stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המפלגה הפרוגרסיבית (איסלנד)
היסטוריה

המפלגה הפרוגרסיבית הוקמה כדי לייצג את מעמד החקלאים של איסלנד, דבר שהתחיל להתפוגג לקראת סוף המאה ה-19, כשאיסלנד התחילה לעבור תיעוש ועיור. אבל עד היום עיקר התמיכה במפלגה מגיעה מהאזורים הכפריים של איסלנד. המפלגה נוסדה בשנת 1916 כמיזוג של שתי מפלגות חקלאיות, מפלגת האיכרים (Bændaflokkur), ומפלגת החקלאים העצמאיים (Óháðir bændur).
לאורך ההיסטוריה של איסלנד כמדינה עצמאית, המפלגה הפרוגרסיבית הייתה לרוב המפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט. לעיתים קרובות הצטרפה לקואליציות ממשלתיות יחד עם מפלגת העצמאות מצד ימין-מרכז או עם מפלגות מרכז-שמאל. בין השנים 1927–1990, המפלגה הפרוגרסיבית החזיקה בתפקיד ראש הממשלה.
יושבי ראש המפלגה

| מס' | מנהיג | מנהיג | תחילת כהונה | סיום הכהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | Ólafur Briem(–) | 1916 | 1920 |
| 2 |  | Sveinn Ólafsson(–) | 1920 | 1922 |
| 3 |  | ת'ורליף ג'וקרסון (–) | 1922 | 1928 |
| 4 |  | טריגווי תורהלסון(1889–1935) | 1928 | 1932 |
| 5 |  | אאוסגייר אאוסגיירסון(1894–1972) | 1932 | 1933 |
| 6 |  | Sigurður Kristinsson(–) | 1933 | 1934 |
| 7 |  | Jónas Jónsson(1885–1968) | 1934 | 1944 |
| 8 |  | הרמן יונסון(1896–1976) | 1944 | 1962 |
| 9 |  | איילנשטיין ג'ונסון (1906–1993) | 1962 | 1968 |
| 10 |  | אולאפור יוהאנסון(1913–1984) | 1968 | 1979 |
| 11 |  | סטינגרימור הרמנסון(1928–2010) | 1979 | 1994 |
| 12 |  | הלדור אסגרימסון(1947–2015) | 1994 | 2006 |
| 13 |  | יון סיגורדסון (1946) | 2006 | 2007 |
| 14 |  | Guðni Ágústsson (1949) | 2007 | 2008 |
| 15 |  | Valgerður Sverrisdóttir (1950) | 2008 | 2009 |
| 16 |  | סיגמונדור דויד גונלאוגסון(1975) | 2009 | 2016 |
| 17 |  | סיגורדור אינגי יוהנסון(1962) | 2016 | מכהן |
מושבים בפרלמנט

| בחירות | הצבעות | % | מקומות ישיבה | +/– | גדול המפלגה בפרלמנט | ממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1919 | 3,115 | 22.2 | 11 / 40 |  | שלישית בגודלה | האופוזיציה |
| 1923 | 8,062 | 26.6 | 15 / 42 | 4+ | שנייה בגודלה | קואליציה |
| 1927 | 9,532 | 29.8 | 19 / 42 | 4+ | הגדולה ביותר בפרלמנט | קואליציה |
| 1931 | 13,844 | 35.9 | 23 / 42 | 4+ | הגדולה ביותר בפרלמנט | ממשלת רוב מוחלט |
| 1933 | 8,530 | 23.9 | 17 / 42 | 6- | השנייה בגודלה | קואליציה |
| 1934 | 11,377 | 21.9 | 15 / 49 | 2- | השנייה בגודלה | קואליציה |
| 1937 | 14,556 | 24.9 | 19 / 49 | 4+ | הגדולה ביותר בפרלמנט | ממשלת מיעוט |
| 1942 (יולי) | 16,033 | 27.6 | 20 / 49 | 1+ | הגדולה ביותר בפרלמנט | האופוזיציה |
| 1942 (אוקטובר) | 15,869 | 26.6 | 15 / 52 | 5- | השנייה בגודלה | האופוזיציה |
| 1946 | 15,429 | 23.1 | 13 / 52 | 2- | השנייה בגודלה | האופוזיציה |
| 1949 | 17,659 | 24.5 | 17 / 52 | 4+ | השנייה בגודלה | האופוזיציה |
| 1953 | 16,959 | 21.9 | 16 / 52 | 1- | השנייה בגודלה | קואליציה |
| 1956 | 12,925 | 15.6 | 17 / 52 | 1- | השנייה בגודלה | קואליציה |
| 1959 (יוני) | 23,061 | 27.2 | 19 / 52 | 2+ | השנייה בגודלה | האופוזיציה |
| 1959 (אוקטובר) | 21,882 | 25.7 | 17 / 60 | 2- | השנייה בגודלה | האופוזיציה |
| 1963 | 25,217 | 28.2 | 19 / 60 | 2+ | השנייה בגודלה | האופוזיציה |
| 1967 | 27,029 | 28.1 | 18 / 60 | 1- | השנייה בגודלה | האופוזיציה |
| 1971 | 26,645 | 25.3 | 17 / 60 | 1- | השנייה בגודלה | קואליציה |
| 1974 | 28,381 | 24.9 | 17 / 60 | - | השנייה בגודלה | קואליציה |
| 1978 | 20,656 | 16.9 | 12 / 60 | 5- | הרביעית בגודלה | קואליציה |
| 1979 | 30,861 | 24.9 | 17 / 60 | 5+ | השנייה בגודלה | האופוזיציה |
| 1983 | 24,754 | 18.5 | 14 / 60 | 3- | השנייה בגודלה | קואליציה |
| 1987 | 28,902 | 18.9 | 13 / 63 | 1- | השנייה בגודלה | קואליציה |
| 1991 | 29,866 | 18.9 | 13 / 63 | - | השנייה בגודלה | האופוזיציה |
| 1995 | 38,485 | 23.3 | 15 / 63 | 2+ | השנייה בגודלה | קואליציה |
| 1999 | 30,415 | 18.4 | 12 / 63 | 3- | השלישית בגודלה | קואליציה |
| 2003 | 32,484 | 17.7 | 12 / 63 | - | השלישית בגודלה | קואליציה |
| 2007 | 21,350 | 11.7 | 7 / 63 | 5- | הרביעית בגודלה | האופוזיציה |
| 2009 | 27,699 | 14.8 | 9 / 63 | 2+ | הרביעית בגודלה | האופוזיציה |
| 2013 | 46,173 | 24.4 | 19 / 63 | 10+ | השנייה בגודלה | קואליציה |
| 2016 | 21,791 | 11.5 | 8 / 63 | 11- | הרביעית בגודלה | האופוזיציה |
| 2017 | 21,016 | 10.7 | 8 / 63 | - | הרביעית בגודלה | קואליציה |
הערות שוליים

↑  Eirikur Bergmann, Nordic Nationalism and Right-Wing Populist Politics: Imperial Relationships and National Sentiments, London: Palgrave Macmillan UK, 2017, עמ' 93–124, ISBN 978-1-137-56703-1. (באנגלית)
↑  Eirikur Bergmann, Iceland and the International Financial Crisis: Boom, Bust and Recovery, Springer, 2014-01-30, ISBN 978-1-137-33200-4. (באנגלית)
↑  , "The Icelandic Progressive Party: Trawling for the Town Vote?". doi: https://doi.org/10.4324%2F9781315254937-13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 249152140015611100004   WorldCat (עם VIAF): 249152140015611100004
דרורה דקל

| --- | --- |

דרורה דקל, דיוקן עצמי וניטים, 1998, תצלום וקופסת פח
 לידה:  1948 (בת 76 בערך) חולון, פלשתינה (א"י) 
 מקום לימודים:  המדרשה לאמנות רמת השרון
 תחום יצירה:  הדפס, צילום, פיסול, וידאו
 www.droradekel.co.il
 
דרורה דקל (נולדה בחולון 1948) היא אמנית ישראלית בתחום האמנות הפלסטית, היוצרת במגוון רחב של יצירה חזותית: קולאז', הדפס, וידאו ארט וצילום. לצד כל אלה פעלה באוצרות תערוכות ובהוראת האמנות. דקל עוסקת גם בכתיבת שירה ופרוזה אוטוביוגרפית.
ביוגרפיה

דרורה דקל היא בתם של יליד קייב, אוקראינה וילידת וינה, אוסטריה. אמה, גרטרוד (יהודית) פרינץ עלתה לארץ ישראל בספינה בלתי לגאלית, והגיעה לקבוצת כנרת. כל משפחתה של האם שנותרה באירופה נספתה בשואה. האב גויס לצה"ל ונשלח לדייטון, אוהיו, לבסיס חיל האוויר המרכזי של ארצות הברית. הוא שהה שם במשך שנתיים במסגרת הקורס הראשון של חיל האוויר לטכנאי מטוסים. בשל תפקידיו בצה"ל נעדר מהבית לתקופות ארוכות. בילדותה של דקל הרבתה המשפחה לעבור מקומות מגורים ברחבי הארץ עקב עבודת האב.
מייד בתום מלחמת ששת הימים, גויסה דקל לצה"ל שימשה כמורה חיילת בקיבוץ אילות הצעיר. דקל התגוררה בקיבוץ עם משפחתה והייתה בין מייסדי מערכת החינוך של היישוב. כעבור מספר שנים עברה המשפחה לצפון, תחילה לקיבוץ בית העמק ושנתיים מאוחר יותר לקיבוץ כברי, שבו היא מתגוררת עד היום. דקל המשיכה את דרכה במערכת החינוך, ובמקביל יצאה ללימודי אמנות מתקדמים. היא ניהלה את גלריה כברי במשך 25 שנים, החל בשנת 1993 ועד לשנת 2018.
יצירה

עם סיום לימודיה במדרשה לאמנות הציגה תערוכה ראשונה שעסקה במוטיב עץ הדקל, בגלריה צוותא בתל אביב (1993). הדקל הוא מוטיב חוזר וסמלי עבור האמנית והוא מסמל קשר עם חבר שנהרג במלחמת ששת הימים. המשיכה למוטיב זה הוביל בהמשך להחלטתה להחליף את שם נעוריה, ברניסקי, בשם משפחה חדש - דקל.
זיכרונות ילדות עומדים במרכז מרבית עבודותיה, כמו בסדרות "ילדה רעה" (1994) ו"רקמות" שהוצגו בגלריה הצעירה בקיבוץ מצובה ובגלריה טובה אוסמן בתל אביב. אלה היו עבודות קולאז' המורכבות מניירות שנוצרו על יד דקל במספר שכבות, שביניהן היא הטמינה אובייקטים שונים. כל הפריטים האלה הוקפו בסמלים המייצגים עבורה אלימות מינית: סכין גילוח, תחבושות סניטריות וקונדומים. "אלה הן עדויות לפצעים רגשיים שמוצאים ביטוי אמנותי ביצירות," כתבה אנג'לה לוין מהג'רוזלם פוסט בסקירה של התערוכה.
סיפור אמה של דקל, תלאות המשפחה בנדודיה מווינה לצ'כיה ובהמשך לצרפת, ועד לסיומם בארץ ישראל, נוכחים בדימויים הקשורים בשואה. ענת גטניו משייכת בהקשר זה את יצירתה של דקל לזו יוצרים בני 'דור שני' לשואה. האימה והרוע ניכרים בבחירה של צבעים עזים בעבודות, בעיקר השימוש החוזר בשחור ובאדום.
מקור השפעה והשראה נוסף הם אגדות האחים גרים, שסופרו לדקל בילדותה מפי האם. השפעה מרכזית נודעה לסיפור כיפה אדומה שהוא מוטיב מרכזי ביצירתה של דקל. היא קיבלה את הספר מאמה ושנים מאוחר יותר הפכה אותו לאובייקט אמנותי. במרכז הסדרה דמותה המפלצתית של כיפה אדומה שמופיעה בגלגול כמסכת מוות לבנה, כמוזלמנית שנפטרה, כמרטירית קדושה, כמפלצת פגועה מינית.
היבט פמיניסטי שמלווה את דקל בעיסוקה באלימות מינית ואלימות כנגד נשים בלט בתערוכתה 'מצב קרינולינה' (1996). הפסל המרכזי בתערוכה היה של שמלת קרינולינה חצויה, עשויה מפח מגולוון, שהונח חתוך לאורכו על רצפת הגלריה. בשמלה תקועים ברגים ואומים ושזירה של חוט ברזל, ואנקולים לתליית בשר, כשבמרכז פתח אליפטי דמוי רחם. כשהוצג הפסל בתערוכה "שמ-לה / מחשבות על כסות" (2011), נצבעה השמלה בצבע אדום בוהק, תוך חידוד הדיבור על כליאה, אלימות ועל תלות.
בשנת 2020, לאחר מספר שנים של הפוגה ביצירה, חזרה דקל לצור מגזרות נייר המבוססות על דימויי טבע.
עבודות וידאו

דקל פנתה לצור בווידאו כאשר הבינה שהעבודות שלה בצילום ובהדפס הן קולאז'יות באופיין. עבודות הווידאו מתייחסות לזמנים, סיפורים ודימויים, ומציגות עולם תוכן בדקות ספורות. העבודות כוללות הקלטות שבהן היא מקריאה קרעי משפטים מסיפורים אוטוביוגרפיים או שירה מפרי עטה. בעבודה "ליקוי" (2011) הכניסה דימויים הקשורים במצבי ליקוי בחיים, תיאור של עולם מפורק ומאיים שאינו קיים.
אוצרות

כהמשך ישיר להוראה ולעיסוק ביצירה פנתה דקל לעיסוק באוצרות, כשעיסוקה המרכזי היה כמנהלת ואוצרת הגלריה בקיבוץ כברי. במשך 25 שנים אצרה עשרות תערוכות של אמנים ישראלים: יהודים וערבים כאחד. בעקבות עניין בתרבות הערבית ודעתה שלא ניתנת לאמנים מהמגזר הערבי, בשנות ה-90, במה ראויה דייה, פעלה לשילוב יוצרים משני המגזרים בתערוכות משותפות. בראשית שנות ה-90 פעלה דקל לרתום את משרד התרבות, בראשות שולמית אלוני, לתמוך בשיתופי פעולה וחיבור בין הגלריות הקיבוציות בגליל המערבי ליצירת גלריות מבוזרות בתמיכת המדינה. ב-2012 הפכה הגלריה לחלל שיתופי של אמנים יהודים וערבים בגליל ביוזמת דקל.
במקביל לניהול ואוצרות הגלריה בכברי, יצרה דקל מספר פרויקטים מחוץ לגלריה, ביניהם התערוכה 'בבית' (IN HOUSE) בשיתוף האוצר אבי איפרגן, שהוצגה בגלריה לאמנות באום אל פחם (2003). פרויקט השתתפו בוגרים בולטים מבתי ספר לאמנות ברחבי ישראל. האמנים עבדו בבתי התושבים ובבית הספר ביישוב. פרויקט נוסף שאותו הפיקה ואצרה דקל בשיתוף האמן זיו שר התקיים במסגרת פסטיבל עכו בשם "כלים שלובים," (2004). פרויקט זה זכה בפרס הצטיינות בפסטיבל.
פרסים

1972 - פרס קרן ברנר לחינוך עבור פיתוח אמצעי הוראה חדשניים
תערוכות יחיד

1994 - ילדה רעה, הגלריה לאמנות בקיבוץ מצובה, אוצר: קרני עם עד
1994 - הדפסים, הגלריה בצוותא, תל אביב
1995 - רקמות, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1996 - מצב קרינולינה, הגלריה בכברי, אוצרת: אני גולדנברג
1999 - גופי עבודה, גלריית הקיבוץ,תל אביב, אוצרת: טלי תמיר (קטלוג)
2002 - SOMA FORMA הגלריה בקיבוץ בארי, אוצרת: זיוה ילין
2010 - יודעת אני שאיני יודעת, בית האמנים תל אביב, אוצר: חגי שגב
2012 - סוכריות שחורות, דרורה דקל ואיטה גרטנר, משכנות שאננים, ירושלים, אוצרת: אירנה גורדון
2014 - סבתא בישלה דייסה (נטע ויובל גבזו עם סבתא), הגלריה השיתופית בכברי, אוצר: אבי איפרגן
2015 - העורב והחמור, דרורה דקל ואשרף פואח'רי, גלריה Plan-D, דיסלדורף, אוצרת: אנדריאה הכמן.
2015 - שלג שחור, הגלריה השיתופית בכברי
2017 - זרי מוות, הגלריה השיתופית בכברי, במסגרת תערוכת 40 לגלריה בכברי
הערות שוליים

↑  פרסיאדו מור, השפעת הפמיניזם וחקר המגדר על אמנות נשים בנושא השואה
באירופה (1949-1939), בישראל ובארצות הברית (2010-1970), רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ג, עמ' 190
↑  תבנית:Angela Levine, Jerusalem Post, 21 ביולי 1995
1 2  גטניו ענת, מכתבים אדומים, באתר http://www.droradekel.co.il/, ‏18 במרץ 2021
↑  פרסיאדו מור, השפעת הפמיניזם וחקר המגדר על אמנות נשים בנושא השואה
באירופה (1949-1939), בישראל ובארצות הברית (2010-1970), רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן (דוקטורט), תשע"ג, עמ' 187
↑  דקל כספי צופיה, שמלה - מחשבות על כסות, ירושלים: בית האמנים ירושלים, 2011
↑  אופנהיים רות, מדדי בטחון, הגלריה השיתופית כברי, 2020
↑  כברי, גלריה לאמנות ישראלית | דף בית, באתר www.cabrigallery.org.il
↑  דקל דרורה, כחמור ביד היוצר, באתר https://www.erev-rav.com/, ‏12.3.2014
↑  דירקטור רותי, In House, הצופה
↑  גילרמן דנה, יוצאים מן החלל, הארץ, 8.7.2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 273440  NLI: 987007303127805171  ISNI: 0000 0000 5903 9832  LCCN: no2009064944  VIAF: 86404695   WorldCat (עם VIAF): 86404695 
דרורה דקל, ילדה רעה, 1994, נייר בייצור עצמי ואובייקטים
דרורה דקל, קרינולינה, 2011, פח מגולוון צבוע
דרורה דקל, מחווה למרינה אברמוביץ' וראידה אדון, 2020, מגזרת נייר ודיו
המוסד לתוכנה חופשית

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  בוסטון, קיימברידג' 
 מייסדים:  ריצ'רד סטולמן 
 חברים:  5,000 (נכון ל־15 בינואר 2019) 
 יושב ראש:  ריצ'רד סטולמן, Geoffrey Knauth 
 מנכ"ל:  Zoë Kooyman 
 תקופת הפעילות:  4 באוקטובר 1985 – הווה (39 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס ארס אלקטרוניקה (2005) 
 fsf.org
 
המוסד לתוכנה חופשית (באנגלית: Free Software Foundation, בראשי תיבות: FSF) הוא מוסד ללא כוונת רווח שייסד ב־1985 ריצ'רד סטולמן כדי לתמוך בתנועת התוכנה החופשית, במיוחד בפרויקט גנו, על ידי שימוש ברישיונות GNU.
מייסודו של המוסד עד לאמצע שנות התשעים שימשו תוצריו מתכנתים לכתיבה של תוכנה חופשית. מאמצע שנות התשעים עד היום ישנם חברות ויחידים רבים שכותבים תוכנה חופשית, כך שמרבית התוצרים של המוסד משמשים לנושאים משפטיים וארגוניים של קהילת התוכנה החופשית.
בפרסומיו המוסד שם דגש על הפן הערכי והחברתי של מושג החופש בתוכנה - מה שחשוב בתוכנה חופשית הוא לא המחיר הנמוך של ההפצה ולא היתרונות ההנדסיים והעסקיים של היכולת לעיין בקוד המקור של תוכנה, אלא החופש המצפוני להשתמש בתוכנה ולהפיץ אותה. בהתאם לזאת, המוסד נאבק לא רק למען תוכנה חופשית אלא גם נגד פטנטים על תוכנה וטכנולוגיות של ניהול זכויות דיגיטלי (המוסד מכנה אותן "ניהול הגבלות דיגיטלי").
הדירוג העולמי של IIHF

הדירוג העולמי של IIHF היא מערכת לדירוג נבחרות הוקי קרח של המדינות החברות בפדרציית ההוקי קרח הבינלאומית (IIHF). מובילת הדירוג הנוכחי היא קנדה בהוקי גברים וארצות הברית בהוקי נשים.
כל נבחרת צוברת נקודות על פי תוצאות משחקיה וחשיבותם. ככל שמספר הנקודות גדול יותר, כך מקומה של הנבחרת בדירוג גבוה יותר, בדומה לשיטת הדירוג המונהגת על ידי פיפ"א בכדורגל.
תיאור

שיטת הדירוג אושרה בקונגרס פדרציית ההוקי קרח הבינלאומית בספטמבר 2003. לדברי נשיא הפדרציה, רנה פאזל (René Fasel) השיטה עוצבה כדי להיות פשוטה ומובנת "ומשקפת את האיכות ארוכת הטווח של כל תוכניות נבחרות ההוקי קרח הלאומיות ומסירותן להוקי הבינלאומי."
הדירוג משמש לצורך קביעת הנבחרות המשתתפות באליפות העולם בהוקי קרח ובטורניר ההוקי של אולימפיאדת החורף מבלי לעבור במשחקי מוקדמות. כך למשל באולימפיאדת סוצ'י (2014) תשע הנבחרות הראשונות בדירוג העולמי משתתפות ושש הנבחרות מהדירוג הנשי הורשו להשתתף בטורניר המוקדמות והורכב מהדירוג העולמי לשנת 2012. כך תשע הנבחרות הטובות ביותר באליפות העולם בהוקי קרח 2012 קיבלו העפלה אוטומטית לטורניר ההוקי קרח האולימפי.
תיאור > נוסחת הדירוג

הדירגו העולמי מתבסס על המיקום הסופי של ארבע הנבחרות הטובות ביותר באליפות העולם בהוקי קרח ובטורניר ההוקי קרח באולימפיאדה. הניקוד מוענק על פי המיקום הסופי באליפות העולם או בטורניר האולימפי. אלופת העולם מקבלת 1,200 נקודות ולאחר מכן נשמר פער של 20 נקודות בין הנבחרות, כאשר פער של 40 נקודות נשמר בין אלופת העולם לסגניתה ובין המקום השלישי לרביעי ובין המקום הרביעי לחמישי ובין המקום השמיני והתשיעי.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מיקום | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | ... |
| נקודות | 1200 | 1160 | 1120 | 1100 | 1060 | 1040 | 1020 | 1000 | 960 | 940 | 920 | 900 | 880 | 860 | 840 | 820 | 800 | 780 | 760 | 740 | ... |
נקודות מוענקות בשנה הנוכחית בסכום הכולל. נקודות מהשנים הקודמות יורדות ב-25% עד השנה החמישית כאשר הן יורדות בספירה. כך למשל, אם לאחר אולימפיאדת 2018 הנבחרת זכתה במדליית זהב בארבע האליפויות האחרונות ובטורניר האולימפי האחרון הניקוד שלה יהיה 4,200 נקודות:
| תחרות | מקדם הערכה | נקודות |
| --- | --- | --- |
| אולימפיאדת 2018 | 100% | 1200 |
| אליפות העולם 2017 | 100% | 1200 |
| אליפות העולם 2016 | 75% | 900 |
| אליפות העולם 2015 | 50% | 600 |
| אליפות העולם 2014 | 25% | 300 |
| אולימפיאדת 2014 | 0% | 0 |
דירוג הגברים

דירוג הגברים לשנת 2018 מבוסס על תוצאות טורנירי אליפות העולם בהוקי קרח 2017, אליפות העולם בהוקי קרח 2016, אליפות העולם בהוקי קרח 2015, אליפות העולם בהוקי קרח 2014 וטורניר ההוקי של אולימפיאדת 2018.
לקראת אולימפיאדת 2018, הוועד האולימפי ברוסיה ורבים מספורטאיה נאסרו להשתתפות בשל פרשיית אמרוץ. פדרציית ההוקי הבינלאומית חששה כי איסור הספורטאים הרוסיים יביא לכך שהנהלת ליגת ההוקי הקונטיננטלית תאסור על שחקניה להשתתף במשחקים האולימפיים, כפי שעשתה הנהלת ה-NHL, אך לבסוף הספורטאים נשלחו תחת משלחת "ספורטאים אולימפיים מרוסיה".
דירוג הנשים

בדומה לדירוג הגברים, דירוג הנשים לשנת 2018 מבוסס על תוצאות טורנירי אליפות העולם בהוקי קרח 2017, 2016, 2015, 2014 וטורניר ההוקי של אולימפיאדת 2018.
ראו גם

הדירוג העולמי של פיפ"א
הערות שוליים

1 2  דרוג נבחרות לאומיות בהוקי קרח מתוך אתר IIHF
↑  The Associated Press (20 בספטמבר 2003). "Canadiens lose Koivu, Michaud to injury in 4-3 loss to Senators". Sports Illustrated. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Edvinsson, Jan-Ake, ed. (בנובמבר 2003). "News release–Hockey fans are the best in the world" (PDF). International Ice Hockey Federation. p. 7work=Ice Times. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "2014 Olympic Winter Games". International Ice Hockey Federation.
↑  "World Ranking". International Ice Hockey Federation.
↑  "2018 Men's World Ranking (פברואר)". iihf.com. IIHF
גרף שינויי הדירוג בקרב עשר נבחרות הגברים הטובות ביותר בשנים 2003 - 2018
גרף שינויי הדירוג בקרב עשר נבחרות הנשים הטובות ביותר בשנים 2003 - 2018
הדירה ברחוב אמלי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  קריסטין הרמל
 שפת המקור:  אנגלית
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הכורסא
 תאריך:  2019
הדירה ברחוב אמלי (The Room on Rue Amélie) הוא רומן היסטורי, שנכתב על ידי קריסטין הרמל. הרומן מספר על אהבה, מלחמה, גבורה והקרבה. סיפורם של שני זוגות, רובי הנדרסון ותומס קלארק שדרכם הצטלבה בעקבות אירועי המלחמה, ושרלוט דאשר - חברתה הצעירה של רובי, עם לוסיין זייפן המסמכים אשר נפגשו תוך מאמציהם הרבים לשחרור צרפת.
על המחברת

קריסטין הרמל נולדה ב-4 במאי 1979, בניוטון, שבמסצ'וסטס והיא סופרת אמריקאית. הרמל כתבה ספרים רבים שתורגמו לשפות רבות ברחבי העולם וביניהם "המתיקות שבשכחה", "החיים שנועדו לי", "הדירה ברחוב אמלי" ועוד.
תקציר העלילה

העלילה מתרחשת בין השנים 1938–2002 ומתארת את הקשר ואת ההשפעה של העבר, מלחמת העולם השנייה, על ההווה. רובי הנדרסון, צעירה אמריקאית מקליפורניה, הכירה את אהבת חייה, מסיה בנואה, במפגש מקרי. לאחר שנישאו החליטו לעבור יחד לדירה ברחוב אמלי בעיר חלומותיה, פריז. חייה של רובי היו טובים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר אהוב ליבה- מסיה בנואה, נאלץ בחירוף נפש להגן עליה מפני זוועות המלחמה. מסיה פעל למען הברחת הטייסים מגבולות צרפת. הוא סיכן את חייו ועל כן ניסה להרחיק את רובי על מנת שחייה לא יעמדו בסכנה. הספר מתאר תהליכים רבים עימם מתמודדת רובי במהלך חייה הבוגרים ובתוכם אירועי המלחמה. רובי מפתחת קשרים עם אנשים חדשים בחייה, ביניהם נמנית שרלוט, בת השכנים היהודיה. הן עוזרות זו לזו להתמודד עם קשיי המלחמה, פועלות למען שחרור צרפת ועוזרות בתהליך הברחת טייסים מבעלות הברית שנקלעו לגבולותיה של צרפת.
דמויות

רובי הנדרסון: מתוארת כבחורה יפה ומשכילה ורצונה הוא לחיות בגדול, בת למשפחה אמריקאית. היא עברה לפריז בעקבות אהבתה למרסל, ומוכנה לקחת הימור על חייה כדי לעזור לטוב לנצח.
מרסל בנואה: מתואר כאדם אמיץ בעל תושייה רבה אשר מוכן להקריב את חייו למען המדינה, אך לעיתים שוכח את אהוביו שמחכים לו ואף מזלזל בהם.
שרלוט דאשר: בת למשפחה יהודית. שרלוט נאלצת להתנהג בבגרות עקב פרוץ המלחמה ולהתמודד עם אובדן הוריה.
תומאס קלארק: מתואר כבחור אמיץ, רגיש ונאה. שירת בחיל האוויר בדספורד (אנ') של בעלות הברית, שם למד להטיס מטוסי DH82 טייגר מות' והיה טייס מצטיין. תרחישי חייו מובילים לפגישה עם אהבתו.
לוסיין: זייפן מסמכים, שלמד מלאכה זו מאביו והחליפו אחרי מותו.
רקע היסטורי

העלילה המרכזית מתרחשת בתקופת מלחמת העולם השנייה בפריז (1940–1944).
המסגרת ההיסטורית שלה מתרכזת בתקופה עיקרית אשר התחילה בשנים שקדמו למלחמה בפריז בשנת 1938 עם השמועות שנפוצו על מלחמה באירופה ועד המלחמה- 1940-1944.
בתחילת הספר מתוארת אמונתם של הפריזאים בגבולות המבוצרים והם חוזרים ואומרים שוב ושוב "קו מאז'ינו יוכיח את עצמו" בעיניים נוצצות מייאוש. מעט לאחר מכן מתואר שביוני 1940 הבריחה ההמונית כבר הייתה בעיצומה כיוון שהגרמנים עקפו את הקו ופילסו את דרכם בכוח דרך היערות לתוך צרפת.
קו מאז'ינו היווה רצועת הגנה שבנתה צרפת בתחילת שנות ה-30. הצרפתים האמינו שרצועה זו היא בלתי חדירה. ברצועת ההגנה היו מתחמים מבוצרים מבטון, מערכת מנהרות קישור, מכשולים נגד טנקים ועוד אמצעי לחימה והגנה שונים. קו מאז'ינו נפרץ על ידי הגרמנים במאי 1940. כאשר תקפו הכוחות הגרמניים ב-10 במאי, הם הצליחו לחדור לעומק צרפת תוך חמישה ימים והמשיכו להתקדם בשטחה עד 24 במאי.
עיקר הספר מתאר את תהליך הברחת גבולות לשם הצלת הטייסים של בעלות הברית. גם במציאות הטייסים שנקלעו לשטחי צרפת הוברחו על ידי תנועת הרזיסטנס, תנועת ההתנגדות בצרפת, שנולדה כתגובת נגד לכיבוש הגרמני בשנת 1940.
במלחמת העולם השנייה פעלה תנועת הרזיסטנס- תנועת ההתנגדות הצרפתית, אשר בין יתר פעולותיה, הקימה נתיב הברחה לשם הברחת הטייסים שנפלו בגבולות צרפת.
בסיפור לאחר שהרשויות תפסו את רובי והיא שהתה זמן מה במעצר, נלקחה למחנה ראוונסבריק מחנה זה אכן היה ממוקם בגרמניה במחוז טמפלין שבמדינת ברנדנבורג.
ביקורת

הרוב המוחלט של הביקורות אומרות בשבחו של הספר, "רומן מרגש וסוחף שלא תוכלו להניח מהיד", הביקורות התייחסו לשילוב המיטבי של רומן היסטורי עם כתיבתה של הסופרת, לעלילה המרגשת והסוחפת אשר התרחשה בתקופה הנוראית ביותר של האנושות ועל כוחן של האהבה והתקווה. מצד שני, ביקורות אחרות טענו כי יש חוסר אמינות באירועי הספר, עומס אירועים בעלילה אשר מפחית את איכותו ובנוסף חלק מן הביקורות טענו שהרומן אשר נמצא בעלילה הוא מעט רדוד.
לקריאה נוספת

גוטמן,י', האנציקלופדיה של השואה כרך ד', תל אביב: ספריית הפועלים, 1990
הערות שוליים

1 2 3 4 5  קריסטין הרמל, הדירה ברחוב אמלי, גבעתיים, מושב בן שמן: הכורסא, מודן, 2019
↑  כיבוש צרפת על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה -סיכום, באתר טקסטולוגיה
↑  לוח תאריכים כרונולוגי של מלחמת העולם השנייה בצרפת, באתר ארגון הפרטיזנים לוחמי המחתרות והגטאות
↑  מה היה קו מז'ינו?, באתר ynet, 13 באוגוסט 2007
↑  כהן, א', תולדות השואה, צרפת, ירושלים: הוצאה בסיוע "קרן הזיכרון לתרבות יהודית", 1996
האצטדיון הלאומי (ורשה)

| --- | --- |


 על שם:  Kazimierz Górski 
 מיקום:  ורשה, פולין
 קואורדינטות:  52°14′22″N 21°02′44″E﻿ / ﻿52.239444°N 21.045556°E﻿ / 52.239444; 21.045556
 אבן יסוד:  2008
 תקופת הפעילות:  29 בינואר 2012 – הווה (12 שנים)
 עלות הבנייה:  300 מיליון אירו
 בעלים:  ממשלת פולין
 מפעיל:  PL.2012 
 משטח:  דשא
 אדריכל:  גרקן, מארג ושות', JSK Architekci 
 קבוצות:  נבחרת פולין בכדורגל
 מושבים:  58,145
 ממדי משטח:  105 × 68 מטר
 stadionnarodowy.org.pl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ורשה מוגדלת) האצטדיון הלאומי(למפת ורשה רגילה) האצטדיון הלאומי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
האצטדיון הלאומי בוורשה (בפולנית: Stadion Narodowy w Warszawie) הוא אצטדיון כדורגל הממוקם בוורשה, בירת פולין.
היסטוריה

בניית האצטדיון החלה בשנת 2008 והסתיימה בינואר 2012. במכרז להקמתו זכתה קבוצה פולנית-גרמנית שכללה מספר חברות הנדסה לרבות PBG SA.
האצטדיון מכיל 58,145 מושבים, ומשמש כביתה של נבחרת פולין. כמו כן, אירח האצטדיון את משחק הפתיחה, שני משחקי שלב מוקדם נוספים, משחק רבע גמר ומשחק חצי גמר, במסגרת יורו 2012. בנוסף, האצטדיון מארח לעיתים משחקי בית חשובים של קבוצות לגיה ורשה ופולוניה ורשה.[דרוש מקור]
בד בבד עם הקמת האצטדיון, מתוכננת הקמתם של אולם ספורט רב-תכליתי בן 15,000 מושבים, בריכת שחייה אולימפית שתכלול 4,000 מושבים, פארק מים, בית מלון עם מרכז כנסים, מתקני הסעדה ושירותים נוספים. בנוסף, תחנת הרכבת הסמוכה לאצטדיון שופצה מן היסוד, וכן הוארך אחד מקווי הרכבת התחתית עד לתחנה חדשה שהוקמה באתר.
האצטדיון אירח את גמר הליגה האירופית 2015, שבו ניצחה סביליה את דניפרו דניפרופטרובסק מאוקראינה בתוצאה 2-3.
האצטדיון יארח את הסופר קאפ האירופי 2024.
המוסד ללימודים קטלאניים

| --- | --- |


 אגודה מדעית
 תקופת הפעילות:  18 ביוני 1907 – הווה (117 שנים) 
 מייסדים:  אנריק פראט דה לה ריבה 
 בעלי תפקידים
 יו"ר:  Maria Teresa Cabré i Castellví 
 מיקום
 מיקום:  ברצלונה, ספרד ספרד
 מדינה:  ספרד ספרד
 www.iec.cat
 
המוסד ללימודים קטלאניים (בקטלאנית: Institut d'Estudis Catalans) הוא מוסד אקדמי בברצלונה שבספרד, העוסק במחקר מדעי בכל התחומים הקשורים בתרבות הקטלאנית. המחלקה לחקר הלשון במוסד מקדמת את התקינה הרשמית של השפה הקטלאנית בקטלוניה ובאיים הבלאריים. המוסד ללימודים קטלאניים הוא אחד משני הגופים האמונים על פיתוחה והכוונתה של הלשון הקטלאנית. הגוף האחר הוא האקדמיה הוולנסיינית ללשון (Acadèmia Valenciana de la Llengua) העושה כן בקהילה האוטונומית של ולנסיה.
המוסד נוסד ב-18 ביוני 1907 על ידי אנריק פרט דה לה ריבה (Enric Prat de la Riba), הנשיא הראשון של חבר העמים של קטלוניה (Mancomunitat de Catalunya), במקביל להקמתם של מוסדות תרבותיים ומדעיים אחרים שהתמקדו בשפה ובתרבות הקטלאנית, כמו הספרייה של קטלוניה (Biblioteca de Catalunya), בית הספר התעשייתי (Escola Industrial), בית הספר הגבוה לאומנויות יפות (Escola Superior de Belles Arts) ובית הספר לעבודה (Escola del Treball).
אחת ממטרותיו החשובות של המוסד הייתה להמשיך ולקדם את מפעלו של פומפאו פברה לתקינת השפה. המוסד שימש השראה להקמתו של המוסד ללימודים אוקסיטניים (Institut d'Estudis Occitans).
ב-1922 התקבל המוסד לאיחוד האקדמי הבינלאומי וב-1976 הוכר על ידי ממשלת ספרד. בין פרסומיו של המוסד "מילון השפה הקטלאנית של המוסד ללימודים קטלאניים" (Diccionari de la llengua Catalana de l'IEC).
ה'תקפ"ו

ה'תקפ"ו (5,586) ובקיצור תקפ"ו – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-13 בספטמבר 1825, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 1 באוקטובר 1826.
המולד של תשרי חל ביום שלישי, שעה אחת ו-665 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג גכז. היא מעוברת, ואורכה 384 ימים.
זו שנת שמיטה, ושנת 19 במחזור העיבור ה-295. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 14 (סימנה ידלוז) במחזור השמש ה-200.
שנה זו היא שנת 1,757 לחורבן הבית, ושנת 2,137 לשטרות.