stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחצית חיים
זמן מחצית החיים של יסודות 83 עד 118

כל היסודות בעלי מספר אטומי מעל 82 (עופרת) אינם יציבים. באופן כללי, זמן מחצית החיים יורד עם עליית המספר האטומי, החל מהיסוד היציב כמעט לחלוטין ביסמוט (מספר 83), דרך היסוד בעל זמן מחצית החיים הארוך למדי אורניום (מספר 92) ועד היסוד הכבד ביותר, אוגאנסון (מספר 118), שזמן מחצית החיים שלו פחות מאלפית השנייה. זמן מחצית החיים גדל בתחום היסודות 103 עד 105, יורד ביסוד 106 ועולה שוב קלות ביסודות 110 עד 114, מה שמרמז על התכנות אי של יציבות.
בטבלה מוצג זמן מחצית החיים של האיזוטופ היציב ביותר של כל אחד מהיסודות שמספריהם האטומיים 83 עד 118.
| מספר אטומי | שם היסוד | האיזוטופ היציב ביותר | מחצית חיים |
| --- | --- | --- | --- |
| 83 | ביסמוט | 209Bi | ‎2×1019 שנים ‎ |
| 84 | פולוניום | 209Po | 130 שנים |
| 85 | אסטטין | 210At | 8 שעות |
| 86 | רדון | 222Rn | 3.824 ימים |
| 87 | פרנציום | 223Fr | 22 דקות |
| 88 | רדיום | 226Ra | 1600 שנים |
| 89 | אקטיניום | 227Ac | 21.77 שנים |
| 90 | תוריום | 232Th | ‎1.41×1010 שנים‎ |
| 91 | פרוטקטיניום | 231Pa | 32800 שנים |
| 92 | אורניום | 238U | ‎4.47×109 שנים‎ |
| 93 | נפטוניום | 237Np | ‎2.14×106 שנים‎ |
| 94 | פלוטוניום | 244Pu | ‎8×107 שנים ‎ |
| 95 | אמריציום | 243Am | 7370 שנים |
| 96 | קוריום | 247Cm | ‎1.56×107 שנים ‎ |
| 97 | ברקליום | 247Bk | 1380 שנים |
| 98 | קליפורניום | 251Cf | 900 שנים |
| 99 | איינשטייניום | 252Es | 470 ימים |
| 100 | פרמיום | 257Fm | 100.5 ימים |
| 101 | מנדלביום | 258Md | 51.5 ימים |
| 102 | נובליום | 259No | 58 דקות |
| 103 | לורנציום | 266Lr | ~11 שעות |
| 104 | רתרפורדיום | 267Rf | ~1.3 שעות |
| 105 | דובניום | 268Db | 1.3 ימים |
| 106 | סיבורגיום | 269Sg | ~3.1 דקות |
| 107 | בוהריום | 270Bh | 3.8 דקות |
| 108 | האסיום | 277mHs | ~130 שניות |
| 109 | מייטנריום | 278Mt | 7.6 שניות |
| 110 | דרמשטטיום | 281mDs | ~3.7 דקות |
| 111 | רנטגניום | 282Rg | 2.1 דקות |
| 112 | קופרניקיום | 285mCn | ~8.9 דקות |
| 113 | ניהוניום | 286Nh | 19.6 שניות |
| 114 | פלרוביום | 289mFl | ~1.1 דקות |
| 115 | מוסקוביום | 289Mc | 220 מילי-שניות |
| 116 | ליברמוריום | 293Lv | 61 מילי-שניות |
| 117 | טנסין | 294Ts | 78 מילי-שניות |
| 118 | אוגאנסון | 294Og | 890 מיקרו-שניות |
ראו גם

פיזיקה גרעינית
רדיואקטיביות
אי של יציבות
תארוך פחמן
יסודות יציבים
     יסודות רדיואקטיביים עם זמן מחצית חיים של מעל 4 מיליון שנה

     זמן מחצית חיים של בין 800 ל-34,000 שנים
     זמן מחצית חיים של בין יום אחד ל-103 שנים

     זמן מחצית חיים של בין דקות ספורות ליום אחד
     זמן מחצית חיים של פחות ממספר דקות
ח'רבת'א אל-מסבאח

| --- | --- |

ח'רבת אל-מצבאח, מבט מתחנת הדלק על כביש 443
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  רמאללה ואל-בירה
 גובה:  390 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  6,366 (2017)
 קואורדינטות:  31°53′06″N 35°04′20″E﻿ / ﻿31.8849°N 35.0721°E﻿ / 31.8849; 35.0721
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) ח'רבת אל מצבאח(למפת גוש דן רגילה) ח'רבת אל מצבאח(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רבת אל מצבאח(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רבת אל מצבאח  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ח'רבת'א אל-מסבאח (בערבית: خربثا المصباح) הוא כפר פלסטיני באזור הרי בנימין מדרום לכביש 443 ובית עור א-תחתא, בקרבת בית חורון ומצפון לעיירה בית ליקיא. הכפר ממוקם 4 ק"מ מזרחית למודיעין-מכבים-רעות על כביש 443 ו-15 ק"מ מערבית לרמאללה ושייך לנפת רמאללה ואל-בירה. נכון לשנת 2017 חיו בכפר 6,366 תושבים, כולם מוסלמים. אדמות הכפר משתרעות על שטח של 4,431 דונמים מתוכם 644 שטח בנוי.
היסטוריה

הכפר שוכן על שלוש גבעות. הגבעה המערבית היא הכפר הישן שקיים מהתקופה הרומית והביזנטית. שתי הגבעות המזרחיות נבנו מאוחר יותר, החל מהמאה ה-18.
היסטוריה > התקופה העותמאנית

בשלטון העות'מאנים בארץ ישראל שמו של הכפר היה "חֻ֫'רְבַּתַא" (Khurbata).
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1863 וכתב כי מתגוררים בו 400 תושבים. אחד מתושבי הכפר הראה לו אתר מכוסה אבני גזית בשם 'אל-כניסה', בו, על פי המסורת המקומית, עמדה בעבר כנסייה. בנוסף, גרין דיווח כי במקום בארות, בורות וקברים עתיקים, המעידים לדעתו כי ”ח'רבתא נבנתה על גבי יישוב עברי, ששמו הראשון אבד, שהרי השם החדש נראה ערבי טהור.”
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1882, שמו של הכפר היה "חֻ֫'רְבֶּתַ'א אִבְּן אֶ-סֶּבַּע" (Khurbetha ibn es Seba).
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בח'רבת'א בני חרית אוכלוסייה של 369 תושבים, כולם מוסלמים,במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-488 תושבים ששכנו ב-121 בתים.
בשנת 1945, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל, אוכלוסיית הכפר מנתה 600 תושבים, שהיו בבעלותם 4,438 דונם, על פי סקר קרקעות ואוכלוסין רשמי. מתוך מספר זה 1,026 דונם, היו של מטעים וחקלאות שלחין השקיה, 2,133 של גידולי דגנים, ו-25 דונם היו קרקע בנויה.
בעקבות מלחמת העצמאות ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר הכפר לשלטון ירדני.
המסגד הראשי בכפר נבנה בשנת 1965 על חורבות כנסייה עתיקה שנחרבה.
היסטוריה > לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית. חלק מתושבי הכפר הם פליטים משלושת כפרי לטרון (עמואס, בית נובא ויאלו) שהרס צה"ל במלחמת ששת הימים.
בשנות ה-80, חלק מאדמות הכפר הופקעו לצורך בניית כביש 443. התושבים עתרו לבג"ץ נגד המפקד הצבאי שהפקיע את האדמות, ובתשובה לעתירה, טענו המשיבים מטעם המדינה כי מטרתה של תוכנית הדרכים היא לשרת את צורכי האזור, והיא תשרת את אוכלוסיית הכפרים המקומיים לאורך התוואי. המשיבים הדגישו, כי מערכת הדרכים ביהודה ובשומרון היא מיושנת, ואין היא יכולה לשאת עוד את הכמות הרבה של מכוניות הנעות עליה. בג"ץ קיבל את עמדת המדינה וכתב:
"בנסיבות אלה מוסמך ממשל צבאי להשקיע השקעות יסוד ולבצע תכנונים ארוכי טווח לטובתה של האוכלוסייה המקומית... אין כל פגם בהכנתה של תוכנית הכבישים הארצית: צורכי התחבורה של האוכלוסייה המקומית גברו והלכו; את מצב הכבישים אין להקפיא. על-כן מוסמך היה הממשל הצבאי להכין תוכנית דרכים שתיקח בחשבון את ההתפתחויות בהווה ובעתיד... אין בעצם העובדה, כי תכנון זה נעשה בשיתוף פעולה עם ישראל, כדי לפסול תוכנית זו, ובלבד שהיא נעשתה למען האוכלוסייה המקומית."
בהסכם אוסלו ב' סווג השטח הבנוי של הכפר כשטח B.
בעקבות האינתיפאדה השנייה נחסמו דרכי הגישה מכפר לכביש 443, ונאסר על התושבים הפלסטינים השימוש בכביש.
תושבי האזור הגישו עתירה לבג"ץ, ובה נטען שהחסימה וההגבלות אינן חוקיות, בין השאר, כיוון שהכביש נסלל חלקית על אדמות שהופקעו בהבטחה שישמשו את תושבי האזור
הערות שוליים

↑  Preliminary Results of the Population, Housing and Establishments Census, 2017 (PDF). Palestinian Central Bureau of Statistics (PCBS) (Report). State of Palestine. בפברואר 2018. pp. 64–82. נבדק ב-2023-10-24. {{cite report}}:  (עזרה)
↑  ויקטור גרן, תיאור גיאוגרפי, היסטורי וארכיאולוגי של ארץ-ישראל - כרך ראשון : יהודה (א), ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1977, עמ' 231-232
↑  Barron, 1923, Table VII, Sub-district of Ramallah, p. 16
↑  Mills, 1932, p. 47
↑  בג"ץ 393/82 ג'מעית אסכאן אלמעלמון אלתעאוניה אלמחדודה אלמסאוליה נגד מפקד כוחות צה"ל באזור יהודה והשומרון, פ"ד לז(4) 785, עמ' 790
↑  גדעון לוי,'"`UNIQ--nowiki-00000010-QINU`"'ציוניוני 443, באתר הארץ, 19 בינואר 2005
↑  .בג"ץ 2150/07 אבו צפייה, ראש מועצת הכפר בית סירא נ' שר הביטחון פסק דין
| דגל פלסטיןיישובי נפת רמאללה ואל-בירה |
| --- | --- | --- |
| ערים | אל-בירה • ביתוניא • רוואבי • רמאללה |   |
| מועצות מקומיות | אל-איתיחאד (ביתילו, דיר עמאר, ג'מאלא) • א-זיתונה (מזרעה אל-קיבליה, אבו שוחידם) • ביר זית • בית ליקיא • בני זייד (דיר ע'סאנה, בית רימא) • בני זייד א-שרקייה (עארורה, מזארע א-נובאני) • דיר ג'ריר • דיר דיבוואן • חרבתא אל-מצבאח • מזרעה א-שרקיה • נעלין • סילוואד • סינג'יל • תורמוס עיא |   |
| כפרים | אבו קש • אום צפא • א-לובן אל-ע'רבי • אל-ג'אנייה • אל-מוע'ייר • אל-מידיה • בודרוס • בורקה • בית סירא • ביתין • בית עור אל-פוקא • בית עור א-תחתא • בלעין • ג'יפנה •דורא אל-קרע • דיר אבו משעל • דיר איבזיע • דיר א-סודאן • דיר ניזאם • דיר קדיס • ח'ירבת אבו פלאח • ח'רבת'א בני חרית • טייבה • טירה • יברוד • כובאר • כפר מאליכ • כפר ניעמה • כפר עין • נבי סאלח • סאפא • סורדא • עאבוד • עבוין • עג'ול • עטארה • עין יברוד • עין עריכ • עין סיניא • עין קיניא • קיביה • קראוות בני זייד •  ראס כרכר • רמון • רנתיס • שוקבא • שיבתין |   |
| מחנות פליטים | אל-אמערי • ג'לזון • קדורה • קלנדיה |   |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011900468505171
הלמוט קוהל

הֶלְמוּט יוֹזֶף מִיכָאֵל קוֹהל (בגרמנית: ‏Helmut Josef Michael Kohlקובץ:De-Helmut Kohl.ogg‏Ⓘ‏; 3 באפריל 1930 – 16 ביוני 2017) היה פוליטיקאי גרמני מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU), אשר כיהן בין השנים 1982–1998 כקנצלר גרמניה; תחילה כמנהיגה של מערב גרמניה, ולאחר מכן כמנהיגה של גרמניה המאוחדת – תקופה ארוכה יותר מכל קנצלר אחר בתולדות המדינה מלבד אוטו פון ביסמרק בתקופת הקיסרות הגרמנית. על פועלו נודע קוהל בכינויים "קנצלר האחדות" ו"זקן המדינאים של אירופה."
קוהל, בן למשפחה קתולית ושמרנית, גויס בהיותו נער לשירות גרמניה הנאצית. כניעת גרמניה התרחשה קודם היה מעורב בלוחמה בחזית והוא שב לביתו ברגל בסיום המלחמה באירופה. בהמשך הפך מעורב בתנועת נוער מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU) ועלה בשורות המפלגה עד לכדי כך שהתמנה לראש ממשלת מדינת הולדתו, ריינלנד-פפאלץ. קוהל היה מגדולי הפוליטיקאים השמרנים בני דורו והתמודד בראשות מפלגתו בשתי מערכות בחירות כושלות מול המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD) בראשות הקנצלר הלמוט שמידט. לבסוף הקים קואליציה עם המפלגה הדמוקרטית החופשית והפיל את ממשלת שמידט בהצבעת אי-אמון.
קוהל היה לקנצלר גרמניה המערבית עד שנת 1990, וקנצלר גרמניה המאוחדת מ-1990 ועד 1998. במהלך תקופת כהונתו קידם קוהל את המערכת הכלכלית המוניטרית של הקהילה הכלכלית האירופית אשר הוקמה בידי קודמו וחיזק את המערכת עם קידום ההנפקה של האירו והסדר האיחוד האירופי באמנת מאסטריכט. לנוכח סתיו העמים וסיום המלחמה הקרה קידם קוהל את איחוד גרמניה מחדש. התשועה הכלכלית יוצאת הדופן של גרמניה הואטה בעקבות הסיפוח של גרמניה המזרחית ונדרשה תמיכה כלכלית מצד ארצות הברית כדי לקלוט את העוני הרב ששרר בגרמניה המזרחית ועדיין להימנע מקריסת הכלכלה העשירה שפותחה במערב. בבחינת מדיניות חוץ קידם קוהל פתרון למלחמת בוסניה וחיזק את יחסי גרמניה–צרפת. קוהל נחשב לאחד מסדרת מנהיגים שמרנים רבי השפעה בעולם המערבי בני דורו ובהם גם רונלד רייגן ומרגרט תאצ'ר. קוהל הפסיד בבחירות הכלליות ב-1998 למועמד ה-SPD גרהרד שרדר.
חייו האישיים וחיי משפחתו של קוהל היו, לאורך כל חייו הציבוריים, אפופים במסתורין. ב-2001 התאבדה רעייתו הלנורה קוהל-רנר וב-2008 נישא בשנית למייקה קוהל-ריכטר. המוניטין הציבורי של קוהל נפגע קשות בעקבות פרשיית התרומות של הבחירות הכלליות לבונדסטאג מ-1998. קוהל פעל בניגוד לתקנון המפלגה בכך שסירב לגלות את שמות התורמים לקמפיין המפלגה ושמר שתיקה זאת עד לאחריתו. כדי להימנע מכתב אישום הגיש קוהל כופר עונשין שסגר את החקירה הפלילית בעוון האפשרות שביצע עבירת הפרת אמונים. קוהל חיזק במהלך כהונתו את יחסי גרמניה–ישראל ולקראת סיום הקריירה הפוליטית שלו קידם את אנגלה מרקל בתור היורשת הפוליטית המיועדת שלו.
רקע, תחילת דרכו ולימודים > ילדות ונעורים בצל המשטר הנאצי

הלמוט קוהל, יליד 1930, הוא בן למשפחה קתולית שמרנית בלודוויגסהאפן, ריינלנד-פפאלץ, שבעת הולדתו הייתה חלק מהמדינה החופשית פרוסיה בתוך רפובליקת ויימאר. הוריו היו הנס קוהל וססיליה לבית שנור. אביו הנס שימש במלחמת העולם הראשונה קצין בצבא הגרמני, והיה יועץ פיננסי. המשפחה הייתה מעורבת רבות בפוליטיקה המדינית והוריו של קוהל תמכו במפלגת "המרכז" הקתולית. בעקבות עליית הנאצים לשלטון התפטר הנס קוהל בהפגנתיות מפדרציית ותיקי המלחמה הגרמנית - המכונה "קסדת הפלדה" (Stahlhelm). על אף קשיים כלכליים, המשפחה חיה ברווחה יחסית, ולהנס הייתה השפעה רבה על בנו הלמוט.
לקוהל היו שני אחים; אחיו הבכור נהרג במלחמת העולם השנייה, שפרצה עת היה בן 9. בגיל 10 הצטרף לתנועת הנוער ההיטלראי. עקב המפעלים הכימיים הרבים שבה, העיר לודוויגסהאפן הופצצה פעמים רבות בידי בעלות הברית בעת המלחמה, ובגיל 12, הלמוט הצעיר מצא עצמו עוזר לחלץ את גופותיהם החרוכות של שכניו מההריסות. הוא התייחס ברטרוספקטיבה ל"ברכת הלידה המאוחרת", הולדתו ב-1930 ולא קודם לכן, כנתון שהותיר אותו נקי מכתמי הנאציזם. קוהל עצמו גויס זמן קצר תרם קץ המלחמה באירופה לוורמאכט ככוח סיוע לסוללת נ"מ, אבל לא לחם בחזית בעקבות כניעת גרמניה הנאצית טרם היה בשדה קרב. בסוף המלחמה שב ברגל לביתו. חבל מגוריו הוטל בסוף המלחמה תחת אזור כיבוש צרפתי עד להקמת גרמניה המערבית ב-1949.
רקע, תחילת דרכו ולימודים > חיים אחרי המלחמה

קוהל, שתמיד זכר טובה או טינה, זכר כי בסוף המלחמה חיילים אמריקאים העניקו מנות אוכל לאזרחים רעבים בריינלנד-פפאלץ ושמר כל חייו חיבה אישית לארצות הברית, אם כי מעולם לא שגר אנגלית טובה בפיו. ריינלנד-פפאלץ וכלל חבל הריין, בהיותו לב ליבה של התעשייה הכבדה של גרמניה, היו למטרה עיקרית של בעלות הברית לאורכה של המלחמה ובסופה נתח רחב מתוך אותם חבלי ארץ הושמד כליל, בעיקר בעקבות הפצצות אסטרטגיות שנועדו לזרז את סוף המלחמה.
עמדותיו של קוהל על אודות אינטגרציה בין מדינות אירופה, הושפעו בין לבין מילדותו בריינלנד-פפאלץ, שגבלה בחבלי אלזס ולורן בצרפת, אשר היו אזור שידע יריבות היסטורית ארוכה ועבר ידיים בין ריבונות גרמנית לצרפתית פעם אחר פעם. אחת, ב-1948, היה נוכח באירוע שבו נערים יצאו במחאה מול מוצבי גבול ליד כפר באלזס והפגינו למען אירופה חופשית וחסרת גבולות מדיניים הדוקים.
בשנת 1946 הצטרף ל-CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, והיה פעיל בהקמת סניף צעירי המפלגה בעיר הולדתו. בסוף לימודיו בבית הספר החל ללמוד מדעי החברה והמדינה וכן היסטוריה ומשפטים בפרנקפורט אשר במדינת הסן. את פעילותו הפוליטית המשיך בזמן לימודיו באוניברסיטה. ב-1951 עבר ללימודים באוניברסיטת היידלברג השוכנת בצפון באדן-וירטמברג. במהלך לימודיו האזין להרצאותיהם של מדינאים כגון ולטר האלשטיין וקרלו שמיד (אנ').
ב-1953 התמנה לחבר בוועד המנהל של סניף המפלגה במדינת ריינלנד-פפאלץ ואחר כך ממלא מקום יו"ר המשמרת הצעירה של מפלגתו. הוא שב להתגורר בעיר הולדתו לודוויגסהאפן ובהמשך החל בה את קידום הקריירה הפוליטית שלו, זאת על אף העובדה שבעיר ניכר רוב תומכים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD).
לאחר שסיים את לימודיו, החל בכתיבת עבודה לשם קבלת תואר דוקטור, אותה הגיש ב-1958. עבודת הדוקטורט שלו נגעה בהתפתחות הפוליטית בתוך ריינלנד-פפאלץ לאורך השנים מאז 1945. לאחר מכן הועסק כעוזר הנהלה במפעל ליציקת ברזל בלודוויגסהאפן והיה לחבר בארגון AIESEC - מוסד בינלאומי לא ממשלתי וללא מטרות רווח הפועל לספק ולפתח בקרב צעירים תכונות מנהיגות, התמחויות בין תרבותיות ושליחת מתנדבים לתעסוקה מנהלית מעבר לגבולות מדיניים. באפריל 1960 התמנה למנהל איגוד התעשיות הכימיות בלודוויגסהאפן.
הקריירה הפוליטית > פוליטיקאי מקומי

קוהל קידם את הקריירה הפוליטית שלו לאחר שייצב את משק ביתו מבחינה כלכלית. ב-1959 נבחר למושב בלנדטאג (הפרלמנט הממלכתי) של מדינת ריינלנד-פפאלץ, מושב שהמשיך לכהן בו עד שנבחר לשורות הבונדסטאג (בית הנבחרים הפדרלי) ב-1976. בין השנים 1963 ל-1969 כיהן כיו"ר המערך הפרלמנטרי של מפלגת ה-CDU בלנדטאג, ומשנת 1966 ואילך, הוא היה ליושב ראש ההתאגדות המדינית של ה-CDU בריינלנד-פפאלץ וחבר ההנהלה הלאומית של המפלגה. בשנת 1969, כשהיה רק בן 39, נבחר קוהל לשר-הנשיא (Ministerpräsident; תפקיד המקביל לזה של מושל) של מדינת הולדתו, ריינלנד-פפאלץ - משרה שבה החזיק עד ל-1976. ברמה הכלל ארצית, היה קוהל ב-1966 לחבר בוועד המנהל של מפלגתו וב-1969 לממלא מקום יו"ר המפלגה.
הקריירה הפוליטית של קוהל ברמה הפנים-מדינית בריינלנד-פפאלץ התאפיינה במעורבות פעילה בשורות הדרגים השונים של חברי ופקודי ה-CDU, כולל אלו הפועלים בשורות הפוליטיקה המקומית, ובעקבות כך פיתח מגוון רחב של היכרויות עם "האנשים בשטח." התלהבות הנעורים שלו בעד רפורמה ניכרה בהופעותיו הציבוריות ובעצם התנהלותו, וכך גם תאבונו לשאת משרת שלטון – כאשר זה האחרון ניכר באופן שבו קוהל, כחלק מדור צעיר של הפוליטיקאים אשר ביססו את מעמדם בין היתר דרך החלפת פטר אלטמאייר, קודמו כיו"ר המפלגה והשר-הנשיא של ריינלנד-פפאלץ. קוהל נקט בשיטת מינוי של מקורבים ונאמנים פוליטיים למשרות מפתח, במטרה לשמר בסיס פוליטי יציב של תומכים וממנו להמשיך ולקדם את שאיפותיו בעבור עלייה למשרה רמה יותר. הוא וידא כי מקורבו, ברנהרד פוגל, שר החינוך והתרבות בממשלתו המדינית, יתמנה לרשת אותו עם פנייתו לפוליטיקה הלאומית ב-1976.
בין השנים 1969–1976 שימש כראש ממשלת מדינתו, ריינלנד-פפאלץ וקידם סדרת רפורמות, עיקרן נגעו לחינוך ולבירוקרטיה. בתקופת כהונתו הוצא לפועל צו שסגר את פעילותם של כלל בתי הספר הדתיים במדינה ובהמשך גם הסדיר תשתית להקמת האוניברסיטה הטכנולוגית של קייזרסלאוטרן ואוניברסיטת טריר ב-1970. את עיקר הרפורמות החינוכיות קידם והוציא לפועל שר החינוך בממשלתו, וקוהל העניק לו גב מלא עוד מתחילת כהונתו. קוהל ניצח מעל ההשלמה של סדרת ארגונים מנהליים מחודשים שהחלו קודמיו, שכללו הסדר פנים-מחוזי חדש של המדינה כמו גם הסדר קוד חקיקה ומשפט אחיד. קוהל עמד בראש הקבינט, שבו בדרך כלל נתן לראשי המחלקות מרחב פעולה עצמאי רב. הוא התערב רק כשהופנה זעם ציבורי על פעילות ממשלתו, בעיקר עם היה בקנה מידה שעלול היה לשנות את דעת הקהל ולאיים על מעמדו הפוליטי.
הקריירה הפוליטית > באופוזיציה עד להדחה של הקנצלר שמידט

בעקבות הבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1969, איבד האיחוד הפוליטי של ה-CDU\CSU את ההנהגה במדינה שבה החזיק ללא הפרעה מאז הקמתה של גרמניה המערבית עשרים שנה קודם לכן. קוהל התמודד להנהגת המפלגה והתמודד מול יריבות פנימית בין הפלג הליברלי והפלג השמרני בתוך המפלגה הנוצרית-דמוקרטית. מצעו, שקרא להחלפת דור ההנהגה המבוגר, לא הביא לניצחונו על ריינר ברצל במועמדות להנהגת המפלגה. בבחירות 1972 איבדו ה-CDU\CSU לראשונה את מעמדם כסיעה הגדולה ביותר בבונדסטאג לידי ה-SPD ונחלו הפסד מר.
ב-1973, לאחר כישלון יוזמת האיחוד בהצבעת אי-אמון נגד הקנצלר המכהן וילי ברנדט מה-SPD, התמנה קוהל ליו"ר מפלגת ה-CDU במקום ברצל, וכיהן בתפקיד זה במשך 25 שנה. בעקבות סיום כהונתו של קוהל כשר-הנשיא במדינת ריינלנד-פפאלץ והחלפתו בברנהרד פוגל, נבחר בבחירות הכלליות בגרמניה המערבית 1976 למועמדה של המפלגה הנוצרית-דמוקרטית למשרת הקנצלר והתמודד מול הקנצלר המכהן הלמוט שמידט, שירש את ברנדט לאחר פרישתו של האחרון. פרשת ריגול בממשלתו של וילי ברנדט היא שהובילה להתפטרותו וכמו כן גם להיחלשות התמיכה במפלגתו, כך שהסקרים ניבאו התחזקות למפלגות האיחוד בבחירות. בסופן של הבחירות, האיחוד חזר להיות לסיעה הגדולה ביותר בבונדסטאג, עם 243 מושבים, 7 מושבים פחות מרוב הנחוץ להקמת ממשלה. ה-SPD בראשות שמידט המשיכה בקואליציה עם ה-FDP והממשלה הצרה בראשות שתי הסיעות המשיכה לכהן גם לאחר הבחירות.
על אף שלא ניצח בבחירות, קוהל נבחר לשורות הבונדסטאג והיה ליושב ראש האופוזיציה. בשנים 1976 עד 2002 היה קוהל חבר הבונדסטאג, הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני הפדרלי. פרנץ יוזף שטראוס, המנהיג הנועז והניצי של המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה (CSU), אשר נודע לא פעם בפליטות פה חריפות, תקף בפומבי את קוהל וטען כי לא סביר שיהיה לו חותם על ההיסטוריה, והכריז זמן קצר קודם הבחירות הכלליות ב-1976 כי קוהל אינו כשיר בשום אופן לשאת במשרת הקנצלר. "קוהל אינו מסוגל לחלוטין (לשאת בתפקיד)", אמר שטראוס בכנס מפלגתי במינכן. "חסר לו האופי, וחסרים לו הכישורים האינטלקטואליים והפוליטיים. חסר לו הכל."
ארנסט האוזר, לוביסט של לוקהיד מטוסים לשעבר, העיד בפני חוקרי הסנאט כי שר ההגנה הגרמני שטראוס ומפלגתו קיבלו בשנת 1961 לפחות 10 מיליון דולר עבור רכישת 900 מטוסי F-104 סטארפייטר. המפלגה והעומד בראשה הכחישו את הטענות נגדם ושטראוס עצמו אף תבע את ארנסט על הוצאת דיבה. כיוון שלא ניתן היה לאמת את הטענות, הנושא ירד מסדר היום הציבורי לזמן מה, אך צף ועלה שוב בשלב הסופי של הבחירות לבונדסטאג בספטמבר 1976, עת נשאלו שאלות אודות מיקומם של "מסמכי לוקהיד" במשרד ההגנה הגרמני, פרשייה זאת, אחת מיני פרשיות השחיתות של לוקהיד, פגעה בביצועים של מפלגות האיחוד CDU\CSU בראשות קוהל לקראת הבחירות.
במהלך הבחירות הכלליות ב-1980, שטראוס היה מועמד האיחוד למשרת הקנצלר, והיריבות בינו לבין קוהל, כמו גם הישארותו בתפקיד השר-הנשיא של בוואריה במקביל להתמודדותו למשרת הקנצלר, פגעו פעם נוספת בתוצאות האיחוד בבחירות, בעוד שמידט חיזק את מעמד הקואליציה שבראשותו. לאחר ההפסד בבחירות המשיך שטראוס לכהן כשר-הנשיא של בוואריה בעוד קוהל כיהן כיו"ר האופוזיציה בבונדסטאג.
הקריירה הפוליטית > קנצלר גרמניה המערבית > קדנציה ראשונה

ב-20 בספטמבר 1982, לאחר שהקנצלר שמידט פירק את הקואליציה של מפלגתו עם המפלגה הדמוקרטית החופשית (FDP) בראשות הנס-דיטריך גנשר, על רקע חילוקי דעות קשים על המדיניות הכלכלית ועמד גם בפני יריבות פנימית מתוך מפלגתו, פתחו ה-CDU ומפלגת האחות הבווארית שלה (CSU) במגעים להקמת קואליציה עם ה-FDP. שמידט עמד מול מתנגדים רבים למדיניותו הכלכלית והביטחונית גם מקרב הפלג השמאלי בתוך מפלגתו. ב-1990 התברר שכ-25 חברי בונדסטאג מטעם ה-SPD היו למעשה סוכנים שפעלו בשירות גרמניה המזרחית. ב-1 באוקטובר קרא קוהל להצבעת אי-אמון בממשלתו של שמידט תוך ניצול התמיכה של ה-FDP. ההצבעה עברה בבונדסטאג ושמידט הודח מתפקידו כקנצלר. יו"ר האופוזיציה, קוהל, התמנה להחליפו כקנצלר לאחר שהציג בפני נשיא גרמניה קרל קרסטנס קואליציה צרה שכוללת את מפלגות האיחוד CDU\CSU וה-FDP.
קוהל הושבע לתפקיד הקנצלר ב-1 באוקטובר 1982 במסגרת הצבעת האי-אמון המכוננת נגד הלמוט שמידט, והיה בכך לקנצלר השישי של גרמניה הפדרלית והשלושים וחמישה בסך הכול מאז אוטו פון ביסמרק. בתפקיד שר החוץ נותר מי שכיהן בתפקיד גם בקואליציה הקודמת, הנס-דיטריך גנשר מה-FDP, שבמקביל גם כיהן כסגן הקנצלר. קוהל, כקודמו שמידט, שימר גם הוא את מדיניות ה"אוסטפוליטיק" שפיתח הקנצלר לשעבר ברנדט כדי לסבסד יחסים סדירים עם הגוש המזרחי.
קוהל העריך נכונה את מצבו הטוב בדעת הקהל והביא לפיזור הבונדסטאג על ידי נשיא גרמניה ולבחירות חדשות, בהן חיזקה מפלגתו שלו את כוחה ושותפתו לקואליציה, ה-FDP, נחלשה ואיבדה במידה מהשפעתה. במסגרת הבחירות, "האיחוד" השיג מספיק מושבים כדי להקים ממשלה צרה אך קוהל העדיף לשמר את הקואליציה הקיימת כאשר בידיו משקל השפעה רב יותר בתוך הקבינט על ה-FDP מאשר היה לו בממשלה הקודמת. במהלך הבחירות לראשונה עלתה מפלגת הירוקים בראשות פטרה קלי, שהשיגה 27 מושבים בפרלמנט ובכך הפכה למפלגה הרביעית בגודלה בבונדסטאג.
הקריירה הפוליטית > קנצלר גרמניה המערבית > קדנציה שנייה - המלחמה הקרה

שאלת ההצבה של טילים בליסטים לטווח בינוני מסוג פרשינג 2 היכולים לשאת ראש נפץ גרעיני הובילה להתגוששות פוליטית חריפה בתוך גרמניה. היריבות על הצבת הטילים הובילה לקרע פנימי במפלגה הסוציאל-דמוקרטית כבר ב-1981 והייתה גורם עיקרי למפלתו הפוליטית של שמידט. "האיחוד" (CDU\CSU) נשא תמיכה רבה יותר מקרב חבריו לתוכנית ההצבה, אך עדיין עמד בפני יריבות נרחבת מרחבי המערכת הפוליטית, בעיקר מפני גורמים פציפיסטיים שהתנגדו לכך שגרמניה המערבית תנקוט עמדה צבאית חריפה שכזאת מול הגוש המזרחי.
לבסוף נפלה ההחלטה ועם השגת הרוב המוצק לאחר הבחירות מוקדם יותר באותה השנה, הוחלט לאפשר את הצבת הטילים. לנוכח מחאות ענק מסביב לבניין הבונדסטאג בבון, קוהל הודיע ב-22 בנובמבר 1983 כי ממשלתו "מוכנה לעשות את מה שנועד להגן על החופש והביטחון שלנו." קוהל המשיך באומרו כי "נשק וחוזק צבאי אינם מרתקים אותנו ואנחנו לא מכורים לרקטות", זאת בניסיון להקהות את הביקורת הנוקבת שהטיחה נגדו האופוזיציה בהנהגת ה-SPD. עוד באותו היום יותר מ-150 בני אדם נעצרו בזמן שהמשטרה התעמתה עם 3,000 מפגינים שביקשו לשבש את הדיון על פריסת טילי פרשינג 2 על אדמת גרמניה המערבית לקראת אשרור הפרלמנט. מאות שוטרים מצוידים בקסדות ובמגנים הקימו מעגל אבטחה הדוק סביב בניין הפרלמנט וסביב הקנצלר עצמו. תותחי מים וגז מדמיע שימשו להשקטת מפגינים שניסו לפרוץ את המחסומים במאמץ להגיע למשרדי הממשלה.
קוהל היה משוכנע כי עליו לקדם את שיפור היחסים בין מזרח ומערב גרמניה, והתדיין פעמיים עם מנהיג גרמניה המזרחית, אריך הונקר, בין 1984 ל-1985, ראשית בעת הלווית מנהיג ברית המועצות יורי אנדרופוב ובשנית בהלוויית יורשו, קונסטנטין צ'רניינקו. ביוני 1983 ממשלת גרמניה המזרחית ביצעה הלוואה של מיליארד מארק גרמני מהבנק הפדרלי של גרמניה המערבית, מהלך שנעשה בפיקוח הממשלות והשפיע על התלות הכלכלית של מזרח גרמניה על המערב.
ב-1985, במהלך ביקור ממלכתי של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן בגרמניה המערבית, התרחשה תקרית דיפלומטית המכונה מחלוקת ביטבורג. המחלוקת הייתה לסערה ציבורית שפרצה בעקבות כוונתו של הנשיא האמריקאי לבקר בבית קברות צבאי, שבו נקברו גם חיילים של הוואפן אס אס, במסגרת אירועי ציון מלאת 40 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה באירופה. הידיעה על הביקור המתוכנן בבית הקברות עוררה כעס רב מחוץ לגרמניה. אנשי ממשל רבים, קציני צבא ואח"מים שונים יצאו במחאה על הכוונה לקיימו. 53 סנאטורים, ובהם 11 רפובליקנים ממפלגתו של רייגן, חתמו על מכתב לנשיא שבו הוא נקרא לבטל את הביקור. 257 חברי בית הנבחרים ובהם 84 רפובליקנים פנו לקנצלר קוהל במכתב שבו ביקשו כי יחזור בו מן ההזמנה לבקר באתר. קוהל מצדו הודה כי הפרשה יצרה מתיחות רבה ביחסי ארצות הברית וגרמניה, אך לא ויתר ואמר בריאיון עיתונאי כי אם הביקור לא ייצא אל הפועל הדבר יפגע עמוקות ברגשות עמו. סקר דעת קהל העלה כי 72% מהמערב גרמנים סברו שהביקור בבית הקברות צריך לצאת לפועל כמתוכנן. רייגן הוציא את הביקור לפועל למרות המחאה. ביום ראשון, 5 במאי 1985, ביקרו הנשיא רייגן והקנצלר קוהל באתר מחנה הריכוז ברגן-בלזן. מאוחר יותר הגיעו לבסיס חיל האוויר ביטבורג וממנו יצאו אל בית הקברות קולמסהוהה. האבטחה סביבם הייתה הדוקה כל אורך הביקור.