stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת קסטיליה
המלחמה

פרנסיסקו דה סנדה הכריז מלחמה רשמית על ברוניי ב-1578 והתחיל בהכנות למשלחת לבורנאו. דה סנדה הרכיב משלחת של 200 ספרדים, 200 מקסיקנים, 1,500 מקומיים ו-300 איש מבורנאו. בהמשך נמצא שהכוח הספרדי היה מגוון יותר, וכלל מולאטים, מסטיסים ו"אינדיאנים" מפרו ומקסיקו, עליהם פיקדו קצינים ספרדים שפיקדו בעבר על פיליפינים ברחבי דרום–מזרח אסיה. המשלחת החלה במסעה במרץ, ופעלה בבורנאו, סולו ומינדנאו.
בנוסף ללוחמים המלאים, הסולטנויות נתמכו על ידי האימפריה העות'מאנית, ששלחה כוחות במספר הזדמנויות לסולטנות אצ'ה, שהיו מגוונים אתנית. הכוחות האלו התפרסו במספר סולטנויות ולימדו את המקומיים טקטיקות לחימה חדשות. בנוסף, הגירה מוסלמית מהאימפריה העות'מאנית, מצרים וחצי האי ערב הביאה עמה מספר גדול של לוחמים.
ספרד הצליחה לכבוש במהירות את עיר הבירה של ברוניי, קוטה בהארו, כבר ב-16 באפריל 1578. לאחר שכבשו את הבירה, הציבו הספרדים את סרי ללה כסולטן ואת סרי רטנה לבנדהארה (ראש ממשלה או ראש האצולה).
אחרי נפילת עיר הבירה, הסולטן סייפול ריג'אל ברח לג'רודונג, שם תכנן להתארגן לקראת התקפה חוזרת על הספרדים לשחרור עיר הבירה. בשעה שהמקומיים נערכו להתקפה, הספרדים סבלו מהתפרצות כולרה ודיזנטריה, ולאחר זמן קצר כוח של אלף לוחמים הצליחו לגרש את מי שנותרו. הספרדים, לפני נסיגתם, שרפו את המסגד של העיר. ב-26 ביוני שבו הספרדים למנילה.
אחרית דבר

למרות שהספרדים לא הצליחו להכניע את ברוניי, הם מנעו ממנה לצבור כוח נוסף בלוזון. זמן מה אחר כך השתפרו היחסים בין המדינות והמסחר ביניהן חזר לקדמותו. ב-1599 שלח מושל הפיליפינים, פרנסיסקו דה טלו דה גוזמן, מכתב בו ביקש לנרמל את היחסים. עם שיקום היחסים, ספרד התמקדה במלחמותיה נגד המורו, שעוד נמשכו עד 1898.
לאחר המלחמה הפסיקה ברוניי להיות אימפריה ימית. עם הזמן היא ויתרה על שאיפותיה להתרחב ועברה לתפקד כעיר מדינה, וכיום היא הישות האסלאמית הוותיקה ביותר שקיימת.
הערות שוליים

↑  "Pusat Sejarah Brunei" (במלאית). Government of Brunei Darussalam. אורכב מ-המקור ב-15 באפריל 2015. נבדק ב-4 במרץ 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Nicholl, Robert (1975). European sources for the history of the Sultanate of Brunei in the Sixteenth Century. Muzium Brunei. OCLC 4777019.
↑  United States. War Dept (1903). Annual reports. Vol. 3. Government Printing Office. p. 379.
↑  Letter from Fajardo to Felipe III From Manila, August 15 1620 (From the Spanish Archives of the Indies)
↑  "Letter from Francisco de Sande to Felipe II, 1578". אורכב מ-המקור ב-14 אוקטובר 2014. נבדק ב-17 אוקטובר 2009.
↑  The Cambridge History of Southeast Asia by Nicholas Tarling p.39
↑  Jeremy Black, Cambridge illustrated atlas, warfare: Renaissance to revolution, 1492–1792, כרך 2, אוניברסיטת קיימברידג', 1996, עמ' 16, ISBN 9780521470339
↑  "The era of Sultan Muhammad Hassan". The Brunei Times. 1 במרץ 2009. אורכב מ-המקור ב-23 בספטמבר 2015. נבדק ב-21 בנובמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Donoso, Isaac (Autumn 2014). "Manila y la empresa imperial del Sultanato de Brunei en el siglo XVI". Revista Filipina, Segunda Etapa. Revista semestral de lengua y literatura hispanofilipina. (בספרדית). 2 (1): 23. נבדק ב-29 בדצמבר 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
מקש Esc

מקלדת מחשב. מקש Esc נמצא בפינה השמאלית-העליונה.
מקלדת מחשב של IBM מדגם 83-key, שנת 1981. מקש Esc נמצא בפינה השמאלית-העליונה של אזור מקשי האותיות והמספרים.
סמל ארגון התקינה הבין-לאומי למקש ה-Esc
במקלדת מחשב, מקש ה-Esc Esc (קיצור של Escape – "בריחה"/"יציאה") הוא מקש המשמש כדי ליצור את תו ה-Escape (אשר יכול להיות מיוצג גם, למשל, באמצעות המספר העשרוני 27 בקוד ASCII). תו ה-Esc, כאשר נשלח מהמקלדת למחשב, לעיתים קרובות מתפרש על ידי התוכנה הרצה כמו "עצור".
משפט המיניסטריונים

משפט המינסטריונים (באנגלית: Ministries Trial) ובשמו הרשמי ארצות הברית נגד ארנסט פון וייצזקר ואח' (באנגלית: The United States of America vs. Ernst von Weizsäcker, et al.) היה המשפט האחרון מתוך שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים, אשר נערכו בפני בית דין צבאי של ארצות הברית בהיכל הצדק בנירנברג, גרמניה, לאחר תום מלחמת העולם השנייה. הנאשמים במשפט היו בעיקר בכירי ממשל בגרמניה הנאצית, חלק ניכר מהם עסקו ביחסי החוץ של המדינה הנאצית, כגון שרים, שגרירים, ופקידי ממשל אחרים.
משפט המיניסטריונים מכונה אף "משפט וילהמשטראסה", כיוון שלשכת הקנצלר ומשרד החוץ הגרמני ניצבו בוילהלמשטראסה בברלין. הנאשמים במשפט היו עובדים בנציגויות שונות של הרייך הגרמני והואשמו על מעשיהם בתקופת גרמניה הנאצית, בהשתתפותם ובאחריותם לפשעים שונים שבוצעו בגרמניה ובמדינות שכבשה במהלך המלחמה.
שופטי בית הדין היו ויליאם כריסטיאנסן ממינסוטה, רוברט מגווייר מאורגון, ולאון פאוארס מאיווה. התובע הראשי במשפט היה טלפורד טיילור. האישומים הוגשו ב-15 בנובמבר 1947 ואילו הליכי המשפט התנהלו החל מ-6 בינואר 1948 ועד 18 בנובמבר 1948. פסק הדין, אשר הכיל 833 עמודים, נכתב במשך חמישה חודשים וניתן ב-11 באפריל 1949. גזרי הדין ניתנו ב-13 באפריל 1949. היה זה המשפט הארוך ביותר מבין שנים-עשר משפטי נירנברג הנוספים. מתוך 21 הנאשמים, שניים זוכו, והאחרים הורשעו לפחות באישום אחד מכתב האישום וקיבלו עונשי מאסר הנעים בין שלוש ל-25 שנים. גזר דינם של חלק מהנאשמים, שהורשעו במשפט, הומתק זמן קצר לאחר סיומו, וכולם שוחררו מהכלא עד סוף שנת 1951.
הנאשמים

| שם | תמונה | תפקיד | הכרעת דין וגזר דין |
| --- | --- | --- | --- |
| ארנסט פון וייצזקר   (Ernst von Weizsäcker) |  | נשא בתפקיד מזכיר המדינה במשרד החוץ הגרמני תחת השר יואכים פון ריבנטרופ עד לשנת 1943. מאותה עת שימש שגריר גרמניה הנאצית לכס הקדוש. | 7 שנות מאסר שהומתקו ל-5 ב-12 בדצמבר 1949. שוחרר באוקטובר 1950. |
| גוסטב אדולף סטינגרכט פון מוילנד   (Gustav Adolf Steengracht von Moyland) |  | מחליפו של וייצזקר כמזכיר המדינה במשרד החוץ עד לשנת 1945. | 7 שנות מאסר שהומתקו ל-5 ב-12 בדצמבר 1949. שוחרר בשנת 1950. |
| וילהלם קפלר   (Wilhelm Keppler) |  | מזכיר המדינה. יועצו של היטלר לענייני כלכלה. | 10 שנות מאסר. שוחרר בשנת 1951 |
| ארנסט וילהלם בוהלה   (Ernst Wilhelm Bohle) |  | מנהיג אזורי של המפלגה הנאצית (Gauleiter), מזכיר המדינה במשרד החוץ. ראש ארגון החוץ של המפלגה הנאצית | 5 שנות מאסר. |
| ארנסט וורמן   (Ernst Wörmann) |  | מזכיר משרד החוץ, ראש המחלקה המדינית. | 7 שנות מאסר שהומתקו ל-5 ב-2 בדצמבר 1949. שוחרר בשנת 1951. |
| קארל ריטר   (Karl Ritter) |  | המקשר בין משרד החוץ הגרמני לבין הפיקוד העליון של הכוחות המזוינים של גרמניה הנאצית. | 4 שנות מאסר אותן ריצה בתקופת מעצרו. שוחרר לאחר המשפט. |
| אוטו פון ארדמנסדורף   (Otto von Erdmannsdorff) |  | מזכיר במשרד החוץ, סגנו של הנאשם ארנסט וורמן. | זוכה |
| אדמונד ויזנמאייר   (Edmund Veesenmayer) |  | שגריר גרמניה הנאצית בהונגריה | 20 שנות מאסר שהומתקו ל-10 שנים בשנת 1951. שוחרר באותה שנה, שנתיים לאחר תחילת מאסרו. |
| הנס היינריך למרס   (Hans Heinrich Lammers) |  | מנהל משרד הקנצלר | 20 שנות מאסר שהומתקו ל-10 שנות מאסר בינואר 1951. שוחרר ב-16 בדצמבר 1951. |
| וילהלם שטוקרט   (Wilhelm Stuckart) |  | מזכיר המדינה במשרד הפנים | נידון למאסר לתקופה שריצה במעצרו (3 שנים ו-10 חודשים) |
| ריכרד ולטר דארה   (Richard Walther Darré) |  | שר המזון והחקלאות | 7 שנות מאסר. שוחרר בשנת 1950. |
| אוטו מייסנר   (Otto Meissner) |  | ראש לשכת הנשיא | זוכה |
| אוטו דיטריך   (Otto Dietrich) |  | דובר המפלגה הנאצית ומזכיר המדינה במשרד התעמולה | 7 שנות מאסר. שוחרר בשנת 1950. |
| גוטלוב ברגר   (Gottlob Berger) |  | ראש המשרד הראשי של האס אס | 25 שנות מאסר שהומתקו ל-10 שנים בשנת 1951. שוחרר באותה שנה. |
| ולטר שלנברג   (Walter Schellenberg) |  | סגן מפקד הגסטפו, ראש האס דה והאבווהר, מחליפו של וילהלם קנריס כראש המטות המשולבים של השירותים החשאיים. | 6 שנות מאסר שרוצו בתקופת מעצרו. |
| לוץ שוורין פון קרוזיק   (Lutz Graf Schwerin von Krosigk) |  | שר הכלכלה | 10 שנות מאסר. שוחרר בשנת 1951. |
| אמיל יוהאן פוהל   (Emil Johann Puhl) |  | סגן נשיא הבנק המרכזי של גרמניה הנאצית | 5 שנות מאסר שרוצו בתקופת מעצרו. |
| קארל ראש   (Karl Rasche) |  | מנהל בנק דרזדן (Dresdner Bank) | 7 שנות מאסר. |
| פאול קורנר   (Paul Körner) |  | מזכיר מדינה, סגנו של הרמן גרינג. | 15 שנות מאסר שהומתקו ל-10 שנים בשנת 1951. שוחרר באותה שנה. |
| פאול פלייגר   (Paul Pleiger) |  | מנהל מפעלי הרמן גרינג (העסיק פועלים בתנאי עבדות) | 15 שנות מאסר שהומתקו ל-10 שנים בשנת 1951. שוחרר באותה שנה. |
| הנס קרל   (Hans Kehrl) |  | מזכיר במשרד החימוש, ראש אגף התכנון. | 15 שנות מאסר. שוחרר בשנת 1951. |
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית

| --- | --- |

 מדינה:  הרפובליקה העממית הפולנית
 מנהיגים:  מיאצ'יסלב ראקובסקי 
 תקופת הפעילות:  16-21 בדצמבר 1948 – 27-30 בינואר 1990
 אידאולוגיות:  קומוניזם סוציאליזם לניניזם סטליניזם (עד 1956)
 סיעות שהתפצלו:  מפלגת הסוציאל-דמוקרטית הפולנית
 מטה:  ורשה 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל רדיקלי 
 ארגונים בינלאומיים:  קומינפורם
 
מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית (בפולנית: Polska Zjednoczona Partia Robotnicza), בדרך כלל בקיצור, PZPR (מפמ"פ) הייתה המפלגה הקומוניסטית אשר שלטה ברפובליקה העממית הפולנית במשטר חד מפלגתי בשנים 1948-1990. מבחינה אידאולוגית, המפלגה הייתה מבוססת על התיאוריות של הלניניזם עם דגש חזק על לאומיות שמאלית. למפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית הייתה שליטה מוחלטת על מוסדות ציבוריים במדינה וגם על הצבא העממי הפולני, סוכנויות הביטחון של המשרד לביטחון ציבורי, כוחות המשטרה של מליציות העם, והתקשורת.
הבחירות המזויפות של 1947 הבטיחו לשמאל הרדיקלי סמכות ושליטה מוחלטת בפולין של אחרי מלחמת העולם השנייה. המפמ"פ נוסדה מיד לאחר מכן בדצמבר 1948 דרך האיחוד של שתי מפלגות קודמות אחרות, מפלגת הפועלים הפולנית והמפלגה הסוציאליסטית הפולנית. מאז 1952 המשרה של "המזכיר הראשון" של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית הייתה שווה לכך של דיקטטור, נשיא, או ראש מדינה במדינות עולם אחרות. במשך קיומה, המפמ"פ שימרה על קשרים חמים עם מפלגות דומות מבחינה אידאולוגיה כלפיה, בעיקר מדינות הגוש המזרחי. ביניהן הכי ידועות הן מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בין 1948 ו-1954 קרוב ל-1.5 מיליון אנשים נרשמו כחברים במפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, ומספר החברים במפלגה עלה ל-3 מיליון עד 1980.
המטרה העיקרית של המפלגה הייתה לאכוף אג'נדה סוציאליסטית לתוך החברה הפולנית. הממשלה הקומוניסטית שאפה לשפר את רמת החיים של הפרולטריון, לאפשר חינוך ומערכת בריאות חינמית אשר נתונה לכל, לייסד כלכלה מתוכננת ריכוזית, להלאים את כל המוסדים ולספק ביטחון פנימי וחיצוני על ידי אחזקה של צבא חזק. כמה מהקונספטים הללו אשר יובאו מחוץ לפולין, כמו החקלאות הקולקטיבית רחבת-ההיקף והמיגזור, נכשלו בשלביהם המוקדמים. המפמ"פ נחשבה למפלגה ליברלית יותר ופרו-מערבית מאשר מקבילתה המזרח-גרמנית או הסובייטית, והתנגדה יותר לפוליטיקה רדיקלית. למרות שתעמולה הופצה על ידי ניצול אמצעי תקשורת כמו העיתון "טריבונה לודו" (טריבונת העם) ותוכנית החדשות הטלוויזיונית "דז'ניק" (יומן), הצנזורה נהייתה לא אפקטיבית באמצע שנות השמונים וננטשה באופן הדרגתי. מצד שני, מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית הייתה אחראית להשקטה הברוטלית של התנגדות עממית ומפגינים במהומות פוזנן ב-1956, ההפגנות ההמוניות ב-1970 ובזמן השלטון הצבאי בשנים 1981-1983. המפמ"פ יישמה נוסף על כך קמפיין אנטישמי במשך המשבר הפוליטי הפולני ב-1968 אשר הכריח את שארית יהודי פולין להגר.
בזמן המשברים הפוליטיים והכלכליים המתמשכים, תנועת הסולידריות נוסדה כתנועה חברתית גדולה ואנטי-בירוקרטית אשר דרשה שינוי חברתי. בזמן שהשלטונות הקומוניסטיים הרפו את שליטתם במדינות השכנות, המפמ"פ באופן סיסטמטי איבדה תמיכה והוכרחה לקיים משא ומתן עם האופוזיציה ובסופו קיימה בחירות דמוקרטיות חופשיות. הבחירות ב-4 ביוני 1989 הביאו ניצחון גדול עבור תנועת הסולידריות, ובכך גרמו לסיום השלטון הקומוניסטי בפולין אשר משך 40 שנה. מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית התפרקה בינואר 1990.
מצע ויעדים

עד 1989, המפמ"פ החזיקה בכוחות דיקטטורים (התיקון לחוקה של 1976 ציין "כוח לאומי מנהיג") ושלטה בבירוקרטיה עצומה, הצבא, המשטרה החשאית, והכלכלה. המטרה העיקרית הייתה ליצור חברה קומוניסטית ולייצא את הקומוניזם לכל העולם. דה יורה, המפלגה אורגנה על הבסיס של צנטרליזם דמוקרטי אשר נתן כח להרבה מאוד סמכויות מפלגתיות ומדיניות להחלטת החלטות וניהול פעולות. עם זאת דה פקטו, התפקידים המרכזיים "שוחקו" על ידי הוועדה המרכזית של המפלגה, הפוליטביורו ומזכירות המפלגה אשר היו פקודות לסמכויות הסובייטיות. הסמכויות האלה החליטו על המדיניות וההרכב של הגופים המרכזיים של המפלגה למרות שלפי החוקה, האחריות הזאת הייתה של חברי הקונגרס, אשר התאסף כל 5 או 6 שנים. בין קונגרסים, מושבי המפלגה של הסניפים האזוריים, מחוזיים, ומועצות העבודה היו העיקריים. היחידה הארגונית הקטנה ביותר של המפמ"פ הייתה ה"ארגון מפלגתי פונדמנטלי", אשר פעל במקומות עבודה, בתי ספר, מוסדות תרבותיים וכו'.
חלקה העיקרי של המפמ"פ גולם על ידי פוליטיקאיים מקצועיים של המפלגה, אשר נקראו "הליבה של המפלגה", אשר הורכבה על ידי אנשים אשר המליצו עליהם לנהל מוסדות מדינה גדולים, איגודים מקצועיים, וארגונים חברתיים. בתקופת הזהב של התפתחות המפמ"פ למפלגה היו 3.5 מיליון חברים. המשרד הפוליטי של הוועדה המרכזית, המזכירות, וועדות אזוריות מונו על ידי מוסדות מפלגתיים ומדיניים, ממשרדים מרכזיים ועד קואופרטיבים קטנים. לזה קראו "שיטת הנומנקולטורה של ניהול המדינה והכלכלה" באזורים מסוימים של הכלכלה, כמו בחקלאות למשל, שיטת הנומנקולטורה נשלטה על ידי אישור של המפמ"פ ומפלגות הברית שלה, "המפלגה העממית המאוחדת" (חקלאות וייצור מזון), ו"המפלגה הדמוקרטית" (סחר, עסקים קטנים, וקואופרטיבים). לאחר התחלתו של השלטון הצבאי, התנועה הפטריוטית נוסדה כדי לארגן את המפלגות הללו.
היסטוריה > ייסוד המפלגה ותקופת ה"סובייטיזציה"

מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית נוסדה בקונגרס האיחוד של מפלגת הפועלים הפולנית והמפלגה הסוציאליסטית הפולנית בזמן פגישות שנערכו מה-15 עד ל-21 בדצמבר 1948. האיחוד היה אפשרי בגלל שהאקטיביסטים משתי המפלגות אשר התנגדו לאיחוד, הודחו מהמפלגה. חלק בגין "סטייה ימנית-לאומנית".
"סטייה ימנית-לאומנית" היה ביטוי פוליטי ותעמולתי אשר שומש על ידי הסטליניסטים הפולנים כלפי אקטיביסטים, כמו ולדיסלב גומולקה ומריאן ספיצ'לסקי אשר התנגדו להתערבות סובייטית בעניינים הפנימיים של פולין. ישנו מיתוס שאומר שיוסיף סטלין הוא זה שלחץ על בולסלאב ביירוט ויעקוב ברמן להסיר את גומולקה וספיצ'לסקי מהשלטון ולטהר את תומכיהם ב-1948. ישנם הערכות שאומרות שמספר המגורשים מהמפלגה על רקע זה היו כ-25% אחוזים מהמפלגה כולה.
בולסלאב ביירוט, סוכן ק.ג.ב וסטליניסט נלהב, שימש כמזכיר הכללי של המפמ"פ מ-1948 עד 1956, ובכך גילם תפקיד מנהיג ביישום הקומוניזם והתקנת המשטר המדכא. הוא שימש כנשיא מ-1944. לאחר שחוקה חדשה נטשה את עיקרון הנשיאות, ביירוט השתלט והפך להיות ראש ממשלה, משרה שהחזיק עד 1954. הוא נשאר מנהיג המפלגה עד מותו ב-1956.
מותו המסתורי של ביירוט במוסקבה ב-1956 (שמן קצר לאחר שהשתתף במושב המפלגה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות) העלה הרבה מאוד ספקולציות על כך שסיבת המוות הייתה התאבדות, הרעלה, ובאופן סימבולי סימנה את סוף עידן הסטליניזם בפולין.
היסטוריה > הסוציאליזם האוטרקי של גומולקה

ב-1956, זמן קצר לאחר מושב המפלגה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, הנהגת המפמ"פ התפצלה לשני מחנות, ה"נאטולינים" וה"פולביאנים". המחנה הנטוליני, שנקרא על שם המקום בו הפגישה הראשונה שלו התרחשה, וילה ממשלתית בנאטולין - היו נגד תוכניות הליברליזציה הפוסט-סטליניסטיות והכריזו על סיסמאות פשוטות, לאומיות ואנטישמיות, כחלק מתוכניתם לצבור כח.
המחנה הפולביאני - השם בא מרחוב פולבסקה בוורשה, בו הרבה מחברי המפלגה התגוררו אשר רצו בליברליזציה של הסוציאליזם בפולין. לאחר האירועים של "פוזנן יוני", הם תמכו במועמדים לתפקיד משרת המזכיר הראשון של המפלגה, ולדיסלב גומולקה ובכך הציבו סיכון גדול לנאטולינים. שני המחנות התפרקו בסוף שנות החמישים.
ובכך יישמו את הרפורמות הפופולריות והכמיהה לחיפוש "הדרך הפולנית לסוציאליזם", אשר החלו את התקופה שידועה גם בשם "תקופת ההפשרה של גומולקה". בשנות השישים, גומולקה תמך ברדיפתה של הכנסייה הקתולית. נוסף על כך השתתף בכנס ברית ורשה בצ'כוסלובקיה ב-1968. באותו זמן גומולקה היה גם אחראי על רדיפת סטודנטים והקשחת הצנזורה על התקשורת. ב-1968 הוציא לפועל קמפיין תעמולה אנטי-ציוני כחלק מההתנגדות של הגוש המזרחי למלחמת ששת הימים.
בדצמבר 1970, בעקבות מהומות של עובדי המספנות, שבהם כמה עשרות של פועלים נורו למוות גרמו לו להגיש מכתב התפטרות (באופן רשמי בגלל סיבות בריאותיות, אך למעשה עבר שבץ). מנהיג צעיר ודינמי יותר, אדוורד גרק השתלט על הנהגת המפלגה והלחצים הפנימיים נחלשו.
היסטוריה > הפתיחות הכלכלית של גרק

בסוף שנות השישים, אדוורד גרק פיתח לעצמו בסיס כח אישי, ונהיה המנהיג המזוהה עם המחנה הצעיר והטכנוקרטי של המפלגה. כאשר מהומות פרצו בנוגע לתנאים הכלכליים של המדינה בסוף 1970, גרק החליף את גומולקה כמזכיר הראשון של המפלגה. גרק הבטיח רפורמה כלכלית וחוקק תוכנית להעביר את תעשיות המדינה מודרניזציה, ולהגדיל את זמינות מוצרי הצריכה דרך הלוואות זרות בעיקר. היחסים הטובים שלו עם פוליטיקאים מערבים, בעיקר עם הפוליטיקאי הצרפתי, ולרי ז'יסקר ד'אסטן והפוליטיקאי המערב-גרמני הלמוט שמידט, עזרו לו לקבל עזרה מהמערב והלוואות.
רמת החיים השתפרה בשנות השבעים, הכלכלה עם זאת החלה להתנדנד בזמן משבר האנרגיה העולמי ב-1973, וב-1976 התעורר הצורך להעלות את המחירים באופן משמעותי. ב-1976 מהומות חדשות התפרצו ולמרות שהן דוכאו בכח על ידי המדינה, עליית המחירים המתוכננת הושהתה. חובות זרים גבוהים, מחסורים במזון, ומודל תעשייתי מיושן גרמו לשורה של רפורמות כלכליות ב-1980. פעם נוספת, עליית מכירים גרמה לפריצת מהומות והפגנות ברחבי המדינה, בעיקר במספנות גדאנסק ושצ'צ'ין. גרק היה חייב לתת מעמד חוקי לתנועת סולידריות ולאפשר את הזכות לשבות.
זמן קצר לאחר מכן, בתחילת ספטמבר 1980, גרק הוחלף על ידי סטניסלב קאניה, כמזכיר הכללי של הוועדה המרכזית של המפלגה, ובזמן חוסר-הרגיעה הכלכלי והחברתי ששרר באותם ימים, קאניה הודה בכך שהמפלגה עשתה טעויות כלכליות, והמליץ על עבודה משותפת עם קבוצות אופוזיציה קתוליות אשר תומכות באיגודים מקצועיים. הוא נפגש עם מנהיג תנועת סולידריות, לך ולנסה, ומבקרים אחרים של המפלגה. למרות שקאניה הסכים עם קודמיו שהמפלגה הקומוניסטית חייבת לשמור על שליטה בפולין, הוא אף פעם לא בדק עם הסובייטים לפני שהוא החליט החלטות עצמאיות, וב-1981 הוועדה המרכזית של המפלגה הביעה אי-אמון בו, והוא הוחלף על ידי ראש הממשלה, ושר הביטחון, גנרל וייצ'ך ירוזלסקי.
היסטוריה > השלטון האוטוקרטי של ירוזלסקי

ב-11 בפברואר 1981, ירוזלסקי נבחר להיות ראש ממשלת פולין, ונהיה המזכיר הראשון של מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית ב-18 באוקטובר 1981. לפני שיישם את תוכניתו לדכא את סולידריות, הוא הציגה לפקיד הסובייטי ניקולאי טיכונוב. ב-13 בדצמבר 1981, ירוזלסקי הכריז על משטר צבאי בפולין.
ב-1985, ירוזלסקי התפטר מתפקידו כראש ממשלה ושר הביטחון ונהיה יושב ראש מועצת המדינה הפולנית, משרה השווה לתפקידו של נשיא או דיקטטור.
היסטוריה > התפרקות מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית

בתחילת ינואר 1990, קריסתה של המפמ"פ הגיעה לנקודת אל-חזור. בכל רחבי המדינה, ביזות וגניבות נערכו בבנייני המפלגה והחלו להרוס ארכיונים של המפלגה. ב-29 בינואר 1990, מושב המפלגה האחד עשר נערך אשר נועד כדי ליצור מחדש את המפלגה. בסופו, המפמ"פ התפרקה, וכמה מחבריה החליטו לייסד 2 מפלגות סוציאל-דמוקרטיות חדשות.
האקטיביסטים של המפמ"פ לשעבר ייסדו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הפולנית אשר מארגניה העיקרים היו לז'ק מילר ומיאצ'יסלב ראקובסקי. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הפולנית הייתה אמורה להחליף את כל תפקידיה של המפמ"פ, ולעזור לחלק את נכסיה.
מנהיגי המפלגה

| # | שם | החל כהונה | סיים כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | בולסלאב ביירוט (1892-1956) | 22 בדצמבר 1948 | 12 במרץ 1956 | מזכיר כללי |
| 2 | אדווארד אוחאב (1906-1989) | 20 במרץ 1956 | 21 באוקטובר 1956 | מזכיר ראשון |
| 3 | ולדיסלב גומולקה (1905-1982) | 21 באוקטובר 1956 | 20 בדצמבר 1970 | מזכיר ראשון |
| 4 | אדוורד גרק (1913-2001) | 20 בדצמבר 1970 | 6 בספטמבר 1980 | מזכיר ראשון |
| 5 | סטניסלב קאניה (1927-2020) | 6 בספטמבר 1980 | 18 באוקטובר 1981 | מזכיר ראשון |
| 6 | וויצ'ך ירוזלסקי (1923-2014) | 18 באוקטובר 1981 | 29 ביולי 1989 | מזכיר ראשון |
| 7 | מיאצ'יסלב ראקובסקי (1926-2008) | 29 ביולי 1989 | 29 בינואר 1990 | מזכיר ראשון |
הערות שוליים

↑  Hubert Zawadzki, Jerzy Lukowski, A Concise History of Poland, Cambridge University Press, 2006, ISBN 0-521-85332-X, Google Print, p.295-296
↑  https://www.fakt.pl/wydarzenia/polityka/kto-byl-w-pzpr-zwykli-ludzie-byli-w-partii-nalezalo-3-mln-osob/0kg4h8q
↑  Błażyński, Zbigniew (2003). Mówi Józef Światło. Za kulisami bezpieki i partii, 1940-1955. Warszawa: Wydawnictwo LTW. pp. 20/21, 27. ISBN 83-88736-34-5.
↑  "Rebellious Compromiser". Time Magazine. 10 בדצמבר 1956. נבדק ב-2006-10-14. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Time magazine article from Jan. 4, 1971, The World: Poland's New Regime: Gifts and Promises
↑  Time magazine article from Oct. 14, 1974, POLAND: Gierek: Building from Scratch
↑  Time magazine article from Nov. 8, 1976 POLAND: The Winter of Discontent
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266626205171  BnF: cb12071816q (data)  GND: 1009009-5  ISNI: 0000 0001 2184 8543  LCCN: n80067155  NKC: ko2006366567  NLA: 35427776  SUDOC: 02899972X  VIAF: 132549238   WorldCat (עם VIAF): 132549238 
חוקת מפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית, גרסת 1956
ולדיסלב גומולקה בשיא הפופולריות שלו ב-24 באוקטובר 1956, בנאום הפונה לאלפי אנשים בוורשה וקורא לסוף ההפגנות והשביתות ולחזרה לעבודה. "מאוחדת עם מעמד הפועלים והאומה" הוא סיכם, "המפלגה תנהיג את פולין לדרך חדשה של סוציאליזם"
המזכיר הראשון של מפמ"פ, אדוורד גרק (משמאל) עם יושב ראש בית הנבחרים, קרל אלברט בוושינגטון הבירה, 1974.
בניין "בית המפלגה", מטה המפמ"פ.
מר שיהוק

| --- | --- |

 סוגה:  סדרת אנימציה לילדים
 ארץ מקור:  איטליה
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  39
 הפקה
 אורך פרק:  3 דקות
 שידור
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  1983–1984
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
מר שיהוק (באיטלקית: Mr. Hiccup) היא סדרת אנימציה איטלקית בת 39 פרקים באורך שלוש דקות כל אחד שהופקו לטלוויזיה ב-1983. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הראשון בסוף שנות השמונים ומאז 2011 משודרת גם בערוץ ג'וניור.
הסדרה מתמקדת בחייו של מיסטר היקאפ בעל השיהוקים הכרוניים ולדרך שבה הוא מוציא את עצמו מהמצבים המביכים והלא קלים אשר מטרד זה מוביל אותו אליהם. כדי להיגמל מהשיהוקים הכרוניים מהם הוא סובל, בכל פרק מיסטר היקאפ מנסה דברים שונים שיעזרו להפסיק את השיהוקים, ללא הצלחה רבה.
משה חיים מצליח

| --- | --- |
 לידה:  אזמיר
 פטירה:  5 בספטמבר 1845 ג' באלול ה'תר"ה
 תקופת הפעילות:  ?–1845 
 תחומי עיסוק:  רב, שוחט
 רבותיו:  רבי יצחק רבינו אלבעלי
 חיבוריו:  אם הבנים, שני חלקים
 בת זוג:  רחל
 אב:  רבי יצחק
 צאצאים:  רבי בן ציון אברהם
 
רבי משה חיים מצליח (? - 5 בספטמבר 1845) היה רב באזמיר. מחבר ספר אם הבנים.
תולדותיו

נולד לרבי יצחק מצליח באיזמיר, למד בישיבת "מגן שאול", מפי רבי יצחק רבינו אלבעלי, מחבר ספר פרי העץ. מתואר כעני מרוד שסבל מייסורים והיה "הולך ומצטמק".
דבריו מוזכרים בספרי חכמי דורו, וביניהם בספר "בן אברהם" מרבי יום טוב קריספין שכתב על רבי משה: ”ועיין בספר אם הבנים הנדפס מחדש לרב רחומאי, הרב השלם כמהר"ר משה מצליח ז"ל...שפירש שם דבר נאה ומתקבל” (בן אברהם [אזמיר, תרל"ו], דרוש י"ב). רבה של איזמיר, רבי אברהם פלאג'י כתב עליו: ”קולע אל השיערה, בשפה ברורה, מעלת הרב השלם והיה כזית הודו, שקוד על לימודו...נאה דורש בתורה ובנביאים ובכתובים בפיהו נכונה”.
נפטר בג' באלול ה'תר"ה בגיל צעיר .
תולדותיו > משפחתו

נישא לרחל. לאחר פטירתו נישאה בשנית ונפטרה בי"ג בסיון התרל"ו. בנם היה הגביר בן ציון אברהם מצליח.
ספרו

כתב ספר בשם אם הבנים (ר"ת (בהיפוך אותיות) של אני הצעיר משה בן יצחק מצליח נר"ו), הכולל דרושים על סדר התורה. בנוסף, בסוף הכרך הראשון (בראשית שמות, תרל"ג) הובאו חידושים ונימוקים על משנה תורה לרמב"ם, ובסוף הכרך השני (ויקרא-דברים, תרמ"ב) הובאו דרושים מלוקטים, ביניהם לנישואים, להספד ושני דרושים לשבת הלבשה. לספר הסכמה מאת הרב אברהם פאלאג'י ורבי יהושע שלמה ארדיט. את הספרים הגיה רבי בן ציון בנימין רודיטי.
לקריאה נוספת

שמעון וואנונו, אנציקלופדיה לחכמי טורקיה, ירושלים תשס"ו, משה חיים מצליח
הערות שוליים

↑  אם הבנים, הקדמת המגיה
↑  הסכמת הרב הכולל לספר "אם הבנים"
↑  כך מפורש בשער ספרו ובהקדמת המגיה לחלק השני, בניגוד לדברי ואנונו ב"אנציקלופדיה לחכמי טורקיה" בערכו, שנקב בשנת תרנ"ג משום שערבב בינו לבין ר' משה מצליח מירושלים שהיה רבה של מגנסיה. בנוסף לכך הדבר לא ייתכן, שהרי ספריו של הרב שיצאו לאחר מותו על ידי בנו כמבואר בהקדמה, יצאו בשנת התרל"ג והתרמ"ב
↑  שער הספר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504657805171  VIAF: 308280139   WorldCat (עם VIAF): 308280139 
שער ספר אם הבנים לרבי משה מצליח
משימרו

תצלום של בובת משימרו
משימרו (בקוריאנית: 마시마로) הוא דמות קוריאנית בדיונית שדומה לארנב שמן, ונוצרה על ידי קים ג'ה אין. משימרו ידוע גם בשם Yupki Tokki ("ארנב ביזארי" בקוריאנית).
משימרו נראה לראשונה בסדרה של אנימציות פלאש באינטרנט (בעיקר ללא דיבורים, אם כי מדי פעם מופיעה שם מילה בקוריאנית).
בדומה להלו קיטי, נפוץ משימרו כסחורה בשוק הצעצועים בעיקר בשוקי אסיה.
הקריקטורות המקוריות של משימרו מלאות 'הומור שירותים', דבר הניכר בצעצועים שלו. לראיה – משימרו עצמו מופיע לעיתים קרובות עם פומפה תקועה בראשו.
בניגוד להלו-קיטי ודמויות חמודות דומות, מצטייר משימרו כבריון שמן ודוחה ולעיתים קרובות נזקק לאלימות כדי לכפות את רצונו על אחרים.
למשימרו יש כפיל חום - Chocomaro. צ'וקומרו מופיע בשתי פרודיות של משימרו ומנסה לעשות את מה שמשימרו עושה בדרך כלל בפרקים הללו, אבל תמיד נכשל בסופו של דבר. 
לא ידוע בדיוק מה טיב היחסים של צ'וקומרו ומשימרו אך רובם מאמינים כי הוא אחיו.
השם "משימרו" הגיע מהאחיינית של היוצר כשעיוותה את שם הממתק הידוע מרשמלו.[דרוש מקור]
משלחת מס' 32 לתחנת החלל הבין-לאומית

חברי המשלחת
תג המשלחת
תחנת החלל בזמן פעילות המשלחת
משלחת מס' 32 (באנגלית: Expedition 32) הייתה משלחת לתחנת החלל הבין-לאומית שפעלה מ-1 ביולי 2012 ועד ל-16 בספטמבר 2012. מפקד המשלחת היה גנאדי פדאלקה מרוסיה. המשפחת פעלה במשך 77 ימים.