stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקרן העולמית למאבק באיידס, שחפת ומלריה
פעילות הקרן > דוגמה לפעילות הקרן באפריקה בשנת 2009: סודאן ואתיופיה

מדינה אפריקאית חשובה בה יש פעילות רבה של הקרן העולמית היא סודאן. על התקצוב של הפעילות בסודאן אחראי ארגון KPMG, והיא מאושרת כמעט בכל סבבי הפגישות של חבר המנהלים (2–9). התקציב אושר לצורכי מאבק באיידס, בשחפת ובמלריה. מי שאחראיים לתפעל את הפרויקטים השונים בסודאן הם ארגון הפיתוח של האו"ם, ארגון חולי השחפת וארגון Population Services International. גודל הסיוע שאושר להקצבה לסודאן ב-2009 הוא כ-363 מיליון דולר, מתוכם 172 מיליון דולר הוקצו למיזמים חדשים, ו-148 מיליון דולר לחידוש פרויקטים קיימים.
אתיופיה היא מדינה נוספת בה יש פעילות רחבת היקף של הקרן. הארגון פועל באתיופיה כנגד האיידס, המלריה והשחפת. התקציב שאושר לפעילות באתיופיה בשנת 2009 הוא 1.3 מיליארד דולר. הגוף שאחראי על מימון הפעילות במדינה זו הוא הUNOPS. האחראיים על תפעול הפרויקטים במדינה הם משרד הבריאות האתיופי, הסוכנות הבינלאומית למאבק באיידס, ארגון חולי השחפת העולמי ורשת נשאי האיידס באתיופיה. קרן גלובל הקצתה בשנת 2009 415 מיליון דולר לתפעול של פרויקטים חדשים, ו-577 לחידושם של פרויקטים קיימים במדינה.
ביקורת על פעילות הקרן

עם הפעילות החשובה של הקרן ישנן ביקורות העולות, במיוחד בשל אופי חלוקת התרופות בשטח. יש הטוענים כי הרשת המבצעת של הקרן העולמית אינה עומדת ביעדיה למתן תרופתי הולם לכלל החולים הזקוקים לסיוע. הקרן העולמית מפיצה מספר משמעותי של תרופות למדינות אפריקה, אך הטענה היא שיש להשקיע משאבים אנושיים רבים יותר לצורכי הפצה רחבה בהרבה, שכן שטחן של המדינות הוא עצום, וחלק ניכר מן התרופות נגנב בטרם הגיעו ליעדן. עם זאת ניתן להגיד כי הגדלת משאבי האנוש, מצריכה השקעת כספים מן הקרן, וזאת על חשבון קניית ציוד ותרופות נוספים לחולים.
דוגמה להצלחת הארגון

לפי אתר "ארגון הבריאות העולמי" (World Health Organization), קרן גלובל הצליחה בפעולתה למאבק במלריה להביא לירידה חדה בכמות החולים במחלה במדינת אפריקאיות שונות, כמו זנזיבר. במדינה זו ירד מספר החולים במחלה מכ־45 אלף בשנת 2003, לפחות מ-10 אלפים בשנת 2006, כתוצאה מפעילותה של הקרן.
דרכי תיעוד הפעילות

הקרן שוקדת רבות לתיעוד המחלות הקיימות במדינות השונות ביבשת אפריקה. דוגמה לכך היא התיעוד של מחלת המלריה, שמהווה את אחד מהמחלות המרכזיות אותן מנסה הקרן להדביר. הקרן מנסה לתעד את כמות החולים במחלה ביבשת, ושומרת את המידע במאגרים לשם מעקב, טיפול מתאים והפקת לקחים. למשל, היה תיעוד לחלוקת רשתות שמונעות את תפוצת יתוש האנופלס, חומרי ריסוס להדברת היתוש בבתים ולגבי חלוקת התרופות כנגד המחלה. תיעוד נוסף מתבצע על ידי מרכזים רפואיים שונים במדינות אפריקה, מה שעוזר לשפר את המידע בנוגע למחלה ולייעל את המאבק להדברתה. הפעילות הזו נעשית בשיתוף פעולה של "ארגון הבריאות העולמי" ושל קרן גלובל.
פעילות הקרן לשנת 2010 ומטרותיה לעתיד

עד לשנת 2008 ניתנו תרופות שממומנות על ידי הקרן העולמית לכ-4.9 מיליון חולי איידס, המהווים כ-40 אחוזים מחולי האיידס הזקוקים לטיפול תרופתי בעולם. תרופות רבות נגד שחפת מחולקות על ידי הקרן (DOTS). בנוסף, הקרן מממנת 63 אחוזים מהתקציבים לטיפול בשחפת בעולם, 57 אחוזים מהתקציבים למאבק במלריה, ו-20 אחוזים מהתקציבים למאבק ב HIV(איידס). הקרן מממנת פעולות ופרויקטים ב-144 מדינות ברחבי העולם. עד היום, הקרן הביאה לשיפור בחייהם של חולים רבים מבין 33 מיליון נשאי האיידס ברחבי העולם, מטפלת במאות מיליוני חולים או בעלי סכנה לחשיפה לנגיף המלריה, וב-9.4 מיליון חולי שחפת.
מטרת הארגון היא להביא למיגור המלריה עד לשנת 2015, מה שעדיין רחוק מלהיות ברור אף אם הוא ימשיך את הקצב הנוכחי שלו במאבק במחלה. כמו כן, הארגון שואף למנוע את ההדבקה של מיליוני אנשים בנגיף ה- HIV(איידס), ופועל להארכת חייהם של החולים נשאי המחלה. הארגון שואף להגביר את המאמצים העתידיים נגד מחלות האיידס, השחפת והמלריה, וכן לשפר את שירותי הבריאות במדינות העולם כך שיוכלו להתמודד עם המחלות הללו. אחת ממטרות הארגון היא לחסל כליל עד לשנת 2015 את התופעה של העברת איידס מאמהות נשאיות הנגיף לעובר, באמצעות חלוקת תרופות מתאימות לכך.
יעד נוסף שקרן גלובל שמה לעצמה היא לשפר את היעילות הכלכלית של הארגון, במיוחד לאור תוצאותיו ההרסניות של המשבר הכלכלי העולמי. הצוות של הארגון בכללותו, הכולל את חבר המנהלים, הצוות התפעולי, ועדות ההנהלה השונות, הצוות הטכני והמפקח הכללי על הארגונים – פועלים כולם לשם התייעלות והפקת לקחים מפעילות קודמת, כדי להביא לשיפור בפעילותה של הקרן.
ראו גם

איידס באפריקה שמדרום לסהרה
וראקרוס

ערך זה עוסק בעיר במקסיקו. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
וראקרוס (בספרדית: Veracruz) היא עיר נמל והעיר הגדולה ביותר במדינת וראקרוס במקסיקו. העיר שוכנת במפרץ מקסיקו במרכז המדינה ומשמשת כנמל המסחרי הגדול והראשי שלה. בשנת 2010 גרו בעיר 552,156 אנשים, ושטחה המוניציפלי היה 241 קמ"ר.
היסטוריה

הספרדים הגיעו לראשונה לאזור ב-1518, וגילו שהילידים המקומיים מעבדים זהב. עקב כך נשלחה כעבור שנה משלחת נוספת בהנהגת הרנאן קורטס. במהלך המשלחת קורטס ואנשיו הקימו באזור התיישבות בשם "וייה ריקה דה לה ורה קרוס" (בספרדית: Villa Rica de la Vera Cruz), שמשמעו "הכפר העשיר של הצלב האמיתי". השם מתייחס לזהב שנמצא באזור ולעובדה שהמשלחת של קורטס נחתה באזור ביום שישי הטוב. זו הייתה למעשה ההתיישבות האירופאית הראשונה ביבשת אמריקה (לא כולל האיים הקרובים לה).
העיר שימשה כנמל חשוב וכבסיס לסחר עבדים, כשאלו הגיעו אליה והועברו לשאר חלקי מקסיקו. מכיוון שייצוא זהב וכסף היה הענף המרכזי של העיר, שודדי ים רבים נמשכו אליה. עקב כך הוקם מבצר באי סן חואן דה אולואה הקרוב לעיר באמצע המאה ה-16. ב-1618 פרצה שרפה בקרבת העיר שהפכה חלק גדול ממנה לאפר. ב-1640 הוצב בעיר צי של כ-50 ספינות כהגנה נוספת מפני שודדי הים. למרות ההגנות העיר הותקפה על ידי שודדי ים ב-1683. במהלך יתרת התקופה הקולוניאלית הייתה העיר הנמל החשוב ביותר במלכות המשנה של ספרד החדשה.
מ-1810, במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, הציבה ספרד כוחות בעיר כדי לשמור על נתיב חופשי בין ספרד לבירת מקסיקו מקסיקו סיטי. ב-1820 הצליחו המורדים בשלטון הספרדי להשתלט על העיר. כוחות מחיל המצב הספרדי שנותר במבצר סן חואן דה אולואה תקפו את העיר ב-1823, ועל עמידתה של העיר מפניהם היא קיבלה את התואר "עיר הרואית". העיר קיבלה תואר זה בפעם השנייה כשהצליחה לעמוד בפני התקפה של צרפת ב-1837, ובפעם השלישית לאחר שארצות הברית פלשה אליה במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1847.
ב-1857 פרצה מלחמת אזרחים במקסיקו בין השמרנים לליברלים וממשלו של הנשיא הליברלי בניטו חוארס ברח ממקסיקו סיטי ועבר לווראקרוס. ב-1861 שלחה ספרד כוחות לכיבוש הנמל, כדי להבטיח את תשלום החובות של מקסיקו לספרד שחוארס השעה. ב-1864 כבשו כוחות צרפתים את העיר כחלק מהמלחמה הפרנקו-מקסיקנית, בה ניסו להעביר את מקסיקו לשליטתו של מקסימיליאן הראשון.
ההתקפות האירופאיות הרבות על הנמל דרדרו את מצבו, ובתחילת המאה ה-20 הוא נחשב לאחד הנמלים המסוכנים בחוף של יבשת אמריקה. נשיא מקסיקו באותה עת, פורפיריו דיאס, יצר קשר עם חברות זרות במטרה שישפרו את תשתיות הנמל ויהפכו אותו למודרני.
ב-1914, במהלך המהפכה המקסיקנית, תקפה ארצות הברית וכבשה את העיר במטרה לשמר את המסחר האמריקני במקסיקו. על כך קיבלה וראקרוס בפעם הרביעית את התואר "עיר הרואית". במהלך המאה ה-20 התאגדו פועלי הנמל של וראקרוס ובמאבקם מול הממשל ירד הנמל מגדולתו.
כלכלה

הכלכלה של העיר מסתמכת בעיקר על הנמל, שהוא הגדול, הוותיק והחשוב ביותר במקסיקו. בנוסף הכלכלה המקומית מסתמכת על תיירות, תעשייה הכוללת ייצור כלי רכב ופלדה, ודיג.
חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת וראקרוס שהוקמה ב-1944 ושלומדים בה כ-70,000 סטודנטים.
תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי חנרל אריברטו חרה, המציע טיסות לערים מרכזיות במקסיקו ולעיר יוסטון בארצות הברית.
העיר מקושרת בכביש אגרה בעל ארבעה נתיבים למקסיקו סיטי, ובכבישי אגרה אחרים לערים כמו חלפה, בירת מדינת וראקרוס.
ערים תאומות

קובה הוואנה, קובה
קולומביה קרטחנה, קולומביה
צ'ילה ולפראיסו, צ'ילה
ספרד ולנסיה, ספרד
ספרד קדיס, ספרד
ספרד אוביידו, ספרד
ספרד אלמריה, ספרד
מקסיקו קמפצ'ה, מקסיקו
מקסיקו חלפה, מקסיקו
מקסיקו אנסנדה, מקסיקו
מקסיקו טיחואנה, מקסיקו
ארצות הברית טמפה, פלורידה, ארצות הברית
ארצות הברית הונולולו, הוואי, ארצות הברית
ארצות הברית מחוז מיאמי-דייד, פלורידה, ארצות הברית
ארצות הברית סן חוזה, קליפורניה, ארצות הברית
ארצות הברית קורפוס כריסטי, טקסס, ארצות הברית
ארצות הברית מוביל, אלבמה, ארצות הברית
ארצות הברית גלבסטון, טקסס, ארצות הברית
ארצות הברית לארדו, טקסס, ארצות הברית
ברזיל סנטוס, ברזיל
סלובקיה ברטיסלאבה, סלובקיה
הממלכה המאוחדת בריסטול, אנגליה, הממלכה המאוחדת
אינדונזיה דנפסאר, אינדונזיה
לקריאה נוספת

פול ת'רו, האקספרס הפאטאגוני הישן, תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, 1981, עמ' 71–75
וראניה

וְרָאנְיֶה (בסרבית קירילית:  Врање) היא עיר בדרום סרביה ומרכז מנהלי של מחוז פצ'יניה, השוכנת 347 קילומטרים דרומית לבירה בלגרד וסמוכה לגבולות בולגריה ומקדוניה הצפונית.
היסטוריה

אזור וראניה יושב לראשונה על ידי שבטים תראקים. במהלך המאה ה-1 לפנה"ס נכבש השטח על ידי האימפריה הרומית ובמקום נבנתה מצודת דרכים. באמצע המאה ה-6 הוחרב האזור על ידי ההונים וננטש מתושביו. בהמשך נשלט המקום על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה והאימפריה הביזנטית. היישוב מתועד לראשונה בכתבים ביזנטיים מ-1093 כחלק מנסיכות רשקה. ב-1455 נכבשה וראניה על ידי צבאותיו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית והעות'מאנים שלטו במקום עד ינואר 1878, עת שוחרר על ידי הסרבים במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). בראשית המאה ה-20 מנתה העיר כ-12,000 תושבים ונכללה בשטח ממלכת סרביה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת בולגריה. לאחר סיום המלחמה טענו הסרבים כי הבולגרים ביצעו מעשי טבח באזרחי בעיר. ראש הממשלה הבולגרי אלכסנדר סטמבוליסקי מינה ועדת חקירה לבדיקת הסוגיה אך מסקנותיה לא פורסמו. במהלך המלחמה, מונה הקולונל היהודי אברהם תג'ר למפקד חיל המצב בעיר והוא העיד כי קיבל הוראה ממפקדיו להוציא להורג את ראשי היישוב ופרנסיו וכי סירב לפקודה בשל היותה בלתי אנושית. תג'ר הועבר מתפקידו והועמד לדין צבאי בגין סירוב פקודה בעת קרב. לאחר מספר דיונים, זוכה תג'ר בערכאה צבאית עליונה. לאחר המלחמה מונה תג'ר על ידי ראש הממשלה סטמבוליסקי להיות אחד מנציגי בולגריה לוועידת השלום בפריז, כשאחת ממטרות המינוי הייתה הצגת פניו האנושיות של הצבא הבולגרי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, נכללה וראניה בשטח ממלכת יוגוסלביה והאזור עבר תהליך תיעוש, בעיקר בתחום הטקסטיל. ב-9 באפריל 1941 נכבשה העיר על ידי הוורמאכט וב-22 באפריל הועבר האזור לחזקת ממלכת בולגריה, אשר הייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי. ב-11 במרץ 1943 ביצעו שוטרים וחיילים בולגרים אקציה בכל רחבי מקדוניה והשטח הסרבי המסופח ועצרו אלפי יהודים. לפי נתוני משרד הפנים הבולגרי 26 מהעצורים היו תושבי גבגליה, וראניה, ולס וסטרומיצה. העצורים הובלו למחנה המעצר מונופול שבסקופיה ומאוחר יותר גורשו אל מותם במחנה טרבלינקה. ב-7 בספטמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחותיו של יוסיף ברוז טיטו והיא נכללה בשטחי יוגוסלביה. ב-1951 נפגעה וראניה מרעש אדמה שגרם נזק למבנים בעיר. לאחר פירוק יוגוסלביה והקמת סרביה נכללה וראניה בשטחה.
כלכלה

וראניה שוכנת סמוך לעורק התחבורה העשירי של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים המקשר אותה לנמלי התעופה האזוריים, מרחק כ-90 קילומטרים מניש ומנמל התעופה סקופיה, 285 קילומטרים מנמל התעופה הבינלאומי סלוניקי מקדוניה ומנמל הים של סלוניקי. קרבה זו הפכה את וראניה לצומת דרכים מסחרית אזורית. עד לראשית המאה ה-20 התבססה כלכלת היישוב על אומנים בתחומי הטקסטיל. בהמשך, התפתחה בעיר גם תעשיית עיבוד טבק במקביל לתיעושו של ענף הטקסטיל. מבצע מבצע כוח מאוחד של נאט"ו במהלך מלחמת קוסובו ובהמשך ב-2000, הדחתו של  סלובודן מילושביץ' מהשלטון ואי השקט הפוליטי שנלווה אליו, הובילו למשבר כלכלי בסרביה. אחוז האבטלה באזור וראניה עלה בשל סגירתם של מפעלי תעשייה והאמיר ב-2010 לכדי 28.5 אחוזים מכלל האוכלוסייה העובדת. התהליך לווה בהגירת עבודה מיישובי הסביבה לעיר עצמה. בהמשך, חלה התאוששות מסוימת והענפים המרכזיים בתמ"ג העיר הם: תעשיית עץ, הלבשה והנעלה, טקסטיל, תעשייה כימית ומוצרי בניין.
דמוגרפיה

מנתוני מפקדי אוכלוסין עולה, כי במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 חלה עלייה במספר התושבים בעיר, בעיקר בשל הגירה פנימית מיישובי הסביבה לצורכי עבודה. בין 1991 ל-2011 נרשמה עלייה של 6.4 אחוזים במספר תושבי העיר. בראשית העשור השני של המאה ה-21 נשמרת יציבות במספר התושבים עם נטייה לירידה קלה. הגיל הממוצע של האוכלוסין הוא 35.8 (35 לגברים ו-36.6 לנשים). מבחינת התפלגות המוצא האתני עולה כי נכון ל-2002, היו 93.39 אחוזים מהאוכלוסייה ממוצא סרבי, 4.75 אחוזים היו בני רומה והשאר בני מיעוטים שונים. מבחינת מגזרי התעסוקה עולה כי 43.5 אחוזים מועסקים בענפי התעשייה, 10.6 אחוזים בענף המסחר ו-8.31 אחוזים במיגזר הציבורי.
חינוך, תרבות ואמנות

אחד מאתריה הבולטים של העיר המופיע על סמלה, הוא "הגשר הלבן" או "גשר האוהבים" אשר נבנה ב-1844 מאבן לבנה מעל נחל וראניה. הגשר הוכרז אתר מורשת סרבית. בעיר שוכנת כנסיית "פטרוניוס הקדוש" שהוקמה ככל הנראה בשלהי המאה ה-12 ולאחר הכיבוש העות'מאני הוסבה למסגד. בפאתי העיר מצויים שרידי מצודה מהמאה ה-11, עידן נסיכות רשקה. עוד מצויה במקום כנסיית "ניקולאוס הקדוש" שהוקמה במהלך המאה ה-14 ושרידו של חמאם
עות'מאני שנבנה ב-1690.
בווראניה פועל מוזיאון הממוקם בביתו של הפאשה העות'מאני שהוקם ב-1765 וספרייה מרכזית ותיאטרון הנושאת את שמו של בוריסב "בורה" סטאנקוביץ' (סרבית קירילית: Борисав Бора Станковић‏; 1876 - 1927) שהיה אחד מסופריה הבולטים של סרביה ויליד וראניה. בעיר פועלים 15 בתי ספר יסודיים ו-8 בתי ספר תיכוניים ובכללם בתי ספר מכינים לתחום הרפואה, התעשייה הכימית ובתי ספר טכנולוגיים.
אקלים

בווראניה שורר אקלים ממוזג מתון. ערכי הקיצון של הטמפרטורה הממוצעת נעים מ-3.9oc- בינואר ועד 27.6oc באוגוסט. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 614 מילימטרים. החודש הגשום בשנה הוא יוני בו יורדים בממוצע 70.9 מילימטרים של גשם והשחון הוא אוגוסט בו יורדים בממוצע 38.7 מילימטרים.
| אקלים בוראניה> חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בוראניה> ינואר.3.-3.9.41.4 | אקלים בוראניה> פברואר.6.2.-1.8.43.4 | אקלים בוראניה> מרץ.11.3.1.3.46 | אקלים בוראניה> אפריל.16.7.5.4.51.7 | אקלים בוראניה> מאי.21.6.9.6.65 | אקלים בוראניה> יוני.24.8.12.6.70.9 | אקלים בוראניה> יולי.27.3.13.9.50.4 | אקלים בוראניה> אוגוסט.27.6.13.8.38.7 | אקלים בוראניה> ספטמבר.24.10.5.45.4 | אקלים בוראניה> אוקטובר.18.6.46.2 | אקלים בוראניה> נובמבר.10.6.1.8.62.9 | אקלים בוראניה> דצמבר.4.6.-2.2.52 | אקלים בוראניה> שנה.16.3.5.6.614 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור:
ערים תאומות

פולין נובי סונץ', פולין
הערות שוליים

↑  אלברט רומנו, מאבק בין מתונים וקיצונים בהסתדרות הציונית, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות – יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 291 – 292.
↑  חיים קשלס, תעודות ומסמכים, בתוך: אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמוד 848.
↑   מתייחס לתקופה שבין 1961 – 1990 (בסרבית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564774505171  BnF: cb12101352x (data)  GND: 4119484-6  LCCN: n83216316  NKC: ge215844  VIAF: 152486692   WorldCat (עם VIAF): 152486692
ויקטור טיחונוב

ויקטור וסילייביץ' טיחונוב (ברוסית: Виктор Васильевич Тихонов;‏ 4 ביוני 1930 - 24 בנובמבר 2014) היה שחקן ומאמן הוקי קרח סובייטי/רוסי, הנחשב למאמן המצליח בהוקי קרח הבינלאומי ואחד המאמנים הגדולים בהיסטוריה של הענף.
לאחר שזכה כשחקן ב-4 אליפויות רצופות של ברית המועצות, החל את קריירת האימון שלו ב-1964. ב-1977 התמנה במקביל למאמן צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות. את צסק"א הוביל ל-12 אליפויות ברית המועצות ברצף, ואת הנבחרת הוביל לשתי מדליות זהב אולימפיות, ל-8 זכיות באליפות העולם ולזכייה בגביע קנדה.
לאחר פירוק ברית המועצות אימן את נבחרת חבר המדינות והוביל אותה למדליית זהב אולימפית, ואחרי פירוק חבר במדינות אימן את נבחרת רוסיה והוביל אותה לזכייה באליפות העולם.
קריירה כשחקן

טיחונוב שיחק בעמדת המגן, וכשחקן בוגר בחל לשחק ב-1949 בקבוצת וו"ס מוסקבה - הקבוצה הייצוגית של חיל האוויר הסובייטי. במדי וו"ס זכה 3 פעמים ברציפות באליפות ברית המועצות (1951 - 1953) ובגביע ברית המועצות ב-1952, בטרם עבר לקבוצת דינמו מוסקבה וזכה איתה באליפות נוספת, ב-1954, שעבורו הייתה אליפות רביעית ברציפות באופן אישי. בסך הכל שיחק בליגה העליונה של ברית המועצות 296 משחקים, וכבש מעמדת המגן 35 שערים.
ב-1963 פרש ממשחק.
תחילת קריירת האימון

ב-1964 התמנה טיחונוב לעוזר המאמן במועדון בו שיחק, דינמו מוסקבה. ב-1968 קיבל תפקיד ראשון של מאמן ראשי, בקבוצת דינמו ריגה, אותה אימן עד 1977 תוך שהוא מוביל אותה מהליגה השנייה אל צמרת הליגה הראשונה.
שנות השיא

ב-1977 התמנה טיחונוב במקביל למאמן מועדון הפאר הגדול ביותר בברית המועצות, צסק"א מוסקבה, ולמאמן נבחרת ברית המועצות בהוקי קרח, שהיוותה כוח מרכזי בהוקי קרח הבינלאומי. הוא הנהיג בקבוצה ובנבחרת משטר אימונים נוקשה, לפיו שהו השחקנים ביחד במחנות אימונים למשך תקופות ארוכות בכל שנה. כיוון שצסק"א הייתה הקבוצה הטובה ביותר בברית המועצות ותרמה את מרבית השחקנים לנבחרת, בילה טיחונוב עם חלק גדול מחניכיו באימונים כמעט לאורך השנה כולה.
טיחונוב חיזק את שליטתה של צסק"א בהוקי קרח הסובייטי, ובמהלך שנותיו כמאמן צסק"א זכה איתה 12 פעמים ברציפות באליפות ברית המועצות בין 1978 ל-1989. הוא המשיך לאמן את צסק"א עד שפרש מאימון ב-1996, אך לא זכה להצלחות לאחר פירוק ברית המועצות.
גם עם נבחרת ברית המועצות זכה להצלחה מיידית, כאשר זכה עם הנבחרת פעמיים ברציפות באליפות העולם ב-1978 ו-1979 לאחר שנתיים בהן נושלה ברית המועצות מהתואר. עם זאת, באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) ספגו טיחונוב והנבחרת כישלון צורב, כאשר נוצחו בידי נבחרת ארצות הברית במשחק ה"נס על הקרח" ונאלצו להסתפק במדליית הכסף. במהלך המשחק החליף טיחונוב את שוער הנבחרת ואחד מכוכביה, ולדיסלב טרטיאק, במהלך מעורר מחלוקת שעורר עליו את חמתו של טרטיאק וביקורת ענפה מכל עבר. שנים לאחר מכן הודה טיחונוב שהמהלך היה טעות גדולה.
למרות הכישלון באולימפיאדת לייק פלאסיד, הוביל טיחונוב את הנבחרת לשנים המוצלחות ביותר שלה, כאשר בין 1981 ל-1985 לא נוצחה הנבחרת ולו במשחק אחד, כשבתווך זכתה בפעם היחידה בגביע קנדה ובשלוש אליפויות עולם רצופות וגם החזירה לעצמה את מדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת סרייבו (1984).
הצלחותיו של טיחונוב עם הנבחרת נמשכו בהמשך העשור, גם כאשר הורעו תנאיה של הנבחרת בעקבות התפוררות ברית המועצות. לקראת סוף העשור הושפע טיחונוב באופן קשה מעריקתם של שניים מכוכבי הנבחרת, סרגיי פיודורוב ואלכסנדר מוגילני, למערב; כיוון שחשש מעריקות נוספות, ניפה מהנבחרת חלק גדול מכוכביה - בעיקר כאלה שנבחרו בדראפט של ליגת ה-NHL. למרות זאת, המשיכה הנבחרת להצליח ולזכות בתארים עולמיים ואולימפיים ממש עד פירוק ברית המועצות.
בנבחרת חבר המדינות

לאחר פירוק ברית המועצות, בתנאי חוסר הוודאות של תקופת חבר המדינות, הנהיג טיחונוב את נבחרת חבר המדינות להישג בלתי צפוי והוביל אותה למדליית זהב באולימפיאדת אלברוויל (1992). חבר המדינות והנבחרת הזוכה התפרקו במהירות, וטיחונוב הפך למאמן הנבחרת שירשה אותה - נבחרת רוסיה.
בנבחרת רוסיה

כבר באליפות העולם השנייה אליה הוביל טיחונוב את נבחרת רוסיה כמדינה נפרדת, זכו טיחונוב והנבחרת באליפות העולם עם ניצחון בגמר על נבחרת שוודיה.
לאחר שרוסיה לא הצליחה לזכות במדליה באולימפיאדת לילהאמר (1994) - הפעם הראשונה שנבחרת סובייטית או רוסית השתתפה באולימפיאדה ולא זכתה במדליה - התפטר טיחונוב מתפקידו בנבחרת.
חיים אישיים

אביו של טיחונוב, פועל במפעל צבאי, לחם במלחמת העולם השנייה ונהרג ב-1942. ויקטור גודל מאז בידי אמו לבדה.
הוא נישא ב-1953 לטטיאנה, עורכת דין. בנם היחיד, וסילי, היה אף הוא שחקן ומאמן הוקי קרח שאימן שנים רבות בפינלנד, ובשנותיו האחרונות אימן את קבוצת אוונגרד אומסק בליגת ה-KHL. וסילי נהרג בנפילה מחלון דירתו במוסקבה ב-2013.
נכדו, שנקרא ויקטור על שמו, הוא שחקן הוקי קרח מקצועני לשעבר ששיחק בליגת ה-NHL, ולאחר מכן עבר לשחק שנים רבות בליגת ה-KHL, כשאת רובן עשה בסק"א סנקט פטרבורג איתה זכה פעמיים באליפות - ב-2015 וב-2017. ב-2014 זכה ויקטור הנכד באליפות העולם עם נבחרת רוסיה, והיה המבקיע המצטיין באליפות; ב-2015 שב עם נבחרת רוסיה לאליפות העולם והפעם הסתפק במדליית כסף. הוא פרש ממשחק בשל פציעה ב-2022.
טיחונוב מת ממחלה ממושכת ב-2014. כיוון שמתוקף תפקידו בצסק"א מוסקבה, הקבוצה הייצוגית של הצבא האדום, היה קצין בדרגת קולונל - הוא נקבר בהלווייה צבאית מלאה.
הישגים ועיטורים > הישגים כשחקן

4 אליפויות רצופות של ברית המועצות (3 עם וו"ס מוסקבה, אחת עם דינמו מוסקבה)
הישגים ועיטורים > הישגים כמאמן

12 זכיות רצופות באליפות ברית המועצות - עם צסק"א מוסקבה
9 זכיות באליפות העולם - 8 עם נבחרת ברית המועצות, אחת עם נבחרת רוסיה
זכייה בגביע קנדה עם נבחרת ברית המועצות
3 זכיות במדליית זהב אולימפית - שתיים עם נבחרת ברית המועצות, אחת עם נבחרת חבר המדינות; מדליית כסף אולימפית עם נבחרת ברית המועצות
התקבל להיכל התהילה של פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית ב-1998.
הישגים ועיטורים > עיטורים בברית המועצות

עיטור הדגל האדום של העמל (1978)
עיטור ידידות העמים (1981)
עיטור לנין (1983)
עיטור מהפכת אוקטובר (1988)
הישגים ועיטורים > עיטורים ברוסיה

עיטור הצטיינות למען המולדת (1996)
עיטור הכבוד (2000)
עיטור הידידות (2010)
וולטר יוסטון

| --- | --- |

וולטר יוסטון בסרט " האוצר מסיירה מדרה", 1948
 לידה:  5 באפריל 1883  טורונטו, אונטריו, קנדה
 פטירה:  7 באפריל 1950 (בגיל 67) הוליווד, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  קליפורניה 
 שם לידה:  Walter Houghston 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1924–1950 (כ־26 שנים)
 בן או בת זוג:  באיון ויפל (1915–1924)  Rhea Gore (1904–1912)  Ninetta Sunderland (1931–1950) 
 צאצאים:  ג'ון יוסטון 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב
 פרופיל ב-IMDb
 
וולטר תומאס יוסטון (באנגלית: Walter Thomas Huston;‏ 5 באפריל 1883 – 7 באפריל 1950) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי- קנדי. יוסטון הוא זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1948 על תפקידו בסרט "האוצר מסיירה מדרה". הוא היה מועמד ל-3 פרסי אוסקר נוספים על תפקידיו בסרטים "דודסוורת'", "השטן ודניאל ובסטר" ו"יאנקי דודל דנדי".
הוא היה אביו של במאי הקולנוע ג'ון יוסטון וסבם של השחקנים אנג'ליקה יוסטון ודני יוסטון.
ביוגרפיה

יוסטון נולד בטורונטו, בנם של אליזבת ורוברט מור יוסטון, חוואי שהקים חברת בנייה.
בנעוריו עבד יוסטון בבנייה ובשעות הפנאי למד משחק ב"בית ספר למשחק שואו". הוא החל לשחק במחזות בתיאטרון בראשית המאה ה-20 אך נאלץ לוותר על קריירה מקצוענית לטובת רווחת משפחתו. בהגיעו לארצות הברית עבד כמנהל תחנות חשמל בנבדה.
קריירת משחק

יוסטון החל את דרכו כשחקן בתעשיית הסרטים בשנת 1929 במערבון של ויקטור פלמינג "הוירג'ינאי" בתפקיד ראשי לצידו של הכוכב גרי קופר.
בתחילת שנות ה-30 התגלה כשחקן ראשי בזכות תפקידו בתור הנשיא אברהם לינקולן בדרמה הביוגרפית של ד. וו. גריפית' "אברהם לינקולן" ובזכות תפקידיו בתור הסוהר מארק בריידי בסרט הפשע "הקוד הקרימינלי" של הווארד הוקס, התובע המחוזי ויטלוק בסרט הפשע "העד הכוכב" של ויליאם ולמן ובזכות משחקו בסרטים "החטא המוסרי" סרטו השני של ג'ורג' קיוקור ו"שיגעון אמריקאי" של פרנק קפרה.
יוסטון הגיע לראשונה למעמד של כוכב בהוליווד בשנת 1936 בזכת משחקו בדרמה של ויליאם ויילר "דודוורת'", על תפקיד יצרן המכוניות סם דודסוורת' הועמד יוסטון לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בראשית שנות ה-40 המשיך יוסטון לבסס את מעמדו ככוכב דומיננטי בזכות הופעות מרשימות בפנטזיה של ויליאם דייטרל "השטן ודניאל ובסטר" בתפקיד השטן מר סטראץ' בעבורו הועמד בפעם השנייה לפרס האוסקר לתפקיד הראשי ובדרמה המוזיקלית "יאנקי דודל דנדי" של מייקל קורטיז בתפקיד ג'רי קוהאן עליו היה מועמד יוסטון לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
יוסטון השתתף בעשור זה בסרטים משפיעים רבים, מהם בדרמות "כוכב הצפון" של לואיס מיילסטון בתפקיד הרופא הרוסי המפורסם ד"ר פאבל קורין, "מחוות שנחאי" של יוזף פון שטרנברג בתור סר גיא צ'ארטריס, "זרע הדרקון" בתפקיד לינג חמה של ג'ייד טאן (קתרין הפבורן), "דרגונוויק" של ג'וזף ל. מנקייביץ', במערבונים "האקדוחנים" של האוורד יוז בתפקיד המהמר דוק הולידיי ו"דו-קרב בשמש" של קינג וידור בתפקיד המטיף ג'ובל קרייב ובמותחן של רנה קלייר "עשרה כושים קטנים" בתור ד"ר אדווארד ארמסטרונג.
יוסטון זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1948 על הופעתו בתפקיד הפרוספקטור המבוגר האוורד בדרמה של בנו ג'ון יוסטון "האוצר מסיירה מדרה".
את תפקידו האחרון כשחקן עשה יוסטון בשנת 1950 במערבון של אנתוני מאן "הזועמים".
חיים אישיים

יוסטון היה אב לבן אחד, במאי הקולנוע ההוליוודי ג'ון יוסטון מנישואיו הראשונים לריאה גור. יוסטון היה לסבם של כוכבת הקולנוע אנג'ליקה יוסטון והשחקן דני יוסטון והסבא רבא של השחקן האנגלי ג'ק יוסטון.
יוסטון נפטר ב-7 באפריל 1950 מסיבוכים שהתגלו אצלו במפרצת אבי העורקים, יומיים לאחר יום הולדתו ה-67. גופתו נשרפה ואפרו נקבר ב"פארק הזיכרון בלמונט" שבקליפורניה.
על שמו של יוסטון הונצח כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פילמוגרפיה

הווירג'ינאי (1929)
החטא המוסרי (1930)
אברהם לינקולן (1930)
הקוד הקרימינלי (1931)
העד הכוכב (1931)
חיית העיר (1932)
שיגעון אמריקאי (1932)
גשם (1932)
האישה ממונטה קרלו (1932)
חוק וסדר (1932)
אן ויקרס (1933)
גיהנום מתחת (1933)
לוחם הפרס והאישה (1933)
דודסוורת' (1938)
לבבות אנושיים (1938)
השטן ודניאל ובסטר (1941)
מחוות שנחאי (1941)
יאנקי דודל דנדי (1942)
תמיד בלב שלי (1942)
עידן האפלה (1943)
משימה למוסקבה (1943)
ה-7 בדצמבר (1943)
האקדוחנים (1943)
כוכב הצפון (1943)
זרע הדרקון (1944)
עשרה כושים קטנים (1945)
דרגונוויק (1946)
דו-קרב בשמש (1946)
האוצר מסיירה מדרה (1948)
חופשת קיץ (1948)
החוטא הגדול (1949)
הזועמים (1950)