stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בקעת תמנע
פעילות אנושית בבקעת תמנע > פולחן בבקעת תמנע

ההסתכלות הכוללת על אתרי בקעת תמנע וסביבתה הקרובה מגלה שילוב מרשים של אתרי פולחן במערך התעשייתי של הכרייה וההתכה של הנחושת. בתמנע נמצאו אתרי פולחן פרהיסטוריים וממצאי פולחן ללא אלילים. לגבי האחרונים, רותנברג הניח כי ממצאים אלו קשורים לפולחן מדייני מתקופת הברונזה.
אתר הפולחן המרשים ביותר הוא מקדש לאלה חתחור. האתר התגלה סמוך לאחד מעמודי שלמה. השרידים הקדומים ביותר בו תוארכו לפי הממצא הארכאולוגי לתקופה הכלקוליתית המאוחרת, ונראה שעד אז לא היה זה אתר קדוש. בימי סתי הראשון הוקם במקום מקדש קטן (9 מטרים) לאלה חתחור. אך הוא נהרס והוקם מחדש בימי רעמסס השני. הרצפה רוצפה באבנים לבנות, הוקמה חצר מוגדלת (10 9 X מטרים) ובה היכל ומבוא הבנויים אף הם מאבנים לבנות. בחצר המקדש נמצאו אלפי מנחות. באמצע המאה ה-12 לפנה"ס נסוגו המצרים ממרחב המזרח התיכון ואז גם נסוגו כנראה מהאתר הפולחני הזה. מפעלי הכרייה הגדולים הוקמו כבר לאחר נסיגתם מתמנע. והמדיינים כנראה, הפכו את המקדש בשלב מאוחר יותר לאתר פולחן בעל אופי מקומי-שמי טיפוסי. הם הקימו שורה של מצבות והשתמשו בחלק מהפרטים האדריכליים של המצרים בשימוש משני.
בין שאר הממצאים הקשורים לפולחן במקום, נמצאו יריעות שלתוכן נארגו חרוזים. היריעות היו מקופלות ומוסתרות במערה, יחד עם כלי פולחן. יריעות אלו היו חלק ממשכן – מקדש של עמים נוודים, העשוי מאוהל. בין הממצאים בסביבת יריעות המשכן העתיק נמצא גם נחש נחושת, ומאוחר יותר אף נמצאה התבנית ממנה הנחש נעשה. עקב כך שלא נמצאו פסלי אלילים עם כלי הפולחן ועם היריעות, ההנחה של החוקרים היא שמדובר במשכן (או כיסוי של מקדש) מדייני. פירוש דומה נותנים הארכאולוגים למקדש הקטן שנמצא בתל ערד. בעקבות אמונתם של נוצרים בפטיסטים כי מדובר בגילוי יריעות המשכן המקראי וחלק מכלי הפולחן שלו, הובא לפארק תמנע דגם המשכן בגודלו הטבעי, שנבנה בידי נוצרים גרמנים, והוא מוצג למבקרים.
בבקעת תמנע התגלה תחריט סלע מימי רעמסס השלישי. בתחריט, המלך רעמסס מעניק מנחה לאלה חתחור. גובה הדמויות כ-80 ס"מ. במרכז הציור שני כרטושים שבהם סימנים של המלך.
פעילות אנושית בבקעת תמנע > כריית הנחושת לאחר קום מדינת ישראל

פעילות כריית הנחושת התחדשה לאחר קום מדינת ישראל, וב-1951 הוקמו מכרות חדשים למטרות מסחריות. בשנת 1954 הוקמה חברת מכרות נחושת תמנע כחברת בת של החברה הממשלתית מחצבי ישראל, ובשנת 1959 היא החלה בכרייה מסחרית של הנחושת, בעשרה מכרות פתוחים ותת-קרקעיים, באמצעות ציוד מכני כבד. בבסיס המכרות הפתוחים נחשפו סלעים של תצורת תמנע. במכרות נחפרו יותר מ-50 ק"מ של מנהרות תת-קרקעיות, במספר מפלסים המסתעפים מאחד המכרות הפתוחים. הקצה הדרומי של המכרה חובר לפיר שירות אנכי דרכו הועלתה העפרה ממעבה האדמה. המנהרות היו רחבות דיין לתנועת כלי רכב. כיום, בעקבות סגירת המפעל והפסקת שאיבת המים, מוצף המכרה התת-קרקעי ברובו במי תהום. המכרות סיפקו בזמן הפעלתם 1.1 מיליון טון עפרה לשנה.
הפקת הנחושת נעשתה באמצעים כימיים וכללה כמה שלבים: כריית עפרת הנחושת והובלתה למתקני גריסה וטחינה, ערבוב העפרה והמסתה בחומצה גופרתית. בתהליך זה נוצרה גופרת נחושת. השקעת יתרת שחק הסלע הסיליקטי בשבע בריכות שיקוע ולאחר מכן הובלתו כפסולת לערבה. העברת גופרת הנחושת לשקתות שבהן שוקעו גרוטאות ברזל שקשרו אליהן את הגופרית. הנחושת שהופרדה שקעה והצטברה כצמנט, בריכוז של 77%–83%. לאחר ייבוש הבריכות בשמש נותרה הנחושת בקרקעית, והיא נאספה ונשלחה לחו"ל להפרדה באמצעות תהליך אלקטרוליטי. היקף היצוא הגיע ל-16,000 טון בשנה.
בשנות ה-60 וה-70 עבדו במכרות תמנע כ-1,000 איש[דרוש מקור]. בתקופה זו שימש המפעל מקור פרנסה חשוב לתושבי אילת ומנוף לפיתוח העיר. בשנת 1976 נסגרו מכרות הנחושת לראשונה עקב הפסדים תפעוליים שנבעו מירידת מחירי הנחושת בעולם. בשנת 1980 נעשה ניסיון לחדש את הפקת הנחושת, ובנוסף להפיק גם מנגן. הניסיון לא צלח ופעילות הכרייה נפסקה סופית בשנת 1984.
כיום מייצרים במפעל גופרת נחושת. ממרכז הארץ מביאים חוטי חשמל ישנים ומחו"ל – חומצה גופרתית, משרים אותם ביחד בדוודים גדולים שהטמפרטורה בהם מעל 100 מעלות ומתקבלת אבקה כחולה של גופרת הנחושת המשמשת בתעשיית הצילום, הדשנים, טיפול בבריכות וכדומה. לאחרונה זכתה החברה המקסיקנית "אהמסה" בזיכיון לחקירה וכרייה באזור, והתחילה בהפקה נסיונית בתהליכי כרייה מתקדמים.
גלריה

ה"קשת" בתמנע
ה"קשת" בתמנע
קרדומי כרייה מהתקופה המצרית, ואיזמלי כרייה מהתקופה הכלכותית
פיר כרייה
מנהרות כרייה
ה"צלחות" – פירי כרייה שנסגרו
כתובת רומית במערת החייל הרומאי
מקדש חתחור
מראה בעמק ססגון, השוכן בצפון בקעת תמנע
עמודי שלמה
מראה בבקעה
מפעל בתמנע, 1964
מצוק בבקעת תמנע
ראו גם

עמודי שלמה
עמק ססגון
נמל התעופה רמון
לקריאה נוספת

גינת חנן והולצר אסף, אדם ונוף בבקעת תמנע, אריאל 105–106, (1994), עמודים 35–51
גינת חנן, הולצר אסף, שלמון בני, תגר שמוליק, בקעת תמנע (1999)
אלי שילר, אילת: אדם ים ומדבר, הוצאת אריאל (1993), ירושלים
בנו רותנברג, מחקרי תמנע 1959-1990, אילת והערבה, עמודים 1–44
על ההיסטוריה של הנחושת ועוד מידע על הטיולים באזור - על הדרך של בית אבי חי
לני כהן

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1993 (בת 31) תל אביב-יפו, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 עיסוק:  מדבבת
 מקום לימודים:  תיכון א' לאמנויות תל אביב 
 פרופיל ב-IMDb
 
לני כהן (נולדה ב-1 ביוני 1993) היא שחקנית, יוטיוברית ומדבבת ישראלית.
ביוגרפיה

לני כהן היא בתו של השחקן והמדבב שרון כהן ונכדתו של השחקן אלברט כהן. למדה בתיכון עירוני א' לאומנויות. שירתה בתיאטרון צה"ל.
קריירה > דיבוב

במהלך השנים דיבבה כהן במספר סרטים וסדרות אנימציה. בשנת 1998 דיבבה בסדרת האנימציה "הפנתר הוורוד ובניו" בערוץ הילדים". בשנת 1999 תרמה את קולה לסרט האנימציה "סטיוארט ליטל" ולסדרת הטלוויזיה "בילבי". בשנת 2000 דיבבה את דמותה של מגי בסדרת האנימציה "מגי והמפלץ". בשנת 2002 דיבבה בסרט האנימציה "אי.טי. - חבר מכוכב אחר" ובסרט "הארי פוטר וחדר הסודות". באותה שנה דיבבה בסרט "סטיוארט ליטל 2". ב-2003 דיבבה את דמותה של צ'ן ליאופין בסדרת האנימציה "סדריק". באותה שנה דיבבה בסרט האנימציה "המסע המופלא". בשנת 2004 תרמה את קולה לסרט "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן" בתור הדמות ג'יני ויזלי. באותה שנה תרמה את קולה לסרטים "הקסם של אלה", "רכבת לקוטב" ו"חתול תעלול".
בשנת 2005 דיבבה בסרט "הארי פוטר וגביע האש". באותה שנה דיבבה בסרט "צ'רלי בממלכת השוקולד". בשנת 2007 תרמה את קולה לסרט "סוס המים". באותה שנה דיבבה בסרט "הארי פוטר ומסדר עוף החול". ב-2008 דיבבה את דמותה של פני בסרט "בולט". באותה שנה דיבבה בסרט "טרמפ לירח" וכן בסרט "עלילות ספיידרוויק". ב-2009 דיבבה את סיירה בסדרת הטלוויזיה "בנות הים פיצ'י פיצ'י פיץ'". באותה שנה דיבבה בסרטים "עיר הגחלת" ו"הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם" ובסדרות האנימציה של הופ! "זומזומים" (שודרה גם בלולי) ו"הולי הובי".
בשנת 2010 דיבבה את דמותה של קייטי בסרט "איזה מין מכשפה" ובסרט "טוני הוק: בום בום סאבוטז''". בשנת 2011 תרמה את קולה לסרטים "דרושות אמהות במאדים" ו"כיפה אדומה סוגרת חשבון". בשנת 2012 דיבבה בסרט "זמביזיה". ב-2013 דיבבה בסרט "להציל נסיכה". בשנת 2014 דיבבה בסרטים "הקופסונים" ו"יצאת כוכב". באותה שנה החלה לדבב בסדרה "מפרץ ההרפתקאות". בשנת 2015 החלה לדבב בסדרה "המפלצונים".
קריירה > תיאטרון

בשנת 2008 שיחקה כהן במחזמר "אוליבר טוויסט".
קריירה > טלוויזיה וקולנוע

בשנת 2012 שיחקה בסרט הגמר של מאיה קריינר בתלמה ילין "שלווה" לצד שרון הכהן-בר שגילמה את אימה בסרט.
בשנת 2014 גילמה את הגר בסדרה הקומית "מועדון החנונים" בערוץ זום למנויי HOT. ובשנת 2015 שבה לשחק בעונתה השנייה.
בשנת 2016 שיחקה בסרטו של אבי נשר "החטאים". בשנת 2025 שיחקה בסרט "ילד זין.
חיים אישיים

כהן היא בתו הבכורה של השחקן והמדבב שרון כהן ונכדתו של השחקן אלברט כהן.
לכהן יש עוד שני אחים אחד בן ואחת בת שניהם גם מתעסקים בדיבוב, הבן דיבב בספייס ג׳אם 2 את מאליק הצעיר חבר של לברון הצעיר, ואחותה דיבבה בצעצוע של סיפור 4 את הרמוני.
כיום מתגוררת כהן בתל אביב.
פילמוגרפיה

דיבוב:
1998 הפנתר הוורוד ובניו
1999 סטיוארט ליטל
1999 טלטאביז (ערוץ הראשון)
1999: בילבי
2000 מגי והמפלץ
2002 אי.טי. - חבר מכוכב אחר
2002 סטיוארט ליטל 2
2002 הארי פוטר וחדר הסודות
2003 סדריק
2003 המסע המופלא
2004 הארי פוטר והאסיר מאזקבאן
2004 הקסם של אלה
2004 רכבת לקוטב
2004 חתול תעלול
2004 קובי קובי
2005 הארי פוטר וגביע האש
2005 צ'רלי בממלכת השוקולד
2007 סוס המים
2007 הארי פוטר ומסדר עוף החול
2008 בולט
2008 טרמפ לירח
2008 עלילות ספיידרוויק
2009 בנות הים פיצ'י פיצ'י פיץ'
2009 עיר הגחלת
2009 הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם
2009 זומזומים
2009 הולי הובי
2010 איזה מין מכשפה
2010 טוני הוק: בום בום סאבוטז'
2011 דרושות אמהות במאדים
2011 כיפה אדומה סוגרת חשבון
2012 זמביזיה
2013 להציל נסיכה
2014 הקופסונים
2014 יצאת כוכב
2014 מפרץ ההרפתקאות
2015 המפלצונים
משחק בטלוויזיה:
2014 מועדון החנונים
משחק בקולנוע:
2016 החטאים
הערות שוליים

↑  עידו סולומון,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'‏"באנו לעולם הזה לייעוד הזה", באתר ‏מאקו‏, 11 באוקטובר 2014
המוח הערבי

המוח הערבי (The Arab Mind) הוא ספר פסיכולוגיה תרבותית מאת רפאל פטאי, אנתרופולוג תרבות יהודי ומזרחן. שכתב גם את המוח היהודי. הספר דוגל בהסבר הישרדות שבטי כגורם משפיע על התרבות הערבית.
הספר פורסם לראשונה ב-1973, ולאחר מכן במהדורה מתוקנת ב-1983. בשנת 2007 הופיעה מהדורה חדשה המעודכנת במידע דמוגרפי חדש על העולם הערבי.
תוכן

הספר מכיל 16 פרקים, כולל על שיטות גידול ילדים ערביות, שלושה פרקים על השפעות וערכים של הבדואים, שפה ערבית, אמנות ערבית, כבוד מיני/דיכוי, ההשפעה של האסלאם, אחדות וסכסוכים ופתרון סכסוכים, והתמערבות.
פרסום ציבורי

הספר זכה לתשומת לב ציבורית ב-2004, לאחר שהעיתונאי סימור הרש, כתב בניו יורקר כי אקדמאי אמר לו שהספר הוא "התנ"ך של הניאוקוניים על התנהגות ערבים". הרש דיווח: "התפיסה שערבים פגיעים במיוחד להשפלה מינית הפכה לנקודת דיון בקרב השמרנים בוושינגטון התומכים במלחמה בחודשים שלפני הפלישה לעיראק במרץ 2003. ספר אחד שצוטט לעיתים קרובות היה המוח הערבי".
ביקורת ותמיכה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אדוארד סעיד התייחס בשלילה לספרו של פטאי במספר אזכורים בספרו אוריינטליזם, וכתב כי הוא "מגמד את ההבדלים בין הערבים לבין עצמם ומדגיש הבדל אחד, זה שירחיק את הערבים מכל השאר". חוקרים נוספים תיארו את הספר כפשטני, סטריאוטיפי, גנרי, גזעני, מיושן, פגום, לא-מדעי, וכן "לא ישר מבחינה אינטלקטואלית".
המזרחן מרדכי קידר טוען כי אקדמאים רבים משתמשים בספר בסתר, אך לא מצטטים ממנו בגלוי, כי הערבים לא אוהבים אותו.
הערות שוליים

↑  Recovery Resources Press, מסת"ב 978-0-9672015-5-9.
↑  Condé Nast, The Gray Zone, The New Yorker, ‏2004-05-17 (באנגלית אמריקאית)
↑  AbuKhalil, As'ad (2001). "Recent Books: Arabs at the Crossroads". Journal of Palestine Studies. 30 (2): 115
↑  מצחיק: 'פוליטיקלי קורקט' אקדמאי כדי שלא להרגיז את הערבים, באתר Hyehudi.org, ‏30 באפריל 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פרס אנני

| --- | --- |

 תיאור:  פרס בתחום ההנפשה
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 הגוף המעניק:  סניף הוליווד של האגודה הבינלאומית לסרטי הנפשה 
 תקופת הפרס:  1972–הווה (כ־53 שנים)
 http://annieawards.org/
 
פרס אנני (באנגלית: The Annie Award) הוא פרס המוענק על ידי הסניף ההוליוודי של האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה (אסיפ"א - הוליווד). הטקס נערך החל מ־1972, אך מ־1992 ניתן לסרטים בודדים.
שם הפרס הוא קיצור של המילה ״אנימציה״.
פרסים > פרסים ראשיים

פרס אנני לסרט הטוב ביותר
פרס אנני לסרט הקצר הטוב ביותר
פרס אנני לסרט העצמאי הטוב ביותר
פרס אנני למשחק הווידאו הטוב ביותר
פרס אנני להפקה מונפשת מיוחדת הטובה ביותר
פרס אנני לסרט הביתי הטוב ביותר
פרס אנני לסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר
פרס אנני לפרסומת הטלוויזיה המונפשת הטובה ביותר
פרסים > פרסים אישיים > בקולנוע

פרס אנני לאפקטים הטובים ביותר
פרס אנני לדמות האנימציה הטובה ביותר
פרס אנני לעיצוב הדמות הטוב ביותר
פרס אנני לעיצוב הקונספט הטוב ביותר
פרס אנני לפסקול הטוב ביותר
פרס אנני לבימוי הטוב ביותר
פרס אנני לסטוריבורד הטוב ביותר
פרס אנני לדיבוב הטוב ביותר
פרס אנני לתסריט הטוב ביותר
פרסים > פרסים אישיים > בטלוויזיה

פרס אנני לדמות האנימציה בטלוויזיה הטובה ביותר
פרס אנני לעיצוב הדמות בסדרת הטלוויזיה הטוב ביותר
פרס אנני לפסקול הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה
פרס אנני לבימוי הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה
פרס אנני לעיצוב הקונספט הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה
פרס אנני לסטוריבורד הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה
פרס אנני לדיבוב הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה
פרס אנני לתסריט הטוב ביותר לסדרת טלוויזיה
פרסים > פרסי השופטים

פרס אנני על שם ג'יין פוריי
פרס אנני על שם אב אייוורקס
פרס אנני על שם וינזור מקיי
פרס אנני להישגים מיוחדים בהנפשה
פרס  אנני- תעודת הצטיינות
טקסים

| # | תאריך הטקס | על הישגים בשנים | מקום הטקס | הנחיה | פרס הסרט הטוב ביותר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ה־20 | 14 בנובמבר 1992 | 1991–1992 | האקדמיה לאמני טלוויזיה ומדעים (ATAS) |  | "היפה והחיה" |
| ה־21 | 5 בנובמבר 1993 | 1992–1993 | האקדמיה לאמני טלוויזיה ומדעים (ATAS) |  | "אלאדין" |
| ה־22 | 12 בנובמבר 1994 | 1993–1994 | האקדמיה לאמני טלוויזיה ומדעים (ATAS) |  | "מלך האריות" |
| ה־23 | 11 בנובמבר 1995 | 1994–1995 | האקדמיה לאמני טלוויזיה ומדעים (ATAS) |  | "פוקהונטס" |
| ה־24 | 10 בנובמבר 1996 | 1995–1996 | מרכז כנסי פסדינה | ליאונרד מטלין | "צעצוע של סיפור" |
| ה־25 | 16 בנובמבר 1997 | 1996–1997 | מרכז כנסי פסדינה |  | "חתולים אינם רוקדים" |
| ה־26 | 13 בנובמבר 1998 | 1997–1998 | תיאטרון אלכס | ג'יי ת'ומס | "מולאן" |
| ה־27 | 6 בנובמבר 1999 | 1998–1999 | תיאטרון אלכס |  | "ענק הברזל" |
| ה־28 | 11 בנובמבר 2000 | 2000–1999 | תיאטרון אלכס | רוב פאולסן מוריס למץ' | "צעצוע של סיפור 2" |
| ה־29 | 10 בנובמבר 2001 | 2001–2000 | תיאטרון אלכס | בילי ווסט | "שרק" |
| ה־30 | 1 בפברואר 2003 | 2002 | תיאטרון אלכס | סטיב מרמל | "המסע המופלא" |
| ה־31 | 7 בפברואר 2004 | 2003 | תיאטרון אלכס | סטיב מרמל | "מוצאים את נמו" |
| ה־32 | 30 בינואר 2005 | 2004 | תיאטרון אלכס | טום קני | "משפחת סופר-על" |
| ה־33 | 4 בפברואר 2006 | 2005 | תיאטרון אלכס | טום קני | "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני" |
| ה־34 | 11 בפברואר 2007 | 2006 | תיאטרון אלכס | טום קני | "מכוניות" |
| ה־35 | 8 בפברואר 2008 | 2007 | רויס הול | טום קני | "רטטוי" |
| ה־36 | 30 בינואר 2009 | 2008 | רויס הול | טום קני | "קונג פו פנדה" |
| ה־37 | 6 בפברואר 2010 | 2009 | רויס הול | ויליאם שאטנר | "למעלה" |
| ה־38 | 5 בפברואר 2011 | 2010 | רויס הול | טום קני | "הדרקון הראשון שלי" |
| ה־39 | 4 בפברואר 2012 | 2011 | רויס הול | פאון אוסוולט | "רנגו" |
| ה־40 | 2 בפברואר 2013 | 2012 | רויס הול | ליאונרד מלטין רוב פאולסן מוריס למץ' | "ראלף ההורס" |
| ה־41 | 1 בפברואר 2014 | 2013 | רויס הול | פטריק וורברטון | "לשבור את הקרח" |
| ה־42 | 31 בינואר 2015 | 2014 | רויס הול | גריי גריפין | "הדרקון הראשון שלי 2" |
| ה־43 | 6 בפברואר 2016 | 2015 | רויס הול | ג'ייסון מרסדן | "הקול בראש" |
| ה־44 | 4 בפברואר 2017 | 2016 | רויס הול | סטפני שאה | "זוטרופוליס" |
| ה־45 | 3 בפברואר 2018 | 2017 | רויס הול | טום קיין | "קוקו" |
| ה־46 | 2 בפברואר 2019 | 2018 | רויס הול | דרן נוריס | "ספיידרמן: ממד העכביש" |
| ה־47 | 25 בינואר 2020 | 2019 | רויס הול | ללא מנחה מרכזי | "קלאוס" |
| ה־48 | 16 באפריל 2021 | 2020 | וירטואלי | ללא מנחה מרכזי | "נשמה" |
| ה־49 | 13 במרץ 2022 | 2021 | וירטואלי | ללא מנחה מרכזי | "משפחת מיטשל ומלחמתה במכונות" |
| ה־50 | 25 בפברואר 2023 | 2022 | רויס הול | ללא מנחה מרכזי | "גיירמו דל טורו מציג: פינוקיו" |
| ה־51 | 17 בפברואר 2024 | 2023 | רויס הול | ללא מנחה מרכזי | "ספיידרמן: ברחבי ממדי העכביש" |
מחלוקות

ב־2009 זכה "קונג פו פנדה" סרטם של דרימוורקס הנפשה בכל הפרסים המוענקים לסרט באורך מלא, במאמר ניבוי תוצאות טקס פרסי האוסקר של אותה שנה נכתב כי "צופי האוסקר היו המומים כאשר קונג פו פנדה לקח את כל הפרסים של האגודה הבין-לאומית לסרטי הנפשה (אסיפ"א, מעניקת הפרס), זו הייתה עבודה פנימית, מלאה בפוליטיקה מאחורי הקלעים". האנימטור ביל פלימפטון מתח גם הוא ביקורת על נוהלי ההצבעה של הארגון וכתב בבלוג שלו "אני חושב שג'פרי קצנברג יודע לזהות הזדמנות פרסום טובה כשהוא רואה אותה, הוא קנה חברויות באסיפ"א הוליווד לסטודיו שלו כולו ולאחר מכן אמר להם להצביע לקו המפלגתי... המציאות המצערת היא שזה מרגיש כאילו ההצבעה הייתה מבוימת - הם נקנו!".
ב־2010 נמנעו אולפני ההנפשה של וולט דיסני משליחת סרטיהם כמועמדים. מהלך זה נבע בעקבות הידיעה כי כל אחד יכול לקנות מנוי (ופתק הצבעה) לאסיפ"א וגם בעקבות אמונה כי המאזניים מוטים לטובת דרימוורקס הנפשה מכיוון שאלו קונים הצבעות. ב-2011 חזרו לשגרה ולשליחת מועמדויות.
הערות שוליים

↑  David Carr, ‏The Oscars - The Contenders, the Pools and the Show and the Hopes, באתר הניו יורק טיימס, ‏19 בפברואר 2009
↑  Bill Plympton Studio, באתר Plymptoons.com (מאורכב)
↑  Pete Debruge, ‏Disney withdraws from Annie Awards - Entertainment News, Film News, Media, באתר מגזין וראייטי, 25 באוגוסט 2010
מפלגת PAIGC

| --- | --- |
 מדינה:  כף ורדה, גינאה ביסאו 
 מנהיגים:  Domingos Simoes Pereira 
 תקופת הפעילות:  19 בספטמבר 1956 – הווה (68 שנים) 
 אידאולוגיות:  סוציאליזם דמוקרטי, לאומיות שמאלנית, לאומיות אפריקאית 
 מטה:  ביסאו 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל
 ארגונים בינלאומיים:  האינטרנציונל הסוציאליסטי 
 
המפלגה האפריקאית לעצמאות של גינאה ביסאו וכף ורדה (בפורטוגזית: Partido africano para a independencia de guine e Cabo verde, או PAIGC) היא מפלגה פוליטית בגינאה ביסאו. גינאה ביסאו שוכנת במערב אפריקה וגובלת במערב ובדרום-מערב באוקיינוס האטלנטי. כף ורדה היא רפובליקת איים באוקיינוס האטלנטי, הנמצאת כ-500 ק"מ ממערבית לאפריקה.
המפלגה נוסדה למען השגת עצמאות מפורטוגל, בדרכי שלום, של המדינות גינאה ביסאו וכף ורדה, שהיו בתחילה ישות אחת. אך עם הזמן המפלגה שינתה את דרכי פעולתה ופנתה לצורה של מאבק מזוין, ובשנות ה-60 והייתה אחת הלוחמות העיקריות במלחמת העצמאות של גינאה ביסאו.
הקמתה

PAIGC, המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה, הוקמה בספטמבר 1956, כמפלגת העצמאות האפריקאית, אשר התבססה על התנועה הלאומית לעצמאות גינאה הפורטוגזית. המפלגה נוסדה כחלק ממאבק לשלום ולעצמאות מהאימפריה הפורטוגזית (הקולוניה הפורטוגלית). לאחר ניסיונות רבים לפתור את הסכסוך בדרכי שלום, פנתה המפלגה לסכסוך מזוין בשנות ה-60 והייתה אחת מהלוחמות במלחמה העצמאות בגינאה-ביסאו. לקראת סוף המלחמה הקימה המפלגה מדינה מפלגתית מרקסיסטית, עד שהונהגה דמוקרטיה רב מפלגתית, בראשית שנות התשעים. המפלגה זכתה בבחירות הרב מפלגתיות הראשונות ב-1994, אך הפסידה בבחירות של 1999–2000. המפלגה ניצחה בבחירות לפרלמנט בשנת 2004 וכן בבחירות לנשיאות בשנת 2005, ומאז היא המפלגה הגדולה ביותר באספה העממית הלאומית. ה-PAIGC שלטו על קייפ ורדה, לצד גינאה ביסאו, מעצמאותה בשנת 1975 ועד לשנת 1980. לאחר ההפיכה הצבאית שהתרחשה בגינאה ביסאו בשנת 1980, שליטתה של המפלגה בחלק הקייפ ורדיאני הוסב למפלגה אחרת, ששמה "המפלגה האפריקאית לעצמאות קייפ ורדה", וכיום ה-PAIGC נוכחים רק בגינאה-ביסאו.
ראשית דרכה

בתחילת דרכה היו במפלגה שישה חברים מייסדים: האחים אמילקר קברל ולואיס קברל, אריסטיס פייררה, פרננדו פורטס, חוליו אלמידה ואליסה טורפין. המפלגה הוקמה לאחר מספר ניסיונות כושלים להקמת איגוד משפטי, איגוד תרבותי והתאחדות ספורט. התנועה קראה לעצמאות ואחדות של גינאה וכף ורדה, והייתה דומה לתנועות שקמו תחת האימפריה הקולוניאלית הצרפתית.
בראשית הדרך, בין השנים 1956–1959, הייתה התנועה קטנה מאוד וישבה בעיקר בביסאו, בירתה של גינאה. התנועה הורכבה מקבוצת אנשים אשר זכתה לכינוי "הבורגנות הנמוכה". קבוצה זו כללה: עובדי מדינה, עובדי משרד ועובדים שכירים. בשנים אלו התנועה פעלה בניסיון לפתח תשתית אשר תעודד את הציבור לקחת חלק במאבק לעצמאות. האידאולוגיה של תנועת הPAIGC אופיינה בהיעדר קיבוע מחשבתי, או העתקת אידאולוגיה משכניהם. בעוד שניתן לומר כי האידאולוגיה הרחבה של המפלגה נחשבה כסוציאליסטית, ניתן לראות גם שילוב של מאפיינים שונים, כמו האידאולוגיה המרקסיסטית של לנין והסוציאליזציה האפריקאית.
חשוב לציין כי השנים הראשונות לפעילותה של תנועת ה-PAIGC, היו כישלון מוחלט בעייני הקולוניאליזם הפורטוגלי, כיוון שהפורטוגלים מעולם לא ראו אפשרות לקיום דיאלוג עם המפלגות הלאומיות, ולכן פעלו בעיקר למען דיכוי קולות ההתנגדות.
ראשית דרכה > אפיון ואידאולוגיה

מפלת ה-PAIGC, הייתה המפלגה היחידה שקיבלה לגיטימציה כמוכרת כתנועה סוציאליסטית לשחרור על ידי מדינות צפון אירופה, הוותיקן ועל ידי האו״ם
(ג'ס נגבי: המשפט מתחיל לא ברור או מובן ולא ידעתי מה הקשר בין "המפלה" (המילה הראשונה) להמשך המשפט)
האידאולוגיה והערכים של המפלגה שיקפו אידאולוגיה שביטאה את כוח הרצון הריבוני של העם והאמינה כי המערכת הקולוניאלית (במקרה זה - הפורטוגלית) צריכה להיהרס וכי אסור בתכלית שהמבנה שלה והשלכותיה יחלחלו לעידן הפוסט קולוניאלי. יתר על כן, האידאולוגיה והחזון גרסו כי האנשים הם אלו שיעשו את המהפכה מפני שהם בעלי הכוח האמיתי.
אנשי המפלגה האמינו כי אחדות אפשרית בין מנהיגות המפלגה לבין האנשים הכפריים, ביחד עם חינוך פוליטי, יגרמו ליכולת הכפריים להיהפך לשחקנים משמעותיים במאבק לשחרור לאומי לעצמאות. יתר על כן, האידאולוגיה גרסה כי האיום הגדול ביותר לעצמאות יכול להגיע מדמויות בכירות (מנהיגים), בתוך התנועה עצמה ויש להיות זהירים. כמו כן, המפלגה האמינה ודגלה ביושרה אנושית, ששמה דגש על מעורבות פעילה של האזרחים, ביחד עם השקפה וחזון של מדינה בעלת דמוקרטיה עממית סוציאליסטית שמאמינה בפלורליזם נצחי.
בנוסף על כך, ערכים נוספים בחזון המפלגה כללו אמונה בגישה מותאמת ואינטגרטיבית לפיתוח חקלאות ולשילוב אינטגרלי של האוכלוסייה הכפרית וקבוצות אינטרס מקומיות סוציאליסטיות ופוליטיות ביחד עם קבוצות של ותיקים, ועדות הכפר ומנהיגים מסורתיים בכל תחומי החיים במדינה: כלכלית, פוליטית, חברתית ותרבותית, ביחד עם צמצום הפערים בין המעמדות בגינאה ביסאו וכף ורדה.
המפלגה ארגנה התנגדות פוליטית מוקדמת לשלטון הקולוניאליסטי פורטוגלי, וכמו כן, פעלה רבות כדי לייצר שביתות עובדים במשק. לאחר אירוע היתקלות עם השלטונות הפורטוגלים ב-1959 (טבח פידג׳יגואטי), המפלגה שינתה את אופן פעולתה וגישתה – פעילות ההתנגדות של המפלגה הועברה לאזורי הכפר (שם יכלו הפעילים לפעול בטקטיקה שונה ובלחימת גרילה). בשנת 1963 הם החלו לדגול במלחמה פתוחה וחשופה לעצמאותה של גינאה וכף ורדה הפורטוגזית.
מבחינה תרבותית, המפלגה דגלה בלימוד הזהות הגינאית והכף ורדיאנית של אותם עמים, ובייחודם מהזהות הפורטוגלית שהשתלטה על מושבם בהקשר של שחרור לאומי, תודעה מעמדית ותאוריה מרקסיסטית. המפלגה האמינה כי התרבות היא המפתח לשחרור הלאומי. כחלק מן האידאולוגיה המפלגה ניסחה תהליך של ״אפריקניזציה מחדש״ – באמצעות תהליך זה, האליטה של אפריקה, שפעלה רבות לחינוכם ותעסוקתם של התושבים, תחבק מחדש את הילידים ואת התרבות האפריקאית ותפעל למען השתלבות בתוך תרבות פופולרית המונית. רק כך הם האמינו כי מנהיגי אפריקה יכולים ליצור מחדש זהות עצמאית-חברתית תרבותית ופסיכולוגית - ולעשות רוח לאומנית באיכרים הכפריים שחייהם לא טופחו, ברובם על ידי האימפריאליזם. המפלגה שמה דגש על התודעה הלאומית והתפתחות ילידית, ועל כן עד היום דעות אלו נותרו רלוונטיות בדיונים עכשוויים על התפתחות אפריקאית וגבולות הממשלות הפוסט קולוניאליות ברחבי היבשת.
ראשית דרכה > תמיכה בין-לאומית

בשנותיה הראשונות, המפלגה פעלה ללא ניסיון פוליטי, מאגרי נשק או כל קשרים בינלאומיים. הממשלות במדינות השכנות – סנגל, וגיאנה אסרו על פעילות המפלגה בתוך שטחיה. השגת התמיכה הפוליטית הייתה המשימה הקשה ביותר של המפלגה. בשנים 1961–1963, עם תחילתן של המהומות באנגולה, והתגברות הדיכוי בגינאה, החלה המפלגה לקבל לראשונה תמיכה בינלאומית ממנהיגי מדינות שונות באפריקה, כאשר בראשם היה סקו טורה, הנשיא הראשון של גינאה. תעמולתה הפוליטית של המפלגה לשחרור גינאה ביסאו וכף ורדה הייתה עד כדי כך רחבה בתוך שטחי המדינה ומחוץ לה, כך שבספטמבר 1973 היא הצהירה על עצמאות המדינה וזכתה מידית לתמיכתן והכרתן של רוב מדינות העולם.
המפלגה בראשות קברל

אמילקר קברל - מנהיג לאומני, הוגה דעות אפריקני, מייסד ומזכ"ל המפלגה האפריקאית לעצמאות גינאה וכף ורדה. קברלה נולד ב-12 בספטמבר 1924 ונפטר ב-20 בינואר 1973. לאחר שסיים את לימודי התיכון בקייפ ורדה עבר ללמוד באוניברסיטת ליסבון, שם סייע להקמת אגודה של סטודנטים אפריקאים - 'הסנטרו דה אסטודוס אפריקנוס'. במהלך לימודיו באוניברסיטת ליסבון קברל וכמה מחבריו הסטודנטים עסקו בפיתוח תאוריות פוליטיות בנוגע לקולוניאליזם ושחרור לאומי. במהלך עבודתו כאגרונום (לאחר הלימודים) הוא נסע רבות בגינאה הפורטוגזית כדי לערוך מחקרים על הארץ ומשאביה. במסגרת עבודתו קיים אינטראקציה עם אנשים מתרבויות שונות שחיו במושבה, מה שהוביל אותו שוב להרהר בנושאים של שחרור לאומי ועצמאות.
בספטמבר 1956, יחד עם חמישה מחבריו הקרובים, הקים קברל את מפלגת PAIGC. קברל התגלה במהירות כמנהיג הקבוצה. החל משנת 1963 קברל הוביל את מפלגתו למלחמה פתוחה לעצמאותה של גינאה הפורטוגזית, ובסוף שנות השישים היה השליט בפועל של חלקים מגינאה הפורטוגזית שלא נכבשו על ידי צבא פורטוגל. בשנת 1972 הוא הקים את האספה הלאומית של העם הגינאי, כצעד לעצמאות.
בינואר 1973 נורה קברל מחוץ לביתו שבקונאקרי בגינאה העצמאית. הוא נהרג על ידי אינוצ'נסיו קאני, לוחם ותיק במלחמות הגרילה של PAIGC, שלפי ההערכה עבד עם סוכנים פורטוגזים. בספטמבר של אותה השנה, הכריזה ה-PAIGC באופן חד צדדי על עצמאותה של גינאה ביסאו, מעמד שהושג רשמית ב-10 בספטמבר 1974. אחיו של קברל וממקימי מפלגת PAIGC – לואיס קברל, כיהן כנשיא הראשון במדינה החדשה.