stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משרוקית יונים
תיאור והיסטוריה

משרוקיות יונים הן מכשירים קטנים המותאמים ליונים הפולטים צליל אאולי (אנ') או שריקה כשהיונה עפה בדומה לצליל המופק כשנושפים בכלי נשיפה כמו חליל, משרוקית וכדומה. הם היו בשימוש נרחב בסין, שם הם ידועים בשם ג'לינג או ג'שאו. לאומנות הכנת משרוקיות יונים יש היסטוריה ארוכה למדי בסין. מתקופת שושלת סונג הצפונית (960-1127). קיים תיעוד המתאר כיצד צבא ממלכת שיה המערבית השתמש בשריקות יונים כאותות צבאיים בעת תקיפת צבא סונג. בעידן שושלת סונג הדרומית (1127–1279), משרוקיות יונים כבר התפשטו בקרב פשוטי העם. בתקופת שושלת צ'ינג (1644-1912) שבה לא היו מלחמות חיילי הצבא הפכו את השימוש במשרוקיות היונים ככלי בידורי שהתפתח מאוד עם השנים. במקביל השימוש במשרוקיות היונים למטרות בידור התפשט ביפן וגם באינדונזיה. באופן מסורתי המשרוקיות היו עשויות מבמבוק קל משקל או מדלעת. היו מצמידים אותן לזנב היונים על ידי מוט חיבור דק שמקבעים בין נוצות הזנב, מבלי לגרום נזק ליונים. המשרוקיות משמשות להרתעת עופות דורסים, כאמצעי בידור וכאמצעי לבעלי היונים לזהות את להקות היונים שלהם. בטייוואן השתמשו במשרוקיות יונים שהותקנו על יוני מרוץ והיו גם בשימוש הצבא האמריקאי. יוני הדואר ששימשו את הבנקים בפקין להעברת דוחות, צוידו במשרוקיות מורכבות במיוחד שהיו מגולפות בעיצוב של ראשי בעלי חיים והיו מסוגלות לפלוט מספר גוונים שונים של צלילים בבת אחת. במהלך ביקורה של המלכה אליזבת השנייה בסין בשנת 1986 שוחררה להקת יונים מצוידת במשרוקיות בכיכר טיאננמן. בבייג'ינג כינו את להקות היונים שנשאו משרוקיות "יונים מסובבות הראש" כי האנשים ברחוב היו מרימים את ראשיהם להביט ביונים החגות במעגלים מעל העיר לפחות פעמיים ביום.
בשל התקדמות הפיתוח העירוני והרגולציה ההולכת וגוברת צלילי שריקת היונים הפכה נדירה בערי סין המודרניות, הצלילים העירוניים שהיו בערים עד שנות ה-90 של המאה העשרים הלכו ונעלמו כמעט לחלוטין. בעוד שבשנות ה-70 היו אולי 5–6 אנשים בכל רחוב בבייג'ינג שהחזיקו יונים עם משרוקיות, בעיר המודרנית, נדיר למצוא אפילו אדם אחד שמשתמש במשרוקיות יונים ברובע שלם. השימוש במשרוקיות יונים בערים הסיניות תועד על ידי קולין צ'ינרי, יועץ בריטי שביצע הקלטות קול של שריקות המשרוקיות עבור תערוכות במוזיאון התרבויות בבייג'ינג המסורתית ברובע דונגצ'נג. במוזיאון פיט ריברס הממוקם באוקספורד ישנן דוגמאות של משרוקיות יונים סיניות ואינדונזיות מסורתיות (כולל אחת המותקנת על יונה מפוחלצת) כמו גם סוגים מודרניים יותר.
המלחין מאן

נתנאל מאן (אנ'), שהיה מלחין וגר בסמוך למוזיאון פיט ריברס באוקספורד נתקל במשרוקיות היונים לראשונה בתחילת שנת 2000 בארון ויטרינה במוזיאון והוא רצה לשמוע איזה צליל הן משמיעות. בשנת 2010 הוא החל לעסוק וללמוד אודות אוסף משרוקיות היונים של המוזיאון. הוא פרסם מודעה במגזין יוני המרוץ הבריטי British Homing World (אנ'), שהוא מעוניין ביונים כדי שיוכל להצמיד אליהן משרוקיות, אך לא קיבל תגובה. כעבור זמן איגוד היונים הלאומי הבריטי קישר אותו עם פיט פטרביציוס Petravicius (המכונה "היונה פיט"), שהיה מגדל יוני מרוץ. עם יצירת הקשר הראשוני פטרביצ'יוס חשב שהשיחה עם מאן זו מתיחה; עם זאת, הם החלו בשיתוף פעולה.
מאן ניסה בהתחלה להרכיב על יונים כמה משרוקיות העשויות מעץ שהוא הביא מג'אווה, אך אלה התגלו ככבדות מדי. הוא ניסה לייצר משרוקיות משלו שהיו עשויות מכדורי פינג פונג, משרוקיות כלבים, משרוקיות ממכלי פלסטיק ועוד. הוא גם ניסה לבנות משרוקיות המודפסות במדפסת תלת־ממד. מאן הצמיד את המשרוקיות שלו ליונים על ידי הצמדת שתיים מנוצות הזנב שלהן ואבטח אותן באמצעות מוט. פטרביצ'יוס היה האדם היחיד בבריטניה שאימן יונים לחזור לשובך נייד שהורכב על הטוסטוס שלו. אימון היונים לחזור לשובך הנייד היה חיוני מאוד להופעות שהוא ביצע עם היונים, שכן אחרת היונים היו חוזרות במהירות לשובך הביתי שלהן, ומשאירות את קהל שלו מאוכזב.
פטרביצ'יוס השתמש ביונים מסוג ברמינגהאם רולר (אנ') שהתאימו היטב להופעות הבידור שלו. מכיוון שהן היו מסוגלות לבצע סלטות מהירות ואקרובטיות במהלך ההופעות. משרוקיות היונים שהוצמדו להן השמיעו צלילי שריקה שהשתנו בהתאם לתנועת הכנפיים, תאוצת היונה, מהירות הרוח, כיוון הרוח ומיקומן של היונים בתוך הלהקה. הופעות היונים של מאן ופטרביצ'יוס תוארו כ"הופעות שאין דבר דומה להן". בהופעות מאן לווה את מעוף להקת היונים בשירי עם, הקהל התבקש לשכב על הדשא עם הפנים לשמים כדי לחוות את ההופעה. בחודש מאי 2013 ובשנת 2014 מאן קיים שיתוף פעולה עם אמנית המיצג האמריקאית בייבי די (אנ'). ביצוע הופעת הבכורה שלהם היה בפסטיבל ברייטון (אנ') במאי 2013 ובשנת 2014 הצמד זכה בפרס באטרוורת' להלחנה (אנ') בהופעה בה מאן שילב את צלילי משרוקיות יונים, שנשאו היונים לצלילי המנגינות.
ראו גם

מרוץ יונים
יונת דואר
צילום באמצעות יונים
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Allison C. Meier, Pigeon Whistles: From Utilitarian to Orchestral, JSTOR Daily, ‏2018-03-24 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  刘冬, The Pigeon Whistle: A Defining Sound of Old Beijing, China Today (באנגלית)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  BBC Radio 4 - The Pigeon Whistles, BBC (באנגלית בריטית)
↑  Clark, Mitchell (2006). "Chinese Instruments in the Galpin Collection of the Museum of Fine Arts, Boston, with a Focus on the Sound-Makers". The Galpin Society Journal. 59: 213. JSTOR 25163867.
↑  "Pigeon Whistles". Bulletin of the Pennsylvania Museum. 3 (12): 78. 1905. doi:10.2307/3793668. JSTOR 3793668.
1 2 3  刘冬, The Pigeon Whistle: A Defining Sound of Old Beijing, China Today (באנגלית)
1 2 3 4 5  Pigeon Whistles: ‘The closest thing I’ve ever experienced to heaven’, the Guardian, ‏2014-08-22 (באנגלית)
1 2 3 4  "Pigeon whistles: Audible Forces features pigeons 'making music'". BBC News (באנגלית בריטית). 2013-06-26. נבדק ב-2022-06-11.
1 2 3  "Pigeon Whistles: An Orchestra in Flight". Pitt Rivers Museum (באנגלית). 7 בנובמבר 2017. נבדק ב-17 באוקטובר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Todd, Bella (22 באוגוסט 2014). "Pigeon Whistles: 'The closest thing I've ever experienced to heaven'". The Guardian (באנגלית). נבדק ב-17 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
סכמת התקנת משרוקית יונים על נוצות זנב היונה
יונה עם משרוקית יונים ממכל פלסטיק שפיתח נתנאל מאן
מגוון של משרוקיות יונים בבייג'ינג, סין
ברברה טיילור ברדפורד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 במאי 1933 לידס, יורקשייר, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  24 בנובמבר 2024 (בגיל 91) ניו יורק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Barbara Taylor 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 סוגה:  רומן רומנטי 
 יצירות בולטות:  A Woman of Substance 
 תקופת הפעילות:  1948–2023 (כ־75 שנים) 
 בן או בת זוג:  Robert E. Bradford (24 בדצמבר 1963–2 ביולי 2019) 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר האימפריה הבריטית (2007) 
 אתר רשמי
 
ברברה טיילור ברדפורד (באנגלית: Barbara Taylor Bradford; ‏10 במאי 1933 – 24 בנובמבר 2024) הייתה סופרת בריטית-אמריקאית. רומן הביכורים שלה, אשה של חומר, פורסם ב-1979 ונמכר ביותר מ-30 מיליון עותקים ברחבי העולם במשך שנות פעילותה כתבה 40 רומנים, כולם היו לרבי מכר בבריטניה ובארצות הברית.
חיים מוקדמים

ברברה טיילור נולדה ב-10 במאי 1933 במחוז ארמלי שבלידס, לפרדה ווינסטון טיילור. אביה היה מהנדס, שאיבד את רגלו בזמן שירותו במלחמת העולם הראשונה. היא למדה בבית הספר היסודי Christ Church Upper Armley CofE בפרבר באפר ארמלי לצד הסופר אלן בנט.במהלך מלחמת העולם השנייה, בעודה ילדה, ערכה מכירה בבית ספרה ותרמה את ההכנסות לקרן "סיוע לרוסיה". מאוחר יותר היא קיבלה מכתב תודה בכתב יד מקלמנטין צ'רצ'יל, אשתו של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל.
אחיה הגדול ויויאן מת מדלקת קרום המוח לפני שנולדה. מאוחר יותר תיארה את אמה כמי ש"הכניסה את כל אהבתה המתוסכלת לתוכי". נישואי הוריה מומצאים ברומן מעשה רצון, שחיברה ב-1986.
בצעירותה קראה ברברה טיילור את צ'ארלס דיקנס, האחיות ברונטה, תומאס הארדי וקולט. בגיל עשר החליטה להיות סופרת לאחר ששלחה סיפור שהתפרסם במגזין. עבור הסיפור היא קיבלה שבעה שילינגים ושישה פני (בריטי), בהם קנתה להוריה מטפחות ואגרטל ירוק.
קריירה

טיילור עזבה את בית הספר בגיל 15. לאחר שעבדה זמן קצר כחלק מהקלדניות בעיתון, הפכה לכתבת בעיתון Yorkshire Evening Post. שם עבדה לצד קית' ווטרהאוס. בגיל 20 עברה טיילור ללונדון, שם הפכה מאוחר יותר לעורכת האופנה של המגזין Woman's Own ובעלת טור בעיתון London Evening News. היא כתבה טור בנושא עיצוב פנים שהתפרסם בכ-183 עיתונים. טיילור הכירה את בעלה, מפיק הסרטים האמריקאי רוברט אי ברדפורד בשנת 1961 לאחר שהתסריטאי האנגלי ג'ק דייוויס הכיר ביניהם. הם נישאו ב-1963 ועברו לארצות הברית.
ההתנסויות הראשונות שלה בכתיבה היו ארבעה רומני מתח בדיוניים, ז'אנר שלימים נטשה. ברדפורד אמרה לאחר מכן כי "הייתי בסוף שנות השלושים לחיי. חשבתי: מה אם אגיע לגיל 55, ומעולם לא כתבתי רומן? אני הולכת לשנוא את עצמי. אני הולכת להיות אחד מאותם סופרים מרירים וחסרי הגשמה". רומן הביכורים שלה, אשה של חומר, היה לרב מכר על פני תקופה ארוכה, ולפי רויטרס הוא מדורג כאחד מעשרת הרומנים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. אחריו הגיעו 39 רומנים נוספים שהוציאה. כולם היו לרבי מכר בבריטניה ובארצות הברית.
ברדפורד ראתה בהיסטוריון והסופר האירי קורנליוס ריאן את המנחה הספרותי שלה. ריאן עודד את כתיבתה והיה האדם הראשון (מלבד אמה) שסיפרה לו על שאיפותיה הספרותיות. המחברים האהובים עליה מבני זמנינו היו פ.ד. ג'יימס, ברנרד קורנוול ורות רנדל.
במהלך שנות פעילותה ברדפורד כתבה 40 רומנים; האחרון שבהם, The Wonder Of It All, פורסם בשנת 2023.
בראיון לניו יורק טיימס ב-1979, ברדפורד הרהרה בקריירה שלה ובמורשתה הצפויה: "אני לא הולכת להיכנס להיסטוריה כדמות ספרותית גדולה. אני סופרת מסחרית – "storyteller". אני מניחה שתמיד אכתוב על נשים חזקות – אני לא מתכוונת לנשים קשות, אלא לנשים עם ישות חזקה.
קריירה > קווי עלילה חוזרים ונושאים משותפים

דפוס נפוץ ברומנים שלה הוא של אישה צעירה מרקע צנוע שעלתה לגדולה לאחר שעסקה במשך שנים בעבודה קשה, לעיתים קרובות תוך הקרבה עצמית עצומה. היא צוטטה באמרה: "אני כותבת בעיקר על נשים רגילות שמשיגות, וממשיכות להשיג, את היוצא דופן".
חיים אישיים

ברדפורד קיבלה תוארי כבוד מאוניברסיטת לידס, אוניברסיטת ברדפורד, מכללת מאונט סנט מרי, מכללת סיינה ומאוניברסיטת פוסט. היא הוכתרה לקצינה של מסדר האימפריה הבריטית על ידי המלכה אליזבת השנייה, כחלק מטקס חגיגות יום הולדת המלכה ב-2007, על תרומתה לספרות. כתבי היד המקוריים שלה מאוחסנים בספריית ברטרטון שבאוניברסיטת לידס, לצד אלה של האחיות ברונטה. בשנת 2017, ברדפורד טיילור הוכרה כאחת מתשעים "בריטים דגולים" לציון יום הולדתה ה-90 של המלכה.
הונה של ברדפורד הוערך בין 60 ל-166 מיליון פאונד. היו שמועות כי בבעלותה 2,000 זוגות נעליים ושהמים באגם של ביתה לשעבר בקונטיקט היו מחוממים עבור הברבורים שלה. היא התייחסה לשמועות בראיון משנת 2011 – לשמועת הנעליים כבדיחה, ואת העניין של האגם המחומם הסבירה בכך שבעלי הבית הקודמים התקינו את החימום, על מנת למנוע את קפיאת מי האגם בחורף.
ברברה קיבלה באופן רשמי אזרחות אמריקאית בשנת 1992. בעלה, רוברט ברדפורד, נפטר בשנת 2019. ב-24 בנובמבר 2024, בגיל 91, היא נפטרה בביתה זמן קצר לאחר שחלתה.
אוניית ביבו

הלוגו של קונספט הביבו
אוניית ביבו CHL Innovator בנמל רייקה קרואטיה, 2008
אוניית ביבו CHL Innovator בים
אוניית ביבו (מאנגלית: BIBO Ship) היא סוג של אוניית צובר. ביבו הוא קונספט (מושג) וטכניקה חדשים יחסית בתחום ספנות הצובר, אשר מאיצים באופן משמעותי ביותר את מהירות השינוע (טעינה ופריקה) של מטעני צובר-יבש אכילים -סוכר לבן במיוחד - ומקצרים את הסבב בנמלים. השם הוא ראשי התיבות של ”נכנס בצובר ויוצא בשקים” בשפה האנגלית: Bulk In Bagged Out.
אוניות ביבו משתייכות לסוג ייחודי של אוניית צובר מתמחות, בעלות מתקנים לאריזה ולפריקה עצמית. הסוכר מוטען לספנות האונייה בסילון מהיר באמצעות מסוע צובר ייעודי. המטען מוסע בספנות ממוזגות ומבוקרות לחות, ולקראת הפריקה הוא מוזרם לאולם החרושת שבקדמת האונייה, שם אורזים אותו לשקים בני 50 קילוגרם נטו כל אחד. השקים המלאים והחתומים רוכבים על מסועים מיוחדים, הישר אל אמצעי תובלה מקומיים - משאיות, קרונות רכבת או דוברות.
השינוע כולו מבוצע במהירות שיא, אוטומטית וללא מגע יד אדם. הוא ניתן לביצוע ביום ובלילה, בכל תנאי מזג אוויר. תפוקת המערכת היא בממוצע 7,000-10,000 טון ליום בטעינה ו-3,000-5,000 טון ליום בפריקה. להשוואה: התפוקה היומית הממוצעת באונייה קונבנציונלית היא 2,000 טון ו-500 טון ליום, בהתאמה.
הובלת סוכר - סקירה היסטורית > הקדמה: תעשיית הסוכר

סוכר הוא אחד המוצרים החקלאיים הנפוצים ביותר בעולם. קני הסוכר, שמקורם בגינאה החדשה, נדדו לדרום אסיה עוד בשחר ההיסטוריה. בימי הביניים הביאו אותם סוחרים ערבים לאירופה, ובה הפכו למקור של מוצר מותרות - מבוקש מאוד ויקר מאוד. מגלי-עולם וקונקיסטדורים ככריסטופר קולומבוס, הרנן קורטס ופרנסיסקו פיסארו, לקחו אתם שתילי קנה סוכר למרכז ודרום אמריקה. אלו התפשטו שם במהירות, עד כדי כך שבשנת 1600 הפך ייצור הסוכר הגולמי באמריקה הטרופית לתעשייה הגדולה ביותר בעולם באותה תקופה. זאת בעיקר בשל השענותה על עבודת עבדים ממוצא אפריקאי ומקומי.
סלק סוכר - שהמוצר המופק ממנו זהה בכל מאת האחוזים לסוכר המופק מקנים - היה ידוע עוד לבבלים, ליוונים ולרומאים. הוא גודל באירופה מאות שנים כמזון לבהמות, עד שנתגלה ערכו כמקור לסוכר. בית החרושת הראשון להפקת סוכר מסלק נוסד בשלזיה בשנת 1803, אך השגשוג בא רק באמצע המאה התשע-עשרה, עם ביטול העבדות באיי הודו המערבית ב-1843, ועליית מחיר סוכר הקנים שנגזרה ממנו. כיום יחס הייצור קנה/סלק הוא 40/60.
הובלת סוכר - סקירה היסטורית > סוכר גולמי - הובלה ימית קונבנציונלית

מתחילת הסחר הימי בסוכר סיפקו המטעים באמריקה הטרופית את המוצר הגולמי בלבד. זיקוקו והשימוש בו נעשו באזורי הצריכה - אירופה בעיקר ואחר כך צפון אמריקה. ההובלה התחילה באוניות מפרש, כאשר המוצר ארוז בשקים ובחביות. השילוב של אוניות זולות לתפעול ועלויות טעינה נמוכות בנמלי הייצוא, תמכו בתובלה ימית קונבנציונלית של סוכר במשך יותר מארבע מאות שנה. הניסיון הראשון למודרניזציה של הסחר היה באמצעות שינוע "כאילו צובר" (quasi-bulk handling) הידוע בכינוי "דימום שקים" (bleeding bags), אשר פותחה על ידי חברת "יונייטד פרוט קומפני" מבוסטון בשנת 1932. בשיטה זאת הונפה אצווה של שקים מלאים בסוכר גולמי אל שפת הכווה על סיפון האונייה, השקים נגזרו במהירות ותכנם נשפך לבטן הספנה. האונייה Domino Crystal נבנתה במיוחד עבור סחר זה בשנת 1960. דרך פעולה זאת עדיין נהוגה למטענים שונים בנמלים לא מפותחים וחסרי מתקנים מודרניים.
הובלת סוכר - סקירה היסטורית > סוכר גולמי - הובלה בצובר

הניסיון הראשון המוצלח להובלה בצובר של כמות סוכר גולמי משמעותית נעשה בארצות הברית שנת 1940, אך הייתה זאת חברת CSR האוסטרלית אשר הייתה חלוצת ההובלות בקנה מידה גדול בענף ספנות זה. ב-1951 נערך משלוח ניסיוני מנמל מקאיי במדינת קווינסלנד ללונדון, דרך תעלת סואץ. הצלחתו של מסע זה הביאה לבניית מסופי שיגור לסוכר גולמי במקאיי ובנמלים נוספים בקווינסלנד, שהיא מדינת גידול וייצוא הסוכר באוסטרליה. עידן הובלת הסוכר הגולמי בצובר נחנך רשמית עם הפלגת האונייה Casteldore מנמל מקאיי, ביום 10 באוגוסט 1957, כאשר בבטנה 10,400 טונות אימפריאליות של מטען. המסע הצליח אף על פי שה"קסטלדור" לא ממש התאימה למשימה, כיוון שהייתה אוניית משא בעלת סיפון-ביניים. באותם ימים שייטו בימים מעט מאוד אוניות משא יחידות-סיפון. כיום מספר האוניות בעלות סיפון-ביניים העוסקות בסחר זה בטל בשישים.
חדשנות משמעותית זאת - הובלה ימית של סוכר גולמי בצובר - הייתה מבוססת על רעיון ההפצה הכוללת. קדמו לו שינויים טכנולוגיים משמעותיים ברוב מרכיבי תעשיית הסוכר, כולל בניית מסוף הסוכר הגדול בעולם בנמל מקאיי. אוסטרליה לא הפכה מנהיגת העולם בתחום זה במקרה. עלויות השינוע והסווארות המופרזות בארץ זאת אלצו את תעשיית הסוכר של קווינסלנד לעמוד בפני ההחלטה:”חדשנות או מיתה!” ההצלחה הייתה כה גדולה, עד כדי כך שתוך שנים מעטות ההובלה הקונבנציונלית של סוכר גולמי כמעט בטלה מן העולם.
תוצאה מרשימה זאת לא הושגה ללא מספר כישלונות מהדהדים של חקיינים שונים. ברית המועצות, למשל, עלתה על הרעיון המוזר של הובלת סוכר במכליות נפט: כיוון אחד, לקובה עם נפט, וחזרה עם סוכר - באותן אוניות ובאותם מכלים. ניקוי מכלי אונייה בקובה, לפני טעינת הסוכר, ארך שלושה שבועות - מעשה שרק כלכלה סובייטית יכולה לעמוד בו.
היו גם כישלונות מחפירים בתחום המבצעי, כגון מסעה של האונייה Thomas Müntzer, אשר הגיעה לנמל רוסטוק בגרמניה המזרחית, במרס 1962 ובה מטען מלא של סוכר קובני שבשל השינויים במזג האוויר במשך המסע - מאזור טרופי בקובה לחורף של הים הבלטי - הפך לגוש אחד. הפריקה בוצעה באמצעות פטישי אוויר.
הובלת סוכר - סקירה היסטורית > סוכר מזוקק ("לבן") - הובלה ימית קונבנציונלית

הרבע האחרון של המאה העשרים הביא עמו התפתחות בתעשיית הסוכר - עליית כוחו של האיחוד האירופי בייצור סוכר לבן, שהופק מסלק, והפיכתו לגדול היצרנים בעולם של מוצר זה. המנוע מאחורי התפתחות זאת היה מדיניות סיבסוד החקלאים בארצות הענק הכלכלי הצעיר שתחילתו ידועה כ"השוק המשותף".
אירופה - וצרפת במיוחד - סבסדה את חקלאיה ואלו דאגו לכך שהררי סוכר יצטרפו להררי החמאה שהניבו הסובסידיות. סיבה נוספת לזינוק בייצור הייתה שהעלות השולית של זיקוק סוכר מסלק נמוכה מזאת של זיקוק סוכר-קנים. התוצאה המיידית הייתה שאירופה הפכה ליצואנית הסוכר השנייה בעולם - אחרי קובה - ולראשונה ביצוא סוכר לבן. יעדי הייצוא הראשיים היו ארצות צפון אפריקה, המזרח התיכון ומזרח אירופה. קיבולת הזיקוק העצמי בארצות אלו מעולם לא הדביקה את הצריכה, כך שהביקוש שלהן ליבוא סוכר לבן גדל בהתמדה משנה לשנה. הגידול בביקוש הכתיב לכל המעורבים בסחר הסוכר בחינה מחדש של מערכות התובלה הקיימות, כולל שיקולים של שינויי כיוון מחשבתי בתחומים המבצעי, הלוגיסטי והפיננסי - והסקת מסקנות בהתאם.
נמלי המדינות המייבאות סוכר מפגרים יחסית, סובלים מציוד שינוע מיושן ומצפיפות כרונית. אי לכך הטילו הרשויות המקומיות מגבלת-מכסה מרבית של 12,000 טון למשלוחי סוכר באוניות קונבנציונליות. פריקת משלוח כזה דורשת 20 ימי רציף, בממוצע, לא כולל זמן המתנה בתור מחוץ לנמל.
הזמן הכולל של שהייה בנמלים כמו אלכסנדריה, אקרה או ח'וראמשהר - והמתנה מחוצה להם - מגיע בנקל לשלושים עד ארבעים יום ומייקר את התובלה לעלויות בלתי מתקבלות על הדעת. נוצר צורך דחוף למצוא דרך שתביא לקיצור משמעותי של משך הסבב בנמלים, לפני שמחירי הסוכר בנמלי היעד יאמירו לגבהים שיזעזעו את התעשייה וצרכניה.
המחקר: שיקולים ויישום > מטרות המחקר

המחקר התחיל בתרגיל חיזוי בשיטת דלפי - Delphi Method,  בן שלושה סיבובים, שמטרתו הייתה לחזות תרחיש של ספנות הצובר העולמית כעבור 15 שנה. השתתפו בו 59 איש (מתוך 125 פניות ראשוניות) כמעט כולם מנהיגים ידועי-שם בתחומי הובלה בצובר, סחר בקומודיטיז, לוגיסטיקה והאקדמיה הרלוונטית. תוצאותיו הביאו בין היתר לפיתוח מושג ה"ביבו" ולאיתור קומודיטיז אכילים שטמון בהם פוטנציאל של הצברה מסחרית (commercial bulking) - כלומר הפיכתם למטעני צובר או צובר-למחצה (semi-bulk) למטרת הובלה הימית ושינוע במחירי תחרות. האיתור העלה על המדוכה סוכר לבן, קמח, אורז, פולי קפה ופולי קקאו.
המשך המחקר דרש בדיקת התאימות המסחרית והטכנית של כל אחד ואחד מקומודיטיז אלו להובלה בצובר ותפירת מערכת הובלה אינטגרטיבית למתאימים שבהם. ניתוחי האילוצים השונים הביא להתמקדות במטעני סוכר לבן, שהוכח אז - מסחרית וטכנית - כמוצר המתאים ביותר להצברה, וכך להביא לקיצור משמעותי של משך הסבב בנמלים. מרבית המומחים שנשאלו אז לחוות דעתם הביעו ספקות לגבי התוצאות המעשיות של המחקר.
אחד מהם פסק בביטחון רב: ”סוכר לבן שיובל בצובר לעולם לא יאושר למאכל אדם!” גם העיתונות הישראלית - שלא ממש הבינה במה מדובר - לא התאפקה מלפסוק פסוקה בעניין: ”בחוגי ספנות הביעו תמיהה על השקעה כה גבוהה בבניית האונייה, משום שמחירי הסוכר ותעריפי ההובלה מצויים כיום בשפל...”
בהמשך המחקר הסתבר שיש לקדמו בו-זמנית בשני נתיבים: האחד מסחרי-שיווקי והשני טכני-הנדסי, כאשר התוצאות משני הנתיבים מזינות ומפרות אלו את אלו.
המחקר: שיקולים ויישום > מבצע המחקר

העבודה כולה בוצעה על ידי רב החובל אברהם אריאל, איש ים וספנות ישראלי שניהל אותו זמן חברת ספנות פרטית באוסטרליה שעסקה בהובלת בשר קפוא ליצוא. אריאל, אז גם בעל תואר מוסמך במנהל עסקים, עשה זאת במסגרת לימודיו בבית הספר להנדסה מכנית ותעשייתית באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, סידני, אוסטרליה. התיזה שלו הוגשה בשנת 1988 לבוחנים באוסטרליה, בריטניה וארצות הברית וזיכתה את מחברה בתואר דוקטור לפילוסופיה. בהמשך המציא אריאל את אוניית הביבו הראשונה.
המחקר: שיקולים ויישום > הנתיב המסחרי-שיווקי

מהר מאוד התברר שכבמקרים רבים אחרים, סוד פתרון הבעיה טמון ב"חשיבה מחוץ לקופסה", שעיקרה היה מבט מערכתי על הובלת הסוכר הלבן מן היצרן לצרכן, כאשר חוליית ההובלה הימית שלה היא חלק אינטגרלי של המערכת ולא יחידת-עשייה בפני עצמה. לא תמיד אופטימיזציה של יחידה אחת בשרשרת מטיבה עם השרשרת כולה. נהפוך הוא - לעיתים הסך הכל של מערכת כזאת קטן הוא מסכום רכיביה.
לדוגמה, בין היתר נשאלה השאלה: האם השימוש באוניות גדולות יותר ומרובות-ספנות יותר יאיץ את הסבב בנמלי הפריקה? לכאורה נראה שכן, אך הבדיקה הוכיחה שהתועלת השולית במקרה זה הולכת וקטנה, ואפילו הופכת שלילית. זאת משום שצווארי הבקבוק אינם ממוקמים לאורך רציף הפריקה, אלא במקומות אחרים - כשער הנמל, זמינות משאיות וכיוצא בזה.
המסקנה הבלתי-נמנעת הייתה שהפתרון מצוי באונייה מתמחה, מצוידת במתקני פריקה עצמית, שהמערכות הבנויות בה תוכלנה לטעון ולפרוק בכל נמל - מיושן ככל שיהיה - בכל תנאי מזג אוויר וללא מגע יד אדם. אונייה שכזאת טרם נראתה אז אפילו בדמיונם של מתכנניה.
השאלות הראשונות שנשאלו היו פשוטות יחסית: מי הם השחקנים הראשיים בתיאטרון סחר הסוכר הלבן? מי מייצא ומי מייבא בכמויות המצדיקות שימוש באוניות מתמחות? ככל שהעמיק המחקר, כך הן נעשו השאלות סבוכות יותר: האם וכיצד ניתן לשנות שיטות פעולה ודפוסי תובלה שקיימים כבר מאות שנים? כיצד לשריין למערכת התובלה החדשה תעסוקה מלאה לאורך זמן, וכך להבטיח את ההשקעה הכספית הגדולה הצפויה בה ואת יכולת הקיום שלה?
הפתרונות דרשו ידע ומיומנות בדיסציפלינות שונות ומגוונות. חלקן גלש לתחומים רחוקים מתחום הספנות - כטכנולוגיה של מזון, חיזוי טכנולוגי ואפילו פסיכולוגיה. לדוגמה: מאז ומתמיד הובל הסוכר הלבן בשקי יוטה (לאחר מכן גם פוליפרופילן) בני 50 ק"ג, והחידוש היחיד מזה מאתיים שנה ויותר היה הוספת ביטנת פוליאתילן להגנה על איכות המוצר. היבואנים הגדולים הם בדרך כלל משרדי האספקה והקיצוב במדינות מתפתחות, והפקידים הממונים על היבוא, בכל הארצות, לא היו מוכנים לסטות אפילו כמלא הנימה מן המפרטים המקובלים. כל אמצעי השכנוע למשלוח בצובר או לקבלת המטען בצובר, עלו בתוהו. אפילו מעבר לשימוש בשקי נייר - שהיו לו יתרונות אופרטיביים וכלכליים רבים - היה בחזקת הס מלהזכיר. הביורוקראטים, שחששו לאבד את מישרתם - ואף מר מזה - כתוצאה מחשש לכשלים במערכת החדשה, סירבו אפילו לשמוע על הובלה שכזאת.
הבעיות יושבו תוך מחשבה, התמדה ושכנוע. הגדולה שבהן - הבטחת ההשקעה של 40,000,000$ באונייה ובמתקני החוף בעיה זו נפתרה על ידי שילוב כוחות של חברת ספנות אוסטרלית וחברת מאן, סוחרת קומודיטיז בריטית שפועלת זה 200 שנהושלטה בשוק הסוכר. השותפות בין שני גורמים אלו יצרה סינרגיה שהשפיעה בצורה ניכרת על מנופי הריווחיות של שני השותפים.
השותף המסחרי דאג לטפל בלקוחות והצליח לשכנע אותם בכך שמבחינתם לא יחול שום שינוי: הסוכר ימסר לידיהם בשקים, כפי שהיה מאז ומתמיד. השינוי הקטן היחיד יהיה בכך שהשקים לא ימולאו בממגורה הממוקמת על רציף בנמל היצוא, אלא בממגורה צפה, קרי אונייה. בנוסף, תהיה פריקתם מכנית, כולה באמצעות מסועי סרט-נע, ללא מנופים, סווארים וסבלים. שיטה זאת סתמה את הגולל על נזקי שינוע, הבטיחה את שלמות השקים והורידה את פרמיית ביטוח המטען בשיעור של 10%.
בסופו של דבר יצאו כולם מרוצים. מיכאל סטון, יו"ר חברת מאן, אף הרחיק לכת וראה ברעיון הביבו את ”הפתרון לבעיות המסחריות שמציקות לשוק הסוכר זה שנים רבות”.
המחקר: שיקולים ויישום > הנתיב הטכני-הנדסי

יישום מושג ההפצה הכוללת הכתיב בפרויקט הביבו הקמת מערכת הובלה שרכיביה העיקריים היו מסוף ענקי עם יכולת אחסון של 75,000 טון בנמל דנקרק שבצרפת, מתקן הטענה בצובר שתפוקתו עד 10,000 טון ליום, אונייה מתמחה ובה מתקנים לקבלת המטען ושינועו מן הספנות לאולם האריזה, אמצעי הגנה מפני התפוצצות כתוצאה מאבק סוכר ואידי אלכוהול, מתקני שקילה, אריזת הסוכר בשקים ופריקתם העצמית.
בשל מגבלות הזמן והשפל הזמני בשוק האוניות המשומשות, הוחלט לנצל את תנאי המשק, לרכוש בזול אוניית צובר משומשת ולהסב אותה לאוניית הביבו הראשונה. שמה שונה ל-CHL Innovator והיא נרשמה בסינגפור.
מהנדסי חברת TNT Bulkships Ltd האוסטרלית, שהיו אמונים על תכנון וביצוע ההסבה, היו מודרכים על ידי שני כללי יסוד:
שום ידע קודם לגבי הובלת סוכר לבן בצובר לא היה בנמצא.
לאור החדשנות המרובה שהושקעה במיזם, היה לחשוף אותו - לפחות באונייה הראשונה - לחידושים הטכניים ההכרחיים בלבד.
החשש ממצב של ”תפסת מרובה - לא תפסת!” העיק מאוד על היזמים, שלא שכחו את המאמצים הרבים שהשקיעו כדי לזכות בהסכמת משגרי הסוכר ויבואניו להובלה באוניית הביבו.
אי לכך, כל המערכות שהותקנו באונייה - בקרה אקלימית, הזנת המטען, מילוי השקים, שקילתם ופריקתם - היו מערכות מתקדמות שהוכיחו עצמן בעבר במתקנים יבשתיים.
חוסר הידע המוקדם חייב את היזמים למשנה זהירות, לעיתים מוגזם. לדוגמה, היה ידוע שכדי לשמור על איכות הסוכר ולמנוע את התגבשותו במשך המסע, עליו להמצא כל הזמן בטמפרטורה של 20–25 מעלות צלזיוס ולחות של אפס אחוזים. אי לכך הותקנה בספנות מערכת מיזוג אוויר בעלת שם מתוצרת Fläkt Marine השוודית ובנוסף הושקעו יותר ממיליון דולרים בבידוד קירות הספנות. השקעה זאת הוכחה כזהירות-יתר מיותרת. באוניות הביבו הבאות קוצץ תקציב הבידוד במחצית.
המחקר: שיקולים ויישום > שינוע תוך-אונייתי: פנאומטי או מכני?

דוגמה נוספת לדילמה טכנית הייתה השאלה כיצד לשנע את הסוכר באונייה מן הספנות לאולם האריזה? האם לעשות זאת בצנרת מופעלת פנאומטית, או באמצעות מתקן מכני המבוסס על מסועים של סרט-נע ומעליות דליים (bucket elevators)? איש לא יכול היה להשיב על שאלה זאת, משום שתעשיית הסוכר מעולם לא ניסתה הולכה פנאומטית של סוכר לבן למרחק שעלה על מספר מטרים בודדים. ההולכה באונייה - מן הספנות ועד לאולם האריזה - עשויה הייתה להיות עשרות, אם לא למעלה ממאה, מטרים ויותר.
הולכה פנאומטית גורמת לשחיקת גרגירי הסוכר שהסיכון ממנה כפול - בטיחותי ומסחרי. מחד גורמת השחיקה ליצירת כמות גדולה של אבק-סוכר, ההופך נפיץ כאשר הוא מעורב עם אוויר בפרופורציה מתאימה ובמיוחד כאשר הוא חשוף להבזקי חשמל סטאטי. מאידך, השחיקה גם מעמעמת את הגרגירים, גורמת להם שיאבדו מברקם הטבעי ועשויה להביא לכך שהצרכן הסופי - עקרת הבית - תסרב לרכוש סוכר זה.
המהנדסים ערכו ניסוי בו הריצו כמה מאות ק"ג של סוכר בלולאת-צינור סגורה שאורכה כ-80 מטרים. נמדד ברק הגרעינים לפני ואחרי ההרצה. התוצאות שהושגו לא היו מובהקות גם לאחר שתי הרצות. הפרש המחירים בין מערכת פנאומטית ומכנית היה גדול - לזכות הפנאומטית - אך למרות זאת נבחרה המערכת המכנית. איש לא היה מוכן לקחת על עצמו את הסיכון שבהתקנת מערכת אשר בסופו של דבר עשויה להיות מוכחת ככישלון. הנזק עלול היה להיות עצום: הרחקה של השקת המיזם בקרוב לשנה ועלויות נוספות שלא ניתן היה אף להעריך את שיעורן.