stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולפגנג אמדאוס מוצרט
מיתוסים ואגדות > הרקוויאם של מוצרט

סביב הרקוויאם של מוצרט נוצר המיתוס, שבעת כתיבתו ידע מוצרט כי הוא עומד למות, והרקוויאם חובר עבור עצמו. סיפור זה מתבסס על זיכרונותיה של אשתו קונסטנצה, שסיפרה כי מוצרט אמר לה כך כמה שבועות לפני מותו.
גרסה זו, וכן אגדות רבות אחרות, התחזקו בעקבות סרטו הבדיוני של מילוש פורמן "אמדאוס", המבוסס על מחזה מאת פיטר שאפר. הסרט עורר התעסקות רבה בסיפור חייו של המלחין הגאון. למרות הצהרתם הפומבית של יוצרי הסרט כי מדובר ביצירה שהיא פרי הדמיון ברובה, צופים רבים סברו שזהו סרט ביוגרפי על חייו של מוצרט, וקיבלו את הנאמר בו כאמת היסטורית.
במשך קרוב למאתיים שנה היה מזמין הרקוויאם חידה לא פתורה בעיני חוקרים ומוזיקולוגים, והחידה הולידה אגדות שונות ומשונות. גרסת הסרט "אמדאוס" להזמנת היצירה רומזת כי מזמין היצירה היה לא אחר מאשר אנטוניו סליירי, מלחין החצר של הקיסר וכנראה גם יריבו של מוצרט, אם כי היחסים ביניהם היו לרוב אדיבים וידידותיים. גרסה שונה של הסיפור היא, שאיש מסתורי הזמין את הרקוויאם כדי להתיש את המלחין החולה ולהביא עליו את מותו.
בחלוף השנים נודעה האמת. שורש האגדה טמון בהזמנת היצירה על ידי שליח, אך מזמין היצירה לא היה אלמוני כלל, ולמעשה אף היה מפורסם באותה תקופה בווינה. מדובר ברוזן פרנץ פון ואלסאג (אנ'), איש אצולה חובב מוזיקה, שנהג לרכוש יצירות ממלחינים ידועים, להעתיקן בכתב ידו ולהציגן כיצירותיו שלו. את הרקוויאם הזמין כדי להציגו כמחווה שלו לזכר אשתו.
נראה שמוצרט ידע היטב את זהותו של מזמין היצירה, ועדות לכך ניתן למצוא בדיון המשפטי שהתנהל לאחר מותו בין אשתו קונסטנצה לבין נציגי הרוזן (הדיון לא הגיע לידי משפט). על פי הסכם שנחתם בין מוצרט לבא כוחו של פון ואלסאג, מוצרט קיבל מראש את מחצית הסכום המגיע לו עבור הרקוויאם, והמחצית השנייה אמורה הייתה להתקבל עם השלמת היצירה. משערים שהרוזן קיווה לקבל את הזכויות המלאות על יצירה, בכלל זה כל הטיוטות וכתבי היד.
מותו הפתאומי של מוצרט העביר את הזכויות על היצירה הלא מושלמת לידי אשתו, וזו דאגה להשלמתה והשמעתה בפומבי למטרות רווח. מעשה זה היה העילה לתביעתו של הרוזן, שלבסוף יצא כשידו על התחתונה ונאלץ לוותר על הזכויות.
הן סיפור מודעותו של מוצרט למותו הקרב והן הסיפור אודות "איש המסתורין" מזמין הרקוויאם, ראו אור לראשונה בביוגרפיה של מוצרט שפורסמה בווינה בשנת 1808 על ידי פרנץ קסאווייר נימצ'ק.
מיתוסים ואגדות > מוצרט וסליירי

על יחסי מוצרט וסליירי נוצר המיתוס, שלפיו קנאתו של אנטוניו סליירי בגאונותו המוזיקלית של מוצרט העבירה את סליירי על דעתו, עד כדי מעורבות במותו המוקדם של מוצרט.
בשנת 1830 כתב פושקין מחזה מחורז ששמו "מוצרט וסליירי". המחזה מספר סיפור בדיוני, שלפיו קנאתו של סליירי במוזיקה הגאונית של מוצרט מביאה אותו להרעיל את מוצרט ולגרום למותו. המחזה עובד בשנת 1897 לאופרה "מוצרט וסליירי" מאת רימסקי-קורסקוב. המחזה של פיטר שאפר והסרט "אמדאוס" נשענים על יצירות אלה בעיצוב היחסים בין שני המלחינים ובתיאור הקנאה של סליירי במוצרט.
האמת ההיסטורית היא, שלמוצרט וסליירי אכן הייתה תקופה שבה רחשו עוינות זה כלפי זה, אולם הייתה זו עוינות על רקע כלכלי בלבד, ולאורך תקופה קצרה ביותר, כאשר מוצרט נכשל בהתמודדותו על תפקידים שונים, בעיקר תפקידי הוראת מוזיקה, אשר אליהם נבחר לבסוף סליירי. אם הייתה איבה בין השניים שבבסיסה קנאה, הרי הייתה זו קנאתו של מוצרט בסליירי ולא ההפך.
אולם מלבד סכסוך קטן זה, יחסיהם של מוצרט וסליירי היו טובים והשניים רחשו הערכה רבה זה לזה. כאשר סליירי התמנה לתפקיד ה"קאפלמייסטר" בחצרו של הקיסר, הוא העדיף להחיות את האופרה "נישואי פיגארו" של מוצרט ולא לכתוב אופרה משל עצמו. מוצרט וסליירי אף הלחינו יחדיו קטע מוזיקלי לסופרן ופסנתר, קטע שהוקדש לזמרת פופולרית באותה התקופה.
במכתבו האחרון (נכתב ב-14 באוקטובר 1791) כתב מוצרט על הצגת האופרה "חליל הקסם" שבה נכח סליירי: "הוא צפה והאזין ברוב קשב, ומן הפתיחה ועד לאקורד הסיום לא היה קטע שבו לא זכיתי למחמאה זו או אחרת מפיו".
על פי הביוגרפיה של מוצרט שכתב אוטו יאן בשנת 1856, סליירי נכח בהלווייתו של מוצרט.
סגנון מוזיקלי

מוצרט – לצד היידן ובטהובן – היה נציג מרכזי של התקופה הקלאסית במוזיקה המערבית. סגנונו המוזיקלי התפתח במקביל להתפתחות שחלה במוזיקה האירופית באותן השנים; החל בסגנון הגאלאנט (סגנון פשוט וקליל שנוצר באמצע המאה ה-18 כתגובה למורכבות המוזיקלית של תקופת הבארוק) ביצירותיו המוקדמות, ועד למורכבות הצורנית ולרב קוליות ביצירותיו המאוחרות.
מוצרט היה מלחין פורה מאוד, שהלחין במרבית סוגי המוזיקה שהיו קיימים בזמנו, בכלל זה סימפוניות, אופרות, קונצ'רטי סולו לכלים שונים ומוזיקה קאמרית, הכוללת מספר רב של רביעיית מיתרים ומספר רב של סונאטות. בתחום המוזיקה הדתית חיבר מוצרט מספר מיסות. הוא גם היה ידוע בחיבתו למוזיקה היתולית, וכך חיבר מוזיקה לריקודים, דיברטימנטי, סרנדות ושאר סוגים של מוזיקה קלה ומבדרת.
המאפיינים של הסגנון הקלאסי במוזיקה ניכרים ביצירתו של מוצרט; הבהירות, האיזון, השקיפות והשפה ההרמונית הפשוטה מהווים את הבסיס ליצירתו, על אף שביצירותיו הבוגרות יש שימוש גובר בהרמוניות כרומטיות ובמורכבות שלא נודעה בזמנו. מגיל צעיר ניכר במוצרט הכישרון לחיקוי מדויק של מוזיקה אותה שמע. מסעותיו הרבים בילדותו, שבהם נפגש עם גדולי המוזיקאים באירופה, חשפו אותו לסגנונות ולטכניקות ששימשו אותו ליצירת סגנונו המוזיקלי הייחודי.
בבגרותו החל מוצרט להשתמש באלמנטים מסגנון הבארוק. קטעים פוגאלים, נושאים קונטרפונקטיים וקטעים כרומטיים החלו להופיע ביצירותיו. הסונאטות שחיבר לכלי מקלדת נכתבו במבנה של צורת הסונאטה, ואף שכללו אותו לכדי מבנה מורכב הכולל פיתוח רב קולי מורחב של הנושאים תוך שימוש רב במודולציות.
במהלך חייו כתב מוצרט לסירוגין מוזיקה אינסטרומנטלית ומוזיקה ווקאלית (בעיקר אופרות). הוא כתב אופרות מכל הסוגות הקיימות: אופרה בופה כדוגמת "נישואי פיגארו", אופרה סריה כדוגמת אידומנאו ו"חסדו של טיטוס", דרמה ג'וקוזו כדוגמת דון ג'ובאני (כל אלה לליברית באיטלקית), וזינגשפיל בשפה הגרמנית כדוגמת חליל הקסם .
באופרות המאוחרות שחיבר השתמש מוצרט בשינויים מזעריים בתזמור ובגוון המוזיקלי כדי לבטא ולהדגיש מצבי רוח ורגשות, וכן התרחשויות דרמטיות בעלילה. התפתחותו המתמדת של מוצרט בתזמור באה לביטוי בסימפוניות ובקונצ'רטי שכתב וכן באופרות. ככל שגברה המורכבות במוזיקה האינסטרומנטלית שלו, גדלה מיומנותו בהבעת רגשות באמצעות המוזיקה באופרות.
במוזיקה של מוצרט יש התייחסות מעטה לטבע. מוצרט היה מלחין עירוני, והתאים את סגנונו המוזיקלי לטעמו של הקהל העירוני: בני אצולה ובורגנים.
סגנון מוזיקלי > השפעות

יצירתו של מוצרט השפיעה, ועודנה משפיעה, על יצירותיהם של מלחינים רבים. ג'ואקינו רוסיני טען כי מוצרט הוא "המוזיקאי היחיד אשר לו היו ידע כמידת הגאוניות, וגאוניות כמידת הידע".
מעריץ בולט של מוצרט בקרב המלחינים הקלאסיים הוא לודוויג ואן בטהובן. בטהובן השתמש לא פעם במוצרט כמודל ליצירתו. הרביעייה בלה מז'ור של בטהובן (אופוס 18 מספר 4) קיבלה את השראתה מן רביעייה בלה מז'ור של מוצרט (K.464). הדמיון ביניהן אינו מקרי: לפני כתיבת היצירה העתיק בטהובן את מרבית רביעיות המיתרים של מוצרט, כדי להבין את אופי היצירה של המלחין הנערץ עליו. גם הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 בדו מינור של בטהובן הוא מחווה ברורה לקונצ'רטו בדו מינור של מוצרט (K.491). והחמישייה לפסנתר וכלי נשיפה אופוס 16 מאת בטהובן מתייחסת בבירור ליצירה להרכב זהה מאת מוצרט (K.452).
מחווה נוספת של בטהובן למוצרט הן הווריאציות שכתב למספר נושאים מאת מוצרט, ביניהן הווריאציות לצ'לו ופסנתר על נושאים מתוך "חליל הקסם"; וכן קדנצות שכתב לקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט, ובעיקר לקונצ'רטו מספר 20 (K.466).
דוגמאות נוספות להשפעתו של מוצרט על מלחינים אחרים הן: יצירתו של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי "מוצרטיאנה" שנכתבה לזכרו של המלחין; וכן ה"וריאציות ופוגה על נושא של מוצרט", יצירה של מקס רגר משנת 1914. המילה האחרונה שאמר המלחין גוסטב מאהלר לפני מותו הייתה "מוצרט".
יצירות חשובות

נהוג היום לציין את יצירותיו של מוצרט לצד מספרן ברשימת יצירותיו ("רשימת קכל"), רשימה שהיא למעשה קטלוג כרונולוגי-נושאי שערך לודוויג פון קכל בשנת 1862. נהוג לסמן יצירה באות K ולאחריה המספר הסידורי ברשימה.
יצירות חשובות > אופרה

23 אופרות. המפורסמות ביותר הן:
אידומניאו (Idomeneo, re di Creta ossia Ilia e Idamante, K.366)
החטיפה מן ההרמון (Die Entführung aus dem Serail, K.384)
נישואי פיגארו
דון ג'ובאני (Don Giovanni, K.527) -
כך עושות כולן (Così fan tutte, K.588)
חליל הקסם (Die Zauberflöte, K.620)
בין הפחות מוכרות:
התמימה המזויפת (La finta semplice, KV 51/46a)
המלך הרועה (Il re pastore, K. 208)
חסדו של טיטוס (La Clemenza di Tito KV. 621)
יצירות חשובות > מוזיקה תזמורתית

27 קונצ'רטי לפסנתר ותזמורת:
קונצ'רטו מס' 1 בפה מז'ור למקלדת ותזמורת קכל 37 (עיבוד של מוצרט)
קונצ'רטו מס' 2 בסי במול מז'ור למקלדת ותזמורת קכל 39 (עיבוד של מוצרט)
קונצ'רטו מס' 3 ברה מז'ור למקלדת ותזמורת קכל 40 (עיבוד של מוצרט)
קונצ'רטו מס' 4 בסול מז'ור למקלדת ותזמורת קכל 41 (עיבוד של מוצרט)
קונצ'רטו מס' 5 ברה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 175
קונצ'רטו מס' 6 בסי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 238
קונצ'רטו מס' 7 בפה מז'ור לשלושה פסנתרים ותזמורת קכל 242
קונצ'רטו מס' 8 בדו מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 246 ("Lützow")
קונצ'רטו מס' 9 במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 271 ("Jeunehomme")
קונצ'רטו מס' 10 במי במול מז'ור לשני פסנתרים ותזמורת קכל 365
קונצ'רטו מס' 11 בפה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 413
קונצ'רטו מס' 12 בלה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 414
קונצ'רטו מס' 13 בדו מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 415
קונצ'רטו מס' 14 במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 449
קונצ'רטו מס' 15 בסי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 450
קונצ'רטו מס' 16 ברה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 451
קונצ'רטו מס' 17 בסול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 453
קונצ'רטו מס' 18 בסי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 456
קונצ'רטו מס' 19 בפה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 459
קונצ'רטו מס' 20 ברה מינור לפסנתר ותזמורת קכל 466
קונצ'רטו מס' 21 בדו מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 467
קונצ'רטו מס' 22 במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 482
קונצ'רטו מס' 23 בלה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 488
קונצ'רטו מס' 24 בדו מינור לפסנתר ותזמורת קכל 491
קונצ'רטו מס' 25 בדו מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 503
קונצ'רטו מס' 26 ברה מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 537 ("ההכתרה")
קונצ'רטו מס' 27 בסי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת קכל 595
2 קונצ'רטי לחליל
קונצ'רטו מס' 1 בסול מז'ור K.313
קונצ'רטו מס' 2 ברה מז'ור K.314
4 קונצ'רטי וקונצ'רטו רונדו לקרן יער K.417, 447, 495, 386b
קונצ'רטו לחליל ולנבל בדו מז'ור K.299
חמישה קונצ'רטי לכינור K.207, 211, 216, 218, 219
קונצ'רטו לקלרינט בלה מז'ור K.622
קונצ'רטו לאבוב בדו מז'ור K.314
אנדנטה לחליל ותזמורת בדו מז'ור K.315
41 סימפוניות, המפורסמות שבהן:
סימפוניה מס' 25 בסול מינור K.183
סימפוניה מס' 29 בלה מז'ור K.201
סימפוניה מס' 31 ברה מז'ור K.297 ("פריז")
סימפוניה מס' 34 בדו מז'ור K.338
סימפוניה מס' 35 ברה מז'ור K.385 ("האפנר")
סימפוניה מס' 36 בדו מז'ור K.425 ("לינץ")
סימפוניה מס' 38 ברה מז'ור K.504 ("פראג")
סימפוניה מס' 39 במי במול מז'ור K.543
סימפוניה מס' 40 בסול מינור K.550
סימפוניה מס' 41 בדו מז'ור K.551 ("יופיטר")
יצירות חשובות > מוזיקה קאמרית

23 רביעיות מיתרים. מפורסמות במיוחד הן 6 הרביעיות המוקדשות להיידן (אנ'):
רביעייה 14 בסול מז'ור קכל 387
רביעייה 15 ברה מינור קכל 421
רביעייה 16 במי במול מז'ור קכל 428
רביעייה 17 בסי במול מז'ור קכל 458 ("הציד")
רביעייה 18 בלה מז'ור קכל 464
רביעייה 19 בדו מז'ור קכל 465 ("הדיסוננסים")
2 רביעיות לפסנתר, כינור, ויולה וצ'לו:
רביעית פסנתר מס' 1 בסול מינור קכל 478 (1785)
רביעית פסנתר מס' 2 במי במול מז'ור קכל 493 (1786)
4 רביעיות לחליל, כינור, ויולה וצ'לו:
רביעית חליל ברה מז'ור קכל 285
רביעית חליל בסול מז'ור קכל 285a
רביעית חליל בדו מז'ור קכל נספח 171 (285b)
רביעית חליל בלה מז'ור קכל 298
חמישייה לפסנתר, אבוב, קלרינט, קרן יער ובסון במי במול מז'ור קכל 452 (1784)
6 חמישיות לשני כינורות, שתי ויולות וצ'לו:
חמישית כלי קשת בסי במול מז'ור קכל 174 (1773)
חמישית כלי קשת בדו מינור קכל 406 (עיבוד של הסרנדה לכלי נשיפה קכל 388)
חמישית כלי קשת בדו מז'ור קכל 515 (1787)
חמישית כלי קשת בסול מינור קכל 516 (1787)
חמישית כלי קשת ברה מז'ור קכל 593 (1790)
חמישית כלי קשת במי במול מז'ור קכל 614 (1791)
חמישייה בלה מז'ור לקלרינט, שני כינורות, ויולה וצ'לו קכל 581 (1789)
סרנדה מס' 13 לרביעיית מיתרים וקונטרבס בסול מז'ור K.525 ("מוזיקת לילה זעירה")
סרנדה לשלושה־עשר כלי נשיפה בסי במול מז'ור K.361 ("גראן פרטיטה")
יצירות חשובות > מוזיקה לכלי סולו

18 סונאטות לפסנתר, ביניהן:
סונאטה לפסנתר מס' 6 ברה מז'ור K.284 ("דירניץ")
סונאטה לפסנתר מס' 8 בלה מינור K.310
סונאטה לפסנתר מס' 11 בלה מז'ור K.331 (הפרק האחרון שלה הוא ה-Rondo alla turca – רונדו בסגנון טורקי)
סונאטה לפסנתר מס' 14 בדו מינור K.457
סונאטה לפסנתר מס' 16 בדו מז'ור K.545
יצירות חשובות > מוזיקה דתית

יותר מ-50 יצירות, ביניהן:
רקוויאם ברה מינור K.626
מיסת ההכתרה בדו מז'ור K.317
המיסה הגדולה בדו מינור K.427
עיבוד ליצירות של מוצרט בישראל

פרוש כנפיך ערב, מילים: לוין קיפניס, עיבוד: גיל אלדמע.
חידת הפרחים, מילים: לוין קיפניס, עיבוד: גיל אלדמע.
יורה יקר מילים: יוסף אחאי
שיר יין מילים: יוסף אחאי
עץ חיים היא מילים: משלי ג' י"ז ואיכה ה' כ"א
מורשתו

הדום הקרח מוצרט באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה קרוי על שמו של מוצרט, ואתרים סמוכים קרויים על שמות יצירותיו: נונאטאק פיגארו, מעבר האפנר.
סדרת הנפשה בשם "אמדאוס" הופקה לכבוד יום הולדתו ה-250.
רשימת מקורות

מספר קטעי מידע לקוחים ממקורות מידע אחרים, והם:
בחיפוש אחר מוצרט, סרט דוקומנטרי מקיף על המלחין
מוצרט ו"הומור בתי שימוש" (אנ')
ראו גם

רשימת קכל - רשימת כל יצירותיו של מוצרט
אפקט מוצרט
מוצרט-קוגל - ממתק תחת שמו של מוצרט
האסכולה הווינאית הראשונה
לקריאה נוספת

ג'רמי סיפמן, מוצרט - חייו ויצירתו, הוצאת מטר, 2006. (הספר בקטלוג ULI)
ג'יין גלובר, הנשים של מוצרט: חייו, נשותיו, המוזיקה שלו, מאנגלית: אביעד שטיר, הוצאת ספרי עליית הגג, ידיעות ספרים, 2007. (הספר בקטלוג ULI)
אריק בלום, מוצרט, תרגום: גבי פלג, כתר הוצאה לאור, 1986. (הספר בקטלוג ULI)
אלפרד איינשטיין, מוצרט, מגרמנית: יצחק הירשברג, הוצאת עידית, 1957 (הספר בקטלוג ULI)
עופר אדרת‏, 25 דברים שצריך לדעת על מוצארט, באתר וואלה, 27 בינואר 2006
לא תקום פעמים צרה

לֹא תָּקוּם פַּעמַיִם צָרָה הוא ביטוי מקראי. במקורו הפירוש היה שהצרה תבוא בעוצמה רבה ובבת אחת. בדורות מאוחרים יותר השימוש הרווח בו הוא במשמעות של איחול: צרה שקרתה פעם אחת לא תתרחש שוב. לעיתים משמש כראשי תיבות: לא תקפ"ץ.
המקור המקראי

מקור הביטוי הוא בנבואת פורענות לאנשי נינוה בספר נחום, פרק א', פסוק ט':
מַה תְּחַשְּׁבוּן אֶל ה', כָּלָה הוּא עֹשֶׂה, לֹא תָקוּם פַּעֲמַיִם צָרָה.
מפרשי הפסוק מסבירים שהפורענות שתבוא עליהם תהיה כליה, ולכן אין צורך להכפיל את הצרה.
בדברי חז"ל

בדברי חז"ל מובא הביטוי מספר פעמים, ובחלקם המשמעות דומה לשימוש המאוחר:
בתלמוד מובאים דברי אביי שרוח זעף איננה מתמשכת שתי שעות, "לקיים מה שנאמר לא תקום פעמים צרה". התלמוד מסייג את הדברים בכך שייתכן שהרוח תתמשך זמן רב יותר אם הפסיקה בין מופע רוח אחד לשני.
בילקוט שמעוני מובא שהמן לא רצה לגזור את הגזרה על עם ישראל בחודשים תמוז ואב משום "לא תקום פעמים צרה".
באוצר מדרשים מובא שלאחר תחיית המתים לא ימותו המתים שוב "אלא הקדוש ברוך הוא מוליכם לחיי עולם הבא". משום שנאמר: "לא תקום פעמים צרה".
בספרות המאוחרת

בדורות מאוחרים יותר השימוש בביטוי הוא במשמעות איחול שצרה לא תחזור על עצמה. כך לדוגמה:
בשו"ת הרדב"ז: ”ביני ביני באה המגפה, לא תקום פעמים צרה, ונתבלבל העולם ולא הרויח ראובן כלום...”
בשו"ת בעי חיי: ”ואחר זה יד ה' היתה בעיר, לא תקום פעמים צרה, ובעבור זה לא דברתי עד הנה...”
הערות שוליים

↑  ראו למשל באבן עזרא (נחום פרק א פסוק ט): "אומר לאנשי נינוה: לא ידעת מחשבות השם, כי כלה הוא עושה, ואין צורך שתקום פעמים צרה עליכם, כי באחת תכרתון.
↑  תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף נ"ט, עמוד א'
↑  רמז תתרנד.
↑  תחיית המתים עמוד 579.
↑  חלק ו סימן ב אלפים רמה.
↑  חושן משפט חלק א סימן קעה.
אוגוסטוס קיסר

.
אוגוסטוס במוזיאון הארכאולוגיה בכרתים
"ארה פקיס" – "מזבח השלום" של אוגוסטוס
אוגוסטוס ככהן דת, מוזיאון הוותיקן
גַּאיוּס יוּלְיוּס קֵיסָר אוֹקְטַבְיָאנוּס (בלטינית: CAIVS•IVLIVS•CAESAR•OCTAVIANVS;‏ 23 בספטמבר 63 לפנה"ס – 19 באוגוסט 14 לספירה), המוכר בשם "אוֹגוּסְטוּס" (Augustus), היה מייסד השושלת היוליו-קלאודית וראשון קיסרי רומא, ולדעת היסטוריונים רבים גם החשוב שבהם. אוגוסטוס משל ברומא 57 שנה, תחילה כאחד משלושת חברי הטריוּמווירט השני (43–27 לפנה"ס), ולאחר מכן כפּרִינקֶפּס (27 לפנה"ס – 14 לספירה). אוגוסטוס היה אחיינו ובן טיפוחיו של יוליוס קיסר. עם מותו של יוליוס, מונה אוגוסטוס ליורשו. הוא שם קץ למלחמות האזרחים של תקופת הרפובליקה, הרחיב את גבולותיה של רומא וכונן את "השלום הרומי" (פַּקס רוֹמָנָה; בלטינית: Pax Romana), שנמשך כמאתיים שנים אחריו.
לאחר פירוק הטריומווירט השני השיב אוגוסטוס לכאורה את כוחה של הרפובליקה החופשית, עם כוח שלטוני הנתון לסנאט הרומי, השופטים המבצעים והאספות המחוקקות, אך הוא שמר על סמכות אוטוקרטית בכך שהסנאט העניק לו כהונה לכל החיים כמפקד עליון, טריבון (זכות הגשת הסיוע וסמכות הווטו) וצנזור (משרה פוליטית ברפובליקה הרומית שעל הנושא בה היה לבצע מפקד אוכלוסין בקרב אזרחי רומא ולחלק את האזרחים למעמדות מצביעים על בסיס הכנסתם ושיוכם השבטי). אוגוסטוס גם הבין שעליו לשמור בשליטתו את הסנאט, מעוז הכוח האריסטוקרטי. משמעות הדבר היא מצד אחד להעניק לאנשי הסנאט כבוד והערכה אבל מצד שני לסלק כיסי ההתנגדות. וכך כבר בשנת 29 לפנה"ס הוא סילק 190 סנאטורים וצמצם את מספר החברים מ-900 ל-600.
שם משפחתו המאומץ קיסר ותוארו אוגוסטוס (הנשגב, המרהיב) אומצו כתוארם הרשמי של כל הקיסרים הרומיים שבאו אחריו, ואף של שליטים רבים אחרים במדינות ובתקופות שונות עד העידן המודרני.
ביוגרפיה > נעוריו

אוגוסטוס נולד ברומא בשם גַאיוּס אוֹקְטַבְיוּס למשפחה ממעמד הפרשים. אביו, גאיוס אוקטביוס (אנ'), היה הראשון ממשפחתו ששירת בסנאט ובכך הפך ל"איש חדש". גאיוס אוקטביוס האב הגיע לדרגת פְּרַייְטוֹר ושירת כמושל מקדוניה, אך מת כשאוגוסטוס היה בן ארבע. אימו אַטיַה הייתה בתה של יוליה (אנ'), אחותו של יוליוס קיסר.
בשנת 46 לפנה"ס נטל אוגוסטוס חלק במצעד הניצחון של יוליוס קיסר ברומא וזכה באות צבאי, אף שלא השתתף במסע המלחמתי. שנה מאוחר יותר, בגיל 18, הצטרף אוגוסטוס לקיסר בספרד, שם ניהל קיסר את קרב מונדה. אוגוסטוס שימש מפקד יחידת פרשים של הלגיון העשירי אקסטריס, שהוצבה מאחור כעתודה; הוא הפגין חשיבה עצמאית מהירה ויצא להילחם באויב ללא פקודה מפורשת מקיסר, ופעולתו זו שינתה את פני הקרב והעניקה לקיסר את הניצחון.
קיסר התפעל מתעוזתו ומחוצפתו של בן חסותו הצעיר. ואכן במהלך מסעם לספרד ובחזרה הזדמן לשניים לעמוד זה על טיבו של זה. לאוגוסטוס הייתה זו הזדמנות נדירה ללמוד על המשילות בפרובינקיות, על ניהול מערכות במלחמה ועל מניפולציות פוליטיות. עבור קיסר הייתה זו הזדמנות לצרף כוח צעיר לפמלייתו.
עם שובו של קיסר לרומא נשלח אוגוסטוס בהוראת קיסר לאפולוניה שבמקדוניה עם המצביאים הצעירים מרקוס ויפסניוס אגריפה וקווינטוס סלבידינוס רופוס. באפולוניה היה אוגוסטוס אמור להמשיך בחינוכו ולזכות בנאמנותם של הלגיונות במקדוניה, בעודו ממתין לבואו של קיסר, שתכנן לצאת למסע מלחמה לכיבוש האימפריה הפרתית.
באותה עת אוגוסטוס טרם כיהן במשרה ציבורית, וקיסר, שהבחין בפוטנציאל שלו, התכוון לשנות זאת. בשנת 44 לפנה"ס מונה קיסר לדיקטטור לכל ימי חייו (DICTATOR PERPETVVS); ובחר באוגוסטוס לשרת כסגנו במשרת מגיסטר אקוויטום. מותו של קיסר זמן קצר לאחר מכן עמד לשנות את מסלול חייו של אוגוסטוס.
ביוגרפיה > הפיכתו לקיסר רומא > ההסדר ראשון (27 לפנה"ס)

בשנת 28 לפנה"ס אוגוסטוס מונה לקונסול יחד עם מרקוס אגריפה. בשנת 27 לפנה"ס, אחרי שהנהגתו התבססה מכוח סמכותו כטריומווירי, השיב אוגוסטוס את סמכויותיו "לסנאט ולעם הרומי" ובכך חידש כביכול את המשטר הרפובליקני. הסנאט הפציר באוגוסטוס להחזיק בשלטון, בשל האהדה לה זכה בקרב האזרחים לאחר ששם קץ למלחמות האזרחים ברומא. התואר אַוּגוּסְטוּס (AVGVSTVS, הנשגב) הוענק לו על ויתורו זה והוא מונה לפרינקפס; מעתה, עמד אוגוסטוס בראש משטר חדש שהתהווה בהדרגה, שנודע בזמנים המודרניים כמשטר הקיסרות. אף על פי שרשמית הפרינקפס מונה לתפקידו על ידי הסנאט והיה תלוי בו לאישור מינוי, בפועל הפך אוגוסטוס לשליט החזק ביותר בקיסרות משום שהחזיק ב-21 מתוך 26 לגיונות רומאיים, מתוקף שלטונו על הפרובינציות שבהן פעלו לגיונות אלה. בהמשך הצליח אוגוסטוס להכפיף למרותו את כל הלגיונות, פרט ללגיון האפריקאי.
ביוגרפיה > הפיכתו לקיסר רומא > ההסדר השני (23 לפנה"ס)

בין השנים 26–24 לפנה"ס, כיהן אוגוסטוס כקונסול. בחירתו בשנית לתפקיד ב-23 לפנה"ס, עוררה את זעמם של בני המעמד הגבוה. באותה עת חלה אוגוסטוס ונשקפה סכנה לחייו. לאחר שהבריא, ניסח את ההסדר השני, שהשלים את סמכויות הפרינקפס. לאחר שוויתר על תפקיד הקונסול, זכה בתואר אימפריום פרוקונסולרי מאיוס – שקבע את זכותו להכריע במחלוקות בין הקונסולים. האספה גם האצילה לו סמכויות טריבוניות. סביב שנת 19 לפנה"ס, ניסח אוגוסטוס מעין הסדר שלישי, שבו הצליח לזכות באימפריום באיטליה. הסדר זה איפשר לו את הקמת המשמר הפרטוריאני, יחידה מובחרת שתפקידה להגן על המצביא.
ביוגרפיה > ימי שלטונו ופעולותיו כקיסר

מרותו של אוגוסטוס כללה את הנהגת הצבא וסמכות פוליטית נרחבת, כולל חקיקת חוקים וזכות הטלת וטו. בין היתר קבע ששכר אנשי הצבא יימסר בכסף ולא באדמות, הסדיר בחקיקה צבא קבע בגבולות, במקום צבא המתגייס בעתות חירום, והקים קרן למימון מענקי שחרור לחיילים, "ארריום מיליטרה" (אנ'). מקבלי הקצבה היו חיילים ששירתו בצבא למשך 20 שנה. רוב הקרקעות שהוענקו היו מחוץ לאיטליה. אוגוסטוס לא רצה לממן את הקרן במיסים שייגבו מהעם, וידע שיתקשה להעביר חוק שיפגע בשכבות הגבוהות. הוא הגיע אל הסנט עם הצעה משלו, אך תחילה שאל את הסנט על רעיונות למימון הקרן. כאשר לא הייתה לאף סנטור הצעה, העלה את הצעתו: גבייה של 5% מס ירושה החל מסכום מסוים עבור אדם שאינו בן המשפחה המצומצמת. הסנט העביר את החוק, אך לאור התסיסה בקרב העשירים, החליט הסנט לכנס דיון נוסף בהחלטה. הפעם שלח אוגוסטוס תעמולנים שהפיצו את השמועה כי בכוונתו להעביר חוק מחמיר יותר: מס עבור כל בעל בית. תחבולה זו פעלה וההחלטה הועברה ברוב קולות בשנית. החוק תרם לביסוסו של צבא מאורגן, מאומן ויציב.
פעולותיו הצבאיות של אוגוסטוס וקצן של מלחמות האזרחים הבטיחו שקט פוליטי יחסי שנמשך עשרות שנים לאחר מותו של אוגוסטוס. אוגוסטוס קבע את גבולות האימפריה עד הדנובה, אך את ניסיונותיו לעבור את הריין בלמו השבטים הגרמאניים. לאחר תקיפתו של המצביא הגרמאני ארמיניוס, שינה אוגוסטוס את מדיניותו והחליט להגן על הגבולות הקיימים, ולהציב את רוב החיילים בגבולות האימפריה. הוא אף הורה בצוואתו שלא להרחיב את האימפריה. כך, נמנע מלכבוש את ממלכת הפרתיים במזרח, בארמניה מינה מלך כרצונו, אך לא הפך אותה לפרובינקיה רומית, בארץ ישראל הכיר בהורדוס כבן ברית של רומא, ובמערב ביצר את הגבולות לאורך הריינוס ולא ניסה לכבוש אזורים חדשים.
אוגוסטוס חולל מהפכה אדריכלית. ברומא, שהפכה מעיר של לבנים לעיר של שיש, נבנו 82 מקדשים, בהם מקדש הפנתיאון, מקדש נפטון ומקדש על הפלטינום, ומונומנטים כמרחצאות אגריפה, תיאטרון מרקלוס, טיילות ושדירת ניצחון – כולם בהשראת הארכיטקטורה היוונית. כן נבנו סכרים בנהר הטיבר. ברחבי האימפריה תוקנו דרכים רבות, נחפרו תעלות לנילוס שבמצרים, ונבנו מובילי מים וגשרים בדרום גאליה.
אוגוסטוס ייסד את המסורת של "לחם ושעשועים", שבה התנהלו הצגות שעשוע, קרבות גלדיאטורים וביתור חיות טרף. בימי אוגוסטוס פרחו הספרות והשירה הרומית. עם המשוררים הנודעים בימיו נמנים ורגיליוס, הורציוס, טיבולוס, פרופרטיוס, אובידיוס וההיסטוריון טיטוס ליוויוס.
סווטוניוס כותב שאוגוסטוס ציווה שיחקקו את תמצית עלילותיו על-גבי לוחות ברונזה. העתקים של הכתובת, הידועה כתיאור מפעלותיו של אוגוסטוס האלוהי, נמצאו בטורקיה.
ביוגרפיה > תארים

ינואר 42 לפנה"ס – זכה לתואר בן האל (Divi filius).
שנת 27 לפנה"ס – זכה לתואר אוגוסטוס, נשגב.
שנת 27–23 לפנה"ס – השלים את סמכויות הפרינקפס.
שנת 22 לפנה"ס – מונה למספק מזון. בשנה זו עלה נהר הטיבר על גדותיו ופגע באספקת המזון, והעם פנה לאוגוסטוס בבקשה למנות את עצמו לדיקטטור כדי לטפל במצב. מסופר שבאספת הפלבס כרע אוגוסטוס על ברכיו וקרע את הטוגה שלו, וביקש מהעם שלא יבקשו זאת. תחת זאת הסכים להיות אחראי על מימון המזון. תוך זמן קצר דאג לאספקת המזון מכספו האישי, ובתמורה זכה לכנס אספת חירום ואת הדיון הראשון בסנאט בנושא.
12 לפנה"ס – זכה לתפקיד הכהונה פונטיפקס מקסימוס, לאחר מותו של אמיליוס לפידיוס.
2 לספירה – זכה לכינוי Pater patriae, אבי המולדת.
ביוגרפיה > משפחתו ויורשיו

בעודו נשוי לאשתו השנייה, סקריבוניה, אימה של בתו הבכורה יוליה, פגש אוגוסטוס בליוויה והתאהב בה. אוגוסטוס אילץ את בעלה של ליוויה להתגרש ממנה, גירש את אשתו ונישא לליוויה, ולה נשאר נשוי עד מותו.
אוגוסטוס העדיף למנות את יורשיו מצאצאיו. יורשו הראשון היה מרקוס קלאודיוס מרקלוס, בנם של אחותו אוקטביה ושל גאיוס קלאודיוס מרקלוס (Gaius Claudius Marcellus Minor). מרקלוס נישא ליוליה בת אוגוסטוס כדי לבסס את מעמדו הפוליטי, אך מת ב-23 לפנה"ס. לאחר מותו השיא אוגוסטוס את בתו בפעם השנייה לידידו מרקוס אגריפה. לשניים נולדו שלושה בנים ושתי בנות: גאיוס קיסר, יוליה הצעירה, לוקיוס קיסר, אגריפינה ואגריפה פוסטמוס (שנקרא כך משום שנולד לאחר שאביו כבר נפטר).
אוגוסטוס אימץ את הבנים כבניו שלו, שאמורים לרשת אותו:
כבר בגיל 14, בזמן טקס הטוגה שלו, רצה ההמון להכריז על גאיוס קיסר כקונסול. אוגוסטוס סירב בטענה כי הוא צעיר, אולם הוסכם כי הנער יוכל לקבל את התפקיד כעבור 5 שנים ובינתיים יוכל, כבר בגילו, לשבת בסנאט. הסכם זהה נקבע ביחס ללוקיוס (שזכה גם לתואר "פרינקפס הנערים"), לכשיגיע לגילו של אחיו. לוקיוס נפטר בשנת 2 לספירה בספאניה. גאיוס נשלח למזרח האימפריה ובדרכו אל יעדו דיכא מרד בארמניה, שם מת ב-4 לספירה. אגריפה פוסטמוס אומנם אומץ גם הוא, אך לאחר מכן הגלה אותו אוגוסטוס והוא נושל מהירושה. מן אוחר יותר, סביב 14 לספירה, נרצח.
בערוב ימיו נאלץ אוגוסטוס למנות את טיבריוס, בנו המאומץ מנישואיו לליוויה, ליורשו. טיבריוס, כאחיינו גרמאניקוס, היה אומנם מצביא עטור תהילה, אך הפרינקפס הקשיש לא הותיר ספק באשר להעדפתו את גרמאניקוס (שכבר אומץ בשנת 4 לספירה) עד למותו. תאוריית קשר שמעולם לא גוועה היא שמותם של יורשיו הפוטנציאליים נבע ממזימתה של ליוויה למנות את בנה טיבריוס לקיסר. התאוריה גורסת גם שליוויה קיצרה את חייו של אוגוסטוס: היא הרעילה אותו במשך 14 שנה בכך שמשחה את התאנים שצמחו בגנו בחומר רעיל.