stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ה'ס"ח

ה'ס"ח (5068)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-29 באוגוסט 1307 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 15 בספטמבר 1308. שנה מסוג גכז, היא מעוברת, ואורכה 384 ימים. זו שנת שמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג גכז, ובה 384 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
י"ז בתמוז חל בשבת, ולכן צום שבעה עשר בתמוז נדחה ליום ראשון י"ח בתמוז
ט' באב חל בשבת, ולכן צום תשעה באב נדחה ליום ראשון י' באב
היסטוריה של עם ישראל
האגודה ללימודי ישראל

| --- | --- |
 תחום:  איגוד מקצועי, השכלה גבוהה 
 מדינה:  ארצות הברית, ישראל 
 מטה הארגון:  חיפה 
 מנכ"ל:  רפאל כהן-אלמגור 
 תקופת הפעילות:  1985–הווה (כ־39 שנים) 
 aisisraelstudies.org
 
האגודה ללימודי ישראל (באנגלית: AIS - Association for Israel Studies) היא אגודה מדעית בינלאומית שהוקמה בשנת 1985 אשר עוסקת בקידום וטיפוח לימודי ישראל, תחום מחקר רב-תחומי המאגד את העוסקים במחקר של ישראל המודרנית בתחומי מדעי הרוח וחברה. האגודה רשומה בארצות הברית וחברים בה כ-500 חוקרים מכל רחבי העולם.
נכון לשנת 2023 נשיא האגודה הוא פרופסור רפאל כהן-אלמגור מאוניברסיטת האל. בין נשיאי העבר של האגודה: מירון (מייק) ארונוף, איאן לוסטיק, פנינה להב, רוברט פרידמן (אנ'), יואל מגדל, חנה הרצוג, רחל ברנר, אלן דאוטי, אביבה חלמיש, גד ברזילי, מנחם הופנונג, אילן טרואן, יעל ארונוף, ואריה ספוזניק
האגודה מקיימת מדי שנה כנס המתקיים בשפה האנגלית ובמסגרתו היא מחלקת את פרס שפירא לספר הטוב ביותר בלימודי ישראל, על שם הסוציולוג יונתן שפירא, פרס הלפרין לעבודת הדוקטורט הטובה ביותר בלימודי ישראל, על שם הסוציולוג בן הלפרין ואת פרס קימרלינג להרצאה הטובה ביותר בכנס השנתי על שם הסוציולוג ברוך קימרלינג. כמו כן מעניקה האגודה מדי שנה פרס על מפעל חיים לחוקר בולט בתחום לימודי ישראל ופרס לחוקר צעיר ומבטיח בתחום.
האגודה מוציאה לאור את כתב העת Israel Studies Review (אנ'), המתפרסם ארבע פעמים בשנה.
ראו גם

קטגוריה:זוכי פרס שפירא (סוציולוגיה)
ההפיכה הצבאית במאלי (2020)

ההפיכה הצבאית במאלי אירעה ב-18 באוגוסט 2020, כאשר חלקים מצבא מאלי פתחו במרד, וביצעו הפיכה צבאית. חיילים הגיעו על משאיות לבסיס סאונדיאטה, שם התרחשו חילופי אש בטרם החיילים בבסיס מסרו את נשקם, וקצינים בכירים נעצרו. טנקים ומשוריינים החלו לנסוע ברחבי העיירה קטי, ומשאיות של הצבא החלו לנסוע לכיוון הבירה, במקו. החיילים עצרו מספר גורמים בממשלה, ביניהם הנשיא, איברהים בובאכר קייטה, שהתפטר והכריז על פיזור הממשלה.
ההפיכה הייתה ההפיכה השנייה שהתרחשה במאלי בתוך 10 שנים. ברמה האזורית, ההפיכה סיימה תקופה של 6 שנים מאז ההפיכה בבורקינה פאסו ב-2014, אשר במהלכן לא היו חילופי שלטון לא דמוקרטיים במערב אפריקה. עבור אזור זה, מדובר בתקופה נדירה של יציבות בה הצליחו מדינות האזור אף למצוא פתרון בדרכי שלום למשבר החוקתי בגמביה, שהסתיים עם הדחת הנשיא יחיא ג'אמה, שסירב להעביר את השלטון אחרי שהפסיד בבחירות.
רקע

מ-5 ביוני 2020 התקיימו במאלי הפגנות שקראו להתפטרותו של הנשיא קייטה. המפגינים היו לא מרוצים מניהול מלחמת האזרחים במאלי, השחיתות השלטונית, ניהול מגפת הקורונה ומהכלכלה המתפרקת. 11 מפגינים נהרגו ו-124 נפצעו במהלך ההפגנות.
ההפיכה

בבוקר 18 באוגוסט, חיילים החלו לירות לאוויר בבסיס בסמוך לעיירה קטי, במרחק 15 ק"מ מבמקו. אחרי שהגיעו לבירה, עצרו החיילים את שר האוצר, את הרמטכ"ל, ואת יושב ראש בית הנבחרים של מאלי. ראש הממשלה, בובו סיסה, ביקש לקיים דיאלוג עם המורדים, והודה שהתסכול שלהם לגיטימי. מנהיגי המרד טענו לאחר מכן שקייטה וסיסה נעצרו שניהם במעון הנשיא בבמקו, ויושב ראש האיחוד האפריקאי, מוסא פאקי, קרא לשחררם מהמעצר. דובר האופוזיציה בירך על מעצרם ועל ה"התקוממות העממית", לדבריו.
הבכירים נלקחו לבסיס בקטי, בו התחילה המרידה. החדשות על ההפיכה נפוצו במהירות, ומאות מוחים התייצבו מול פסל העצמאות בבירה ודרשו את התפטרותו של קייטה. בשלב זה עדיין לא היה ברור כמה חיילים לקחו חלק בהפיכה, מי מוביל אותה או מי ייקח את מושכות ההנהגה.
אחרי ההפיכה

הנשיא קייטה התפטר בסביבות חצות, והכריז על פיזור הממשלה והפרלמנט. חמישה קולונלים הופיעו בטלוויזיה לאחר מכן, ובראשם אסימי גויטה. החמישה כינו את עצמם כ"מועצה הלאומית לביטחון האומה". במהלך ההפיכה נהרגו 4 בני אדם, ונפצעו 15, כולם מכדורים תועים.
מנהיגי הצבא הכריזו על סגירת מעברי הגבול ועל עוצר לילי. כמו כן הוזמנו סיעות האופוזיציה לדון בעריכת בחירות חדשות. מנהיגי ההפיכה הבטיחו שייערכו בחירות ב"פרק זמן סביר", אם כי לא ציינו מתי.
בספטמבר עזב קייטה את המדינה כדי לקבל טיפול רפואי באיחוד האמירויות הערביות. הוא אושפז במשך מספר ימים בבמקו בטרם עזב.
מומחים שמונו על ידי מנהיגי ההפיכה הציעו להקים ממשלת מעבר לשנתיים, חרף הקריאות של מדינות האזור לערוך בחירות בתוך שנה. הם הציעו שהצבא יבחר את הנשיא, סגנו וראש הממשלה שיהיה טכנוקרט. לפי ההצעה, המועמד לא יוכל להתמודד בבחירות אחרי כהונת הממשלה הזו.
ב-12 בספטמבר קבעה המועצה הלאומית כי בתוך 18 חודשים יוחזר השלטון במדינה לאזרחים. ב-21 בספטמבר מונה בה נדאו לנשיא מאלי הזמני, כשאסימי גויטה הוא סגנו. האופוזיציה הביעה את תמיכתה בממשלה החדשה.
תגובות בעולם

מספר מדינות גינו את ההפיכה, ביניהן צרפת שהייתה מעורבת בלחימה במאלי מ־2013, וקראה להחזיר את השלטון לאזרחים ולשחרר את המנהיגים לשעבר. הקהילה הכלכלית של מערב אפריקה הטילה סנקציות על מאלי וקראה לסגור את הגבולות איתה. ב-7 בספטמבר הוצב אולטימטום להנהגה הצבאית למנות נשיא וראש ממשלה חדשים - אזרחים - עד 15 בספטמבר.
הערות שוליים

↑  "Gunfire heard at Mali army base, warnings of possible mutiny". www.aljazeera.com. ארכיון מ-18 באוגוסט 2020. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Welle (www.dw.com), Deutsche. "Possible coup underway in Mali DW 18 August 2020". DW.COM (באנגלית בריטית). ארכיון מ-18 באוגוסט 2020. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mali soldiers detain senior officers in apparent mutiny". AP NEWS. 18 באוגוסט 2020. ארכיון מ-18 באוגוסט 2020. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mali president resigns after detention by military, deepening crisis". Reuters (באנגלית). 19 באוגוסט 2020. ארכיון מ-18 באוגוסט 2020. נבדק ב-19 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Mali celebrates after president's ouster – but there are few 'good coups'". The Conversation. 28 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ecowas' dilemma: Balancing principles and pragmatism - The Nordic Africa Institute NAI Policy Note 2024:1". nai.uu.se (באנגלית). נבדק ב-2024-04-11.
↑  Maclean, Ruth (16 ביולי 2020). "Anger at Mali's President Rises After Security Forces Kill Protesters". The New York Times. ISSN 0362-4331. ארכיון מ-28 ביולי 2020. נבדק ב-17 ביולי 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Mali opposition leaders freed after days of anti-gov't protests". www.aljazeera.com. ארכיון מ-10 באוגוסט 2020. נבדק ב-17 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Factbox: Why Mali is in turmoil again". Reuters (באנגלית). 18 באוגוסט 2020. ארכיון מ-19 באוגוסט 2020. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Calls for calm as Mali gov't criticised for response to protests". Al Jazeera English. 13 ביולי 2020. ארכיון מ-10 באוגוסט 2020. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. Bloody protests broke out in the capital, Bamako, on Friday and Saturday, with reports saying security forces fired live rounds during clashes with demonstrators, some of whom had occupied state buildings. [...] A senior official at an emergency department of a major hospital in Bamako was quoted by AFP news agency as saying 11 people died and 124 were injured since Friday. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Tih, Felix (18 באוגוסט 2020). "Gunshots heard at military camp near Mali capital". Anadolu Agency. ארכיון מ-18 באוגוסט 2020. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Mutinying soldiers say they have detained Mali's President Keita, Prime Minister Cisse". France24. 18 באוגוסט 2020. ארכיון מ-19 באוגוסט 2020. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Maclean, Ruth (18 באוגוסט 2020). "Mali's President and Prime Minister Arrested in Military Coup". The New York Times. ארכיון מ-18 באוגוסט 2020. נבדק ב-18 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
האגודה למדעי הפסיכולוגיה

ערך זה עוסק בארגון לקידום הפסיכולוגיה. אם התכוונתם לאגודה המייצגת פסיכולוגים, ראו .
| --- | --- |

 פעילות:  קידום תחום הפסיכולוגיה
 התאגדות:  ארגון ללא כוונת רווח
 תחום:  איגוד מקצועי 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  וושינגטון די. סי. ארצות הברית
 נשיא:  מהזרין בנג'י
 יושב ראש:  Randi Martin 
 תקופת הפעילות:  12 באוגוסט 1988 – הווה (36 שנים)
 www.psychologicalscience.org
 
האגודה למדעי הפסיכולוגיה (באנגלית: The Association for Psychological Science, בראשי תיבות: APS), שנקראה בעבר החברה האמריקנית לפסיכולוגיה (American Psychological Society), היא ארגון ללא כוונת רווח שנועד לקדם את הפסיכולוגיה כמדע מבוסס ראיות, בתחומי המחקר, היישום, ההוראה ושיפור הרווחה הנפשית.
האגודה מקדמת את הפסיכולוגיה המדעית ונציגיה ברמה הלאומית בארצות הברית. האגודה עורכת כנסים שנתיים, מפרסמת מספר כתבי עת מדעיים, ועובדת בשיתוף עם גורמים ממשלתיים במטרה לקדם את הפסיכולוגיה המדעית.
הארגון הוקם בארצות הברית ב-12 באוגוסט 1988, וחברים בו כיום כ-22,500 אנשי מקצוע ברחבי העולם, בהם אנשי אקדמיה ומדענים העוסקים בפסיכולוגיה מדעית, מטפלים, מרצים ועוד. נשיאת האגודה כיום (2010) היא מהזרין בנאג'י (Mahzarin Banaji) מאוניברסיטת הרווארד. משרדי הנהלת האגודה ממוקמים בוושינגטון.
אחד הארגונים הישראליים המסונפים לאגודה למדעי הפסיכולוגיה הוא ארגון "אופקים", אגודה שנועדה לקדם את השירותים הפסיכולוגיים בישראל תוך ראיית התחום כענף יישומי של מדע הפסיכולוגיה.
הערות שוליים

↑  מתוך אתר אגודת אופקים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436378205171  GND: 10138281-9  ISNI: 0000 0004 1118 0430  LCCN: no2006030839  NKC: xx0129521  SUDOC: 171438124  VIAF: 147582266   WorldCat (עם VIAF): 147582266
ה'ע"ד

ה'ע"ד (5074)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-22 בספטמבר 1313 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 11 בספטמבר 1314. שנה מסוג זשג, איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים. זו שנה שישית לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
ההפיכה הקמבודית

סמל ״הרפובליקה של קמבודיה״, לאחר המהפכה של 1970
ההפיכה הקמבודית של 1970 (בקמרית: រដ្ឋប្រហារកម្ពុជាឆ្នាំ១៩៧០) מתייחס להחלפת ראש המדינה הקמבודית, הנסיך נורודום סיהאנוק, לאחר ההצבעה באספה הלאומית ב־18 במרץ 1970. לאחר מכן הוכרז מצב חירום על ידי ראש הממשלה לון נול, שהפך לראש המדינה בפועל, והוביל בסופו של דבר להכרזת הקמת ״הרפובליקה הקמארית״ מאוחר יותר באותה השנה. ההפיכה נתפסת בדרך כלל כנקודת מפנה במלחמת האזרחים הקמבודית. המדינה לא הייתה עוד מונרכיה. קמבודיה נקראה באופן רשמי למחצה בשם "אטו דו קמבווד" (מדינת קמבודיה) בששת החודשים שחלפו מאז ההפיכה, עד שהוכרזה הרפובליקה.
האירוע סימן את הנקודה שבה קמבודיה הפכה למעורבת באופן משמעותי במלחמת וייטנאם, כאשר ראש הממשלה לון נול הוציא אולטימטום לכוחות צפון וייטנאם לעזוב את קמבודיה.
רקע

מאז העצמאות מצרפת ב-1954 הוביל את קמבודיה הנסיך נורודום סיהאנוק, שתנועתו הפוליטית נקראה סאנגקום שמרה על השלטון לאחר שזכתה בבחירות לפרלמנט ב־1955. ב-1963 אילץ סיהאנוק את האספה הלאומית לאשר תיקון חוקתי שהוביל אותו לראשות המדינה ללא תקופת כהונה קבועה. הוא שמר על הכוח הפנימי באמצעות שילוב של מניפולציה פוליטית, הפחדה, חסות, ואיזון זהיר בין יסודות השמאל והימין בממשלתו; תוך ריצוי הימין עם רטוריקה לאומנית, והמעיט בערכה של התנועה הקומוניסטית הקמבודית - הקמר רוז'.
בזמן מלחמת הודו סין השנייה, התמרון של סיהאנוק בין השמאל לימין נעשה קשה יותר. גם הברחת אורז מחוץ לגבולות המדינה השפיעה קשות על הכלכלה הקמבודית. בבחירות הקמבודיות ב-1966 ננטשה מדיניות מפלגת סנגקום הרגילה של תמיכה במועמד אחד בכל מחוז. הייתה תפנית גדולה ימינה, במיוחד כשצירים שמאלנים נאלצו להתחרות ישירות מול אנשי האליטה המסורתית, שהיו מסוגלים להשתמש בהשפעתם המקומית. אמנם כמה קומוניסטים בתוך סנגקום בחרו להתמודד, אבל רוב השמאלנים הובסו בצורה מכריעה. לון נול, ימני שהיה מקורב זמן רב לסיהאנוק, הפך לראש-הממשלה.
בשנת 1969, לון נול ואנשי הימין נעשו יותר ויותר מתוסכלים משלטונו של סיהאנוק, אף שהבסיס לכך היה כלכלי בחלקו, היו גם שיקולים פוליטיים. בפרט, רגישויות לאומניות ואנטי-קומוניסטיות של לון נול וחבריו - המדיניות של סיהאנוק שדגלה בסובלנות למחצה של פעילות הווייטקונג וצבא העם של וייטנאם בתוך גבולות קמבודיה. סיהאנוק, בנטייה ברורה שמאלה, בשנים 1963 - 1966, ניהל משא ומתן על הסדר חשאי עם האנוי, לפיו תמורת הרכישה המובטחת של אורז במחירים מנופחים, נפתח נמל סיהאנוקוויל למשלוחי נשק לווייטקונג. כמו הלאומנים מימין, גם היסודות המודרניסטיים הליברליים בתוך הסנגקום, בראשותו של טאם, נעשו מנוכרים יותר ויותר לסגנונו האוטוקרטי של סיהאנוק.
יש ראיות לכך שבמהלך שנת 1969 פנה לון נול לממסד הצבאי האמריקני כדי לאמוד את התמיכה הצבאית בכל פעולה נגד סיהאנוק. סגנו של ראש הממשלה לון נול, הנסיך סיסווט סיריק מטאק שהיה לאומני ידידותי לארצות הברית ומנהיג של הקהילה העסקית הקמבודית - הציע להתנקש בחייו של סיהאנוק. מהלך שלון נול דחה לחלוטין. סיהאנוק עצמו, סבר כי סיריק מטאק (שאותו הגדיר כתובע יריב קנאי לכס המלוכה הקמבודי) בגיבוי סוכנות המודיעין המרכזית האמריקנית (CIA), ובמגעים עם יריבו הוותיק של סיהאנוק הגולה סון נגוק טאן, הציעו את תוכנית ההפיכה בשנת 1969. המעורבות של CIA במזימות ההפיכה נותרה בלתי מוכחת, והנרי קיסינג'ר טען מאוחר יותר כי האירועים באו כהפתעה לממשלת ארצות הברית, אך נראה כי לפחות חלק מסוכני המודיעין הצבאי היו מעורבים חלקית.
הפלתו של סיהאנוק

במרץ 1970, בעוד סיהאנוק נסע לאירופה, ברית המועצות וסין, היו הפגנות אנטי-וייטנאמיות בקנה מידה גדול שפרצו בפנום פן. המונים תקפו את שגרירויות צפון וייטנאם ווייטקונג. סיהאנוק העניק תחילה מידה מסוימת של תמיכה למפגינים. הוא קיווה שמוסקבה ובייג'ינג ילחצו על צפון וייטנאם לצמצם את נוכחותה בקמבודיה. ואכן, הייתה השערה כי סיהאנוק ולון נול אולי תכננו את ההפגנות הראשונות כדי להשיג מנוף פוליטי נגד האנוי.
המהומות, לעומת זאת, הסלימו מעבר לשליטת הממשלה - אם כי הדבר נעשה ככל הנראה עם מידה של עידוד מראש הממשלה וסגנו. נמצאה "תוכנית מגירה" שהייתה מיועדת לכאורה עבור הקומוניסטים לכבוש את קמבודיה. ב־12 במרץ ביטל סיריק מטאק את הסכם הסחר של סיהאנוק עם צפון וייטנאם. לון נול סגר את הנמל של סיאנוקוויל לפעילות של צפון וייטנאם ונתן להם אולטימטום בלתי אפשרי - להסיג את כל כוחותיהם וכוחות הווייטקונג משטח קמבודיה בתוך 72 שעות (ב-15 במרץ) או שיהיו חשופים לפעולה צבאית. כאשר בבוקר 16 במרץ היה ברור כי דרישה זו לא נענתה, כ-30,000 צעירים התאספו מחוץ לאספה הלאומית בפנום פן כדי למחות נגד הנוכחות הווייטנאמית.
מנקודה זו, האירועים החלו לנוע במהירות הולכת וגוברת. באותו יום, היה אמור היה מזכיר המדינה קולונל אום מנורין (גיסו של סיהאנוק), לעמוד לדין על ידי התובע הכללי בהאשמות של שחיתות. התביעה נדחתה כדי לשמוע את החלטות המפגינים. לדברי סיהאנוק, מנורין קיבל מידע כי לון נול וסיריק מטאק פעלו להאיץ את ההפיכה השלטונית. קבוצה של אנשיו של מנורין, בפיקודו של מפקד המשטרה של פנום פן, מייג'ור בואור הורל, ניסתה לעצור את הקושרים, אבל הדבר היה מאוחר מדי. מנורין, ושאר אנשי הביטחון המרכזיים הנאמנים לסיהאנוק, נעצרו. לאחר שהתכנסה האספה הלאומית באותו היום, זימנה אמו של סיהאנוק, המלכה קוסמאק, לבקשת סיהאנוק את לון נול ואת סיריק מטאק לארמון המלכותי וביקשה מהם לשים קץ להפגנות.
נראה כי במהלך 16 או 17 במרץ סיריק מאטק סוף סוף שכנע את לון נול לסלק את סיהאנוק מהשלטון. לון נול, שעד אז אולי רק קיווה שסיהאנוק יסיים את יחסיו עם צפון וייטנאם, גילה אי-רצון לנקוט פעולה נגד ראש-המדינה. כדי לשכנע אותו, סיריק מטאק, השמיע לו הקלטה ממסיבת עיתונאים שהוקלטה פריז, שבו איים סיהאנוק להוציא להורג את שניהם בשובו לפנום פן. עם זאת, ראש הממשלה לא היה בטוח, וכתוצאה מכך סיריק מטאק, מלווה בשלושה קציני צבא, אילץ לבסוף את לון נול לחתום על המסמכים הדרושים באיומי אקדח.
למחרת - 18 במרץ - הצבא השתלט על הבירה, ונערך דיון בתוך האספה הלאומית בהנהגתו של טאם. אחד מחברי האספה (קים פון, שנהרג לאחר מכן על ידי מפגינים פרו-סיהאנוקיים בקמפונג צ'אם) יצא מההפגנות במחאה, אם כי לא נפגע באותה עת. שאר חברי האספה הצביעו פה אחד על סילוק סיהאנוק מהשלטון. לון נול לקח על עצמו את סמכויותיו של ראש המדינה על בסיס מצב חירום, באישור נשיא האספה הכללית, צ'נג הנג. ההפיכה נעשתה בעזרת תהליכים חוקתיים ולאו דווקא על ידי השתלטות צבאית בוטה. אירועים אלה היו הבסיס של ייסוד רפובליקת הקמאר.
המלכה קוסמאק נאלצה לעזוב את הארמון המלכותי על ידי הממשלה החדשה והוחזקה במעצר בית בווילה בפרבר לפני שהורשתה להצטרף לבנה בבייג'ינג בסין מסיבות בריאותיות בשנת 1973 ומתה שם שנתיים לאחר מכן.
הפגנות נגד ההפיכה

ב־23 במרץ קרא סיהאנוק (באמצעות רדיו בייג'ינג) להתקוממות כללית נגד לון נול. הפגנות עממיות נרחבות הקוראת לחזרתו של סיהאנוק החלו להתרחש בחלקים שונים של קמבודיה. ההפגנות בקומפונג צ'אם נעשו אלימות במיוחד, ושני סגני יושב ראש של האספה הלאומית, סוס סאון וקים פון, נהרגו על ידי המפגינים ב-26 במרץ לאחר שנסעו לעיירה כדי לשאת ולתת. אחיו של לון נול, קצין המשטרה לון ניל, הוצב בעיר הסמוכה טונלה ונהרג גם הוא.
ההפגנות דוכאו באכזריות רבה על ידי הצבא הקמבודי. היו כמה מאות מקרי מוות ואלפי מעצרים. כמה עדים דיברו על שימוש בטנקים נגד המוני אזרחים לא חמושים.
אחרי

בעקבות הפיכה, פלשו כוחות צפון וייטנאם לקמבודיה ב-1970 על פי בקשתו של מנהיג הקמר רוז', נואון צ'ה. אלפי וייטנאמים נהרגו על ידי כוחות אנטי קומוניסטים של לון נול וגופותיהם הושלכו לנהר המקונג. התקפות נגד וייטנאמים החלו לאחר דרישה של לון נול כי כל הקומוניסטים הווייטנאמים חייבים לעזוב את קמבודיה. שגרירות צפון וייטנאם בפנום פן נהרסה על ידי הקמבודים. מתוך כ-450,000 וייטנאמים בקמבודיה, 100,000 עזבו את הארץ ועוד 200,000 הועברו בכפייה לדרום וייטנאם, והפחיתו את אוכלוסיית העדה הווייטנאמית המוערכת ל-140,000 חמישה חודשים לאחר ההפיכה. אירועים אלה סימנו את תחילת מלחמת האזרחים הקמבודית, שהייתה התקפה על משטרו של לון נול, שהנתמך על ידי כוח אווירי אמריקאי נגד הקמר רוז' וצפון וייטנאם.
לון נול נמלט מקמבודיה בשנת 1975 ממש לפני כיבושה על ידי כוחות הקמר רוז'.
הערות שוליים

↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale UP, p.228
↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale UP, p. 232
↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale UP, p.300
↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale UP, p.301
↑  Clymer, K. J. The United States and Cambodia, Routledge, 2004, p.22
↑  Sutsakhan, Lt. Gen. S. The Khmer Republic at War and the Final Collapse Washington DC: United States Army Center of Military History, 1987, Part 1, p. 42. See also Part 1 Part 2 Part 3.
↑  Ayres, D. Anatomy of a Crisis, University of Hawaii Press, 2000, p.71
↑  Marlay, R. and Neher, C. Patriots and tyrants, Rowman & Littlefield, 1999, p.165
↑  Clymer, K. J. The United States and Cambodia, Routledge, 2004, p.21
↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale UP, p.302
↑  Ben Kiernan (2008). Blood and Soil: Modern Genocide 1500–2000. Melbourne Univ. Publishing. pp. 548
↑  Colin Mackerras (2 September 2003). Ethnicity in Asia. Routledge. pp. 197
↑  Christopher R. Duncan (2004). Civilizing the Margins: Southeast Asian Government Policies for the Development of Minorities. Cornell University Press. pp. 247
↑  Chileng Pa; Carol A. Mortland (12 February 2008). Escaping the Khmer Rouge: A Cambodian Memoir. McFarland.
↑  Christopher R. Duncan (2004). Civilizing the Margins: Southeast Asian Government Policies for the Development of Minorities. Cornell University Press. pp. 247
מפת קמבודיה והודו-סין בשנת 5–1954, לפני העצמאות של המדינה
דיוקן של מרשל לון נול, מראשי המהפכה של 1970 בקמבודיה
הכנסייה הסורית הקתולית

מרכז הכנסייה הסורית הקתולית בדמשק
הכנסייה הסורית הקתולית (בארמית סורית: ܥܕܬܐ ܣܘܪܝܝܬܐ ܩܬܘܠܝܩܝܬܐ, בערבית: الكنيسة السريانية الكاثوليكية) היא זרם נוצרי קתולי באזור הלבנט, הדומה בהרבה ממנהגיו ומערכיו לאלו של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית. בהיותה אחד מעשרים ושתיים הזרמים בנצרות המזרחית הקתולית, הכנסייה הסורית הקתולית היא אוטונומית במגוון רחב של תחומים.
הכנסייה נוסדה באנטיוכיה. ראש הכנסייה מכונה "הפטריארך של אנטיוכיה ושל הסורים המזרחיים", ומושבו בעיר ביירות. הכנסייה מחזיקה עשרה בישופים, מהם ארבעה בסוריה ולבנון (כיחידה אחת), שניים בעיראק, בישוף אחד במצרים ואחד בסודאן. בנוסף מוצב פטריארך (דרגה פחות גבוהה) בישראל, בטורקיה, וכן בארצות הברית ובקנדה ובמקומות נוספים. בשנת 1781 אוחדה עם הכנסייה הקתולית ברומא, ומאז היא כפופה לוותיקן כזרמים קתוליים אחרים.
נכון לשנת 2010, לכנסייה הקתולית הסורית עשרה בישופים, 85 פטריארכים, וקרוב ל-159,000 מאמינים. בשנת 2014, רבים מהמאמינים, ששהו בשטחי סוריה ועיראק, נרצחו ונטבחו על ידי ארגון המדינה האסלאמית.
ה'ש"ע

.
ה'ש"ע (5,370) ובקיצור ש"ע – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-29 בספטמבר 1609, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 17 בספטמבר 1610.
המולד של תשרי חל ביום שני, 20 שעות ו-442 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג גכה. איננה מעוברת, ואורכה 354 ימים.
זו שנה ראשונה לשמיטה, ושנת 12 במחזור העיבור ה-283. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 22 (סימנה כבלבז) במחזור השמש ה-192.
שנה זו היא שנת 1,541 לחורבן הבית, ושנת 1,921 לשטרות.
לפי דברי רוב הראשונים שנה זו היא שנת היובל.
אירועים

י"ב בטבת – גלילאו גליליי צופה לראשונה בארבעת הירחים הגדולים של צדק
ט"ו באדר – גלילאו גליליי מפרסם את ספרו Sidereus Nuncius
נולדו

רבי שלמה אלגאזי, מרבני טורקיה וירושלים ומהלוחמים בשבתאות (נפטר בה'תמ"ג)
נפטרו

ג' בתשרי – רבי שמואל בן אליעזר הלוי מפרידבורג, מרא דאתרא ואב"ד פרנקפורט דמיין.
י"א בתמוז – רבי יצחק חיות, רב וראש ישיבה בפראג ובפרוסטיץ.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג גכה, ובה 354 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "כסדרה": שבה חשוון בן 29 יום ואילו כסלו בן 30 יום
הערות שוליים

↑  ראו למשל בעל המאור עבודה זרה ט:
היסטוריה של עם ישראל
האם נגי, קיסר וייטנאם

הָאַם-נָגִי (בוייטנאמית: Hàm Nghi, משמעות מילולית: "מלוא צדק";‏ 3 באוגוסט 1872 – 4 באוגוסט 1943), בשמו הפרטי נֵגוֹייְן פּוֹק אוּנְג לִיץ' (Nguyễn Phúc Ưng Lịch), היה קיסר וייטנאם השמיני משושלת נֵגוֹייְן אשר משל בין השנים 1884 – 1885. הָאַם-נָגִי פתח במרד נגד סמכויות השלטון בהודו-סין הצרפתית, מה שהוביל להדחתו בידי הצרפתים ולגירושו לגלות באלג'יריה הצרפתית. כיבוש הבירה הווייטנאמית הואה בידי הצרפתים בסוף שלטונו של הָאַם-נָגִי הוביל לנפילתה של הקיסרות הווייטנאמית תחת שלטון האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
ביוגרפיה

נֵגוֹייְן פּוֹק אוּנְג לִיץ' היה אחיינו של הקיסר טוּ-דּוּקּ, שמותו בשנת 1883 הוביל למשבר ירושה בין בניו המאומצים. שלושת בניו המאומצים נפטרו או נהרגו בטווח זמן קצר לאחר שירשו את הכס. היה זה במצב פוליטי בעייתי זה שהאימפריה הקולוניאלית הצרפתית ייצבה את מעמדה בתור שלטת על דרום וייטנאם והשיגה השפעה על הצפון לאחר מלחמת סין–צרפת. נֵגוֹייְן פּוֹק אוּנְג לִיץ' הועלה על כס המלוכה באמצעות תככים פוליטיים של שני יועצים יריבים בחצר המלוכה הקיסרית בהואה, שראו בקיסר הצעיר פשרה פוליטית שתאפשר לממשל הווייטנאמי להעניק את מרב תשומת הלב למאבק בצרפת, אשר איימה על ריבונותה של וייטנאם. בהסכמת ממשלת הרפובליקה הצרפתית השלישית הוכתר נֵגוֹייְן פּוֹק אוּנְג לִיץ' בן ה-14 לקיסר "אנאם" (וייטנאם) בשנת 1884, תוך שהוא לוקח את השם הקיסרי הָאַם-נָגִי.
ביוזמת יועצים בחצר המלוכה הקיסרית וחברי משפחת המלוכה, הריבון הצעיר עמד בראש התקוממות נגד הצרפתים שהחלה ב-4 ביולי 1885. הקיסר הצעיר פרסם את צו צְ'אַן ווּאוֹנְג (Cần Vương); "עזרו לריבון", אשר החל מרידה כללית ברחבי הארץ נגד הסמכות השלטונית הצרפתית. המטרה של המרידה הייתה להסדיר את מעמדה הבינלאומי הריבוני של וייטנאם בפני המעצמות האירופאיות. המרד נכשל, והָאַם-נָגִי נמלט ביחד עם יועציו ומקורביו, מהעיר הקיסרית בהואה אל מקלט הררי. הכוחות הצרפתים מצאו ועצרו את הָאַם-נָגִי והחליפו אותו רשמית עם אחיו דּוֹנְג קָ'אן, שהיה נאמן לשלטון הצרפתי. הָאַם-נָגִי גורש לאלג'יריה הצרפתית, שם נפטר בשנת 1944. בשנת 1965, בהצעתו של נשיא צרפת, שארל דה גול, בתו של הָאַם-נָגִי העבירה את קבר אביה למעון אצולה שהיה ברשותו במערב צרפת, שם הוא קבור עד היום.
האם פריז בוערת?

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הספר האם פריז בוערת? מאת לארי קולינס
 בימוי:  רנה קלמנט
 הופק בידי:  Marianne Productions  Transcontinental Films
 תסריט:  גור וידאל פרנסיס פורד קופולה ז'אן אורנש פייר בוסט
 עריכה:  רוברט לורנס
 שחקנים ראשיים:  ז'אן-פול בלמונדו שארל בואייה לסלי קארון ז'אן-פייר קאסל ג'ורג' צ'קיריס אלן דלון קירק דאגלס גלן פורד גרט פרבה
 מוזיקה:  מוריס ז'אר
 צילום:  מרסל גריגנון
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית צרפת צרפת
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 באוקטובר 1966
 משך הקרנה:  173 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מלחמה 
 תקציב:  31.7 מיליון
 דף הסרט ב־IMDb
 
האם פריז בוערת? (באנגלית: Is Paris Burning?) הוא סרט קולנוע אמריקאי-צרפתי משנת 1966, מסוגת דרמה היסטורית, אשר בוים על ידי רנה קלמנט. הסרט עוסק בשחרור פריז בסוף מלחמת העולם השנייה.
עלילה

הסרט עוסק בימיו האחרונים של הכיבוש הגרמני בפריז במלחמת העולם השנייה. בעלות הברית מתקדמות במהירות מחזית המערב, אולם הן מתכוונות לדלג על פריז ולהסתפק בהטלת מצור עליה. היטלר ממנה את הגנרל דיטריך פון קולטיץ למושל פריז, ומורה לו כי במקרה שלא יצליח להגן על העיר, עליו להחריב אותה לחלוטין.
במקביל, מתפתח מאבק בין המחתרת הצרפתית - הרזיסטאנס, לבין אנשי צרפת החופשית. הרזיסטאנס מעוניינים לפתוח במרד כנגד הגרמנים ולשחרר את פריז, בעוד נציגי צרפת החופשית דורשים לשמור על השקט עד שיגיעו בעלות הברית. בסופו של דבר שני הגופים פותחים בהתקוממות, והעיר הופכת לזירת קרבות בין המורדים הצרפתים לחיל המצב הגרמני. הצרפתים מצליחים לשלוח שליח אל מפקדת בעלות הברית, שמשכנע את הגנרל פיליפ לקלרק לנוע עם כוחותיו אל פריז. כאשר מתקרבים הכוחות של לקלרק, קולטיץ מבין שהוא עומד להפסיד את העיר. במקום למלא את פקודתו של היטלר להחריב את העיר, קולטיץ מחליט להיכנע ולהגן על העיר ועל אתריה ההיסטוריים. הסרט מסתיים כאשר קולטיץ נלקח למאסר, ומשפופרת הטלפון במשרדו בוקע קולו של היטלר שדורש לדעת בצרחות: "האם פריז בוערת?"