stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית מרקחת הנגב
היסטוריה

המבנה הוקם בשנת 1901, ברחוב עשרים המטרים, רחובה הראשי הרחב של העיר הטורקית באר שבע. מאחר שהיה בית הקומתיים הראשון בעיר, נעזרו הטורקים לצורך הקמתו במהנדסים מאירופה שהגיעו במיוחד לארץ ישראל. למבנה יופי מיוחד וקשתות המפארות את התקרה, דבר המאפיין את הבנייה הטורקית באותה עת.
קומת הקרקע שימשה חנות למוצרי דלק והקומה השנייה שימשה למגורי משפחת הבעלים. בזכות ייחודו של המבנה ובזכות היותו דו קומתי, הפך המבנה בשנת 1914 למלון הראשון בנגב, ומאז ועד להקמת המדינה, שימש כבית מלון. ב-1917, לאחר כיבוש באר שבע בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נתפס המקום על ידי צבא בריטניה והוסב למפקדתו של אדמונד אלנבי.
הבית במדרחוב קק"ל 94, פינת מורדי הגטאות, הוא אחד מארבעת הבתים הדו-קומתיים, שתוכננו לארבע פינות הצומת. פתחי בית האבן המפואר, בו שוכן בית המרקחת, עשויים קשתות ותקרותיו הדקורטיביות קמורות. בחזית הקומה השנייה – מרפסת, אליה מובילים שלושה פתחים קמורים. רצפתה המקורית של הקומה השנייה נתמכת בפסי מסילת ברזל. משני צדי המרפסת, כמו גם בחזית המערבית, שני צמדי חלונות קמורים, שקשת חובקת אותם. מעל החלונות פתח עגול קטן, לאוורור החדרים. גרם מדרגות מוביל, מהכניסה המערבית, לקומת הביניים ולקומת המגורים. הקומה השנייה בנויה בסגנון הליוואן המוכר – אולם אירוח מרכזי, שתקרתו קורות עץ עבות, וממנו מסתעפים חדרי המגורים המרווחים.
ב-1948 נרכש הבית על ידי הרוקח אייזיק (איו) קריגל, יליד בוצ'אץ'. קריגל הגיע לבאר שבע יחד עם הצבא הבריטי, אליו התגייס עם סיום לימודיו בפולין. את שירותו הצבאי עשה בבית החולים הבריטי בבאר שבע, שלימים נקרא – בית החולים ליולדות "הדסה". בבית שרכש יסד את בית המרקחת הראשון, ששירת את המחוז כולו, בית מרקחת "הנגב". כשותף לקח קריגל את בן-ציון בוגן, רוקח שהגיע מרומניה.
אשתו לימים של אייזיק, אנה בם, ילידת צ'נסטוחובה בפולין, עשתה עם הוריה דרך ארוכה, דרך סיביר ומחנה בטהראן, עד הגיעם לישראל. בסיוע הצלב האדום עלה בידה להתקבל ללימודי רוקחות באוניברסיטה האמריקנית בביירות. עדויות סטודנטים יהודים תושבי הארץ, שלמדו את מקצועות הרפואה והרוקחות באותה אוניברסיטה מעלות, שלא אחת התנכלו להם ערבים מקומיים. אנה הצליחה להסתיר משלטונות האוניברסיטה את זהותה היהודית-ישראלית הודות לשליטתה במספר שפות, אולם היו בין חבריה ללימודים שבכל זאת ניחשו את סודה. היא הייתה הישראלית האחרונה שסיימה ב–1950 את לימודי הרוקחות באוניברסיטה האמריקנית בביירות. בשנת 1952 נישאה אנה לאייזיק והצטרפה לניהול בית המרקחת.
בתם, צילה קריגל, בוגרת רוקחות באוניברסיטה העברית בירושלים, נישאה לישראל שטרייכמן המשמש כמנכ"ל בית המרקחת ומשמשת כרוקחת אחראית.
בנו של בן-ציון, משה, למד אף הוא רוקחות ועובד בבית המרקחת. גם הדור השלישי, ענת ועידו של משפחת שטרייכמן ולילך של משפחת בוגן, עוסקים בתחום ומהווים דור רביעי של עובדים בבית המרקחת, הודות לגיטל, אמהּ של אנה, שעבדה אף היא במקום.
בית המרקחת נשמר במתכונתו המקורית. לקוחותיו הוותיקים, בני השבטים הבדואים, עדיין יודעים לספר את דברי ימיו הראשונים של הבית.
בשנת 1986 שופץ המבנה תוך הקפדה על שימור האותנטיות והמבנה עצמו הוכר על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל כאחד המבנים השמורים בנגב בזכות המיוחדות שבו.
הערות שוליים

↑  בית אמידים מהתקופה התורכית כיום בית מרקחת הנגב, באתר המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל (ע"ר) ועדת שימור באר שבע והדרום
עמירם עולמי

| --- | --- |

 לידה:  כ"א בתמוז תש"ך
 פטירה:  כ"ד בכסלו תשנ"ה (בגיל 34)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  ציונות דתית
 תפקידים נוספים:  ממייסדי ישיבת עתניאל ורב היישוב
 רבותיו:  הרב שג"ר והרב עדין אבן ישראל
 
השיר של הרב עולמי בכניסה לישיבת עתניאל
הרב עמירם (עמי) עולמי (כ"א בתמוז תש"ך, 16 ביולי 1960 – כ"ד בכסלו תשנ"ה, 27 בנובמבר 1994) נמנה עם מייסדי ישיבת עתניאל ושימש כר"מ בישיבה וכרב היישוב עתניאל עד שנרצח בפיגוע בבית חגי.
קורות חייו

נולד לפסח ולרבקה עולמי וגדל בכפר השיתופי שבי ציון. למד בתיכון דתי יבנה בחיפה ולאחר מכן בישיבת הכותל, במסגרתה שירת בצה"ל בחיל השריון (נלחם במלחמת לבנון הראשונה), ובישיבה הגבוהה מקור חיים, שם הוסמך לרבנות. הוא היה תלמידם של הרב שג"ר והרב עדין אבן ישראל-שטיינזלץ.
במהלך 1988 הקים הרב עולמי את ישיבת עתניאל יחד עם הרב בנימין קלמנזון והיה אחראי במידה רבה לאופייה האמנותי-חסידי של הישיבה, כאשר בתקופה זאת לא הייתה מקובלת גישה זאת בישיבת הסדר. בנוסף כיהן הרב עולמי כרב היישוב עתניאל.
הרב עולמי נרצח בפיגוע ירי סמוך לבית חג"י, בכ"ד בכסלו תשנ"ה (27 בנובמבר 1994). הפיגוע בוצע בידי חוליית חמאס שרצחה במאי 1994 את מרגלית שוחט ורפאל יאירי ליד בית חג"י.
הוא הותיר אחריו אישה בהריון וחמישה ילדים. כשבעה חדשים אחרי הירצחו נולדה בתו ונקראה על שמו: נחמה בת-עמי. הרב רא"ם הכהן, שנכנס לכהן כראש הישיבה מעט לפני הפיגוע, החליף אותו לאחר זמן כרב היישוב.
פינסבורי

| --- | --- |

 מידע
 עיר:  איזלינגטון 
 קואורדינטות:  51°31′21″N 0°05′33″W﻿ / ﻿51.5224°N 0.0925°W﻿ / 51.5224; -0.0925
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקספינסבורי(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקספינסבורי(למפת הסיטי של לונדון רגילה) פינסבורי(למפת הסיטי של לונדון מוגדלת) פינסבורי
 
פינסבורי או פינסברי (באנגלית: Finsbury) היא שכונה ברובע איזלינגטון שבמרכז לונדון בירת הממלכה המאוחדת. השכונה נמצאת מצפון לסיטי של לונדון, בצמוד אל הסיטי. היא שוכנת צפונית לקלרקנוול, מערבית לשורדיץ', ודרומית לאיזלינגטון.
בניין עיריית פינסבורי
המרכז הרפואי פינסבורי
מקור השם

תיעוד משנת 1231 מציין כי האזור בו ממוקמת השכונה נקרא "ויניסביר" (Vinisbir) שמשמעו "האחוזה של וין" או "האחוזה של פין".
היסטוריה

במהלך ימי הביניים האזור בו ממוקמת כיום השכונה שכן צפונית לחומת לונדון. אזור פינסבורי שבמחוז מידלסקס היה אזור כפרי. במהלך המאה ה-17 נטעו באזור עצים ונסללו שבילי עפר והאזור הפך לאזור נופש של תושבי הסיטי של לונדון. בשנת 1641 התמקם באזור גדוד הארטילריה "האגודה הארטילרית המכובדת" (Honourable Artillery Company), הממוקם בו גם כיום. בשנת 1665 הוקם במקום בית הקברות שדות באנהיל, והחל מראשית המאה ה-17 החלו להיבנות שכונות מגורים באזור. כנסיית סנט לוק שברחוב אולד (St Luke Old Street) נבנתה בין השנים 1732–1733 באזור המגורים, ובשלהי המאה ה-18 נבנו הבתים שסביב כיכר פינסבורי.
בשנת 1832, בשל מספר התושבים הרב של האזור הוקם מחוז הבחירה פינסבורי של הפרלמנט הבריטי. ובשנת 1857 הוקם פארק פינסבורי לרווחת תושבי האזור.
הרובע המטרופוליני של פינסבורי הוקם בשנת 1900, וכלל את אזורי פינסבורי וקלרקנוול. מקום מושב מועצת הרובע המטרופוליני היה בבניין עיריית פינסבורי. הרובע בוטל בשנת 1965 והפך לחלק מרובע איזלינגטון.
ביוני 2017 התרחש בסמוך למסגד פארק פינסבורי פיגוע הדריסה בפארק פינסבורי.
ישראל בן אריה

| --- | --- |

 לידה:  24 באוגוסט 1899 פינסק, בלארוס 
 פטירה:  25 בפברואר 1964 (בגיל 64) י"ב באדר ה'תשכ"ד חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי חוף הכרמל 
 תחום כתיבה:  חינוך
 בת זוג:  שושנה (לבית שר)
 מספר צאצאים:  3 
 
ישראל זיניוק בן-אריה (24 באוגוסט 1899 – 25 בפברואר 1964) היה איש חינוך ציוני, מורה, מנהל בית ספר ומפקח במשרד החינוך. הוא כתב מאמרים מקצועיים בנושאי חינוך וכן ספרים בנושאי יהדות ומסורת.
בן-אריה הקדיש את מרבית חייו לחינוך הציוני, תחילה מחוץ לישראל במסגרת החינוך הציוני "תרבות" ואחר כך בארץ במסגרת "זרם העובדים" ש"במרכז לחינוך", שהיו הזרוע לחינוך ציוני בהתיישבות העובדת והזדהו אחר כך עם מפא"י.
עם עלייתו ארצה, החליף את שמו בשם בן-אריה, על שם אביו.
קורות חיים > ילדותו

ישראל חיים זיניוק נולד ב-24 באוגוסט 1899 בעיירה ליובישוב אשר בפלך פינסק, כבן בכור למשפחה שהוציאה מקרבה מספר רבנים: סבו ר' אלי אושר זיניוק ור' ישראל בֶּר כהן (שהיה רב הכרמל בחיפה).
ילדותו ושנות חייו הראשונות עברו עליו בעיירה, כשהדמות העיקרית בחייו הייתה אימו. אחריו נולדו אחותו ושני אחיו. הוא למד בחדר מגיל שלוש. לאחר שהצטיין שם, החליטה אימו לשלוח אותו ללימודים בישיבה בגיל 9, הרחק מחוץ לבית. בילדותו חלה בטיפוס הבהרות וכמעט מת. כסגולה להחלמה נוסף לו השם 'חיים', והוא החלים ממחלתו. מאז ועד עלייתו ארצה, היה שמו בכל התעודות ישראל חיים זיניוק (בקיצור, י.ח. זיניוק).
בזכרונותיו הוא סיפר על עזיבתו את העיירה בדרכו לישיבה והפרידה הקשה מהוריו שדאגו לו אך רצו שיהיה לרב גדול.
קורות חיים > ילדותו > נדודיה של המשפחה, 1900–1933

העיירה שבה חיו בני המשפחה – לובשייב – נמצאת כיום בתחומי אוקראינה. בחצי הראשון של המאה ה-20 השתייכה לפולין (פלך ווהלין) ורוסיה, כאשר הגבולות משתנים על פי המלחמות שהיו באזור זה.
בשנים 1905–1918 התמודדה המשפחה עם הרעב שפרץ באזור ועם מלחמת העולם הראשונה. בשנת 1916, כאשר ישראל היה בלימודיו בישיבה, כבשו הגרמנים את האזור והמשפחה נאלצה לעזוב כפליטים את לובשייב בשל הגירוש. בתחילת הדרך, חלתה האם בטיפוס הבהרות, ונפטרה בדרך בסוכות תרע"ז (1916). לאחר קבורתה המשיכה המשפחה לסטולין בחבל ווהלין בפולין, מקום מושבו של דודו, שמשפחתו נחשבה לאמידה. בני הממשפחה הגיעו לסטולין כפליטים חסרי כל והיו סמוכים על שולחנו של הדוד עד אשר נמצא להם מקום מגורים דל ביותר. בסטולין סבלו בני המשפחה המצומצמת חרפת רעב.
ישראל למד במספר ישיבות, הראשונה במסטיסלבל, ואחריה בישיבות שנוהלו על ידי החפץ חיים בשומיאץ ובסנובסק. בתקופה זו עוצבו חייו בהשפעת רבו ה"חפץ חיים".
קורות חיים > ילדותו > הלימודים בישיבה במסטיסלבל

כילד צעיר שהגיע לישיבה בערך בשנת 1913 הוצמד לו מדריך מחנך מבוגר. הוא היה איש מבוגר יחסית, בעל וותק בשנות לימוד בישיבה. הם גרו באותו חדר והוא הכניס את ישראל לאוירת הלימוד ודאג למחסורו.
תנאי החיים בישיבה היו קשים עד כדי עוני ודלות. המצב החמיר ביותר לאחר שפרצה מלחמת העולם הראשונה. משטר הלימודים בישיבה היה קשוח והדרישה הייתה לא לבזבז את הזמן היקר בדברי חולין אלא להתרכז בדברי תורה בלבד.
קורות חיים > ילדותו > הלימודים בישיבת ראדין

מהישיבה במסטיסלבל עבר ישראל לעיר ראדין והצטרף לישיבת ראדין בהנהגת רבי ישראל מאיר הכהן (ה"חפץ חיים"). הישיבה נדדה לערים שונות במהלך מלחמת העולם הראשונה בהתאם לקווי החזית. הוא שהה בישיבת ראדין עד 1918 ועזבה לאחר התלבטות קשה, כאשר פנה לנושא הציוני.
תקופה זו במחיצת ה"חפץ חיים" השפיעה עליו במיוחד ועיצבה את אישיותו. במיוחד הרשימו אותו הדוגמה האישית ותכונותיו של רבו, שהצניעות והתרחקות מכל לשון הרע אפיינו אותו. השפעתו של החפץ חיים משתקפת בסיפור הקצר "העגלון ולשון הרע".
קורות חיים > ילדותו > תקופת הביניים: המעבר מהישיבה לבית המדרש למורים בווילנה

ב-1918 עזב את הישיבה, לאחר שהחל לגלות נטייה לציונות, וכן משום שביקש לעבוד כדי שיוכל לתמוך כלכלית במשפחתו. הוא החל ללמוד הוראה הן כאוטודידקט והן בסמינרים שונים. בשנים 1919–1920 נבחן כאקסטרן של 8 כיתות בית ספר תיכון ברוסיה, אך עקב התנגדותו הפעילה לקומסומול, רדפו אותו הקומוניסטים והוא ברח מרוסיה בשנת 1922 ועבר בגניבה את הגבול לפולין.
השלטון הפולני האנטישמי, הערים קשיים על יהודים שרצו ללמוד, ובפרט על יהודים ציוניים שרצו להיות מורים ב"תרבות". זיניוק התקבל לבית המדרש למורים בווילנה (ירושלים דליטא) ואחרי הבחינות שם התקבל לקורסים פדגוגיים מטעם "בתי ספר תרבות". הממשלה הפולנית לא הכירה בקורסים אלו והוא נאלץ להיבחן שנית על ידי ועדת בחינות מטעם "תרבות" ועל ידי הקורטוריון בוורשה. לאחר קשייים רבים, הוסמך זיניוק בשנת 1923 לשמש כמורה מטעם "רשת חינוך תרבות".
עבודה כמורה באירופה

לאחר הסמכתו כמורה בשנת 1923, החל זיניוק ללמד בבתי הספר של "תרבות" בעיירות הסביבה. המקום הראשון אליו הגיע הייתה העיירה לבידובה במחוז וילנה שבפולין.
לאחר מכן לימד בוולדימרץ עד שנת 1925. אחרי הצהרת בלפור, ובגלל מורת הרוח מ"החדרים" בסגנון הישן, נתעוררו ההורים והנוער הציוני בוולאדימרץ לדאוג לחינוך חדש לילדים. בעקבות זאת, נפתח בית הספר "תרבות" בעיר, חרף הקשיים שהערימו השלטונות ועל אף המצב הכספי הקשה.
"ציוד המוסד דל היה מאוד. דלות זו ניכרת הייתה בכל: ברהיטים בקירות החשופים, במשרד, ואף על פי כן ראו בו ההורים והתלמידים חזות הכל... זוכר אני שאת הבקיעים בקירות היו סותמים בניירות. ממקורות חבויים היו מתגלים כוחות וכישרונות של התלמידים וההורים. הם עשו הכל להרים את קרנו של המוסד, על אפם וחמתם של שונאינו. כל צעד מילא את ליבם של בני העיירה שמחה רבה. בייחוד שמחו עסקני "תרבות", התלמידים והנוער הציוני. בבית-הספר הילכו תמיד קולות שירה, התנהלה בו פעילות תרבותית ועבודת נמלים. כאן ספגו התלמידים ערכים יסודיים על חיי ישראל, והקשר עם האומה, רוחה ועברה, נתחזק עוד יותר"
בשנות קיומו המעטות של בית הספר, התנהלה בו פעילות ציונית ענפה: פגישות בין מורים והורים, הפגנות ציוניות על ידי התלמידים בל"ג בעומר ובערבי חגים. השלטונות הפולנים ראו בעין רעה את הצלחתו וניסו למשוך את הילדים לבית הספר הפולני, שנתמך באופן ממשלתי, אך הורים רבים המשיכו לשלוח את ילדיהם לבית הספר למרות שכר הלימוד הגבוה. בשנת תרפ"ה (1925), הונח יסוד לבנין בית-הספר בהשתתפות כל אנשי העיירה.
לאחר שהתבססו מעט, עבר ישראל עם המשפחה בשנת 1927 לרוז'ישץ' ושם לימד בבית ספר "תרבות" עד שעלה ארצה ב-1933.
החיים והעבודה בארץ > מחנך, מורה ומנהל בבית הספר המחוזי בכפר ילדים

עם עלייתו לארץ ישראל בשנת 1933 בחר לשמש כמורה בבלפוריה, שם שימש מספר שנים כמורה. בהמשך עבר ללמד בבית הספר המחוזי ב"כפר ילדים" שלרגלי גבעת המורה. תקופת עבודתו של בן אריה בכפר ילדים הייתה תחילת דרכו החינוכית בארץ. הוא הפך את בית הספר המחוזי לבית ספר תיכון, וב־1942 החליף את אליעזר שמאלי, וקיבל לידיו את ניהול בית הספר. בשנת 1946 סייע להקמת "בית הספר המחוזי לילדי עובדים בעפולה", שהחליף את מבני 'כפר ילדים' הישנים ושבו כיהן כמנהלו הראשון.
בתקופה זו כתב עשרות מאמרים מקצועיים בתחום החינוך, בעיקר על בעיות אקטואליות, שהתעוררו בחיי היום יום, ופתרונן. נושאי המאמרים כללו בעיות בכיתות, בעיות ניהול, בעיות הילדים, תלונות ההורים ובעיות ארציות בתפישת מהות החינוך. בהמשך כתב על ההתלבטות בין החינוך התנועתי והחינוך הממלכתי. מאמרים אלה ראו אור בירחונים המקצועיים.
החיים והעבודה בארץ > תמונות מתקופת עבודתו כמורה ומנהל בבלפוריה

שיעור מחוץ לכיתה על מדרגות בית הספר
בכיתה בכפר ילדים 1944
שיעור מולדת כתה ו 1943
החיים והעבודה בארץ > מפקח ב"מרכז לחינוך" ולאחר מכן מפקח על בתי הספר הממלכתיים בחיפה והצפון

בן-אריה היה סוציאליסט ואידיאליסט, ונקלט במהירות במוסדות החינוך של המפלגה – "המרכז לחינוך". היה חבר במפא"י ומחסידי "זרם העובדים". ב־1949 קיבל בן-אריה משרת מפקח בחיפה ובאזור הצפון על בתי הספר של 'זרם העובדים'. עקב כך, עקרה המשפחה מעפולה לחיפה בקיץ 1952.
עם החלת חוק החינוך הממלכתי ב־1953, עבר בן-אריה לפיקוח על בתי הספר הממלכתיים בחיפה ואזור הצפון, ובמקביל הרצה בסמינר למורים ע"ש א. ד. גורדון בחיפה.
עם סיום הטיוטות של ספרו האחרון – "מערכי שיעורים במשנה" יחד עם הרזומה העשיר ומאמריו שפורסמו, ולאחר השתלמות קצרה באוניברסיטה בירושלים, התקבלה הכרה אקדמית במעמדו, והוא קיבל אישור לתואר מוסמך.
החיים והעבודה בארץ > משפחתו

את אשתו – שושנה פייגה רייזל לבית שֶר, שגרה בעיר המחוז לוצק שמיקומה לא רחוק מרוז'ישץ', הכיר דרך קשרי מסחר שהיו לדודו עם אביה. עקב האנטישמיות ששררה באזור, ובעקבות פגישותיה עם בן אריה, אשר היה נלהב לעניין הציוני, החליטה לעלות לארץ. שערי הארץ היו חסומים והמנדט הבריטי נתן אישורי עלייה לקרובי משפחה מקרבה ראשונה במסגרת "איחוד משפחות". ישראל בן אריה קיבל סרטיפיקט בזכות אחיו יעקב זיניוק, שהיה מאסירי ציון ברוסייה בגולג בהרי אורל ולאחר שחרורו עלה ארצה בשנת 1929. קשרי נישואין נחשבו לקרבה ראשונה, אולם שושנה לא רצתה בקשר נישואין פורמלי, והם נישאו נישואים פיקטיביים בכתובה מזויפת, פתרון שכיח באותה עת. כשעלו לארץ נישאו בל"ג בעומר תרצ"ה (1935).
בנו הבכור נולד ב-1936 ומאוחר יותר נולדה בתו השנייה. אביו המבוגר של בן אריה הצטרף למשך מחצית שנה מדי שנה למשק הבית. בשנת 1947 עברה המשפחה לגור בעפולה, ובשנת 1950 נולדה בת הזקונים.
בסתיו 1961 לקה בהתקף לב קשה ואושפז בביה"ח רוטשילד. מהתקף זה יצא בשלום, אולם בריאותו הוסיפה להתדרדר. בקיץ 1962 הובהל לביה"ח רמב"ם עם אירוע שני ולאחר תקופת מנוחה של מספר שבועות חזר לעבודתו. הוא הפסיק את הרצאותיו בסמינר אבל השלים את טיוטת ספרו ומגעיו עם ההוצאה לאור. הוא נפטר בפורים תשכ"ד (1964) בחיפה, בן 64 במותו. הוא ורעייתו נקברו בבית הקברות חוף הכרמל בחיפה.
פרסומים: מאמרים וספרים

בן אריה פרסם מאמרים רבים בירחונים להורים ולמורים. הפרסומים מקיפים תחומים רבים בנושא החינוך, החל מהעיסוק בתלמידים, בכיתות, בהורים ובמורים. וכן בסוגיות פדגוגיות, חברתיות ומשפחתיות. נושאים שעניינו ציבור גדול של קוראים.
פרסומים: מאמרים וספרים > בירחון "אורים להורים" (רשימה חלקית)

תפקידיו הפדגוגיים של מנהל בית הספר, ח' אייר תש"ד כרך י"ז – 1944
נעשה למען הילד הנחשל בכפר!, שבט תש"ז – 1947
אבות ובנים – פורסם ב"תלמים" שבט–אדר תש"ה – 1945
לשאלת לימוד התלמוד בכיתות ההמשך – פורסם אדר ב' תש"ח (ג' 134) 1948
החינוך לחיי חברה במשפחה – פורסם שבט–אדר תשט"ז פברואר 1956
לא באיומים – פורסם בכסלו תשי"ט נטבמבר 1958 (72)
שילוב פיקוח והדרכה – פורסם בשבט תשי"ח כרך ט"ו – 1958
פסוק לי פסוקך –פורסם בניסן תשי"ח אפריל 1958
במשפחה עם סיום שנת הלימודים – פורסם בסיוון תשי"ח, יוני 1958
ניסויים פדגוגיים בבית הספר – וההורים – פורסם בתשי"ט, אפריל 1959
ימי זיכרון וימי אבל בבית הספר – פורסם בתשי"ט כרך ט"ז – 1959
תגובות הורים על העברת ילדיהם לכיתות מיוחדות – פורסם בתשי"ט, יוני 1959
צער בעלי חיים – פורסם בשבט תשכ"ד 1964
כתות עמלניות – פורסם בתשכ"ד כרך כ"א – 1964
לימוד המולדת – יצא לאור בחוברת מיוחדת של הוראת המולדת "אורים להורים" ו–ז אדר–ניסן, תשכ"ד כרך כ"א
החינוך למוסר – פורסם בשבט תשכ"ה כרך כ"ב – 1965
פרסומים: מאמרים וספרים > בעיתון "דבר"

תשובה לאם – "מדוע אין משתפים את בני בהצגה?" – פורסם בעיתון "דבר" כ"כ סיוון, תש"ז–1947
כיבוד הורים – פורסם ב"דבר" 12 באוגוסט 1948
"ואדי סאליב" ובית הספר – פורסם ב"דבר" כ"א בתשרי תש"ך 23 באוקטובר 1959
פרסומים: מאמרים וספרים > "הד החינוך"

שעת בוקר ראשונה – פורסם בכסלו תש"ח 04 בדצמבר 1947
השליש האחרון והימים האחרונים בבית הספר – פורסם בכרך ל"ד גיליון ל"ח–ל"ט
הילד "המפגר" ביישוב עולים – פורסם בניסן תשי"ט–1959
היחלצות מורים וותיקים לעזרת חבריהם ביישובי עולים – פורסם תשי"ט–1959
"הכתה מפגרת"... – הד החינוך כ"ג באלול תש"ך–1960
כיתות הומוגניות – כיצד? – פורסם בהד החינוך כרך כ"ד גל' כ"ז
על ילדים מצטיינים – פורסם בשבט תשכ"א–1961
מסכת פסחים פרקי' משניות א' ב' ג' – שעור אחד – פורסם בכרך ל"ה, גיליון ל' – 1961
מסכת פסחים פרק י' משניות ד' ה' – שיעור אחד – פורסם בסיוון תשכ"א–1961
דעות הורים על שעורי בית – פורסם בתשכ"ב פברואר 1962
זכות החינוך למי? – פורסם בתשכ"ב פברואר 1962
חינוך ליהדות – פורסם ב"הד לחינוך" כרך ל"ח גיליון ז', ו' בחשוון תשכ"ד–1964
שיעורי בית בקיץ – שכרם והפסדם – פורסם בשבט תשכ"ג–1963
הקריאה העצמית – פורסם בסיוון תשכ"ה–1965
פרסומים: מאמרים וספרים > בעיתון "בחינוך ובתרבות"

לימודי הקריאה בכיתות א' בבתי הספר הממלכתיים במעברות וביישובי עולים – פורסם בגיליון 2 ניסן–אייר תשט"ו אפריל–מאי 1955
על שיטת הלימוד העצמי – פורסם גיליון 6 סיוון תשט"ז 1956
שעת חינוך לחברה –פורסם בכסלו תשכ"א–1961
פרסומים: מאמרים וספרים > ספריו

ארבעת המינים – חג האסיף (סוכות) נושא לימודי מעובד לכיתות ד',ה' ו' של בית הספר היסודי (פרקי טבע משולבים בתודעה היהודית) כתבו במשותף ישראל בן-אריה וחברו זאב ברלינגר – יצא לאור על ידי ארגון המורים לטבע תשכ"ג 1963
מערכי שעורים במשנה (ספר עזר למורה) – בהוצאת "אוצר המורה 1966
לקריאה נוספת

עמוס בן אריה, סיפורי משפחת בן-אריה סיפורה של תקופה. הוצאת תירוש 2013
הערות שוליים

↑  עמוס בן אריה, פרק ה' – אבא, "סיפורי משפחת בן-אריה", ישראל: תירוש, 2013, עמ' 268
↑  עמוס בן אריה, פרק ה'– פרשת חיי – ישראל בן אריה, סיפורי משפחת בן אריה, ישראל: תירוש, 2013, עמ' 273
↑  עמוס בן אריה, פרק ה': אבא חלק ראשון – בחו"ל עד העליה לארץ, סיפורי משפחת בן-אריה סיפורה של תקופה, ישראל: תירוש, 2013, עמ' 279
↑  ישראל בן אריה קוים לדמותו של החפץ חיים, עמוס בן אריה, סיפורי "משפחת בן אריה", ישראל: תירוש, 2013, פרק ה: העגלון ו"לשון הרע", עמ' 24
↑  עמוס בן אריה, סיפורי משפחת בן אריה, (תירוש: 2013), עמ' 112–115
↑  ישראל בן אריה באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012878477105171 
אישור על הלימודים בישיבה לקראת סמיכה לרבנות
תצלום של כיתה בבית ספר תרבות 1925 ישראל ראשון משמאל בשורה השנייה
כיתה של בוגרים בבית ספר תרבות, ישראל יושב שורה שנייה ראשון מימין
הנוער הציוני רוזישץ ישראל יושב שלישי מימין
תמונה משפחתית ערב המעבר לחיפה
מאמר שפורסם לזכרו לאחר מותו
כתבה קצרה לזכרו של ישראל בן אריה
ח'אלד אל-אסלאמבולי

| --- | --- |

ח'אלד אל-אסלאמבולי בבית המשפט
 לידה:  15 בינואר 1955 אל-מניא
 הוצאה להורג:  15 באפריל 1982 (בגיל 27) מצרים 
 מדינה:  מצרים מצרים
 השכלה:  בוגר האקדמיה הצבאית המצרית הצבא המצרי הצבא המצרי
 השתייכות:  הג'יהאד האסלאמי המצרי
 תקופת הפעילות:  1975–1981 (כ־6 שנים)
 דרגה:  סגן    מֻלאזם אוול
 תפקידים בשירות
 מפקד מחלקת תותחי שדה, בחטיבת תותחי השדה 116 המצרית
 הנצחה
 איראן הנפיקה בול על שמו  רחוב בטהראן נקרא על שמו  חוליות טרור אסלאמיות נקראו על שמו
 
ח'אלד אל-אסלאמבולי (בערבית: خالد الإسلامبولي; 15 בינואר 1955 – 15 באפריל 1982) היה קצין בצבא מצרים שהשתתף בהתנקשות בנשיא מצרים אנואר סאדאת ב-6 באוקטובר 1981. הוא הצהיר כי המניע העיקרי שלו להתנקשות היה חתימתו של סאדאת על הסכמי קמפ דייוויד עם ישראל ותוכניתו של סאדאת למצרים מתקדמת יותר. נשפט בפני בית משפט צבאי מצרי, נמצא אשם ונידון למוות על ידי כיתת יורים. לאחר הוצאתו להורג, הוא הוכרז כשהיד על ידי מנהיג איראן ורבים בעולם האסלאם. הוא הפך לסמל מעורר השראה לתנועות אסלאמיות, כאחד השהידים הראשונים.
שנים מוקדמות וקריירה

אל-אסלאמבולי נולד במחוז אל-מניא. אביו, אחמד שוקי, היה יועץ משפטי במצרים עילית ואמו, קדריה עלי יוסוף, הייתה ממוצא טורקי.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית המצרית, הוא הוסמך כקצין בכוחות התותחנים של הצבא המצרי בדרגת סֶגֶן. זמן קצר לאחר המינוי, אל-אסלאמבולי הצטרף לתנועת הג'יהאד האסלאמי המצרי שהייתה מחוץ לחוק במצרים. בין השנים 1976–1980 הוא שירת כקצין מטה או כקצין הכוונת האש של סוללות ארטילריה וגדודים שונים. במרץ 1980 הוא קיבל את פיקוד השדה הראשון שלו, בחטיבת תותחי השדה 116, שבסיסה בקהיר. תחת פיקודו נכללו, שלושה תותחי שדה מסוג הוביצר 'מבצעיים', תותח שדה המופעל בחירום על ידי אנשי מילואים, חמש עד שש משאיות תובלה, שבעה ג'יפים, ציוד איתות, נשק חי"ר קל כגון רובי סער, מקלעים בינוניים, רקטות נ"ט, מרגמות קלות ורובי צלפים, להגנה אורגנית. ועוד כ-45 חיילים, כאשר סגן משנה וסמל שמשו תחתיו כמפקדים על מסגרות המשנה בהתאמה.
רצח סאדאת

בפקודה המקורית, אל-אסלאמבולי ומחלקתו לא היו אמורים להשתתף במצעד שהתקיים ב-6 באוקטובר 1981. אך הם נבחרו להשתתף במצעד על ידי קולונל עבוד א-זומור (אנ'), מהמודיעין הצבאי, מי שהוחדר לשורות המודיעין על ידי האחים המוסלמים. מחלקתו של אל-אסלאמבולי החליפה מחלקה מגדוד התותחנים 133 שנפסלה מההשתתפות במצעד משום שככל הנראה נכשלה במספר מבחנים ובדיקות שגרתיות.
במצעד המחלקה של אל-אסלאמבולי כללה שלוש משאיות כבדות שגררו תותחי שדה M-46 (אנ'). כאשר המחלקה החלה להתקרב לבמת הכבוד של הנשיא אנואר סאדאת, אל-אסלאמבולי, יחד עם סמל זוטר עבד אלחמיד עבדול סלאם, בן 31, רב"ט אתא תאייל חמדה ראהל, בן 21, ורב"ט חוסיין עבאס, בן 21, זינקו ממשאיתם ורצו לעבר בימת הכבוד תוך שהם השליחו רימונים לעבר המקום בו עמדו הנשיא, נכבדים מצריים וזרים נוספים.
רצח סאדאת > המשפט וההוצאה להורג

אל-אסלאמבולי נתפס מיד לאחר ההתנקשות. הוא ועשרים ושלושה קושרים, כולל שמונה קציני צבא, שנשפטו בפני בית משפט צבאי מצרי. ח'אלד אל-אסלאמבולי, בן ה-27, נמצא אשם ברצח, הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-15 באפריל 1982.
מורשת > אחיו הצעיר

אחיו הצעיר של ח'אלד אל-אסלאמבולי, מוחמד שוקי אל-אסלאמבולי, ב-22 ביוני 1995, ניסה להתנקש בנשיא מצרים ממשיכו של סאדאת, חוסני מובארכ, בנמל התעופה הבינלאומי של אדיס אבבה, כשמובארכ הגיע לפסגה אפריקאית בעיר. שוקי וחבריו פתחו באש על הלימוזינה המשוריינת ורכבי הליווי. מובארכ ניצל כתוצאה מתושיית נהגו, שסובב את הלימוזינה הפגועה ומיהר חזרה לשדה התעופה, שבו המתין המטוס הנשיאותי עם מנועים פועלים.
מורשת > הוקרה אסלאמית

ב-1982, איראן הנפיקה בול לכבודו, בו נראה אל-אסלאמבולי, צועק בהתרסה מאחורי סורג ובריח. בנוסף, איראן קראה רחוב על שמו בטהראן. בשנת 2004, מועצת העיר טהראן החליטה לשנות את שם הרחוב ל"אינתיפאדה" (מרד), על מנת לשפר את היחסים עם מצרים.
ב-31 ביולי 2004, "גדודי אל-אסלאמבולי של אל-קאעידה" קיבלו על עצמם את האחריות על ניסיון ההתנקשות בשווכת עזיז (אנ'), מי שהיה מועמד לתפקיד ראש ממשלת פקיסטן. ב-24 באוגוסט 2004, קבוצה צ'צ'נית שקראה לעצמה "גדודי אל-אסלאמבולי", פרסמה הודעה שבה נטלה אחריות על הפיגועים בשני מטוסי נוסעים רוסיים.
בשנת 2012, אמו של אל-אסלאמבולי, קדריה, שהתגוררה באפגניסטן לפני שחזרה למצרים דרך איראן, הזכירה בראיון לסוכנות הידיעות הממשלתית של איראן, פארס, שהיא גאה בבנה על כך שהוא הרג את אנואר סאדאת, כי הוא הגן על האסלאם.
ראו גם

פיגועי טרור אסלאמי במצרים
צבא מצרים
הערות שוליים

↑  "Khālid al-Islāmbūlī: Egyptian Assassin". Britannica. נבדק ב-19 בנובמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Goldschmidt, Arthur (2000). Biographical dictionary of modern Egypt. Lynne Rienner Publishers. p. 90. ISBN 1-55587-229-8.
↑  "Assassins' mothers seek sons' grave" (PDF). Foreign Broadcast Information Service. 26 ביוני 1985. p. 8. ארכיון (PDF) מ-15 באוגוסט 2021. נבדק ב-15 באוגוסט 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Riedel, Bruce. "The Search for al-Qaeda", 2008
↑  Montassar El Zayat, "The Road to al-Qaeda", 2002
↑  Martin Kramer, Nation and Assassination in the Middle East, Middle East Quarterly, 2004-06-01
↑  "Profile: Omar Suleiman - Opinion". Al Jazeera. אורכב מ-המקור ב-13 בפברואר 2011. נבדק ב-1 ביולי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mubarak 1995 assassination attempt (אורכב 03.09.2009 בארכיון Wayback Machine) Debka
↑  "Egypt military court releases the brother of Sadat's assassin - Politics - Egypt - Ahram Online". ahram.org (באנגלית). נבדק ב-2017-06-05.
↑  Kramer, Martin (Summer 2004). "Nation and Assassination in the Middle East". Middle East Quarterly. XI (3): 59–63. נבדק ב-13 באוגוסט 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Tehran renames street to improve Egypt ties". The Irish Times. 6 בינואר 2004. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Statement from the Chechen "Al-Islambouli Brigades" (אורכב 21.10.2006 בארכיון Wayback Machine), Global Terror Alert
↑  "I'm proud my son Khaled killed Anwar Sadat: Mother". ahram.org. 19 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 119209659  VIAF: 18026638   WorldCat (עם VIAF): 18026638 
בול איראני שהונפק לזכר אל-אסלאמבולי