stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
האג'י גיראי הראשון
הברית עם ליטא ופולין. המלחמות עם אורדת הזהב

הזירה הפוליטית הבינלאומית שבה פעל האג'י גיראי נשלטה במערב על ידי ממלכת פולין המאוחדת עם הדוכסות הגדולה של ליטא, בצפון - על ידי הדוכסות הגדולה של מוסקבה, במזרח על ידי אורדת הזהב, או מה שנשאר ממנה, ובדרום - על ידי האימפריה העות'מאנית שנמצאה בתנופה.
מתוקף תפקידו, הרגיש האג'י גיראי זכאי לטעון לכתר של אורדת הזהב, כולל לזה של ריבון הנסיכויות הרוסיות. אורדת הזהב, לעומת זאת, לא הכירה במעמדו. באותה תקופה, למעשה, אורדת הזהב התפצלה לשלוש ח'אנויות: של קרים, של קאזאן וזו של סראי או "האורדה הגדולה". רוב השנים בן ברית של "הרפובליקה הפולנית-ליטאית", האג'י גיראי פעל ב בחסות יחסית של מדינה זו.
בהחלטותיו בנוגע לשלום או מלחמה, למשל היה חייב לעדכן את המנהיגים הפולנים-ליטאים. 
הוא תרם לצמצום האיום שהיוותה אורדת הזהב בשביל אזורי הגבול המזרחיים של הממלכה היאגילונית. לכן בעיני ההיסטוריוגרפים הפולנים מן המאות ה-15-16, האג'י גיראי מוצג כשומר בסף של הגבולות האוקראינים של הממלכה וכבן ברית נאמן של המלכים בקרקוב.
באביב 1442, כפי שמעידים מקורות ג'נובזים, ניצח האג'י גיראי את כוחות יריבו, הח'אן מסראי, סעיד אחמד הראשון, ובעזרת הדוכס הגדול קזימיר, איתו כרת ברית רשמית ב-1445, עד לאוגוסט 1449 הצליח להרחיב את שלטונו על כל חצי האי קרים (כולל קרץ', טאמאן, קאבארדה, קפצ'ק, והענקת חסות לקאפה) ועל אזורים נוספים מסביב. הצטרפו אליו שני שבטים טטרים חדשים, כולל הקירים טואמנים בפיקודו של הביי אימינבק בק משבט שירין.
מצד שני, הצטרך להיות מעורב במלחמות האזרחים בפולין וליטא עצמן.
הוא סייע לקזימיר הרביעי, שעלה על כס פולין בשנת 1447, במלחמתו נגד הטוען לכתר מיכאיל בולסלב, בנו של זיגימאנטס קייסטוטאיטיס, שנהנה מתמיכת הח'אן סעיד אחמד הראשון.
האג'י גיראי הגיש למלך קזימיר שירותים צבאיים תמורת תגמול שנתי של 10,000 פלורינים.לעומת זאת כשהתגמול התעכב לבוא, אנשיו היו עלולים לצאת למסעי שוד בחבלי פודוליה ורוטניה.
בשנים 1448 ו-1449 תקפו הטטרים מהאורדה הגדולה את פולין וליטא, ובתגובה, פלש המלך קזימיר בשנת 1450 לתוך השטחים שבשליטת הח'אן סעיד אחמד. בשנים הבאות, ב-1452, מורדים נגד המלך בליטא כרתו ברית עם סעיד אחמד. אולם הניצחונות הגדולים של האג'י גיראי בקרב עם הח'אנים של האורדה הגדולה בשנים 1455-1453 וב-1465 זירזו את התפוררות האורדה והכינו את השטח לתבוסת האורדה על ידי בנו, מנגלי גיראי הראשון בשנת 1502.
כאשר ב-1453 וב-1455 יצא סעיד אחמד חאן מסראי למסעות שוד וביזה בממלכה הפולנית, במיוחד בפודוליה, האג'י גיראי הפתיע אותו בדרך הבייתה והביס אותו על יד הנהר דנייפר. סעיד אחמד ברח לקייב אל בני בריתו מקרב האצילים הליטאים ובראשם הדוכס סימיון אולקלוביץ'. אחרי סירוב ראשוני, הלה נאלץ להסכים להסגיר את סעיד אחמד למלך קזימיר שכלא אותו בקובנה. בניו של סעיד אחמד מצו מקלט במולדובה של שטפן הגדול, שהחליט שלא להסגירם.
הסכסוכים הראשונים עם הג'נובזים

מרכז הג'נובזים בקרים נמצא בעיר הנמל קאפה (פאודוסיה של היום). היא שילמה בעבר מס קבוע לח'אנים של אורדת הזהב. אחרי הקמת הישות הנפרדת של הטטרים בקרים, יחסי הג'נובזים איתם היו מתוחים. 
בקיץ 1433, הנסיך הביזנטי אלקסיוס של מנגופ, מנהיג ה"נסיכות הקרימאית של תאודור", שהיה אז בן ברית של גיראי, השתלט על נמל צ'מבלו (באלאקלווה). כתגובה, הסנאט של ג'נובה והבנק סן ג'ורג'ו שלחו לאזור צי מלחמה של 20 גלרות תחת פיקודו של האדמירל קארלו לומלינו. המפקד הג'נובזי, בראש 6000 לוחמיו, הצליח ב-4 ביוני 1434 לכבוש בחזרה את צ'מבלו מהיוונים. אחרי שהרסו את הנמל היווני היחיד, קאלאמיטה, הג'נובזים יצאו ממרכזם, קאפה, נגד בירת הטטרים אסיק קירים (סולגאט). ביולי, האג'י גיראי, עם 15,000 חיילים, הפתיע אותם מתוך יער וניצח אותם.
בהמשך הטיל האג'י גיראי מצור על קאפה וכפה בסופו של דבר ב-13 ביולי 1434 על המושבה הג'נובזית, הסכם שבו היא הכירה בסוזרניות שלו והסכימה לשלם כופר גדול תמורת בני הערובה והשבויים. 
עם זאת, באותו שלב, מעמדו של האג'י גיראי בקרים לא היה יציב, והוא לא היה מקובל על כל ראשי השבטים הטטרים. כשלא עלה בידו להחזיק בהגמוניה החצי האי נאלץ להימלט לליטא.
ידוע שבשנת 1442 הטטרים תקפו שוב את קאפה, שדדו אותה וגרמו לעיר ולמגיניה אבדות כבדות.
סכסוכים חדשים עם הג'נובזים. היחסים עם העות'מאנים. המרד של היידר

.
בשנת 1454 כרת האג'י גיראי ברית עם הטורקים העות'מאנים שזה עתה כבשו את קונסטנטינופול. ביולי 1456 הופיע מול הנמל של קאפה צי טורקי של 56 בירמות ובאותלו זמן ביבשה הגיעו לקרבת המקום 6,000 טטרים בראשותו של האג'י גיראי. ההנהלה הג'נובזית נכנעה והסכימה להעלולת באופן משמעותי את מס השנתי שהעיר הייתה צריכה לשלם לסולטאן העות'מאני ולח'אן הטטרי.
מפני שלא היה לו צי משלו, הסתפק האג'י גיראי עם הכרה מצד תושבי קאפה של מעמדו ההגמוני ועם השגת שליטה על דרכי המסחר המובילות לקאפה, לקרץ' ולאינקרמן. גבולות הח'אנות התפשטו בשנים האלה גם אל גזלבה (Gözleve) (ייבפאטוריה של היום), לטאנה או אזאק קאלסי (אזוב של היום), עמוק יותר אל ערבות דזט-אי-קפצ'ק ואף לאזור קובאן.
בתקופתו בנו הטטרים בחלק התחתי של הנהר הדנייפר את המבצרים קזקרמן וג'נקרמן.
אמנם ב-1456 הודח הח'אן זמנית על ידי בנו, היידר, בתמיכה ג'נובזית, ונאלץ לצאת שוב לגלות. אך הפעם שב לשלטון כעבור זמן קצר ובהמשך שיפר את יחסיו עם המושבות של ג'נובה.
בשנים 1464-1465 שלח האפיפיור, פיוס השני, ובעקבותיו פאולוס השני את לודוביקו מבולוניה כנונטיוס אל הח'אן גיראי על מנת לשכנעו, לשווא, להצטרף למסע צלב נגד הסולטאן העות'מאני מהמט השני.
היחסים עם מוסקבה

ב-1461 הבטיח האג'י גיראי לתמוך בתביעות הטריטוריאליות של המלך קזימיר הרביעי בווליקי נובגורוד, מה שהביא אותו בסכסוך עם הדוכס (קניאז) הגדול של מוסקבה, וסילי העיוור.
לעומת זאת, בימי שלטונו של איוואן השלישי, בקיץ 1465 ניצחונו של האג'י גיראי על סעיד אחמד חאן, עזר (ככל הנראה ללא קיומה של הסכמה), למאמץ המלחמתי הרוסי להגן על מוסקבה מפני איום הח'אן מסראי.
לפי הכרוניקה הרוסית "ווזנזנסקה", ה'אג'י גיראי יצא להגנת המוסקבאים, כשהח'אן קוצ'וק מוחמד מסראי התפקיף לאזורים הרוסיים שעל גדות דון. על יד הדון הוא הביס גם את בנו של קוצ'וק מוחמד, אחמד ח'אן
סוף חייו

האג'י גיראי הראשון מת בשנת 1466 והובא לקבורה במאוזוליאום (Dürbe דירבה) שבנייתו בסאלאצ'יק הושלמה בשנת 1501. לפי הכרוניקן הטורקי אנקרלי חכים יחיה, ייתכן כי הורעל, אולי כנקמה על תמיכתו במלך הפולני קזימיר במלחמה נגד אחמד ח'אן, המנהיג החדש של האורדה הגדולה. הוא עורר גם את קנאתם של ראשי השבטים המקומיים.
אחרי מות האג'י גיראי, יורשו היה אחד מבניו, נורדוולט ח'אן. אולם קרים נכבשה לזמן קצר על ידי צבאות של האורדה הגדולה והיה זירה למלחמת ירושה בין בניו, בעיקר בין נור דוולט ובין מנגלי גיראי.
בכרוניקה בת זמנו, של יאן דלוגוש נכתב כי האג'י גיראי היה איש בעל ערכים אנושיים ומנהיג שכלכל היטב את ממלכתו 
(humanus civilisque et bene agendi cupidus). הוא נשאר פופולרי גם בזכרונו הקולקטיבי של עמו שכינה אותו "המלאך" - Melek. 
בחייו גילה סובלנות כלפי דתות אחרות, התפלל בפני האיקונין של מרים הקדושה במנזר-מערה אוספנסקי (מנזר עליית מרים) בקירק ייר, על יד בחצ'יסראי ואף תרם תרומה לקפלת המנזר 
. הח'אן ארח לא פעם אצילים פולנים וליטאים, ותחת שלטונו, הסוחרים הפולנים בדרך לקאפה נהנו מהגנה מיוחדת.
צאצאיו

לפי הכרוניקה של ג'נבי, היו לו 12 בנים. לעומת זאת, לפי אבולגאזי היו לו 8 בלבד:
דוולטיאר - Develtyar
נורדוולט ח'אן Nurdevlet Han
אידר (היידר) ח'אן Aidar (Haidar) Han
קוטליק סמאן Kutlik Seman
קילדיש Kildiș
מנגלי גיראי ח'אן Mengli Ghirai Han
יאמגורצ'י Yamgurçi
אסטימור Ustimur
לפי הכרוניקות הרוסיות, נודלו לו חמישה בנים:
נורדוולט
איידאר
מנגלי גיראי
אוסטימור, נסיך
האג'י, נסיך
הערות שוליים

↑  Henry Hoyle Howorth: History of the Mongols from the 9th to the 19th Century. Part 2. The So-Called Tartars of Russia and Central Asia, London 1880, ע 448 וכו'
↑  כרוניקנים טורקים הציעו אילנות יוחסין שונים:ג'נבי (מאה ה-16) ומונג'ים באשה (מאה ה-17) כתבו שהוא היה כביכול בנו של קיצ'י מוחמד, לפי רזבאן פאשה (מאה ה-17) היה אולי בנו של אולוג מוחמד ולפי הכרוניקה האנונימית של תולדות הח'אנים של קרים מן המאה ה-17, היה כביכול בנו של טאש טימור
↑  Brian Glyn Williams ע' 45
↑  Encyclopedia of the Ottoman Empire, „Crimean Tatars” ע' 159
↑  H.Howorth שם
↑  H.Howorth שם
↑  H.Howorth ע' 449
↑  Hilal İnalcık- Brill's Encyclopedia of Islam online 2012
↑  אין לבלבל עם גיאת' א-דין אחר, בנו של שאדיבק ח'אן - H.Howorth שם
↑  הכרוניקן חאנדמיר מזכיר גם הוא קרבתו של האג'י גיראי לבאש טמיר וטוען שהאוג' גיראי ודוולת ברדי היו אחים, בנים של באש טמיר
↑  אצל I. Blanchard ע' 16, האג'י גיראי היה כביכול בנו של טאש טימור ואחיין של אולוג מוחמד
↑  אתר המוזיאון הנומיסמאטי בפואדוסיה, קרים
↑  א.מ. סחרוב ב"אנציקלופדיה הסובייטית הגדולה"
↑  ק.ב. ריז'וב - "גיראי" ע' 165
↑  ו. בארתולד W. Barthold - ב"אנציקלופדיית האסלאם"
↑  נ.ר. אנדרייב פרק 7
↑  א.א. קודוסוב - מוסקבה-קרים
↑  א.ר. אנדרייב
↑  Brian Glyn Williams ע' 45
↑  א.ר. אנדרייב
↑  מקור המילה סיקה הוא המילה הערבית "סיכה" = צבע, דרך הוונציאני "צקה" - מטבעה, "צקינו" - סוג של מטבע- לפי מאווי בונצ'וק
↑  H.Inalcik ע' 2
↑  ב.ד. גרקוב, א.א. יאקובובסקי ע' 392 - חלה שגיאה במספור העמודים
↑  P.R.Magocsi ע' 182
↑  א.ר. אנדרייב
↑  Brian Glyn Williams ע' 45
↑  Beatrice Forbes Manz 1978
↑  Brian Glyn Williams שם
↑  H.Inalcik שם
↑  H.H.Howorth ע' 451
↑  H.H.Howorth ע' שם
↑  H.H.Howorth
↑  גאורגה ברטיאנו ע' 59
↑  א.ר. אנדרייב
↑  א.ר. אנדרייב
↑  ג. ברטיאנו ע' 70
↑  Evangelisti - art.„Ludovico da Bologna” în Dizionario biografico degli Italiani vol.66,Treccani, 2007
↑  ב.ד. גרקוב, א.א. יאקובוסקי ע' 392
↑  ב.ד. גרקוב, א.א. יאקובסקי ע' 392-393
↑  א. קודוסוב - מוסקבה-קרים
↑  ז. דלוגאש בפורום ההיסטורי האינטראקטיבי פאראדוקס zdlugasz
↑  C. Marcinkowski ע' 93
↑  Bruce Glyn Williams ע' 46
↑  .H.Howorth
אורדת הזהב בסביבות שנת 1389, כשכללה עדיין את קרים ואת הערבות מצפון לים השחור - דשט-אי-קפצ'ק
המאוזולאום של האג'י גיראי הראשון בסאלאצ'יק, בחצ'יסראי, נבנה בערך ב-1501
האנה פן

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1671 בריסטול, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  20 בדצמבר 1726 (בגיל 55) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 דת:  נצרות פרוטסטנטית
 בן או בת זוג:  ויליאם פן 
 פרסים והוקרה
 אזרח כבוד של ארצות הברית
 
ציור המתאר את נישואיה
האנה קלוהיל פן (11 בפברואר 1671 - 20 בדצמבר 1726) הייתה מושלת אנגלו-אמריקאית, הייתה אשתו השנייה של מייסד המושבה האמריקנית פנסילבניה ויליאם פן. היא ניהלה בפועל את מחוז פנסיבליה לאחר שבעלה סבל משבץ מוחי במשך 6 שנים. ועוד 8 שנים לאחר מותו ב-1718.
ב-28 בנובמבר 1984 העניק לה נשיא ארצות הברית רונלד רייגן את התואר אזרח כבוד של ארצות הברית והיא האישה הראשונה בהיסטוריה שקיבלה את התואר הזה.
ביוגרפיה

נולדה ב-11 בפברואר 1671 לתומאס קאלואהיל בעיר בריסטול שבאנגליה.
כשהייתה בת 25, ב-5 במרץ 1696 התחתנה עם ויליאם פן, בן ה-52. היא ילדה את בנם הראשון (מתוך שמונה) במהלך המסע שלהם לאמריקה.
כשוויליאם פן מת בגיל 73 ב-30 ביולי 1718, צוואתו העניקה להאנה פן שליטה מלאה במושבה והונו. אך בנו הבכור של ויליאם פן מנישואיו הראשונים, ויליאם פן הבן, ביקש לפסול את צוואתו של אביו על מנת להשיג שליטה במושבה. תביעתו לא צלחה, והאנה פן נשארה אחראית על המושבה עד שמתה משבץ מוחי בבית בנה בלונדון ב-20 בדצמבר 1726 בגיל 55.
ילדיהם

ילדה ללא שם (נולדה ונפטרה ב-1697)
ג'ון פן (1700–1746), מעולם לא התחתן
תומאס פן (1702–1775), נישא לליידי ג'וליאנה פרמור, בתו הרביעית של תומאס, הרוזן הראשון מפומפרט
חנה פן (1703–1706)
מרגרט פן (1704–1751)
ריצ'רד פן האב (1706–1771)
דניס פן (1707–1723)
חנה מרגריטה פן (נולדה ב-1708, נפטרה במרץ 1708)
לואי פן
הוקרה

ב-28 בנובמבר 1984 העניק לה רונלד רייגן את התואר אזרח כבוד של ארצות הברית, היא האישה הראשונה בהיסטוריה שקיבלה את התואר הזה.
טום קורבט מושל פנסיבליה, כינה את ה-12 במרץ 2013 "יום האנה קאלואהיל פן".
כשבעלה ויליאם פן תכנן את העיר פנסיבליה בשנות ה-80 הוא קרא לרחוב קאלואהיל על שם אשתו.
בית הספר חטיבת ביניים ביורק, פנסילבניה, נקרא על שמה.
הערות שוליים

↑  17C נשים קולוניאליות אמריקאיות
↑  Governor Corbett Proclaims Hannah Callowhill Penn Day in Honor of Women's History Month
1 2  Hannah Penn
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011289039605171  GND: 104343850  ISNI: 0000 0000 2529 2397  LCCN: n84232161  NTA: 333884809  SNAC: w6gx4f7h  VIAF: 57047473   WorldCat (עם VIAF): 57047473 
בעלה, ויליאם פן בצעירותו
האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג

| --- | --- |


 אוניברסיטה ציבורית
 תקופת הפעילות:  27 באוקטובר 1945 – הווה (79 שנים) 
 מייסדים:  צ'כוסלובקיה 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  Jan Hančil 
 סגל:  460 (נכון ל־2017) 
 סטודנטים
 :  1,470 (נכון ל־2017) 
 מיקום
 מדינה:  צ'כיה צ'כיה
 קואורדינטות:  50°05′15″N 14°24′07″E﻿ / ﻿50.0875°N 14.401944444444°E﻿ / 50.0875; 14.401944444444
 www.amu.cz
  (למפת פראג מוגדלת) האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג(למפת פראג רגילה) האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג
 
האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג (בצ'כית: Akademie múzických umění v Praze) הוא בית ספר גבוה ברמת אוניברסיטה למוזיקה, תיאטרון, מחול, דרמה, קולנוע, טלוויזיה ולמודים רב-תחומיים. האקדמיה נוסדה בשנת 1945, ונכון לשנת 2017 למדו בה כ-1,470 סטודנטים.
פקולטות

בית הספר לקולנוע וטלוויזיה - FAMU
הפקולטה למוזיקה (בצ'כית: (Hudební fakulta Akademie múzických umění v Praze) - ‏ HAMU, שהוא בית ספר אירופאי למוזיקה ברמה מקצועית. בית הספר שוכן במרכז ההיסטורי של פראג. את HAMU ייסד בשנת 1946 אדוארד בנש כאחד משלושה סניפים של האקדמיה לאמנויות הבמה.
הפקולטה לתיאטרון - DAMU
בוגרים ידועי-שם

אוליבר דוהנאני
אמיר קוסטוריצה
נורודום סיהאמוני, מלך קמבודיה
הבלדה של Big Al

| --- | --- |
 סוגה:  מוקומנטרית
 יוצרים:  טים היינס, ג'ספר ג'יימס
 כותבים:  Michael Olmert 
 ארץ מקור:  בריטניה
 שפות:  אנגלית 
 מספר פרקים:  2
 הפקה
 חברת הפקה:  BBC Natural History Unit, Impossible Pictures 
 הפצה:  BBC Worldwide 
 אתר צילומים:  אריזונה, ויומינג, יוטה 
 מוזיקה:  בן ברטלט 
 אורך פרק:  30 דקות
 שידור
 רשת שידור:  BBC
 תקופת שידור מקורית:  25 בדצמבר 2000 – 27 בדצמבר 2000
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
אלוזאורוס
הבלדה של Big Al או אלוזאורוס: הליכה מיוחדת עם דינוזאורים (באנגלית: The Ballad of Big Al) היא סדרה בת לסדרה המצליחה של ה-BBC, ללכת עם דינוזאורים המבוססת על הפרק "עידן הענקים" בסדרה ללכת עם דינוזאורים.
סרט זה מתאר את חייו של האלוזאורוס המכונה "Big Al", שהוא מאובן האלוזאורוס המשומר ביותר שנמצא, ואת הסכנות שעימם התמודד במהלך תור היורה באמריקה הצפונית.
עלילה

הפרק הראשון נפתח באנויברסיטת ויומינג שבה נראות עצמותיו של אלוזאורוס המכונה "Big Al" לצד קני וביצי אלוזאורוס. האלוזאורוס מונפש ויחד עם הקן והביצים מועבר לתקופת היורה, לפני 155 מיליון שנה.
אמו של Big Al מטפלת בצאצאיה בעת בקיעתם מהביצים ומביאה להם מזון. לאט לאט הם מתחילים להסתובב ברחבי השטח שליד הנהר בליווי צמוד של אמם. בעודם עסוקים בציד חרקים, מגיע אלוזאורוס וטורף אחד מהם, אך Big Al ניצל.
כעבור שנתיים, הוא מנסה לצוד להקה של דריוזאורים מהירים, אך מפסיד מאחר שהוא לא למד איך לארוב לטרפו. לבסוף מצליח לתפוס לטאה מענף. במורד הוא מתקרב לנבלת סטגוזאורוס ולאלוזאורוס שנתקעו בבור טובעני. נקבת אלוזאורוס נכנסת למלכודת ונתקעת אך Big Al בורח מהמקום. האלוזאורים מתים ופטרוזאור מסוג אנורוגנתוס עף לעבר הפגרים הטריים.
לאחר שלוש שנים, Big Al וחבריו מוצאים להקת דיפלודוקוסים שנעים על אגם מלח ומנסים להפיל פרט חולה. לאחר שהעדר שלו מתרחק האלוזאורים הצעירים קופצים על צווארו ולבסוף הורגים אותו. אך נקבת אלוזאורוס בוגרת משתלטת להם על הפגר. Big Al חוטף לעצמו כמה משרידי הפגר ובורח למקום בטוח.
כעבור שנה, Big Al שותה מבריכה ומבריח את שאר החיות סביבו כשמתקרבת נקבת אלוזאורוס. Big Al ניגש אליה אבל היא לא מתלהבת ונושכת אותו. הוא בורח ממנה אך נפצע בזרועותיו ובצלעותיו. העונה היבשה מגיעה ו-Big Al מנסה לצוד להקת דריוזאוריים אך הוא שובר את רגלו כשמטפס על גזע שנשבר. כשהעונה היבשה ממשיכה האצבע שנפצעה מזדהמת ו-Big Al גוסס על גדת נהר יבש ומת עד מהרה, לאחר שלא הצליח לצוד טרף. זוג אלוזאורים צעירים שבאו לצוד חרקים נתקלים בנבלתו. Big Al לא הגיע לגודלו המלא אך שלדו ועצמותיו השתמרו בצורה יוצאת דופן ותהליך ההתאבנות שימר את הפציעות שספג במהלך חייו, ובכלל זה האזור בו נשברו צלעותיו והחלימו והזיהום באצבע רגלו.
הפרק השני בסדרה מתאר את המחקר מאחורי הקלעים על שחזורו של הפרק הראשון.
האי גרין

ערך זה עוסק באי מלאכותי במפרץ סואץ. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

תצלום אוויר של האי, 1969
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מפרץ סואץ
 קואורדינטות:  29°54′42″N 32°31′48″E﻿ / ﻿29.9118°N 32.5299°E﻿ / 29.9118; 32.5299
 אורך:  0.145 ק"מ
 רוחב:  0.05 ק"מ
 נתונים מדיניים
 מדינה:  מצרים מצרים
  (למפת סיני מוגדלת) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףהאי גרין(למפת סיני רגילה) אל-עריש אסמאעיליה שארם א-שייח' סואץ ג'בל קתרינה טאבה נואיבה אבו רודס נח'ל א-טור פורט סעיד ישראל ירדן ערב הסעודית  הים התיכון ים סוףהאי גרין
 
האי גרין (בערבית: الجزيرة الخضراء; בתעתיק מדויק: אלג'זירה אלח'צ'ראא; מילולית: האי הירוק) הוא אי מלאכותי קטן (145 מטר על 50 מטר) במפרץ סואץ, סמוך לפתח הדרומי של תעלת סואץ.
היסטוריה

האי גרין הוא מבצר שנבנה על ידי הצבא הבריטי כדי להגן על תעלת סואץ מפני התקפות אוויריות וימיות במלחמת העולם השנייה. המבצר נבנה שלושה קילומטרים מדרום לפורט איברהים וארבעה קילומטרים מדרום לעיר סואץ ולפתח התעלה. המבצר נבנה מבטון מזוין על בסיס של אלמוגים. המבצר כלל בניין בן קומה אחת וחצר גדולה. באחד מקצות האי נבנה גשר בטון באורך 45 מטרים המוביל למגדל עגול בגובה חמישה מטרים, שעליו מתקן מכ"ם ושני תותחים נגד מטוסים. קיר שעליו גדר תיל נבנה לשם הגנה על האי מפני תקיפה מהים. יותר מתריסר מקלעים כבדים הוצבו על הגג. על שובר גלים שהקיף חלקית את השונית נבנו מספר בונקרים.
הצבא המצרי ירש את המתחם והפך אותו ליעד מבוצר.
היסטוריה > הפשיטה על האי גרין

בלילה שבין 19 ו-20 ביולי 1969, כחלק מהזירה הימית במלחמת ההתשה, פשט כוח של שייטת 13 וסיירת מטכ"ל על האי. המבצע נערך בחודש החמישי למלחמת ההתשה בתעלה, לאחר עשרות רבות של הרוגים בתקריות בקו, וזמן קצר לאחר פשיטה מצרית על חניון טנקים ישראלי במוצב המזח מול פורט תאופיק שבה נהרגו 8 חיילים, נפצעו תשעה ונחטף חייל אחד. ממשלת ישראל החליטה לתקוף את המוצב באי גרין כתגובה לפשיטה המצרית, וכן מתוך כוונה להשיב לצה"ל את כוח ההרתעה ההולך ונשחק וכן להרתיע את הנשיא נאצר מלהמשיך בהתשה. נתוני המודיעין שקדמו לפשיטה הצביעו על כך שבאי ממוקמים עמדת מכ"ם לבקרת אש נגד מטוסים, תותחי נ"מ בני 37 ו-85 מ"מ ו-14 מקלעים, ושהוא מאויש על ידי 80–100 חיילים מצרים, כולל יחידת קומנדו. בפשיטה נהרגו שישה חיילי צה"ל ו-11 נפצעו. למצרים נגרמו 70–80 הרוגים. הכוח הפושט פוֹצץ את האגף הצפוני של המבצר בעזרת כ־80 ק"ג חומר נפץ. במהלך המבצע התברר כי המכ"ם ביעד היה דמה.
הבריגדה האלפינית יוליה

| --- | --- |
סמל הבריגדה
סמל הבריגדה
 Nome così ditta
 פרטים
 מדינה:  איטליה איטליה
 שיוך:   צבא איטליה
 סוג:  בריגדה
 בסיס האם:  אודינה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 באוקטובר 1949 – הווה (75 שנים)
 מלחמות:  כוח הייצוב כוח קוסובו כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  אלפיני
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  ג'אנפרנקו מרינלי 
 עיטורים
 Gold Medal for Civil Valor 
 
הבריגדה האלפינית יוליה (באיטלקית: Brigata alpina "Julia") היא בריגדת אלפיני של צבא איטליה הבריגדה הוקמה ב-1949 על בסיס הדיוויזיה האלפינית השלישית יוליה אשר נקראה כך משום שחייליה גויסו מהאלפים היוליאניים.
היסטוריה

הדיוויזיה האלפינית השלישית יוליה הוקמה ב-1935 מחיילים שגויסו מהאלפים היוליאניים. בצבא האיטלקי, האלפיני הם חיילי עלית מיוחדים המתמחים בלוחמה הררית. ב-1943 פורקה הדיוויזיה האלפינית השלישית במהלך הכיבוש הגרמני של צפון איטליה בימי מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, ב-15 באוקטובר 1949, הוקמה מחדש יחידת אלפיני מהאלפים היוליאניים בגודל של בריגדה מורחבת, שנקראה "הבריגדה האלפינית יוליה". הבריגדה כללה באותה תקופה 10,000 חיילים והייתה הבריגדה הגדולה ביותר בצבא האיטלקי. היא הייתה חלק מהקורפוס החמישי של הצבא האיטלקי אשר היה אחראי על הגנת צפון איטליה במסגרת ברית נאט"ו. הבריגדה האלפינית הוצבה במעברי הגבול עם אוסטריה.
הבריגדה השתתפה במשימות שמירת שלום באפגניסטן במסגרת כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי. ב-2002 סופחו לבריגדה גדודים מהונגריה וסלובניה, ועל בסיסה הוקם כוח הקרקע הרב-לאומי הכולל חיילים משלוש המדינות. מפקד הבריגדה משמש בו זמנית כמפקד הכוח. יחד עם החיילים הסלובנים וההונגרים, השתתפה הבריגדה גם במשימת שמירת שלום בבוסניה והרצגובינה במסגרת כוח הייצוב, ובקוסובו במסגרת כוח קוסובו.
האקדמיה לאמנות של פירנצה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה
 כתובת:  העיר העתיקה פירנצה 
 מיקום:  פירנצה 
 מדינה:  איטליה 
 מייסדים:  לאופולד השני 
 מבקרים בשנה:  1,719,645 (נכון ל־2018)
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1784
 תאריך פתיחה רשמי:  1784 
 מידות
 שטח:  2,400 מ"ר 
 קואורדינטות:  43°46′37″N 11°15′32″E﻿ / ﻿43.776944444444°N 11.258888888889°E﻿ / 43.776944444444; 11.258888888889
 אתר רשמי
  (למפת פירנצה מוגדלת) האקדמיה לאמנות של פירנצה(למפת פירנצה רגילה) האקדמיה לאמנות של פירנצה
 
דוד, פיסלו של מיכלאנג'לו.
האקדמיה לאמנות של פירנצה (באיטלקית: Accademia di Belle Arti Firenze) היא אקדמיה ללימוד אמנות הכוללת גם מוזיאון בפירנצה שבאיטליה. האקדמיה, שנוסדה בשנת 1561, הייתה האקדמיה הראשונה ללימודי ציור ופיסול באירופה והקדימה את זו של רומא ("האקדמיה של לוקאס הקדוש") שנוסדה בשנת 1577.
היסטוריה

האקדמיה נוסדה על ידי ג'ורג'ו ואזארי, אניולו ברונזינו וברתולומאו אמאנאטי - האמנים המובילים של פירנצה במאה ה-16 - בחסותו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה. בתחילת דרכה פעלה האקדמיה במנזר כנסיית סנטיסימה אנונציאטה. כל חברי האקדמיה היו גברים, עד קבלתה של הציירת ארטמיזיה ג'נטילסקי בשנת 1614.
בשנת 1784 הורה לאופולד הראשון, דוכס טוסקנה על איחוד בתי הספר לאמנות שבעיר, במבנה אחד - הטריבונה, שנבנה עבור האקדמיה, ושמה של האקדמיה שונה ל"אקדמיה לאמנות של פירנצה" (Accademia di Belle Arti Firenze). במבנה הוקמה גלריה על מנת שיצירות אמנים ידועים יוצגו בה - למטרת לימוד היצירות. הדוכס הורה שבאקדמיה יוצגו גם כלי מוזיקה, וכן תוקם במבנה סדנה לשיקום יצירות אמנות (Opificio delle pietre dure) הפעילה עד עצם היום הזה.
מוצגי הגלריה

האקדמיה היא יעד תיירותי מן החשובים בפירנצה בראש ובראשונה בזכות הפסל דוד, יצירת המופת של מיכלאנג'לו, שנעשה בשנים 1504-1501. הפסל, שניצב עד שנת 1873 בכיכר הסיניוריה, הועבר באותה שנה למוזיאון האקדמיה  על מנת להגן עליו מפגעי הטבע. בסמוך לו מוצגים ארבעת פסלי "האסירים" (או - לפי גרסה אחרת - "העבדים") - פסלים בלתי גמורים מעשה ידיו של מיכלאנג'לו שנעשו עבור מצבת הקבר של האפיפיור יוליוס השני בכנסיית סן פייטרו אין וינקולי ברומא, אך מעולם לא הוצבו בה. בקרבת  
אלה מוצג הפסל "מתי השליח", מעשה ידי מיכלאנג'לו, אף הוא בלתי גמור. בשנת 1939 נוסף לאוסף יצירות מיכלאנג'לו גם הפסל המכונה "הפייטה של פלסטרינה". הפסל יוחס במשך שנים למיכלאנג'לו, אולם יחוס זה שנוי כיום במחלוקת ואינו מקובל על מרבית החוקרים.
המוזיאון מציג אוסף של יצירות מהמאה ה-15 והמאה ה-16 ובהן מעשה ידי האמנים פאולו אוצ'לו, דומניקו גירלנדיו, סנדרו בוטיצ'לי, פיליפינו ליפי, אנדריה דל סארטו, פונטורמו ואורקניה. כמו כן מוצגות במוזיאון יצירות גותיות רבות וכן אוסף של איקונות מרוסיה.
המוזיאון מציג מודולי גבס של פסלים מאת לורנצו ברטוליני באותו אופן כפי שהניח אותם האמן בסטודיו שלו.
הבלדה של אולאן

| --- | --- |

הבלדה של אולאן
 בימוי:  אולג פסנקו 
 שחקנים ראשיים:  סרגיי בזרוקוב ולדימיר גוסטיוחין 
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  סנטרל פרטנרשיפ 
 חברה מפיצה:  סנטרל פרטנרשיפ 
 הקרנת בכורה:  1 בנובמבר 2012 
 שפת הסרט:  רוסית, צרפתית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מלחמה, סרט הרפתקאות 
 1812-film.ru
 דף הסרט ב־IMDb
 
הבלדה של אולן (ברוסית: 1812: Уланская баллада) הוא סרט הרפתקאות היסטורי רוסי משנת 2012, שיצא במלאת 200 שנה לפלישת נפוליאון לרוסיה. הסרט בוים על ידי אולג פסנקו וכיכבו בו סרגיי בזרוקוב, אנה צ'יפובסקאיה, אנטולי בליי, אנטון סוקולוב וולדימיר גוסטיוחין. הסרט יצא לאקרנים ב-1 בנובמבר 2012 בבתי הקולנוע ברוסיה והוא מוקדש לחיילי יחידת אולאן של צבא האימפריה הרוסית בזמן מלחמת רוסיה–צרפת (1812).
הסרט הופק על ידי קרן הקולנוע הרוסי בהפצת חברת סנטרל פרטנרשיפ.
עלילה

שנת 1812, ערב קרב בורודינו המכריע, סוכן חשאי צרפתי גונב את תוכנית הקרב של הכוחות הרוסיים. עובדה זו ידועה לגנרל קוטוזוב, הודות לאציל צעיר בשם אלכסיי טארוסוב. טארוסוב מצטרף לגדוד רוסי של נושאי רומח רכובים ומוצא חברים חדשים. יחד הם יוצאים להרפתקאות רבות על רקע פלישת נפוליאון לרוסיה.
שחקנים ודמויות

סרגיי בזרוקוב – (גו)רז'בסקי
אנה צ'יפובסקאיה – פאנה ביאטה
אנטון סוקולוב – אלכסיי טארוסוב
ולדימיר גוסטיוחין – טארוסוב האב
אנטולי בליי – הנסיך קיקנאדזה
סטניסלב דוז'קינוב – פטוחה
ולרי ניקולאייב – דה ויט
אולגה קאבו – מרתה
סרגיי יוראבל – מיכאיל קוטוזוב
בוריס קלייב – ארקצ'ייב
אריק פראטיצקלי – נפוליאון
דימיטרי איסייב – אלכסנדר הראשון
הוצאות הון

הוצאת הון (באנגלית: Capital Expenditure; בקיצור CAPEX) הוא מונח כלכלי המתאר את הוצאות החברה המשמשות לרכישה, שדרוג או שימור נכסיה.
הוצאת ההון היא הוצאה לטובת יצירת רווחים בעתיד.
הוצאת ההון נגרמות כאשר עסק מוציא כסף על מנת לקנות רכוש קבוע או להוסיף ערך של נכס קבוע קיים שמשך חייו מוערך בלמעלה משנה.
ההוצאות הללו יכולות לשמש בידי חברה לרכוש או לשדרג נכסים פיזיים כגון ציוד, רכוש, או מבני תעשייה.
במקרה שמהלך של הוצאה כזו מהווה החלטה פיננסית מהותית לחברה,
ההוצאה חייבת להיות מאושרת באספה השנתית של בעלי המניות או בישיבה מיוחדת של הדירקטוריון.
ה-CAPEX מופיע בדרך כלל בדוח על תזרימי המזומנים תחת רכישת רכוש קבוע או סעיף דומה תחת תזרימי מזומנים מפעולות השקעה.
מבחינת מיסוי, הוצאת הון היא עלות שלא ניתנת לניכוי בשנה שבה היא שולמה או שנגרמה והיא חייבת להיות מהוונת.
הכלל הוא כי אם אורך החיים של הנכס הנרכש הוא יותר משנת המס הקרובה אזי יש צורך להוון את העלות.
לאחר מכן ההוצאה צריכה להיות מופחתת על פני אורך החיים של הנכס הנדון.
בין ההוצאות אשר נחשבות כהוצאות הון:
רכישת רכוש קבוע, ובחלק מהמקרים, נכסים בלתי מוחשיים.
תיקון הנכס הקיים כדי להאריך את אורך החיים שלו.
שדרוג נכס קיים באופן שמקבע בו שיפור.
הכנת הנכס לשימוש עסקי.
שימור הרכוש או התאמתו לשימוש חדש או שונה.
פתיחת או רכישת עסק חדש.
הוצאה מקבילה להוצאת ההון היא ההוצאה התפעולית ("OPEX").
האנה סורוואג

| --- | --- |

 לידה:  27 בדצמבר 1979 (בת 44) סטוונגר, נורווגיה 
 מוקד פעילות:  נורווגיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2002
 hannesorvaag.no
 פרופיל ב-IMDb
 
האנה מרגרטה פרדריקסן סורוואג (בנורווגית: Hanne Margrethe Fredriksen Sørvaag; נולדה ב-27 בדצמבר 1979) היא זמרת-יוצרת, מלחינה ומפיקה נורווגית.