stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדוארד פרנקופף
ביוגרפיה > האטלס האנטומי של פרנקופף

בכך שהגדיר אנשים מסוימים כ"תת אדם", איפשר המדע הרפואי הנאצי להתייחס אליהם כ"כלי מחקר" עוד בחייהם, ללא הגנת החוק הגרמני עליהם. ב-18 בפברואר 1939, הוציא המשטר הנאצי צו אשר מורה לשלוח את כל הגופות של אסירים שהוצאו להורג אל מחלקות לאנטומיה באוניברסיטאות הקרובות ביותר, לצורכי מחקר ולימוד. בשנת 1942, קבע החוק הנאצי כי שרידי פולנים ויהודים שהוצאו להורג לא ייקברו בידי קרוביהם, אלא יועברו למוסדות מחקר גרמניים. מוסדות רפואיים יוקרתיים רבים שמרו לצורכי מחקר שרידי אנשים שנרצחו.
ביוגרפיה > האטלס האנטומי של פרנקופף > מאפייני האטלס האנטומי של פרנקופף

האטלס "אנטומיה טופוגרפית של האדם" (גרמנית: "Topographische Anatomie des Menschen") של פרנקופף הוא ספר אנטומיה נפוץ מאוד בעולם. מאז פרסום המהדורה הראשונה (בשנת 1937, המהדורות הבאות ב-1942, 1952, 1956-1957, 1961, 1963 (מהדורה אמריקאית), 1988) נעשה בו שימוש נרחב על ידי רופאים וסטודנטים לרפואה.
האטלס הוגדר ב-1990 על ידי העיתון הרפואי המוביל New England Journal of Medicine כ"עבודה קלאסית בתחום", וידוע גם בזכות הדיוק והפרוט הרב המאפיינים אותו. בספר זה, המאיירים ביטאו בצורה גרפית את אהדתם לנאציזם, והוסיפו סמלי SS או צלבי קרס לחתימותיהם בתחתית האיורים. בנוסף, בחלק מהאיורים נראים אנשים רזים באופן קיצוני, בעלי חזות שמית, צעירים, בעלי תספורת קצוצה כשל אסיר, ואף נימולים.
כמחצית מ-791 האיורים המקוריים באטלס לא נוצרו במהלך שנות המשטר הנאצי, ומתוארכים לפני 1937 או לאחר 1945.
מהדורות מאוחרות יותר של האטלס, שהפסיק לצאת לאור בינתיים על ידי המו"ל המקורי, Urban & Schwarzenberg - U&S, מכילות איורים מהמהדורות המקוריות, אך ברוב המקרים נמחקו הסמלים הנאציים מהאיורים המקוריים
.
ביוגרפיה > האטלס האנטומי של פרנקופף > החקירה אודות מקורות האטלס

ב-1988, פורסם מחקר מפורט אודות האטלס של פרנקופף על ידי דייוויד ויליאמס (David J. Williams), פרופ' לאיור רפואי מאוניברסיטת פרדו (Purdue) שבאינדיאנה, ארצות הברית. במחקר שערך, בו ראיין את פרנץ בטקה (Franz Batke), אחרון מאיירי האטלס שנותר בחיים, גילה כי לא רק פרנקופף אלא גם המאיירים המרכזיים שתרמו לאטלס – אריך לפיאר לודוויג שרוט, קארל אנדטרסר ופרנץ בטקה היו חברים פעילים במפלגה הנאצית. לפיאר הוסיף צלב קרס לחתימותיו במהדורה הראשונה של האטלס לאיורים שייצר בין 1938 ל-1945, ואנדטרסר חתם על ידי סימון SS בשמו (EndtreSSer) בצורה האופיינית לסמל האס אס. אותו לפיאר, שהיה מאייר אנטומי מוערך ביותר, עבד לאחר מלחמת העולם השנייה על האטלס של סובוטה (Sobotta/Becher "atlas der Anatomie des Menschen"). על פי ממצאיו של ויליאמס, לא סביר כי נעשה שימוש בקורבנות מחנות הריכוז לשם הכנת האטלס, אך המוסד לאנטומיה השתמש באופן שוטף בקורבנות שהוצאו להורג.
בהמשך טען חוקר נוסף, אדזרד ארנסט (Edzard Ernst), כי פרנקופף השתמש לצורך יצירת האטלס בחלקי גופות של ילדים שנרצחו בבית חולים בווינה, ובגופות של אנשים שהוצאו להורג לצורכי לימוד.
במרץ 1995 דרש מוסד "יד ושם" מאוניברסיטאות וינה ואינסברוק לערוך חקירה עצמאית על ידי מומחים חיצוניים לגבי הרקע והמקור של הדמויות באטלס של Pernkopf. הבקשה הראשונה של "יד ושם" נדחתה. עם זאת, בזכות מאבקו של הארגון בשיתוף עם פרופ' ויליאם זיידלמן (William Seidelman, פרופ' מהמחלקה לרפואת משפחה וקהילה וחוקר רפואה ושואה מאוניברסיטת טורונטו) וחבריו, נפתחה בפברואר 1997 חקירה באוניברסיטת וינה. בדו"ח שפורסם בעקבותיה ב-1998 נחשף כי המוסד לאנטומיה של האוניברסיטה קיבל לפחות 1377 גופות, בהן גופותיהם של ילדים, מתאי ההוצאה להורג של הגסטפו בבית המשפט האזורי בווינה. אותם אנשים הוצאו להורג בעריפת ראשם על ידי גיליוטינה, או שנורו. לא ניתן היה לקבוע את מספרן המדויק של הגופות, בשל תיעוד לא שלם. רישום הגופות, המקור החשוב ביותר לזיהוי מוצאם של המוצאים להורג – חסר, וייתכן כי נהרס בהפצצה האווירית של ה-7 בפברואר 1945.
לאורך השנים, היה פרנקופף עצמו מעורב באופן פעיל בניסיון למצוא מקורות נוספים לגופות עבור המוסד לאנטומיה, בו היה מחסור בתקופה שלפני המשטר הנאצי. ב-1939 הוא הציע את העברתן של גופות של אנשים שהוצאו להורג מאזורים שמחוץ לווינה, בעיקר פולין, אך רעיון זה לא נדון ככל הנראה מעבר לכך. לעומת זאת, זרם הגופות מההוצאות להורג גבר כל כך בזמן המשטר הנאצי, שחדרי המוסד לאנטומיה היו לעיתים מלאים יתר על המידה, והוצאות להורג נאלצו להידחות מסיבה זו. פרנקופף היה מודע לכך וביקש ב-1943 העלאה בתקציב המוסד על בסיס העלייה במספר הגופות אותן היה צריך לאחסן. בגופות אלה נעשה שימוש עבור נתיחות במסגרת קורסים באנטומיה של תלמידי רפואה, הכנת דוגמאות לצורכי לימוד, יצירת דוגמאות לטווח-ארוך עבור אוסף האנטומיה וכמודלים לאטלס של פרנקופף.
בעוד שהמוסד לאנטומיה נהרס על ידי פצצה לקראת סוף המלחמה, זיהו החוקרים בערך 200 דוגמאות מתקופת הנאצים ואוספים של אוניברסיטאות אחרות. אוניברסיטת אינסברוק, שבה על פי החשד מצויים שרידים רבים ששימשו ליצירת אטלס פרנקופף המקורי, סירבה לעמוד בחקירה. כמוה, עוד מוסדות רבים בגרמניה ובאוסטריה, לגביהם קיימים חשדות כבדים ועדויות מרשיעות, לא חשפו את הפשעים שהתבצעו בהם בשנות הארבעים של המאה ה-20, כחלק ממה שנקרא אז "מחקר רפואי".
ביוגרפיה > האטלס האנטומי של פרנקופף > סוגיות באתיקה ורפואה שהעלה האטלס

חשיפת המקורות ששימשו ליצירת האטלס האנטומי של פרנקופף עוררה דילמות וויכוחים בקהילה המדעית והרפואית לגבי ההתייחסות לספרים ולעבודות בעלי רקע דומה. ויכוחים אלה מצאו ביטוי במספר מאמרים שהתפרסמו בעיתונות המדעית, ועסקו בין השאר בשאלות הבאות:
האם להתיר שימוש באטלס האנטומי לצורך לימוד והכשרת רופאים ומדענים? על אף שקיימים היום אטלסים אנטומיים רבים, יש הטוענים עד היום כי עבודתו של פרנקופף וחבריו יוצאת דופן באיכותה ובתרומתה.
באיזו מידה ניתן להפיק תועלת מהמידע שבאטלס, והאם ניתן לשקול אותה מול המחיר המוסרי הכבד שצריך היה לשלם בעבור מידע זה? האם הערך המדעי שקול לכאב ממנו סבלו אנשים בשל מוצאם או דעותיהם? היו שטענו כי המידע עצמו נטול הקשר מוסרי, בלי חשיבות לדרך בה הושג, בעוד אחרים אמרו כי דבר אינו מצדיק שימוש במידע שהושג תוך סבל וכאב של אחרים.
האם לצנזר את הספרים, שמקורם בפשעים כנגד האנושות, או אף להשמידם? חלק מהחוקרים טוענים, כי בתקופה בה העדים לזוועות השלטון הנאצי הולכים ומתמעטים, ומנגד קולות מכחישי השואה והתנועות הנאו-נאציות הולכים ומתרבים, ניסיון להשמיד או להסתיר ספרים אלה עלול לגרום נזק חינוכי-היסטורי רב. בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, בה נחשף מחדש האטלס בשנת 2004, ננקטו צעדים שמטרתם חינוך בנושא, והנצחת האטלס והסיפור שמאחוריו.
ב-1996 הודיע דובר מטעם חברת ההוצאה לאור הגרמנית של האטלס, Urban & Schwarzenberg, כי האטלס המשיך לצאת לאור "בשל הערך המדעי שלו והעובדה כי עד היום אין עדות מוצקה המוכיחה כי מקור הגופות בהן עשה פרנקופף שימוש הוא מחנות ריכוז נאציים" למרות חקירתם העצמאית. עוד אמרו כי הם מנסים להפריד את פרנקופף האיש, מעבודתו.
ביוגרפיה > פעילות לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה פוטר פרנקופף מהאוניברסיטה, ונעצר על ידי הצבא האמריקאי. על אף שלא הואשם מעולם בפשעי מלחמה, הועבד פרנקופף בפרך במחנה אסירים של בעלות הברית לפושעי מלחמה – מחנה מרקוס ו. אור בגלזנבאך (ליד זלצבורג), והוחזק בו במשך שנתיים. אז בוטל מעמדו כ"אדם מופלל" ("Incriminated person") ל"אדם פחות מופלל" ("lesser incriminated"), והוא עבר הליך רשמי של "דה-נאציפיקציה". לאחר מכן בוטלו מינויו האקדמיים, והוא הורשה לחזור לאוניברסיטת וינה.
פרנקופף קיבל בהוראת משרד הדיקן שני חדרים במחלקה לנוירולוגיה, ושם המשיך את עבודתו על האטלס עם שחרורו, ואף הוציא מהדורה שלישית ב-1952. מאמרים פרי עטו המשיכו אף הם להתפרסם. פרנקופף קיבל קיצבת פנסיה מלאה מ-1953 ועד מותו ב-1955.
פרנקופף נפטר בווינה משבץ מוחי במהלך עבודתו על המהדורה הרביעית של האטלס הנושא את שמו.
איים פראיים

| --- | --- |
 סוגה:  סרט תיעודי 
 יוצרים:  BBC 
 ארץ מקור:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  6
 הפקה
 חברת הפקה:  Silverback Films 
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC One
 תקופת שידור מקורית:  12 במרץ 2023 – 9 באפריל 2023
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
איילים אצילים בבריטניה.
לוטרות מצויות בבריטניה.
איים פראיים (באנגלית: Wild Isles) היא סדרת-טבע תיעודית של ה-BBC המשודרת ברשת BBC One וב-BBC Earth החל מ-12 במרץ עד 9 באפריל 2023 בקריינותו של השדרן הוותיק דייוויד אטנבורו, אשר מציג את חיי הטבע באיים הבריטיים, תוך שימוש בטכנולוגיות צילום מתקדמות. הסדרה פותחה במשך 3 שנים תוך עבודה משותפת עם הקרן העולמית לשימור חיות הבר, האוניברסיטה הפתוחה והחברה "Royal Society for the Protection of Birds".
הסדרה מראה את אתרי הטבע והחיים השונים בטבע בבריטניה ואירלנד, והיא כוללת 6 פרקים באורך של כשעה, אם כי הפרק האחרון הורד מחשש מתגובת המפלגה השמרנית והתקשורת הימנית על ביקורת על הפגיעה בטבע. בשל כך הופרד החלק האחרון והוא נחשב לחלק מסדרה נפרדת ("Saving Our Wild Isles").
פרקי הסדרה

האיים היקרים שלנו: בפרק מוצגים חיי הטבע של האיים הבריטים. נראים קטלנים צדים כלבי ים באיי שטלנד, עיט זהוב, נמנמן מגיח מעץ אלון זקן וחומק מלילית מצויה האורבת לו, גיריות משחקות, עיטם לבן-זנב בציד ברנטות לבנות חזה, שועלים חיים בשדה, צמחים מנצלים חרקים להאבקה במגוון דרכים, שפריריות מהמין Calopteryx splendens מזדווגות, שלדגים בדיג, סולות צפוניות מקננות ותוכי ים אטלנטי מנסה להימלט משחפי אגמים חומסנים.
יערות: בפרק נראים היערות של האיים. עיט זהוב מקנן בין אורנים, אדום חזה מתבסס על חזירי בר שהוחזרו לטבע כדי לקבל מזון, ביערות סקוטלנד שכווי ענק מחפש נקבות ונלחם ביריבים וכך גם הפרפר Apatura iris ונמליים מהסוג Formica צדות זחלים. ביערות גשם ממוזגים נראית החשופית Limax cinereoniger - הגדולה בעולם, סנאי אדום מחפשים אצטרובלים, אייל הכרמל עם צעירים, איית צרעים מספקת לגוזליה חלת דבש, יחמורים אירופאים נלחמים על נקבות, פטריות מתפשטות לאורך היער ומופע גדול של זרזירים המושכים טורפים כמו עקבים, בז נודד ותנשמת מצויה.
ערבות עשב: בפרק מוצגות הערבות הגדולות. נראים עיט זהוב מנסה לצוד ארנבת אירופאית אך נכשל, צעירי קיווית מצוייצת באחו מושכים שחף אפרורי לצוד אותם, ינשוף שדות בציד נברנים, סוסי בר שהוחזרו לאדמות מרעה, דבורה ממין Osmia bicolor מתרבה באחו, הפרפר Phengaris arion מתגלם באדמה בתוך קן נמלים, ארנבונים מתרבים אך נטרפים בידי עקבים ושועלים, צפע אירופאי ברבייה, מופעי רבייה של זרונים תכולים ושל שכווי שחור ואיילים אדומים נלחמים.
מים מתוקים: בפרק מוצגים מקווי המים המתוקים. בז עצים צד שפיריות בביצות, סלמון אטלנטי מגיח מהאוקיינוס לעבר הנהרות בהם גדל ואחריו נעים דולפיננים בשפך הנהר וכן לוטרות, בונה אירופי שחזר לאירופה מעצב את הנוף ועוזר לשלך ושלדג גמדי לדוג, עכביש דייג בציד תת-מיימי, בריומאים מגיחים מהנהר ומושכים טורפים, עטלפים מחפשים מזון ומעופפים סמוך לבריכות, קרפדות מצויות מתרבות, חדף מים בציד, בביצות סוף ישנם איילי אציל רועים וטבלנים מצויצים מזדווגים ולאורך שפכי נהרות חופיות נמלטות מבז נודד.
אוקיינוסים: הפרק מציג את החיים באוקיינוסים. כלבי ים אפורים מתרבים לאורך החופים, לוטרה מצויה מחפשת טרף במימי שטלנד, סוסון-ים מדובלל ודיונון הרוקחים שוחים בכרי העשב וסרטני עכובית משילים את שריונם, חלזונות Akera bullata מתרבים בהמוניהם, ערוגות קלפ בהם צמידונאי מגונן על ביציו מפני קיפודי ים, זרמים מזינים מגוון קווצי עור כמו נחשוני ים, מלפפוני ים וכוכב הים Luidia ciliaris מחפש צדפות מהמין מסרק רב-גל (Aequipecten opercularis). זואופלנקטון הכולל שטרגליים, מסרקניות ומסרקני ביראו טורפים מושכים בתורם טורפים גדולים יותר כמו כרישים ענקיים וכן דגי הרינג ומקרל. קיבוץ גדול של דגים מושך טורפי דגים כמו דולפינים, טונות כחולות-סנפיר, סולות צפוניות, שחפיים ויסעורים אטלנטים המקננים לאורך החופים.
שימור האיים הפראיים שלנו: פרק שישי המוצג בנפרד מהסדרה.
אחמד שאה מפהנג

סולטאן חאג'י אחמד שאה אל-מוסתעין בילה איבני אלמרהום סולטאן אבו בכר ריאיאתודין אל-מועזאם שאה (בג'אווי: المرحوم سلطان حاج أحمد شاه المستعين بالله إبن المرحوم سلطان أبو بكر رعاية الدين المعظم شاه) היה הסולטאן החמישי של פהנג והיאנג די-פרטואן אגונג השביעי של מלזיה מ-1979 עד 1984.
חאג'י אחמד שאה נולד באיסטאנה מנגה טונגל, פקאן, פהנג. הוא היה בנו היחיד של סולטאן אבו בכר ריאיאתודין אל-מועזאם שאה איבני אלמרהום סולטאן עבדאללה אל-מועטסים בילה. 
הוא למד בקולג' המלזי בקואלה קאנגסאר, ולאחר מכן קיבל דיפלומה במינהל ציבורי ממכללת ווסטר, שבאוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת אקסטר.
הוא ירש את אביו כסולטאן פהאנג במאי 1974.
בשנת 1979 הוא נבחר ליאנג די-פרטואן אגונג של מלזיה. בחירתו הייתה שנויה במחלוקת משום שהתפרסם במדינה שהוא מסוכסך עם סגן ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד. שמועות אלה התבררו לבסוף כבדויות.
סולטאן אחמד שאה היה חובב ספורט נלהב והיה נשיא התאחדות הכדורגל המלזית (FAM) משנת 1984 עד 2014, נשיא קונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC) עד 2002 ונשיא התאחדות הכדורגל של ASEAN מ-2011 עד 2019. בנוסף לכדורגל, אהב גם גולף, פולו ורכיבה על סוסים.
הוא התפטר מתפקידו כשליט פהאנג בינואר 2019 בשל חוסר יכולתו להמשיך לשלוט בעקבות בריאותו הרופפת ותפקיד הסולטאן הועבר לבנו עבדאללה.
הוא מלך לעולמו אחרי ארבעה חודשים מהתפטרותו במאי 2019 ונקבר לצד אשתו במאוזוליאום המלכותי פהאנג ליד המסגד המלכותי אבו בכר בפקאן שבפאהאנג.
לאחר מותו, מדינת פהנג ציינה 40 ימי אבל, ודגלי פהנג ברחבי המדינה הונפו בחצי התורן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1172113386  LCCN: n85030795  VIAF: 50646145   WorldCat (עם VIAF): 50646145
אירה ג'וי צ'ייס

אירה ג'וי צ'ייס (באנגלית: Ira Joy Chase;‏ 7 בדצמבר 1834 –  11 במאי 1895) היה כומר ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל אינדיאנה ה-20 בשנים 1889- 1891, ולאחר מכן ועד 1893 כמושל אינדיאנה ה-22.
ראשית חייו

אירה ג'וי צ'ייס נולד במחוז מונרו שבמדינת ניו יורק כבנם של בנג'מין ולורינדה מיקס צ'ייס. הוריו היו עניים, והוא בילה את רוב ראשית ילדותו במעבר ממקום למקום. הוא התחנך באקדמיית מדינה, שם הוא קיבל חינוך בסיסי, ולמד בסמינר מילאן, שם הוא הוסמך ככומר. ב-1855 עברה משפחתו לברינגטון, אילינוי, שם לקחו הוא ואביו על עצמם משרת נהיגת קרונות במכלאות הבקר של שיקגו. עד מהרה הוא מצא עבודה כמורה, שם הוא הכיר את רודה ג'יין קאסל. השניים נישאו, ועד לגיוסו לצבא האיחוד עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, נולדו להם שלושה ילדים. במהלך המלחמה הייתה בריאותו רופפת לעיתים קרובות, כך שהוא הועבר מתפקידים בקווי החזית ושירת כמדריך למתגייסים חדשים. מצב בריאותו המשיך להחמיר והוא נאלץ להתאשפז במשך כמה חודשים בבית חולים צבאי. רעייתו שמעה על מצבו ועזבה את ביתם שבאילינוי כדי לשהות לצידו בטנסי. מאחר שלא הותר לה להישאר בבית החולים בשל היותה אזרחים, היא התגייסה לצבא כאחות. כאשר החלים צ'ייס, הוא שב לשרת בתפקידו כקצין דת.
ביום לאחר שובם של בני הזוג הבייתה ב-1864, לקתה רעייתו של צ'ייס באבעבועות שחורות. צ'ייס בילה מספר שבועות כשהוא סועד אותה עד להחלמתה, אך המחלה הותירה אותה עיוורת ונכה. צ'ייס פתח חנות לכלי עבודה כדי לנסות ולפרנס את משפחתו, אך הקהילה נמנעה מלהיות אתו במגע במשך שבועות לאחר שרעייתו החלימה ממחלתה, והמחסור בלקוחות אילץ  אותו לסגור את החנות. הוא החל להטיף בכנסיות מקומיות, וזכה לאהדה בקהילה בשל דרשותיו נגד צריכת אלכוהול. ב-1867 הוא עבר לאינדיאנה כדי לשמש ככומר בכנסיית ישוע (Churches of Christ) בעיר מישאוואקה. הוא גם שימש ככומר בכנסיות בערים לה פורט, ובאש ודנוויל.
צ'ייס היה אחד החברים המייסדים של הצבא הגדול של הרפובליקה (אנ'). ב-1886 הוא היה לכומר של הארגון באינדיאנה, וב-1887 נבחר כראש המחלקה המקומית, ושימש בתפקיד זה מספר שנים. הארגון היה מעורב מאוד בשדלנות פוליטית, בעיקר בהבטחת זכויותיהם של ותיקי המלחמה. מעמדו הגבוה של צ'ייס בארגון הקנה לו השפעה במעגלים פוליטיים בשל יכולתו להשפיע על קהל המצביעים.
סגן מושל אינדיאנה

בשל השפעתו בצבא הגדול של הרפובליקה באינדיאנה, נבחר צ'ייס כסגן מושל אינדיאנה ה-20. הוא הושבע לתפקידו ב-14 בינואר 1889 וכיהן בו עד למותו של המושל אלווין פטרסון הובי. הוא ספג ביקורות מחוגי המתודיסטים ומקהילות דתיות גדולות אחרות על כך שהמשיך לכהן ככומר במקביל לכהונתו כסגן מושל, בעיקר בשל סלידתם מהכנסייה אליה השתייך.
מושל אינדיאנה

צ'ייס הושבע כמושל אינדיאנה ב-23 בנובמבר 1891 וכיהן בתפקיד עד 9 בינואר 1893. ממשלו פיקח על הרחבת מערכת הדרכים במדינה ובניית אנדרטת החיילים והמלחים באינידיאנפוליס. הוא גם החזיר את המדינה לוויכוח על ההתנזרות מאלכוהול ודחק בהפעלתם של חוקי היובש. עמדתו בסוגיה הייתה שנויה במחלוקת בחוגי מפלגתו. הרפובליקנים חששו שהפסד להדמוקרטים עלולה לגרום לתבוסה ברמה הלאומית. צ'ייס גם התנגד לכמה רפורמות חקיקתיות בתחום התעסוקה, ונתפס בעיני רבים כמתנגד לעבודה המאורגנת.
ב-1892 הוצג שמו של צ'ייס כמועמד לתקופת כהונה מלאה כמושל בזכות עצמו על ידי מפלגתו והוא קיבל על עצמו את המועמדות. מנהיגים במפלגה ניסו למנוע את מועמדותו בשל עמדותיו בסוגיית חוק היובש והעבודה המאורגנת באמצעות קיום הוועידה המפלגתית המדינתית במקום רחוק ככל האפשר מבסיס התמיכה שלו ובמהלך תקופת הקציר, בתקווה שחוואים מעטים יוכלו להשתתף, אך הניסיון כשל. הוא נשא נאומים בעצירותיו במסע הבחירות, שם הוא גם נהג לשאת דרשה מאוחר יותר באותו יום באחת מהכנסיות המקומיות. דרשותיו היו לעיתים קרובות מלאות להט ובהן הוא דיבר בעד חוקי היובש. כמה מהעקרונות שלהם הוא הטיף גרמו לכנסיות המתודיסטיות והפרסביטריאניות, שתי הכנסיות הגדולות ביותר באינדיאנה, לדחוק במאמיניהם להצביע נגד צ'ייס. בבחירות הכלליות הוא הובס על ידי מועמד הדמוקרטים קלוד מתיוס, שניצח בזכות הקולות של מועמד המפלגה הפופוליסטית, לרוי טמפלטון, שחמשת אחוזי קולות המצביעים עבורו היו אמורים מלכתחילה להגיע לרפובליקנים ולצ'ייס.
שנותיו האחרונות

צ'ייס שב לחייו הפרטיים והמשיך לעסוק בהטפה. הוא הפך לכומר עוד יותר פופולרי בעקבות כהונתו כמושל והחל לעבור בכל רחבי ארצות הברית ולשאת דרשות. אירה ג'וי צ'ייס נפטר בלובק שבמיין ב-11 במאי 1895, לאחר שסיים לשאת דרשה. הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס.
לקריאה נוספת

Gugin, Linda C.; St. Clair, James E, eds. (2006). The Governors of Indiana. Indianapolis, Indiana: Indiana Historical Society Press, pp. 198-202.
אווה מקס

| --- | --- |

 לידה:  16 בפברואר 1994 (בת 30) ארצות הברית מילווקי, ויסקונסין, ארצות הברית
 שם לידה:  Amanda Ava Koci 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2013
 מקום לימודים:  Lexington High School 
 עיסוק:  זמרת • פזמונאית
 סוגה:  פופ • דאנס-פופ
 שפה מועדפת:  אנגלית, אלבנית 
 חברת תקליטים:  אטלנטיק רקורדס
 https://www.avamax.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
אמנדה אווה קוצי (באנגלית: Amanda Ava Koci; נולדה ב-16 בפברואר 1994) הידועה בשם הבמה אווה מקס (Ava Max), היא זמרת-יוצרת אמריקאית. במהלך חייה עברה מספר מדינות בארצות הברית בניסיון לקדם את הקריירה המוזיקלית שלה, עד שבשנת 2016 חתמה בחברת ההקלטות "אטלנטיק רקורדס", שם הוציאה בשנת 2018, את הסינגל "Sweet but Psycho", אשר זכה להצלחה מסחרית והביאה לפריצתה. הסינגל הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, ובישראל הגיע הסינגל למקום בשני במצעד של מדיה פורסט.
שנותיה הראשונות

אמנדה קוצי נולדה במילווקי, ויסקונסין שבארצות הברית, להורים מהגרים מאלבניה, אשר עסקו גם הם בתחום המוזיקה. במהלך חייה הצהירה מקס כי בילדותה נהגה להאזין למוזיקה של ויטני יוסטון ומריה קארי. היא אף הצהירה כי מדונה, גוון סטפאני, פרגי, בריטני ספירס וכריסטינה אגילרה השפיעו עליה רבות.
מקס דוברת אלבנית, אך לא יודעת לקרוא בה.
קריירה > 2013–2017: תחילת הקריירה

בשנת 2013, מקס הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה "Take Away the Pain". השיר זכה לגרסת רמיקס מחודשת על ידי צמד הדי ג'יים "Project 46" ביולי 2015. בשנת 2014, מקס חתמה אצל המפיק המוזיקלי הקנדי סירקט, שהיה גם חברו של אחיה. השניים כתבו והפיקו מאות שירים, דוגמת "Anyone but You" שזכה לתשומת לב רבה ממבקרים ומפיקים מוזיקליים נוספים. בשנת 2016, מקס עזבה את סירקט וחתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים "אטלנטיק רקורדס". במשך השנים מקס נוהגת להודות לסירקט על העבודה המשותפת שלהם. לאחר שחתמה על החוזה עם חברת התקליטים, בחרה את השם "אווה מקס" כשם הבמה. זמן קצר לאחר מכן, בחרה מקס גם את התספורת איתה היא מזוהה.
באוגוסט 2017, השתתפה מקס בסינגל "Clap Your Hands", של הזמר לה יות'.
קריירה > 2018–הווה: פריצת הקריירה

ב-18 באפריל 2018, הוציאה מקס את הסינגל "My Way", וכחודש לאחר מכן את השיר "Slippin'", שהיווה שיתוף פעולה עם הזמרת האלבנית גאשי. ביוני של אותה השנה, השתתפה מקס בשיר "Into Your Arms" של הראפר וויט לאויי. כחודש לאחר מכן הוציאה הזמרת את הסינגל "Salt"', באוגוסט את הסינגל השיווקי "Not Your Barbie Girl". זמן קצר לאחר מכן, הוציאה את הסינגל "Sweet but Psycho", שהיווה קפיצת מדרגה לקריירה המוזיקלית שלה, שכן השיר הפך ללהיט בינלאומי ולאחד מהשירים המצליחים ביותר בשנת 2018 ובשנת 2019. הסינגל כבש עשרות פסגות מצעדים, ובין היתר כבש את פסגת מצעד הסינגלים הבריטי. בבריטניה זכה השיר למעמד פלטינה, על סך מכירות של כ-600,000 עותקים. בישראל הגיע השיר למקום השני במצעד של מדיה פורסט.
לאחר מכן השתתפה בשיר "Let It Be Me" של דייוויד גטה. השיר נכלל באלבומו השביעי, 7. כמו כן, השתתפה בשיר "Make Up" של ג'ייסון דירולו, שיצא באוקטובר 2018. ב-7 במרץ 2019, הוציאה מקס את הסינגל "So Am I", ומספר חודשים לאחר מכן יצא בגרסת הרמיקס, בשיתף עם להקת הבנים הקוריאנית NCT 127. ביולי של אותה השנה הוציאה את הסינגלים "Blood, Sweat & Tears" ו-"Freaking Me Out". כחודש לאחר מכן השתתפה בשיר "Slow Dance" של הזמר איי ג'יי מיטשל, וזמן קצר לאחר מכן הוציאה את הסינגל "Torn". בנובמבר 2019, הוציאה דואט עם הזמר הספרדי פבלו אלבורן ושמו "Tabú". בדצמבר 2019, שיתפה פעולה עם הדי-ג'יי אלן ווקר, והם הוציאו יחד את הסינגל "Alone, Pt. II". כשלושה ימים לאחר מכן הוציאה את הסינגל הקידומי "On Somebody".
ב-12 במרץ 2020, הוציאה הזמרת את הסינגל "Kings & Queens". ב-15 במאי, השתתפה בשיר "On Me" יחד עם הזמרים תומאס רט וקיין בראון, שהיווה חלק מפסקול הסרט "סקובי דו!", שיצא באותה השנה. ביולי 2020 הוציאה את הסינגל "Who's Laughing Now", ובספטמבר את הסינגל "OMG What's Happening". ב-18 בספטמבר 2020 הוציאה מקס את אלבום הבכורה שלה Heaven & Hell. האלבום הגיע למקום השני במצעד האלבומים בבריטניה ולמקום ה-27 במצעד בילבורד 200. ב-19 נובמבר של אותה השנה הוציאה את הסינגל "My Head & My Heart". ב-8 ביוני 2021 הוציאה את הסינגל "EveryTime I Cry". ב-10 בספטמבר 2021, השתתפה בסינגל "Bad Boy", של R3hab וג'ונאס בלו יחד עם קיילי קנטרל.
אמנות > השפעות וסוגה מוזיקלית

מקס מוכרת כזמרת דאנס-פופ. מספר מבקרי מוזיקה השוו את מקס לזמרות כמו ביבי רקסה, סיגריד ודואה ליפה. מקס גדלה על זמרים כמו אלישה קיז, נורה ג'ונס, סלין דיון, אריתה פרנקלין, ויטני יוסטון, ביונסה, מדונה, כריסטינה אגילרה, בריטני ספירס וליידי גאגא. מקס הצהירה כי מריה קארי הייתה ההשראה הגדולה ביותר שלה.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2020: Heaven & Hell
2023: Diamonds & Dancefloors
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2008: Amanda Kay
2022: A Sweet but Psycho Halloween
אישה ושמה גולדה

| --- | --- |

 בימוי:  אלן גיבסון 
 הופק בידי:  הארווי בנט ג'ין קורמן לין גאתרי מרילין הול
 תסריט:  הרולד גאסט סטיב גתרס
 עריכה:  Robert F. Shugrue 
 שחקנים ראשיים:  אינגריד ברגמן  נד ביטי   ג'ודי דייוויס   אן ג'קסון  לנרד נימוי  יוסי גרבר
 מוזיקה:  מישל לגראן 
 צילום:  אדם גרינברג 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  "אופריישן פריימטיים" סרטי פרמאונט CBS
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  1982 
 משך הקרנה:  200 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט ביוגרפי, סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אינגריד ברגמן כגולדה מאיר בהכנות לצילום סצנה בסרט. מאחוריה עובר איפור יוסי גרבר בתפקיד משה דיין
אישה ושמה גולדה (באנגלית: A Woman Called Golda) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 1982 המבוסס על חייה של גולדה מאיר. את הסרט ביים אלן גיבסון ומככבת בו אינגריד ברגמן בתפקיד מאיר. זה היה תפקידה האחרון של ברגמן לפני מותה, ועבורו זכתה לאחר מותה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב. הסרט זכה בשני פרסי אמי נוספים, כולל פרס סרט הדרמה הטוב ביותר.
תקציר עלילה

ב-1977 חוזרת גולדה מאיר לבית הספר בו למדה בנערותה במילווקי, ומספרת לתלמידים את סיפור חייה. היא חוזרת לילדותה ברוסיה ולהגירת המשפחה לארצות הברית כדי לברוח מרדיפת היהודים באירופה. בצעירותה היא חולמת על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. היא נישאת למוריס מאירסון והשניים עולים לפלשתינה ומתנדבים בקיבוץ מרחביה, אך בשל מצב בריאותו של מוריס הם נאלצים, לאכזבתה של גולדה, לעזוב את הקיבוץ ואת העשייה בו ולעבור לירושלים. בירושלים הופכת מאיר לפעילה בולטת בתנועה הציונית. מסירותה המוחלטת לעניין הציוני ולתפקידיה הממלכתיים על חשבון זמנה עם מוריס גורמת להתרחקות בין השניים, אך הם נשארים נשואים עד מותו של מוריס ב-1951.
הסרט ממשיך ועוקב אחרי חייה של מאיר במהלך העשורים הראשונים לקיומה של ישראל, דרך התמנותה לתפקיד ראש הממשלה ועד לימים הקשים של מלחמת יום הכיפורים, בעקבותיה התפטרה מתפקידה.
צוות השחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
אינגריד ברגמן: גולדה מאיר
נד ביטי: הסנטור דורוורד
פרנקלין קאוור: יוברט האמפרי
ג'ודי דייוויס: גולדה מאיר בצעירותה
אן ג'קסון: לו קדר / המספרת
רוברט לוג'יה: אנואר סאדאת
לנרד נימוי: מוריס מאירסון, בעלה של גולדה
ג'ק תומפסון: אריאל, מזכיר קיבוץ מרחביה ופעיל ציוני
דייוויד דה קייזר: דוד בן-גוריון
בארי פוסטר: אורד וינגייט
נייג'ל הות'ורן: המלך עבדאללה הראשון
יוסי גרבר: משה דיין
יעל פרידמן: שיינה, אחותה של גולדה
יוסף שילוח: עזרא דנין
גילה אלמגור: דבורה
אילן דר: טעימי
שמואל עצמון: ישראל גלילי
עמוס מוקדי: יגאל ידין
עודד תאומי: דוד אלעזר
נתן כוגן: לוי אשכול
יהודה אפרוני: ד"ר לנדאו
גדעון שמר: שמחה דיניץ
שלמה בר-שביט: שלמה
גבי עמרני: לבל לייזר
אלכס פלג: מגד
אסתי קוסוביצקי: מרים
אביבה גר: גבי
פרסים

הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אמי וזכה בשלושה:
זכה בפרס סרט הדרמה הטוב ביותר
זכה בפרס השחקנית הטובה ביותר בסדרה קצרה או סרט - אינגריד ברגמן
זכה בפרס העריכה הטובה ביותר לסדרה קצרה או סרט
מועמד לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קצרה או סרט - לנרד נימוי
מועמד לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קצרה או סרט - ג'ודי דייוויס
מועמד לפרס המוזיקה הטובה ביותר בסדרה קצרה או סרט - מישל לגראן
מועמד לפרס העריכה הקולית הטובה ביותר לסרט
הסרט היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב וזכה באחד:
זכה בפרס השחקנית הטובה ביותר במיני-סידרה או סרט טלוויזיה - אינגריד ברגמן
מועמד לפרס המיני-סידרה או סרט הטלוויזיה הטוב ביותר
אינגריד ברגמן קיבלה את שני הפרסים לאחר מותה.