stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנריקו קאוויליה

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1862 Finalmarina, איטליה 
 פטירה:  22 במרץ 1945 (בגיל 82) פינאלה ליגורה, איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 השתייכות:  הצבא המלכותי האיטלקי 
 דרגה:  מרשל איטליה 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  המלחמה האיטלקית-עות'מאנית  קרב קפורטו  קרב עדווה  מלחמת העולם השנייה  קרב ויטוריו ונטו 
 עיטורים
 אביר מפקד במסדר האמבט  אביר הצלב הגדול במסדר סנט מוריס ולזרוס  אביר הצלב הגדול של מסדר הכתר האיטלקי  מדליית הניצחון  מסדר הבשורה הקדושה  אביר הצלב הגדול של המסדר הצבאי של סבויה 
 
אנדרטה לזכר אנריקו קבילה, בעיירה פינאלה ליגורה (ליגוריה)
אנריקו קאוויליה (באיטלקית: Enrico Caviglia;‏ 4 במאי 1862 - 22 במרץ 1945) היה קצין בכיר בצבא האיטלקי במלחמת העולם הראשונה והשנייה, הוא הגיע לדרגת מרשל, ושימש גם כסנטור בממלכת איטליה.
ביוגרפיה

קאוויליה נולד לפייטרו ואנטונייטה קאוויליה בעיירת החוף הליגורית, פינאלה ליגורה. ב-1877 הוא השתלם במכללות צבאיות במילאנו ומאוחר יותר, בטורינו, וב-1883 היה לקצין זוטר בחיל התותחנים. קאוויליה נטל חלק בהשתלטות איטליה על אריתריאה ב-1889-1888 כסגן ראשון בגדוד תותחנים. ב-1891 התקבל לבית הספר למלחמה.
ב-1893 הועלה לדרגת קפיטן ושנתיים לאחר מכן הוא צורף למפקדת דיוויזיה בפרוג'ה. ב-1897-1896 השתתף במלחמה באפריקה ונכח בקרב עדווה באתיופיה שבו נחל הצבא האיטלקי תבוסה.
ב-1904 מונה לנספח צבאי בטוקיו, יפן. מ-1905 ועד 1911, שימש כנספח הצבאי בבייג'ינג, סין. בספטמבר 1908 הוענקה לו דרגת לוטננט קולונל ותואר כבוד של קצין סיוע שדה למלך. ב-1912, לאחר המלחמה האיטלקית-עות'מאנית, נשלח קאוויליה לטריפוליטניה ולקירנאיקה - קולוניות של איטליה באותה עת: משימתו הייתה לפקח על המשא ומתן על נסיגת הכוחות העות'מאנים מאזורים אלו ועל שמירת השלום בין הערבים ומנהיגי השבטים הברברים. בפברואר 1913 הוא מונה לתפקיד סגן מנהל המכון הגאוגרפי הצבאי בפירנצה (אנ').
במלחמת העולם הראשונה

כאשר בשנת 1915 נכנסה איטליה למלחמת העולם הראשונה נגד אוסטרו-הונגריה, קודם קאוויליה לדרגת מייג'ור גנרל ועמד בראש "חטיבת בארי" בחזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה. חייליו הצטיינו בקרבות הדמים של קראס (כיום בסלובניה). בקרב השני על האיזונצו הוביל קאוויליה את החטיבה בקרבות קשים ביותר על בוסקו לנצ'ה ובוסקו קאפוצ'ו. בעקבות כך הוא עוטר בצלב אבירות המסדר הצבאי של סבויה "עבור המיומנות והגבורה שהציג". ב-14 יוני 1917 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל בעקבות היכולת שהראה בשדה הקרב.
בקרב האחד עשר על האיזונצו פיקד קאוויליה על הגיס ה-24 וזכה לניצחון בקרב במישור ביינסיצה שהייתה הפעולה המוצלחת ביותר של הכוח האיטלקי בקרב זה.
לאחר קרב קפורטו, שבו האיטלקיים ספגו תבוסה גדולה הוא הועבר לפקד על הגיס העשירי. בנובמבר 1918 הפך קאוויליה למפקד הארמייה השמינית החדשה (אנ'), שגברה בצורה מוחצת על הכוחות האוסטרו-הונגריים המתפוררים בקרב ויטוריו ונטו.
במהלך המלחמה הוא העסיק מישל קסקלה ששירת תחת פיקודו לציור חיילים ואירועי הקרב. רבים מציורים אלו נשמרות כיום במוזיאון במילאנו.
בין המלחמות

אחרי המלחמה, הוענקה לו דרגת אביר מפקד במסדר האמבט על ידי ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. בפברואר 1919 הוא מונה לתפקיד סנאטור לכל החיים, ומאוחר יותר השתתף בממשלתו הראשונה של ויטוריו אמנואלה אורלנדו בתפקיד שר המלחמה. בדצמבר 1920, לאחר שכוחות איטלקים לאומניים בהנהגתו של גבריאלה ד'אנונציו השתלטו על העיר פיומה, נקרא קאוויליה להחליף את הגנרל פייטרו באדוליו כמפקד הכוחות באזור הספר היוליאני (באיטלקית: Venezia Giulia). בשבוע האחרון של שנת 1920 דיכאו הכוחות שבפיקודו את כוחות הלאומנים של ד'אנונציו תוך מרחץ דמים ובכך כפו את יישום הסכם רפאלו.
ביוני 1926 מונה קאוויליה למרשל של איטליה - הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר בממלכת איטליה באותה עת. ב-1930 קיבל תואר כבוד בכיר - Cavaliere dell'Ordine Supremo della Santissima Annunziata, תואר שהביא אותה לדרגת "אחיין" לוויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה. התנגדותו למוסוליני ולמשטרו הביאו לכך שקצינים אחרים, בעלי ניסיון פחות בשדה הקרב, אך קרובים יותר לשלטון, קודמו על פניו.
מלחמת העולם השנייה

בספטמבר 1943, לאחר שמלך איטליה הכריז על כניעה לבנות הברית וברח עם חצרו מפני הכוחות הנאציים שהשתלטו על המדינה, נאלץ קאוויליה בן ה-81 לקחת את הפיקוד ברומא ונשא ונתן עם המפקד הגרמני, אלברט קסלרינג, על כניעת הבירה בתמורה להכרה בה כעיר פרזות (אנ'). סלידתו לבאדוליו רק התעצמה לאחר שזה נטש את המערכה שלוש פעמים והותיר את קאוויליה מול פני האויב: בקרב קפורטו, בפיומה ועתה ברומא. לאחר מכן פרש לווילה שלו בעיירת הולדתו, פינאלה ליגורה ושם נפטר ב-22 במרץ 1945, כחודש וחצי לפני כניעת גרמניה הנאצית. תחילה נקבר בבזיליקה של יוחנן המטביל, הנמצאת בסמוך לטיילת בחוף העיירה, אך ב-1952, במעמד ראש הממשלה באותה עת, לואיג'י אינאודי, הועברה גופתו לקבורה במגדל הניצב על גבעה נישאה מעל החוף הנמצאת בקצה המזרחי של העיירה.
קאוויליה השאיר יומן המתעד את התפתחות מחשבתו על נושאים רבים; ספקנותו לגבי המשטר הפשיסטי, כמו גם המבוכה שלו על ההתרחשויות במשך מלחמת העולם השנייה, בה מצא עולם שלא יכול היה לזהות יותר. בנוסף, השאיר זיכרונות צבאיים ועבודות שעסקו בגאוגרפיה.
מסדרי כבוד

אביר מפקד של מסדר האמבט
טראוצ'י מסטאקה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
טראוצ'י מסטאקה (ביפנית: 寺内 正毅;‏ 5 בפברואר 1852 - 3 בנובמבר 1919) היה קצין ופוליטיקאי יפני. הוא היה פילדמרשל בצבא יפן וראש הממשלה ה-18 של המדינה.
ראשית חייו

טראוצ'י נולד בהאן צ'ושו (כיום מחוז ימאגוצ'י) למשפחת סמוראים. בצעירותו השתתף במלחמת בושין כנגד שוגונות טוקוגאווה, ולאחר מכן קיבל דרגת לוטננט בצבא יפן. במהלך מרד סצומה ב-1877, נפצע טראוצ'י בקרב ואיבד את ידו הימנית, אך הדבר לא מנע ממנו להמשיך בקריירה צבאית, ולאחר מכן אף פוליטית.
קריירה צבאית

טראוצ'י נשלח לצרפת ב-1882, שם למד באקדמיה הצבאית ושימש נספח צבאי. לאחר שובו ליפן ב-1898 היה למפקח הכללי של החינוך הצבאי. הוא התמנה לשר הצבא ב-1901, במהלך כהונתו הראשונה של קאצורה טרו כראש ממשלת יפן. בזמן כהונתו בתפקיד שר המלחמה ניצחה יפן את האימפריה הרוסית במלחמת רוסיה–יפן, וכאות הכרה על פועלו קיבל טראוצ'י את תואר הקזוקו "דאנשאקו" (ברון). ב-1911 קיבל קידום לתואר "האקושאקו" (רוזן).
מושל קוריאה

טראוצ'י התמנה למושל השלישי, והאחרון, של קוריאה, לאחר ההתנקשות בחייו של המושל הראשון, איטו הירובומי. במסגרת תפקידו, חתם טראוצ'י על אמנת הסיפוח של קוריאה ליפן ב-1910, שבעקבותיה הפכה קוריאה לקולוניה יפנית.
הסיפוח, וכמו כן החוקים שחוקקה הממשלה החדשה, נתקלו בהתנגדות חלקים גדולים באוכלוסייה המקומית, וטראוצ'י השתמש בכוח כדי לדכא כל תסיסה. הוא השתמש בקשרים היסטוריים בין שתי המדינות כדי להצדיק את המטרה הסופית, שהייתה הטמעתה המוחלטת של קוריאה בתרבות היפנית. אף על פי שמאמצי היפנים העלו את אחוז האוריינות במדינה והביאו לשיפור ברמת החינוך, נסבו מרבית הלימודים סביב השפה וההיסטוריה היפנית, במטרה לטפח בתושבי קוריאה נאמנות לאימפריה היפנית.
פעולות אחרות של טראוצ'י נעשו מתוך כוונות טובות, אך היו בעלות השפעות הרסניות. למשל, בקוריאה נדרשה רפורמה אגררית. שיטת בעלות האדמות הייתה מיושנת ובעלת מגרעות רבות. טראוצ'י ערך קדסטר, וחילק את הקרקעות על פי הוכחות לבעלות על האדמה. למרבית המעמד הנמוך לא היו מסמכים שהעידו על בעלותם על הקרקע, וחלקם ישבו על אדמות שאותם עיבדו באופן מסורתי, אך לא היו הבעלים הרשמיים שלהן. אף על פי שהרפורמה שיפרה את תנאי בעלי האדמות ואת מערכת המיסים, היא גרמה התמרמרות בקרב מרבית האוכלוסייה, שראתה את קרקעותיה נלקחות ממנה ונמכרות ליזמים יפנים.
קריירה פוליטית

טראוצ'י נבחר לראשות הממשלה ב-1916, ובאותה שנה קיבל קידום לדרגת פילדמרשל. מכיוון שהוא לא סמך על פוליטיקאים אזרחיים, כללה ממשלתו אך ורק פקידים בירוקרטים. במהלך כהונתו כראש ממשלה, מילא טראוצ'י גם את תפקידי שר החוץ ושר האוצר.
טראוצ'י נקט בגישה אגרסיבית בניהול יחסי החוץ של האימפריה היפנית. הוא אישר הלוואות כספים למצביא הסיני דואן צ'ירוי בתמורה לתמיכתו בדרישות היפניות לשליטה על מחוז שאנדונג ולהרחבת שליטתם במנצ'וריה, וחתם על הסכם לאנסינג-אישיאי, שהסדיר את הבעלות על שטחים בסין עם ארצות הברית. במסגרת ההתחייבות בברית האנגלו-יפנית, הצטרפה יפן למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה, ושלחה את ספינות הצי הקיסרי היפני לאוקיינוס השקט, במטרה לכבוש את הקולוניות הגרמניות שם. לאחר המלחמה הצטרפו כוחות יפנים לכוח המשימה האמריקני בסיביר, לתמיכה בצבא הלבן כנגד הצבא האדום הבולשביקי במלחמת האזרחים ברוסיה.
טראוצ'י התפטר מתפקידו בספטמבר 1918 בעקבות מהומות האורז של 1918, שפרצו בשל האינפלציה שהתרחשה לאחר המלחמה. הוא נפטר בשנה שלאחר מכן.
גם בנו של טראוצ'י, היסאיצ'י היה פילדמרשל, ופיקד על קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית של הצבא הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
לקריאה נוספת

Jansen, Marius B.The Making of Modern Japan. Harvard University Press, 2002. ISBN 9780674009912.
טדאמיצ'י קוריבאישי

| --- | --- |

 לידה:  7 ביולי 1891 האימפריה היפנית 
 פטירה:  26 במרץ 1945 (בגיל 53) איוו ג'ימה, האימפריה היפנית 
 מקום קבורה:  Meitoku Temple 
 מדינה:  יפן 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  Army Cavalry Military Academy  האקדמיה הצבאית הקיסרית  Nagano Prefectural Nagano Senior High School  מכללת המטה של הצבא היפני 
 השתייכות:  הצבא היפני הקיסרי, חיל רגלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1914 
 דרגה:  לוטננט גנרל
 פעולות ומבצעים
 קרב הונג קונג  קרב איוו ג'ימה  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 מסדר השמש העולה, דרגה ראשונה  Showa Enthronement Commemorative Medal  מסדר האוצר הקדוש  מסדר השמש העולה  מדליית הכבוד הצבאית 
 
טדאמיצ'י קוריבאישי (ביפנית: 栗林忠道;‏ 7 ביולי 1891 – 23 במרץ[דרושה הבהרה] 1945) היה לוטננט גנרל בצבא האימפריה היפנית, הידוע בשל פיקודו על הכוח היפני בקרב איוו ג'ימה.
חייו לפני המלחמה

קוריבאישי נולד למשפחת אצולה. הוא נשלח ללמוד בקנדה ולאחר מכן כיהן כשנתיים כסגן ליועץ לענייני צבא בוושינגטון. בעקבות מסעותיו ברחבי ארצות הברית, נוכח ביכולתה התעשייתית הגבוהה, ולכן התנגד למלחמה נגדה.
הקרב באיוו ג'ימה

קוריבאישי נשלח על ידי ראש הממשלה הידקי טוג'ו להגן על האי איוו ג'ימה עם כ-20,000 חיילים ללא תגבורת אווירית או ימית מפני התקפה של כ-110,000 חיילים אמריקאים. בניגוד לרצון הפיקוד העליון היפני, הפקיר קוריבאישי את חופי האי כי ידע שלא ניתן יהיה להגן עליהם מול הפצצות אוויריות וימיות אמריקניות. קוריבאישי אף החליט לבנות מערכת של מנהרות ומערות תת-קרקעיות על האי. עד הקרב הושלמו כ-30 ק"מ ממנה אך התעלה הראשית, שאמורה הייתה לקשר בין הר סוריבאצ'י לבין המפקדה על צפון האי, לא נבנתה עד סופה.
בשל מערכת החפירות התנהל רוב הקרב במנהרות והיפנים הצליחו לגרום לאבדות קשות בצד האמריקני. למרות זאת, הקרב הסתיים בניצחון אמריקני וקוריבאישי נהרג לקראת סוף הקרב.
בקולנוע

קלינט איסטווד הפיק שני סרטים על קרב איוו ג'ימה. אחד מהם, "מכתבים מאיוו ג'ימה", התמקד בצד היפני בקרב. המילה "מכתבים" מתייחסת, בין היתר, למכתבים הרבים ששלח טדאמיצ'י קוריבאישי למשפחתו במהלך ההכנות לקרב והקרב עצמו. את דמותו של קוריבאישי גילם בסרט קן ואטאנבה.
מסקאזו קוואבה

| --- | --- |

גנרל מסקאזו קוואבה
 לידה:  5 בדצמבר 1886 טויאמה, האימפריה היפנית יפן
 פטירה:  2 במרץ 1965 (בגיל 78)
 מדינה:  האימפריה היפנית, יפן 
 השתייכות:  הצבא הקיסרי היפני הצבא היפני הקיסרי
 תקופת הפעילות:  1907–1945 (כ־38 שנים)
 דרגה:  גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-12 מפקד הארמייה ה-3 מפקד הארמייה האזורית בורמה מפקד המחוז הצבאי המרכזי מפקד הארמייה האזורית ה-15 מפקד הצבא הכללי האווירי מפקד הארמייה הכללית ה-1
 פעולות ומבצעים
 מלחמת סין–יפן השנייה מלחמת העולם השנייה
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
מסקאזו קוואבה (ביפנית: 河辺 正三;‏ 5 בדצמבר 1886 - 2 במרץ 1965) היה גנרל יפני, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > תחילת דרכו

קוואבה נולד ב-5 בדצמבר 1886 במחוז טויאמה שבאימפריה היפנית. היה לו אח צעיר בשם טורשירו קוואבה, שגם כן שירת בצבא והגיע לדרגת לוטננט גנרל. בשנת 1907 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית הקיסרית, ולאחר מכן למד במכללה הצבאית עד 1915. ב-1918 נשלח כנספח צבאי לשווייץ, והוחזר ליפן ב-1921. מ-1927 עד 1929 שימש כמדריך במכללה הצבאית, ועד 1932 היה נספח צבאי בברלין. ב-1932 הועלה לדרגת קולונל, וקיבל פיקוד על רגימנט החי"ר ה-6 עד 1933. מ-1933 מילא תפקידי הדרכה ומטה, וב-1936 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה, קיבל קוואבה פיקוד על בריגדה שהשתתפה בתקרית גשר מרקו פולו. ב-26 באוגוסט 1937 מונה לראש מטה הארמייה האזורית צפון סין, וב-15 בפברואר 1938 מונה לראש מטה צבא המשלוח המרכזי לסין, והחזיק בתפקיד עד 31 בינואר 1939. ב-9 במרץ של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט גנרל, וב-12 בספטמבר מונה למפקח הכללי של האימון הצבאי. ב-9 במרץ 1940 הוא הוחזר לסין כמפקד הדיוויזיה ה-12, ב-1 במרץ 1941 מונה למפקד הארמייה ה-3, וב-17 באוגוסט 1942 מונה לראש מטה צבא המשלוח לסין.
ב-18 במרץ 1943 מונה קוואבה למפקד הארמייה האזורית בורמה, אשר כללה את הארמיות ה-15 ה-28 וה-33. קוואבה תמך בתוכניתו של מפקד הארמייה ה-15 רנייה מוטגוצ'י להרחיב את זירת המערכה על בורמה גם אל הודו הבריטית. מוטגוצ'י וקוואבה הציעו במפקד קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית הצעה לפלוש להודו דרך בורמה, אף על פי שעד אז האמינו רבים שההרים בין הודו לבורמה אינם עבירים לכוח צבאי גדול. תוכנית זו נתקלה בהתנגדות נמרצת, אולם בדצמבר קיבלה את אישורם של היסאיצ'י טראוצ'י מפקד קבוצת הארמיות, המפקדה הכללית הקיסרית וכן של ראש הממשלה הידקי טוג'ו.
הפלישה הייתה בסופו של דבר אסון אדיר. הבריטים הביסו את הכוחות היפנים בקרב אימפהל וקרב קוהימה, ועלתה ליפנים בחייהם של 30,00 חיילים, ועליהם נוספו אלפי פצועים, כאשר רבות מן האבדות היו בשל תת-תזונה, מחלות ותשישות. מוטגוצ'י ומפקדי הדיוויזיות שלו הודחו מתפקידם. קוואבה עצמו לקה בדיזנטריה בשלב המאוחר יותר של המערכה, והוחלף ב-30 באוגוסט 1944 בידי הייטארו קימורה. לאחר חזרתו ליפן שימש תקופה קצרה כחבר מועצת המלחמה העליונה, וב-1 בדצמבר 1944 מונה למפקד המחוז הצבאי המרכזי. ב-1 בפברואר 1945 מונה למפקד הארמייה האזורית ה-15. בשני תפקידים אלו הוא נדרש לארגן את הגנת האי היפני עצמו מפני פלישה צפויה של בעלות הברית. ב-9 במרץ 1945 הועלה לדרגת גנרל, וב-8 באפריל של אותה שנה מונה למפקד הצבא הכללי האווירי אשר הגן על שמי יפן מפני התקפות אוויריות. בימים האחרונים של המלחמה מונה לראש מטה התעופה הצבאית.
ביוגרפיה > אחריתו

עם כניעת האימפריה היפנית, עבר קואבה לשרת את כוחות הכיבוש של בעלות הברית. ב-1 באוקטובר 1945 הוא מונה בידי המפקד העליון של כוחות הברית למפקד הארמייה הכללית ה-1, כדי לשמור על הסדר באופן זמני עד שכוחות בעלות הברית יכנסו ליפן. הוא פרש מהצבא בסוף אותה שנה, ונפטר ב-2 במרץ 1965 בגיל 78.
אוסוולד קדוק

| --- | --- |

תמונת מעצרו לפני משפט אושוויץ השני, 1960
 לידה:  26 באוגוסט 1906 חוז'וב, שלזיה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  31 במאי 1997 (בגיל 90) לנגלהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה הנאצית, גרמניה המערבית 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 צלב ההצטיינות במלחמה 
 
אוסוולד קדוק (בגרמנית: Oswald Kaduk; ‏26 באוגוסט 1906 – 31 במאי 1997) היה איש אס אס בתקופת גרמניה הנאצית. הוא שימש כ"רפורטפורר" במחנה הריכוז אושוויץ.
ביוגרפיה

קאדוק נולד לנפח בקוניגשוט שבשלזיה עילית. לאחר שסיים את חינוך החובה הגרמני (אנ') הוא הוכשר כקצב. כמו גם עובד בבית המטבחיים המקומי. קדוק גם מילא תפקידים בשירותי הכבאות (אנ') העירוניים בחוז'וב ובמפעל כימי.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939 הצטרף ל־SS Allgemeine (אנ') ובשנת 1940 גויס לואפן אס אס. הוא נשלח לחזית המזרחית, אך בשל מחלות שונות שסבל מהם ובשל שהותו בבתי חולים צבאיים הוא נשלח למחנה אושוויץ בשנת 1941. תחילה הוטל עליו האחראיות על מגדל השמירה (אנ') בשנת 1942, ולאחר מכן הוא הפך ל"בלוקפורר" ולבסוף ל"רפורטפורר". אחד האסירים דיווח שיש לו חולשה לשנאפס.
קאדוק נחשב לאחד מאנשי האס אס האכזריים והוולגריים ביותר.
"במסדר שנערך בערב אחד של סוף קיץ 1944, אסיר אחד נעדר. כל האסירים נאלצו להמתין עד שהאסיר הנעדר יטופל. קדוק הכה את האסיר עד שנפל על הרצפה מספר פעמים. בסופו של דבר האסיר נשאר על הארץ שוכב על גבו אך עדיין בחיים. בשימוש בכל כוחו, דרך קאדוק צלעות האסיר עם עקבי מגפיו עד שנסדקו. הן לא פסקו [...] עד שהאסיר מת."
ההיסטוריון אנדרו רוברטס בספרו "סערת המלחמה" סיפר על הנוהג של קאדוק למסור לילדים יהודים בלונים רגע לפני שנרצחו בזריקת פנול ללב בקצב של עשרה ילדים לדקה.
קדוק היה עד לרצח המוני של אנשים בתאי גזים, ותיאר את עמיתיו לאס אס שהכניסו את הציקלון בה. הוא אמר כי:
"קשה לי לומר. אבל אני אישית ראיתי את זה. רק הרופאים נתנו את הפקודות להחדיר את הגז. ראיתי אפילו אנשי אס. אס. שהיו אמורים להיות מעורבים בפעולות הגזים בוכים". הרופא דאז, יוזף מנגלה אמר להם, 'אתם חייבים לעשות את זה'. אני זוכר היטב את אדולף תויר (אנ'), היה בן ארצי, היה איש צעיר. והוא אמר: 'אתה צריך לעשות את זה'. הוא עשה את זה, עם דמעות בעיניים. הוא הכניס אותו וסגר מיד את הצוהר. הייתי שם."
קאדוק ידוע גם בעקבות קריאת מגדל זעיר בין צריפי המחנה הראשי של אושוויץ על שמו: "קפלת קאדוק".
ביוגרפיה > הרשעות פליליות

לאחר כניעת גרמניה הנאצית, עבד קאדוק במפעל סוכר בלובאו. בדצמבר 1946 הוא זוהה על ידי אסיר לשעבר ובעקבות כך נעצר על ידי סיירת צבאית ברית המועצות. בשנת 1947 גזר עליו בית דין צבאי סובייטי 25 שנות עבודת עונשין, אך הוא שוחרר באפריל 1956.
לאחר מכן נסע קאדוק לברלין המערבית, ועבד בבית חולים במקצוע הסיעוד. למרות המוניטין האלים שלו באושוויץ, הוא כונה "אבא קאדוק" בקרב החולים.
ביולי 1959 שוב נעצר קאדוק והופיע במשפט אושוויץ השני, שם היה אחד הנאשמים העיקריים. ב-19 באוגוסט 1965 גזר עליו בית המשפט מאסר עולם בגין רצח בעשרה מקרים, ורצח משותף באלף מקרים לפחות. בגלל חומרת המעשים של קאדוק, דחה ה"ספרוקקאממר" האחראי בקשות שונות לחנינה.
בהיותו בכלא התראיין קאדוק כחלק מסרט תיעודי בטלוויזיה על אנשי אס. אס. שהוצבו באושוויץ (שלושה רוצחים גרמנים. תיעוד של הבנאליות של הרוע (גר')). כשנשאל על הכחשת השואה, אומר קאדוק: "היום יש הרבה אנשים שאומרים שאושוויץ היה שקר, שאף אחד בכלל לא הומת בגז. אני חייב לומר, אני לא מחשיב את האנשים האלה נורמליים. עלינו להיצמד לאמת. יש אנשים שמכחישים את זה, אבל מה שקרה קרה, וזה לא נתון למחלוקת"
לאחר ההעברה לשנת 1984 בכלא הפתוח (אנ') (אופר וולצוג), שוחרר קאדוק מכלא שוואלמשטאט בשנת 1989 בשל סיבות בריאותיות ("האפטונפאהגקייט"). הוא מת בלנגלהיים שבהרי ההארץ כגמלאי בשנת 1997, בגיל 90.
הערות שוליים

↑  "Oswald Kaduk Kurzportrait" (בגרמנית). נבדק ב-2008-07-28.
↑  Langbein, Hermann (2004). People in Auschwitz. p. 391: University of North Carolina Press.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: location (link)
1 2 3 4 5  "Oswald Kaduk" (בגרמנית). Der Spiegel. במאי 1979. נבדק ב-2008-07-28. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  National Review 6/20/11, pg. 53
↑  "Kaduk's chapel". נבדק ב-2012-08-13.
↑  "Auschwitz Death Camp". נבדק ב-2012-08-13.
↑  Wolf, Joachim. "Leugnen aus Tradition - Die Frankfurter Auschwitz-Prozesse" (בגרמנית). Bundeszentrale für politische Bildung. נבדק ב-2008-07-28.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007317162505171  GND: 119367157  ISNI: 0000 0000 2447 3030  LCCN: n80047347  NTA: 072135468  VIAF: 22949682   WorldCat (עם VIAF): 22949682
צ'ארלס קלור

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  24 בדצמבר 1904 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  26 ביולי 1979 (בגיל 74) וסטמינסטר, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי וילסדן 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor 
 
סר צ'ארלס קלור (באנגלית: Charles Clore;‏ 24 בדצמבר 1904 – 26 ביולי 1979) היה איש עסקים ונדבן יהודי-בריטי.
קורות חיים

נולד בלונדון למשפחת מהגרים יהודים מליטא. אביו, ישראל קלור, היגר תחילה לוייטצ'אפל שבלונדון, ועסק בחייטות. לבסוף עלה האב לארץ ישראל ב-1927 והוא קבור בפתח תקווה.
בשנת 1951 רכש רשת של חנויות נעליים בהמשך רכש חנויות נעליים נוספות והקים חברת ההחזקות ציבורית לעסקיו בשם "סירס" (Sears plc). בשנת 1956 רכשה סירס את הזיכיון לשיווק מכוניות ווקסהול מוטורס בסקוטלנד.
בשנת 1965 רכשה "סירס" את רשת חנויות הכלבו "לואיס", שבבעלותה הייתה גם חנות הכלבו הגדולה ברחוב אוקספורד "סלפרידג'ס" (Selfridge). שנה אחר כך, הושק מותג אופנת הנשים "Miss Selfridge", שהפך לפופולרי. בבעלותו של קלור היו גם מספר רב של נכסי מקרקעין.
קלור הקים את הארגון הפילנתרופי "קרן קלור", שפועל גם בשנות האלפיים, ותורם רבות לאמנות, וליהודים בכל רחבי העולם.
ב-13 באפריל 1961 נכנס לשותפות עם איש העסקים אייזיק וולפסון וחברת האחים מאיר אשר פעלו יחדיו במסגרת חברת "וולפסון קלור מאיר בע"מ". החברה הייתה חברה בורסאית מהגדולות במשק הישראלי וגורם ובעל מניות מרכזי בהקמת מגדל שלום וחנות הכלבו "כלבו שלום" שפעלה בבניין, בנק ירושלים וקריית וולפסון בירושלים. כמו כן, מימנה החברה את הקמת בית עיריית תל אביב-יפו.
בין השנים 1980–1987 הוקמה מכספי קלור, בשיתוף ממשלת בריטניה, "גלריית קלור" שב"מוזיאון טייט בריטניה", בעלות כוללת של כשמונה מיליון ליש"ט. גלריה זו מכילה את האוסף הגדול ביותר בעולם של יצירותיו של הצייר הידוע ויליאם טרנר.
על שמו של קלור קרויים בין השאר פארק צ'ארלס קלור בתל אביב, בית החייל, כיכר החורבה וגן מעלה צ'ארלס קלור בירושלים, גן המדע במכון ויצמן שברחובות, מעון לחולי סרטן בגבעתיים, בית ספר להפרעות בתקשורת של אוניברסיטת תל אביב בביה"ח תל השומר שברמת גן, מרכזים קהילתיים בחדרה ובעכו, מרכז קלור לאומנויות הבמה בקיבוץ כפר בלום וכן "תצפית יער הגשם על שם קלור" בגן החיות של לונדון.
מאז מותו של קלור, מנהלת את קרן קלור בתו, דיים ויויאן דאפילד.
הערות שוליים

↑  "Clore, Sir Charles, in The Palgrave Dictionary of Anglo-Jewish History, edited by Michael A. Jolles, W. Rubinstein, (Palgrave: 2011),  p. 157
↑  בפ"ת הוקמה ישיבה לצעירים הבקר, יום שלישי, נובמבר 03, 1964; עמוד 5
↑  לחברה לא היה קשר לרשת בתי הכלבו  בעלת שם דומה בארצות הברית
↑  אצולת הכספים" - נגד המליונר" היהודי החפץ ברשת בתי מרזח..., הַבֹּקֶר, 5 ביוני 1959
↑  מה מאחורי הצעתו הסנסציונית של קלור?, הַבֹּקֶר, 31 באוקטובר 1965
↑  התפתחות רבה בבנק לייצוא, הצופה, 27 באוקטובר 1965
1 2 3   גילי איזיקוביץ, דיים ויויאן דאפילד, התורמת הגדולה ביותר לישראל, זועמת על חוק הלאום ושוקלת את צעדיה, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009748069305171  GND: 118871390  ISNI: 0000 0003 7436 7318  LCCN: n84175508  VIAF: 77113527   WorldCat (עם VIAF): 77113527 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דראווידים

| --- | --- |

תפוצת השפות הדראוודיות
 אוכלוסייה
 245 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 הודו הודו פקיסטן פקיסטן אפגניסטן אפגניסטן בנגלדש בנגלדש המלדיביים המלדיביים נפאל נפאל בהוטן בהוטן סרי לנקה סרי לנקה
 שפות
 טלוגו, טמילית, מלאיאלאם וקאנדה
 דת
 הינדואיזם
דראווידים הם קבוצה אתנו-לשונית שמוצאה בדרום הודו, הדוברת אחת מהשפות הדראווידיות. ישנם כ-245 מיליון דוברי שפות דראווידיות כשפת אם. דוברי דראווידית מהווים את רוב האוכלוסייה בדרום הודו והם נמצאים במקומות שונים בפקיסטן, אפגניסטן, בנגלדש, האיים המלדיביים, נפאל, בהוטן וסרי לנקה.
לפי המחקר בני תרבות עמק האינדוס דיברו פרוטו-דראווידית (אנ'). השפה הסתעפה לשפות דראווידיות שונות, בהן פרוטו טמילית כולל טלוגו קדומה סביב המאה האחת עשרה לפני הספירה.
אטימולוגיה

מקור המילה בסנסקריט drāviḍa הוא טמילית.
קבוצות אתניות

הקבוצות האתניות הדראווידיות הגדולות הן טלוגו ממדינת אנדרה פרדש ומדינת טלנגאנה, טמילים ממדינות טאמיל נאדו, סרי לנקה, מלזיה ו-סינגפור, אנשי קנדינג ואנשי טולו ממדינת קרנאטקה ומלאים ממדינת קרלה.
שפות

השפות הדראווידיות המדוברות הם טלוגו (తెలుగు), טמילית (தமிழ்), קאנדה (ಕನ್ನಡ), מלאיאלאם (മലയാളം), ברהוי (براہوئی), טולו, גונדי (אנ') ו-קודאבה טאק.
ההשפעה הדקדוקית הדראווידית על המבנה והתחביר של השפות ההודו-אריות נחשבת גדולה בהרבה מההשפעה הדקדוקית ההודית-ארית על השפות הדראווידיות. כמה בלשנים מסבירים את החריגה הזו בטענה כי השפה ההודו-ארית התיכונה והשפה ההודו-ארית החדשה נבנו על מצע דראווידי. ישנן גם מאות מילות מושאלות דראווידיות בשפות הודו-אריות, ולהפך.
לפי דייוויד מקלפין השפות הדראווידיות התפתחו בהודו לאחר הגירת הדראווידים מהעיר העתיקה עילם ששרידיה ממוקמים בדרום מערב איראן המודרנית. בשנות ה-90 טענו רנפרו וקוואלי-ספורצה כי הדראווידים היו חקלאים קדומים שחיו בחלק האיראני של הסהר הפורה. הזרם המרכזי במחקר דוגל בגישה שהדראווידים הם אוכלוסייה ילידית בהודו ועקבותיה קדומים למדי.
השפה הפרוטו דראווידית לא הותירה תיעוד כתוב למעט לוחות חרס עם אידאוגרמות בתרבות עמק האינדוס.
היסטוריה > מוצא קדמון

מקורם של הדראווידים נתון למחלוקת ודיון בקרב החוקרים. הגישה המרכזית במחקר היא שהדראווידים היו ילידי תת-היבשת ההודית, אך מוצע גם מוצא מערב אסיאתי. לפי המחקר, בני ציוויליזציית עמק האינדוס היו דראווידים, ומתרבות זו היגרו הדראווידים לדרום הודו בתחילת האלף השני לפני הספירה. יש המציעים כי אירוע הגירה זה התרחש זמן לא רב לפני הגעתם של דוברים הודו-ארים, שאיתם יצרו הדראווידים אינטראקציה אינטנסיבית.
לפי הגישה המרכזית במחקר הדראווידים הקדמונים נוצרו ממיזוג של שתי אוכלוסיות פרהיסטוריות: אוכלוסייה דרום הודית ילידית (ציידים לקטים ילידי דרום הודו הקשורים בקשר רחוק לאנדמנים (אנ')), וחקלאים מאיראן הנאוליתית.
אף על פי שבעידן המודרני דוברי השפות הדראווידיות השונות התפשטו בעיקר בחלק הדרומי של הודו, דוברי השפות הדראווידיות היו נפוצים ברחבי תת-היבשת ההודית לפני הנדידה ההודית-ארית (אנ') לתת-היבשת.
מספר מחקרים מראים כי האוכלוסייה האנושית בתת-היבשת ההודית מכילה שני מקורות קדמונים של אוכלוסיות פרהיסטוריות: האחת היא האוכלוסייה הצפון הודית הקדומה Ancestral North Indians (ANI) שמקורה באוכלוסיות הודו-אריות והודו-אסיאתיות שהיגרו לצפון הודו לכל המאוחר לפני 4,200 שנה בקירוב. האחרת היא אוכלוסייה ילידית למחצה של דרום הודו Ancestral South Indians (ASI) שמוצאה ממיזוג אוכלוסייה ילידית של דרום הודו עם חקלאים נאוליתיים מהתרבות העתיקה של עילם.
על פי מחקר קרניומטרי מקיף (Raghavan & Bulbeck et al. 2013) לאוכלוסיות המקומיות של הודו וסרי לנקה יש מוצא קרניומטרי ואנתרופולוגי מובהק. שתי הקבוצות הדרומיות והצפוניות דומות ביותר זו לזו, אך גם מציגות זיקה מסוימת לאוכלוסיות מסוימות באירופה, המזרח התיכון וצפון אפריקה. המחקר הראה עוד כי ילידי דרום אסיה מהווים קבוצה ייחודית המבדילה אותם מה"אוסטרונזים".
היסטוריה > ממלכות דראווידיות

עם עליית ממלכת קורו (אנ') החל תהליך של סנסקריטיזציה (אנ') שהשפיע על כל הודו, כאשר אוכלוסיות צפון תת-היבשת ההודית דוברות בעיקר את השפות ההודו-אריות.
במאה השלישית לפנה"ס ואילך התפתחו בהודו ממלכות דראווידיות כמו צ'רה (אנ'), צ'ולה, פלאווה, צ'לוקייה, הויסאלה וממלכת מייסור.
גילדות דראווידיות מימי הביניים וארגוני מסחר מילאו תפקיד חשוב במסחר בדרום מזרח אסיה. סוחרים ומנהיגים דתיים נסעו לדרום-מזרח אסיה ומילאו תפקיד חשוב בהודו כגורם משפיע של האזור.
החל מסוף המאה ה-7, סוחרים דראווידים נתקלו בסוחרים מוסלמים, והמוסלמים הטמילים הראשונים והמוריים הסרי-לנקים הופיעו.