stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנחם אבירם
ביוגרפיה > שירותו הצבאי

אבירם התנדב לארגון ההגנה בגיל 17. השתתף בקורס מפקדי מחלקות שנערך בכפר החורש ב-1945. שימש נוטר במשטרת היישובים העבריים. במלחמת העצמאות שירת בגדוד 52 של חטיבת גבעתי, תחת פיקודו של יעקב פרי (פרולוב). במהלך המלחמה קודם לתפקיד מפקד פלוגה ולחם בקרבות גוש עציון, חוליקאת, בית גוברין, עיבדיס ולטרון. לאחר המלחמה המשיך את שירותו בצה"ל, עבר קורס מג"דים ונתמנה למפקד גדוד 13 (גדעון) בחטיבת גולני. בתקופת פעולות התגמול שירת כראש ענף מבצעים במטכ"ל.
בשנת 1956 נשלח ל"קורס פיקוד ומטה" (École d'état-major) בפריז והוחזר ארצה לקראת מבצע קדש, בו שימש קצין-תיאום עם הצנחנים. כעבור שבוע חזר לפריז, כדי לסיים את הקורס, ובשנת 1957 נתמנה למפקדה השני של חטיבת הצנחנים הסדירה, במקומו של אריאל שרון. כאשר סמג"ד בחטיבה, אריק רגב, הועמד למשפט צבאי, העיד אבירם עדות שקר להגנתו, ובעקבות זאת הודח מתפקידו על ידי הרמטכ"ל, חיים לסקוב, אך הוחזר לתפקידו על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון. לאחר שנתיים כמח"ט הצנחנים הועלה לדרגת אלוף-משנה.
בשנת 1960 סיים את תפקידו בצנחנים, עבר הסבה לשריון ונתמנה לסגן מפקד גייסות השריון. במלחמת ששת-הימים פיקד על חטיבה 60, חטיבה משוריינת באוגדת הפלדה בפיקוד ישראל טל, ולאחריה נתמנה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל.
בשנים 1969–1972 שירת כמפקד רצועת עזה וצפון סיני.
השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה > לאחר שחרורו מצה"ל

לאחר שחרורו מצה"ל, מונה בשירות מילואים, לסגן-מפקד עוצבת געש, אוגדת שריון בפיקוד הצפון. במלחמת יום הכיפורים הופקד על גיוס כוחות המילואים של האוגדה, בפיקודו של רפאל איתן. לאחר המלחמה מונה למפקד אוגדה 49.
ב-1972 מונה למנהל בקבוצת כור תעשיות, ובמסגרת זו הפך בשנת 1974 למנכ"ל נשר מפעלי מלט ישראליים למשך 11 שנים. לאחר מכן כיהן במשך שבע שנים כיושב ראש מועצת המנהלים של נשר. במסגרת תפקידו, פעל לפיתוח המפעלים ובין היתר היה מיוזמי הקמת הקו היבש במפעל ברמלה, אשר הגדיל בצורה משמעותית את יכולות הייצור של החברה. בשנים 2003–2006 חזר לכהן כיו"ר המנהלים של נשר.
מן עסק רבות בהתנדבות לגופים רבים בהם חבר ועדת הביקורת של קופת חולים כללית, תיאטרון הקאמרי, תיאטרון גשר, האופרה הישראלית והאגודה לזכויות החולה.
נפטר ב-2015 ונטמן בבית העלמין גני אסתר בראשון לציון.
ביוגרפיה > חיים אישיים

נישא לנעימה לבית רוטנברג גלילי, ונולדו להם שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑   עופר אדרת, המפקד שיצא נגד "שיגעון הגדלות" של ישראל, באתר הארץ, 12 במרץ 2015
↑  מנחם אבירם 1957–1960, מתוך האתר הרשמי של חטיבת הצנחנים
↑  אמיר אורן, כשאריאל שרון כמעט בכה, באתר הארץ, 7 בינואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304465305171  ISNI: 0000 0004 0287 4289  LCCN: n2009060426  VIAF: 298703198   WorldCat (עם VIAF): 298703198
רדיפת שחורים בגרמניה הנאצית

על אף שאנשים שחורים בגרמניה הנאצית מעולם לא היו נתונים לתוכנית השמדה המונית מאורגנת, כמו במקרים של יהודים, הומוסקסואלים וצוענים הם עדיין נחשבו על ידי הנאצים לתת-אדם והיו כפופים לחוקי נירנברג.
רקע

עוד לפני מלחמת העולם השנייה, הגרמנים נאבקו ברעיון של אפרו-גרמנים (אנ'). אמנם נישואים בין-גזעיים היו חוקיים על פי החוק הגרמני באותה תקופה, החל מ-1890 בכירים רבים סירבו לרשום את הנישואים בטענה שיש צורך לשמור על איגניקה. עד 1912 הדבר כבר הפך למדיניות רשמית במושבות רבות של הקיסרות הגרמנית ואף התפתח ברייכסטאג דיון על חוקיות של האיסורים הנישואים הבין-גזעיים. חשש עיקרי היו שהועלו כי ילדים שיהיו בני תערובות שנולדו בנישואים בין-גזעיים יהיו בעלי אזרחות גרמנית ויהיו בעלי זכויות הצבעה ויכולו לכהן בתפקידים ציבוריים כמו גרמנים אתניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כוחות הכיבוש הצרפתיים בחבל הריין כללו עשרות חיילים אפריקאים מקולוניות צרפתיות, שחלקם הולידו ילדים עם נשים גרמניות. קמפיינים רבים בעיתונים נגד החיילים האלו שכונו בתקשורת הגרמנית "ממזרים מארץ הריין", הקמפיינים היו מלווים במרבית המקרים בסיפורים על חיילים אפריקאים שאנסו נשים גרמניות, דבר שלימים נודע כ"אימה שחורה על הריין". עם זאת, בארץ הריין עצמה הייתה הדעה המקומית על החיילים שונה מאוד והחיילים תוארו על ידי המקומיים כ"אדיבים". על אף הדיונים נרחבים לגבי "ממזרים מארץ הריין", רק כ-400–600 ילדים נולדו לזוגות מעורבים (השוואה לאוכלוסייה של כ-20,000–25,000 אפרו-גרמנים שגרו בגרמניה).
במיין קאמפף תיאר קנצלר גרמניה, אדולף היטלר ילדים הנולדים מנישואים בין גרמניות לחיילים האפריקאים-צרפתיים כילדים שנולדו כ"זיהום של הגזע על ידי דם של כושים בלב אירופה". היטלר סבר כי היהודים היו אחראים על הרעיון של הכנסת אפריקאים לארץ הריין במטרה לבזות את הגזע הלבן ולהוריד את רמתו התרבותית על מנת שיהודים יוכלו לשלוט בעולם.
תוכנית העיקור בחבל הריין

לפי חוקי האאוגניקה בתקופת גרמניה הנאצית, גזע לא היה בפני עצמו קריטריון מספיק לעיקור בכפייה אך גרמניה עודדה אפרו-גרמנים לבקש עיקור בעצמם. מאחר שקבוצת הילדים המעורבים שנולדו בתקופת הכיבוש הצרפתי בארץ הריין הגיעו לבגרות בסביבות 1937 הקימו בגסטפו ועדה מיוחדת שדנה ב"עיקור של הממזרים מארץ הריין". לא ברור כמה הורים הסכימו רק בלחץ מגורמים בגסטפו אך על פי הערכות, כ-500 ילדים עוקרו במסגרת התוכנית הזו, בהם ילדות עד גיל 11.
חיים אזרחים

מעבר לתוכנית העיקור בחבל הריין, לא הייתה מדיניות נאצית קוהרנטית כלפי אפרו-גרמנים. באחד המקרים, פקידים נאצים ביקשו מבכירים נאצים איך לטפל באפרו-גרמני שלא הצליח למצוא עבודה בגלל שהוא עבריין פלילי אך נאמר להם שהאוכולוסייה של האפרו-גרמנים קטנה מדי לכדי להצדיק גיבוש של מדיניות רשמית כלשהי ושיתנהלו כראות עיניהם. בשל המדיניות הלא-רשמית, אפרו-גרמנים חוו אפליה בתעסוקה, בדיור ובמוסדות להשכלה גבוהה. הם היו מבודדים חברתית ונאסר עליהם לקיים יחסי מין ונישואים עם ארים היו אסורים על פי חוק הגזע.
שבויי מלחמה שחורים

בהיעדר מדיניות רשמית כלשהי, היחס לשבויי מלחמה שחורים היה לא חד-משמעי. אמנם רוב החיילים השחורים שנשבו רק נלקחו לשבי ולא הוצאו להורג, אך חיילים גרמנים שהיו אלימים כלפי שבוי מלחמה שחורים מעולם לא הועמדו לדין על ידי השלטונות הנאצים. במחנות השבויים, חיילים שחורים בדרך כלל הופרדו מחיילים לבנים וחוו תנאים גרועים יותר מחבריהם הלבנים.
ראו גם

איגניקה נאצית
הערות שוליים

↑  "Blacks during the Holocaust". Ushmm.org. נבדק ב-27 ביולי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "THE NUREMBERG RACE LAWS". United States Holocaust Memorial Museum.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559158505171  LCCN: sh2004005896 
שבויי מלחמה שחורים שנתפסו ב-1940
ראנו קאו

| --- | --- |
מבט על הלוע שבראנו קאו, ועל הפרצה בשוליים
מבט על הלוע שבראנו קאו, ועל הפרצה בשוליים
 מידע כללי
 סוג הר:  חרוט מגן
 גובה:  324 מטר
 מדינה:  צ'ילה 
 מיקום:  אי הפסחא צ'ילה
 מספר הר געש:  356011
 התפרצות אחרונה:  פליסטוקן
 קואורדינטות:  27°11′10″S 109°26′11″W﻿ / ﻿27.186136°S 109.436523°W﻿ / -27.186136; -109.436523
  (למפת אי הפסחא מוגדלת) האנגה רואה מאונגה טרוואקהראנו קאו(למפת אי הפסחא רגילה) האנגה רואה מאונגה טרוואקהראנו קאו
 
ראנו קאו (בשפת הרפה נוי: Rano Kau, מילולית: "אגם עצום") הוא הר געש כבוי, אחד מבין שלושת הרי הגעש הכבויים היוצרים את אי הפסחא, אי באוקיינוס השקט השייך לצ'ילה. ההר נוצר מקילוחי לבה בזלתיים בפליסטוקן, כשהסלעים הצעירים ביותר מתוארכים 150,000 עד 210,000 שנים לפני זמננו.
הלוע

בלוע הר הגעש שוכן אגם לוע, שהוא אחד משלושת גופי המים המתוקים הטבעיים היחידים באי. האגם מכוסה בצמחייה של טוטורה, מין נפוץ של צמח מים שגדל גם באמריקה הצפונית והדרומית, כשריכוז גדול שלו גדל באגם טיטיקקה. האגם שוכן בגובה 100 מטרים מעל גובה פני הים, אבל הוא נמוך מהשוליים הגבוהים ביותר של הלוע ביותר מ-200 מטרים. רוב החרוט הגעשי מוקף במי ים, ומרביתו עברה סחיפה משמעותית מכל צדדיו, למעט צדו הצפוני, ומה שנותר ממנו הוא צוק רחב באורך ארבעה קילומטרים לאורך חלקו הדרומי-מערבי של אי הפסחא. כך שנוצרו צוקים גבוהים מעל לים, שבמקום אחד (טה קארי קארי, te kari kari), נוצרה בשוליים פרצה. לפי סימנים שונים היה פעם החרוט גבוה הרבה יותר, וככל הנראה חלה שקיעה והלוע הרחב בצורתו הנוכחית הוא בעצם קלדרה. הקירות הפנימיים של הלוע משופעים בזווית של בין 65° (התלולה ביותר, ליד הפסגה) לבין 45° (המתון ביותר, על שפת האגם). מחורבות הכפר הטקסי אורונגו פני הצוק צונחים לכיוון דרום-מערב בזווית של 50 מעלות לחוף הים כ-300 מטר מתחת לכפר. בצידו הצפוני, הר הגעש משתפל אל נמל התעופה הבינלאומי מאטאוורי.
ראנו קאו שוכן באתר המורשת העולמית של הפארק הלאומי רפה נוי ועל שמו קרוי אחד משבעת חלקי הפארק. האתר הארכאולוגי העיקרי בראנו קאו הוא הכפר הטקסי ההרוס אורונגו השוכן בנקודה בה מתמזגים הצוקים אל הים וחומת הלוע הפנימית. בכפר זה, המשקיף על שלושה איונים, התנהל הפולחן השנתי של "איש הציפור", שבו התחרו נציגים של החמולות מי יהיה הראשון שיצליח להביא בחזרה מהאיון הגדול ביותר ביצה של שחפית כהה. אהו אחד עם כמה מואי תועד על הצוקים בראנו קאו בשנות השמונים של המאה ה-19, אך הוא נפל לחוף הים בזמן משלחת רוטלג' (אנ') בשנת 1914.
בנוסף לבזלת, מכיל ראנו קאו כמה סלעים געשיים אחרים כולל אובסידיאן (שהיה אחד המקורות העיקריים לסתתים בעבודות האבן האי) ופומיס.
קוטר הלוע הוא כ-1,500 מטרים ובתוכו מיקרו אקלים משלו. תאנים וגפנים משגשגים בראנו קאו בעזרת ההגנה מפני הרוחות הממטירים גשם על מרבית שאר האי. המדרון הפנימי היה האתר של עץ הטורומירו האחרון בטבע עד שנכרת להסקה בשנת 1960.
פעילות גאותרמית

בשלב כלשהו בתחילת המאה העשרים צילם מושל האי תמונה של קיטור הנפלט מקיר הלוע.
רקע גאולוגי

אי הפסחא הוא אי געשי הבנוי בעיקר משלושה הרי געש כבויים שהתמזגו: מאונגה טרוואקה, פויקה וראנו קאו. טרוואקה, הפסגה הגבוהה ביותר באי הפסחא (507 מטרים), מהווה את עיקר המסה של האי, בעוד ששני הרי הגעש הנוספים יוצרים את צורתו המשולשת של האי. פויקה, השני בגובהו (370 מטרים), יוצר את הכף המזרחי, וראנו קאו, יוצר את הכף הדרומי. שניהם מתוארכים לפליסטוקן, בעוד שטרוואקה, מתוארך לתקופה שבין הפליוקן לפליסטוקן. על פי תיארוך אשלגן/ארגון, הר פויקה הוא בן שלושה מיליון שנים, הר הגעש טרוואקה הוא בן 300,000 שנים, וראנו קאו – אף שלא תוארך - נוצר בין שניהם.
הערות שוליים

↑  Easter Island
↑  P. E. Baker, F. Buckley, J. G. Holland, Petrology and geochemistry of Easter Island
↑  Steam crack in Rano Kau
ראנד דרום-אפריקאי

| --- | --- |

מטבע של 5 ראנד (2004)
 משתמשים:  דרום אפריקה, לסוטו (לצד לוטי), נמיביה (לצד דולר נמיבי), אסוואטיני (לצד לילנגני)
 סמל:  R
 ISO 4217:  ZAR
 יחידות משנה
 1/100:  סנט c
 מטבעות ושטרות
 שטרות בשימוש:  10, 20, 50, 100 ו-200 ראנד
 מטבעות בשימוש:  5, 10, 20 ו-50 סנט 1, 2 ו-5 ראנד
 בנק מרכזי
 אינפלציה:  4.5%
 בנק מרכזי:  הבנק המרכזי של דרום אפריקה 
 http://www.reservebank.co.za/
 → South African pound, South West African pound 
 
ראנד דרום-אפריקאי (באנגלית: South African rand‏; באפריקאנס: Suid-Afrikaanse rand) הוא המטבע הרשמי של דרום אפריקה. מקור שמו בוויטווטרסראנד (Witwatersrand), הרכס עליו בנויה העיר יוהנסבורג ובו נמצאו מרבית מרבצי הזהב של דרום אפריקה. סמל הראנד הוא R והוא מתחלק ל-100 סנטים, שסימונם c. קוד ISO 4217 של המטבע הוא ZAR, ראשי התיבות של שמו בהולנדית (Zuid-Afrikaanse rand).
היסטוריה

בשנת 1956 הוקמה ועדה לשם בחינת המעבר מן הפאונד הדרום-אפריקאי שהתחלק לשילינגים ולמטבעות בני פני (השיטה האנגלית המסורתית) למטבע המחולק ליחידות משנה על בסיס עשרוני. הוועדה הגישה המלצותיה ב-8 באוגוסט 1958. הראנד נכנס לשימוש ב-14 בפברואר 1961, בסמוך להקמת הרפובליקה של דרום אפריקה, ביחס של 2 ראנד לפאונד או 10 שילינגים לראנד.
ראנד אחד היה שווה יותר מדולר אמריקני אחד מיום השקתו ועד לשנת 1981, כאשר לחצים פוליטיים מבית וסנקציות בינלאומיות שהוטלו על משטר האפרטהייד החלו לגרום לשחיקתו. במרץ 1982 ירד ערכו של ראנד לראשונה מתחת לדולר אחד, והוא נסחר סביב שער של 1.3 ראנד לדולר עד יוני 1984. ב-1984 גבר הפיחות בשער המטבע ועד פברואר 1985 נסחר בשער של יותר משני ראנד לדולר. ביולי אותה שנה הופסק המסחר במטבע חוץ לשלושה ימים כדי לנסות ולעצור את הפיחות החד. בתקופת שלטונו של פיטר וילם בותה באוגוסט 1985 נחלש המטבע עוד יותר לשער של 2.4 ראנד לדולר. בין השנים 1988-1986 הייתה התאוששות קלה והמטבע נסחר בשער של כ-2 ראנד לדולר (ולעיתים גם מעט פחות מכך). אבל ההתאוששות הייתה קצרה ובסוף 1989 נסחר הראנד בשער של יותר מ-2.5 ראנד לדולר. בראשית שנות התשעים, בעקבות הציפייה לעלייה לשלטון של הרוב השחור ורפורמות כלכליות תדירות, התגברה אי-הוודאות ועימה הפיחות בשער המטבע. בנובמבר 1992 הגיע שערו ל-3 ראנד לדולר, ולאחר הבחירות הדמוקרטיות בשנת 1994 ירד ערכו עוד יותר עד לשער של יותר מ-3.6 ראנד לדולר. בעקבות בחירתו של תאבו מבקי כנשיא בשנת 1999 צנח שער המטבע ל-6 ראנד לדולר, ולאחר רפורמת הקרקעות בזימבבואה ופיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 צנח שער המטבע לשיאו הנמוך ביותר - 13.84 ראנד לדולר - בדצמבר 2001.
הפיחות החד בשנת 2001 הוביל לחקירה רשמית שבעקבותיה החלה התאוששות. בסוף 2002 נסחר הראנד ביחס של 9 ראנד לדולר, ועד סוף 2004 הגיע לשער של 5.7 ראנד לדולר. לאחר היחלשות קלה בשנת 2005 חזר המטבע לשער של פחות מ-6 ראנד לדולר בשנת 2006. בין אפריל לספטמבר אותה שנה צנח שערו שוב (בשיעור של כ-25% מול המטבעות המרכזיים בעולם), בשלהי 2007 עלה השער באופן מתון וברבע הראשון של 2008 צנח בחדות. הסיבות לצניחת היו, בין היתר, הגירעון התופח (שהגיע ל-7.3% מהתמ"ג בשנת 2007), אינפלציה גבוהה, השפעות משבר הסאב-פריים ובריחת המשקיעים מהשווקים המתעוררים. הקריסה הוחמרה בשל משבר אנרגיה חמור שפקד את המדינה. מכרות רבים נסרו וחברת החשמל המקומית הזהירה שלא תוכל לספק חשמל לפרויקטים תעשייתיים חדשים.
מטבעות

בשנת 1961 נכנסו למחזור מטבעות של ½, 1, ½2, 5, 10, 20, 50 סנט. בשנת 1965 נכנסה למחזור סדרת מטבעות חדשה. מטבעות ½2 סנט הוחלפו במטבעות של 2 סנט, ובהמשך (1973) הוצא מהמחזור מטבע ה-½ סנט.
בשנת 1989 הוטבעה סדרת מטבעות חדשה. בין היתר, נכנס לשימוש מטבע של 2 ראנד, וב-1994 נכנס לשימוש גם מטבע של 5 ראנד. מטבעות 1 ו-2 סנט יצאו משימוש באפריל 2002 מחמת אינפלציה שהפכה אותם לחסרי כל ערך. כל המחירים מעוגלים כעת ל-5 סנטים.
בניסיון למנוע זיוף נטבע באוגוסט 2004 מטבע חדש של 5 ראנד (וכן יצאו שטרות חדשים). בין אמצעי הביטחון שננקטו - מבנה בעל שני חלקים שכל אחד מהם עשוי ממתכת אחרת (כמו מטבעות של 1 ו-2 אירו), חריצי ביטחון לאורך שפת המטבע, וכיתוב מיניאטורי.
שטרות

סדרת השטרות הראשונה נכנסה למחזור בשנת 1961. השטרות הודפסו בערכים נקובים של 1, 2, 10, 20 ראנד. עיצובם וצבעם היה דומה לזה של שטרי הפאונד שקדמו להם לצורך הקלת המעבר, וכולם נשאו את דיוקנו של יאן ואן ריבק, מייסד קייפטאון. כמו שטרות הפאונד האחרונים במחזור גם שטרות הראנד הודפסו בשתי גרסאות - באחת קדם הכיתוב באנגלית לכיתוב באפריקאנס ובשנייה קדם הכיתוב באפריקאנס. סדרת השטרות השנייה שנכנסה למחזור בשנת 1966 כללה גם שטר של 5 ראנד, אך לא כללה שטרות של 20 ראנד.
בשנת 1978 נכנסה למחזור סדרת השטרות השלישית בערכים נקובים של 2, 5 ו-10 ראנד, ובשנת 1984 נוספו לסדרה שטרות בערכים של 20 ו-50 ראנד. בסדרה זו נעשה שינוי עיצובי משמעותי, ולכל השטרות הייתה גרסה אחת: בשטרות 2, 10, 50 ראנד הכיתוב באפריקאנס קדם לאנגלית ובשטרות 5 ו-20 ראנד קדמה האנגלית. גם שטרות אלה נשאו את דיוקנו של ואן ריבק.
בשנות התשעים נכנסה למחזור סדרת שטרות חדשה. השטרות נשאו את דמויות חמשת מיני חיות הבר החשובים ביותר בדרום אפריקה. שטרות 2 ו-5 ראנד הוחלפו במטבעות, ונוספו שטרות חדשים של 100 ו-200 ראנד.
הסדרה האחרונה נכנסה למחזור בשנת 2005. העיצוב של הסדרה הרביעית נשמר אך נוספו לשטרות סימני בטיחות, כגון דיו בצבע משתנה, תבנית EURion constellation (למניעת העתקה) וכולי. הכיתוב על הצד העיקרי של כל אחד מהשטרות נעשה באנגלית, ואילו בצד המשני של כל שטר נעשה שימוש בשתיים מתוך אחת-עשרה השפות הרשמיות של דרום אפריקה (ראו טבלה להלן).
| ערך נקוב | צבע השטר | גרפיקה צד אחד | גרפיקה צד שני | שפת הכיתוב |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 ראנד | ירוק | קרנף | חקלאות | אנגלית, אפריקאנס, סוואטי |
| 20 ראנד | חום | פיל | כרייה | אנגלית, נדבל דרומית, טסואנה |
| 50 ראנד | אדום | אריה | תעשייה | אנגלית, ונדה, קסוסה |
| 100 ראנד | סגול | תאו אפריקני | תיירות | אנגלית, סותו צפונית, טסונגה |
| 200 ראנד | כתום | נמר | תקשורת | אנגלית, סותו, זולו |
מטבעות ושטרות שיצאו מהמחזור
השוואה בין שטר 20 ראנד מהסדרה הראשונה לשטר פאונד
שטרות ראנד
מקס ורבורג

| --- | --- |

מקס ורבורג ב-1905
 לידה:  5 ביוני 1867 המבורג, הקונפדרציה הצפון-גרמנית 
 פטירה:  26 בדצמבר 1946 (בגיל 79) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה, ארצות הברית 
 תפקיד:  חבר הפרלמנט של המבורג 
 
מקס מוריץ וַרבורג (בגרמנית: Max Moritz Warburg;‏ 5 ביוני 1867– 26 בדצמבר 1946) היה בנקאי נודע ופוליטיקאי יהודי-גרמני.
קורות חיים

מקס ורבורג נולד בהמבורג למשפחת בנקאים יהודית אמידה, בנו השני של מוריץ ורבורג ושרלוטה אסתר ורבורג. אביו ניהל את הבנק המשפחתי בהמבורג זה הדור השלישי, משה מרקוס ורבורג ואחיו גרשון ייסדו ב-1798 בהמבורג את הבנק מ"מ ורבורג ושות' (M. M. Warburg & Co).
ב-1899 נישא מקס מוריץ ורבורג לאליס מגנוס (Alice Magnus;‏ 1873–1960). נולד להם בן אחד, אריק, וארבע בנות: לולה, רנאטה, אניטה וגיזֶלֶה.
קורות חיים > השכלה ומקצוע

ורבורג היה פקיד בבנקים בפרנקפורט ואמסטרדם לפני שירותו הצבאי במינכן. ב-1890 הוא עבד בפריז ו-1891 בלונדון בבנק של רוטשילד. ב-1893 חזר להמבורג ונעשה שותף בבנק המשפחתי מ"מ ורבורג ושות' (M.M. Warburg & Co).‏
ב-1895 נעשה גם פאול שותף. האח הצעיר יותר, פליקס, היגר לארצות הברית והצטרף לבנק קוהן, לוב ושות' (Kuhn, Loeb & Co).
בנק ורבורג גדל מאוד בסוף המאה ה-19. המאזנים הראו על גידול פי חמישה, ומספר העובדים הוכפל בתקופה קצרה. ורבורג קָשר קשרי ידידות אמיצים עם איש הספנות היהודי אלברט באלין (1857–1918). בתמיכתו של בנק ורבורג עלה קו המבורג–אמריקה שבבעלותו של באלין לחברת הספנות השנייה בגודלה בגרמניה.
מ-1910 ניהל ורבורג את הבנק והצליח מאוד למרות מלחמת העולם הראשונה והמשבר הכלכלי שבא בעקבותיה.
פוליטיקה

מ-1904 עד 1919 היה ורבורג חבר בפרלמנט של המבורג. הוא היה יועץ של הקיסר וילהלם השני והשתתף במשא ומתן על חוזה ורסאי. הוא עזב את שולחן המשא ומתן משום שלדבריו התנאים היו לא קבילים.
אחרי מלחמת העולם הראשונה

כדי לקדם סחר חוץ אחרי מלחמת העולם הראשונה פיתחו ורבורג ופאול פון מנדלסון-ברתולדי מהבנק הברלינאי מנדלסון ושות' (Mendelssohn & Co.) ב-1920 את חברת הנאמנות הגרמנית BDO.‏ ורבורג מינה את חברו הבנקאי והסנטור בדימוס אוגוסט לאטמן לחבר הנאמנים של החברה.
מ-1924 היה ורבורג חבר במועצת הבנק המרכזי הגרמני (Reichsbank). בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933 נאלץ לפרוש מהמועצה בשל יהדותו. העיתון "המבורגר פרֶמדֶנבּלָט" (Hamburger Fremdenblatt) כינה בשנת 1928 את מ"מ ורבורג ושות' "מוסד הבנקאי הגרמני המייצג ביותר, בר המזל והמצליח ביותר והמבטא בצורה הטובה ביותר את רוח המסחר של אזור ההנזֶה". ב-1932 היה ורבורג חבר ב-20 מועצות מנהלים; ב-1933 היה עדיין חבר ב-14 מועצות מנהלים, וב-1935 ב-12. בין השאר היה במועצת המנהלים של חברת הספנות לויד הצפון-גרמנית (Norddeutsche Lloyd) בברמן וב-HAPAG‏ (Hamburg Amerikanische Packetfahrt Actien Gesellschaft – חברת מניות משותפת למשלוח חבילות המבורג אמריקה). כבר במחצית 1933 הוא נאלץ להתפטר ממועצת המנהלים של HAPAG. דבריו בטקס הפרישה ראויים לציון: "חברת הספנות הגרמנית הגדולה והחזקה ביותר היא, בעיקר, פרי עבודתם של שני יהודים. האחד הוא אלברט באלין המנוח והשני הוא האדם שיש לו הכבוד לעמוד בפניכם... אם אנחנו נאלצים עתה להיפרד מכם עמיתיי לעבודה, אנחנו נושאים באשמה".
עזרה בבריחה

משנת 1928 היה ורבורג יו"ר ארגון חברת עזרה של יהודי גרמניה (Hilfsvereins der Juden in Deutschland), שנוסדה ב-1901. מ-1933 ועד 1938 עזר ורבורג עד לכ-75,000 איש להגר אל מחוץ לגרמניה. חלק ניכר מפעולות הבנק בשנים אלו היה בעזרה ליהודים לחסל את עסקיהם ולהגר. ורבורג עצמו היגר לארצות הברית ב-1938.
הגירה

ב-1938 נאלץ ורבורג להתפטר מתפקידו כמנהל, למכור את הבנק ולהגר לארצות הברית. ורבורג, שראה עצמו פטריוט גרמני, נשא נאום פרידה בפני 200 עובדים, וסיים במילים: אנחנו מאחלים להצלחת עבודתכם לברכה על עיר ההנזה המבורג וברכה לגרמניה.
נפטר ב-1946 בניו-יורק.
ב-1945, לאחר המלחמה, שבו רק שניים מבין הבנקים היהודים הרבים שהיו לבעליהם הקודמים; אחד מהם היה בנק ורבורג. נכדו בעל השם הזהה מקס ורבורג הוא (נכון לנובמבר 2011) שותף בהנהלת הבנק, שבמאזנו (נכון ל-2007) היו 4.3 מיליארד אירו.
הערות שוליים

↑  הבת הגדולה של מקס ורבורג, לולה האהן-ורבורג, הייתה פעילה מ-1933 במועצה המנהלת של ארגון יהודי גרמניה ובעליית הנוער, שניסו להוציא כמה שיותר ילדים ונוער מגרמניה בתקופה הנאצית ולהביאם לארץ מבטחים, במיוחד לארץ ישראל. על ידי משא ומתן של משלחת בראשותו של חיים ויצמן ובהשתתפות משרד הפנים הבריטי עלה בידם שהממשלה ובית הנבחרים הבריטי אפשרו למספר לא מוגבל של ילדים להגר לבריטניה. יותר מ-10,000 אנשים ניצלו כך.
↑  Eckart Kleßmann, M. M. Warburg & Co 1798–1998. Die Geschichte eines Bankhauses, Hamburg 1998, p. 35. (בגרמנית)
↑  Seite der BDO Warentreuhand AG, אוחזר ב-5 ביוני 2008 (בגרמנית).
↑  'Bankier und Wohltäter', Die Zeit, Nr. 2/1947. (בגרמנית)
↑  'Ein Bankier als Fluchthelfer', Weser-Kurier, 15. Dezember 2009, p. 3. (בגרמנית)
↑  THE WARBURGS: THE 20TH CENTURY ODYSSEY OF A REMARKABLE JEWISH FAMILY. By Ron Chernow. Random House, באתר של פרופ' פול דלאני באוניברסיטת סיימון פרייז'ר. (באנגלית)
↑  Kleßmann: M. M. Warburg & Co, p. 101
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296574405171  GND: 118806173  ISNI: 0000 0000 8206 2862  LCCN: n86042675  NTA: 175436142  SELIBR: 330800  SNAC: w63b623n  VIAF: 22937858   WorldCat (עם VIAF): 22937858
מפלי ילוסטון

| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  ארצות הברית 
 נהר:  ילוסטון 
 קואורדינטות:  44°43′05″N 110°29′46″W﻿ / ﻿44.717994444444°N 110.49603611111°W﻿ / 44.717994444444; -110.49603611111
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מפלי ילוסטון(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה מפלי ילוסטון(למפת ויומינג רגילה) שאיין קספר לאראמי ג'ילט ילוסטון גרנד טיטון מגדל השטן מונטנה קולורדו יוטה א י י ד ה ו  ד ק ו ט ה  ה ד ר ו מ י ת  נ ב ר ס ק ה מפלי ילוסטון(למפת ויומינג מוגדלת) שאיין קספר לאראמי ג'ילט ילוסטון גרנד טיטון מגדל השטן מונטנה קולורדו יוטה א י י ד ה ו  ד ק ו ט ה  ה ד ר ו מ י ת  נ ב ר ס ק ה מפלי ילוסטון
 
מפל ילוסטון הגבוה. ברקע נראה הגשר הנושא את דרך הרכס הדרומי
מפלי ילוסטון הם זוג מפלי מים על הנהר ילוסטון בתחומי הפארק הלאומי ילוסטון במדינת ויומינג שבארצות הברית.
היסטוריה

השבטים הילידים של אמריקה הכירו ככל הנראה את המפלים במשך מאות שנים. האדם האירופי הראשון שביקר בהם היה הצרפתי בטיסט דושארם (Baptise Ducharme), אשר טען שהגיע אליהם שלוש פעמים - ב-1924, 1826 ו-1839. החוקרים בריג'ר וגרמל טענו שהגיעו אליהם ב-1846. חוקרי משלחת קוק-פולסום-פטרסון (אנ') נתנו למפלים את שמותיהם בשנת 1969. האיור הראשון שלהם נעשה על ידי החייל צ'ארלס מור (Charles Moore), שהיה בין המלווים של משלחת חקר שסקרה את נהר ילוסטון ב-1870. שנה אחת אחר כך הם צולמו על ידי החוקר ויליאם הנרי ג'קסון (אנ'). במשך שנים נעשו הערכות לא מדויקות לגבי גובה המפלים.
תיאור המפלים

המפלים שוכנים על הנהר ילוסטון מספר קילומטרים מצפון למוצאו מאגם ילוסטון ובמרחק של כ-400 מטר זה מזה. צפונה מהמפל הנמוך נכנס הנהר לקניון הגדול של ילוסטון, שעומקו עד ל-304 מטר.
גובה המפל העליון הוא 33 מטר, ואילו גובה המפל הנמוך הוא 94 מטר. נפח המים הזורם במפל הנמוך הוא הגדול ביותר מהזורמים במפלי הרי הרוקי בארצות הברית. בעוד שגובה מפל זה הוא קרוב לפי שניים מגובהם של מפלי ניאגרה, הרי שנפח המים הזורמים בו (19 עד 240 מטר מעוקב לשנייה) נמוך מנפח המים הזורמים במפלי הניאגרה. הטעם לכך הוא שרוחב הנהר בראש המפל הוא 21 מטר בלבד, בעוד שרוחב הנהר בראש מפלי הניאגרה הוא 790 מטר.
נקודות תצפית רבות בפארק משקיפות על נוף המפלים.
גלריית תמונות

המפל העליון ומראה הזרם שלמרגלותיו
מראה מראש המפל העליון בצילום מ-1916
סרטון וידאו שצולם מראש המפל התחתון
סרטון וידאו של מראה המפל התחתון
הערות שוליים

↑  מיקום: 44°42′46″N 110°29′59″W﻿ / ﻿44.712778°N 110.499722°W﻿ / 44.712778; -110.499722
↑  מיקום: 44°43′05″N 110°29′46″W﻿ / ﻿44.718056°N 110.496111°W﻿ / 44.718056; -110.496111
קללת הכלים השבורים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  עמנואל ולד 
 שפת המקור:  עברית 
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת שוקן 
 תאריך הוצאה:  1987 
 מספר עמודים:  240 
 מהדורות נוספות
 מקורות לכתיבת הספר:  דו"ח ולד
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001036249
 
אל"ם ד"ר עמנואל ולד במכללה לביטחון לאומי 1983
קללת הכלים השבורים (ובכותרת המשנה שלו: דמדומי העוצמה הצבאית והמדינית הישראלית 1967–1982) הוא ספר מאת עמנואל ולד, אשר נכתב לראשונה כדו"ח, שלימים התפרסם בכינוי "דו"ח ולד", אשר הוזמן על ידי הרמטכ"ל משה לוי.
בדו"ח מתח ולד ביקורת על התנהלות צה"ל במלחמותיו, החל במלחמת ששת הימים ועד מלחמת שלום הגליל ועל התנהלותו בתקופות שבין המלחמות.
הספר תורגם לאנגלית בשם: "The Wald Report: The Decline of Israeli National Security Since 1967".
רקע היסטורי

הרמטכ"ל משה לוי ביקש מעמנואל ולד להכין דו"ח לבניין צה"ל בעשר השנים הבאות על בסיס לקחי המלחמות הקודמות. במהלך עבודתו על הדו"ח החל להתברר כי הדו"ח עומד למתוח ביקורת נוקבת על הצבא ועל העומדים בראשו, וקצינים בכירים ניסו למנוע את הוצאת הדו"ח לאור. ולד טען שמונעים ממנו לבצע את המשימה והוא אינו מקבל את המסמכים הדרושים לו, ולכן הגיע לצלם מסמכים בלילות, דבר שגרר חקירת שב"כ נגדו. הרמטכ"ל משה לוי טען שמי שהצר את צעדיו של ולד היה ראש אגף התכנון, מנחם עינן. בסופו של דבר הכין ולד דו"ח חריף ביותר וביקש מהמטכ"ל לדון בו. לאחר שעבר זמן רב והמטכ"ל התעלם מהדו"ח, הוא פנה לשר הביטחון, יצחק רבין וביקש ממנו לדרוש מהמטכ"ל לדון בדו"ח שלו. למרות הוראת שר הביטחון, המשיך המטכ"ל להתעלם מהדו"ח וכאות מחאה, פרש ולד מהצבא.
לאחר פרישתו מצה"ל, פרסם ולד את הדו"ח בצורת ספר "קללת הכלים השבורים".