stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוסה מריה אסנאר
הערות שוליים

↑  "גרדיאן", 22 ביוני 2006
↑  אריה דיין, אירופי, פרו-ישראלי  ופרו-אמריקאי, באתר הארץ, 10 ביוני 2005
↑  Ex-Spain PM: If Israel goes down, we all go down,‏ ynet, ‏ 17 ביוני 2010
↑  האתר של "היוזמה של ידידי ישראל"
| ראשי ממשלת ספרד |
| --- | --- | --- |
| ספרד הדמוקרטית | אדולפו סוארס • לאופולדו קאלבו סוטלו • פליפה גונסאלס • חוסה מריה אסנאר • חוסה לואיס רודריגס ספאטרו • מריאנו רחוי • פדרו סנצ'ס | דגל ספרד |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258161205171  PLWABN: 9810697611505606  BIBSYS: 5041166  BNE: XX1043850  BnF: cb12514132c (data)  CANTIC: a10472216  GND: 11929219X  ICCU: IEIV056315  ISNI: 0000 0001 1442 6238  LCCN: n91029979  NKC: js20020311013  NTA: 159583438  RERO: 02-A010182754  SUDOC: 034380078  VIAF: 41947537   WorldCat (עם VIAF): 41947537 
אנה בוטלה אשת אסנאר (מימין) יחד עם אשת שגריר ארצות הברית בספרד, ב-2002
קנת ברנדר

| --- | --- |

הרב קנת ברנדר, 2018
 לידה:  18 באפריל 1962 (בן 62) י"ד בניסן ה'תשכ"ב
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 השכלה:  האוניברסיטה האטלנטית של פלורידה  ישיבת רבינו יצחק אלחנן 
 השתייכות:  דתי-לאומי
 מעסיק:  ישיבה יוניברסיטי, אור תורה סטון 
 תפקידים נוספים:  נשיא, מנהל אדמיניסטרטיבי 
 רבותיו:  הרב שלמה ריסקין
 rabbikennethbrander.com
 
הרב קנת ברנדר (נולד: 18 באפריל 1962; אנגלית: Kenneth Brander)
הוא ראש רשת מוסדות אור תורה סטון הוא גם חבר קבינט הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה.
ביוגרפיה > חינוך

ב-1986, קיבל הסמכה לרבנות מישיבת הרב יצחק אלחנן בישיבה יוניברסיטי.
ביוגרפיה > קריירה

מ-91–1990, שימש ברנד כרב הראשי של בית הכנסת לינקולן סקוור בעיר ניו יורק לאחר ששימש כעוזר לרב.
הרב ברנדר שימש כרב של בית הכנסת Boca Raton Synagogue בבוקה רטון במשך 14 שנים (1991-2005).
מ-2005–2018 שימש כסגן מנהל ישיבה יוניברסיטי.
ב-2018, קיבל לידיו את תפקיד ראש רשת אור תורה סטון.
עבודותיו

“Kabbalat Shabbat: Why Is This Night Different from All Others?” in Mitokh Ha-Ohel, From Within the Tent: The Shabbat Prayers ed. Daniel Z. Feldman and Stuart W. Halpern (Maggid Books: Jerusalem, 2016), 37-44.
“Fashioning Our Spiritual Garb” in Mitokh Ha-Ohel, From Within the Tent: Essays on the weekly Haftarah Reading ed. Daniel Z. Feldman and Stuart W. Halpern (Maggid Books: Jerusalem, 2011), 451-456.
“We have Met the Enemy … and He Is Us” in Mitokh Ha-Ohel, From Within the Tent: The Weekly Parashah ed. Daniel Z. Feldman and Stuart W. Halpern (Maggid Books: Jerusalem, 2010), 101-107.
“Our Members, Our Communities: A ‘Sh’ma’ Roundtable,” Sh’ma: A Journal of Jewish Responsibility, October 2012, 9-13.
“In the Eye of the Storm: Shabbat Observance During a Hurricane or Severe WeatherEvent,” Journal of Halakha and Contemporary Society, LXIV (Fall 2012), 41-65.
“Ethics in Philanthropy: Should Synagogues and Mosdot Chinuch Accept Tainted Funds,” in Toward a Renewed Ethic of Jewish Philanthropy, The Orthodox Forum 19, Ed. Yossi Prager (Ktav: Jersey City, 2010), 291-306.
“Introduction,” Life Values and Intimacy Education: Health Education for the Jewish School, Grades 3 – 8, ed. Yocheved Debow and Anna Woloski-Wruble (Ktav: Jersey City, 2008).
“Foreword,” The West Side Institutional Synagogue Megilat Esther, ed. Shlomo Einhorn (I.S, Press: New York, 2008): 7-14.
“The Rov as a Personal Rebbe,” in Mentor of Generations: Reflections on Rabbi Joseph B. Soloveitchik, ed. Zev Eleff (Ktav: Newark, 2008), 324-328.
“Sex Selection and Halakhic Ethics: A Contemporary Discussion,” Tradition 40:1 (Spring 2007), 45-78.
“Memories of a Giant,” in Memories of a Giant: Eulogies in Memory of Rabbi Dr. Joseph B. Soloveitchik zt”l, ed. M. A. Bierman (Urim: Jerusalem and New York, 2003).
“Gynecological Procedures and Their Interface with Halakha,” Journal of Halakha and Contemporary Society, XLII (Fall 2001), 30-44.
“Artificial Insemination and Surrogate Motherhood through the Prism of Jewish Law,” B’Or Ha’Torah, XII, (2000), 59-65.
“Chanukah Through the Prism of Rabbi Joseph B. Soloveitchik’s Teachings”, Jewish Action 60:2, (Winter 1999).
“An Analysis of Had Gadya”, Journal of Jewish Music and Liturgy, (New York, 1995).
“Tutorial Programs For Hebrew Schools,” The Pedagogic Reporter: A Forum for Jewish Education, Jewish Education Service of North America, Inc., 40:1 (1989).
Editor, The Yeshiva University Haggadah (Ktav: New York, 1985).
“Laws and Approaches Regarding the Commandment to Live and Settle in Eretz Yisrael,” Beit Yitzchak, (New York, 1987) (Hebrew), 155-164.
חיים פרטיים

ב-2018 עלה לישראל ביחד עם משפחתו. מתגורר כיום באפרת.
לקריאה נוספת

אור תורה סטון
המרכז להבנה ושיתוף פעולה יהודי-נוצרי
הערות שוליים

↑  "Kenneth Brander (Rabbi), 56 - Teaneck, NJ - MyLife.com". mylife.com. נבדק ב-2 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ROSENBLATT, GARY (10 באוקטובר 2017). "'Huge' Moment For Advocates Of Orthodox Women Rabbis". New York Jewish Week. נבדק ב-2 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Kratz, Elizabeth (25 ביולי 2018). "Rabbi Kenneth Brander Makes Aliyah: Will Lead Ohr Torah Stone". Jewish Link of New Jersey. נבדק ב-2 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "New President and Rosh HaYeshiva at OTS". Ohr Torah Stone. 5 במרץ 2018. נבדק ב-2 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ZIEVE, TAMARA (26 ביולי 2018). "SHOAH-ERA SUITCASE ARRIVES IN ISRAEL". ג'רוזלם פוסט. נבדק ב-2 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311153805171  ISNI: 0000 0000 8418 7327  LCCN: n86039552  VIAF: 3948928   WorldCat (עם VIAF): 3948928
ברקליום

בֵּרְקֵלִיּוּם (Berkelium) הוא יסוד כימי רדיואקטיבי מסדרת האקטינידים, שסמלו הכימי Bk ומספרו האטומי 97. היסוד הטרנס-אורני החמישי.
היסטוריה

הברקליום נוצר לראשונה בדצמבר 1949 על ידי סטנלי ג. תומפסון, גלן תיאודור סיבורג, קנת סטריט ג'וניור ואלברט גיורסו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ארבעת המדענים הפגיזו 241Am בקרינת אלפא באמצעות ציקלוטרון, ובכך יצרו את האיזוטופ 243Bk ו-2 נייטרונים חופשיים.
היסוד קרוי על שם האוניברסיטה. האיזוטופ היציב ביותר שלו הוא 247Bk שנוצר על ידי הפצצת 243Am בחלקיקי אלפא. זמן מחצית החיים של איזוטופ זה הוא 1,380 שנה.
תרכובות

מאז שנת 1949 הצליחו ליצור כמה תרכובות של ברקליום:
ברקליום כלורידי ( {\ce {BkCl3}})- התרכובת נוצרה בשנת 1962 והצליחו להפיק ממנה כמות של 3 ננוגרם (0.000000003 גרם).
ברקליום אוקסיכלורידי ( {\ce {BkOCl}}).
ברקליום פלואורידי ( {\ce {BkF3}}).
ברקליום דו-חמצני ( {\ce {BkO2}}).
ברקליום שלוש-חמצני ( {\ce {BkO3}}).
ברקליום(III) ברומיד ( {\ce {BkBr3}}).
למרות התרכובות הרבות שיצרו מאז גילוי הברקליום, עדיין לא נמצאו שימושים מיוחדים לתרכובות אלו וגם לברקליום עצמו מלבד שימושי מחקר.
איזוטופים

לברקליום נמצאו עד כה כ-19 איזוטופים שונים וביניהם 6 ידועים:
243 - בעל זמן מחצית חיים של 4.5 שעות.
245 - בעל זמן מחצית חיים של 4.94 ימים.
246 - בעל זמן מחצית חיים של 1.8 ימים.
247 - בעל זמן מחצית חיים של 1,380 שנה.
248 - בעל זמן מחצית חיים של 9 שנים.
249 - בעל זמן מחצית חיים של 320 ימים.
גלן תיאודור סיבורג
Rockbox

| --- | --- |


התפריט הראשי של מערכת רוקבוקס
 מפתח:  מיזם רוקבוקס
 מחזור חיים:  12 ביוני 2002 – הווה (22 שנים)
 גרסה אחרונה:  3.15 (15 בנובמבר 2019) 
 מערכת הפעלה:  לינוקס
 נכתבה בשפות:  C, אסמבלי
 סוג רישיון:  GPL גרסה 2
 קוד מקור:  https://git.rockbox.org/cgit/rockbox.git/ 
 www.rockbox.org
 
רוקבוקס (ROCKBOX) היא קושחה חלופית לנגנים ניידים (נגני MP3, נגני MP4 ואף טלפונים סלולריים), שזמינה כתוכנה חופשית.
קושחה זו מותקנת על ידי מחשב רגיל ומשנה את דפוס התצוגה ומגוון האפשרויות במכשיר אליו היא נכנסת. בדרך כלל לצד הקושחה המקורית ובלי להסיר אותה.
ביצועי הקושחה

לדוגמה, אם עד להתקנה ניתן היה לשמוע בנגן מוזיקה, אז לאחר ההתקנה אפשר לבצע פעולות על קבצים כגון "גזור", "הדבק" ו"מאפיינים", כמו במערכת הפעלה של מחשב. כמו כן, ניתן לבחור מגוון רקעים למסך, משחקים ועוד מגוון אפשרויות נוספות. אפילו בנגני MP3 שאין בהם אפשרות לצפייה בתמונות או סרטונים, באמצעות הקושחה הדבר אפשרי.
קושחות חלופיות לדגמים רבים ושונים של נגנים ניתנות להורדה מאתר התוכנה. בין עשרות למאות אלפי אנשים בעולם השתמשו בקושחה מהאתר כחלופה בנגן שלהם במקום הקושחה המקורית של הנגן[דרוש מקור].
תהליך פיתוח הקושחה החל בסוף שנת 2001.
יעקב קפלן

ערך זה עוסק בארכאולוג ישראלי. אם התכוונתם לרב הראשי לצרפת, ראו .
| --- | --- |

ד"ר יעקב קפלן, 1987
 לידה:  6 באוקטובר 1911 ביאליסטוק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 באפריל 1989 (בגיל 77) 
 ענף מדעי:  ארכאולוג
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל 
 תרומות עיקריות
 חקר התקופה הנאוליתית והתקופה הכלקולותית בארץ ישראל
 
יעקב קפלן (י"ד בתשרי תרע"ב, 6 באוקטובר 1911 – ט' בניסן תשמ"ט, 14 באפריל 1989) היה ארכאולוג ישראלי, שלזכותו נזקפות רוב החפירות הארכאולוגיות בתל אביב וביפו. בשנות ה-70 הקים את מוזיאון יפו לעתיקות. שותפתו למלאכת החפירה הייתה רעייתו חיה ריטר-קפלן, ארכאולוגית אף היא.
קורות חיים

יעקב קפלן נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין הרוסית בשנת 1911, ובגיל 3 עלה לארץ ישראל עם הוריו, שהתיישבו ביפו. בתל אביב סיים קפלן את בית הספר התיכוני למסחר, ולימים סיים לימודי הנדסה בטכניון. בשנת 1936 הצטרף קפלן במקרה למשלחת החפירות בשייח' אבריק (בית-שערים) בראשות הארכאולוג בנימין מזר, ושם עבד במשך שלוש עונות כמהנדס-מודד. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר לעבוד בתור מהנדס במחנות הצבא הבריטיים בדרום ארץ ישראל. במשך כל אותה תקופה שמר על קשר עם מזר וחבריו והמשיך לגלות עניין בארכאולוגיה. קפלן אגר מידע, סייר באתרים עתיקים וליקט ממצאים ארכאולוגיים, שלימים יגיעו לפרסומיו הראשונים (כגון זיהויו של “כלי המחבצה” הכלקוליתי).
ב-1948 שב קפלן לעבודה בתחום הארכאולוגיה והצטרף למשלחת בראשות פרופ' מזר שחפרה בתל קסילה. תוך כדי עבודתו זו התוודע קפלן להרס אתרים עתיקים בצפונה המתפתח של תל אביב, והחל מינואר 1950 נרתם להצלתם בסיועו של ראש העיר דאז, ישראל רוקח, שמינה אותו לתפקיד שהיה בגדר תקדים בארץ, ושזכה לתמיכתו של מנהל מחלקת העתיקות הראשון של המדינה, פרופ' שמואל ייבין: הארכאולוג העירוני.
כך החל להתפתח מפעל חייו של קפלן: המחקר הארכאולוגי של תל אביב-יפו, ששיאיו החפירות בתל של יפו והקמתו של מוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו. במהלך מפעל זה הפכו רחובות, שכונות, גנים, מתקנים ועצמים גאוגרפיים לשמות נרדפים לאתרים ארכאולוגים, ובחלקם הם משמשים עד היום אבני-דרך בתולדות המחקר הארכאולוגי הפרוטו-היסטורי של ארץ-ישראל: רחוב הבשן, רחוב ז'בוטינסקי, גבעת בית המטבחיים הישן של תל אביב. בעבודתו של קפלן בראשית שנות החמישים חברו יחדיו ידע עיוני רב, מאגר גדול של נתונים שהעלו כישוריו הטכניים כמהנדס וחדות האבחנה הסטרטיגרפית שבה ניחן.
רישומו של קפלן בארכאולוגיה הישראלית ניכר בייחוד בשנות החמישים והשישים, כמו למשל מחקריו על הקרמיקה של התקופה הנאוליתית והתקופה הכלקולותית וכן גיבושה של גישה משווה בפירוש ממצאיו בשדה, שמהם צמח הדוקטורט שלו, אשר הוגש בשנת 1954 לסנאט האוניברסיטה העברית בירושלים. מלבד פיתוחו וניהולו של המוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו, הסקרים, חפירות ההצלה והחפירות היזומות באזור תל אביב-יפו, הוליכוהו מחקריו גם מחוץ לאזור תל אביב-יפו – למן המעקב אחר תחומי תפוצתה ומקורותיה של התרבות הכלקוליתית הקדומה, שאותה זיהה לראשונה באתר ואדי רבה ליד ראש העין. התרבות נמצאה מתחת לשכבה כלקולית ע'סולית; קפלן כינה את התרבות בשם “תרבות ואדי רבה” (חלק מהחוקרים מיחסים תרבות זאת לנאולית קרמי מאוחר). דרך חפירותיו בתלוליות בטש שבנחל שורק, עבור בשרידי התרבות הירמוכית אותה זיהה באתר חמדיה ו'גבעת רחוב הבשן' בתל אביב ועד למרגלות תל אבל בית מעכה שליד כפר גלעדי. מחקריו על ביצוריה של יפו הביאו את קפלן לחפור בסוללות העפר מתקופות הברזל והברונזה ביבנה-ים ובאשדוד-ים ולגבש תפיסה כוללת על הביצורים של תקופת הברונזה התיכונה ומקורותיה.
קפלן נמנה עם דור הארכאולוגים אשר בעקבות תגליותיהם באתרים מתקופות שונות התמודדו בהתלהבות עם מגוון רחב של נושאים שנקרו בדרכם. כך, למשל, תרם לגאוגרפיה ההיסטורית של ההתיישבות היהודית והשומרונית במישור החוף בתקופה הרומית הביזנטית ולידיעותינו על תולדות הבנייה בתקופה המוסלמית ברמלה.
קפלן נפטר ב-1989, בגיל 77. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אלמנתו, חיה לבית ריטר, נפטרה בשנת 2000.
בני הזוג היו הורים לבת יחידה, דינה בר-לב.
עיזבונם של יעקב קפלן וחיה ריטר-קפלן שמור בארכיון רשות העתיקות.
על שמו נקרא רחוב ביפו בשנת 2012.
כתביו

עין אל-ג'רבה: שרידים כאלקוליתיים בעמק יזרעאל, תל אביב–יפו: חמו"ל, תשכ"ט.
שתי קבוצות של כלי חרס מן המאה ה-א לספה"נ מיפו וסביבתה, פרסומי המוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו, א, תל אביב – יפו: המוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו, תשכ"ד.
אלמנטים מיסופוטאמיים בתרבות של תקופת הברונזה התיכונה II בארץ-ישראל, תל אביב – יפו: מוזיאון הארץ, תש"ל.
ביצורי תקופת הברונזה התיכונה II בארץ ישראל, פרסומי המוזיאון לעתיקות תל אביב-יפו, 4, תל אביב – יפו: [חמו"ל], תשל"ב.
ישובי התקופה הנאוליתית והכאלקוליתית בתל אביב והסביבה, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשי"ד-1954 – תשי"ח-1958.
הארכאולוגיה וההיסטוריה של תל אביב-יפו: מהימים הקדומים ביותר עד התקופה הערבית, תל אביב: מסדה, 1959.
מוזיאון יפו: המוזיאון להיסטוריה הקדומה של תל אביב-יפו, תל אביב: מוזאון יפו, תש"ך-1959.
לקריאה נוספת

רם גופנא, "לזכר נעדרים: ד"ר יעקב קפלן ז"ל", קדמוניות: רבעון לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא, כ"ב, 85–86 (1989), 55.
אהרן קמפינסקי, "יעקב קפלן", ארכאולוגיה: ביטאון אגודת הארכאולוגים בישראל, 3 (1992), 88–89.
Israel Exploration Journal, 40 (1990), 228. (נקרולוג)
הערות שוליים

↑  אילן שחורי, כבוד הקפלנים - החוצה!, דבר, 20 באוגוסט 1982
↑  ההיסטוריה הסודית של תל אביב: מה קרה כאן במשך 20,000 שנה?, תל אביב: מוזיאון ארץ ישראל, תשס"ט 2009, עמ' 15.
↑  חולקו תעודות באוניברסיטה ל־485 בוגרים, מוסמכים ודוקטורים, הארץ, 8 במאי 1958
↑  יעקב קפלן באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  חיה קפלן באתר חברה קדישא ת"א–יפו. על אביה ראו: דוד תדהר (עורך), "נפתלי ריטר", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יח (1969), עמ' 5442–5443.
↑  עזבונות השמורים בארכיון רשות העתיקות, באתר רשות העתיקות.
↑  אילן ליאור, אושרו שמות חדשים לרחובות בתל אביב, באתר הארץ, 23 באפריל 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517260905171  BnF: cb17802429t (data)  GND: 1179210859  ISNI: 0000 0004 9941 3824  LCCN: no2018094203  VIAF: 308270768   WorldCat (עם VIAF): 308270768
פסו קולומביאני

| --- | --- |
100 COP Reverso AnT
 משתמשים:  באופן רשמי : קולומביה קולומביה באופן לא רשמי : ונצואלה ונצואלה
 ISO 4217:  Code COP (numeric: 170)
 יחידות משנה
 1/100:  סנטבו (centavo)
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  $1,000, $2,000, $5,000, $10,000, $20,000, $50,000, $100,000
 מטבעות בשימוש:  $100, $200, $500, $1,000 הילך חוקי לא בשימוש=50$
 בנק מרכזי
 אינפלציה:  3.5% (2021 est.) 2.53% (2020 est.)
 בנק מרכזי:  בנק הרפובליקה [Banco de la República]
 www.banrep.gov.co
 → ריאל קולומביאני 
הפסו הקולומביאני (בספרדית: Peso colombiano; סימן: $; קוד ISO 4217‏: COP) הוא ההילך החוקי של קולומביה. סמל הפסו הרשמי הוא $, סמל Col$. משמש גם כדי להבחין בינו לבין מטבעות אחרים הנקובים בפזו ובדולר.
פסו אחד מחולק תאורטית למאה סנטאבו; עם זאת, בגלל האינפלציה הגבוהה בשנות ה-70 וה-80, כל הטבעת מטבעות הסנטבו הופסקה ב-1984.
עדיין מקובל לכתוב סכומים כספיים עם סנטאבו.
מטבעות ה-50 פזו הם עדיין הילך חוקי, אך בשל ערכם ותפוצתם הנמוכים, רוב העסקאות במזומן מעוגלות ל-100 פסו הקרובים ביותר.
היסטוריה

קולומביה השתמשה בריאל הקולוניאלי הספרדי עד 1820. לאחר שהושגה עצמאות מספרד, הוא הוחלף בריאל הקולומביאני. בשנת 1837, הריאל הקולומביאני הוחלף בפזו הנוכחי בשער של 1 פזו = 8 ריאל וחולק בתחילה ל-8 ריאל. בשנת 1847, קולומביה עברה לשיטה העשרונית של המטבע והפסו חולק לעשרה ריאלים, כל אחד מ-10 דצימוס (עשירית) דה ריאל, מאוחר יותר סנטאבו (centavos).
שמו של הריאל שונה ל-décimo בשנת 1853. השיטה הנוכחית של 100 סנטאבוס לפזו שימשה לראשונה בשנת 1819 על שטרות כסף מוקדמים אך לא הופיעה שוב עד תחילת 1860 על שטרות כסף ולא הייתה בשימוש ב מטבעות עד 1872.
בשנת 1931 עזבה בריטניה את תקן הזהב והצמדת הפסו הועברה לדולר ארצות הברית, בשער של 1.05 פזו = 1 דולר, פיחות קל מההצמדה הקודמת שלו, זאת עד 1949. למרות זאת, שטרות הפסו המשיכו להיות מונפקים כפסו אורו עד 1993.
בשנת 2018, הקונגרס של קולומביה התלבט אם לנקוב מחדש בפזו בשער של 1,000 פסו ישן = פסו חדש אחד, תוך הסרת שלושה אפסים מערכו הנקוב, וזאת על מנת להקל על פעולות החשבונאות והבנקאות.
סדרה חדשה של שטרות הוצגה בשנת 2016 כאשר שלושת האפסים האחרונים של הערך הוחלפו במילה "מיל" (אלף), התכנית הייתה להדפיס את אותם שטרות כאשר את המילה "מיל" תוחלף במילה "נואבוס" (חָדָשׁ). ההצעה נתמכה על ידי הנשיא דאז חואן מנואל סנטוס, אך נתקלה בהתנגדות בשל העלות הגבוהה שתהיה לה והיתרונות המינימליים שהיא תביא, כמו כן היה חשש לבלבול בכלכלה מבוססת מזומנים ברובה, הטיפול בחוזים שנכרתו במטבע הקודם והאפשרות של ירידת אינפלציה עתידית. אם כי הפחתת האינפלציה לא הייתה אחת התוצאות הצפויות של הרדנומינציה. הנשיא איבן דוקה (Iván Duque) לא תמך בשינוי, וההצעה כרגע אינה נשקלת בממשלה.
מטבעות

בשנת 1967, הוצגו מטבעות פלדה בערכים של 1 ו-5 סנטאבוס ומטבעות מצופים בנחושת, בערכים של 10, 20 ו-50 סנטאבוס ומטבעות קופרו-ניקל בערך של 1 פסו,
את מטבעות 2 סנטאבוס הפסיקו לייצר בשנת 1960.
בשנת 1977, הוצגו מטבעות של 2 פסו העשויים ברונזה.
ב-1984 הסתיים ייצור כל המטבעות מתחת ל-1 פזו. ערכים גבוהים יותר הוכנסו בשנים הבאות של אינפלציה גבוהה. מטבעות 5 פסו הוצגו ב-1980, ואחריהם 10 פסו ב-1981, 20 פסו ב-1982, 50 פסו ב-1986, 100 פסו ב-1992, 200 פסו ב-1994, 500 פסו ב-1993 ו-1000 פסו ב-1996.
אך עקב בעיות זיוף מאסיביות, מטבעות ה-1000 פסו נמשכו חזרה בשלבים ולא הופצו עד שבשנת 2002, הם יצאו מהמחזור. המטבע יצא ממחזור.
בפברואר 2009, הבנק המרכזי הפסיק את ההטבעה של מטבעות 5, 10, 20 פזו. אך הם עדיין היו הילך חוקי, אך בשל ערכם ותפוצתם הנמוכים, רוב עסקאות המזומן עוגלו ל-100 פסו הקרובים ביותר.
בשנת 2012, הבנק של הרפובליקה של קולומביה הנפיק סדרה חדשה של מטבעות עם מטבעות 500 ו-1000 פזו שהוטבעו כעת כמטבעות דו-מתכתיים.
| מטבעות מסדרת 2012> ערך.ערך | מטבעות מסדרת 2012> מפרט טכני.קוטר (מ"מ) | מטבעות מסדרת 2012> מפרט טכני.עובי (מ"מ) | מטבעות מסדרת 2012> מפרט טכני.משקל (גרם) | מטבעות מסדרת 2012> מפרט טכני.הרכב | מטבעות מסדרת 2012> תיאור.שפת המטבע | מטבעות מסדרת 2012> תיאור.פני המטבע | מטבעות מסדרת 2012> תיאור.גב המטבע |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 50 פסו | 17 | 1.3 | 2.0 | פלדה מצופה ניקל | חלק | דב המשקפיים (Spectacled bear) – שמו הפופולרי ושמו המדעי | ערך המטבע, גובל במילים "הרפובליקה של קולומביה" והשנה שבה הוטבע |
| 100 פסו | 20.3 | 1.55 | 3.34 | פלדה מצופה פליז: 90.8% ברזל, 1.2% פחמן; שכבות: 6.4%-7.2% נחושת, 3.2%-2.4% אבץ | חלק | צמח הRuilopezia (Espeletia) – שמו הפופולרי ושמו המדעי | ערך המטבע, גובל במילים "הרפובליקה של קולומביה" והשנה שבה הוטבע |
| 200 פסו | 22.4 | 1.7 | 4.61 | 65% נחושת 20% אבץ 15% ניקל | אותיות עם קצה רגיל | ארה ארגמנית -תוכי גדול (The scarlet macaw) שמו הפופולרי ושמו המדעי | ערך המטבע, גובל במילים "הרפובליקה של קולומביה" והשנה שבה הוטבע |
| 500 פסו | 23.7 | 2 | 7.14 | טבעת חיצונית: 65% נחושת  20% אבץ, 15% ניקל עיגול מרכזי: 92% נחושת 6% אלומיניום, 2% ניקל | מפולחים (חלקים רגילים ומדורגים) | צפרדעת הזכוכית – שמה הפופולרי ושמו המדעי | ערך המטבע, גובל במילים "הרפובליקה של קולומביה" והשנה שבה הוטבע |
| 1,000 פסו | 26.7 |  | 9.95 | טבעת חיצונית: 92% נחושת 6% אלומיניום, 2% ניקל עיגול מרכזי: 65% נחושת 20% אבץ, 15% ניקל | ביטחון | צב ים חום (loggerhead sea turtle), שמו הפופולרי ושמו המדעי | ערך המטבע, גובל במילים "הרפובליקה של קולומביה" והשנה שבה הוטבע |
הערות שוליים

↑  Editorial Style Guide 2020, World Bank Group, appendix D pp.134–139
מדינות נוספות המשתמשות בפסו

הפסו היה מטבע ששימש בהיסטוריה את ספרד הקולוניאלית, ועל כן גם את הקולוניות שלה. מסיבה זו, גם כיום זהו שמו של המטבע במדינות רבות:
| מדינה |  | שם המטבע | סמל מטבע | קוד ISO 4217 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ארגנטינה | ארגנטינה | פסו ארגנטינאי | $ | ARS |
| צ'ילה | צ'ילה | פסו צ'יליאני | $ | CLP |
| אורוגוואי | אורוגוואי | פסו אורוגוואי | $ | UYU |
| הרפובליקה הדומיניקנית | הרפובליקה הדומיניקנית | פסו דומניקני | $ | DOP |
| מקסיקו | מקסיקו | פסו מקסיקני | $ | MXN |
| קובה | קובה | פסו קובני | $ | CUP |
| הפיליפינים | הפיליפינים | פסו פיליפיני | ₱ | PHP |
הרמן סמואל ריימרוס

| --- | --- |

 לידה:  22 בדצמבר 1694 המבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  1 במרץ 1768 (בגיל 73) המבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 השקפה דתית:  לותרניזם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרידריך שילר, יוהאנאום 
 מוסדות:  אוניברסיטת ויטנברג 
 תחומי עניין:  פילולוגיה, פילוסופיה, היסטוריה 
 עיסוק:  פילוסוף, תאולוג, סופר, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 צאצאים:  אליזה ריימרוס, יוהאן אלברט היינריך ריימרוס 
 
הֶרְמַן סַמוּאֶל רַיימַרוֹס (בגרמנית: Hermann Samuel Reimarus; 22 בדצמבר 1694 –  1 במרץ 1768) היה פילוסוף גרמני ומחבר של עידן הנאורות שזכור בזכות הדאיזם שלו, הדוקטרינה לפיה התבונה האנושית יכולה להגיע לידע אלוהים ואתיקה מתוך חקר הטבע והמציאות הפנימית שלנו, ובכך מבטל את הצורך בדתות המבוססות על התגלות. הוא דחה את המקור העל טבעי של הנצרות, והיה המבקר המשפיע הראשון שחקר את ישו ההיסטורי (אנ'). לפי ריימרוס, ישו היה נביא יהודי בן תמותה, והשליחים ייסדו את הנצרות כדת נפרדת מאמונתו של ישו עצמו.
קורות חיים

ריימרוס חונך על ידי אביו ועל ידי המלומד יוהאן אלברט פבריציוס (אנ'), שלאחר מכן הפך לחתנו. הוא למד בבית הספר גימנסיה יוהאנום (אנ'). הוא למד תאולוגיה, שפות עתיקות ופילוסופיה באוניברסיטת ינה, הפך לפריבט-דוצנט באוניברסיטת האלה-ויטנברג ב-1716, ובשנים 1720–21 ביקר בהולנד ובאנגליה. בשנת 1723 הוא הפך לרקטור בית הספר התיכון בוויסמר, ובשנת 1727 פרופסור לעברית ושפות מזרחיות בבית הספר התיכון של עיר הולדתו. אף על פי שהוצעו לו משרות רווחיות יותר בבתי ספר אחרים, הוא החזיק במשרה זו עד מותו.
חובותיו היו קלות; ובזמן הפנאי שלו עסק בלימודי פילולוגיה, מתמטיקה, פילוסופיה, היסטוריה, כלכלה פוליטית, מדע וידיעת הטבע, עבורם צבר אוספים גדולים. ביתו היה מרכז התרבות הגבוה ביותר של המבורג; ואנדרטה של השפעתו בעיר ההיא עדיין נותרה ב-Haus der Patriotischen Gesellschaft ("בית החברה הפטריוטית"), שם עדיין נפגשות החברות המלומדות והאמנותיות שחלקן נוסדו על ידו. היו לו שבעה ילדים, רק שלושה מהם היו עדיין בחיים בעת מותו: הרופא יוהאן אלברט היינריך ריימרוס (אנ') ושתי בנות, אחת מהן היא אליזה ריימרוס, שנהגה להתכתב עם גוטהולד אפרים לסינג. ריימרוס נפטר ב-1 במרץ 1768.
הערכה

ניתן למצוא הערכות של ריימרוס בעבודותיהם של ברנהרד פינייר (גר'), אוטו פפליידרר (אנ') והראלד הפדינג (אנ'). פינייר מציין את עמדתו של ריימרוס באופן הבא: "אלוהים הוא בורא העולם, וחוכמתו וטובו בולטים בו. חיי נצח מושתתים על טבעו המהותי של האדם ועל מטרת האל בבריאה. הדת תורמת לאושר שלנו ורק היא גורמת לסיפוק. ניסים סותרים את המטרה האלוהית ללא ניסים לא יכול להיות התגלות".
פפליידרר אומר שהטעויות של ריימרוס היו בכך שהוא התעלם מביקורת היסטורית וספרותית, מקורות, תאריך, מוצא וכו' של מסמכים, ונאמר כי הנרטיבים הם אלוהיים גרידא או אנושיים גרידא. לא הייתה לו תפיסה של סיבה אימננטית.
להפדינג יש גם קטע קצר על ה"התנצלות", המציין את העמדה העיקרית בספר כדלקמן:
דת טבעית מספיקה; לכן התגלות מיותרת. יתרה מכך, דבר כזה הוא בלתי אפשרי פיזית ומוסרית כאחד. אלוהים לא יכול להפריע לעבודתו שלו על ידי ניסים; הוא גם לא יכול להעדיף כמה אנשים על פני אחרים על ידי התגלויות שאינן מוענקות לכולם, ושאי אפשר אפילו לכולם להתוודע אליהם. אבל מכל הדוקטרינות זו של העונש הנצחי מנוגדת ביותר, סבור ריימרוס, לרעיונות האמיתיים של אלוהים; ונקודה זו היא אשר גרמה לו לראשונה למעוד.
עבודתו של ריימרוס זכתה לשבחים רבים מאלברט שווייצר. בעודו מכנה את הדעות המובעות בפרגמנטים מוטעות מבחינות מסוימות וחד-צדדיות, שווייצר מתאר את החיבור על "מטרות ישו ותלמידיו" לא רק כ"אחד האירועים הגדולים ביותר בתולדות הביקורת" אלא גם כ"יצירת מופת של ספרות כללית". על המובאה השלישית של לסינג בפרגמנטים, "על מעבר בני ישראל בים סוף", נאמר שהיא "אחד הקטעים המוכשרים, השנונים והחריפים שנכתבו אי פעם".
הכומר ריצ'רד נ. סולן מציין כי אל ריימרוס "מתייחסים כיוזם 'מחקר חיי ישו' של שווייצר וזוכה לכבוד מיוחד על ידי הכרתו שעולם המחשבה של ישו היה אסכטולוגי בעיקרו, עובדה שהתעלמו ממנה עד סוף המאה ה-19".