stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיטוס אוטקיליוס קראסוס

טיטוס אוטקיליוס קראסוס (Titus Otacilius Crassus) היה מצביא רומאי, שנטל חלק במלחמה הפונית השנייה. הוא היה, ככל הנראה, בנו של טיטוס אוטקיליוס קראסוס, קונסול שנת 261 לפנה"ס.
אוטקיליוס נזכר אצל ליוויוס ללא הקוגנומן, אך מתוך שתי פסקאות בחיבורו אנו למדים כי שם משפחתו היה קראסוס. הוא נבחר לפראיטור בשנת 217 לפנה"ס, ובאותה שנה אף ניהל את טקס הנדרים להקמת מקדש לאל מנס (Mens). שנה אחר כך, ב-216 לפנה"ס, הוא מוזכר כפרו-פראיטור אשר הביא אל הסנאט איגרת מאת היירון טיראן סירקוסאי, המבקש את עזרת הרומאים נגד הצי הקרתגי. ב-215 לפנה"ס נבחר לדואומוויר, ולאחר שחנך את מקדש מנס הוענק לו אימפריום, והוא נשלח אל סיקיליה (סיציליה) לפקד על הצי המלחמתי. אוטקיליוס הפליג בראש אוניותיו מליליבאום אל אפריקה, השם את החוף הקרתגי, ובעודו עושה דרכו אל סרדיניה, נתקל בשייטת פונית ולכד כמה מאוניותיה.
בשובו לרומא הוצגה מועמדותו לקונסולאט של שנת 214 לפנה"ס, ובחירתו נראתה מובטחת בשל קשרי משפחתו עם קווינטוס פאביוס מאקסימוס. נציגי מעמד הפרשים באספת הקנטוריות (המצביעים ראשונים) כבר העניקו את קולותיהם לאוטקיליוס, כאשר שכנע פאביוס את שאר הנאספים לבל ימנוהו לקונסול, משום שחסר את הכישורים הצבאיים הנדרשים להתמודדות עם חניבעל. פאביוס מאקסימוס ומרקוס קלאודיוס מרקלוס נבחרו אפוא לקונסולים, וכפיצוי-מה נבחר אוטקיליוס לפראיטור בפעם השנייה, ונמסר לו הפיקוד על הצי בראשו עמד בשנה שחלפה. כהונתו זו הוארכה גם בשלוש השנים הבאות. ב-212 לפנה"ס נחל אוטקיליוס הצלחה, עת פשט על חופי קרתגו סמוך לאוטיקה ולכד בנמלה כמה אוניות דגן. אותה שעה סבלו הכוחות הרומיים הצרים על סירקוסאי ממחסור באספקה, והדגן שנתפס על ידי אוטקיליוס ונשלח אליהם איפשר להם להמשיך במשימתם. מועמדותו לקונסול הוצגה פעם נוספת, לקונסולאט של שנת 210 לפנה"ס, אך חרף תמיכת נציגי הפרשים שוב נחל אוטקיליוס כישלון, כפי הנראה בשל התערבותו של טיטוס מאנליוס טורקוואטוס. ברם, דבר ההפסד לא הגיע לאוזניו, שכן זמן קצר לאחר סיום הבחירות נודע ברומא דבר מותו של אוטקיליוס בסיציליה (211 לפנה"ס).
הערות שוליים

↑  Livius 22.10, 56; 23.21, 31, 32, 41; 24. 7-10; 25.31; 26.1, 22, 23.
טיטואן פורטון

טיטואן סדיפי פורטון (בצרפתית: Titouan Safidy Fortun; נולד ב-28 בינואר 2004 בסהאבה במדגסקר) הוא כדורגלן מלגשי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת המילואים של נאנט מליגת העל הצרפתית ובנבחרת מדגסקר.
קריירת מועדונים

פורטון גדל במחלקת הנוער של נאנט. בשנת 2023 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
קריירה בין-לאומית

ב-7 בספטמבר 2023 ערך פורטון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מדגסקר, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אנגולה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
טצואו קוובאטה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
טָצוּאוֹ קוובאטה (ביפנית: 川端 達夫; נולד ב-24 בינואר 1945) הוא פוליטיקאי יפני, לשעבר שר הפנים והתקשורת בממשלת יפן וחבר בבית הנבחרים של יפן מטעם מפלגה הדמוקרטית.[דרושה הבהרה]
קוובאטה נולד בעיר אומיהאצ'ימן שבמחוז שיגה. הוא בוגר אוניברסיטת קיוטו, ואחיו הבכור כיהן בעבר בתפקיד ראש עיריית אומיהאצ'ימן. הוא נבחר לבית הנבחרים ב-1986, וב-2011 התמנה לשר הפנים והתקשורת בממשלת יפן תחת ראש הממשלה יושיהיקו נודה. במסגרת תפקידו היה אחראי גם על אוקינאווה והטריטוריות הצפוניות, על קידום משילות מקומית ועל פיתוח אזורי.
טצ'ויושי סוזוקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 בנובמבר 1967 (בן 56) 
 מוקד פעילות:  יפן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניהון 
 
טצ'ויושי סוזוקי (באנגלית: Tsuyoshi Suzuki), הוא אחד התקליטנים המפורסמים ביותר בסצנת הטראנס היפני. סוזוקי הוא אחד ממקימי מותג ההקלטות Matsuri Productions. ב-1993 הוא עבר ללונדון, שם הוא הפך ל-DJ חשוב ואהוד. הוא השתתף בכמה מאירועי המוזיקה האלקטרונית הידועים ביותר כמו מצעד האהבה בברלין, מסיבת ה"מרדי גרא" של סידני, פסטיבל הרוק בפ'וגי, פסטיבל פיניקס, פסטיבל קשת-בענן 2000 ו-Earthcore (פסטיבל הטבע הגדול ביותר באוסטרליה).
טצ'ויושי סוזוקי חבר במספר רב של הרכבי גואה טראנס כגון: Bass Chakra, Joujouka, Kailash, Parna וTaiyo.
סגנונו העיקרי של טצ'ויושי הוא הגואה טראנס והוא מרבה להופיע בישראל בעיקר במסיבות טבע.
בחלק מיצירותיו מופיע כDJ Tsuyoshi.
טום ניסאלקי

| --- | --- |
 לידה:  7 ביולי 1932 מדיסון, ויסקונסין, ארצות הברית
 פטירה:  22 באוגוסט 2019 (בגיל 87) סולט לייק סיטי, יוטה, ארצות הברית
 עמדה:  מאמן
 מכללה:  אוניברסיטת המדינה של פלורידה
 דראפט:  לא נבחר, 1957
 קבוצות כמאמן
 1962–1963 1963–1968 1968–1971 1971–1972 1972–1973 1973–1974 1974–1976 1976–1979 1979–1982 1982–1984 1986–1987 1990–1991 1994–1995:  אוניברסיטת ויסקונסין (עוזר) אוניברסיטת טוליין (עוזר) מילווקי באקס (עוזר) דאלאס צ'אפרלס סיאטל סופרסוניקס סן אנטוניו ספרס יוטה סטארס יוסטון רוקטס יוטה ג'אז קליבלנד קאבלירס ג'קסונוויל ג'טס שארלוט הורנטס (עוזר) דנוור נאגטס (עוזר)
 הישגים כמאמן
 מאמן השנה ב-NBA‏ (1972) מאמן השנה ב-ABA‏ (1977)
תומאס אדוארד "טום" ניסאלקי (באנגלית: Thomas Edward "Tom" Nissalke;‏ 7 ביולי 1932 – 22 באוגוסט 2019) היה מאמן כדורסל אמריקאי, אשר אימן באופן פעיל בין השנים 1957–1995. שימש כמאמן הראשי של קבוצות דאלאס צ'אפרס/סן אנטוניו ספרס, סיאטל סופרסוניקס, יוטה סטארס, יוסטון רוקטס, יוטה ג'אז וקליבלנד קאבלירס מליגות ה-ABA וה-NBA.
קריירת אימון > השנים הראשונות

בשנת 1957, בסיום לימודיו האקדמיים באוניברסיטת המדינה של פלורידה, החל ניסאלקי לאמן קבוצת כדורסל תיכונים בעיר ביוור דאם שבוויסקונסין. בעונת 1962/1963 שימש כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ויסקונסין, ובין השנים 1963–1968 החזיק בתפקיד דומה בקבוצת אוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס, לואיזיאנה.
בשנת 1968 מונה לעוזרו של מאמן מילווקי באקס, לארי קוסטלו, לקראת עונת הבכורה של המועדון. בעונת 1970/1971 זכו הבאקס באליפות ה-NBA, בהובלתם של כרים עבדול-ג'באר, אוסקר רוברטסון ובוב דאנדרידג'.
קריירת אימון > כמאמן ראשי ב-ABA וב-NBA

לקראת עונת 1971/1972 מונה למאמן הראשי של דאלאס צ'אפרלס מליגת ה-ABA. באותה עונה רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות 42–42, והודחה מהפלייאוף בסיבוב הראשון.
בקיץ 1972 החליף את לני וילקינס כמאמן הראשי של סיאטל סופרסוניקס מה-NBA, אולם כבר לאחר 45 משחקים פוטר מתפקידו והוחלף על ידי עוזרו באקי באקוולטר.
בין אוקטובר 1973 לדצמבר 1974 אימן את סן אנטוניו ספרס (לשעבר "דאלאס צ'אפרלס") ב-ABA. בתקופתו בקבוצה רשמו הספרס מאזן חיובי 63–49.
בשנת 1974 מונה למאמן יוטה סטארס מה-ABA. בנובמבר 1975, לאחר 16 משחקים בעונת 1975/1976, התפרקה הקבוצה בשל קשיים כלכליים.
לקראת עונת 1976/1977 מונה למאמן הראשי של יוסטון רוקטס מה-NBA. באותה עונה השיגה יוסטון את המאזן השני בטיבו באזור המזרחי (49–33), והעפילה לגמר המזרח בפלייאוף, לראשונה בתולדותיה. בסיום העונה זכה ניסאלקי בפרס מאמן השנה ב-NBA. בשתי העונות הבאות המשיכו לבלוט בקבוצה השחקנים מוזס מלון רודי טומג'נוביץ' וקלווין מרפי – שלושתם חברי היכל התהילה של הכדורסל – אולם הרוקטס אכזבו ורשמו מאזן כולל של 75 ניצחונות ו-89 הפסדים.
בקיץ 1979 החליף ניסאלקי את אלג'ין ביילור כמאמן הראשי של יוטה ג'אז. בשתיים וחצי עונותיו בתפקיד העמידו הג'אז מאזן של 60 ניצחונות ו-124 הפסדים, בטרם פוטר והוחלף על ידי פרנק ליידן. לאורך התקופה בלט ביוטה שחקן האולסטאר אדריאן דאנטלי.
בעונות 1982/1983 ו-1983/1984 אימן את קבוצת קליבלנד קאבלירס, אשר רשמה תחתיו מאזן שלילי 51–113. היה זה תפקידו האחרון של ניסאלקי כמאמן ראשי ב-ABA או ב-NBA; את קריירת האימון בשתי הליגות סיים עם מאזן כולל של 371 ניצחונות ו-508 הפסדים (42.2%).
קריירת אימון > השנים האחרונות

בעונת 1986/1987 עבר ניסאלקי לאמן את קבוצת "ג'קסונוויל ג'טס" מליגת ה-CBA.
בעונת 1990/1991 שימש כעוזר מאמן בשארלוט הורנטס, תחת ג'ין ליטלס, ובעונת 1994/1995 היה עוזרם של דן איסל, ג'ין ליטלס וברני ביקרסטאף בדנוור נאגטס.
ב-22 באוגוסט 2019 נפטר ניסאלקי בביתו שבסולט לייק סיטי, יוטה, בגיל 87.
הערות שוליים

1 2  סטטיסטיקות האימון של ניסאלקי ב-ABA וב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  יוטה סטארס, באתר remembertheaba.com
↑  ההודעה על פטירתו של ניסאלקי, באתר deseret.com,‏ 23 באוגוסט 2019
חוסר תום לב (אקזיסטנציאליזם)

אשליה, סיבוב של 90 מעלות נגד כיוון השעון, בניין שצולם בצורה אלכסונית ממפלס הרחוב.[דרושה הבהרה]
בפילוסופיה של האקזיסטנציאליזם, חוסר תום לב (בצרפתית: mauvaise foi) הוא תופעה פסיכולוגית, המתייחסת למצב עניינים שבו אנשים פועלים באופן לא אותנטי, כאשר הם נכנעים ללחצי החברה לאמץ ערכים כוזבים, שאינם תואמים את הערכים האותנטיים שלהם, ומכחישים את החירות הפנימית המולדת שלהם, כבני אדם חיים וחושבים. המושג חוסר תום לב קשור גם למושגים הפילוסופיים: "הונאה עצמית" ו"רסנטימנט".
חופש ובחירה

טענה בסיסית בפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית היא שאינדיבידואלים תמיד חופשיים לעשות בחירות ולהנחות את חייהם לעבר מטרה או פרויקט שבו בחרו. בהנחה שטענה זו נכונה, הרי שאנשים אינם יכולים לחמוק מחופש הבחירה, אפילו בנסיבות חיצוניות בהן יש מעט מאוד אפשרויות בחירה. למשל, אפילו לקורבנות המושבות של אימפריה יש אפשרויות: להיכנע לשלטון, לנהל משא ומתן, להתאבד, להתנגד ללא-אלימות או להשיב בהתקפה.
בפילוסופיה של ז'אן פול סארטר וסימון דה בובואר, עובדתיות (Facticity) מסמלת את כל הפרטים הקונקרטיים שהם הרקע לקיומו של האדם, כמו גם הרקע למגבלות של חירותו. לדוגמה, הפרטים הקונקרטיים האלה עשויים לכלול את זמן ומקום הלידה, השפה, הסביבה, הבחירות הקודמות של האדם, כמו גם את ההסתברות הבלתי נמנעת של מותו. כך, אף על פי שנסיבות חיצוניות עשויות להגביל אנשים (כלומר, העובדתיות מגבילה), הם אינם יכולים להכריח אדם לבחור באחת מן האפשרויות הנותרות. במובן זה, לאדם עדיין יש חופש בחירה כלשהו, מבין האפשרויות הנותרות. מסיבה זו, אדם יכול לבחור בייסורים בהיותו מודע לחלוטין להשלכות שיהיו לבחירה זו. לפי סארטר, הטענה כי אחת מהאפשרויות הנותרות מקבלת עדיפות שאין להכחישה (למשל, "אני לא יכול לסכן את חיי כי אני חייב לפרנס את משפחתי") היא בעצם הבחירה בתפקיד של אובייקט בעולם, על פני הבחירה בהיות סובייקט חופשי. אובייקט הוא חופשי רק בחסדי הנסיבות, אבל הסובייקט, הישות בפני עצמה (Being in itself), כשהיא בוחרת להיות אובייקט, מהווה בבחירה זו את העובדתיות של עצמה, היא מצויה בתוך עצמה, ופועלת משם כמגבלה. מבחינת סארטר בחירה בהיות אובייקט בעולם, המכחישה את החירות הפנימית, היא למעשה הונאה עצמית.
חופש והאינטנציונאליות של התודעה

המושג אינטנציונאליות בפילוסופיה מאפשר הבחנה בין החומרי לבין הרוחני, כאשר החומרי מתקיים "כשלעצמו", ללא התכוונות (אינטנציונאליות), בעוד הרוחני מאופיין בהכרח בהתייחסות ובהתכוונות למשהו שמחוץ לעצמיותו. כך, לפי סארטר, בני אדם תמיד מודעים לכך, שהם יותר ממה שהם מודעים אליו. כלומר, בני אדם הם יותר מכל מה שהם מודעים אליו. במובן זה, לא ניתן להגדיר בני אדם כ"אובייקטים אינטנציונאליים" של תודעה, המוגבלים על ידי העובדתיות (Facticity); ההיסטוריה האישית, האופי, הגוף או האחריות האובייקטיבית. לפיכך, חזר סארטר לעיתים קרובות על הטענה "המציאות האנושית היא מה שהיא לא, והיא לא מה שהיא כן" (We have to deal with human reality as a being which is what it is not and which is not what it is). לדוגמה, רופא בבית החולים שחולם להיות אגרונום בכפר, הוא לא מי שהוא (רופא בבי"ח) וכן מי שהוא לא (אגרונום בכפר). כך, אדם יכול להגדיר את עצמו על דרך השלילה בלבד, על ידי הגדרת "מה שהוא לא" (what it is not), והשלילה הזו היא האופן הפוזיטיבי היחיד שבו ניתן להגדיר את "מה שהוא" (what it is).
אם אנחנו מקבלים את הטענה הזו, אנו נעשים מודעים לשלל התגובות האפשריות, ולחופש שלנו לבחור, מכיוון ששום מצב אובייקטיבי לא יכול להכתיב תגובה אחת בלבד. אנו מעמידים פנים שאפשרויות אלה נשללות מאתנו על ידי קבלת תפקידים חברתיים, סדרי עדיפויות וערכים חיצוניים שאינם מתאימים לאופי שלנו, אך בחירה זו כשלעצמה, נובעת מהחופש שלנו, ומהיותנו נפרדים מכל אותם תפקידים חברתיים, סדרי העדיפויות והערכים בהם בחרנו מלכתחילה, אך בתחושה של חוסר ברירה. חוסר תום לב הוא ההחלטה החופשית הפרדוקסאלית לשלול מעצמנו את החופש הבלתי נמנע לבחור.
דוגמאות > ז'אן פול סארטר

ז'אן פול סארטר מתאר מלצר של בית קפה, שתנועותיו ואופן השיח שלו יותר מדיי "מלצריים". גוון קולו נוטף בלהיטות לרצות את בן שיחו; הוא נושא אוכל בצורה נוקשה וראוותנית; "התנועה שלו קדימה, קצת מדויקת מדי, קצת מהירה מדי". התנהגותו המוגזמת ממחישה שהוא משחק את תפקיד המלצר, ומתייחס לעצמו כאובייקט בעולם, אוטומט שעיקר מהותו היא להיות מלצר. אך ברור שהוא מודע לכך שהוא לא (אך ורק) מלצר, אלא מאמין באופן אקטיבי ומרמה את עצמו במודע.
סארטר מתאר דוגמה נוספת המתייחסת לאישה צעירה בדייט ראשון. היא מתעלמת מהרמיזות המיניות הברורות של המחמאות על המראה הגופני שלה, שנותן לה בן זוגה לדייט, ובמקום היא מקבלת אותן כמילים המופנות אליה כתודעה אנושית, וכשהוא לוקח את ידה, היא נותנת לה לנוח באדישות בידו, לכאורה "לא מסכימה ולא מתנגדת" ומתייחסת לעצמה כאובייקט בעולם, ללא בחירה, תוך שהיא מסרבת לקבל את המחווה או להתנגד לה. כך, היא מעכבת את הרגע בו עליה לבחור, להכיר בהתקדמותו, לדחות אותה או להסכים לה. היא רואה בנוחות את ידה רק כאובייקט בעולם, ואת המחמאות שלו כלא-קשורות לגופה, וכך היא משחקת במציאות האנושית הכפולה שלה כישות גופנית, וכתודעה נפרדת וחופשית מהגופניות.
סארטר טוען כי המלצר והאישה שוללים את החופש שלהם באמצעות פעולה בחוסר תום לב, פעולה שהם חופשיים לעשות בדיוק משום שהם באמת סובייקטים חופשיים, ולא אובייקטים בעולם. הם יודעים באופן ברור שהם חופשיים, אך בוחרים באופן אקטיבי שלא להכיר בכך. חוסר תום לב הוא פרדוקסלי משום שכאשר אדם פועל בחוסר תום לב, הוא שולל באופן אקטיבי את חירותו שלו, תוך שהוא מסתמך עליה (החירות) על מנת להתכחש לה.
דוגמאות > סימון דה בובואר

סימון דה בובואר תיארה שלושה סוגים עיקריים של נשים הפועלות בחוסר תום לב: הנרקיסיסטית (Narcissist) השוללת את חירותה על ידי התייחסותה לעצמה כאובייקט נחשק; המיסטיקנית (Mystic), שמשקיעה את חירותה במוחלט; והאישה המאוהבת (Woman in Love), שמטילה את זהותה לתוך האובייקט הגברי שלה. דה בובואר התייחסה גם למה שכינתה האיש הרציני (Serious Man), שהכפיף את עצמו לסיבה חיצונית כלשהי, שבעטיה אין לו, לתפיסתו, חופש לבחור באפשרות אחרת, ולפיכך הוא, בחוסר תום לב, שולל את חירותו שלו.
כיום, טקטיקות מניפולטיביות של נרקיסיסטים, המכונות התעללות נרקיסיסטית, ביניהם, גזלות דעת, טריאנגולציות וקופים מעופפים, נחשבות כנגועות באותו חוסר תום לב, שדה בובואר מתארת ביחס לאישה הנרקיסיסטית, בדומה לתיאורי הנרקיסיזם בספרה של מארי-פראנס היריגוין, "הטרדה נפשית".
שני אופני תודעה

סארטר טוען שהתודעה באמצעותה אנו תופסים את סביבתנו, שונה מהרפלקסיה שלנו על תודעה זו (אינטרוספקציה); כלומר, התודעה של "עצמנו מודעים לסביבה זו". הסוג הראשון של התודעה, הקודם לחשיבה או הרהור אודות התודעה שלנו, נקראת תודעה קדם-רפלקטיבית (pre-reflective). הרפלקציה על התודעה הקדם-רפלקטיבית (אינטרוספקציה) נקראת תודעה רפלקטיבית (reflective). אך לפי סארטר, לא ניתן להתייחס לתודעה הקדם-רפלקטיבית כ"לא מודע" באופן שבו פרויד השתמש במונח. סארטר נותן את הדוגמה של ריצה אחרי אוטובוס: אדם לא מודע לרדיפתו אחר האוטובוס עד שהפסיק לרצוף אחריו, כי עד אז התודעה של האדם ממוקדת באוטובוס, ולא בעצמו, שרץ אחריו ורודף אותו.
לפי סארטר, מעצם קיומה של התודעה נובע שהאדם מודע לעצמו (being for itself), מכיוון שמבחינת סארטר, התודעה טומנת בחובה גם תודעה של נפרדות מהעולם, ומכאן חופש, שאליו אנחנו תמיד מודעים. אך ביכולתנו לתפעל את שתי רמות התודעה הללו כך שהתודעה הקדם-רפלקטיבית שלנו תפרש את הגבולות העובדתיים של מצבנו האובייקטיבי, כבלתי ניתנים להתגברות, בעוד התודעה הרפלקטיבית שלנו נותרת מודעת לאפשרויות הבחירה.
חופש ומוסר

אדם משכנע את עצמו, במובן מסוים, שהוא חייב באופן שבו הנסיבות החיצוניות מכתיבות, על מנת לברוח מייסורי החופש שלו. סארטר אומר כי אנשים "נידונים להיות חופשיים", בין אם הם מאמצים מערכת ערכים מוסרית "אובייקטיבית", או דואגים רק לצרכים הפרגמטיים שלהם, הם אינם יכולים שלא להיות מודעים לכך שהם פועלים גם באופן שאינו תואם את ערכיהם. יתרה מכך, כאובייקטים אינטנציונאליים אפשריים של תודעת האדם, אדם אינו חלק מעצמו באופן יסודי ובסיסי, אלא בדיוק מה שהוא, כתודעה, מגדיר את עצמך כנגדו; יחד עם כל מה שאדם יכול להיות מודע אליו (כלומר, אדם הוא כל "מה שהוא לא" וכל מה שהוא יודע על עצמו - בו זמנית).
סארטר מאמין שהאנושות לא יכולה לברוח מאחריות על ידי דבקות במערכת מוסר חיצונית, שכן דבקות כזו היא כשלעצמה בחירה, במשתמע או במפורש, ועל בחירה זו עלינו לקחת אחריות מלאה. סארטר טוען כי לא ניתן לחמוק מאחריות זו, שכן כל ניסיון לחלק את עצמך מחופש הבחירה הוא כשלעצמו הוכחה לכך שיש לך את חופש הבחירה, והבחירה תלויה ברצונותיו ובמאוויי ליבו של האדם. סארטר מצהיר "אני אחראי על עצם הרצון שלי לברוח מאחריות".
אדם לא יכול לטעון כי מעשיו נקבעים על ידי כוחות חיצוניים; זו הצהרת הליבה של האקזיסטנציאליזם. האדם "נידון" לחופש נצחי זה משום שבני אדם קיימים לפני שקיימת הגדרת הזהות האנושית (הקיום קודם למהות). אדם לא יכול להגדיר את עצמו כאובייקט בעולם משום שיש לו את החופש לבחור. האדם אינו "פילוסוף", שכן בשלב מסוים חייבים לחדול מהפעילות המגדירה את העצמי כ"פילוסוף". כל תפקיד שעשוי האדם לאמץ לעצמו אינו מגדיר אותו, שכן יש סוף לאימוץ התפקיד; כלומר תפקידים אחרים יוקצו לנו - "שף", "אם" או "פנסיונר". העצמי אינו קבוע ולכן אינו יכול להיות אובייקט בעולם. אף על פי שאיננו יכולים להקצות ערך חיובי להגדרות העשויות לחול על עצמנו, אנו נותרים מסוגלים לומר את מה שאנחנו איננו.
ייסורים פנימיים אלה על אי ודאות מוסרית הם נושא בסיסיים באקזיסטנציאליזם, שכן הייסורים מצביעים על תחושת האחריות האישית על הבחירות שאנו עושים במהלך החיים. כאשר לא שמים דגש על בחירה אישית, ניתן להשתמש במערכת המוסרית החיצונית ככלי לטיהור מוסרני של מעשים בלתי מוסריים בכל קנה מידה אחר, דבר המוביל לשלילת העצמי. על פי האקזיסטנציאליזם, אנשי מקצוע שמתבססים על הקודים המוסריים שלהם, כמו אנשי דת המפרשים את כתבי הקודש, עורכי דין המפרשים את החוקה, רופאים המפרשים את השבועה ההיפוקרטית - צריכים, במקום לבטל את האחריות העצמית במילוי תפקידם, להיות מודעים למשמעות של האחריות שלהם בתהליך. הכרה זו כרוכה בשאלת המוסר של הבחירה החופשית, לקיחת אחריות לתוצאות של בחירתו האישית; ולכן, יש צורך תמידי בהערכה מחדש של האנושות המשתנה כל העת, של אחרים ושל העצמי. אסור לפעול בחוסר תום לב על ידי שלילת חופש הבחירה והאחריות של העצמי. נטילת אחריות אישית בכל המצבים היא הצעה מאיימת - על ידי הצבעה על חופש הפרט, סארטר מבקש להדגים כי התפקידים החברתיים והמערכות המוסריות שאנו מאמצים מגנים עלינו מפני אחריות מוסרית אישית על מעשינו.
ראו גם

עצמי כוזב (False self)
אלבר קאמי
אֲנוֹמִיָה
תום לב
אקזיסטנציאליזם והומניזם
האתיקה של העמימות (The Ethics of Ambiguity)
חוסר תום לב
לקריאה נוספת

ההוויה והאין (Being and Nothingness), ז'אן פול סארטר
תודעה כוזבת; ביקורת על התבונה הדיאלקטית (Critique of Dialectical Reason); מארק פוסטר (Mark Poster), המרקסיזם של סארטר, הוצאת פלוטו (Pluto), לונדון 1979.
הבחילה, ז'אן פול סארטר.
האתיקה של העמימות (The Ethics of Ambiguity) סימון דה בובואר.
הערות שוליים

↑  The Columbia Dictionary of Modern Literary and Cultural Criticism (1995) J. Childers and G. Hentzi Eds., p. 103
↑  Jack Reynolds, Understanding Existentialism (2006) p. 73
↑  Jean-Paul Sartre, The Philosophy of Jean-Paul Sartre, Vintage, 2003, עמ' 150, ISBN 978-1400076321. (בenglish)
↑  Flynn, Thomas (2011). "Jean-Paul Sartre". Stanford Encyclopedia of Philosophy.
↑  Sartre, quoted in R. D. Laing, Self and Others (1969) p 44
↑  Sartre, Jean-Paul, Essays in Existentialism, Citadel Press. 1993, pp. 167-169
↑  Sartre, quoted in Erving Goffman, Relations in Public (1972)in p. 248
↑  Sartre, Jean-Paul, Essays in Existentialism, Citadel Press. 1993, pp. 160-164
↑  Reynolds, p. 143
↑  Reynolds, p. 150 and p. 161
↑  "Sartre, Jean Paul: Existentialism - Internet Encyclopedia of Philosophy".
↑  Sartre, Jean-Paul (2007). Existentialism is a Humanism. New Haven: Yale University Press. p. 29. ISBN 9780300115468. OCLC 80180903.
↑  Onof, Christian J. "Jean Paul Sartre: Existentialism". Internet Encyclopedia of Philosophy. נבדק ב-1 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sartre, Jean-Paul (1948). Existentialism and Human Emotions. France: Les Editions Nagel, Methuen & Co. ISBN 978-0413313003.
↑  Natanson, Maurice (1951). "A CRITIQUE OF JEAN-PAUL SARTRE'S ONTOLOGY".
חואן אפיטייה

חואן רמון אפיטייה-דְיוֹוֶה רוץ' (בספרדית: Juan Ramón Epitié-Dyowe Roig; נולד ב-12 באוקטובר 1976) הוא כדורגלן עבר מגינאה המשוונית ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים

אפיטייה התחיל את הקריירה שלו בפנה בקבוצות כדורגל מקומיות במנרסה, עיר הולדתו ובשנת 1995 הצטרף לפלאמוס מהליגה הרביעית. לאחר מכן שיחק בקאסטיון ובחטאפה ובגיל 22 הצטרף לקבוצת המילואים של ריאל מדריד וממנה עבר לזו של דפורטיבו אלאבס ב', אך לא זכה להגיע לקבוצות הראשונות של שני המועדונים.
בתחילת קיץ 2003, אפיטייה סיכם בבני יהודה תל אביב ושיחק במדיה משחק אחד במסגרת גביע הטוטו, אך כעבור זמן קצר חתם במ.ס. אשדוד.
בעונת 2004/2005, אפיטייה חתם בדפורטיבו אלאבס והפעם שיחק בקבוצה הראשונה. אפיטייה, היה שותף לעליה של הקבוצה ללה ליגה בסיום העונה, אך כעבור זמן קצר לאחר מכן שוחרר מאלאבס וחזר לקדנציה שנייה בקאסטיון.
בינואר 2007 חזר לאלאבס, אך כעבור זמן קצר הושאל לקליפורניה ויקטורי.
קריירה בינלאומית

אפיטייה נולד בספרד להורים שמוצאם מגינאה המשוונית, ובזכות מוצא הוריו החליט לייצג את נבחרת גינאה המשוונית.
ב-11 באוקטובר 2003, אפיטייה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד טוגו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2006. ב-3 בספטמבר 2006, אפיטייה כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחו 1-2 נגד ליבריה (שער הניצחון נכבש על ידי רודולפו בודיפו בדקות האחרונות של המשחק).
הערות שוליים

↑  משה גוזגל, אשדוד: פאפואה ואפיטייה חתמו לעונה, באתר ynet, 9 בספטמבר 2003
ונדי ולוסי

| --- | --- |

 בימוי:  קלי רייכארט
 הופק בידי:  ניל קופ 
 תסריט:  Jon Raymond 
 עריכה:  קלי רייכרט 
 שחקנים ראשיים:  מישל ויליאמס Jeanine E. Jackson ג'ון רובינסון Deirdre O'Connell ויל פטון ויל אולדהם 
 מוזיקה:  Smokey Hormel, ויל אולדהם 
 צילום:  סאם לוי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  אוסצילוסקופ לייברטוריס, נטפליקס, הולו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 באוקטובר 2009 
 משך הקרנה:  80 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   wendyandlucy
 www.wendyandlucy.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ונדי ולוסי (באנגלית: Wendy and Lucy) הוא סרט דרמה אמריקאי, בבימויה של קלי רייכארט שיצא לאקרנים בשנת 2008.
עלילה

ונדי, צעירה חסרת בית, נוסעת יחד עם כלבתה לוסי לאלסקה כדי למצוא עבודה בבית חרושת לשימורי סלמון. לאחר שרכבה מתקלקל ונדי מוצאת עצמה תקועה בעיירה קטנה באורגון כשאין ברשותה די כסף לתקן את המכונית.
ונדי משאירה את לוסי קשורה מחוץ למרכול, ואז נכנסת לחנות ומנסה לגנוב מזון לכלבים. ונדי נתפסת ומובאת למעצר בתחנת המשטרה המקומית. היא משלמת קנס ומשוחררת מן המעצר.
כאשר היא חוזרת אל החנות, היא מגלה כי כלבתה אינה נמצאת עוד במקום שבו השאירה אותה קשורה. ונדי יוצאת לחפש את הכלבה ונעזרת במאבטח המרכול. היא מתקשרת לאחותה, אך היא מסרבת לסייע לה. ונדי מגלה כי לוסי נלקחה למכלאה המקומית ושם אומצה.
כשוונדי חוזרת אל המוסך, המכונאי מסביר לה כי יש צורך לחדש את המנוע, מה שיעלה את מחיר התיקון, ואף יתעלה על מחירו של הרכב. היא מחליטה לעזוב את המכונית במוסך ולא לתקנה. כעת ונדי נותרת כמעט ללא כסף.
ונדי הולכת אל הבית שבו מתגוררת המשפחה שאימצה את לוסי. היא מחכה עד שבעליה החדשים של לוסי נוסע מהבית במכוניתו ואז מתגנבת אל החצר ומשוחחת עם כלבתה דרך הגדר. בדמעות היא מבטיחה ללוסי כי תשוב, ואז נפרדת ממנה שכן היא מבינה כי במצבה הנוכחי לא תוכל לטפל בה וכי יהיו לכלבה חיים טובים יותר בביתה החדש. לאחר מכן היא עוזבת ונוסעת בטרמפ צפונה כדי להשלים את מסעה למציאת עבודה.
שחקנים

מישל ויליאמס בתפקיד ונדי
ויל פטון בתפקיד המכונאי
ויל אולדהם בתפקיד אייקי
ג'ון רובינסון בתפקיד אנדי
וולטר דלטון בתפקיד מאבטח המרכול
לארי פסנדן בתפקיד הגבר בפארק
דידרה אוקונל בתפקיד דב, אחותה של ונדי
הפקה

סרט עצמאי זה צולם בתקציב מצומצם של כ־200,000 דולרים, תקציב זה נחשב גבוה לעומת תקציבי סרטיה הקודמים של רייכארט, עלות הפקת סרטה הקודם "Old Joy" עמדה על 30,000 דולרים בלבד. גם צוות הצילום והשחקנים בהפקה היה קטן במיוחד. הכלבה לוסי המופיעה בסרט היא כלבתה של רייכארט.
הסרט מבוסס על סיפור קצר של הסופר יליד פורטלנד ג'ון ריימונד, בסיפור התמקד ריימונד בתיאור של מקומות מתוך חיי היום יום האישיים שלו בפורטלנד.
עלילת הסרט מושפעת במידה רבה מן המשבר הכלכלי העולמי (2008), שפגע בצורה משמעותית בארצות הברית. חייהן של הדמויות המתוארות בסרט, המתמודדות עם אבטלה, עוני ומשבר דיור, משקפים את המצב החברתי והכלכלי של אותה עת.
סגנון הסרט מתכתב עם הניאו ריאליזם האיטלקי וזרמים קולנועיים ריאליסטיים אחרים, שצמחו גם הם אחרי תקופות משבר חברתי וכלכלי. בדומה לקולנוע האיטלקי של שנות הארבעים, גם בסרטה של רייכארט (וסרטים נוספים מאותה תקופה) ישנה העדפה להצגה ריאליסטית של אירועי החיים על פני אסקפיזם. היוצרת בחרה לתאר אירועי יום יום ולהתמקד בחייהם של אנשים "רגילים", והציגה מבט מפוכח על המציאות ועל חייהן של הדמויות.
גם בחירתה של רייכארט לצלם את הסרט בלוקיישנים אותנטיים תורמת לריאליזם של היצירה. לנוף יש חשיבות רבה בסרט ובסיפורה של הגיבורה וכך בחרו הבמאית והצלם סם לוי להתערב כמה שפחות בנוף בלוקיישנים. בחירתם הייתה תיאור פשוט של הנוף, באופן נטול צבעוניות מודגשת, כדי להתמקד בסיפורן של הדמויות ובעלילה המתוארת מנקודת מבטה של ונדי, הגיבורה.
רייכארט ולוי בחרו לצלם את הסרט בפילם 16 מ"מ, כדי לתרום לתחושת הריאליזם וליצור אווירה רכה.
תרומה נוספת לריאליזם של היצירה הוא היעדר כמעט מוחלט של פסקול, בחירה שביצעה רייכארט כדי לא ליצור התערבות באופן שבו הצופים מעבדים את תחושותיה של הגיבורה ואת החוויות שהיא עוברת.
הסרט הופץ על ידי חברת ההפצה "אוסילוסקופ" שאותה ייסד אדם יאוך, חבר להקת ביסטי בויז. הצלחת הסרט תרמה להפקתו של סרטה הבא של רייכארט, "Meek’s Cutoff", שיהיה היקר ביותר מבין סרטיה עד אותה עת. מישל ויליאמס שיחקה גם בסרט זה.
תגובות ופרסים

"ונדי ולוסי" זכה לעניין רב בפסטיבלים וקיבל שבחים ממבקרים, ובשנת צאתו לאקרנים הופיע במעל 70 רשימות 'עשרת הסרטים הטובים ביותר' של מבקרים בארצות הברית.
הסרט זכה בפרס סרט השנה של פסטיבל מכון הסרטים האמריקאי.
קלי רייכארט הייתה מועמדת לפרס "הכישרון הצעיר" (Un Certain Regard) בפסטיבל קאן.
כמו כן, היה מועמד לפרס אינדיפנדנט ספיריט לסרט הטוב ביותר, מישל ויליאמס הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר.
מישל וויליאמס הייתה מועמדת לפרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקנית הטובה ביותר.