המלאכים הטובים של טבענו
תוכן > פרק 3: תהליך התירבות

פינקר פותח את הפרק בנימה אישית, ומודה כי מאז ילדותו התקשה להבין את ההגיון מאחורי נימוסי השולחן של השימוש בסכין, עד שקרא את ספרו של נורברט אליאס "תהליך התירבות". פינקר מכנה את אליאס "הוגה הדעות החשוב ביותר שמעולם לא קראת". אליאס היה סוציולוג יהודי שנמלט מגרמניה לבריטניה מאימת השלטון הנאצי. ספרו תורגם לאנגלית רק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, ורק בשנות ה-80 הגיח מאלמוניותו כאשר, לדעת פינקר, הסתבר שהוא מציג את התאוריה היחידה המסוגלת להסביר את התגלית בדבר ירידת שיעור מקרי הרצח באירופה בכשני סדרי גודל מאז ימי הביניים ועד ימינו. תגלית זו, לדברי פינקר, הכתה חוקרים רבים בתדהמה וגרמה לו עצמו לכתוב את הספר.
ירידת שיעורי הרצח באירופה: החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להתפרסם מחקרים היסטוריים של מסמכים מבתי משפט, אשר איפשרו לכמת את שיעורי הרצח בערים ובמדינות שונות באירופה במאות השנים האחרונות, לעיתים מאז המאה ה-13. בכולן התגלתה ירידה דומה, מקא"ש של 10 עד 100 בימי הביניים ועד כ-1 ואף פחות מכך בימינו. הקא"ש הגבוה של ימי הביניים באירופה עדיין נמוך מן הקא"ש הממוצע של כ-500 שהתגלה במלחמות של חברות שבטיות (פרק 2).
הסברים לירידת שיעורי הרצח באירופה: אליאס לא הגה את התאוריה של תהליך התירבות להסברת הירידה ברצח (שכן נתונים אלו לא היו ידועים עדיין כשכתב את ספרו) אלא להסברת השינוי שתיעד באורח חיי היומיום באירופה של מאות השנים האחרונות. בימי הביניים, האבירים נהגו כראשי כנופיות פשע וממשל מרכזי לא היה קיים. המלך היה רק רם המעלה מבין האצילים, ואת הממשל המקומי העביר במיקור חוץ לאצילים ולאבירים (פאודליזם), שגבו יבולים ושרות צבאי מן הצמיתים שלהם. האצילים נהגו לתקוף תדירות את נחלות האצילים השכנים וצמיתיהם. פינקר מצטט את ההיסטוריונית ברברה טוכמן בספרה "ראי רחוק":
במלחמות פרטיות אלו נלחמו האבירים בזעם ובאסטרטגיה יחידה, שכללה נסיון להרוס את האויב באמצעות הריגה או הטלת מום ברבים ככל האפשר מצמיתיו ובהשמדת יבוליו, כרמיו, כליו, אסמיו ושאר המשאבים שלו. כתוצאה מכך, קורבנותיהם העקריים של הצדדים הנצים היו הצמיתים שלהם.
אין זאת שאנשים היו מהלכים תמיד במבטים נזעמים ובמצב רוח קרבי. נהפוך הוא – לפני רגע הם התבדחו זה עם זה, בדיחה שהפכה ללעג, ולפתע מתוך הצחוק הם מצאו את עצמם בתוך נקמת דם. רבות מתכונות האופי שנראות לנו היום כסותרות זו את זו – עוצמת האדיקות הדתית שלהם, פחדם מן הגהינום, תחושות האשם שלהם, התפרצויות השמחה והעליזות, השתלהבות היצרים הפתאומית והעוצמה הבלתי-נשלטת של האלימות והרגזנות שלהם – כל אלו, ושינויי מצב הרוח התכופים, הם למעשה סימפטומים של מבנה אחד ויחיד של חייהם הרגשיים. יצרים ורגשות בוטאו באופן חופשי, ישיר ופתוח מאשר בזמנים מאוחרים יותר. רק לנו, בתקופה שבה הכל מתון ומחושב יותר, וסוגים שונים של טאבו חברתי בנויים עמוק לתוך מרקם החסכנות והאיפוק שלנו, עוצמה גלויה זו של אדיקות, מריבה ואכזריות נראית כסתירה.
אלימות ומעמד: בכל מקום שבו תועד תהליך הירידה בשיעורי הרצח באירופה, הובילו אותו המעמדות הגבוהים. בימי הביניים, בני המעמדות הגבוהים היו אלימים כמו פשוטי העם אם לא יותר. גברים בני-אצולה חגרו חרבות בחיי היומיום ולא היססו להשתמש בהן בתגובה לעלבונות. שרשרת תגובות אלימות לעיתים הציתה קרבות רחוב בין חבורות אצילים. היסטוריונים תיעדו ירידה חדה ברמת האלימות של המעמדות הגבוהים מאז סוף ימי הביניים, ובמאה ה-21 כמעט כל מעשי הרצח במדינות המערב מבוצעים בשוליהם של מעמדות סוציו-אקונומים נמוכים. לדעת פינקר זה משום שהמעמדות המבוססים יכולים לסמוך על מערכת החוק לספק להם הגנה וצדק. פינקר מצטט מאמר מפורסם של הסוציולוג האמריקאי דונלד בלק(אנ'), לפיו רוב מה שמכונה "פשע" הוא מנקודת מבטו של הפושע "עשיית צדק". לפי סטטיסטיקה הידועה לקרימינולוגים, רק כ-10% ממעשי הרצח מתוכננים מראש כאמצעי להשגת רווח מעשי כלשהו, ורובם הגדול מבוצעים מטעמים הנראים לרוצח כמוסריים: נקמה, תגמול או מניעת עוול כלשהו, תכופות באופן בלתי-מתוכנן כתוצאה מריב שהסלים, לעיתים בין מכרים ואף בין בני משפחה (ראו גם בפרק 8, "פער ההצדקה והמיתוס של רוע טהור"). אנשים בשולי המעמד הנמוך מתקשים לפנות אל החוק לעזרה משום שהחוק פחות יעיל בטיפול בהם, ומשום שתכופות הם עצמם עוברים על החוק, ולתפיסתם הם נאלצים לעשות "צדק לעצמם". תהליך התירבות לא מנע איפוא אלימות לחלוטין, אבל דחק אותה לשולי החברה.
אלימות מסביב לעולם: מדינות מערב אירופה הובילו את מגמת הירידה בשיעורי הרצח, ומרבית מדינות העולם הלכו בעקבותיהן, אך הן עדיין מובילות במאה ה-21. יתר על כן, בתוך כל מדינה בפני עצמה יש חלוקה גאוגרפית של שיעורי הרצח, כאשר אזורי ספר נידחים ואזורים הרריים בדרך-כלל מפגרים בירידה אחרי המרכזים העירוניים. מלחמות שבטיות אפיינו את אזורי ההיילנדס עד המאה ה-18, ואת סרדיניה, סיציליה ומונטנגרו עד המאה ה-20. הקא"ש החציוני במדינות העולם כולו בתחילת המאה ה-21 לפי דו"חות של האו"ם הוא 6 עד 9, גדול משמעותית מזה של אירופה כיום (כ-1) אך נמוך בהרבה מזה של אירופה בימי הביניים. המדינות המועדות ביותר לפשיעה אלימה הן רוסיה, מדינות אפריקה שמדרום לסהרה וכמה ממדינות אמריקה הדרומית, רובן מדינות הסובלות ממלחמות אזרחים ומשלטון מרכזי מושחת ובלתי-יעיל. במרבית מדינות העולם מחוץ לאירופה לא הוצג תעוד היסטורי אמין של שיעורי הרצח במאות השנים האחרונות, ולכן לא ניתן עדיין להראות, כפי שחושד פינקר, כי בסין ובשאר מרכזי תרבות מחוץ לאירופה התרחש תהליך תירבות מקביל ובלתי-תלוי מתהליך התירבות האירופי.
אלימות בארצות הברית: ההיסטוריה של שיעורי הרצח בצפון אמריקה סבוכה עקב המגוון של אזורים שונים וקבוצות מהגרים שונות שהגיעו בתקופות שונות. ארצות הברית עברה אף היא את תהליך התירבות – ירידה מקא"ש של כ-100 במאה ה-17 עד פחות מ-10 במאה ה-21. עם זאת ארצות הברית כיום יוצאת דופן ברמת האלימות שלה בין המדינות הדמוקרטיות המערביות – שיעורי הרצח בה גדולים משמעותית משל מערב-אירופה וקרובים לאלו של החציון העולמי. למעשה, במדינות ניו אינגלנד וברצועה צרה בצפון ארצות הברית שיעור הרצח קרוב לשיעור המערב-אירופי, בעוד שבמדינות הדרום שיעורי הרצח הדומים לשל העולם השלישי. שיעורי הרצח אצל אמריקאים ממוצא אירופי ואצל אפרו-אמריקאים היו דומים עד כמחצית המאה ה-19, אבל מאז ירדו אצל הראשונים ועלו אצל האחרונים. שיעורי הרצח ב"מערב הפרוע" היו גבוהים בסדר גודל מאלו שבמזרח. פינקר מנתח כל אחד מתהליכים אלו ומסביר אותו לאור ההשערה של תהליך התירבות – אפרו-אמריקאים ואנשי הדרום והמערב נטו פחות, כל ציבור מסיבותיו הוא, לקבל עליהם את שלטון החוק המרכזי והסדר הציבורי.
קצב אבדות שנתי ל-100,000 נפש (קא"ש) כתוצאה מאלימות בין-אישית (רצח, הריגה וכיוצא בזה) במדינות העולם (נתונים של
ארגון הבריאות העולמי
לשנת 2012).
0.0–0.8
     0.8–1.6
     1.7–2.4
     2.5–3.2
     3.3–5.4
     5.5–7.5
     7.6–9.6
     9.7–12.6
     12.7–22.6
     22.7–87.8
נסיגה בתירבות בשנות ה-60: ברבות ממדינות מערב אירופה, בקנדה ובייחוד בארצות הברית, שיעורי הרצח עלו פי שניים ויותר החל משנות ה-60 של המאה ה-20 למשך מספר עשורים, למרות הצמיחה הכלכלית והעלייה בתעסוקה וברמת החיים. פינקר בודק ופוסל הסברים דמוגרפים לתופעה כתוצאת הבייבי בום שלאחר מלחמת העולם השנייה. במקום זאת הוא סבור שהעלייה הייתה תוצאת לוואי של התרבות הפופולרית במדינות המערב בשנות ה-60, שחשדה ומרדה בממשלים המרכזיים, במעמדות הגבוהים, במוסדות החברה ובנורמות ציבוריות, ולעומת זאת עודדה אינדיבידואליזם, פריקת עול וסיפוק תשוקות. לפי אליאס, ביטוי בולט של תהליך התירבות מאז ימי הביניים היה הטבע השני של נימוסים בציבור, היגיינה אישית ושליטה עצמית – אותו ביטוי שהתרבות ההיפית מרדה נגדו.
תירבות מחדש בשנות ה-90: מאז תחילת שנות ה-90 יורדים שיעורי הרצח ופשע אחר בארצות הברית בחזרה לרמות הנמוכות שאפיינו את שנות ה-50, וירידה דומה מתרחשת בקנדה ובמדינות מערב-אירופה. ירידה זו הפוכה למגמה שחזו בשעתו קרימינולוגים ידועים, ואיננה נמצאת במתאם עם מדדים כלכליים שונים. פינקר דוחה את ההסבר הפופולרי שהציעו מחברי הספר פריקונומיקס כתוצאת הלגליזציה של הפלות בארצות הברית מאז שנות ה-70, ומציע שילוב של אכיפת חוק יעילה יותר עם תרבות זכויות אדם המעודדת ביטוי אינדיבידואלי כל עוד אינו פוגע בזכויותיהם ובביטחונם של אנשים אחרים (ראו גם פרק 7).