stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הכיבוש הצרפתי של מרוקו
מלחמה נגד הסולטנות > משבר אגאדיר (1911)

המשבר המרוקאי השני (1911) התרחש כאשר ספינת התותחים הגרמנית "פנתר" נשלחה לאגאדיר ב-1 ביולי 1911, לכאורה כדי להגן על האינטרסים הגרמניים במהלך המרד המקומי במרוקו, אך למעשה כדי להרתיע את הצרפתים. גרמניה הודיעה לצרפת ולשאר המעצמות כי בתי העסקים הגרמניים, שנבהלו מהתסיסה בקרב הילידים שנגרמה בעקבות האירועים האחרונים, ביקשו הגנה על חייהם ורכושם בדרום מרוקו; ממשלת גרמניה שלחה אפוא ספינת מלחמה לאגאדיר, שתיסוג ברגע שהעניינים במרוקו יירגעו. נכון שחברות גרמניות עתרו למשרד החוץ כדי להגן על האינטרסים שלהן בדרום מרוקו, אבל ברור שאלפרד פון קידרלן-וכטר, מזכיר המדינה הגרמני לענייני חוץ, השתמש בזה רק בתור אמתלה. המניע האמיתי שלו היה להביא את הצרפתים לנקודה של הצעה נדיבה לשטח קונגו, ולהדגיש בפני המעצמות שחוק אלחסיראס נשבר.
שבועות רבים לפני ש"פנתר" הפליגה לאגאדיר, סר אדוארד גריי, שר החוץ הבריטי, חשש שגרמניה מתכוונת לבקש את פיצויה במערב מרוקו ולהקים את הבסיס הימי על חוף האוקיינוס האטלנטי. לזה התנגדה בריטניה נחרצות במשך שנים; זה היה אחד המניעים העיקריים שלה לתמיכה בצרפת במרוקו. שלא כמו בשנים 1905–1906, שני גושי הבריתות, ההסכמה המשולשת (צרפת, בריטניה ורוסיה) ומעצמות המרכז (גרמניה, אוסטריה-הונגריה וטורקיה) היו כעת שווים יותר בחימוש, ומדינות ההסכמה הפגינו באופן עוד יותר נרחב, צעדים צבאיים במפגן של נחישות, אם כי עדיין הגנתיים. לונדון, שנבהלה מכך שאיבדה את עקבותיה של הצי הגרמני לזמן מה, הכניסה את הצי המלכותי למצב כוננות גבוה. האיפוק הגרמני שוב הביא לתוצאות של שלום: הגרמנים נמנעו ממהלכים צבאיים פרובוקטיביים וקיבלו פשרה לא חיובית.
האמנה הצרפתית-גרמנית מ-4 בנובמבר 1911 סיימה את משבר אגאדיר, שבו ניתנה לצרפת זכויות להגנה על מרוקו, ובתמורה, קיבלה גרמניה רצועות שטח מקונגו הצרפתית ומאפריקה המשוונית הצרפתית, הכוללות את הנויקאמרון (חלקה). של המושבה הגרמנית קמרון). ספרד התנגדה תחילה; אבל, באמצעות התערבותה של בריטניה הגדולה, נחתם הסכם צרפתי-ספרדי ב-27 בנובמבר 1912, ששינה מעט את הגבולות הצרפתיים-ספרדיים הקודמים במרוקו. המשא ומתן בין 1911–1912 בין המעצמות הוביל גם לבינאום בסופו של דבר של אזור טנג'יר, המורכב מטנג'יר וסביבותיה, ב-1923.
מלחמה נגד הסולטנות > הסכם פאס (1912)

הסכם פאס נחתם על ידי הסולטן מולאי עבד אל-חפיט' והדיפלומט הצרפתי אז'ן רנו ב-30 במרץ 1912 בארמון מנבהי בפאס והקים את מדינת החסות הצרפתית במרוקו. פקידים מרוקאים האמינו כי מרוקו תזכה למשטר דומה לזה של מצרים הבריטית, עם אוטונומיה ניכרת באזורים מכריעים כמו צדק ועבודה פנימית של הממשל. עם זאת, הסכם פאס עוצב במפורש על פי חוזה בארדו, שכונן את מדינת החסות הצרפתית של תוניסיה ב-1881. לפי תנאיו, הסולטאן היה אמור להיות מופחת לעמדה המקבילה לזו של הביי של תוניס.
האמנה לארגון הפרוטקטורט הצרפתי באימפריה שריפיאן קבעה שממשלת צרפת תקים בשיתוף עם הסולטאן "משטר חדש הכולל את הרפורמות המנהליות, המשפטיות, החינוכיות, הכלכליות, הפיננסיות והצבאיות שממשלת צרפת עשויה לראות. אשוח להחדיר בתוך שטח מרוקו". תוך שימור מעמדו הדתי והיוקרה המסורתית של הסולטאן, הצרפתים ארגנו מח'זן שריפי מתוקן. צעדים של המשטר החדש ייקבעו על ידי זהיר של הסולטאן לפי הצעת ממשלת צרפת, מיוצג על ידי גנרל תושב, שהיה מוסמך לשמש כמתווך הבלעדי בין הסולטאן לנציגים זרים.
הצרפתים גם ירשו את חלוקת מרוקו לבלד אל-מח'זן ובלד א-סיבה. ליאוטי מיהר להבין שהבלד אל-מח'זן הוא, בהבעה שלו, ה-Maroc utile, החלק המכיל את האדמות הפוריות ואת משאבי המינרלים שהמתיישבים העתידיים והיזמים ירצו לנצל. כתוצאה מכך ניתנה עדיפות בהרחבת השליטה הצרפתית לבלד אל-מח'זן לשעבר, הכוללת את מישורי החוף ואת האזורים פאס, מקנס ואוג'דה. אבל מכיוון שבלד א-סיבה היה מיושב בעיקר על ידי יושבי הרים ברברים, שמרנותו של ליאוטי, כמו גם כדאיות פוליטית, הביאו אותו לשמור על הברברים מבודדים מהשפלה הערבית בעיקרה. התוצאה של מדיניותו של ליאוטי הייתה ליצור שתי שמורות מובחנות, ברברית בעיקר באזורים ההרריים, ואחת אסלאמית מסורתית בערים של ה-Maroc utile, הקיימות זו לצד זו עם קהילה אירופית דינמית המתחייבת לפיתוח המהיר של משאבי המדינה לטובתו. ב-28 באפריל איבר ליאוטי מונה לנציב הכללי הראשון של צרפת במרוקו. הסכם פס גם קבע כי האינטרסים והחזקות הספרדיות במרוקו יוכרו בעקבות משא ומתן דו-צדדי בין צרפת לספרד. היא גם קיבלה את המעמד הבינלאומי המיוחד הקיים של טנג'יר. החוזה בין צרפת לספרד בעניין מרוקו, שנחתם ב-27 בנובמבר, הקים מדינת חסות ספרדית מעל אזור החוף הצפוני והריף, כמו גם מעל אזור טארפיה שמדרום לנהר הדראא, שם הסולטאן נשאר באופן רשמי הריבון ויוצג על ידי סגן העוצר בשליטת הנציבות העליונה הספרדית.
הרגעת המרידות > ימי הדמים של פאס

ליאוטי מונה במאי להחליף את רגנו, שניהל משא ומתן על הסכם פס עם הסולטאן מולאי עבד אל-חפיט', מכיוון שהמצב באזור פאס הצריך פעולה צבאית מהירה. ליאוטי הצליח לפזר את בני השבט המקיפים את פאס, לשלוט בתסיסה בעיר עצמה, ולהתחיל בכיבוש החלקים הנותרים של ה-Maroc utile.
ב-17 באפריל 1912, חיילי רגלים מרוקאים מרדו בחיל המצב הצרפתי בפאס. המרוקאים לא הצליחו לכבוש את העיר והובסו על ידי כוח סיוע צרפתי. בסוף מאי 1912, כוחות מרוקו תקפו ללא הצלחה את חיל המצב הצרפתי המוגבר בפאס.
הרגעת המרידות > קרב סידי בו עות'מאן

בקרב על סידי בו עות'מאן בשנת 1912, ניצחו הצרפתים את אחמד אל-היבה וכבשו את מרקש.
הרגעת המרידות > מלחמת זאיאן

הקונפדרציה הזאיאנית של שבטי הברברים במרוקו נלחמה במלחמת התנגדות נגד הצרפתים בין 1914 ל-1921. הנציב הכללי לואי-איבר ליאוטי ביקש להרחיב את ההשפעה הצרפתית מזרחה דרך הרי האטלס התיכון לעבר אלג'יריה הצרפתית. לכך התנגדו הזאיאנים, בראשות Mouha ou Hammou Zayani. המלחמה החלה היטב עבור הצרפתים, שכבשו במהירות את עיירות המפתח תאזה וח'ניפרה. למרות אובדן הבסיס שלהם בח'ניפרה, הסבו הזאיאנים אבדות קשות לצרפתים. לכידת תאזה במאי 1914 אפשרה לצרפתים ליצור קשר בין כוחותיהם במזרח מרוקו לאלה שבמערבה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צרפת הסיגה חיילים לשירות באירופה, והם איבדו יותר מ-600 בקרב אל-הרי. במהלך ארבע השנים שלאחר מכן, הצרפתים שמרו על רוב שטחם למרות המודיעין והתמיכה הכספית של מעצמות המרכז בקונפדרציה של זאיאן ופשיטות מתמשכות והתכתשויות שצמצמו את כוח האדם הצרפתי הדל.
לאחר חתימת שביתת הנשק עם גרמניה בנובמבר 1918, נותרו כוחות משמעותיים של בני שבטים מתנגדים לשלטון הצרפתי. הצרפתים חידשו את המתקפה שלהם באזור ח'ניפרה ב-1920, והקימו סדרה של בתי תבצור להגבלת חופש התנועה של הזאיאנים. הם פתחו במשא ומתן עם בניו של חמו, ושכנעו שלושה מהם, יחד עם רבים מחסידיהם, להיכנע לשלטון הצרפתי. פיצול בקונפדרציה של זאיאן בין אלה שתמכו בכניעה לבין אלה שעדיין מתנגדים הוביל לקרבות פנים ולמותו של חמו באביב 1921. הצרפתים הגיבו בהתקפה משולשת לתוך האטלס התיכון שהביאה לכך שהצרפתים הקימו שליטה קבועה באזור. כמה מבני השבט, בראשות מוהא או סעיד, ברחו לאטלס הגבוה והמשיכו במלחמת גרילה נגד הצרפתים גם בשנות ה-30 של המאה ה-20.
הרגעת המרידות > מלחמת הריף

שלטונו של הסולטן יוסוף, מ-1912 עד 1927, היה סוער ומלווה בהתקוממויות תכופות נגד ספרד וצרפת. החמור שבהם היה מרד ברברים בהרי הריף, בראשות עבד אל-כרים, שהצליח להקים רפובליקה בריף. אף על פי שמרד זה החל באזור השליטה הספרדית בצפון, הוא הגיע לאזור הנשלט על ידי צרפת. קואליציה של צרפת וספרד ניצחה לבסוף את המורדים ב-1926.
Le Petit Parisien: הפצצתו של גנרל אוקונור על קסר זנאגה בנווה המדבר בפיגוג ב-1903.
מגזין "Puck", קריקטורה של ביקורו של וילהלם השני בטנג'יר.
הגעתם של שגרירי מרוקו לאלגסירס .
ראיון עם הסולטן מולאי עבד אל-חפיט' בעיתון היומי הצרפתי Le Matin (1912).
Le Petit Journal תעמולה קולוניאלית צרפתית: "צרפת תוכל להביא בחופשיות ציוויליזציה, עושר ושלום למרוקו".
קריקטורה של מגזין "Puck" של נשיא צרפת ארמאן פלייר והקיסר הגרמני וילהלם השני מכוונים ליונת השלום על פלטפורמת המשבר המרוקאי השני.
עמוד העיתון היומי Le Matin על האמנה להקמת מדינת החסות הצרפתית על מרוקו.
Le Petit Journal: הכיבוש הצרפתי של תאזה במאי 1914.
וולינצי

| --- | --- |
איור של העיירה מהמאה ה-19 עם מנזר דומיניקני ברקע
איור של העיירה מהמאה ה-19 עם מנזר דומיניקני ברקע
 מדינה:  בלארוס בלארוס
 וובלסט:  ויטבסק (מחוז) ויטבסק
 ראיון:  ורחניאדזבינסק
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  771 (2009)
 קואורדינטות:  55°42′N 28°11′E﻿ / ﻿55.700°N 28.183°E﻿ / 55.700; 28.183
 אזור זמן:  UTC+3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהוולינצי(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהוולינצי(למפת מחוז ויטבסק רגילה) ויטבסק אורשה פולאצק פסטאווי גלובוקי רוסיה לטביה מוהילב מינסק גרו.וולינצי(למפת מחוז ויטבסק מוגדלת) ויטבסק אורשה פולאצק פסטאווי גלובוקי רוסיה לטביה מוהילב מינסק גרו.וולינצי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
וולינצי (בבלארוסית: Валынцы, ולינצי; בליטאית: Valinčiai, ברוסית: Волынцы) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

וולינצי נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-17. בשנת 1764 הסתיימה בניית מנזר על ידי המסדר הדומיניקני. המנזר ובית הספר נבנו לפי תוכנית של יוהאן גלאוביץ. בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
בתיאטרון של בית ספר ליד מנזר דומיניקני בשנת 1787 לראשונה הוצגה הצגת תיאטרון בשפה הבלארוסית.
יהודי וולינצי

בין מלחמות העולם נמנו בוולינצי כ-450 יהודים, רוב תושביה. ב-10 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הגרמנים, וריכזו את כל יהודיה בגטו מוקף גדר תיל.
בסוף פברואר 1942 חוסל הגטו בעיירה, כאשר יהודיו נרצחו ביער סמוך.
אנדרטה לזכר הרוגי הגטו.
וולבי סלע וילקינס

וולבי סלע וילקינס (שם מדעי: Petrogale wilkinsi) הוא מין של וולבי קטן וססגוני בסוג וולבי הסלע שמוגבל לארץ ארנהם בצפון יבשת אוסטרליה ולמספר איים סמוכים. מין זה חדש יחסית, ופוצל רק בשנת 2014 מהמין וולבי סלע קצר-אוזן המצוי בעיקר בקימברלי.
טקסונומיה

הדגימה הראשונה של מין זה נאספה בשנת 1925 על ידי האורניתולוג וחוקר הקוטב האוסטרלי יוברט וילקינס בדרום-מזרח ארץ ארנהם. הדגימה שנשלחה לאנגליה תוארה מדעית על ידי אולדפילד תומאס שנה לאחר מכן בתור מין וולבי עצמאי. בהמשך, הוא אוחד עם המין וולבי סלע קצר-אוזן (Petrogale brachyotis), וזו הייתה הדעה המקובל לאורך המאה ה-20. בשנת 2014, מחקר פילוגנטי ומורפולוגי הגיע למסקנה שיש לפצל את המין לשניים על בסיס הבדלים משמעותיים בגנום המיטוכונדריאלי. המין החדש - וולבי וילקינס (Petrogale wilkinsi) - נקרא על שם מגלהו.
וולבי וילקינס הוא אחד מתוך תריסר וחצי מינים בסוג וולבי סלעים במשפחת הקנגוריים, והוא שייך לקבוצת המינים ברכיוטיס (brachyotis), הכוללת שלושה מינים נוספים מלבדו: וולבי קצר-אוזן, הנברלק והמונג'ון. כל ארבעת המינים חולקים דמיון חיצוני רב, וההבחנה ביניהם מורכבת. ככלל, קצר האוזן הוא המין הגדול והחיוור בקבוצה, הנברלק והמונג'ון שניהם ננסיים, ואילו וולבי וילקינס ססגוני במיוחד ומהווה צורת ביניים בין קצר האוזן לנברלק. דפוסי הפסים של וולבי וילקינס בולטים יותר, וחלקי גופו הכתומים כהים משל השאר. מאחר שהאוכלוסיות של וולבי וילקינס שוכנות על צוקים וסלעים המבודדים זה מזה באמצעות מישורים, יש שונות גנטית נרחבת ביניהן, ובהתאם לכך קיימת וריאציה רבה בגווני הפרווה בין האזורים השונים.
תיאור

וולבי וילקינס הוא המין הקטן ביותר בסוג וולבי הסלע לאחר הנברלק והמונג'ון. מבנה גופו קומפקטי ועגול, וראשו חרוטי ומחודד. האוזניים שלו קצרות ומשולשות, ואפו ועיניו גדולים ושחורים. הזנב ארוך וגלילי עם מברשת שיער סבוכה בקצהו. הגפיים הקדמיות קצרות ודקות, בעוד שהגפיים האחוריות ארוכות ומפותחות. בכפות הרגליים סוליות מחוספסות המסייעות בטיפוס. אורך ראשו וגופו של וולבי וילקינס: 47-31 סנטימטרים, אורך זנבו 29–40 סנטימטרים, ומשקלו 3.5-2.2 קילוגרם. הזכרים גדולים וכבדים בצורה ניכרת מן הנקבות.
הפרווה של וולבי וילקינס ססגונית וצמרירית. צבעה הכללי אפור-כסוף, אוכרה או מהגוני, והיא שזורה בשערות בגוונים שונים (בעיקר אפור, לבן, שחור, חום וצהוב). הפרווה נוטה להתכהות בגב ובפלג הגוף האחורי ולהיות חיוורת יותר באזור המותניים. הצד התחתון הכולל את החזה, הגרון והבטן, בצבע לבן בוהק, שנהב או צהבהב. הזרועות והרגליים בצבע צהוב, כתום או אדמוני. באזור השכמות יש דפוס פסים שחור-לבן האופייני לסוג, והוא גדול ובולט במיוחד אצל מין זה. על הירכיים והברכיים יש רצועות לבנות בוהקות. לאורך הגב יש פס שחור דקיק שמשתרע עד למצח ולעיתים יש בצדדיו פסים צהובים.
ראשו של וולבי וילקינס בצבע כתום או חום בהיר, ההופך לאפרורי באזור החרטום. יש לו פס לבן בוהק על הלחיים, ופס שחור דהוי או ערמוני בין העיניים לנחיריים. הסנטר והשפתיים לבנים, והאוזניים ורודות בצידן הפנימי ואפורות-חומות בצידן החיצוני. כפות הידיים והרגליים של הוולבי בצבע קינמון או שחור. הזנב בצבע חום-צהבהב, והוא הופך לכהה יותר ויותר בחלקו האחורי; קצהו שחור לגמרי.
תפוצה ואקולוגיה

וולבי וילקינס אנדמי לארץ ארנהם בצפון אוסטרליה באזור המכונה טופ אנד, והוא מצוי מוולוגוראנג במזרח ועד נהר דאלי במערב. מלבד האוכלוסייה העיקרית ביבשת, הוא מצוי במספר איים במפרץ קרפנטאריה: האי ביקרטון, האי גרוטה איי ווסל ואיי סר אדוארד פלוו. בית הגידול של המין הוא צוקים, גבעות ורכסים סלעיים השוכנים בתוך סוואנות ויערות מונסון טרופיים.
מעט ידוע על וולבי וילקינס. הוא פעיל לילה ודמדומים, ומבלה את שעות היום במקום מקלט בנקיק או מערה. הוולבי יכול להשתמש בשבעה מקומות נפרדים לשינה, ובימים קרירים, עשוי לצאת ולהשתזף על הסלעים. מדי ערב, הוולבי יוצא ממקום מחבואו לתור אחר מזון ובמהלך הלילה עשוי להתרחק עד 500 מטר משטחו הביתי שגודלו כ-17 דונם. שטחו של הוולבי חופף באופן נרחב לוולבים אחרים, והוא גדול יותר בעונה היבשה בשל המחסור במזון. הזכרים נוטים להיות נוודים יותר מהנקבות.
הוולבי ניזון מצמחים שונים, ומגלה להעדפה לדשא טרי הזמין בעיקר בעונה הגשומה. הוא מגוון את תזונתו גם בזרעים ופירות, וכן בעלים ופקעות של הצמח החד-פסיגי Dioscorea transversa ממשפחת הטמוסיים (Dioscoreaceae). הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה. לאחר תקופת היריון של חודש ימים, נולד גור יחיד השוהה כחצי שנה בכיס.
מצב

הרשימה האדומה של IUCN טרם הגדירה (NE) את מצב השימור של וולבי וילקינס. ידוע שהאוכלוסיות בחלקים הדרומיים נמצאות בירידה, ואילו האוכלוסיות באיים גדולות ויציבות. הוולבי מצוי במספר אזורים מוגנים ביבשת, ביניהם הפארק הלאומי קקדו והפארק הלאומי ליצ'פילד.
לקריאה נוספת

Potter, Sally, et al. "Taxonomy of rock-wallabies, Petrogale (Marsupialia: Macropodidae). IV. Multifaceted study of the brachyotis group identifies additional taxa." Australian Journal of Zoology 62.5 (2015): 401-414.
וולבי וילקינס בפארק הלאומי קקדו.
ז'וזה אגואס

ז'וזה אגואס (בפורטוגזית: José Águas;‏ 9 בנובמבר 1930 – 10 בדצמבר 2000) היה כדורגלן ומאמן פורטוגזי, ששיחק בעמדת החלוץ. הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני בנפיקה בכל הזמנים וכקפטן הוביל אותה לשתי זכיות בגביע אירופה לאלופות בתחילת שנות ה-60.
ביוגרפיה

אגואס נולד בלואנדה שבאנגולה בשנת 1930 והחל את קריירת הכדורגל בקבוצה המקומית לוסיטאנו לוביטו. בגיל 20 משך את תשומת ליבם של גורמים מבנפיקה לאחר משחק ידידות נגדם בלוביטו. הוא היגר לפורטוגל ושיחק במשך רוב הקריירה בבנפיקה שם זכה למעמד אגדי במועדון. כבר בעונתו השנייה ב-1951/52 זכה בתואר הכובש המצטיין בליגה עם 28 שערים.
לאחר החתמתו של המאמן היהודי-הונגרי בלה גוטמן הם גברו על היריבה פורטו בעונת האליפות 1958/59. עונה אחר כך אגואס תרם עם 18 שערי ליגה ב-25 הופעות לזכייה באליפות נוספת ומשם בנפיקה הצליחה גם ברמה האירופית. בעונת 1960/61 היה הכובש המצטיין בגביע אירופה לאלופות עם 11 שערים. בגמר נגד ברצלונה הם הגיעו כאנדרדוג לאחר וזאת ניצחה את ריאל מדריד בחצי הגמר ובכך קטעה את רצף ה-5 זכיות רצופות שלה. בנוסף לכך, היו לברצלונה שחקנים מהטובים ביותר ובהם לאסלו קובאלה, שנדור קוצ'יש, אבריסטו ולואיס סוארס מירמונטס. מנגד אגואס הקפטן סיים שוב כמלך שערי הליגה עם 27 שערים ושבוע לפני משחק הגמר שנערך בברן צוות בנפיקה עבד באינטנסיביות יום אחר יום במחנה אימונים בשפיץ. בנפיקה זכתה בתואר בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה עם ניצחון 2–3 על ברצלונה כשאגואס כובש בדקה ה-31' מבישול של דומיסיאנו קאוום.
עונה לאחר מכן ב-1961/62 בנפיקה סיימה במקום השלישי בליגה ואגואס כבש 18 שערים ב-22 הופעות. לעומת זאת, בגביע האירופי זכתה בפעם השנייה ברציפות והפעם עם אחד השחקנים הגדולים שהיו, אאוזביו. בשמינית הגמר נגד אוסטריה וינה כבש אגואס בחוץ אחד ועוד שניים בניצחון הביתי 1–5. גם ברבע הגמר כבש בניצחון 0–6 על נירנברג כבר בדקה ה-1' למשחק. בנפיקה פגשה בחצי הגמר את טוטנהאם הוטספר בצמד משחקים צמודים שבסיכום נגמרו בתוצאה 3–4 לטובת קבוצתו. אגואס כבש במשחק החוץ באצטדיון ווייט הארט ליין שבלונדון. בגמר הם פגשו פעם נוספת קבוצה ספרדית, הפעם זו הייתה ריאל מדריד והם ניצחו אותה 3–5 על אף שפרנץ פושקש השכיל לכבוש שלושער. אחרי שבנפיקה הייתה בפיגור 2–0 בעיטה חופשית של אאוזביו פגעה בקורת השער ובריבאונד הצליח אגואס לכבוש בקלות בדקה ה-31' ולהשאיר תקווה בקרב הקבוצה.
עונת 1962/63 הייתה האחרונה שלו במדיה והמעיט לשחק בה. הם הגיעו לגמר גביע אירופה לאלופות שלישי ברציפות אך בלי אגואס בן ה-33, והיא הפסידה בו 2–1 למילאן. הוא כבש בסך הכל במדיה 374 שערים ב-384 הופעות וזכה עימה בשלל תארים ובהם 5 זכיות בליגה, 7 בגביע ו-2 בגביע אירופה לאלופות. עונה לאחר מכן עבר לאוסטריה וינה תמורת סכום של 720,000 שילינג אך שיחק רק ב-9 משחקים וכבש שני שערים. אחרי עונה אחת בה פרש מכדורגל.
ביוגרפיה > נבחרת פורטוגל

במדי נבחרת פורטוגל אגואס ערך את הופעת הבכורה ב-23 בנובמבר 1952 נגד אוסטריה במשחק ידידות בפורטו. כמעט שנה לאחר מכן הצליח גם לכבוש נגדה את שערו הראשון ב-27 בספטמבר 1953 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1954, אך השער לא היה משמח בעקבות התבוסה להם 9–1 ואי העפלתם לטורניר הגדול. הוא מעולם לא זכה לשחק עימה במונדיאל ואגואס עשה את הופעתו האחרונה ב-17 במאי 1962 בהפסד 2–1 לבלגיה של פול ואן היסט. עד שפורטוגל כבר העפילה למונדיאל ראשון ב-1966 הוא כבר סיים את הקריירה. אגואס בסך הכל ערך במדיה 25 הופעות וכבש 11 שערים.
תארים

אליפות פורטוגל (5): 1954/55, 1956/57, 1959/60, 1960/61, 1962/63
הגביע הפורטוגלי (7): 1950/51, 1951/52, 1953/53, 1954/55, 1956/57, 1958/59, 1961/62
גביע אירופה לאלופות (2): 1960/61, 1961/62
תארים > כמאמן

אליפות מדיירה: 97–1966
גביע מדיירה: 97–1966
מלך השערים בליגה הפורטוגלית (5): 1951/52, 1955/56, 1956/57, 1958/59, 1960/61
מלך השערים בגביע אירופה לאלופות: 1960/61 
 (11 שערים)
מלך השערים בגביע הפורטוגלי (4): 1950/51, 1952/53, 1954/55, 1957/58
ויליאם הנרי ג'ונסון

| --- | --- |

 לידה:  18 במרץ 1901 פלורנס, ארצות הברית 
 פטירה:  13 באפריל 1970 (בגיל 69) Central Islip, ארצות הברית 
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום לימודים:  Wilson High School 
 זרם באמנות:  פרימיטיביזם 
 הושפע על ידי:  צ'ארלס ובסטר הות'ורן 
 פרסים והוקרה:  פרס הארמון 
 בן או בת זוג:  הולצ'ה קראק 
 
ויליאם הנרי ג'ונסון (באנגלית: William Henry Johnson‏; 18 במרץ 1901 – 13 באפריל 1970) היה צייר אמריקאי. נולד בדרום קרוליינה, הפך לסטודנט באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק. מאוחר יותר חי ועבד בצרפת, שם נחשף למודרניזם. סגנונו של ג'ונסון התפתח מריאליזם לאקספרסיוניזם לסגנון עממי רב עוצמה.
ביוגרפיה והשכלה

ויליאם הנרי ג'ונסון נולד ב-18 במרץ 1901 בדרום קרוליינה להנרי ג'ונסון ואליס סמוט. הוא למד בבית הספר הציבורי הראשון בפלורנס עיר מולדתו. הוא עבר לניו יורק בגיל 17 ועבד במגוון עבודות, חסך מספיק כסף כדי לשלם עבור שיעורים באקדמיה הלאומית לעיצוב היוקרתית. הוא למד במכינה עם צ'ארלס לואיס הינטון, ולאחר מכן למד אצל צ'ארלס קורטני קארן וג'ורג' וילובי מינארד, שכולם הדגישו את נושא הדיוקנאות הקלאסיים.
החל משנת 1923 עבד ג'ונסון עם הצייר צ'ארלס ובסטר הות'ורן, שהדגיש את חשיבות הצבע בציור. ג'ון למד אצל הות'ורן בבית הספר לאמנות בקייפ קוד בקווינסטאון, מסצ'וסטס במהלך הקיץ, ושילם עבור שכר הלימוד, האוכל והלינה שלו על ידי עבודה כאיש תחזוקה כללי בבית הספר. ג'ונסון קיבל מספר פרסים. באקדמיה הלאומית לעיצוב, והגיש בקשה למלגת נסיעה של פוליצר בשנתו האחרונה. כאשר הוענק לתלמיד אחר הפרס, גייס הות'ורן כמעט 1000 דולר כדי לאפשר לג'ונסון לצאת לאירופה ללמוד.
הנצחה

בשנת 1956 כמעט ונהרס מפעל חייו של ג'ונסון כאשר האפוטרופוס שלו הכריז שאינו יכול לשלם דמי אחסון נוספים עבור יצירותיו. במקום זאת, הלן האריטון, מרי ביטי בריידי ואחרים קבעו עם בית המשפט לשלוח את חפציו של ג'ונסון לקרן הרמון עם זכויות ללא תנאי על כל העבודות שלו. הקרן תשתמש ביצירות כדי לקדם הבנה בין - גזעית ותתמוך בהישגים אפרו - אמריקאים באמנות. ב-19 באפריל 1967 מסרה קרן הרמון יותר מ-1,000 ציורים, צבעי מים והדפסים של ג'ונסון למוזיאון האמנות האמריקאי סמיתסוניאן.
בשנת 1991, המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן ארגן והפיץ תערוכה מרכזית של יצירות האמנות שלו ובשנת 2006 הם ארגנו והפיצו את האלבום ״העולם של ויליאם הנרי ג'ונסון״. גרסה מורחבת של תערוכה זו נסעה למוזיאונים בטקסס, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, ומוזיאון מונטגומרי לאמנות באלבמה בשנת 2007.
הקרן לאמנויות של ויליאם הנרי ג'ונסון הוקמה בשנת 2001 לכבוד יום הולדתו ה-100 שלו. החל משנת 2002, הקרן העניקה את פרס ויליאם הנרי ג'ונסון לשנה לאמן אפרו-אמריקאי צעיר.
בשנת 2012 הוציא שירות הדואר האמריקאי בול לכבודו של ג'ונסון, שהכיר בו כאחד האמנים האפרו-אמריקנים המובילים במדינה ודמות מרכזית באמנות האמריקאית במאה ה-20.
הערות שוליים

↑  Lord, M. G. (1999-01-03). "A Wrangle Over a Rediscovered Artist". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-08-12.
↑  Jim Stephens February 3, 2014 July 22nd, 2016, William H. Johnson - Bio Part Three | The Florence County Museum (באנגלית אמריקאית)
↑  Biography com Editors, William H. Johnson, Biography (באנגלית אמריקאית)
1 2  Powell, Richard J.; Puryear, Martin (1991). Homecoming: the art and life of William H. Johnson. Washington, D.C.: National Museum of American Art, Smithsonian Institution
↑  Cary D. Wintz, Paul Finkelman, Encyclopedia of the Harlem Renaissance, Routledge, 2012-12-06, ISBN 978-1-135-45536-1. (באנגלית)
↑  "Artist: Holcha Krake", www.kulturarv.dk
↑  "William H. Johnson's Taste of Europe"
↑  William H. Johnson Work & Bio | Exhibit | Florence SC | The Florence County Museum (באנגלית אמריקאית)
↑  "William H. Johnson Prize Winners"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462156705171  BIBSYS: 1081055  BnF: cb12470688g (data)  GND: 119084244  ISNI: 0000 0000 6675 4666  KulturNav: bcfc3d3c-5744-4b2a-b63b-fadf4ce34b14  LCCN: n50039250  NARA: 10582411  RKD: 42438  SNAC: w6kh17n2  SUDOC: 033896070  ULAN: 500027150  VIAF: 18023862   WorldCat (עם VIAF): 18023862 
מוזיקאים ברחוב
זריעה
הריקוד
היציאה למלחמה
אימונים צבאיים
המערך הגדול מאוד

| --- | --- |

 מידע כללי
 ארגון:  מצפה הרדיו-אסטרונומיה האמריקאי
 נקרא על שם:  קארל גוטה יאנסקי 
 מיקום:  מחוז סוקורו בניו מקסיקו, ארצות הברית
 גובה:  2124 מטר מעל פני הים
 תאריך ייסוד:  1980 
 טלסקופ ראשי
 קוטר:  כל אנטנה - 25 מטר
 תחום תדרים:  74 מה"צ - 40 גה"צ
 קואורדינטות:  34°04′43.497″N 107°37′05.819″W﻿ / ﻿34.07874917°N 107.61828306°W﻿ / 34.07874917; -107.61828306
  (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה VLA(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה VLA(למפת ניו מקסיקו רגילה) סנטה פה אלבקרקי לאס קרוסס ריו ראנצ'ו רוזוול פרמינגטון כלוביס אלמוגורדו מערות קרלסבד תרבות צ'אקו א ר י ז ו נ ה  יו. קולורדו א. טקסס מקסיקוVLA(למפת ניו מקסיקו מוגדלת) סנטה פה אלבקרקי לאס קרוסס ריו ראנצ'ו רוזוול פרמינגטון כלוביס אלמוגורדו מערות קרלסבד תרבות צ'אקו א ר י ז ו נ ה  יו. קולורדו א. טקסס מקסיקוVLA
 www.vla.nrao.edu
 
המערך הגדול מאוד (באנגלית: Very Large Array; בראש תיבות: VLA) הוא מצפה רדיו-אסטרונומיה הממוקם במישורי סן-אוגוסטין, כ-80 ק"מ מערבית לעיר סוקורו, בניו מקסיקו, ארצות הברית. המצפה נמצא בגובה של 2,124 מטר מעל פני הים ומהווה מרכיב במצפה הרדיו-אסטרונומיה האמריקאי הלאומי (NRAO). ניתן לבצע בו תצפיות בתחום הרדיו, באורכי גל בין 0.7 ס"מ עד 4 מטרים. המערך עבר שדרוג משמעותי, שהסתיים במרץ 2010.[דרוש מקור]
מבנה

המצפה מורכב מ-27 אנטנות נפרדות, שכל אחת מהן היא צלחת בקוטר 25 מטר ובמשקל 209 טונות. האנטנות מסודרות לאורך שלוש זרועות המרכיבות יחד את צורת האות Y - אורך כל זרוע 21 ק"מ. על ידי שימוש במסילת ברזל שמונחת לאורך הזרועות וקטר-מנוף מיוחד שנבנה למטרה זו, ניתן לשנות את מיקום האנטנות לאחד מתוך מספר מיקומים אפשריים, וכך לשנות את קונפיגורציית המערך כולו. האותות מכל האנטנות עוברים עיבוד בשיטת אינטרפרומטריה ליצירת מפתח בקוטר 36 ק"מ, המאפשר רזולוציה מקסימלית של 0.05 שניות קשת, עבור אורך הגל הקצר ביותר, של 0.7 ס"מ.
ישנן 4 קונפיגורציות בסיסיות הנמצאות בשימוש, המסומנות ב-A - הגדולה ביותר - עד D - הצפופה ביותר, בה כל האנטנות נמצאות במרחק של עד 600 מטר ממרכז המערך. בשגרה המצפה עובר דרך כל הקונפיגורציות (הבסיסיות ומספר נוספות) כל 16 חודשים, כאשר האנטנות מוזזות כל 3–4 חודשים. מעבר לקונפיגורציות הקטנות נעשה בשני שלבים - קודם מקצרים את הזרועות המזרחית והמערבית, ורק אז את הזרוע הצפונית. הדבר מאפשר זמן קצר של תצפיות משופרות במקורות צפוניים או דרומיים מאוד.
מרכז המבצעים של המערך (AOC) נמצא בקמפוס של המכון של ניו-מקסיקו לכרייה וטכנולוגיה, בסוקורו. ה-AOC משמש כיום גם כמרכז הבקרה עבור המערך הארוך מאוד (VLBA), מערך רדיו המורכב מ-10 צלחות בנות 25 מטר כל אחת, הממוקמות בין הוואי במערב ועד איי הבתולה במזרח, ומרכיבות את הכלי האסטרונומי הגדול ביותר בעולם (אשר מוקדש במלואו למדע).