stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרה מרטון
סרטים > משחקי רדיו

מיהאי ורשמרטי: צ'ונגור וטינדה (1955)
שייקספיר: קוריולנוס (1961)
מגדה סאבו: היום המואר היפהפה (1976)
יוז'ף קטונה: באנק באן (1975)
שנדור פטפי. 1823–1849. לזכרו של שנדור פטפי
פרסים

פרס יאסאי מארי (1954)
פרס קושוט (1957, 1970)
פרס האמן המצטיין (1960)
פרס האמן הדגול (1966)
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4
Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X
Színházi adattár. Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet
הערות שוליים

↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VII. kerületi polgári házassági akv. 1208/1913. folyószáma alatt".
↑  "Marton Józsefné Schiller Lujza halotti bejegyzése a Budapest XII. kerületi polgári halotti akv. 1457/1950. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 7966 6892  VIAF: 121381005   WorldCat (עם VIAF): 121381005
בוראץ באניה לוקה (כדורסל)

מראה חיצוני של ההיכל הביתי
בוראץ באניה לוקה ובעבר בוראץ נקטר (בבוסנית: KK Borac Nektar) היא קבוצת כדורסל בוסנית מהעיר באניה לוקה, המתמודדת בליגת העל הבוסנית.
היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1947 ונחשבת לוותיקה בקבוצות הליגה הבוסנית. הקבוצה השתתפה בעבר בליגה היוגוסלבית. מחזיקה באליפות בוסניה אחת בעונת 1999/00.
ההופעה האירופאית הראשונה של הקבוצה הייתה בעונת 1998/99 בגביע קוראץ' ובהמשך בגביע ספורטה (2000/01 הפסד לקראבנוס בשמינית הגמר), והפסידה לקבוצת אולדנבורג מבונדסליגה במוקדמות היורוצ'לנג' בעונת 2008/09. בנוסף השתתפה הקבוצה במסגרת הליגה האדריאטית בעונות 2002/03, 2003/04, והגיעה עד למקום החמישי.
את משחקיה הביתיים מארחת הקבוצה בהיכל בוריק בעיר, המכיל 5,000 מקומות ישיבה.
תארים והישגים

הליגה הבוסנית :
אליפות (1): 2000
מקום שני: 2003
חצי גמר: 2004, 2011
הגביע הבוסני :
זכייה (1): 2000
גמר: 2008
אנדיורנס (אונייה, 1912)

| --- | --- |
"אנדיורנס" מפליגה במפרשים מלאים
"אנדיורנס" מפליגה במפרשים מלאים
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  יכטת קיטור לציד לווייתנים וכלבי ים, הוסבה לאוניית מחקר גאוגרפי
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת פָרְמְנֶס, סנדפיורד, נורווגיה
 הושקה:  17 בדצמבר 1912
 תקופת הפעילות:  1913 – 21 בנובמבר 1915
 אחריתה:  נמחצה על ידי קרח ים וטבעה ב-21 בנובמבר 1915
 מיקום:  ים ודל
 מידות
 תפוסה:  תפוסה רשומה 348 טון תפוסה ברוטו 264 טון תפוסה נטו 241 טון
 אורך:  אורך כללי 44 מטר אורך בקו המים 38 מטר
 רוחב:  7.6 מטר
 שוקע:  4.8 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  10.2 קשרים (18.9 קמ"ש) במנוע בלבד
 גודל הצוות:  28 איש
 מספר תרנים:  3
 סוג המעטה:  מעטה ברקנטינה
 הנעה:  מנוע קיטור תלת-דרגתי 350 כוחות סוס, מפרשים
 צורת הנעה:  מדחף
"אנדיורנס" ברגעיה האחרונים
"אֶנְדְיוּרֶנְס" (באנגלית: Endurance, בתרגום לעברית: "כוח סבל", "כושר עמידה") הייתה יכטת קיטור ומפרשים בה יצא ארנסט שקלטון בדצמבר 1914 לאנטארקטיקה בראש המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית הבריטית. חודשים אחדים לאחר תחילת המסע נלכדה האונייה בשדה קרח נודד מבלי יכולת להיחלץ, וסופה שנמחצה וטבעה בים ודל, לחופי אנטארקטיקה, ב-21 בנובמבר 1915.
ראשית תולדותיה

האונייה החלה את דרכה בשם ובייעוד אחרים מאלו המוכרים. היא הייתה במקורה יכטת קיטור לציד לווייתנים וכלבי ים, שהותאמה מלכתחילה לעריכת 'הפלגות תיור וספארי' למזרח גרינלנד ושפיצברגן והאזור הארקטי. הספינה נבנתה להזמנת חברה ששותפים בה היו לארס כריסטנסן, בעל אוניות-לווייתנים נורווגי, שגילה עניין רב בחקר הקוטב, מימן משלחות מחקר אחדות ואף השתתף בחלק מהן, ואדריאן דה ז'רלאש, קצין צי וחוקר קוטב בלגי ומי שעמד בראש המשלחת האנטארקטית הבלגית בשנים 1899-1897. את הספינה תכנן חרש־האוניות אוּלֶה אָנְדֶרוּד לָרְסֶן, והיא נבנתה במספנת פרמנס (Framnaes Mekanisk Vaerksted) בסנדפיורד שבנורווגיה, שהייתה אז בבעלותו של כריסטנסן. ב-17 בדצמבר 1912 הושקה הספינה וניתן לה השם "פולאריס" (Polaris, 'כוכב הצפון').
בניית האונייה וציודה הושלמו בקיץ 1913, אולם המיזם לא יצא בסופו של דבר לפועל בשל חוסר יכולתו של דה ז'רלאש להוסיף ולממן את חלקו, ו"פולאריס" הועמדה למכירה. אף על פי שמספנת פרמנס נודעה בכלי השיט המשובחים שלה, לא נמצא קונה לספינה, שכן לא ניתן היה לעשות בה שימוש מסחרי אחר מזה לו יועדה מלכתחילה – הפלגות ציד תיירותיות במימי הקוטב. את מקום המחסן למטען תפסו כעת עשרה תאי מגורים לנוסעים ואפילו חדר חושך לצלמים חובבים, ולכן לא צלחה במצבה זה לציד מסחרי.
באותו זמן החל שקלטון עורך הכנות למשלחת שתחצה ברגל בפעם הראשונה את אנטארקטיקה, ובינואר 1914, במהלך חיפושיו אחר אונייה מתאימה לצרכיו, נודע לו מפי דה ז'רלאש על "פולאריס". האונייה מצאה חן בעיני שקלטון, הוא קנה אותה במחיר 225,000 קרונות (11,600 לירות שטרלינג) והחליף את שמה ל"אנדיורנס". שקלטון הורה לבצע בה שינויים אחדים, ועם השלמתם ביוני 1914 הושטה הספינה על ידי דה ז'רלאש אל נמל לונדון.
מבנה האונייה והנעתה

"אנדיורנס" נחשבת לאחת מאוניות העץ החזקות ביותר שנבנו מעולם, שנייה רק לפראם, ספינת מחקר גאוגרפי נורווגית אחרת, שהובילה ארבע משלחות אל האזור הארקטי ואל אנטארקטיקה בין השנים 1893-1912. חלקי הגוף והמצלעת שלה נבנו מעץ אלון ואשוח נורווגי והיו בעלי ממדים וחוזק מבני גדולים פי כמה משל אוניות אחרות בנות מינה. השדרית, הבנויה כרגיל מקורה אחת חסונה וארוכה, הייתה בנויה מארבע קורות עבות שהונחו זו על גבי זו וחוברו יחד, כך שגובהה הכולל הגיע ל-2.2 מ'. קנה החרטום, זה המתנגח ראשון בגושי הקרח הנודד והגלים ומפלס לאונייה את דרכה, נבנה גם הוא מארבע קורות שעוביין הכולל 1.3 מטרים. עובי הצלעות ומספרן היה כפול מן הרגיל, כדי שגוף האונייה יוכל לעמוד בלחץ העצום שיפעילו עליו גושי הקרח. לוחות הדופן והתחתית היו גם הם עצומי ממדים, עוביים בין 76 ל-46 ס"מ, וצופו בנסרי עץ קשה במיוחד הקרוי Greenheart, כזה שאינו נכנע בקלות לשיניו החדות של הקרח. כל אלה ועוד מעידים כי מחשבת המתכננים הייתה לבנות אונייה שתוכל לעמוד בתנאי השיט הקיצוניים ביותר בים הקרח.
האונייה הייתה בעלת שני סיפונים: סיפון עליון ומתחתיו סיפון ראשי. בחלקו האחורי של הסיפון הראשי, מן האמצעית לכיוון הירכתיים, נמצאו עשרה תאים לחברי המשלחת, תא לראש המשלחת ותא נוסף ובו ארבע מיטות קומתיים לקציני האונייה. מלפנים לאמצעית, על אותו סיפון, היו חדר האוכל, המטבח וחדר לציוד המדעי של מדעני המשלחת. על הסיפון העליון התנשאו שני מבנים נמוכים, אחד מעל המגורים האחוריים והשני מעל חדר האוכל והתאים הסמוכים לו; דרך החלונות העגולים שבצדי בתי-סיפון אלה חדר פנימה אור השמש. מתחת לסיפון הראשי השתרע סיפון לא רציף, שנקרא סיפון תחתון. בחלקו הקדמי של סיפון זה, בצור החרטום (forecastle), נמצאו מגורי המלחים ובהם שש מיטות קומתיים ושולחן. באותו מפלס, מאחורי האמצעית, השתרע חדר המכונות; החלל בין צור החרטום לחדר המכונות שימש לאחסנת הציוד והאספקה. הספנה (hold), החלל שבין תחתית האונייה לסיפון התחתון, שימש גם הוא לאחסנה, בעיקר של פחם.
"אנדיורנס" הונעה על ידי מנוע קיטור ומפרשים. המנוע היה מנוע קיטור בוכנאי תלת-דרגתי (triple-expansion steam engine) בעל הספק של 350 כוחות סוס, שהניע ישירות מדחף יחיד. באמצעותו בלבד יכולה הייתה הספינה להגיע למהירות שבין 10 ל-11 קשרים. הקיטור להנעת המנוע והמשאבות השונות בחדר המכונות סופק על ידי דוד סקוטי (Scotch boiler) שהוסק בפחם. המנוע הראשי גם סובב דינמו חשמלי, שסיפק זרם ישר לתאורת הקבינות. כל מערכות המכונה הותקנו בספינה על ידי Akers Mekanisk Vaerks מכריסטיאנה (אוסלו).
לאונייה היו שלושה תרנים ומעטה של ברקנטינה (barquentine): על התורן הקדמי הונפו שלושה מפרשים רוחביים, תחתי, עילי ועל־עילי. על כל אחד משני התרנים האחרים, התורן הראשי והאחורי, הונפו מפרשים אורכיים: מפרש גף ומפרש גף עילי.
הפלגתה האחרונה

"אנדיורנס" הפליגה מפלימות' ב-6 באוגוסט 1914, כשפניה אל בואנוס איירס בארגנטינה. הייתה זו הפלגתה הארוכה הראשונה, וחציית האוקיינוס האטלנטי ארכה חודשיים ויותר. ב-26 באוקטובר 1914 הפליגה האונייה מבואנוס איירס אל מה שעתיד להיות הנמל האחרון אותו תפקוד בימי חייה, תחנת ציד הלווייתנים בגריטוויקן באי ג'ורג'יה הדרומית בדרום האוקיינוס האטלנטי, אליה הגיעה ב-5 בנובמבר. הספינה יצאה מגריטוויקן ב-5 בדצמבר 1914, כשיעדה חלקיו הדרומיים של ים ודל.
יומיים לאחר שיצאה מג'ורג'יה הדרומית נתקלה "אנדיורנס" בשדה הקרח הנודד האנטארקטי שהאט את התקדמותה. במשך שבועות אחדים פילסה האונייה את דרכה בעד גושי הקרח, כשהיא גומאת פחות מ-30 מיל ימיים (56 קילומטרים) ביממה. ב-15 בינואר 1915 נמצאה "אנדיורנס" מרחק 200 מיל (320 ק"מ) מיעדה, מפרץ ואסל. למחרת בבוקר הבחינו אנשי האונייה כי משטוחי הקרח הנודד הולכים ונעשים צפופים יותר, ובשעות אחר הצהריים החלה מתפתחת סערה עזה. האונייה לא יכלה להוסיף ולהתקדם בתנאים אלה, ותפסה מחסה בצלו של הר קרח גדול. במהלך היומיים הבאים נותרה "אנדיורנס" על מקומה, כשהיא נעה לסירוגין קדימה ואחורה בצלו של ההר.
ב-18 בינואר נחלשה הסערה, ו"אנדיורנס" פרשה את מפרשה הקדמי העילי והפעילה את מנועה בסיבובים נמוכים. שדה הקרח נסחף עם הרוח והתרחק והאונייה החלה מתקדמת באיטיות, אך שעות אחדות אחר כך נתקלה בו שוב. שקלטון ואנשיו החליטו לנוע דרך שדה הקרח הנודד עצמו, ובשעה חמש אחר הצהריים החלה האונייה מפלסת לה דרך בעדו. עד מהרה נתברר כי מדובר בקרח מסוג שונה מזה בו נתקלו קודם לכן. לא חלף אלא זמן קצר בלבד והאונייה כותרה בקרח עבה אך פתיתי ורך. "אנדיורנס" נלכדה מבלי יכולת לנוע. הסערה הלכה והתחזקה, והרוחות העזות הוסיפו לנשוב עוד כשישה ימים מכיוון צפון לעבר היבשה. ב-24 בינואר דחסה הרוח את הקרח כנגד היבשה בכל רחבי ים ודל, כש"אנדיורנס" לכודה בתוכו. לאנשי המשלחת לא נותר אלא להמתין לרוח דרומית שתדחף את הקרח בכיוון הנגדי ותפזר אותו. אלא שהימים חלפו והמצב נותר ללא שינוי.
"אנדיורנס" נסחפה במשך חודשים בים ודל יחד עם הקרח בתוכו הייתה לכודה. עם בוא האביב והשינוי במזג האוויר הלך וגבר לחץ הקרח. ב-27 באוקטובר החל גוף האונייה כורע תחת הלחץ, והאונייה נמחצה והלכה עד אשר בבוקר ה-21 בנובמבר 1915 נכנעה לאיתני הקרח וטבעה.
משלחת לאיתור שרידי ה"אנדיורנס" בשנת 2022

כ-מאה שנים לאחר שהספינה "אנדיורנס" טבעה, יצאה משלחת חוקרים לחפש את שרידיה. במרץ 2022 נמצאו שרידי הספינה במצב שימור טוב בעומק 3,008 מטרים בים ודל.
הצוות

צוות ה"אנדיורנס" בהפלגתה היחידה והאחרונה כלל 28 איש, שכולם נחלצו ממנה בשלום בסירות הצלה:
סר ארנסט שקלטון, ראש המשלחת
פרנק ויילד, סגן ראש המשלחת
פרנק וורסלי, רב חובל
ליונל גרינסטריט, חובל ראשון
טום קרין, חובל שני
אלפרד צ'יתאם, חובל שלישי
יוברט הדסון, קצין ניווט
לואיס ריקינסון, מכונאי
אלכסנדר קר, מכונאי
אלכסנדר מקלין, רופא
ג'יימס מק אילרוי, רופא
סר ג'יימס וורדי, גאולוג
לאונרד האסי, מטאורולוג
רג'ינלד ג'יימס, פיזיקאי
רוברט קלארק, ביולוג
פרנק הרלי, צלם
ג'ורג' מרסטון, צייר
תומאס אורד-ליס, מכונאי ראשי ואפסנאי
הארי "צ'יפי" מקניש, נגר
צ'ארלס גרין, טבח
וולטר האו, מלח כשיר
ויליאם בייקוול, מלח כשיר
טימותי מקארתי, מלח כשיר
תומאס מקלאוד, מלח כשיר
ג'ון וינסנט, רב מלחים
ארנסט הולנס, מסיק
ויליאם סטיבנסון, מסיק
פרס בלקבורו, נוסע סמוי ולאחר מכן עוזר טבח
ראו גם

מכתש אנדיורנס - מכתש פגיעה במאדים הקרוי על שם האונייה
לקריאה נוספת

Huntford, Ronald. Shackleton. London, Hodder and Stoughton, c. 1985.
אלפרד לנסינג. "אנדיורנס". מאנגלית: מרינה גרוסלרנר. תל אביב, ידיעות אחרונות – ספרי חמד, 2013. (הספר נכתב במקורו ב-1959.)
הערות שוליים

↑  (Christie's Lot 187 (2001.
↑  על ראשית תולדותיה: "Endurance" in: Cool Antarctica; Christie's Lot 187 (2001); לנסינג (2013), עמ' 27-26.
↑  במקומות אחדים נכתב, כי שמה החדש של הספינה נלקח מן המוטו בלטינית של משפחת שקלטון – Fortitudine Vincimus, שתורגם לאנגלית כ-"By endurance we conquer". ראו למשל: Oxford Encyclopedia (2007) ובאתרים שונים באינטרנט. עניין זה אינו נזכר אצל לנסינג. האנטפורד (Huntford (1985), p. 370, מראה המקום בתוך Christie's Lot 187) כותב כי שקלטון רצה להעניק את השם "אנדיורנס" עוד קודם לכן לספינה "נמרוד" בה יצא בראש המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה ב-1907, אך הדבר לא התאפשר.
↑  על מבנה האונייה: לנסינג (2013), עמ' 26-27; שרטוטי האונייה על פי Christie's Lot 187.
↑  תיאור הסידור הכללי: על פי שרטוט הספינה "פולאריס".
↑   הניו יורק טיימס, המשלחת לאיתור הספינה שטבעה "בים הגרוע ביותר בעולם" יוצאת לדרך, באתר הארץ, 9 בפברואר 2022
↑  Endurance: Shackleton's lost ship is found in Antarctic, ידיעה באתר ה-BBC ב-9 במרץ 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506015205171  BnF: cb135727380 (data)  KulturNav: 62af6fe9-5956-4404-b7e0-f92118f07698  LCCN: n97013546  LNB: 000160231  NKC: mzk2007378622  SNAC: w6k70dcd  VIAF: 158228992   WorldCat (עם VIAF): 158228992 
מערך מעטה של ברקנטינה
מפת אנטארקטיקה
בובונרו

| --- | --- |
ילדים במליאנה (בירת המחוז)
ילדים במליאנה (בירת המחוז)
 מדינה:  מזרח טימור מזרח טימור
 נפות במחוז:  7 גזרות מרכזיות: אטבה (באנגלית: Atabae)  בליבו (באנגלית: Balibó)  בובונארו (באנגלית: Bobonaro)  קאילאכו (באנגלית: Cailaco)  לולוטוי (באנגלית: Lolotoi)  ונילאלי (באנגלית: Venilale)  מליאנה (באנגלית: Maliana)
 בירת המחוז:  מליאנה
 שפה רשמית:  טטום
 שטח:  1,368 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  97,762 (2015)
  ‑ צפיפות:  60.7 נפש לקמ"ר (2004)
 קואורדינטות:  8°55′00″S 125°15′00″E﻿ / ﻿8.9166666666667°S 125.25°E﻿ / -8.9166666666667; 125.25 
 אזור זמן:  UTC +9
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה     he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מחוז בובונרו (בטטום: Bobonaro) הוא אחד מ-13 המחוזות של המדינה מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 83,034 אנשים שחיים על שטח של 1,368 קמ"ר. בירת המחוז היא העיר מליאנה שהיא גם העיר הרביעית בגודלה במזרח טימור וחיים בה 13,200 אנשים.
גזרות

המחוז מחולק ל-7 גזרות מרכזיות והן:
אטבה (באנגלית: Atabae)
בליבו (באנגלית: Balibó)
בובונארו (באנגלית: Bobonaro)
קאילאכו (באנגלית: Cailaco)
לולוטוי (באנגלית: Lolotoi)
ונילאלי (באנגלית: Venilale) (ידוע גם בתור לולוטוא (באנגלית: Lolotoe))
מליאנה (באנגלית: Maliana)
ראו גם

מחוזות מזרח טימור
הערות שוליים

1 2  לפי מפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567448805171  LCCN: n89219905  VIAF: 137327928   WorldCat (עם VIAF): 137327928
ארבעת המוסקטרים (טניס)

ז'אק בריונון ואנרי קושה יחד במשחק זוגות ב-1930 (למעלה), ז'אן בורוטרה ב-1931 (למטה-משמאל), רנה לקוסט ב-1929 (למטה-מימין).
ארבעת המוסקטרים, (בצרפתית: Les Quatre Mousquetaires) על פי הסרט שלושת המוסקטרים (סרט, 1921) לפי קלאסיקה של אלכסנדר דיומא האב, היו טניסאים צרפתים ששלטו במשחק הטניס במחצית השנייה של שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, וזכו ב-20 תארים של גראנד סלאם ו-23 תוארי זוגות של גראנד סלאם.הם גם הובילו את צרפת לשש זכיות ברציפות בגביע דייוויס, בשנים 1927–1932, בעידן בו משחקי הגביע נהנו מיוקרה דומה לגמר גביע העולם של פיפ"א של ימינו. עם הקמתו בשנת 1927, הטורניר, שנקרא לימים אליפות צרפת הפתוחה, נקרא Coupe des Mousquetaires (גביע המוסקטרים) לכבוד הרביעייה.
המוסקטרים

המוסקטרים היו:
ז'אן בורוטרה (1898–1994)
ז'אק בריונון (1895–1978)
אנרי קושה (1901–1987)
רנה לקוסט (1904–1996)
בעוד שבריונון התמחה במשחק הזוגות, בורוטרה, קושה ולאקוסט זכו בתארים רבים לבודדים. הם זכו שלוש פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס, שישה תארים בווימבלדון, ברציפות, משנת 1924 עד 1929, ו-10 תארים ב-11 שנים באליפות צרפת, מ-1922 עד 1932 (עד 1924 כולל הטורניר היה פתוח רק לחברי מועדוני הטניס הצרפתים, לכן לא היה טורניר גדול עד 1925). משנת 1926 עד 1930 דורג "מוסקטר", לקוסט או קושה, במקום הראשון בעולם ובשנת 1926 וב-1927 דורגו כל ארבעת המוסקטרים בעשירייה הראשונה. השחקן היחיד שהצליח לאתגר את הדומיננטיות שלהם היה ביל טילדן האמריקאי (מספר אחד בעולם מ-1920 עד 1926, אז לקוסט ירש את מקומו). המוסקטרים הודחו ממעמדם לאחר הגעתם של אלסוורת' וויינס, פרד פרי וג'ק קרופורד לזירת הטניס הבינלאומית במחצית הראשונה של שנות השלושים.
מורשת

ההצלחה של ארבעת המוסקטרים בזכייה בגביע דייוויס ב-1927 נגד ארצות הברית הייתה אחראית ישירות להחלטה של פדרציית הטניס הצרפתית לבנות את מגרש הרולאן גארוס. ארבעת הטניסאים היו אייקונים לאומיים בצרפת וכולם האריכו חיים לפחות עד גיל 83, נהנים מתפארתם שנים רבות לאחר פרישתם מטניס. הם הוכנסו בו זמנית להיכל התהילה הבינלאומי בטניס בניופורט, רוד איילנד, בשנת 1976.
המוסקטרים החדשים, (Nouveaux Mousquetaires או néo-Mousquetaires) לפי הכינוי הקבוצתי, שקיבלו מל'אקיפ ואומץ על ידי העיתונות הצרפתית, מתייחס לטניסאים המצטיינים: ז'ו-וילפריד צונגה, גאל מונפיס, רישאר גאסקה ו-ז'יל סימון. בשנת 2008 התפארה בצרפת בארבעה שחקני טופ-20, הישג שמעולם לא הושג מאז נקבע דירוג מחשבים בשנת 1973. הופעה זו של אותם ארבעת השחקנים בטופ-20 שוחזרה באמצע 2011, בתחילת 2012 ובתחילת 2016.
הערות שוליים

1 2  Chris Bowers, "The New Musketeers", Davis Cup News, February 27, 2009
1 2  "French foursome remains fearsome", ESPN.com, January 22, 2009
↑  Christopher Clarey (18 ביולי 1994). "Jean Borotra Is Dead at 95; One of Tennis's '4 Musketeers'". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Collins, Bud (2010). The Bud Collins History of Tennis (2nd ed.). [New York]: New Chapter Press. p. 716. ISBN 978-0942257700.
↑  "French Tennis". The Sydney Morning Herald. National Library of Australia. 2 בדצמבר 1933. p. 15. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Roland-Garros – History of the Stadium". www.rolandgarros.com. French Tennis Federation (FFT).
המוסקטרים החדשים (מלמעלה למטה ומשמאל לימין): רישאר גאסקה, ז'יל סימון, גאל מונפיס וז'ו-וילפריד צונגה) בתקופה 2008-2009.
בוק ואן בלרק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 במרץ 1978 (בן 46) בושקופ, דרום אפריקה 
 שם לידה:  Louis Andreas Pepler 
 מוקד פעילות:  דרום אפריקה 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 סוגה:  מוזיקת פולק 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  Mozi-rekords
 www.bokvanblerk.co.za
 פרופיל ב-IMDb
 
לואי אנדריס פפלר (באפריקאנס: Louis Andries Pepler‏; נולד ב-30 במרץ 1978) הידוע בשם הבמה שלו בוק ואן בלרק (באפירקאנס: Bok van Blerk) הוא מוזיקאי ושחקן אפריקאנר שהתפרסם בשנת 2006 עם השיר "דה לה ריי" שכתב ביחד עם שון אלזה ויאן וורסטר.
ביוגרפיה

פפלר למד בבית הספר היסודי מנלופארק בפרטוריה ובבית הספר התיכון די וילגרס. לאחר לימודיו הוא עבד מחוץ לדרום אפריקה.
במרץ 2006 הוציאו בוק ואן בלרק והמוסיז את האלבום Jy praat nog steeds my taal (אתה עדיין מדבר בשפה שלי). אותו אלבום יצא מחדש באוקטובר 2006 בשם דה לה ריי אבל רק עם שמו של בוק ואן בלרק. לטענת ואן בלרק "המוסיז" הוסרו משום שהזמרת, טניה ואן גראן, הייתה עסוקה מדי בדוגמנות. את ואן בלרק מלווים ז'קו מאן (ומדי פעם מאני ואן נייקרק) בגיטרה המובילה, פרנסואה קוטזי בגיטרת בס, ונתן סמיט בתופים.
ב־2010 זכה בפרס המוזיקה של דרום אפריקה.
משנת 2011 התחיל להשתתף כשחקן בסרטים.
מחלוקת "דה לה ריי"

ב־2006 שחרר פפלר את שירו דה לה ריי. השיר עוסק בגנרל הבורי קוס דה לה ריי ומספר על תלאות מלחמת הבורים. השיר עצמו מלאה בלאומנות אפריקאנרית וזכה למעמד של שיר לאומי בקרב האוכלוסייה האפריקאנרית אבל הוא אינו מכיל שום כל מסר גזעני כפי האוכלוסייה השחורה בדרום אפריקה. השיר זכה למעמד מיוחד בקרב חוגים לאומניים בקרב האפריקאנרים ועקב כך מחלוקת התפתחה סביב השיר.
ב־6 בפברואר 2007 פרסם המחלקה לאמנות ותרבות בדרום אפריקה הצהרה על השיר דה לה ריי של בוק ואן בלרק. ההצהרה נבעה עקב הפופולריות שלו בחוגי הימין שם התפרש כקריאה למאבק מזוין. בקונצרטים של ואן בוק ואן בלרק, במיוחד כאשר שר את השיר דה לה ריי, כמה מהצופים הניפו את דגל הישן של דרום אפריקה ואת וירקלור. במאמר בירחון הויסחרוט ביקש המגזין מהשר פאלו ג'ורדן להגיב על השיר ועל המסר שכביכול נקרא בו. בהצהרה, הביע המשרד את חששו כי השיר יכול להיחטף על ידי גורמים ימניים, אך איחל לזמר כל טוב עם השיר. השר גם קובע כי אין לו שום בעיה עם מחאה או התגייסות של אופוזיציה, כל עוד היא מתקיימת במסגרת החוק.
פפלר עצמו אומר שהוא לא מזדהה עם הדגל הישן וכי הוא לא רוצה להיות משויך אליו. עם זאת, הוא תומך בשימוש בשפת האפריקאנס, והוא סירב להשתתף בתוכנית הרדיו קונצרט המוזיקה של הייוולד בתחנת הרדיו 94.7 בשל מדיניות תחנת שלא להשמיע מוזיקה אפריקאנרית. הוא גם מבהיר כי אינו מסכים עם הבורמאח וכי אינו מאמין שאלימות היא פתרון לבעיות של אפריקאנרים ומציין כי הגנרל דה לה ריי היה בעד שלום. קוס קומבויס, כדי להגן על פפלר מהאשמה בגזענות, מציין כי שיר הרוגבי של בוק ואן בלרק עוסק בשחקן הרוגבי השחור, בריאן הבנה.
כדי למנוע תביעת והתערבות ממשלתית נאלץ בוק להדפיס על אריזת אלבומו השני, אפריקאנארהרט את המילים; "אפריקאנארהרט אינו שיר הקורא לכל צורה של מהפכה או התקוממות. השיר מגיע מן המחרוזת 'Ons vir Jou' (כולנו בשבילך), וכל מה שאנחנו רוצים לומר הוא שהאפריקנר גם שפך דם בזמן שבנה את דרום אפריקה. אם נכבד את כל התרבויות ואת ההיסטוריה שלהן, נוכל יחד להפוך את המדינה הזו לחזקה יותר."
דיסקוגרפיה

השמות בעברית הם תרגום מאפריקאנס ואינם שמות רשמיים.
דה לה ריי (אתה עדיין מדבר בשפה שלי) 2006 (De la Rey (Jy praat nog steeds my taal))
כולנו בשבילך דרום אפריקה 2008 (Ons vir jou Suid-Afrika)
לב אפריקאנרי 2009 (Afrikanerhart)
קראתי 2010 (My kreet)
תשיר אפריקאנר תשיר 2015 (Sing Afrikaner Sing)
מדה לה ריי ועד עכשיו 2016 (Van De La Rey Tot Nou)
שמעו אותנו 2017 (Hoor ons!)
פילמוגרפיה

השמות בעברית הם תרגום מאפריקאנס ואינם שמות רשמיים.
אזור הכפר (Platteland) 2011
כשאתה שר (As jy sing) 2013
אישה מחפשת איכר (Vrou Soek Boer) 2014
גברת מובילה (Leading Lady) 2014
שמש קיץ (Somer Son) 2015
בוץ ודם (Modder en Bloed) 2016
לתפור את החורף לעורי (Sew the Winter to My Skin) 2018
ביל היקס

| --- | --- |

 לידה:  16 בדצמבר 1961 ולדוסטה, ארצות הברית 
 פטירה:  26 בפברואר 1994 (בגיל 32) ליטל רוק, ארצות הברית 
 שם לידה:  William Melvin Hicks 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  יוסטון, ניו יורק 
 השכלה:  אוניברסיטת יוסטון  Stratford High School 
 תקופת הפעילות:  מ-1978 
 חתימה:   
 www.billhicks.com
 
ויליאם מלווין "ביל" היקס (אנגלית: William Melvin "Bill" Hicks;‏ 16 בדצמבר 1961 – 26 בפברואר 1994) היה סטנדאפיסט אמריקאי.
בנוסף להיותו בדרן, נחשב היקס לאחד המבקרים החברתיים והפילוסופיים הקומיים הגדולים של זמנו. כאשר בין ההשפעות הבולטות על יצירתו אפשר למנות את ריצ'רד פריור, כמו גם, את וודי אלן שהיווה השראה להיקס בנעוריו.
ביוגרפיה > השנים המוקדמות

ביל היקס נולד בוולדוסטה שבג'ורג'יה, בנם של ג'ים ומארי (ריס) היקס. להיקס היו אח ואחות גדולים ממנו, סטיב ולין. המשפחה התגוררה בפלורידה, אלבמה וניו ג'רזי לפני שקבעה את מושבה ביוסטון שבטקסס, כשביל היה בן שבע. היקס סיפר שהתחנך בהשפעת האמונה הבפטיסטית הדרומית. היקס נמשך לעולם הקומדיה בגיל מוקדם, כשהוא מחקה את וודי אלן, ששימש לו השראה בגיל הנעורים. בד בבד, כתב חומרים מקוריים יחד עם חברו דווייט סלייד. היקס עצמו התייחס לעבודותיו כאל "שילוב של נועם חומסקי עם בדיחות זין."
הוריו של היקס, שהיו מודאגים מהתנהגותו, לקחו אותו לפסיכואנליסט כשהיה בן 17, אך זה לא זיהה אצל היקס שום דבר חריג.
ב-1978 נפתח ה-Comedy Workshop ביוסטון, והחבורה שמנתה את היקס, סלייד, ג'ון ס. וקווין בות' התחילה להופיע במקום. בתחילה היקס התקשה להחזיק מופעים שלמים לבדו ואף נזקק להיתר עבודה מיוחד מפאת גילו הצעיר. היקס המשיך להופיע עד הסתיו של אותה שנה, כשהוא מבסס את מעמדו בהופעה שבועית קבועה בערבי שלישי, בעודו תלמיד תיכון בבית הספר סטרטפורד שביוסטון. הופעותיו הראשונות הצליחו והוא התחיל לפתח את יכולות האלתור שלו, אף על פי שהמופע שלו בזמנו, היה עדיין מוגבל. היקס, בות', וג'יי לנו מדברים על תקופת ה-Comedy Workshop בסרט הדוקומנטרי It's Just A Ride.
ביוגרפיה > שנות ה-80

בשנת הלימודים האחרונה בתיכון, עברה משפחת היקס להתגורר בליטל רוק, ארקנסו, אבל עם סיום לימודיו, באביב של 1980, עבר ביל להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, והתחיל להופיע ב-comedy store בהוליווד, בו הופיעו באותה תקופה בין היתר אנדרו דייס קליי, ג'יי לנו, ג'רי סיינפלד, וגארי שנדלינג. הוא למד תקופה קצרה בקולג' הקהילתי של לוס אנג'לס, חוויה אותה תיאר באלבום ההופעה Flying Saucer Tour Vol.1. הוא הופיע בפיילוט לסיטקום בולבא, ואז חזר להתגורר ביוסטון, ב-1982, שם ייסד יחד עם בות' את חברת ההפקות ACE, שהפכה בשלב מאוחר יותר ל Sacred Cow Productions, והופיע במועדונים מקומיים כמו ה-comedy workshop. גם ביוסטון נרשם היקס ללימודים באוניברסיטת יוסטון, אך עזב את הלימודים תוך זמן קצר.
ב-1983 החל להפריז בשתייה ולהשתמש בסמים. בין הסמים שבהם התנסה נכללים LSD, פסילוסיבין, קוקאין ומתאמפטמין, שסביר כי השפיעו על סגנונו הבמתי שהפך יותר ויותר זועם, משולח רסן ולעיתים אף מיזנתרופי.
היקס המשיך במתקפה על החלום האמריקאי, אמונות צבועות וגישות מסורתיות ככלל. במהלך ההתנסות הראשונה שלו עם אלכוהול, היקס תקף את הקהל באכזריות. שני ותיקי מלחמת וייטנאם שנכחו בהופעה לקחו את המתקפה קשה מדי וחיכו לו מחוץ לאולם, כשלבסוף הותירו אותו עם רגל שבורה וצלע סדוקה.
הצלחתו של היקס הלכה וגדלה (יחד עם נטייתו לשימוש בסמים), וב-1984 הופיע בתוכנית הלילה של דייוויד לטרמן, שג'יי לנו היה אחד ממפיקיה בזמנו. הוא הותיר על לטרמן רושם טוב ובסופו של דבר מצא את עצמו מופיע בתוכנית אחת עשרה פעמים נוספות, כשהוא מגיש לקהל גרסאות מעודנות יותר של המופע שלו.
ב-1986, היקס מצא את עצמו מרושש אחרי שבזבז את כל כספו על מגוון סמים, ויחד עם זאת הקריירה שלו קיבלה חיזוק נוסף, כשהופיע בתוכנית הספיישל של רודני דיינג'רפילד לקומיקאים צעירים ב-1987. באותה שנה גם עבר להתגורר בניו יורק ובמהלך חמש השנים הבאות הופיע בכשלוש מאות לילות בשנה. ברם, המוניטין שלו ניזוק עקב השימוש בסמים וב-1988 טען כי אינו משתמש עוד בסמים ובכלל זה באלכוהול. על ההימנעות מאלכוהול סיפר בסרט שהופק עבור H.B.O
‏
- One Night Stand וכן באלבום The Flying Saucer Tour Vol.1.
באלבומו Relentless הוא מתבדח על ההימנעות מסמים ומסביר ש"מהרגע שלקחו אותך על עב"ם; זה משהו שדי קשה להתחרות בו", אף על פי שבמופעיו, הוא המשיך לשבח את מעלותיהם של אל. אס. די, מריחואנה, ופטריות הזיה פסיכדליות. במקום הסמים והאלכוהול היקס התמכר לסיגריות, נושא שכיכב במופעיו מכאן ואילך. ב-1989 פרסם היקס את הסרט הראשון שלו, Sane Man. אותה הופעה זכתה להוצאה מחודשת שבע עשרה שנים מאוחר יותר, ב-2006.