שלטון איזבלה השנייה
המשבר האחרון של השלטון (1863–1868)

לאחר הביאניום הפרוגרסיבי, החוקה של 1845 כוננה מחדש והאיחוד הליברלי נותר בשלטון תחת אודונל (1856–1863).  נרוואס חזר, בתקופה שקטה, עם הקמת הסדר הממלכתי הריכוזי ולאחר עצירת תהליך ההתנתקות של מאדוס. מדיניות החוץ שימשה כדי למנוע מהאוכלוסייה להתמקד בבעיות פנימיות. ספרד התערבה בסכסוכים במרוקו, הודו-סין ומקסיקו. ב-1863 ניצחה הקואליציה של הפרוגרסיביים, הדמוקרטים והרפובליקנים, למרות שנרוואס עלה לשלטון, עם ממשלה דיקטטורית שהסתיימה ב-1868, כאשר פרצה מהפכה חדשה, המכוונת נגד הממשלה והמלכה איזבלה השנייה: המהפכה המהוללת.  להחליף את אודונל לא היה קל. למפלגות המסורתיות היו יותר מאשר בעיות משותפות והתנגשויות בין חבריהן. היו אלו המתונים, באמצעות הגנרל פרננדו פרננדס דה קורדובה, שהציעו את האפשרות להקים קבינט. הפרוגרסיביים, בראשות פסקואל, ראו שמומלץ לפזר את הקורטס. בסופו של דבר, המלכה הפקידה את הממשלה בידי מנואל פנדו פרננדס דה פינדה, רוזן מיראפלורס, שהייתה לו רק תמיכה מועטה, ולמרות שניסה לערב את הפרוגרסיביים במשחק הפוליטי, הם החליטו לסגת. נשיאותו נמשכה רק עד ינואר 1864. שבע ממשלות אחרות התקיפו זו את זו עד המהפכה של 1868, כולל זו שבראשה עמד אלחנדרו מון אי מננדס ב-1 במרץ 1864, שכללה את קאנובס כשר הפנים בפעם הראשונה ואת סלבריה כשר האוצר. הפרוגרסיביים מצדם ראו באספרטרו מובס, ואולוסאגה, יחד עם פרים, החלו ליצור אלטרנטיבה שלא הייתה לה אמון ביכולתה של איזבלה השנייה להתגבר על המשבר הקבוע.
נרוואס הקים ממשלה ב-16 בספטמבר 1864 מתוך כוונה לאחד כוחות ולרכז רוח יוניוניסטית שתאפשר לפרוגרסיבים להשתלב בפוליטיקה פעילה, מחשש ששאלת השלטון תלך רחוק יותר. הסירוב הפרוגרסיבי להשתתף במערכת שנחשבה להם מושחתת ומיושנת הוביל את נרוואס לסמכותיות ולשטף של התפטרות בתוך הקבינט. לכל זה נוספו, להכפשת הממשלה, אירועי ליל דניאל הקדוש ב-10 באפריל 1865. סטודנטים באוניברסיטאות בבירה הפגינו נגד הצעדים של אנטוניו אלקלה גליאנו, שניסה להסיר את רוח הרציונליזם והקראוסיזם מכיתות הלימוד, תוך שמירה על הדוקטרינה הישנה של המוסר הרשמי של הכנסייה הקתולית, ונגד גירושו של אמיליו קסטלאר מכיתות הלימוד. יו"ר ההיסטוריה על מאמריו ב- La Democracia, שם גינה את מכירת המורשת המלכותית עם הקצאת המלכה של 25% מההכנסות. דיכוי הממשל הקשה של ההפגנות הוביל למותם של שלושה עשר סטודנטים באוניברסיטה.
המשבר הוביל להקמת ממשלה חדשה ב-21 ביוני עם חזרתם של אודונל, קאנובס ומנואל אלונסו מרטינס למשרד האוצר, כמו גם דמויות בולטות אחרות. בין שאר הצעדים התקבל חוק חדש שהגדיל את הגוף הבוחר ל-400,000 מצביעים, כמעט כפול מהמספר הקודם, והוכרזו בחירות לקורטס. אולם לפני הבחירות הודיעו הפרוגרסיבים שהם ממשיכים בנסיגתם. פרים התקומם ב-Villarejo de Salvanes בתפנית פוליטית ברורה שהייתה מחויבת לתפוס את השלטון בכוח, אך ההפיכה לא תוכננה כראוי ונכשלה. שוב, הגישה העוינת של הפרוגרסיביים החריפה את אודונל, שחיזק את התוכן הסמכותי של הממשלה, מה שהוביל להתקוממות בקסרקטין סן גיל ב-22 ביוני, שאורגן שוב על ידי פריים, אך שוב נכשל ומילא את הרחובות עם דם, עם יותר משישים אנשים שנידונו למוות.
אודונל פרש, תשוש, מהחיים הפוליטיים וב-10 ביולי הוא הוחלף בנרוואס, אשר אישר את גזרי הדין שלא בוצעו של המורדים אך שמר על הקפדה סמכותית עם גירוש רפובליקנים וקראוסיסטים מהפרופסורים וחיזוק הצנזורה והסדר הציבורי. כאשר נרוואס מת, ירש אותו ב-23 באפריל 1868 הסמכותי לואיס גונזלס בראבו, אך המהפכה כבר נוצרה וסוף המלוכה התקרב ב-19 בספטמבר עם המהפכה המהוללת לזעקת "הפילו את הבורבונים! תחי ספרד בכבוד!", בעוד איזבלה השנייה יצאה לגלות ובכך התחילה התקופה הדמוקרטית.