stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רון ידידיה
ביוגרפיה

ידידיה נולד בתל אביב, החל את הקריירה המוזיקלית כפסנתרן עוד כילד ובגיל 8 זכה בפרס הראשון בתחרות אמני הקונצרטים הצעירים של ישראל.[דרוש מקור] היה תלמידה של פנינה זלצמן. ב-1984 החל ללמוד בבית הספר ג'וליארד בארצות הברית וסיים שם כדוקטור לאמנות המוזיקה בהלחנה (Doctor of Musical Arts Degree in composition). בג'וליארד למד אצל דייוויד דאימונד ומילטון בביט, וזכה במלגת מרכז לינקולן, מלגת אירווינג ברלין, פרס הנרי מנסיני ומלגת ריצ'רד רוג'רס. בשנת 1994 התבקש על ידי ונדה הורוביץ לערוך ולהקליט את יצירות הפסנתר שטרם פורסמו של בעלה ולדימיר הורוביץ. הוציא ספר של תווים מעובדים ומתומללים לפסנתר משירי סשה ארגוב. בשנת 1993 ייסד ידידיה את סדרת הקונצרטים 20th Century Music & On אשר מציגה חתך מגוון של מוזיקה עכשווית בניו יורק.
הוא הקים ומנהל בית ספר ניו יורקי לפסנתר הנקרא "The New York Piano Academy" (האקדמיה לפסנתר של ניו יורק) המלמד פסנתר קלאסי וג'אז. אלבומו הראשון, "Yedidia Plays Yedidia", יצא בשנת 2001. בשנים האחרונות עובד ידידיה עם סנדרה ג'ונסון.
יצירותיו הקלאסיות מוצאות לאור ע״י חברת הפרסום היפאנית Muse Press.
הערות שוליים

1 2  peoplepill.com, About Ronn Yedidia: ����לחין ישראלי (1960-) | Biography, Facts, Career, Life, באתר peoplepill.com
1 2  Biography | Ronn Yedidia
↑  המלחין רון ידידיה מגיש ערב משיריו ומארח מוסיקאים ומשוררים, באתר www.facebook.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007455328905171  LCCN: no2003065527  SUDOC: 163758611  VIAF: 9535762   WorldCat (עם VIAF): 9535762
תאודור אקסנטוביץ'

| --- | --- |

תאודור אקסנטוביץ', דיוקן עצמי, 1898
 לידה:  13 במאי 1859 בראשוב (קרונשטאט), חבל טרנסילבניה (כיום ברומניה) אז בממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  26 באוגוסט 1938 (בגיל 79) קרקוב, פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות ראקוביצקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה 
 תחום יצירה:  ציור, גרפיקה, אמנות 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה  מפקד עם כוכב של מסדר פולוניה רסטיטוטה 
 בן או בת זוג:  Iza Giełgud (1893–?) 
 צאצאים:  Jan Axentowicz, Jadwiga Axentowicz, Gladys Maria Axentowicz, Philip Axentowicz 
 
תאודור אקסנטוביץ' (בפולנית: Teodor Axentowicz‏; 13 במאי 1859 – 26 באוגוסט 1938) היה צייר פולני ממוצא ארמני והונגרי, חבר הזצסיון הווינאי. הרקטור של האקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב. התפרסם בזכות הדיוקנאות שיצר וכן בשל תיאורים מחיי ההוצולים בקרפטים.
קורות חיים

אקסנטוביץ' נולד ב-13 במאי 1859 בבראשוב, טרנסילבניה, למשפחה ממוצא פולני-ארמני שקיבלה תואר אצולה במאה ה-17. האב דאודאט היה פקיד בית משפט אוסטרי, האֵם אגנישקה באה ממשפחת פלוכארש ההונגרית. זמן קצר לאחר שנולד הוטבל בטקס קתולי. כשתאודור היה בן שלוש, משפחתו עברה ללבוב, אז נולדה אחותו הלנה.
בשנים 1879–1882 למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן. משם עבר לפריז, שם היה תלמידו של קרולוס-דוראן והמשיך בהרחבת השכלתו עד 1895. באותה תקופה החל בשיתוף פעולה ממושך עם כתבי עת שונים ועשה את דרכו כמעתיק וכמשכפל יצירותיהם של טיציאן ובוטיצ'לי עבור העיתון "לה מונד אילוסטר". כמו כן ערך מסעות רבים ללונדון ורומא, שם הכין סט דיוקנאות.
בשנת 1893 בצ'לסי, לונדון, נשא לאישה את אִיזָה הנרייטה גילגוד, דודתם של אנשי התיאטרון ואל גילגוד וג'ון גילגוד. לזוג נולדו שמונה ילדים, אחד מהם היה קצין בצבא האוסטרי ונהרג במלחמת העולם הראשונה.
קריירה

בשנת 1894 החל בשיתוף פעולה עם וויצ'ך קוסאק ויאן סטיקה במהלך הכנת הפנורמה של קרב רסלוויצה, אחד הציורים הפנורמיים הגדולים בתולדות האמנות הפולנית. בשנה שלאחר מכן עבר לקרקוב, שם התמנה לפרופסור באקדמיה המקומית לאמנויות יפות. הוא היה פעיל גם בחברה המקומית ושיתף פעולה עם חברות שונות המוקדשות להפצת אומנויות ומלאכות.
בשנת 1897 ייסד קונסרבטוריון אמנותי לנשים וזמן קצר לאחר מכן הפך למייסדי אגודת שטוקה, שחבריה היו אמנים כמו יוזף צ'למונסקי, יוליאן פלאט, יאצק מלצ'בסקי, יוזף מהופר, יאן סטניסלבסקי, ואחרים. בשנת 1910 הוא הפך לרקטור האקדמיה ומאז 1928 היה גם חבר כבוד באגודת זצ'נטה.
במהלך חייו היו לו תערוכות רבות בפולין ומחוצה לה. הוא עוטר במדליות זהב רבות בתערוכות לאומיות ובינלאומיות כאחד. הבולטות ביותר היו בברלין (1896, 1913), סנט לואי (1904), מינכן (1905, 1935), לונדון (1906), וינה (1908), רומא (1911), ונציה (1914, 1926), פריז (1921), שיקגו (1927) ופראג (1927). ציוריו ניתן למצוא כמעט בכל האוספים הציבוריים בפולין ברבים מחוצה לה.
בנוסף לחברת האומנים הפולנים  אגודת שטוקה, הוא היה גם חבר בהאגנבונד וחבר מייסד בתנועת "הזצסיון הווינאי".
מוות

הוא נפטר ב-26 באוגוסט 1938 בקרקוב.
הערות שוליים

↑  Teodor Axentowicz | Życie i twórczość | Artysta, Culture.pl (בפולנית)
↑  Teodor Axentowicz - mistrz pastelu - Nasz Dziennik, stary.naszdziennik.pl
↑  Axentowicz Theodor.
↑  Vereinigung Bildender Künstler Österreichs Secession [Hrsg.: Ver sacrum: Mittheilungen der Vereinigung Bildender Künstler Österreichs (1.1898)], digi.ub.uni-heidelberg.de (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810579107005606  BnF: cb14420396h (data)  GND: 121329356  ISNI: 0000 0001 0966 7854  LCCN: no2002033180  NKC: ola2017951605  RKD: 3099  SNAC: w67h5vsq  ULAN: 500009858  VIAF: 42691253   WorldCat (עם VIAF): 42691253
קונסטנטי גורסקי

| --- | --- |

 לידה:  13 ביוני 1859 לידא, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 במאי 1924 (בגיל 64) פוזנן, רפובליקת פולין 
 מוקד פעילות:  פולין 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרדריק שופן למוזיקה, הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 
קונסטנטי אנטוני גורסקי (בפולנית: Konstanty Antoni Gorski; ‏ 13 ביוני 1859 לידא - 31 במאי 1924 פוזנן) היה מלחין, כנר, מורה ומנצח פולני, יליד בלארוס.
ילדותו ושנות לימודיו

קונסטנטי אנטוני גורסקי נולד בלידא, אז בפלך וילנה של האימפריה הרוסית, בשנת 1859 במשפחה של ציפריאן גורסקי ואמיליה, בת לבית שירבינסקי. גדל במיוחד על אחוזה של המשפחה ביישוב נדז'צ'ה (Nadrzecze). גם ילדים אחרים במשפחה קיבלו חינוך מוזיקלי. האח הבכור, יאן ניגן בצ'לו, והופיע בקונצרטים בארצות הברית וברוסיה, האחות יאדוויגה ניגנה בפסנתר. אולם קונסטנטי היה המוכשר בין אחיו.
גורסקי למד בהורדנה, ואחר כך בגימנסיה מס. 1 לפילולוגיה בווילנה. את הכשרתו המוזיקלית רכש בעיקר בוורשה במכון למוזיקה של אחד מתלמידיו של פגניני, בשם אפולינארי קונצקי, ואחר כך באקדמיה למוזיקה בסנט פטרבורג. בשנת 1881, בפטרסבורג, בסיום לימודי הכינור בכיתתו של הכנר והמורה הידוע לאופולד אאואר, זכה גורסקי במדליית הכסף הגדולה של המוסד והתואר "אמן חופשי".
כעבור שנה סיים גם לימודי הלחנה ותזמור אצל רימסקי קורסקוב.
פעילותו המוזיקלית

בשנת 1890 יצא גורסקי לנדודים שנמשכו 8 שנים ברחבי רוסיה וגאורגיה, כשהתעכב בעיקר בפנזה, בסראטוב וטביליסי. בגיל 29 התיישב בעיר חרקוב שבאוקראינה, שבה נשאר 29 שנה. בחרקוב השקיע מאמצים רבים בעבודתו כמורה במכללה למוזיקה המקומית, בפעילותו הציבורית כאחד המייסדים של "הבית הפולני" (בית התרבות הפולנית) בעיר, וככנר וירטואוז וכמנצח. ניצח על התזמורת הסימפונית מחרקוב, על מקהלות כנסייתיות ופולניות שהקים.
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי העריך את גורסקי כאחד המבצעיו הטובים ביותר של הקונצ'רטו שלו לכינור.
בעקבות מהפכת אוקטובר ואירועי המלחמה האזרחית, העדיף גורסקי להעביר את מגוריו לפולין העצמאית שקמה בתחייה. קודם התגורר בוורשה, בה עבד כמקליט בבתי הקולנוע "קולוסאום" ו"וודביל", אחר כך התיישב בפוזנן, בה הועסק כקונצרטמייסטר של תזמורת התיאטרון הגדול ע"ש סטניסלב מוניושקו.
אחרי מותו בשנת 1924, בוצעו רבות מיצירותיו, כולל האופרה "מארגר" (בשנת 1927), "מיסה סולמניס במי במול מז'ור" (Missa solemnis Es-dur) (בביצוע המקהלה ע"ש מוניושקו בפוזנן), הפואמה הסימפונית "מעגל הקסמים" והפנטזיה לעוגב בפה מינור.
היצירה האחרונה לעוגב בוצעה לראשונה בשנת 1920 על ידי אנטוני קארנשבסקי בקונצרט של פילהרמונית הוורשאית ושלוש שנים מאוחר יותר, על ידי פליקס נובוביאיסקי, בחגיגות לזכרו של קופרניק באוניברסיטת פוזנן.
יצירות

פנטזיה לעוגב בפה מינור (חלק ; חלק
מיסה סולמניס במי במול מז'ור ומיסה בלה מינור"
2 אופרות:
Margier (מארגייר)
"Za chlebem" (בעד לחם)
שירים:
"אווה מריה", "סאלווה רגינה",
12 שירים לפי מילים של מריה קונופניצקה, ולדיסלב סירוקומלה, זדיינק דמביצקי לסופרן וטנור, בליווי פסנתר.
Zriaszcze mia bezglasna - ("בראותי חסר קול") שיר קינה מהליתורגיה האורתודוקסית
פואמות סימפוניות:
Na Olimpie - לפי אגדה מאת הנריק סנקביץ'
מעגל הקסמים (Zaczarowane koło) - לפי מעשייה מ את לוציאן רידל
"זכרונות נדז'צ'ה. מזורקה ראשונה, אטיוד קטן - ספיקטו לפי שירים פולניים. אריה, גבוט, רומאנס, מזורקה שלישית, פולונז ראשונה קונצ'רטית ברה מז'ור. פולונז שנייה קונצ'רטית בלה מז'ור.
פואמה לירית
לקריאה נוספת

, 1924 Edward Wrocki - Konstanty Górski : życie i działalność : 1859-1924
דימיטר טונצ'ב

דימיטר סטויאנוב טונצ'ב (בבולגרית: Димитър Стоянов Тончев‏; 7 בנובמבר 1859, קאלופר(אנ'), האימפריה העות'מאנית – 20 בפברואר 1937, סופיה, ממלכת בולגריה) היה משפטן, ופוליטיקאי בולגרי, אשר בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 כיהן במספר כהונות שר בממשלות נסיכות בולגריה ובכללן שר החוץ של הנסיכות.
קורות חייו

דימיטר טונצ'ב נולד בעיירה קאלופר הסמוכה לקרלובו. הוא סיים בית ספר תיכון במיקולאייב וב-1883 סיים את הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת אודסה. ב-1884 נבחחר לאספה הלאומית הבולגרית. בין השנים 1887–1888 כיהן כיושב ראש האספה הלאומית. בשנים 1888–1891 כיהן כשר המשפטים של נסיכות בולגריה, ב-1894 כיהן כשר המסחר והחקלאות, בשנים 1899–1900 כיהן כשר למבני ציבור, דרכים ותקשורת, בשנים 1900 - 1901 כיהן כשר החוץ, ובין 1913–1918 כיהן כשר האוצר של ממלכת בולגריה.
ב-1919 נעצר על ידי משטרת בולגריה בהוראת ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי והועמד לדין ביחד עם פוליטיקאים נוספים בעוון אחריות לתוצאותיה ההרסניות של מלחמת העולם הראשונה כפי שהתבטאו בחוזה ניי. ב-1923 הורשע ונשלח למאסר, וב-1924 זכה לחנינה ושוחרר מכלאו. טונצ'ב פרש מהחיים הפוליטיים והמשיך בקריירה אקדמית. הוא הלך לעולמו בסופיה ב-1937.
הערות שוליים

↑  שרי החוץ של בולגריה, באתר משרד החוץ של בולגריה (בבולגרית).
↑  דימיטר טונצ'ב - ביוגרפיה, באתר ru.wikisource.org (ברוסית).
↑  דימיטר טונצ'ב - תקציר ביוגרפי, באתר משרד האוצר של בולגריה (בבולגרית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: טודור איבנצ'וב | שר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה  10 בדצמבר 1900 – 21 בינואר 1901 | הבא: ראצ'ו פטרוב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1049819403  VIAF: 307323440   WorldCat (עם VIAF): 307323440
מצודת החקרא

| --- | --- |

 היסטוריה
 תקופות:  תקופת בית שני 
 נבנה:  המאה ה־2 לפנה״ס 
 אתר ארכאולוגי
 מצב:  הרוס 
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°46′21″N 35°14′09″E﻿ / ﻿31.772616°N 35.235944°E﻿ / 31.772616; 35.235944
 he
 
מפת היסטורית של ירושלים, החקרא (למטה מימין) מזוהה עם עיר דוד
מצודת החקרא (ביוונית: Aκρα, אקרא) הייתה מצודה בירושלים, שנבנתה על ידי המלך אנטיוכוס אפיפנס בשנת 167 לפני הספירה, תקופת השלטון הסלאוקי בארץ ישראל. המצודה נותרה מעוז של הסלאוקים ותומכיהם המתייוונים לאורך כל 26 שנות מרד החשמונאים ותקופת שקיעת השלטון הסלאוקי במקביל להתחזקות האוטונומיה החשמונאית, עד שחרבה בידי שמעון התרסי בשנת 141 לפני הספירה וסימלה בחורבנה, שהיה ליום חג יהודי למשך שנים רבות, את החלת הריבונות החשמונאית על ירושלים כולה ועל ארץ ישראל.
היסטוריה

מקור השם "חקרא" במילה היוונית "אַקְרָא" שפירושה מצודה (בארמית: "חקרא").
המקורות העתיקים המספרים על החקרא בירושלים הם ספר מקבים א, שנכתב ככל הנראה במחצית השנייה של המאה ה-2 לפנה"ס, וההיסטוריון היהודי יוספוס פלביוס (יוסף בן מתתיהו), שהתבסס על ספר מקבים, אך כתב את ספריו בסוף המאה ה-1 לספירה, מעל 200 שנה לאחר שהמצודה נהרסה.
מצודת החקרא נבנתה בירושלים בסמוך לשנת 167 לפנה"ס על ידי אנטיוכוס הרביעי (אפיפנס):
"והוא התנפל על העיר פתאום... שרף אותה באש ויהרוס את בתיה ואת החומות אשר מסביב לה... אחרי-כן הקיפו את עיר דוד בחומה גדולה וחזקה ובמגדלים בצורים ותהי להם למצודה, הושיבו בה עם חוטא, אנשים רשעים, והם התחזקו בה, צברו נשק ומזון, הניחו שם את השלל אשר לקחו מירושלים ויהיו למכשול גדול, למארב לבית המקדש ולשטן רע לישראל תמיד. הם שפכו דם נקי מסביב למקדש ויטמאוהו. יושבי ירושלים אולצו לנוס מפניהם ואחרי אשר עזבוה בניה נהפכה למושב נכרים... מקדשה היה שמם כמדבר".
המצודה נבנתה במקום השולט על מבואות בית המקדש, הר הבית וסביבתו ואנטיוכוס הושיב בו חיל מצב סלאוקי שאבטח את השליטה הסלאוקית בירושלים. אף על פי שספר מקבים מתאר את מיקומה של החקרא כחולש על אזור עליית היהודים לבית המקדש ואת היותה מבוצרת, אין בו אזכור לכך שהחקרא הייתה גבוהה מבית המקדש. יוסף בן מתתיהו, לעומת זאת, מציין כי המצודה נבנתה בעיר התחתונה, שעמדה על הגבעה שנקראה "חקרא", אך מדגיש כי "היא הייתה רמה ונישאה על פני בית המקדש" וזאת בשל העובדה שנבנתה על הר. מדבריו על כך ש"החקרא עמדה מעל לבית המקדש", כמו גם מתיאורו את ניקנור "יורד מן החקרא אל בית המקדש" והכהנים יוצאים לקראתו, ניתן ללמוד שלדעתו של יוסף החקרא לא רק שהייתה גבוהה מבית המקדש, אלא גם סמוכה אליו מאד.
היסטוריה > יהודה המכבי (166–160 לפנה"ס)

גם לאחר ניצחונו של יהודה המכבי בקרב בית חורון (166 לפנה"ס), המצב בעיר נשאר כשהיה ערב מרד החשמונאים: "וירושלים הייתה שממה כמדבר, אין יוצא ואין בא מבניה והמקדש היה למרמס ובני הנכר בחקרא משכן לגויים".
כאשר יצא גורגיאס במהלך קרב אמאוס (165 לפנה"ס) להתקפת-פתע לילית על המחנה של יהודה המכבי, "היושבים בחקרא היו לו מורי דרך".
לאחר קרב בית צור בשנת 164 לפנה"ס, הגיע יהודה לירושלים וציווה להתגרות באנשים השומרים את החקרא ובכך להעסיק אותם עד שיסיים את טיהור בית המקדש.
אך גם לאחר שחרור ירושלים וטיהור המקדש, נותרה החקרא בידי הסלאוקים ותומכיהם היהודים המתייוונים: "והאנשים אשר בחקרא היו סוגרים על ישראל סביב למקדש ומבקשים רעות על הכל, ויהיו מסעד לגויים". שומרי החקרא היו מגיחים, פוגעים והורגים מבין העולים לבית המקדש להקריב קורבנות. בשנת 163 לפנה"ס צר יהודה המכבי על החקרא וכמה מהנצורים הלכו אל המלך אנטיוכוס החמישי (בנו של אנטיוכוס אפיפנס, שהיה נער צעיר) וביקשו את עזרתו: "אנשים מבני עמנו שמו מצור על החקרא... והנה עתה הם שתים על החקרא בירושלים ללכדה... ואם לא תמהר לקדם אותם, יעשו גדולות מאלה ולא תוכל לעצור אותם". בעקבות זאת, יצא ליסיאס, האפוטרופוס של המלך, עם צבאו בקיץ 162 לפנה"ס וצר על בית צור, מה שאילץ את יהודה להפסיק את המצור על החקרא על מנת לצאת לעזרתה (קרב בית זכריה).
בירושלים נוצר מעין "מאזן אימה" בו שלטו היהודים באזור הר הבית, בעוד שהסלאוקים ותומכיהם שלטו במצודת החקרא, וכל צד משתמש בשטח שבשליטתו על מנת לפגוע בצד השני.
לאחר קרב כפר שלמא בשנת 162 לפנה"ס, ברח ניקנור עם חייליו ל"עיר דוד", היא החקרא שבירושלים. על פי ספר חשמונאים ב, לאחר שנהרג ניקנור בקרב חדשה (161 לפנה"ס), ציווה יהודה המכבי "לקרוא לאנשים אשר בחקרא" ולהראות להם את ראשו, שנתלה על חומת המצודה.
היסטוריה > יונתן (160–143 לפנה"ס)

לאחר מותו של יהודה המכבי בקרב אלעשה (160 לפנה"ס), ירש את ההנהגה אחיו הצעיר, יונתן הוופסי. לאחר שכשל בניסיונו לחסל את יונתן, נסוג בקכידס אל החקרא בירושלים. בתקופה זו בנה בקכידס מבצרים בארץ יהודה ושם בהם חילות מצב כדי "להצר לישראל". בין מבצרים אלה הייתה גם החקרא, אותה חיזק, שם בה מחסני מזון, הכניס בה צבא וכלא בה את בניהם של "שרי הארץ" כבני-ערובה. מאוחר יותר, כאשר הציע דמטריוס הראשון ליונתן ברית כנגד אלכסנדר באלאס, העניק לו רישיון לאסוף צבא ונשק וציווה להשיב את בני הערובה הנמצאים בחקרא. כאשר הגיע יונתן לירושלים, השיבו לו אנשי החקרא את הבנים והוא מסר אותם להוריהם. יונתן התיישב בירושלים והחל להתבצר בה, מה שגרם לבריחת הנוכרים שישבו במבצרים לארצותיהם, מלבד אלה שבבית צור ולדעת יוספוס גם מלבד אלה שבחקרא של ירושלים, מאחר שרובם היו יהודים מתיוונים.
במאמצו להתחרות בהצעת הברית הנגדית של אלכסנדר, שכללה גם את מינויו של יונתן לכהן גדול, בין התחייבויותיו של דמטריוס ליונתן הייתה גם נסיגה מן החקרא ומסירתה ליונתן.
אולם ההבטחה לא קוימה. בשנת 153 לפנה"ס צר יונתן על החקרא, ומספר יהודים הודיעו על כך למלך דמטריוס השני, שכעס על כך וזימן את יונתן אליו לשיחה. יונתן נסע לפגוש אותו בעכו וציווה על אנשיו להמשיך בינתיים במצור. אלא שהפגישה הייתה מוצלחת ודמטריוס אשרר את הכהונה הגדולה של יונתן. יונתן ביקש מדמטריוס שיוציא את האנשים מן החקרא ומשאר המבצרים, "כי היו נלחמים בישראל", ודמטריוס הבטיח לעשות זאת "בזמן הנכון", לא לפני שיונתן ישלח לו כוח עזר נגד טריפון.
בזמן המלחמה נגד דמטריוס, החליט יונתן לפתור את בעיית החקרא על ידי הפרדה: "להגביה את חומות ירושלים ולהקים רמה גדולה בין החקרא ובין העיר להבדילה מן העיר להיותה בודדה ולא יקנו ולא ימכרו". על פי יוספוס, יונתן בנה חומה "באמצעה של העיר", כדי "לסגור את העיר בפני המשמרות שבחקרא ולמנוע מהם בכך את שפע מזונותיהם".
היסטוריה > שמעון (143–134 לפנה"ס)

לאחר ששבה את יונתן, פלש טריפון ליהודה, ושמעון התרסי, אחיו הגדול של יונתן ויורשו, אסף צבא לקראת עימות איתו. האנשים הנצורים בחקרא שלחו שליחים אל טריפון וביקשו שישלח אליהם מזון ויבוא אליהם במהרה דרך המדבר, אולם בשל שלג כבד באותו הלילה נבצר ממנו להתקדם והוא נאלץ לפנות אל הגלעד, אז גם הוציא להורג את יונתן (בשנת 143 לפנה"ס).
לאחר כיבוש גזר, נכנעו גם המתבצרים במובלעת בירושלים: "והאנשים בחקרא בירושלים רעבו מאד, כי לא יכלו לצאת ולבוא אל הארץ לקנות ולמכור, ורבים מהם מתו ברעב". הנותרים במקום ביקשו להיכנע ושמעון הסכים לכך וגרש אותם מהמקום: "ויטהר את החקרא מן השיקוצים".
לאחר גירוש אנשי החקרא, הרס שמעון את מגדליה ואת ביצוריה והותיר את החצרות הפנימיים ואת החומות, וזאת על מנת לקיים את הכתוב בישעיהו, "והיה באחרית הימים נכון יהיה הר בית-ה' בראש ההרים ונישא מגבעות", אשר פורש על ידי שמעון פשוטו כמשמעו כי חל איסור דתי לבנות בסמוך לבית המקדש בניין הגבוה ממנו.[דרוש מקור]
על פי יוסף בן מתתיהו, הרס שמעון את החקרא "עד היסוד", כדי שלא תוכל "לשמש מעוז לאויבים שיכבשוה" ולהרע ליהודים כמו בעבר.
הארכאולוג מאיר בן דב טוען, כי שמעון "אמנם יכול היה לשמר את המצודה בידו ולנצלה לצרכיו בתחומי בירתו, אבל הוא בחר בדרך ההרס והחריבה עד היסוד, מפני שחש בחולשת השלטון הסורי-יווני באותו זמן. בעתיד, זאת ידע, עלולים הסורים-יוונים להתגבר על חולשותיהם ולתבוע בעלות על המצודה, ובמקרה כזה לא יהיה מנוס מלהחזירה להם. כדי למנוע אפשרות זו הרס את המצודה כליל".
על פי יוסף, לאחר שהרס את החקרא, החליט שמעון "לפרק גם את ההר שעליו עמדה החקרא", כדי שבית המקדש יהיה גבוה ממנו. הוא שכנע את העם להירתם למיזם ובכך החלה פעולת הרס שארכה שלוש שנים ובסופה הגיעו עד "המישור החלק" ו"מאותו זמן ואילך התנשא בית המקדש מעל לכול". ההורסים הגיעו לסלע היסוד, כך שבימיו של יוסף בן מתתיהו לא נותר מהחקרא שריד. יוסף מספר שממול גבעת החקרא הייתה גבעה נוספת, נמוכה ממנה, "ועמק רחב הפריד בין שתיהן", אולם החשמונאים סתמו את העמק כדי "לחבר את העיר אל בית המקדש ועדרו את ראש חקרא והשפילו את קומתה, למען אשר יתרומם בית המקדש עליה".
בשנת 140 לפנה"ס, השנה השלישית לשלטונו של שמעון כנשיא וכהן גדול, נקבעו על עמודים בהר ציון לוחות נחושת ובהם מוזכרים כיבושי שמעון, הכוללים גם את גירוש יושבי החקרא:
בשנת 134 לפנה"ס, כאשר ערך אנטיוכוס השביעי מסע-עונשין בארץ יהודה, סירב לקבל משמעון כסף ועזרה צבאית כנגד טריפון ושלח אליו מסר על ידי מקורבו: "אתם שולטים ביפו ובגזר ובחקרא אשר בירושלים, ערי מלכותי, את גבולותיהן הפכתם לשממה... ועתה החזירו את הערים אשר תפשתם... ואם לא, נבוא להלחם בכם". על כך השיב לו שמעון: "לא ארץ נכריה לקחנו ולא על נכרים השתררנו, אלא על נחלת אבותינו אשר נכבשה בידי אויבינו באחת העתים בלי צדק. ואנחנו, כאשר הייתה לנו שעת כושר, השיבונו אלינו את נחלת אבותינו".
יום טוב כ"ג באייר

ביום כ"ג באייר ג'תר"ך (שנת 141 לפנה"ס) בא אליה שמעון "בהלל ובכפות תמרים ובכנורות ובתופים ובנבלים ובזמירות ובשירים, כי הושמד אויב גדול מישראל". שמעון "קבע לעשות בכל שנה ושנה" את היום הזה חג. הוא ביצר את הר הבית "אשר ליד החקרא" וישב שם עם אנשיו. הוא שלט בחקרא ו"ביער את הטומאה ממנה".
נפילת החקרא סימנה את סופו של השלטון הסלאוקי בארץ, ואת סופם של המתייוונים. גירוש אנשי החקרא מוזכר במגילת תענית:
זיהוי מקום החקרא

מיקומה של החקרא לא התפרש במקורות, אולם ברור שהיא הייתה סמוכה מאוד לבית המקדש. ההנחה המקובלת במחקר היא שהחקרא עמדה מדרום לבית המקדש, אך יש החולקים על כך, ורבו הדעות אשר למיקומה המדויק. לאורך השנים הועלו הצעות שונות על ידי ארכאולוגים שונים:
מאיר בן דב הציע לזהות את מיקום החקרא בסמוך למקווה מימי בית שני שהתגלה בחפירות העופל.
על פי יורם צפריר, יש לזהות את מיקום החקרא בחלקו הדרומי של מתחם הר הבית של ימינו, כאשר חלק מהכותל המזרחי הוא חומת החקרא.
על פי ה. גבע ויהושע עציון, על בסיס החקרא הוקמה "מצודת הבירה" ההיסטורית של ירושלים, אשר נבנתה מחדש בימי המלך הורדוס (המחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס) ונקראה "מצודת אנטוניה", שהייתה ממוקמת מצפון-מערב להר הבית.
בצלאל בר כוכבא הציע על פי הכתובים למקם את החקרא בעיר דוד, כפשטם המילולי של דברי יוסף בן מתתיהו וכן כתרגום הארמי לפסוקים בשמואל ב', ה' ז' במקרא: "וילכוד דוד את מצודת ציון היא עיר דוד" - בתרגום: "ואחד דוד ית חקרא דציון היא קרתא דדוד" וכן בשמואל ב', ה' ט': "וישב דוד במצודה ויקרא לה עיר דוד", ובתרגום: "ויתיב דוד בחקרא ויקרא לה קרתא דדוד", וכן על פי הכתוב בספר מקבים א' (א' ל"ג).
מיכאל אבי יונה וקתלין קניון הציעו שני אתרים שונים בגבעה המערבית (הרובע היהודי והארמני של ימינו).
גבריאל ברקאי הציע לזהות את מיקום החקרא במקום הידוע כ"קברי בית דוד" בעיר דוד.
טוביה שגיב, המזהה את מיקום בית המקדש בחלק הדרומי של הר הבית, טוען שבית המקדש היה באזור "אל-כאס" בין כיפת הסלע ומסגד אלאקצה, מצודת האנטוניה הייתה במקום בו נמצאת כיום כיפת הסלע ואילו החקרא הייתה בדרום המתחם ומחוצה לו. ישנם ממצאים המחזקים את ההשערה של שגיב שמכלול מתחם המקדש והחקרא היו נמוכים ממפלס הרחבה הנוכחי. את מתחם הר הבית בתצורתו כיום מתארך שגיב לתקופת הקיסר אדריאנוס ולא לתקופת הורדוס כמקובל.
בנובמבר 2015 (ה'תשע"ו) פרסמו הארכאולוגים ד"ר דורון בן עמי, יאנה צ'חנוביץ ושלמה כהן, מנהלי החפירה מטעם רשות העתיקות כי לדעתם על פי הממצאים שנמצאו באתר, מקום המצודה היה בחניון גבעתי שבעיר דוד. הממצאים שתומכים בהשערה הם: חומת ביצור, מקטע מגדל גדול, שרידי חלקלקה, עשרות מטבעות המתוארכים על פי שמות המלכים המוטבעים בהם לתקופה בה המצודה התקיימה, ראשי חצים מברונזה ואבני קלע מעופרת המאפיינים את הצבא הסלווקי, ו-200 ידיות של אמפורות עם חותמות מרודוס.
ראו גם

הבירה התלמית
לקריאה נוספת

מיכאל אבי יונה, הארכאולוגיה והטופוגראפיה של ירושלים בימי הבית השני ספר ירושלים, תל אביב תשט"ז
מאיר בן דב, חפירות הר הבית: בצל הכתלים ולאור התגליות; פרק 3. משיבת ציון ועד לתהילת ציון, החקרה, עמ' 65–71; כתר, 1982
Shotwell, The Problem of the Syrian Akra, BASOR 176 (1964), pp. 10-19
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר א, פרק ראשון, פסקה ד; ספר ה, פרק ו, פסקה א.
1 2  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר ה, פרק ד, פסקה א.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יב, פרק ה, פסקה ד, סעיף 252.
1 2 3  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יג, פרק ו, פסקה ז, סעיף 217-215.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יב, פרק ט, פסקה ג, סעיף 362.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יב, פרק י, פסקה ה, סעיף 406.
↑  ספר חשמונאים א, פרק ג, פסוק מה.
↑  ספר חשמונאים א, פרק ד, פסוקים א-ב.
↑  ספר חשמונאים א, פרק ד, פסוק מא; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יב, פרק ז, פסקה ו, סעיף 318.
↑  ספר חשמונאים א, פרק ו, פסוקים יח-כז.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יב, פרק ט, פסקה ג, סעיפים 369-362.
↑  ספר חשמונאים א, פרק ז, פסוק לב; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יב, פרק י, פסקה ד, סעיף 405.
↑  ספר חשמונאים ב, פרק טו, פסוקים לא-לה.
↑  ספר חשמונאים א, פרק ט, פסוקים נב-נג; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יג, פרק א, פסקה ג, סעיפים 17-14.
↑  ספר חשמונאים א, פרק י, פסוקים ג-ט; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יג, פרק ב, פסקה א, סעיפים 42-37.
↑  ספר חשמונאים א, פרק י, פסוק לב; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יג, פרק ב, פסקה ג, סעיף 51.
↑  ספר חשמונאים א, פרק יא, פסוקים כ-כז; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יג, פרק ד, פסקה ט, סעיפים 124-121.
↑  ספר חשמונאים א, פרק יא, פסוקים מא-מג; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יג, פרק ה, פסקה ב, סעיפים 134-133.
↑  ספר חשמונאים א, פרק יב, פסוק לו.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יג, פרק ה, פסקה יא, סעיף 182.
↑  ספר חשמונאים א, פרק יג, פסוקים כ-כג; יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר יג, פרק ו, פסקה ו, סעיפים 209-208.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר א, פרק שני, פסקה ב.
↑  מאיר בן דב, חפירות הר הבית, בצל הכתלים ולאור התגליות, כתר, 1982, עמ' 65.
↑  ספר חשמונאים א, פרק יד, פסוקים כח-לד.
↑  ספר חשמונאים א, פרק טו, פסוקים לו-לז.
↑  ספר חשמונאים א, פרק יג, פסוקים מט-נג.
↑  ספר חשמונאים א, פרק יד, פסוק ז.
↑  מגילת תענית ב, כג בחודש אייר
↑  מאיר בן דב, חפירות הר הבית, בצל הכתלים ולאור התגליות, כתר, 1982, עמ' 68.
↑  יורם צפריר, על מקומה של החקרא הסלבקית בירושלים. קתדרה 14: 17-40, 1980.
↑  פתרון לאחת החידות הארכאולוגיות הגדולות בהיסטוריה של ירושלים (נובמבר 2015), באתר רשות העתיקות
↑   ניר חסון, אחרי מאה שנות חיפושים בירושלים, נמצאה המצודה האבודה מימי החשמונאים, באתר הארץ, 3 בנובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511490305171  VIAF: 316602995   WorldCat (עם VIAF): 316602995 
שרידי מצודת החקרא בחניון גבעתי, לפי הצעת הזיהוי של חופרי רשות העתיקות, כפי שפורסמה ב-2015. הצעות רבות נוספות לזיהוי מיקום החקרא הועלו קודם לכן על ידי חוקרים שונים.
בני קלע מעופרת וראשי חצים שעליהם הוטבע קלשון שהיו סמל שלטונו של אנטיוכוס אפיפנס המהווים עדות לניסיונות לכבוש את המבצר
שרידי ידיות קנקני יין ששימשו את יושבי מבצר החקרא
הסתערות יהודה המכבי על החקרא, תנ"ך אלבה 1430
אריארתס השמיני

מטבע עם דמותו של אריארתס השמיני
אריארתס השמיני אפיפנס (ביוונית עתיקה: Ἀριαράθης Ἐπιφανής, Ariaráthēs Epiphanḗs; שלט בשנים 101-96 לפנה"ס לערך) מלך קפדוקיה ובנו השני של אריארתס השישי ואשתו לאודיקה מקפדוקיה. לאריארתס השמיני הייתה אחות מבוגרת יותר בשם נייסה וכן אח מבוגר יותר - אריארתס השביעי מלך קפדוקיה.
הוא עלה לשלטון לאחר מרד אצילים בקפדוקיה כנגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס ובנו המלך-הינוקא בן השמונה שנים אריארתס התשיעי. הרקע למרד היא הטענה לכתר קפדוקיה של שני מלכים - מיתרידטס וניקומדס השלישי מלך ביתיניה, שתמך באריארתס השביעי ולאחר הירצחו באריארתס השמיני. האצילים הקפדוקאיים העדיפו את ניקומדס והתמרדו כנגד מיתרידטס. בזמן הזה היה אריארתס השמיני למלך קפדוקיה, אך הורד מכיסאו לאחר שמיתרידטס דיכא את המרד. זמן קצר לאחר מכן הוא מת מוות טבעי.