stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גביע פסל זייד
הערות שוליים

↑  אזכרה לאלכסנדר זייד, דבר 28 ביוני 1942
↑  בעקבות גביע זייד, על המשמר 11 ביולי 1944
↑  פסל זייד בכדורעף, דבר 10 בינואר 1958
↑  מפעל פסל זייד נדחה, על המשמר 11 בדצמבר 1959
↑  ציפורה זייד - למנוחות, על המשמר 27 בפברואר 1968
↑  פסל זייד - לקריית ענבים, דבר 5 בספטמבר 1947
↑  פסל זייד בכדורעף ל"הפועל" בית-זרע, דבר 27 בנובמבר 1955
↑  פסל זייד להפועל עין שמר, דבר 11 במרץ 1956
| כדורעף בישראל ישראל |
| --- | --- | --- |
| ניהול | איגוד הכדורעף הישראלי • שחקנים • מאמנים • קבוצות • תחרויות • כדורעף חופים בישראל |  |
| ליגות וגביעי גברים | ליגת העל • הליגה הלאומית • גביע המדינה |  |
| ליגות וגביעי נשים | ליגת העל לנשים • גביע המדינה לנשים |  |
| תחרויות עבר | גביע פסל זייד |  |
| נבחרות | נבחרת הגברים • נבחרת הנשים |  |
הפלה ובריאות הנפש

הפלה ובריאות הנפש (באנגלית: Abortion and mental health(אנ')) הוא תחום הנחקר לאורך שנים רבות על ידי גורמים ומומחים שונים. המסקנות של המחקר בנושא נתונות במחלוקת פוליטית. בתנועות למען הזכות להפלה מלאכותית טוענים כי הפלה מלאכותית אינה מהווה סיכון גדול יותר לבריאות הנפש מאשר נשיאת היריון לא מכוון עד סופו. לעומת זאת, תנועות נגד הפלות טוענות כי קיים קשר בין הפלות לבעיות בריאות הנפש, ומשתמשות לעיתים במונח "תסמונת שלאחר ההפלה" כדי להתייחס להשפעות הפסיכולוגיות השליליות שהן מייחסות להפלה. עם זאת, "תסמונת שלאחר ההפלה"(אנ') אינה מוכרת כתסמונת של ממש על ידי הקהילה הרפואית ואינה כלולה במדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות (DSM-IV-TR) או במסמך התקינה של ארגון הבריאות העולמי בו רשומות כל המחלות הידועות, כולל הפרעות נפשיות (ICD-10). תומכי ההפלות טוענים כי המאמץ של הקבוצות המתנגדות להפלות להפוך את הרעיון של "תסמונת שלאחר ההפלה" לפופולרי ומוכר בקרב הקהילה הרפואית הוא טקטיקה המשמשת את אותן קבוצות למאבק בהפלות. הקונגרס של ארצות הברית הורה לרופאים בארצות הברית לומר לחולים כי הפלות מגבירות את הסיכון שלהם לחוות דיכאון ואף להגיע למצב של התאבדות.
תסמונת שלאחר ההפלה

בשנות השבעים, הרעיון שלהפלה השפעות פסיכולוגיות שליליות קודם בצורה נרחבת על ידי מרכזים שהתנגדו לביצוע הפלות (אנ'), ונעשה שימוש רב במונח "תסמונת שלאחר ההפלה" על ידי אותם מתנגדי הפלות כדי לכלול את כלל התגובות הרגשיות השליליות שמיוחסות להפלה.
תסמונת שלאחר ההפלה לא אושרה כמצב פסיכיאטרי דיסקרטי ואינה מוכרת על ידי האיגוד הפסיכולוגי האמריקני, האיגוד הפסיכיאטרי האמריקאי, האיגוד הרפואי האמריקני, המכללה האמריקאית למיילדות וגינקולוגים, וגם לא על ידי האיגוד האמריקני לבריאות הציבור.
מכון גוטמכר (אנ') דיווח כי החל מאוגוסט 2018, מתוך 22 המדינות בארצות הברית בהן נכלל מידע על תגובות פסיכולוגיות אפשריות להפלה, שמונה מדינות מדגישות תגובות רגשיות שליליות.
כמו כן, הספרות הרפואית אשר התייחסה להשפעות הפסיכולוגיות של הפלה הדגישה את הצורך בחקר נשים שיש להן נטייה לבעיות בריאות הנפש לפני שעברו הפלה.
ראו גם

דיכאון סב לידתי
הפלה טבעית
הפלה מלאכותית
מעמד העובר בהלכה
לקריאה נוספת

לב-ויזל, רחל; צויקל, ג'ולי; ברק, נורית, שמרי נפשך, בריאות נפשית בקרב נשים בישראל. מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל, 2005. הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
דלילה אמיר, הפלות כסוגיה מושתקת בישראל: על פרספקטיבה פמיניסטית ובינלאומית ועל דילמות ממסדיות ואישיות, הוצאת רסלינג, 2015 (הספר אינו זמין להורדה אך ניתן לרגוש אותו באתר ההוצאה רסלינג)
חוזר מאת המנהל הכללי בנושא ועדות להפסקות היריון בשלב החיות, 2007 (זמין במלואו בקישור)
"Induced Abortion and Mental Health: A systematic review of the evidence". National Collaborating Centre for Mental Health. בדצמבר 2011. אורכב מ-המקור ב-2012-03-25. {{cite web}}:  (עזרה)
"Report of the APA Task Force on Mental Health and Abortion" (PDF) . האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה. 2008.
Updated in: "Abortion and mental health: evaluating the evidence" (PDF). American Psychologist. Major B, Appelbaum M, Beckman L, Dutton MA, Russo NF, West C. 64 (9): 863–890. 2009. doi:10.1037/a0017497. PMID 19968372.
"The Care of Women Requesting Induced Abortion" (PDF). המכללה המלכותית למיילדות וגינקולוגים בבריטניה. 2011.
הערות שוליים

↑  טייכמן, י., רדל, א., שכנר, ת., חן, ר., שנפלד, א., Teichman, Y., ... & Schoenfeld, A. (2008). Psychological Reactions of Women Undergoing Induced Abortion and Termination of Pregnancy for Medical Reasons/תגובות רגשיות להפסקת היריון יזומה לעומת התגובות להפסקת היריון מסיבות רפואיות. מגמות, 799-826.
↑  Major, B., Appelbaum, M., Beckman, L., Dutton, M. A., Russo, N. F., & West, C. (2008). Report of the APA task force on mental health and abortion. American Psychological Association.
↑  Horvath, S., & Schreiber, C. A. (2017). Unintended pregnancy, induced abortion, and mental health. Current psychiatry reports, 19(11), 77.
1 2  "American Psychological Association (APA)" (באנגלית). נבדק ב-2019-12-08.
↑  אליה עוזיאל, שיפרה שורץ, ג'ורי בר-דוד, Elia Uziel, Termination of Pregnancy Commissions - Aspects of Decision-making Procedures in an Interdisciplinary Team under the Penal Law (Termination of Pregnancy), 1977 / ועדות לענייני היריון - היבטים בעבודת צוות רב-מקצועי בכפוף לחוק לתיקון דיני עונשין, תשל"ז-1977, Social Security (Hebrew edition) / ביטחון סוציאלי, 2000, עמ' 103–129
↑  Reardon, D. C. (2018). The abortion and mental health controversy: a comprehensive literature review of common ground agreements, disagreements, actionable recommendations, and research opportunities. SAGE open medicine, 6, 2050312118807624.
↑  Carey, B. (2008). Science and Health: Abortion Does Not Cause Mental Illness, Panel Says. New York Times, A15.
↑  Zolot, J. (2018). The Safety and Quality of Abortions in the United States. AJN The American Journal of Nursing, 118(6), 16.
↑  Charles, V. E., Polis, C. B., Sridhara, S. K., & Blum, R. W. (2008). Abortion and long-term mental health outcomes: a systematic review of the evidence. Contraception, 78(6), 436-450.
↑  אשת העולם הגדול: נלחמות על הזכות להפלה בצפון אירלנד, באתר פוליטיקלי קוראת, ‏2016-05-07
1 2  עדנה אולמן-מרגלית, על החיים ועל המוות: על רונלד דבורקין, 'ממשלת החיים', Iyyun: The Jerusalem Philosophical Quarterly / עיון: רבעון פילוסופי מ"ג, 1994, עמ' 453–464
↑  Science | AAAS, www.sciencemag.org (באנגלית)
↑  RCP London, RCP London
↑  Young artist hanged herself after grief of aborting her twins, Mail Online
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph468069 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
בג"ץ שליט נגד פרס

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית משפט גבוה לצדק
 תאריך החלטה:  8 במאי 1990
 חברי המותב
 חברי המותב:  מאיר שמגר, אהרן ברק ואליעזר גולדברג
 
בג"ץ 1601/90 שליט נ' פרס, פ"ד מד (3) 353 (1990) הוא פסק דין שניתן בבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט גבוה לצדק בשנת 1990, במסגרתו נבחנה השאלה אם סיעות הכנסת, העורכות ביניהן הסכמים קואליציוניים לקראת כינונה של ממשלה חדשה, נדרשות לפרסם את ההסכמים בפומבי לאחר חתימתם. במסגרת פסק הדין, בית המשפט קבע כי יש לפרסם את ההסכמים שנערכים בין סיעות הכנסת, וכן הסכמים בין סיעות שונות לחברי כנסת בודדים.
העתירה הוגשה על ידי עורך הדין משולם שליט, כנגד חבר הכנסת שמעון פרס, סיעת המערך, ודובר הכנסת.
פסק הדין, אשר ניתן עוד בטרם בחקיקה הישראלית חוק אשר חייבה במפורש לפרסם מידע מסוג זה, מהווה פסק דין תקדימי ביחס לחובת השקיפות המוטלת על השלטון כלפי ציבור הבוחרים. בנוסף, פסק הדין העניק גושפנקא למעמדם של ההסכמים הקואליציוניים, כמסגרת להסכמה פוליטית בין המפלגות בישראל, כאמצעי להסדרה מוקדמת של איוש התפקידים בממשלה וברשויות השלטון.
רקע

עוד במהלך שנות השישים המערכת המשפטית דנה בנושא של הסכמים פוליטיים, תוך התייחסות, בין היתר, לשאלת הלגיטימיות שלהם. כך, למשל, בית המשפט העליון נדרש לסוגיה כבר בשנת 1964, במסגרת פרשת אלבז שעסקה במועצות הדתיות. העתירה הוגשה על ידי חבר המפלגה הליברלית שמעון אלבז, וזו נדחתה משני טעמים עיקריים: הראשון הוא שיהוי של העותר, אשר לטעם בית המשפט נדרש לפנות מוקדם יותר אל בית המשפט. השני הוא טענה עניינית ביחס לגופה של העתירה.
לאחר 3 שנים עלתה שוב סוגיית ההסכמים הפוליטיים לפתחו של בית המשפט העליון, ונדחתה פעם נוספת בשל טענת אי שפיטות. במהלך שנות ה-80 נעשה ניסיון נוסף, שבו נפסק כי הסכמים פוליטיים אינם שפיטים.
נקודת ציון חשובה היא פסק הדין שניתן בבג"ץ 669/86 רובין נ' ברגר. במסגרת העתירה, העותרים תקפו את ההסכם הפוליטי שנחתם בין הצדדים, וטענו כי קיומם מהווה פגיעה בטוהר הבחירות כחלק מהליך הבחירה הדמוקרטי. במסגרת פסק הדין בעתירה, ששימש לאחר מכן הלכה מכוננת, קבע השופט אהרן ברק כי דיני החוזים לא חלים על הסכמים פוליטיים. לחלופין, ברק קבע כי על הסכמים אלו חלים עקרונות היסוד של כללי המשפט הציבורי, זאת בשל היותו של איש הציבור נאמן הציבור: הוא אינו מתקשר בהסכם פוליטי בשם עצמו, אלא בשם הציבור שבחר בו לכהונה הציבורית. לשיטת השופט ברק, שקיפות ההסכמים הפוליטיים מתחייבת מכוח עקרונות ההגינות והסבירות. לאור זאת, ועל אף דחיית העתירה לגופה, הוטמע העיקרון המשפטי שלהלן בחיים הציבוריים בישראל, ונקבע שעל הסכמים פוליטיים חלים כללי המשפט הציבורי, ומשכך הם אכן שפיטים.
בתחילת שנות ה-90, לאחר התרגיל המסריח שעורר תרעומת ציבורית, יצאו אזרחים רבים להפגין תחת הסיסמה שהוטבע בזמנו של נתן זהבי, "מושחתים, נמאסתם".
טענות הצדדים לעתירה > טענות העותרים

העותרים טענו כי סיעות הכנסת, העורכות ביניהן הסכמים קואליציוניים לקראת כינונה של ממשלה חדשה, חייבות לפרסם הסכמים אלו ברבים, שכן מדובר בהסכמים בעלי אופי ציבורי מובהק המתייחסים לגופים הפועלים בלב ליבה של הדמוקרטיה – כנסת ישראל וממשלת ישראל.
טענות הצדדים לעתירה > טענות המשיבים

בתשובה לצו על תנאי הראשוני שפרסם בית המשפט, סיעת המערך הודיעה כי תהיה נכונה לפרסם בפומבי הסכמים אלו, אך עם זאת מבקשת את חוות דעתו של בית המשפט בנוגע לעצם קיומה של חובת הפרסום, דרך הפרסום והנהלים לביצוע הפרסום. כמו כן, עורכי הדין של המשיבים העלו שאלות נוספות, למשל, בנוגע ביחס לסוגיה אם בית המשפט הוא הגורם שעליו להכריע בשאלת הפרסום – או שהגורם הנדרש לעשות זאת הוא דווקא הכנסת.
פסק הדין

העתירה נידונה בהרכב של שלושה שופטים - מאיר שמגר (נשיא), אהרן ברק ואליעזר גולדברג.
פסק הדין > פסק דינו של הנשיא מאיר שמגר

השופט שמגר פסק כי הסכמים פוליטיים נועדו להסדיר עניינים ציבוריים, ואישי הציבור עורכים אותם בתור נאמני הציבור, ולכן הסכם פוליטי יבחן לפי אמות המידה של המשפט הציבורי. בנוסף, ההסכם הפוליטי נטוע במשפט הציבורי, ולכן מתחייבת שקיפות, היות שרק אם הציבור יהיה מודע לתוכן ההסכם, הוא יוכל להיות מעורב ולפקח על ההליכים הפוליטיים. עוד קבע שמגר כי סעיף 15 לחוק יסוד הממשלה, המחייב את הממשלה לפרסם את קווי היסוד שלה, נחקק באופן מודע ובכוונת תחילה על ידי המחוקק למטרה זו, ולכן ניתן להחיל אותו גם במקרה דנן, שכן אינו מתיימר להקיף את מלוא החובות הפרלמנטריות שנובעות מעקרונות היסוד של השיטה הדמוקרטית. לעמדת השופט שמגר, אמנם עדיף היה שהכנסת תסדיר את פרסום ההסדרים הקואליציוניים בחקיקה ראשית, אולם כל עוד לא עשתה כן, והנושא הובא לפתחו של בית המשפט, זה נדרש להכריע על בסיס עקרונות היסוד של המשפט הציבורי, כגון: אופייה הדמוקרטי של המדינה, שלטון החוק, ועקרונות השוויון והצדק.
לאור האמור, שמגר קבע שיש לפרסם את נוסח ההסכמים הקואליציוניים בפומבי, מכוח סעיף 15 לחוק יסוד הממשלה, והמועד לפרסום הוא בטרם השבעתה של הממשלה החדשה בפני הכנסת.
פסק הדין > פסק דינו של השופט אהרן ברק

השופט ברק פסק כי ללא זרימה חופשית של מידע מן האזרח לשלטון ולהפך, לא תוכל להתקיים חברה דמוקרטית, כאשר בעניין זה, תוכן ההסכמים הקואליציוניים מהווה מידע חשוב לכלל הציבור, אשר מסייע להם לגבש מידע אודות נבחריהם. עוד קבע ברק, כי החובה לפרסם את תוכנם של ההסכמים הקואליציוניים נגזרת גם מעצם חובתה של הממשלה לזכות באמון הכנסת, כאשר הדבר לא יתאפשר אם ההסכמים הפוליטיים אשר יעצבו את פני אותה ממשלה לא יפורסמו בקרב הציבור הרחב. לטענת ברק, אם נבחרי הציבור ידעו כי ההסכמים הקואליציוניים עליהם חתמו חשופים לציבור הרחב, הדבר יוביל להקפדה על ניסוחם ועל תוכנם החוקי, מה שעולה בקנה אחד עם עקרונות היסוד של המשפט הציבורי.
פסק הדין > פסק דינו של השופט אליעזר גולדברג

השופט גולדברג פסק כי העקרונות המשפטיים שהוצגו בפסיקתם של השופטים שמגר וברק הולמים את עמדתו בסוגיה, אף שהטיל ספק בסמכות בית המשפט העליון להורות בדבר פרסום ההסכמים מכיוון שסמכות זו מוטלת מטבעה על הרשות המחוקקת, ועיגון נורמות של משפט ציבורי אינה בהכרח משימה המוטלת על בית המשפט העליון. גולדברג קבע כי על מנת למנוע פגיעה במרקם הציבורי, על בית המשפט להתערב ולסגור את הפרצה שנוצרה עד שתהיה חקיקה מסדירה בנושא.
פסק הדין > החלטה סופית

בית המשפט העליון קבע פה אחד כי ההסכם הקואליציוני הוא מכשיר פוליטי מקובל בישראל, שכן הוא מהווה מסגרת להסכמה פוליטית תחת כללי המשפט הציבורי, ולכן קיים הצורך לפרסם הסכמים קואליציוניים בין הסיעות השונות, ובין הסיעות לחברי כנסת בודדים, בין אם הסכמים אלו הובילו במישרין להקמת ממשלה, או שנכשלו בכך.
השלכות

בעקבות פסק הדין, ועל רקע האווירה הפוליטית באותה תקופה (התרגיל המסריח ואווירת חוסר אמון בממשלה) הוגשו גל של עתירות, לדוגמה: פסקי דין ותיקוני חקיקה שניסו לתת מענה לבעיה, ולמנוע מהלכים דומים בעתיד.
בעקבות הפסיקה תוקן חוק יסוד: הממשלה, ונקבע כי כל סיעה שהתקשרה בהסכם קואליציוני חייבת להניח את נוסחו המלא על שולחן הכנסת לפני התייצבות הממשלה החדשה בפני הכנסת להצבעת אמון. בשנת 2001 הועתק הסעיף אל חוק הממשלה (סעיף 1).
ראו גם

חוק יסוד: הממשלה
חוק הממשלה
לקריאה נוספת

תומר אביטל, 100 ימים של שקיפות, מוציאים את ועדת השרים מחושך לאור.
הערות שוליים

↑  בג"ץ 191/64 אלבז נ' שר הדתות
↑  בג"ץ 313/67 אקסלרוד נ' שר הדתות
↑  בג"ץ 501/80 זועבי נ' אבו רביע
↑  עופר קניג, עשרים שנה אחרי: "התרגיל המסריח" בראי הזמן, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, 13 במרץ 2010
האמנה הבין-לאומית בדבר מניעת פיצוצי טרור

האמנה הבין-לאומית בדבר מניעת פיצוצי טרור (באנגלית: International Convention for the Suppression of Terrorist Bombings) היא אמנה בין-לאומית שאומצה בשנת 1997, לפיה פיצוצים הנובעים ממניע טרוריסטי אסורים בהחלט ומהווים עבירה פלילית.
פיצוצי טרור, כפי שמוגדרים באמנה, הם שימוש מכוון ובלתי חוקי בחומרי נפץ במקומות ציבוריים, במטרה להרוג, לפצוע או לגרום להרס נרחב, ובכך לאלץ ממשלות או ארגונים בין-לאומיים לבצע, או להימנע מלבצע, פעולות הנוגעות ליישום מדיניות ממשלתית. האמנה נועדה לקדם שיתוף פעולה משטרתי ומשפטי כדי למנוע, לחקור ולהעניש מבצעי פעולות הכוללות פיצוצי טרור. נכון לדצמבר 2017, כ-170 מדינות בעולם חתומות על האמנה.
היסטוריה

החל מראשית שנות ה-90, העצרת הכללית של האומות המאוחדות התחייבה למלא תפקיד מוביל במאמצים להילחם בתופעת הטרור. מחויבות האו"ם לנושא המאבק בטרור הולידה שורה של החלטות בולטות כגון החלטה 49/60, בה הוצהר על נקיטת אמצעים למיגור טרור בין-לאומי, ואף החלטה 51/210, אשר הורתה להקים ועדת אד-הוק בעניין. בוועדה נכתבו שתי טיוטות לאמנות חדשות, הראשונה לדיכוי פיצוצי טרור, והשנייה לדיכוי טרור גרעיני.
שורה של פיצוצי טרור בשנים 1995-1996 בחלקים שונים בעולם, הובילו את ארגון המדינות המתועשות לקדם את ניסוח האמנה, כך שתהווה כלי רב צדדי לדיכוי מיטבי של פעולות מסוג זה, אשר הפכו לנפוצות יותר. עד אותה עת, פיצוצים לא אובחנו כאמצעי טרוריסטי באף אחת מהאמנות הבין-לאומיות אשר עסקו בדיכוי פעולות העשויות להיחשב כמעשי טרור, כגון פיגועי מיקוח, חטיפת מטוסים או פעולות נגד בטיחות אווירית או ימית. ההסכמה הרחבה בקרב מדינות בדבר הצורך לדכא את הטרור בכלל, וההבנה כי דרוש שיתוף פעולה בין-לאומי למען מיגור השימוש בחומרי נפץ ממניעים טרוריסטים בפרט, אפשרו, שלא כבדרך כלל, לאמץ את האמנה הבין-לאומית למיגורם של פיצוצי טרור במהירות רבה.
בשנת 1997, בעקבות החלטה 52/653 של העצרת הכללית של האו"ם, אומצה האמנה הבין-לאומית בדבר מניעת פיצוצי טרור. האמנה נחתמה על ידי מדינת ישראל ב-29 בינואר 1999, אושררה ב-10 בפברואר 2003 ונכנסה לתוקף בדין הישראלי ב-12 במרץ 2003. במעמד האשרור, הצהירה ישראל על מספר הסתייגויות בדבר פרשנות סעיפים באמנה.
השלכות ותרומה

האמנה, בנוסף לאמנות נוספות שתכליתן מאבק בטרור, העלתה את נכונותן של מדינות להכיר בפיצוצי טרור כתופעה בין-לאומית אשר יש למגרה גם באמצעות כלים משפטיים בדין הפנימי. כך למשל, בשנת 2000 התקבל בפרלמנט הבריטי דבר החקיקה "Terrorism Act, 2000". החוק ביטל את חקיקת החירום הבריטית מהמאה ה-20, אשר כוונה בעיקר להתמודדות עם הטרור האירי, והסדיר מחדש ובאופן מקיף את הכלים המשפטיים למאבק בטרור בבריטניה. סעיף 62 לחוק זה, מסדיר את תחולת פיצוצי הטרור. נקודת מפנה מרכזית ביחסן של מדינות לנושא הגיעה לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בעקבות האירועים הקשים, ממשלות הגבירו חקיקה פנימית אשר נועדה למאבק בטרור בכלל ולהסדרת תחולתם של פיצוצי טרור בפרט.
מתחילת המאה ה-21, ניכרת עלייה ביכולתם של ארגוני טרור לבצע שימוש בחומרי נפץ ובכך לגרום לנפגעים רבים, בפעולות מרוכזות, ללא גיוס משאבים נרחב. חקיקה בדינן הפנימי של מדינות רבות, תקשורת בינלאומית מפותחת ואמנות שונות שהתפתחו בדבר מניעת פיצוצי טרור, הובילו לכך שכיום ישנה הירתמות גלובאלית משמעותית, הכוללת שיתופי ידע, הסכמי הסגרה בין מדינות והשפעה של ארגונים בין-לאומיים לביטחון קולקטיבי.
ראו גם

המלחמה העולמית בטרור
משפט בינלאומי פומבי
פיגוע תופת
מטעני חבלה
לקריאה נוספת

Ben Saul, Defining Terrorism in International Law, p. 74-76, Oxford University, 2006
C.F. Diaz-Paniagua, Negotiating terrorism: The negotiation dynamics of four UN counter-terrorism treaties, 1997-2005, Vol.1, City University of New York, 2008
Jan Klabbers, Rebel with a cause? Terrorists and humanitarian law, European journal of international law, 14(2) 299-312, 2003
Roberto Lavalle, The International Convention for the Suppression of the Financing of Terrorism, Heidelberg Journal of International Law, 491-510, 2000
Sami Zeidan, Desperately seeking definition: The international community's quest for identifying the specter of terrorism, Cornell International Law Journal, 36, 491, 2003
הערות שוליים

↑  https://treaties.un.org/pages/ViewDetails.aspx?src=IND&mtdsg_no=XVIII-9&chapter=18&clang=_en
↑  United Nations General Assembly, A/RES/49/60, December 9th 1994
↑  United Nations General Assembly, A/RES/51/210, December 17th 1996.
↑  נועם גיל-עד "ההתמודדות המשפטית בישראל עם תופעת מימון הטרור" המכון הישראלי לדמוקרטיה- מחקר מדיניות 79, 26-27 (2009).
↑  United Nations General Assembly, A/RES/52/653, November 25th 1997.
↑  https://www.nevo.co.il/law_html/Law09/AMANA-1402.pdf
↑  https://www.legislation.gov.uk/ukpga/2000/11/section/62
↑  https://www.idi.org.il/parliaments/5478/8550
↑  http://library.fes.de/pdf-files/iez/06063.pdf
↑  להרחבה ראו: יפה זילברשץ "המשפט הבינלאומי במשפט החוקתי" משפט וממשל ל', 55-56 (1996).
הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר

ניסוי של הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר במעבדת ליברמור בארצות הברית. האור הירוק הוא של לייזר אדי נחושת השואב לייזר צבע מתכוונן המפיק את האור הכתום.
הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר היא שיטה שבה משתמשים בלייזרים מתכוונני אורך גל כדי להפריד איזוטופים של אורניום הנמצאים במצב של אדי מתכת תוך שימוש במעברים על עדינים. זהו אחד האופנים לקבלת אורניום מועשר. בהשוואה לשימוש בסרכזות גז, הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר היא תהליך יעיל אנרגטית, מספק הפרדה בשיעור גבוה ומיצר מעט פסולת רדיואקטיבית או גרעינית. שיטה דומה, תוך שימוש במולקולות גז במקום באדים אטומיים, היא הפרדה מולקולרית של איזוטופים בעזרת לייזר(אנ').
עקרון הפעולה

קווי הבליעה של 235U ושל 238U שונים במעט בגלל מבנה על עדין של רמות האנרגיה. לדוגמה, קו הבליעה 502.74 ננומטר של 238U מוסח ל-502.73 ננומטר ב-235U. תהליך הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר כולל את מערכת הלייזר ומערכת ההפרדה, אשר מצידה כוללת מאדה ומאסף. המאדה מיצר אלומת אדי אורניום הכוללת את שני האיזוטופים ומוארת על ידי מערכת הלייזר. כתוצאה מההארה, אטומי 235U מתייננים ורק הם נאספים אלקטרוסטטית ללוח איסוף. באופן זה מקבלים על לוח האיסוף אטומי 235U בלבד.
עירור רמות האנרגיה האטומיות על ידי מערכת הלייזר

מערכת הלייזר כוללת מערך של לייזר אדי נחושת הפועל בדפקים (פולסים) ושואב מערך של לייזרי צבע בשלושה ארכי גל. כל אחד מלייזרי הצבע כולל מתנד אופטי ראשי ומגבר הספק. המתנד הראשי פועל בהספק נמוך אך הוא מכוונן אורך גל בדיוק גבוה, צר סרט, ונמוך רעש. מגבר ההספק מגדיל מאוד את האלומה היוצאת מהמתנד הראשי. לייזרי הצבע מעוררים את אטומי ה-235U עד ליינון מלא.
הפרדת איזוטופים אטומית של יסודות אחרים, ליתיום למשל, מתבצעת עם לייזרי דיודה מתכווננים.
היסטוריה של עקרון הפעולה ושל הפטנט

בסיום מלחמת העולם השנייה החזיקו הבריטים במעצר בחוות הול קבוצת פיזיקאים גרמנים, חלקם בעלי שם עולמי בתחום פיזיקת הקוונטים והגרעין כמו ורנר הייזנברג הידוע מעקרון האי-ודאות, ואוטו האן מגלה הפיצוח הגרעיני של אורניום. באוגוסט 1945 סיפר המפקד הבריטי של החווה לקבוצת המדענים על הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסקי והבריטים האזינו בסתר לתגובותיהם. המדענים דנו בינם לבין עצמם באפשרות ליצר פצצה גרעינית ובאופן שבו מעשירים את האורניום כדי לאפשר תגובת שרשרת גרעינית. המדענים העלו בדעתם שיטות שונות וביניהם תהליך פוטו-כימי הכרוך בהארת אטומי האורניום באורך גל מסוים. אמצאת הלייזר ב-1960 קידמה את הרעיון הערטילאי הזה לשיטה הניתנת למימוש. תחילה הוצעה ב-1969 הפרדה מולקולרית, ואחר כך הוצעה הפרדה אטומית כמפורט בקטע הבא.
בשנים 1969-1968 הגה ד"ר ישעיה נבנצל, פיזיקאי בכיר ברפא"ל, את תהליך הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר, אך מדינת ישראל הטילה על התהליך חיסיון. במקביל, לכאורה, נהגה הרעיון בחברת אבקו בארצות הברית על ידי ריצ'רד לוי וג'ורג' ג'יינס, ואבקו רשמה עליו בקשת פטנט אמריקאית שהוגשה בישראל ב-1971 כבקשה ישראלית מס' 36461. בשלב מסוים הסתבר לנבנצל כי הצעתו הסודית הובאה לידיעת פרופ' עמוס דה-שליט יו"ר ועדת המחקר של הוועדה לאנרגיה אטומית, כי פרופ' דה-שליט שוחח על הפרדת איזוטופים בעזרת לייזר עם פרופ' גרוז'דנס, והלה הרצה על הנושא בפני קבוצת מדענים באבקו אשר כללה את ריצ'רד לוי וג'ורג' ג'יינס. בעקבות כך, טען נבנצל כי המצאתו דלפה למדעני אבקו והוא צריך להופיע כממציא על חלק מתביעות הפטנט. נבנצל ניהל מאבק ארוך שנים על זכות הבעלים נגד אבקו בלשכת הפטנטים הישראלית בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובבית המשפט העליון בישראל. בתי המשפט קבעו לבסוף כי נבנצל לא הרים את נטל ההוכחה ולכן אינו זכאי להירשם כממציא.
מימוש מעבדתי ותעשייתי

בשנים 1970–1995 זכה התהליך לתשומת לב רבה בקהילה המדעית העולמית ומדי שנה נערכו כנסים בינלאומיים בנושא זה. מעבדות לאומיות בארצות הברית, ברית המועצות, הודו, סין, בריטניה ועוד בנו מעבדות מחקר לעיסוק בתהליך. בארצות הברית עסקה בכך המעבדה הלאומית לורנס ליברמור(אנ') בקליפורניה, אשר ב-1994 העבירה את הטכנולוגיה לחברה תעשייתית, USEC. החברה השקיעה בתהליך 100 מיליון דולר אך חיסלה את המיזם ב-1999.
במקביל לארצות הברית, איבדה כמעט כל הקהילה הבינלאומית עניין בתהליך למרות יתרונותיו המהותיים בהשוואה לתהליכים מתחרים. זאת, היות שבתהליך הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר התגלו קשיים טכנולוגיים לא פשוטים, בעוד שהתהליכים המתחרים, בעיקר סרכזות גז, ידועים מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, הם השתכללו עם הזמן ונצבר בהם ניסיון רב. בנוסף, התפרקות ברית המועצות הובילה לפירוק עולמי של נשק גרעיני רב ולהסבת אורניום מועשר צבאית ליצור מוטות דלק לכורים גרעיניים, דבר שהוריד את מחיר האורניום המועשר והפך את ההשקעה בתהליך לבלתי-כלכלית.
הערות שוליים

↑  L. J. Radziemski, R. W. Solarz, and J. A. Paisner (Eds.), Laser Spectroscopy and its Applications (Marcel Dekker, New York, 1987) Chapter 3.
↑  Petr A. Bokhan, Vladimir V. Buchanov, Nikolai V. Fateev, Mikhail M. Kalugin, Mishik A. Kazaryan, Alexander M. Prokhorov, Dmitrij E. Zakrevskii: Laser Isotope Separation in Atomic Vapor. Wiley-VCH, Berlin, August 2006, ISBN 3-527-40621-2
1 2  S. Gabay, P.Blau, M. Lando,I. Druckman, Z.Horvitz, Y. Yfrah, I. Hen, E. Miron and I. Smilanski, Stabilization of high power copper vapor laser, Optical and Quantum Electronics 23, 1991, עמ' 5485
1 2  D. Levron, A. Bar-Shalom, Z. Burshtein, R. David, G. Hazak, J. Ivry, L.A. Levin,J. Oreg, and M. Strauss, Photon flux optimization in three-color multiphoton ionization of uranium atoms, SPIE, Laser Isotope Separation (1993) 1859
↑  I. E. Olivares, A. E. Duarte, E. A. Saravia, and F. J. Duarte, Lithium isotope separation with tunable diode lasers, Appl. Opt. 41, 2973-2977 (2002).
↑  German History in documents and Images, Volume 7. Nazi Germany, 1933-1945
↑  Jean Robieux, Jean-Michel Auclair, Isotopic Separation Process, USPTO 3,443,087, 1969
↑  אברהם פלג, סוד מדעי ישראלי שדלף לארה"ב, מעריב, 28 במרץ 1980
↑  בית משפט העליון, פסק דין
↑  Laser Technology Follows in Lawrence's Footsteps
↑  USEC Inc. Suspends AVLIS Technology Development
ישראל אפרת (ניצב)

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:  ניצב
 
ישראל אפרת הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל.
ביוגרפיה

אפרת שירת במשטרת ישראל ובין תפקידיו הבכירים היה ראש מדור מחקר וסטטיסטיקה וסגן ראש אגף לוגיסטיקה. בשנת 1993 הועלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף התכנון, ובשנת 1996 עבר לשמש ראש אגף תקציבים ובקרה במשרד לביטחון פנים.שימש בין תפקידיו,- כיו"ר ועדת התמיכות במשרד לביטחון פנים. ביולי 2001 מונה גם לממלא מקום מנכ"ל המשרד, ולאחר מינוי מ'מ מנכ"ל וסבב תפקידים במשטרה, בשנת 2002 פרש לגמלאות.
לאחר פרישתו משירות המשטרה והמשרד לביטחון פנים, בשנת 2002,- מונה למנכ"ל האגף למשק וכספים בהסתדרות החדשה .בנוסף לתפקידו כמנכ'ל הכספים,-משמש כיו'ר ועדת הכספים של הנהגת ההסתדרות וכן כיו'ר ההנהלה הפיננסית של קרן השביתה של ההסתדרות.
אפרת בעל תואר שני במנהל עסקים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. שימש בעבר כדירקטור בקרנות ההשתלמות בבנק יהב וכדירקטור בחברת השמת כ'א -פילת. משמש כחבר בוועד המנהל וחבר בוועדת הכספים של המרכז למשפט ועסקים ברמת גן.
הערות שוליים

↑  מינוי ממלא מקום מנהל כללי, ילקוט הפרסומים, יולי 2001
↑  ספיר פרץ, ‏מינויים בקרנות הפנסיה ובהסתדרות, באתר גלובס, 16 ביולי 2002
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.