בג"ץ שיינפלד נגד הכנסת
פסק הדין

הנשיאה חיות התייחסה לשלוש קבוצות של טיעונים שהציגו העותרים:
טיעונים בעניין התיקון לחוק-יסוד: הממשלה.
טענות הנוגעות לסבירות החלטתו של ראש הממשלה למנות את דרעי לשר בממשלה ולא להעבירו מתפקידו בהתאם לסמכות הקבועה בסעיף 22(ב) לחוק-יסוד: הממשלה.
טיעונים בעניין התחייבויותיו ולהצהרותיו של דרעי בפני בית משפט השלום בירושלים.
בעניין התיקון לחוק-יסוד: הממשלה ציינה חיות שמקובלת עליה עמדת היועצת המשפטית לממשלה ועמדת הייעוץ המשפטי לכנסת, שהתיקון אינו תיקון "מבהיר", אלא תיקון ששינה את הדין שהיה קיים טרם חקיקתו. היא הוסיפה שהליך חקיקת התיקון "אכן מדיף ריח חריף של פרסונליות משום שהוא נועד בראש ובראשונה כדי לסלול את הדרך למינויו של דרעי לשר." היא ציינה שהתיקון מהווה נקודת שפל של התופעה לפיה חברי הכנסת מנצלים את הקלות שבה ניתן לתקן את חוקי היסוד לצרכים פוליטיים נקודתיים. בכך הם גורמים לשחיקה ולזילות מסוכנת במעמדם של חוקי היסוד שנועדו להיות פרקים מפוארים במפעל החוקה הישראלית. עם זאת, כיוון שניתן לקבל את הטענות שהעלו העותרים במישור המנהלי לעניין מינויו של דרעי לשר ואי העברתו מתפקידו, מתייתר הצורך להכריע לגופם של דברים בסעד החריג של בטלות התיקון על פי הדוקטרינה של שימוש לרעה בסמכות המכוננת. בעניין הליך חקיקתו של התיקון קיבלה חיות את נימוקי הכנסת לכך שלא נפל בו פגם היורד לשורש ההליך.
חיות ציינה כי "אין מחלוקת כי בהתאם לנוסחו המתוקן של סעיף 6(ג) לחוק-יסוד: הממשלה אין מגבלה במישור הכשירות על כהונתו של דרעי כשר בממשלה, היות שהוא לא נידון לעונש מאסר בפועל." עם זאת קבעה, בין השאר על-פי הלכת דרעי-פנחסי, שהגורם הממנה נדרש גם "להפעיל את שיקול דעתו בדבר התאמת המועמד לתפקיד ובמסגרת זו עליו להעניק, בין היתר, משקל נכבד לשיקולים הנוגעים להבטחת אמון הציבור במוסדות השלטון ולכך שנציגיו עושים את מלאכתם למען הכלל ביושר ובניקיון כפיים." בהתאם לכך קבעה חיות כי
השופטת דפנה ברק-ארז ציינה אף שאין מנוס מלקבוע כי כהונתו של דרעי בתפקיד שר היא פסולה, אך נימקה זאת קודם כול, בהתנהלותו הדיונית של דרעי במסגרת ההליך הפלילי ובהסדר הטיעון שהתגבש בעניינו, שיצרה השתק שיפוטי, שמשמעותו: כאשר אדם יוצר מצג מסוים בכוונה להשפיע על התנהלותו של הזולת, ואחרים אכן הסתמכו עליו, אותו אדם יהיה מנוע מלהתכחש לו בדיעבד ולפעול בניגוד אליו. לפי עיקרון זה קבעה כי שיש בהתנהלות של דרעי "כדי להקים כנגדו מניעות מלקבל על עצמו מינוי כשר בעת הזו, בשל הפרה של חובת ההגינות שחלה עליו כלפי בית המשפט, כרשות מרשויות המדינה. זאת, על רקע הפער הבולט בין התפטרותו של דרעי מתפקידו כחבר כנסת והצהרותיו בדבר עתידו הציבורי, אשר בית משפט השלום ייחס להן משקל בגזירת עונשו, לבין חזרתו לפעילות פוליטית כשר כבר בסמוך לאחר מתן גזר הדין." בהמשך לגישתה זו ציינה שכלל אין צורך "לבחון את מישור שיקול הדעת שהפעיל ראש הממשלה בהתייחס למינוי או את משמעויותיו המשפטיות של התיקון לחוק יסוד: הממשלה שעומד ברקע הדברים."
השופטים פוגלמן, עמית, וילנר וברון הצטרפו לחוות דעתה של חיות. השופטים שטיין ומינץ, הצטרפו לגישתה של ברק-ארז. השופטים כבוב וגרוסקופף הצטרפו לחוות הדעת של חיות וברק-ארז גם יחד. כל השופטים הוסיפו הערות משלהם להנמקת עמדתם.
השופט אלרון סבר אף הוא שנדרשת ביקורת שיפוטית על הליך מינויו של דרעי, משום שנפל פגם בהתנהלותו של נתניהו בעת הרכבת הממשלה, אך קבע שהצעד הנדרש אינו פסילת המינוי, אלא מתן הוראה לראש הממשלה שיפנה, תוך 30 יום, אל יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת, נעם סולברג, על מנת שייקבע אם יש קלון בהרשעתו האחרונה של דרעי במסגרת עסקת הטיעון שעליה חתם. הוא הוסיף כי לאחר שתתקבל קביעה זו, ניתן יהא לדון ולהכריע בחוקיות מינוי השר דרעי, ככל שיידרש.
ברוב קולות של עשרה שופטים נגד אחד נפסק שעל ראש הממשלה לפטר את דרעי ממשרת השר.