stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסכות בתקופת מגפת הקורונה
המלצות > המרכזים של ארצות הברית לבקרת מחלות ומניעתן

בתחילת 2020, המרכז לבקרת מחלות ומניעתן של ארצות הברית (CDC) אמר כי אינו ממליץ על שימוש במסכות פנים לציבור הרחב. עם זאת, ב-3 באפריל 2020, ה-CDC שינה את עצתו והמליץ ללבוש כיסוי פנים מבד "במסגרות ציבוריות כאשר הם נמצאים בקרבת אנשים מחוץ למשק ביתם, במיוחד כאשר קשה לשמור על אמצעי ריחוק חברתי".
ב-25 בפברואר 2022, ה-CDC שינה את ההנחיות שלו בארצות הברית, והציע ש-70% מהאמריקאים לא צריכים עוד לעטות מסכות, ולא צריכים עוד להתרחק חברתית או להימנע ממקומות צפופים. בהתאם להנחיות החדשות של ה-CDC, מספר מדינות בארצות הברית סיימו את מנדט המסכות שלהן לחללים סגורים. עם זאת, גורמים פדרליים הדגישו כי ללא קשר לתנאים המקומיים, אנשים עם תסמיני נגיף קורונה ובוודאי חולים מאומתים, כמו גם אנשים הרואים עצמם בסיכון גבוה, צריכים להמשיך לעטות מסכות.
המלצות > אירופה

רוב המדינות באירופה הכניסו חוק חובה לחבישת מסיכות במקומות ציבוריים במהלך המגפה. ב-8 באפריל 2020, המרכז האירופי למניעת ובקרת מחלות (ECDC) פרסם את המלצות המיסוך שלו, ואמר כי "ניתן לשקול שימוש במסכות בקהילה, במיוחד בעת ביקור במקומות עמוסים וסגורים".
המדינות הנורדיות והולנד היו חריגות כשבתחילה לא המליצו על שימוש במסכות, אך בסופו של דבר החלו להמליץ על מסכות. לדוגמה, עקב התפשטות נגיף הקורונה בהולנד, הייתה חובה לעטות מסיכת פה/אף בתחבורה ציבורית החל מ-1 ביוני 2020.
שוודיה הייתה בולטת במיוחד כמדינה שבה לא הומלצו כלל חבישות מסכות פנים. האפידמיולוג הממלכתי של שוודיה, אנדרס טגנל, התנגד לחבישת מסכות פנים בקרב האוכלוסייה הכללית, אם כי הוא אמר כי מסכות פנים עשויות להתאים למקומות עבודה שבהם אנשים נמצאים במרחק של מטר עד שניים אחד מהשני במשך יותר מחמש עשרה דקות, דבר שחלק מהתקשורת השוודית והזרה פירשו כהמלצה. עמדה זו השתנתה מעט כאשר ראש ממשלת שוודיה, סטפן לוון, הודיע כי ממשלתו ממליצה על חבישת מסכות ב-18 בדצמבר 2020. סוכנות בריאות הציבור של שוודיה הבהירה מאוחר יותר באתר האינטרנט שלה שההמלצה תכלול אזרחים שנולדו לפני 2004 ללבוש מסכות בשעות העומס בתחבורה ציבורית ברחבי המדינה החל מ-7 בינואר 2021 ואילך. עד 22 בינואר 2021 התחבורה הציבורית של סטוקהולם העריכה שכמחצית מכלל הנוסעים ברכבות ובאוטובוסים חבשו מסכות בשעות העומס. בין אלה שבחרו שלא למלא אחר ההמלצה היו יוהאן קרלסון, המנהל הכללי של הסוכנות לבריאות הציבור, ואנדרס טגנל, האפידמיולוג של המדינה.
המחסור במסכות

עם האצה של המגפה, השוק היבשתי בסין ראה מחסור במסכות פנים עקב ביקוש ציבורי מוגבר. מסכות פנים נמכרו במהירות בחנויות ברחבי סין. אגירה של אזרחים העלו את המחירים. בינואר 2020, הוטל פיקוח על מחירים על כל מסכות הפנים. עד מרץ, סין הכפילה את כושר הייצור שלה למאה מיליון מסכות ביום.
בתחילת התפשטות נגיף הקורונה בארצות הברית, המאגר הלאומי האסטרטגי של ארצות הברית הכיל רק שנים עשר מיליון מכונות הנשמה N95, הרבה פחות מהערכות הכמות הנדרשת. מיליוני מסכות בתקן N95 וציוד אחר נרכשו מ-2005 עד 2007 באמצעות מימון משלים של הקונגרס, אך 85 מיליון N95 חולקו כדי להילחם במגפת שפעת החזירים ב-2009, והקונגרס לא ביצע את ההקצבות הנדרשות כדי לחדש את המלאי, הורגש המחסור בתחילת התפשטות המגפה. עד 1 באפריל 2020, המאגר כמעט התרוקן מציוד מגן. בינואר ובפברואר 2020, יצרנים אמריקאים, בעידוד ממשל טראמפ, שלחו מיליוני מסכות פנים וציוד מגן אישי אחר ל-PRC, החלטה שגררה לאחר מכן ביקורת על רקע המחסור במסכות שאיתו התמודדה ארצות הברית במהלך הטיפול במגפה.
גניבות של מסכות פנים וציוד מגן אישי אחר דווחו בבתי חולים בארצות הברית ובמדינות אחרות. המרכז הרפואי הימי בסן דייגו החל בבדיקת תיקים אקראיים חובה לאנשי הצוות, לאחר מספר מקרים של גניבה. בתי חולים בקנדה דיווחו שגניבת PPE הפכה לשגרתית עד שהיה צורך לנעול מסיכות פנים.
פוליטיקה

אף על פי שהרשויות, במיוחד באסיה, המליצו לאנשים ללבוש מסכות פנים בפומבי, במקומות רבים אחרים בעולם, עצות סותרות גרמו לבלבול רב בקרב האוכלוסייה הכללית. כמה ממשלות ומוסדות, כמו בארצות הברית, פסלו תחילה את השימוש במסכות פנים על ידי האוכלוסייה הכללית, לעיתים קרובות עם מידע מטעה או חלקי על התועלת של מסכות.
בארצות הברית, הנושא הפך לפוליטי, שכן המתנגדים טענו שהוא מעכב את החופש האישי ואילו התומכים הדגישו את חשיבותן של מסכות לבריאות הציבור. אנשים מסוימים עשויים לראות זאת כהצהרה פוליטית. ההשתייכות למפלגה קבעה חלקית את מידת הסבירות שאנשים יאמצו את חבישת מסכות בפומבי. דמוקרטים היו בעלי סיכוי גבוה יותר לחבוש מסכות מאשר רפובליקנים.
התנגדות

בחלק מהמדינות התקיימו הפגנות גדולות במחאה נגד חובת עטיית מסכות. בקנדה, המפגינים נגד המסכות קראו להפגנות "מצעד לחיסול המסכה". בבריטניה התפתחו מחאות חדשות בעקבות ההכרזה הרשמית כי תהיה חובת עטייה בחנויות. לאחר שמונה חודשים מאז תחילת הסגר בצ'כיה, החלו מחאות המוניות נגד ההגבלות שהטילה הממשלה. המפגינים נגד מסכות שיתפו פעולה בסיסמה הפמיניסטית "הגוף שלי, הבחירה שלי" ואת הסלוגן Black Lives Matter "אני לא יכול לנשום".
בארצות הברית, ההתנגדות לחבישת מסכות במהלך מגפת הקורונה הגיעה במהלך הפוליטיזציה של הנשיא דונלד טראמפ. ההתנגדות האמריקאית לחבישת מסכות בזמן מגפות אינה חדשה, במהלך השפעת הספרדית, הוקמה הליגה נגד מסכות של סן פרנסיסקו.
במאי 2021, Vice דיווחה שכמה מחברי הקהילה נגד החיסונים מקדמים את השימוש במסכות והתרחקות חברתית כדי להגן על עצמם מאלה שקיבלו חיסונים, תוך ציון טענות שווא שאלו שחוסנו השילו חלבונים מגופם.
דת

אנשי דת נוצרים מהמסורות הלותרניות, הקתוליות, הפרסביטריאניות, האנגליקניות, הבפטיסטיות והקדושים של אחרית הימים, כמו גם אלה מהדתות היהודיות, הבודהיסטיות והיוניטריות הפצירו באנשים ללבוש מסכות.
אופנה

ככל שהמגפה התקדמה אנשים החלו להשתמש במסכות פנים כאביזרים תואמים לתלבושת שלהם וכן הלאה. מה שהתחיל ככורח בריאות הציבור, התפתח בהדרגה לקטגוריה חדשה של אביזרים הכפופים לשיקולי עיצוב ושיווק דומים לאביזרים אחרים. מותגי אופנה פתחו בסופו של דבר מחדש את המפעלים שלהם לייצור עקב הביקוש הגובר למסכות והחלו לייצר מסכות במגוון רחב יותר של סגנונות. מותגים קטנים יותר, שמכרו בעיקר את המוצרים שלהם באינטרנט, גילו שמכירת מסכות היא אסטרטגיה טובה לשמירה על המכירות. מעצבים החלו לייצר מסכות התואמות לחלקי לבוש ואביזרים אחרים.
במאי 2020 התקיים בעיר וילנה שבליטא "שבוע האופנה של מסכות". האירוע קודם עם שלטי חוצות ברחבי העיר ובהם אנשים מקומיים כולל ראש העיר רמייג'וס סימסיוס עוטים מסכות פנים.
חברת וולט דיסני הציגה מסכות פנים אחידות לעובדיה בדיסניוורלד ובדיסנילנד בארצות הברית.
איכות הסביבה

עקב מספר גדול של מסכות פנים שנזרקו, נרשמה עלייה בפסולת הפלסטיק, והשפיעו לרעה על הסביבה. יתרה מכך, ייצור מסכות פנים תורם גם לפליטת פחמן דו-חמצני, המאיץ את ההתחממות הגלובלית.
ראו גם

העברה של COVID-19
מרתה'ס ויניארד

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  41°24′00″N 70°37′00″W﻿ / ﻿41.4°N 70.616666666667°W﻿ / 41.4; -70.616666666667
 שטח:  226.57 קילומטר רבוע
 אורך:  33 קילומטר
 גובה מרבי:  Peaked Hill
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 אוכלוסייה:  14,729 (ערך בלתי־ידוע)
 אזור זמן:  UTC-5
  (למפת מסצ'וסטס מוגדלת) בוסטון ספרינגפילד ווסטר לוול קיימברידג' ניו בדפורד פיטספילד פלימות' ניו המפשייר ורמונט ניו יורק  קונטיקט רוד איילנד  האוקיינוס האטלנטי מרתה'ס ויניארד(למפת מסצ'וסטס רגילה) בוסטון ספרינגפילד ווסטר לוול קיימברידג' ניו בדפורד פיטספילד פלימות' ניו המפשייר ורמונט ניו יורק  קונטיקט רוד איילנד  האוקיינוס האטלנטי מרתה'ס ויניארד
 
מראה במרתה'ס ויניארד
מגדלור באדגרטאון
מרתה'ס ויניארד (באנגלית: Martha's Vineyard; "כרם מרתה") הוא אי מדרום לחצי האי קייפ קוד במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית. האי ששטחו 226.57 קמ"ר (אורכו 33 קילומטרים) הוא השלישי בגודלו בחוף המזרחי של ארצות הברית והגדול ביותר שאינו מחובר ליבשה באמצעות גשרים. במאה ה-19 נודע, יחד עם האי השכן ננטקט, כמרכז ציד לווייתנים. החל מאמצע המאה ה-20 נודע כמקום נופש לעשירים ומפורסמים, בהם נשיאי ארצות הברית. בעוד שאוכלוסיית האי הקבועה היא כ-15,000 איש, בקיץ מגיעה אוכלוסיית הנופשים בבתי הנופש לכ-75,000.
היסטוריה

תושבי האי המקוריים הם בני השבט וָומפּאָנוֹאָג (Wampanoag) והאי נקרא בלשונם נואפה (Noepe). בשנת 1602 הגיע לאי האדמירל ברת'ולומיו גוסנולד (Bartholomew Gosnold) וסיפח אותו לכתר הבריטי. לפי הסברה המקובלת הוא טבע את שם האי "כרם מרתה" על שם בתו מרתה (לפי גרסה אחרת מרתה היה שם אמו) ובשל העובדה שהיו באי גפני בר.
בשנת 1641 רכש את האי תומאס מת'יוס, יישב אותו, תוך השמדת תושביו האינדיאנים וסיפח אותו למדינת ניו יורק. בשנת 1692 סופח לנחלות המלך של מסצ'וסטס. ניסיונות לפתח באי חקלאות נכשלו ויישוביו הפכו לתחנות דיגים עונתיות.
במאה ה-19 היה האי לתחנה מרכזית של ציד הלווייתנים. הסוחרים שהתעשרו הקימו באי מבני עץ גדולים, שנשמרים עד היום בזכות חוקי שימור קפדניים.
על האי הוקמו אחוזות למגורי נופש הרחק מההמון. הנשיא יוליסס ס. גרנט נהג לנפוש באי וכן בני משפחת קנדי. עקב חופשותיו המתוקשרות של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, הפך המקום לפופולרי ומשך אליו עשירים ומפורסמים לאורך השנים. למרות קיומן של אחוזות הנופש, נשמרת הסביבה באי בקפדנות וכן הצביון הכפרי, הבנייה המסורתית ותחושת הנידחות. אין באי בתי מלון של רשתות בינלאומיות אלא רק אכסניות עילית בניהול משפחתי, אין סניפים של מזללות מזון מהיר או רשתות קמעונאיות, ויש מספר קטן ומוגבל של כלי רכב מנועיים.
בין הידוענים המחזיקים בתי נופש באי ניתן למנות את שרון סטון, ויטני יוסטון, ספייק לי, דני דה ויטו, רוברט דה נירו, לארי דייוויד, דייוויד לטרמן, ביל מארי, קווינסי ג'ונס, אלן דרשוביץ, מג ראיין, ג'ון בלושי, דן אקרויד ואחרים. כן נפשו באי, בתקופת כהונתם, הנשיאים ביל קלינטון וברק אובמה.
ג'ון קנדי ג'וניור נהרג בהתרסקות מטוסו בשעה שהיה בדרך לאי, וטד קנדי היה מעורב באי בפרשת צ'פקווידיק, תאונה על גשר באי הסמוך, בה נטען כי נטש לטבוע נוסעת שהייתה ברכבו, מרי ג'ו קופקני.
עלילת הסרט "סופר הצללים", המבוסס על ספרו של רוברט האריס, מתרחשת ברובה באי.
גאוגרפיה

האי שטוח, הנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה 95 מטרים מעל פני הים. החלק המזרחי כולל את היישובים הגדולים יותר, ויניארד הייבן (אליה מגיעות המעבורות מקייפ קוד), אוק בלאפס ואדגרטאון. הצד המערבי של מרתה'ס ויניארד מיושב פחות ופראי יותר. כרבע משטח האי מוגדר כיום כשמורת טבע.
אל מרתה'ס ויניארד צמוד אי קטן בשם צ'פקוידיק, המקושר אליו בגשר (גשר דייק).
אוכלוסיית החירשים ושפת הסימנים של מרתה'ס ויניארד

בשל סיבות של גודל אוכלוסייה קטן ונישואי קרובים התפתחה באי אוכלוסייה גדולה יחסית של חרשים מלידה, בשיעור הגבוה בכ-20% משיעורם הרגיל ביבשת. לפיכך התפתחה באי, כבר מראשית המאה ה-19, שפת סימנים, בה דיבר חלק גדול מהאוכלוסייה. אלמנטים מן השפה (Martha's Vineyard Sign Language MVSL)‏, הנחקרת על ידי בלשנים, נכללו בבסיס שפת הסימנים האמריקאית.
ראו גם

גאוגרפיה של מצרים ומפרצים באזור לונג איילנד רבתי
הערות שוליים

↑  לפי הערך בבריטניקה
↑  ההיסטוריה של מרתה'ס ויניארד
↑  הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית, הוצאת בבל, 2007, עמוד 31
↑  היסטוריה של חרשות - המקרה של מרתה'ס ויניארד, היסטוריה של שפת הסימנים האמריקאית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553378605171  BnF: cb151085668 (data)  LCCN: sh85081624  MusicBrainz: 7fd24212-b349-4b77-857b-af4f98164f0b  NARA: 10046078  SUDOC: 11464473X  VIAF: 315522450   WorldCat (עם VIAF): 315522450
ריי נטישין

פסל לזכרו של נטישין בססקצ'ואן, 2007
רמון ג'ון נטישין (באנגלית: Ramon John Hnatyshyn;‏ 16 במרץ 1934 - 18 בדצמבר 2002) הידוע בכינויו ריי נטישין, היה פוליטיקאי ומדינאי קנדי שכיהן כמושל הכללי של קנדה, ה-24 במניין מאז איחוד קנדה, בשנים 1990 - 1995.
נטישין נולד והתחנך בססקצ'ואן ושירת בחיל האוויר המלכותי הקנדי לצוערים לפני שנבחר לבית הנבחרים של קנדה בשנת 1974. לאחר מכן כיהן כשר הכתר של שתי ממשלות לא מוצלחות עד 1988. בשנת 1989 מונה למושל הכללי של קנדה על ידי אליזבת השנייה, מלכת קנדה בהמלצת ראש הממשלה בריאן מלרוני. הוא נבחר במטרה להחליף את המושלת המכהנת ז'אן סווה כמשנה למלכה, והוא כיהן בתפקיד זה עד למינויו של רומאו לבלן לתפקיד ב-1995. כנציג של המלוכה הקנדית, נשיטין הוכיח שהוא פופוליסטי, כאשר ביטל כמה ממדיניותה של קודמתו בתפקיד, כגון פתיחתה של אחוזת רידו לאזרחי קנדה ולתיירים כאחד, וזכה לשבחים על עליית מעמדם של הקנדים-האוקראינים.
ב-4 ביוני 1979 הושבע נטישין למועצת המלוכה של קנדה, מה שנתן לו את הזכות לשאת התואר "הנכבד" (The Honourable) לכל ימי חייו; עם זאת, כמושל הכללי לשעבר של קנדה, נטישין היה זכאי לתואר "The Right Honourable" (תואר הזהה לתוארם של חברי בית הלורדים). לאחר מכן הוא התמחה במשפטים והיה נשיא אוניברסיטת קרלטון לפני מותו מדלקת לבלב ב-18 בדצמבר 2002.
ראשית חייו וקריירה פוליטית

נטישין, קנדי אוקראיני, נולד בססקטון שבססקצ'ואן להלן נטישין ובעלה ג'ון, שקשריו הפוליטיים וידידותו עם ג'ון דיפנבייקר, מי שעתיד לכהן כראש ממשלת קנדה, יספקו לבנו לעיתים תכופות חשיפה לדיונים פוליטיים ברמה גבוהה. נטישין למד בבית הספר הציבורי ויקטוריה ובנונטנה קולג', וכן נרשם כצוער בחיל האוויר המלכותי הקנדי, שם הוא היה חבר של בטייסת ספיטפייר 107 בססקטון. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, נטישין המשיך ללמוד באוניברסיטת ססקצ'ואן, שם היה בשנת 1954 לבוגר אוניברסיטה באמנות. שנתיים לאחר מכן, היה בוגר במשפטים. ב-9 בינואר 1960, נישא נטישין לגרדה אנדריסן, שאיתה גידל שני בנים.
שנתיים לאחר שהוסמך כעורך דין בססקצ'ואן בשנת 1957, משפחתו של נטישין עברה לאוטווה כאשר אביו זומן לסנאט הקנדי. באוטווה נטישין עבד במשרד עורכי הדין של אביו, תוך שהוא מרצה גם במכללה למשפטים של אוניברסיטת ססקצ'ואן. עם זאת, בסופו של דבר הוא הנח את עבודות אלו בצד כדי להתמודד לבית הנבחרים הקנדי מטעם המפלגה הפרוגרסיבית-שמרנית של קנדה בבחירות הפדרליות ב-1974, וזכה במושב המייצג את ססקטון-ביגר בבית הנבחרים. כאשר אזור בחירה זה בוטל לקראת הבחירות ב-1979, התמודד נטישין לבית הנבחרים מטעם אזור הבחירה ססקטון-ווסט, מטעמו כיהן עד תבוסתו בבחירות 1988. בתקופה זו הוא מונה לראשונה ב-2 באפריל 1979 לקבינט של קנדה בראשותו של ג'ו קלרק כשר האנרגיה, הכרייה והמשאבים, ולאחר מכן הושבע לקבינט בראשותו של בריאן מלרוני כשר המשפטים ב-30 ביוני 1986. באותה שנה הוא הוסמך כעורך דין באונטריו.
המושל הכללי של קנדה

ב-14 בדצמבר 1989 מינתה אליזבת השנייה, מלכת קנדה את נטישין, שהיה בחירתו של ראש הממשלה בריאן מלרוני להחליף את המושלת ז'אן סווה כנציג של המלוכה הקנדית. הוא הושבע לאחר מכן בטקס שנערך במליאת הסנאט הקנדי ב-29 בינואר 1990.
נטישין פעל לאחר השבעתו לפתיחת אחוזת רידו (מעון המלוכה הקנדית והמושל הכללי של קנדה) לציבור הרחב (הן לאזרחי קנדה והן לתיירים) להקמת מרכז מבקרים וליזום סיורים מודרכים בארמון ובפארק המלכותי שבו הוא יושב. מהלכים אלה היוו היפוך מוחלט ממדיניותה של קודמתו של נטישין בנידון, שסגרה את אחוזת רידו לציבור הרחב. בשנת 1991, נטישין העלה לבמה את קונצרט הקיץ החד שנתי של המושל הכללי ושנה לאחר מכן, העלה שוב קונצרט באחוזתו. אירועים אלו השתלבו עם כמה מנדטי חובה של נטישין במהלך כהונתו שכללה רצון לעבוד עם הנוער הקנדי למקד את תשומת הלב על חינוך ולעודד אמנויות בקרב הנוער. בנימה זו, הוא ייסד בשנת 1992 את פרס המושל לאומנויות הבמה, את פרס רמון ג'ון הטישין לוולונטריזם באמנויות ועוד מספר פרסים נוספים.
במסגרת תפקידיו הרשמיים והטקסיים, נטישין ניהל כמושל הכללי את החגיגות לציון 125 שנה להקמת הקונפדרציה הקנדית וקיבל את פניו צ'ארלס הנסיך מוויילס ורעייתו, הנסיכה דיאנה, יחד עם שורה של נכבדים זרים ביניהם נשיא רוסיה בוריס ילצין, מלך ירדן חוסיין ורעייתו המלכה נור. יתר על כן, נטישין התחייב למספר ביקורים ממלכתיים, כולל אחד לאוקראינה, לפני שכהונתו הסתיימה בחסד הוד מעלתה ב-6 בפברואר 1995.
לאחר כהונתו ומותו

לאחר שעזב את החיים הפוליטיים, חזר נטישין לעבוד בעריכת דין במשרד עורכי הדין גאוולינג, סטראטי והנדרסון, שם עבד בעבר בין 1989 ל-1990. בשנת 2002 הוא נתמנה לנשיא אוניברסיטת קרלטון באוטווה, אך חודשים ספורים לאחר מכן, זמן קצר לפני חג המולד, נטישין מת מדלקת לבלב. לפי המסורת, בהסכמת משפחתו, ארון קבורתו של נטישין הוצג לעיני הציבור במליאת הסנאט, ואף על פי שהיה אורתודוקסי אוקראיני, הוא זכה לטקס הלוויה ממלכתית ב-23 בדצמבר 2002 באוטווה. טקס אשכבתו כלל טקס הלוויה של הכנסייה האורתודוקסית האוקראינית.
ראו גם

דגל המושל הכללי של קנדה
החותם הגדול של קנדה
הערות שוליים

↑  The Right Honourable Ramon John Hnatyshyn, באתר מועצת המלוכה של קנדה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 8009 3278  LCCN: n90665542  SUDOC: 233049754  VIAF: 102765872   WorldCat (עם VIAF): 102765872
יוסי דהאן

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1954 (בן 70) מרוקו 
 ענף מדעי:  פילוסופיה, חקיקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת קולומביה 
 מנחה לדוקטורט:  תומאס פוגי, סידני מורגנבסר 
 מוסדות:  האוניברסיטה הפתוחה  המרכז האקדמי למשפט ולעסקים  מכון ון ליר בירושלים  מרכז אדוה 
 
יוסי דהאן (נולד ב-9 במרץ 1954) הוא פרופסור למשפטים וראש החטיבה לזכויות אדם במרכז האקדמי למשפט ולעסקים. ממייסדי ויושב ראש מרכז אדוה, ממייסדי ועורכי אתר "העוקץ" ומלמד פילוסופיה באוניברסיטה הפתוחה. תחום התמחותו הוא דיני עבודה, זכויות עובדים וצדק גלובלי, תאוריות של צדק חברתי, הזכות לחינוך וצדק חינוכי.
ביוגרפיה

יוסי דהאן נולד במרוקו והגיע לישראל בשנת 1960, משפחתו התגוררה תחילה במעברת בית שמש ולאחר מכן במעברת בת-ים משם עברה לחולון שם סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר "קוגל".

דהאן למד לתואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1981-1988 נסע לארצות הברית ללימודים מתקדמים וסיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, נושא עבודת הדוקטור שלו היה: "שוויון פוליטי בתאוריות דמוקרטיות" בהנחיית תומאס פוגי וסידני מורגנבסר. את התואר במשפטים סיים דהאן בשנת 1999 במכללה למנהל. דהאן הוא פרופסור חבר בחוג למשפטים במרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן שם הוא משמש גם כראש חטיבת זכויות האדם. הוא גם משמש כמרכז הוראה בפילוסופיה ומדע המדינה באוניברסיטה הפתוחה.

בשנת 2006 שימש כעמית מחקר במרכז לחקר צדק חברתי באוניברסיטת אוקספורד באנגליה ובשנים 2012-2011 כחוקר אורח במרכז טאוב באוניברסיטת ניו יורק.
דהאן הוא אחד ממייסדי "מרכז אדוה לחקר החברה בישראל" והוא מכהן כיושב ראש המרכז מאז היווסדו. דהאן, יחד עם ד"ר יצחק ספורטא, הוא מייסד, עורך וכותב משנת 2003 של אתר הדעות "העוקץ", אתר העוסק בסוגיות פוליטיות, חברתיות, כלכליות ותרבותיות מזווית ביקורתית.

דהאן שימש כנציג ציבור מטעם העובדים בבית הדין הארצי לעבודה וכנציג ציבור במליאת רשות השידור. החל משנת 2003 הוא חבר במועצת המערכת של כתב העת "תיאוריה וביקורת".

משנת 2005 עד לשנת 2009 שימש כיושב ראש קבוצות מחקר במכון ון ליר בירושלים בנושאי "זהות ומעמד" ו"צדק חברתי". חבר ועד מנהל באגודה לצדק סביבתי בישראל, וחבר האספה הכללית והוועד המנהל של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים.

דהאן שירת כחבר הצוות האקדמי המייעץ של שרת הרווחה אורה נמיר. היה חבר במשלחת, מפגש טולדו, מזרחים ופלסטינים למען דיאלוג ישראלי-פלסטיני, יולי 1989. חבר במשלחת השיחות עם אש"ף בסטוקהולם ב 1990.

בשנים 1992 - 1993 עמד יחד עם פרופ' יוסי יונה, יצחק שפירא ויעל פישביין בראש צוות החינוך של "הוועדה המיוחדת לפיתוח חברתי", שפעלה במשרד ראש הממשלה יצחק רבין. דהאן נמנה עם מייסדי הפורום לצדק חברתי ולשלום, שפעל בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים, בחסות המרכז הבינלאומי לשלום. הפורום קיים תוכניות הכשרה למנהיגות קהילתית לאוכלוסיות מעורבות: יהודים וערבים, תושבי הערים ועיירות הפיתוח, ותיקים ועולים חדשים. במסגרת פעילותו בפורום שימש דהאן, יחד עם פרופ' יוסי יונה, ראש ועדת ההיגוי האקדמית לתוכניות ההכשרה של הפורום. דהאן היה ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית. דהאן היה בעל טור דעות בעיתונים "על המשמר", "חדשות", וכיום הוא בעל טור דעה ב"ידיעות אחרונות". חבר הוועד המנהל של הקרן החדשה לישראל. דהאן הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
בנובמבר 2024 הוכרז כזוכה בפרס סמי מיכאל לשוויון ולצדק חברתי לשנת 2023.
חיים אישיים

יוסי דהאן נשוי למירי, מעצבת גרפית, ואב לאיילת, נילי ונעם.
מחקריו ועמדותיו

"תאוריות של צדק חברתי", ספרו זה של דהאן ראה אור לראשונה בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 2007. הספר סוקר באופן נרחב וביקורתי תאוריות מרכזיות של צדק חברתי בנות זמננו (תאוריית הצדק של ג'ון רולס, ליברטריאניזם, גישת היכולות של אמרטיה סן ומרתה נוסבאום, תורות גמול של צדק, תאוריית הצדק של מייקל וולצר, צדק גלובלי, צדק ופמיניזם, צדק ורב-תרבותיות).

גרסה מורחבת ומעודכנת של הספר הכוללת פרק חדש על צדק ודמוקרטיה, יצאה לאור בשנת 2013 בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה. הספר משמש טקסט מרכזי בקורס "תאוריות עכשוויות של צדק כלכלי וחברתי" של האוניברסיטה הפתוחה. דהאן כתב את אחרית הדבר לספרו של רולס "צדק כהוגנות" שהופיע בתרגום לעברית בהוצאת עליית הגג ומשכל, בשנת 2011.
מאז שנת 2008 דהאן שותף לסדרת מחקרים, יחד עם דר' חנה לרנר מהחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ודר' פאינה מילמן מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, העוסקים בזכויות עובדים במשפט הבינלאומי וצדק גלובלי. פרויקט המחקר שהוא בעל אופי נורמטיבי ואמפירי מפתח תאוריה של חלוקת אחריות ועקרונות של הטלת אחריות שמטרתם להצדיק הגנה על זכויות עובדים בשרשרות ייצור גלובליות הנשלטות על ידי תאגידים כלכליים בינלאומיים. פרויקט המחקר זכה במימון קרן המחקר הישראלית למדע - ISF. במסגרת פרויקט מחקר זה פורסמו מספר מאמרים בכתבי עת משפטיים ופילוסופיים, ובתחילת שנת 2016 יצא לאור ספר מאמרים בעריכת החוקרים 'International Labor Rights and Global Justice בהוצאת קיימברידג'. יחד עם פאינה מילמן הוא גם ערך גיליון מיוחד של כתב העת Law&Ethics of Human Rights על הנושא Labor Rights in an Era of Gobalization
במסגרת מחקריו בחינוך פרסם דהאן סדרת מאמרים בכתבי עת ישראליים ובינלאומיים בנושא שוויון הזדמנויות והפרטה. בין היתר, פרסם מספר מאמרים יחד עם פרופ' יוסי יונה מאוניברסיטת בן-גוריון העוסקים בתיאור וביקורת של אספקטים אידאולוגיים ונורמטיביים של רפורמות ניאו ליברליות הפוקדות את מערכת החינוך הישראלית ומערכות חינוך במדינות רבות בעולם מאז שנות השמונים של המאה הקודמת.

בשנים האחרונות עובד דהאן על ספר העוסק בבחינה נורמטיבית ואמפירית של שלש סוגיות, שוויון הזדמנויות הפרטה ולימודי ליבה. הספר מתוכנן לצאת לאור בשנת 2015.
דהאן ערך יחד עם פרופ' הנרי וסרמן את הקובץ "להמציא אומה" בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה הספר כולל מאמרים העוסקים בתאוריות מודרניסטיות של לאומיות. הספר יצא בשנת 2006 במסגרת סדרה בקורס "סוגיות בחקר הלאומיות" שבה יצאו לאור תרגומים לעברית של הספרים: "קהילות מדומיינות" מאת בנדיקט אנדרסון, "לאומים ולאומיות" מאת ארנסט גלנר ו"חשיבה לאומית והעולם הקולוניאלי: שיח משני?" מאת פרתה צ'טרג'י.
בשנת 2018 דהאן פרסם את ספרו "צדק חינוכי, הפרטה ומטרות החינוך" בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, סדרת הקשרי עיון וביקורת. הספר המשלב ניתוח נורמטיבי בכלים פילוסופיים וניתוח אמפירי בכלים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים עוסק בשלוש מחלוקות המעסיקות את מערכת החינוך בכל המדינות הדמוקרטיות ובכלל זה ישראל: פערי הישגים במערכת החינוך, אחריות המדינה ותהליכי הפרטה ומטרות החינוך במדינה דמוקרטית.
ספריו

צדק חינוכי, הפרטה ומטרות החינוך
ספר זה ראה אור בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, סדרת הקשרי עיון וביקורת, בשנת 2018. הספר מציע ניתוח ביקורתי של שלוש מחלוקות המעסיקות את מערכת החינוך בכל המדינות הדמוקרטיות, ובכלל זה ישראל: המחלוקת על צדק חלוקתי, המתבטאת בפערים בהישגים הלימודיים על רקע לאומי, אתני, מגדרי ומעמדי, המחלוקת על אחריות המדינה ותהליכי הפרטה בחינוך והמחלוקות על מטרות החינוך ועל הדיוקן הראוי של בית הספר, לרבות התכנים, דרכי ההוראה והמורים. הספר משלב ניתוח נורמטיבי בכלים פילוסופיים וניתוח אמפירי בכלים כלכליים, תרבותיים ופוליטיים.
תאוריות של צדק חברתי
ספרו זה של דהאן ראה אור בהוצאת האוניברסיטה המשודרת בשנת 2007. גרסה מורחבת ומעודכנת של הספר הכוללת פרק חדש על צדק ודמוקרטיה, יצאה לאור בשנת 2013 בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה. הספר משמש טקסט מרכזי בקורס "תאוריות עכשוויות של צדק כלכלי וחברתי" של האוניברסיטה הפתוחה.
להמציא אומה
דהאן ערך יחד עם פרופ' הנרי וסרמן את הקובץ "להמציא אומה" בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה הספר עוסק בתאוריות מודרניסטיות של לאומיות, 2006.
עריכה של גיליון מיוחד על זכויות עובדים בעידן הגלובליזציה בכתב העת Law & Ethics of Human Rights יחד עם פאינה מילמן.
עורך אורח של גיליון מיוחד "על החינוך" של כתב העת "אלפיים" 2010.
תרגום של הספר של תומאס נייגל "מה המשמעות של כל זה? מבוא קצר מאוד לפילוסופיה", הוצאת ספרי עליית הגג, ידיעות ספרים, 2008.
ספריו > International Labor Rights and Global Justice

International Labor Rights and Global Justice, Cambridge University Press, Yossi Dahan, Hannal Lerner, Faina Milman Sivan, (eds.) 2016
בנושא זכויות עובדים וצדק גלובלי:
Co-editor of Global Justice and International Labor Rights (with Hanna Lerner and Faina Milman Sivan, Cambridge University Press, 2016).
Yossi Dahan, Hanna Lerner and Faina Milman Sivan, "Duties of Labor as Duties of Justice", Journal of Social Philosophy, forthcoming, 2015.
Yossi Dahan, Hanna Lerner and Faina Milman Sivan, “Shared Responsibility and the International Labor Organization,” Michigan Journal of International Law, Vol. 34 (2013), pp. 675-743.
Dahan, Y. Lerner, H. Milman, F. "Global Justice, Responsibility and International Labor Standards", Theoretical Inquires in Law, Vol. 11 No. 3, 2011.
Dahan, Y., Lerner, H. Milman, F. "International Labor Standards", Encyclopedia of Global Justice, Springer, 2011.