stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אילת
גלריה > טיילת החוף הצפוני ואזור המלונות

טיילת הרויאל ביץ'
טיילת מלכת שבא
מלון מלכת שבא בלילה מהגשר
מלון מלכת שבא
אזור המלונות בחוף הצפוני
שדרת החנויות Le Boulevard
שדרת החנויות Le Boulevard
שדרת החנויות Le Boulevard
טיילת החוף הצפוני
טיילת החוף הצפוני
הגשר בחוף הצפוני
ערים תאומות

אילת מקיימת קשרים עם 14 ערים תאומות:
ארצות הברית לוס אנג'לס, ארצות הברית (מ־1959)
דרום אפריקה דרבן, דרום אפריקה (מ־1976)
צרפת אנטיב, צרפת (מ־1979)
גרמניה קאמן, גרמניה (מ־1979)
הולנד קמפן, הולנד (מ־1983)
בולגריה סמוליאן, בולגריה (מ־1985)
צ'ילה אריקה, צ'ילה (מ־1997)
הונגריה שופרון, הונגריה (מ־2005)
סלובקיה פיישטיאני, סלובקיה (מ־2006)
אוקראינה יאלטה, הרפובליקה של קרים, אוקראינה (מ־2011)
צ'כיה קרלובי וארי, צ'כיה (מ־2012)
הרפובליקה העממית של סין יינצ'ואן, הרפובליקה העממית של סין (מ־2012)
ליטא פלאנגה, ליטא (מ־2017)
איטליה סורנטו, איטליה (מ־2017)
על שם חלק מהערים קרויים רחובות בעיר: רחובות לוס אנג'לס, דרבן, אנטיב, קאמן, קמפן, אריקה, שופרון ופישטאני.
לקריאה נוספת

יוסף אבירם (עורך), אילת (הכינוס הארצי ה-18 לידיעת הארץ), החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשכ"ג
מיכל בן ארי, היפהפייה הדרומית, באתר ynet, 14 במרץ 2008
מערכת הוכחת סיכון

מערכת הוכחת סיכון (באנגלית: Proof of stake‏ (PoS)) היא מערכת המאפשרת למשתתפים רבים להגיע יחד להחלטה משותפת באופן מבוזר, גם אם אינם בהכרח מכירים וסומכים זה על זה. תהליך קבלת ההחלטות במערכת הוכחת סיכון מתחשב בכמות האחזקות של כל משתתף בנכס מסוים, כלומר נותן משקל רב יותר לאלו שיש ברשותם כמות גדולה יותר של הנכס. מערכות הוכחת סיכון נחשבות יותר חסכוניות באנרגיה בהשוואה למערכות הוכחת עבודה, מכיוון שהן נזקקות לפחות משאבי חישוב.
מטבעות מבוזרים עושים שימוש במערכות כאלו. המטבע הראשון שאימץ מערכת שכזו היה Peercoin (אנ'), בשנת 2012.
תיאור

כדי לבצע עסקה במטבעות מבוזרים המתבססים על טכנלוגיית בלוקצ'יין, יש להוסיף אותה לשרשרת העסקאות, המנוהלת באופן מבוזר. לביצוע ההוספה, מבצעי העסקה נעזרים במאמתים, שברוב הפרוטוקולים מתוגמלים על סיועם בביצוע העסקה. על מנת שהבלוקצ'יין יישאר מאובטח, עליו להיות בעל מנגנון שמונע ממשתמש או קבוצה זדוניים להשתלט על האימות. מערכת הוכחת סיכון עושה זאת בכך שהיא דורשת מהמאמתים להחזיק כמות מסוימת של מטבעות מבוזרים, דבר שמחייב תוקפים פוטנציאליים לרכוש חלק גדול מהם כדי לתקוף.
מנגנון קונצנזוס נפוץ נוסף הוא מערכת הוכחת עבודה. מנגנון זה משתמש באימות של יכולת חישובית לצורך אימות עסקאות, דבר שדורש מתוקף פוטנציאלי להשתלט על חלק גדול מכוח החישוב של רשת המאמתים. מבחינה זו, שיטה זו דורשת כמויות גדולות של אנרגיה לעומת מערכת הוכחת סיכון.
בשנת 2021, אילון מאסק וביל גייטס נתפסו כמי שיכולים להזיק לבלוקצ'יינים של מערכת הוכחת עבודה כמו ביטקוין ואתריום, בשל פרסום צריכת האנרגיה העצומה שלהם. לעומתם, היעילות של מטבעות מבוססי מערכת הוכחת סיכון כמו Cardano (אנ'),‏ EOS ו-Stellar (אנ') הובילה אותם להיות מכונים "מטבעות ירוקים".
המטבע אתריום עבר למערכת הוכחת סיכון לקראת סוף 2022.
הערות שוליים

↑  F. Saleh, Blockchain without Waste: Proof-of-Stake, The Review of Financial Studies, ‏7 ביולי 2020 (באנגלית)
1 2  Paolo Tasca, A Taxonomy of Blockchain Technologies: Principles of Identification and Classification, Ledger, ‏15 בפברואר 2019 (באנגלית)
↑  Rong Zhang, Wai Kin (Victor) Chan, Evaluation of Energy Consumption in Block-Chains with Proof of Work and Proof of Stake, Journal of Physics: Conference Series, ‏2020 (באנגלית)
↑  Kevin Leyes, Elon Musk's Tweet Radically Changed the Crypto Game. Here's What You Need to Know., Entrepreneur, ‏15 ביוני 2021 (באנגלית)
↑  Sorkin, Andrew Ross, Why Bill Gates is worried about Bitcoin, הניו יורק טיימס, ‏9 במרץ 2021 (באנגלית)
↑  Joanna Partridge, Bitcoin price back above $40,000 after Elon Musk comments, הגרדיאן, ‏14 ביוני 2021 (באנגלית)
↑  Kaplan, Ezra, Cryptocurrency goes green: Could 'proof of stake' offer a solution to energy concerns?, NBC, ‏25 במאי 2021 (באנגלית)
↑  Ethereum devs confirm the perpetual date for The Merge, Cointelegraph (באנגלית)
| מטבעות מבוזרים - סוגים וטכנולוגיות |
| --- | --- | --- |
| מבוססי SHA-256 | ביטקוין • Bitcoin Cash • Factom • Namecoin • NuBits • Peercoin |  |
| מבוססי Scrypt | Auroracoin • דוז'קוין • Litecoin • PotCoin |  |
| מבוססי Zerocoin | Zcash • Zcoin • Zclassic • ZeroVert |  |
| מבוססי CryptoNote | Boolberry • Bytecoin • DigitalNote • Monero |  |
| מבוססי Ethash | אתריום • Ethereum Classic • Ubiq |  |
| שיטות שאינן Proof-of-work | Ardor • BitShares • BlackCoin • Burstcoin • Counterparty • Enigma • FunFair • Gridcoin • Lisk • Melonport • NEM • NEO • Nxt • OmiseGO • Polkadot • Qtum • RChain • ריפל • Shadow • Simple Token • Stellar • Waves Platform • Nimiq |  |
| מבוססי Proof-of-stake | Nimiq • טזוס |  |
| טכנולוגיות | רשת ברק • בלוקצ'יין • Cryptocurrency tumbler • Initial coin offering • Proof-of-space • מערכת הוכחת סיכון • מערכת הוכחת עבודה • Zerocoin |  |
נפתלי קראוס

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1932 י"ב בשבט ה'תרצ"ב בודפשט בירת הונגריה
 פטירה:  27 בינואר 2018  (בגיל 86) י"א בשבט ה'תשע"ח
 תאריך עלייה:  1949
 מדינה:  ישראל ישראל
 קישורים חיצוניים
 www.naftalikraus.com
 
נפתלי קראוס (י"ב בשבט ה'תרצ"ב, 20 בינואר 1932 – י"א בשבט ה'תשע"ח, 27 בינואר 2018) היה עיתונאי ישראלי יליד הונגריה.
ביוגרפיה

נולד בשם זולטאן רוברט(Zoltán Robert) בבודפשט בירת הונגריה כבנם הבכור(מתוך ארבעה בנים) של יצחק ודבורה קולמוסאי, יהודים אורתודוקסים מודרניים. הוא למד בבית ספר היהודי "תורת אמת" ובסוף שנת 1944 בימי השלטון הפרו-נאצי של פרנץ סאלאשי הועבר לגטו. אחרי השחרור למד בישיבה ואחרי כניסת הונגריה לעידן הקומוניסטי, בשנת ה'תש"ט (1949) נמלט מהונגריה ועלה לישראל. למד בישיבת מהרי"ץ דושינסקי בירושלים בראשות הרב ישראל משה דושינסקי.
בחודש כסלו ה'תשי"ח (1958) נישא לבתיה בת שמואל זלמנוב, חסיד חב"ד. לאחר נישואיו התקרב לחסידות חב"ד והיה חבר הנהלת צעירי אגודת חב"ד.
בשנות ה-50 החל בקריירה עיתונאית. במשך שנים רבות היה חבר מערכת העיתון "שערים" ופרסם בו מדור קבוע תחת שם העט "נ. קולמוסאי". כמו כן כתב בעיתון הישראלי בשפה ההונגרית "אוי קלט". מילא תקופה גם תפקיד של כתב בישראל של השבועון היידי מניו יורק אלגעמיינער זשורנאל, ושל העיתון ההונגרי "מדיאר הירלאפ". קראוס ערך את ה"אנציקלופדיה הדתית" ואת "השנתון הדתי האנציקלופדי" שיצא בשנת 1962. כתב בכתבי עת שונים, ובהם בבטאון חב"ד.
מאז סוף שנות ה-60 היה חבר מערכת "מעריב" ופרסם בו כתבות וטורים, בעיקר בנושאים יהודיים ודתיים.
היה חבר פועלי אגודת ישראל וחבר מוסדותיה.
התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, לוי יצחק הירושלמי וברוך אדלר.
לקראוס שלושה ילדים: שמואל; מרים הנשואה לעו"ד יצחק הרפז, בנו של עמיתו איש פא"י הרב גרשום הרפנס; רחל הנשואה לזלמן נוב, ממונה בניהול מזכירות בית דין רבני חב"ד. אחיו, שלמה קראוס, הוציא בסוף שנות ה-70 את המקומון "בני ברק" בבני ברק.
ספרים

קראוס הוציא בהונגריה ובישראל מעל 30 ספרים בנושאי יהדות ועם ישראל, רובם הועלו לרשת על ידי משפחתו.
ספר זכרונות – "Az áldozat visszatér a tett színhelyére" (הקרבן חוזר למקום הפשע), 2002
הערות שוליים

↑  ספרי נפתלי קראוס באתר אודותיו (בהונגרית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264117105171  GND: 124520251  ISNI: 0000 0000 7867 3185  LCCN: n87872209  VIAF: 8323529   WorldCat (עם VIAF): 8323529
הכפיל (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פיודור דוסטויבסקי
 שפת המקור:  רוסית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1846
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך:  תשל"ג
 תרגום:  מ"ז ולפובסקי; דינה מרקון
 סדרה
 ספר קודם:  אנשים עלובים 
 הספר הבא:  Netochka Nezvanova 
 
הכפיל (ברוסית Двойник, 'דְבוֹיְניק') הוא רומן מאת פיודור דוסטויבסקי העוסק בתחושותיו הפנימיות ובמאבקו של אדם בשם גוליאדקין עם כפיל הזהה לו, ומתעלה עליו בכל קנה מידה. הספר פורסם לראשונה ב-30 בינואר 1846 ויצא בשנת 1866 בגרסה מתוקנת על ידי דוסטויבסקי עצמו.
תקציר העלילה

הסיפור עוסק במאבק פסיכולוגי פנימי של הדמות הראשית, יעקב פטרוביץ גוליידקין, פקיד נוירוטי הנפגש באמצע חייו עם אדם הזהה לו לחלוטין מבחינה חיצונית. אך בניגוד אליו, לכפיל ביטחון עצמי, אגרסיבי ומוחצן. הכפיל מביס את גוליאדקין בכל מובן ואף בעבודתו. הוא פוגע במעמדו החברתי ולועג לו בפומבי.
גוליאדקין הוא חבר מועצה אשר היה במקום התשיעי בטבלת הדרגות הרוסית (שהיא טבלה המסמלת את מקומו החברתי של הפקיד שנוסדה על ידי פיוטר הגדול.)
גוליאדקין הולך לטיפול אצל ה
פסיכיאטר
דוקטור רוטנשפיץ, החושש לשפיותו ואומר לו שהתנהגותו מסוכנת. כתרופה, רושם לו הדוקטור "חברה מאושרת". גוליאדקין מחליט לנסות את הצעת הדוקטור ועוזב את המשרד בו הוא עובד. הוא נוסע למסיבת יום ההולדת של קלרה אולסופיינבה, בתו של מנהל המשרד שלו. מאחר שהוא כלל לא הוזמן, חבורה של משוגעים גורמת לגירושו. בדרכו הביתה דרך
סופת שלג
, הוא פוגש את הכפיל שלו, אדם שנראה בדיוק כמוהו. שאר הרומן עוסק ביחסים המתפתחים ביניהם.
בתחילה, גוליאדקין המקורי (הדמות הראשית) וגוליאדקין המשני (הכפיל שלו) הופכים לחברים, אבל גוליאדקין המשני מנסה להשתלט על חייו של המקורי, והם הופכים לאויבים מרים מאחר שלגוליאדקין המשני יש קסם אישי, חדות, וכישורים חברתיים שחסרים לגוליאדקין המקורי. בסיומו של הסיפור, גוליאדקין המקורי מתחיל לראות הרבה העתקים של עצמו, ותוך סצנה פסיכוטית הוא נגרר לבית משוגעים על ידי דוקטור רוטנשפיץ.
השפעות

היצירה מושפעת מניקולאי גוגול אף יותר מכל יצירותיו של דוסטויבסקי. באחד הפרקים בספר "שירת פטרבורג" נושבת רוח יצירתו של גוגול הנשמות המתות. רבים אחרים הדגישו את הקשר בין סיפורו של גוגול לשירת פטרבורג. ולדימיר נבוקוב טען ש"הכפיל" הוא פרודיה על האדרת. מבקר בן זמננו, קונסטנטין אקסאקוב, העיר כי "דוסטויבסקי משנה וחוזר על ביטויו של גוגול". רוב החוקרים, לעומת זאת, רואים את "הכפיל" כתגובה של דוסטויבסקי לעבודתו של גוגול. לדוגמה, א.ל. בם קרא לסיפור "הסתה ספרותית ייחודית".
מחקרים על היצירה

"הכפיל" נחקר במספר דרכים. במבט לאחור, הוא נתפס כחידוש של דוסטויבסקי על יצירותיו של גוגול. במבט קדימה, הוא נקרא לעיתים קרובות כגרסה פסיכו-סוציאלית של יצירותיו האתיות-פסיכולוגיות המאוחרות. שתי ההגדרות הללו מעידות על זמן היצירה בנקודת זמן קריטית בכתיבתו של דוסטויבסקי, שבה הוא עדיין שילב את מה שקדם לו, והוסיף לא מעט אלמנטים משלו. כפי שניתן לראות שאצל דוסטויבסקי השתנתה נקודת המבט החברתית על פני יצירותיו של גוגול, בהם הדמויות הראשיות נתפסות ומתפרשות מבחינה חברתית בהקשר פסיכולוגי המעניק לדמויות עומק רגשי יותר ומוטיבציה פנימית.
אשר לפרשנות היצירה עצמה, ישנן שלוש תזות עיקריות במחקר. האחת, רבים אמרו כי גוליאדקין הולך ומשתגע, וכנראה חי עם סכיזופרניה. השקפה זו נתמכת על ידי רוב הטקסט, במיוחד הזיותיו הרבות של גוליאדקין.
התזה השנייה בה רבים התמקדו בחיפוש אחר הזהות של גוליאדקין. מבקר אחד כתב שהרעיון המרכזי של הכפיל הוא ש"הרצון האנושי בחיפושו אחר חופש ביטוי מוחלט הופך לדחף הרס עצמי".
ההתמקדות האינדיבידואליסטית הזאת מקושרת לעיתים קרובות על ידי חוקרים, כגון ג'וזף פרנק, המדגישים כי זהותו של גוליאדקין נמחצת על ידי הביורוקרטיה והחברה החונקת שבה הוא חי.
התזה האחרונה על "הכפיל" עוסקת בוויכוח מתמשך על איכותו הספרותית. בעוד שרוב החוקרים ראו בו "שברירי מדי מכדי לשאת את משמעותו". דוסטויבסקי כתב ביומנו כי "בהחלט לא הצלחתי עם הרומן הזה, אבל הרעיון שלו היה צלול למדי, ומעולם לא ביטאתי בכתבי דבר חמור יותר, ובכל זאת, מבחינת הצורה, נכשלתי לגמרי." ולדימיר נבוקוב, שבדרך כלל ראה בדוסטויבסקי סופר "בינוני למדי" טען ש"הכפיל" הוא הדבר הטוב ביותר שכתב אי פעם ואמר כי "זוהי יצירה מושלמת של אמנות".
עיבודים

הסיפור עובד למחזה אנגלי באותו שם. וב-2013 הפך לסרט בשם "הכפיל", בבימויו של ריצ'רד איואדי ובכיכובו של ג'סי אייזנברג.
תרגום עברי

פ"מ דוסטויבסקי, הכפיל: פואמה פטרבורגית, תורגם מרוסית בידי מ"ז ולפובסקי, תל אביב: עם עובד, תשל"ג.
פיודור דוסטויבסקי, הכפיל, תרגמה מרוסית דינה מרקון, תל אביב: עם עובד ("הקלסיקונים"), תשס"ח 2008.
יאן קמפנוס וודניאנסקי

| --- | --- |

איור מאת אדולף קשפר לספר "מסטר קמפנוס" מאת זיקמונד וינטר ב-1927
 לידה:  24 ביוני 1565 וודניאני, ממלכת בוהמיה, מלוכת הבסבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  13 בדצמבר 1622 (בגיל 57) פראג, ממלכת בוהמיה, מלוכת הבסבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 מקום קבורה:  Chapel of Corpus Christi 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קארל בפראג 
 שפות היצירה:  לטינית, צ'כית, גרמנית 
 
יאן קמפנוס וודניאנסקי או יוהאנס וודניאנוס קמפנוס (בצ'כית:Jan Kampánus Vodňanský או Jan z Vodňan - יאן מוודניאן, בלטינית: Johannes , ‏ 27 בדצמבר 1572 – 13 בדצמבר 1622 ) היה מלומד הומניסט צ'כי, מחנך, משורר, מחזאי מלחין, בשפה הלטינית.
קורות חייו

קמפנוס וודניאנסקי נולד ב-1572 בוודניאני במחוז פיסק בדרום בוהמיה (צ'כיה) בממלכת בוהמיה שבמלוכת הבסבורג, אז חלק מהאימפריה הרומית הקדושה בעלת הלאום הגרמני. ייתכן כי אבותיו היו אצילים שירדו בנכסיהם ממשפחת קמפנוס ממערב בוהמיה.
הוא למד בייהלבה ובאוניברסיטת פראג וב-1596 סיים תואר שני באמנויות חופשיות. הוה הפך למורה ליוונית וללטינית בטפליצה ובהראדץ קראלובה (קניגגרץ). בהמשך ניהל את בית הספר "הנריק הקדוש" בפראג ובקוטנה הורה (קוטנברג). החל מ-1603 לימד יוונית ולטינית באוניברסיטת פראג כיורש הקתדרה של ההומניסט מתאוס קולינוס. הוא לימד גם היסטוריה ושירה לטינית. לעיתים חוזרות הוא שימש כדקאן וכפרורקטור ופעמיים כרקטור של האוניברסיטה.
קמפנוס היה הוסיט והתוודעה להשקפה האולטרקוויסטית אך אחרי קרב ההר הלבן על יד פראג שבו נוצחו המורדים הצ'כים מההקונפדרציה הבוהמית שהתקוממו נגד המלך הקתולי פרדיננד השני, החליט קמפנוס להמיר את דתו לנצרות הקתולית, אומרים, כדי להציל את האוניברסיטה. אולם ב-30 באפריל 1622 פוטר מהאוניברסיטה והישועים השתלטו על המוסד, ואף נעצר. מת ב-דצמבר 1622 בפראג.
דמותו ויצירתו במדיה האמנותית > ספרות

1909 - זיקמונט וינטר פרסם רומן היסטורי עליו בכותרת " Mistr Kampanus: historický obraz"
דמותו ויצירתו במדיה האמנותית > מוזיקה

שיריו - :Tristitia (In lectulo quaero meo)
שפורסמו ב-1612 עובדו למוזיקה על ידי יאן נובק במאה ה-20
כתביו

קמפנוס כתב בדרך כלל בלטינית, אבל לפעמים כתב גם בצ'כית, יוונית וגרמנית.
הוא חיבר מעל 500 שירים.

כמה מכתביו, כמו המחזה "ברטיסלאוס" (בז'טיסלב ואיטקה) (1614) נאסרו על ידי השלטונות, מכיוון שמתחו בקורת על דוכסי בוהמיה. הוא היה מפורסם באירופה בזכות המטריקה המושלמת.
1597 - Turcicorum tyrannorum, qui inde usque ab Otomanno rebus Turcicis praefuerunt, descriptio. Pragae, Typis Otthmarianis, hexametris scriptum
Centuriae duae diaritum seu Epigrammatum. (1600)
Psalmi poenitentiales. (1604)
גרסאות מטריות של התהלים לפי דגם התהלים המחורזים מאת עמיתו ואוורינץ בנדיקטי מנודוזר.
De coniugio odae metro et rhytmo inclusae. Pragae: Typis Pauli Sessii, 1607. (online)
Piorum afflictio et libertatio in odas coniecta. Pragae: Typis Pauli Sessii, 1608. (online)
Bretislaus – Comaedia Nova. Pragae, Typis Samuelis Adami à Veleslavina, 1614. (online)
Sacrarum odarum libri duo. Ambergae: Typis Johannis Schönfeldii, 1618. הודפסsammlungen.de/de/fs1/object/display/bsb11103687_00004.html (online)
Elegia de optimo victoriae genere, quod est vincere se ipsum. Pragae: Pauli Sessii, 1621. (online)
Cechias, sive Bohemia Heneta. Gorlicii: Hermann, 1652. – carmina de ducibus et regibus Cechiae (online)
היסטוריה של צ'כיה בחרוזים
אודות קדושות (Heilige Oden/Posvátné ódy) חריזה של תהלים
(Přebásnění Davidových žalmů)
Cechias - היסטוריה של בוהמיה בחרוזים
המחזה "ברטיסלאוס" Bretislaus
אלגיה לפחד (Elegie o strachu)
Bitte um Frieden (Prosba o mír) - תחינה לשלום
שירים:
פורסמו ב-1612 וניתן למצוא אותם גם ב Cantica cantorum ב-Odaria, LIII, od. 17.
יצירות מוזיקליות

המנונים ושירים לפי מזמורי תהלים
1613 - כרך א Odae sacrae - פורסם בפרנקפורט
1618 (פרנקפורט)- כרך ב Sacrarum odarum libri duo
לפי המהדורה הרביעית של ה Psalmi poenitentiales
הכולל את Rorando coeli וקטעים קוליים בסגנון פשוט הומוריתמי, המזכירים את ה"חרוזים המדודים" (vers mesurés) של ז'אן-אנטואן דה באיף וקלוד לז'ן.
חוקרים גילואחר כך מהדורה שלמה מודפסת באמברג,עם מבוא שממנו יוצא כי מדובר 
מנגינות שהולחנו על ידי מלחינים אחרים ועובדו  על ידו.  {{hudebni veda}}
מזמוריו הכנסיתיים כוללים:
מזכיר יצירות יותר מורכבות אנטיפוניות של בני זמנו בוונציה
לקריאה נוספת

Helena Businská; Jan Martínek. Renata Poesis. Pragae: Academia Scientiarum Bohemoslovaciae, 1975. Pag. 306.
Peter Krömer: Die Magister der philosophischen Fakultät der Universität zu Prag und ihre Schriften im Zeitraum von 1550 bis 1621. Erlangen-Nürnberg 1972, S. 127 ff.: Gesamtverzeichnis der Schriften des Campanus von Wodnian (Erlangen-Nürnberg, Universität, Dissertation, 1972).
Campanus, Jan z Vodňan, in: Ottův slovník naučný. Band 5: C –* Čechůvky. Seite 86–87, Otto, Prag, 1892. online
Heribert Sturm (Hrsg.): Biographisches Lexikon zur Geschichte der* böhmischen Länder. Band 1: A – H. Herausgegeben im Auftrag des Collegium Carolinum. R. Oldenbourg, München u. a. 1979, ISBN 3-486-49491-0, S. 178.
Otakar Odložilík: Mistr Jan Campanus. s. n., Praha 1938.
Bohumír Jan Dlabač: Biographie des … M. Johann Campanus von* Wodnian, mit einem Verzeichnisse seiner bisher entdeckten Schriften, Prag 1819. Online in der Bayerischen Staatsbibliothek.
הערות שוליים

↑  http://www.muzeumvodnany.cz/muzeum-a-galerie/osobnosti/campanus/jan/texty/785-dila-jana-campana-vodnanskeho Opera Ioannis Campani]
↑  (online)
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יאן קמפנוס וודניאנסקי".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259310805171  PLWABN: 9810645748305606  BNE: XX5153100  BnF: cb138920996 (data)  GND: 121316971  ISNI: 0000 0000 7838 050X  LCCN: n88623149  MusicBrainz: 0de8ed1e-6876-4421-838a-208079d6e1a7  NKC: jk01020552  NTA: 126684553  SUDOC: 098495232  VIAF: 7573403   WorldCat (עם VIAF): 7573403
מתיצילין

| --- | --- |

 שם IUPAC
 (2S,5R,6R)-6-(2,6-dimethoxybenzamido)-3,3-dimethyl-7-oxo-4-thia-1-azabicyclo[3.2.0]heptane-2-carboxylic acid
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C17H20N2O6S 
 מסה מולרית:  380.42
 נתונים פרמוקוקינטיים
 מטבוליזם:  כבדי, 20%–40%
 זמן מחצית חיים:  25–60 דקות
 הפרשה:  כלייתית
 בטיחות
 דרכי מתן:  תוך-ורידי
 מזהים
 קוד ATC:  J01CF03 
 מספר CAS:  61-32-5
 PubChem:  6087
 ChemSpider:  5862
 
מתיצילין (Methicillin) היא תרופה אנטיביוטית ממשפחת הפניצילין. התרופה, אשר אינה בשימוש קליני בשל יעילות פחותה לעומת תרופות אנטיביוטיות אחרות הדומות לה ופרופיל תופעות הלוואי שלה, פעילה נגד נקדים גראם-חיוביים, כגון זני Staphylococcus aureus, הרגישים לפניצילינים עמידים לפניצילינאז. אף שהתרופה כבר אינה משמשת לטיפול בזיהומים או לצורך הגדרת עמידות לפניצילין, המונח MRSA (Staphylococcus aureus עמיד למתיצילין) ממשיך לשמש לתיאור זנים של החיידק סטפילוקוקוס זהוב שעמידים לכל סוגי הפניצילין.
מתיצילין הייתה האנטיביוטיקה הראשונה מקבוצת הפניצילינים העמידים לפניצילינאז. היא פותחה בשנת 1959 על ידי חברת ביצ'ם, במטרה לטפל בזיהומים בנקדים גראם-חיוביים המייצרים פניצילינאז, למשל Staphylococcus aureus. התרופה בנויה מחומצה 6-אמינופניצילנית שאליה מחובר טבעת בנזן, שאליה מחוברות שתי קבוצות מתוקסי. מבנה זה של התרופה מונע את הקישור שלה לפניצילינאז ומקנה לה את העמידות בפני אנזים זה.
בדומה לפניצילינים אחרים, הטבעת הבטא לקטמית שבמתיצילין היא האתר הפעיל המעכב את האנזים טרנספפטידאז. אנזים זה, שגם משמש חלבון קושר פניצילין (PBP), הוא לקשר בין יחידות הפפטידוגליקן הבונות את דופן התא החיידקי ומייצבות אותה. עיכוב בניית הדופן חושף את התא החיידקי ללחצים אוסמוטיים, ולבסוף לפירוקו. העמידות למתיצילין נגרמת מייצור של PBP מסוג אחר, PBP2a, אשר לו זיקה נמוכה לבטא לקטמים. PBP2a מקודד על ידי הגן mecA.
מתיצילין אינה יציבה בחומצה, ולכן ניתנת בעירוי תוך-ורידי בלבד. מבין הפניצילינים העמידים לפניצילינאז, היא גורמת בשיעור גבוה יותר לדלקת כליות אינטרסטיציאלית.
הנשיקה (קלימט)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  גוסטב קלימט
 תאריך יצירה:  1908-1907
 טכניקה וחומרים:  שמן ועלי זהב על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  180 ס״מ 
 גובה:  180 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  סימבוליזם, אר נובו 
 מספר יצירה:  912 (מוזיאון בלוורדה) 
 מיקום:  הגלריה האוסטרית בלוודר, וינה
 
הנשיקה (בגרמנית: Der Kuss) היא יצירה בשמן ועלי זהב, כסף ופלטינה על בד שנוצרה על ידי הצייר והסימבוליסט האוסטרי גוסטב קלימט. היצירה נוצרה בשנים 1907–1908, והיא הוצגה כבר ב-1908 תחת השם "Liebespaar" (בעברית: האוהבים). בציור מתוארים זוג אוהבים מחובקים השלובים זה בזו עם גלימות בסגנון האר נובו ותנועת האמנויות והאומנויות. כיום, היצירה מוצגת בגלריה האוסטרית בלוודר, וינה, והיא נחשבת לאחת היצירות החשובות ביותר של תנועת "הזצסיון הווינאי" וכן ליצירה המפורסמת ביותר של קלימט.
אודות הציור

אהבה, אינטימיות ומיניות הם מוטיבים חוזרים בעבודותיו של קלימט. ניתן לראות שבעבודותיו הקודמות של הצייר, כגון "Stoclet Frieze" ו-"Beethoven Frieze", הוא התמקד ברומנטיקה וכן במוטיב החיבוק הזוגי. קיימת מחלוקת בנוגע מי דגמנה עבור הציור; יש הטוענים כי זו הייתה אמילי פלוגה, בת זוגו של קלימט, ואחרים סוברים שזו הייתה אישה שכונתה 'Red Hilda' שהופיעה ביצירות אחרות של האומן כמו "דניה".
ביצירה מתוארים זוג אוהבים מחובקים על רקע שטוח בצבע זהב. הזוג נמצא בקצה שדה פרחוני שמסתיים היכן שנמצאת רגלה של האישה. האיש לובש גלימה עם תבניות גאומטריות ועם מעט סימנים דמויי מערבולות. האיש חובש כתר העשוי מגפנים, בעוד האישה חובשת כתר העשוי מפרחים. האישה לובשת שמלה עם תבניות של פרחים. פרצופו של האיש לא גלוי לעיניי המתבונן בציור, אלא הוא כפוף לנשק את לחיה של האישה. ידיו של האיש מערסלות את ראשה של האישה. עיניה של האישה עצומות, יד אחת חובקת את צווארו של האיש, יד אחרת נחה על ידו וראשה מופנה כלפי הגבר לקבלת הנשיקה.
סגנון התבניות בציור מזוהה עם תנועות האר נובו ועם תנועת האמנויות והאומנויות. למרות זאת, הרקע ביצירה שונה מיצירות של אמנים דומים כמו אדגר דגה. יצירות כמו הנשיקה מאפיינות את תקופת מפנה המאה העשרים עקב השילוב של החושניות והשפע המתוארות בהן. השימוש בעלי זהב היה נהוג בציורים מימי הביניים, בכתבי יד מוזהבים, בפסיפסים ובבגדים ואמנות מתקופת הברונזה, ולא נעשה בהם שימוש עד לעבודות כמו הנשיקה. כמו כן, היצירה מושפעת מג'פוניזם כפי שמשתקף מהקומפוזיציה הפשוטה בציור וכן מכך שראשו של האיש כמעט יוצא מקצה היצירה.
קלימט הגה את הרעיון לשימוש בזהב מטיול שעשה לאיטליה ב-1903. כשהוא ביקר ברוונה, הוא ראה פסיפס מברונזה בבזיליקת סן ויטאלה. עבור קלימט, השטחיות וחוסר העומק בפסיפס רק העצימו את זוהרו של הזהב, ובעקבות כך הוא החל להשתמש לעיתים תכופות בעלי זהב וכסף ביצירותיו.
מומחים טוענים כי היצירה מתארת את אפולו מנשק את דפנה, כמסופר במטמורפוזות של אובידיוס.
יצירתו הקודמת של קלימט, סדרת ה-"Vienna Ceiling", עוררה ביקורת עזה בקרב קהילת האמנים. בניגוד לכך, הנשיקה שהוצגה ב-1908 התקבלה בהתלהבות, ונרכשה על ידי ממשלת אוסטריה עוד בעודה בתצוגה אף לפני שקלימט סיים להשלימה.
גם כיום יצירה זו פופולרית מאוד. ב-2012, הציור הופיע בסרט זאת מלחמה בכיכובם של ריס וית'רספון, כריס פיין וטום הארדי. בסרט, דמויותיהם של וית'רספון ופיין מבקרות בתערוכה של קלימט כאשר הנשיקה מהווה מרכזה של התערוכה. ב-2013, האמן הסורי טאמם עזאם צייר את הנשיקה על מבנה שהופצץ כתוצאה ממלחמת האזרחים בסוריה. האמן קרא למיצג "Freedom Graffiti", והוא יצר זאת כדי להגביר את המודעות הבינלאומית למלחמה בסוריה.
ראו גם

הנשיקה, ציור מעשה ידי אדוורד מונק משנת 1897
הערות שוליים

↑  https://www.belvedere.at/en/gustav-klimt-and-vienna-around-1900‏Gustav Klimt and Vienna around 1900. Belvedere Gallery(הקישור אינו פעיל, 13.5.2020)
↑  Kunstschau Wien (1908), Provisorischer Katalog der Kunstschau Wien 1908, [Vienna : s.n.], 1908
↑  Partsch, 267, 276
↑  Klimt by Gilles Neret, 57
↑  15 Things You Should Know About Klimt’s The Kiss, www.mentalfloss.com, ‏2015-06-08 (באנגלית)
↑  Private Life of a Masterpiece, BBC TV
↑  Vives Chillida, Julio (2008). El beso (los enamorados) de Gustav Klimt. Un ensayo de iconografía. Lulu. ISBN 978-1-4092-0530-2.
↑  Schwartz, 29
↑  Chris Dwyer CNN, The legacy of Gustav Klimt and his enduring 'Kiss', CNN (באנגלית)
↑  Nichol, Joseph McGinty, director. This Means War. 20th Century Fox, 2012
↑  "Syrian Artist Pays Homage to Gustav Klimt's 'The Kiss'". Time (באנגלית אמריקאית). 2013-02-06. נבדק ב-2020-05-13.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Bildindex: 20423464
צבא לבנון

ערך זה עוסק בכוח הצבאי הרשמי של לבנון. אם התכוונתם למיליציות שונות שהיו פעילות במלחמת האזרחים הלבנונית, ראו .
נגמ"ש של צבא לבנון בביירות
צבא לבנון (בערבית: القوات المسلحة اللبنانية, בתעתיק מדויק: אלקואת אל מסלחה אללבנאניה, בצרפתית: Forces Armées Libanaises) מורכב משלוש זרועות: כוחות היבשה, חיל האוויר הלבנוני והצי הלבנוני. משימת הצבא היא לשמור על הביטחון והיציבות במדינה, להגן על גבולותיה ועל נמלי הים. כמו כן הצבא אמור לסייע במבצעי סיוע וחילוץ, כיבוי אש ועוד. שלוש זרועות הצבא מתואמות במטה משותף, שמשכנו בירזה, ממזרח לבירה ביירות. לצבא שש מכללות ובתי ספר ברחבי המדינה, להכשרת החיילים. חלק מהצוערים נשלחים למדינות אחרות לשם הכשרה נוספת. כ-85% מהציוד שמפעיל הצבא הוא ממקור אמריקאי וסובייטי.
מפקד הצבא כיום הוא הגנרל ג'וזף עאון.