stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העיר הלבנה
מבנים ידועים בעיר הלבנה

ייחודיות העיר הלבנה היא באוסף הגדול של בניינים פשוטים שרובם המוחלט הם מבני מגורים בני שלוש עד חמש קומות, להבדיל מאתרי מורשת תרבותיים אחרים, המאפיינים במבנים גדולים ומפוארים. עם זאת, ניתן למנות מספר מבנים שהיוו נקודות ציון חשובות בהיסטוריה של העיר, שהשפיעו יותר מבניינים אחרים על התגבשות הסגנון או בעלי סיפור היסטורי יוצא דופן שאינו קשור בהכרח לאדריכלות. ביניהם ניתן למנות:
בית הדר, רחוב הרכבת פינת דרך בגין - בית המשרדים הראשון של תל אביב.
בית האונייה, רחוב לבנדה (על צומת הרחובות המסגר והרכבת).
בית פולישוק (הפיל), כיכר מגן-דוד.
בית דפוס "הארץ", רחוב מזא"ה 56.
בית לברטובסקי, רחוב המלך ג'ורג' 90 (ליד כיכר מסריק).
שוק העלייה, רחוב העלייה פינת רחוב וולפסון (מיועד להריסה)
בית קיפר, שדרות בן-גוריון פינת אמיל זולא.
בית מגורים, רחוב דיזנגוף 69.
בית מגורים, רחוב גורדון 9.
מעונות עובדים, רחוב פרוג, רחוב פרישמן 33 - 35.
כיכר צינה דיזנגוף:
בית מירנברג, אדריכלית: ג'ניה אוורבוך.
קולנוע אסתר (כיום מלון סינמה), אדריכל: יהודה מגידוביץ'.
בית מהלה, אדריכל: יהודה מגידוביץ'.
קולנוע חן (כיום רב חן), אדריכל: אריה שרון.
בית התרמומטר, רחוב פרוג 5.
מרכז קופת חולים, רחוב בילינסון 8, פינת בן עמי 4.
מוזיאון הבאוהאוס

בבית ראובן רחוב ביאליק בתל אביב ישנו מוזיאון קטן המוקדש לתולדות הסגנון הבינלאומי. המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל והמעצב התעשייתי רון ארד.
מבוני העיר הלבנה

אדריכלים ואישים נוספים רבים היו מעורבים בבניית העיר תל אביב בשנות ה-30. רובם התחנכו על עקרונות בית הספר לאדריכלות ועיצוב "הבאוהאוס" או הושפעו ממנו, על אף שרק מקצתם למדו בו בפועל. כמה מהאדריכלים הבולטים בתקופה זו:
ג'ניה אוורבוך – אדריכלית בולטת בתקופת היישוב, שתכננה את כיכר דיזנגוף המרשימה וכמה מבני מגורים בלב העיר.
אריה אלחנני – הותיר חותם חשוב בעיר הלבנה בתכנון מבני יריד המזרח.
יעקב בן סירה – מהנדס העיר בתקופה זו. בן סירה קידם ועודד את הבנייה המודרניסטית ויש הרואים בו בעל השפעה חשובה למעבר לסגנון הבינלאומי.
יוסף וזאב ברלין – אב ובן, הקימו מספר רב של מבנים באזור רחוב מזא"ה. יוסף ברלין אימץ בתחילת שנות ה-20 דווקא את סגנון האר דקו והסגנון האקלקטי, אך מאוחר יותר תכנן עם בנו כמה מבנים המשמשים דוגמאות מובהקות לסגנון הבינלאומי בתל אביב.
שלמה ברנשטין – מעובדי מחלקת ההנדסה של עיריית תל אביב. למד רק שני סמסטרים בבית־הספר "באוהאוס" ורוח התנועה הורגשה פחות בעבודתו.
שמואל ברקאי – הושפע מלה קורבוזיה, תחתיו עבד.
מוניו גיתאי-ויינראוב – בוגר בית הספר "באוהאוס".
פנחס היט – תכנן מבני מגורים רבים בעיר ושימש גם בתפקיד מהנדס העיר.
זאב הלר – אדריכל.
דב כרמי – תכנן את היכל התרבות וביתן הלנה רובינשטיין ומבני מגורים נוספים רבים במרכז העיר.
צבי ברק (1900–1943) – מהנדס אזרחי. בנה עשרות בתים בעיר הלבנה, רבים מהם בתכנון משותף עם דב כרמי.
יהודה מגידוביץ' – מהנדס העיר הראשון של תל אביב. החל את דרכו בבנייה אקלקטית, ועבר אחר־כך לסגנון מודרני והותיר אחריו כמה מבנים בסגנון הבינלאומי.
יוסף נויפלד – תכנן את מרפאות אסותא ומרכז קופת חולים.
שמואל מסטצ'קין – בוגר בית הספר "באוהאוס".
ריכרד קאופמן – הכין את התוכנית הראשונית, שהייתה לבסיס תוכנית גדס ותכנן כמה מבנים בסגנון הבינלאומי בתל אביב.
קרל רובין – מתכנן בית הדר ומשפץ בית דיזנגוף.
זאב רכטר – התלמד אצל לה קורבוזיה והיה בעל השפעה ניכרת על סגנון הבנייה. השפעתו של לה קורבוזיה באה לידי ביטוי במאפיינים כמו בנייה על עמודים ושימוש בגגות הבתים כמרחב ציבורי שימושי.
יצחק רפפורט – תכנן מספר מבנים באזור לב העיר.
אריה שרון – בוגר בית־הספר "באוהאוס" ומן האדריכלים המשפיעים ביותר בתקופת היישוב ובימי ראשית המדינה. תכנן כמה ממעונות עובדים הנמנים עם העיר הלבנה.
חיים משולם – תכנן בתים רבים בסגנון הבינלאומי, ובין השאר בית מלון בכיכר דיזנגוף (כיום, "מלון סנטר").
מרדכי רוזנגרטן – תכנן מבנים רבים בסגנון הבינלאומי. לפי חוקרת אדריכלות העיר הלבנה ניצה מצגר-סמוק, התאפיינו בנייניו בקווים רכים ומעוגלים.
העיר הלבנה בימינו

עם השנים התיישנו הבניינים, הוזנחו והתכערו. המרפסות הבנויות, מסימני ההיכר הבולטים של הסגנון, נסגרו בתריסי אלומיניום ופלסטיק, הגינות הוזנחו וצימחו עשבים שוטים או הפכו לשטחי חניה מאולתרים, הוקמו תוספות בנייה חריגות שאינן משתלבות באדריכלות המקורית, וציפוי הטיח הלבן הוכיח עצמו כלא-עמיד לאורך השנים. מבנים רבים נהרסו ופינו מקומם לבניינים בסגנון אדריכלות התקופה, שבאותה עת נראה חדיש ומשופר יותר.
בשנת 1991 התקבלה התוכנית לשימור אתרים כתוספת לחוק התכנון והבנייה. בעקבות החוק הוקמו בעיריות השונות צוותים ומחלקות לשימור אתרים. צוות השימור של עיריית תל אביב-יפו הוקם על ידי ניצה מצגר-סמוק והיא עמדה בראשו עד שנת 2002. כחלק משימור המבנים רבים מהם שופצו וחודשו, ואחרים הוכרזו כ"מבנים לשימור" ועתידים לעבור שיפוץ וחידוש. בשל העובדה שיותר ממחצית הדירות במרכז העיר מאוכלסות על ידי שוכרים ולא על ידי בעל הנכס, קיים קושי רב לקדם שיפוץ של מבנים אלו, ומרבית המקרים המוצלחים של שיפוץ בתים נעשו על ידי יזמים פרטיים שרכשו בניינים שלמים.
בשנת 2003 הוכרזה תל אביב כאתר מורשת עולמית לסגנון הבינלאומי. מאז ההכרזה ממנפת עיריית תל אביב-יפו בתהליך של שיווק עירוני את המעמד כדי לקדם מיזמים שונים בפיתוח מרכז העיר. מיזמי נדל"ן שונים אימצו אף הם את "העיר הלבנה" כמותג, וכך ניתן למצוא מאז מיזמי בנייה ושימור של בנייני "באוהאוס" שקידמו את מכירותיהם תחת סיסמאות "העיר הלבנה".
מאז תחילת המאה ה-21 זכה הסגנון לתחייה מחודשת במספר מיזמי בנייה חדשים בישראל, למשל בפרויקט של חברת "וילז'" בשכונת "אם המושבות" בפתח תקווה. הפשטות העיצובית והשימושיות של בתים ודירות המעוצבים בסגנון זה קסמו לאדריכלים רבים, בעיקר בתקופה של שפל בענף הבנייה.
בשנת 2010 נפתח בתל אביב מוזיאון קטן המוקדש לסגנון הבאוהאוס ליד בניין העירייה הישן. בשנת 2013 הוצגה במוזיאון הארמיטאז' בסנט פטרסבורג, רוסיה תערוכה על אודות העיר הלבנה, וב-2014 הוצגה תערוכה אודותיה במוזיאון הפיני לארכיטקטורה.
האדריכל דני קרוון בנה מיצב לכבודה של העיר הלבנה ושמו "הככר הלבנה".
ביקורת

אף שהמערערים על ייחודיותה של העיר הלבנה ועל תרומתה של תל אביב למורשת האדריכלית העולמית הם מועטים, עולה לעיתים ביקורת על הבנייה בסגנון הבינלאומי בעיר ועל האדרתה המופרזת, בטענה שאינה בהכרח טובה ונכונה לתושבים המתגוררים בבניינים אלו.
מבחינה אדריכלית, לא הוכיחו עצמם בנייני העיר הלבנה כעמידים לאורך זמן. הטיח הלבן, שהוא אחד ממאפייניה המובהקים, התגלה כחומר בנייה המתכלה במהירות בתנאי האקלים שבישראל, וגורם להתכערות הבניינים - במיוחד בהשוואה למבנים בסגנון הבינלאומי שנבנו בתקופה המקבילה בשכונות ירושלמיות, כגון רחביה, וחופו באבן ירושלמית. במקרים רבים איכות הבנייה מלכתחילה לא הייתה גבוהה, וזאת בשל לחצים כלכליים ומחסור באנשי מקצוע מנוסים בתחום הבנייה. עם השנים ועם התרחבות המשפחות והעלייה ברמת החיים, נסגרו רבות מהמרפסות שבמבנים על ידי תריסי פלסטיק, שפגעו ביופיים החיצוני של המבנים לטובת הרחבת חללי הדירות הפרטיות. כך בא הקץ ל"תרבות המרפסות" המפורסמת של העיר, שהונצחה בין השאר בשיר "מרפסות" של המשורר (והאדריכל) ע. הלל. הגגות השטוחים, שעל פי חזונם האידילי של אדריכלי התקופה נועדו לשמש את דיירי הבניינים כמפלטי פנאי ומרגוע, נותרו לעיתים קרובות מוזנחים וללא שימוש, ומתקני ההצללה החדשניים לזמנם שנבנו עליהם נהרסו או שימשו כחדרי כביסה, כמסתור לדודי-שמש וכיוצא באלה.
ביקורת נוספת הועלתה גם בנוגע לסתירה שבין הרעיון החברתי מאחורי אדריכלות זו לבין החברה המשתמשת בה כיום. בתים שנבנו בסגנון הבינלאומי, שהוצג במקרים רבים כחזון לבנייה זולה במחיר שווה לכל נפש, התגלו לעיתים קרובות כיקרים לבנייה, ולכן כבר מיום הקמתם שימשו למגורי המעמד הבינוני או הגבוה. גם בניינים שנבנו באופן מוצהר עבור מעמד הפועלים (כגון מעונות עובדים בצפון הישן) אוכלסו בסופו של דבר על ידי אוכלוסייה חזקה ומבוססת. תחזוקת בניינים כאלו ושמירת חזותם הנקייה התבררה כאפשרית רק במחיר גבוה מאוד - מה שהוביל לכך שכיום "בתי באוהאוס" הם מותג שמור, ואילו הבתים הישנים, המאוכלסים על ידי אוכלוסייה שאינה אמידה, מתפוררים ומטולאים.
מעבר לביקורות אדריכליות נוספות על אתוס העיר הלבנה, מצבה של העיר בימינו מקשה לראות את האתוס וגורר תגובות תמיהה נוספות. כך לדוגמה הגיב האדריכל הצרפתי הנודע ז'אן נובל בביקורו הראשון בעיר, עומד מופתע על אחד הגגות:
הם אמרו לי שהעיר לבנה. אתה רואה לבן? אני לא רואה שום לבן.
על רקע ביקורות רבות מסוג זה, הן על המורשת האדריכלית עצמה והן על מצבו העגום של שימור העיר הלבנה, קמו ביקורות חברתיות ופוליטיות לגבי אופן התייחסות החברה, העירייה וגופים עסקיים שונים (בעיקר עסקי תיירות ונדל"ן) להכרזת אונסק"ו ב-2003. על התייחסות החברה התל אביבית ל"אירועי הבאוהאוס" בשנות ה-90 התייחס, בין השאר, העיתונאי דורון רוזנבלום:
בדומה לקבצן עוטה שק, שנודע לו שהוא לובש זה שנים גלימה של קוקו שאנל, ומאותו רגע הוא זוקר זרת גם באוכלו מתוך קופסת שימורים - כך חשים תושבי תל אביב עם הכרזת "אירועי הבאוהאוס".
באנינות-דעת וטעם, פתאום יודעים התל אביבים שהם מדברים פרוזה: למבנה המוזר על הגג קוראים, כמתברר, פרגולה; זו יכולה הייתה לסמל את חילופי האור והצל של הדיאלקטיקה הסוציאליסטית, אלמלא הסתיר אותה איזה דוד-שמש פלבאי. וגם אם הדיירים אינם יכולים לממש במכירה פומבית את יצירת המופת עם הבוידעם, או ליהנות משמץ מרחב ונוחות - לפחות הם אמורים להתנחם בידיעה שלמרפסת המטבח המתפוררת יש אילן יוחסין ארכיטקטוני המגיע עד ולטר גרופיוס.
גלריה

בניין ברחוב בן-יהודה
בית קיפר בשדרות בן-גוריון
"בית התרמומטר"
בית אנגל, אדריכל: זאב רכטר
בניין ברחוב גורדון 9. אדריכל דב כרמי
בית אהרונוביץ' בשדרות רוטשילד 113. אדריכל: יצחק רפפורט
בניין בפינת הרחובות בן יהודה ומאפו ששופץ והוגבה בשתי קומות
בניין בפינת הרחובות שלמה המלך ופרישמן שבו חלק מן המרפסות נסגרו באופן עצמאי על ידי בעלי הדירות באופן שפוגע בחזות הכללית של הבניין
בית אנגל המפורסם ששופץ בשנת 2019 לאחר שנים של הזנחה, בשיפוץ שנועד לשחזר את איכויותיו האדריכליות המקוריות
בניין ברחוב ישראל'ס שבקומתו הראשונה הותקן גגון רעפים אדומים, המעוות את החזית המקורית
בניין מגורים ברחוב דב הוז קודם שעבר שימור
ראו גם

מרכז באוהאוס
אדריכלות ישראלית
הסגנון הבינלאומי
באוהאוס
תוכנית גדס
שימור מבנים
לילה לבן (תל אביב)
פסל "כיכר לבנה" של הפסל דני קרוון בפארק וולפסון, מחווה לבוני העיר תל אביב.
לקריאה נוספת

מיכאל לוין, עיר לבנה - אדריכלות הסגנון הבינלאומי בישראל, הוצאת מוזיאון תל אביב, 1984
עופר רגב, טיול קטן בעיר הגדולה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, דצמבר 1999
שרון רוטברד, עיר לבנה, עיר שחורה, הוצאת בבל, 2005
יבין, שמואל, התחדשות הבאוהאוס בתל אביב: שימור בנייני הסגנון הבינלאומי בעיר הלבנה, הוצאת מרכז באוהאוס, 2003
ניצה מצגר-סמוק, בתים מן החול, הוצאת משרד הביטחון, 1994, ISBN 965-05-0724-8
רשימה ביבליוגרפית מורחבת של מאמרים בנושא "העיר הלבנה" שניתן למצוא בבית אריאלה
הערות שוליים

↑  אסתר זנדברג, "העיר הלבנה" בת"א - אתר מורשת עולמית, באתר הארץ, 4 ביולי 2003
↑  שרון רוטברד, עיר לבנה, עיר שחורה, הוצאת בבל, 2005
↑  יהושע סימון, ‏כך הפכה יפו ל*יפו העתיקה*, באתר גלובס, 31 במאי 2005
↑  ראו התייחסותה של אסתר זנדברג, באתר "הארץ", לבלבול בנושא המושג "באוהאוס" ב-מילון הקלישאות האדריכליות הלא שלם(הקישור אינו פעיל, 6.10.2022)
↑  Tel Aviv (Israel) - No 1096, מרכז מורשת עולמית, באתר אונסק"ו
↑  World Heritage Scanned Nomination - White City of Tel-Aviv -- the Modern Movement, מרכז מורשת עולמית, באתר אונסק"ו, עמוד 21
↑  THE WHITE CITY OF TEL AVIV THE MODERN MOVEMENT IN TEL AVIV (12.2.2014 - 30.3.2014), באתר המוזיאון הפיני לארכיטקטורה, פברואר 2014
↑  חיים שפיר ·, כיכר לבנה, באתר - מיצב בתכנון דני קרוון || אבני מורשת, ‏8 ביוני 2021
↑  מילות השיר באתר "שירונט".
| אדריכלות ישראלית |
| --- | --- | --- |
| מבנים בישראל | מבנים בירושלים • מבנים בתל אביב • מבנים בחיפה • מבנים לפי ערים נוספות • אתרי מורשת עולמית בישראל |  |
| סגנונות וגישות בנייה בישראל | אדריכלות טמפלרית • הסגנון הארץ-ישראלי • הסגנון האקלקטי • הסגנון הבינלאומי • ברוטליזם ושיכונים • בנה ביתך |  |
| ערכים בנושא תכנון ובנייה בישראל | חוק התכנון והבנייה • תכנון ובנייה בישראל • תוכנית גדס • תוכנית שרון  • ישראל 2020 |  |
| נושאים נוספים | אדריכלים ישראלים • אדריכלות בירושלים • אדריכלות בתל אביב והעיר הלבנה • גורדי שחקים בישראל |  |
ראו גם פורטל אדריכלות
| תל אביב-יפו |
| --- | --- | --- |
| ערכים ראשיים | יפו • היסטוריה • תחבורה • אדריכלות • בנייה לגובה • רחובות ושדרות • רבעים • צפון תל אביב • דרום תל אביב |  |
| נושאים מרכזיים נוספים | יפו העתיקה • אחוזת בית • העיר הלבנה • חוף תל אביב • העירייה ומועצת העיר • סמל העיר |  |
| קטגוריה ראשית | פורטל תל אביב-יפו |  |
| דגל ישראל סמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בישראל |
| --- | --- | --- |
| אתרים | העיר העתיקה בירושלים וחומותיה • מצדה • העיר העתיקה בעכו • העיר הלבנה בתל אביב • מערות בית גוברין ומרשה בגבעות יהודה (בית גוברין ומרשה) • בית שערים |  |
| המקומות הבהאים הקדושים בחיפה ובגליל המערבי | המרכז הבהאי העולמי: מקדש הבאב • אל-באהג'ה • בית הצדק העולמי |  |
| תלים מקראיים | תל מגידו • תל חצור • תל באר שבע |  |
| דרך הבשמים | עבדת • ממשית • חלוצה • שבטה • מואה הנבטית • חורבת קצרה • מצד נקרות • מצד גרפון • מצד סהרונים • מצד מחמל |  |
| נחל מערות | מערת תנור • מערת גמל • מערת הנחל • מערת הגדי |  |
מוזיאון הבאוהאוס בתל אביב
מרכז באוהאוס בתל אביב
הסכם גנט

| --- | --- |

נציגי שני הצדדים חותמים על הסכם גנט
 נושא:  הסכם שלום בין האימפריה הבריטית לבין ארצות הברית
 מטרה:  סיום מלחמת 1812
 מקום חתימה:  גנט, הנסיכות הריבונית של ארצות השפלה
 תאריך יצירה:  24 בדצמבר 1814
 תאריך אשרור:  17 בפברואר 1815
 תאריך כניסה לתוקף:  18 בפברואר 1815
 שפות:  אנגלית
הסכם גנט (באנגלית: Treaty of Ghent) היה הסכם שלום בין האימפריה הבריטית לבין ארצות הברית, שסיים את מלחמת 1812. ההסכם נחתם ב-24 בדצמבר 1814 בעיר גנט, בבלגיה של היום (אז בתקופת מעבר בין האימפריה הצרפתית הראשונה לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה). עיקרו של ההסכם היה חזרה לסטטוס קוו אנטה בלום (בלטינית: status quo ante bellum - "המצב שהיה לפני המלחמה") בין שתי המדינות. התקשורת האיטית של התקופה הביאה לכך שהידיעה על אישור ההסכם הגיעה לארצות הברית רק חודשים לאחר מכן, ולא מנעה את אחד הקרבות הגדולים של המלחמה - קרב ניו אורלינס, ב-8 בינואר 1815.
לאחר חתימת ההסכם בידי נציגי שני הצדדים הועבר המסמך לאשרור הממשלות. ב-27 בדצמבר אושרר ההסכם בידי הממשלה הבריטית, אך עברו כמה שבועות עד שההסכם הגיע לארצות הברית. ב-16 בפברואר 1815 אושרר ההסכם בסנאט של ארצות הברית, פה אחד. ב-17 בפברואר העביר נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון את החוזה המאושרר לידיו של דיפלומט בריטי, שהעביר מצדו את האשרור של ממשלתו. כאמור, חתימת ההסכם לא נודעה בזמן לצבאות הלוחמים בדרום ארצות הברית, ולא מנעה את קרב ניו אורלינס. לעומת זאת, הידיעה על חתימת ההסכם הגיעה לבריטים ברגע האחרון לפני פתיחת מתקפה על העיר מוביל, באלבמה. גם לאחר קבלת הידיעה בכל החזיתות נמשכו במשך חודשים רבים תקריות בין צבא ארצות הברית לאינדיאנים, שנתמכו בידי בריטניה.
ההסכם הסדיר החזרת השבויים משני הצדדים, והחזרה הדדית של שטחים שנכבשו במהלך המלחמה. במסגרת מהלך זה נסוגה בריטניה משטחים נרחבים, כ-40,000 קילומטרים רבועים ליד ימת סופיריור וימת מישיגן, וכן שטחים שנכבשו במיין ובחוף האוקיינוס השקט. ארצות הברית נסוגה משטחים שנכבשו בקנדה עילית, אונטריו של היום. בריטניה התחייבה להחזיר עבדים שנמלטו במהלך המלחמה, אך בסופו של דבר פיצתה את בעלי העבדים. ההסכם התעלם מן הסיבות לפרוץ מלחמת 1812: הגבלות הסחר שהטילה בריטניה בשל המלחמות עם צרפת, שפגעו בארצות הברית, וכן הגיוס בכפייה של מלחים אמריקאים לצי הבריטי וכן תמיכת הבריטים באומות האינדיאנים. עם סיום המלחמה עם צרפת בטלו ממילא הסיבות הראשונות, ומכיוון שבמהלך המלחמה התמוטטה המנהיגות האינדיאנית נמוגה גם התמיכה הבריטית בהם. ההסכם איפשר לארצות הברית ולקנדה, אז עדיין מושבה בריטית, ליישב ביניהן ויכוחים שונים על הגבולות בדרכי שלום.
רקע

לאחר התפטרותו של נפוליאון בונפרטה באפריל 1814, עלו קריאות בדעת הקהל הבריטית להישגים במלחמה מול ארצות הברית. הנציג האמריקאי הבכיר בלונדון עדכן את מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'יימס מונרו:
יש תענוג כה רב במלחמה שאני לא כל כך מקווה שנוכל להשיג אי פעם שלום. תוכל לראות בדיווחי העיתונות שכוח גדול מאוד יישלח מבורדו לארצות הברית, והפקודה שניתנה לו היא פיצולה של ארצות הברית וכיבושה. ככל שנחשוב באופן מתון שחופינו יהיו לבז, נצטרך להסכים להתוויית הקו שירחיק אותנו מהאגם, לוותר על חלק מתביעותינו בלואיזיאנה ועל זכויות הדייג בחופים וכו'. שיבוא עלינו שלום.
על כל פנים, ראש ממשלת בריטניה, הלורד ליברפול, שהיה מודע להתנגדות שהלכה וגברה להטלת מיסים למימון המלחמה ולדרישותיהם של הסוחרים בליברפול ובבריסטול לפתוח מחדש את הסחר עם אמריקה, הבין שבריטניה תרוויח מעט מאוד ותפסיד הרבה ממלחמה ממושכת.
לאחר שדחתה את ההצעה הרוסית לתווך במשא ומתן לשלום, שינתה בריטניה את גישתה ב-1814. עם תבוסתו של נפוליאון, המטרות המרכזיות של בריטניה לבלום את הסחר האמריקאי עם צרפת וגיוס כפוי לצי של מלחים אמריקאים כבר לא היו רלוונטיים. נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון הודיע לקונגרס שאין להם יותר צורך לדרוש מבריטניה לשים קץ לגיוס הכפוי לצי ובאופן רשמי השמיט את הדרישה הזאת מהדרישות לשלום. אף על פי שהבריטים לא לכדו מלחים אמריקאים כאמור, זכויות השיט שלהם לא נפגעו, מטרת מפתח שנכללה גם בהסכם וינה. המשא ומתן בין האמריקאים לבין הבריטים התקיים בגנט שבהולנד, והחל באוגוסט 1814. במשלחת האמריקאית השתתפו ג'ון קווינסי אדמס, הנרי קליי, ג'ון א. ביירד הבן, ג'ונתן ראסל ואלברט גלטין. למעט ראסל, היו כל החמישה מנהיגים פוליטיים בכירים וכאחראי על המשלחת מונה אדמס. הבריטים שלחו משלחת נמוכת דרג, שהייתה בקשר הדוק עם הממונים עליה בלונדון. המטרה הדיפלומטית המרכזית של ממשלת בריטניה ב-1814 לא הייתה לסיים את המלחמה באמריקה הצפונית, אלא להסדיר את מאזן הכוחות באירופה לאחר תבוסתה של הקיסרות הראשונה והשבתו לפריז של בית בורבון הפרו-בריטי.
ההסכם

ב-24 בדצמבר 1814 חתמו חברי המשלחות הבריטית והאמריקאית על ההסכם. צעד זה כשלעצמו לא סיים את המלחמה, שכן היה צורך באשרור רשמי של ההסכם על ידי שתי הממשלות, שהתקבל בפברואר 1815.
על פי ההסכם שוחררו כל השבויים והושבו כל האדמות והספינות. השטח שהושב לארצות הברית היה בהיקף של כ-40,000 קמ"ר באזור שליד ימת סופיריור וימת מישיגן ובמיין. השטחים שהאמריקאים החזיקו בהם בקנדה העילית (כיום אונטריו) הושבו לשליטה בריטית, והשטחים בפלורידה הספרדית שנלקחו מבריטניה ומספרד, שבאופן רשמי הייתה נייטרלית, הושבו לשליטה ספרדית. ההסכם לא כלל שינויים בגבולות שהיו קיימים בפרוץ המלחמה.
הבריטים התחייבו להחזיר את העבדים המשוחררים שעברו אליהם. עם זאת, כמה שנים לאחר מכן, ב-1826, עמדה בריטניה על כך שהיא תשלם סכום של 1,204,960 דולר (מעל 27.5 מיליון דולר בערכים של 2020) עבורם. שתי האומות גם התחייבו לפעול להפסקת סחר העבדים הבינלאומי.
הדיונים בגנט הסתיימו ב-1814 בציפייה ששתי הממשלות יחתרו לקיים דיונים נוספים לחתימת הסכם מסחרי חדש בין ארצות הברית לבין האימפריה הבריטית.
אחרית דבר

במאה שנות השלום ששרר בין שתי הארצות מ-1815 ועד מלחמת העולם הראשונה, התעוררו כמה סכסוכים טריטוריאליים ודיפלומטיים, אך כולם יושבו בדרכי שלום, לעיתים באמצעות בוררות.
מלחמת 1812 הביאה לידי פתרון של סוגיה חשובה נוספת. רוב שבטי האינדיאנים שלחמו לצד הבריטים הובסו, ובכך התאפשר לארצות הברית להמשיך את התפשטותה מערבה. בריטניה המשיכה להחזיק בזכויות השיט שלה, זאת ללא שום אזכור לגיוס בכפייה לצי בהסכם גנט. מבחינתם של אמריקאים רבים, הושגו מספיק ניצחונות על בריטניה, שהוכיחה את עצמה כמעצמה עולמית דומיננטית כאשר הובילה את המלחמה בנפוליאון. העצמאות המוחלטת מבריטניה הושגה בסופו של דבר, וכך הושג במלחמה הניצחון השני על הבריטים.
לטענתו של ג'יימס קאר, בריטניה ניהלה את המשא ומתן בגנט מתוך כוונה לסיים את המלחמה, אך ידעה שכוח צבאי מרכזי בריטי קיבל פקודה לכבוש את ניו אורלינס. לדבריו של קאר, לבריטניה לא הייתה שום כוונה להתכחש להסכם והלמשיך במלחמה אם הייתה נוחלת ניצחון בקרב. הידיעה על חתימת ההסכם הגיע לארצות הברית זמן קצר לאחר הניצחון החשוב שלה בניו אורלינס.
ב-16 בפברואר 1815 אשרר הסנאט של ארצות הברית את ההסכם פה אחד. ב-17 בפברואר החליף הנשיא מדיסון את כתבי האשרור עם דיפלומט בריטי בוושינגטון הבירה. ההסכם נכנס לתוקף למחרת היום.
הנצחה

קשת השלום, שנחנכה ב-1921, ושגובהה 20.5 מטרים, ניצבת במעבר הגבול דאגלס-בליין שבין קולומביה הבריטית ובין מדינת וושינגטון. האנדרטה מייצגת את מעבר הגבול הפתוח באופן תמידי על גבול ארצות הברית–קנדה. ב-1922, נחנכה "מזרקת הזמן" (Fountain of Time) בפארק וושינגטון שבשיקגו, לציון 100 שנות שלום בין ארצות הברית לבין בריטניה. גשר השלום בין באפלו, ניו יורק, לבין פורט אירי שבאונטריו, נפתח ב-1927 לציון יותר ממאה שנים של שלום בין ארצות הברית לבין קנדה.
האנדרטה לזכרו של פרי והשלום הבינלאומי (Perry's Victory and International Peace Memorial), שנחנכה ב-1936, מנציחה את הקרב על ימת אירי שבו הוביל קומודור אוליבר האזרד פרי את הצי לניצחון באחד מהקרבות הימיים המשמעותיים של מלחמת 1812. האנדרטה מנציחה גם את השלום בין בריטניה, קנדה וארצות הברית.
הערות שוליים

↑  Timothy R. Walton, The Role of Intelligence in Ending the War in Bosnia in 1995, Lexington Books, 2014, p. xv
↑  Bemis, Samuel Flagg (1949). John Quincy Adams and the Foundations of American Foreign Policy. New York: A. A. Knopf. pp. 196–220.
↑  Hearings United States. Congress. House. Committee on Immigration and Naturalization, 1924, p. 10.
↑  Tucker, Spencer C. (2011). The Encyclopedia of North American Indian Wars, 1607–1890: A Political, Social, and Military History. ABC-CLIO. p. 1097.
↑  Daughan, George C. (2011). 1812: The Navy's War. Basic Books. p. 365.
1 2  Johnson, Allen (1921). "Part 3". Jefferson and His Colleagues, A Chronicle of the Virginia Dynasty – via fulltextarchive.com.
↑  Engelman, Fred L. (December 1960). "The peace of Christmas Eve". American Heritage. 12 (1).
1 2  "British-American Diplomacy: Treaty of Ghent; 1814". avalon.law.yale.edu (transcribed full text of treaty). Avalon Project: Lillian Goldman Law Library: Yale Law School: Yale University.
↑  Lindsay, AG (1920). "Diplomatic relations between the United States and Great Britain bearing on the return of negro slaves, 1783–1828". Journal of Negro History. 5 (4): 391–419.
↑  R.B. Mowat, The diplomatic relations of Great Britain and the United States (1925), pp 69–70, 244, 321, 333, 349.
↑  R.B. Mowat, The diplomatic relations of Great Britain and the United States (1925), pp 69–70, 244, 321, 333, 349 Hickey, Donald R. (2012) (1988). "Ch. 11: The Treaty of Ghent". The War of 1812: A Forgotten Conflict (Bicentennial ed.). Urbana: University of Illinois Press. pp. 281–98.
↑  Hickey, Donald R. (2012) (1988). "Ch. 11: The Treaty of Ghent" (PDF). The War of 1812: A Forgotten Conflict (Bicentennial ed.). Urbana: University of Illinois Press. pp. 281–98.
↑  "History of a Peace Park". peacearchpark.org. United States Canada Peace Anniversary Association. Archived from the original on 2014-03-02.
↑  The Fountain of Time, Chicago, Illinois
↑  Peter R. Eisenstadt; Laura-Eve Moss (2005). The Encyclopedia Of New York State. Syracuse University Press. p. 240.
↑  National Park Service: Perry's Victory and International Peace Memorial
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10644355
החרב באבן

| --- | --- |
כרזת הסרט כשיצא לראשונה בישראל, בשנת 1986
כרזת הסרט כשיצא לראשונה בישראל, בשנת 1986
 מבוסס על:  The Sword in the Stone 
 בימוי:  וולפגנג ריית'רמן
 הופק בידי:  וולט דיסני
 תסריט:  ספר: טרנס האנבורי-ווייט תסריט: ביל פיט
 עריכה:  דונלד האלידיי 
 מדבבים:  סבסטיאן קאבוט קארל סוונסון ריקי סורנסון ג'וניוס מתיוס ג'יני טיילר מרתה ונטוורת נורמן אלדן אלן נאפייר תורל רייבנסקרופט ריצ'רד ריית'רמן רוברט ריית'רמן ג'ימי מקדונלד פרד דאריאן
 מוזיקה:  ג'ורג' בראנס רוברט ב. שרמן ריצ'רד מ. שרמן
 אנימטור:  פרנק תומאס, Jack Boyd, דן מקמנוס, Dick N. Lucas, Jack Buckley, John Sibley, אריק קליוורת, Dale Oliver, Hal Ambro, אריק לארסון, מילט קאהל, קליף נורדברג, אולי ג'ונסטון, Hal King, ג'ון לונסברי, Stan Green 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  חברת וולט דיסני 
 חברה מפיצה:  בואנה ויסטה
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית25 בדצמבר 1963 ישראל17 באוקטובר 1986 (בכורה למנויי מעריב) ישראל18 באוקטובר 1986 ישראל21 במרץ 1997 (גרסה מדובבת לעברית, בכורה בקלטות וידאו)
 משך הקרנה:  79 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פנטזיה, סרט חבר'ה, סיפור התבגרות, סרט מוזיקלי, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  אנגליה, לונדון 
 תקופת התרחשות:  המאה ה-6, ימי הביניים 
 תקציב:  4,000,000‏$
 הכנסות:  22,182,353‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   swordinthestone83
 תרגום לעברית:  ישראל אובל (הפצה מקורית, 1986) מאירה אנגל - אולפני אלרום (מדיה ביתית)
 דף הסרט ב־IMDb
 
החרב באבן (באנגלית: The Sword in the Stone; נקרא בעקבות החרב הקסומה בהפצה הראשונה בישראל) הוא סרט הנפשה בהפקת חברת וולט דיסני שיצא בשנת 1963. הסרט, המתאר את חייו של המלך ארתור בילדותו כאשר התחנך אצל הקוסם מרלין. מבוסס על סיפור מתקופת ימי־הביניים שהועלה על הכתב בשנת 1938 על ידי הסופר האנגלי טרנס האנבורי־וייט.
הסרט יצא לראשונה בדיבוב עברי בשנת 1997 על־גבי קלטות־וידאו.
עלילה

ארתור, נער צעיר ויתום בתקופת ימי הביניים, המשרת את סר הקטור, אדם שחצן ויהיר המתגורר בטירה גדולה. סר הקטור מכנה את ארתור "וורט" ("יבלת" באנגלית: Wart) ונוהג בו בזלזול. חייו של וורט משתנים ביום אחד כאשר הוא פוגש את הקוסם מרלין, שנסע בזמן למאה העשרים ומתלהב מהמצאות האדם. גישתו של מרלין היא שהמוח גובר על הכוח, ואת העיקרון הזה הוא מנסה ללמד את וורט, המורגל באמונות הכוחניות של ימי־הביניים. מרלין מלמד את וורט בעזרת תכסיסים וקסמים שונים, ביניהם הוא הופך את וורט לדג, לסנאי ולציפור. יחד עם ארכימדס, ינשופו המשכיל של מרלין, וורט לומד כי המוח אכן גובר על הכוח. אך הלימודים נפסקים ללא אזהרה לאחר שוורט ממונה להיות נושא הכלים של קיי (בנו של סר הקטור) בטורניר הקרבות לשנה החדשה, שהמנצח בו יוכתר למלך אנגליה. מרלין מאוכזב מוורט ועוזב לברמודה של המאה העשרים. בהגיע יום הטורניר, וורט שוכח את חרבו של קיי בפונדק. בחצר הכנסייה הוא רואה חרב נעוצה באבן, מוציא אותה מבבסיסה ומביא אותה לקיי. וורט אינו מכיר את האגדה על פיה מי שישלוף את החרב מן האבן יוכתר למלך. לאחר שמתגלה כי החרב שבידי קיי היא החרב מהאבן וכי וורט הוא ששלף אותה מן האבן, הופך וורט למלך ארתור. מרלין שחוזר מהמאה העשרים, מספר לארתור את הצפוי לקרות בעתיד, ונשאר לגור עמו בארמון כיועצו.
דמויות

ארתור ("וורט") – נער יתום, אומץ על ידי סר הקטור, דבק באמונות ימי־הביניים, חולם להיות נושא־הכלים של קיי, בנו של סר הקטור.
מרלין -– קוסם זקן, הקוסם הגדול ביותר בכל הזמנים. אוהב לנסוע בעתיד וגם לחזות אותו.
ארכימדס – ינשופו המשכיל של מרלין. תמיד ממורמר, אך טוב־לב ביסודו.
סר הקטור – אביר. אביו של קיי. גידל את ארתור בתור עבד.
קיי – בנו של הקטור, חולם להיות אביר ומלך אנגליה, הוא לא מחבב את ארתור ומתנהג אליו כמו אל עבד.
מאדאם מים – מכשפה זקנה, חושבת שדרכה הנלוזה צריכה לשלוט בעולם.