stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרויקט להחזרת אזרחות גרמנית
שלילת אזרחות מיחידים

בשנות קיומה של גרמניה הנאצית (1933–1945) נשללה אזרחותם של גרמנים רבים. רוב מאבדי האזרחות היו יהודים, אך גם אחרים איבדו את אזרחותם, ובהם קומוניסטים, סוציאליסטים, חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, סרבני מצפון, עדי יהוה וקווייקרים. רבים איבדו את אזרחותם עם העברת הצו האחד-עשר לחוק אזרחות הרייך ב-25 בנובמבר 1941. צו זה שלל מיהודים את יתרת זכויותיהם, וקבע שיהודים המתגוררים מחוץ לגרמניה אינם עוד אזרחים. שלילת אזרחותם של הצוענים הייתה חלקית ביותר, לאור אורח חייהם הנוודי והלא מסודר.
ממשלת גרמניה פרסמה רשימת יהודים שאזרחותם בוטלה: "אינדקס השמות של יהודים שאזרחותם הגרמנית בוטלה על ידי המשטר הנאצי 1935–1944". הרשומות נגישות דרך אתר האינטרנט Ancestry.com. רשימות נוספות זמינות למחקר במרכז המסמכים של ברלין. יש גם רשימות של יהודים שברחו מגרמניה לצרפת או לווינה, ואחר כך לספרד. הרשימות מתבססות על חוקי נירנברג שפירטו בדיוק מי נחשב יהודי, ללא הזכויות של אזרחות גרמנית. החוקים הגדירו ערבוב של "דם יהודי" עם "דם ארי" והפכו אנשים עם שלושה רבעים של מוצא יהודי (שלושה סבים וסבתות) ליהודים. אנשים עם חצי או רבע של מוצא יהודי הוגדרו בדרך כלל כמישלינג (חצי גזע) בדרגה ראשונה או שנייה. התארים תלויים גם בתאריך הלידה, תאריך וקיום הנישואים בין ההורים וקיום אורח חיים יהודי.
שלילת אזרחות חלה במיוחד על כל אלה ממוצא יהודי מלא או יהודי-נוצרי. תושבי גרמניה הנאצית יכלו להגיש בקשה לתעודת ייחוס ארי אם יוכלו להוכיח "דם גרמני" ובכך נחשבו ל"אריים". התעודה הייתה הכרחית לעבודה במגזר הציבורי ובהמשך אף כדי ללמוד בבית ספר או להינשא. משנת 1938 נאלצו גברים יהודים להוסיף את השם "ישראל" לשמותיהם, ונשים נאלצו להוסיף את השם "שרה".
דרכים משפטיות לתביעת האזרחות

עד 1949, כל אזרח גרמני שהפך לאזרח מדינה אחרת לפני 25 בנובמבר 1941, היה מאבד את אזרחותו הגרמנית לפי סעיף 25 לחוק האזרחות הגרמנית. זאת בכך שלכאורה אזרחים אלו ויתרו על אזרחותם לטובת לאזרחות אחרת. עם זאת, לאור קבלת חוק היסוד ב-1949, למי שהיגר בגלל הנאציזם וקיבל אזרחות חדשה, יש זכות לחדש את האזרחות הגרמנית. זכות זו מועברת אף לצאצאים.
החוק אינו מחייב את המהגרים לוותר על אזרחותם הנוכחית.
ראו גם

ועידת ואנזה
מישלינג
מחאת רוזנשטראסה
הערות שוליים

↑  Katie Engelhart (1 במאי 2013). "Why a growing number of descendants of Holocaust victims are seeking EU citizenship". Macleans.ca. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "GCR GERMAN CITIZENSHIP RESTORATION LTD". Companies House). נבדק ב-30 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "German EU Passports for Jewish Descendants". GCR: German Citizenship Restoration. נבדק ב-31 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה) Incorporated 4 February 2019
↑  Sara Leshem (ביוני 2019). "Missing those "black and white" days" (PDF). AJR Journal. p. 4. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Mary Beth Warner, Regaining Citizenship. Spiegel online International. October 28, 2011.
1 2  "Germany, Index of Jews Whose German Nationality was Annulled by Nazi Regime, 1935-1944 - Search". Ancestry. נבדק ב-30 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה) Records also available at NARA microfilm publication T355, 9 rolls. National Archives Collection of Foreign Records Seized, Record Group Number 242. National Archives, Washington D.C.
↑  See Ancestry.com. Munich, Vienna and Barcelona Jewish Displaced Persons and Refugee Cards, 1943–1959 (JDC) [database on-line]. Provo, UT, USA: Ancestry.com Operations Inc, 2008. (נדרשת הרשמה)
↑  Kershaw, Ian (1999). Hitler 1889–1936: Hubris. New York: W. W. Norton & Company. מסת"ב 0-393-04671-0, pp. 550–571.
↑  Schweikardt, Christoph (2004). "'You Gained Honor for Your Profession as a Brown Nurse': The Career of a Nationalist Socialist Nurse Mirrored by Her Letters Home". Nursing History Review. American Association for the History of Nursing. 12 (1): 130. doi:10.1891/1062-8061.12.1.121. PMID 14608850.
↑  "Bundesgesetzblatt" (PDF). www.bgbl.de.
↑  "Restoration of German Citizenship". Federal Foreign Office - German Missions in the United States. נבדק ב-31 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
פנסילבניה גאזט

| --- | --- |

 מייסד:  סמואל קיימר
 בעלים:  בנג'מין פרנקלין 
 תאריכי הופעה:  1728–1800 (כ־72 שנים) 
 שפה:  אנגלית
 
פסל של בנג'מין פרנקלין מחזיק עותק של העיתון (1872)
פנסילבניה גאזט (באנגלית: The Pennsylvania Gazette) היה אחד העיתונים הבולטים של ארצות הברית משנת 1728, לפני תקופת המהפכה האמריקאית, ועד 1800.
היסטוריה

את העיתון הוציא לאור לראשונה סמואל קיימר (אנ') בשנת 1728, בשם "The Universal Instructor in all Arts and Sciences: and Pennsylvania Gazette"; היה זה העיתון השני שפורסם בפנסילבניה. ב-2 באוקטובר 1729 קנו בנג'מין פרנקלין ויו מרדית' (אנ') את העיתון וקיצרו את שמו. הם ויתרו גם על תוכניתו הגרנדיוזית של קיימר להדפיס בתוך העיתון את ציקלופדיית צ'יימברס. פרנקלין לא רק הדפיס את העיתון, אלא גם כתב לעיתים קרובות מאמרים תחת שמות עט. עיתונו הפך במהרה לעיתון המצליח ביותר במושבות.
| --- | --- |
ב-19 באוקטובר 1752 פרסם פרנקלין סיפור בגוף שלישי על ניסוי העפיפונים (אנ') החלוצי שלו בעיתון, מבלי להזכיר שהוא עצמו ביצע אותו. סוחרים ואנשים פרטיים הודיעו בעיתון על משרות, סחורה למכירה וחפצים שאבדו ונמצאו; העיתון הדפיס גם חדשות מארצות אחרות. מרבית הכתבות כללו סיפורי נסיעות. העיתון הדפיס את איור העיתונות הראשון באמריקה, "הצטרף, או מוּת" (אנ'), שאותו כתב פרנקלין עצמו. פרסום העיתון נפסק בשנת 1800, עשר שנים לאחר מותו של פרנקלין. נטען כי הפרסום התחדש מאוחר יותר, בהוצאתו של העיתון "Saturday Evening Post", החל בשנת 1821. כיום משמש השם "פנסילבניה גאזט" את מגזין הבוגרים הדו-חודשי של אוניברסיטת פנסילבניה, שאותה ייסד פרנקלין. הארכיונים זמינים באינטרנט תמורת תשלום.: "הצטרף, או מוּת" (אנ') – קריקטורה פוליטית המיוחסת לבנג'מין פרנקלין, שבה הוא מביע תמיכה באיחודן של המושבות האמריקאיות (9 במאי 1754)
הערות שוליים

1 2  "Pennsylvania Gazette, Philadelphia". Library of Congress. 2006.
↑  Pennsylvania Gazette באתר החברה ההיסטורית על שם בנג'מין פרנקלין (באנגלית)
↑  Steven Johnson (2008) The Invention of Air, p. 39 ISBN 978-1-59448-401-8
↑  Zach Hutchins, "Travel Writing, Travel Reading, and the Boundaries of Genre: Embracing the Banal in Franklin's 1747 Pennsylvania Gazette," Studies in Travel Writing 17.3 (2013):300-19.
↑  "Today in History: January 17". Library of Congress. 2006.
1 2  "The Pennsylvania Gazette". Accessible Archives. אורכב מ-המקור ב-6 בדצמבר 2010. נבדק ב-2020-05-20. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  About the Saturday Evening Post (אורכב 22.02.2009 בארכיון Wayback Machine)
פנסית דו-נוצתית

| פנסית דו-נוצתית |
| --- | --- |
 פנסית דו-נוצתית, עץ עם פירות
מיון מדעי
על־ממלכה:: איקריוטיים
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סבוננאים
משפחה:: סבונניים
סוג:: קלורטריה
מין:: פנסית דו-נוצתית
שם מדעי
 Koelreuteria Bipinnata ‏פרנשה, 1887
פָּנָּסִית דּוּ-נוֹצָתִית (שם מדעי: Koelreuteria Bipinnata) הוא עץ נוי ממשפחת הסבונניים (Sapindacea) שמקורו במזרח אסיה. העץ מכונה גם Chinese Flame Tree.
העץ הראשון בישראל נשתל ב-1959 בארבורטום אילנות וכיום הוא עץ נפוץ בגנים ובשדרות.
מאפיינים

העץ מגיע לגובה 10-15 מטר ורוחב 6-10 מטר. הוא נשיר בחורף. שמו של העץ בעברית נובע מצורת עליו ופירותיו. העלים משוננים, מסורגים ומנוצים פעמיים.
לקראת סוף הקיץ מופיעים הפרחים בצבע צהוב. הפרחים ערוכים במכבדים ואינם מרשימים.
זמן קצר לאחר הפריחה מופיעים הפירות וניתן אז למצוא על העץ פרחים ופירות. הפרי הוא הלקט בעל שלוש קשוות ובתוכן מספר זרעים. דופן הפרי דק וצבעו ורדרד עד חום בהיר. צורת הפרי מזכירה פנס סיני ומכאן שמו בעברית. הפירות מכסים על העץ ואז הוא מגיע לשיא יופיו.
גלריה

פנסית דו-נוצתית, פרחים ופירות
פירות של פנסית דו-נוצתית
פירות של פנסית דו-נוצתית
פול ואלרי

| --- | --- |

 לידה:  30 באוקטובר 1871 סט, צרפת 
 פטירה:  20 ביולי 1945 (בגיל 73) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Ambroise Paul Toussaint Jules Valéry 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Cimetière Marin, Sète 
 שם עט:  Doris 
 מקום לימודים:  תיכון קונדורסה 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 יצירות בולטות:  The Crisis of the Mind, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Jeannie Valéry 
 צאצאים:  Agathe Rouart-Valéry 
 פרסים והוקרה:  פרס לואי בארטו (1942)  מדליית גתה לאמנות ומדעים (1932)  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה  קצין גבוה בלגיון הכבוד  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חתימה:   
 
פול ואלרי (בצרפתית: Paul Valéry;‏ 30 באוקטובר 1871 – 20 ביולי 1945) היה משורר, סופר ומבקר ספרות צרפתי.
קורות חייו

נולד בעיר החוף סֶט שבדרום צרפת, לאב שמוצאו מן האי קורסיקה ולאם מן העיר ג'נובה שבאיטליה. למד בבית הספר של המסדר הדומיניקני, ואחרי כן בבית הספר התיכון בעיר מונפלייה. בשנת 1889 החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של מונפלייה, ובאותה שנה פרסם את חרוזיו הראשונים בכתב עת שהופיע במרסיי. חרוזים אלה נמנים עם האסכולה של הסימבוליזם בשירה הצרפתית. בג'נובה, בלילה שבין 4–5 באוקטובר 1892 עבר מה שתיאר כ"משבר אישי קיומי עמוק", שהשאיר עליו את רישומו, והחליט להתכחש ל"אלילי הספרות, האהבה ואי הבהירות", כדי להתמסר לעיקר קיומו שתיאר כ"חיי רוח". פול ואלרי נהג לכתוב יומן במשך חמישים שנה, "מחברות" שבהן קיימת עדות להתחייבותו לעצמו להעלות על הכתב את הגיגיו בכל בוקר. הוא כתב בהומור: "אחרי שהקדשתי שעות אלה לחיי רוח, הרגשתי כי אני זכאי להיות סכל במשך כל שעות היום הנותרות".
ב-1894 עבר פול ואלרי להתגורר בפריז. ב-1900 נשא לאישה את ז'אנין גובילר שילדה לו שלושה ילדים. עבד כעורך ראשי במשרד המלחמה הצרפתי, והתרחק מכתיבה פיוטית כדי להכיר את עצמו ואת העולם הסובב אותו. הוא התרכז ב"מחברות", יומן אינטלקטואלי ופסיכולוגי שרובו יצא לאור רק אחרי מותו (1960-1957). ב-1917, בעיקר בהשפעת הסופר אנדרה ז'יד, פול ואלרי חזר לכתוב שירה ופרסם את קובץ שיריו "אלת הגורל הצעירה". ב-1920 יצא לאור שירו המפורסם "בית העלמין שלחוף הים", וב-1922 קובץ השירים "קסמים". ב-1925 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית. בהשפעתו של המשורר סטפאן מלארמה, פול ואלרי המשיך לייסד את שירתו על רגשותיו והשראתו. הוא הפך לאיש שיחם של ראש ממשלת צרפת רמון פואנקרה, של הפילוסוף והפסיכולוג אנרי ברגסון ושל הפיזיקאי אלברט איינשטיין. פול ואלרי שימש בתפקידים שונים בחיי התרבות של צרפת, וב-1933 נתמנה למנהל המרכז האוניברסיטאי שבעיר ניס. בתקופת הכיבוש סירב לשתף פעולה עם הנאצים ואיבד את תפקידו בניס. פול ואלרי נפטר שבועות מספר לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה ב-1945. על פי בקשתו של שארל דה גול הוא נקבר בעיר מולדתו סט, בבית העלמין שלחוף הים שעליו כתב את שירו המפורסם.
מכתבי פול ואלרי שתורגמו לעברית

"משבר הרוח", טורים, פורים 1933.
אדון טסט, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר ישראל זמורה, מחברות לספרות, 1951.
"ערב במחיצת מר טסט", מצרפתית: אמוץ גלעדי ועילי ראונר, הארץ, תרבות וספרות, 29.3.2010
שני קטעים ממחזור טסט : "ערב אחד עם מר טסט", מצרפתית : אליה גילדין; "מכתב מאת מאדאם אמילי טסט" מצרפתית: אביבה ברק. הערות: יהושע ישועה. בתוך סימן קריאה, מס' 6, ישראל, מאי 1976.
אופאלינוס, או, האדריכל, תרגמו מצרפתית דן צלקה, עמינדב דיקמן, מבוא יהושע ישועה, ירושלים, כרמל, 1994.
הנפש והריקוד, תרגם ישראל זמורה, מחברות לספרות, 1964.
שלוש מסות בפואטיקה, תרגום ומבוא יורם ברונובסקי, ספרית פועלים, תל אביב, 1982.
"מצב בודלר", נספח ל"פרחי הרע" מאת שארל בודלר, תרגם מצרפתית דורי מנור, הקיבוץ המאוחד, 1997.
"בית הקברות הימי", פואמה, מצרפתית: דורי מנור, תרגום שירי, תרגום מילולי והערות, "הו!" 6, תל אביב 2007.
"בית הקברות הימי", מצרפתית: יוסף אור, בתוך: גזית, כתב עת, 1961.
"הדבורה, הציפור האכזרית, היין האבוד," מצרפתית: ישראל זמורה, פרוזה מס' 46, 1981.
הנפש והריקוד, מצרפתית : ישראל זמורה, תל אביב, מחברות לספרות, תש"ט.
"אבל דגה, שירים לא עושים מרעיונות : שירים עושים ממלים!" ארבעה קטעים מתוך שיחות עם המשורר פול ואלרי, מצרפתית: דורי מנור, הו! כתב עת לספרות, מס'5, 2007.
"השיר מצפה למשמעות – השיר מאזין לקוראו" הרהורים על השירה, מצרפתית: דורי מנור, הארץ, תרבות וספרות, 6.4.2001.
"מצב בודלר" בתוך: בודלר, פרחי הרע, מצרפתית: דורי מנור, הקיבוץ המאוחד, 1997.
"בעייתם של המוזיאונים," מצרפתית: אריאלה אזולאי, בתוך : סטודיו 100, 1999
"גתה ונפוליאון : קטעים מתוך המסה "גתה או : לומר 'גתה' זה כמו לומר 'אורפיאוס'," מצרפתית : דורי מנור, הארץ, תרבות וספרות, 4.6.99.
"מסה על מלארמה, סטפאן מלארמה, במלאת מאה שנה למותו," מצרפתית: דורי מנור, הארץ, תרבות וספרות, 11.12.98
"מתוך מחברת של משורר," מצרפתית: לבנת מאירה, פסיפס מס' 22, 1992.
"לפעמים הייתי אומר לסטפאן מלארמה," מצרפתית: הלית ישורון, חדרים 5, 1985/6
"על המפלגות", מצרפתית: נתן אלתרמן, מאזניים : ירחון לספרות 37, 1973.
"שירת האידאה השלטת", מצרפתית: יוסף אור, האומה, ו' 24 תשכ"ח.
בית הקברות הימי ומבחר הרהורים על השירה, מצרפתית דורי מנור, הוצאת נהר ספרים, 2011.
השיבה מהולנד, מצרפתית אביבה ברק־הומי, הוצאת נהר ספרים, 2022.
האדם והקונכייה, מצרפתית דניאל רוזנברג, הוצאת נהר ספרים, 2023.
הערות שוליים

↑   אורי הולנדר, מסעו הנמשך של צייד רשמים חרישי, באתר הארץ, 1 במרץ 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269436405171  PLWABN: 9810582797805606  BIBSYS: 90060942  BNC: 000039958  BNE: XX949681  BnF: cb119274707 (data)  CANTIC: a10461516  CiNii: DA00343834  GND: 118625985  ICCU: CFIV008364  ISNI: 0000 0001 2096 2440  LCCN: n80005093  LNB: 000008671  Léonore: 365631  MusicBrainz: 7c6737a9-b547-4331-b58c-c962051538bb  NDL: 00459464  NKC: jn19990008720  NLA: 35575141  NLG: 62751  NLK: KAC199628381  NSK: 000004398  NTA: 068977034  RERO: 02-A003926683  RKD: 79029  SELIBR: 205485  SNAC: w6mw2ft8  SUDOC: 027174484  Trove: 1001087  ULAN: 500017369  VcBA: 495/78441  VIAF: 61553403   WorldCat (עם VIAF): 61553403
פריבטיר

כתב הרשאה שניתן לקפטן אנטואן בולו ב-27 בפברואר 1809, לאונייה "פורט" בת 15 טון
פְּרַיבֶטִיר (באנגלית: privateer) או קורסר (בצרפתית: corsaire) היה כינויה של אונייה חמושה, בבעלות ובפיקוד פרטיים, שפעלה בזמן מלחמה נגד הספנות המסחרית של האויב בתמורה לנתח מן השלל. רב החובל של אונייה שכזו, כמו כל אחד מאנשי צוותה, נקרא גם כן "פריבטיר" או "קורסר".
פריבטירים היו קיימים כבר בימי הביניים, אך עיקר פעולתם במאות ה-16 עד ה-18. במה שמכונה תור הזהב של הפיראטים כאשר פיראטיות ימית הייתה גורם משמעותי בהיסטוריה של האיים הקאריביים, בריטניה, מדינות האוקיינוס ההודי, צפון אמריקה ומערב אפריקה.
בעלי האונייה קיבלו משליט המדינה כתב הרשאה, המעניק להם את הזכות לתפוס אוניות סוחר של האויב ולמכור אותן או את מטענן על פי חוקי השלל הימי (prize). בכתב ההרשאה נקבע גם כיצד יחולק השלל. בדרך כלל החלוקה הייתה 10% למלך ו-90% לפריבטיר. בתחילה נקראה אונייה מעין זו בלשון הדיבור private man-of-war ("אוניית מלחמה פרטית").
בריטניה לא החשיבה את הפריבטיריות כשוד ימי כאשר התקיפות בוצעו נגד ספינות ספרדיות. אחד הפריבטירים המפורסמים ביותר הוא פרנסיס דרייק. עם זאת עם הזמן היחס לפיראטיות השתנה בגלל הפגיעה שלה בסחר העולמי והתנגדות בריטניה, צרפת וארצות הברית לפיראטיות שהופנתה עם הזמן כלפי אוניות שפעלו ברשותן, כמו גם שבי של מלחים לבנים בידי אוניות שודדי ים ברברים ששבו את המלחים במטרה למכור אותם כעבדים בסחר העבדים הערבי ובעבדות באימפריה העות'מאנית. ב-1856 נאסרה הפריבטיריות בהסכמה בינלאומית בהצהרת פריז לכיבוד החוק הימי.
ראו גם

שוד ים
הערות שוליים

↑  The Shorter Oxford English Dictionary on Historical Principles, 1936 (2nd edition). Vol. 2, p. 1587 sv Privateer.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538708505171  GND: 4381474-8  LCCN: sh85107056  NDL: 00571238  NKC: ph675032 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פול הרינגטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 במאי 1960 (בן 64) דבלין, אירלנד 
 מוקד פעילות:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 www.paulharrington.ie
 פרופיל ב-IMDb
 
פול הרינגטון (באנגלית: Paul Harrington; נולד ב-13 במאי 1960) הוא זמר ושחקן אירי. הרינגטון זכה באירוויזיון 1994, עם השיר "Rock 'n' roll kids", שבוצע יחד עם צ'ארלי מק'גטיגן.
קריירה > מוזיקה

בשנת 1991, פרסם הרינגטון את אלבום בכורתו, What I'd Say, שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד האלבומים האירי. ב-13 במרץ 1994, זכו הרינגטון וצ'ארלי מק'גטיגן בקדם האירי לאירוויזיון 1994, עם השיר "Rock 'n' Roll Kids". ב-30 באפריל, השניים ביצעו אותו על בימת האירוויזיון, שנערכה בדבלין, בירת אירלנד. בתום ספירת הקולות, אירלנד הוכרה כזוכה במהדורה ה-39 של תחרות האירוויזיון. זה היה הניצחון השלישי ברציפות של אירלנד, שיא שלא נשבר בתחרות אי פעם.
בשנת 2008, הוציא לאור את האלבום השני שלו, A Collection,‏ שהגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים האירי. בשנת 2010, פרסם הרינגטון את אלבום ההופעה הראשון שלו, Songs, ובו מספר גרסאות כיסוי של שירים שאהב. ב-2018, הוציא לאור את אלבום ההופעה Lights of Home, שהוקלט על ידי טים מרטין.
קריירה > טלוויזיה ורדיו

בין השנים 2016–2020, הרינגטון הנחה תוכנית קבועה בשם "The Pat Kenny Show". במהלך קריירתו, הופיע הרינגטון במספר תוכניות רדיו וטלוויזיה, דוגמת "The Lyrics Board". בשנת 2018, הופיעה בתוכנית הטלוויזיה האירית "The Restaurant", שם שיחק דמות של שף. דמותו זכתה לשבחים ממבקרי הטלוויזיה העכשווית.
פריבילגיית וורמס

פריבילגיית וורמס הייתה פריבילגיה קיסרית שהעניק היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ליהודי וורמס בשנת 1090 במטרה למנוע פוגרומים נוספים.
פריבילגיית וורמס הבטיחה ליהודים:
הגנה על חיים ורכוש.
חופש בפעילות כלכלית ובעשייה דתית.
הזכות להעסיק עובדים מקומיים נוצרים.
האוטונומיה של הקהילה היהודית תחול גם בעניינים משפטיים יהודיים פנימיים.
כללי נוהל מחייבים לסכסוכים בין יהודים לנוצרים.
אין לבזוז רכוש יהודי.
מטרתו של הנרי הרביעי לא הייתה להגן על שלמותם האישית של היהודים בזכויות אלה מתוך צדקה נוצרית, אלא להגן על קופת הרייך מפני הפסדי מס כתוצאה מפוגרומים נגד היהודים.
בכתיבת הפריבילגיה של וורמס יצר היינריך הרביעי קודיפיקציה חלוצית, אוסף של נורמות משפטיות שנועדו לעצב את היחסים בין יהודים לנוצרים במשך מאות שנים, באופן חיובי ושלילי, ואשר ביססו את מעמדם החוקי של היהודים כמשרתי האימפריה הרומית הקדושה. את חשיבותה של פריבילגיית וורמס ניתן לראות על ידי כתב הזכויות הבא של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1157 ושל פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1236. כמו כן את כתב הזכויות של הארכיבישוף של קלן משנת 1360 כחלק מהיישוב מחדש של היהודים בקלן לאחר רדיפת המגפה.
לקריאה נוספת

מסמכי MGH מאת הקיסר היינריך הרביעי, עריכה. v. דיטריך פון גלדיס יו. אלפרד גוויליק, האן 1941–1978, נ '412, עמ' 547-549
פריץ רויטר, ורמאיזא, 1000 שנה של יהודים בחבל הריין, הוצאה לאור יהודית באתנאום, פרנקפורט דמיין 1987.
הערות שוליים

↑  פרנץ-יוזף זיווס, מחקרים על תולדות היהודים באזור הריין המרכזי ראשית ימי הביניים ובסופם, מחקר על תולדות היהודים, כרך א', האנובר, עמ' 72
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פול ואן רייפר

| --- | --- |

 לידה:  5 ביולי 1938 (בן 86) בראוניסוויל, פנסילבניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  מכללת המלחמה של הצי  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית  PennWest California 
 השתייכות:  ארצות הברית חיל הנחתים של ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1956–1997 (כ־41 שנים)
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד מפקד רגימנט הנחתים ה-4 מפקד דיוויזיית הנחתים השנייה   ראש אגף המודיעין של חיל הנחתים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת וייטנאם  מלחמת המפרץ
 עיטורים
  לב הארגמן  לגיון ההצטיינות  כוכב הארד (2)  כוכב הכסף (2)
 
פול ואן רייפר (באנגלית: Paul K. Van Riper; נולד ב-5 ביולי 1938) הוא גנרל אמריקאי יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית אשר שימש כראש אגף המודיעין של חיל הנחתים. לאחר פרישתו נעשה למומחה לאסטרטגיה צבאית ולוחמת גרילה.
חיים מוקדמים ולימודים

ואן רייפר נולד וגדל בעיירה בראונסוויל שבמדינת פנסילבניה.
קריירה

בשנת 1956 התגייס ואן רייפר לחיל הנחתים. הוא עבר הכשרה כלוחם ובשנת 1964 השלים קורס קציני חי"ר. לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה בגדוד רגלים שבדיוויזיית הנחתים השנייה. ואן רייפר לחם ברפובליקה הדומיניקנית ולאחר מכן בשנת 1966, בעת מלחמת וייטנאם, שירת כיועץ צבאי לצבא דרום וייטנאם. ואן רייפר נפצע במהלך תקיפת עמדת מקלע בשדה אורז בקרבת סייגון. למרות פציעתו הכווין ואן רייפר אש סיוע אווירית עד להשמדת העמדה. בשנת 1969, והוא כבר מפקד פלוגה, הוביל התקפה כנגד יעד מבוצר. הוא עוטר בשני עיטורי כוכב הכסף על גבורתו. בהמשך שירת כמפקד הגדוד השני ברגימנט ה-7 של החיל ולאחר מכן על הרגימנט ה-4. לאחר מכן פיקד על דיוויזיית הנחתים השנייה. ואן רייפר שירת במלחמת המפרץ כקצין מטה בכוח המשלוח של חיל הנחתים. לאחר מכן שירת כראש אגף המודיעין של חיל הנחתים. בשנת 1997 סיים את שירותו ופרש לגמלאות.
קריירה > תרגיל המילניום

בשירות מילואים שימש ואן רייפר כמפקד "הכוח האדום" בתרגיל אתגר המילניום, אשר דימה את כוח האויב (מדינת מפרץ כלשהי) עמו נדרש "הכוח הכחול" (ארצות הברית) להתמודד. הכוח בפיקודו הצליח,  כבר בימים הראשונים של התרגיל, לשגר כמות מאסיבית של טילים נגד ספינות (קרקע-ים וים-ים) נגד ספינות המלחמה האמריקאיות, בהן נושאות מטוסים, ובסופו של דבר הטביע 13 ספינות - זאת למרות שהכוח שמול רייפר היה חזק בלי כל יחס פרופורציונלי מבחינת נשק ויכולות מודיעיניות.
ואן רייפר התמודד עם האיומים הימיים באמצעות שליחת סירות קטנות (כדוגמת סירות דיג או סירות גומי) לאזור של ספינות מלחמה מהכוח הכחול, וביצע התקפות קונבנציונליות והתאבדותיות כנגד כלי השיט. פעולה מוצלחת נוספת של ואן רייפר הייתה שליחת שליחים על אופנועים ליעדיהם על מנת למנוע מהכוח הכחול לנטר מסרים אלקטרוניים למיניהם. כלומר - שליחים אנושיים במסווה של אזרחים.
בשל הצלחת הכוח בפיקודו הכתיבו מנהלי התרגיל לוואן רייפר כללי משחק חדשים במטרה לרסן את יכולותיו. בשל כך עזב ואן רייפר את התרגיל ומתח עליו ביקורת בתקשורת.
הערות שוליים

↑  יוסי גורביץ, נאט"ו רוצה לפתח סים-אפגניסטן, באתר כלכליסט, 3 בפברואר 2009.
↑  רן דגוני, ‏יחידות של כוחות משימה למבצעים מיוחדים של צבא ארה"ב נכנסות ויוצאות לעיראק זה יותר מחודש, באתר גלובס, 13 בפברואר 2003.
↑  ג'יימס מאטיס, התוצאות השליליות של המבצעים מוכווני התוצאות, מערכות 426 (אוגוסט 2009), עמ' 71–66.
↑  ויליאמסון מארי וריצ'רד הארט סינרייך, "העבר כפתח דבר", הוצאת מודן ומערכות, 2014, עמודים 50-53.
↑  ויליאמסון מארי וריצ'רד הארט סינרייך, "העבר כפתח דבר", הוצאת מודן ומערכות, 2014, עמודים 54-57.
↑  Valor awards for Paul K. Van Riper, מתוך אתר "Military Times".
1 2  אריאל וישנה, ‏"אל תשכחו את קלאוזביץ", השילוח, גיליון 15, יוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no99060906  SUDOC: 135594022  VIAF: 194072639   WorldCat (עם VIAF): 194072639
פוסום למורי

| פוסום למורי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קוסקוס
משפחה:: פוסומי זנב טבעת
סוג:: Hemibelideus
מין:: פוסום למורי
שם מדעי
 Hemibelideus lemuroides ‏קולט, 1884
תחום תפוצה


פוסום למורי (שם מדעי: Hemibelideus lemuroides; קרוי גם פוסום זנב-טבעת למורי) הוא מין של כיסאי ייחודי דמוי למור במשפחת הפוסומים הטבעתיים שאנדמי לצפון יבשת אוסטרליה ומהווה מין יחיד בסוגו. קיימות שתי צורות שלו: הצורה השחורה-חומה הנפוצה, והצורה הצהובה-לבנה הנדירה. הפוסום הוא יונק פעיל לילה שחי בחופה הגבוהה של יערות הגשם וניזון בעיקר מעלים. הוא חי בזוגות מונגומיים שמשתתפים יחדיו בגידול הצאצאים. הפוסום הלמורי מאוים מצד הפרעות אנושיות בבית הגידול ומההתחממות הגלובלית שמצמצמת את היערות הראויים למחיה עבורו.
טקסונומיה

הפוסום הלמורי תואר מדעית לראשונה בשנת 1884 על ידי הזואולוג הנורווגי רוברט קולט (Robert Collett), והוא מהווה מין יחיד בסוגו. הוא משויך למשפחת הפוסומים הטבעתיים בסדרת הקנגוראים, וקרוב מבחינה פילוגנטית וחיצונית לדאון הענק; השניים מסווגים בתת-משפחת פוסומים למורים (Hemibelideinae).
שמו המדעי של הפוסום הלמורי הוא המיבלידיוס למורואידיס (Hemibelideus lemuroides), שמשמעותו: "יונק דמוי-למור דואה למחצה"; אף שפוסום זה אינו מסוגל לדאות באוויר, חוקרי טבע האמינו בעבר שיש לו יכולת דאיה בשל מבנה השלד שלו וקפלי העור הקצרים שנמצאים בצדדי גופו.
תיאור > אנטומיה ומאפיינים פיזיים

הפוסום הלמורי הוא כיסאי שוכן עצים קטן-בינוני, ויש לו אנטומיה ומורפולוגיה ייחודית שמשלבת תכונות של פוסום, למור ודאון יחדיו. הדמיון בינו לבין הלמור (בפרט מהסוג למור עדין ולמור גמדי), בא לידי ביטוי בעיקר בראש: פניו עגולות וקצרות, עיניו גדולות ופונות חזיתית, אוזניו קטנות וחוטמו קצר ומעוגל. מבנה גופו עגלגל וגוצי בדומה לפוסומי טבעת אחרים, ולזנבו הארוך קצה חשוף האופייני למשפחה; הקצה החשוף משמש כמשטח חיכוך ונועד ללפיתת ענפים ולאחיזת חפצים. מאידך, הזנב שעיר ועבה יותר משל הפוסומים הטבעתיים ומזכיר יותר את זנב הלמור. בשל משקלו המשמעותי, הזנב משמש את הפוסום גם להיגוי אחורי במהלך קפיצות גדולות בין עץ לעץ.
אף שבמבט שטחי אין קשר בין הפוסום הלמורי לקרובו הדאון הענק הידוע באוזניו הגדולות וביכולת הדאיה שלו, הקשר בין השניים הדוק יותר מהנראה לעין: מבנה השלד והשרירים של הפוסום הלמורי דומים באופן מפתיע לזה של יונק דואה, ויש לו אף שרידים של קרומי דאיה בין היד לרגל ברוחב של 25 מילימטרים. הפוסום הלמורי נודע בצבע הכתום-אדמוני של אישוניו אשר מאפשר זיהוי מהיר בינו לבין פוסומי טבעת מסוגים אחרים. אורך ראשו וגופו של הפוסום הלמורי: 40-31 סנטימטרים, אורך זנבו: 38-23 סנטימטרים ומשקלו 1.2-0.8 קילוגרם.
לפוסום הלמורי חמש אצבעות ביד וברגל, אך בדומה ליתר הקנגוראים, האצבע השנייה והשלישית ברגל מתמזגות לאצבע אחת סינדקטילית. חמש אצבעותיו של הפוסום מרוחקות זו מזו והבוהן מנוגדת לשאר; תכונה זאת גורמת לכפות ידיו ורגליו להיות רחבות יחסית, ומאפשרת לו לתפוס בענף משני צדדיו. הטפרים הקצרים, החזקים והמעוקלים בקצות אצבעותיו של הפוסום משפרים את ההיצמדות שלו לעצמים, והאצבע הסינדקטילית ברגל בעלת זוג טפרים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה.