המתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו
היסטוריה

ארגון המורשת העולמית מכנה את המתחם "דוגמה יוצאת דופן לחילופים בין תרבויות אירופה ואמריקה הלטינית" ו"אחת הדוגמאות הטובות ביותר של אמנות בארוק ואדריכלות הבארוק בספרד החדשה". בשל תפקידו במלחמת העצמאות של מקסיקו, הוא נרשם כאחד מ-61 האתרים ההיסטוריים של גואנחואטו. האזור נחשב לקדוש לפני הגעתם של הספרדים בגלל המעיינות המינרליים החמים. השם אטוטונילקו נפוץ במקסיקו, במיוחד ברמות המרכזיות, כשהידועים ביותר נמצאים בחליסקו. השם בא מביטוי בשפת נאוואטל: "במים חמים", המתייחס למעיינות התרמיים. צ'יצ'ימקה (אנ') הגיעו למקום הספציפי הזה כדי לערוך טקסי תשובה, דקרו את עצמם בקוצים מאגבה אמריקאית (Agave americana) ושטפו את האשמה במעיינות החמים.
על פי המסורת, האב נרי הגיע לכאן מהטפה במיסיונים בדולורס (שבהמשך שונה שמה לדולורס אידלגו (אנ')). בעודו נח מתחת לעץ מסקיט שבו נמצא כעת המקדש, הוא חלם על ישו עונד כתר קוצים ונושא את הצלב. ישו אמר לאב נרי שרצונו שהאזור יהפוך למקום תשובה ותפילה. גרסה אחרת של הסיפור הזה מציינת שהאב נרי היה כאן בגלל בריאותו הלקויה וסייע בכנסייה קטנה בשם "קפייה דה סן מיגלטו" (Capilla de San Miguelito), שעדיין נמצאת על גדות נהר לאחה (Laja). באותה תקופה, הילידים בני הקבוצות האתניות של הגואצ'יצ'ילים (אנ') והפאמה (אנ') לא התנצרו לחלוטין והחשיבו את המעיינות התרמיים באזור למקודשים ומרפאים. זה היה גם כביכול מקום מועדף לטקסים שכללו זנות. אחת הסיבות לבנות את הכנסייה הייתה התנגדות לנוהג זה.
האב נרי קנה את כל אסיינדה דה אטוטונילקו (Hacienda de Atotonilco) כדי לבנות את המקדש וכדי שתהיה לו מספיק אדמה יצרנית כדי לתמוך בו. ב-3 במאי 1740 נערך טקס שבו בירך האב את אבן הפינה שהונחה לבניית המתחם. כשהאב נרי סימן את מתווה הכנסייה, זה היה בבוקר 3 במאי, יום הצלב הקדוש, שבו אומרים שהוא ראה שלוש קשתות בשמיים, אחת ממזרח, אחת מצפון ואחת מדרום, משאירים את המערב חופשי. המזבח הראשי פונה לכיוון זה, לכיוון ארץ הקודש. השלב הראשון של הבנייה נמשך בין 1740 ל-1748 וכלל את הספינה הראשית, המגדל וחדר תשמישי הקודש הישן, כיום קפלת פוריסיסמה. בסוף שלב זה, היא נחנכה והוצב בה פסלו של ישו מנצרת. השלב השני נמשך עד 1776 כאשר רוב הקפלות והמבנים הנלווים האחרים נבנו. עם בניית המתחם, נעשתה עבודת ציורי הקיר. הסיבה העיקרית מאחורי זה הייתה לחזק את העקרונות של ועידת טרנטו והקונטרה-רפורמציה. במהלך כל הבנייה הזו, התגורר האב נרי במקום עד מותו בשנת 1776. כל מה שהיה חסר באותה תקופה היה המבנה הנלווה של בית הספר הקדוש, חדר תשמישי הקודש החדש, כמה מסדרונות ובית הכומר, כמו גם פסלים שונים, מזבחות וציורי שמן. אלה נוספו במהלך 100 השנים הבאות.
על פי צוואתו של האב נרי, המתחם עלה 22,647 פסו. הכנסייה המרכזית מוקדשת לישו מנצרת. החל מ-88 שנים לאחר מותו של האב נרי, היו ניסיונות במאות ה-19 וה-20 להפוך את הכומר למבורך, אך הם לא צלחו.
הכנסייה קשורה לאירועי מלחמת העצמאות של מקסיקו בתחילת המאה ה-19. איגנסיו איינדה (אנ') התחתן עם מריה דה לה לוס אגוסטינה דה לאס פואנטס (Maria de la Luz Agustina de las Fuentes) בשנת 1802 בכנסייה זו. חשוב מכך, הדגל הראשוני של צבא המורדים המתהווה המתאר את הבתולה של גוואדלופה (אנ') נלקח מכאן ב-16 בספטמבר 1810. לאחר המלחמה הפכה הקהילה לחלק מעיריית סן מיגל דה איינדה.
מאז סבלו האומנות והאדריכלות של המקדש מהידרדרות, בעיקר בגלל לחות גבוהה. לחות זו מגיעה מהמעיינות החמים הזורמים מתחת לאדמה עליה נשען המתחם, ואשר הם גם בעלי תכולת מינרלים גבוהה. הלחות והמינרלים חלחלו לתוך הקירות והיסודות, גרמו להתפוררותם וגרמו נזק לציורי הקיר, ציורי השמן והפסלים. עבודות השיקום החלו בשנת 1994, החל מהקפלות. כדי להדגיש את המאמץ הזה, האתר היה ברשימה של אתרים עולמיים בסכנה (World Monuments Watch‏ 1996) של הארגון קרן המונומנטים העולמיים (אנ'). כמחצית מציורי השמן וכל ציורי הקיר ניצלו. הכספים לעבודה הגיעו ממקורות שונים, ביניהם ממשלות המדינה והממשלות הפדרליות, קרן האנדרטאות העולמית ומקורות פרטיים כמו אמריקן אקספרס. לאחר תיקון נזקי מים בקירות ובגגות, בוצע איטום. עבודות שיקום נוספות בוצעו בשנת 2010 כחלק מההכנות ליום העצמאות ה-200 של מקסיקו. הקירות והגגות אווררו ובארות ישנות נוקו כדי לאפשר ניקוז הרחק מהיסודות. ביסודות נבנו תעלות לאותה מטרה. שרידי קפלת סגרדו קוראסון (Sagrado Corazon, "הלב הקדוש") נהרסו. זה לא היה חלק מהבנייה המקורית והמבנה חסם אור לתוך חלק מהמתחם. נחשפה הקשת לחצר לה איגרה. עם זאת, העץ הנטוע בחצר זו נותר כפי שנשתל לזכרו של מייסד המקדש. חצר זו שוחזרה מכיוון שהיא מהווה חלק חשוב במתן אור וניקוז לשמירה על המתחם יבש.