ג'ון מילינגטון סינג
ביוגרפיה > איי אראן ומחזותיו הראשונים

ב-1897 נתקף סינג בהתפרצות הראשונה של מחלת הודג'קין ועבר בבית החולים "Mount Street Nursing Home" ניתוח כריתת בלוטת לימפה מוגדלת בצווארו.
בשנה הבאה (1898) התגורר לראשונה באיי אראן וכן התארח אצל ליידי גרגורי בקול פארק על יד גוטר, במחוז גולוויי. בביתה פגש שוב את ייטס ואת אדווארד מרטין. בסך הכל בילה באיי אראן כחמישה חדשים, שבהם ליקט אגדות ופולקלור מקומי ושיפר את ידיעתו בשפה הגאלית האירית. בכל שנה בילה חלק מהזמן גם בפריז. ערך פעם גם ביקור בחבל ברטניה.
באותה תקופה כתב סינג את מחזהו הראשון, "When the Moon Has Set", ושלח אותו לליידי גרגורי אך היא דחתה אותו. היצירה לא פורסמה שוב עד לשנות ה-60.
בשנת 1898 הופיע ב"ניו איירלנד רוויו" הסיפור על ימיו באיי אראן והספר, המבוסס גם כן על יומניו באיי אראן, הושלם ב-1901 והוצא לאור ב-1907 עם איורים מאת ג'ק באטלר ייטס.
סינג העריך את ספרו זה "כיצירתו הרצינית הראשונה". ליידי גרגורי שעברה על כתב היד המליץ לסופר הצעיר להסיר את השמות הישירים של המקומות ולהוסיף עוד אגדות עם, אך הוא סירב, מפני שרצה ליצור משהו יותר ריאליסטי. בספר הביע סינג את אמונתו כי מאחורי שכבת הקתוליות של תושבי האיים מסתתרת תשתית של אמונות פגניות של אבותיהם. חוויותיו באיי אראן יצרו לימים בסיס למחזותיו על החיים בכפר האירי.
בשנת 1903 עזב סינג את פריז ועבר לגור בלונדון. בשנה שחלפה כתב מחזות בני מערכה אחת - "Riders to the Sea" (הרוכבים אל הים) ו-"Shadow of the Glen". הם אושרו על ידי ליידי גרגורי. "Shadow of the Glen" הוצג באולם מולסוורת' באוקטובר 1903 ו-"Riders to the Sea" הוצג באותו אולם בשנה הבאה בפברואר.
שני המחזות התבססו על סיפורים שאסף סינג באיי אראן והמחזאי נעזר בבימוי באביזרים שהביא מאיי אראן.
כמו כן, השתמש סינג בשפה האנגלית האירית (Hiberno-Irish) אותה קידש כשפה ספרותית, מפני שפיקפק בסיכוייה של השפה הגלית לשרוד.
המחזה "The shadow of the Glen" המבוסס על סיפורה של אשה בוגדנית, עורר את זעמו של המנהיג הלאומני האירי ארתור גריפית' שטען בתקשורת הכתובה שהוא "הטלת רבב על הנשיות האירית". הצטרפו אליו עוד מבקרים שטענו כי סינג תיאר בצורה לא הוגנת את הנשים האיריות. גם המחזה "Riders to the Sea" הותקף על ידי לאומנים, ביניהם פטריק פירס שהתקומם נגד גישתו של המחזאי לאלהים ולדת. פירס, גריפית' וגם קתולים שמרנים טענו שסינג גורם לנזק לעניין הלאומי האירי בכך שאינו עושה אידיאליזציה של הדמויות ביצירה. מאוחר יותר, להפך היו שמתחו ביקורת על סינג על שהלך רחוק מדי עם האידיאליזציה של האיכרים האירים.
בערך האותה תקופה כתב סינג מחזה נוסף, בשלוש מערכות, "The Tinker's Wedding" אותו לא התכוון להציג מיד על הבמה, זאת בגלל סצנה שבה קושרים כומר בתוך שק, שהיה בטוח (כפי שהתבטא במכתב אל המו"ל אלקין מתיוז) כי תרגיז הרבה מידידיו בדבלין.
עם הקמת תיאטרון אבי, התמנה סינג ליועצו הספרותי ובמהרה היה לאחד ממנהליו, לצד ייטס וליידי גרגורי.
גישתו הייתה שונה מזו של ייטס וליידי גרגורי. כפי שכתב לסטיבן מק'קנה, "אינני מאמין באפשרות של תיאטרון לאומי פנטסטי טהור, בלתי מודרני, אידיאלי, עליז, אביבי, קוכלאנואידי" (רמז לגיבור המיתי קוכולן שעליו חיברה ליידי גרגורי קובץ סיפורי עם מרוככים ורומנטיים). שום דרמה לא יכולה לצמוח ממשהו שאיננו המציאות היסודית של החיים, שאף פעם אינה פנטסטית, אינה מודרנית או בלתי מודרנית, וכפי שאני רואה אותה, נדיר שהיא אביבית, עליזה או קוכלנואידית".
המחזה הבא של סינג "The Well of the Saints" (מעיין הקדושים) הוצג בתיאטרון אבי בשנת 1905, למורת רוחם של הלאומנים, ואחר כך בשנת 1906 על במת דויטשס תיאטר בברלין. המבקר ג'וזף הולוויי העריך אותו כתערובת "של ליריות ושל לכלוך".