stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרד קושצ'ושקו
המרד

ב-12 במרץ 1794, החליט הגנרל אנטוני מדלינסקי (אנ') – מפקד חטיבת הפרשים הלאומית הפולנית הראשונה בסביבות אוסטרולנקה (שכללה כ-1500 לוחמים), לסרב לפקודה רוסית שהורתה לו לפזר את כוחותיו, והוא קידם את החטיבה בצעד מתריס בכיוון קרקוב.
צעד זה עורר גל של מהומות נגד כוחות רוסיים ברחבי המדינה, חיל המצב הרוסי של קרקוב קיבל פקודה לעזוב את העיר ולהילחם עם מדלינסקי, מה שהשאיר את קרקוב ללא הגנה אך גם טרף את הקלפים ומנע מקושצ'ושקו לבצע את תוכניתו המקורית להשתלט על תחמושתו של חיל המצב הרוסי בעיר.
ב-24 במרס 1794, הודיע תדיאוש קושצ'ושקו - מוותיקי הצבא הקונטיננטלי של מלחמת העצמאות האמריקאית, על התקוממות כללית בנאום שנשא בכיכר העיר קרקוב. קושצ'ושקו נטל לעצמו את הסמכויות של מפקד עליון של כל הכוחות הפולניים, והכריז על עצמו כ"נצ'לניק" – מנהיג לאומי. בנאומו הוא נדר "שלא להשתמש בכוחות אלה לדיכוי כל אדם באשר הוא, אלא כדי להגן על שלמות גבולותיה של פולין, להחזיר את עצמאותה של האומה, ולחזק את החירויות האוניברסליות" בלבד.
על מנת לחזק את צבאו, פרסם קושצ'ושקו צו גיוס בו נאמר שמתוך כל 5 בתי אב בפולין קטן, יגוייס לפחות חייל אחד שיצויד בקרבין, כידון, או גרזן. הוועדה המסדרת של קושצ'ושקו בקרקוב גייסה את כל הגברים בגילאי 18–28 והטילה מס על האזרחים. צבא המרד סבל ממחסור חמור בנשק, מה שגרם לקושצ'ושקו להקים יחידות גדולות שהורכבו מאיכרים חמושים בחרמשים, היחידות כונו בפי העם "אנשי החרמשים".
ב-4 באפריל, נפגש צבא המרד עם גדודי הגנרל הרוסי פיודור דניסוב. דניסוב קיבל הוראה מהקיסרית לתקוף את קרקוב ולהשמיד את צבא המורדים בשלב מוקדם בטרם הוא עלול להתחזק. המפגש התרחש ליד הכפר רסלוויצה (אנ') ונודע לאחר מכן כקרב רסלוויצה (אנ'); במהלך הקרב בו הפגינו האיכרים הפולנים שהצטרפו לצבא אומץ לב ראוי לציון, הביסו כוחותיו של קושצ'ושקו את היריב שהיה נחות מבחינה מספרית (אם כי הייתה לו עדיפות טכנית וארטילרית), ולאחר הקרב העקוב מדם נסוגו הכוחות הרוסיים משדה הקרב (כוחותיו של קושצ'ושקו היו חלשים מכדי לפתוח במרדף מוצלח שיכול היה להדוף את הכוחות הרוסים מכל פולין קטן).
על אף שהחשיבות האסטרטגית של הניצחון לא הייתה ממשית, התפשטה הידיעה על הניצחון במהירות ומחוזות נוספים בפולין הצטרפו לשורות המתקוממים, בתחילת אפריל כבר היו כוחות פולנים שהצטרפו לצבאו של קושצ'ושקו באדמות לובלין וווהלין.
המרד > מרד ורשה

בוורשה ניסו הרוסים לעצור חשודים בתמיכה בהתקוממות, ולפרק את חיל המצב הפולני החלש של ורשה במהירות על ידי השתלטות על מחסן אמצעי לחימה שהיו מאוחסנים ברחוב מיודובה (אנ'), ניסיון זה היווה גורם ישיר לפרוץ המרד בוורשה (אנ'). לנוכח הססנותו של המלך, הסתייעו המורדים בחוסר כישוריו של שגריר רוסיה יוסיף איגלסטרום (אנ') ששימש גם כמפקד צבאי של חיל המצב.
ב-17 באפריל פרץ המרד בראשותו של סנדלר מחברי המועצה העירונית בשם יאן קילינסקי (אנ'), היום שנבחר היה יום חמישי הקדוש, כאשר רבים מחיילי חיל המצב הרוסי היו בכנסיות ללא נשקם. המורדים נעזרו באוכלוסייה האזרחית של ורשה והפתיעו את הרוסים כאשר תקפו קבוצות קטנות של חיילים בו זמנית בכל רחבי העיר, וההתנגדות לכוחות הרוסיים התפשטה במהירות בכל העיר. לאחר יומיים של קרבות קשים נאלצו הרוסים, שספגו בין 2,000 ל-4,000 הרוגים מתוך חיל המצב שמנה כ-5,000 חיילים בסך הכל, לעזוב את העיר. התקוממות דומה הונהגה בוילנה על ידי יאקוב יאסינסקי (אנ') ב-23 באפריל ועד מהרה ערים ועיירות אחרות הלכו בעקבותיה. הטבח בחיילים רוסיים לא חמושים שהשתתפו בטקסי הפסחא נחשב בעיני הרוסים כפשע נגד האנושות והיווה מאוחר יותר גורם מרכזי לנקמה במהלך המצור על ורשה.
המרד > טבח פראגה

ב-4 בנובמבר החל קרב פראגה (אנ') קרב שהתחולל בקרבת הפרבר הוורשאי פראגה שעל הגדה הימנית של הוויסלה. לאחר ארבע שעות של לחימה פנים אל פנים, פרצו הכוחות הרוסים שמנו כ-22,000 איש, את קווי ההגנה הפולנים; המפקד הרוסי – סובורוב נתן לקוזקים יד חפשית לבזוז ולשרוף את ורשה. כ-20,000 איש נרצחו במהלך אירועים אלו שכונו "טבח פראגה". הגנרל זייג'צ'ק ברח פצוע משדה הקרב והפקיר את הצבא הפולני שנחל תבוסה מכרעת.
ב-16 בנובמבר, סמוך לכפר רדושיצה נכנעה ורשה. כניעה זו סימלה את סוף המרד, והישות הפולנית חדלה מלהתקיים באופן כמעט סופי; בשנה שלאחר מכן התרחשה חלוקת פולין השלישית, במהלכה סיפחו אוסטריה רוסיה ופרוסיה את שארית המדינה. לאחר החלוקה השלישית, בשנת 1795, נותר בידי רוסיה כל השטח שהיה דוכסות ליטא (פרט לפודוליה), וכן אדמות ממערב לנהר הניימן, וחבלי ווהלין ואוקראינה, אוסטריה קיבלה את האזור הדרומי המאוכלס המכונה גליציה, וכן את חבל הארץ שבין ורשה וקרקוב בין הנהרות ויסלה ופיליצה, ואילו פרוסיה קיבלה את האדמות שבין הים הבלטי וקרקוב וכן את העיר ורשה וחלקים מסוימים מליטא.
השלכות המרד

לאחר כישלון המרד פסקה פולין להתקיים כמדינה עצמאית במשך 123 שנה, וכל מוסדותיה נאסרו בהדרגה על ידי המדינות הכובשות. עם זאת, ההתקוממות סימנה את תחילת ההשקפה הפוליטית המודרנית בפולין ובמרכז אירופה. הכרזתו של קושצ'ושקו בפולניץ על חירות לאיכרים, והרוח היעקובינית של צבאו פתחה את הדרך בפני תנועת השמאל הפולני; פוליטיקאים פולנים רבים שהיו פעילים במהלך המרד הפכו לעמוד השדרה של הפוליטיקה הפולנית, הן במדינה והן מחוצה לה במאה ה-19. כמו כן, חלק ניכר מהצבא הפרוסי היה עסוק בקרבות בפולין מה שגרם לכך שפרוסיה לא יכלה להפעיל מספיק כוחות כדי לדכא את המהפכה הצרפתית.
בפולין המחולקת היווה כישלון המרד אסון כלכלי, השוק הפולני המאוחד מזה מאות שנים התפלג ל-3, וכתוצאה מכך התמוטט הסחר הפנימי. מספר בנקים קרסו, ומספר ניכר מתוך מפעלי התעשייה הלא רבים שהוקמו באיחוד הפולני-ליטאי נסגרו. מדינות החלוקה הטילו מיסים כבדים על האדמות שסופחו, ומילאו את אוצרותיהן על חשבונה של האוכלוסייה המקומית.
השלכות המרד > תרבות

מערכת החינוך הושפעה גם היא מכיוון שבתי הספר בשטחי החלוקה קיבלו עדיפות נמוכה. ועדת החינוך הלאומי (אנ') שהיה משרד החינוך הראשון בעולם שהוקם - בוטל, מפני שהממשלות הריכוזיות של מדינות החלוקה לא ראו תועלת בהשקעה בחינוך בשטחים המיושבים על ידי בני המיעוט הפולני שהיו חדורי רוח מרד. הקמת מוסדות חינוך בשטחי החלוקה נעשתה קשה מאוד. השלטון הפרוסי למשל, התנגד להקמת אוניברסיטה בוורשה, יתר על כן, בשטחים שסופחו על ידי רוסיה ופרוסיה נעשתה "רוסיזציה" ו"גרמניזציה" בכל מרכזי הלמידה הנותרים. רק בשטחים שסיפחה אוסטריה הייתה ההתערבות הממשלתית מעטה יחסית בתוכן הלימודים.
מבחינה תרבותית יש טוענים שהחלוקה קידמה את פיתוח הספרות הפולנית והאמנות הלאומית, מכיוון שתושבי השטחים שסופחו הושפעו מההתפתחות התרבותית של גרמניה ורוסיה המתקדמות.
השלכות המרד > האצולה

התנאים שהוצבו לאליטה הפולנית היו קשים במיוחד בשטח החלוקה הרוסית. אלפי משפחות מהשלאכטה פולניות שתמכו בהתקוממות נשללו מנכסיהם שהוענקו לגנרלים רוסים או מקורבי החצר בסנט פטרבורג. לפי ההערכה הועברו כ-650,000 צמיתים פולנים לפקידים רוסים באופן זה. אצילים רבים, במיוחד באזורים הליטאיים והרותניים של האיחוד הפולני-ליטאי לשעבר, גורשו לדרום רוסיה שם עברו תהליך של רוסיזציה; הרשויות ברוסיה שללו מהן את מעמד האצולה שלהן, שמשמעותו הייתה אובדן זכויות אזרח ומעמד חברתי, מה שחסם באופן מוחלט כל אפשרות לקריירה בממשל או בצבא - מסלולי הקריירה המסורתיים של אצילים פולנים, כמו כן נאסר עליהם גם להחזיק בנדל"ן.
השלכות המרד > דת

עבור האיכרים במערב אוקראינה ובלארוס בני הנצרות האורתודוקסית שסבלו עד אז מדיכוי דתי על ידי האצילים הקתולים, הביאה החלוקה לחופש דת יחסי, אך נוצרים אורתודוקסים היו באותה תקופה מיעוט קטן בלבד במזרח בלארוס, והרוב הרווח באוכלוסיית המדינה היו קתולים מזרחיים. הרוסים דיכאו כל גילוי של אהדה למרד ולעצמאות פולין בחומרה רבה, והאיכרים הפולנים נענשו במלקות על אזכור שמו של קושצ'ושקו בלבד, או על אזכורה של הכרזתו לבטל את הצמיתות. מלבד זאת, ערכו השלטונות הרוסיים גיוס מסיבי לצבא הרוסי בקרב האוכלוסייה, גיוס שמשמעותו הייתה שירות כמעט לכל החיים.
בקרב החוקרים קיים דיון באיזו מידה השפיעה החלוקה על חייהם של בני המעמד הנמוך, מכיוון שתנאי הצמיתות בשטחי פולין היו קשים מאוד עבור האיכרים עוד לפני כן.
היהודים במרד > מעמדם של יהודי פולין בתקופת המרד

מצב היהודים בפולין שנחשב לאידיאלי במשך מאות שנים, הורע במאה ה-17, ההסתה האנטישמית והתנכלויות הכנסייה הקתולית גברו, המצב הכלכלי הידרדר עקב היחלשות השלטון המרכזי והסטת נתיבי המסחר מפולין, ובין השנים 1648–1655 נהרגו רבבות יהודים בגזרות ת"ח ות"ט ובשורה של מלחמות שתכפו על פולין, וקהילות רבות נחרבו. התפוררות המשטר הכלכלי גרמה ליהודים למצוא לעצמם פרנסות חלופיות. התחזקות מעמד בעלי האחוזת - הפריצים והמאגנאטים פתחה מקור פרנסה חדש - חכירת אחוזות ועסקים מניבים באחוזות. חסותו של הפריץ על היהודי "שלו" הבטיחה לאותו יהודי הגנת מה מפני לחציהם של אנשי הכנסייה ומפני עוינותם של האיכרים, שנבעה לרוב מכך שהיהודי היה גובה המיסים. הפריצים היו קתולים ברובם ואילו האיכרים וההיידמקים פרבוסלבים. הפריצים שזילזלו באיכרים הפרבוסלבים מצאו בני ברית ביהודים, שאמנם דתם הייתה שונה אבל לא היו שותפים למרידות הקוזאקים וההיידמקים. בשלוש מרידות היידמקים (ב-1734, ב-1750 וב-1768) נפגעו קהילות שונות.
שאלת היהודים תפסה מקום ניכר למדי בדיוני הסיים הגדול, ובמהלכו הוצעו הצעות לשיפור מעמד היהודים ושילובם בחיי הכלכלה והמסחר בפולין. בשנת 1790 אף נבחרה ועדה מיוחדת לשם עיבוד תוכנית מתאימה למגורי היהודים וזכויותיהם בערים, וכן לארגון הקהילות היהודיות וחלוקה מחדש של גביית המיסים. אך לפני שהובאה התכנית לדיון במליאת הסיים, פלש ב-29 במאי הצבא הרוסי לפולין.
היהודים במרד > סיוע יהודי למרד

מיד אחרי ההכרזה על המרד בקרקוב, ביקר קושצ'ושקו בבית הכנסת הרמ"א בקרקוב ונשא בו נאום למען המרד, בו אמר כי "חלומו הוא לראות באושרם של תושבי פולין ללא הבדלי אמונה".
בימי המרד מילאו סוחרים ואנשי עסקים יהודים תפקיד חשוב באספקה לצבא המורדים; בקרקוב תרמה הקהילה היהודית כספים למרד וכן כלי נשק. וכך גם בערים נוספות. גם בליטא הקימה הממשלה הזמנית ועדה לבדיקת "בעיית היהודים" מהיסוד, ויהודים רבים התגייסו לטובת המרד; בעיר וילנה נשבעו ראשי הקהל שבועת אמונים לממשלה הזמנית והתקבלו גם הרבה תרומות למרד.
במהלך המרד סבלו לא מעט קהילות יהודיות ברחבי פולין מהתעללות של מפקדים מקומיים בימי התוהו ובוהו של המרד, קהילות שונות נדרשה לספק טירונים או לפטור את עצמם מהשירות תמורת 50 גולדן על כל טירון, וכן לספק ביגוד לחיילי המרד. בקהילות אחרות ביצעו המורדים מעשי שוד וביזה. בפרבר ז'וורייצ'ה (אנ') שבווילנה נהרגו כ-30 יהודים בהתקפה שערך הצבא הרוסי על העיר בתחילת יולי, ובמחוז גרודנה אסרו השלטונות על משלוח מכתבים בעברית תוך איום בענשים חמורים על המפרים את הצו, כדי "שהיהודים לא יודיעו דבר לאויב". אחרי כישלון המרד אף תוכננו פרעות ביהודים מצד האוכלוסייה המקומית בהורודנה (בסופו של דבר לא יצאו לפועל).
היהודים במרד > יהודי ורשה

בשנת 1792 התגוררו בוורשה 6,750 יהודים באופן חוקי וככל הנראה היו עוד רבים ששהו בעיר באופן בלתי חוקי. על היהודים בפולין נאסר לרכוש מקרקעין בוורשה, שהייתה בעבר "עיר אסורה" ליהודים, ומכיוון שלפי החוק רק לתושבים בעלי נכסים הייתה זכות לבחור ולהיבחר למשרות העירוניות, הורחקו היהודים מכל השפעה על החיים הפוליטיים בוורשה. בעת המרד של קושצ'ושקו שאפו לרכוש את אהדתן ותמיכתן של כל הקבוצות הדתיות והאתניות למרד, והם נמנעו מלערוך שינויים דרמטיים במעמד היהודים, ולכן כל התקנות התייחסו ליהודים כמו לכל שאר התושבים במדינה; הם נקראו למתן שירותים לצבא, לבניית ביצורים, ולמטלות אחרות. בניגוד לרובם של בני השכבה הגבוהה, בקרב השכבה הבינונית והנמוכה של יהודי ורשה שרבים מהם היו פליטי גזירות תקכ"ח נוצרה אהדה גלויה למרד. במיליציה העממית שנוסדה בחודש מאי בוורשה היו חברים כ-300 יהודים, ויהודים רבים השתתפו בגירוש הצבא הרוסי מוורשה.
לפעילות יהודית זו לטובת המרד, והשתתפות פעילה בשורותיו הייתה השפעה רבה על יחסם של קושצ'ושקו ושל שלטונות המרד לאוכלוסייה היהודית, אולם מעשית לא חל במעמדם כל שינוי לטובה.
היהודים במרד > יהודי ורשה > הגדוד היהודי

ב-17 בספטמבר פורסם בעיתון הממשלתי כי הוקם גדוד יהודי שמנה כ-500 חיילים תחת פיקודו של ברק יוסלביץ' – יהודי סוחר סוסים מקרטינגה שבליטא. מטרתו של קושצ'ושקו בייסוד הגדוד הייתה "לשחרר את ורשה מיהודים הולכי בטל", וגדודים דומים הוקמו גם למיעוט הגרמני והצ'כי בידי קושצ'ושקו שרצה לרכוש את אהדת עמי המערב וליצור תדמית של ממשלה ליברלית. ההיסטוריון מאיר בלבן שיער שחלק מעלויות הגדוד תרמו יהודי ורשה, וחלק אחר מהגדוד הורכב מהמיליציה היהודית בוורשה. רובם של המתגייסים לגדוד היו יהודים מדלת העם שלא יכלו לפדות את בניהם מהשירות תמורת כסף, או יהודים מסוגו של יוסלביץ שחפצו להתערות בחברה הפולנית. הגדוד נתקל בהתנגדות מצד המנהיגים הדתיים, ומצד אנשי החברה הגבוהה שחששו מנקמת הרוסים לאחר דיכוי המרד. אך מסופר גם על היתר ללחימה בשבת שקיבל הגדוד מאת רבני פראגה, הקהילה היהודית של פראגה גם דאגה לאספקת מזון כשר לחיילים יהודים. שלא כמו הפולנים, קיבלו החיילים היהודים היתר לגדל זקנים וללבוש בגדים מסורתיים.
הגדוד של ברק נשלח לחזית הקשה ביותר עם המצור על ורשה, הוא התחפר בבית הקברות היהודי ברודנו, והגן על החזית באזור פרבר פראגה בחרוף נפש מול כוח צבאי עדיף בהרבה של הגנרל סובורוב; ב-4 בנובמבר התחולל הקרב על פראגה שהיה חסר סיכוי; בתוך ארבע שעות הוכרע הקרב, וכמעט כל הגדוד היהודי שלא הספיק לעבור אימונים ממושכים, הושמד. נותרו בחיים רק 20 איש שנפלו בשבי, ביניהם ברק יוסלביץ שנפצע קשה.
היהודים במרד > יהודי ורשה > טבח פראגה

עם כניסת הצבא הרוסי לוורשה נתן סובורוב לחייליו יד חופשית, הקוזקים הסתערו על פראגה וביצעו טבח המוני שהתפרסם כ"טבח פראגה" בו נהרגו לפי ההערכות קרוב ל-20,000 אזרחים ומורדים. בהם כ-180 יהודים מתושבי השכונה. כשנכנסו צבאות הרוסים המנצחים לוורשה, הייתה הבקשה הראשונה של העירונים לגרש את היהודים מהעיר. פקודת גירוש הוצאה על ידי המושל החדש, אלא שהייתה זו תרמית, שכן לפי הסכם סודי שנחתם בין רוסיה לפרוסיה, עבר השלטון בעיר בינתיים לידי הפרוסים, ופקודת הגירוש לא יצאה אל הפועל.
היהודים במרד > השפעה

מרד קושצ'ושקו זכה לתמיכה עממית ורחבת היקף באופן חסר תקדים מרובה של האוכלוסייה היהודית בפולין, גרמו לכך היחס הקשה מצד השלטונות באימפריה הרוסית ליהודים שם נחקקו חוקים כמו גזירת תחום המושב ועוד. אהדה יהודית זו לעצמאות פולין התחזקה והלכה במשך השנים: במרד נובמבר השתתפו יהודים רבים במאבק לעצמאות פולין, למרות הסירוב הראשוני של ראשי המרד לגיוס יהודים לצבא המרד, וניסיונו הכושל של יוסף ברקוביץ' בנו של ברק יוסלביץ' מפקד הגדוד היהודי במרד קושצ'ושקו להקים שוב גדוד יהודי, מלבד סיוע באספקת נשק מזון ותחמושת, ותרומות למרד.
מלבד המנהיגים ה"נאורים" הביעו תמיכה בעצמאותה של פולין גם מנהיגים דתיים, ובפרט מנהיגי תנועת החסידות בפולין כמו רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ שקיים קשרים עם אצילים פולנים בכירים, ובימי מרד נובמבר מנהיגים כמו רבי מנחם מנדל מקוצק ורבי יצחק מאיר אלתר, שלמה זלמן פוזנר שסייע למרד באופן פעיל, ובימי מרד ינואר התפרסם גם רבי דב בריש מייזלס כתומך נלהב במאבק לעצמאות פולין.
גלריה

פרשים פולנים מימי המרד (ציור משנת 1909)
יחידת ארטילריה של המרד
חיילי רגלים של המרד
חיילי המרד - ציור משנת 1800
קצינים פולנים על רקע מחנה צבאי של המרד על יד קרקוב
תותחים רוסיים שנפלו לידי המורדים בקרב רסלוויצה מוצגים בשוק העירוני בקרקוב
תליית בוגדים בכיכר השוק בוורשה
עם כיבוש ורשה בידי המורדים נפל לידם ארכיון השגרירות הרוסית בעיר ובו מסמכים מסווגים שהכילו מידע על אצילים פולנים רבים ששיתפו פעולה עם האימפריה הרוסית, רבים מהם נתלו בכיכר העיר כבוגדים
מורדים מסתתרים ביער בליל ירח ציור מאת אלכסנדר אורלובסקי
השתלטות על ארסנל של אמצעי לחימה ברחוב מיודובה בוורשה עם פרוץ המרד
ציור של יאן פיוטר נורבלין שהיה עד ראייה
ההשתלטות על מחסן נשק בוורשה עם פרוץ מרד נובמבר, מחסן זה היווה מוקד להתקוממות גם במרד קושצ'ושקו
טבח פראגה - ציור משנת 1810
דגל יחידה פולנית בקרקוב
אנטוני מדלינסקי - מפקד חטיבת פרשים פולנית
סירוב הפקודה שלו לפזר את כוחותיו היה הסיבה הישירה לפרוץ המרד
יאן הנריק דומברובסקי - ממפקדי המרד
מפת המצור על ורשה
תומאס וורצקי - יורשו של קושצ'ושקו כמפקד המרד
יוזף ז'ייג'צ'ק - ממפקדי המרד
יוסיף איגלסטרום - מפקד חיל המצב הרוסי בוורשה בפרוץ המרד
סטניסלב מוקרונובסקי - מפקד המרד בוורשה
יאן קילינסקי - ממנהיגי המרד בוורשה
הערות שוליים

↑  בכמה מן מהמקורות הרוסיים מכונה מלחמת פולין השנייה
↑  נתן מיכאל גלבר, "קורות היהודים בפולין מראשית חלוקתה ועד מלחמת העולם השניה", בתוך: בית ישראל בפולין (עורך: ישראל היילפרין), חלק א', פרק ח', ירושלים תש"ח-תשי"ד, עמ' 110, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  אריה באומינגר, קהילת קראקוב, תל אביב תש"ל, עמ' 19, באתר אוצר החכמה.
↑  ישראל קלויזנר, '"תולדות היהודים בליטא", בתוך: ספר קהילה יהדות ליטא, חלק א', תל אביב תש"ך, עמ' 69, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  דב רבין, "תולדות עדת ישראל בהורודנה", בתוך: ספר קהילה גרודנה - אנציקלופדיה של גלויות, ירושלים תשל"ג, עמ' 61, באתר אוצר החכמה.
1 2 3  דוד פלינקר, "יהודי ווארשה במרד קושצ'ושקו", בתוך: ערים ואמהות בישראל, חלק ג', ירושלים תש"ח, עמ' 44–54, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  ארתור אייזנבאך, האמנציפציה של היהודים בשטחי פולין, תל אביב תשס"ח, עמ' 52, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  אברהם לוינסון, "היהודים בווארשה בתקופה הסטניסלבית", בתוך: ספר קהילה פראגה, תל אביב תשל"ד, עמ' 47, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  קהילת יהודי פראגה (וורשה), באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560630505171  PLWABN: 9810609334905606  LCCN: sh85104063  NKC: ph490156 
דגל האיחוד הפולני-ליטאי
פולין לאחר חלוקתה הראשונה
אימוץ חוקת 3 במאי 1791. בציור מתואר המלך סטניסלב פוניאטובסקי יחד עם אנשי הסיים הגדול ותושבי ורשה הנכנסים לקתדרלת יוחנן הקדוש במטרה להעביר את הצירים (אנ') בשבועה לחוקה הלאומית החדשה, ממש לאחר שאומצה על ידי הסיים הגדול בטירה המלכותית הנראית ברקע
הצבא הפולני המנצח בשובו מקרב ז'ילנסקה (אנ'); הקרב שהיה ההצלחה הגדולה ביותר של הצבא הפולני מול הכוח הרוסי הכובש במהלך מלחמת פולין-רוסיה (אנ').
ציור מאת וויצ'ך קוסאק משנת 1898
פולין לאחר חלוקתה השנייה
תדיאוש קושצ'ושקו. מראשי ההתקוממות בפולין נגד השלטון הרוסי לאחר חלוקת פולין השנייה, ומי שעמד בראש המרד
קרב רסלוויצה, ציור מאת יאן מטייקו
גרנדירים פולנים בלבוש איכרים
חיילים פולנים של צבא המרד - ציור מהמאה ה-19
איכרים פולנים חמושים בחרמשים
יאקוב יאסינסקי מפקד המרד בווילנה
שטרות זלוטי פולני שהנפיקו שלטונות המרד
קרב שצ'וצ'ין - ציור מאת מיכאיל סטכוביץ'
קושצ'ושקו נפצע ונופל בשבי בקרב מקיוביץ' - ציור שמן מאת יאן בוגומי פלרש, משנת 1794 בערך
אלכסנדר סובורוב מפקד הצבא הרוסי, תחת פיקודו אירע טבח פראגה
אוניברסיטת ורשה
הפרוסים מנעו את הקמתה בתקופת שלטונם בעיר לאחר כישלון המרד, הורמה לבסוף בשנת 1816 לאחר קונגרס וינה
פנים בית כנסת הרמ"א בקרקוב (שוחזר בשנת 1957), בבית כנסת זה נשא קושצ'ושקו נאום למען המרד
סוחרים יהודים בוורשה במאה ה-19
ציור מלפני שנת 1859 מאת יאן פליקס פיארסקי
ברק יוסלביץ'
בית הקברות היהודי ברודנו, בשטחו התחולל הקרב על פראגה
הגוורדיה הלאומית היהודית בימי מרד נובמבר
שלמה דיכובסקי

| --- | --- |

שלמה דיכובסקי, יולי 2017
 לידה:  15 בדצמבר 1938 (בן 86) תל אביב
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת היישוב החדש  ישיבת חברון כנסת ישראל 
 השתייכות:  חרדי
 תחומי עיסוק:  רב ודיין
 
הרב שלמה דיכובסקי (נולד ב-15 בדצמבר 1938) הוא רב ודיין ישראלי, חבר בית הדין הרבני הגדול עד לפרישתו, שלאחריה שימש כמנהל בתי הדין. נחשב לדיין ופוסק מקל באופן יחסי, ובקיא בתחומים כלליים - בעיקר במשפטים.
ביוגרפיה

הרב שלמה נולד וגדל בתל אביב. לשרה (לבית בנייש) ולרב שמעיה דיכובסקי, בוגר ישיבות ליטא, שעלה לארץ ישראל בשנות ה-30 וכיהן כרב שכונה במרכז תל אביב. למד בישיבת היישוב החדש בעיר, אחר כך המשיך בישיבת חברון בירושלים, וכולל האברכים "שבט מיהודה" בתל אביב והוסמך לרבנות על ידי הרבנים איסר יהודה אונטרמן, יחזקאל סרנא, חיים שמואלביץ ובצלאל ז'ולטי.
בשנת 1967 החל לכהן כר"מ בישיבת ההסדר כרם ביבנה.
בשנת 1969 נתמנה לרב בית הכנסת ישורון בצפון תל אביב. כן כיהן כר"מ ומחנך בישיבת שעלבים, מורה מן החוץ בפקולטות למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת תל אביב, וראש המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן - שגם סייע להקמתו.
בניסן תשל"ה (1975) הוסמך לדיינות בידי מועצת הרבנות הראשית. בינואר 1976 מונה לכהונת דיין בבית דין רבני. תחילה כיהן באשדוד ולאחר מכן בתל אביב כאב"ד. בשנת 1988 מונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול. הוא פרש לגמלאות בכסלו ה'תשס"ט. שימש גם כראש מערך הבחינות לדיינות וכחבר הוועדה למינוי דיינים. כמו כן כיהן כראש כולל "שבט מיהודה" בתל אביב להכשרת דיינים, שנוסד על ידי הרב איסר יהודה אונטרמן ונחשב אחד המוסדות הוותיקים בתחום.
במהלך כהונתו בבית הדין הרבני הגדול בלטה עמדתו המקורית בזכות מציאת פתרון הלכתי לסוגיית העגונות ומסורבות הגט, וליחס המורכב שבין מערכת המשפט העברית והכללית.
בתגובה לטענתו של הרב אברהם שרמן שיש לבטל את הגיורים שערך הרב דרוקמן, הרב דיכובסקי פרסם מאמרים בהם טען כי אין סמכות לבית דין אחד לבטל גיור שנעשה בבית דין אחר, וכי הרגע הקובע בגיור הוא רגע הטבילה, ואין משמעות למעשיו של הגר לאחר הגיור. בהזדמנות אחרת קבל על גישתם המכבידה והטכנית של בתי הדין לגיור שבוחנים את ידיעותיהם של המתגיירים בנושאים הלכתיים סבוכים, וטען שמדובר באבסורד שגובל בקנטרנות לשמה.
התמודד על משרת הרב הראשי לישראל כמועמד האשכנזי - בתמיכת מפלגת העבודה, אך הפסיד בהתמודדות.
ב-13 באוגוסט 2010 נבחר על ידי הוועדה למינוי דיינים למנכ"ל בתי הדין הרבניים, במקומו של הרב אליהו בן דהן. הרב דיכובסקי הבהיר כי מדובר בתפקיד זמני, וכי הוא אינו מעוניין במינוי של קבע לתפקיד. במרץ 2011 הפך המינוי לקבוע לתקופה של ארבע שנים.
כיהן כרב בית הכנסת היכל מאיר בתל אביב עד שנת תשע"ח.
מאמריו נאספו בשנת תשע"ד ובשנת תשפ"ג בספר "לב שומע לשלמה" (יצא ב-3 כרכים) בעריכת ובהוצאת בנו הרב יעקב דיכובסקי.
פעילותו המשפטית

בעת כהונתו כדיין נודע בזריזותו בכתיבת פסקי דין וביושרו, והוא זכה להערכה ציבורית. הרב דיכובסקי זכה להערכה גם בקרב משפטנים חילונים, בהם נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, שהציע לו בשנת 1994 לכהן כשופט בבית המשפט העליון. הצעה זאת ירדה מן הפרק לאחר שהרב דיכובסקי נועץ עם הרב יוסף שלום אלישיב.
לאחר שפרש לגמלאות הציע לו אהרן ברק להשתתף בוועדה שתגשר על נקודות החיכוך בין בתי המשפט לענייני משפחה לבין בתי הדין הרבניים, ותפתור את בעיית מרוץ הסמכויות.
עם פרישתו פנה הרב דיכובסקי לחבריו הדיינים במסר לא שגרתי בעולם הדיינות ההלכתי, וביקש מהם במכתב הפרידה שלו: "פסקו לקולא, ואל תתגרו בבג"ץ".
משפחתו

הרב דיכובסקי נשוי לשושנה לבית הרשטיק, דודניתם של החזנים ממשפחת הרשטיק. הוא אב לחמישה. שני חתניו, הרב אברהם מיזלס והרב יצחק מרוה, מכהנים כדיינים. בנו יעקב הוא משפטן וטוען רבני. מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
בנו הרב משה נתן היה ראש כולל בשכונת רמת שלמה בירושלים, נפטר לאחר שחלה בסרטן באייר תשע"ז (18 במאי 2017).
אחיינו הוא המלחין והמעבד יובל סטופל.
לקריאה נוספת

פרופ' אביעד הכהן, '"להציל עשוק מיד עושקו": לדמותו של דיין בישראל – על פועלו ההלכתי והשיפוטי של הרב שלמה דיכובסקי', משפחה במשפט ו–ז התשע"ג–התשע"ד, עמ' 9–84
הערות שוליים

↑  ברכה להרב דיכובסקי, חרות, 29 בספטמבר 1964
1 2  הרב דיכובסקי יוכתר הערב בת"א, מעריב, 9 במרץ 1969
↑  הרב ש. דיכובסקי נבתר לרב בבי"כ "ישורון" בת"א , הצופה, 13 בפברואר 1969
↑  נ. נתיב, לפני הצהריים תלמידי ישיבה אחרי הצהריים תלמידים אקדמיים, מעריב, 6 במאי 1974
↑  חוקה דיינים, באתר ארכיון המדינה, עמ' 158
↑  הודעה ע ל מינוי דיינים, ילקוט הפרסומים 2196, 1976, עמ' 1257
↑  שני דיינים חדשים לבית הדין הגדול, מעריב, 9 בנובמבר 1988
↑  הרב רפאל שלמה דיכובסקי, ביטול גיור למפרע, תחומין כרך כט, עמוד 267
↑  הסכמה לספר 'זרע אמוניך', מאת, הרב אורי רדמן
↑  יהונתן ליס, יאיר אטינגר, הרב שלמה דיכובסקי נבחר למנכ"ל זמני של בתי הדין הרבניים; החרדים-האשכנזים נטשו בזעם את הדיון, באתר הארץ, 15 באוגוסט 201015.8.2010
↑  ארי גלהר, ועדת נאמן: הרב בן דהן יסיים את תפקידו, באתר ynet, 11 ביוני 2010
↑  קובי נחשוני, אושר: הרב דיכובסקי - מנכ"ל בתי הדין, באתר ynet, 1 במרץ 2011
1 2  עמנואל שילה וחגית רוטנברג, משפט שלמה, באתר ערוץ 7, 23 באפריל 2009
↑  ענבל בר-און, הצעתי את דיכובסקי לעליון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 25 במרץ 2009
↑  מתי גולן, ‏חרדת ברק, באתר גלובס, 7 במאי 1997
↑  נועם שרביט, ‏הרב דיכובסקי פרש מביה"ד הרבני וקרא לחבריו הדיינים: "תפסקו לקולא ואל תתגרו בבג"ץ", באתר גלובס, 21 בינואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302921105171  ISNI: 0000 0000 7699 2828  LCCN: n2015025804  VIAF: 107508930   WorldCat (עם VIAF): 107508930
א-נבי שית

| --- | --- |

המסגד בכפר
 מדינה / טריטוריה:  לבנון לבנון
 מחוז:  בעלבכ-אלהרמל
 נפה:  בעלבכ
 גובה:  1,220 מטרים
 קואורדינטות:  33°52′20″N 36°06′46″E﻿ / ﻿33.872222222222°N 36.112777777778°E﻿ / 33.872222222222; 36.112777777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןא-נבי שית(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןא-נבי שית  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מצבת קבר שת
א-נבי שית (בערבית: النبي شيت, בתעתיק מדויק: אלנבי שית, הגייה: אֶ-נַּ֫בִּי שִׁית) הוא כפר במזרח לבנון, בנפת בעלבכ, במחוז בעלבכ-אלהרמל. התושבים בכפר הם בעיקר מוסלמים מתואלים. בכפר יש מבנה מקאם המזוהה כ"קבר שת", הבן השלישי של אדם וחוה. באתר הקבר נבנה מסגד המכיל את קברו של שת (מסורת יריבה מזהה את קברו של שת בכפר הנטוש בשית ליד גדרה, וכמו כן בעיר מוסול בעיראק). הכפר הוא מקום הולדתו של עבאס מוסאווי, שהיה מנהיג חזבאללה, ואיש דת שיעי בעל השפעה. הכפר מיושב בעיקר על ידי חמולות חלבאווי, מוסאווי, הזימה ושוכּר.