stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי אוגנדה–ישראל

| יחסי אוגנדה–ישראל |
| --- | --- |
אוגנדה: ישראל
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

אוגנדה: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
241,038: 22,072
אוכלוסייה
50,356,876: 9,961,867
תמ"ג (במיליוני דולרים)
49,273: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
978: 51,185
משטר
רפובליקה נשיאותית: דמוקרטיה פרלמנטרית

מרים אשכול רוקדת עם אידי אמין, בעת ביקור לוי אשכול באוגנדה, ביוני 1966. ניתן לראות בבירור את כנפי הצניחה הצה"ליות שהוא נושא מעל כיס המקטורן השמאלי.
לוח הנצחה למבצע יונתן בטרמינל הישן של נמל התעופה באנטבה
יחסי אוגנדה וישראל ידעו עליות ומורדות. בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, היו יחסים חמים בין המדינות. בשנת 1972 נותקו לחלוטין היחסים בין המדינות ואוגנדה נקטה עוינות גלויה כלפי ישראל, שהגיעה לשיאה ב-1976 באירוע חטיפת מטוס איירבוס A300 של חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, בטיסה 139 מנמל התעופה בן-גוריון לפריז - אירוע שבמהלכו פלש כוח צבאי ישראלי לשטח המדינה במהלך "מבצע יונתן" כדי לשחרר את בני הערובה.
בשנות ה-80 חודשו היחסים בין המדינות, ומאז קיימים יחסים דיפלומטיים מלאים בין המדינות.
היסטוריה

יחסי ישראל עם אוגנדה החלו עוד בתקופת אוגנדה הבריטית, בעת שהמדינה הייתה מדינת חסות של האימפריה הבריטית. ביוני 1950 מינתה ישראל קונסול כבוד בקניה ואוגנדה. ביוני 1953 נחתם הסכם מסחרי עם ארצות מזרח אפריקה הבריטית (כולל אוגנדה). ישראל רכשה קפה באוגנדה ובתמורה ביקשה לייצא כלי רכב ממפעל קייזר-אילין תעשיות. במרץ 1957 נפתח קו ספנות בין אילת למזרח אפריקה, כולל קישור לאוגנדה.
ביולי 1959 ערך שגריר ישראל בבריטניה אליהו אילת ביקור במדינה, ונפגש עם הקבקה, מלך בוגנדה (ממלכת חסות שבשטח אוגנדה). הביקור נערך על רקע ניסיון של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר לבסס קשרים והשפעה במדינה, על ידי מימון מפלגה אנטי-קולוניאלית. בשנת 1961 השתתפה משלחת מאוגנדה בקורס חקלאי שארגן משרד החוץ במדרשת רופין. באותה שנה גם ביקר שר הפיתוח של אוגנדה בישראל.
בספטמבר 1962 ערך ראש ממשלת אוגנדה מילטון אובוטה ביקור בישראל, חודש לפני קבלת העצמאות של המדינה. אחר כך נסע שר העבודה יגאל אלון לאוגנדה כדי לייצג את ישראל בחגיגות העצמאות שנערכו ב-9 באוקטובר 1962. עם קבלת העצמאות ישראל החליטה להעניק לאוגנדה 150 מלגות לימודים להשתלמות בישראל, בתחומי החקלאות, התעשייה, הדרכת הנוער והרפואה. מיכאל מיכאל מונה לשגריר ישראל הראשון במדינה החדשה. תוך זמן קצר נצרו קשרים מסחריים עם המדינה; בין השאר, חברת סולל בונה הקימה מבנים רבים באוגנדה ובכלל זה את מבנה נמל התעופה הבינלאומי אנטבה באנטבה.
ביוני 1966, ביקר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול באוגנדה, בהזמנת הנשיא מילטון אובוטה, שתפס את השלטון חודשים קודם ויצר את משרת הנשיא על פי חוקה חדשה. את מטוסו של אשכול ליוו טייסים ישראלים שסייעו בהקמת חיל האוויר של אוגנדה
באפריל 1968 אידי אמין, רמטכ"ל הצבא (ולימים שליט אוגנדה), ביקר בישראל. אמין השתתף בקורס צניחה של צה"ל. הוא אמנם לא סיים את הקורס, אך קיבל כנפי צניחה אותן נשא בגאון על חזהו במשך כל תקופת שלטונו.
ביוני 1969 ביקר שר החוץ אבא אבן במדינה
ביולי 1971 ערך אידי אמין, הפעם כנשיא אוגנדה, ביקור רשמי בישראל. אמין טס לישראל במטוס מנהלים מדגם "ג'ט קומנדר" תוצרת התעשייה האווירית לישראל, אותו רכש זמן קצר קודם לכן.
במרץ 1972, הודיע אמין על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, לאחר ביקור של נשיא לוב מועמר קדאפי, בו הציע קדאפי לאמין לנתק את קשריו עם ישראל, ולגרש את נציגיה תמורת סיוע צבאי וכלכלי. אמין גירש את כל היועצים הביטחוניים הישראלים שפעלו במדינה, והפסיק פרויקטים כלכליים ישראלים במדינה. איטליה הייתה מעצמה מעניקת חסות עבור האינטרסים הישראלים באוגנדה לאחר ניתוק היחסים.
בשנת 1976 נחתו חוטפי מטוס אייר פראנס באוגנדה, ושם החזיקו בחטופים הישראלים. ב-3 ביולי 1976 תקפו כוחות צה"ל את נמל התעופה, במבצע שנקרא "מבצע אנטבה", ושחררו כמעט את כל בני הערובה, למעט ישראלית אחת, שאושפזה בבית החולים באותה עת. חיל האוויר של אוגנדה נפגע קשות, היות שחלק גדול ממטוסי הקרב שלו הושמדו בעת המבצע. לאחר המבצע נרצחה בת הערובה המאושפזת בפקודתו של אמין.
היסטוריה > חידוש היחסים

יחסי אוגנדה–ישראל חודשו בשנת 1985. לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא יוורי מוסווני ב-1986, נוצרו קשרים הדוקים בין ישראל ואוגנדה. ישראל סייעה לבנות מחדש את חיל האוויר של אוגנדה, ומכרה לה אמצעי לחימה מגוונים.
בשנת 1996 מינתה אוגנדה את איש העסקים חזי בצלאל לקונסול כבוד בישראל.
היסטוריה > במאה ה-21

בינואר 2003 ביקר נשיא אוגנדה מוסווני בישראל. בנובמבר 2011 ערך ביקור נוסף.
ביולי 2005 ערך שר האוצר בנימין נתניהו ביקור קצר של כיממה באוגנדה, במטוס מיוחד שהעמיד לרשותו נשיא אוגנדה, בכדי להשתתף יחד עם בני משפחתו ונשיא אוגנדה בחנוכת אנדרטה לזכרו של אחיו יוני, במקום בו הוא נורה בידי צלף אוגנדי במבצע יהונתן.
ב-29 בנובמבר 2012, תמכה אוגנדה בהחלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם, על קבלת פלסטין כחברה ה-194 באו"ם.
בקיץ 2013 נחשף שמדינת ישראל מתכננת לגרש מהגרים ומבקשי מקלט מאפריקה לאוגנדה, אולם ממשלת אוגנדה הכחישה שחתמה על הסכם עם ישראל לקליטת מהגרים. החל מתחילת שנת 2014 ישראל החלה להעביר בחשאי לאוגנדה מהגרים ומבקשי מקלט מאפריקה שחתמו על הסכם "עזיבה מרצון" של ישראל תמורת תשלום כספי. ממשלת אוגנדה המשיכה להכחיש שהיא שיש לה הסכם עם ישראל, וטענה שהעברת המהגרים בידי ישראל לא נעשתה בהסכמתה.
ב-5 ביולי 2016 במסגרת 40 שנה למבצע יונתן נערך טקס חגיגי בראשותם של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ונשיא אוגנדה יוורי מוסווני.
באפריל 2018 ביקשה מדינת ישראל לגרש בכפייה מבקשי מקלט לאוגנדה, אך היא הודיעה שלא חתמה על הסכם עם ישראל לקבלתם, והתוכנית בוטלה.
ב-3 בפברואר 2020 נתניהו ביקר פעם נוספת באוגנדה ונפגש עם מוסווני ועם ראש הממשלה רוהאקנה רוגונדה. במהלך הביקור הציע נתניהו לאוגנדים לפתוח שגרירות בירושלים ובתמורה הוא יפתח שגרירות בקמפלה.
יחסים ביטחוניים

ביולי 1964 חתמה לראשונה ישראל על הסכם ביטחוני עם אוגנדה, במסגרתו ישראל אימנה את שירותי הביטחון של המדינה. בהמשך סייעו מומחים ישראליים בהקמת חיל האוויר של אוגנדה ובית הספר לטיס של המדינה, שבראשו עמד קצין ישראלי, ברוך (בורקה) בר-לב (ברלוביץ').
ביולי 1985 פנה לישראל רמטכ"ל צבא אוגנדה טיטו אוקלו, ששימש לזמן קצר גם כנשיא (לאחר שהפיל בהפיכה צבאית את מילטון אובוטה), בבקשה לסיוע צבאי מישראל, במאבקו בתנועת המרד צבא ההתנגדות העממי בראשות יוורי מוסווני. ישראל החליטה לסייע לאוקלו בתמורה לחידוש היחסים הדיפלומטיים. בסיוע חברה שהקים אורי לוברני שלחה ישראל נשק לצבא אוגנדה, אך בינואר 1986 תפס מוסווני את השלטון. ישראל יצרה עימו קשר והעבירה את תמיכתה אליו, ומאז מקיימת שיתוף פעולה מודיעיני וביטחוני מקיף עם משטרו. בין השאר מדינת ישראל סיפקה לאוגנדה מרגמות ותותחים מתנייעים, מערכות תצפית אוויריות וכן השביחה מטוסי המיג-21 וההרקולס של חיל האוויר שלה. החברות הישראליות נייס ואן. אס. או. טכנולוגיות סיפקו ציוד מעקב למשטרו של מוסווני.
בין אנשי העסקים שעסקו בסחר בנשק עם אוגנדה היה עמוס גולן, מפקד יחידת דובדבן לשעבר. גולן הקים עם שני שותפים, שהיו בעלי קשרים באוגנדה, חברה שעסקה בתיווך בין חברות תעשייה ביטחונית בישראל לממשלת אוגנדה. בין השאר שימש מתווך בעסקאות של התעשייה האווירית לישראל, אלתא מערכות וסולתם מערכות. בשנת 2002 תבעו אותו שותפיו, בטענה שגולן מתחמק באופן שיטתי מלשלם להם את חלקם בעיסקאות. בעקבות קשריו באוגנדה מונה לקונסול כבוד של המדינה בישראל, ושימש בתפקיד עד 2011.
באוגוסט 2022 משטרת אוגנדה חשפה כי רכשה טכנולוגיה לפריצת טלפונים ניידים מתוצרת חברת "סלברייט" הישראלית.
יחסים כלכליים

מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 גבר המסחר והפעילות הכלכלית של חברות מישראל עם אוגנדה. בין אנשי העסקים הבולטים שפועלו במדינה באותה עת היה חזי בצלאל, שפיתח קשרים בלשכת נשיא אוגנדה והקים שותפות עם כאלב אקנדוונהו סלים סאלה, אחיו של הנשיא. ב-1994 הקימו ביחד קבוצת חברות בשם Efforte, שעסקה בשורה של מיזמים בתחום הנדל"ן, כריית מחצבים, הפעלת שדה תעופה וגידול טבק פרחים. אחר כך פירק את השותפות ורכש את אחד מהבנקים הגדולים במדינה "Nile Bank".
בין החברות מישראל שפעילות באוגנדה, היו: חברת "סקיוויז'ן" שסיפקה שירותי קישוריות לוויינית לחברת "טלקום אוגנדה", חברת "תה"ל" שזכתה במכרז להכנת תוכנית אב לתחבורה למדינה ולפיקוח על תהליך התכנון וההקמה של 70 ק"מ כבישים, במימון הבנק העולמי, בשיתוף המכון הישראלי לתחבורה, וחברת "אלווריון" שסיפקה לאוגנדה פתרונות תקשורת אלחוטית.
בפברואר 2018, חברת שיכון ובינוי זכתה בחוזה לבניית שדה תעופה חדש בצפון מערב אוגנדה תמורת 309 מיליון דולר.
מאז שנת 2019 משמשת אוגנדה כמקור ליבוא קנאביס רפואי לישראל.
לקריאה נוספת

אריה עודד, אוגנדה וישראל - תולדות יחסים מפותלים, הוצאת מגנס, 2011
משה יגר, ראשיתו של שירות החוץ 1948–1967, הוצאת כרמל, 2021, עמ' 254–255
יחסי ספרד–רואנדה

| יחסי ספרד–רואנדה |
| --- | --- |
ספרד: רואנדה


ספרד: רואנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
505,370: 26,338
אוכלוסייה
47,905,341: 14,334,764
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,580,695: 14,098
תמ"ג לנפש (בדולרים)
32,996: 983
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה

יחסי ספרד–רואנדה הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין רואנדה וספרד.
יחסים דיפלומטיים

שתי המדינות החלו את היחסים הדיפלומטיים שלהן בשנת 1967. בשנת 1994 פנתה ספרד לעם רואנדה והדגישה את השתתפותם של הכוחות הספרדים במשימה שנשלחה באותה שנה על ידי האו"ם. היא הייתה גם המדינה הראשונה שהעבירה צוות זיהוי פלילי ותובעים לקרקע זמן קצר לאחר רצח העם ברואנדה כדי לאסוף ראיות ועדויות שאפשרו לזהות ולהעמיד לדין את האשמים בכך. התוצאה הענפה של עבודה זו, שהועברה לאו"ם בשנת 1995, הייתה מועילה מאוד להקמת בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה. באותה שנה ארגנה ספרד מניירובי גשר אווירי עם שני מטוסים צבאיים במטרה להעביר את הסיוע ההומניטרי הבינלאומי למאות אלפי הפליטים שהותקנו במחנה הקונגולזי בגומה, בו ספרד כיוונה את הגדוד הראשון של קציני הרפואה שנפרסו שם על ידי ארגון הבריאות העולמי. באמצעות הסיוע שהעניקה ספרד בית החולים הפסיכיאטרי של קיגאלי נבנה מחדש לאחר מלחמת האזרחים, בכספים שהוענקו על ידי משרד הבריאות של אנדלוסיה.
יחסים כלכליים

בשנת 2012 היצוא הספרדי לרואנדה הסתכם ב 6.58 מיליון אירו. המוצרים העיקריים המיוצאים כללו: התקני צליל (44.5%); תאים פוטו-וולטאיים (20.4%); משאבות צנטריפוגליות (0.9%); מוטות ברזל או פלדה (0.6%) ומעקרים רפואיים-כירורגיים או מעבדה (0.3%). בשנת 2013, עד נובמבר, היצוא הסתכם ב-1.7 מיליון אירו.
הייבוא הספרדי מרואנדה באותה תקופה היה 0.49 מיליון אירו. המוצרים העיקריים שיובאו בשנת 2012 היו: קפה (75.3% מהסך הכל); מיצים ותמציות ירקות (18.9%); אגוזים (3.5%); אוסצילוסקופים וקתודים (1.4%) ומוצרי סלים (0.6%). בשנת 2013, עד נובמבר, היבוא הסתכם ב-0.9 מיליון אירו ו-INDRA SISTEMAS ו-ISOFOTON הן החברות הספרדיות העיקריות הפועלות ברואנדה.
שיתוף פעולה

באופן מסורתי רואנדה לא הייתה מדינה של שיתוף פעולה עבור ספרד, והיא גם לא נמצאת ברשימת המדינות המועדפות של תוכנית האב לשיתוף פעולה ספרדי 2013–2016. שיתוף הפעולה לפיתוח המתבצע עם רואנדה נעשה רב-צדדי.
בתקופה 2006–2009 הקהילות האוטונומיות הקדישו לרואנדה סכום כולל של 5,282,360 אירו כסיוע לפיתוח, כאשר אקסטרמדורה (603,000 אירו), נווארה (1,060,000 אירו), חבל הבסקים (1,361,900 אירו) וולנסיה (1,235,155 אירו). השאר הם תרומות קטנות של אנדלוסיה, האיים הבלאריים, אראגון, קטלוניה, קסטיליה-לה מנצ'ה וקסטיליה ולאון.
נציגויות דיפלומטיות

רואנדה מיוצגת בספרד באמצעות שגרירותה בפריז, צרפת, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד במדריד.
ספרד מיוצגת ברואנדה באמצעות שגרירותה בדאר א-סלאם, טנזניה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בקיגאלי.
יואן וודה האיום

יון או יואן וודה האיום או יואן וודה האמיץ או יואן וודה הארמני (ברומנית:Ion או Ioan Vodă cel Cumplit או Ioan Vodă cel Viteaz
או Ioan Vodă Armeanul, ולפי מספור מאוחר בהיסטוריוגרפיה הרומנית יואן השלישי,
Ioan al Treilea, ‏ 1521 - 14 ביוני 1574) היה שליט של נסיכות מולדובה בין פברואר 1572 ליוני 1574.
הוא היה ככל הנראה בן לא חוקי של השליט שטפניצה ונכד של שטפן הגדול
וניהל מאבק על השליטה בוולאכיה השכנה ומרד בסולטאן העות'מאני. נפל בשבי בעקבות בגידת בויארים והוצא להורג באופן אכזרי במיוחד על ידי הטורקים.
יואן כונה "האיום" על ידי הבויארים אליהם גילה יחס קשוח ואכזרי וכונה "האמיץ" על ידי העם.
קורות חייו

יואן נולד ב-1521. על מוצאו ונעוריו ידוע די מעט. במקורות שונים הוא נחשב ל"מולדובן", ל"פולני" או ל"ארמני". לפי השערה אחת, מקבולת יותר, הוא היה בן בלתי חוקי של השליט שטפניצה (שהיה בן של שטפן הגדול) ושל אישה ארמנית נשואה ששם משפחתה היה סֶרפֶּגׇה
 ומשם הכינוי Armeanul "הארמני". יואן היה אדם מלומד שידע לדבר פולנית וטורקית.
קורות חייו > חייו בארצות שונות

יואן עשה ניסיון ראשון לכבוש את השלטון ב-1551 מידי השליט שטפן רארש. אחרי הכישלון הוא נמלט לפולין ואחר כך בשנים 1558-1553 לחצר הצאר איוואן האיום. בעת שהותו ברוסיה בעשור השביעי של המאה ה-16 נשא יואן לאישה את מריה, בת של הקניאז מרוסטוב, סימאון. כשעלה לשלטון במולדובה הוא קרא לאשתו לבתו למולדובה, אולם הן מתו אחר כך בעת מגפה. ב-1561 חזר יואן לפולין, בה היה לאחד ממקורבי הוויבוד של לובלין.
אחרי הדחתו של שליט מולדובה, אלכסנדרו לפושניאנו על ידי דספוט וודה הראקליד יואן שאף שוב לזכות בכתר של נסיכות מולדובה.
ב-1563 הוא שהה זמן-מה בחצר ח'אן הטטרים של קרים. מכיוון שלא הצליח לגייס סיוע מהפולנים, מהטטרים ומהגרמנים, נסוג יואן לקונסטנטינופול .
הוא ליווה לשם כמתרגם את השגריר הפולני באימפריה העות'מאנית ושימש כדרגומן של חצר הסולטאן.
בעקבות תלונות נגדו מצד אלכסנדרו לפושניאנו שחזר לשלטון, הוגלה יואן על ידי השלטון העות'מאני לחלב שבסוריה ואחר כך לאי רודוס.
הוא התחיל לעסוק בסחר באבנים טובות ובדרך זאת התעשר וזכה למעמד.
קורות חייו > עלייתו לשלטון מולדובה

בשנת 1572 עמד יואן במגעים עם הבויארים של מולדובה, ביניהם הפרקלאב של חוטין ירמיה גוליה מצ'רנוביץ שלא רווה נחת מהתקרבותו של השליט בוגדאן לפושניאנו לפולנים.
הסולטאן סלים השני שלמד כי אחיות של בוגדן התחתנו עם פולנים ושהשליט הקיף את עצמו ביועצים מפולין, החליט לגרש אותו מהשלטון במולדובה. לפי מקורות אחדים כוח צבאי עות'מאני הגיע לסוצ'אבה והעניק ליואן את השלטון. לפי מקורות אחרים - אחרי שקיבל איגרת מינוי מהסולטאן, אסף יואן צבא של טורקים ושכירי חרב מתסליה, כבש את יאשי ועלה על כס הנסיכות.
בשנת 1572 בתמיכתם של העות'מאנים ושל שליט ולאכיה אלכסנדרו השני מירצ'ה, הדיח יואן את בוגדן לפושניאנו אף על פי שזה קיבל סיוע מהפולנים.
יואן נשבע להיות נאמן לסולטאן העות'מאני ואחרי שהגשים את שאיפותיו, עשה מאמצים להשכין יחסים טובים בו זמנית עם אימפריה העות'מאנית ועם פולין.
מצד שני ניסה גם לסכסך בין שתי המעצמות.
גריגורה אורקה תיאר אותו כך בכרוניקה שלו "Letopisețul "Țării Moldovei:
חריף בשכלו, ובעל כושר דיבור ,התבלט כמיומן לא רק בענייני השלטון בארצו אלא גם כראוי לעמוד בראשן על ארצות אחרות
קורות חייו > מדיניותו

בענייני פנים רדף יואן את הבויארים ואת הכמורה ולא חסך בעינויים, בהוצאות להורג ובעונשים אכזריים כלפיהם. לכן כינו אותו "האיום". כבר במרץ-אפריל 1572 קבוצת בויארים ניסתה לסלקו מהשלטון, אבל הקושרים נתפסו והוצאו להורג. יואן הרג גם נציגי הכנסייה והפקיע נכסים רבים של המנזרים. את הבישוף ("ולדיקה") גאורגה הוא הורה להעלות על מוקד באשמת מעשי סדום.הוא ניסה להסתמך על בעלי האדמות הזוטרים, המכונים "רזש " (răzeși), חידש את זכויותיהם על האדמות ואף העניק להם אדמות נוספות.
יואן וודה תמך במסחר באמצעות הנפקת מטבעות נחושת מכונים אקצ'ה (ברומנית -אַסְפְּרוּ) לפי הדגם העות'מאני
על מטבעות אלה בצד אחד הופיע דמותו וכתובת רומנית-סלאבית באותיות קיריליות Otetz Moldovei " אבי מולדובה" - ובצד השני סמל הנסיכות, השנה (1573 (לפי הלוח של הכנסייה 7081 מבריאת העולם) והכתובת "Akce Ghereghie Moldovei " - אקצ'ה מטבעת מולדובה .
יואן העתיק את בירתו מסוצ'אבה שהייתה קרובה לגבול פולין ליאשי.

ב-1572 הוא העניק פריבילגיות לתושבי העיר ביסטריציה שבטרנסילבניה וטיפח יחסים טובים גם עם הסקסונים הטרנסילבנים שבעיר בראשוב, גם כן בטרנסילבניה.
השליט ניסה להתקרב לפולין וגם לאימפריה ההבסבורגית.
אולם בהתחלת שלטונו פרץ משבר בקשר עם פולין, ממנה הוא כבש ביולי 1572 את מצודת חוטין. אמנם המתחים שככו מהר וכבר ב-7 ביולי 1572 חתם על הסכם שבו הכיר את פולין כבעלת חסות על נסיכות מולדובה.
קורות חייו > המלחמה בטורקים

שליט ולאכיה אלכסנדרו מירצ'ה שהיה בהתחלה בן בריתו זמם מזימות בחצר העות'מאנית לשם הדחתו של יואן והחלפתו על ידי אחיו של אלכסנדרו, פטרו הפיסח .
כבר שנתיים אחרי עלייתו לשלטון של יואן, ב-1573 הדיוואן של הווזיר הגדול סוקולו מהמט פאשה דרש ממנו את הגדלת המס - החאראץ' - שנכפה על מולדובה על ידי האימפריה העות'מאנית - - מ-80,000 ל-120,000 זהובים לשנה - כלומר העלאה ב-50%.
יואן כינס את אספת הארץ כדי לדון במדיניות כלפי העות'מאנים ודחה את הדרישות הסולטאן סלים השני. נוכח הצפי למלחמה דאג יואן לחימוש צבאו בנשק חם. הוא השיג סוללה של 110 תותחים, מתוכם 80 תותחים כבדים, כשחלק מהתותחים נבנו במולדובה. יואן הקים גם בתי מלאכה לייצור אבקת שריפה. כמו כן הוא גייס 40,000 אנשים מכל רבדיו החברתיים של העם.
יואן חיפש עזרה אצל הפולנים אבל מלכם החדש, הצרפתי הנריק לבית ואלואה שהועלה לכס המלכות של פולין בתמיכת הטורקים, לא היה מוכן לעזור, אף לא הרשה לגייס מתנדבים משטחי פולין במלחמה בעות'מאנים . מי שהסכים לסייע היה רק ההטמאן האוקראיני איוואן שוויירהובסקי שהגיע ב-20 במרץ למחנה של יואן עם כוח של קוזאקים מזפורוז'יה., כ-1400-1200 במספרם .
באביב 1574 חדר אלכסנדר מירצ'ה למולדובה בתמיכה עות'מאנית.
קורות חייו > המלחמה בטורקים > קרב ז'ילישטה

כששמע הסולטאן סלים השני שיואן לא הסכים להעלות את החאראץ' הורה לשלוח נגדו 20,000 לוחמים ולאכים ו-2,000 סקלרים ועוד כוח עות'מאני של 20,000 חיילים, יש והביאו איתם את הטוען לכתר, פטרו הפיסח. ההטמן הקוזקי יצא למשימת מודיעין על יד המחנה של האויבים ביישוב ז'ילישטה, שנמצא דרומית-מזרחית מפוקשאן על נחל רמנה (רמניקו סראט) נודע לו שחיילי האויב עייפים אחרי המסע ופירקו את הנשק והתירו את הסוסים. אז ב-15 באפריל 1574 תקף אותם יואן וודה במפתיע מהרבה צדדים, יחד עם הקוזקים כשצבאו מנה רק 9000 לוחמים רומנים, מתוכם 900 פרשים ובראשם הוורניק דומבראווה ו-1200 קוזקים. לצבא הוולאכי-עות'מאני נגרמו אבדות קשות. השליט הוולאכי ואחיו נמלטו לבראילה.
בהמשך פנה יואן לבראילה שבה נמלט פטרו הפיסח. בקרב שהתנהל שם נחל יואן ניצחון נוסף, אחר כך שם פעמיו לבוג'אק על מנת לסייע לקוזאקים. הוא ניצח שלושה כוחות עות'מאנים בבנדרי ובצ'טאטיה אלבה.
חלק מצבאו, בפיקוד הוורניק של "הארץ התחתונה" פלש לוולאכיה עד לבוקרשט והדיח את השליט והחליף אותו בבויאר הנאמן וינטילה - שהפך למשך ארבעה ימים בלבד ל"וינטילה וודה" והודח
קורות חייו > המלחמה בטורקים > קרב רושקאן

בקיץ 1574 קואליציה צבאית של טורקים, טטרים וולאכים פנה שוב למולדובה, הפעם עם 200,000 לוחמים בעוד שלמולדבים ובני בריתם הקוזקים היו 30,000. יואן וודה סמך הרבה על תותחיו ועל מהירות פרשיו הרכובים על סוסים מולדביים. הוא הצליח להביס ולגרש את הטטרים בעוד שילח את גוליה להגן על הגבול בדנובה נגד הטורקים. הטורקים הצליחו לחצות את הגבול, ואז גוליה נמלט אל בריכת קאהול שם נמצא יואן עם צבאו. הקרב התנהל על ידי בריכת קאהול. גוליה עם פרשיו בגדו ועברו לצד העות'מאנים. הטטרים בהגעתם הגבירו את הלחץ על הלוחמים המולדבים והם נסוגו אל הכפר הסמוך רושקאן. אחרי התנגדות ארוכה ומיואשת, יואן וודה הסגיר את עצמו כאשר קיבל הבטחות שלוחמיו לא יחוסלו. ב-11-10 ביוני 1574 הטורקים רצחו אותו. הוצאתו להורג נעשתה על ידי קריעת גופו באמצעות קשירתו לזנבות שני גמלים שהופנו לכיוונים הפוכים. לוחמיו חידשו אז את הלחימה כדי לנקום את מות השליט.
חייו הפרטיים

יואן וודה התחתן ברוסיה עם מריה, בתו של הקניאז של רוסטוב והיא ילדה לו בן, פטרו.
מאוחר יותר ב-1574 הציע לו הצאר איוואן האיום להתחתן שנית עם בת קניאז אחרת.
אולם הוא נשא לאישה את מריה הורו, בתו של הבויאר לופיה הורו, פרקלאב של חוטין.
חייו הפרטיים > צאצאים

פטרו
שטפן החירש (Ștefan Surdul), היה שליט ולאכיה בין יוני 1591-נובמבר 1592
מקרב בני משפחתו כיהנו עוד כשליטי מולדובה:
איוואן פוטקובה או ניקוארה פוטקואבה ("המתולתל")-אח למחצה, מצד אמו
אלכסנדרו סרפגה, אח למחצה מצד אמו
פטרו הקוזאק, אחיו של יואן וודה
הנצחה

בשנת 1995 הנפיק הדואר של רפובליקת מולדובה בול עם דיוקנו של יואן וודה האיום.
לקריאה נוספת

Aurel Decei Istoria Imperiului Otoman, până la 1656, Editura Științifică și Enciclopedică,București 1978
(אאורל דצ'יי - תולדות האימפריה העות'מאנית עד 1656)
Nicolae Iorga Femeile în viața neamului nostru. Chipuri, datini, fapte, Paul Editions, București 2018 isbn=978-606-94531-4-8
Stănel Ion - Ion Vodă cel Viteaz în Vasile Mărculeț (red) Dicționarul Domnilor Țării Românești și ai Moldovei, Editura Meronia, București 2005
Nikolai Ivanovich Kostomarov Ivan Svierhovski, Ukrainski kazatski hetman XVI viika Istoričeskije monografii i izsljedovanija, Tipogr. Transjelja, 1872
Vol 2 p.1-35
הערות שוליים

↑  ווייבוד, דומְנִיטוֹר או דוֹמְן
↑  לקסיקון של אישים ארמנים מרומניה- "סרפגה"- באתר araratonline ב-18 בפברואר 2016 לפי Bogdan Căuș Figuri de armeni din România,Editura Ararat, București 2008
↑  הערך "בוגדאן לפושניאנו" באנציקלופדיית ברוקהאוס-אפרון ברוסית כרך ד 1891 עמ' 163
↑  C.Pădurean
↑  C.Dincă 2019
↑  C.Pădurean
1 2 3  A.Decei עמ' 239
↑  C.Pădureanu
↑  C.Pădureanu
↑  C.Pădureanu
↑  N.Kostomarov 1872
↑  C.Pădureanu
↑  C.Pădureanu
↑  N.Iorga 2018  עמ' 41
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810557556205606  GND: 119484773  ISNI: 0000 0000 7862 4287  LCCN: n91101979  NLG: 93595  VcBA: 495/68928  VIAF: 39151776789018011777   WorldCat (עם VIAF): 39151776789018011777 
ציור של יואן וודה שצויר ב-1850 על ידי הצייר גאורגה פנאיטסקו-ברדסארה
בול הדואר של רפובליקת מולדובה משנת 1995 עם דיוקנו של יואן וודה האיום
יום התחבורה הציבורית הבין-לאומי

יום התחבורה הציבורית הבין-לאומי מצוין מדי שנה ברחבי העולם לשם כיבוד מעמדה של התחבורה הציבורית על פני הרכב הפרטי.
היסטוריה

ב-22 בספטמבר 1996 נערך ה-"Car Free Day" (יום ללא מכוניות) הראשון באירופה. זאת הייתה יוזמה עצמאית שהתקיימה בשלוש ערים: רייקיאוויק (איסלנד), באת' (אנגליה), ולה רושל (צרפת), שערכו פעילויות לעידוד השימוש בתחבורה ציבורית, אופניים והליכה ברגל, על חשבון השימוש ברכב פרטי. היוזמה התבררה כמוצלחת מאוד, וכעבור שנים אחדות התרחבה וזכתה לגיבוי ממשלות, ובהמשך הפכה לאירוע רשמי של האיחוד האירופי. האיחוד לא הסתפק רק ביום אחד והכריז על ה-“European Mobility Week” ("שבוע הניידות האירופאי").
במהלך השבוע הזה נערכים קמפיינים להסברה על תחבורה בת קיימא, מתקיימות פעילויות שונות במטרה לקדם תחבורה ציבורית, אירועי אופניים ובערים מסוימות אף מוקדשים חלקים שלמים מהעיר לתנועת אופניים והולכי רגל בלבד. תוכנית זו הצליחה לקדם את הנושא התחבורה הציבורית ברחבי אירופה, ובשנת 2010 כבר נרשמו לתוכנית למעלה מ-2000 ערים בעולם.
ציון היום במקומות שונים בעולם

הכנס הפך לאירוע המרכזי בעולם התחבורה הציבורית, למקום המפגש השנתי לכל בעלי העניין ולכר פורה לרישות ויצירת שיתופי פעולה חדשים. לדוגמה: באתונה, נסגר מרכז העיר לכניסת כלי רכב למשך יממה שלמה, וההגעה אליו התאפשרה באמצעות רכבת תחתית בלבד. את מקומן של המכוניות תפסו הבזאר, יריד אמנות ואירועי מוזיקה. כמו כן, בבודפשט נערכים במשך שבוע אירועים שונים בנושא תחבורה בת קיימא. בין השאר, מוקדשים ימים לקידום נסיעה באופניים, הליכה ברגל ושייט על הדנובה (חלק ממערכת התחבורה הציבורית בעיר). ברומא נערכים אירועי אופניים והושקה פלטפורמת קאר-פולינג עירונית. גם שם נסגר מרכז העיר לכניסת כלי רכב פרטיים למשך יום שלם. בין הערים המשתתפות ניתן למצוא גם את ברצלונה, מדריד, טולוז, ציריך, רוטרדם, מונטריאול, מילאנו, אוסלו ועוד.
יום התחבורה הציבורית בישראל

בישראל מדי שנה עורך ארגון תחבורה "היום ומחר" את הכנס המרכזי בהשתתפות חברות התחבורה הציבורית, חברי כנסת, בכירי משרד האוצר, חברות התחבורה הציבורית, המגזר העסקי והחברה האזרחית. כנס יום התחבורה הציבורית ייצר בישראל שיח בין גורמי המפתח לקידום תחבורה ציבורית במדינה.
היוזמה שהחלה באירופה הפכה להצלחה עולמית וגרמה להשפעה גם עלינו, ובארץ יום תחבורה ציבורית מצוין מדי שנה החל משנת 2004. יום זה מהווה הזדמנות מעולה להעלאת המודעות בכל הנוגע לבעיות הנלוות עקב שימוש רב ברכב הפרטי : זיהום האוויר, זמן אבוד בפקקים ובעיות חברתיות בין עוברי הדרך.
נושא זה עלה לסדר היום כיוון שכ-65% מהתעבורה בארץ מבוצעת על ידי רכב פרטי. לעומת זאת, רק כ-30% מהאוכלוסייה הבוגרת בישראל משתמשת באוטובוסים וברכבת כאמצעי תחבורה עיקריים.
יום זה נוסד כדי להעלות את המודעות לשימוש בתחבורה הציבורית בישראל ולהעלות את הצורך לשפר את רמת השירות, תדירויות הקווים ומסלוליהם, ולספק לאוכלוסייה תמריצים וסיבות להעדיף אותה על פני הרכב הפרטי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  יום התחבורה הציבורית הכנס המרכזי בישראל של יום התחבורה הציבורית הבינלאומי
1 2  יום התחבורה הציבורית, באתר civileng
יצחק ניבורסקי

אין תמונה חופשית
יצחק (איסידורו) ניבּוֹרסקי (Isidoro Niborski; ביידיש: ניבאָרסקי) הוא חוקר יידיש, פרופסור במכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח (INALCO (אנ')) בפריז.
ביוגרפיה

יצחק ניבורסקי נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה בשנת 1947 כבן זקונים להורים שהיגרו מכוֹזֶ'לֶה (Chorzele, כאָרזשל) שבפולין לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא התחנך בבית חילוני יידישאי.
לצד חינוכו בבית ספר ממשלתי בספרדית, למד גם בבתי ספר חילוניים ביידיש. בין מוריו סופרי היידיש שמואל צסלר ושמואל רוז'נסקי. קיבל תעודת בגרות והוסמך כמורה ליידיש ולעברית בבתי ספר של הקהילה היהודית ב-1963, והחל לעבוד כמורה. ב-1965 השתלם במשך שנה אחת במכון השתלמות למורי חוץ לארץ ע"ש חיים גרינברג שעל יד הסוכנות היהודית.
בשנים 1966–1979 עבד כמורה ליידיש בבתי ספר שונים והורה יידיש גם למבוגרים. הוא עבד בו-זמנית כפקיד במחלקת התרבות של הקהילה היהודית בבואנוס איירס ועבד גם כמגיה וכמתרגם.
בשנים 1970–1979 עבד עם סופר היידיש, צאצא לבית ויז'ניץ, ברוך הגר, על סיפורי החסידים שלו.
נישא ב-1974 ולו שלושה ילדים.
בסוף שנת 1979 היגר עם משפחתו לפריז. הוא עבד בספריית מֶדֶם בפריז בשנים 1979 – 1992. לימד יידיש בפורומים שונים, Paris Diderot University - Paris 7 ובמכון לשפות ועמי המזרח. השלים דוקטורט ב-1992 בספרות יידיש ומשמש כפרופסור במכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח (INALCO (אנ')) מ-1994. משנת 1984 הוא מלמד יידיש בסמינרים ובקורסי קיץ שונים בערים ובאוניברסיטאות שונות ברחבי העולם: אוקספורד, קולומביה (ניו יורק), בריסל, מוסקבה, בולוניה, ברקלי, וילנה, ירושלים ותל אביב.
משמש כחבר ההנהלה של מרכז היידיש שליד ספריית מדם מאז הקמתו בשנת 2002. פרסם מאמרים בכתבי עת שונים, בהם "די גאלדענע קייט". חיבר ספרים שונים ללימוד יידיש בצרפתית (עם מורים נוספים). כמו כן הוא כותב הקדמות בצרפתית לתרגומים שונים של ספרי יידיש רבים.