לאיוש הראשון, מלך הונגריה
ביוגרפיה > שלטונו > התרחבות (1350–1358)

קז'ימייז' השלישי, מלך פולין דחק בלאיוש להתערב במלחמתו עם הליטאים שכבשו את ברסט, וולודימיר-וולינסקי וערים חשובות אחרות בהליץ' ובלודומריה בשנים הקודמות. שני המלכים הסכימו שהליץ' ולודומריה ישולבו בממלכת הונגריה לאחר מותו של קז'ימייז'. קז'ימייז' גם אישר ללאיוש לפדות את שתי הממלכות תמורת 100,000 פלורינים אם לקז'ימייז' ייוולד בן. לאיוש הוביל את צבאו לקרקוב ביוני 1351. מכיוון שקז'ימייז' חלה, הפך לאיוש למפקד היחיד של הצבא הפולני וההונגרי המאוחד. הוא פלש לאדמותיו של הנסיך הליטאי, Kęstutis, ביולי. קסטוטיס קיבל לכאורה את ריבונותו של לאיוש ב-15 באוגוסט והסכים להיטבל, יחד עם אחיו, בבודה. עם זאת, Kęstutis לא עשה דבר כדי לקיים את הבטחותיו לאחר שהכוחות הפולנים וההונגרים נסוגו. בניסיון ללכוד את קסטוטיס, חזר לאיוש, אך הוא לא הצליח להביס את הליטאים, שאף הרגו את אחד מבעלי בריתו, בולסלאוס השלישי מפלוק, בקרב. לאיוש חזר לבודה לפני 13 בספטמבר. שליח של האפיפיור ביקר את לאיוש כדי לשכנע אותו לנהל מלחמה נגד סטפן דושאן, קיסר הסרבים, אשר הכריח את נתיניו הקתולים להיטבל מחדש ולהצטרף לכנסייה הסרבית-אורתודוקסית.
כדי להתמודד עם תלונותיהם של האצילים ההונגרים, ערך לאיוש דיאט בסוף 1351. הוא אישר את כל ההוראות של בולת הזהב משנת 1222 פרט לאחת, והכריז שכל האצילים נהנים מאותן חירויות במחוזותיו. הוא דחה רק את ההוראה שהסמיכה לאצילים שמתו ללא בן להוריש בחופשיות את אחוזותיהם. במקום זאת, הוא הציג שיטת ירושה, שקבעה שאחוזותיו של אציל שלא היו לו צאצאים זכרים עוברות עם מותו לקרוביו, או אם לא היו קרובי משפחה גברים לכתר. באותו דיאט הורה לאיוש שכל בעלי הקרקעות לאסוף את ה"תשיעית", כלומר עשירית מהמוצרים החקלאיים שצוינו, מהאיכרים שהחזיקו חלקות באחוזותיהם. מצד שני, הוא אישר את זכותם של כל האיכרים לעבור בחופשיות לאחוזות של בעל קרקע אחר.
"ההסכמה הכללית" בין לאיוש לזוג המלכותי של נאפולי "התקבלה על ידי שני הצדדים" במהלך 1351, על פי ניקולו אקשיאולי היסטוריון בן זמנם. ג'ובאנה הראשונה ובעלה חזרו לממלכת נאפולי וחייליו של לאיוש נסוגו. לאיוש אף ויתר על הכופר שג'ובאנה הראשונה הבטיחה לשלם עבור שחרור הנסיכים הנפוליטנים הכלואים, וקבע כי הוא לא הלך ל"מלחמה על חמדנות, אלא כדי לנקום את מות אחיו". לאיוש המשיך להשתמש בתארים של סבו, שארל מרטל מאנז'ו (בנו הבכור של קרלו השני, מלך נאפולי), והגדיר את עצמו כ"נסיך סאלרנו" וכ"לורד מונטה סנטאנג'לו".
קז'ימייז' השלישי הטיל מצור על בעלז ולאיוש הצטרף לדודו במרץ 1352. במהלך המצור, שהסתיים ללא כניעת המבצר, נפצע לאיוש קשה בראשו. אלגירדס, הדוכס הגדול של ליטא, שכר שכירי חרב טטרים שהסתערו על פודוליה, לאיוש חזר להונגריה כי חשש מפלישה טטרית לטרנסילבניה. האפיפיור קלמנס השישי הכריז במאי על מסע צלב נגד הליטאים והטטרים, ואישר ללאיוש לגבות מעשר מהכנסות הכנסייה במהלך ארבע השנים הבאות. האפיפיור הצהיר כי מעולם לא "העניק עשירית מהמשך הזה", והדגיש את הקשר בין רחמנותו לשחרור הנסיכים הנפוליטניים הכלואים. האפיפיור גם אישר ללאיוש להשתלט על אדמותיהם של האלילים והשכיזמטיים הגובלים בממלכתו.
למרות שלאיוש חתם על ברית עם הרפובליקה של ג'נובה באוקטובר 1352, הוא לא התערב במלחמת ג'נובה-ונציה, כי הפסקת האש שלו מ-1349 עם ונציה עדיין הייתה בתוקף. לאיוש התחתן עם אליזבתה מבוסניה, שהייתה בתו של הווסאל שלו, סטפן השני, בשנת 1353. ההיסטוריון גיולה קריסטו אומר שנישואים אלה הראו את העניין המחודש של לאיוש בענייני חצי האי הבלקני. בזמן שהוא ערך ציד במחוז זוליום (כיום בסלובקיה) בסוף נובמבר 1353, דוב חום תקף אותו, וגרם לו 24 פצעים. חייו של לאיוש ניצלו על ידי אביר החצר, יאנוש בסניו, שהרג את החיה בחרבו.
לפי מתאו וילאני, לאיוש פתח במשלחת נגד אורדת הזהב בראש צבא של 200,000 פרשים באפריל 1354. השליט הטטרי הצעיר, שההיסטוריון איבן ברטני זיהה אותו כג'אני בג, לא רצה לנהל מלחמה נגד הונגריה והסכים לחתום על הסכם שלום. למרות שאף מקור ראשי אחר לא הזכיר את המערכה וההסכם, הטטרים לא ביצעו פשיטות ביזה בטרנסילבניה לאחר 1354, מה שמרמז שהדו"ח של וילאני אמין. באותה שנה פלש לאיוש לסרביה, ואילץ את סטפן דושאן לסגת מהאזור שלאורך נהר הסאווה. תחת כפייה, דושאן יזם משא ומתן עם הכס הקדוש להכרה בעדיפותם של האפיפיורים. בשנה שלאחר מכן, שלח לאיוש תגבורת לקז'ימייז' השלישי כדי להילחם נגד הליטאים, וכוחות הונגריה תמכו באלברכט השני, דוכס אוסטריה, נגד ציריך. הנציגים הוונציאנים הציעו ללאיוש 6,000–7,000 דוקטים זהובים כפיצוי לדלמטיה, אך לאיוש סירב לוותר על תוכניתו לכבוש מחדש את המחוז. הוא חתם על ברית עם אלברכט השני מאוסטריה ועם ניקולאוס מלוקסמבורג, הפטריארך של אקוויליה, נגד ונציה. בהוראתו, הלורדים הקרואטים צרו וכבשו את קליס, מבצר דלמטי שאחותו של סטפן דושאן, ילנה, ירשה מבעלה, מלאדן סובייץ'.
בקיץ 1356 פלש לאיוש לשטחים ונציאניים ללא הכרזת מלחמה רשמית. הוא הטיל מצור על טרוויזו ב-27 ביולי. אציל מקומי, ג'וליאנו בלדאצ'ינו, הבחין שלאיוש יושב לבדו בזמן שהוא כותב את מכתביו על גדות נהר סיל בכל בוקר. בלדאצ'ינו הציע לוונציאנים להתנקש בחייו בתמורה ל-12,000 פלורינים מוזהבים וקסטלפרנקו ונטו, אך הם סירבו להצעתו משום שלא שיתף אותם בפרטי תוכניותיו. לאיוש חזר לבודה בסתיו, אך חייליו המשיכו במצור. האפיפיור אינוקנטיוס השישי הפציר בוונציאנים לעשות שלום עם הונגריה. האפיפיור הפך את לאיוש ל"נושא הדגל של הכנסייה" והעניק לו מעשר של שלוש שנים כדי להילחם נגד פרנצ'סקו השני אורדלפי ואדונים מורדים אחרים במדינות האפיפיור. לאיוש שלח צבא בפיקודו של ניקולס לאקפי כדי לתמוך בחיילי האפיפיור באיטליה.
לואי צעד לדלמטיה ביולי 1357. ספליט, טרוגיר ושיבניק נפטרו עד מהרה מהמושלים הוונציאניים ונכנעו ללאיוש. לאחר מצור קצר כבש צבאו של לאיוש גם את זאדאר בסיוע תושבי העיר. טברטקו הראשון מבוסניה, שירש את חמו של לאיוש בשנת 1353, מסר את הום המערבי ללאיוש, שטען לשטח זה כנדוניה של אשתו. בהסכם זאדאר, שנחתם ב-18 בפברואר 1358, ויתרה הרפובליקה של ונציה על כל הערים והאיים הדלמטיים שבין מפרץ קוורנר לבין מפרץ דוראצו לטובת לאיוש. גם הרפובליקה של רגוזה קיבלה את שלטונו של לאיוש. הערים הדלמטיות נותרו קהילות בשלטון עצמי, והן היו חייבות רק הוקרה שנתית ושירות ימי ללאיוש, שגם ביטל את כל ההגבלות המסחריות שהונהגו בתקופת שלטונם של הוונציאנים. הסוחרים של רגוזה היו זכאים במפורש לסחור חופשי בסרביה גם בזמן מלחמה בין הונגריה לסרביה.