stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב
תוכניות הלימוד

הפקולטה מציעה מספר תוכניות לימוד, בכל התארים.
תואר ראשון, שבו לומדים כ-350 סטודנטים בשנה, הוא תואר חד-חוגי. כמחצית מהסטודנטים לומדים במקביל תואר נוסף באוניברסיטה, לקראת שני תארים, כאשר השילובים הנפוצים הם כלכלה, חשבונאות או מדעי הרוח, במסגרת תוכנית מיוחדת. אפשרויות אחרות הן לימודים של חטיבה או הקבץ של קורסים בפקולטות אחרות, בנוסף ללימודי המשפטים. לסטודנטים יש אפשרות ללמוד סמסטר אחד בחו"ל, במסגרת תוכניות לחילופי סטודנטים של הפקולטה, בין היתר עם אוניברסיטאות מובילות בארצות הברית, אירופה, אסיה ואוסטרליה.
תואר שני מורכב ממספר מסלולים.
תואר שני עיוני, שבו יש מספר מסלולי-משנה: מסלולים למשפט אזרחי-מסחרי, ציבורי או פלילי. התואר העיוני אינו כולל כתיבת עבודת תזה.
תואר שני מחקרי, שפועל במסגרת מרכז צבי מיתר ללימודי משפט מתקדמים. מסלול זה כולל כתיבת עבודת תזה.
תוכנית ת"א-ברקלי למשפט מסחרי, שבמסגרתה לומדים הסטודנטים שני סמסטרים בת"א, וסמסטר אחד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
תוכנית ת"א-נורת'ווסטרן למשפט ציבורי, שבמסגרתה לומדים הסטודנטים שני סמסטרים בת"א, וסמסטר אחד באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו. התואר המתקבל כפול, של שני המוסדות.
תוכנית קרן פרסול לתואר שני בינלאומי, לסטודנטים זרים שמגיעים לישראל ללימודי התואר השני.
תוכנית דוקטורט, במסגרת מרכז צבי מיתר ללימודי משפט מתקדמים.
הערכה

הפקולטה למשפטים ע"ש בוכמן זוכה להערכה בין-לאומית רבה. ועדת הערכה של המועצה להשכלה גבוהה, בה היו חברים דקאנים לשעבר של אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת פנסילבניה, מצאה כי "הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב היא בית ספר ברמה עולמית. יש לה אנשי סגל מעולים וסטודנטים מצוינים והיא מספקת השכלה משפטית משובחת שבמסגרתה היא חושפת את הסטודנטים הן לניתוח דוקטריני מסורתי והן לשלל גישות בין-דיסציפלינריות."
בוגרי הפקולטה זוכים באופן רצוף בהצלחה גבוהה בבחינות של לשכת עורכי הדין. במועד קיץ 2019 עמד שיעור המעבר על 97%, הגבוה מבין כל המוסדות בישראל.
בדירוג שנחאי, המדרג מוסדות מחקר ולימוד על פי חלוקה לנושאים, דורגה ב-2018 הפקולטה למשפטים בקבוצת הדירוג 51–75. בשנת 2019 דורגה בקבוצת הדירוג 101–150, יחד עם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, ואחרי הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית שדורגה במקום ה-36. בדירוג של Times Higher Education, לשנת 2020, דורגה הפקולטה במקום ה-49 בעולם.
כתבי עת

הפקולטה מוציאה לאור חמישה כתבי עת:
עיוני משפט - נוסד בשנת 1970 על ידי פרופסור זאב צלטנר והתלמידה דאז, פרופ' נילי כהן. יחד עם כתב העת משפטים (של האוניברסיטה העברית), הוא כתב העת המשפטי בשפה העברית המוביל בישראל. המערכת כוללת חבר סגל שמשמש בתור העורך הראשי (נכון ל-2023 פרופ' תמר קריכלי כץ) וחברי המערכת הם סטודנטים מצטיינים מהפקולטה. כתב העת מתפרסם פעמיים בשנה.
משפט חברה ותרבות - כתב עת הנוסד בשנת 2003 כסדרת ספרים, בשנת 2018 שינה כתב העת את מתכונתו מסדרת ספרים לכתב עת, שהפך למוביל ומצטיין בתחומו. כתב העת עוסק בבחינת הקשר שבין המשפט לבין תחומי דעת אחרים. כתב העת יוצא לאור אחת לשנה, וכל כרך מוקדש לנושא מוגדר. המערכת כוללת חבר סגל שמשמש בתור העורך ראשי (נכון לשנת 2024 פרופסור אסף חמדני), ולכל כרך נושאי מצטרף עורך מבין חברי הסגל האקדמי או עורך אורח ממוסד אחר. חברי המערכת הם סטודנטים מצטיינים במיוחד מהפקולטה. מאז הפך לכתב עת, יצאו כרכים בנושא המשפט והחרדים, פרטיות וחברת המעקב, משפט ורגשות, משפט ומשטרה, כלכלה, מוסדות ומשפט בישראל.
מעשי משפט - כתב-עת למשפט ולתיקון חברתי. יוצא מטעם תוכנית "המשפט בשירות הקהילה", ועוסק בהיבטיה השונים של העשייה המשפטית למען שינוי ותיקון חברתיים. יוצא לאור אחת לשנה. מאז הקמתו, חברים במערכת כתב העת סטודנטים מצטיינים לתואר ראשון ושני במשפטים, לצד עורכי דין ותיקים ואנשי אקדמיה. כתב העת הוא הראשון שכל מאמריו נגישים לשימוש רחב ברישיון creative commons. עורכו הראשי של כתב העת הוא פרופ' עמרי ידלין.
Theoretical Inquiries in Law - נוסד בשנת 2000 על ידי פרופסור אריאל פורת, שהיה עורכו הראשון (מ-2022 העורך הראשי הוא פרופסור רונן אברהם). כתב העת מדורג ראשון בעולם מבין כתבי העת המשפטיים המתפרסמים מחוץ לארצות הברית. כתב העת מתפרסם באנגלית, פעמיים בשנה, על ידי מרכז-על צגלה למחקר בינתחומי של המשפט שפועל בפקולטה. המערכת כוללת חברי סגל נוספים ומספר תלמידים מצטיינים. מכונה "TIL".
דיני ישראל - שנתון לחקר המשפט העברי ותחומים גובלים. כתב העת מפרסם מחקרים בהלכה היהודית ובמשפט עברי מתוך גישות שונות. יוצא לאור פעם בשנה. המאמרים מתפרסמים בעברית ובאנגלית. העורך הראשי כיום הוא ד״ר שי ווזנר.
הקליניקות המשפטיות

בפקולטה פועלות תשע קליניקות משפטיות המעניקות סיוע וייצוג משפטי בתחומים שונים. סטודנטים נבחרים לוקחים חלק בעשייה זו מדי שנה לצד מנחים אקדמיים ועורכי דין:
הקליניקה לזכויות אדם
הקליניקה לזכויות בהליך הפלילי
הקליניקה לזכויות עובדים
הקליניקה לצדק סביבתי והגנה על זכויות בעלי חיים
הקליניקה לזכויות פליטים
קליניקת הכנסת
הקליניקה לזכויות ניצולי השואה ואנשים בזקנה
הקליניקה לתובענות ייצוגיות
הקליניקה לפרטיות
בעבר הועבר גם הקורס החדשני ״יזמות וחדשנות בעולם המשפט״ תחת מערך הקליניקות של הפקולטה.
בנוסף, בפקולטה קיימים מספר קורסים המשלבים פעילות קלינית, כגון הקורס ״פרקליטות בעשייה״, בו הסטודנטים לוקחים חלק בפעילות הפרקליטות.
דקאני הפקולטה

|  | שם | שנות כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אמנון רובינשטיין | 1963–1973 | הדקאן הראשון, לימים שר החינוך |
| 2 | דניאל פרידמן | 1973–1978 | לימים שר המשפטים |
| 3 | יורם דינשטיין | 1978–1980 | לימים נשיא האוניברסיטה |
| 4 | עמוס שפירא | 1980–1985 |  |
| 5 | אוריאל רייכמן | 1985–1990 | לימים מייסד המרכז הבינתחומי הרצליה ונשיאו |
| 6 | רות בן-ישראל | 1990–1991 | פרשה במהלך הכהונה |
| 7 | אריאל רוזן-צבי | 1991–1996 | נפטר במהלך הכהונה |
| 8 | אליעזר לדרמן | 1996–2000 |  |
| 9 | מנחם מאוטנר | 2000–2002 | פרש במהלך הכהונה |
| 10 | אריאל פורת | 2002–2006 | לימים נשיא האוניברסיטה |
| 11 | חנוך דגן | 2006–2011 |  |
| 12 | דפנה ברק-ארז | 2011–2012 | פרשה במהלך הכהונה עקב מינוי לבית המשפט העליון |
| 13 | רון חריס | 2012–2017 |  |
| 14 | שרון חנס | 2017–2022#invoke:פרמטרים |  |
| 15 | ישי בלנק | 2022–מכהן | דקאן מכהן |
בוגרי הפקולטה

רבים מבוגרי הפקולטה ממלאים עמדות מפתח במשפט, בממשל, באקדמיה ובמשק בישראל. ב-2010 הקימה הפקולטה ארגון בוגרים, שבראשו עמדה עו"ד מיכל הרצוג
תבנית:הערה
, והחל משנת 2014 עומד בראשו עו"ד צבי האוזר.
נשיא המדינה יצחק הרצוג הוא בוגר הפקולטה.
מבין שופטי בית המשפט העליון כיום, חמישה הם בוגרי הפקולטה: פרופ' דפנה ברק-ארז, פרופ' עופר גרוסקופף, רות רונן (בוגרת תואר מוסמך), ח'אלד כבוב, ויחיאל כשר. הנשיאה חיות היא בוגרת הפקולטה הראשונה שכיהנה כנשיאת בית המשפט העליון. ממלא מקום הנשיאה, השופט בדימוס עוזי פוגלמן, גם הוא בוגר הפקולטה.
בין המשפטנים הנוספים המכהנים בתפקידים בכירים ניתן למנות את נשיאת בית הדין הארצי לעבודה, השופטת ורדה וירט לבנה והמשנה לנשיאה, השופט אילן איטח; היועץ המשפטי לממשלה לשעבר, ד"ר אביחי מנדלבליט; השופט בדימוס דוד רוזן, המכהן כנציב תלונות הציבור על מייצגי המדינה בערכאות; פרקליטת מחוז צפון (אזרחי) אילה פיילס-שרון ופרקליטת מחוז מרכז (פלילי) רחל אבישר-אבלס; נשיאת בית המשפט המחוזי מרכז רות לורך, נשיא בית המשפט המחוזי ת"א גלעד נויטל ונשיאת בית המשפט המחוזי דרום רויטל יפה כ"ץ.
בין בוגרי הפקולטה נמנים פוליטיקאים רבים, לרבות חברי הכנסת גדעון סער, תמר זנדברג, דוד ביטן, ניצן הורוביץ, אסף זמיר, אבי ניסנקורן, צבי האוזר, בועז טופורובסקי, יואב סגלוביץ, עידן רול, יוראי להב-הרצנו.
גם בעולם התקשורת נמנים בוגרים רבים, לרבות אילנה דיין-אורבך, בן כספית, עמוס הראל, רביב דרוקר, קרן מרציאנו, טל שניידר, בן דרור ימיני, עמליה דואק, מתן חודורוב, ליאור שליין וליאור קינן.
בתחום העסקים והפיננסים ישנה נוכחות בולטת גם כן, לרבות עפרה שטראוס, רקפת רוסק עמינח, עדי סופר תאני ונוחי דנקנר.
בתחום האקדמי נמנים בוגרים רבים גם כן. בין היתר, פרופ' ברק מדינה, רקטור האוניברסיטה העברית; פרופ' שרון חנס, לשעבר דקאן הפקולטה; פרופ' נילי כהן, כלת פרס ישראל לחקר המשפט; פרופ' חנוך דגן, לשעבר דקאן הפקולטה; פרופ׳ ישי בלנק, הדקאן המכהן של הפקולטה; פרופ' רון חריס, לשעבר דקאן הפקולטה; פרופ' אריאל פורת, נשיא אוניברסיטת תל אביב; פרופ' עמרי ידלין, לשעבר נשיא מכללת ספיר ופרופ' מני מאוטנר, לשעבר דקאן הפקולטה. בנוסף, ארבעה מרצים ישראלים באוניברסיטת הרווארד הם בוגרי הפקולטה: יוחאי בנקלר, אריה בבצ'וק, אורן בר-גיל וגבריאלה בלום.
לקריאה נוספת

אורי כהן, המרדף אחר לגיטימציה אקדמית: בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב 1935–1948, מחקרי משפט כה (1), 2009, 179–212
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:בקרת זהויות
↑  מ. מייזלס, בעקבות סיפוחו של בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה - לאוניברסיטה בירושלים, מעריב, 1 במרץ 1959
↑  א. צבי, 1650 סטודנטים חונכים הערב בנין שלוחת האוניברסיטה בתל אביב, מעריב, 30 באוקטובר 1961
↑  הוועדה להערכת תוכניות לימודי משפטים, באתר המועצה להשכלה גבוהה
↑  ShanghaiRanking's Global Ranking of Academic Subjects 2019 - Law
↑  World University Rankings 2020 by subject: law, Times Higher Education (THE), ‏2019-10-29 (באנגלית)
↑  הפקולטה למשפטים אוניברסיטת תל אביב, קול קורא עיוני משפט, באתר https://law.tau.ac.il/sites/law.tau.ac.il/files/media_server/law_heb/kolkore/21-22/iunei.pdf, ‏13.10.2021
↑  ניתן לראות את מקומו בדירוג של Washington and Lee Law School, ‏כאן, תוך סימון non us(הקישור אינו פעיל, 20.4.2019)
↑  ניתן לראות את מקומו בדירוג של Washington and Lee Law School, ‏הפקולטה למשפטים ע"ש יוסף בוכמן כאן, תוך סימון non us
טיסה 447 של אייר פראנס

| --- | --- |

מטוס האיירבוס A-330-200 של חברת אייר פראנס, אשר התרסק בתאונה, בתמונה משנת 2007
 תאריך:  1 ביוני 2009
 מיקום:  מעל האוקיינוס האטלנטי, סמוך לארכיפלג פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש
 גורם:  טעות אנוש
 קואורדינטות:  3°03′57″N 30°33′42″W﻿ / ﻿3.0658333333333°N 30.561666666667°W﻿ / 3.0658333333333; -30.561666666667
 הרוגים:  228
 ניצולים:  0
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  איירבוס A330-200
 מספר זנב:  F-GZCP
 מוצא:  נמל התעופה הבינלאומי ריו דה ז'ניירו-גאליאו
 יעד:  נמל התעופה שארל דה גול, פריז
 מפעיל:  אייר פראנס
 נוסעים:  216
 אנשי צוות:  12
  (למפת צפון האוקיינוס האטלנטי מוגדלת) מיקום ההתרסקות(למפת צפון האוקיינוס האטלנטי רגילה) מיקום ההתרסקות
 
מסלול הטיסה המתוכנן של טיסה 447
טיסת אייר פראנס 447 (Air France Flight 447) הייתה טיסה מסחרית של מטוס נוסעים מדגם איירבוס A330-200, מנמל התעופה הבינלאומי גאליאו בריו דה ז'ניירו, ברזיל לנמל התעופה שארל דה גול, ליד פריז, צרפת אשר התרסק בלב האוקיינוס האטלנטי כ-1100 קילומטרים צפון מזרחית לעיר נאטאל בברזיל, וכ-1,500 קילומטרים דרום מערבית לכף ורדה, ב-1 ביוני 2009. כל 216 הנוסעים ו-12 אנשי הצוות של המטוס נספו בהתרסקות. תאונה זו הייתה החמורה ביותר בהיסטוריה של חברת התעופה אייר פראנס ותוארה כאסון האווירי החמור בתולדות התעופה הצרפתית. הייתה זו התאונה הקטלנית הראשונה בתולדות מטוס הנוסעים איירבוס A330, מאז שנכנס לשירות.
בדו"ח הסופי של חקירת התאונה, שפורסם ביולי 2012 על ידי המשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית בצרפת, עולה שהמטוס התרסק לאחר הזדקרות אשר נגרמה כתוצאה מנתוני מהירות לא עקביים על צגי תא הטייס, הפסקת פעולת טייס אוטומטי, ופעולת אחד מטייסי המשנה שהביאה להתרוממות אף המטוס למרות אזהרות אוטומטיות מפני הזדקרות. פעולת טייס המשנה הביאה לירידת מהירות הטיסה ולנפילה מהירה של המטוס מגובה הטיסה. הדו"ח אף קובע כי טייסי המטוס לא קיבלו אימון מתאים להטסת ידנית של המטוס במטרה למנוע הזדקרות בעת טיסה בגובה רב וכי מיומנות זו לא הייתה חלק מתוכנית האימון של טייסי מטוסים מדגם זה, קודם למועד התאונה.
לא התברר הגורם לתקלה בעטיה הפסיקו להופיע נתונים על מהירות הטיסה בתא הטייס, אולם חוקרי התאונה הניחו כי התקלה נגרמה כתוצאה מהצטברות קרח בתוך צינורות הפיטו, דבר שמנע מחיישני המהירות למדוד את לחץ האוויר הנוצר בעת תנועת המטוס לפנים. חקירת התאונה התעכבה כיוון שלא נותרו בחיים עדי ראייה לתאונה, או רישומי רדאר, והיה קושי באיתור הקופסאות השחורות, אשר נמשו מקרקעית האוקיינוס רק בחודש מאי 2011, כמעט שנתיים לאחר התאונה.
חיפושים

פקחי טיסה ברזילאים פנו לעמיתיהם בסנגל בשעה 2:20 UTC, כאשר הבחינו שהמטוס לא דיווח, כנדרש, על מעברו למרחב האווירי הסנגלי. חיל האוויר הברזילאי החל במבצע חיפוש והצלה מאיי פרננדו די נורוניה הברזילאיים. גם מטוסי סיור צרפתיים נשלחו למשימות חיפוש, בהם גם מטוסים שהוזנקו מדקר, בירת סנגל. דובר חיל האוויר הברזילאי מסר כי המכ"ם באיי כף ורדה לא קלט את המטוס על מסכיו.
עם התמשכות החיפושים, אשר העלו חרס, הלכה והתגבשה ההנחה בקרב אנשי חברת אייר פראנס כי המטוס אבד והתרסק. בהערכות ראשוניות הועלתה הסברה כי המטוס ספג מכת ברק, על אף שזו לבדה לא הייתה אמורה לגרום להתרסקות. כאשר המשיכו לחלוף השעות ומלאי הדלק שהיה במטוס היה אמור לאזול גם אם זה לא התרסק, הכירו השלטונות בסבירות הגבוהה להתרסקות. אלו, בכללם נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, הביעו גם פסימיות בדבר הסיכוי למצוא ניצולים.
6 ביוני 2009 - צבא ברזיל הודיע על מציאת שתי גופות ראשונות של נוסעי המטוס, כ-640 קילומטר מצפון-מזרח לאיי פרננדו די נורוניה, הנמצאים במרחק 360 ק"מ מחופי ברזיל.
8 ביוני 2009 - צבא ברזיל מסר שמצאו סך הכול 17 גופות של נוסעי המטוס.
25 ביוני 2009 - חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס מודיעה כי זוהתה גופתו של הטייס.
17 ביולי 2009 - עד כה נמצאו גופות 50 מנוסעי המטוס רשמית זוהו 43 גופות, הרשימה כוללת 17 בעלי אזרחות צרפתית בהם הטייס ושלושה אנשי צוות המטוס. לדברי הממונה על החקירה השיפוטית הקורבנות שנמצאו עד כה לא מתו כתוצאה מטביעה בים. 650 חלקים משרידי המטוס הגיעו לדרום צרפת להמשך החקירה(הקישור אינו פעיל, 29/12/20).
17 בפברואר 2010 - במסיבת עיתונאים נמסר שבאמצע חודש מרץ 2010 יחודשו החיפושים במיוחד לשם מציאת הקופסאות השחורות. החיפושים ייערכו על ידי ספינות מארצות הברית ומנורווגיה וימשכו לפחות חודש.
3 באפריל 2011 - נתגלו שרידים משמעותיים של המטוס מעט צפונה ממקום הגילוי הקודם.
1 במאי 2011 - נמשתה מן הים אחת משתי הקופסאות השחורות של המטוס. הקופסה השנייה נמשתה למחרת.
המטוס

המטוס עבר בדיקת תחזוקה אחרונה ב-16 באפריל 2009. מטוס מדגם זה נחשב אמין ביותר ומאז שנכנס לשירות לא נרשמו שום תאונות קטלניות בהן היה מעורב, להוציא טיסת אימונים ב-1994. לאיירבוס A330 טווח טיסה ארוך והוא פופולרי מאוד לטיסות טראנס-אטלנטיות. למטוס יכולות תקשורת מגוונות, גם אם הוא נמצא מחוץ לטווח המכ"ם.
סיבת ההתרסקות

בסיכום רשמי של החקירה נקבע כי הגורם לתאונה היה חיוויים שגויים של מהירות הטיסה, בהנחה שצינורות הפיטו נסתמו בקרח במהלך הטיסה. אף שהסדר המדויק של האירועים שהובילו להתרסקות עדיין לא ברור, על יסוד עיתוי האירועים ופיזור שברי המטוס, נראה שהמטוס איבד גובה במהירות רבה (ככל הנראה במצב הזדקרות) ובטן המטוס פגעה בפני האוקיינוס, במהירות נפילה של כ-150 קמ"ש, תוך שהמטוס מתרסק מיד עם הפגיעה.
מיד לאחר התאונה החלו בצרפת שתי חקירות:
חקירה פלילית על גרימת מוות, אשר נפתחה ב-5 ביוני 2009, בניהול השופטת סילבי צימרמן. חקירה פלילית היא נוהל מקובל בכל עת שמתרחשת תאונה קטלנית ואינה מניחה כוונה פלילית. החקירה נמסרה לידי הז'נדרמריה הלאומית של צרפת (Gendarmerie nationale), המנהלת אותה באגף התחבורה של הארגון. במרץ 2011 הוגשו כתבי אישום לבית משפט פלילי בצרפת, נגד חברת אייר פראנס, על גרימת מוות בתאונה זו.
חקירה טכנית, אשר מטרתה להגביר את בטיחות טיסות בעתיד. בהתאם ל"חוקי" ה-ICAO, כיוון שהמטוס היה צרפתי והתרסק מעל מים בינלאומיים, האחריות לחקירת התאונה מוטלת על ממשלת צרפת. הזרוע הממשלתית הצרפתית האחראית לחקירה זו היא המשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית בצרפת. בהתאם לכללי ICAO מעורבים בחקירה אף נציגי ברזיל, גרמניה, בריטניה וארצות הברית. בוועדת החקירה אף משתתפים נציגי סין, קרואטיה, הונגריה, אירלנד, איטליה, לבנון, מרוקו, נורווגיה, קוריאה הדרומית, רוסיה, דרום אפריקה ושווייץ במעמד של משקיפים, כיוון שאזרחי מדינות אלה היו בין הנספים בתאונה.
צוות המטוס

צוות המטוס מנה שלושה טייסים ותשעה אנשי צוות הסיפון.
קפטן המטוס, מארק דוּבּוּאַה (Marc Dubois), בן 58 - נרשמו לו מעל 11,000 שעות טיסה, מהן 1,700 שעות טיסה בדגם A330 ודגם A340 הדומה לו.
טייס המשנה דוִד רוֹבֵּר (David Robert), בן 37, בעל ניסיון של 6,600 שעות טיסה.
טייס המשנה פּייר סדריק בּונָן (Pierre Cedric Bonin), בן 32, בעל ניסיון של 3000 שעות טיסה.
הערות שוליים

↑  Final Report On the accident on 1st June 2009 to the Airbus A330-203 registered F-GZCP operated by Air France flight AF 447 Rio de Janeiro - Paris, Bureau d’Enquêtes et d’Analyses
pour la sécurité de l’aviation civile, July 2012
↑  AP, התרסקות אייר פראנס: "כשל אנושי וטכנולוגי", באתר ynet, 5 ביולי 2012
↑  מבוכה בברזיל: השרידים שאותרו אינם של טיסת "אייר פראנס", באתר הארץ, 5 ביוני 2009
↑  Palmer, Bill (2013). Understanding Air France 447 (paperback). William Palmer. ISBN 978-0989785723.
1 2  הדו"ח של רשות התעופה הצרפתית שחקרה את התאונה
↑  ניו יורק טיימס, ‏2 ביוני 2009
↑  צבא ברזיל הודיע שנמצאו שתי גופות ראשונות של הרוגי התרסקות מטוס "אייר פראנס", באתר הארץ, 6 ביוני 2009
↑  http://www.france24.com/en/20090717-air-france-crash-victims-did-not-drown-af-447-airbus-crash-france-brazil-investigation
↑  International search for Air France jet wreckage to resume in March - AVIATION - FRANCE 24
↑  Air France plane crash victims found after two-year search, הגרדיאן, 4 באפריל 2011
↑  Investigators recover second Air France black box,‏ Yahoo News,‏ 3 במאי 2011
↑  התרסקות טיסת אייר פראנס: הטייס יצא מתאו ברגעים המכריעים, באתר הארץ, 25 במאי 2011
סוכנויות הידיעות, התרסקות אייר פראנס: 4 וחצי דקות של אימה, באתר nrg‏, 27 במאי 2011
אהרון לפידות, המטוס צלל, הקברניט ישן, באתר ישראל היום, 29 במאי 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007579092905171  LCCN: sh2014000021
כביש 60

| --- | --- |

כביש 60 במעלה מעמק יזרעאל להר הקפיצה
כביש 60 במעלה מעמק יזרעאל להר הקפיצה
 מידע כללי
 כינוי:  כביש באר שבע-נצרת, דרך ההר, עוקף חברון, עוקף חלחול, כביש המנהרות, עוקף רמאללה, עוקף שכם, חוצה יו"ש
 סיווג:  כביש ארצי
 ציר:  כביש אורך
 אורך:  232.5 ק"מ
 מיקום
 ערים ראשיות:  באר שבע, חברון, בית לחם, ירושלים, אל-בירה, אריאל, שכם, ג'נין, עפולה, נצרת
 נקודת התחלה:  באר שבע
 נקודת סיום:  צומת נצרת
 
 קואורדינטות:  31°53′54″N 35°15′55″E﻿ / ﻿31.89833333°N 35.26527778°E﻿ / 31.89833333; 35.26527778
  מפת מיקום  מפה מפורטת  מסלול הכביש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 60 הוא כביש אורך ארצי בישראל וביהודה ושומרון שמתחיל בבאר שבע ומסתיים בנצרת.
רובו של הכביש עובר באזורי יהודה ושומרון מחוץ לתחומי הקו הירוק, והנתיב שלאורכו הוא עובר ידוע גם בשם דרך ההר, "חוצה יהודה ושומרון" או "דרך האבות", בה, על פי המקרא, צעדו האבות. בשל המעקפים הרבים שנסללו לאורך הכביש, במידה רבה אין הוא חופף עוד את הדרכים ההיסטוריות.
היסטוריה > סלילת הכביש

הכביש עובר לאורך דרך ההר הקדומה, שחצתה את ארץ ישראל לאורכה בעיקר על בסיס תוואי קו פרשת המים. הכביש משמש כעורק תחבורה ראשי הן ביהודה והן בשומרון עוד מהעת העתיקה.
תוואי הכביש נסלל ברובו בשלבים במהלך תקופת המנדט הבריטי, במטרה לקשר את הערים המרכזיות בגב ההר. חלקו הצפוני נקרא אז כביש ירושלים-שכם-נצרת וחלקו הדרומי כביש ירושלים-בית לחם-חברון-באר שבע. קטע הכביש שבין עפולה לנצרת נסלל על ידי גדודי עבודה עבריים בשנים 1920–1921, וסלילתו הסתיימה בינואר 1922.
היסטוריה > בשנות ה-50 עד שנות ה-80 של המאה ה-20

בתקופת השלטון הירדני ביהודה ושומרון חולק הכביש לקטעים נפרדים שהיו בשליטה ירדנית ושליטה ישראלית. לקראת ביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל שיפצו הירדנים את קטע הכביש מג'נין לגבול עם ישראל, ככל הנראה בסוברם בטעות שמסלול הנסיעה של האפיפיור יעבור בכביש 60, ולא כפי שתוכנן ובוצע בפועל, בכביש 66.‏
לאחר 1967 הממשל הצבאי הישראלי שיפץ את הכביש, ושוב היה ניתן לנסוע בו לכל אורכו בין נצרת לבאר שבע.
בשנת 1980 קיבל הכביש את המספר "60", במסגרת שיטת מספור הכבישים החדשה שהחלה באותה עת. על פי סיווגו ככביש ארוך ארצי (בכיוון צפון-דרום) הוא קיבל מספר דו־ספרתי זוגי, שהכביש ממערב לו קיבל את המספר "40", בהמשך תוכנן כביש ארוך נוסף ממזרח לו לאורך ספר המדבר, כביש 80 (שברובו לא נסלל לבסוף).
עד סוף שנות ה-80 עבר תוואי הכביש במרכז הערים שאותן חיבר, כך לדוגמה נסיעה מירושלים להתנחלויות שמצפון לה עברה בתוך רמאללה ואל-בירה. בשנת 1984 הציגה לראשונה מועצה אזורית מטה בנימין תוכנית לסלילת כביש עוקף רמאללה.
היסטוריה > שינוי תוואי הכביש

בעקבות האינתיפאדה הראשונה החלו בתכנון תוואי חדש במספר מקומות, על מנת לעקוף יישובים פלסטינים. שהראשון בהם היה כביש עוקף בית לחם (כביש המנהרות).
היסטוריה > שינוי תוואי הכביש > עוקף בית לחם (כביש המנהרות)

תכנון כביש עוקף בית לחם באורך 11 ק"מ הסתיים בשנת 1989, במטרה לחבר בין גוש עציון מדרום לירושלים מצפון בתוואי ישיר, ולעקוף את העיר בית לחם ממערב. תוואי הכביש המתוכנן כלל שתי מנהרות, האחת באורך כ-300 מטר והשנייה באורך כ-900 מטר, שבשעת בנייתן היו הארוכות ביותר בישראל. בין שתי המנהרות גשר ארוך החוצה את העמק שבין בית ג'אלא ושכונת גילה. באותה עת גם תוכנן כביש בגין בתוך ירושלים, עם חיבור לכביש המנהרות. מועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי אישרה את סלילת העוקף בתחילת 1990 אולם עתירה לבג"ץ של תושבי בית ג'אלא נגד הפקעת אדמתם, עיכבה את עבודות הסלילה. סלילת הכביש הסתיימה ב-1996. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה ירו פלסטינים מבית ג'אלא על המכוניות שנסעו בגשר, ובעקבות כך הציב צה"ל קירות בטון על הגשר.
בשנת 2019 החלה בניית מסלול נוסף במקטע הכביש, גשר נוסף המקביל לגשר הקיים וחפירת שתי מנהרות נוספות להכפלת מספר הנתיבים. בסוף 2022 נפתחה המנהרה הצפונית ובמרץ 2023 נפתחה המנהרה החדשה במקטע הדרומי. ב־10 ביולי 2024 נפתחו כל המנהרות לתנועה.
היסטוריה > שינוי תוואי הכביש > עוקף רמאללה

כביש עוקף רמאללה תוכנן במסגרת תוכנית המתאר של מטה בנימין כבר ב-1984, אך הוא נסלל בעקבות הסכמי אוסלו בשנת 1994, כקטע חדש של כביש 60 מזרחית לכביש הישן, שחיבר את גבע בנימין עם ואדי חרמייה צפונית לעפרה, במטרה לעקוף את רמאללה ואל-בירה שעברו לשליטת הרשות הפלסטינית.
היסטוריה > שינוי תוואי הכביש > כביש הר הקפיצה

שינוי נוסף בתוואי בוצע בכניסה לנצרת, בין מחלף איכסאל מדרום עם העיר נצרת מצפון העובר במנהרה דרך הר הקפיצה. אורכו של הקטע הוא שישה קילומטרים והוא נחנך ב-19 בנובמבר 2008. הוא עוקף קטע מפותל ותלול שעלה אל העיר נצרת מעמק יזרעאל דרך הערוץ שממערב לנחל מזרע. עלות סלילתו של הקטע החדש עמדה על 365 מיליון ש"ח. קטע הכביש החדש קרוי על שמו של רפאל איתן, ומשנודע הדבר לראש עיריית נצרת, ראמז ג'ראיסי, בעת טקס חנוכת הכביש, עזב את המקום. המנהרה עצמה קרויה על שם יצחק הרשקוביץ, בכיר במע"צ.
היסטוריה > שינוי תוואי הכביש > עוקף אל-ערוב

כביש 60 עבר בצמוד למחנה הפליטים אל-ערוב ובתוך הכפר בית אומר ובימי האינתיפאדה הראשונה היו בו תקריות רבות של יידוי אבנים על כלי רכב חולפים ממחנה הפליטים. בדצמבר 1998, פרסם לראשונה מע"צ מכרז לסלילת הכביש. במכרז זכתה חברת אחים ברזאני, לכביש עוקף באורך של כ-8 ק"מ, ובעלות של 18.5 מיליון שקל. אך הכביש לא נסלל, עקב הצורך בהפקעות של אדמות פרטיות רבות מבית אומר וחלחול לצורך סלילתו. באוקטובר 2017, הבטיח ראש הממשלה בנימין נתניהו לבכירי מועצת יש"ע, לקדם את סלילת עוקף אל-ערוב ביחד עם פרויקטים אחרים ברחבי יהודה ושומרון. באפריל 2019, חתם ראש המנהל האזרחי על צו הפקעה ל-401 דונם מאדמות הכפרים בית אומר וחלחול לצורך סלילת הכביש. כביש 60 הוסט לתוואי חדש, בשולי שמורת היער אל-קרן, וממזרח לבית אומר ונפתח לתנועה ב-7 ביולי 2023. עוקף אל-ערוב מסיט את כביש 60 כ-150 מטר מערבה ממסלולו הקודם. המנהל האזרחי מסרב לבקשות להיתרי בנייה בסמיכות לכביש ופועל באופן מוגבר למנוע בנייה בלתי חוקית בסמיכות לכביש.
היסטוריה > שינוי תוואי הכביש > כביש לב השומרון

בשנים 2021–2024 נסלל כביש לב השומרון העוקף את חווארה.
היסטוריה > רמזור

באוגוסט 2019 התחילו עבודות להקמת רמזורים בצמתים בקטע הכביש בין ירושלים לצומת תפוח. הרמזורים הראשונים הושלמו במהלך 2020, בצומת אסף, צומת המשטרה הבריטית ובכניסה ליישוב עפרה. ב-2022 הושלמו העבודות בצומת שילה ובצומת הכניסה ליישוב עלי; במקביל החלו העבודות בצמתים האחרונים בפרויקט: בצומת רחלים, בצומת מכמש ("צומת 60", "צומת רמת מגרון") ובצומת הכניסה למרכז המסחרי שער בנימין.
סיכום שינויי התוואי

מאז האינתיפאדה השנייה הכביש מחולק לשני קטעים נפרדים. הראשון מתחילתו בבאר שבע ועד לצומת דותן, והאחר מהקו הירוק סמוך למוקייבלה ועד סוף הכביש באזור נצרת. בתחומי הקו הירוק שמר הכביש על התוואי המקורי, אך בתחומי יהודה ושומרון תוואי הכביש כיום שונה באופן משמעותי מהתוואי הוותיק, בעיקר על מנת לעקוף יישובים פלסטינים. בין צומת דותן והקו הירוק בסמוך לעמק יזרעאל הכביש אינו מסומן בסימון רשמי של החברה הלאומית לדרכים והוא סגור לתנועת ישראלים. בחלק שבין שבי שומרון לצומת דותן, תנועת ישראלים מתאפשרת בליווי צבאי בלבד.
| קטע כביש | תוואי ישן | ק"מ (לא מצטבר) | תוואי חדש | ק"מ (לא מצטבר) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 60
| באר שבע (דרך חברון ודרך אליהו נאוי)-מיתר | עומר, צומת שוקת | 18 | אין | ללא שינוי |
| מיתר-צומת עתניאל | טנא וזאהיריה | 18 | במקום כביש 6002 וכביש 356, דרך שמעה ועתניאל | 19 |
| צומת עתניאל - בית חגי | מחנה הפליטים אלפוואר | 8 | אין | ללא שינוי |
| בית חגי-צומת ליד כרמי צור | דרך חברון וחלחול | 13 | "עוקף חברון" ו"עוקף חלחול" | 19 |
| צומת ליד כרמי צור-צומת שיירות עציון | אלון שבות ואפרת | 12 | אין | ללא שינוי |
| צומת שיירות עציון-גילה | בית לחם | 7.5 | "כביש המנהרות" | 8 |
| גילה-מחלף שער מזרח (הגבעה הצרפתית) | ירושלים, דרך חברון | 9.5 | אין | ללא שינוי |
| מחלף שער מזרח-צומת מגיני עטרות | שועפאט, דרך בית חנינא | 3.6 | דרך עוזי נרקיס | 3.8 |
| צומת מגיני עטרות-שדה התעופה עטרות | א-ראם, אזור התעשייה עטרות | 6 | פסגת זאב, אזור התעשייה עטרות | 6 |
| שדה התעופה עטרות-צומת המשטרה הבריטית | אל-בירה, בית אל | 26 | "כביש עוקף רמאללה", עפרה | 23 |
| צומת המשטרה הבריטית - צומת בין סינג'יל לתורמוס עיא | ואדי חרמיה | 5 | אין | ללא שינוי |
| צומת בין סינג'יל לתורמוס עיא - צומת מצפון למעלה לבונה | חאן א-לובאן, מעלה לבונה, | 7 | שילה, עלי | 7 |
| צומת מצפון למעלה לבונה- צומת תפוח | דרך ואדי אשעאר | 4.5 | הסדרת חציית ואדי אשעאר | 4.8 |
| מצומת תפוח עד צומת מזרחית ליצהר | עמק המכמתת | 5.5 | "עוקף חווארה" | ללא שינוי |
| מצומת מזרחית ליצהר עד שבי שומרון | שכם | 17 | "עוקף שכם" | 19.5 |
| משבי שומרון עד צומת דותן | סילת א-ד'אהר, ע'גה | 25 | אין | ללא שינוי |
| מצומת דותן עד הקו הירוק ליד מוקייבלה | ג'נין | 15 |  סגור לתנועת ישראלים | 0 |
| ממוקייבלה עד אכסאל | עפולה | 21 | אין | ללא שינוי |
| מאכסאל עד נצרת | אפיק ממערב לנחל מזרע | 4 | מנהרת אכסאל או "כביש המנהרות" דרך הר הקפיצה | 6 |