stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרישה וחקירה
מקורות מקראיים

השאלות הספציפיות הנלמדות ישירות מהמקרא הן השבע המוזכרות במשנה בלבד (או השמונה - כשיטת הברייתא שתובא בהמשך), ולא השאלות שמכונות "דרישות" ו"בדיקות". באשר לשני סוגי שאלות אלה האחרונים, הם נלמדים בעקיפין או שלא נלמדים כלל, ומקורן מסברה הגיונית. בתלמוד מצוטטות כמה פרשיות שונות בתורה, כולן מספר דברים, שנועדו ללמד את הצורך בשאלות כפי שהן מוצגות במשנה. פרשייה ראשונה עוסקת בדין אדם המוגדר כ"מדיח", כלומר, מי שגרם לאחרים לעבור עבירות, ובה נכתב: ”וְדָרַשְׁתָּ וְחָקַרְתָּ וְשָׁאַלְתָּ הֵיטֵב וְהִנֵּה אֱמֶת נָכוֹן הַדָּבָר נֶעֶשְׂתָה הַתּוֹעֵבָה הַזֹּאת בְּקִרְבֶּךָ” (דברים, י"ג, ט"ו). פרשייה נוספת עוסקת באדם שעבד עבודה זרה, ועליו נאמר: ”וְהֻגַּד-לְךָ וְשָׁמָעְתָּ וְדָרַשְׁתָּ הֵיטֵב וְהִנֵּה אֱמֶת נָכוֹן הַדָּבָר נֶעֶשְׂתָה הַתּוֹעֵבָה הַזֹּאת בְּיִשְׂרָאֵל” (דברים, י"ז, ד'). ופרשייה שלישית היא אודות עד שקר, שהרשעתו כשקרן נעשית רק בתנאי ש”דָרְשׁוּ הַשֹּׁפְטִים הֵיטֵב וְהִנֵּה עֵד-שֶׁקֶר הָעֵד שֶׁקֶר עָנָה בְאָחִיו” (דברים, י"ט, י"ח).
התנאים נחלקו במשנה באשר למספר החקירות; תנא קמא סבור כי במסגרת ה"חקירות" יש לשאול שבע שאלות, רבי יוסי סבור כי יש לשאול שלוש, ואילו לעומתם בברייתא מובאת דעה הגורסת כי יש לשאול שמונה שאלות. כל אחת מהדעות הללו משתמשת באופן אחר בשלושת המקורות התנ"כיים על מנת ללמוד את מספר השאלות המדויק:
תנא קמא לומד כך את מספר החקירות משלושת הפסוקים הנ"ל: בפסוק הראשון נכתב: "ודרשת" - 1, "וחקרת" - 1, "ושאלת היטב" - 1, בשני נכתב: "ודרשת היטב" - 2, ובשלישי נאמר: "ודרשו השופטים היטב" - 2, וכן לומד מהקטע בפסוק בו נכתב: "והנה אמת נכון הדבר" - 4 נוספות, בסך הכל 11: 7 מהם הם מלמדות על מספר השאלות, באמצעות גזירה שווה של המילה "היטב" (שלוש פעמים, אחת בכל פסוק) הוא לומד שמספר הדרישות והחקירות אינו מוגבל לפרשיות בהן נכתבו הפסוקים אלא לכל עדות באשר היא. ומהאחרון הוא לומד שגם עדים שבאו להעיד על עבירה המחייבת במיתת שרפה, שהיא חמורה יותר משאר המיתות לפי רבי שמעון - עדיין זקוקים לדרישה וחקירה.
רבי יוסי סבור שאכן ניתן ללמוד אודות שבע שאלות, אלא שהוא לא משתמש בלימודו של תנא קמא מהפסוק "והנה אמת נכון הדבר" ומסתפק בשבע. אם כן, שלוש מהן משמשות כדי ללמוד שדרישה-וחקירה נצרכות בכל מקום בו מתקבלת עדות, ולא רק במקומות בהם נכתבו הפסוקים, ואחת נוספת משמשת כדי ללמוד על עדות בעבירות שעונשן הוא מיתה בשרפה, החמורה יותר, ונותרו שלוש.
אופן ההסקה של הברייתא מפסוקי התורה דומה לזה של תנא קמא; אך לעומתו הוא אינו סבור שדרוש פסוק מיוחד שילמד אודות הצורך בדרישה וחקירה בעדות על עבירה שעונשה שרפה, ולכן הוא נותר פנוי כדי ללמד על צורך בשמונה חקירות.
השאלות

היו בודקין אותם בשבע חקירות: באיזו שבוע, באיזו שנה, באיזו חודש, בכמה בחודש, באיזה יום, באיזה שעה, באיזה מקום. רבי יוסי אומר: באיזה יום, באיזו שעה, באיזה מקום. מכירים אתם אותו? התרתם בו? העובד עבודה זרה, את מי עבד? ובמה עבד? כל המרבה בבדיקות הרי זה משובח... מה בין חקירות לבדיקות? חקירות אחד אומר איני יודע - עדותן בטלה, בדיקות אחד אומר איני יודע, ואפילו שניים אומרים אין אנו יודעין - עדותן קיימת. אחד חקירות ואחד בדיקות, בזמן שמכחישין זה את זה עדותן בטלה
במשנה שלושה סוגים של שאלות:
חקירות – באיזו שבוע? באיזו שנה?
שאלות שמגוף העדות –מכירים אתם אותו? התרתם בו?
דרישות – מי עבד? ובמה עבד?
בנוסף, "בדיקות" הן שאלות כלליות שאינן מפורטות במשנה.
מחלוקתם של התנאים נסובה אודות זהותן של השאלות המוגדרות כ"חקירות"; כלומר, אלו שאלות יש לשאול במסגרת החקירות:
השאלות > גישת תנא קמא

לגישת תנא קמא יש לשאול את שבע השאלות הבאות:
באלו שבע שנים (שמיטה) התרחש המקרה?
באיזו שנה?
באיזה חודש בשנה?
בכמה בחודש?
באיזה יום בשבוע?
באיזו שעה?
באיזה מקום?
בתלמוד נכתב, כי דעתו של תנא קמא היא שעל הדיינים לשאול את שבע השאלות הללו בכל מקרה, גם בכזה בו התשובות ידועות; וזאת בהתבסס על דברי רבי שמעון בן אלעזר: ”מסיעין את העדים ממקום למקום כדי שתיטרף דעתן ויחזרו בהן” (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ב, עמוד ב'); כלומר, על הדיינים לחקור את העדים במטרה ליצור לחץ עליהם, שמא יתגלו כעדי שקר, ולא רק כדי לדעת התשובות.
השאלות > גישת רבי יוסי

לגישת רבי יוסי אין צורך לשאול את כל השאלות הנ"ל, ודי בשלוש האחרונות. בתלמוד מוסברת דעתו של רבי יוסי בניגוד לתנא קמא, בכך שלדברי תנא קמא על הדיינים לשאול את כל השאלות בכל מקרה, גם אם התשובות ידועות; לעומתו רבי יוסי סבור כי כאשר התשובות ידועות אין צורך לשאול את השאלות.
השאלות > גישת הברייתא

לגישת הברייתא קיימת חקירה נוספת, שמינית, אך לא כתוב מהי.
שתי אפשרויות סבירות בנוגע לשאלה הנוספת. הראשונה, היא אודות השלב בתוך השעה בו התרחש המקרה, והשנייה, היא שאילת היובל בו התרחש המקרה.
הנמקות

בתלמוד ומפרשיו מופיעות שלוש אפשרויות להסביר את עצם הצורך בדרישה וחקירה. שתי האפשרויות הראשונות מתמקדות במהלך התקין של קבלת עדות בבית דין, והשלישית נזקקת להלכה אחרת, עיקרית, בהלכות עדות.
האפשרות הראשונה מתמקדת בצורך להבין במדויק את דברי העדים, ולוודא שהדיינים לא ימהרו במתן פסק הדין, ותתרחש טעות בשיקול הדעת של הדיינים.
האפשרות השנייה נסובה אודות הצורך לוודא שהעדים אינם משקרים, ובאמצעות השאלות הללו, תוך ניסיון למצוא סתירה בעדות, בוחנים הדיינים האם הם אמינים דיים.
האפשרות השלישית מסבירה את הצורך בדרישה-וחקירה, באמצעות ההלכה הקובעת כי "עדות שאי אתה יכול להזימה - אינה עדות". כלומר, עדות שבמהותה אינה ניתנת להזמה - אינה קבילה. מסיבה זו עלינו לדעת את התשובות לכל השאלות המופיעות במשנה, שכן בלעדיהן העדות לא תהיה בת-הזמה.
מעמדן של השאלות בגישות הראשונים השונות

במשנה מוצגים ארבעה סוגים של שאלות. שבע השאלות המוגדרות כ"חקירות" (יום, שעה, מקום וכו'); שאלות נוספות: "מכירים אתם אותו? התרתם בו?", לגביהן נראה שקיים קונצנזוס בקרב הפרשנים, כי מדובר בשאלות שלא נועדו לאישושה של העדות או לבדיקת אמינות העדים, אלא מדובר בפרטים שעל העדים לספק כחלק מהעדות עצמה; שאלות בלתי מסווגות נוספות: "העובד עבודה זרה, את מי עבד? ובמה עבד?" - שמעמדן אינו ברור דיו; ולבסוף מופיע המונח הכללי "בדיקות" ("כל המרבה בבדיקות הרי זה משובח"). בניגוד למחלוקת התנאים שנסובה אודות זהות השאלות שעל הדיינים לשאול, הראשונים חלוקים בנוגע למעמדו הבסיסי של כל אחד מסוגי השאלות הללו, וכן בנוגע לסיבות.
עיקר הקושי נובע ממעמדן הבלתי ברור של השאלות "העובד עבודה זרה, מי עבד? ובמה עבד?", המוצגות במשנה כסוגה עצמאית, ולא ברור האם הצורך בהן נועד לעצם העדות, ואז מדובר בשאלות שלא נועדו לאישוש או אימות, אלא כחלק מהעדות עצמה, או שהן נועדו לאימותה של העדות, ואז רק נותר לדון בסיווגן, האם הן דומות יותר ל"דרישות" ול"חקירות" או ל"בדיקות".
מעמדן של השאלות בגישות הראשונים השונות > גישת הרמב"ם

הרמב"ם בספרו "משנה תורה", בתוך ניסוח החיוב לדרוש ולחקור, כותב: ”...ומכלל החקירות יתר על השבע השוות בכל, שאם העידו עליו שעבד עבודה זרה, שואלין להן את מה עבד ובאיזו עבודה עבד... וכן כל כיוצא בזה הרי הוא מכלל החקירות.” (ספר שופטים, הלכות עדות, פרק א', הלכה ד'.) ובהמשך: ”...החקירות והדרישות הם הדברים שהן עיקר העדות ובהן יתחייב או יפטר... שאין אנו יכולים להזים את העדים עד שיכוונו את הזמן והמקום.” (ספר שופטים, הלכות עדות, פרק א', הלכה ה'.)
בדבריו מרחיב הרמב"ם את המונח "חקירות", וקובע, שבמובנן המצומצם אמנם מדובר על שבע השאלות שמופיעות במשנה, אך בנוסף להן יש גם את ה"דרישות" - שהן שאלות שאמנם משתנות בהתאם לסיפור, אך הן בסיסיות עד כדי כך שהן נדרשות לנו בדיוק כמו החקירות, מה שאומר שבמקרה של אי-ידיעת התשובה להן העדות נפסלת.
אף על פי שלפי קביעה זו ניתן לסווג אוטומטית את הדרישות כחלק אינטגרלי מהחקירות, עדיין לא ייתכן לסווג אותן כזהות להן, שכן אודות ה"חקירות" נכתב ב"משנה תורה" שהסיבה להן היא העובדה שעל כל עדות להיות בת־הזמה - סיבה שאינה מתאימה ל"דרישות", הדרישות אינן הופכות את העדות לבת־הזמה.
אם כן, סביר של"דרישות" ול"חקירות" טעם משותף אחר בגינו סבור הרמב"ם שהדרישות הן חלק מהחקירות. ככל הנראה עדות, ובמיוחד עדות בעניינים שעונשם מוות, לא יכולה להיות לאקונית, ועל העדים לפרט יותר את מראה עיניהם שעליו הם מעידים. סיבה זו נכונה גם בהנמקת ה"דרישות" וגם בהנמקת ה"חקירות", ובגללה סבור הרמב"ם כי ה"דרישות" הן מכלל ה"חקירות".
מעמדן של השאלות בגישות הראשונים השונות > גישת רבי זרחיה הלוי

גישתו של רבי זרחיה הלוי מובאת בחידושי הר"ן במקום, והוא מצוטט כאומר: ”דעת הר"ז הלוי ז"ל, דמכירין אתם אותו התריתם בו הוי עיקר העדות, ואם אמר אחד מהם איני יודע עדותן בטלה, אבל ע"א [עבודת אלילים] את מה עבד ובמה עבד הוי בדיקות, ואם אמר אחד מהם איני זוכר את מה עבד ובמה עבד, אבל יודע אני בוודאי שעבד ע"א עדותן קיימת...”
לדבריו קיים הבדל מהותי בין השאלות שכתובות במשנה, לכאורה ללא כל הבחנה. "מכירים אתם אותו? התרתם בו?" הן שאלות מגופה של העדות; כלומר, לא אישוש לעדות או וידוא אמינותם של העדים, אלא העדות עצמה - ובזאת שוררת בינו לבין הרמב"ם הסכמה. לעומת זאת, השאלות שנשאלים עדים המעידים על עובד עבודה זרה: "מי עבד? ובמה עבד?", שהרמב"ם קיטלגן כ"חקירות", לדעתו משתייכות לקטגוריית ה"בדיקות", שבה במקרה בו העדים אינם יודעים לענות, העדות כשרה.
רבי זרחיה הלוי אינו מכיר בסוג השלישי של השאלות; ה"דרישות", שלפי גישת הרמב"ם דומות לחקירות, בכך שחובה לשאול אותן, למרות אי-היותן מכשיר להפיכת העדות לבת־הזמה. לדבריו במסגרת חקירת העדים על ידי בית הדין יש "חקירות", בהן אי ידיעת התשובה פוסלת את העדות; ו"בדיקות", בהן השאלות אופציונליות בלבד, ופוסלות רק במקרה בו התגלתה סתירה בדברי העדים. כל שאלה אחרת שמופיעה במשנה היא חלק אינטגרלי מהעדות ולא אישוש לה או וידוא אמיתותה.
מעמדן של השאלות בגישות הראשונים השונות > גישת רבנו דוד בונפיד

רבנו דוד בונפיד מצוטט אף הוא בחידושי הר"ן, ואלו דבריו: ”וה"ר דוד ז"ל סובר, שהשבע חקירות המנויות במשנתינו אין עדותן מתקיימת זולתם, שאם לא שאלו אותם הדיינין אין עדותם עדות, אבל מכירין אתם אותו וכו' עובד ע"א וכו', אם לא שאלו אותן עדותן עדות, שהעדים כך הם מעידים, מעידים אנו באיש פלוני שחייב מיתה שהרג הנפש, ויש בכלל דבריהם שהם ידעו שישראל הרג ושהתרו בו ושקיבל עליו ההתראה, אלא שיש להן לדיינין לבודקן, ולשאול להן על כל דבר ודבר, שאין לסמוך עליהם מן הסתם...”
שיטתו בסיווגן של השאלות במשנה מורכבת; לטענתו, המידע שנובע מן השאלות בנוגע לזהות הנאשם והאם הוא הותרה - "מכירים אתם אותו? התרתם בו?, וכן המידע שנובע מהשאלות לעדים המעידים על עובד עבודה זרה "מי עבד? ובמה עבד?", הוא מידע חיוני שבלעדיו העדות לא קבילה. אלא שבניגוד לרמב"ם שהסיק מכך שמוטלת על הדיינים חובה לשאול ולוודא שהעדים יודעים את התשובות לשאלות הללו, טוען רבנו דוד שהדיינים יכולים להניח כמובן-מאליו שהתשובות לשאלות הללו חיוביות. העובדה שבמשנה נכתב שיש לשאול את השאלות הללו, היא המלצה בלבד, ולא סותרת את האפשרות העקרונית להניח כי העדות מבוססת והתשובות חיוביות - נימוק שמעמיד שאלות אלו בשורה אחת עם "בדיקות" בכך ששאילתן היא רשות, ומאידך כ"חקירות" בכך שאי-ידיעת תשובה להן פוסלת את העדות.
בנוגע לשני סוגי השאלות האחרים עליהם נחלקו הרמב"ם ורבי זרחיה הלוי, רבנו דוד אינו מביע דעה, ויכול, באופן עקרוני, להסכים עם כל אחד מהם. יש לשים לב כי רבנו דוד הוא היחיד שסבור כי סוגי השאלות "מכירים אתם אותו? התריתם בו?" ו"מי עבד? ובמה עבד?" הם זהים במעמדם.
ביצוע דרישה וחקירה בסיטואציה בה התשובות ידועות

דוגמה קלאסית למצב בו התשובות ידועות, הוא במקרה בו אמרו העדים "פלוני רצח את אלמוני, אתמול"; במקרה זה הדיינים יכולים להסיק מיד את התשובות לכל השאלות בנוגע לשמיטה, השנה, החודש וכו'.
התלמוד פירש את מחלוקתם של תנא קמא ורבי יוסי, כנסובה בדיוק אודות שאלה זו; האם נדרשות הדרישה והחקירה במקרה בו התשובות ידועות. ואכן הרמב"ם פוסק להלכה כשיטת תנא קמא, הגורסת כי בכל מקרה, גם בעת ידיעת התשובות, יש לבצע "חקירה"; כמקובל.
ביצוע דרישה וחקירה בסיטואציה בה התשובות ידועות > גישת רבי זרחיה הלוי

מלשונו של רבי זרחיה הלוי, נראה כי למרות כללי הפסיקה שקובעים שיש לפסוק הלכה-למעשה ששאילת השאלות נצרכת בכל מקרה - גם במקרים בהם התשובות ידועות; פוסק רבי זרחיה הלוי ההפך - כשיטת רבי יוסי, הגורסת כי אין כל צורך לדרוש ולחקור, אלא רק על מנת לדעת את התשובות.
למרות זאת, רבי יחזקאל לנדא בספרו "נודע ביהודה", נותן פרשנות מקורית לדברי רבי זרחיה הלוי. על פי גישת רבי זרחיה הלוי שהובאה לעיל, חולקו השאלות לשני סוגים: "חקירות" - אותן היינו מוכרחים לשאול בכל מקרה, ו"בדיקות" - שהיו אופציונליות בלבד, ואליהן גם השתייכו השאלות "מי עבד? ובמה עבד?". לעומת זאת ה"נודע ביהודה" גורס כי גם רבי זרחיה הלוי מודה שהשאלות "מי עבד? ובמה עבד?" אינן נכללות באחת מן הקטגוריות, אלא הן מהוות סוג שלישי של שאלות; שאלות שדומות ל"בדיקות" בכך שאין חובה על העדים לדעת את התשובה, אלא רק שלא לסתור את עצמם, אלא שבניגוד ל"בדיקות" האופציונאליות מטבען, חובה על הדיינים לשאול את שתי השאלות "מי עבד? ובמה עבד?", וזאת מכיוון שמדובר בפרטים בסיסיים ביותר. אם כן מדובר בשאלות שחובה לשאול, אך אין חובה לדעת את התשובות עליהן.
דרישות וחקירות בדיני ממונות

כאמור, ביטלו חכמים את הצורך בדרישה וחקירה במשפט אזרחי, וזאת כדי שלא לנעול דלת בפני לווים - על מנת שאנשים יוכלו לסמוך על כך שכספם יושב להם ללא דרישות ראייתיות נוקשות.
הצגת הדברים בפשטות מביאה לידי הבנה כי מדאורייתא קיים חיוב לדרוש ולחקור, אלא שחכמים ביטלו אותו. אך יש לציין כי קיימת שיטה קיצונית, לכאורה, הגורסת כי אף מדאורייתא אין צורך בדרישות וחקירות במשפטים אזרחיים. אך רבי יחזקאל לנדא בספרו "נודע ביהודה" ממתן את האמירה הקיצונית הזו, ומסביר כי היא מתייחסת לעיקרון אחד מתוך שני עקרונות העומדים בבסיס הצורך בדרישה וחקירה. לדבריו הצורך בדרישה וחקירה שנובע מהצורך שהעדות תהיה בת-הזמה - אינו קיים במשפט אזרחי, אך הצורך בדרישה וחקירה כפי שנלמד מהפסוקים בסוגיה המרכזית, - קיים גם במשפט אזרחי.
דרישות וחקירות בדיני ממונות > דרישה וחקירה שבוצעו בדיעבד

לאחר תקנת חכמים המבטלת את הצורך בדרישה וחקירה בדיני ממונות חל איסור על הדיינים "להתנדב" ולחקור את העדים. אך אם העדים נחקרו בכל זאת, מכל סיבה שהיא, ונמצא שאינם יודעים פרט מפרטי החקירות, קיימת מחלוקת בין פרשני התלמוד האם העדות נפסלת או לא. רבי מנחם המאירי סבור כי העדות כשרה: ”שאף על פי שאין דיני ממונות בדרישה וחקירה אם מ"מ (-מכל מקום) נמצאו מוכחשים מתוך דבריהם בדרישה וחקירה... ו(גם) ההכחשה גמורה... - עדותן בטלה;” משתמע מדבריו שבמצב בו אין הכחשה אלא רק אי-ידיעה - העדות כשרה. לעומתו טוען רבי שבתי הכהן - בספרו שפתי כהן - כי במקרה של אי-ידיעה העדות נפסלת; לדעת הש"ך הסיבה בגינה ניתן לוותר על הדרישות והחקירות במשפטים אזרחיים, היא רק כי ניתן להניח מראש שהעדים יודעים את התשובות, מכאן שבמקרה בו התברר מדבריהם עצמם מעל לכל ספק שהם אינם יודעים את התשובות - עדותם נפסלת.
לעומת המקרה בו התגלו העדים כאינם יודעים, במקרה בו נוצרה סתירה בשאלות, הדרישות והחקירות הדבר נתון במחלוקת אמוראים.
שיטת רב יהודה (על פי הסבר רבא) היא, שקיימת חלוקה בסיסית בין שני סוגי הכחשות: הכחשות שבעיקר העדות, לדוגמה ויכוח בין העדים אודות סוג הכסף שהולווה - בהן הכחשה פוסלת גם בבדיקות, ולעומת זאת הכחשות שבנושאים צדדיים יותר, לדוגמה ויכוח בין העדים אודות הכלי בו היה הכסף המולווה - בהן ההכחשה אינה פוסלת. לעומתו מובאת שיטת אמוראי נהרדעא (בעגה ארמית: "נהרדעי"; על פי שפ"ן הסופר מדובר ברב חמא), הגורסת כי אין להבדיל בין סוגי ההכחשות השונים, ובכל מקרה - גם אם התגלו הכחשות בגופה של העדות - היא כשרה. הר"ן ופרשנים נוספים הסבירו את שיטת אמוראי נהרדעא בכך שבמשפט אזרחי אין צורך כלל ועיקר בבדיקות; אך המהרש"א מסביר שיטה זו בצורה אחרת. לדעתו דברי אמוראי נהרדעא שאמרו ”אפילו אחד אומר מנה (=מאה) שחור ואחד אומר מנה לבן - מצטרפין”, אינם משקפים דעה שגם בהכחשה הדדית מוחלטת העדות כשרה, אלא לדעתם סוג ההכחשה הספציפי הזה - מנה שחור ומנה לבן, אינו נחשב הכחשה מוחלטת, מכיוון שהוויכוח בין שני העדים הוא על צבע המנה ולא על המנה עצמו, כלומר, מכיוון שקיימת הסכמה על עצם העובדה שהולווה מנה, דעתם של אמוראי נהרדעא היא שהעדות כשרה.
סוגים שונים של דיני-ממונות

תחת ההגדרה הכללית דיני ממונות (או כפי שכונו – משפט אזרחי), נכללים כמה סוגים של דיונים ששונים זה מזה בפרטי ההלכות הנוגעות לדרישה וחקירה. הקטגוריה הראשית "דיני ממונות" מונה את התחומים הבאים:
הודאות והלוואות – חיובים משפטיים, שהם אזרחיים מרצון (דיונים דומים נוספים השייכים לקטגוריה זו לעניין דרישה וחקירה = ירושות, מכירות, מתנות, כתובת-אישה ונזקי-שור).
גזלות וחבלות – חיובים משפטיים, שהם אזרחיים שאינם מרצון.
קנסות – חיובים פליליים, שהם מטעם השלטון או ההלכה.
ההכללה המופיעה במשנה הקובעת כי "דיני ממונות" פטורים מדרישה וחקירה נסובה אודות "הודאות והלוואות" בהן קיים החשש של "נעילת דלת בפני לווים", אך הכללת קטגוריית דיני ממונות מכילה יוצאים מן הכלל; הראשון שבהם הוא דיני קנסות, בהם אין כל סיבה לבטל את הצורך בדרישה וחקירה, שכן הנימוק לביטול הצורך בדרישה וחקירה הוא שלא לנעול דלת בפני לווים - נימוק שלא שייך לדיני קנסות, ולכן בקטגוריה זו נדרשות דרישה וחקירה מלאות.
בנוגע לפטור מהצורך בדרישה וחקירה בענייני "גזלות וחבלות" קיימת מחלוקת ראשונים. בתוספות מופיעות שתי האפשרויות: האחת גורסת כי ענייני גזלות וחבלות לא נפטרו מהצורך בדרישה וחקירה; האפשרות האחרת גורסת כי הם דומים לדיני הלוואות והודאות וגם בהם ביטלו חכמים את הצורך בדרישה וחקירה. לפי שיטה שלישית – שיטתו של הרא"ש – קיים הבדל בין גזלות לבין חבלות בעניין זה: בגזלות בוטל הצורך בדרישה וחקירה ואילו בחבלות הוא נותר כשהיה. כמו כן קיימת שיטה רביעית - שיטה המובאת בתוספות, שמחלקת בתוך קטגוריית הגזלות עצמה בין גזלות מצויות ולא מצויות.
השוואה למשפט הישראלי

מעבר להבדלים העקרוניים בתפיסת מוסד העדות בין ההלכה לבין המשפט בישראל (שאינו דתי), וכן מעבר להבדלים בהלכות המפורטות של גביית עדות, קיימים הבדלים בסיסיים גם בנוגע לחקירת העדים. הבדל בולט הוא העובדה כי במשפט הישראלי אין כללים הקובעים אלו שאלות יש לשאול או ירידה לפרטי החקירה באותה רמה בה ההלכה מתערבת בשיקול דעתם של הדיינים. החוקים הכתובים דנים בשאלות נישתיות, כגון חקירת ילדים, חקירת נפגעי עבירות מין ווריאציות שונות של גביית עדות, אך אינם מזכירים מאומה על אופן ביצוע החקירה, ומותירים את פרטיה וניהולה לשיקול דעת השופט, לניסיונו ולדרכים המקובלות.
הבדל מהותי נוסף, אולי הניכר לעין ביותר, נעוץ באופן ביצוע החקירה. במשפט הישראלי החוקרים הם עורכי-הדין של שני הצדדים ותפקידו של השופט הוא לפקח על החקירה ולנהל את המשפט, בהלכה הדיינים עצמם הם החוקרים, ותפקידו של הטוען הרבני, כלל אינו מוכר.
לקריאה נוספת

נחום רקובר, ניבי תלמוד, ספריית המשפט העברי, ה'תשנ"א.
יואב שטרנברג, "הגדרת החיוב בדרישה וחקירה", חמדת הארץ ה, ארץ חמדה, ירושלים, ה'תשס"ז, עמ' 224–234.
לאסה פרנסיס לורנס אופנהיים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 במרץ 1858 וינדקן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  7 באוקטובר 1919 (בגיל 61) קיימברידג', הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  גרמניה 
 השכלה:  אוניברסיטת גטינגן  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 מעסיק:  אוניברסיטת קיימברידג', בית הספר לכלכלה של לונדון 
 
לָאסָה פְרַנְסִיס לוֹרֵנְס אוֹפֶּנְהַיְם (Lassa Francis Lawrence Oppenheim;‏ 30 במרץ 1858 - 7 באוקטובר 1919) היה משפטן גרמני–יהודי, נמנה עם אבות המשפט הבין-לאומי, ובפרט האסכולה הפוזיטיביסטית המשפטית. שני כרכי ספרו – International Law: A Treatise (המשפט הבין-לאומי: חיבור) – נחשבים לאבן יסוד בחקר המשפט הבינלאומי. בהגותו השפיע על יוסף רז ועל פרוספר וייל.
חייו

אופנהיים נולד בווינדקן, בסמוך לעיר החופשית פרנקפורט, שבקונפדרציה הגרמנית, לאהרן אופנהיים, סוחר סוסים יהודי. הוא למד באוניברסיטאות ברלין, גטינגן והיידלברג.
בשנת 1881 השלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת גטינגן. שנתיים לאחר מכן למד באוניברסיטת לייפציג, שם היה לתלמידו של הפרופסור למשפט פלילי קארל בינדינג. ב-1885 סיים את ההביליטציה באוניברסיטת פרייבורג ושם לימד משפט פלילי. בשל יהדותו נמנע ממנו להתקדם, ועל כן עבר ב-1892 לאוניברסיטת בזל. בבזל המשיך אופנהיים לעסוק במשפט הפלילי. רק לאחר שעבר לממלכה המאוחדת פנה מהמשפט הפלילי למשפט הבין-לאומי.
אופנהיים עבר לממלכה המאוחדת ב-1895 והתאזרח בה ב-1900. תחילה הרצה בבית הספר לכלכלה של לונדון, ובשנת 1908 היה לפרופסור למשפט בין-לאומי וראש המחלקה על שם היוול באוניברסיטת קיימברידג'.
אופנהיים כתב את הספר International Law: A Treatise (משפט בין-לאומי: חיבור), ספר שנחשב לאבן יסוד בתחום. המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור ב-1905–1906, ומאז יצאו לאור תשע מהדורות. הכרך הראשון עוסק בעתות שלום, ואילו השני בעתות מלחמה ונייטרליות.
במלחמת העולם הראשונה ייעץ לממשלה הבריטית בענייני משפט בין-לאומי. אופנהיים תמך בהקמת חבר הלאומים.
אופנהיים היה חבר בהתאחדות האנגלו-יהודית ונמנה עם קהילת בית הכנסת הליברלי.
לקריאה נוספת

"אופנהיים, לסה פרנסיס לורנס", האנציקלופדיה העברית (כרך ב), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשי"א, עמ' 78
הערות שוליים

1 2  Janis, Mark W. (1996). Oppenheim, Lassa; Jennings, Robert; Watts, Arthur (eds.). "The New Oppenheim and Its Theory of International Law". Oxford Journal of Legal Studies. 16 (2): 329–336. ISSN 0143-6503.
↑  Gregory CN. Professor Oppenheim. American Journal of International Law. 1920;14(1-2):229-232. doi:10.2307/2187848
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278511405171  PLWABN: 9810635042905606  BIBSYS: 90626180  BNE: XX1385690  BnF: cb12403156r (data)  CiNii: DA0488525X  GND: 117137340  ICCU: UFIV091198  ISNI: 0000 0001 0896 0389  LCCN: n84088978  LNB: 000065708  NDL: 00755736  NKC: jn20010316074  NLA: 35576766  NLG: 229929  NTA: 068886349  RERO: 02-A016992469  SNAC: w6ht62mx  SUDOC: 085102474  Trove: 1001573  VcBA: 495/235712  VIAF: 46846424   WorldCat (עם VIAF): 46846424
מבחן הוודאות הקרובה

מבחן הוודאות הקרובה הוא מבחן שנקבע לראשונה בבג"ץ קול העם שמטרתו היא לאזן בין חופש הביטוי לבין ביטחון המדינה או שלום הציבור. כאשר יש ודאות קרובה שביטוי יפגע באופן ממשי באינטרסים אלו הזכות לחופש הביטוי נסוגה.
מבחן זה מבטיח שלא ייהיה דיכוי של ביטוי עמדות רק בגלל היותן מנוגדות או שאינן תואמות לאלה המוחזקות בידי אנשי השלטון, אך ניתן יהיה להגשים את המטרה של מניעת סכנה לשלום הציבור. מלבד שימוש בעובדות חיצוניות - שביניהן לבין הפרסום נוצר קשר ישיר - מבחן זה מאפשר שימוש בפרמטרים נוספים כגון: מצב חירום נתון בו נמצאת המדינה בפרק זמן מסוים או מורכבות בינלאומית זו או אחרת השוררת באותה שעה.
מבחן של "וודאות קרובה", אינו מחייב שהסכנה לשלום הציבור לתהיה קרובה מבחינת הזמן. עם זאת, ככל שהמרחק בין הפרסום לבין הסכנה הנטענת לשלום הציבור גדול יותר, יש בכך כדי להרחיק את מידת הוודאות שהסכנה תתממש ויש בכך כדי להחליש את הקשר בין הפרסום לסכנה הנובעת בגינו.
לקריאה נוספת

בג״ץ קול העם, עמ׳ 884-890.
לאון ולס

| --- | --- |

 לידה:  10 במרץ 1925 ראדז'ייחוב, אוקראינה 
 פטירה:  19 בדצמבר 2009 (בגיל 84) פורט לי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, פולין 
 
לאון וליצקר ולס (בגרמנית: Leon Weliczker Wells;‏ 10 במרץ 1925, סטויאנוב, פולין (כיום באוקראינה) – 19 בדצמבר 2009, פורט לי (אנ'), ניו ג'רזי) היה מהנדס יהודי-פולני-אמריקאי. בין השנים 1942–1944 היה אסיר במחנה הריכוז לבוב-ינובסקה. במבצע 1005 אולץ לשרוף את גופות האסירים שנרצחו. הוא נמלט ושרד את השואה. לימים היה עד במשפט אייכמן.
קורות חייו

אביו של ולס היה סוחר עצים בכפר סטויאנוב שבמזרח פולין (כיום באוקראינה). בשנת 1936 עבר האב עם משפחתו לעיר המחוז לבוב. בספטמבר 1939 כבשה ברית המועצות את לבוב כחלק מהנספח הסודי בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב. האב הוכרז כקפיטליסט ורכושו הוחרם על ידי הממשל הסובייטי. ביוני 1941 הגישו ולס ואחותו בקשה להתקבל ללימודים באוניברסיטת מוסקבה. באותו חודש פלשה גרמניה לברית המועצות והחלה רדיפת היהודים בלבוב והשמדתם. משפחתו של ולס נכנסה לגטו ובני המשפחה הועסקו בעבודות כפייה. ולס נכלא במחנה הריכוז ינובסקה. ביוני 1942 הצליח להימלט ממבצע רצח המוני שביצעו הגרמנים ביהודי המחנה, וזאת למרות שהיה חולה וחלש. עד דצמבר 1942 הסתתר ביישובים בסביבה, בהם ראדז'ייחוב. הוא שב לגטו לבוב, שכעת היה מחנה עבודה, ועבד בו, בעוד מספר תושבי הגטו יורד כמעט מדי יום עקב גירושים להשמדה.
ביוני 1943 הוצב ולס ביחידת היהודים שהצטוותה להשמיד את הראיות לרצח ההמוני של היהודים על ידי שריפת הגופות וטחינת שרידיהן. חלק מהגופות המרקיבות הוסעו למקום שריפתן וטחינתן במשאיות. היחידה בה עבד ולס פעלה בבריוכוביצ'י (אנ'), בוברקה, פוסטומיטי (אנ') יבוריב, ובסביבות סטניסלבוב, כיום איוונו-פרנקיבסק. במהלך תקופת מעצרו הצליח ולס לכתוב יומן, ששרד איתו את המלחמה.
ב-19 בנובמבר 1943 ניסו האסירים לברוח, במבצע מתואם. רובם נהרגו בעת ניסיון הבריחה. ולס הסתתר ברפת בחוותו של איכר פולני במשך ארבעה חודשים, עם 16 יהודים אחרים. שישה אחיו ואחיותיו וכן הוריו נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם. דודו נרצח ב-16 בנובמבר 1942 בסטויאנוב. מתוך 76 בני משפחתו הקרובים, רק הוא שרד.
לאחר השחרור בידי הצבא האדום באפריל 1944 עבד ולס בלבוב במנהל הרכבות האוקראיני והיה מקיים נסיעות עבודה לקייב ולמוסקבה. הוא נפגש עם ההיסטוריון הסובייטי ולדימיר פבלוביץ' בלאייב (אנ') ושוחח עמו על האפשרות שיתרום למחקר על טבח הפרופסורים של לבוב (אנ') ביולי 1941 עם בני משפחותיהם, מכיוון שיחידה 1005 בה הועסק ולס אולצה לשרוף בין היתר גם את גופותיהם. ולס נקב במספר 38 נרצחים, ונקב בשמות של חלקם: קז'ימייש ברטל, טדאוש אוסטרובסקי (גר'), וולודז'ימייז' סטוז'ק (אנ') וטדאוש בוי-ז'לנסקי (אנ').
עם סיפוח חלק משלזיה לאוקראינה הסובייטית, הועבר חלק מהאוכלוסייה הפולנית לאותו חלק של שלזיה שכעת שכן בפולין בגבולותיה החדשים. ולס הועבר גם הוא לשם והחל ללמוד הנדסה בבית ספר לטכנאים בגלייביץ. ההיסטוריון פיליפ פרידמן החל לקרוא את היומן שכתב ולס בתקופת השואה וששרד, ועל סמך היומן כתב ופרסם ספר על יחידת המוות זונדרקומנדו 1005. בשנת 1958 פורסמה מהדורה בגרמנית של ספר זה וב-1963 - מהדורה באנגלית.
לאחר פוגרום קרקוב ופוגרום קיילצה חשש ולס להישאר בפולין. הוא עבר למחנה עקורים באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה והחל ללמוד באוניברסיטה הטכנית של מינכן. שם הביא למעצרו של פושע המלחמה יוהאן ראוך (Johann Rauch) בעזרת חבריו, עמיתיו למאסר בשנות המלחמה, דוד מנוסביץ' ומקס הניג. ראוך הוסגר לרפובליקה העממית הפולנית בהתאם להצהרת מוסקבה. בני משפחתו של ראוך ניסו לשכנע את ולס להעיד לטובתו של ראוך במשפט. ראוך הוצא להורג ב-1949.
ולס תוחקר על ידי החוקרים שאספו ראיות לקראת משפטי נירנברג אך הצהרתו לא נכללה לבסוף בחומר הראיות שהוצג במשפט. עם זאת, הוא העיד במשפטו של פאול בלובל, בלובל הוצא להורג ב-1951. ולס קיבל תואר דוקטור בהנדסה ב-1949 במינכן ועזב לארצות הברית, שם היה עמית מחקר באוניברסיטת ניו יורק. לאחר מכן היה מהנדס במגזר הפרטי.
במאי 1961 העיד במשפט אייכמן.