stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בוריס ואניקוב

| --- | --- |

 לידה:  7 בספטמבר 1897 באקו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 בפברואר 1962 (בגיל 64) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  כד עם אפרו נמצא בבית הקברות של חומת הקרמלין, מוסקבה
 מקום מגורים:  באקו, טיפליס, מוסקבה, טולה, פרם
 השכלה:  המכללה הטכנית של באקו, המכללה הטכנית הגבוהה של מוסקבה
 תקופת הפעילות:  1920–7 ביוני 1941  20 ביולי 1941 – 1958
 מקצוע:  פקח, מהנדס
 מעסיק:  מפעל הנשק (טולה) 
 תפקיד:  סגן ראש הפקחים הכלכליים   מנהל טכני של המפעל למכונות חקלאיות בליוברצי   מנהל מחלקת תעשיית הטרקטורים   מנהל המפעל לנשק בטולה   מנהל מפעל למכונות בפרם   מנהל המדור הראשי לתותחים ושריון ובהמשך למדור השריון בלבד במשרד (נרקומאט) התעשייה הביטחונית של ברית המועצות   סגן השר לתעשייה הביטחונית של ברית המועצות   שר החימוש של ברית המועצות עד למאסר;   מאז השחרור - שר המשרד לתחמושת של ברית המועצות יחד עם דמיטרי אוסטינוב שמונה למשרד לאחר מאסרו   שר במשרד לתעשיית המכוניות החקלאיות של ברית המועצות   מנהל ההנהלה הראשית מטעם ממשלת ברית המועצות   הסגן הראשון לשר המכונאות התיכונית (התעשייה הגרעינית) של ברית המועצות
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית
 השקפה דתית:  אתאיסט
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1951)  מדליית הפטיש והמגל (4 בינואר 1954)  מדליית הפטיש והמגל (29 באוקטובר 1949)  מדליית הפטיש והמגל (3 ביוני 1942)  עיטור לנין (5 באוגוסט 1944)  עיטור לנין (11 בספטמבר 1956)  עיטור לנין (6 בספטמבר 1947)  עיטור לנין (16 בספטמבר 1957)  עיטור לנין (3 ביוני 1942)  עיטור קוטוזוב, דרגה 1 (18 בנובמבר 1944)  עיטור לנין (23 בפברואר 1939)  פרס סטלין (1953)  מסדר סובורוב, דרגה 1 (16 בספטמבר 1945)  מדליית ההגנה על מוסקבה  מדליית הניצחון על יפן  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945 
 
בוֹרִיס לְבוֹבִיץ' וַאנִּיקוֹב (ברוסית: Бо́рис Льво́вич Ва́нников; ‏7 בספטמבר (26 באוגוסט לפי הלוח הנהוג אז) 1897, כפר בִּיבִּי אֶייבְּלִיט (כעת אחת השכונות של באקו), מחוז באקו, האימפריה הרוסית - 22 בפברואר 1962, מוסקבה, ברית המועצות) היה מנהיג סובייטי יהודי שהיה בין הראשונים לקבל שלוש פעמים אות גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשיא הקריירה שלו שר למשרד התחמושת של ברית המועצות במהלך רוב רובה של מלחמת העולם השנייה ולאחריה ראש המחלקה ליצור נשק אטומי. הוא זכה בשני פרסי סטלין ב-1951 וב-1953, בעל דרגת גנרל-קולונל בחיל ההנדסה של הצבא האדום מ-1944.
חייו עד התפקידים בתעשייה

בוריס נולד ב-7 בספטמבר (26 באוגוסט לפי הלוח הנהוג אז) 1897 במשפחה יהודית של עובד תעשיית הנפט, אחרי שסיים בית הספר היסודי (7 כיתות) עבד בשדות נפט, לאחר מכן בסלילת כבישים והיה מסגר במפעל.
ב-1916 הצטרף למפלגת אסארים אך כעבור שנה עזב אותה. אז גם התחיל לעבוד כמנהל משנה בסלילת כבישי קווקז. ב-1918 הוא סיים את המכללה הטכנית של באקו והתגייס לצבא האדום שם שירת עד 1919. ב-1919 הוא גם הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרוסית (של בולשביקים). באותה השנה עד 1920 הוא היה במחתרת בבאקו ואחר כך בטיפליס.
לאחר מכן אחרי שבולשביקים השתלטו על באקו נשלח חזרה לשם והתחיל לעבוד כפקיד במשרד המפקח הראשי של משרד הפיקוח של פועלים ואיכרים ("ראבקרין") מטעם הפדרציה הרוסית. באותה השנה עבר להתגורר למוסקבה וב-1921 התחיל להיות המפקח הראשי שם ומ-1924 נהיה לסגן ראש הפקחים הכלכליים והתחיל ללמוד במכללה הטכנית הגבוהה של מוסקבה אותה סיים ב-1926.
מנהל מפעלי תעשייה

מ-1927 התחיל לעבוד כמהנדס ראש המחלקה במפעל למכונות חקלאיות בליוברצי ואחר כך נהיה למנהל טכני של המקום. ב-1930–1933 היה למנהל מחלקת תעשיית הטרקטורים וסגן מנהל במנהל הראשי של המכונות החקלאיות במועצה העליונה למשק חקלאי של ברית המועצות. משם עבר לנהל מפעל הנשק בטולה עד 1936. מאותה השנה ניהל מפעל לתעשיית מכונות בפרם.
עבודה בממשלת (נארקומאט) ברית המועצות

ב-1936–1937 הוא מונה למנהל המדור הראשי לתותחים ושריון וב-1937 למדור השריון במשרד (נרקומאט) התעשייה הביטחונית של ברית המועצות. החל מדצמבר אותה השנה מונה לסגן השר (נארקום) של התעשייה הביטחונית של ברית המועצות. מינואר 1939 עד יוני 1941 עמד בראש המשרד לחימוש ברית המועצות. הצטרף לועד המרכזי של המפלגה ב-21 במרץ 1939. נעצר ב-7 ביוני 1941 באשמת היותו מרגל גרמני וניסיון קשירת קשר נגד ברית המועצות ובמקומו מונה מנהל המפעל לפלדה ומכונות דמיטרי אוסטינוב.
שוחרר באופן לא צפוי עם זיכוי מלא ב-20 ביולי 1941 ומונה לסגן שר המשרד לתחמושת של ברית המועצות, בו זמנית גם הממונה המיוחד של הממשלה (סובנארקום) בארגון פינוי וארגון מחדש של תעשיות ביטחון.
החל מ-16 בפברואר 1942 הוא מונה יחד עם דמיטרי אוסטינוב לשרי המשרד לתחמושת של ברית המועצות. סיפק את כל סוגי התותחים, מרגמות ותחמושת מכל הסוגים וקליברים לצבא האדום והצי הסובייטי.
לקראת סוף 1942 כמות התחמושת עלתה פי שניים מן הכמות שיוצרה ב-1941 וב-1943 היא שולשה ביחס ל-1941 ואיכותה עלתה. מ-1943 לאחר שיצור התחמושת עבר לשיטת פס יצור לא הורגש מחסור בה.
בינואר 1946 הוא מונה לשר במשרד למכונות חקלאיות של ברית המועצות אך כבר ביוני אותה השנה הועבר להיות מנהל ההנהלה הראשית מטעם ממשלת ברית המועצות (אליו מונה כבר בשחרורו מ-20 באוגוסט 1945 מן תפקיד שר המשרד לתחמושת).
מנהל פרויקט האטום הסובייטי

ההנהלה הראשית מטעם ממשלת ברית המועצות בראשה עמד בין 1945 - 1953 בראשה עמד ריכזה ארגון במחקר ועבודות של תוכנית פצצת האטום הסובייטית והנשק הגרעיני בהמשך. הניהול התבצע במשותף עם איגור קורצ'טוב כששותפו היה אחראי על פתרונות מדעיים וכוונון מהנדסים ועובדי התעשיות הסמוכות וואניקוב - על ביצוע הזמנות דחופות מתעשיות ותיאום העבודות.
בין השנים 1946–1950 היה בסובייט העליון ה-2.
מ-1953 עד 1958 הוא נעמד להיות הסגן הראשון של שר המכונאות התיכונית (התעשייה הגרעינית) של ברית המועצות. את כוכב הזהב השלישי הוא קיבל על ניהול יצור פצצת מימן.
יצא לפנסיה בפברואר 1958 כשהוא המשיך להיות בוועד המפלגה עד 17 באוקטובר 1961. נפטר ב-22 בפברואר 1962 ונקבר בחומת קרמלין.
משפחה

בנו רפאיל נולד ב-1922. שירת ביחידת טילים הראשונה של ברית המועצות בזונדרסהאוזן. הגיע לדרגת קולונל. היה מנהל הנציגות הצבאית במפעל הטילים "פאקל" (לפיד). ניהל את מוזיאון קורצ'טוב.
עיטורים

3 כוכבי זהב של גיבור העמל הסוציאליסטי (3 ביוני 1942 - הוענקה ב-8 ביוני, 29 באוקטובר 1949, 4 בינואר 1954)
6 עיטורי לנין (23 בספטמבר 1939, 3 ביוני 1942, 5 ביולי 1944, 6 בספטמבר 1947, 4 בינואר 1954, 16 בספטמבר 1957)
עיטור סובורוב מדרגה ראשונה (16 בספטמבר 1945)
עיטור קוטוזוב מדרגה ראשונה (18 בנובמבר 1944)
פעמיים זכה בפרס סטלין (הומר לאחר 1953 לפרס ברית המועצות) (1951, 1953)
הנצחה

ב-1982 בבאקו הוצב פסלו מברונזה (אחת הזכויות לאחר קבלת הכוכב השני של גיבור העמל הסוציאליסטי)
על שמו נקרא מפעל "שטאמפ" בטולה
על שמו קרואים רחובות בערי טולה ודונצק
זכרונות וכתבות

בוריס ואניקוב, "'רשימותיו של נארקום'" (רוסית)
"מרשימותיו של שר התחמושת", "'מגזין צבאי-היסטורי'", 1962, מס' 10 (רוסית)
"תעשיית הביטחון של ברית המועצות לפני המלחמה", "'שאלות היסטוריה'", 1968, מס' 10, 1969, מס' 1 (רוסית)
"מרשימותיו של השר", "'היסטוריה חדשה והעדכנית'", 1988, מס' 1 (רוסית)
הערות שוליים

↑  אתר 'גיבורי המדינה', רוסית
↑  ישראל פודראביניק, "נארקום ואניקוב", מגזין "'קסקד'", מס' 293, 23.8.2007 (רוסית)
↑  מזיכרונותיו של גולובין, ממשתתפי הפרויקט
↑  תגובת הבלוגר letopisetz בתולדות חיי ואניקוב של הבלוגר muhonogki נין חברו של ואניקוב(ברוסית)
↑  בוריס ואניקוב, "'רשימותיו של נארקום'"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n98037436  VIAF: 63321074   WorldCat (עם VIAF): 63321074
השיטפון בנהר הצהוב (1938)

| --- | --- |

 סוג:  שיטפון
 תאריך התרחשות:  יוני 1938 
 הרוגים:  500,000 
 
השיטפון של הנהר הצהוב ב-1938 (במנדרינית תקנית: 花园口决堤事件 בפין-יין: huāyuán kǒu jué) היה שיטפון שיזמה ממשלת הרפובליקה הסינית במרכז סין במהלך השלבים המוקדמים של מלחמת סין–יפן השנייה במטרה לעצור את ההתקדמות המהירה של הכוחות היפנים. מעשה זה כונה "הפעולה הגדולה ביותר בהיסטוריה של לחימה באמצעות פגיעה בסביבה".
ההחלטה האסטרטגית והשיטפון

מיד לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 התקדם הצבא היפני הקיסרי במהירות אל לב סין. ביוני 1938 שלטו היפנים על כל צפון סין. ב-6 ביוני 1938 הם כבשו את קאיפנג, בירת מחוז חנאן ואיימו להשתלט גם על גֶ'נְגְג'וֹאוּ, העיר הגדולה ביותר במחוז. בגֶ'נְגְג'וֹאוּ הצטלבו מסילת הברזל של פינגהאן ולונגהאי, וכיבושה היה יוצר איום מידי על הערים הגדולות ווהאן ושיאן. על מנת לעצור התקדמות יפנית נוספת מערבה, הורה צ'יאנג קאי שק, על פי עצתו של צֶ'ן גְווֹפֿוּ להרוס את הסכרים שעל הנהר הצהוב בסמוך לגֶ'נְגְג'וֹאוּ.
התוכנית המקורית הייתה להרוס את הסכר בגָ'אוֹקוֹאוּ, אך בשל קשיים שנתגלו באתר, נהרס במקומו הסכר בחְווָאיְוֵּאנְקוֹאוּ שבגדה הדרומית ב-5 ביוני וב-7 ביוני. מי השיטפון הציפו שטחים בחנאן, אנחווי וג'יאנגסו. השיטפונות כיסו והרסו אלפי קילומטרים מרובעים של שטחי חקלאות והסיטו את שפך הנהר הצהוב לים הצהוב, מאות קילומטרים דרומה. אלפי כפרים הוצפו או נהרסו, וכמה מיליוני כפריים נמלטו מבתיהם והפכו לפליטים.
ביקורת

הערך בהצפת הנהר שנוי במחלוקת היות שהיפנים היו מחוץ לתחום השיטפון. אמנם התקדמותם לגֶ'נְגְג'וֹאוּ נעצרה, אך הם כבשו את ווהאן באוקטובר כשתקפו מכיוון אחר. היפנים לא הצליחו לכבוש את רוב שטחה של חנאן עד לשלבים האחרונים של המלחמה, ואחיזתם באנחווי ובג'יאנגסו הייתה רופפת. רוב הערים וקווי התחבורה באזורים שהוצפו כבר נכבשו על ידי היפנים. אולם, לאחר השיטפון לא יכלו היפנים לחזק את שליטתם על האזור, ובחלקים גדולים ממנו התחוללה לחימת גרילה.
ועדה רשמית של הממשלה הלאומנית שהוקמה לאחר המלחמה העריכה כי כ-800,000 איש טבעו, הערכה שיש הטוענים כי היא נמוכה מדי. מספר הקורבנות בנפש בשיטפון אינו ודאי. ההערכות עברו עדכונים על ידי הממשל הסיני וחוקרים אחרים בעשרות השנים לאחר האירוע.
אחרית דבר

הסכרים נבנו מחדש ב-1946 ו-1947 והנהר הצהוב חזר למסלולו שמלפני 1938.
לקריאה נוספת

Diana Lary, "Drowned Earth: The Strategic Breaching of the Yellow River Dyke, 1938," War In History 2001 Apr 1;8(2): 191-207. In: Academic Research Library [database on the Internet] . Available from: http://www.proquest.com/; Document ID: 1082337951.
Steven I. Dutch, "The Largest Act of Environmental Warfare in History," Environmental & Engineering Geoscience 15.4(November 2009): 287-297
הערות שוליים

↑  Steven I Dutch, "The Largest Act of Environmental Warfare in History" Environmental & Engineering Geoscience 15.4 (November 2009): 287-297
מלחמת האזרחים הסינית

מלחמת האזרחים הסינית היא מלחמת אזרחים שהתרחשה בסין בין המפלגה הלאומית הסינית (קוומינטנג) למפלגה הקומוניסטית הסינית (CPC), בשנים 1927 עד 1950. המלחמה הסתיימה בניצחון הקומוניסטים, ואלה השתלטו על שטחי סין והקימו את הרפובליקה העממית של סין. הלאומנים נמלטו לטאיוואן, בה הקימו את הרפובליקה הסינית.
רקע

ב-1911 הופלה שושלת צ'ינג מהשלטון וכך בא אל קיצו השלטון הקיסרי. במדינה שלטו מפקדים סינים, ששלטו בעיקר בצפון המדינה במה שכונה תקופת המצביאים. הקוומינטנג, בראשות סון יאט-סן, ניסה להילחם בהם ולאחד את סין. הוא פנה למערב לסיוע אך פניו הושבו ריקם. ב-1921 פנה לברית המועצות, שהסכימו בכפוף לחיזוק המפלגה הקומוניסטית הסינית. הסיוע הסובייטי התבטא בציוד, נשק, הכשרה וארגון. ב-1923 הצהירו בשאנגחאי סון ונציגים סובייטים על התחייבות לאיחוד סין, והצהרה זו כללה גם שיתוף פעולה בין הקוומינטנג, הקומינטרן והמפלגה הקומוניסטית הסינית. ב-1925 מת סון, ובמקומו התמנה צ'יאנג קאי שק למנהיג הקוומינטנג. ב-1926 התפלג הקוומינטנג לפלגים ימניים ושמאלניים. אחרי סיכול ניסיון חטיפה של צ'יאנג במרץ, הוא הטיל מגבלות על חברותם של הקומוניסטים במפלגתו, והמפלגה הקומוניסטית הסינית הקטנה החלה לגדול.
מלחמת האזרחים > בשנות ה-20 וה-30

ב-1927 פתח צ'יאנג קאי שק במסע חיסול נגד חברי המפלגה הקומוניסטית, ופעילי המפלגה ירדו למחתרת בערים, או נמלטו לאזורי הכפר, שם ארגנו מרידות חמושות כנגד שלטון הקוומינטנג. מרידות אלו החלו בהתקוממות נאנצ'אנג ב-1 באוגוסט 1927. הקומוניסטים הצליחו לגייס את תמיכת האיכרים המקומיים, באמצעות ביצוע רפורמות אגרריות ומדיניות חלוקת אדמות, והשתלטו על מספר אזורים בדרום המדינה. צ'יאנג לא ויתר וניסה לחסל את הרפובליקות הסובייטיות שהקימו הקומוניסטים באזורים שבשליטתם, באמצעות שורת מתקפות, שנודעו בשם "מסעות כיתור". שתי המתקפות הראשונות נחלו כישלון, לאחר והלאומניים ספגו תבוסות מהקומוניסטיים, ואילו השלישית בוטלה בשל הפלישה היפנית למנצ'וריה (1931). מסע הכיתור הרביעי נחל הצלחות ראשוניות, אך צבאותיו של צ'יאנג ספגו אבדות כבדות כשניסו לחדור ללב "הרפובליקה הסובייטית הסינית". בכל מסעות המלחמה האלו הניחו הכוחות הקומוניסטיים לטורי הצבא הלאומני לחדור לעומק השטח שבשליטתם, ואז תקפו אותם בזה אחר זה, תוך ריכוז עדיפות כוחות מקומית, והביסו אותם.
במסגרת מסע הכיתור החמישי, שהחל באוקטובר 1934, צ'יאנג קאי שק ריכז כ-700 אלף חיילים, כנגד הכוחות הקומוניסטיים שכללו כ-150 אלף איש בלבד. הפעם החליט צ'יאנג לשנות את האסטרטגיה שלו, בעצת היועצים הצבאיים הגרמנים שסייעו לו. כוחותיו לא ניסו לחדור במהירות לעומק האזורים שבשליטת הקומוניסטים, אלא נקטו באסטרטגיה של כיתור ומצור, כשהם מהדקים בהדרגה את טבעת הכיתור סביב האזור שבשליטה קומוניסטית, ומנתקים אותם ממקורות האספקה שלהם. כדי להינצל מהשמדה, הקומוניסטים נטשו את האזורים שבשליטתם בדרום סין, ופתחו במסע ארוך צפונה שכונה "המצעד הארוך". במסגרתו, לחמו הכוחות הקומוניסטיים נגד הצבאות הלאומניים ובעלי בריתם, שניסו לחסל אותם בדרכם, ונאבקו באיתני הטבע, עד שהגיעו לבסוף למקום מבטחים במחוז שאאנשי ביוני 1935 עם כ-8,000 לוחמים בלבד. למרות האבדות הכבדות שספגו במסע, הם צברו פופולריות ברחבי סין, ובמיוחד המנהיג החדש של המפלגה הקומוניסטית – מאו דזה-דונג.
מלחמת האזרחים > הפלישה היפנית

המאבק נגד הקומוניסטים נמשך עד לשנת 1937, כאשר החלה הפלישה היפנית לסין. גם לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ראה צ'יאנג קאי שק בקומוניסטים איום גדול יותר מן היפנים הפולשים וסירב לשתף עמם פעולה. מספר גנרלים בכירים של הקוומינטנג חטפו אותו ב-12 בדצמבר 1936, במה שמכונה תקרית שיאן, וכפו עליו להסכים לשיתוף פעולה מוגבל עם הקומוניסטים כדי להילחם ביפנים. בעקבות זאת הוסכם על הפסקת המלחמה הפנימית בין הצדדים, כדי להילחם נגד האויב המשותף. עם זאת התיאום בין הצדדים היה מינימלי, למרות לחצים כבדים שהפעילו האמריקנים על צ'יאנג קאי שק. הכוחות הלאומנים נשאו בעיקר נטל הלחימה הסדירה נגד היפניים, בעוד הקומוניסטים ונקטו בטקטיקות של לוחמת גרילה, בעיקר באזורים שנכבשו על ידי היפנים בצפון סין. בכך הרוויחו הקומוניסטים מהמלחמה ביפן, אשר החלישה את הצבאות הלאומנים, ואפשרה להם לבסס את שליטתם בצפון סין. המגעים בין הלאומנים והקומוניסטים נמשכו גם לאחר תום מלחמת העולם השנייה ב-1945, כאשר שני הצדדים הבינו את חשיבות שיקום המדינה.
מלחמת האזרחים > 1946–1949

ב-26 ביוני 1946 הסתיימה שביתת הנשק הזמנית בין הלאומנים והקומוניסטים והמלחמה ביניהם התפרצה במלוא עוזה. ממשלת ארצות הברית סייעה לכוחות הלאומנים להילחם בקומוניסטים. האמריקנים הטיסו כוחות צבא לאומנים לצפון מזרח סין, שנשלט ברובו על ידי הקומוניסטים, וכן שלחו 50,000 חיילים לשמור על עמדות מפתח במדינה. בניגוד לארצות הברית, ברית המועצות השקיעה מעורבות מינמלית, והקומוניסטים השתמשו בציוד הצבאי שהותיר הצבא היפני במנצ'וריה ובאזורים שבשליטתם בצפון סין, ושלל מהכוחות הלאומניים.
במרץ 1947 השתלטו הלאומנים על הבירה הקומוניסטית, ינאן, אך המשבר הכלכלי שפקד את סין בשנים 1946–1949 פגע קשות בכוחותיו של צ'יאנג. מלבד זאת האיכרים ורוב העם הפנו ללאומנים עורף בשל תמיכתם באנשי צבא ששיתפו פעולה עם היפנים. כך, למרות היתרון המספרי, הטכנולוגי והכלכלי של הלאומנים, הם סבלו משחיתות ומחסור בתמיכה בעם. צ'יאנג הורה לכוחותיו להפקיר את אזורי הכפר לקומוניסטים ולהתרכז בערים הגדולות, שם נמצא ההון האנושי והכלכלי. הקומוניסטים התחזקו ובסופו של דבר, לאחר תקופה של קיפאון, הצליחו לכבוש את צפון מזרח סין וללכוד כמויות גדולות של ציוד ונשק כבד, כולל טנקים. ב-21 באפריל 1949 חצו כוחות הקומוניסטים את נהר יאנגצה תוך כדי כיבוש נאנג'ינג, בירת הלאומנים, אשר נדחקו לדרום המדינה עד סוף 1949.
ב-1 באוקטובר 1949 הכריז מאו דזה-דונג בבייג'ינג על הקמת הרפובליקה העממית של סין. צ'יאנג יחד עם שני מיליון נאמניו נסו מסין היבשתית אל האי טאיוואן, שם ייסדו את הרפובליקה הסינית. ב-10 בדצמבר 1949 נפלה צ'נגדו, העיר האחרונה של הלאומנים בסין היבשתית, לידי הקומוניסטים. באותו החודש הכריז צ'יאנג על טאיפיי כבירת סין באופן זמני.
לקריאה נוספת

אהרן שי, ממלחמת האופיום עד יורשי מאו, הוצאת זמורה-ביתן, 1990.
חיילים לאומנים מובילים אסירים קומוניסטים במהלך הטבח שנערך בפעילי המפלגה בשאנגחאי באפריל 1927
סין בשנת 1948
גרשון בסקין

ערך זה עוסק בחוקר בתחום הפוליטיקה וההיסטוריה של המזרח התיכון. אם התכוונתם לסייף ישראלי, ראו .
| --- | --- |

גרשון בסקין
 לידה:  2 במאי 1956 (בן 68) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת גריניץ' 
 
גרשון בסקין (נולד ב-2 במאי 1956 בניו יורק) הוא איש שמאל ופעיל שלום ישראלי. היה בעל תפקיד מרכזי במגעים לעסקת שליט.
כיום בסקין הוא המנהל של מחלקת מזרח התיכון של "ארגון הקהילות הבינלאומיות", ארגון לא ממשלתי בריטי אשר פועל באזורי סכסוך בעולם עם תהליכי שלום שנכשלו. באוגוסט 2021 ייסדו בסקין וג'יימס הולמס את קרן ההשקעות The Holy Land Bond הרשומה בלונדון. הקרן משקיעה בפרויקטים של דיור לפלסטינים במזרח ירושלים, בדיור ליהודים ופלסטינים אזרחי ישראל בערים המעורבות. בשנים 2011-1988 הקים וניהל את מכון IPCRI - מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע.
קורות חיים

גרשון בסקין נולד בניו יורק ב-1956. בצעירותו היה פעיל במאבקים למען זכויות אדם ונגד מלחמת וייטנאם. ב-1970 הצטרף לתנועת הנוער הציונית יהודה הצעיר (Young Judaea), וב-1974 היה מזכיר התנועה באזור לונג איילנד. עלה לישראל בשנת 1978 לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת ניו יורק (NYU) לתואר ראשון בהיסטוריה ופוליטיקה של המזרח התיכון.
בעל תואר שני ושלישי ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת גריניץ'. כתב את התזה שלו על ריבונות וטריטוריה בעתיד ירושלים. ספר על אודות התזה פורסם על ידי מכון איפקרי בשנת 1994 (Jerusalem of Peace – Sovereignty and Territory in Jerusalem’s Future).
בין השנים 1978–1981 היה חבר בניצני שלום מיסודו של הרב הרפורמי ברוס כהן. במסגרת ניצני שלום חי בסקין שנתיים בכפר הערבי כפר קרע שבואדי עארה, שם עסק בהתנדבות בעבודה קהילתית, שכללה הקמת בית נוער, הוראת אנגלית בבית הספר התיכון, והנחיה של קורסים למדריכים צעירים יהודים וערבים. בתום פעילותו בניצני שלום הציע בסקין בסוף 1981 לממשלת ישראל (בראשות מנחם בגין) להעסיקו בתפקיד שיצר לעצמו כמתאם ומקדם חינוך לדמוקרטיה ולדו-קיום במשרד החינוך. ואכן שר החינוך מהמפד"ל, זבולון המר, קיבל אותו לעבודה. ב-1982 יחד עם אלוף הראבן ממכון ון ליר בירושלים הקים ועדה ממלכתית במשרד החינוך (והיה חבר בה) לבחינת החינוך לדו-קיום ולדמוקרטיה בישראל, וב-1983 ייסד את המכון לחינוך לדו-קיום יהודי-ערבי, שהיה מסונף למשרד ראש הממשלה ולמשרד החינוך ופעל במימון קרן האנס זיידל הגרמנית. בסקין ניהל את המכון שש שנים, עד מרץ 1988.
במרץ 1988 אחרי פרוץ האינתיפאדה הראשונה, הקים את איפקרי (Israel Palestine Center for Research and Information - IPCRI) – מרכז ישראל פלסטין למחקר ומידע. מכון ישראלי-פלסטיני משותף שייעודו קידום רעיון "שתי מדינות לשני עמים" כפתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני. מכון איפקרי מקיים מאות מפגשים בין ישראלים לפלסטינים, קבוצות עבודה ודיון ופרויקטים במגוון רחב של תחומים, ובהם חינוך, איכות הסביבה, ביטחון, כלכלה ואחרים.
בין השנים 1994–1997 שימש יועץ לצוות שלום חשאי שהקים ראש הממשלה יצחק רבין, והיו בו חמישה אנשים בכירים בקהיליית המודיעין הישראלית. ב-2000 (בימי אהוד ברק כראש ממשלה) הצטרף לצוות מומחים בנושא ירושלים לקראת המשא ומתן עם הפלסטינים בטאבה בתחילת 2001.
משנת 2005 כותב בעיתון "ג'רוזלם פוסט" טור שבועי שכותרתו "להתמודד עם השלום" (Encountering Peace). משנת 2010 עד 2013 הוא הנחה ברדיו "כל השלום" (107 FM) תוכנית הנושאת את השם "על פרשת דרכים". לקראת הבחירות לעיריית ירושלים ב-2018 הודיעו בסקין ועזיז אבו סרה על כוונתם לרוץ ברשימה יהודית-ערבית משותפת למועצה למרות החרמת הבחירות ארוכת השנים מצד ערביי מזרח ירושלים, הודעה שגררה התנגדות רבה.
בשנים 2012 - 2020 היה מנהל תחום פלסטין בחברת גיגאוואט גלובל וקידם אנרגיה סולרית ברשות הפלסטינית.
תיווך בין ישראל לחמאס לקראת הפסקת אש

ב-2012 ניהל מגעים עם אחמד ג'עברי באמצעות ראזי חמד, סגן שר החוץ של ממשלת חמאס להפסקת אש, הכוללת מנגנון שימנע מישראל ביצוע פעולות סיכול ויאפשר לחמאס להוכיח את נכונותו לפעול למניעת התקפות טרור. המשא ומתן שקיבל את אישורו של שר הביטחון ברק, הוביל באמצע נובמבר לטיוטת הסכם הפסקת אש, שלא הפכה להסכם עקב חיסולו של ג'עברי ב-14 בנובמבר. גרשון בסקין העריך כי "חיסולו של ג'עברי היה סיכול האפשרות להפסקת אש ארוכת טווח. נתניהו נהג בחוסר אחריות משווע, תוך שהוא מסכן את אזרחי ישראל ופוגע פגיעה משמעותית בגורמים החשובים המעטים היותר פרגמטיים בחמאס. הוא העניק ניצחון נוסף לאלו שמעוניינים להשמיד את ישראל, במקום לחזק את אלו שמבקשים למצוא אפשרות לחיות אלו לצד אלו. לא בשלום, אבל בשקט."
תיווך בין ישראל לחמאס לקראת הפסקת אש > המשך הקשר בין בסקין לחמאס

בסקין וחמד נשארו בקשר לאורך שנים והמשיכו לנהל משא ומתן, בעיקר לשחרור גופותיהם של שני החיילים הישראלים שנהרגו בעזה ב-2014, אורון שאול והדר גולדין, וכן שני האזרחים הישראלים שהם בחיים, אברה מנגיסטו והישאם א-סייד. בסקין המשיך לנהל משא ומתן בתיאום עם הגורמים הישראליים הרשמיים המתאמים את מאמצי ישראל, ליאור לוטן ודורון בלום.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, בסקין המשיך במאמציו להביא לשחרור בני הערובה שנחטפו לעזה על ידי חמאס, הג'יהאד האיסלאמי, החזית העממית ויחידים. בסקין עמד בקשר עם הרשויות בקטאר, המודיעין המצרי וכמובן עם הגורמים הרשמיים בישראל, כולל קהילת המודיעין הישראלית.
בן שיחו הראשי של בסקין בחמאס, ד"ר ע'אזי חמד, עזב את עזה לביירות מספר חודשים לפני המלחמה והפך לדובר הראשי של חמאס במלחמה. המשא ומתן הלא רשמי נמשך בין בסקין לחמד במשך שלושת השבועות הראשונים של המלחמה. בעקבות הצדקתו של חמד את מעשי הטרור האכזריים שנעשו בקהילות אזרחיות בישראל וההבטחה של חמד שיהיו עוד ועוד מעשה טרור עד שישראל תושמד, ניתק בסקין מגע עם חמד ואף פרסם בהרחבה מכתב פרטי ששלח אליו, ובו הביע את סלידתו מחמד, שמצדיק את מעשי הפשע וההרג האכזרים של חמאס. בסקין אף ציין כי חמאס איבד את זכותו להתקיים.
לקריאה נוספת

גרשון בסקין, לשחרר את גלעד, הוצאת כנרת זמורה דביר
הערות שוליים

↑  מירון רפפורט, במזרח ירושלים נמאס לחכות: רוצים לקחת את העיר לידיים, 11 ביוני 2018, באתר שיחה מקומית.
↑  ספרו של רונן ברגמן, מדינת ישראל תעשה הכל? - הקרב החשאי על השבויים והנעדרים, הוצאת כנרת, 2009
↑  שלומי אלדר, להכיר את חמאס, הוצאת כתר 2012
1 2 3  ברק רביד, עסקת שליט - הישראלי שסייע מאחורי הקלעים, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2011
1 2  גרשון בסקין, חיסול ההזדמנות לרגיעה, באתר "העוקץ", 17 בנובמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258239405171  BIBSYS: 4079060  BnF: cb169661711 (data)  GND: 1156334462  ISNI: 0000 0000 4889 9669  LCCN: nr95000504  NKC: jo20191041426  NTA: 333426576  SUDOC: 233354611  VIAF: 36804354   WorldCat (עם VIAF): 36804354
חפרית מצויה

| חפרית מצויה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: דו-חיים
סדרה:: חסרי זנב
תת־סדרה:: מזובטרכיה
משפחה:: חפריתיים
סוג:: חפרית
מין:: חפרית מצויה
שם מדעי
 Pelobates syriacus ‏בטגר, 1889
שמות נוספים
 קַּרְפָּדָה חוּמָה

חַפָּרִית מצויה שם מדעי: Pelobates syriacus; בעבר, חפרית עין החתול) היא חסר זנב ממשפחת החפריתיים. מצב סיכון אזורי (CR(A1c2c,E בישראל שמהווה את גבול התפוצה הדרומי של המין.
חפרית זו אובליגטורית לשלולית חורף, פעילה לילית וניזונה מחלזונות ומחיפושיות. מתקדמת בהליכה ודילוגים קטנים. הראשנים הם יצורים חברתיים ואף צדים ביחד על ידי הכאה בזנבותיהם בקרקע השלולית, פעולה המשחררת אורגניזמים קטנים אשר מהם ניזונים הראשנים. בתקופת הקיץ מתחפרת החפרית המצויה באדמה.
צבר ביצים של חפרית מצויה, בריכת רחובות
צבר ביצים של חפרית מצויה (תקריב), בריכת רחובות
שימור

בשנת 2013 נערך מבצע הצלה של חפריות מבריכת חורף באזור הצ'ק פוסט בחיפה, שם נבנה מרכז מסחרי. החפריות והראשנים שלהן הועברו לגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב. ראש בית הספר, נגה קרונפלד-שור, וצוות של חוקרים ומתנדבים, גידלו את החפריות במיכלים מיוחדים עם קרקע מהאזור בו גדלו החפריות, יחד עם כבול. בנוסף גידלו עבורן רימות וצרצרים. לאחר כארבע שנים נותרו 600 חפריות, שהטילו כמות גדולה מאד של ראשנים. כל חפרית מסוגלת להטיל כעשרת אלפים ביצים. כמאה חפריות וכאלפיים ראשנים נלקחו לאתרים סודיים בעמק זבולון והושבו לטבע. הייתה זו הפעם הראשונה שחפריות עברו הרבייה בשבי.
במרץ 2021, במסגרת מבצע התנדבות מיוחד ברמת השרון, הועברה אוכלוסיית חפרית עין החתול יחד עם הקרפדה הירוקה, טריטון הפסים והאילנית המצויה, מבריכת החורף שלהם לבריכה חדשה בשטחי הכפר הירוק. זאת, כי על אזור מחייתם האחרון, עומדים להקים שכונת מגורים.
כמו כן נצפו פרטים מהמין בשלולית פונדוק, שלולית חורף הסמוכה לכביש 55, בין הכפרים אל-פונדוק וג'ינסאפוט.
קריאה נוספת

אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 255-258
הערות שוליים

↑  חפרית מצויה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  קרפדה חומה במילון בעלי חיים: זוחלים (תרצ"ח), 1938, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  חפרית מצויה במילון בעלי חיים א"י (תשכ"ג), 1963, באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  הספר האדום של החולייתנים בישראל בהוצאת רשות הטבע והגנים והחברה להגנת הטבע, עמוד 58
↑  שריג גפני, דו-חיים, באתר החברה להגנת הטבע
↑  ארז ארליכמן, דור העתיד: החפריות הנדירות שבות לטבע, באתר ynet, 23 בפברואר 2017
↑  המבצע להצלת טריטון הפסים ברמת השרון, באתר ynet, 1 באפריל 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533966305171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זיכרון אידטי

זיכרון אידטי (לעיתים מבולבל עם זיכרון צילומי) הוא היכולת לזכור תמונות בדיוק גבוה זמן קצר לאחר החשיפה לאחר שנראו פעם אחת בלבד ללא שימוש בכלי עזר. המילה אידטי מגיעה מהמילה היוונית εἶδος (בתעתיק לעברית: אידוס).
רבים נוטים לבלבל בין זיכרון אידטי וזיכרון צילומי. הם נבדלים זה מזה בכך שבעוד זיכרון אידטי משמש להצגת זיכרונות שהתרחשו למשך כמה דקות, ואילו זיכרון חזותי מאפשר לזכור תמונות, דפי טקסט או מספרים לפרטי פרטים זיכרון אידטי דווח בקרב מספר קטן של ילדים, בעוד זיכרון צילומי מעולם לא תועד.