חוקי תחרות הזמר של האירוויזיון
שינויים בחוקים לפי שנה

ברשימה מטה מוצגים שינויים שהוחלו בחוקי ובנהלי התחרות לאורך תולדותיה, לפי השנה אשר יושמו בה (או בעקבותיה).
1956: התחרות הראשונה – כל אחת משבע המדינות המתחרות חויבה לקיים תחרות ארצית לבחירת הנציג שלה לתחרות. כל מדינה שלחה שני שירים. הומלץ לנציגים שאורך שיריהם יהיה מתחת ל-3:30 דקות.
1957: מעתה והלאה כל מדינה תשלח רק שיר אחד. לאחר שאורכו של השיר האיטלקי בשנה זו עמד על 5:09 דקות, הועברה תקנה לפיה אורך השיר המרבי יהיה 3 דקות – אשר עדיין תקפה עד היום. הצבעותיהן של המדינות הוצגו לראשונה בתחרות. לכל מדינה חבר שופטים בן 10 חברים, שכל אחד מהם מעניק נקודה בודדת לשיר האהוב עליו – כך שבאופן תאורטי מדינה אחת יכולה לקבל את כל 10 הנקודות, אם כי המספר הגבוה ביותר שקיבלה מדינה לפי שיטה זו היה באירוויזיון 1958 (9 נקודות מחבר השופטים הדני לזוכה צרפת) ובאירוויזיון 1970 (9 נקודות מחבר השופטים הבלגי לזוכה אירלנד). חבר מושבעים אינו רשאי יותר להצביע למדינה שלו, לאחר שהדבר התאפשר ב-1956.
1958: המדינה הזוכה מוזמנת לארח את התחרות בשנה העוקבת. עם זאת, מספר מדינות סירבו להצעה בשנים שלאחר מכן, מסיבות שונות.
1959: מוציאים לאור או מלחינים מקצועיים לא הורשו עוד להשתתף בחברי השופטים של המדינות השונות.
1962: שינויים בשיטת ההצבעה – לכל מדינה חבר שופטים בן 10 חברים, שכל אחד מהם מעניק לשלושת השירים האהובים עליו בין 1 ל-3 נקודות, לפי הסדר. קודם לכן כל אחד מהשופטים היה מעניק רק נקודה אחת לשיר האהוב עליו.
1963: גודל חבר שופטים מוכפל ל-20 חברים, ובנוסף מעתה כל אחד מהם מעניק בין 1 ל-5 נקודות, לחמשת השירים האהובים עליו.
1964: גודל חבר שופטים חוזר ל-10 חברים, והניקוד שניתן על ידי כל אחד מהם הוא 1, 3 ו-5 נקודות. מעתה חבר שופטים של מדינה אחת יכול להעניק את כל 9 נקודותיו לשיר אחד (אך הדבר מעולם לא קרה).כמו כן חבר שופטים הורשה להעניק 6 ו-3 נקודות לשני שירים; הדבר קרה פעם אחת, ב-1965, כאשר חבר השופטים הבלגי העניק 6 נקודות לבריטניה ו-3 נקודות לאיטליה.
1966: המדינות מחויבות כעת לשיר באחת משפותיהן הלאומיות הרשמיות, לאחר ששנה קודם לכן הנציג השוודי שר בשפה האנגלית.
1967: שיטת הניקוד חוזרת לזו ששימשה בין 1957 ל-1961 (לכל מדינה חבר שופטים בן 10 חברים, שכל אחד מהם מעניק נקודה בודדת לשיר האהוב עליו).
1970: לאחר תיקו בין ארבע מדינות באירוויזיון 1969, חוק שובר שוויון הוכנס, ולפיו ייערך קרב שירה סופי בין מדינות שיהיו בתיקו, וכל חבר השופטים יצביע עבור המנצח שלהם; המדינה המובילה בהצבעה מוכרזת כזוכה.
1971: שינוי נוסף בשיטת ההצבעה – בכל מדינה שני חברים בחבר השופטים, אחד מתחת לגיל 25 ואחד מעל לגיל 25. כל אחד מהם מעניק 1–5 נקודות עבור כל שיר. הדבר יצר בעיה, משום שחלק מהשופטים היו מעניקים פחות ניקוד מאחרים בסך הכול. בנוסף, הוכנס חוק לפיו מדינות יוכלו להעלות לכל היותר שישה מבצעים על הבמה (קודם לכן, המדינות יכלו לשלוח רק מבצעי סולו או דואט).
1973: החוק המחייב מדינות לשיר רק באחת משפותיהן הרשמיות מרוכך – אולם רק לאורך ארבע שנים. לראשונה, הותר שימוש בקטעי רקע מוקלטים לליווי, אם כי כל כלי נגינה שנשמע בהם היה צריך להיראות גם על הבמה.
1974: שיטת הניקוד חוזרת לזו ששימשה בין 1957 ל-1961 (לכל מדינה חבר שופטים בן 10 חברים, שכל אחד מהם מעניק נקודה בודדת לשיר האהוב עליו), בפעם השלישית.
1975: נכנסת לשימוש שיטת הניקוד עליה מבוססת השיטה הנוכחית. כל חבר מושבעים יעניק כעת 12 נקודות ("דּוּז פּוּאָה") לשיר הטוב ביותר, 10 נקודות לשיר השני הטוב ביותר, ולאחר מכן 8 לשלישי, 7 לרביעי, 6 לחמישי וכן הלאה, כאשר השיר העשירי מקבל נקודה בודדת. בניגוד להיום, סדר הכרזת הניקוד לא היה לפי הכמות (מ-1 עד 12), אלא לפי סדר ביצוע השירים.
1976: בשל התייקרות בימוי התחרות, הוכנס חוק חדש אשר לפיו, מהשנה שלאחר מכן ואילך, על כל גוף שידור משתתף לשלם חלק מעלות בימוי התחרות.
1977: המדינות שוב מחויבות לשיר רק בשפות הרשמיות שלהן. באותה שנה בלגיה וגרמניה כבר בחרו את שיריהן, שהיו בשפה אנגלית, טרם ההכרזה על שינוי חוק זה, הן הורשו להופיע עם שירים אלה באנגלית.
1980: מגיש הניקוד מטעם חבר השופטים מכריז כעת על הניקוד בסדר מספרי (1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 10 ו-12), במקום לפי סדר השירים.
1987: משום שמספר המדינות הגיע לשיא של 22, ה-EBU הטיל מגבלה על מספר המדינות המתחרות. על אף שמספר זה נקבע כ-22, מגבלה זו השתנתה מעט לאורך השנים.
1989: לאחר שבאירוויזיון 1988 התוצאות בראש טבלת הנקודות היו צמודות, עודכן חוק שובר השוויון. במקרה של תיקו, המדינה המנצחת היא זו שקיבלה 12 נקודות מספר רב יותר של פעמים (ובמקרה של תיקו נוסף 10 נקודות). אם עדיין לא ניתן להכריע את השוויון בדרך זו, כל המדינות שבתיקו מוכרזות כמנצחות.
1990: לאחר זכייתה של סנדרה קים מבלגיה באירוויזיון 1986, כשהייתה בת 13 בלבד, והמחלוקת בנוגע לשני משתתפים בני 11 ו-12 בלבד באירוויזיון 1989, נכנסה לתוקף הגבלה על גיל המתחרים. כעת, הגיל המינימלי להשתתפות בתחרות הוא 16 (ביום הגמר).
1993: לאחר התפרקותה של יוגוסלביה, התקיימה תחרות מוקדמות נפרדת, Kvalifikacija za Millstreet (מילולית, "הבחירה המוקדמת למילסטריט"), שמתוכה נבחרו המדינות שהתמודדו באירוויזיון שבאותה שנה בעיירה מילסטריט שבאירלנד.
1994: הליך "הורדה בדרגה" (Relegation) הוכנס לתחרות כדי להתמודד עם המספר ההולך וגדל של המדינות המתחרות. בתחילה הוחלט במסגרת ההליך כי שבע המדינות שהגיעו אחרונות באירוויזיון 1993 לא ישתתפו בתחרות של 1994. חוקי ההורדה בדרגה ישתנו מעט לאורך השנים.
1996: מספר המדינות שיכולות להתחרות עולה ל-23.
1997: לאחר מחלוקת על הליך הבחירה המוקדמת ב-1996 (בדומה ל-1993) שבסופה גרמניה לא נבחרה לתחרות, ההליך השתנה, ומעתה המדינות המתמודדות בתחרות ייבחרו על סמך ממוצע הניקוד שלהן בארבע השנים האחרונות.
בנוסף, בעקבות הופעתו של מחשב המקינטוש על הבמה באירוויזיון 1996 במהלך הופעתה של ג'ינה ג'י מהממלכה המאוחדת, החוק הנוגע לשימוש בקטעי ליווי רוכך, ומעתה מדינות היו חופשיות לשלב מוזיקה חיה ומוקלטת לבחירתן, ללא דרישה שהכלים התואמים ייראו על הבמה.
כמו כן, הוכנסה באירוויזיון ההצבעה הטלפונית (טלווטינג), באופן ניסיוני בחמש מדינות, אשר תשמש כשיטת ההצבעה הקבועה והמועדפת מאז 1998.
1999: הגבלות השפה בוטלו בשנית, ומעתה מדינות יכולות לשלוח שירים בכל שפה. בנוסף, השימוש בתזמורת חיה הופסק כדי לחסוך בעלויות; מאז אותה שנה, כל השירים משתמשים בקטעי ליווי מוקלטים מראש.
2000: חוק "ארבע הגדולות" (Big Four) נכנס לתוקף. החוק מעניק לצרפת, גרמניה, ספרד והממלכה המאוחדת כניסה אוטומטית לתחרות, ללא תלות בביצועיהם בשנים הקודמות. בשנת 2011, איטליה חזרה להשתתף בתחרות, והצטרפה למדינות אלו, שהפכו יחדיו ל"חמש הגדולות" (Big Five).
2002: מספר המדינות שיכולות להתחרות עולה ל-24.
2004: הליך ה"הורדה בדרגה" (Relegation), אשר השתנה לאורך השנים מאז 1994, בוטל. במקומו נוסף שלב חצי הגמר. מדינות שהודחו בחצי הגמר עדיין מורשות להצביע בגמר, כך שהמוסכמה של הקראת התוצאות בצרפתית ובאנגלית בוטלה. מעתה מגישי הניקוד יקריאו את התוצאות בשפה אחת, כשהמגישים יחזרו בשפה השנייה.
2006: מגישי הניקוד מטעם חברי המושבעים כבר לא מקריאים את כל הנקודות מ-1 עד 12. במקום זאת, הניקוד של כל מדינה בין 1–7 נקודות מוצג בקצרה ולאחר מכן הדובר מקריא את 8, 10 ו-12 הנקודות של המדינה.
2008: עם השתתפות שיא של 43 מדינות, הוכנס שלב חצי הגמר השני. בכל אחד מחצאי הגמר, היה באפשרותו של חבר השופטים לבחור שיר אחד שיישלח ישירות לגמר התחרות ("קלף ג'וקר"), מבין אלה שלא העפילו עם היוודע התוצאות בסוף חצי הגמר. כעת, 25 מדינות מתחרות בגמר התחרות (מדינות "ארבע הגדולות", המדינה המארחת, 9 המקומות הראשונים בכל חצי גמר + בחירת השופטים מכל חצי גמר).
2009: בעקבות ביקורת על שיטת ההצבעה לאחר אירוויזיון 2007, הוכנסו שינויים בהליך ההצבעה, והוחזר חבר המושבעים בכל מדינה, לצד ההצבעה הטלפונית (בחלוקה של 50-50). בשנת 2010 פורמט זה הוכנס גם בחצאי הגמר.
2010: ההצבעה הטלפונית בתחרות הייתה פתוחה מתחילת ההופעה של השיר הראשון ועד לסיום ההצבעה.
2012: הוחזר חלון ההצבעה בן 15 הדקות לאחר ביצוע כל השירים, בעקבות ביקרות על שיטת ההצבעה לאחר אירוויזיון 2011. כעת, 26 מדינות מתחרות בגמר התחרות, עקב חזרתה של איטליה ב-2011. כמו כן, מוטלת מגבלה מקסימלית חדשה של 20 הצבעות למספר טלפון אחד.
2013: פורמט ההצבעות של חבר השופטים והציבור שונה מעט, וכל השירים מקבלים בכל אחת מהשיטות רק דירוג לפי הסדר, במקום נקודות. לאחר מכן ממזגים את שני הדירוגים, ועשרת השירים המובילים מקבלים נקודות באופן הרגיל. כמו כן, לראשונה סדר ההופעה של המתמודדים נקבע על ידי מפיקי התחרות במקום בהגרלה אקראית, כדי לתת לכל שיר בתחרות סיכוי הוגן להצליח.
2015: איגוד השידור האירופי שוקל את האפשרות להזמין מדינות הממוקמות מחוץ לגבולות אזורי השידור של האיגוד או שאינן חברות במועצת אירופה להשתתף בתחרות בעתיד. הראשונה מבין "מדינות אורחות" אלו הייתה אוסטרליה באותה שנה. הדבר מגדיל את מספר המדינות המתחרות בגמר ל-27.
2016: שיטת הצבעה חדשה מוכנסת לשימוש. במסגרת השינויים, חבר השופטים של כל מדינה מעניק קבוצת ניקוד אחת למדינות השונות, ובנוסף גם הציבור מעניק קבוצת ניקוד נוספת. ראשית, ההכרזות על הצבעות חברי המושבעים של המדינות נעשות נעשות בדרך המקובלת, ומוענקות 1 עד 12 נקודות, כאשר מגיש הניקוד של כל מדינה מקריא רק את המדינה לה הוענקו 12 הנקודות. לאחר מכן, הצבעות הציבור מוקראות על ידי מנחי התחרות, מהמדינה האחרונה לראשונה לפי כמות הניקוד, כאשר המדינה שקיבלה את מספר הנקודות הנמוך ביותר הוכרזה ראשונה. בדרך זו, המדינה הזוכה מתגלה רק בסוף המשדר. כמו כן, מספר המדינות המתחרות בגמר יורד בחזרה ל-26, מכיוון שאוסטרליה מתחרה כעת בחצי הגמר.
2018: דירוגי חברי חבר השופטים בכל מדינה משולבים באמצעות נוסחה משוקללת באופן אקספוננציאלי.
2019: סדר ההכרזה על הצבעות הציבור משתנה – במקום להקריא את תוצאות הצבעות הציבור מכמות הניקוד הנמוכה לגבוהה ביותר, הנקודות ניתנות בסדר הפוך לסדר הדירוג של חבר השופטים, כלומר המדינה שקיבלה את מספר הנקודות הנמוך ביותר מהשופטים תקבל ראשונה את הנקודות מהציבור (ותדע את הניקוד הסופי שלה), והמדינה שקיבלה את מספר הקולות הגבוה ביותר מהשופטים תקבל אחרונה את הנקודות מהציבור.
2021: הוחלט להתיר למתמודדים להשתמש בקולות רקע מוקלטים מראש, לתקופת מבחן, במאמץ להפוך את התחרות לגמישה יותר לשינויים לאחר ביטולה שנה קודם לכן, וכדי לקדם את המודרניזציה של התחרות.
2023: הניקוד של כל מדינה בחצאי הגמר ייקבע רק על סמך הצבעות הציבור ומרכיב חבר השופטים הוסר מהם (כלומר, המדינות העולות מחצאי הגמר אל הגמר ייקבעו רק על בסיס הצבעות הקהל). כמו כן, הוכנסה פלטפורמה ייעודית ברשת שדרכה גם צופים במדינות הלא-משתתפות יוכלו להצביע במהלך התחרות, כאשר הצבעותיהן המצטברות של מדינות אלו ניתנות כקבוצת ניקוד אחת כחלק מהצבעות הציבור – "שאר העולם" (Rest of the world, ובראשי תיבות ROTW).