stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טבילה (יהדות)
מקום הטבילה > גוף מים טבעי > מים חיים

אחד התנאים הנדרשים מהזב והמצורע כדי להיטהר מטומאתם היא טבילה במים חיים. המקור לכלל הלכתי זה, הוא האמור בספר ויקרא: ”וְכִי-יִטְהַר הַזָּב, מִזּוֹבוֹ--וְסָפַר לוֹ שִׁבְעַת יָמִים לְטָהֳרָתוֹ, וְכִבֶּס בְּגָדָיו; וְרָחַץ בְּשָׂרוֹ בְּמַיִם חַיִּים, וְטָהֵר”.
מים חיים הם מקור מים שיש לו חיות עצמית כגון מעיין נובע או נחל זורם. מקור מים חיים בניגוד למקווה אינו צריך שיהיו בו 40 סאה.
טמא מת נטהר בטבילה במקווה רגיל, אך לפני כן הוא צריך הזאה של מים חיים מעורבים באפר פרה אדומה, ביום השלישי וביום השביעי.
נוהל הטבילה בימינו

כל חייבי הטבילה טובלים ביום האחרון לימי טומאתם, למעט זב גדול וזבה גדולה (ובימינו כל נידה או יולדת), שאינן רשאיות לטבול אלא לאחר סיום ספירת שבעת הימים הנקיים.
טבילה אינה מטהרת מטומאת מת, לשם כך נדרש אפר פרה אדומה. כיום, כל בני האדם נחשבים בחזקת טמאי מתים, ועל כן כמעט אין אדם הטהור באופן מלא, כפי הנדרש לכניסה למקום המקדש, הקרבת ואכילת קרבנות, ואכילת תרומה.
נוהל הטבילה בימינו > הכנה לטבילה

לפני הטבילה שני שלבים מקדימים:
חפיפה: לפני הטבילה צריך לרחוץ את כל גופו במים חמים, לסרק את שערות הראש והזקן, ולהפריד ביד את שערות שאר הגוף.
עיון: לפני הטבילה, צריך הטובל לבדוק היטב שאין עליו שום דבר שהוא בגדר חציצה המפרידה בין גופו ושערותיו למי המקווה. כל דבר שרוב בני האדם מקפידים עליו ורוצים לסלק אותו בטרם ילכו לאירוע חשוב, או שהטובל עצמו מקפיד עליו, נחשב חציצה. גם דבר המכסה רק חלק קטן מגוף הטובל או שערותיו נחשב חציצה.
לפני הטבילה האדם בודק עצמו מחציצה. ויש מקומות בהם מקובל שהבלנית מציעה את עזרתה בבדיקת החציצות.
נוהל הטבילה בימינו > הברכה

טבילה הנעשית על ידי אדם שחייב בטבילה מלווה בברכה. יש לברך רק כאשר האדם מחויב בטבילה בוודאות, כלומר שברור לו שלא טבל מאז נטמא לאחרונה. נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וציוונו על הטבילה".
מקובל לטבול פעם ראשונה, אחר כך לברך, ואז לטבול פעם נוספת. בשעת הברכה, יישאר בתוך המים כשהוא מכוסה עד צווארו, יחבק בידיו את גופו (כדי לחצוץ בין הלב לערווה), יכסה את ראשו ואז יברך. לדעת השו"ע תברך קודם הטבילה.
נוהל הטבילה בימינו > אופן הטבילה

טבילה מדאורייתא יכולה להתקיים רק במקווה כשר לטבילת נשים, ולא במקוואות גברים שהמים שבהם שאובים וכשרים רק ל"טבילת עזרא".
בעת הטבילה יש לעמוד באופן נינוח שמונע יצירת קפלים ומאפשרים למים מעבר לכל חלקי הגוף. יש לסגור את הפה ואת העיניים בצורה רפויה. הטובל צריך לוודא שהמים מגיעים לכל מקום בגופו ובשערותיו, לכן יש להרחיק מעט את הידיים מן הגוף ולפשק מעט את הרגליים, אך אינו חייב להרים רגליו מן הרצפה.
מעיקר הדין צריך לטבול פעם אחת בלבד, אך רוב הטובלים נוהגים לטבול פעמים אחדות. המנהגים בעניין זה מרובים מאוד. רוב הנשים נוהגות לטבול שלוש או שבע פעמים, ויש גברים החוזרים על פעולת הטבילה בין פעמיים (הוצאת רוח הטומאה וקבלת רוח טהרה) למאות פעמים (כאשר כל טבילה מכוונת לעניינים מסוימים בקבלה).
הטבילה בהיסטוריה

בארץ ישראל נמצאו מקוואות עתיקים, במיוחד מתקופת בית שני, שמעידים על שמירת הטבילה בתקופה הקדומה. על פי ממצאים ארכאולוגיים ואחרים עולה שכתות מדבר יהודה הקפידו מאוד בנושא הטבילה והמקוואות. ציבור נוסף באותה תקופה שהקפיד באופן מיוחד על הטבילה, היו הכהנים ששירתו בבית המקדש, ועל כן בגן הארכאולוגי בירושלים התגלו שרידים של מקוואות רבים.
בבית המקדש הקפידו במיוחד על הטהרה, ולכן כל יהודי שנכנס לבית המקדש היה חייב לטבול, ובבית המקדש הראשון היה מקווה מיוחד שנקרא ים של שלמה שהיה מוצב בעזרה ושם הכהנים היו טובלים.
בלשכת המצורעים שהייתה בעזרת נשים בפינה צפונית מערבית היה מקווה לטבילת המצורעים.
הארכאולוגיה מהווה מקור לא אכזב לדיני טומאה וטהרה ביהדות, שחלקם אינם מעשיים כיום. בדורות האחרונים התווסף למקורות ההלכתיים ממצא ארכאולוגי עשיר ומגוון המעיד על שמירת טהרה בקרב הציבור היהודי בשלהי תקופת הבית השני. מדובר בעיקר במקוואות טהרה ובכלי אבן ביתיים.
טבילת נשים לא נשואות

מאז חורבן המקדש ולאור היעדרו של אפר פרה אדומה פחת הצורך בטהרה ליומיום (אכילת מתנות כהונה למשל), מה שהביא לכך שבשונה מנשים נשואות שטובלות לטהרתן לבעליהן, נשים שאינן נשואות אינן טובלות. אף על פי שהיהדות מעודדת את הטהרה עצמה גם ללא "שימושים טכניים", הרי שכאשר אין שימושים טכניים פוחתת המוטיבציה להיטהר. בתקופת הריב"ש קיבל המנהג שרווקות אינן טובלות הנמקות נוספות.
מכך נובע שבפועל רוב הנשים הבוגרות נכללות באחת משתי הקטגוריות האוסרות קרבה: לפני נישואיהן - נידה, לאחר נישואיהן - אשת איש (עבור כל אחד חוץ מהבעל).
יוצאות מכלל זה הן כלות הטובלות לפני יום חתונתן, וכך הן טהורות אך לא נשואות.
בשנים האחרונות התחזקו מגמות שמעודדות נשים לא נשואות לטבול בפלחים שונים של הציבור הדתי:
לצורך עלייה להר הבית
לצורך הקלת הקשר המיני ללא חתונה (מגמה הפוכה להנמקת הריב"ש שהובאה לעיל).
בעקבות מקרים רבים בהם לא התירו בלניות טבילה במקווה לנשים פנויות, עתרו ארגוני נשים וכן שתי נשים רווקות לבג"ץ בעניין. בעקבות זאת, בשנת 2014 הוציא המשרד לשירותי דת נוהל האוסר על הבלניות לשאול את הנשים המגיעות לטבול בדבר מעמדן האישי. לצד זאת הנחה המשרד לשירותי דת כי בכניסה למקווה ייתלה שילוט בדבר האיסור ההלכתי על טבילת פנויות על פי הנוסח הבא:
על פי פסיקת הרבנות הראשית לישראל טבילת פנויות אסורה. יש לכבד את פרטיות הטובלות ולהימנע משאלות הנוגעות למעמדן האישי ולצנעת הפרט. האחריות מוטלת על הטובלות עצמן.
צניעות בטבילה

יש שכתבו שיש לאשה להיות צנועה בליל טבילתה, וכן נהגו הנשים להסתיר את ליל טבילתן שלא ללכת במהומה או בפני הבריות, שלא ירגישו בהן בני אדם, ומי שאינה עושה כן, נאמר עליה "ארור שוכב עם בהמה" בהתאם למנהג זה, התיר הרב יהודה אסאד לאשה בעלת חנות — שהיא ובעלה ביקשו לדחות את טבילתה שחלה במשך ימי השבוע, כדי שלא ירגישו אחרים בהליכתה — לדחות את טבילתה לערב שבת. ויש שכתבו שההיתרים לדחות נאמרו כאשר חיו בצפיפות ופחות שמרו על פרטיות הזולת, אך בימינו שלא מקובל להתערב בחייהם של אחרים אין להתיר דחייה של הטבילה.
הרב עמרם בלום בשו"ת בית שערים, דחה את דברי הרב יהודה אסאד וכתב עליו ש"הפריז על המדה", כיוון שמדובר במנהג ואין כאן דין גמור ולא ייתכן שהמנהג ידחה את דין הטבילה בזמנה.
מספר סיבות נאמרו על הסתרת הטבילה בפרט וקיום יחסי אישות בכלל;
משום צניעות.
משום עין הרע, שלפעמים יקנאו בה חברותיה.
כדי שלא יבואו אנשים להרהר בנשים שטובלות (כשחוזרות מהמקווה), וכמו שנאמר בתלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ע"ד, עמוד ב' "טוב מראה עיניים באישה יותר מגופו של מעשה".
אמנם, פעמים שאין חייבים להסתיר את ליל הטבילה, כגון שיש צורך לספר לרב או לרופא מתי חל ליל טבילה, או כשמפחדת לחזור בלילה לבדה מהמקווה, ורוצה שחברתה תלווה אותה, וכדומה. באופן שאין אפשרות להסתיר את ליל הטבילה, כגון שמתארחים במקום אחר בליל שבת וישימו לב שהולכת לטבול, אינה צריכה לדחות את ליל הטבילה.
אשה שבעלה לא נמצא בעיר בליל טבילתה, המנהג הוא שאינה טובלת עד שיבוא בעלה, על פי הקבלה. אמנם, אם הוא יכול לבוא בפתאומיות, כגון שהוא במילואים וכדומה, יש לה לטבול אף אם הוא אינו בעיר.
זמן הטהרה

בתלמוד קיים דיון האם "טבילה בזמנה מצווה", כלומר, האם יש מצווה להיטהר ביום המוקדם ביותר האפשרי. על פי הפסיקה המקובלת ההלכה היא ש"טבילה בזמנה אינה מצווה", אבל נראה שבזמן שבית המקדש היה קיים הקפידו על זירוז הטבילה במידת האפשר.
לגבי היטהרות מטומאת נידה, באופן רגיל הטבילה מתקיימת לאחר צאת הכוכבים. בשעת הדחק, כאשר לא ניתן לטבול לאחר צאת הכוכבים או בבין השמשות, אפשר להקדים ולטבול מעט לפני השקיעה, ובתנאי שלא תגיע לביתה לפני צאת הכוכבים. כשלא ניתן לטבול סמוך לשקיעה, בשל קור, פושעים ועוד יש לדחות את הטבילה ליום השמיני. יש להסתיר את הטבילה עד כמה שניתן כדי שלא ילמדו ממנה ויבואו לטבול ביום השביעי, וכן תקפיד שלא לפגוש את בעלה עד הלילה.
הכסף משנה מדייק מהרמב"ם שלא הטבילה מטהרת, אלא העלייה מהטבילה, כלומר היציאה מהמקווה, מטהרת. לפי דבריו, מי שצריך הערב שמש, צריך להקפיד להעלות מהמים לפני שקיעת החמה. אחרונים רבים חולקים על חידוש זה. הרב יונה מרצבך ביאר את השיטה הזו, על פי ההסבר הרעיוני לטבילה, שאדם אינו יכול לחיות מתחת למים, וטבילה היא כלידה מחדש, לאחר שכביכול מת. לפי רעיון זה, הרי שהיציאה מהמים היא הלידה וההתחלה החדשה.
ראו גם

דרכי היטהרות מטומאה
טהרת המשפחה
ודוא
לקריאה נוספת

אלה קנר, כל אחת לגופה: סיפורי טבילה, הוצאת פרדס, 2018.
ביאורים

↑  כאשר ההזאה נעשית על ידי ציפור חיה נוספת שמצרף אליה ענף של עץ ארז וענף מצמח האזוב, בתוספת צמר צבוע בתולעת שני. ומתיז ("מזה") על המצורע שבע פעמים.
פילאדס

| --- | --- |

פילאדס ואורסטס, ציור מעשה ידי פרנסיס בושו
 אב:  סטרופיאוס 
 אם:  אנקסיביה 
 אחים:  Astydameia 
 בן או בת זוג:  אלקטרה 
 צאצאים:  Medon, סטרופיאוס 
 
אורסטס ופילאדס, בפסל רומאי מהמאה הראשונה לפנה"ס. אורסטס ופליאדס מתוארים לרוב כזוג נאהבים.
במיתולוגיה היוונית פילאדס (ביוונית Πυλάδης) הוא בנו של סטרופיאוס מלך פוקיס ונודע בעיקר בשל יחסי החברות הקרובים עם אורסטס.
אורסטס ופילאדס

אורסטס נשלח לפוקיס בזמו שאימו, קליטמנסטרה ניהלה רומן עם אייגיסתוס. בפוקיס הוא גדל עם פילאדס, וראה בו אח. בזמן שאורסטס נעדר, הרגה קליטמנסטרה את בעלה ואת אביו של אורסטס – אגממנון.
מותם של אייגיסתוס וקליטמנסטרה

אורסטס חזר למיקנה/ארגוס במטרה לבקש נקמה, ובעזרת חברו פילאדס, הם רצחו את אימו ואת אייגיסתוס. כאשר התחיל אורסטס לחוש רחמים כלפי אימו והתלבט אם לבצע את המעשה, פילאדס עודד אותו. הסיפור לקוח ישירות מתוך טרילוגיית הטרגדיה היוונית, "האורסטיאה" של אייסכילוס, מהמחזה השני שנקרא נושאות הנסכים. במחזה זה, פילאדס מדבר פעם אחת בלבד. 
בגרסאות אחרות המתארות את נקמתו של אורסטס, מתלווה פילאדס לאורסטס, אולם אינו אומר דבר. גרסה זו לקוחה מתוך שני מחזות, אלקטרה של סופוקלס ואלקטרה של אוריפידס. בגרסתו של אוריפידס אלקטרה היא זו שרוצחת את קליטמנסטרה לאחר שאורסטס נמלך בדעתו בנוגע לביצוע המעשה. בגרסתו של סופוקלס אורסטס עושה עצמו מת ופילאדס מחזיק בצנצנת האפר שמכילה לכאורה את שרידיו של חברו.
ניסיון התנקשות בחיי הלנה

פילאדס חזר לארץ מולדתו, אולם הוגלה על ידי אביו בעוון נטילת חלק בפשע. הוא חזר לדבוק באורסטס, ועזר לו לרקום תוכנית שתמנע את הוצאתו לפועל של גזר דינו. הם תכננו לרצוח את הלנה, אשת דודו של אורסטס – מנלאוס (מלך ספרטה), אחרי שהוכיח כי אין בו תועלת בהצלת אורסטס. אף על פי כן, ניסיונם סוכל על ידי התערבות האלים. לאחר מכן, הם לקחו את הרמיוני, ביתם של הלנה ומנלאוס (מלך ספרטה) כבת ערובה. אפולו הגיע ליישב את העניין ונתן להם הוראות, ביניהן הוראה לפילאדס לשאת לאישה את אלקטרה, אחות אורסטס.
טאוריס

פילאדס נטל תפקיד גדול במחזה נוסף של אוריפידס, איפיגניה בטאוריס. על מנת לברוח מגזר הדין של אריניה, קיבל אורסטס הוראה מאפולו לברוח לטאוריס, לקחת את פיסלה של ארטמיס שנפל מגן העדן, ולהביא אותו לאתונה. הוא הלך לטאורוס עם פילאדס ומיד עם הגיעם, נאסר הזוג על ידי העם, שקיים את המסורת להקריב כל אדם זר לארטמיס. הכוהנת של ארטמיס, שתפקידה היה לבצע את ההקרבה, הייתה אחותו של אורסטס, איפיגניה. היא הציעה לשחרר את אורסטס אם הלה יסכים להעביר מכתב מימנה הביתה ליוון; הוא סירב ללכת, אולם הפציר בפילאדס לשאת את המכתב בעוד הוא יישאר ויועלה לקורבן. לאחר ויכוח מתוך דאגה הדדית, נכנע פילאדס לבסוף, אולם המכתב מביא להכרה בקשר המשפחתי של אח ואחות ושלוש הדמויות בורחות יחד, ולוקחות איתן את פיסלה של ארטמיס.
חזרה ליוון ומוות

אחרי חזרתו ליוון, לקח אורסטס פיקוד על ממלכתו של אביו במיקנה, שאליה הסתפחו גם ארגוס ולאקוניה. נאמר כי הוא מת מהכשת נחש בארקאדיה. גופו הועבר לקבורה בספרטה (שם היה נושא לפולחן), או, לפי אגדה איטלקית, לאריקיה, המקום שאליו הועבר ברומא.
מצוות צריכות כוונה

| --- | --- |
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ג, עמוד א' תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף כ"ח, עמוד א'
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שופר וסוכה ולולב, פרק ב', הלכה ד'
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ס'
 
מצוות צריכות כוונה הוא כלל הלכתי שמשמעו שיש להתכוון בעת עשיית המצווה לשם קיום אותה המצווה. בתלמוד נחלקו אמוראים האם מצוות צריכות כוונה או לא.
סוגיית התלמוד

השאלה האם מצוות צריכות כוונה או לא נידונה על ידי האמוראים ומאוחר יותר גם על ידי הראשונים. המחלוקת דנה במצב של דיעבד, אך לכתחילה לפי כל השיטות מוסכם שעל האדם לכוון לעשיית המצווה.
מדברי התלמוד בתלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף כ"ח, עמוד א' נראה שנחלקו בעניין רבא ורבי זירא - לפי רבי זירא צריך כוונה ואילו לפי רבא - לא. בכלל, מרגשת נטייה אצל האמוראים, בניגוד לתנאים, לומר מצוות אין צריכות כונה.
הרי"ף בסוגיה פסק כרבי זירא ובעל המאור הקשה עליו מכמה מקומות בתלמוד וחלק עליו מכוח קושיותיו. הראב"ד (השגות על פסחים פרק י) פוסק כרי"ף. בנוסף, הרמב"ן בספר מלחמות ה' שם תירץ את קושיות בעל המאור והביא בשם רב האי גאון שסובר כרי"ף. בעל המאור בפירושו על מסכת פסחים פרק י, הביא בשם רב האי גאון שסובר כשיטתו הוא. שו"ת אפרקסתא דעניא סובר שלדעת הרמב"ם מצות לא צריכות כונה. השולחן ערוך פסק כדעות שמצוות צריכות כוונה.
לדעת החיי אדם, הצורך בכוונה בעת קיום המצווה הוא רק כאשר ניתן לשייך את מעשה המצווה גם לתכלית אחרת (לדוגמה, אדם הקורא את קריאת שמע כחלק מפרשת ואתחנן, ניתן לשייך את מעשהו לתכלית של לימוד תורה). אך אדם המניח תפילין ומתעטף בציצית, אף שלא התכוון במפורש לשם קיום מצווה, כיוון שאין תכלית אחרת במעשיו מלבד לקיום מצוות ציצית ותפילין, מעשהו נחשב בברירת מחדל לקיום מצווה.
מקור הדין

בפוסקים כתבו מקורות שונים, מהן נלמד שמצוות צריכות כוונה, לאותן דעות, שסבורות כן:
ב"דרך פיקודיך"  סבור שאכן דין זה הוא מדאורייתא ויסודו בפסוק בספר דברים: "ושמרת ועשית אותם בכל לבבך ובכל נפשך".
ה"פרי-מגדים" הסתפק האם אכן דין מצוות צריכות כוונה הוא מהתורה או שמדאורייתא יוצאים גם ללא כוונה, ורק מדרבנן לא יוצאים.
בספר המקנה (נג) מסתפק בגדר הדין ומקורו: ולמעשה כתב שאם חיוב הדין הוא מדאורייתא, יסודו בפסוק אחר מספר דברים "ולעובדו בכל לבבכם". אך אם הדין דרבנן, הוא סבור שחכמים תיקנו שגם ידי חובה דאורייתא לא יצא.
הסתייגויות

בראשונים ובאחרונים נאמרו מקרים שונים יוצאי דופן, בהם לא יצא ידי חובה מחמת חוסר כוונה:
על אף קיומה של המחלוקת לגבי כוונה במצוות ישנה כוונה מינימלית שבכל מקרה צריך, כמו אמונה בה' והידיעה על חיובו במצווה[דרוש מקור].
יש שסבורים שגם לדעות שמצוות אינן צריכות כוונה, אך אם ישנה כוונה הפוכה (מתכוון לא לצאת ידי חובה במעשה), לא יצא ידי חובה.
במקרה שלא ידע את מהות הפעולה או חשב שאין לו חיוב במצוה - כגון שאכל מצה וחשב שהיא בשר, או שידע שהיא מצה אך חשב שיום חול הוא - כתב הרא"ה שלכל הדעות לא יצא ידי חובתו. רבי מנחם מענדל שניאורסון סבור שדין זה הוא דווקא כשברור לו שמדובר בבשר או שברור לו שהיום לא יום חול שזוהי ידיעה מוטעית. אך במקרה שיש חיסרון בידיעה בלא ידיעה מוטעית (כגון שאינו יודע מה הוא אוכל) יוצא ידי חובה
במקרה שכיוון לצאת במעשהו ידי מצווה אחרת דעת הר"ן שלכל הדעות לא יצא ידי חובתו.
יש שכתבו לחלק בין המצוות שיש בהם עשייה, שבהם יוצא ידי חובה גם ללא כוונה, לבין המצות שאין בהם מעשה כגון מי ששומע תקיעת שופר, שלדעת כולם לא יוצא ידי חובתו אם אינו מכוון. באופן דומה כתב בחיי אדם שבמצוות שצריך לפעול פעולות כדי לעשותם, אזי גם אם אינו מכוין בצורה ברורה לשם המצווה, מעשיו מוכיחים שרצה לעשות מצווה זו, וזה מספיק לדין מצוות צריכות כוונה.
הסתייגויות > במצוות השונות

יש מי שכתב שבמצוות שעיקרן היא התוצאה, כגון פדיון שבויים, בה העיקר הוא שהשבוי יהיה פדוי ואין חשיבות למעשה הפדיון עצמו, גם אם לא כיוון יצא ידי חובה.
יש דעות שבמצוות שיש בהן הנאה לגוף כמצוות של אכילה לכל הדעות לא צריך כוונה.
לעניין מצוות לא תעשה נחלקו הפוסקים האם צריך בהם כוונה כמצוות עשה או שלכל השיטות לא צריך כוונה.
במצוות דרבנן נחלקו הפוסקים אם צריך כוונה.
בהכשר מצווה לא צריך כוונה[דרוש מקור].
פסק הלכה

להלכה נפסק בשולחן ערוך כדעה שמצוות צריכות כוונה, ולכך במקרה שאדם קיים מצווה ללא כוונה, לא יצא בה ידי חובת קיום המצווה, ויש לחזור ולעשותה שנית. כך למשל אדם הקורא את פרשת ואתחנן הכוללת בתוכה את הפרשה של שמע ישראל, אין קריאה זו נחשבת לגביו כקיום מצוות קריאת שמע, אם אכן לא התכוון לקיים בכך את מצוות קריאת שמע.
להלכה נפסק שמצוות צריכות כוונה אף בדיעבד.
ראו גם

דברים שבלב אינם דברים
כוונה
לקריאה נוספת

מצוות צריכות כוונה; בתוך: אוצר עיונים, ש"ס מתיבתא, ברכות, כרך א, מערכה ז, עמ' פה-קז.
הערות שוליים

↑  אמנם בבעל המאור ובר"ן על הסוגייא שם (ז,ב בדפי הרי"ף) מובאת דעה שאף לר' זירא אין צריך כוונה אך הם דוחים דעה זו. דעת רב האי גאון, כפי שהובאה על ידי רי"ץ אבן גיאת בהלכות ראש השנה, היא שאין ר"ז חולק על רבא, ובשו"ת אפרקסתא דעניא (חלק ב או"ח סימן קב), כתב שכך היא גם דעת הרמב"ם.
↑  ד. הלבני, מקורות ומסורות, סדר מועד, עמ' תד
↑  חלק ב או"ח סימן קב.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ס', סעיף ד'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת פסחים,  פרק י', הלכה ג'; חיי אדם סח, ט, משנה ברורה ס, י.
↑  דרך פיקודיך, הקדמה ב'.
↑  דברים כ"ו 16
↑  דברים י"א יג.
↑  ראו גם ראש אמנה לאברבנאל פ"ד, שם פ"ז
↑  דעת רבינו שמואל הובאו דבריו בר' יונה מסכת ברכות דף ו עמוד א (מדפי הרי"ף) ד"ה וכתב רבנו שמואל, וכן הוא דעת הרשב"א בשו"ת חלק א' סי' תנ"ח, וכן דעת הרא"ש (ברכות פרק א'סימן יד). אולם דעת הרא"ה שיצא, ודבריו נדחו מהלכה (בית יוסף סימן תקפ"ט ד"ה לפיכך). וכדעת רבינו שמואל מובא במשנה ברורה, סימן תע"ה, סעיף קטן ל"ו, ובעוד ספרי פסיקה
↑  הובא בר"ן ז,ב מדפי הרי"ף
↑  מבית הגנזים ע' צא.
↑  כגון שתוקע על מנת לחנך התינוקות
↑  מסכת ראש השנה דף י"א ע"ב בדפי הרי"ף ד"ה ותמיהני. ולפי שו"ת אפרקסתא דענייא הנ"ל כ"ה דעת הרמב"ם
↑  מגיד משנה לרמב"ם הלכות שופר פרק ב' הלכה ד'.
↑  חיי אדם, כלל ס"ח, סעיף ט'.
↑  קובץ שיעורים ח"ב כג-ו, ספר המקנה נג-ג ד"ה ובזה, מנחת חינוך א-ג [כט] ד"ה וידוע. ראו גם במשנה ברורה תרצה, ד לעניין כוונה במצוות משלוח מנות מה שכתב בשפ הפרי מגדים.
↑  ר"ן ר"ה ז,ב מדפי הרי"ף בדעת הרמב"ם}, (מנחת חינוך י-ג [כו] ד"ה ולעניין). וכן פסק בשולחן ערוך הרב סימן תע"ה סכ"ב
↑  דרך פיקודיך הקדמה ב כצד הראשון ודרך המלך דעות ג, א בתחילתו כצד השני.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף י"ג, עמוד א'; שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ס', סעיף ד'.
↑  רבנו יונה על תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ב', עמוד א', בפסקה "ואיפסיקא הלכתא"; המאירי בהקדמה לנדרים; ספר המקנה נג-ט בפסקה "הסכימו".
הבהרה:  המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.
ניקיל אלכסנדר-ווקר

| --- | --- |

אלכסנדר-ווקר בשנת 2023 עם נבחרת קנדה בכדורסל
 לידה:  2 בספטמבר 1998 (בן 26) טורונטו, קנדה
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.96 מטרים
 מספר:  9
 מכללה:  וירג'יניה טק
 דראפט:  בחירה מספר 17, 2019 ברוקלין נטס
 קבוצות כשחקן
 2019–2022   2022–2023   2023–:  ניו אורלינס פליקנס   יוטה  ג'אז   מינסוטה טימברוולבס
ניקיל אלכסנדר-ווקר (באנגלית: Nickeil Alexander-Walker; נולד ב-2 בספטמבר 1998) הוא כדורסלן קנדי, המשחק בקבוצת מינסוטה טימברוולבס מליגת ה-NBA, בעמדת הקלע. בן דודו של הכדורסלן שיי גילג'ס-אלכסנדר.
קריירת מכללות

אלכסנדר-ווקר נולד בטורונטו, קנדה, ובנערותו עבר ללמוד בצ'טנוגה שבטנסי, לצד בן דודו שיי גילג'ס-אלכסנדר. בשנת 2017 החל ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה טק, ובשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 13.5 נקודות, 4.0 ריבאונדים ו-2.7 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 2019 נבחר אלכסנדר-ווקר בבחירה ה-17, על ידי ברוקלין נטס, ומיד הועבר בטרייד לניו אורלינס פליקנס. לאחר עונת רוקי מאכזבת, בה קלע 5.7 נקודות למשחק בלבד, הציג שיפור בעונתו השנייה ותרם 11.0 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים בממוצע למשחק עבור הפליקנס.
ב-8 בפברואר 2022 הועבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס. ב-10 בפברואר 2022 הועבר בטרייד ליוטה ג'אז.
ב-9 בפברואר 2023 הועבר בטרייד למינסוטה טימברוולבס.
סטטיסטיקות הקריירה > בעונה הסדירה של ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2019/2020 | ניו אורלינס | 47 | 1 | 12.6 | 0.368 | 0.346 | 0.676 | 1.8 | 1.9 | 0.4 | 0.2 | 5.7 |
| 2020/2021 | ניו אורלינס | 46 | 13 | 21.9 | 0.419 | 0.347 | 0.727 | 3.1 | 2.2 | 1.0 | 0.5 | 11.0 |
| 2021/2022 | ניו אורלינס | 50 | 19 | 26.3 | 0.375 | 0.311 | 0.722 | 3.3 | 2.8 | 0.8 | 0.4 | 12.8 |
| 2021/2022 | יוטה | 15 | 2 | 9.9 | 0.333 | 0.303 | 0.917 | 1.5 | 1.1 | 0.3 | 0.3 | 3.5 |
| 2022/2023 | יוטה | 36 | 3 | 14.7 | 0.488 | 0.402 | 0.692 | 1.6 | 2.1 | 0.7 | 0.4 | 6.3 |
| 2022/2023 | מינסוטה | 23 | 0 | 15.5 | 0.384 | 0.361 | 0.619 | 1.8 | 1.4 | 0.3 | 0.3 | 5.9 |
| קריירה |  | 217 | 38 | 18.2 | 0.397 | 0.339 | 0.713 | 2.4 | 2.1 | 0.7 | 0.3 | 8.4 |
סטטיסטיקות הקריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות |  % מהשדה |  % משלוש |  % מהעונשין | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2021/2022 | יוטה | 1 | 0 | 5.0 | 1.000 | 0.000 | 1.000 | 1.0 | 1.0 | 1.0 | 0.0 | 5.0 |
| 2022/2023 | מינסוטה | 5 | 4 | 29.6 | 0.429 | 0.400 | 0.667 | 2.0 | 1.4 | 0.6 | 0.2 | 8.4 |
| קריירה |  | 6 | 4 | 25.5 | 0.459 | 0.400 | 0.750 | 1.8 | 1.3 | 0.7 | 0.2 | 7.8 |
הערות שוליים

↑  הסטטיסטיקות של אלכסנדר-ווקר בליגת המכללות, באתר sports-reference.com
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 2019, באתר basketball-reference.com
↑  Trail Blazers Complete Trade wit New Orleans, NBA.com. February 8, 2022
↑  Utah Jazz acquire Nickeil Alexander-Walker, send Joe Ingles to Portland Trail Blazers in 3-way trade, ESPN, ‏10 בפברואר
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1844 היו הבחירות ה-15 במספר בארצות הברית, ונערכו החל מיום שישי, 1 בנובמבר, עד ליום רביעי, 4 בדצמבר 1844. בבחירות ניצח ג'יימס נוקס פולק הדמוקרט את הנרי קליי הוויגי בתחרות צמודה שהתרכזה בנושא השנוי במחלוקת של הרחבת העבדות תוך כדי סיפוח רפובליקת טקסס.
הבחירות ב-1844 התרחשו בזמן עימותים גדולים בנושא העבדות, שחשפו עד כמה שביר היה השלום בין המדינות ללא העבדות והמדינות בהן העבדות הייתה חוקית. הנושאים המרכזיים במסע הבחירות נבעו מרצונו של הנשיא היוצא, ג'ון טיילר, לספח את טקסס כמדינת עבדות כדי לפלג את המפלגות ולנסות לשמור על הבית הלבן בידיו.
המועמד הוויגי, הנרי קליי, התנגד במצעו לסיפוח טקסס כדי לשמור על אחדות לאומית ולמנוע מלחמה בין ארצות הברית למקסיקו. עמדתו של קליי פגעה בו בדרום ובמערב, שם התמיכה בסיפוח הייתה גדולה, בעוד שכמה וויגים צפוניים תמכו במפלגת החופש, המתנגדת לעבדות.
מרטין ואן ביורן, הנשיא לשעבר, לא הצליח לזכות בתמיכת מפלגתו כיוון שסירב לתמוך בסיפוח טקסס ואיבד את תמיכת הדרום. במקום ואן ביורן, ג'יימס פולק הפך למועמד "סוס שחור" (אדם לא ידוע שפורץ אל תודעת הציבור) הראשון בארצות הברית. הוא רץ עם מצע שתמך בהתפשטות ובהתרחבות אמריקנית, שכונה רעיון הייעוד הגלוי. פולק הצליח לקשור בהצלחה את נושא סכסוך הגבול באורגון בין האמריקנים לבריטים יחד עם נושא סיפוח טקסס. בכך, המפלגה הדמוקרטית הצליחה לאחד בין תומכי ההתרחבות מהצפון שהתנגדו לעבדות, ודרשו את אורגון כמדינה חופשית, וגם את תומכי ההתרחבות הדרומיים, שדרשו את טקסס כמדינה בה העבדות חוקית. כך פולק הצליח לנצח בניצחון דחוק את קליי בהפרש של 38,000 קולות.
המחלוקת על טקסס פגעה באחדות המפלגתית, אבל הדמוקרטים הצליחו להעביר החלטה לאחר ניצחונו של פולק על סיפוח טקסס, והיא הפכה למדינה ה-28 ב-1846.
הבחירות הללו הן הבחירות האחרונות שקרו בימים שונים במדינות שונות, כיוון שהחל מהבחירות הבאות, כל המדינות יצביעו באותו יום בנובמבר. אלו גם הבחירות היחידות בהן המנצח, פולק, הפסיד במדינה בה נולד, קרוליינה הצפונית, ומדינת מגוריו, טנסי (בהפרש של 123 קולות), לפני היבחרו של דונלד טראמפ ב-2016. אלו הבחירות היחידות בהן שני המועמדים המרכזיים היו דוברי בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר.
רקע > מחלוקות

הוויגים והדמוקרטים ביצעו את מסע הבחירות במהלך מחלוקת שנגעה לענייני "החלטת סתימת פיות" (gag rule) שמנעה עצומות צפוניות נגד עבדות. הצפון שלח עצומות נגד סיפוח טקסס שגם הן נאסרו. שאלת העבדות הפכה למרכזית בפוליטיקה.
ב-1836, רפובליקת טקסס נוסדה בידי מהגרים לבנים מהדרום, רובם בעלי עבדים. הם דרשו להצטרף לארצות הברית. נושא סיפוח טקסס לא זכה להתייחסות בתחילה, למרות שריבונות טקסנית הוכרה. הנשיאים אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן לא ניסו לספח את טקסס, בעיקר בגלל הנושא של צירוף מדינת עבדות נוספת לאיחוד. הדמוקרטים והוויגים לא חשבו שטקסס שווה מלחמה עם מקסיקו או את העימותים שהיא תגרום.
רקע > הסכם טיילר-טקסס

הנשיא היוצא ב-1844 היה ג'ון טיילר, שהגיע אל משרת הנשיא אחרי מותו של הנשיא הקודם ויליאם הנרי הריסון. למרות שטיילר היה מועמד וויגי, המדיניות שלו התנגדה לוויגים, ותמכה בזכויות המדינות ובעבדות. לאחר שביטל חוקים וויגיים, הוא סולק מהמפלגה ב-13 בספטמבר 1841. בלי בית באחת מהמפלגות הראשיות, טיילר היה חופשי ממגבלות והחליט להתחבר עם תומכי סיפוח טקסס בניסיון להיבחר שוב ב-1844.
טיילר היה משוכנע שבריטניה מנסה לפייס בין טקסס למקסיקו ולשחרר את העבדים. הוא שלח נציגים לשיחות עם הטקסנים בנוגע לסיפוח. טיילר הביא את ההסכם לסנאט ב-22 באפריל 1844, כשהיה נחוץ רוב של שני שלישים לאישורו. מזכיר המדינה החדש, ג'ון קלהון, כתב מכתב בו טען שהעבדות היא ברכה ושטקסס תגן על ארצות הברית. הדרום התאחד והציג לצפון אולטימטום: סיפוח טקסס או אובדן הדרום. הוויגים שהתנגדו לעבדות כעסו על כך, כיוון שמקסיקו אסרה על עבדות בטקסס ב-1829, לפני הכרזת העצמאות.
הבחירות ב-1844 התרחשו בנוגע לסיפוח טקסס, שנקשר לנושא הרחבת העבדות והביטחון הלאומי. כל המועמדים ב-1844 נאלצו להכריע את עמדתם בנושא זה.