stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תותח קרופ 75
תכנון ופיתוח > סימון התותחים

רוב התותחים סומנו על ידי חברת קרופ היצרנית בסמל המסחרי שהוטבע משני צידי הכיתוב. הסמל הורכב משלושה עיגולים המשתלבים זה בזה. ביניהם הופיע בדרך כלל הכיתוב: ALFRED KRUPP, ESSEN ובהמשך שנת ייצור התותח.
בצידי הבריח או מתחתיו הופיע בדרך כלל המספר הסידורי של התותח. (ראו תמונה משמאל).
תותחים דומים

התותח יוצר תחת רישיון בשלוש מדינות שונות: בלגיה, שיצרה תותח בלגי בקוטר זהה שנקרא M1905 והיה עותק של הקרופ הגרמני M1903 שהיה בשימוש הטורקים; איטליה, שייצרה תותח איטלקי שכונה M1906; ויפן.
התותח הבלגי נקרא: Model 1905 75 mm. דגם זה היה זהה לדגם 1903 הגרמני. בתחילה נרכשו התותחים בשלמותם מגרמניה. בהמשך נרכשו התותחים בחלקים מגרמניה שהורכבו בבלגיה, כאשר הקנה יוצר במפעל בבלגיה ממתכות שיובאו במיוחד מאנגליה.
בשנת 1914 היו לצבא הבלגי 18 בריגדות כאשר בכל אחת היו 3 סוללות תותחים. רובם אבדו בהתקפות הגרמניות הראשונות ומשלב זה ואילך השתמש הצבא הבלגי בתותחי 75 מ"מ תוצרת צרפתית. לאחר מלחמת העולם הראשונה יוצרו התותחים הבלגים עם מספר שיפורים.
התותח האיטלקי. התותח האיטלקי כונה בשם: (1906) Cannone 75/27 mod.06. האיטלקים יצרו שתי סדרות בשנים 1906 וכן בשנת 1911 (mod.11). הדגם האיטלקי יוצר עם כרעיים נפתחים. זה היה חידוש עולמי שאפשר לירות בזווית גבוהה מאוד. על כן השתמשו בתותחים בזמן המלחמה גם כנשק נגד מטוסים. בשנים 1911–1914 ייצרו האיטלקים כ-600 תותחים. אחד החידושים המצליחים של התותח היה הכרעיים הנפתחים (Split Trail), חידוש שהועתק על ידי יצרני תותחים לפני ובמשך מלחמת העולם השנייה. גם התותחים שיוצרו באיטליה עברו מספר שיפורים לאחר מלחמת העולם הראשונה. אחד השיפורים הבולטים שבוצעו, היה התקנת גלגלי גומי פניאומטים במקום גלגלי העץ כדי להגדיל את הניידות ומהירות הנסיעה תוך גרירה באמצעות מכוניות.
התותח היפני נקרא מודל 38 (Type 38). התותחים יוצרו במפעלי אוסקה, יפן משנת 1907 עד 1914, יוצרו 2000 יחידות. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה יצרו היפנים כ-400 תותחים נוספים עם כרעיים משופרות (כנראה נפתחות בדומה לדגם האיטלקי) שאפשרו את הגדלת זווית הירי.
שירות בצה"ל

התותח נרכש על ידי צה"ל תוך כדי מלחמת העצמאות ושימש כנשק הארטילרי העיקרי של צה"ל עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20. אחד הקרבות המפורסמים בהם שימש התותח הוא בקרבות על משטרת עיראק-סווידאן היא מצודת יואב. בקרב זה ירה התותח בכינון ישיר כאשר השתמשו בתחמושת רסיק אוויר.
בספטמבר 1948 נרכשו 38 תותחים. בנובמבר 1948 נרכשו עוד 12 תותחים. סך הכל - 50 תותחים.
התותחים נרכשו כפי שייוצרו במקור עם גלגלי עץ גדולים בקוטר של 130 ס"מ. גלגלי העץ הגבילו את מהירות הנסיעה שהייתה מתאימה לגרירה על ידי סוסים או כלי רכב מתקופת מלחמת העולם הראשונה, אבל הייתה איטית מדי לתקופת מלחמת העצמאות. על כן הם הוחלפו בגלגלי גומי פניאומטים. חלקם הוחלפו במהלך המלחמה וחלקם לאחר המלחמה.
גם מהירות הלוע של דגם ההרים הקל, הייתה נמוכה מזו של תותח השדה.
קוטר גלגלי הגומי היה כמחצית הקוטר של גלגלי העץ. שינוי זה הצריך גם שינוי במבנה הצירים של הגלגלים, והורדת גוף התותח כולו, דבר שגרם למיגבלה של ירי בזווית מקסימלית של 10 מעלות. במידה והזווית לא הספיקה, היו חופרים מתחת ליצול ועל ידי כך הגדילו את זווית הירי ואת הטווח, או שהרימו את התותח על מתקן מיוחד. 
תוך כדי המלחמה נרכשו עבור התותחים האלה 80,715 פגזים.
בעקבות תחקיר שנערך בעזרת ארכיון קרופ בגרמניה, התקבל המידע המפרט את משלוחי התותחים בשנת 1904 ותחילת 1905 כפי שמופיע בטבלה הבאה:
| כמות | ארץ מזמינה | דגם תותח |
| --- | --- | --- |
| 8 יחידות | שוודיה | M04 L/30 |
| 84 יחידות | רומניה | M04 L/30 |
| 60 יחידות | הולנד | M04 L/30 |
| 462 יחידות | טורקיה | M04 L/30 |
על סמך טבלה זו, על סמך תכתובת עם מקורות באוסטרליה ובהסתמך על המספרים הסידוריים שהיו על התותחים שנרכשו ב-1948 על ידי המדינה, נראה ש-50 התותחים שנרכשו על ידי צה"ל, היו מתוך אותם 84 תותחים שסופקו בזמנו לרומניה.
אורך הקנה: 30 קליברים * 75 מ"מ.
משקל התותחים: 975 - 1070 ק"ג.
טווח הירי: 6.5 - 8 ק"מ.
שירות בצה"ל > מתקון על טנקים

בשנת 1949 היו ברשות צה"ל כ-30 טנקי שרמן מסוג M4 שרמן שנרכשו באיטליה עם תותחים שחובלו במתכוון. כדי להתגבר על קשיים רבים שהיו בהשגת תותחי טנקים חלופיים מסוג 75 מ"מ M-3, הוחלט לעשות ניסיון ולהתקין בהם את תותח הקרופ 75 מ"מ. ניסיון בטנק אחד הוכח כמוצלח בצורה חלקית היות שהכינון של התותח נעשה בעזרת המערכת המקורית של הטנק, דבר שגרם לחוסר דיוק בטווח הירי. אולם מחוסר ברירה הוחלט להמשיך ובסופו של תהליך הותקנו עד מאי 1950 בסך הכל שישה טנקים עם תותחי הקרופ.
כעבור שלושה חדשים נרכשו בצרפת 50 תותחי טנקים 75 מ"מ מקוריים מסוג M3 ובכך הסתיימו ניסיונות התקנת תותחי הקרופ על טנקים.
לאחר הוצאתו משירות קרבי מבצעי, שימש התותח להדרכה בבית הספר לתותחנות שדה.
הנצחה > הנצחה בעולם (מלחמת עולם ראשונה)

מספר רב של תותחים טורקים נתפסו על ידי הכוחות האוסטרלים בארץ בשנת 1918 שקיבלו אותם כאות ניצחון מהפיקוד הבריטי בפלשתינה. תותחים אלה הושטו לאוסטרליה והוצבו ברחבי המדינה כאותות זיכרון לנופלים.
הנצחה > הנצחה בארץ (מלחמת העצמאות)

לאחר הוצאת התותח באופן סופי מצה"ל, פוזרו התותחים כמטרות בשטחי אימונים ברחבי הארץ.
חלק אחר הוצב בגנים ציבוריים ובאתרי הנצחה.
תצוגה מוזיאלית

מספר תותחים הוצבו כתצוגה מוזיאלית. כך למשל ניתן למצוא אותם במוזיאון המלחמה הטורקי, במוזיאונים באוסטרליה, במוזיאונים בריטים וכן בארץ במוזיאון צה"ל ביפו, במוזיאון התותחנים של בית התותחן בזכרון יעקב, במוזיאון בית הגדודים  באביחיל ועוד. 
אחד התותחים בעל מספר סידורי 488 דגם 03/M שנלכד על ידי הרגימנט היומנארי הבריטי באזור הכפר הוג' (ליד דורות), מוצג במוזיאון הבריטי בעיר וורוויק (Warwick, England).
תותח קרופ במוזיאון בית הגדודים, אביחיל
תותח קרופ במוזיאון בתי האוסף, יפו
תותח קרופ במוזיאון בית התותחן, זכרון יעקב
אחד מ-90 התותחים מהדגם הרומני שנתפס שלל בוואדי עוג'ה, ספטמבר 1918
תותח מספר 57, שנת ייצור 1904. על בריח התותח מופיע הסימון הייחודי של חברת קרופ: שלושת העיגולים
קנה תותח עם הטבעה מיוחדת עבור בית המלוכה הרומני
הפלמחניק עודד זלצר ליד תותח עם גלגלי עץ משוחזרים, אחד מ-50 התותחים שנרכשו על ידי צה"ל בשנת 1948. צילום: באר שבע 2006
תותח קרופ 75 בשרות צה"ל עם גלגלי עץ אורגינלים באימון ירי, 1949
קרופ צה"לי עם גלגלים פניאומטים בתצוגת ירי, 1950
תותח קרופ 75 מ"מ בגן הניצחון בצומת הרצל-ז'בוטינסקי בראשון לציון
דרקון (קבוצת כוכבים)

| דרקון draco |
| --- | --- |
  מפת קבוצת הכוכבים דרקון
 סמליות:  דרקון
 עלייה ישרה:  17 שעות
 נטייה:  °‏65+
 שטח נראה:  1083 מעלות מרובעות
 דירוג שטח נראה:  במקום ה־8
 מספר כוכבים בבהירות נראית < 3:  3
 הכוכב הבהיר ביותר:  אלטנין (γ בדרקון)
 בהירות נראית הכוכב הבהיר:  2.2
 מטר מטאורים:  דרקונידים
 מערכות כוכבים גובלות:  ברבור  ג'ירף  הדובה הגדולה  הדובה הקטנה  הרקולס  נבל  קפאוס  שומר הדובים
 נראית בין קוי הרוחב °‏90 ו־°‏15- מומלץ לצפות בשעה 21:00 במהלך חודש יולי
קבוצת הכוכבים דרקון נמצאת בחלק הצפוני של השמיים ומקיפה משלושה כיוונים את קבוצת הדובה הקטנה ואת אזור הקוטב הצפוני של השמיים. הקבוצה היא אחת מ-48 הקבוצות שהוגדרו על ידי תלמי. חשיבותה של קבוצת הכוכבים הייתה רבה בעולם העתיק כיוון שהכוכב תובאן (Thuban) או α בדרקון (אלפא בדרקון) שימש ככוכב הצפון במשך כאלפיים שנה שהסתיימו בשנת 1900 לפני הספירה.
כוכבים חשובים

α בדרקון (תובאן) הוא כוכב בינארי המורכב מענק לבן המלווה בננס לבן, דרגת הבהירות נראית שלו היא 3.7 והוא נמצא במרחק 309 שנות אור ממערכת השמש. הכוכב שימש ככוכב הצפון במשך אלפיים שנה.
γ בדרקון (אלטנין) הוא הכוכב הבהיר בקבוצה עם דרגת בהירות 2.23. זהו ענק כתום במרחק של כ-154 שנות אור ממערכת השמש.
η בדרקון (אל-ד'יביין פריור) הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצה עם בהירות מדרגה 2.74. זהו כוכב כפול המורכב מענק צהוב וכוכב הסדרה הראשית כתום במרחק של כ-90 שנות אור ממערכת השמש.
β בדרקון (רסטבן) הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצה עם בהירות מדרגה 2.81. זהו ענק צהוב או על-ענק צהוב במרחק של כ-380 שנות אור ממערכת השמש.
ν בדרקון הוא כוכב כפול שדי במשקפת כדי להפריד בין זוג כוכבים לבנים בדרגת בהירות 5.
ο בדרקון הוא ענק צהוב בדרגת בהירות 5 ולו בן זוג כחול בדרגת בהירות 8 הניתן להבחנה בטלסקופ קטן.
ψ בדרקון הוא כוכב כפול המורכב מזוג כוכבים צהובים בדרגות בהירות 5 ו-6. משקפת טובה מספיקה כדי להבחין בשניהם.
גרמי שמיים נוספים

NGC 6543 היא ערפילית פלנטרית שנראית בטלסקופ כמו דיסקה כחולה-ירקרקה או כמו כוכב שאינו בפוקוס ונקראת גם "ערפילית עין החתול".
KKR 25 היא גלקסיה ננסית שקרובה לשביל החלב.
UGC 10214 היא גלקסיית מוט ספירלית, נקראת גם גלקסיית הראשן.
מיתולוגיה

זו אחת מהקבוצות הכוכבים העתיקות ביותר וכבר במיתולוגיה המצרית היא מופיעה בתור אלה. במיתולוגיה היוונית זהו לאדון, הדרקון שהרקולס הרג במשימתו ה-11 על ידי חץ מורעל (קבוצות הכוכבים הרקולס וחץ נמצאות בסמוך לה). אגדות אחרות מייחסות את הקבוצה לדרקון ששמר על גיזת הזהב וחוסל על ידי יאסון.
הערות שוליים

↑  כוכב הצפון והקטבים השמימיים, באתר סוכנות החלל הישראלית
↑  פרטים באתר glyphweb.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007581402805171  GND: 123577757X  LCCN: sh2014000886  VIAF: 214144782723019672844   WorldCat (עם VIAF): 214144782723019672844
לוקסמבורג במלחמת העולם השנייה

היינריך הימלר, מצדיע לשוטר לוקסמבורגי, במהלך ביקורו במדינה בספטמבר 1940. מספר חודשים לאחר הפלישה.
מעורבותה של לוקסמבורג במלחמת העולם השנייה החלה בפלישת גרמניה הנאצית ב-10 במאי 1940, ונמשכה עד שחרורה על ידי כוחות בעלות הברית בסוף 1944 ובתחילת 1945.
לוקסמבורג סופחה לגרמניה בשנת 1942. במהלך הכיבוש יזמו השלטונות הגרמניים תוכנית של "גרמניזציה" של המדינה, דיכוי שפות ומנהגים שאינם גרמניים וגיוס לוקסמבורגים לווארמאכט, מה שהוביל להתנגדות נרחבת, שהגיעה לשיאה בשביתה כללית באוגוסט 1942 נגד הגיוס. זמן קצר לפני הכניעה לנאצים, ברחו חברי הממשלה מהמדינה יחד עם הדוכסית הגדולה שרלוט, ובסופו של דבר הגיעה ללונדון, שם הוקמה ממשלת-גלות. חיילים לוקסמבורגים נלחמו גם ביחידות בעלות הברית עד השחרור.
רקע

ממשלת לוקסמבורג נקטה מדיניות של נייטרליות מאז משבר לוקסמבורג בשנת 1867, לאור פגיעותה של המדינה. במהלך מלחמת העולם הראשונה נותרו 400 איש מהצבא המקומי במהלך הכיבוש הגרמני. בנאום בפני הרייכסטאג במרץ 1939, הבטיח אדולף היטלר כי ריבונותה של לוקסמבורג לא תיפגע. כוחו של הצבא גדל בהדרגה ככל שהמתח הבינלאומי עלה בתקופת הפיוס ולאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939. עד 1940 מנה צבא לוקסמבורג כ-13 קצינים, 255 שומרים חמושים ו-425 חיילים.
תחנת הרדיו הפופולרית בשפה האנגלית, "רדיו לוקסמבורג", עלתה לאוויר בספטמבר 1939. מלבד זאת, החיים הנורמליים נמשכו בלוקסמבורג במהלך המלחמה המדומה. לא התקיימה שום האפלה והרכבות הרגילות לצרפת ולגרמניה המשיכו לנסוע.
באביב 1940 החלו העבודות על סדרת מחסומים לאורך לגבול המזרחי של לוקסמבורג עם גרמניה.
פלישה גרמנית

ב-9 במאי 1940, לאחר הגברת תנועות הכוחות סביב הגבול הגרמני, נסגרו מחסומי קו שוסטר.
הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג החלה בשעה 04:35 במקביל להתקפות על בלגיה והולנד. הכוחות הפולשים נתקלו בהתנגדות מועטה של צבא לוקסמבורג. בצהריים נפלה עיר הבירה.
בשעה 08:00 חצו כמה דיוויזיות צרפתיות את הגבול מקו מאז'ינו והתעמתו עם הכוחות הגרמניים לפני שנסוגו. הפלישה גרמה לפציעתם של 7 חיילים בלוקסמבורג ולמותם של שישה מחיילי בעלות הברית.
כיבוש גרמני

עזיבת הממשלה הותירה את השלטון המקומי בלוקסמבורג בכאוס. מועצה ניהולית בהנהגת אלברט והרר הוקמה כדי לנסות להגיע להסכם עם הכובשים לפיו לוקסמבורג תוכל להמשיך ולשמור על עצמאות מסוימת תחת הנאצים, וקראה לשובה של הדוכסית הגדולה. כל האפשרויות לפשרה אבד בסופו של דבר כאשר לוקסמבורג סופחה לגרמניה וכל תפקידי הממשלה בוטלו מיולי 1940. זאת בניגוד לבלגיה והולנד ששמרו על תפקוד פוליטי אוטונומי חלקי תחת שליטה גרמנית. מאוגוסט 1942 ועד לסוף המלחמה לוקסמבורג הייתה חלק רשמי מגרמניה.
מאוגוסט 1940, הדיבור בצרפתית נאסר על מנת לעודד את השתלבות המדינה בגרמניה. מהלך זה הוביל לתחייה עממית של השפה הלוקסמבורגית המסורתית (שלא נאסרה) כסוג של התנגדות פאסיבית.
מאוגוסט 1942 גויסו כל הגברים הלוקסמבורגים לצבא הגרמני. בסך הכל שירתו 12,000 לוקסמבורגים בצבא הגרמני, מתוכם כמעט 3,000 מתו במהלך המלחמה. 1,500 נוספים נפצעו.
בשנת 1936 הוקמה תנועת הנוער הנאצית, "לוקסמבורגר פולקסג'וגנד" (LVJ) שהתמזגה מאוחר יותר לנוער ההיטלראי.
כיבוש גרמני > התנגדות

ההתנגדות החמושה לכובשים הגרמנים החלה בחורף 1940–1941 כאשר נוצרו מחתרות קטנות ברחבי הארץ. לכל אחת מהן היו יעדים פוליטיים שונים וחלקן היו קשוריות ישירות למפלגות פוליטיות מלפני המלחמה. חלק מהמחתרות היו קשורות לקבוצות חברתיות (כמו הצופים) או לקבוצות של סטודנטים או עובדים. בגלל גודלו הקטן של הצבא הלוקסמבורגי טרם המלחמה, קשה היה להשיג נשק. אף על פי כן, המחתרת הדפיסה עלונים אנטי-גרמניים, ומשנת 1942 הסתירה את אלו שנמנעו משירות בוורמאכט (ואף הבריחה אותם מחוץ למדינה). לוקסמבורגי אחד, ויקטור בודסון (שהיה גם שר בממשלת הגלות) הוכר כחסיד אומות העולם על לאחר שסייע ל-100 יהודים להימלט מלוקסמבורג.
המידע שנאסף על ידי המחתרת היה חשוב ביותר. אחד מחברי המחתרת, ליאון הנרי רוט, הודיע לבעלות הברית על קיומו של מרכז המחקר הסודי של הצבא הגרמני בחוף הבלטי, מה שאפשר לבעלות הברית להפציץ אותו מהאוויר.
בסתיו 1944 התמזגו ארגוני התנגדות רבים והקימו את "איחוד המחתרות".
בנובמבר 1944 הותקפה קבוצה של 30 חברי מחתרת לוקסמבורגית בפיקודו של ויקטור אבנס על ידי חיילי וואפן אס בטירה בוויאנדן. בקרב שאחריו נהרגו 23 גרמנים על ידי המחתרת שאיבדה רק אדם אחד שנהרג במהלך הקרב. למרות זאת, המחתרת נסוגה לקווי בעלות הברית.
כיבוש גרמני > התנגדות > התנגדות פסיבית

התנגדות פאסיבית ולא אלימה הייתה נפוצה בלוקסמבורג במהלך המלחמה. מאוגוסט 1940 התקיימה ה"ספנגלסריך" ("מלחמת הסיכות") כאשר לוקסמבורגים לבשו סיכות פטריוטיות.
באוקטובר 1941 ערכו הגרמנים משאל עם שבו תושבי לוקסנבורג התבקשו לציין את אזרחותם, שפת אמם וקבוצת הגזע שלהם. בניגוד לציפיות הגרמניות, 95% השיבו "לוקסמבורגי" לכל שאלה. סירוב הלוקסנבורגים להכריז על עצמם כאזרחים גרמנים הוביל למעצרים המוניים.
גיוס חובה (שהורחב לכל הגברים שנולדו בין 1920 ל-1927) לא היה נפוץ במיוחד. ב-31 באוגוסט 1942, זמן קצר לאחר הרחבת גיל הגיוס הגיוס, החלה שביתה בעיר וולץ שבצפון המדינה. השביתה התפשטה במהירות, ושיתקה את המפעלים והתעשיות של לוקסמבורג. השביתה הודחקה במהירות ומנהיגיה נעצרו. 20 נשפטו בפני בית דין מיוחד (בגרמנית, "Standgericht") והוצאו להורג על ידי כיתת יריות במחנה הריכוז הינצרט הסמוך. אף על פי כן, המחאה נגד הגיוס נמשכה ו-3,500 לוקסמבורגים נטשו את הצבא הגרמני לאחר שגויסו.
כיבוש גרמני > השואה

לפני המלחמה התגוררו בלוקסמבורג כ-3,500 יהודים, מתוכם רבים ברחו מהרדיפות בגרמניה טרם המלחמה. חוקי נירנברג (החלים בגרמניה מאז 1935) נאכפו בלוקסמבורג החל מספטמבר 1940 ויהודים עודדו לעזוב את המדינה לצרפת של וישי. ההגירה נאסרה באוקטובר 1941, לאחר שכמעט 2,500 יהודים כבר נמלטו. בפועל היה להם מעט יותר טוב בצרפת וישי, ורבים מאלה שעזבו גורשו מאוחר יותר ונהרגו. מספטמבר 1941 נאלצו כל היהודים בלוקסמבורג לענוד את הטלאי הצהוב.
מאוקטובר 1941 החלו הרשויות הנאציות לגרש את 800 היהודים שנותרו מלוקסמבורג לגטו לודז' ולמחנות הריכוז בטרזינשטט ואושוויץ.
לוקסמבורג הוכרזה כ"יודנריין" ב-19 באוקטובר 1941 (למעט יהודים מעטים שהסתתרו מפני הנאצים). רק 36 מהיהודים בלוקסמבורג שנשלחו למחנות ריכוז שרדו עד תום המלחמה.
כוחות לוקסמבורג החופשיים והממשלה הגולה

הממשלה הגולה ברחה תחילה לפריז, ולאחר נפילת צרפת, לליסבון ולאחר מכן לבריטניה. בעוד הממשלה התבססה בבלגרביה שבלונדון, הדוכסית הגדולה ומשפחתה עברו למונטריאול שבקנדה. ממשלת הגלות פעלה בתקשורת הבינלאומית, ואף הצליחה לשדר בלוקסנבורגית ברדיו ה-BBC. ב-1944, ממשלת הגלות חתמה על הסכם עם ממשלות בלגיה והולנד, תוך הקמת האיחוד הכלכלי בנלוקס וחתמה גם על הסכם ברטון-וודס.
לוקסמבורגים רבים נלחמו בצבאות בעלות הברית. ממרץ 1944 הפעילו חיילי לוקסמבורג ארבעה תותחי 25 ליטראות. כוח התותחנים מנה כ-80 איש. הכוח המקומי נחת בנורמנדי עם "חטיבת פירון" ב-6 באוגוסט 1944.
שחרור

לוקסמבורג שוחררה על ידי כוחות בעלות הברית בספטמבר 1944. טנקים של בעלות הברית נכנסו לעיר הבירה ב-10 בספטמבר 1944, שם נסוגו הגרמנים ללא לחימה. התקדמות בעלות הברית עוררה עוד יותר את המחתרת המקומית. באמצע דצמבר פתחו הגרמנים ב"מתקפת הארדנים" בלוקסמבורג ובארדנים הבלגיים.
גוסטב סימון, "המושל" הנאצי בלוקסמבורג, נמלט אך נלכד ונכלא על ידי הצבא הבריטי. הוא התאבד בכלא של בעלות הברית.
שני תותחי V-3 גרמניים בטווח של 40 קילומטרים (25 מיל) שימשו להפצצת העיר לוקסמבורג מדצמבר 1944 עד פברואר 1945.
קרב הבליטה

רוב לוקסמבורג שוחררה במהירות בספטמבר 1944, כאשר קו החזית התייצב לאורך גבול לוקסמבורג-גרמניה. בעקבות המערכה בברטני, צבא ארצות הברית כבש את לוקסמבורג.
מאמצי ההגנה הראשוניים של הכוחות האמריקאים היו תלויים בהחזקת עיירות בגבול הבינלאומי. כתוצאה מכך, העיירות קלרבו, מרנאך, הולשטום, קונסטום, ויילר וואהלוזן שימשו כמעוזי האמריקאים והותקפו על ידי הגרמנים, שרצו להשיג שליטה בכבישי צפון לוקסמבורג על מנת שכוחותיהם יוכלו לנוע מערבה. ויאנדן הייתה העיירה האחרונה בלוקסמבורג ששוחררה ב-12 בפברואר 1945.
בגלל הנחישות של שני הצדדים לנצח בשדה הקרב, הלחימה בלוקסמבורג הייתה מרירה וקשה לאוכלוסייה האזרחית. יותר מ-2,100 בתים בלוקסמבורג נהרסו בלחימה ויותר מ-1,400 אחרים נפגעו קשה. ההערכה היא גם שכ-500 לוקסמבורגים שאינם לוחמים קיפחו את חייהם במהלך קרב הבליטה.
תוצאות

ניסיון הפלישה והכיבוש במהלך המלחמה הוביל לשינוי בעמדה של לוקסמבורג בנוגע לנייטרליות. לוקסמבורג חתמה על הסכם בריסל עם מדינות מערב-אירופה ב-17 במרץ 1948 כחלק משיתוף הפעולה הביטחוני האירופי הראשוני שלאחר המלחמה ובמהלך שהעיד על חברות לוקסמבורג בנאט"ו.
לאחר המלחמה השתתפו כוחות לוקסמבורג בכיבוש גרמניה המערבית, וחייליהם נכחו באזור הכיבוש הצרפתי. הכוחות הלוקסמבורגיים פעלו בפיקוד צרפתי והיו אחראים על אזורי ביטבורג והרי אייפל וחלקים מסערבורג.
ראו גם

הפלישה הגרמנית ללוקסמבורג
שואת יהודי לוקסמבורג
יהודה מודרן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בדצמבר 1819 ח' בטבת ה'תק"פ ברטיסלאבה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  14 באוקטובר 1893 (בגיל 73) ד' בחשוון ה'תרנ"ד
 רבותיו:  החתם סופר, מאיר איזנשטטר, משה טייטלבוים (ישמח משה) 
 
רבי יהודה מודרֶן (או יודלה מודרין; ח' בטבת ה'תק"פ, 26 בדצמבר 1819 - ד' בחשוון ה'תרנ"ד, 14 באוקטובר 1893) היה למדן וראש ישיבה הונגרי מגדולי תלמידי החת"ם סופר ומחבר הספרים "זיכרון שמואל" ו"פרי העץ". התפרסם בעיקר בשל הגהותיו והערותיו בשולי הספר "תרומת הכרי" של סב אשתו, רבי יהודה כהנא הלר.
ביוגרפיה

נולד לרב ישעיהו מודרן בעיירה הקטנה "מודרה" (אנ') שליד פרשבורג ונימול בידי רבי משה סופר, ה"חתם סופר". היה תלמידם של רבי מהר"ם א"ש, רבה של אונגוואר; ורבי משה טייטלבוים מאוהלי. בהמשך נעשה תלמידו ומקורבו של ה"חתם סופר". בגיל 13 נתייתם מאביו. בגיל 15 סמך אותו רבו לרבנות. לפי ר' יוסף הכהן שוורץ, הוא השתעשע רבות עם רבו בדברי תורה עד שאמרו שמן הסתם יינשא בעתיד לאחת מבנותיו.
לפי הצעת רבו, הרב משה טייטלבוים, נישא בשנת ה'תקצ"ז (1837) לחיה ראכל בתו היחידה של הגביר הלמדן ר' שמואל זנוויל כהנא מסיגט, חתנו של רב העיר, רבי יהודה כהנא הלר. הוא סירב לקבל משרות רבנות ועסק כל ימיו בתורה בסיגט ובה הדפיס את ספריו. בישיבתו בסיגט למדו גדולי תורה כמו הרב שלמה יהודה טבק, מחבר "תשורת ש"י". בשנת ה'תרכ"ז הדפיס את ספרו "זיכרון שמואל" על מסכת גיטין. ובשנים ה'תרמ"ה-ה'תרמ"ז את חיבורו "פרי העץ" על המקרא.
במהלך השנים התקרב לחסידות ואף היה נוסע לאדמו"רים שונים, וביניהם האדמו"ר מנחם מנדל הגר מוויז'ניץ (ה"צמח צדיק"). נפתלי בן מנחם סבור שרבו החת"ם סופר הקפיד עליו בשל כך.
נפטר בד' בחשוון ה'תרנ"ד, 14 באוקטובר 1893.
לקריאה נוספת

נפתלי בן מנחם, פרקי הגר: א. ר' יהודה מודרין, סיני, כרך סג, עמ' קעב-קעו.
יצחק יוסף כהן, חכמי טראנסילוואניה, ירושלים: מכון ירושלים, תשמ"ט, עמ' מד.
דוד שן, שוחרי השם בהרי הקרפטים, עמ' 215-214.
הערות שוליים

↑  יוסף הכהן שווארטץ, זיכרון למשה, אראדעא תרצ"ח, עמ' עה. מצוטט אצל בן מנחם, פרקי הגר (להלן "לקריאה נוספת").
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298090205171  LCCN: no93034442  VIAF: 9419266   WorldCat (עם VIAF): 9419266
מציאת עצמותיו של אבשלום פיינברג

אבשלום פיינברג
פרשת מציאת עצמותיו של אבשלום פיינברג מקיפה את הניסיונות לזהות את מקום הירצחו של חבר ניל"י, אבשלום פיינברג, בהיתקלות עם בדואים כשהיה בשליחות ניל"י, את מציאת עצמותיו על ידי רב-סרן שלמה בן אלקנה, ואת הבאתו לקבר ישראל בטקס צבאי ממלכתי בחלקת עולי הגרדום שבבית הקברות הצבאי בהר הרצל, מקום אליו הועברו מאוחר יותר גם שרידי גופתו של יוסף לישנסקי.
אבשלום פיינברג נעלם בחולות המדבר באזור רפיח שבחצי האי סיני – קו החזית הטורקי-בריטי באותה העת – ב-20 בינואר 1917. הניסיונות הראשונים לחפש את גופתו נעשו בתקופה הסמוכה להירצחו, הן על ידי הבריטים והן על ידי אנשי ניל"י. בראשית שנות ה-30 מצא המהנדס בנימין רן את מקום הקבר, אך מסיבות שונות לא נחקר דיו. רק לאחר מלחמת ששת הימים, משתפס צה"ל את השטח שבו נרצח פיינברג, פוענחה התעלומה באופן סופי על ידי שלמה בן אלקנה, והשלד שמצא זוהה כְּזה של אבשלום פיינברג, והועבר בטקס צבאי להר הרצל ב-29 בנובמבר 1967. מציאת השלד וזיהויו הביאו לטיהור שמו של יוסף לישנסקי, נגדו הועלו טענות שרצח את אבשלום, כמו גם עוררו דיון ציבורי בישראל אשר שפט באור חיובי יותר את פעולותיה של רשת הריגול ניל"י כולה. בעקבות זאת הועברו, בסופו של דבר, עצמותיהם של אנשי ניל"י נוספים להר הרצל בטקסים ממלכתיים ואנשי ניל"י זכו להנצחה רשמית של מדינת ישראל.
ההיעלמות בחולות המדבר

מצפה
רמון
מצפה
רמון
לאחר שנותק הקשר בין אנשי ניל"י שבארץ ישראל לבריטים שבמצרים, נעשו ניסיונות לחדש קשר זה. לאחר כמה ניסיונות שכשלו, החליט אבשלום פיינברג לנסות ולחצות את קו החזית הטורקי-בריטי באזור רפיח, שנכבשה על ידי הבריטים ב-8 בינואר. באותה עת היה כבר אהרן אהרנסון במצרים, וניסה ליזום את חידוש הקשר עם אנשי הארץ. הוא חשש (וגם קיווה) שפיינברג יעשה צעד כזה, וב-8 בדצמבר, בטרם הגיעו למצרים, רשם ביומנו: ”מה-רבה תהיה ההפתעה אם אבשלום יימצא שם...”. פיינברג לא ידע כי אהרנסון נמצא במצרים, והלחץ הכספי של התחנה לניסויים חקלאיים בעתלית, שעליה היה מופקד בהיעדרו של אהרנסון, יחד עם גורמים נוספים, הניעוהו לצאת בדרך למצרים ולסכן את חייו.
בינואר 1917, ככל הנראה ב-13 בחודש, יצאו אבשלום פיינברג, יוסף לישנסקי ומורה דרך בדואי לדרכם אל עבר קווי הבריטים, רכובים על גמלים ומחופשים לבדואים. בלילה שבין 19 ל-20 בינואר תעו בחולות סביב רפיח, כיוון שלא היה להם מצפן והדרך לא הייתה מוכרת להם. מורה הדרך הבדואי נותר, ככל הנראה, מאחור. כשהאיר השחר, הותקפו פיינברג ולישנסקי בידי קבוצה גדולה של ערבים. פיינברג נהרג תוך חילופי היריות, ולישנסקי נפצע בכתפו אך הצליח להימלט, ונאסף בידי משמר אוסטרלי שהשתייך לחיל המשלוח המצרי. הוא אושפז במצרים, וימים אחדים אחר כך הודיע לאהרן אהרנסון את שאירע.
חיפושים ראשונים

חמישה ימים לאחר ההיתקלות עם הבדואים במדבר, נודע לאהרן אהרנסון, ששהה במצרים, שאבשלום נרצח. ביומנו רשם: ”אבשלום נפל מכדור שפגע בו בגבו! אבשלום בידיהם של שודדים בדווים! אבירנו, האביר ללא חת וללא דופי, נרצח בביזיון בשבת ה-20 לחודש!... שוד ושבר!... אנו יכולים לאחל לו ולכל כי השחיתו מראהו וכי נקבר בלא שישארו כל עקבות. מה רב יהיה מספר המאות התמימים והחפים שישלמו במקרה שגופו יזוהה”. קרוב לאותה עת שלחו הבריטים שליח בדואי למקום הרצח, והוא שב ב-30 בחודש, וסיפר, שפיינברג נקבר ללא עקבות.
בראשית מאי אותה שנה התירו הבריטים ליוסף לישנסקי, שהיה במצרים לצורך פעילות ארגון ניל"י, לצאת למקום ולחפש אחר גופתו של פיינברג. שישה ימים לאחר מכן נפגש לישנסקי עם אהרן אהרנסון והודיע כי איתר את המקום המדויק בו נתקלו בבדואים, אך אין שום אפשרות למצוא את הגופה, כיוון שבוצעו במקום עבודות ביצור נרחבות ונבנו פסי רכבת מעל הקבר. המחקר המודרני קבע שלישנסקי טעה, אך לא באופן ניכר: מקום קברו של אבשלום היה קרוב מאוד אל פסי הרכבת והכביש אשר נבנו שם. ביומנו רשם אהרנסון ב-8 במאי את המסקנה: ”שוב אי-אפשר למצוא את עצמותיו של אבשה שלנו חסר-המזל”.
כשישה חודשים לאחר הרצח עצרו הבריטים את מוח'תאר העיירה ח'אן יונס, שהיה מעורב במעשה הרצח אך סירב להודות בכך בחקירתו, והוא שוחרר מחוסר ראיות.
במשך הזמן שבין היעלמו של אבשלום לבין נפילתה של ניל"י בידי העות'מאנים לא ידעו גם אנשי ניל"י עצמם (פרט ליחידים, ובהם יוסף לישנסקי, ואהרן ושרה אהרנסון) היכן אבשלום. דבר זה גרם לנעמן בלקינד, שחש שמשהו אינו כשורה, לצאת למצרים לחפש את אבשלום, והביא על ניל"י, בסופו של דבר, את קִצהּ. גם נעמן לא הצליח לפתור את תעלומת אבשלום, ואפילו לא הצליח לגלות כי מת: בצוואתו, שנכתבה זמן קצר לפני הוצאתו להורג, הזכיר את אבשלום בין שאר ידידיו וקרובי משפחתו החיים.
יעקב ירושלמי, חייל יהודי יליד טורקיה, אשר שירת בצבא העות'מאני במלחמת העולם הראשונה באזור רפיח, הוזעק על ידי בדואים או חיילים טורקים לערוך טקס קבורה יהודי להרוג שזהותו לא הייתה ידועה לו. הוא אמר קדיש ושמע ישראל ליד הקבר, אך נמנע מאמירת אל מלא רחמים, כיוון שלא ידע את שם המת. הייתה סברה כי ההרוג הוא פיינברג, אך שלמה בן אלקנה דחה אותה בספרו "אבשלום פיינברג שב מן המדבר" על ידי מספר נימוקים (עיקר טענתו היא, שלא שמע מן הבדואים על כך, וששלדו של פיינברג היה קבור בקבורה לא יהודית).