גבולות מדינת ישראל
מעמדם המשפטי של הגבולות

מעמדם החוקי של גבולות ישראל מגוון. גבולותיה של ישראל עם מצרים וירדן מוכרים בין-לאומית בעקבות הסכמי שלום. גבול ישראל–לבנון מקובל על ידי הקהילה הבין-לאומית, אך לא על ידי לבנון עצמה. בגבול ישראל–סוריה קיים קו הפסקת אש שהחוק הישראלי מכיר בו כגבול סופי אך רוב הקהילה הבין-לאומית אינה מקבלת אותו. עם רצועת עזה יש קו שבאופן מעשי הוא כמו קו הפסקת אש, שמקובל בעולם אך אינו מגובה בחוק. ואילו ההפרדה בין מדינת ישראל לבין השטחים המאוכלסים בפלסטינים ביהודה ושומרון מוכרת כגבול זמני, למעט באזור ירושלים ששם החוק הישראלי מכיר בהפרדה כסופית, אף כי בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני עלו מפעם לפעם הצעות לחלוקת ירושלים בין ישראל לפלסטינים.
גבולות עם הכרה בין-לאומית :
גבול ישראל–מצרים מוכר כגבול בין-לאומי.
גבול ישראל–ירדן מוכר כגבול בין-לאומי בקטע העובר בערבה, ובקטע העובר ממזרח לעמק בית שאן. בהסכם השלום עם ירדן נקבעו שטחים הנמצאים בריבונות ירדנית אולם ישראלים רשאים להיכנס אליהם ולעבדם, ללא צורך בדרכון.
גבול ישראל–לבנון אושר על ידי האו"ם בשנת 2000 לפי בקשת ישראל, והוא מתבסס על התיקונים להסכם ניוקומב-פולה משנת 1924, בשינויים קלים. מכיוון שגדר הגבול מצד ישראל לא תמיד יכולה לחפוף בצורה מרבית את הקו, וכדי למנוע מחלוקות – הקו מסומן בחביות כחולות עליהן רשום UN (או"ם), ומוצבות כל 100 מטר.
גבולות חסרי הכרה בין-לאומית :
גבול ישראל–ירדן מקטע הגבול הבין-לאומי בין ישראל לירדן, במקטע בין עין גדי לבין בית שאן, אשר נקבע לאחר מלחמת ששת הימים, אינו מוכר כגבול בין-לאומי.
גבול ישראל–סוריה נקבע על ידי ישראל באופן חד-צדדי בשנת 1981 ב"חוק רמת הגולן" אשר החיל את המשפט הישראלי על רמת הגולן. הגבול מסומן בהתבסס על "הקו הקדמי הישראלי" המוגדר בהסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה משנת 1974. הקהילה הבין-לאומית אינה מכירה ברמת הגולן כחלק ממדינת ישראל, למעט ארצות הברית, שהכירה בריבונות ישראל על רמת הגולן בשנת 2019. סוריה טוענת כי הגבול צריך לעבור ב"קווי הארבעה ביוני" כלומר הקו המערבי ביותר שאליו הגיעה שליטת הסורים לפני מלחמת ששת הימים. הגבול הבין-לאומי בין המנדט הבריטי לסוריה, עובר מעט מזרחה ל"קווי הארבעה ביוני". לגבי קו שביתת הנשק שנקבע ב"הסכמי רודוס" (1949) קיימת מחלוקת. לפי הסכם רודוס נקבע "אזור מפורז" בין הגבול הבין-לאומי של סוריה ושטח המנדט הבריטי לבין קו מערבה לו. לפי עמדת ישראל – האזור המפורז היה בריבונות ישראל (אם כי תוך הגבלת הכוח הצבאי המותר), אולם סוריה לא קיבלה עמדה זו. בפועל, ישראל וסוריה השתלטו על חלקים מן האזור המפורז.
גבול ישראל – רצועת עזה נקבע חד-צדדית על ידי ישראל בשנת 2005 בהתבסס על הסכמי שביתת הנשק עם מצרים משנת 1949.
בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית (שטחי A+B) וחלק מיהודה ושומרון :
במזרח ישראל שוכן אזור יהודה ושומרון, שטח שמעמדו הסופי טרם נקבע, ואשר חלקו נתון לשליטה ברמות שונות של הרשות הפלסטינית, לפי הסכמי אוסלו. תחום "הגדה המערבית" נקבע בהסכמי רודוס (1949), והחוק והמשפט בו שונים מאלו של מדינת ישראל, אולם כפופים לשליטתה. בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה ישראל בהקמת גדר ההפרדה בינה לבין מרבית שטח יהודה ושומרון, אולם זו אינה צמודה לתוואי קווי שביתת הנשק עם ירדן ששורטטו ב-1949. הגדר אינה מוגדרת כגבול רשמי, אם כי לאורך השנים, במהלך תהליך השלום הישראלי-פלסטיני, עלתה האפשרות להשתמש בגדר הפרדה כגבול אפשרי בהסכם קבע. בפועל, חסימה ואיסור מעבר לישראלים מבוצע בגבול שטחי האוטונומיה של הרשות הפלסטינית (שטחי A+B) אשר אינו מגודר, וקיים מעבר חופשי לשטחי C אשר בשליטה ישראלית מלאה.
באזור מזרח ירושלים – ביוני 1967 החילה מדינת ישראל את החוק הישראלי על החלק המזרחי של העיר ירושלים ועל כמה כפרים ועיירות ממזרח לה (שסופחו לשטח המוניציפלי של ירושלים). גם מעשה זה אינו מוכר על ידי רוב הקהילה הבין-לאומית (ראו מעמדה החוקי של ירושלים).