הילה לולו לין
פעילותה האמנותית

לין עסקה רבות בזוויות ראייה אמנותיות סביב נושא הגוף, דרך זיקה לאובייקטים פשוטים, יומיומיים. הביצה, אברי הגוף ונקביו הם מוטיבים חוזרים בעבודותיה, כמו גם פעולות אקסצנטריות כגון בליעת ולעיסת חפצים וחומרים שונים, מניפולציות על עיניים, עקורות או מודבקות, או פעולות על הגוף כגון גילוח גבות, הקזת דם ורחיצת ידיים בדבק.
עבודתה נוגעת בהיבטים עכשוויים של השיח הפמיניסטי המאוחר ומציעה מבט ביקורתי על ערכים וסמלים העומדים בבסיס התרבות המקומית. את שורשי עבודתה ניתן לזהות באמנות המושגית, באמנות המיצג ובאמנות הווידאו של שנות ה-70 של המאה ה-20. ייתכן שהיא שותפה להליך עולמי באמנות בשנות ה-90 של עיסוק בגוף ובהפרשות הגוף. מעבר לכל אלה יוצרת הילה לולו לין בשפה ייחודית משלה. אם זו שפה צורנית, חומרית, או מילולית.
היא עוסקת באופן עקבי בגוף, באיברי גוף שונים - עיניים, פה, לב... במיניות, בזרות ובניכור, ועבודתה מביעה אסתטיקה אישית פורעת גבולות נורמטיביים. השפה האמנותית- סוריאליסטית שלה מתבטאת בהכלאות ובמניפולציות שהיא יוצרת בגופה אל מול מצלמה, מעבדת בהדמיות מחשב או מבטאת במילים בשיריה, ברטוריקה המשלבת ארוטיקה, אימה, מצוקה ודחייה.
הילה לולו לין פרצה לתודעה בשנות ה-80 המאוחרות, ביצירות וידאו ארט של תיעוד עצמי במראה קשה ואכזרי. בתערוכת היחיד הראשונה שלה "קול הימימ" (1992) הציגה פסלים עשויים מהכלאות בין אורגני וסינתטי, קונקרטי ובדוי, מענג ומהנה. בפסלים משנים אלו מכליאה האמנית בין חומרים מוכנים מראש (רדי מייד) לבין חומרים אמנותיים. בין הגוף האורגני לבין חומרים "מזויפים" של פלסטיק זול. בין העומק הרגשי לשקרי והמלאכותי, בין המציאותי והמדומה, בין הטעם הטוב והגועל. בכך מתמודדת האמנית עם הפחד שבמבט הישיר בנושאים רגישים, על ידי הומור, גרוטסק, הזרה, ואפילו יופי. בעבודות הווידאו ארט שיצרה היא ביטאה גוון סוריאליסטי ומיניות פרובוקטיבית, ובלט בהן הניסיון לערעור תפיסות מסורתיות אודות מיניות האישה.
בעבודת הווידאו "הקצ לדמעות" (1994) שהוצגה בתערוכה "מטא-סקס 94", הופיעה לולו לין כשהיא מעבירה על גופה חלמון של ביצה, כשהיא מתעדת את מסעו על גופה מכף היד אל תוך הפה וחזרה, במהלך אינסופי של קליטה ופליטה. מבקר האמנות יגאל צלמונה פירש את העבודה כניסיון לכינון יחס שונה בין זהות גברית לנשית. האוצרת תמי כץ-פרימן כתבה כי זוהי "להטוטנות המחייבת שליטה עצומה בגוף, ריכוז מלא (שרק לא יתפוצץ לה בפה) - לא לבלוע ולא להקיא [...] לולו לין מבקשת לפרום את התפרים המקובלים בין אשה-מזון-גוף-בשר-וחומר [...] הגוף נתפס כאן כטריטוריה אינסופית, נזילה וחמקמקה".
סביב שנות ה-2000 היא הקימה מיצבים גדולים יותר (כגון "טיפת חלב", 2002), ובמקביל חומרים מן המרחב הציבורי החלו לחלחל ולהשפיע על יצירתה.
עבודת הטריפטיך "דם קר: שיר בשלושה חלקים" (1996) שנוצרה במיוחד לתערוכה "דזרט קלישה" לפני רצח רבין, מציגה את שמי המזרח התיכון מעל תל אביב וירושלים כבשר חשוף ומדמם. בעבודה "הצילו" (2002), מופיעה הילה לולו לין כדמות ביונית הנכנסת ללב ים כשגופה העירום קשור ברצועות ויניל; ב"הבנתי" (2002), היא נראית הולכת בשבילי קיבוץ משמר העמק, בו נולדה ונולד אביה, בדמות "המפלצת מהקיבוץ", כשגופה מצופה בשכבת לטקס כמו עור, ואבנים מוכנסות בין גופה והכיסוי, ומכבידות על רגליה. המיצב "חפרפרת" (2005), שהוצג במוזיאון תל אביב לאמנות, כלל אלמנטים של פרפורמנס וייצר אמירה נוקבת בנושאים של משטור ובקרה, כפייה ושלילת חופש. בעבודות אלה לין משתמשת בדרכים ובטכניקות שונות במילים. המילים שחוזרות על עצמן הן: אהבתי; ברחתי; הבנתי; סלחתי; גמרתי; שיקרתי; נפלתי. מילים אלה הופיעו בתערוכות שונות בווידאו, בכרטיסים קטנים ואף במיצגים ככתובות אש. במהלך עבודתה ובמיצגים השתמשה לין הרבה באזכורים של צבא, ומחנות. לא רק מחנות צבאיים, אלא מחנות פליטים, עקורים, מחנות מעצר, מחנות המסמלים אסונות הנובעים מקונפליקטים.
בדרך שבה מוצגות מילים - כמו סיסמאות בצבא, בתנועות נוער, ובגופים אידאולוגיים, על ידי כתובת אש ודרכי תצוגה מוסכמות המבטאות אמונות של ראשית הציונות, לין מציגה דווקא מילים המייצגות את האישי, הגופני (נפלתי), המפקפק (ברחתי), המתוודה (שיקרתי). נוצר ניגוד קיצוני בין הקולקטיבי והאישי. ערכים של הקרבה וחיים למען החברה והאידיאלים, משתנים לדאגות של האדם לעצמו ולחשבון נפש אישי.
בשנת 2002, הקימה בשותפות עם הבנאי, האמן והארכיטקט, חנא פרח כפר בירעים, בן עקורי הכפר, את עמותת שרנקה. מרכז הפעילות של הפרויקט הוא פעולות פרפורמטיביות המתרחשות בכפר בירעים, ומתועדות בווידאו ובצילום סטילס. זאת, במטרה לאפשר התבוננות וחשיבה אמנותית, אדריכלית, חברתית, פוליטית וביקורתית, ולעסוק בשאלות של זיכרון, שייכות, התמודדות אישית וקולקטיבית, משטור, הרס וכפייה. הפעולות מתרחשות בכפר, במה שנותר מבית המשפחה, ובסוף כל פעולה מתרוקן הכפר ושב למצבו כשטח צבאי סגור.
הילה לולו לין משתמשת בפונט משלה בעבודותיה, המושתת על כתב ידה, ועל השימוש החדשני האופייני שלה בשפה - אותיות קוויות וזוויתיות, ללא אותיות סופיות. כך מתארת אותו גליה בר אור: "ב"פונט לולו" המזוהה עמה כגופן דיגיטלי באותיות דפוס בכתב ידה [...] כתב משלה, מרחב משלה, המאפשר להגמיש את השפה למחוזות סיפיים, ילדיים, יומיומיים, פתיינים ופואטיים שבהם מלה נוגעת במלה והשיבוש-לכאורה יוצר מרחב דימויים חדש". בשירים ובכתיבה עולים דימויים המופיעים גם בציורים, בפסלים ובעבודות הווידאו, כמו עיניים, פנינים, שיער, שושנים.. הילה לולו לין כותבת והוציאה ספרי אמן רבים וספרים בהם משולבים כתיבה וציור. בקטלוגים של התערוכות ובתערוכות עצמן היא מקפידה שהטקסט יהיה כתוב ב-3 שפות - עברית, ערבית ואנגלית.