stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודה ליב אאך
ביוגרפיה

נולד בטריר שבעמק נהר המוזל, למד בפראג אצל רבי יחזקאל לנדא והיה לידידו ותומכו של בנו, הרב שמואל לנדא.
בתחילת דרכו שימש כמורה פרטי בביתה של חיה'לה קאולה סוכנת החצר של דוכסות וירטמברג והאישה העשירה ביותר בגרמניה בתקופתה. במקביל לתפקידו בבית קאולה, שימש מוהל. הוא גם נהג להמליץ לצעירי הקהילה לנסוע ללמוד בישיבה בפראג.
ב-1784 אחרי סאגה ממושכת ורוויית אינטריגות, נבחר בפקודת יוזף פרידריך וילהלם, נסיך הוהנצולרן-הכינגן (גר') כרבה של הכינגן ובהמשך כרב מדינת נסיכות הוהנצולרן-הכינגן כולה.
בהשפעתו הוקמה ב-1803 ישיבה בהכינגן בידי חיה'לה קאולה ואחיה יעקב רפאל. ישיבה-בית מדרש זה התקיימו עוד עשרות שנים, והרב אאך עמד בראשה עד פטירתו.
הספד שנשא בגרמנית לאחר מותה של קאולה ב-1809, אירוע חריג באותם ימים, זכה לתשומת לב רבה.
רבי יהודה ליב אאך נפטר י' באב ה'תק"ף, 21 ביולי 1820.
חיבורו "מנחת יהודה" הוהדר בידי מרדכי ברויאר.
לקריאה נוספת

מרדכי ברויאר, תשובותיו של רב בגרמניה על השאלות שנפוליאון הציג ל"סנהדרין" שהקים, בתוך: לא יסור שבט מיהודה; הנהגה, רבנות וקהילה בתולדות ישראל. מחקרים מוגשים לפרופ’ שמעון שוורצפוקס. עורכים: יוסף הקר, ירון הראל. ירושלים: מוסד ביאליק, תשע"א
הערות שוליים

↑  או באאך הסמוכה כפי שמורה שם משפחתו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007522431405171  GND: 1068785810  VIAF: 315107428   WorldCat (עם VIAF): 315107428
יהושע השל שור

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1814 ברודי, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  2 בספטמבר 1895 (בגיל 81) ברודי, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מדינה:  אוסטריה 
 שפות היצירה:  עברית 
 יצירות בולטות:  החלוץ (כתב עת) 
 
יהושע השל שור (בכתיב שנהג בזמנו: העשיל, בראשי תיבות: יה"ש, גרמנית: Osias Heschel Schorr;‏ 18 בספטמבר 1818 – 2 בספטמבר 1895) היה סופר ומלומד איש חכמת ישראל, מייסדו ועורכו של כתב-העת 'החלוץ'. הקיצוני בין משכילי גליציה.
ביוגרפיה > שנים מוקדמות

שור נולד בברודי לשלום שכנא ולשרה לאה לבית ביק. הוריו השתייכו לאליטה המסחרית של העיר, שהייתה כר פורה לפעילות ההשכלה. רבים מקרוביו נמנו עליה. בגיל ארבע-עשרה נסע עם גיסו אביגדור גרינברג לז'ולקיב ופגש בר' נחמן קרוכמל. רנ"ק אף נתן לו לקרוא בכתב-היד של 'מורה נבוכי הזמן'. לאחר מכן למד ביחד עם בנו, אברהם קרוכמל, תחת הרב שלמה קלוגר. בתקופה זו התחבר גם עם הסאטיריקן יצחק ארטר, שמסגנונו הספרותי שאב רבות, וכבר בגילו הצעיר החל לעסוק בכתיבה ובחכמת ישראל. בעקבות ארטר, נמשך לאגף הרדיקלי של ההשכלה הגליציאנית.
בשנה בה נפגש עם רנ"ק החל בהתכתבות ענפה עם שד"ל באיטליה, שהעריך את הצעיר אך נזף בו לעיתים. עזרא שפייזהנדלר איתר סימן ראשון לקיצוניותו של שור במכתב מתרה ששלח לו שד"ל ב-1837, לגבי מאמר שתכנן הצעיר להגיש ל'כרם חמד'. הוא הזהירו מפקפוק בהישארות הנפש ובהיות התורה מן השמים. הטור לא התפרסם, כנראה עקב סירובו של העורך שלמה יהודה רפפורט להוציאו לאור. באותה תקופה התמנה רפפורט לרבה של טרנופול, והחל לאמץ עמדה שמרנית במופגן. מהלכו הביא לקפאון בהוצאת 'כרם חמד' וקומם עליו את שור וארטר. השניים החלו לתכנן הוצאת כתב-עת משלהם. בינתיים, כתב יה"ש טורים ל'אלגמיינה צייטונג דס יודנטומס' בפרוסיה. הוא חיברם בעברית, השפה הספרותית שהעדיף כל חייו, והם תורגמו לגרמנית. בין היתר, תקף את 'בוחן צדיק' מאת יוסף פרל, ממנהיגי הסיעה הימנית בהשכלת גליציה ששי"ר נמנה עם מקורביו.
ביוגרפיה > משכיל רדיקלי

שור כתב גם ל-Israelitischen Annalen של יצחק מרדכי יוסט. באחד ממאמריו החשובים הראשונים שם, "העימות הנוכחי בין סמכות לביקורת" מ-1839, ניסה להבהיר את עמדתו לגבי היחס לדת בימיו. הוא כתב כי יש להבין שהתורה שבעל פה פותחה בידי בני-אדם, ואף כי חוברה בכנות ומתוך צורכי זמנה, הדבקות בה הפכה עתה לעול כבד ויש לתקנה. כמו כן שיבח את הרבנים הרפורמים בגרמניה והציג את טיעוני שד"ל לגבי המשנה והתלמוד, לפיהם חוברו לא כדי להוות קבצים מחייבים לכל הזמנים אלא כאוסף דיונים שמתוכו יכלו בני הדורות הבאים להסיק ולבחור עמדות. הוא ביקר גם ניסיונות להציע שינויים על בסיס הלכתי, בכתבו שהשמרנים יהנו תמיד מיתרון מובנה בחזית זו: "ומה הטעם להביא אמרה אחת בתלמוד, כשהם יכולים להביא רבות נגדה?" תחת זאת, דרש לחשוף את השגיאות והסתירות בגמרא כדי להוכיח "מעבר לכל ספק שזוהי יצירתם של בני-תמותה!"
באותו גיליון כתב ש"החשש מכך שבחינת התלמוד תערער את יסודות הדת מוטעה. היא אינה צריכה להרוס את כל המבנה, ובאותה מידה אין להשליך את הישן רק בשל היותו ישן. התשוקה הבלתי-מרוסנת לחדש לא תביא שום דבר טוב בפני עצמה. אך עליה לעורר בדיקה מקפת. היכן שקיים נזק, יש לתקנו... מדוע שלא ניפטר מהרקב ונדבק אך בעקרון הטהור?" לשיטתו, התנאים חוקקו בצדק תקנות לתקופתם, אך הסילוף והעיוות בתושב"ע החל בקביעה כי אין בית דין יכול לבטל מעשה חברו עד שיהיה גדול ממנו בחכמה ובמניין. לגבי השולחן ערוך הוסיף כי הוא בעייתי עוד הרבה יותר מן המשנה, ומכיל הלכות מומצאות וחסרות בסיס. בהמשך פרסם אצל יוסט גם מתקפה נשכנית על "בית יהודה" ליצחק בר לווינזון, שסקר את תולדות היהדות באופן שהיה אוהד מדי למה שהגדיר כאמונות תפלות. לווינזון נעשה ליריבו המר לשארית חייהם. ככלל, הפגין שור עוינות קשה כלפי כל מי שתפש כפשרן ולא רדיקלי דיו. מנגד כיבד את יושרתם של שומרי המסורת הדוגמטיים, כרבו הקנאי קלוגר.
באותה שנה נשא יה"ש לאישה את נעמי ציסלה לנדוי, בתו של אחד מעשירי ברודי. היה להם בן אחד, יעקב.
ב-1840 הפסיק לפרסם ב-Annalen כשיוסט ייסד ירחון עברי, 'ציון'. בין היתר, הוציא שם שור סקירה קצרה על החכם הסיציליאני אהרן אבו אלרבי, שהוא אהד את העזתו במחלוקת על הרבנים שקדמו לו. ציון נסגר ב-1842, ובתשע השנים שלאחר מכן שור כתב רק ארבעה מאמרים. הירידה בתפוקתו הספרותית נבעה גם מההשקעה הכושלת של כספי הנדוניה שקיבל בחתונתו, שגררה אותו למצב כלכלי קשה. כמו כן הסתכסך עם עורך 'כרם חמד' החדש, שניאור זק"ש, שתקפו  על זלזולו ברבנים ובמסורת. מ-1841 עמד בקשר קרוב עם מנהיג תנועת הרפורמה בגרמניה, הרב אברהם גייגר, ונעשה למעריצו הנלהב. עם זאת השניים חלקו לגבי מעמדה של העברית החדשה: גייגר דחה את השימוש בה והעדיף גרמנית, כשהוא מביא את גדולי ספרד שכתבו ערבית כתנא דמסייעא, בעוד שור דבק והתעניין בשפה המתחייה כיתר משכילי גליציה – סביבה מסורתית בה עדיין ידע רק מיעוט לקרוא אותיות לטיניות. כתביו בעברית נפוצו מזרחה לרוסיה, ואפשרו לצעירים יהודים להיחשף לביקורת הדת הקיצונית בשפה נגישה.
ב-1848 שב והתייצב מבחינה כספית, כשהצטרף לעסקי ממכר החלב והצמר של גיסו. באותה שנה היה חבר ועדת הבחירות של ברודי, העיר היחידה ששיגרה נציג יהודי לרייכסראט. היה זה יצחק נח מנהיימר. כמו כן פעל בשיתוף עם הרב אברהם כהן מלמברג, שנרצח לאחר מכן, כדי לבטל את המס על הנרות והבשר הכשר שנגבה על ידי חוכרים יהודים עשירים. הרושם שעשה אביב העמים הניע את שור, ארטר וידידיהם לשוב לתוכנית לייסד כתב-עת.
ביוגרפיה > החלוץ

ב-1852 יצא הגיליון הראשון של 'החלוץ'. פרסומים קודמים של משכילי גליציה נגעו בבעיות חברתיות רק לעיתים רחוקות והתמקדו בחכמת ישראל; כמו כן, נקטו לרוב בעמדה זהירה וביקרו בחריפות את הקבלה והחסידות, אך נמנעו מהתנגשות עם ההנהגה הרבנית. 'החלוץ' עסק בריש גלי בחליי החברה היהודית, כמו עוני ונחשלות, תקף את הרבנים כבורים שונאי קדמה ועסק בבחינה ביקורתית מאוד של הספרות ההלכתית. שור נזף ברבנים על כך שהם מסרבים לאשר עוד היתרים שונים לעקוף את איסורי השבת, דבר שפגע ביכולת הפרנסה של הציבור, והצהיר על הצורך ל”להוריד בכל יכולתי את כבוד התלמוד ולחלל קדושתו בעיני ההמון הרב, אשר יעריצוהו ויקדישוהו עד היום, למען יפרקו עולו מעל צווארם”. הוא כתב כי ההתרופפות הניכרת בשמירת מצוות מעידה כי גם היהודים הפשוטים אינם נאמנים עוד לדת, וכי יש לחדשה אם רוצים שתשרוד. בגיליון הבכורה פרסם גם סקירה על המסורה, אחד המאמרים הראשונים בעברית שעסקו בחקר המקרא, תחום שהעיסוק בו בקרב יהודים היה בעיקר בגרמניה ובשפה הגרמנית וטרם הגיע למזרח או נכתב בעברית.
'החלוץ' יצא בהפסקות ארוכות וסבל במהרה מאופיו הסמכותני של שור, שהתקשה להסתדר עם יתר הכותבים. אברהם קרוכמל נטש בטרם פרסום הגיליון החמישי ב-1860. אפילו ידידו גייגר, שפרסם שישה מאמרים מעל הבמה, הפסיק לתרום שנה לאחר מכן. למן הכרך השביעי שיצא ב-1865 (ארבע שנים אחרי קודמו) נעשה העיתון לביטאונו של יה"ש ותו לאו. הוא התייאש גם מיכולתו להניע שינוי כלשהו בסביבה הגליצאית הנחשלת, והתמקד בהצגת דעותיו הקיצוניות לשמן. עוד יותר מהרבנים המסורתיים שגינה כנבערים, תקף במספר טורים סאטיריים את שי"ר, פרנקל, צבי הירש חיות ו"הרבנים הממוצעים" הדומים להם, שהיו מודרניים אך עמדו על הצורך בהתנהלות שמרנית. טיעונים דומים הפנה כלפי המשכילים המתונים ברוסיה, כמו אליעזר צווייפל. הבוז שהפגין כלפי שי"ר הוביל לחילופי האשמות חריפים ביניהם בעיתונות בשנות ה-60. כמו כן הוסיף שור לפרסם רבות אודות ההשפעות הזורואסטריות שאיתר בהליכות היהדות והאופן בו התפתחו מצוות שונות לאורך ההיסטוריה. הבוטות שאפיינה את כתיבתו הובילה את רפאל קירכהיים לכנות את יה"ש בשם "וולטר איש גליציה." אפילו הרדיקליים באזורו נטשו אותו, והוא נותר מבודד לחלוטין.
בשנות ה-70 כתב רבות לעיתון 'עברי אנוכי'. שור, העיר שפייזהנדלר, תמך בבחירת מועמדים יהודים לרייכסראט והתקומם כנגד בני עדתו שלא עשו כמוהו. מסירותו לעברית ועיסוקו בפוליטיקה של עמו בחבל הארץ שיקפו תפישה בוסרית של לאומיות יהודית, שהחלה להתפתח באיטיות באזור. בכך היה שונה מאוד מהרפורמים בגרמניה, שחלק רבות מדעותיהם: מבחינה זו סימל את קו פרשת המים בין מזרח למערב, כשבכל אחד מובילה התפרקות המסורת הדתית הישנה לתוצאות אחרות, כמעט קוטביות. עם זאת, התנגד לפרץ סמולנסקין אותו ראה כרומנטי מדי, וגם לחיבת ציון. ב-1879 עוד הספיק לתקוף בחריפות את הארגון האורתודוקסי החדש 'מחזיקי הדת'.
שנות ה-80 סימנו את נטישת החזית הדתית על ידי המשכילים וקצה של תנועתם בכלל. גם אנשים שראו עצמם כתלמידי שור וקראו את 'החלוץ', דוגמת משה ליב ליליינבלום ויהודה לייב גורדון, נסחפו לפתרונות חילוניים לסוגיות היהודיות של זמנם. בארצות הברית, הייתה לו השפעה על הרב הרפורמי ברוך אריה פלזנטהל וחוג קטן שהתקבץ סביבו. יה"ש מת ב-1895.
לקריאה נוספת

חיים כהן, "יהושע השל שור וחוג 'החלוץ': הפרק הרדיקלי בתולדות ההשכלה בגליציה", בתוך: נתן שיפריס, שמואל פיינר, חנן גפני (עורכים), מגלי טמירין - תנועת ההשכלה היהודית בגליציה: היסטוריה, ספרות, הגות וזיכרון, אוניברסיטת חיפה, 2022.
הערות שוליים

↑  Der gegenwärtige Streit zwischen Autorität und Kritik.‏ 31 במאי 1839.
↑  Michael Meyer, Response to Modernity: A History of the Reform Movement in Judaism, Wayne State University Press (1995f. עמ' 196-197.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506271005171  BnF: cb170876395 (data)  GND: 1024500667  ISNI: 0000 0000 6805 8672  LCCN: n99034275  SUDOC: 193073730  VIAF: 69350064   WorldCat (עם VIAF): 69350064
אדווין דנבי

אדווין דנבי (באנגלית: Edwin Denby;‏ 18 בפברואר 1870 – 8 בפברואר 1929) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים וורן הרדינג וקלווין קולידג' בין השנים 1921–1924. הוא היה משתתף בולט ב"שערוריית טיפוט דום" הידועה לשמצה שהתרחשה בתקופת נשיאותו של הרדינג.
ראשית חייו

אדווין דנבי נולד באוונסוויל, אינדיאנה. הוא למד שם בבתי הספר הציבוריים. אביו היה איש הצבא והדיפלומט צ'ארלס הרווי דנבי, סבו היה חבר הקונגרס של ארצות הברית גרהאם נ. פיץ', אחיו היה הדיפלומט צ'ארלס דנבי הבן ואחיינו היה מבקר האומנות אדווין אור דנבי.
ב-1885 מונה אביו על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כשגריר בבייג'ינג ואדווין, שהיה אז בן 15, התלווה אליו לשליחותו. בין השנים 1887–1894 הוא עבד בשירות המכס הימי. לאחר מכן הוא שב לארצות הברית וב-1896 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת מישיגן. בעת לימודיו שם הוא שיחק בנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה שבעונת 1895 הגיעה להישגים מדהימים וכונתה "נבחרת הגרגרנים של מישיגן" (אנ'). לאחר סיום לימודיו הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעבוד בדטרויט.
קריירה פוליטית

בשנת 1903 היה דנבי חבר בית הנבחרים של מישיגן. ב-1904 הוא נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מישיגן מטעם המפלגה הרפובליקנית ובו הוא כיהן ממרץ 1905 ועד מרץ 1911. הוא היה יושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני הצי.
בבחירות של 1910 הובס דנבי על ידי הדמוקרט פרנק א. דרומוס ושב לעיסוקו בעריכת דין. ב-1916 הוא שימש כנשיא מועצת המסחר של דטרויט. ב-1917, עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית. ב-1919 הוא שוחרר בדרגת מייג'ור.
במרץ 1921, כאשר החל וורן הרדינג את נשיאותו, הוא מינה את דנבי כמזכיר הצי של ארצות הברית. באותה שנה התחולל משבר של מעשי שוד של משלוחי דואר ודנבי הורה שחיילי חיל הנחתים יוצבו לאבטחת הרכבות בקרונות הדואר וברכבי הדואר. בפקודה שהוציא ל"אנשי משמר הדואר", הוא נתן דוגמה משירותו בחיל לחשיבות התפקיד שהוטל עליהם: "כאשר שני נחתים מאוימים על ידי שודד, אל להם להרים את ידיהם, אלא להניף מיד את נשקיהם. אחד מהם עלול להיהרג, אך השני ישתלט על השודד והדואר יגיע ליעדו. כאשר כוחותינו פועלים כשומרי הדואר, הדואר חייב להגיע ליעדו, או שיהיה נחת שייהרג על משמרתו. לא תהיה כל פשרה על כך...". תוך ימים ספורים חדלו מעשי השוד ואף אחד ממשלוחי הדואר לא שובש כאשר עמדו הנחתים על המשמר.
קריירה פוליטית > שערוריית טיפוט דום

זמן קצר לאחר מכן קיבל דנבי אישור מהנשיא הרדינג להעביר את השליטה על עתודת הנפט של הצי בשערוריית טיפוט דום שבוויומינג ואלק הילס שבקליפורניה מידי מחלקת הצי לידי מחלקת הפנים בראשותו של מזכיר הפנים אלברט פול. פול החכיר את שדות הנפט הללו למקורבים שלו שהיו ראשי חברות נפט בתמורה להלוואות אישיות בהיקף של מעל 400,000 דולר. על אף ניסיונות לשמור על העסקה הזאת בסוד, הודלף מידע עליה לוול סטריט ג'ורנל והסנאט של ארצות הברית החליט לפתוח בחקירה בעניין.
החקירה החלה באוקטובר 1923, לאחר מותו של הנשיא הרדינג, וועדת הסנאט לקרקעות וסקרים ציבוריים, שניהלה אותה, הגיעה ב-1924 למסקנה שהחכרת שדות הנפט לחברות הייתה נגועה במרמה ובשוחד. כתוצאה ממסקנות הוועדה, הן דנבי והן פול אולצו להתפטר ממשרותיהם. הנשיא הרדינג לא השתתף לכאורה באופן פעיל במעשי השחיתות. פול היה הראשון מבין חברי הקבינט של ארצות הברית שנשפט לעונש מאסר. שערוריית טיפוט דום נודעה כפרשת השחיתות החמורה ביותר בתולדות ארצות הברית עד לפרשת ווטרגייט.
מותו והנצחתו

לאחר התפטרותו שב דנבי לעיסוקו בעריכת דין. הוא נפטר בדטרויט ב-8 בפברואר 1929, שבועות ספורים לפני יום הולדתו ה-59. על שמו נקרא בית ספר תיכון בדטרויט ומרכז לילדים ולמשפחות שפתח צבא הישע בדטרויט ב-1930 ושמספק דיור וטיפול לילדים נטושים ומוזנחים.
הערות שוליים

↑  Edwin Denby at The Political Graveyard
↑  Blake Stilwell, The intense rules for US Marines who protected mail from gangsters, We Are The Mighty, May. 07, 2019.
↑  Cherny, Robert W. "Graft and Oil: How Teapot Dome Became the Greatest Political Scandal of its Time". History Now. Gilder Lehrman Institute of American History. Archived from the original on July 9, 2010.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16669640b (data)  GND: 1049273761  ISNI: 0000 0000 3406 3334  LCCN: n97046996  NARA: 10573236  SNAC: w6h143q0  US Congress: D000232  VIAF: 63291857   WorldCat (עם VIAF): 63291857
דרך אם המושבות

| --- | --- |
מקטע מהדרך בצפון בני ברק, סמוך לקניון איילון
מקטע מהדרך בצפון בני ברק, סמוך לקניון איילון
 מידע כללי
 כינוי:  בחלקה נקראת "דרך שלמה שמלצר"
 כביש אגרה:  לא
 מיקום
 ערים ראשיות:  פתח תקווה, בני ברק, רמת גן
 נקודת התחלה:  קניון איילון
 נקודת סיום:  צומת סגולה, פתח תקווה (מתוכנן)
 
 he
 
דרך אם המושבות היא דרך ראשית המחברת את שכונת אם המושבות בפתח תקווה דרך אזור התעשייה קריית אריה לאזור התעשייה הצפוני של בני ברק, קניון איילון (רמת גן) ולרמת החייל (תל אביב).
מיקום

כביש זה הוא ציר רוחב (מזרח-מערב) אשר מאפשר גישה לאזורי המסחר והתעשייה בצפון בני ברק והוא מהווה דרך חלופית לקליטת עומסי התנועה הקיימים בציר ז'בוטינסקי (כביש 481), אשר צפויים להתגבר עם כניסת הרכבת הקלה לרחוב.
הכביש ישמש גם ככביש שירות לכביש 491 (איילון מזרח) העתידי.
היסטוריה

החלק הצפוני של דרך אם המושבות שימש כביש הגישה לפתח תקווה, כאשר הכניסה למושבה הייתה דרך רחוב פינסקר.
ב-13 ביולי 2011 נפתח לתנועה מחלף אם המושבות הכולל מסלולי כניסה ויציאה מכביש אם המושבות לכביש 4 מצדו המערבי וגשר מעל כביש 4.
ב-22 במרץ 2012 נפתח לתנועה קטע ההמשך עד לרחוב ראשון לציון בשכונת אם המושבות. בהמשך ייפתח מקטע הדרך עד לצומת סגולה.
ב-27 במרץ 2016 החליטה ועדת השמות של עיריית פתח תקווה לקרוא לחלק מהדרך על שמו של איש העסקים שלמה שמלצר (אשר חברת השכרת הרכבים בבעלותו "שלמה סיקסט" נמצאת באזור התעשייה קריית אריה החל מ-1990), כהוקרה על תרומתו לתעסוקה בפתח תקווה.
הערות שוליים

↑  שירות גלובס, ‏בשורה לתושבי פ"ת: מחלף "אם המושבות" ייפתח ביום ד', באתר גלובס, 7 ביולי 2011
↑  טל סרוסי, תתרגלו: בקרוב דרך אם המושבות תיקרא על שמו של שלמה שמלצר ז"ל, באתר מלאבס פתח תקווה, ‏3 בספטמבר, 2017
מחלף אם המושבות לכיוון דרום, דצמבר 2022
מחלף אם המושבות ואזור התעשייה קריית אריה. תצלום אוויר, פברואר 2014
טירת היידלברג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  טירה
 כתובת:  Schlosshof 1, 69117 Heidelberg 
 מיקום:  היידלברג
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 בעלים:  באדן-וירטמברג 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  לפני 1214 – הווה
 חומרי בנייה:  אבן חול 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית, אדריכלות הרנסאנס 
 מידות
 גובה מעל פני הים:  213 מ' 
 
 קואורדינטות:  49°24′38″N 8°42′57″E﻿ / ﻿49.41056°N 8.71583°E﻿ / 49.41056; 8.71583
 www.schloss-heidelberg.de
  (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניטירת היידלברג(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניטירת היידלברג
 
טירת היידלברג (בגרמנית: Heidelberger Schloss) היא טירה חרבה בגרמניה ונקודת ציון חשובה בעיר היידלברג. חורבות הטירה הם בין המבנים החשובים ביותר שמצפון להרי האלפים שנבנו בסגנון אדריכלות הרנסאנס.
מאז הריסתה במאות ה-17 וה-18 נבנתה הטירה מחדש רק באופן חלקי. היא שוכנת בגובה של 80 מטרים במעלה החלק הצפוני של גבעת קוניגשטול (Königstuhl) ומשם היא שולטת על נוף העיר העתיקה. את אתר הטירה משרתת תחנת ביניים של רכבת הפוניקולר של היידלברג שמשתרעת משוק התבואות של היידלברג לפסגת הקוניגשטול.
המבנה הראשון של הטירה נבנה לפני 1214 ומאוחר יותר, בשנת 1294 לערך, הורחב ופוצל לשתי טירות. ב-1537 נחרבה הטירה העליונה ממכת ברק. המבנה הנוכחי הורחב ב-1650 ומאוחר יותר ניזוק ממלחמות ומשריפות. ב-1764 גרמה מכת ברק נוספת לשריפה שהחריבה אגפים בטירה שקודם לכן נבנו מחדש.
לפני החורבן > היסטוריה מוקדמת

היידלברג מוזכרת לראשונה במקור משנת 1196 בשם Heidelberch. ב-1155 מונה קונרד מהוהנשטאופן להיות רוזן פפאלץ על ידי אחיו-למחצה, פרידריך ברברוסה והאזור נודע בשם נסיכות הבוחר מפפאלץ. הטענה שמקום מגוריו העיקרי של קונרד היה על "גבעת הטירה" (Schlossberg), שהייתה ידועה בשם "ייטנבול" (Jettenbühl), לא זוכה לתימוכין. מקורו של השם "ייטנבול" הוא משמה של מגדת העתידות ייטה, שעליה נאמר שהיה זה מקום מגוריה. שמה גם קשור ל"מעיין הזאב" (Wolfsbrunnen) ול"באר עובדי האלילים" (Heidenloch). האזכור הראשון של טירה בהיידלברג (בלטינית: castrum in Heidelberg cum burgo ipsius castri) הוא משנת 1214, כאשר קיבל לודוויג הראשון, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך את הטירה מידי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. האזכור האחרון של טירה בודדה הוא משנת 1294. במסמך נוסף משנת 1303 מאוזכרות לראשונה שתי טירות:
הטירה העליונה על הר גייסברג הקטן, (ליד מיקומו של מלון מולקנקור של היום, נחרבה ב-1537).
הטירה התחתונה על ייטנבול (הטירה הנוכחית).
ככל הידוע על הטירה התחתונה היא הוקמה בזמן כל שהוא בין שנת 1294 לבין שנת 1303. התיעוד הקדום ביותר לטירת היידלברג הוא מהמאה ה-17:
"תמונת האוצר" (Thesaurus Pictuarum) של יועץ כנסיית הפפאלץ, מרקוס צום למב (1606-1559).
"ספרי השנים של היידלברג" (Annales Academici Heidelbergenses) שנכתבו על ידי הספרן והפרופסור פיטופאוס (החל מ-1587).
Originum Palatinarum Commentarius של מרקרד פרהר (משנת 1599).
Teutsche Reyssebuch של מרטין זיילר (נכתב בשטרסבורג ב-1632, הודפס מחדש ב-1674 בשם "מסע לגרמניה" - Itinerarium Germaniae).
כל המקורות הללו הם שטחיים ולא מכילים מידע רב. ב-1615 תואר לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ על ידי מתאוס מריאן ביצירתו, "טופוגרפיה של הריין ווסטפאליה" (Topographia Palatinatus Rheni), כמי ש"החל לבנות טירה חדשה לפני יותר ממאה שנה". רוב התיאורים של הטירה עד למאה ה-18 מבוססים על מידע זה של מריאן. בתקופת שלטונו של רופרכט הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ נבנתה הקפלה על ייטנבול.
לפני החורבן > חצר מלכות

ב-1401, כאשר הוכתר רופרכט, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כמלך גרמניה, הטירה הייתה כה קטנה עד שבשובו מטקס ההכתרה שלו, היה עליו לחנות במנזר האוגוסטינים, במקום בו ניצבת כיום כיכר האוניברסיטה. רופרכט רצה מקום רחב יותר לפמליה שלו ולהרשים את אורחיו, אך גם לאמצעי הגנה נוספים כדי להפוך את הטירה למבצר.
לאחר מותו של רופרכט ב-1410 חולקה נחלתו בין ארבעת בניו. פפאלץ, שהייתה החלק העיקרי בנחלתו, נמסרה לבנו הבכור, לודוויג השלישי. לודוויג היה נציגו של הקיסר ושופט עליון ובתוקף תפקידו הוא החזיק לאחר ועידת קונסטנץ ולבקשת זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה המודח במעצר לפני שזה נלקח לטירת אייכלסהיים.
לפני החורבן > תקופת הרפורמציה ומלחמת שלושים השנים

בתקופת שלטונו של לודוויג החמישי הגיע מרטין לותר להיידלברג כדי להגן על אחת התזות שלו וביקר בטירה. הוא הוצג על ידי אחיו של לודוויג, וולפגנג, רוזן פפאלץ ובמכתב לידידו, גאורג שפלטין, הוא מהלל את יופייה של הטירה ואת אמצעי ההגנה שלה.
ב-1619 הציעו הפרוטסטנטים שמרדו כנגד קיסר האימפריה הרומית הקדושה את כתר ממלכת בוהמיה לפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שקיבל את ההצעה למרות חששותיו ובעשותו כן הוא למעשה הצית את מלחמת שלושים השנים. במהלך מלחמה זו הותקפה הטירה לראשונה בכוח צבאי. תקופה זו עמדה בסימן סיום בנייתה של הטירה ומאות השנים הבאות הביאו איתם מעשי הרס ובנייה מחדש.
לפני החורבן > תקופת הרפורמציה ומלחמת שלושים השנים > חורבן

לאחר תבוסתו בקרב ההר הלבן ב-8 בנובמבר 1620, נמלט פרידריך והשאיר את הנסיכות ללא הגנה מפני הגנרל יוהאן ט'סרקלס פון טילי, המפקד העליון של צבא האימפריה הרומית הקדושה. ב-26 באוגוסט 1622 תקף טילי את היידלברג, כבש את העיר ב-16 בספטמבר ואת הטירה כמה ימים לאחר מכן.
באותה תקופה נהרס גם הורטוס פלטינוס, הגן שהיה ממוקם בקרבת הטירה.
כאשר כבשו השוודים את היידלברג ב-5 במאי 1633 ופתחו באש על הטירה מגבעת קוניגשטול, מסר טילי לידיהם את הטירה. בשנה שלאחר מכן ניסו כוחותיו של הקיסר לכבוש מחדש את הטירה, אך הדבר לא עלה בידם עד יולי 1635. הטירה נותרה בידיהם עד לחתימת שלום וסטפאליה שסיים את מלחמת שלושים השנים. השליט החדש, קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ ומשפחתו לא עברו להתגורר בטירה החרבה אלא רק ב-7 באוקטובר 1649.
לפני החורבן > תקופת הרפורמציה ומלחמת שלושים השנים > מלחמת תשע השנים

לאחר מותו של קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ, האחרון בשושלת פפאלץ-זימרן, תבע לואי הארבעה עשר, מלך צרפת את תואר הנסיכות עבור אליזבת שרלוטה, נסיכת פפאלץ, שלטענתו הייתה היורשת החוקית לנחלות זימרן. ב-29 בספטמבר 1688 צעדו כוחות צרפתים לנסיכות הבוחר מפפאלץ וב-24 באוקטובר הם נעו לכוון היידלברג, שנראה היה שהיא ננטשה על ידי פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, הנסיך החדש מבית פפאלץ-נויבורג. במלחמה שהיא ניהלה נגד המעצמות האירופאיות, קיבלה מועצת המלחמה של צרפת החלטה להרוס את כל הביצורים ולהחריב את הנסיכות (בצרפתית: "brûlez le Palatinat!"), כדי למנוע התקפת אויב על אזור זה. עם נסיגתם של הצרפתים מהטירה ב-2 במרץ 1689, הם העלו אותה באש ופוצצו את חזית המגדל השמן. חלקים מהעיר הועלו גם הם באש, אך הגנרל הצרפתי, רנה דה פורלי דה טסה, ריחם על תושבי העיר והורה להם להצית מדורות קטנות בבתיהם כדי שהעשן העולה מהן ייצור אשליה כאילו העיר בוערת וכך יימנע חורבן גדול יותר.
מיד עם עלייתו לשלטון, דאג יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ לבנייה מחדש של החומות והמגדלים. כאשר עמדו הצרפתים שוב מול שערי היידלברג ב-1691 וב-1692, היו אמצעי המיגון של העיר כה טובים עד שהם לא הצליחו לחדור אליה. ב-18 במאי 1693 שבו הצרפתים להיידלברג וכבשו אותה ב-22 במאי. אף על פי כן, הם לא הצליחו להשיג שליטה על הטירה והם זרעו חורבן בעיר כדי להחליש את בסיס התמיכה של הטירה. למחרת היום נכנעו יושבי הטירה. כעת ניצלו הצרפתים את ההזדמנות להשלים את המלאכה שהחלו בה ב-1689, לאחר יציאתם החפוזה מהעיר. המגדלים והחומה ששרדו את מתקפת החורבן הקודמת, פוצצו באמצעות מוקשים.
לפני החורבן > תקופת הרפורמציה ומלחמת שלושים השנים > העברת החצר למנהיים

ב-1697 נחתם הסכם רייסווייק שהביא לסיומה של מלחמת תשע השנים והביא שלום על העיר. נעשו תוכניות להרוס את שרידי הטירה ולעשות שימוש בחלקים ממנה לבניית ארמון חדש בעמק. כאשר נתגלו קשיים בביצוע תוכנית זו, בוצעו שיפוצים בטירה. באותה עת השתעשע קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ ברעיון של בנייה מחדש של הטירה, אך הרעיון נגנז עקב חוסר במקורות מימון. עם זאת, הוא מינה את ליצן החצר החביב עליו, פרקאו, שישגיח על מאגר היינות של הטירה. מאוחר יותר היה פרקאו לקמע הבלתי רשמי של העיר. ב-1720 נכנס קרל השלישי פיליפ לעימות עם הפרוטסטנטים של העיר על כך שהוא העביר את כנסיית רוח הקודש לקתולים (קודם לכן פוצלה הכנסייה בין שתי הקהילות שעשו בה שימוש משותף), העביר את חצר הנסיכות למנהיים ואיבד כל עניין בטירה. כשעשה זאת הוא איחל לעיר ש"עשב יצמח ברחובותיה".
העימות הבין-דתי היה ככל הנראה הסיבה היחידה למעבר למנהיים. בנוסף, הפיכתה של הטירה הישנה שעל הגבעה לארמון בסגנון הבארוק, הייתה אמורה להיות מבצע קשה ויקר. עם המעבר למישור הצליח הנסיך הבוחר לבנות ארמון חדש, ארמון מנהיים, שעלה בקנה אחד עם שאיפותיו.
יורשו של קרל פיליפ, קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ, תכנן להעביר את חצרו בחזרה לטירת היידלברג. אף על פי כן, ב-24 ביוני 1764 הכה ברק בבניין החצר (Saalbau) פעמיים ברצף ושוב עלתה הטירה באש, אירוע שגרם לנסיך להבין שזהו סימן משמיים לשנות את תוכניותיו.
בעשורים הבאים נעשו תיקונים בסיסיים במבנה הטירה, אך היא נותרה בעיקרה חורבה.