stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היינץ יוסט
משפט והרשעה

באפריל 1945 נעצר יוסט בגרדלגן (Gardelegen) שבסקסוניה-אנהלט, והואשם על ידי הצבא האמריקני ברציחות שביצעה איינזצגרופה A.
במשפט האיינזצגרופן ה-9 מתוך 12 הידועים כמשפטי נירנברג הנוספים, ניסה יוסט להתחמק מאחריות לפשעים אלה, בטענה שהרציחות (או לפחות חלקן) התרחשו לפני שנכנס לפיקוד של היחידה:
"הפרקליטות מאשימה את הנאשם באחריות למעשי הרצח הללו. הפריט עצמו אינו נושא את התאריך המדויק של התרחשותו, אך התאריך האחרון שנחשף במסמך כולו הוא 26 במרץ. לפיכך, הוצאתם להורג של 1,272 האנשים המוזכרים בו לא הייתה יכולה להתרחש בתאריך שלאחר ה-26 במרץ. הנאשם העיד כי שהה בסמולנסק כאשר ב-24 או 25 במרץ קיבל את פקודותיו לקחת לידיו את הפיקוד על איינזצגרופה A וכי לא הגיע לריגה, מפקדת האיינזצגרופה, אלא ב-28 וב-29 במרץ."
הגנה זו נדחתה על ידי בית הדין:
מהתיעוד עולה כי איינזצגרופה A ביצעה כמאה אלף רציחות לפני 29 במרץ. עד 26 במרץ, כפי שצוין בדו"ח הנ"ל, עדיין הרגה יהודים. זה יהיה יוצא דופן ששחיטה זו תופסק ללא סיבה וכאשר צו הפיהרר עדיין בתוקף, שלושה ימים לפני שיוסט הגיע. ... התיעוד מוכיח בבירור שכמפקד איינזצגרופה A, הנאשם היה מודע למטרה הפלילית שאליה הוכוון ארגון זה, וכמפקדו אינו יכול להיחלץ מאחריות למעשיו.
יוסט טען, באמצעות עורך דינו, שכל מה שעשה היה מוצדק ב"הגנה עצמית, כורח ומצב חירום לאומי". עוד טען שאין לו שום קשר לביצוע פקודת הפיהרר (Führerbefehl) להשמדת אוכלוסיות שלמות. טענות אלו נדחו על ידי בית הדין כיוון שאינן עולות בקנה אחד: "אם הנאשם לא ביצע או אישר שום מעשה שיכול להתפרש כפשע מלחמה או כפשע נגד האנושות, הטיעונים של הגנה עצמית והכרח בביצוע הם מיותרים לחלוטין".
יוסט העיד כי במאי 1942 קיבל הוראה מהיידריך למסור יהודים מתחת לגיל 16 ומעל 32 לחיסול, הכניס את הפקודה לכספת וסירב להעבירה. בית הדין מצא שהראיות סותרות את טענתו. על פי דו"ח מצב איינזצגרופן מספר 193, מיום 17 באפריל 1942, הייתה הוצאה להורג בקובנה ב-7 באפריל 1942, של 22 אנשים "ביניהם 14 יהודים שהפיצו תעמולה קומוניסטית".
הנאשם נשאל על דוכן העדים;
"האם אתה רואה לנכון, מבחינה צבאית, לירות בארבעה עשר אנשים, או רק באדם אחד לצורך העניין, בגלל שהוא מפיץ תעמולה קומוניסטית?" והוא השיב:
לפי הפקודות שקיבלתי, היה צורך לבצע את המשימות הללו. עד כאן זה היה נכון ומוצדק
הסנגור אמר כי הקורבנות היו שקועים בתעמולה קומוניסטית "עד הרגע האחרון". אבל אין שום דבר במשפט הבינלאומי שמצדיק מימוש גזר דין מוות על דעה פוליטית או תעמולה. (שם)
בית הדין מצא כי ב-15 ביוני 1942 כתב אחד מפקודיו של יוסט למשרד הראשי לביטחון הרייך וביקש משלוח של משאיות גז ששימשו את האיינזצגרופן לרצח באמצעות חנק בפחמן חד-חמצני וצינורות גז עבור שלוש משאיות גז. יוסט הכחיש שידע על מכתב זה אך הודה שלכפוף המדובר היה סמכות להזמין ציוד.
גזר דינו נבדק על ידי פאנל בראשות דייוויד פק (אנ'). בדצמבר 1951 שוחרר יוסט מכלא לנדסברג לאחר שהומתק עונשו לעשר שנים וקוצר. לאחר מכן עבד בדיסלדורף כסוכן נדל"ן.[דרוש מקור] הוא מת בשנת 1964 בבנסהיים.
הערות שוליים

↑  The Nuremberg SS-Einsatzgruppen Trial, 1945-1958: Atrocity, Law, And History. Hilary Earl. Cambridge University Press, 2009. p. 115.
↑  Testimony, Jost, 21 October 1947, in Trial, roll 2, 1129 and NO 2896, in ibid., roll 11, frame 0525.
↑  Wilhelm, "Die Einsatzgruppe A," 282.
1 2 3 4 5 6 7 8  Einsatzgruppen trial, Individual Judgment against Heinz Jost, pp. 512–514.
↑  "CV of Jost," in SS Record Jost (NO 2896), in Trial, roll 11, frame 0525; and, Browder, Hitler's Enforcers, 201.
1 2 3 4  Reitlinger, The SS — Alibi of a Nation, pp. 117, 138, 145.
↑  Williams, Max (2003). Reinhard Heydrich: The Biography: Volume 2, p. 9.
↑  Weale, Adrian (2012), Army of Evil: A History of the SS, pp. 140–144.
↑  Kahn, David, Hitler's Spies, p. 59.
1 2  Doerries, Hitler's Last Chief of Foreign Intelligence, pp. 21, 80.
↑  Doerries, Rienhard R., Hitler's Last Chief of Foreign Intelligence: Allied Interrogations of Walter Schellenberg, Frank Cass, עמ' pp. 21, 80
↑  Hilary Earl, The Nuremberg SS-Einsatzgruppen Trial, 1945–1958: Atrocity, Law, and History, Ontario: Nipissing University
לקריאה נוספת

arl, Hilary, The Nuremberg SS-Einsatzgruppen Trial, 1945–1958: Atrocity, Law, and History, Nipissing University, Ontario ISBN 978-0-521-45608-1
Headland, Ronald, Messages of Murder: A Study of the Reports of the Einsatzgruppen of the Security Police and the Security Service, 1941–1943, Rutherford 1992 ISBN 0-8386-3418-4
אוטו אולנדורף (בחזית), והיינץ יוסט (ברקע), נאשמים במשפט האיינזצגרופן.
מיכאיל נסטרוב

| --- | --- |

 לידה:  19 במאי 1862 (יוליאני) אופה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  18 באוקטובר 1942 (בגיל 80) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מקום לימודים:  בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  סימבוליזם רוסי 
 יצירות ידועות:  The Vision to the Youth Bartholomew, The Hermit, The Great Taking of the Veil, In Russia. Soul of the people., Portrait of Ivan Pavlov, Under Blagovest 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  עיטור הדגל האדום של העמל  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה 
 חתימה:   
 
מיכאיל נסטרוב (ברוסית: Михаи́л Не́стеров; ‏31 במאי 1862 – 18 באוקטובר 1942) היה צייר רוסי וסובייטי. הוא היה מראשוני האמנות הסימבוליסטית ברוסיה.
ביוגרפיה

הוא נולד למשפחת סוחרים, אביו היה סוחר בדים וסדקית, אבל תמיד היה לו עניין רב בהיסטוריה ובספרות. כתוצאה מכך, הוא הבין את רצונו של בנו להיות אמן, אך התעקש שירכוש תחילה כישורים מעשיים, וב-1874 הוא נשלח למוסקבה, שם נרשם לבית הספר הריאלי של ווסקרסנסקי.
ב-1877 הציעו לו מדריכיו לעבור לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם למד אצל פאבל סורוקין, אילריון פרינישניקוב ו-וסילי פרוב, שהיה המורה האהוב עליו. ב-1879 החל להשתתף בתערוכות של בית הספר. שנתיים לאחר מכן, הוא נכנס לאקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות, שם עבד עם פאבל צ'יסטיאקוב. הוא התאכזב מההוראה שם וחזר למוסקבה, ולאחר מות וסילי פרוב, הוא למד שיעורים מאלכסיי סאווראסוב.
לאחר שהות קצרה באופה, שם הכיר את אשתו לעתיד, מריה, חזר למוסקבה ולמד אצל ולדימיר מאקובסקי. תוך כדי יצירת סדרה של ציורים היסטוריים, הוא תמך בעצמו באיורים למגזינים וספרים בהוצאת אלכסיי סטופין, כולל אוסף אגדות מאת פושקין. בשנת 1885 הוענק לו התואר "אמן חופשי" והוא התחתן, בניגוד לרצונם של הוריו. בשנה שלאחר מכן נפטרה אשתו לאחר שילדה את בתו אולגה. כמה מיצירותיו מתקופה זו מציגות את דמותה של אשתו.
הצלחתו הגדולה הראשונה הגיעה עם ציורו "הנזיר" שהוצג בתערוכה בשנת 1889. הציור נרכש על ידי פאבל טרטיאקוב והכסף איפשר לנסטרוב לצאת לנסיעה ממושכת באוסטריה, גרמניה, צרפת ואיטליה . עם שובו, הוצג ציורו הראשון בסדרת יצירות על חייו של סרגיוס הקדוש, בתערוכה ״הנודדים״ השמונה עשרה ונרכש גם על ידי טרטיאקוב. סדרה זו כללה בסופו של דבר חמישה עשר בדים גדולים והעסיקה אותו במשך חמישים שנה.
אמנות דתית

בשנת 1890, אדריאן פראכוב, שפיקח על העבודה בקתדרלת סנט וולודימיר, הכיר את ציוריו של נסטרוב והזמין אותו להשתתף ביצירת ציורי קיר ואייקונים בכנסייה. לאחר היסוס, הוא הסכים, ואז נסע לרומא ולאיסטנבול כדי להכיר את האמנות הביזנטית. פרויקט זה לקח עשרים ושתיים שנים להשלמתו. אף שהביא לו פופולריות רבה, הוא כנראה הרגיש שהדימויים הנדרשים היו קלישאתיים מדי ומתחת לכבודו כאמן, ולכן הוא הציג מדי פעם כמה חידושים קלים, כמו הצבת פורטרטים של קדושים בנוף מוכר.
עם זאת הוא קיבל על עצמו עבודות דתיות נוספות. בשנת 1898 ביקש ממנו הדוכס הגדול ג'ורג' אלכסנדרוביץ' לעבוד בכנסיית אלכסנדר נייבסקי באבסטומני. הוא בילה שם שש שנים, לסירוגין, ויצר 50 ציורי קיר קטנים, אבל לא היה מרוצה מהתוצאות. הוא כנראה היה שבע רצון מהעבודה המאוחרת במנזר מרפו-מרינסקי. הוא סירב לעבוד בקתדרלת אלכסנדר נייבסקי, ורשה, משום שלא אישרו שם לבנות קתדרלה אורתודוקסית בעיר קתולית ברובה.
בשנת 1901 הוא רצה להביע את הערכתו הרוחנית לחיי הנזירים, ולכן בילה זמן מה במנזר סולובצקי על שפת הים הלבן. הוא צייר שם יצירות רבות וניתן היה לראות את השפעת ביקורו שם במשך שנים רבות לאחר מכן. הוא קיבל השראה גם מהרומנים של פאבל איבנוביץ' מלניקוב, העוסקים בחייהם של המאמינים באזור הוולגה. בשנת 1902 התחתן עם יקטרינה ואסילייבה, אותה פגש באחת מתערוכתיו.
שנים מאוחרות יותר

בשנת 1905, לאחר תחילת המהפכה, הוא הצטרף לאיגוד העם הרוסי, מפלגה ימנית לאומנית קיצונית שתמכה בצאר. כתוצאה מכך, הוא היה בסכנה לאחר מהפכת אוקטובר. ב-1918 עבר לארמביר, שם חלה ולא היה מסוגל לעבוד. הוא חזר למוסקבה ב-1920 ונאלץ לוותר על הציור הדתי, אף על פי שהמשיך לעבוד על סדרת סרגיוס הקדוש שלו באופן פרטי. מאז ועד מותו צייר בעיקר דיוקנאות.
ב-1938, לקראת סוף הטיהורים הגדולים, הואשם חתנו, ולדימיר שרוטר, עורך דין מפורסם, בריגול והוצא להורג. בתו נשלחה למחנה מאסר בז'מביל, שם נחקרה באכזריות לפני ששוחררה. הוא גם נעצר והוחזק במשך שבועיים בכלא בוטורקה .
ב-1941 הוענק לו פרס סטלין. זה היה אחד הפרסים הראשונים שניתנו לאמן. זמן קצר לאחר מכן, הוא קיבל את מסדר הדגל האדום. ככל שהמלחמה העולמית התקדמה, מצבו הבריאותי והכלכלי הידרדר במהירות.
הוא לקה בשבץ בזמן שעבד על ציורו "סתיו בכפר" ומת בבית החולים בוטקין.
ב-1962 הונפק לכבודו בול דואר. בשנת 1996, דמותו הופיעה על שטר 50 פרנק אורל, ובשנת 2015 נחשפה אנדרטה שלו במוזיאון לאמנות באופה.
הערות שוליים

↑  Alexei Ivanovich Mikhailov, М. В. Нестеров. Жизнь и творчество (Life and Works), Советский художник 1958.
↑  Русские художники. Нестеров Михаил Васильевич., www.artsait.ru
↑  Kenneth, Mikhail Nesterov, www.rusartnet.com (באנגלית בריטית)
↑  From Biography to Hagiography. The Russian Intelligentsia in Mikhail Nesterov's Work | The Tretyakov Gallery Magazine, www.tretyakovgallerymagazine.com, ‏2014-04-24 (באנגלית)
↑  Книги о художниках. Нестеров в жизни и творчестве, www.bibliotekar.ru
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265955305171  PLWABN: 9810632250605606  BNE: XX852535  BnF: cb12184140r (data)  GND: 119052156  ISNI: 0000 0001 1029 6085  LCCN: n83145723  LNB: 000198861  MusicBrainz: 18dca584-5550-4e53-a98a-cf4e45958be9  NKC: jx20070528021  NTA: 070859655  RKD: 59171  SELIBR: 79718  SNAC: w6ft9sc0  SUDOC: 030425166  ULAN: 500029343  VIAF: 74654662   WorldCat (עם VIAF): 74654662 
מיכאיל נסטרוב, ליב טולסטוי, 1907
מיכאיל נסטרוב, הנזיר, 1889
אנטולי אפרוס

| --- | --- |

אפרוס בשנות ה-60 של המאה ה-20
 לידה:  20 בספטמבר 1925 חרקוב, ברה"מ 
 פטירה:  13 בינואר 1987 (בגיל 61) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית העלמין קונצבסקויה 
 שם לידה:  Натан Исаевич Эфрос 
 מדינה:  ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  מ-1951 
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון 
 בן או בת זוג:  Natalya Krymova 
 צאצאים:  Dmitry Krymov 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור הידידות בין העמים  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנטולי ואסילייביץ' אֶפְרוֹס (ברוסית: Анато́лий Васи́льевич Э́фрос; שמו המקורי: נתן איסָאיֶיביץ' אפרוס;‏ 3 ביוני 1925, חרקוב – 13 בינואר 1987, מוסקבה) היה במאי תיאטרון רוסי וסובייטי יהודי.
קורות חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
קורות חיים > ראשית דרכו

אנטולי (נתן) אפרוס נולד בשנת 1925 בעיר חרקוב שבאוקראינה הסובייטית, ברית המועצות, למשפחה יהודית של עובדי מפעל מטוסים מקומי. בשנת 1944 הוא הגיע לבירה מוסקבה והחל ללמוד בימוי באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, וסיים בשנת 1950.
קורות חיים > תיאטרון ילדים ו"לנקום"

ב-1954 התמנה לנהל את מרכז התיאטרון לילדים במוסקבה והצליח להפוך אותו ממוסד שמרני שקופא על שמריו לאחד מהתיאטראות הסובייטיים האופנתיים ביותר.
בתקופה מוקדמת זו של חייו הוא ביים מחזות רבים פרי עטו של ויקטור רוֹזוֹב, בכללם "החיפוש אחר האושר" (1957),‏ "Unequal Battle" ‏(1960) ו"לפני ארוחת הערב" (1962). בשנת 1963 עבר אפרוס לתיאטרון לֶנקום, בו עבד במשך שלוש שנים, שם ביים מחזה אחר של רוזוב "ביום החתונה" (1964). הוא הפיק את המחזה "להתקדם לעבר המחר" לוויניה דֶלמָאר בתיאטרון מוֹסוֹבֶט (1966), כשבתפקידים הראשיים שיחקו פאינה רנייבסקאיה ורוסטיסלב פליאט.
בשנת 1960 ביחד עם גאורגי נתנסון אפרוס ביים סרט קולנוע "יום רועש".
קורות חיים > תיאטרון ברונאיה מאלאיה

התקופה הפוריה ביותר בקריירה של אפרוס הייתה עבודתו בתיאטרון ברונאיה מאלאיה (1987-1964). בתקופה זו ביים כמה יצירות מופת קלאסיות מאת שייקספיר ומולייר. השחקנים שאיתם עבד הכי הרבה היו אולגה יאקובלבה ולב דוּרוֹב.
ב-1977 ביים את סרטו היחידי, "ביום חמישי ולעולם לא עוד" (В четверг и больше никогда). דרמה פסיכולוגית חריפה זו מתרחשת באווירה דחוסה המזכירה את מחזותיו של צ'כוב, וכיכב בה צוות שחקנים מרשים, בראשם אינוקנטי סמוקטונובסקי.
קורות חיים > תיאטרון טגנייקה

בשנות ה-70 שיתף אפרוס פעולה עם במאי התיאטרון יורי ליובימוב במספר פרויקטים. למשל, ב-1973, הוא ביים עיבוד טלוויזיוני של המחזה "קשר הצבועים" של מיכאיל בולגקוב, בו ליובימוב כיכב בתפקיד מולייר. כעבור שנתיים, הזמין ליובימוב את אפרוס לתיאטרון טגנקה שלו, לביים את "גן הדובדבנים".
ב-1984, אחרי שליובימוב עזב את תיאטרון טגנקה לטובת קריירה במערב, אפרוס נאות להצעה לנהל את התיאטרון.
ואולם, רוב השחקנים התייחסו אליו כאל אויב וסירבו לעבוד עִמו. סבורים שהקונפליקט בטגנקה תרם למותו המוקדם של אפרוס.
משפחתו

אפרוס היה נשוי למבקרת התיאטרון נטליה (נטשה) קרימובה (Наталья Крымова;‏ 1930–2003).
בנם, דמיטרי קרימוב (Дмитрий Крымов) הוא מעצב במה ובמאי תיאטרון.
ספריו

בתרגום לאנגלית:
The Joy of Rehearsal: Reflections on Interpretation and Practice; translated by James Thomas, New York: Peter Lang, 2006.
The Craft of Rehearsal: Further Reflections on Interpretation and Practice; translated by James Thomas, New York: Peter Lang, 2007.
Beyond Rehearsal: Reflections on Interpretation and Practice, Continued; translated by James Thomas, New York: Peter Lang, 2009.
לקריאה נוספת

Rosette Lamont, 'The Taganka of Anatoly Efros,' Performing Arts Journal 10,3 (1987), 96-101. (Article on JSTOR)
James Thomas, 'Introduction,' in: The Joy of Rehearsa (New York: Peter Lang), 2006, pp. 1–18. (available on Google Books)
הערות שוליים

↑  Reuters, New Director in Soviet Is Introduced to Actors, הניו יורק טיימס, March 23, 1984.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310354705171  PLWABN: 9810573968305606  BIBSYS: 6068473  BnF: cb14651419j (data)  CiNii: DA05282260  GND: 119253135  ISNI: 0000 0001 2144 213X  LCCN: n85197756  LNB: 000074649  NDL: 00438666  NKC: jn20000700472  RSL: 000084276  SUDOC: 110566181  VIAF: 95250474   WorldCat (עם VIAF): 95250474
מדליית השירות הראוי לשבח

| --- | --- |

 
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 סוג:  עיטור צבאי
 המעניק:  הכוחות המזוינים של ארצות הברית
 למען:  העיטור ניתן לקצינים וחוגרים בשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר התבלטו בשירות ראוי לשבח שלא בפעילות קרבית
 סטטוס:  פעיל
 נוסד:  16 בינואר 1969
 היררכיה
 עיטור גבוה יותר:  מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה
 עיטור נמוך יותר:  מדליית האוויר
מדליית השירות הראוי לשבח (Meritorious Service Medal - MSM) הוא עיטור צבאי, המוענק לחברי הכוחות המזוינים של ארצות הברית על הישג ראוי לשבח או שירות מצטיין החל מה-16 בינואר 1969.
מדליית השירות הראוי לשבח הוענק בעבר כעיטור להישגים בתקופת שלום, אך החל מה-11 בספטמבר 2001 ניתן להעניק עיטור זה במקום כוכב הארד על הישגים ראויים שאינם קרביים באזור לחימה. בדרך כלל, המעשים או השירותים בעיתם מוענק העיטור צריכים להיות דומים לאלו הנדרשת ללגיון ההצטיינות, אך נושאים בחובם אחריות פחותה, אם כי עדיין ניכרת. על פי תקנות העיטור בזרוע הצבא במקרה של המלצה לכוכב הארד לא ניתן להעניק את מדליית השירות הראוי לשבח כעיטור מדרג נמוך יותר. באותה מידה לא ניתן לשדרג המלצה למדליית השירות הראוי לשבח בכוכב ארד. זאת כיוון שכוכב הארד ניתן עבור פעילות קרבית ומדליית השירות הראוי לשבח ניתן עבור פעילות שאינה קרבית. עם זאת במנקרה של המלצה למדליית השירות הראוי לשבח לניתן להעניק במקומו עיטור מדרג נמוך יותר כדוגמת ציון לשבח של הצבא (ARCOM).
עיטור גבוה יותר, מדליית השירות הראוי לשבח של מחלקת ההגנה (DMSM), מוענק תחת קריטריונים דומים למשרתים המשובצים לשירות בפעילות רב זרועית מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
תיאור האות > תיאור המדליה

מדליית השירות הראוי לשבח היא מדליית ארד בקוטר כולל של כ-3.58 סנטימטרים, המורכב משש קרניים המופיעות מאחורי שלוש הקודקודים העליונים של כוכב מחומש בעל קצוות משופעים המכיל בתוכו שני כוכבים דומים אך קטנים יותר המסומנים באמצעות קווי מתאר חתוכים. מעל הכוכב המחומש מוצב נשר עם כנפיים מורמות הניצב על שני ענפי דפנה מעוקלים כלפי מעלה הקשורים בסרט בין רגלי הנשר.
בצידו השני של העיטור מופיע הכיתוב UNITED STATES OF AMERICA" ו-"MERITORIOUS SERVICE".
תיאור האות > תיאור הסרט

סרט המדליה ברוחב 35 מילימטרים מורכב מהפסים הבאים: ארגמן (3.8 מילימטר), לבן (6.35 מילימטר), ארגמן (15.9 מילימטר)לבן (6.35 מילימטר) וארגמן (3.8 מילימטר).
הענקות חוזרות של מדליית השירות הראוי לשבח מסומנות בצבא בזרוע האויר ובזרוע החלל על ידי עיטור מוקטן של ענף עץ אלון בצבע ארד המוצמד לסרט העיטור. שיש הענקות חוזרות מסומנות על ידי עיטור מוקטן של ענף עץ אלון כסוף. בצי, בחיל הנחתים ובמשמר החופים הענקות חוזרות מסומנות על ידי כוכבי זהב כאשר כוכב כסוף מסמן שש הענקות חוזרות.
המדליה תוכננה על ידי מר ג'יי מוריס המכון להרלדיקה, ואושר על ידי הוועדה ב-20 במרץ 1969. עיצוב הסרט מתכתב עם הצבעים המשמשים את לגיון ההצטיינות כדי לשקף את ההקבלה בין שתי המדליות. הנשר, סמל ארצות הברית, ניצב על ענפי דפנה המציינים הישג. הכוכב משמש לייצוג השירות הצבאי והקרניים הבוקעות ממנו מציינות את המאמצים המתמידים של יחידים להשיג באמצעות שירות ראוי לשבח.
היסטוריה

בוועידת העיטורים הבין-זרועית (5 בפברואר 1968) התקיים דיון על הצורך בעיטור שלישי ראוי המאפשר הכרה הולמת בהישגים שאינם בשדה הקרב המקבילים לאלו שהיו מזכים בשדה הקרב בכוכב הארד. חברי הוועדה היו בדעה כי קיימת ירידה ביוקרה של מדליית לגיון ההצטיינות מכיוון שהיא שימשה בתדירות הולכת וגוברת לצורך תגמול שירות מתחת לרמה אליה כיוונו עם לגיון ההצטיינות, אך עדיין גבוה מזה שנדרש עבור ציונים לשבח של זרועות השירות השונות.
לצורך בחירת שם עבור העיטור החדש הוקמה על ידי מזכיר ההגנה ועדה לבחירת שם. ב־8 בנובמבר 1968 אישרה הוועדה פה אחד את השם "מדליית השירות הראוי לשבח". הנשיא לינדון ג'ונסון חתם על צו המורה על חלוקת מדליה בשם זה החל מיום 16 בינואר 1969. הצו תוקן על ידי הנשיא רונלד רייגן ב־2 ביולי 1981, כך שניתן יהיה להעניק פרס לחברי הכוחות המזוינים של מדינות ידידותיות זרות.
עד שנת 2004, ניתן היה להעניק את מדליית השירות הראוי לשבח רק עבור שירות בזמן שלום ולא ניתן היה להעניק אותו באזור לחימה. המקבילה מדליית השירות הראוי לשבח עבור אותם אזורים הוא הכוכב הארד. אולם בדומה לתובנות שעלו בשנת 1968 וגרמו ליצירתה של מדליית השירות הראוי לשבח החלו לעלות חששות שהיוקרה של כוכב הארד נחלש שוב במהלך הלחימה הרציפה בדרום מערב אסיה מאז 1990. כתוצאה מכך נקבע כי ניתן להעניק את מדליית השירות הראוי לשבח גם עבור שירות אזור לחימה, בדיעבד החל מ-11 בספטמבר 2001.
ראו גם

פרס השירות האזרחי הראוי לשבח - פרס מקביל הניתן לעובדים אזרחיים במשרדי ההגנה של ארצות הברית וסוכנויותיה.
הערות שוליים

↑  "Meritorious Service Medal". edocket.access.gpo.gov.
↑  "Institute of Heraldry Meritorious Service Medal". אורכב מ-המקור ב-2011-01-13. נבדק ב-9 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Meritorious Service Medal, Air Force's Personnel Center (באנגלית אמריקאית)
אוליב באדן פאוול

| --- | --- |

 לידה:  22 בפברואר 1889 צ'סטרפילד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  25 ביוני 1977 (בגיל 88) בראמלי, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Olave Soames 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  קבר באדן פאוול 
 בן או בת זוג:  רוברט באדן פאוול (30 באוקטובר 1912–1941) 
 פרסים והוקרה:  אות זאב הארד (1957)  גבירת הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית  מסדר הוורד הלבן של פינלנד 
 
אוליב סנט-קלייר באדן-פאוול, ליידי באדן-פאוול, (Olave St Clair Baden-Powell, Lady Baden-Powell) GBE (נולדה בשם סומס (Soames ב־22 בפברואר 1889 - 25 ביוני 1977) הייתה המדריכה הראשית הראשונה של בריטניה ואשתו של רוברט באדן-פאוול, מייסד תנועת הצופים, ארגון הצופים העולמי ואגודת המדריכות והצופות העולמית. היא הייתה אלמנה לאחר מותו של בעלה, שהיה מבוגר ממנה ב-32 שנים, במשך מעל 35 שנה.
ליידי באדן-פאוול הפכה למדריכה הראשית של צופות בריטניה בשנת 1918. מאוחר יותר באותה השנה, בוועידת הנציבים של סוונוויק באוקטובר, הוצג לה אות דג הכסף (שהיה עשוי זהב), אחד משניים בלבד שנעשו אי פעם. היא נבחרה למדריכה הראשית העולמית בשנת 1930. כמו כן תרמה תרומה משמעותית להתפתחותן של תנועות הצופים והצופות בעולם, ביקרה ב-111 מדינות במהלך חייה, והשתתפה באירועי ג'מבורי בינלאומיים ובמאות אירועים לאומיים של תנועת הצופים והצופות. בשנת 1932, היא קיבלה מהמלך ג'ורג' החמישי את הצלב הגדול (Dame Grand Cross) של מסדר האימפריה הבריטית.
רקע וחייה המוקדמים

אוליב סואמס נולדה בצ'סטרפילד, אנגליה, והייתה הילדה השלישית והבת הצעירה ביותר של האמן ובעל מבשלת הבירה הרולד סואמס (13 באוגוסט 1855 - 25 בדצמבר 1918), של גריי ריג, ליליפוט, דורסט (צאצאי משפחת סואמס מפארק שפילד) ואשתו קתרין מרי, בתו של ג'ורג' היל. היא התחנכה על ידי הוריה ועל ידי מספר אומנות בבית. היא התגוררה בשבעה-עשר בתים ב-23 השנים הראשונות לחייה. אוליב הפכה להוטה לספורט תחת כיפת השמיים כולל טניס, שחייה, כדורגל, החלקה על הקרח, קיאקים, וגם ניגנה בכינור.
חייה הבוגרים > נישואין וילדים

בינואר 1912 פגשה אוליב את גיבור מלחמת הבורים השנייה ומייסד הצופים, רוברט באדן-פאוול, על אונייה באוקיינוס (RMSP Arcadian) בדרך לניו-יורק דרך הקריביים כדי להתחיל סיור הרצאות. היא הייתה בת 23, הוא היה בן 55, והם חלקו את אותו יום ההולדת. הם התארסו בספטמבר באותה שנה, וגרמו לסנסציה תקשורתית. הם התחתנו ב־30 באוקטובר 1912 בטקס פרטי מאוד, בכנסיית סנט פיטר, פארקסטון, כנסיית הקהילה שלה. אביה ליווה אותה בחתונתה. מלבד אנשי הכמורה, האנשים היחידים שנמצאו במקום היו אחיו ואחותו של אביה ורוברט קקביץ', חבר קרוב של אביה, אמה ואחיה, גיסה וחברה קרובה שלה.
הצופים והצופות של אנגליה תרמו כל אחד פני כדי לקנות לבאדן-פאוול מתנה לחתונה: מכונית (לא הרולס-רויס שנקרא "Jam-Roll" שניתנה להם בשנת 1929). אביה של אוליב עזר כלכלית ברכישת פאקס היל ליד בנטלי, המפשייר, כבית משפחתי בו התגוררה עם בעלה מ-29 בינואר 1919 עד 25 באוקטובר 1938.
לבאדן-פאוול היו שלושה ילדים - בן ושתי בנות (שקיבלו את התואר Honourable בשנת 1929; הבן לאחר מכן ירש את אביו בתואר הלורד השני באדן-פאוול עם מות אביו בשנת 1941):
ארתור רוברט פיטר באדן-פאוול, לימים הברון השני באדן-פאוול (30 באוקטובר 1913 - 9 בדצמבר 1962), שהתחתן עם קארין בורדמן (1913–1993), ונולדו להם שני בנים ובת; במותו של פיטר, הבן הגדול רוברט ירש אותו בתפקיד הברון השלישי באדן-פאוול; הבן הצעיר, מייקל באדן-פאוול, והבת גרים באוסטרליה;
הת'ר גרייס באדן-פאוול (1 ביוני 1915 - 3 במאי 1986), התחתנה עם ג'ון הול קינג (4 בנובמבר 1913 - 2004), ונולדו להם שני בנים;
בטי סנט קלייר באדן-פאוול, CBE (16 באפריל 1917 - 24 באפריל 2004), שכמו אמה, פגשה את בעלה לעתיד באונייה, גבר מבוגר (בעשור) שחלק את יום הולדתה. היא נישאה ב־24 בספטמבר 1936 עם גרבס צ'ארלס רוברט קליי (16 באפריל 1907 - 18 באפריל 2009). נולדו להם בת ושלושה בנים. בטי קליי הייתה בולטת גם בתנועת הצופות בצפון רודזיה עד שפרשה לאנגליה בשנת 1964, אז התנדבה בתנועת המדריכות של אנגליה עד מותה.
בנוסף, כשאחותה של אוליב, אוריול דוידסון, נפטרה בשנת 1919, אוליב אימצה את שלוש אחייניותיה, כריסטיאן (1912–1975), קלייר (1913–1980), ואיבון, (1918–2000), למשפחתה וגידלה אותם כילדיה שלה.
חייה הבוגרים > בתקופת מלחמת העולם הראשונה

במהלך השנים 1915 ו-1916, כשמלחמת העולם הראשונה בעיצומה, סייעה אוליב ישירות במאמץ המלחמתי בצרפת. רוברט ראה את התועלת של בקתות הקיץ של ימק"א עבור החיילים ושכנע את חברת מרקרס לשלם עבור בקתה כזו בוואל-דה-לייברס, קאלה. הבקתה אוישה על ידי מבוגרים הקשורים לצופים. אוליב הייתה חלק מצוות של חמישה גברים ושלוש נשים שאיישו את הבקתה בהתחלה. היא שכנעה את אמה לדאוג לילדים בזמן שהיא לא נמצאת.
אוליב עזבה לצרפת ב־7 באוקטובר 1915, כשבנה השני היה בן חמישה חודשים. עבודתה הקבועה בבקתת מרקרס כללה הגשת קקאו וסיגריות ופיטפוט עם הנכנסים. היא גם נזכרה באוטוביוגרפיה שלה שניגנה בכינורה ושרה בקונצרט חג המולד. אוליב אימצה גם מספר בעלי חיים תועים בתקופתה בוואל-דה-לייברס.
במהלך תקופה זו ארגן רוברט את הצופים כדי לתת חסות לבקתת פנאי נוספת. אוליב ושניים אחרים הקימו את הבקתה באטפלס אחרי חג המולד של 1915. בסוף ינואר נשלחה אוליב הביתה בגלל מחלה, ושלושת החודשים של בצרפת הסתיימו.
חייה הבוגרים > מעורבות גוברת בתנועת הצופים

אוליב ורוברט עברו לגור ב-Ewhurst Place, מחוץ לרוברטסברידג' בסאסקס באפריל 1913. ביוני אותה השנה נחנך שבט הצופים הראשון של העיירה. אוליב הייתה ראש השבט המקומי, בסיוע עוזרת הבית של המשפחה והגנן. אוליב ליוותה את רוברט ברבים מסיורי הצופים שלו לאירועים שונים. היא גם הקלידה בשבילו מכתבים. בשנת 1915 קנו הזוג מכונית קטנה, ואחרי שרוברט לימד אותה לנהוג, אוליב הסיעה אותו לעיתים קרובות.
אף שהקשר המפורסם ביותר שלה היה עם הצופות הבנות, ההצעה הראשונה של אוליב לעזור להן בשנת 1914 נדחתה. תנועת הבנות המדריכות החלה לאחר לחץ מצד נערות שרצו להיות צופות. התנועה הוקמה על ידי רוברט באדן-פאוול ואחותו אגנס באדן-פאוול. לאחר ארגון מחדש של הבנות המדריכות בשנת 1915, אוליב שוב הציעה לעזור, הפעם בהצלחה, והיא החלה לארגן את התנועה בסאסקס. היא הפכה לראש מחוז סאסקס במארס 1916. באוקטובר 1916 נערכה הוועידה הראשונה לנציבות המחוז וכולם ביקשו פה אחד כי אוליב תיכנס לתפקיד המדריכה הראשית - היא בדיוק הייתה בהריון עם ילדה השלישי. זמן קצר לפני כן היא ארגנה מספר רב של נשים באזורים אחרים בבריטניה לתפקידים בהדרכה. בשנת 1918 נבחרה אוליב לתפקיד המדריכה הראשית, תואר שהיא העדיפה הרבה יותר על "הנציבה הראשית".
חייה הבוגרים > הכרה

בשנת 1932, העניק לה המלך ג'ורג' החמישי את ה-Dame Grand Cross של המסדר המצוין ביותר של האימפריה הבריטית (GBE), כהוקרה על עבודתה בהתנדבות. פינלנד העניקה לה את אות מסדר השושנה הלבנה של פינלנד, ופרו העניקה לה את אות מסדר השמש. בשנת 1957 הוענק לה גם אות זאב הארד ה-14, האות היחיד של הארגון העולמי של תנועת הצופים, שמוענק על ידי ועדת הצופים העולמית על שירות יוצא מן הכלל לצופים העולמיים, והאות הגבוה ביותר של ארגון הצופים של יפן, אות פסיון הזהב .