stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד קייסי, ברון קייסי
קריירה פוליטית

ב-1931 שב קייסי לאוסטרליה ונבחר לפרלמנט האוסטרלי מטעם מפלגת אוסטרליה המאוחדת. ב-1933 מינה אותו ראש הממשלה, ג'וזף ליונס כעוזר שר וב-1935 הוא מונה להיות שר האוצר.
ב-1939 נבחר רוברט מנזייס לתפקיד ראש הממשלה בפעם הראשונה. הוא ראה בקייסי כיריבו ומינה אותו לתפקיד הזוטר יותר של שר האספקה והפיתוח. ב-1940 התפטר קייסי מהפרלמנט כאשר מנזייס מינה אותו להיות השגריר הראשון של אוסטרליה בארצות הברית. תפקיד זה היה חשוב מאוד בתקופת המלחמה, אך גם שימש כאמצעי להרחיק את קייסי מהפוליטיקה המקומית האוסטרלית. קייסי היה בוושינגטון כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמה והוא שיחק תפקיד חשוב בכריתת הברית בין אוסטרליה לבין ארצות הברית.
ב-1942 עבר קייסי לקהיר כאשר מינה אותו וינסטון צ'רצ'יל להיות "שר תושב" (Minister Resident) למזרח התיכון, למורת רוחם של ראש הממשלה ג'ון קרטין ושל גורמים במשרד החוץ הבריטי. בתפקיד זה הוא לקח חלק פעיל בניהול משא ומתן בין ממשלת בריטניה, ממשלות בעלות הברית, מנהיגים מקומיים ומפקדי כוחות בעלות הברית בשטח. ב-1944, כאשר הסתיימה הפעילות הצבאית במזרח התיכון, מינתה ממשלת בריטניה את קייסי להיות מושל בנגל, תפקיד אותו מילא עד 1946. במהלך תקופת כהונתו היה עליו להתמודד עם תוצאות הרעב ששרר שם ב-1943. כמו כן היה עליו להתמודד עם הדרישות הקולניות לעצמאות הודו מבריטניה.
ב-1946 שב קייסי לאוסטרליה בתקווה להיבחר שוב לפרלמנט ולהיות מנהיג המפלגה הליברלית האוסטרלית החדשה שמנזייס הקים ב-1944 כחלק מהארגון מחדש של המחנה השמרני. קייסי סירב לקבל תואר אצולה כדי לשמר את סיכוייו בשדה הפוליטיקה. עם זאת, הוא הגיע מאוחר יותר כדי לארגן את בחירתו לתפקיד בו הוא חשק. בספטמבר 1947 הוא שוכנע להיות הנשיא הפדרלי של המפלגה הליברלית והוכיח עצמו כמגייס תרומות מוכשר, בין השאר עקב קשריו החברתיים והעסקיים. אף על פי שמנזייס עדיין ראה בו כיריב, ואף על פי שקייסי ראה עצמו כמועמד עתידי לראשות הממשלה, יצרו השניים מערכת של שיתוף פעולה הדדי.
בבחירות של 1949 ניצחו הליברלים וקייסי שב לבית הנבחרים. מנזייס מינה אותו להיות שר האספקה והפיתוח ושר העבודות הציבוריות והשיכון. במרץ 1950 הוא מונה להיות שר הפיתוח הלאומי. ב-1951, כאשר נשלח שר החוץ, פרסי ספנדר (יריב נוסף של מנזייס), להיות השגריר בוושינגטון, מונה קייסי להחליפו. קייסי כיהן כשר החוץ בתקופת השיא של המלחמה הקרה, של משבר סואץ, של מלחמת וייטנאם ושל אירועים בינלאומיים נוספים. הוא יצר מערכת יחסים קרובה עם אנתוני אידן, עם ג'ון פוסטר דאלס ועם מנהיגים נוספים. החל ממרץ 1950 כיהן קייסי גם כשר האחראי על ארגון המחקר התעשייתי והמדעי (CSIRO) והיה לו חלק בהצלחת הארגון.
בינואר 1960 הוענק לקייסי תואר לורד לימי חיו והוא נכנס לבית הלורדים של בריטניה בהמלצת ראש ממשלת בריטניה, הרולד מקמילן. חודש לאחר מכן הוא התפטר מתפקידו כשר וכחבר הפרלמנט האוסטרלי. עבור רוב האוסטרלים הייתה בריטניה עדיין ארץ האם, אך באותה תקופה מינוי של אוסטרלי כחבר בפרלמנט של ארץ אחרת נחשב כמעשה חריג. מדי שנה נסע קייסי ללונדון כדי להשתתף בדיוני בית הלורדים.
המושל הכללי של אוסטרליה

ב-1965 מינתה המלכה אליזבת השנייה את קייסי, בהמלצתו של מנזייס, לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה במקומו של הלורד דה-ל'ייל שסיים אז את תפקידו. הייתה זו הפעם הראשונה בה ראש ממשלה שמרן באוסטרליה המליץ על אוסטרלי לתפקיד זה, אך מינוי זה גם ציין את סוף העידן בו מונו בריטים לתפקיד. בתחילה דחה קייסי את ההצעה, אך כאשר הוא הסכים, הוא ביקש שכהונתו תארך שנתיים בלבד במקום חמש השנים המקובלות, עם אפשרות להארכת הכהונה על פי רצונו. בסופו של דבר הוא כיהן כמושל הכללי במשך כמעט ארבע שנים.
אחד הטיעונים נגד מינויו של אוסטרלי לתפקיד המושל, במיוחד פוליטיקאי לשעבר, היה תמיד הטיעון שהם עלולים להיות מקורבים מדי לאישים האוסטרלים ולסוגיות הפוליטיות באופן שישבש את ביצוע תפקידיהם החוקתיים. טיעון זה היה משמעותי בדצמבר 1967, כאשר הוכרז על מותו של ראש הממשלה הרולד הולט.
קייסי היה יכול למנות את ויליאם מקמהון, סגן מנהיג המפלגה הליברלית, כראש ממשלה בפועל או כממלא מקום. תחת זאת הוא בחר למנות את ג'ון מקיואן, מנהיג מפלגת הכפר, שותפתה לקואליציה של המפלגה הליברלית. במעשהו זה הוא חזר על התקדים שנוצר ב-1939 כאשר מונה ארל פייג' להחליף את ג'וזף ליונס שהלך לעולמו בעודו מכהן כראש הממשלה. אך מאוחר יותר נטען שקייסי מינה את מקיואן כדי למנוע ממקמהון לזכות ביתרון בבחירות הפנימיות במפלגה הליברלית, מאחר שהוא היה שותף לדעותיהם של כמה מאנשי המפלגה שמקמהון יהיה יורש בלתי ראוי להולט. על פי הביוגרף של קייסי, ו.ג' הדסון, הודיע מקיואן לקייסי בצורה מפורשת שמפלגתו לא תהיה מוכנה לשבת בממשלה בראשותו של מקמהון וקייסי היה מעוניין לשמור על שלמותה של הקואליציה. מאידך לא היה ברור אם הייתה מפלגה שהייתה מסוגלת להשיג רוב בפרלמנט במקרה שהקואליציה הייתה מתפרקת.
שנותיו האחרונות

קייסי סיים את תפקידו כמושל הכללי ב-1969. באותה השנה, זכה בפרס איש השנה של אוסטרליה. הוא ואשתו פרשו לחווה שבבעלותם שבפרברי מלבורן. ב-1974 הוא נפגע בתאונת דרכים שממנה לא החלים מעולם באופן מלא. ריצ'רד קייסי מת ב-17 ביוני 1976.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Hudson, W. J. (1993). "Casey, Richard Gavin Gardiner, Baron Casey (1890–1976)". Australian Dictionary of Biography. Canberra: Australian National University. Retrieved 25 August 2007.
↑  "First World War Service Record - Richard Gardiner Casey". National Archives of Australia. Retrieved October 9, 2014.
1 2  Sir David Smith, What shall we do with ex-Governors-General?
↑  Australian Antarctic Division: Leading Australia’s Antarctic Program, Lord (Baron) Richard Gavin Gardiner Casey (1890-1976)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280279805171  ADB: casey-richard-gavin-gardiner-9706  BnF: cb12843347v (data)  GND: 124041620  ISNI: 0000 0000 8108 7697  LCCN: n86029292  NARA: 25342871  NLA: 36083556  NTA: 06805694X  SNAC: w66h4w21  SUDOC: 091619955  Trove: 1464911  VIAF: 29660810   WorldCat (עם VIAF): 29660810
רצח יהודי סקולן

רצח יהודי סקולן היה מאירועי הפתיחה של שואת יהודי רומניה והתרחש ביוני 1941, ימים בודדים לאחר תחילת מבצע ברברוסה שהחל את המלחמה של גרמניה הנאצית ורומניה נגד ברית המועצות. אנשי צבא רומנים אספו את יהודי טרגו סקולן, עיירה בבסרביה סמוכה לגבול הרומני, הובילו אותם תחת משמר מחוץ לעיירה, אילצו אותם לחפור בורות הריגה, העמידו אותם על שפת הבורות, הפשיטו מהם בגדים טובים וירו בהם למוות.
גילוי הגופות

לאחר תום  מלחמת העולם השנייה והשואה, ב-12 בספטמבר 1945, בקרבת היישוב סטנקה רוזנובאנו (Stânca Roznovanu), השוכן 14 קילומטרים מצפון ליאשי, התחילו חפירות לשם הוצאת גופות מקברי המונים. החפירות נעשו על ידי חיילים גרמנים שבויים, בפיקוח חיילים סובייטים, ובנוכחות רופא ונציגי רשויות מקומיות והקהילה היהודית. החפירות החלו לפי דרישת הקהילה היהודית של יאשי, שהתבססה על שמועות לגבי 4 קברי המונים במקום.
החפירות חשפו שלושה קברים (הקבר הרביעי לא נמצא) ובתוכם גופותיהם של 311 יהודים מסקולן. היהדות נקבעה על פי ברית המילה שעברו הגברים ומוצאם מסקולן נקבע על פי תעודות, שנמצאו על חלק מהגופות. הרופא מיין את הגופות שנמצאו לפי גיל, 7 עד גיל שנה, 19 ילדים מגיל שנה עד גיל 6, 19 ילדים נוספים מגיל 6 עד גיל 12, 46 מגיל 12 עד גיל 18, 103 מבוגרים מגיל 18 עד 40 ועוד 79 מעל גיל 40.
הגופות נמצאו בשלושה חפירים באורך שישה מטר, רוחב של כארבעה מטרים ועומק של מטר ושבעים סנטימטר כל אחד. המרחק בין החפירים היה של שניים-שלושה מטרים והגופות הראשונות נמצאו לאחר חפירה של כשלושים סנטימטרים.
בגופות רבות נמצאו סימנים לירי, אך היו גם פציעות שבר בראשים, כנראה באמצעות קת של רובה. ילדים קטנים רבים נמצאו כשידיהם כרוכים סביב צווארי נשים. היה גם ילד בגיל 2 עד 4 שלא נמצאו בו סימני ירי ונראה שנקבר בחייו.
בחפירים נמצאו כדורי רובה, תוצרת רומניה, שהיו בשימוש הצבא הרומני ב-1941.
הקבורה והמצבה

הגופות הועברו לבית העלמין היהודי ביאשי ונקברו שם בשלושה קברים שיתופיים, עליהם הוצבו מצבות.
במקום הקבורה הראשוני הוצבה בשנת 2000 מצבת זיכרון, שבהמשך חוללה חלקית.
בור היהודונים

שמועות וסיפורים על רצח יהודים בסביבה הכפרית הקרובה ליאשי נפוצו מזה זמן רב, אך לא נבדקו כלל. באביב 2010 הטיל מכון אלי ויזל על אדריאן צ'יופלנקה את המשימה לבדוק שמועות אלה ולנסות לאסוף עדויות. צ'יופלנקה הגיע לאזור פופריקאן (Popricani) וכאן שמע מכפריים זקנים עדויות על כך שבקיץ 1941 ראו קבוצות וטורים רבים המובלים תחת משמר לתוך יער וולטורי (Vulturi), שמעו יריות והחיילים חזרו לבדם. חלק מהעדים זיהו בין המובלים יהודים, שהכירו מכפרים סמוכים או מיאשי. הכפריים סיפרו שהצבא הטיל על איש אחד בשם שטפאן קלים (Ştefan Clim) למכור את בגדי הנרצחים והוא נראה מוביל בגדים בעגלתו.
ביער וולטורי יש שקע המכונה "בור היהודונים" ומבדיקת ארכאולוג נראה שחפרו בו. הכפריים סיפרו על עד לרציחת היהודים שם ולאחר שהעד זיהה את המקום, צ'יופלנקה ואנשיו חפרו במקום ומצאו שרידי שלדים. מבדיקות המעבדה של שרידי השלדים נקבע שהיו שם 36 שלדים, 12 שלדי ילדים, 15 שלדי גברים ו-9 שלדי נשים. הילד הצעיר ביותר במותו היה כבן שלוש והגבר הזקן ביותר היה כבן 80. שרידי הגופות הועברו לבית העלמין היהודי ביאשי, שם נטמנו בקבר משותף ומעליו מצבה המספרת את תולדותיו.
תחילה סברו שמדובר ביהודים מיאשי, אך בהמשך נטו ההיסטוריונים לשייך גם שרידים אלה ליהודי סקולן והסביבה. באזור יש לפחות עוד בור אחד, אך בגלל קשיים שונים לא אותר ולא נחפר.
עדי הראיה

בכפרים, בין הזקנים, התגלו מספר עדי ראייה, שהוסיפו פרטים לגבי אירועי קיץ 1941. העדויות העיקריות היו של ואסילה אנאקה (Vasile Enache) יליד 1925 מהכפר קוזה וודה, יון בוסנצ'אנו (Ion Bosânceanu) יליד 1929 מהכפר וולטורי, לוצ'יקה בלטרו (Lucica Baltaru) ילידת 1935 מהכפר וולטורי, נטליה טודוסה (Natalia Tudosă) ילידת 1928 מהכפר וולטורי, קונסטנטין טודוסה (Constantin Tudosă) ילד 1924 מהכפר וולטורי, קונסטנטין מקוביי (Constantin Macovei) יליד 1924 מהכפר קוזה וודה, פאוול האראלאמב (Pavel Haralamb) יליד 1924 מהכפר קוזה וודה, אנדריי בוקטארו (Andrei Bucătaru) יליד 1918 מהכפר פופריקאני ודומיטרו גרדינארו (Dumitru Grădinaru) יליד 1915 מהכפר וולטורי.
כל העדים סיפרו שהיהודים הובאו בקיץ 1941 תחת משמר ליער, שם נורו ונקברו. את החיילים הובילו מורי דרך מקומיים, שתוגמלו בחלק מבגדי הנרצחים. העד המרכזי היה אנאקה, שרעה פרות וכששמע יריות התעוררה סקרנותו והתגנב אל המקום ונתפס על ידי החיילים. החיילים חשדו בו שהוא יהודי, שמנסה לברוח ותכננו לירות בו, אך בסופו של דבר זוהה על ידי כפריות כרומני נוצרי בן הכפר ושוחרר, אך בינתיים הספיק לראות את המתרחש. גברים יהודים אולצו לחפור בור גדול ועמוק ולאחר מכן הושיבו כל פעם 10 יהודים על שפת הבור עם הרגליים בתוך הבור ומאחוריהם, במרחק שלושה מטרים עמד חייל מאחורי כל יהודי וירה בו. לפני שירו בהם הפשיטו מחלקם בגדים שנראו טובים יותר. לאחר שהיהודים נפלו לתוך הבור נשלחו למטה ארבעה יהודים לסדר את הגופות ולאחר מכן שוב הושיבו 10 יהודים על שפת הבור וחוזר חלילה. הילדים בכו ואימותיהם כיסו להם את העיניים בידיהן. אישה אחת עם תינוק בידיה התחננה בפני המפקד, טענה שלא עשתה כל רע וביקשה, שיתנו לה לגדל את ילדה. כולם נורו, גם האישה והתינוק.
הרוצחים

אנשי הצבא הרומנים, שפעלו באזור היו חיילי הרגימנט השישי, ציידים בפיקודו של קולונל ארמיל מתיאש (Ermil Mateiaș) וקפטן יואן סטיחי (Ioan Stihi), שהיה מפקד פלוגת המפקדה. סטיחי נפל בסתיו 1941 באזור אודסה. מתיאש נעצר והועמד למשפט אחרי המלחמה וטען שפעל בהתאם להוראות מיוחדות שקיבל בעל פה - הוא מת בבית הסוהר.
עשרות אנשי צבא רומנים מהרגימנט הזה נשפטו ב-1948 על ידי השלטונות הסובייטיים או הרומניים על פשעי המלחמה שלהם.
הערות שוליים

↑  Adrian Cioflâncă, Groapa comună de la Popricani (Iași) (ברומנית)
↑  Masacrul antisemit la Popricani în 1941 "comis de militari români" (ברומנית)
ריימונד ורוזסלי אופלט

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (12 בנובמבר 2013) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ריימונד ורוזסלי אופלט
 
ריימונד ורוזסלי אופלט (Raymond & Rosesalie Opelt) היו בני זוג בלגים, אשר שיכנו בביתם ילדה יהודיה במהלך הכיבוש הגרמני של בלגיה במלחמת העולם השנייה ועל ידי כך הצילו את חייה. הם הוכרו כחסידי אומות העולם.
ביוגרפיה

בני הזוג אופלט הקתולים היו תושבי העיירה וטרלו שמדרום לעיר בריסל, ולהם בת אחת. בשנת 1943 הם קיבלו לביתם את הילדה ג'ני אילזיצר (Ilzycer), בת 11. אמה ואחותה נעצרו בחודש אפריל בפשיטה של הגסטפו הגרמני על דירתם השכורה באנדרלכט, פרוור של בריסל. אבי המשפחה נעצר לפני כן, וכל השלושה נאסרו ושולחו מאוחר יותר למחנה אושוויץ, שם נרצחו. ג'ני ואחותה פרנסין בת השנתיים היו מחוץ לבית בעת הפשיטה וניצלו ממעצר לאחר ששכנתן אליזבת דריימאקר הרחיקה אותן מהמקום. היא הסתירה את הילדות בביתה במשך מספר ימים, ולאחריהם העבירה אותן דודתם רוזה דמברובסקה למקומות מסתור אחרים. ג'ני הוסתרה תחילה במנזר ובהמשך הגיעה אל בני הזוג אופלט.
ג'ני נשארה אצל משפחת אופלט עד לתום המלחמה באירופה. ריימונד היה אדריכל במקצועו, אך באותה עת עבד ברשות המקומית שטיפלה באספקת מזון לתושבים, והדבר סייע לו להשיג מזון נוסף למשפחה. לשכניהם סיפרו בני הזוג כי ג'ני היא נכדתם מבריסל. היא למדה בבית הספר הקתולי בווטרלו וביקרה בכנסייה מדי יום ראשון. לאחר המלחמה ביקשו בני הזוג אופלט לאמץ את ג'ני, אך דודתם סירבה לכך ואימצה את ג'ני ואחותה בעצמה.
ג'ני שמרה על קשר עם מציליה. ריימונד אופלט נספה בתאונת עבודה בשנת 1949. רוזסלי מתה בשנת 1972.
בחודש נובמבר 2013 הכיר מוסד יד ושם בבני הזוג אופלט ובאליזבת דריימאקר כחסידי אומות העולם.
רעידת האדמה בנפאל (1934)

| --- | --- |

מהטמה גנדי מבקר בביהר לאחר רעש האדמה
 סוג:  רעידת אדמה
 תאריך התרחשות:  15 בינואר 1934 
 שעה:  14:13:25 (שעון מקומי)
 מגניטודה:  8.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט
 במדינות או באזורים:  נפאל (1800s-1962) נפאל, צפון הודו
 מוקד:  נפאל, כ-100 קילומטרים דרומית להר האוורסט
 הרוגים:  10,600
 קואורדינטות:  26°52′N 86°35′E﻿ / ﻿26.86°N 86.59°E﻿ / 26.86; 86.59
  (למפת נפאל מוגדלת) קטמנדו לליטפור פוקהרה דהאנגדי נפאלגאנג' בוטוואל דהאראן בירגאנג' ג'נקפור אוורסט הרפובליקה העממית של סין  הודונפאל(למפת נפאל רגילה) קטמנדו לליטפור פוקהרה דהאנגדי נפאלגאנג' בוטוואל דהאראן בירגאנג' ג'נקפור אוורסט הרפובליקה העממית של סין  הודונפאל
 
רעידת האדמה בנפאל בעוצמה של 8.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט התרחשה ב-15 בינואר 1934 בשעה 14:13:25 לפי הזמן המקומי (8:43:25 UTC) ונחשבת לאחת הקשות שידעו נפאל וביהר שבהודו.
ברעש האדמה נספו 10,600 אנשים.
רעידת האדמה

מוקד הרעידה התרחש במזרח נפאל, כ-100 קילומטרים דרומית להר אוורסט.
האזורים בהם נגרם הנזק הכבד ביותר בנפש וברכוש היו מפורניה (Purnia) במזרח עד צ'מפארן (Champaran) במערב, מרחק של 320 קילומטרים, ומקטמנדו בצפון עד מונגר (Munger) בדרום, מרחק של 465 קילומטרים. הרעידה הורגשה עד להסה, מומבאי, אסאם ופנג'אב. בקולקטה, המרוחקת 650 קילומטרים ממוקד הרעידה, התמוטט המגדל בראש קתדרלת סנט פול (אנ').
ראו גם

רעידת האדמה בנפאל (1988)
רעידת האדמה בנפאל (2015)
הערות שוליים

↑  "Significant earthquake". National Geophysical Data Center. נבדק ב-16 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "What 1934 Told Nepal to Expect About the Next Big Quake".
↑  "Timeline: Nepal 2015 to 1934, the worst quake disasters in the last 80 years".
↑  "Nepal earthquake: Eerie reminder of 1934 tragedy".
↑  "Thirty-eight Indian cities in high-risk earthquake zones".
↑  The Great Indian Earthquake of 1934; Author – Nobuji Nasu; Earthquake Research Institute; Published:1934
ריאן וייט

| --- | --- |

ריאן וייט, 1989
 לידה:  6 בדצמבר 1971 Kokomo, ארצות הברית 
 פטירה:  8 באפריל 1990 (בגיל 18) אינדיאנפוליס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  אינדיאנה 
 השכלה:  Western High School  Hamilton Heights High School 
 www.ryanwhite.com
 
ריאן וין וייט (באנגלית: Ryan White‏, 6 בדצמבר 1971 - 8 באפריל 1990) היה נער אמריקאי מקומוקו שבאינדיאנה, שהפך לנער הכרזה של המרכז למחלת האיידס האמריקאי לאחר שסולק מבית ספרו בעקבות אבחונו כנושא המחלה.
וייט היה חולה המופיליה ונדבק בנגיף ה-HIV כתוצאה ממנת דם נגועה שקיבל בעירוי. הוא אובחן בדצמבר 1984 בגיל 13, והרופאים העריכו כי נשארו לו שישה חודשים לחיות. אף על פי שהרופאים הסבירו כי הוא אינו מהווה סיכון להידבקות תלמידים אחרים, צצו קולות לפיהם וייט מסכן את בריאות התלמידים, כנראה בגלל חוסר ההבנה במחלת האיידס באותה תקופה. וייט סולק מבית הספר ולאחר שניסה לחזור ללימודיו, מורים והורים רבים התנגדו למהלך. וייט מעולם לא חזר לבית ספרו.
וייט נפטר ב-1990, חמש שנים מעבר למה שהעריכו הרופאים.
בשנת 1991, הקדיש מייקל ג'קסון את שירו "Gone Too Soon" (אנ') לווייט, ולאורך כל הקליפ של השיר משולבות תמונותיו של וייט.
מורשתו

וייט היה אחד מהדמויות הבולטות לשינוי המודעות האמריקאית למחלת האיידס, ויחד עם השחקן רוק הדסון היה אחד הפרצופים המוכרים למודעות המחלה.
הערות שוליים

↑  Michael Jackson - Gone Too Soon
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA07470239  GND: 1255029277  ISNI: 0000 0000 8280 5638  LCCN: n90705096  NDL: 00477147  VIAF: 93622066   WorldCat (עם VIAF): 93622066
רובאטייאקי

| --- | --- |

רובאטייאקי
 
 מאכלים
 סוג:  izakaya 
 מוצא:  יפן 
 
בניין Robataya Ginmasa Shinjuku Nomura
רוֹבַּאטַייאַקִי (ביפנית:炉端焼き; מילולית "בישול ליד האש" לפעמים במקוצר לרובאטה - ろばた בהיראגאנה) הוא מושג במטבח היפני, מתייחס לשיטת בישול, בדומה למנגל, שבה פריטי מזון מבושלים במהירויות שונות על פחמי עץ חמים.
מאפיינים

מסעדות יפניות רבות, הן ביפן והן מחוצה לה, מתמחות בסגנון זה של הכנת מזון. באופן מסורתי, האוכל מורכב משילוב של מנות מאכלי ים וירקות, אך ניתן להציע גם סוגי מזון אחרים המתאימים לצלייה. סגנון הבישול של רובאטה שונה מבישול פחמי עץ יפני אחר בכך, שהוא משתמש באח פתוח רחב ושטוח בסגנון של אירורי, ולא בשְְצִ'ירִין או סוג אחר של כלי בישול על פחמי עץ.
היסטוריה

מקורה של רובאטה מסגנון בישול כפרי בן מאות שנים של דייגים מצפון יפן סביב אח משותף (אירורי) המשמש כאזור בישול ומקור חום, שנמצא באי הצפוני ביותר של יפן, הוקאידו. הדייגים היו צריכים דרך לבשל על הסירות, אז הם עטפו גחלים של בינצ'ו-טאן (מילולית: פחמי עץ לבנים) בקופסת אבן כדי להגן על הסירה מהחום העז. לאחר קמפיין ממשלתי שתיאר את הוקאידו כאזור כפרי אידילי, סגנון בישול זה הפך לפופולרי בכל רחבי יפן. מסעדת רובאטה הראשונה (ששמה אכו "רובאטה") נפתחה בסנדאי, מחוז מיאגי. מתוך הוכחה של נוסחה מוצלחת, עד מהרה הגיעו מסעדות רובאטה נוספות, החל באוסקה. נכון לשנת 1965, היו יותר מ-10,000 מסעדות כאלה ברחבי יפן.
בעיירת הדייגים קושירו בהוקאידו, יש כיום מסעדות רבות מתמחות בסגנון הבישול הזה.
אומרים שמסעדת Fuki-ya שהייתה בבעלותם של Junko וריצ'רד ק. דיראן (אנ') ב"מרכז יפן של סן פרנסיסקו" הייתה מסעדת רובאטייאקי הראשונה בארצות הברית.
קונוטציות תרבותיות

בעוד שהמיקום והעיצוב משתנים, סידור נפוץ במסעדה כולל את הגריל במיקום מרכזי, בין אם כמוקד בארגז חול כמו עבור האירורי המסורתי, או על במה מוגבהת, שסביבה יושבים הלקוחות. ביפן, שבה מסעדת רובאטה היא לעיתים קרובות גם מוסד שתייה "הנשלט" על ידי גברים (izakaya), זה מעורר תחושה נוסטלגית מוערכת מאוד בקרב קהל הלקוחות.
לקריאה נוספת

טפניאקי, סגנון נוסף של צלייה במטבח היפני באמצעות משטח ברזל לוהט
קושיאקי
הערות שוליים

1 2  Justine de Lacey (5 במרץ 1979). "Suzuki's Method". New York. 12: 108. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Chris Rowthorn; Ray Bartlett; Justin Ellis (2005). Lonely Planet Japan (9th ed.). Lonely Planet Publications. p. 563. ISBN 978-1-74059-924-5.
↑  The Goldsmith (1983). "Gourmet Gemstones are the Specialty of the House". {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  Michael Ashkenazi; Jeanne Jacob (2000). The Essence of Japanese Cuisine: An Essay on Food and Culture. University of Pennsylvania Press. p. 101. ISBN 0-8122-3566-5.
רז סמירה

רז סמירה (נולדה ב-1969) היא אוצרת וחוקרת אמנות מודרנית וצילום. באפריל 2023 נבחרה לסמנכ"לית ואוצרת ראשית של מוזיאון ארץ ישראל. מכהנת כיו"ר איגוד המוזיאונים ואיקו"ם בישראל.
ביוגרפיה

סמירה גדלה ברמת השרון ולמדה הוראה במדרשה לאמנות (1991–1994). בשנים שלאחר מכן סיימה סמירה תואר ראשון בחינוך וספרות כללית במכללת בית ברל (1994–1996), תואר שני באוניברסיטת שיקגו (2000–2002) ותואר שני נוסף שעסק בפילוסופיה, מדע ותרבות דיגיטלית באוניברסיטת תל אביב (2019–2020).
פעילות מקצועית

סמירה החלה את דרכה המקצועית בשנת 1999 במחלקת החינוך של מוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2004 החלה לעבוד במחלקת הצילום במוזיאון תל אביב לאמנות כעוזרת לאוצרת ולאחר מכן כאוצרת-משנה (עד 2014) לצד נילי גורן ששימשה כאוצרת הצילום של המוזיאון (עד 2016). בין התערוכות שהייתה שותפה להקמתן היו תערוכותיהם של האמנים ורדי כהנא (2007), מיכל חלבין (2008), דייוויד לה-שאפל (2010), טלי אמיתי-טביב (2011) ורוג'ר בלאן (2012).
במקביל פעלה סמירה בשנים אלה כאוצרת עצמאית ואצרה כשלושים תערוכות. אחת הראשונות שבהן הייתה מעורבת היא ״קו במרחב״ (בית האמנים, תל אביב, 2006) באוצרות משותפת עם גלית לנדאו-אפשטיין. בשנת 2008 הקימה סמירה את "גלריה 5 מקום לאמנות", אחת הגלריות הראשונות באזור קריית המלאכה בדרום תל אביב, שבה הוצגו בין השאר יאיר גרבוז, סיגלית לנדאו, עדי נס, ענן צוקרמן, אסף גרובר, איתן בוגנים, ג׳ניפר בר לב ועוד. הגלריה נסגרה לאחר שנה וחצי של פעילות.
במסגרת פעילות כאוצרת עצמאית אצרה סמירה גם את התערוכה ״בטבעת זו״ (בית התפוצות, 2010), שעסקה בבחינה מחודשת של טקס הנישואין המסורתי ובמשמעויותיו כפי שהן באות לידי ביטוי בעבודותיהם של 18 אמנים ואמניות עכשוויים. תערוכה זו נדדה במשך שנתיים בין אתרי תצוגה ברחבי ישראל (מעלות, חדרה, רחובות, אשדוד ודימונה). תערוכה נוספת שאצרה סמירה ושבחנה טקס מסורתי הייתה "מעשה באישה וחלוק: טבילת   נשים מתגיירות" (בית האמנים, תל אביב, 2013). לאורך כל שנות פעילותה כאוצרת עצמאית הקפידה סמירה על ייצוג נרחב של אמניות נשים הן בתערוכות הקבוצתיות והן בתערוכות היחיד.
בשנת 2014 מונתה סמירה לאוצרת לאמנות מודרנית במוזיאון תל אביב לאמנות והחזיקה בתפקידה זה עד שנת 2017. בשנים הללו אצרה תערוכות למרינה אברמוביץ' (2014), רוברט קאפה (2015), יוג'ין סמית (2016), ג'יימס אנסור (2017), אנדי וורהול (2017), וכן תערוכת צילום סובייטי מאוסף המוזיאון לציון מאה שנה למהפכת אוקטובר (2017).
בסוף שנת 2017 מונתה סמירה לאוצרת לצילום במוזיאון תל אביב לאמנות והיא משמשת בתפקיד זה עד היום. בין התערוכות שאצרה הייתה תערוכת יחיד מקיפה ראשונה בישראל לאמן היפני הירושי סוגימוטו (2018), "אנטי מיפוי" (2021) - תערוכה משותפת למיקי קרצמן ושבתאי פינצ'בסקי (2021), תערוכה ראשונה בישראל לצלמת המודרניסטית אנה בירמן (2021), וכן תערוכת צילום מוזיאלית ראשונה בישראל לאמן שי איגנץ (2022).
במסגרת עבודתה במוזיאון תל אביב לאמנות סייעה סמירה לקידום פרס לורן ומיטשל פרסר לצילום, המוענק מדי שנה לצלם ישראלי צעיר. הפרס כולל לצד המענק הכספי גם תערוכה. בין הזוכים בו עד כה היו מארק יאשאייב (2016), רונית פורת (2017), דניאל צאל (2018) ואפרת חכימי (2020), להם אצרה סמירה תערוכות במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2016 התמנתה סמירה לסגנית יו"ר איגוד המוזיאונים ואיקו"ם בישראל ובשנת 2021 נבחרה להיות יו"ר האיגוד.
באפריל 2023 מונתה סמירה לסמנכ"לית ואוצרת ראשית של מוזיאון ארץ ישראל. עם מינויה לתפקיד אמרה, בין היתר: ״המוזיאון אוצר בתוכו אוצרות יקרי־ערך מבחינה אמנותית והיסטורית, שיש להרבות להציגם לקהל בארץ ובעולם, לצד אצירה של תערוכות עכשוויות, גם בינלאומיות, המשקפות את רוח הזמן. במסגרת תפקידי אפעל להציב את המוזיאון במרכז השיח התרבותי־אמנותי וכבמה מרכזית, מקומית ובינלאומית, למחקר ולתערוכות, תוך טיפוח אנשי צוות המוזיאון וקהל מבקרים רחב״.
לקריאה נוספת

רז סמירה, "טבע אחר", בתוך מירב הימן: גני עדן מלאכותיים, חלפי הוצאה לספרי אמנות, 2010, עמ' 6–9.
רז סמירה, בטבעת זו: חתונה יהודית באמנות העכשווית, בית התפוצות, תל אביב, 2011, עמ' 8–15.
רז סמירה, עורכת, אחד העם 90 – שנות ה-80, חלפי הוצאה לספרי אמנות, תל אביב, 2011.
רז סמירה, מעשה באישה וחלוק: על טבילת הנשים הגרות, חלפי הוצאה לספרי אמנות, תל אביב, 2013 (יחד עם נורית יעקבס-ינון).
רז סמירה, עורכת, ענני תעתוע – ערן צור ואריה ברקוביץ, חלפי הוצאה לספרי אמנות, תל אביב, 2013.
רז סמירה, "בלה בריזל: ציור שמעבר למילים", בתוך בלה בריזל, חלפי הוצאה לאור, 2014, עמ' 7–17.
רז סמירה, "מוזיאון תל אביב לאמנות מתארח במרטין-גרופיוס-באו, ברלין", טרמינל (מרץ 2015), עמ' 20–21.
טל גורדון, "הרוח של הדאדא חיה וקיימת", הבמה,1 בספטמבר 2016.
חגית פלג רותם, "הירושי סוגימוטו: לברוא את העולם כל פעם מחדש", פורטפוליו, יום רביעי, 26 בדצמבר 2018.
זיוה קורט, "אפרת חכימי: לחפש כפר", מעבר למראה (בלוג), 19 בינואר 2022
הערות שוליים

↑  מרינה אברמוביץ: קצב 0, 1974, באתר https://www.tamuseum.org.il/
↑  הירושי סוגימוטו, באתר https://www.tamuseum.org.il/
↑  מפגשים בתערוכה אנטי מיפוי במוזיאון תל אביב, באתר פורטפוליו, ‏יום שני, 5 ביולי 2021
↑  אנה בירמן: תקריב / מוזיאון תל אביב לאמנות, באתר www.tamuseum.org.il
↑  שי איגנץ: גולדי, באתר https://www.tamuseum.org.il/
↑  מארק יאשאייב: "ורק מן הפתאום ההוא והלאה", באתר https://www.tamuseum.org.il/
↑  רונית פורת: The Sentence, באתר https://www.tamuseum.org.il/
↑  דניאל צאל: מסיבה, באתר https://www.tamuseum.org.il/
↑  אפרת חכימי: לחפש כפר, באתר www.tamuseum.org.il
↑  יו"ר חדשה לאיגוד המוזיאונים, באתר https://www.icom.org.il/
↑  וואלה! כסף‏, רז סמירה היא האוצרת החדשה של מוז"א מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, באתר וואלה, 16 באפריל 2023
↑  יובל סער, האוצרת הראשית החדשה של מוזיאון ארץ ישראל: רז סמירה, באתר מגזין פורטפוליו, ‏2023-04-16
שועל קטן-אוזן

| שועל קטן-אוזן |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: Atelocynus
מין:: שועל קטן-אוזן
שם מדעי
 Atelocynus microtis ‏סקלטר, 1883
תחום תפוצה


שועל קטן-אוזן (שם מדעי: Atelocynus microtis) הוא מין יחיד בסוג Atelocynus, השייך למשפחת הכלביים. זהו מין ייחודי האנדמי לאזור אגן הניקוז של נהר האמזונאס.
על אף שמו בעברית, הוא איננו שועל אלא דמוי-שועל (באנגלית, לשם המחשה, הוא נקרא Short-eared dog, כלומר "כלב קצר-אוזניים").
השועל קטן האוזן חי ביערות הגשם הגדולים של אגן האמזונאס במדינות ברזיל, פרו, אקוודור וקולומביה, ונחשב לחיה חמקמקה שנמנעת מחברת בני האדם, ולכן אין הרבה מידע עליה. עם זאת, ידוע שעיקר פעילותו מתרחשת בלילה, ושהוא ניזון מחרקים, יונקים קטנים, דגים, צפרדעים, נחשים ופירות בר.
ניביו חשופים כאשר פיו סגור. פרוותו קצרה ונוקשה, וצבעה חום או שחור, עם נגיעות עמומות של אדום וחום באזור הבטן. כמו כן, יש לו פס ארוך כהה לאורך הגב והזנב. אורכו הממוצע הוא 72–100 ס"מ וזנבו 25–35 ס"מ. משקלו 9 עד 10 ק"ג.