stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמי תמיר
ביוגרפיה

תמיר נולדה בשנת 1968. סיימה בשנת 1992 תואר ראשון במדעי המחשב בטכניון, והמשיכה ללימודי תואר שני (אותו סיימה ב-1995) ודוקטורט (2001) בטכניון. עבודת הדוקטורט שלה, Class-Constrained Resource Allocation Problems, נעשתה בהנחיית הדס שכנאי.
מ-1994 עד 1997 עבדה במעבדת התוכנה הישראלית של אינטל, והייתה לה משרת קיץ בהיולט פקארד.
לאחר מחקר פוסט-דוקטורט בטכניון ובאוניברסיטת וושינגטון, ב-2004 הצטרפה לבית הספר אפי ארזי למדעי המחשב של המרכז הבינתחומי הרצליה. בשנים 2008–2012 כיהנה כסגנית דקן, ומ-2012 עד 2017 כדקן בית הספר.
הערות שוליים

↑  פרופ' תמי תמיר, באתר אוניברסיטת רייכמן
1 2 3  תמי תמיר, קורות חיים - תמי תמיר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ACM DL: 81100602991  dblp: 03/6563  GND: 137110456  MGP: 102977  VIAF: 81346968   WorldCat (עם VIAF): 81346968
רות מרקוס

| --- | --- |

 לידה:  8 באפריל 1944 (בת 80) רמת גן, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  תולדות האמנות 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 www.ruthmarkus.com
 
רות מרקוס (נולדה ב-8 באפריל 1944) היא דוקטור והיסטוריונית של האמנות ומרצה בגמלאות בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב. מתמחה באמנות מודרנית ועכשווית, בתולדות העיצוב והאדריכלות, באמנויות המופע והמיצג ובלימודי נשים ומגדר. פרסמה ספרים ומאמרים בנושאים שונים בכתבי עת אקדמיים, בספרים ובקטלוגים. בכתביה היא מבטאת גישה מחקרית רב-תחומית המנתחת אמנות דרך תהליכים תרבותיים מתחומים שונים. מרקוס היא אחת מחלוצות המחקר בישראל על נשים ומגדר באמנות המודרנית בכלל ובאמנות בישראל בפרט. כחלק מפעילותה יסדה ב-2015 את העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שפועלת בחסות החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, ומכהנת כיושבת-הראש שלה. כמו כן כיהנה כמנהלת הארכיון כמנהלת הארכיון לתיעוד ולחקר האמנות בישראל (בית ציפר) באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן שימשה כיועצת אקדמית לארכיון.
ביוגרפיה

נולדה ברמת גן, דור רביעי בארץ ישראל. בשנים 1964-1962 שירתה בנח"ל בקיבוץ תל קציר. לאחר שחרורה למדה ועבדה כחמש שנים בנציגות ישראל ליד האו"ם בז'נבה, שם נישאה והתגרשה. עם שובה ארצה, בין 1972-1969, למדה עיצוב פנים בשלוחה של הטכניון בתל אביב. החלה את דרכה האמנותית בתחום התיאטרון: בשנים 1984-1969 עבדה כמנהלת משרד ארנון אדר לעיצוב במה ותאורה, כמעצבת ומפיקת הצגות, אירועים שונים פרטיים וממלכתיים, ומופעים אור-קוליים, כגון המופע האורקולי במצדה (שפעל בין 2018-1974), שבו שימשה כמעצבת, במאית ומנהלת הפקה.
מרקוס בוגרת B.A. אוניברסיטת תל אביב בהצטיינות באמנות התיאטרון, מוסמכת אוניברסיטת תל אביב .M.A בהצטיינות בתולדות האמנות. כותרת עבודת התזה שלה, בהנחיית פרופ' מרדכי עומר: 'השאיפה לביטול החומר: לקראת פיסול קווי, קוביזם, פוטוריזם, קונסטרוקטיביזם'. ב-1998 קיבלה מאותה אוניברסיטה תואר שלישי PhD. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' גילה בלס, עסקה ב'פיסול הקווי בין שתי מלחמות העולם'. בשנת 2008 פרסמה את ספרה פיסול בקו ובחלל, בהוצאת קו אדום אמנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, שמשלב בין מחקריה לתואר שני ושלישי. זה הספר הראשון שנכתב בישראל על פיסול מודרני במחצית הראשונה של המאה העשרים והספר הראשון בכלל שמתמקד בסוגה של פיסול קווי.
פעילות אקדמית

בשנים 1981–2013 (עד צאתה לגמלאות) לימדה מרקוס באוניברסיטת תל אביב בחוג לתולדות האמנות ובמקביל, בחלק מהזמן, לימדה בחוג לאמנות התיאטרון או בתוכנית הרב-תחומית לאמנויות, שם כיהנה גם כיועצת התוכנית. קודם לכן הרצתה בסמינר תלפיות (בשנים 1975-1987) בקמרה אובסקורה (ב-1985–1990) וכן, בין 2007-2004 הרצתה במכללה האקדמית של תל אביב.
במהלך עבודתה באוניברסיטת תל אביב, בין יתר פעולותיה, השתתפה מרקוס בהקמת התוכנית הרב-תחומית לאמנויות, יחד עם פרופסור גילה בלס, וכן בהקמת התוכנית ללימודי נשים ומגדר עם פרופסור חנה נוה ומרצות אחרות. שם לימדה מספר שנים וכיהנה בוועדת הוראה כנציגת הפקולטה לאמנויות ושימשה כיו"ר ועדת הפרסים של התוכנית, כולל פרס צ'וטיק.
מרקוס השתתפה בוועדות רבות וערכה כנסים שונים, כגון ב-1994-1993 סדרה של שלושה מפגשים "פוטוריזם כאמנות רב-תחומית", וסדרה של ארבעה מפגשים "מולייר והאמנויות בחצרו של לואי ה-14", מטעם התוכנית הרב-תחומית באמנויות, בשיתוף עם החוג לאמנות התיאטרון, באוניברסיטת תל אביב. ב-2008, לכבוד השקת הספר שערכה נשים יוצרות בישראל, 1970-1920, בסדרת מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ערכה כנס 'נשים יוצרות באמנות החזותית בישראל מתחילת המאה ועד סוף שנות ה-60', מטעם החוג לתולדות האמנות, בשיתוף עם מכון פורטר והפורום לנשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב באוניברסיטת תל אביב, שבו השתתפו חוקרים מהארץ ומחו"ל.
פעילות אקדמית > העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל

כחלק מפעילותה לקדם את חקר אמנות הנשים בישראל, במרץ 2015 הקימה מרקוס את 'האגודה לחקר אמנות נשים ומגדר' שהפכה להעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל. מטרת העמותה, לדבריה, "לעודד את המחקר על נשים אמניות בישראל ואת חקר המגדר באמנות בישראל, ולחזק את הדיסציפלינה של לימודי המגדר באמנות, ובפרט באמנות הישראלית. מגדר כולל את כל המגדרים, נשים גברים ומה שביניהם". העמותה זכתה אז לחסות החוג לתולדות האמנות ואחר כך לחסות התוכנית הבינתחומית לאמנויות. מטרת העמותה לשלב בין חוקרים מהאקדמיה לבין אמניות יוצרות ופעילות בשטח, עריכת כנסים בנושאים הנ"ל, יצירת קשרים בין-מחלקתיים באוניברסיטאות וכן, ריכוז חומרים על נשים אמניות בישראל ועל מגדר באמנות הישראלית. העמותה מונה כ-170 חברות וחברים מטובי החוקרות והחוקרים מתחום האקדמיה, ואמניות, אוצרות ומנהלות גלריות, ועוד כמאה חברות נוספות שמתלוות לפעילויות של העמותה.
העמותה הקימה אתר (האתר הרשמי של העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר) שמכיל אינפורמציה מגוונת ומרובה וכן מחקרים על אמנות נשים, על מגדר באמנות הישראלית ועל מצבן של נשים באמנות בישראל. כחלק מפעילות העמותה, כמה מחברותיה עברו סדנאות ויקיפדיה והן כותבות ערכים על נשים אמניות בישראל. ב-2016 העמותה ערכה תערוכה באולם המרכזי של בית האמנים ע"ש זריצקי בתל אביב, שאותה אצרו רות מרקוס ורותי חינסקי אמיתי. התערוכה בשם הסיפור שלה זכתה להצלחה מרובה והעלתה מחדש לסדר היום עשר אמניות נשכחות והוכיחה את טיבן וחשיבותן. הקטלוג הדיגיטלי נמצא באתר העמותה ובאתר הפרטי של רות מרקוס, וכן מצוי באתר העמותה הווידאו של רב-שיח שנערך בה בין מספר חוקרים ואוצרים חשובים בנוכחות קבל רב. ב-2017 העמותה ערכה כנס ארצי של יומיים בנושא 'נשים ומגדר באומנויות בישראל', בהשתתפות החוג לתולדות האמנות והארכיון ע"ש משה ציפר וכן הקרן לחקר האמנות בישראל TIAF. הכנס זכה להצלחה מרובה וחלק מההרצאות נמצאות באתר העמותה. בשנת 2018 העמותה העלתה תערוכה נוספת באולם המרכזי של בית האמנים ע"ש זריצקי בתל אביב, בשם (מ)ציירות נוף, שאותה אצרו רות מרקוס ורותי חינסקי-אמיתי. התערוכה כללה מספר שורות של ציירות נוף, החל מציירות ותיקות ונשכחות ועד אמניות עכשוויות. גם תערוכה זו זכתה להצלחה רבה. הקטלוג הדיגיטלי נמצא באתר העמותה וכן באתר הפרטי של רות מרקוס. ב-2019 קיימה העמותה כנס ארצי נוסף בן יומיים בנושא נשים ומגדר באמנויות בישראל, בשיתוך התוכנית הבינתחומית לאמנויות והקרן לאמנות ישראלית TIAF.
פרסומים > ספרים

פיסול בקו ובחלל, קו אדום אמנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2003
נשים יוצרות בישראל, 1970-1920, (עורכת), סדרת מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
מין ומיגדר בפסלי ג'אקומטי, הוצאת רסלינג, 2015
מחשבות על אמנות מודרנית, הוצאת רסלינג, 2021
פרסומים > מאמרים בעברית

"פיסול כארכיטקטורה – ג'אקומטי, 'הארמון ב-4 לפנות בוקר' 1932-1933", מותר 2, אוניברסיטת תל אביב, 1994
"נקבת גמל שלמה – האשה המסרסת באמנות הסוריאליסטית", מותר 4, אוניברסיטת תל אביב, 1996
"מדימוי למילה – תאוריה ופרקטיקה במניפסטים הפוטוריסטיים", מותר 6, אוניברסיטת תל אביב, 1998
"חזון כמציאות בציורי גוגן", מותר 9, אוניברסיטת תל אביב, 2001
"קונסטנטין ברנקוזי", מבוא לספר: טרטיי פליאולוג, שיחות עם ברנקוזי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, קו אדום אמנות, 2004
"'פאם פאטאל' במעבר המאה (מהמאה ה-19 למאה ה-20)", פאם פאטאל – האישה ההורסת, תל אביב: מוזיאון ת"א לאמנות 2006.
"קליר יניב, האישה והציפור", קליר יניב – האישה וציפור הנפש, רטרוספקטיבה, מוזיאון ינקו-דאדא עין הוד, 2006
"שלושה מודלים של אנדרוגינוס במאה ה-20", חיים של אמנות, בעריכת ר. איסקין, ח. מאור, ק. קוג'מן-אפל, הוצאת מאגנס האוניברסיטה העברית, 2011
"מפות השמיים של פיקאסו", שירת המדע, שנתון לספרות, אמנות ומדע בעריכת יבשם עזגד, 2012, מכון ויצמן
"ניצני המהפכה, בין אמנות למדע", שירת המדע, שנתון לספרות, אמנות ומדע בעריכת יבשם עזגד, 2013, מכון ויצמן
"סרז' דיאגילב וקשריו עם האמנות האוונגרדית", מחול 25 (פברואר 2014)
"גל של נוסטלגיה אמיתית – רק לרגע" (על ישראל רבינוביץ), ערב-רב, 25.11.2014
"אמנות מול מציאות", שירת המדע, שנתון לספרות, אמנות ומדע בעריכת יבשם עזגד, 2015, מכון ויצמן
"על הציטוט", שירת המדע, שנתון לספרות, אמנות ומדע בעריכת יבשם עזגד, 2015, מכון ויצמן
"הרקע הפראי של חגית שחל", ערב רב, 22.1.15
"מדוע נשים מודרות מההיסטוריה של האמנות הישראלית?", ערב רב, 8.8.15
פרסומים > מאמרים באנגלית

“The Contribution of Arnon Adar to The Israeli Theatre”, Assaph, Studies in the Theatre 6, Tel AvivUniversity (1990).
“Picasso's Guitar, 1912, and His Transition from Analytical to Synthetic Cubism”, Assaph, Studies in Art History 2, Tel Aviv University (1996).
“Surrealism’s Praying Mantis and Castrating Woman”, Woman’s Art Journal, vol. 21;1, (Spring/Summer, 2000).
“Futurist Scenography: From Revolutionary Theory to Established Practice”, Assaph, Studies in the Theatre 15, Tel Aviv University (2000).
“What Does the Mask Cover in Alberto Giacometti’s ‘The Invisible Object’ (1934-35). The Metamorphosis of Marginal Images: From Antiquity to Present Time, Tel-Aviv University (2001),
“Sex and Gender in Giacometti’s Couples”, Assaph, Studies in Art History, 5, Tel Aviv University (2001).
“Light and Dynamism in Futurist Art and Scenography”, Scenography International, no 5, “Tradition and innovation” (2002).
"Giacometti's 'The Palace at 4 A.M.' (1932-22) as a Stage Design", Scenography International, no. 8., 2004
“Line and Space as New Artistic Language in Modern Sculpture”, Pictorial Languages and Their Meaning, ed. by Christine B. Verzar and G. Pishhof, Tel Aviv University, 2006.
“Artists: Yishuv and Israel, 1920 - 1970”, Jewish Women, a Comprehensive Historical Encyclopedia, ed. By E. Hayman and D. Ofer, Shalvi Publishing Ltd., Jerusalem, 2006.
"Femme Fatale at the Turn of the 20th Century", Femme Fatale, Tel Aviv: Museum Tel-Aviv, 2006, pp. 188-179.
"Clair Yaniv – the Woman and the Bird", Clair Yaniv, The Woman and the Soul Bird, Exh. Cat., Ein Hod: Janco-Dada Museum, 2006.
“Retour à l’ordre and the Classical Language of French Modern Architecture”, Kalathos: Studies in honour of Prof. Asher Ovadiah, Tel Aviv University, 2007.
הערות שוליים

↑  אגודה חדשה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, ערב רב, 28 במרץ 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265051605171  LCCN: n2005067956  VIAF: 44596207   WorldCat (עם VIAF): 44596207
שירלי טילמן

| --- | --- |

 לידה:  17 בספטמבר 1946 (בת 78) טורונטו, קנדה 
 ענף מדעי:  ביולוגיה מולקולרית 
 מקום מגורים:  פרינסטון 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קווינס  תיכון קלווין  בית הספר לרפואה של אוניברסיטת טמפל 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון 
 פרסים והוקרה:  פרס ג'ורג' בידל (2022)  עמיתה באגודה האמריקאית לקידום המדע (2019)  קצינה במסדר קנדה (30 ביוני 2014)  מדליית איגוד התורשה של אמריקה (2007)  פרס לוריאל-אונסק״ו לנשים במדע (2002)  פרס הכרה בקריירה בכירה, נשים בביולוגיה תאית (2000)  עמית החברה המלכותית (1995) 
 
שירלי מארי טילמן (באנגלית: Shirley Marie Tilghman; נולדה-17 בספטמבר 1946) היא חוקרת מתחום הביולוגיה המולקולרית ואחראית על כמה מפריצות הדרך החשובות בתחום זה. טילמן היא האישה הראשונה שנבחרה לנשיאות אוניברסיטת פרינסטון והיא חברת דירקטוריון בגוגל. לאורך כל הקריירה שלה הייתה טילמן אישיות לדוגמה לנשים רבות בתחום המדע, לא רק דרך פרסום ותקשורת, היא דאגה גם לעזור לנשים באופן אישי ולפנות להן זמן.
חייה האישיים

טילמן נולדה בטורונטו שבקנדה. סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון קווין שבוויניפג, ועברה לאונטריו ללימודי תואר ראשון בכימיה ב-1968. טילמן הייתה מורה מחליפה בבית ספר בסיירה לאון שבמערב אפריקה דרך " canadian University Services Overseas (CUSO) Program" היא נישאה לג'וסף טילמן ב-1970 והם התגרשו ב־1983. שירלי זכתה במשמורת על ילדיהם המשותפים. טילמן קיבלה את הדוקטורט שלה בביו כימיה באוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה, תחת הנחייתו של ריצ'רד הנסון. שם עבודת הדוקטורט שלה היה "הוויסות ההורמונלי של PEPCK". ב-2001 ירשה טילמן את מקומו של ארנולד שפירו ונהייתה לנשיאה ה-19 של אוניברסיטת פרינסטון, ולאישה הראשונה בתפקיד זה.
מחקרים

עבודתה של טילמן מתמקדת בביולוגיה מולקולרית ככלל, ובוויסות הגנים במהלך ההתפתחות, בפרט. בזמן עבודתה על הדוקטורט, שכפלו טילמן וחבריה לקבוצה המחקר לראשונה גן של יונק. בהמשך הוכיחה טילמן כי גן הגלובין הוא גן מאוחה, משמע חלבון הגלובין הוא חלבון מאוחה אשר נוצר משילוב שני גנים, הוכחה שאיששה חלק מהתאוריות הרבולוציוניות על התנהגות הגן. היא המשיכה לגלות פריצות דרך בתחום המדע כחוקרת עצמאית במכון לחקר הסרטן בפילדפיה, וכעוזרת לפרופסור לגנטיקה האנושית באוניברסיטת פנסילבניה. ב־1988 הצטרפה טילמן למכון הווארד יוס לרפואה כחוקרת. טילמן הייתה חלוצה בתחום השימוש בעכברים על מנת להבין את התנהגות הגנים על ידי חקירת ההשפעה של החדרת גנים בתאים עובריים. בשנת 1998 היא לקחה על עצמה תחומי אחריות נוספים כמייסדת של המכון הרב- תחומי לחקירת גנים מאוחים, באותו זמן שבו היא חקרה איך גנים של נשים וגברים נארזים והשלכת ההבדלים על וויסות צמיחת העובר.
קריירה כנשיאת אוניברסיטת פרינסטון

טילמן הפכה לנשיאה ה-19 באוניברסיטת פרינסטון בשנת 2001. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לנשיאת אוניברסיטת פרינסטון. תחת הניהול שלה, האוניברסיטה בנתה בית מגורים שישי, מכללה על שם מג ויטמן, כדי להכיל הרחבה של 11 אחוזים סטודנטים ומשתלמים (גידול של כ-500 תלמידים).
פרסים

במהלך הקריירה שלה זכתה טילמן בפרסים הבאים;
החברה האמריקאית לביולוגיה תאית (ASCB)- פרס לנשים בחקירת ביולוגיה תאית (2000)
לוריאל יוניסקו פרס לנשים בתחום המדע (2002)
פרס הישג חיים מהחברה לביולוגיה התפתחותית (2003)
מדליית מוריאל סלואן קטרינג על תרומות יוצאות דופן לתחום הביו-רפואי (2004)
מדליית החברה האמריקאים לגנטיקה (2007)
פרס החלום האמריקאי להגירה מוצלחת לארצות הברית (2007)
פרס בינלאומי ע"ש הנרי ג. פרייזן על מחקר רפואי (2010)
קצינה במסדר של קנדה (2014)
פרס בנג'מין פרנקלין ליצירתיות בתחום המדע (2014)
אשת השנה בתחום המדע ע"פ כתב העת Science (2014)
פרס מאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (2017)
הערות שוליים

↑  princeton.edu
1 2  makers- shirly tilgman (ארכיון)
1 2  Shirley Tilghman
↑  UCSF Medal, Office of the Chancellor (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444700205171  BnF: cb12279777x (data)  ISNI: 0000 0000 6645 1286  LCCN: n91046906  SUDOC: 03161700X  VIAF: 44359357   WorldCat (עם VIAF): 44359357
טבח שארפוויל

| --- | --- |

ציור טבח שארפוויל על ידי רודנס גודפריי, 1960
 תאריך:  21 במרץ 1960
 מקום:  שארפוויל
 קואורדינטות:  26°41′18″S 27°52′19″E﻿ / ﻿26.6883°S 27.8719°E﻿ / -26.6883; 27.8719
 סוג:  טבח 
 הרוגים:  69 
 he
 
טבח שארפוויל (באנגלית: Sharpeville Massacre) אירע בעימותים של כוחות משטרה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד, עם מפגינים בעיירת השחורים שארפוויל ב-21 במרץ 1960. השוטרים הרגו 69 מפגינים ופצעו רבים נוספים.
בשנת 1966 אימצה העצרת הכללית של האו"ם את "היום הבינלאומי לביעור האפליה הגזעית" בתאריך 21 במרץ, כזכר לטבח.
האירוע

בדצמבר 1959 הכריז הארגון שעמד בחוד החנית של המאבק באפרטהייד, הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC), על שורת מצעדי מחאה בני יום אחד נגד "חוק אישורי המעבר", אחד מחוקי האפרטהייד הקשים והמגבילים ביותר שהוטלו על השחורים במדינה. ארגון ההתנגדות המתחרה, הקונגרס הפאן אפריקניסטי (PAC), קרא לעומת זאת למאבק רציף יותר, שכלל סירוב לשאת אישורים והתייצבות המונית בתחנות המשטרה על מנת להיעצר. כל זאת כחלק ממדיניות המאבק הבלתי אלים שנקטו תנועות ההתנגדות באותה עת. ANC תכנן להתחיל בצעדי המאבק ביום 31 במרץ 1960, אך יריביו ב-PAC ביקשו להקדימם, והזדרזו לקבוע את תחילת מערכתם לתאריך מוקדם יותר ב-10 ימים.
ב-21 במרץ 1960 נע מצעד מפגינים לכיוון תחנת המשטרה בשארפוויל. מספרם נע בין 5,000 ל-7,000 איש. הקהל היה להוט אך לא אלים, פרט לבודדים שיידו אבנים לעבר תחנת המשטרה. הקהל התקדם לעבר גדר תחנת המשטרה, והשוטרים חששו מניסיונות פריצה. למקום הוזנקו מטוסי שיטור שטסו בגובה נמוך וניסו לפזר את ההפגנה, ללא הועיל. חלק מהמפגינים הגיבו ביידוי אבנים, מהם נפגעו שלושה שוטרים. השוטרים ניסו להשתמש בגז מדמיע ובאלות, אך לא הצליחו לעצור את המפגינים. בסביבות השעה 13:00 ניסתה המשטרה לעצור מפגין. המפגינים הגיבו בזעם, ובתגובה כוחות המשטרה פתחו באש לעבר המפגינים. כתוצאה מהירי נהרגו 69 מפגינים ו-180 נפצעו. לאחר הירי הקהל התפזר.
הירי בשארפוויל היווה נקודת מפנה דרמטית בהיסטוריה של דרום אפריקה. גל של שביתות, הפגנות אלימות והיעדרויות מעבודה שטף את המדינה, והממשלה הכריזה על מצב חירום ביום 30 במרץ 1960. מנהיגים של ה-ANC וה-PAC נעצרו, וב-8 באפריל 1960 הכריז ראש הממשלה הנדריק פרוורד על שני הארגונים הללו כלא חוקיים (Unlawful Organizations Act No. 34 of 1960). בעקבות האירועים החלו שני הארגונים לנקוט באסטרטגיה של מאבק מזוין והקימו זרוע צבאית. הטבח גם הוביל לתשומת לב עולמית לנעשה בדרום אפריקה, ולהחרפת הבידוד הבינלאומי של המדינה.
טבח שארפוויל הפך לסמל של המאבק באפרטהייד ובגזענות. ב-1966 הכריזה עצרת האומות המאוחדות על ה-21 במרץ כעל היום הבינלאומי לביעור האפליה הגזעית. עם הפלת משטר האפרטהייד, נקבע יום זה כיום זכויות האדם בדרום אפריקה. ב-1996 טקס חתימת החוקה החדשה של דרום אפריקה על ידי נלסון מנדלה התקיים בשארפוויל. ב-2024 הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם "זכויות אדם, שחרור ופיוס: אתרי מורשת נלסון מנדלה" הכולל בין היתר את מיקום הטבח, קברי הקורבנות ואנדרטה שהוקמה לזכרו.
הערות שוליים

↑  רמה לוי, היום הבינלאומי למאבק בגזענות, הממונה על מניעת הגזענות במשרד הפנים
↑  יום המאבק הבינלאומי בגזענות - 21.3, משרד החינוך
↑  יום המאבק הבינלאומי בגזענות - 21.3, באתר משרד החינוך
↑  Mandela signs SA Constitution into law, באתר South African History Online
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544588705171  PLWABN: 9810629104805606  LCCN: sh96002524
רוני תורן

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1955 (בן 69) ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 בן או בת זוג:  ליאת גורן 
 פרסים והוקרה:  פרס התיאטרון הישראלי 
 
אשכבה, בייג'ינג, סין, 2019
בית ברנרדה אלבה, תיאטרון באר שבע, 2014
קברט, תיאטרון הקאמרי, 2011
נישואי פיגרו, אופרה זארבריקן, גרמניה, 2009
אנה בולנה, אופרה בילבאו, ספרד 2007
מחלת נעורים, קובנטרי, אנגליה, 2007
ביבר הזכוכית, תיאטרון הקאמרי, 2006
רוני תורן (נולד ב-19 באוגוסט 1955) הוא מעצב תפאורה ותלבושות לאופרה ותיאטרון, מורה ומרצה לעיצוב במה, עורך ומגיש תוכניות רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

תורן נולד וגדל בירושלים. אביו, חיים תורן, היה סופר, עורך, מבקר ומנהל הוצאת הספרים ע"ש מאגנס של האוניברסיטה העברית בירושלים. אמו, פועה שלו-תורן, הייתה משוררת ומתרגמת (בין השאר תרגמה לעברית את כתבי רבינדרנת טאגור ואמילי דיקנסון).
את שירותו הצבאי עשה בתחנה הצבאית גלי צה"ל. הפיק והגיש תוכניות מוזיקה ותרבות, וערך תוכניות דוקומנטריות.
בשנים שלאחר שירותו הצבאי היה בין מגישי התוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל (1986-1977), במסגרתה הציג את הזמר הצרפתי לתקופותיו, והמשיך להגיש עשרות תוכניות רדיו שהוקדשו לאירועי תרבות ולדיוקנאות של אמנים ויוצרים.
בשנים 1977–1978 התגורר תורן בפריז, צרפת ולמד תיאטרון באוניברסיטת פריז VIII, ונסן, וציור בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות. בשנים 1978–1982 למד לתואר ראשון במסלול עיצוב במה של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים בהצטיינות, (B.F.A) והמשיך ללימודים לתואר שני. בין מוריו באוניברסיטה היו המעצבים לידיה פינקוס-גני, אלי סיני ובן ציון מוניץ. במקביל ללימודיו האקדמיים, כתב והגיש בטלוויזיה הלימודית כשלושים פרקים בסדרה "סופרים מספרים" (1980). בהמשך הגיש בערוץ הראשון את הסדרה "תעודה" (1990).
את דרכו המקצועית כמעצב במה החל בתחילת שנות השמונים בתיאטרון העירוני באר שבע. לאורך השנים עיצב תפאורה (ובהפקות רבות גם תלבושות) למחזות ואופרות מן הרפרטואר העולמי, לצד בכורות ישראליות רבות למחזות ישראלים משל מוטי לרנר, הלל מיטלפונקט וחנוך לוין. עבודותיו הועלו כמעט בכל התיאטראות הציבוריים בארץ, ובכלל זה התיאטרון הלאומי הבימה, התיאטרון הקאמרי של תל אביב, תיאטרון בית ליסין, התיאטרון העירוני חיפה, תיאטרון החאן, התיאטרון העירוני באר שבע, פסטיבל ישראל, האופרה הישראלית והתזמורת הפילהרמונית הישראלית. בין הבמאים הישראלים איתם שיתף פעולה: חנן שניר, חנוך לוין, יוסי יזרעאלי, עמרי ניצן, גדי רול, אופירה הניג, מיכה לבינסון, רות קנר ואחרים.
מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 החל משתף פעולה עם במאים מחוץ לישראל להפקות תיאטרון ואופרה. בין השאר עיצב לתיאטרון ולאופרה בגרמניה, אנגליה, איטליה, מונקו, בלגיה, יפן, סין, וארצות הברית. בעבודתו שיתף פעולה עם במאים כמו: ג'ונתן מילר (Sir Dr Jonathan Miller), דייוויד אולדן (David Alden), יוהנס שף (Johannes Schaaf), גי יוסטן (Guy Joosten), אינגה לבנט (Inga Levant) ודייוויד מקוויקאר (David McVicar).
תורן לימד עיצוב בבית הספר לתיאטרון חזותי, ירושלים; במחלקה ללימודי המדיה והתקשורת של המכללה האקדמית ספיר; בחוג לתיאטרון, אוניברסיטת תל אביב (פרופסור חבר נלווה) ; בבית הספר לאמנויות הבמה ובמסלול אוריינות חזותית בסמינר הקיבוצים; בבית הספר לתקשורת "כותרת"; והעביר סדנאות אמן, השתלמויות מורים והרצאות אורח במוסדות שונים דוגמת שנקר, סדנאות הבמה ואחרים.
לצד עבודת העיצוב וההוראה, כתב רשימות במוסף "ספרים" של עיתון הארץ, שימש חבר בוועדה האמנותית של תיאטרון החאן 98–1997, לקח חלק בצוות שופטים בתיאטרונטו 2019 ובתחרות הסרטים בפסטיבל אפוס 2019.
ב-2016 השתתף בסרטו של איתן ענר "לב שקט מאוד".
בת זוגו של תורן היא השחקנית ליאת גורן, והוא אב לבן, איתמר תורן, מעצב וידאו.
השתתפות בתערוכות בישראל ומחוצה לה

1991 — Prague Quadrennial -  עבודות במה (מודלים וצילומים) בתערוכה קבוצתית של אגודת מעצבי הבמה בישראל בתערוכה הבינלאומית בפראג. (זכייה במדליית כסף)
1996 — מסך עולה במוזיאון - (אוצרת גליה גביש). תערוכה קבוצתית במוזיאון הנגב.
1988 — ארבעים שנות עיצוב במה בישראל - (אוצרת ציונה שמשי). תערוכה קבוצתית בגלריית תיאטרון ירושלים.
1998 — עיצוב הבמה העברית מהדיבוק ועד כפר - (אוצרת מיכל טלטש). תערוכה קבוצתית במוזיאון מאנה כץ, חיפה.
2005 — "עיצוב במה בישראל" (אוצר: דוד שריר). עבודות בתערוכה קבוצתית (גלריית מגדל שלום).
2005 — (The World Stage Design 2005 – Toronto-Canada (silver medal
2007 — Prague Quadrennial - עבודות במה בתערוכה קבוצתית של אגודת מעצבי הבמה בישראל בתערוכת העיצוב הבינלאומית בפראג.
2013 — World Stage Design – Royal Welsh College of Music & Drama, Cardiff, Wales
2016 — Magical Designs for Mozart’s Magic Flute at the New York Public library for the Performing Arts. Curated by Judy Levin
בשנת 2009 אצר תערוכה מעבודותיו של מורו המעצב אלי סיני, ערך קטלוג מעבודותיו והעלה (יחד עם עדנה ארז) אתר עברי/אנגלי.
פרסים

1986 – פרס מאיר מרגלית.
1991 – מדליית כסף בתערוכת הקוואדריאנלה של פראג, צ'כיה.
1998 – פרס שטרנפלד.
2005 – מדליית כסף בתערוכת עיצוב במה עולמית (World Stage Design – WSD) בטורונטו, קנדה.
2007 – נבחר לאחד מבין 23 מעצבים בינלאומיים ב-honorable scenographers בקווארדיאנלה של פראג.
2009 – פרס לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2008.
2011 – פרס התיאטרון הישראלי על עיצוב תפאורה להצגה "גטו" בתיאטרון הקאמרי.
2012 – פרס התיאטרון הישראלי על עיצוב תפאורה להצגה "קברט" בתיאטרון הקאמרי.
2013 – פרס התיאטרון הישראלי על עיצוב תפאורה להצגה "קזבלן" בתיאטרון הקאמרי.
2015 – פרס התיאטרון הישראלי על עיצוב תפאורה להצגה "בית ברנרדה אלבה" בתיאטרון באר-שבע.
2019 – פרס אמנויות פלסטיות בתחום העיצוב מטעם משרד התרבות והספורט.
לקריאה נוספת

בלום, ב' (1990). רוני תורן – ראיון: על עיצוב התפאורה והתלבושות של חתונת הדמים. במה – רבעון לדרמה, 122, עמ' 26–38.
תורן, ר' (2019). בקנה מידה 1:1 – שיחות על שפת במה ביון מעצב לבמאי. רבעון לתיאטרון עכשיו, 45, 27 – 5.
תורן, ר' (2022). בקנה מידה: אחד לאחד, הוצאת הקיבוץ המאוחד
תורן, ר' (2018). אנשים רוצים קסם. ירח תלוי זה קסם. גלעד עברון מנקודת ראותו של מעצב. רבעון תיאטרון עכשיו, 44, 118 - 124.
תורן, ר' (2004). ביקורת הביקורת: עיצוב במה אינו גרסה משודרגת של ועדת-קישוט. רבעון לתיאטרון עכשיו, 13, 29 – 27.
תורן, ר' (2000). תיק עבודות, רבעון לתיאטרון עכשיו, 2.
Fielding, E., McKinnon, P. (2014). World Scenography 1995-2005. Taiwan: O.I.S.T.A.T, p.68.
Song, J. (Ed.). (2013).Stage Design - Concerts, Events Ceremonies and Theatre. Berkley, CA: Artpower, Ginko press, Inc. 232-24.
Sundaw, L. (Ed.), (2015). Spectacular! Stage Design. Hong Kong: SendPoints Publishing, 200-216.
Sutcliffe, T. (1996). Believing in Opera, Faber and Faber publishing, 166, 187, 188.
הערות שוליים

↑   שמעון לוי, יצירותיו של רוני תורן הן בעצמן מערכות במחזה, באתר הארץ, 22 בפברואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329740005171  BNE: XX4933002  GND: 1259082032  ISNI: 0000 0001 1954 3476  LCCN: no2007009317  VIAF: 120164334   WorldCat (עם VIAF): 120164334
שמואל קוטק

| --- | --- |

 לידה:  1931 (בן 94 בערך) י"ז בחשוון ה'תרצ"ב שטרסבורג, צרפת 
 ענף מדעי:  היסטוריה של הרפואה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה של שטרסבורג  אוניברסיטת שטרסבורג 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
שמואל קוטק (נולד ב-1931) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה של הרפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. תחום התמחותו העיקרי הוא הרפואה במקורות היהודיים הקדומים.
ביוגרפיה

נולד בשטרסבורג שבצרפת לאלכסנדר ופריידל קוטק. ב-1960 נשא את הוגט לבית דרייפוס, ומספר שנים לאחר נישואיהם עלו לישראל. למד רפואה באוניברסיטת שטרסבורג וסיים בהצטיינות בשנת 1959. מייד גויס ושרת עד 1961 בחיל הרפואה הצרפתי באלג'יריה. עם שחרורו החל התמחות ברפואת ילדים,
לאחר עלייתו לישראל בשנת 1975 הצטרף למדור לתולדות הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים. למד אצל פרופ' יהושע ליבוביץ והפך לשותפו למחקר בתחום היסטוריה של הרפואה. בשנים 1975–2000 כיהן כראש המדור לתולדות הרפואה בפקולטה, השני בתפקיד לאחר מורו פרופ' ליבוביץ.
אב לבן ושתי בנות. בנו הרב מיכאל הוא חתנו של הרב ברוך אידלשטיין ומלמד תורה בקהילות של עולי צרפת.