הדת הישראלית הקדומה
מאפיינים ועדויות

אחת התגליות המשמעותיות ביותר הנוגעות לדת הישראלית הקדומה היא אתר חורבת תימן על ממצאיו הדתיים: הכיתובים המזכירים את "יהוה ואשרתו", והציורים השונים, המספקים צוהר נדיר לאיקונוגרפיה הוויזואלית הדתית המגוונת בישראל, אותה חלקה עם כל דרום הלבנט. האמנות מהאתר אף השוותה לאמנות הישראלית המלכותית משנהבי שומרון, המלמדים גם הם על הדת הישראלית הקדומה. בספרות המקראית שנכתבה עד ימי יאשיהו (כגון אצל עמוס או הושע) אין הוקעה של אשרה, אף שנעבדה במקדש בית אל (הוקעות כאלה מופיעות בטקסטים מקראיים שנכתבו או נערכו לאחר רפורמת יאשיהו), מה שמצביע ככל הנראה על תפיסת אשרה כחלק לגיטימי מפולחן יהוה עד רפורמת ריכוז הפולחן ביהודה.
למרות האג'נדה הנורמטיבית (אנ') בכתיבה ההיסטורית המקראית (ספרי שופטים, שמואל ומלכים), התיאור עצמו רחוק מלהיות הומוגני ומספק מידע שופע על פולחן ואתרי פולחן מחוץ למקדש בירושלים. הרעיונות הדתיים המוקיעים פולחנים ישראליים קדומים שונים מקורם במאות ה־7–4 לפנה"ס; כך למשל, מקור הוקעת פולחן אשרה והפולחן בבמות הוא בימי רפורמת יאשיהו. הממצא הארכאולוגי מחזק זאת, למשל ברפרטואר הרחב של האמנות הוויזואלית הפיגורטיבית הדתית בממצא. האג'נדה המקראית רואה בריכוז הפולחן סביב אל אחד ובמקדש אחד שני הקריטריונים החשובים להבחנה בין פרקטיקה דתית נכונה לשגויה, ואלה, בעיקר הראשון, מתבטאים גם בדתות של העמים השכנים – כולם מאוגדים כ"דתות לאומיות" כחלק מ"הדת הדרום־לבנטינית של האלף ה־1 לפנה"ס". עם זאת, יש להדגיש שדתות התקופה מצאו ביטוי ברמות שונות בחברה, חלקן הגדול איננו קשור ללאומיות ואף לא משותף באופן מוחלט בין העמים באזור, ללא אפשרות להבחנה לאומית. הדבר מתבטא גם באפשרות הסקת המסקנות על דת דרום־לבנטינית מסוימת מממצאי הדתות השכנות, כאשר ככל שמתרחקים מביטויי הדת הלאומיים, כך ניתן לקשר יותר בין ממצאי דת אחת למסקנות על שכנותיה (למשל, ממצא פולחן פריון פלשתי יכול לאפשר הסקת מסקנות על הדאגה של כלל תושבי דרום הלבנט לפריון היבול והעדרים).
אתר הפר והצלמית שנמצאה בו
אתר הבמה; ניתן לראות את חלק מנוף ההרים, החשובים בדת הכנענית והישראלית
צלמית הפר (חיה חשובה בדת הישראלית הקדומה ובדתות לבנטיניות בכלל) מהאתר, מייצגת את יהוה או בעל
אחד מסוגי הפולחן החשובים בדת הישראלית הקדומה היה מקומות מקודשים פתוחים – במות, לעיתים עם עצים מקודשים ומצבות, כפי שמעיד המקרא וכן כפי שכמה אתרים ארכאולוגיים מראים. אחד מאתרים אלה הוא אתר הפר, אתר גבוה ממנו נשקפים הרים חשובים רבים (מירון, תבור, כרמל, גלבוע ועוד) – דבר המבטא את מקומם החשוב של הרים באידאולוגיה הדתית הכנענית והישראלית, ובו גם נמצאה צלמית פר חשובה המייצגת את יהוה או בעל (שהיה אל חשוב בקרב הישראלים הקדומים). ניתן להשוות צלמית פר זאת למקומו המרכזי של הפר באיקונוגרפיה של ישראל בפרט ושל הלבנט כולו בכלל.
עדויות לדת הישראלית הקדומה נמצאו גם באתר הפולחני בבית אל, היא לוז. בתקופה הכנענית התמקד הפולחן במקום גבוה באתר, בצמוד למקדש מתקופת הברונזה התיכונה, ונמצאו בו צלמיות לוח נשיות רבות, כנראה ייצוגים של אשרה ולא עשתרת במקרה זה, וכן "עמוד חתחור" קטן, וסביר להניח שצמח בו גם עץ לאשרה (כנראה שקד, לפי השם "לוז"). סביר להניח שירבעם הקים אתר מקודש להתחרות במקדש ירושלים באתר שכבר היה ידוע כחשוב בדת הישראלית הקדומה. גם באתר בית אל המאוחר יותר עמדה אשרה, וייתכן שאי הוקעתה בין חטאות ירבעם במקום נובע מתפיסת אשרה כלגיטימית בפולחן עד רפורמת יאשיהו. קיום עץ אשרה, אלה נקבית, במקום, מתחבר להצבת המצבה על־ידי יעקב בבית אל, מאחר שמצבה – סמל הזכרות, לרוב לא עמדה לבדה. שילוב השמות "בית אל" ו"לוז" מהווה שני ביטויים לפולחן במקום, פולחן אל הזכרי ופולחן אשרה הנקבית.
ביהודה, מלבד בית המקדש הראשון כמובן, התגלו כמה מקדשים נוספים, כגון בתל מוצא (שהתקיים גם לאחר רפורמת יאשיהו) ובתל ערד, והם עוזרים ללמד על הדת באותה תקופה. גם סוגים אחרים של אתרי פולחן, נמצאו גם מבנים בתוך ערים, בסמוך לשערים או למבני מגורים, ששימשו כנראה לפולחן (למשל במגידו, תענך, תל אל-פארעה (צפון), תל רחוב, חורבת קייאפה, לכיש ועוד) לפי ממצאיהם הכוללים כלי מנחות, שולחנות, מזבחות ועוד; כך גם באזורים קרובים ליהודה וישראל, כגון חורבת קיטמית (שאולי הייתה יהודית ואולי אדומית), מצד חצבה, ואדי א־תמד (סב') ואתרים נוספים בעבר הירדן.
כמו בכמעט כל תרבות אחרת, שיטות קבורה, בהיותם הגבול הבסיסי ביותר בין החיים למתים, מהוות תחום דתי מרכזי. בישראל וביהודה מאפשרים הקברים ומאפייניהם להבין את ההשקפות הנפוצות על המוות ועל הקבורה, ועל קרבתן, הפרקטית, האדריכלית והאידאולוגית, למנהגי קבורה בארצות שכנות. במערות הקבורה בממלכת יהודה נחשפו מנחות קבורה שכללו בעיקר נרות ומגוון סוגים של כלי הגשה ואכילה, וכן מעט כלי אחסון ובישול; כלי החרס הונחו כנראה מלאים במוצרי מזון, משקאות, בשמים ושמני־סיכה; על הנפטרים נמצאו תכשיטים, תליונים, קמעות, חותמות ופרטי לבוש, וסיכות־רכיסה שנמצאו מלמדות גם הן על כך שהנפטרים נקברו (בקבורה פתוחה – ללא כל כיסוי) לבושים. תפיסת המשכיות קיום המתים חייבה ביקור בקברים ואספקה שוטפת ומתמשכת של מזון ומשקה על ידי בני המשפחה. המזון והבשר הטרי שסופקו לנפטרים מכונים "זבחי מתים", שחלקם נאכל על־ידי החיים לכבוד המתים, וחלקם הוגש למתים. מנהגים אלה דומים למנהגים שננהגו במזרח הקדום כולו (כגון מנהגי מערת המרזח המלכותית בקטנה), והמקרא מתאר מנהגים אלה כנפוצים.