stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גירוסקופ סיב אופטי
שגיאות מדידה

כמו בכל מכשיר מדידה פיזיקלי, גם ל-FOG יש שגיאות מדידה. אף על פי שאי אפשר לדעת את מודל השגיאה המדויק אשר ייצג את השגיאה כהוויתה, מקובל להשתמש במודל שגיאה חלקי הכולל פולינום מסדר ראשון בתוספת רעש לבן על מנת לבטא את שגיאות המדידה המשמעותיות.
שגיאות מדידה > מודל מתמטי

מודל השגיאה הפשוט הוא:
{\tilde {\omega }}=d+SF\cdot {\omega }+n(0,\sigma )
יישומים

ה־FOG הוא מדיד שהדיוק והעלויות שלו מתפרסות על טווח רחב, החל ממדידים קטנים יחסית (שקוטרם הוא כ־5 ס"מ) וכלה במדידים גדולים (שקוטרם הוא כ־20 ס"מ). הדיוק והעלות של ה־FOG עולים ככל שה־FOG גדול יותר.
מכשיר זה נבנה בעיקר לצורכי ניווט כלי רכב, כלי טיס וכלי שיט בשילוב עם מד תאוצה (מערכת ניווט אינרציאלית).
כמו כן, ה־FOG משמש לייצוב מצלמות ואלמנטים צבאיים (לדוגמה קנה של טנק) לשמירה על קו ראייה.
יישומים > יתרונותיו של FOG על גירוסקופ מכני

אינו מכיל חלקים נעים כלל – דבר שמגדיל מאוד את אמינות המכשיר.
משקלו קטן.
צריכת הספק נמוכה.
רגישות גבוהה לתדרים גבוהים (רוחב סרט).
עמידות להלמים ורעידות.
לקריאה נוספת

Herve C. Lefevre, The Fiber-Optic Gyroscope, 3rd ed, 2022
Anthony Lawrence, Modern Inertial Technology, 2dn Edition
ראו גם

סיב אופטי
RLG
HRG
גירוסקופ בחוג פתוח
דומנאל דון

דומנאל דון (בגאלית סקוטית: Domnall Donn מת בשנת 696) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 683 או 693 ועד פטירתו.
דומנאל היה בנו של קונאל קראנדומנה, אולם לא ברור אם מלך על דאל ריאטה כולה או שמא מלך רק על קנל נ'גבריין (שבט גבריין).
על פי "דברי ימי אלסטר" מת דומנאל בשנת 696, אולם לא מצוין תוארו. דומנאל מוזכר ב"דואן אלבאנאך" וכן מצוין כי מלך 13 שנים - דבר בלתי סביר. ייתכן ושלט במקביל לאחיו מאל דואין מק קונאל או ששלט שלוש שנים בלבד.
לאחר מותו עלה לשלטון פרכאר פוטה מקנל לואירן (שבט לואיירן). השליט הידוע הבא של שבט גבריין הוא אאוכאיד מק דומאנגארט.
געתם

געתם הוא דמות מקראית, בנו של אליפז ונכדם של עשו ועדה. לגעתם היו ארבעה אחים: תימן, אומר, צפו וקנז ואח אחד למחצה, מפילגשו של אביו, תמנע: עמלק, שהיה אבי העם הראשון שנלחם בעם ישראל.
בתרגום לעברית מתרגום השבעים הוא נקרא געותום.
יש חוקרים הסוברים ששמו מגיע מהערבית ופירושו רזה וחלש.
הערות שוליים

1 2 3  ראו אנציקלופדיה מקראית כרך ב
↑  ספר בראשית, פרק ל"ו, פסוק י"א
↑  ספר בראשית, פרק ל"ו, פסוק ט"ו
↑  ספר דברי הימים א', פרק א', פסוק ל"ו
↑  ספר בראשית, פרק ל"ו, פסוק י"ב
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דודג' סדרה 100 קומנדו

| --- | --- |

Dodge 100 "Commando"
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  "Chrysler Europe" (אנ')
 שנות ייצור:  1970–1984
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 חברת אם:  קרייזלר
 סיווג:  משאיות כבדות
 משקל:  כושר מטען: 8.0-24.0 טון
 בסיס גלגלים:  8 סוגי בסיסי גלגלים
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים מתוצרת "Perkins Engines" (אנ') (מנוע דיזל  6 צילינדרים מתוצרת "Perkins Engines" (אנ') (מנוע דיזל  6 צילינדרים מתוצרת "Perkins Engines" (אנ') (מנוע טורבו-דיזל)  6 צילינדרים, 5,675 סמ"ק מתוצרת מרצדס בנץ מסוג "Mercedes-Benz OM352 engine" (אנ') (מנוע דיזל)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות (לדגמים עד 12 טון)  תמסורת ידנית 5–6 מהירויות (לדגמים מעל 12 טון)
דודג' סדרה 100 קומנדו (באנגלית: Dodge 100 "Commando") היא סדרת משאיות מתוצרת "Chrysler Europe" (אנ') ("דודג' אנגליה"), חברת בת של דודג', השייכת לקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר, אשר יוצרו בבריטניה בין השנים 1970–1984.
אב הטיפוס הראשון מהסדרה, יוצר בשנת 1968.
בדגמי "דודג' סדרה 100 קומנדו" הורכבו מנועים מתוצרת "Perkins Engines" (אנ').
סדרות

דודג' 4.256" (מנוע דיזל 4 צילינדרים)
דודג' 6.354" (מנוע דיזל 6 צילינדרים)
דודג' T 6.354" (מנוע דיזל 6 צילינדרים, מגדש טורבו).
מאפיינים

הנעה 4x2.
יוצרו 8 בסיסי גלגלים שונים: עד משקל 9,856 ק"ג - 3 סוגי בסיסי גלגלים, ממשקל 11,380-14,731 ק"ג - 4 בסיסי גלגלים, למשקל 18,289 ק"ג - בסיס גלגלים ארוך יותר.
יוצרו מגוון רחב של דגמים אשר כללו כבאיות ומכליות.
גלריה

"דודג' סדרה 100 קומנדו", מנוע 5.8 ליטר - כבאית
"דודג' סדרה 100 קומנדו", שנת 1980 - מכלית
"דודג' סדרה 100 קומנדו", שנת 1980
"דודג' סדרה 100 קומנדו"
"דודג' סדרה 100 קומנדו"
ראו גם

דודג'
קרייזלר
דודג' סדרה 50
הערות שוליים

↑  "דודג' סדרה 100 קומנדו" - תמונות של מספר דגמים flickriver.com/groups/1734810
↑  "דודג' סדרה 100 קומנדו" bigmacktrucks.com/topic/31189-those-british-dodges
↑  "דודג' סדרה 100 קומנדו" allpar.com/trucks/dodge-100
גירוש היהודים מפריז (1942)

לוח זיכרון לאירוע הגירוש והריכוז באתר ולודרום ד'איבר
גירוש היהודים מפריז (מכונה גם: מצוד ולודרום ד'איבר ובקיצור: מצוד ול ד'איבר, בצרפתית: ‏Rafle du Vélodrome d'Hiver מילולית "ולודרום החורף") התבצע ב-16 וב-17 ביולי 1942 על ידי משטרת צרפת של וישי על פי הוראות הנאצים, תחת שם הקוד "מבצע רוח האביב". מטרת המצוד הייתה לצמצם את האוכלוסייה היהודית בצרפת הכבושה. 13,152 קורבנות נאספו ורוכזו במתחם "ולודרום ד'איבר" בפריז, ולאחר מכן נשלחו למחנה דראנסי הסמוך ולמקומות נוספים, לקראת שילוחם למחנות ההשמדה.
תכנון המצוד

הגירוש היה מבצע משותף של הממשל הגרמני והמנהל הצרפתי, והתנהל כחלק מתוכנית רחבה לביצוע השמדת יהדות אירופה. עד כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1940, המצוד לא היה אפשרי כי לא התקיים בצרפת מפקד רשום בחלוקה על פי דת מאז 1874. עם זאת, על פי פקודת הכיבוש הגרמני מספטמבר 1940, נאלצו היהודים באזור הכבוש להצהיר על עצמם בכל תחנת משטרה או במנהל המחוזות. כמעט 150,000 איש נרשמו במחלקה של הסן, המקיף את פריז ופרבריה הקרובים. שמות וכתובות הוחזקו על ידי המשטרה הצרפתית ב"קובץ תילאר" בו תויגו הנרשמים על פי אזרחות (צרפתית או זרה), מקצוע, לאום ורחוב.
מתכנני המבצע, המזכיר הכללי של המשטרה הצרפתית, רנה בוסקה, וראש הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים לואי דרקייה דה פלפואה, נפגשו במפקדת הגסטאפו ב־4 ביולי 1942 עם הקצינים הגרמנים תאודור דאנקר, רפרנט היהודים בצרפת, והלמוט קנוכן, מפקד משטרת פריז. בפגישה נוספת שהתקיימה ב-7 ביולי. נכחו גם ז'אן לגה, סגנו של בוסקה, אמיל אנקן, ראש משטרת פריז, מפקד המשטרה אנדרה תילאר, ואישים נוספים מן המשטרה הצרפתית.
בפגישות אלה התקיימו דיונים בירוקרטיים בעיקר סביב השאלה מי יבצע את הגירוש ואלו גילאים יגורשו. תיאדור דנקר הכריז כי "משטרת צרפת, מלבד כמה שיקולים של טוהר מידות, צריכה לבצע את הפקודות". רנה בוסקה לא העלה התנגדות למעצרים, רק אמר שמביכה העובדה כי המשטרה הצרפתית אמורה לבצען. בוסקה סיכם שהמשטרה תעגל את גילאי המגורשים כלפי מעלה רק בקרב היהודים הזרים. הוא ביטל צווי הגנה מפני מעצרם של ילדים, והורה לאחראים על אזורי הכיבוש לגרש לא רק יהודים מבוגרים אלא גם את ילדיהם, על אף שלא התבקש לכך על ידי הנאצים. שלושה קציני אס אס לשעבר העידו בשנת 1980 כי אנשי וישי התלהבו מאוד מגירוש יהודי צרפת.
הושגה הבנה בין ראשי משטרת צרפת לאנשי הגסטאפו, שהמשטרה הצרפתית היא שתאסוף קודם כול את ה"יהודים הזרים", שהגיעו לפריז בעת המלחמה בצורה לא חוקית: יהודים מגרמניה, אוסטריה, פולין, צ'כוסלובקיה, רוסיה ואלה שמקורותיהם לא ניתן לקבוע, בגילאי 16–50. חריגים היו רק נשים בהריון מתקדם או בהנקה, אבל "כדי לחסוך זמן, המיון ייעשה לא בבתים אלא במרכז האיסוף הראשון".
המבצע היה אמור להיות גדול הרבה יותר. הגרמנים תכננו עבור משטרת צרפת לעצור 22,000 יהודים בפריז רבתי. התוכניות דיברו על כך שהיהודים יילקחו למחנות ריכוז בצרפת, וילדים בני פחות מ-15 או 16 שנה אמורים להישלח לידי אוז'יף שישכנו אותם. המיון של הילדים ייעשה במרכזי האיסוף הראשונים.
המצוד

ב-16 ביולי 1942, החל בשעה 4:00, נעצרו 13,152 יהודים, מתוכם 5,802 (44%) נשים ו-4,051 (31%) ילדים. מספר לא ידוע של אנשים הוזהרו על ידי המחתרת הצרפתית או הוסתרו על ידי שכנים או שלא נעצרו, בכוונה או במקרה.
לאחר המעצר, חלק מהיהודים נלקחו באוטובוס למחנה כליאה במתחם דירות בפרבר הצפוני של דראנסי. רוב המגורשים (מעל ל-8,000) נלקחו לולודרום ד'איבר (Vel D`Hiver) בפינת שדרת דה גרנל ברובע ה-15 בפריז, לא רחוק ממגדל אייפל.
מקום זה כבר שימש בקיץ 1941 כבית כלא שבו נאספו 4,000 גברים יהודים לקראת שילוחם למחנות.
היהודים שנעצרו הוחזקו בוולודרום ד'איבר בצפיפות איומה, תוך כדי השפלות, כמעט ללא מים ומזון וללא תנאים סניטריים, רק כמה רופאים ואחיות של הצלב האדום הורשו להיכנס. אלה שניסו לברוח נורו במקום. לאחר חמישה ימים נלקחו האסירים למחנות הריכוז דראנסי, קומפיין, פיטווייה ובון-לה-רולנד ומשם נשלחו רובם למחנות ההשמדה, בעיקר לאושוויץ.
היהודים שגורשו במסגרת הפעולה היוו כרבע מכלל 42,000 היהודים שנשלחו מצרפת לאושוויץ בשנת 1942, ומהם ניצלו בסוף המלחמה רק 811 איש.
המצוד > פעולות מחאה

איסוף היהודים נערך בשני אזורים בצפון צרפת ובדרומה, אך הזעם הציבורי היה גדול יותר בפריז בגלל מספרם הרב של העצורים בתוך אזור מרכזי במרכז העיר. ועידת קרדינלים התכנסה במקרה באותה עת בפריז וכמה קרדינלים מחו בפני בוסקה. התגובה הציבורית הקשה אילצה את ראש ממשלת צרפת פייר לאוואל לבקש מהגרמנים ב-2 בספטמבר לא לדרוש יותר יהודים, והוא הצליח להגביל את הגירושים בעיקר ליהודים הזרים. הוא ומגיניו טענו לאחר המלחמה כי העסקה שאפשרה למשטרה הצרפתית לנהל את המצוד נועדה להבטיח את חיי היהודים בעלי האזרחות הצרפתית. למעשה, הוא הודה כי "וישי לא הזילו דמעות על גורלם של היהודים הזרים בצרפת, אשר נראו כמו מטרד". כאשר מנהיג הפרוטסטנטים האשים את לאוול ברצח יהודים, הוא השיב לו כי הם נשלחו כדי לבנות מושבה חקלאית במזרח: "דיברתי איתו על הרצח, והוא ענה לי על גינון" אמר.
הנזירה יליזבטה סקובצובה, בנה יורי, והכומר דמיטרי קלפינין הצליחו להתגנב לתוך האצטדיון במסווה של מפני הזבל. בתוך פחי הזבל הם החביאו כמה עשרות ילדים יהודיים והצליחו להימלט איתם מהאצטדיון ולהעבירם לבתי מסתור.
המשפטים כנגד המבצעים

המשפט של פייר לאוואל נפתח באוקטובר 1945. הטענה הראשונה שלו הייתה שהוא אולץ להקריב יהודים זרים כדי להציל את צרפת ואת אזרחיה. טענתו לא התקבלה והוא נידון למוות על פשעיו, בהם גם גירוש היהודים מפריז. לאחר ניסיון התאבדות הוא הוצא להורג.
רנה בוסקה נשפט בשנת 1949. הוא זוכה מאשמת בגידה אך נאשם במעורבותו בממשלת וישי ונידון רק ל-5 שנות מאסר. לאחר מכן קיבל חנינה ונחשב לבעל מעמד ציבורי בצרפת. רק ב-1986 נחשפו פשעיו בגירוש יהודים ואחרים אך המשטרה מסמסה את הפרשה. בשנת 1989 הוגשה נגדו תלונה מצד ארגונים שונים וצייד הנאצים סרז' קלרספלד, על גירוש של 194 ילדים בפעולה זו. בוסקה חויב בדין, אך ביוני 1993 נרצח בידי חולה נפש שנכנס לדירתו.
ז'אן לגה שרד את המלחמה ואת תוצאותיה, והפך לנשיא חברת "וורנר למברט" (הממוזגת כעת עם פייזר). בשנת 1979 הוא הואשם בקשר עם החבורה אך התאבד לפני משפטו.
הקומיסר לענייני יהודים לואי דרקייה דה פלפואה נידון למוות שלא בפניו בשנת 1947 עבור שיתוף פעולה עם הנאצים. הוא נמלט לספרד, שם משטרו של פרנקו הגן עליו. צרפת מעולם לא ביקשה את הסגרתו. הוא מת ב-1980, ליד מאלגה, ספרד.
הלמוט קנוכן המפקד הנאצי של משטרת פריז, נידון למוות בידי בית הדין הצבאי הבריטי בשנת 1946 על רצח של טייסים בריטים, אך גזר הדין לא בוצע. הוא הוסגר לצרפת בשנת 1954 נידון שוב למוות. גזר הדין הומתק אחר כך למאסר עולם. בשנת 1962, הנשיא דה גול חנן אותו והוא נשלח חזרה לגרמניה. מת בשנת 2003.
אמיל אנקן, ראש המשטרה בפריז, נידון למאסר של שמונה שנים ביוני 1947.
תיאודור דנקר נכלא על ידי צבא ארצות הברית בחודש דצמבר 1945. כמה ימים לאחר מכן הוא התאבד.
לאחר השחרור, החלו ניצולי מחנה דראנסי בהליכים משפטיים נגד ז'נדרמים שהיו שותפים של הנאצים. עשרה מהם הואשמו בבית הדין בהתנהגות המאיימת על ביטחון המדינה. שלושה ברחו לפני שהמשפט החל. שבעת האחרים טענו שהם רק מילאו פקודות, למרות העדים הרבים שטענו לאכזריות מצדם. בית המשפט קבע במרץ 1947 את אשמתם של השבעה, אלא שרובם טיהרו את שמם על "השתתפות פעילה ועקבית בתנועת התנגדות נגד האויב". רק שניים הורשעו וריצו עונש מאסר של שנה.
זיכרון והנצחה > התנצלות

במשך עשרות שנים סירבו ממשלות צרפת להתנצל על השתתפותם של השוטרים הצרפתים במצוד, בטענה כי הרפובליקה הצרפתית פורקה כאשר פיליפ פטן הנהיג את צרפת של וישי, והוקמה מחדש כאשר המלחמה נגמרה. לכן, על פי תפיסה זו, אין מה להתנצל על אירועים שקרו בזמן שהרפובליקה לא הייתה קיימת, ואשר בוצעו על ידי מדינה שהיא לא הכירה בה. מדיניות זו נהגתה בראש ובראשונה על ידי שארל דה-גול, שסבר שממשלת פטן לא הייתה נציגה לגיטימית של העם הצרפתי אלא תנועתו שלו "צרפת החופשית". על מדיניות זו עמדו נשיאי צרפת עד ז'אק שיראק, וביתר שאת פרנסואה מיטראן, שבתקופת כהונותיו גברו הקריאות מצד יהודי צרפת להכרה באחריות של צרפת בהשמדת יהודים.
ב-16 ביולי 1995 קבע הנשיא ז'אק שיראק כי הגיע הזמן שצרפת תשא פנים אל העבר שלה, והוא אישר את התפקיד שהמדינה שיחקה ברדיפת יהודים וקורבנות אחרים של הכיבוש הגרמני. בנאום שנשא ביום הזיכרון לחללי מצוד ולודרום ד'איבר, הוא תיאר זאת כך:
אלה שעות שהותירו כתם שחור בהיסטוריה שלנו לנצח. הם פגעו בעבר שלנו ובמסורות שלנו. כן, הטירוף הנפשע של הכובש נעזר בידי הצרפתים, על ידי המדינה הצרפתית. לפני חמישים ושלוש שנים, ב-16 ביולי 1942, 4,500 שוטרים וז'נדרמים צרפתים, תחת סמכות מנהיגיהם, צייתו לדרישות הנאצים. באותו יום, בבירה ובאזור פריז, כמעט 10,000 גברים, נשים וילדים יהודים נעצרו בביתם בשעות המוקדמות של הבוקר והתאספו בתחנות המשטרה ... צרפת, הבית של ההשכלה, הצהרת זכויות האדם והאזרח, ארץ מקלט, התחייבה כי היום הזה יהיה בלתי הפיך. אנו נמסור את אלה שהגנו על התליינים.
עמדה זו אומצה על ידי נשיאי צרפת, בהם סרקוזי, הולנד ומקרון. הנשיא פרנסואה הולנד אמר בטקס לציון 70 שנה למצוד ביולי 2012, כי "האמת קשה ואכזרית, והיא שאף חייל גרמני לא גויס למבצע זה. הפשע בוצע בצרפת על ידי צרפת... ילדים מתו מכיוון שהיו יהודים".
עם זאת, העמדה נדחתה על ידי ארגוני פופוליזם ימני ומפלגות ימין בצרפת. במערכת הבחירות לנשיאות בשנת 2017, הכריזה מארין לה-פן, מועמדת החזית הלאומית, בריאיון לרדיו, כי לדעתה צרפת אינה אחראית לפשעי הוול-ד'איב, ונימוקה כנימוקם של נשיאי צרפת עד שיראק. הדבר עורר סערה תקשורתית בצרפת, והוטחו נגדה האשמות אנטישמיות והכחשת שואה, בין השאר על ידי נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין, שגינה את דבריה, וכן על ידי נשיא צרפת עמנואל מקרון, שאמר בטקס לזכר האירוע: "באחריותנו לדעת היכן כשלנו. אי אפשר לבנות גאווה על שקר...יש האומרים כי וישי לא הייתה צרפת. נכון שווישי לא הייתה כל צרפת, אבל וישי הייתה ממשלה, היא הייתה ממסד. וישי הייתה משטרה".
זיכרון והנצחה > הנצחה

ולודרום ד'איבר נהרס בשריפה בשנת 1959. באותה שנה נתלה על אחד מבנייני הממשלה במקום שלט הנצחה המציין את המעשה. ב-1994 נחנכה אנדרטה באתר, פסל יצוק של מספר דמויות (ילדים, שני גברים, אישה בהריון) עם הכיתוב: "הרפובליקה הצרפתית במחווה לקורבנות הרדיפות הגזעניות והאנטישמיות שביצעו פשעים נגד האנושות תחת סמכותה של מה שמכונה מדינת צרפת".
שלט הנצחה נוסף הוצב מול תחנת "ביר חכים" (Bir-Hakeim) של המטרו בפריז ביולי 2008. אנדרטה נבנתה גם במחנה דראנסי בשנת 1976, שעומדת ליד קרון רכבת מהסוג ששימש ללקיחת האסירים למחנות המוות. בשנת 2018 נחנכה חצר לזכרם של 260 ילדים יהודים שגורשו ב"ולודרום החורף" מול בית הספר היסודי שבו למדו. החצר, הקרויה "Parvis des 260 enfants", נמצאת מול בית הספר שברחוב Hospitalières-Saint-Gervais שברובע הרביעי בפריז.
על פעולת הגרוש נעשו מספר סרטי דרמה צרפתיים: סרטו של מישל מיטרני (צר')‏, "Les Guichets du Louvre" מ-1974; סרט הקולנוע "נקודת איסוף" מ-2010; והסרט "המפתח של שרה", גם הוא מ-2010, על פי ספר באותו שם (אנ') מאת טטיאנה דה רונה (יצא לאור בעברית ב-2008).
לקריאה נוספת

אלכסנדר קליין וחיים שלם (עורכים), אנו הולכים בראש מורם: העמידה הרוחנית בצרפת בימי השואה. בראי התיעוד, המרכז לחקר השואה, מכללה ירושלים, תשע"ב.
הערות שוליים

↑  כינויו הגרמני של המחנה היה "פרונט-סטאלאג 122 או סטאלאג 356", ראו ברשימת המחנות
↑  ליאור זילברשטיין, "ילדים מתו כי היו יהודים", "ידיעות אחרונות", 23.7.12
↑   דב אלפון, לה פן: צרפת לא אחראית לגירוש היהודים מפריז במלחמת העולם השנייה, באתר הארץ, 9 באפריל 2017.
↑  מואב ורדי, ריבלין נגד לה פן: "אנטישמיות והכחשת שואה מסוג חדש ומסוכן", חדשות 13, 24 באפריל 2017.
↑  שלמה צזנה, נשיא צרפת: "אנטי־ציונות - האנטישמיות החדשה", באתר ישראל היום, 17 ביולי 2017
↑  Par Philippe Baverel Le 15 novembre 2018 à 20h13, Modifié Le 15 Novembre 2018 À 20h48, Paris: un parvis des 260 enfants, en mémoire des élèves déportés, leparisien.fr, ‏2018-11-15 (ב־)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12379676g (data)  GND: 1161100164  SUDOC: 032846398 
שתי נשים יהודיות בפריז הכבושה ביוני 1942, עונדות טלאי צהוב, שבועות ספורים לפני המעצר ההמוני
דומיניק קיינסה

| --- | --- |

דומיניק קיינסה, 2011
 לידה:  24 בפברואר 1931 (בן 93) הברונקס, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1952
 מקום לימודים:  ברוקלין קולג' 
 פרסים והוקרה:  מדליית הכבוד של האליס איילנד 
 http://www.dominicchianese.net/
 פרופיל ב-IMDb
 
דומיניק קיינסה (באנגלית: Dominic Chianese,‏ נולד ב-24 בפברואר 1931) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי אשר היה מועמד פעמיים לפרס אמי עבור תפקידו בתור קורדו "ג'וניור" סופרנו בסדרת הטלוויזיה של HBO "הסופרנוס".
ביוגרפיה

קיינסה נולד ברובע הברונקס שבניו יורק. הוא סיים את לימודיו בתיכון ברונקס למדעים בשנת 1948. הוא עבד כבנאי יחד עם אביו ולמד בערבים במהלך שנות ה-50, הוא קיבל תואר באומנות הבמה מברוקלין קולג' בשנת 1961.
קריירה

בשנת 1974 גילם את ג'וני אולה בסרט הפשע המוערך "הסנדק חלק שני" אותו ביים פרנסיס פורד קופולה והוא מהווה גם המשך וגם פריקוול לסרט "הסנדק" משנת 1972, ומציג את המשך עלילות משפחת קורליאונה, ואת עלייתו של ויטו קורליאונה הצעיר לעמדת כוח של ראש משפחת מאפיה; הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר.
בשנת 1979 שיחק בסרט "וצדק לכל" לצידו של אל פצ'ינו.
בשנים 1999–2007 שיחק בסדרת הדרמה המוערכת של HBO "הסופרנוס" שם גילם את דמותו של קורדו "ג'וניור" סופרנו, דודו של טוני סופרנו.
בשנת 2004 שיחק בדרמה הארוטית "מתי אהיה נאהבת" לצדה של נב קמפבל. בשנת 2007 שיחק בסרט "אבודים במנהטן".
בשנת 2019 שיחק בסדרת הדרמה של NBC "הכפר", בדמותו של אנזו נאפוליטנו, המתגורר בבניין דירות עם נכדו גייב, סטודנט למשפטים.
דבוריים

| דבוריים |
| --- | --- |
 בומבוס האדמה
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: דבוראים
תת־סדרה:: Apocrita
משפחה:: דבוריים
שם מדעי
 Apidae ‏לטריי, 1802

הדְּבוֹרִיִּים (שם מדעי: Apidae) היא משפחה של חרקים מעל-משפחת ה-Apoidea, שבסדרת הדבוראים. המשפחה כוללת כ-5,700 מיני דבורים, ובכללם מיני הדבורים הנפוצים ביותר, כגון מיני הבומבוס ודבורת הדבש, אך גם דבורים חסרות עוקץ, דבורת-עץ, דבורת הסחלב, דבורי קוקייה ועוד. מיני דבוריים רבים ממלאים תפקיד חשוב בהאבקה.
תת-משפחות

Apinae – תת-משפחה אאוסוציאלית הכוללת:
בומבוס
דבורת הדבש
דבורים חסרות עוקץ (Meliponini) - שבט הכולל בין 462 ל-552 מיני דבורים. נפוץ ברוב האזורים הטרופיים והסובטרופיים בעולם: באפריקה, באמריקה, בדרום-מזרח אסיה באוסטרליה. השבט קרוב גנטית לדבורת הדבש ולבומבוס. לדבורים אלו יש עוקץ קטן משמעותית מלאחרות ועל כן לא יכול לשמש לצורכי הגנה.
דבורי-סחלב (Euglossini)
ומינים רבים נוספים.
Nomadinae (דבורי קוקייה) – כוללת 31 סוגים בעשרה שבטים, כולם חומסנים.
Xylocopinae – תת-משפחה הכוללת את דבורת העץ. בניגוד ל-Apinae האאוסוציאליות, המינים בתת-המשפחה הזו הם לרוב דבורים סוליטריות.
גלריה

דבורת הדבש
דבורת-עץ
דבורת קוקייה
בומבוס האדמה
דבורת סחלב
דבורה חופרת
מין של סרטינה
דבורת-עץ
גיל אלון

| --- | --- |
גיל אלון
 לידה:  29 באפריל 1960 (בן 64) רמת גן, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1976 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס "שגריר של שלום בעולם 2015" מטעם Save The World Foundation  חבר כבוד לכל החיים באקדמיה האסייתית לקולנוע וטלוויזיה. ניו דלהי, הודו. 2004  פרס ההצגה הטובה ביותר, "אינטרביו" - פסטיבל "ארינה", גרמניה. 1995  פרס הבימוי להצגה "מיין קאמפף" - פסטיבל עכו 2011
 https://gilalon2001.wixsite.com/zazen
 פרופיל ב-IMDb
 
גיל אלון (נולד ב-29 באפריל 1960) הוא זֶן מאסטֶר, זמר, שחקן, במאי ומורה ישראלי הפועל בארץ ובעולם. הוסמך לזֶן מאסטר ביפן. חתן פרס "שגריר של שלום בעולם 2015" מטעם Save the World Foundation. בעל תואר "חבר כבוד לכל החיים" באקדמיה האסייתית לקולנוע וטלוויזיה – ניו דלהי, הודו.
ביוגרפיה

יליד רמת גן. למד בבית הספר היסודי "הילל" ובתיכון "רביבים". בגיל 14 הצטרף במקביל למספר חוגים לדרמה: בתיאטרון אורנה פורת, עם המורה ציפי פינס, בחוג לדרמה לנוער של "בית צבי" עם המורים איציק סיידוף, שמואל וילוז'ני והמשורר יצחק לאור. גילם את תפקיד אחשוורוש במחזמר "אסתר המלכה" מאת נתן אלתרמן שהועלה במסגרת החוג, על הבמה הראשית של "בית צבי". במקביל, השתתף בחוג לדרמה של בית הספר התיכון "רביבים" בהדרכת משה קליף, שהעלה את המחזה "הדב" מאת צ'כוב ושיחק בתפקיד הראשי. בגיל 16 הופיע בתפקיד אייליף בהצגה "אויב העם" מאת הנריק איבסן שהועלתה בתיאטרון הבימה (1976) בבימויו של יוסי יזרעאלי.
ביוגרפיה > תיאטרון > משחק

את שירותו הצבאי עשה גיל בתיאטרון צה"ל, והופיע בהצגות "המושבה" (בימוי: נולה צ'לטון), "סיפור גן חיות" (בימוי: ראובן אדיב) ו"אלף עיניים רואות" (בימוי: משה ופניק). לאחר השירות הצבאי התקבל לסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב (1980–1982), במסגרתו השתתף בהצגות: "אנדרטה הפוכה", "הצילו!", "הלילה השנים עשר", "לא יסופר כי יאומן", "דון ז'ואן", "שירי תיאטרון" ו"אורפיאוס".
גילם שורה ארוכה של תפקידים בהצגות התיאטרון הרפרטוארי והפרינג' והתמחה בגילום דמויות היסטוריות, ביניהן: אדולף היטלר, היינריך הימלר, אלכסנדר פן, ז'אק ברל, מילן קונדרה, צ'ארלס גיטו (המתנקש בנשיא ארצות הברית ג'יימס גארפילד) ולורד אירווין (המושל הבריטי בהודו). בין ההצגות בהן השתתף: "הלם קרב", "שדים במרתף", "פטריית הרעל", "גטו", "מהומה רבה על לא דבר", "מלחמה טרויה לא תהיה" ו"העלמה והמוות" (תיאטרון חיפה), "פן" (בתפקיד אלכסנדר פן), "מתנקשים" (תיאטרון בית ליסין), "היהודי זיס", "תפוז מכני" (תיאטרון באר שבע), "צד בצד" (תיאטרון החאן), "מבדולח לעשן" (תיאטרון הקאמרי), "סינים סינים, "עבדים" (תיאטרון הסימטה), "חמש צעקות" (מבוסס על "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום", ייצג את ישראל בפסטיבל אדינבורו), "וריאציות גולדברג" (תיאטרון תמונע), "חנות קטנה ומטריפה" (התיאטרון העממי - אברהם דשא (פשנל)), "טיפות על אבנים לוהטות", "לגמור יפה", "מדיאה" (בית ציוני אמריקה), המלט משין (בתפקיד המלט, תיאטרון תמונע),"אנטיגונה" מאת סופוקלס (בתפקיד המלך קריאון, תיאטרון תמונע).
בתחילת שנות ה-90 העלה מופע יחיד של ערב בדיחות. שיחק בהצגות הילדים "אגדות מדגדגות" ו"מחשבות קטנות" (הצגת יחיד) שנכתבו על ידי עוזי בן כנען, מן הראשונות שהביאו נונסנס לקהל הילדים.
החל משנת 2000 ערך גיל מסע בחמש יבשות וב-50 מדינות. המסע הוביל לגילויים ומפגשים מרתקים עם שחקנים ויוצרים ברחבי העולם.
אלון ייצג את ישראל כזמר, שחקן, במאי מורה ומרצה בנפאל, הפיליפינים, אוסטרליה, פיג'י, בלגיה, קמבודיה, הולנד, בריטניה, מלטה, מצרים, ארצות הברית, קנדה, פורטו-ריקו, סמואה, סינגפור, ברזיל, פולין, טנזניה, מאוריציוס, רואנדה, מלדיבים, סרי לנקה, סנגל, בֶּנִין, אלבניה, צפון מקדוניה, קוסובו,  כֵּף וֶרְדֶּה, אנדורה, ספרד, בחריין ואיחוד האמירויות הערביות.
הופיע לצידם של ענקי הבוטו, קזואו ויושיטו אונו, ב"פרח היקום" שהועלה ביוקוהמה ביפן. שיחק בהצגת היחיד "מיסטר סי", אותה כתב וביים, שהועלתה לראשונה במלבורן, אוסטרליה ולאחר מכן בעשר ארצות נוספות.
ביוגרפיה > תיאטרון > בימוי

בנוסף לעבודתו כשחקן, ביים הצגות בישראל ומחוצה לה. בישראל ביים את "המרפסת" (מאת ז'אן ז'נה), "אינטרביו" (מאת ז'אן קלוד ואן איטאלי, זוכה פרס ראשון בפסטיבל "ארינה", גרמניה), "מותר לשתות אחרי אבטיח" (הצגת ילדים מאת דתיה בן דור), "מיין קאמפף" (מאת ג'ורג' טבורי, זוכה בפרס הבימוי ושלושה פרסי משחק בפסטיבל עכו 2012 ופרס קיפוד הזהב לשחקן הטוב ביותר – רועי אסף), "וריאציות גולדברג" (מאת ג'ורג' טבורי).
ביים בחו"ל את "הסיפור של פרהלדה", "חיים של שחקן", "הכלה וצייד הפרפרים", "שש נפשות מחפשות מחבר", "וויצק" ו"שלומית" בהודו, "חמֵש" בניו זילנד, "חדר עם אור רך" בדרום-קוריאה, "תנ"ך בודהיסטי 4" בתאילנד, "הפָאדוֹ שלי" בפורטוגל, ו"הכפר הבלתי נראה" בטאיוואן.
ביוגרפיה > תיאטרון > הוראה

שימש כמורה לדיקציה ועבודה על טקסט בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין ובחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. כמו כן, שימש כמורה לתיאטרון בחוגי נוער שוחר תיאטרון (תיאטרון החאן ותיאטרון חיפה), הלהקות הצבאיות ותיאטרון צה"ל.
יוצר הסדנה לפיתוח יצירתיות אישית "אל תוך הרגע - מסע אל האינטואיציה הפנימית", אותה מעביר בארץ ובעולם.
ביוגרפיה > תפקידים ציבוריים

במהלך השנים, שימש אלון כחבר ועדה אמנותית, שופט ולקטור בפסטיבל עכו, פסטיבל חיפה להצגות ילדים, תיאטרון תמונע, צוותא, אמנות לעם, ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בין השנים 1995–1999 יזם וניהל אמנותית את "פסטיבל תיאטרון בנעלי בית" בתל אביב.
בשנים 2009–2012 שמש כמנהל האמנותי של פסטיבל "ניסוי כלים" בתל אביב.
משנת 2010 משמש כמנהלה האמנותי של "עֱזוּז" - קבוצת אמנים רב תחומית.
בשנים 2013–2016 שימש כמנהל האמנותי של פסטיבל עכו.
החל משנת 2020 יזם ומנהל אמנותי של פסטיבל "כֵּלִימְשְׁלוּבִים" בתיאטרון "צוותא" ובתיאטרון "הסימטה" בתל אביב.
ביוגרפיה > מוזיקה

ייסד את להקת הרוק - "סינתזה", עמה העלה מופע רוק שירי משוררים, והיה סולן להקות הרוק "סתיו" ו"פספרטו".
הקליט כזמר שלושה אלבומים: "גיל אלון שר ז'אק ברל", "סמטת החלומות" (בין המלחינים במיוחד לאלבום זה: סשה ארגוב, רמי פורטיס, שלמה יידוב, שם-טוב לוי, מזי כהן, דני רובס, דורי בן זאב ומיקיאגי), ו"שירה באוויר", אלבום שבו כל מילים מאת יוני להב וכל הלחנים והעיבודים של יובל חבקין. כמו כן, השתתף בתקליטור האוסף "החדש" בדואט עם קורין אלאל. הוזמן לשיר עבור האו"ם בטקס יום השואה הבינלאומי – UNCC – בנגקוק ובמלון הטאג' במומביי, הודו. הוזמן לברזיל לשיר בקונצרט עם שישה נגני בוסה נובה. הוזמן ליפן לשיר בסדרת קונצרטים במועדוני ג'אז בטוקיו.
ביוגרפיה > מוזיקה > מחזות זמר

גיל השתתף במחזות הזמר "חנות קטנה ומטריפה" (בתפקיד מוּשְׁנִיק מנהל החנות) בתיאטרון העממי, "הגיבן מנוטרדם" (בתפקיד פְרוֹלוֹ) בתיאטרון יובל, ולירן הפקות, "צד בצד עם זונדהיים" בתיאטרון החאן, "פֶּן" (בתפקיד אלכסנדר פן), "מתנקשים" (בתפקיד המתנקש צ'רלי גִּיטוֹ) בתיאטרון בית לסין, "שני קוני למל" (בתפקיד רֶבּ פִּינְחָסְ'ל), בתיאטרון הספרייה, "בדידותו של אדם" (בתפקיד ראש העיר), במסגרת "חג המחזמר בת-ים" ו"דיוקן של ציפור" (תיאטרון תמונע).
השתתף במחזמר "Life Begins At 40" שהוצג בארצות הברית, קנדה ופוארטו ריקו ובמחזמר "הגברים של מהגוני" מאת קורט וייל בגרמניה.