stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לי סונג-יאול

| --- | --- |

 לידה:  27 באוגוסט 1991 (בן 33) יונגין, קוריאה הדרומית
 שם לידה:  לי סונג-יאול
 מוקד פעילות:  קוריאה הדרומית 
 תקופת הפעילות:  מ-2010
 מקום לימודים:  Pungduk Elementary School, Daekyeung University 
 עיסוק:  זמר,  שחקן
 סוגה:  קיי-פופ, דאנס, פופ-רוק, אלקטרוניק היפ-הופ
 סוג קול:  שירה
 שפה מועדפת:  קוריאנית 
 חברת תקליטים:  וולים אנטרטיינמנט
 שיתופי פעולה בולטים:  אינפיניט, אינפיניט F
 ifnt7.com
 פרופיל ב-IMDb
 
זהו שם קוריאני; שם המשפחה הוא .
לי סונג-יאול (בקוריאנית: 이성열; ‏נולד ב־27 באוגוסט 1991) נודע יותר בשם סונג-יאול ובכינוי צ'ודינג (באנגלית: Choding). כינוי זה ניתן לו בשל התנהגותו הילדותית אך החביבה בכל הנוגע לתחרותיות. הוא זמר ושחקן דרום קוריאני. הוא משמש כזמר בלהקת הבנים הדרום-קוריאנית אינפיניט, הנמצאת בניהול חברת התקליטים וולים אנטרטיינמנט ועשתה את הופעת הבכורה שלה ב-2010. סונג-יאול יחד עם חברי הלהקה, אל וסונג-ג'ונג עשו את הופעת הבכורה שלהם כתת-להקה, אינפיניט F בנובמבר 2014 עם הוצאתו לאור של האלבום שלהם, Azur.
ביוגרפיה

לי סונג-יאול נולד וגדל ביונגין, קוריאה הדרומית ב-27 באוגוסט 1991. יש לו אח אחד קטן יותר בשם לי דה-יאול.
ב-15 בפברואר 2013 סיים סונג-יאול את לימודיו בתוכנית המוזיקה המעשית של אוניברסיטת דאקיונג ואף קיבל את הפרס "כבוד הסטודנט של אוניברסיטת דאקיונג" יחד עם חברי הלהקה אינפינט שלמדו יחד איתו בתוכנית, אל, הו-יא, דונג-וו וסונג-קיו. חברי הלהקה התקבלו ללימודים באמצעות סינון מיוחד בתחילת שנת 2011.
קריירת מוזיקה > אינפיניט

דונג-וו עשה את הופעת הבכורה שלו כחבר בלהקת הבנים הדרום קוריאנית, אינפיניט בשנת 2010. הוא משמש כראפר ראשי ורקדן מוביל של הלהקה. הקבוצה ערכה את הופעת הבכורה שלה ב-9 ביוני 2010.
קריירת מוזיקה > אינפיניט F

סונג-יאול יחד עם חבריו ללהקה, אל וסונג-ג'ונג עשו את הופעת הבכורה שלהם כתת-הלהקה אינפיניט F. זוהי תת-הלהקה השנייה של הלהקה. הם הוציאו לאור את האלבום שלהם ששמו Azur בשנת 2014.
הסכם שביתת הנשק של פוקשאן

הסכם שביתת הנשק של פוקשאן (ברומנית: Armistițiul de la Focșani) היה הסכם שביתת נשק, שסיים את פעולות האיבה בין רומניה למעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה. ההסכם נחתם ב-9 בדצמבר 1917 בפוקשאן שברומניה.
רקע

רומניה נכנסה למלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1916, אז פלשה לאימפריה האוסטרו-הונגרית בניסיון לספח לשטחה את טרנסילבניה. חרף ניסיון זה פתחו מעצמות המרכז כולל אוסטרו-הונגריה) במתקפת נגד מוצלחת, במהלך התקיפה הורה מפקד זירת הבלקן מטעם מעצמות המרכז אוגוסט פון מקנזן לפתוח את המתקפה בגזרת דוברוג'ה, כדי להקל על הלחץ בגזרת טרנסילבניה. הארמייה השלישית של צבא בולגריה בפיקודו של סטפן טושב בצירוף חטיבה גרמנית והקורפוס העות'מאני השישי שמנה שתי אוגדות פתחו במתקפה שיעדה העיר קונסטנצה. הבולגרים הביסו את הרומנים בקרב טורטוקאיה. הארמייה הרומנית השלישית החלה בנסיגה מהירה מחבל דרום דוברוג'ה והצבא הבולגרי השתלט על השטח.
ב-15 בספטמבר הפסיקו הרומנים את המתקפה בטרנסילבניה, וניתבו את כוחותיהם למערכה מול כוחותיו של פון מקנזן בגזרת דוברוג'ה. צבא האימפריה הרוסית החיש כוחות לבוקרשט, כדי לסייע לרומנים, והכוחות המשולבים תקפו את כוחות מעצמות המרכז ליד קובאדין. לאחר הצלחה ראשונית, נבלמה מתקפת הנגד הרומנית-רוסית. ב-19 באוקטובר יצאה הארמייה הבולגרית השלישית למתקפה נוספת, במסגרתה נכבשה העיר קונסטנצה, והכוחות הרומנים והרוסים נסוגו לכיוון הדלתה של הדנובה.
ב-1 בדצמבר החל הצבא הרומני במתקפה שלו, והצליח ליצור פער ברוחב 20 ק"מ בין כוחותיו של אוגוסט פון מקנזן לכוחותיו של אריך פון פאלקנהיין. הגנרל הגרמני אריך לודנדורף חשב שהמצב חמור מאוד ואמר: "ב-1 בדצמבר הותקף האגף השמאלי של ארמיית הדנובה בעצמה רבה מדרום מערב לבוקרשט ונהדף לאחור ובעקבות כך החיילים הגרמניים שחצו את נהר הניילוב נותקו ונותרו מבודדים והמצב בהחלט הפך לחמור מאוד". הכוחות הרומנים שבו אלפי חיילים ותפסו כמויות משמעותיות של אספקה במהלך מתקפת הנגד הזאת, ורק התערבות ברגע האחרון של הדיוויזיה הטורקית ה-26 ב-2 בדצמבר, הצילה את קבוצת מקנזן מהכיתור.
אולם, הרומנים נתקלו בבעיה ניכרת, לאחר שמכונית של קציני מטה שנשאה את תוכניות המתקפה נסעה בטעות לעמדה גרמנית ונלכדה. תוכניות אלה היו חיוניות לגרמנים, שעד מהרה הצליחו לדחוף את הכוחות הרומנים, ולהשאיר את הדרך לבירה פתוחה.
ההסכם

לאחר מהפכת אוקטובר 1917 רוסיה נקלעה למלחמת אזרחים, וממשלת רוסיה החלה בהוצאת כוחותיה מרומניה ב-4 בדצמבר וב-5 בדצמבר חתמו הרוסים עם מעצמות המרכז על הסגם שביתת נשק, שתוך שלושה חודשים שודרג ההסכם לחוזה שלום בשם "חוזה ברסט-ליטובסק" שהפך למעשה את רומניה למדינה מאוימת מבחינה גאוגרפית, בנוסף לכך ההיעדר התמיכה הרוסית אילץ את ממשלת רומניה לבקש ממעצמות המרכז לחתום איתה על הסכם השלום.
ההסכם נחתם ב-9 בדצמבר 1917 בפוקשאן שעל גדות נהר הסירט, עם חתימה ההסכם הופסקה הלחימה בין ופעולות האיבה הרומניות כנגד גרמניה, האימפריה האוסטרי-הונגרית, בולגריה והאימפריה העות'מאנית .
אחרית דבר

על אף שהלחימה הסתיימה, שטחים ניכרים מרומניה היו עדיין תחת כיבוש, אם לא די בכך ממשלת רומניה חתמה במאי 1918 על הסכם בוקרשט, במסגרת ההסכם רומניה נאלצה להחזיר את דרום דוברוג'ה ואת החלק הדרומי של צפון דוברוג'ה לבולגריה, בעוד שאר דוברוג'ה, הכולל את שפך הדנובה, נשלט בשליטה משותפת של מעצמות המרכז, מלבד זאת היא נאלצה להעביר לאימפריה האוסטרו-הונגרית שליטה במעברי ההרים של הרי הקרפטים ואף רצועה של כ-5600 קמ"ר לאורך הגבול הועברה לאוסטרו-הונגריה.
הערות שוליים

↑  אריך לודנדורף, זכרונות המלחמה שלי 1914–1918, הוצאת הצי & הצבא, 2001
↑  Bunyan, James (1934). The Bolshevik Revolution, 1917-1918: Documents and Materials. Stanford University Press. p. 273. ISBN 9780804703444.
↑  Tucker, p.1555
↑  Home, p.456
נציגי הצדדים במשא ומתן על ההסכם
לאופולדו לוקה

לאופולדו לוקה (בספרדית: Leopoldo Luque;‏ 3 במאי 1949 – 15 בפברואר 2021) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ. זכה עם נבחרת ארגנטינה במונדיאל 1978.
ביוגרפיה

לוקה נולד בשנת 1949 בשכונת גואדלופה אוסטה שבסנטה פה. היו לו ארבעה אחים (מתוכם שלוש אחיות) ואביו עבד במקצועו כסנדלר כשאמו הייתה עקרת בית. במהלך משחק של לוקה ב-1978 אחיו הצעיר נהרג בתאונת דרכים, והוא שמע על כך לאחר הניצחון.
במהלך הקריירה שלו שיחק בין היתר במועדונים אוניון, רוסאריו סנטראל, ריבר פלייט, ראסינג קלוב וצ'קריטה ג'וניורס. משחק זכור שלו היה ב-22 בפברואר 1976 עם ריבר פלייט, כשכבש חמישה שערים לרשתה של סן לורנצו בניצחון 1–5. הוא זכה עם ריבר ב-5 תוארי אליפות וכבש במדיה 75 שערים ב-176 הופעות ליגה.
שנותיו האחרונות ככדורגלן מקצועי התאפיינו בכך שעבר בין קבוצות רבות. לאחר שניסה את כוחו בסנטוס הברזילאית בשנים 1983 ו-1984, לוקה שב לארגנטינה ושיחק בטקסטיל מנדיו בה סיים את הקריירה.
ביוגרפיה > נבחרת ארגנטינה

החלוץ מונה לראשונה בסגל הנבחרת בשנת 1975 והשתתף בטורניר הקופה אמריקה באותה השנה. לוקה זכה בתואר הכובש המצטיין בצוותא לארנסטו דיאס כשלשניהם ארבעה שערים, אם כי ארגנטינה הודחה כבר בסיבוב המקדים.
הוא ביסס את עצמו בהתקפת הנבחרת בשנים הבאות, כך שלא היה מפתיע שחלוץ ריבר פלייט של אותה העת נכלל בסגל לקראת מונדיאל 1978 אותו אירחה ארגנטינה. בסיבוב הראשון כבש נגד הנבחרות הונגריה וצרפת בניצחונות של 1–2, ובסיבוב השני צמד בניצחון 0–6 על פרו. היו שמועות על כך שנבחרת פרו קיבלה שוחד ולא התאמצה במשחק כדי להקל על ארגנטינה את המלאכה, אך הן מעולם לא הוכחו. זמן רב לאחר מכן סיפר לוקה: "ממה שידוע לי, אני לא יכול להיות גאה באותו ניצחון. אבל אז לא קלטתי, רובנו לא קלטנו. פשוט שיחקנו כדורגל". לוקה לקח חלק משמעותי בזכייתה הראשונה בהיסטוריה בטורניר לאחר שניצחו בגמר 1–3 את הולנד. הוא זכה בנעל הארד בצוותא להנס קרנקל האוסטרי עם ארבעה שערים ב-5 משחקים. הזכייה במונדיאל הייתה ללא ספק רגע השיא בקריירה שלו.
לוקה פרש מהנבחרת בשנת 1981 ולא הצליח לבסס את מעמדו למונדיאל 1982 או לשוב לשחק בה. בסך הכל הוא ערך במדיה 45 הופעות בהן כבש 22 שערים.
ביוגרפיה > לאחר הפרישה

הוא עבד כמאמן ובעונת 1986/87 היה בתפקיד זה באוניון. למשך העשרים שנים הבאות עדיין היה פעיל במועדונים כפופים רבים. לוקה גם היה מזכיר הספורט של מחוז מנדוסה שבארגנטינה.
בפברואר 2007 לקה בהתקף לב ממנו החלים. לוקה נפטר ב-15 בפברואר 2021 כתוצאה ממגפת הקורונה בארגנטינה.
תארים

אליפות ארגנטינה (5): נסיונל 1975, מטרופוליטנו 1977, מטרופוליטנו 1979, נסיונל 1979, מטרופוליטנו 1980
גביע העולם: 1978
מלך השערים בקופה אמריקה: 1975 
 (4 שערים)
נעל הארד בגביע העולם: 1978
הערות שוליים

↑  "הזכייה של ארגנטינה ב-1978 - דיל פוליטי", באתר ynet, 11 בפברואר 2012
| נבחרת ארגנטינה – מונדיאל 1978 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 אלונסו •  2 ארדילס •  3 באליי •  4 ברטוני •  5 פיליול •  6 גאז'גו •  7 ל. גלבאן •  8 ר. גלבאן •  9 הואוסמן •  10 קמפס •   11 קילר •  12 לארוסה • 13 לה וולפה •  14 לוקה • 15 אולגין • 16 אורטיס • 17 אוביידו • 18 פגאניני • 19 פסארלה • 20 טרנטיני • 21 ולנסיה • 22 ויז'ה • מאמן: מנוטי |  1 אלונסו •  2 ארדילס •  3 באליי •  4 ברטוני •  5 פיליול •  6 גאז'גו •  7 ל. גלבאן •  8 ר. גלבאן •  9 הואוסמן •  10 קמפס •   11 קילר •  12 לארוסה • 13 לה וולפה •  14 לוקה • 15 אולגין • 16 אורטיס • 17 אוביידו • 18 פגאניני • 19 פסארלה • 20 טרנטיני • 21 ולנסיה • 22 ויז'ה • מאמן: מנוטי | ארגנטינה |
החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ממשלתית, ציבורית
 מייסדים:  עיריית ירושלים, משרד הבינוי והשיכון
 תקופת הפעילות:  1968–הווה (כ־56 שנים)
 משרד ראשי:  בית רוטשילד ככר בתי מחסה, הרובע היהודי, ירושלים
 ענפי תעשייה:  שימור מבנים 
 מוצרים עיקריים:  בינוי, מקרקעין ושיכון
 הכנסות:  7,916 מיליון ש"ח (2008)
 רווח:  0.155- מיליון ש"ח (2008)
 עובדים:  13 (2008)
  
 travelrova.co.il
 
החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי, ידועה גם בשמה הרשמי - החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בע"מ, היא חברה ממשלתית שהוקמה בשנת 1968 כדי לשקם את הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים ולפתחו כאתר לאומי, דתי, היסטורי ותרבותי. בשנות השמונים השלימה החברה את שיקומו ובנייתו של הרובע היהודי, השיגה את מטרתה ואמורה הייתה להיסגר, נכון לשנת 2021 החברה ממשיכה לפעול, והיא עברה לאחריות משרד ירושלים ומורשת.
כיו"ר דירקטוריון החברה משמש עו"ד מוטי רינקוב.
באפריל 2010 פרש מתפקידו מנכ"ל החברה, נסים ארזי, לאחר שכיהן שמונה שנים כמנכ"ל.
היסטוריה

בין השטחים שהפקיעה המדינה באפריל 1968, נכלל גם שטח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ששטחו כ-134 דונם, לרבות רחבת הכותל והמבנים שהיו בה. ביולי 1968 החליטה הממשלה להקים את החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בע"מ כחברה ממשלתית בשליטת המדינה. בינואר 1969 נוסדה החברה.
הרובע היהודי שוכן בשטח המנוהל בידי מינהל מקרקעי ישראל. בשנת 1970 החכיר המינהל את הרובע לחברה בחכירה ראשית. את המבנים למגורים החכירה החברה בחכירת משנה לדורות למשתכנים ברובע, ואת שאר הנכסים החכירה בחכירת משנה לדורות או השכירה לפי העניין.
מאז הקמתה ועד שנת 1984 השלימה החברה את שיקומו ובנייתו של הרובע היהודי. היא בנתה כ-500 דירות, כ-100 חנויות וכמה מבנים למוסדות ציבור. ברובע מתגוררות כ-600 משפחות, המונות כ-4,000 איש.
היסטוריה > אכלוס הרובע

בשנים הראשונות לפעילותה הקצתה החברה דירות למשתכנים על פי קריטריונים לאכלוס הרובע שקבעה. בשנת 1971 הקימה החברה ועדת אכלוס המורכבת מחברי דירקטוריון החברה ומעובדיה. מדיניות האכלוס קבעה כי רק אחד מאלה רשאי לרכוש דירה ברובע: "או אזרח ישראל שהוא תושב בה ושירת בצה"ל, או עולה חדש שהוא תושב ישראל."
מדיניות האכלוס הביאה לכך שאוכלוסיית הרובע הייתה מורכבת בתחילה מ-50% חילונים מ-50% דתיים לאומיים. אולם החל משנות ה-80 הפך הרובע לשכונת מגורים מבוקשת בקרב הציבור הדתי והחרדי, חלקם ממוצא אנגלו-סקסי והם מהווים רוב מוחלט של התושבים (למעט מספר משפחות של חילונים). בציבור הדתי לאומי בולטים תלמידי ובוגרי ישיבת ההסדר "הכותל", השוכנת ברובע. בקרב הציבור החרדי ברובע דומיננטית קבוצת ה"זילברמנים", בני משפחתו הענפה ותלמידיו של הרב יצחק שלמה זילברמן. הללו נוהגים על פי מנהגי הגר"א, והקימו ברובע מוסדות חינוך מבוקשים הפועלים על פי שיטת זילברמן וקולטים תלמידים מכל רחבי ירושלים ואף מחוצה לה.
היסטוריה > בג"ץ מוחמד סעיד בורקאן

המשפחות הערביות שהתגוררו ברובע היהודי פונו תמורת פיצוי כספי. חלקן עקרו לאבו דיס. מוחמד סעיד בורקאן, שפונה מביתו ברובע היהודי ועבר עם משפחתו לגור בבית חדש שנבנה עבורם בבית חנינא, עתר לבית המשפט העליון בדרישה לחכור את ביתו הקודם ברובע המשוקם, אך השופט חיים כהן דחה את בקשתו, ואמר:
הצורך בשיקום הרובע היהודי בעיר העתיקה התעורר רק מפני שצבאות ירדן פלשו אליו וגירשו את היהודים ושדדו רכושם והרסו בתיהם. מטבע הדברים הוא שהשיקום בא לשם החזרת עטרת היישוב היהודי בעיר העתיקה לישנה, כדי שליהודים יהא שוב, כמו שהיה בעבר, רובע המיוחד להם, ליד רובעי המוסלמים והנוצרים והארמנים. אין כל הפליה פסולה בייחודם של הרובעים הללו, רובע רובע ועדתו.
היסטוריה > פעילות מחוץ לרובע היהודי

מתחילת שנות ה-90 התמקדה החברה בפעילות תחזוקה של הרובע, לרבות ניקיון ושמירה, פיתוח וניהול אתרים ארכאולוגיים הפתוחים לקהל, החכרה של נכסים לדיירים מתחלפים והשכרה של הנכסים שנותרו ברשותה. כמו כן, בניגוד לעיקרון שנקבע של "רובע רובע ועדתו", ואף כי פעילות כזו איננה מנויה בין מטרות החברה לפי תזכיר ההתאגדות שלה; החלה החברה לפעול בתחומי הבנייה והתחזוקה גם ברבעים אחרים בעיר העתיקה, בעיקר ברובע המוסלמי. כך בין השאר, פותח מתחם "חצר גליציה" השוכן ברובע המוסלמי ומוחזק בידי האפוטרופוס הכללי. כשהחברה פנתה אל האפוטרופוס בהצעה לפתח את השטח לנקותו ולתחזקו.
היסטוריה > פרשת מכירת חלק מרחבת הכותל

בשנת 2000 נחשף בעיתון "גלובס", שביולי 1999 מכרה החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי חלק מרחבת הכותל המערבי לעמותת "עזרת מנחם". המכירה בוצעה במיכרז שפרסמה החברה.
עמותת "עזרת מנחם" הייתה המציעה היחידה במכרז, ועל פי ההתקשרות בינה ובין החברה, רשאית הייתה העמותה לבנות במקום מרכז מבקרים גדול, שישמש גם בית מדרש ואולם לחגיגות פרטיות של בר מצווה. בכירים במשרדי הממשלה ידעו זמן רב על העסקה, אולם העדיפו לשמור על חשאיות. לימים התברר, כי ראשי העמותה הם המיליונר החרדי לב לבייב, יו"ר כולל חב"ד שלום דוכמן, הרב עדין שטיינזלץ, בנימין קליין, ששימש מזכירו של הרבי מלובביץ', בנציון דל, לשעבר מנכ"ל משרד החינוך; ושמואל סלבין, לשעבר מנכ"ל משרד האוצר.
מנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל, אבי דרכסלר, ניהל מאבק לביטולה של העסקה. דרכסלר טען, כי העסקה חורגת מההסכם בו מסר המינהל את הרובע היהודי לניהול החברה לשיקום כאתר לאומי, דתי, היסטורי ותרבותי; ולא כדי שתמכור נכסים אלו לצדדים שלישיים.
עמדתו התקבלה על ידי המחלקה המשפטית של משרד ראש הממשלה, ומיד לאחר מכן הורתה המחלקה להקפיא את ההליכים למימוש העסקה.
עם זאת, בשנות ה-90 מכרה החברה לשיקום הרובע היהודי ארבעה אתרים אחרים בעלי ערך היסטורי וארכאולוגי לגופים פרטיים. שלושה מתוך ארבעת הנכסים נמכרו לעמותות חרדיות, המפעילות בהם תלמודי תורה. בין האתרים: גן ארכאולוגי הממוקם ברחוב משגב לדך, וכולל בתוכו את כנסיית מרים של הגרמנים, שהקים בשנת 1132 הפלג הגרמני של ההוספיטלרים. הגן, שמשמש אחד מאתרי התיור הבולטים ברובע היהודי, נמכר לישיבת "אש התורה", במיכרז שמתיר לה לבצע בנייה בתוך האתר הארכאולוגי. חלקים מהמבנה ההיסטורי של בתי מחסה מכרה החברה לעמותה החרדית "נר לרחל ובניה".
הניסיונות לפירוק החברה

בנובמבר 1982, עוד לפני סיומו המלא של שיקום הרובע היהודי, המליצה הוועדה לענייני ביקורת המדינה לממשלה למזג את החברה עם שתי חברות נוספות שעסקו בתחומי פיתוח בירושלים, כדי לחסוך בכוח אדם ולייעל את העבודה. החברות הן, החברה לפיתוח מזרח ירושלים וחברת קרתא - חברה לפיתוח מרכז ירושלים.
בינואר 1983 אישרה מליאת הכנסת את המלצותיה של הוועדה לענייני ביקורת המדינה אך הדבר לא בוצע. השרים האחראים ורשות החברות הממשלתיות דנו לסירוגין במשך תקופה ארוכה בעתיד החברה בלי שהגיעו לכלל דעה מוסכמת באשר לעתידה.
בשנת 1992 העירה מבקרת המדינה מרים בן-פורת על אי-הוצאתה לפועל של ההחלטה.
בשנת 2000 חבר הכנסת אופיר פינס, הוביל מהלך לפירוק החברה בעקבות פרשת מכירת חלק מרחבת הכותל אך המהלך נכשל ולא הסתיים בהצלחה.
במרץ 2004 פנה יו"ר הוועדה לענייני ביקורת המדינה אל ראש הממשלה וביקשו לטפל במימוש החלטת הכנסת בדבר מיזוג החברות ולקיים דיון בהשתתפות שר התיירות, שר הבינוי והשיכון, נציג רשות החברות ונציג העירייה. בקשה זו לא מולאה.
באפריל 2004 הציעה רשות החברות שייחתם הסכם ניהול בין החברה לחברה לפיתוח מזרח ירושלים (בלא שיתוף חברת קרתא) שתנהל את החברה.
באוגוסט 2004 הציעה השרה ציפי לבני, מ"מ שר הבינוי והשיכון דאז, לרשות החברות שייחתם הסכם ניהול בין החברה ובין חברה בבעלות ממשלתית מלאה. רשות החברות קיבלה הצעה זו, ובספטמבר 2004 הגישה למזכירות הממשלה הצעת החלטה מתוקנת לאישור הממשלה. בהצעה האמורה המליצה רשות החברות להטיל את תפקיד החברה המנהלת על החברה הממשלתית לתיירות. בדברי ההסבר להצעת ההחלטה המתוקנת נקבע כי החברה השיגה את מטרותיה בכך שפינתה את הרובע ושיקמה אותו, וכי את הפעילות שביצעה בעת כתיבת ההצעה אפשר לנהל באמצעות חברה ממשלתית אחרת ובכך לפעול ביעילות ולחסוך כסף. גם הצעה זו לא נדונה בממשלה.
באפריל 2005 שלח יצחק הרצוג, שר הבינוי והשיכון דאז, מכתב למנהל רשות החברות ובו נאמר כי הוא מתנגד בכל תוקף להצעת ההחלטה האמורה והציע כי תבוצע עבודת מטה שנועדה, בין השאר, לשקול חלופות בעניין הרחבת תחומי פעילותה של החברה.
בדוח מבקר המדינה בשנת 2005 נאמר:
הנה כי כן, אחרי יותר מ-23 שנה מאז החליטה הכנסת לאשר את המלצות הוועדה לענייני ביקורת המדינה למזג את החברות ו-14 שנים אחרי שפורסם דוח מבקר המדינה בעניין זה, טרם נמצאה דרך הולמת לפרק את החברה או חלופה שתאפשר את המשך קיומה.
באוקטובר 2009, הוועדה לענייני ביקרות המדינה, חזרה והמליצה לממשלה לפרק את החברה. המלצת הוועדה הייתה לפרק את החברה, לחלוטין או לכל הפחות מכל פעילותה האופרטיבית, תוך השארת סמכויות אחזקת הנכסים הציבוריים-לאומיים וניהולם בידי החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי, או בידי חברה ממשלתית אחרת. הוועדה אף הגדילה לעשות כאשר המליצה על תאריך יעד לפירוק החברה - ינואר 2013.
הוועדה לענייני ביקורת המדינה ממליצה שוב לממשלה לפרק את החברה שבבעלותה, החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים בע"מ במתכונתה הנוכחית. הוועדה ממליצה כי עד חודש ינואר 2013 תפורקנה החברות מתפקידיהן, ותפקידיהן יועברו בהדרגה לעירייה. על הממשלה למצוא פתרונות לשימור הנכסים אשר יישארו בידי חברה בבעלות ממשלתית.
דוחות מבקר המדינה

מבקר המדינה פרסם שלושה דוחות ביקורת בענייניה של החברה, הראשון בשנת 1981, השני בשנת 1992 והשלישי בשנת 2005, ממצאי הדוחות העיקריים:
החברה איפשרה לחוכרי משנה ולשוכרים להעביר לאחרים את זכויותיהם בלא הסכמתה, שלא כמוסכם בין הדיירים לבינה. זאת ועוד, החברה אינה אוכפת על חוכרי המשנה והשוכרים שימוש בנכסים על פי הייעוד שהוסכם עמם ולפי החוק, ואף אינה גובה דמי שימוש ראויים, על פי שימוש בפועל.
מאחר שהחברה אינה גובה חובות מרבים מן הדיירים, צברו כמה דיירים במרוצת הזמן חובות כבדים. לעיתים החברה אינה יודעת מה סכום החובות הללו, והיא אף לא נקטה צעדים לגבות את החובות, או לפנות את הדיירים האמורים מהנכסים.
בשל חוסר המעש של החברה בגביית חובות במשך עשרות שנים, נגרם לחברה הפסד הכנסה ניכר, שסכומו נאמד על ידי הביקורת בכמה עשרות מיליוני ש"ח. הפסדים אלה לא מצאו את ביטויים במאזן החברה.
הבדיקה העלתה כי החברה אינה מנהלת את הנכסים שברשותה כראוי. נכסים רבים תפוסים בידי משתמשים בלא הסכם וזכויות חוכרי משנה, שהשתכנו בנכסים לפני שנים רבות טרם נרשמו על שמם.
עלותו של מיזם ברובע, שחזורו של בית הכנסת "החורבה", הנאמדת בכ-28 מיליון ש"ח, לא פורטה למרכיביה. משרדי ממשלה המחויבים על פי החלטת ממשלה להעביר כספים למיזם זה, לא העבירו את חלקם לחברה.
תושבי הרובע סובלים ממחסור במקומות חניה, וזאת, בין היתר, עקב חלוקת תווי חנייה לאנשים שאינם תושבי הרובע. החניון ברובע מופעל בידי החברה, אולם הוא פועל בלא רישיון עסק, הנדרש על פי החוק, ובניגוד להחלטת בית המשפט. החברה תכננה מיזם לבניית חניון ומעליו מפלסים למסחר, אולם טרם הגישה תוכנית לוועדה המקומית לתכנון ולבנייה. נוכח העיכוב בהגשת התוכנית ונוכח מצוקת החנייה המתמשכת היה על החברה לבחון חלופות אחרות זה מכבר, אך הדבר לא נעשה.
כיום נעשה שימוש בכ-1,000 תווי חניה המיועדים לחניון הרובע, הן בידי תושבי הרובע והן בידי אחרים, בעוד שמספר מקומות החניה בחניון הוא 200 בסך הכול.
הביקורת העלתה כי בחברה אין נוהל לקבלת עובדים ואין הגדרה של תיאור תפקידי העובדים.
מיזמי החברה > חניון הרובע

בתוכנית המתאר המקורית של הרובע משנות השבעים נכללה תוכנית לבניית חניון ובו ארבעה מפלסים ומעליו מיזם מסחרי. על פי התוכנית, תהיה הגישה אל החניון דרך מנהרה שתיחפר מתחת לחומות העיר העתיקה, בסמוך לשער ציון, והוא יכיל כ-650 מקומות חניה למכוניות פרטיות ותוספת לאוטובוסים. לאחר מאבק ממושך של החברה להגנת הטבע, שחששה מההרס הצפוי של אתרים ארכאולוגים ומפגיעה ביציבות חומות העיר העתיקה במקום, שונתה התוכנית.
במקום זאת, יושר חלק מהשטח ונסלל חניון שבו כ-200 מקומות חניה. החניון פעל בלא רישיון עסק עשרות שנים. בשנת 2001 הגישה עיריית ירושלים כתב אישום נגד החברה בגין הפעלת החניון בלא רישוי. בשנת 2003 קבע בית המשפט לעניינים מקומיים בירושלים כי על החברה להפסיק את הפעלת החניון. רק בשנת 2007 הוסדר העניין. כמו כן, במשך שנים רבות נהגה החברה למכור כ-1,000 תווי חניה שנתיים לחניון הרובע, הן לתושבי הרובע והן לאחרים, בעוד שמספר מקומות החניה בחניון הוא 200 בסך הכול.
בנובמבר 2004 אישר הדירקטוריון החברה לחדש את התוכנית לבניית חניון רב-מפלסי תת-קרקעי ומעליו בינוי אורבני של כ-18,000 מ"ר, שיכללו תמהיל משולב של מגורים, מסחר, מלונאות ושטחי ציבור אחרים. הדירקטוריון הודיע שהתוכנית נמצאת בשלבי תכנון סופיים על ידי האדריכלים משה ספדי ודוד שרקי, אך הפרויקט לא קודם בפועל. באוגוסט 2015, הודיע איתי בצלאל, מנכ"ל החברה הנכנס, כי תוכנית מתאר חדשה נמצאת בשלבי תכנון מתקדמים. על פי התוכנית, ייחפר חניון תת־קרקעי שיכיל 600 מקומות חניה, ובנוסף לכך ייבנו 150 חדרי מלון בשילוב קומות מסחר.
מיזמי החברה > שיקום בית הכנסת ה"חורבה"

מיזם שיקום בית הכנסת ה"חורבה" ושחזורו. בית כנסת זה נבנה לראשונה בתחילת המאה ה-18 ושימש כאחד ממרכזי הפעילות הדתית של היהודים בארץ ישראל עד קום המדינה. המבנה נהרס במלחמת השחרור כשהאתר נכבש בידי הצבא הירדני. לאחר מלחמת ששת הימים עלו מספר הצעות בנוגע לשחזור בית הכנסת או להקמת אחר במקומו, ואף התקיימה תחרות אדריכלים בינלאומית, אך לבסוף נדחו ההצעות והחורבה לא נבנתה מחדש. ההריסות נותרו כזכר לחורבן הרובע, ושוחזרה רק קשת תומכת אחת מבין הארבע המקוריות, שהפכה לאחד מסמלי הרובע והעיר. לצד ההריסות הוקמה כיכר החורבה. בראשית המאה ה-21 הוחלט על שחזור מבנה בית הכנסת בצורתו ההיסטורית, וב-2010 הוא נחנך ונפתח למתפללים ולציבור.
מיזמי החברה > שיקום קמרונות "כנסיית הניאה"

כנסיית הניאה הוא כינוי של "הכנסייה החדשה על-שם מרים אם ישו", כנסייה ענקית קדומה שהייתה קיימת בירושלים בין שנת 543 לספירה ועד המאה התשיעית או העשירית.
בחלקו הדרומי של הרובע היהודי, ממזרח לקצהו הדרומי המשוער של רחוב הקרדו, ובמקום שבו אמורה הייתה להימצא על פי מפת מידבא, נחשפו בעומק רב שרידיה של כנסיית "הניאה", בשני אתרים שנחפרו: בשטח בתי מחסה ומחוץ לקו חומת העיר העתיקה השרידים המרשימים המחישו את גודל הכנסייה. המרשימים בשרידים הארכיטקטוניים של הכנסייה הם של קמרונות התמך - מונומנט ארכיטקטוני יחיד במינו בירושלים. קמרונות התמך מחולקים לשישה אולמות גבוהים, מקומרים ומטויחים הנשענים על אומנות מאסיביות. במרומי הקיר הדרומי נתגלתה כתובת טיח ביוונית המציינת את הקמת כנסיית "הניאה" על ידי הקיסר יוסטיניאנוס.
בשנות השמונים פיתחה החברה את הקמרונות כאתר ארכאולוגי תיירותי. הקמרונות שפצו וחזקו ומעליהם נבנה אמפיתיאטרון. עקב התנגדות החרדים לקיומו של האמפיתיאטרון, הוא כוסה ברובו באדמה ונשתל בו גן וכן הותקנו בו מתקני שעשועים. המקום נקרא "גן התקומה" ובחלק המערבי גם מרוכזים מתקני הספורט. מאז אתר קמרונות "כנסיית הניאה" מתחת לאמפיתיאטרון סגור ואין אליו גישה לציבור.
מיזמי החברה > הגן הארכאולוגי ירושלים

הגן הארכאולוגי ירושלים או גן העופל (ידוע גם כ"חפירות הר הבית" או "חפירות הכותל"), הוא אתר ארכאולוגי המשתרע בצפון העופל בירושלים, למרגלות הכותל הדרומי של הר הבית, וכולל את מוזיאון מרכז דוידסון. בגן ממצאים ארכאולוגיים קדומים ומאוחרים, החל מתקופת הברונזה לפני כ-5,000 שנה, ועד ממצאים מהתקופה העות'מאנית לפני כמאה שנה. חשיבותו העיקרית של הגן בשפע המבנים והממצאים מימי בית המקדש השני המוצגים באתרם. תקופה מסוימת נוהל בידי עמותת אלע"ד, אך מאז 2021 מנוהל בידי החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי.