדוניוס, יצא לצפון יוון, לבויאוטיה ולתסאליה בנות בריתו להיערך להתקפה הבאה.
הצי הפרסי התפרק; היחידות המובחרות של הצי הפיניקי חזרו הביתה מחשש לעונשו של חשיארש, וביחידות שנשארו, הצי של הערים האיוניות ושל ערים יווניות באסיה הקטנה, הפרסים לא בטחו כשותפים לקרב.