stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שבאבניקים (סדרת טלוויזיה)
ביקורות ותפוצה

הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות ברובן. מספר מבקרים ציינו את ההנגשה שהסדרה מצליחה להביא מאורח חייהם המורכב של בחורי הישיבות לצופה. במקביל עלו טענות על אי דיוק בהרבה פרטים וחוסר אמינות של הדמויות.
הרב אברהם סתיו כתב: "יצא לי לראות כמה סצנות של גדליה, המתמיד הגדול של "שבאבניקים" שהעונה השנייה שלה משודרת עכשיו. ומה אומר לכם, התאכזבתי. לא מהסדרה, מהדמות. מהעובדה שיש בכלל סצנה שבה הוא יושב עם החברים שלו בחדר. שלוש וחצי שנים למדתי בירוחם ולא זכור לי רגע כזה. [...] הבחור הזה שמדבר דברי חולין בבית המדרש ויוצא לטיול בצפון בבין הזמנים הוא המתמיד הכי גדול שיכולתם למצוא?"
במגזר החרדי זכתה הסדרה לצפיות רבות ולהתעניינות מוגברת בעיקר אצל בחורי ישיבות. מספר בחורי ישיבה ששימשו כניצבים בסדרה, סולקו מהישיבות בהן למדו בעקבות הופעתם בסדרה.
בפסק דין שניתן בבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ, הוזכרה סצנה מתוך הסדרה, בפסק דינו של השופט נועם סולברג: ”בניגוד לדמותו של 'גדליה', בסדרת הטלוויזיה 'שבאבניקים', שמבחנו נפסל מחמת שיחה תמימה עם 'דבורה' בזמן מבחן ההסמכה לרבנות, בנושא שאינו קשור לבחינה (ראו שם, עונה שניה, בפרק הראשון); הרי שבעולם המציאות, איננו זוכים לראות מבעד לעדשת המצלמה, את אשר אירע 'בזמן אמת'”. פסק הדין עסק באדם שנתפס עם טלפון נייד בזמן הבחינה, אף שלא הוכח שעשה בו שימוש.
פרסים ומועמדויות

| שנה | ארגון | קטגוריה | תוצאה | סימוכין |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ‏ 2017 | האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | סדרה קומית | זכייה |  |
| ‏ 2017 | האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | השחקן הטוב ביותר בסדרה קומית (אורי לייזרוביץ') | זכייה |  |
| ‏ 2017 | האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | בימוי בסדרה קומית (אלירן מלכה, מאור זגורי ואריאל בנבג'י) | זכייה |  |
| ‏ 2017 | האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | תסריט בסדרה קומית (אלירן מלכה) | זכייה |  |
| ‏ 2017 | האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | עריכת תמונה (אסף קורמן ונמרוד גולדשטיין) | מועמדות |  |
| ‏ 2017 | האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | עיצוב תלבושות (רינת אפרת) | מועמדות |  |
| ‏ 2017 | האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | הקלטה (אלי ביין ומוטי חפץ) | מועמדות |  |
| ‏ 2017 | האקדמיה הישראלית לטלוויזיה | ליהוק (אמירה בוזגלו) | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑   מאיה בניטה, מתחת לפוך: סדרות ישראליות מומלצות לחורף, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2016
↑  הוט תקשורת HOT, מתי חוזרים השבאבניקים?, באתר פייסבוק, ‏20 ביוני 2021
↑  קשת ברגסון, ‏לאור ההצלחה: שבאבניקים תחזור לעונה שלישית, באתר "סרוגים", 13 באוקטובר 2021
1 2  מיכל יוסקוביץ, ‏השבאבניקים חוזרים: זה תאריך העלייה לשידור של עונה 3 | צפו, באתר "סרוגים", 2 במרץ 2025
↑  איתי שטרן, 10 הסדרות הכי נצפות השנה ב"הוט" — בעברית, באתר הארץ, 13 בפברואר 2018
↑  מערכת tvbee, ‏טקס פרסי הטלוויזיה 2017: "פאודה" סדרת הדרמה הטובה ביותר, באתר ‏מאקו‏, 9 במרץ 2018
↑  אייל כהן, אלה התכנים שיעלו בנטפליקס בינואר 2024, באתר www.tgspot.co.il, ‏2023-12-20
↑  ערוץ 7, זו גאווה, גאווה, גאווה, באתר ערוץ 7, 12 בדצמבר 2017
↑  בעונה השנייה נאמר כי שם משפחתו "פרידלנדר", אך בדף הפייסבוק של הסדרה נכתב כי מדובר בטעות
↑  מהפסטיגל ל'שבאבניקים': אלו הליהוקים המפתיעים בעונה החדשה, באתר "סרוגים", 17 באוגוסט 2020
↑  לינוי משעלי, ‏לא עוצר: שולי רנד מצטרף ל"שבאבניקים", באתר "סרוגים", 21 באוקטובר 2020
↑  לא רק מיליון שקל: זוכה 'המירוץ למיליון' יחזור למסך בתפקיד מפתיע, באתר "סרוגים", 14 בדצמבר 2020
↑  רינת קרמר יבלינוביץ, ‏זה הכוכב שמצטרף לעונה החדשה של שבאבניקים, באתר "סרוגים", 18 בדצמבר 2023
↑  רינת קרמר יבלינוביץ, ‏ליהוק נוסף: גם כוכבת קופה ראשית מצטרפת לשבאבניקים, באתר "סרוגים", 18 בדצמבר 2023
↑  נתנאל לייפר, ‏יב"ע נתניה מארחת את דב נבון כראש הישיבה,  באתר כיפה, 14 באפריל 2016
↑  איציק אוחנה, העונה השנייה של 'שבאבניקים' יוצאת לדרך, באתר כיכר השבת, ‏13 באוקטובר 2020
↑  אלוקים, אדירים: ה"שבאבניקים" יהפכו לכם את החיים
↑  סמדר שילוני, "שבאבניקים": הדתה בקטע טוב, באתר ynet, 25 בדצמבר 2017
↑   איתי שטרן, "שבאבניקים" מיטיבה לתאר את העולם החרדי בלי חרדת קודש, באתר הארץ, 25 בדצמבר 2017
↑  לינוי משעלי 03.01.18 14:28 ט"ז בטבת תשעח, ‏"תשחררו": יוצר 'שבאבניקים' מגיב למבקרים, באתר "סרוגים", 3 בינואר 2018
↑  דורון ברוש, ‏"שבאבניקים 2": ככה לא נראים חרדים, ככה לא מדברים חרדים, באתר מעריב אונליין, 31 ביולי 2021
↑  הרב אברהם סתיו, להיות פי אלף יותר גדליה, באתר מקור ראשון, ‏ז׳ באלול ה׳תשפ״א (15/08/2021 09:55) בתוך דעות
↑  חן ליברמן, שבאבניקים: הסדרה שגרמה לחרדים לצפות בטלוויזיה, באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 26 בינואר 2018
↑  משה ויסברג, עכשיו תורו: הישיבה הספרדית זרקה את הניצב משבאבניקים, באתר בחדרי חרדים, 6 בפברואר 2018
↑  ראו בג"ץ 1489/23
↑  שגיא בן נון‏, אופירה וברקוביץ' מול אורלי וגיא: אלו המועמדים לפרסי הטלוויזיה, באתר וואלה, 31 בינואר 2018
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2016 – האחיות המוצלחות שלי | פרס האקדמיה לטלוויזיה – סדרה קומית הטובה ביותר 2017 – שבאבניקים | הבא: 2018 – ככה זה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 8d9d3752-87da-4e1e-8f05-51e2f90af8f6 
תמונה מקידום ושיווק הסדרה, בה מופיעים דמויותיהם של מאיר, התאומים דבורה ודב לייזר, אבינועם וגדליה (מימין לשמאל).
בית אומיה

.
| --- | --- |


 
 ממשל
 משטר:  ח'ליף
 ראש המדינה:  חליף אומיה 
 שפה נפוצה:  ערבית
 עיר בירה:  דמשק. (בגלגול השני קורדובה)
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירואפרסיה
 היסטוריה
 הקמה:   
 תאריך:  661
 פירוק:  המהפכה העבאסית
 תאריך:  750 (אחר כך קמה מחדש בספרד)
 ישות קודמת:  ח'ליפות ראשידון
 ישות יורשת:  בית עבאס
 כלכלה
 מטבע:  דינר, דירהם
 
המסגד האומיי בדמשק
שושלת בֵּית אוּמַיָּה (בערבית: بَنُو أُمَيَّةَ, בַּנוּ אֻמַיַּה; الأمويون, אל-אֻמַוִיּוּן) הייתה שושלת הח'ליפים הראשונה של האימפריה המוסלמית אחרי תקופת ארבעת ה"ראשידון" ("ישרי הדרך": אבו בכר, עומר, עות'מאן ועלי). היא נקראת על שמו של אומיה בן עבד שמס (אנ'), מחשובי המנהיגים בעיר מכה לפני האסלאם. הח'ליפים לבית אומיה שלטו באימפריה המוסלמית מדמשק מ-661 עד 750, ולאחר מכן שלטו בספרד מ-756 ועד 1031.
על השושלת

ענף בית אומיה היה הענף הערבי האריסטוקרטי ששלט במכה, עוד לפני תקופת האסלאם. הענף היה ידוע בעושרו, בהשכלת בניו ובהיותו מי שעיצב את מכה כמרחב הפולחן למקדש הכעבה. בזכות בית אומיה הפך המקדש למוקד העיקרי לעלייה לרגל בקרב שבטי הערבים, כשלכל אחד מהשבטים הוקצה במקדש אליל מסוים. בני אומיה ניצלו את עונת העלייה לרגל למכה כמקום קדוש לערבים הפגאנים, כדי לקדם את ענייניהם המסחריים (כהקמת שוק מרכזי למסחר) וכדי לבצר את מעמדם הפוליטי והחברתי בקרב הערבים. הופעת הנביא מוחמד סיכנה את מעמדו של השבט, משום השתייכותו של מוחמד לענף המתחרה – הענף ההאשמי, שעד הופעת מוחמד היה מעמדו חלש. בני אומיה חששו כי קבלת האסלאם תגרום להתחזקות שבטו של מוחמד, וכך יאבדו בני אומיה את כוחם הכלכלי והפוליטי במכה. רצונו של הנביא להפוך את המקדש למקדשו היחידי של אללה פורש על ידם כניסיון של מוחמד לעצב את המקדש מחדש, כדי לשלוט בתנועת העלייה לרגל ובכך גם לשלוט במכה מבחינה מסחרית ופוליטית, מה שאיים לפגוע באינטרסים שלהם. לכן נודעו בני אומיה כגורם העיקרי שהתנגד לדת החדשה ולמבשרה, הנביא מוחמד. רוב המלחמות המשמעותיות נגד מוחמד נבעו מיוזמת בית אומיה. לבסוף הצליח מוחמד להשתלט על העיר מכה, מעוזם של בני הענף הסורר.
לאחר מות מוחמד, בחרו האומיים להתאסלם ובדרך זו להשיב את כוחם הפוליטי כמקודם, כפי שאכן קרה. משפחת אומיה תמכה בבחירתם לשלטון של אבו בכר ועמר בן אל-ח'טאב, שלא היו לא מענף המשפחה ההאשמי ולא מהענף האומיי; בכך הם קידמו את האינטרס העיקרי של בני אומיה – לא להחזיר את בני האשם לשלטון. בימי שלטונם של שני הח'ליפים הראשונים החלו האומיים להשתלט על עמדות הכוח בראשות המדינה המוסלמית, שבאותה התקופה התרחבה גם לאזורי מצרים ופרס. בסופו של דבר, רוב המשרות הפוליטיות והמינהליות נמצאו בידי בני אומיה. עם מותו של עומר נוכחו האומיים שבידם הכוח להחזיר את השלטון למשפחתם והם אכן תמכו בהכתרתו של עות'מאן בן עפאן, מענף בית אומיה, כח'ליף.
קשרי החוץ של הח'ליפות האומיית

הח'ליפות האומיית הייתה אוטרקית כמעט לחלוטין. בניגוד לקשריה עם המזרח, במשך כל תקופת שלטונה לא נוצרו קשרי מסחר או דיפלומטיה בינה לבין העולם המערבי.
בצפון קיימה הממלכה מלחמת התשה מתמדת במחוזות ההרריים של אנטליה כנגד הביזנטים. עם שאר שליטי אירופה הנוצרית – המרובינגים הקרולינגים והלומברדים, לא התקיימו מגעים, מלבד פשיטות ימיות אקראיות.
במזרח קיימה הממלכה קשרים כלכליים עם עמים ומדינות ששכנו לאורך האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט, כמו סינד (היום בפקיסטן), זנזיבר, אינדונזיה ואפילו סין. מסעות אלו היוו השראה לאגדות סינבד המלח. לעומת קשרי מסחר ימיים עם המזרח, פסק הסחר היבשתי עם המזרח בדרך המשי, בעקבות פלישת השבטים הטורקיים ממרכז אסיה.
בית אומיה היה הראשון שהתייחס לארץ ישראל כאל מחוז. מועאויה עצמו הוכתר בירושלים ושם נשבעו לו אמונים. ארץ ישראל נקראה בשם ג'ונד (מחוז) פלסטין, יריחו שוקמה והפכה לעיר חורף, ונבנה בה ארמון הישאם; גם רמלה, על אם הדרך מיפו לירושלים, הוקמה כעיר חדשה והפכה לבירת המחוז. כביש רמלה-ירושלים, חלק מהדרך ההיסטורית יפו-ירושלים שב ונסלל בימי במאה ה-8 בתוואי הדרך הרומית אך הוא השתבש ונהרס ורק אבני מיל אחדות ועליהן כתובות ערביות שימשו עדות לבנייתו.
כלכלה ומסחר

בית אומיה טבעו מטבעות שלא נשאו דיוקנאות אלא כיתובים בלבד. היו להם קשרי מסחר וכסף בדרום עם השבטים הנובים שבדרום מצרים. אלו באו לידי ביטוי בעיקר בסחר עבדים אפריקאים ויצוא מזון.
בית אומיה בנו ארבעה ארמונות באזור בו שוכן כיום הגן הארכאולוגי ירושלים, את מסגד עומר, את מסגד אל-אקצא ואת מקדש כיפת הסלע בירושלים, וכן את המסגד האומיי בדמשק, את חאן אל-מיניה על שפת הכנרת, את המסגד הלבן ברמלה וכן את דאר אל חכמה (دار الحكمة), "בית החכמים" וארמון הישאם ביריחו.
השליטים מבית אומיה > הח'ליפים מבית אומיה

מועאויה הראשון בן אבּו סופיאן, 661–680, מייסד השושלת. עלה לשלטון בגיל 58.
יזיד הראשון בן מועאויה הראשון, 680–683 – הרג את חוסיין בן עלי, נכדו של מוחמד, בקרב כרבלא; זכור על ידי השיעים כשליט חלש אופי ואכזר.
מועאויה השני בן יזיד הראשון, 683–684, שלט רק ארבעה חודשים לפני שנפטר.
מרואן הראשון בן אל-חכּם, 684–685.
עבד אל-מלכ בן מרואן הראשון, 685–705, נחשב לשליט מלומד ומוצלח.
אל-וליד הראשון בן עבּד אל-מלכּ, 705–715, הרחיב את גבולות האימפריה.
סולימאן בן עבּד אל-מלכּ, 715–717, אחיו הצעיר של אל וואליד הראשון, הח'ליף היחיד שקבע את מושבו ברמלה.
עומר אבן עבד אל-עזיז בן עבּד אל-עזיז, 717–720, מונה בידי סולימאן לתפקיד אף על פי שלא היה בנו, בשל כישוריו והשכלתו. על אף שלטונו הקצר נחשב במסורת האיסלמית לאחד מטובי הח'ליפים, שני רק לארבעת הח'ליפים הראשונים (שלא היו מבית אומיה).
יזיד השני (אנ') בן עבּד אל-מלכּ, 720–724, בן דודו של עומר. בתקופתו החלה מלחמת האזרחים עם בני בית עבאס.
הישאם בן עבּד אל-מלכּ, 724–743, אחיו של וליד הראשון.
אל-וליד השני (אנ') בן יזיד השני, 743–744, אחיינו של הישאם. עלייתו לשלטון נתקלה בהתנגדות רבה בשל המוניטין שיצאו לו כמי שחי חיים לא מוסריים. נרצח ב-16 באפריל 744.
יזיד השלישי (אנ') בן אל-וליד הראשון, 744, אחיינו של וליד השני. שלט במשך כחצי שנה בלבד, עד מותו. זכה לכינוי "יזיד הגרוע", בין השאר בשל סירובו להעלות את שכר החיילים בצבא בהתאם להבטחת קודמו.
אבראהים אבן אל-וליד (אנ'), 744, אחיו של יזיד השלישי, שלט זמן קצר בלבד, ויתר על הכהונה ונמלט בשל חששו מאויביו הפוליטיים.
מרואן השני (אנ') בן מוחמד, 744–750, בן דודו של אבראהים. ירש אימפריה מתפרקת, והפסיד לבית עבאס בקרב הזב, בו נהרגו מעל 300 מבני בית אומיה.
השליטים מבית אומיה > אמירים מבית אומיה בקורדובה

עבד א-רחמן הראשון, 756–788, מייסד השושלת בקורדובה. עלה לשלטון בגיל 25.
השאם הראשון (هشام بن عبد الرحمن الداخل) (אנ'), 788–796, עלה לשלטון בגיל 31.
אל-חכם הראשון (الحكم بن هشام بن عبد الرحمن) (אנ'), 796–822, עלה לשלטון בגיל 25.
עבד א-רחמן השני, 822–852, נחשב לחלש שבשליטי בית אומיה בספרד. עלה לשלטון בגיל 30.
מוחמד הראשון (محمد بن عبد الرحمن الأوسط) (אנ'), 852–886. עלה לשלטון בגיל 29.
אל-מֻנְדִ'ר (المنذر بن محمد بن عبدالرحمن) (אנ'), 886–888. עלה לשלטון בגיל 44.
עבד אללה אבן מוחמד (عبد الله بن محمد بن عبد الرحمن) (אנ'), 888–912. עלה לשלטון בגיל 44.
עבד א-רחמן השלישי, 912–929, נכדו של עבדאללה, עלה לשלטון בגיל 22. הכריז על עצמו כעל ח'ליף ב-16 בינואר 929 – השליט המוסלמי הראשון מחוץ למכה שנטל לעצמו תואר זה; התואר הגביר את יוקרתו בקרב נתיניו בספרד ובצפון אפריקה.
השליטים מבית אומיה > ח'ליפים מבית אומיה בקורדובה

עבד א-רחמן השלישי, כח'ליף, 929–961. זהו אותו ח'ליף שמופיע בסוף רשימת ח'ליפי קורדובה.
אל-חכם השני (الحکم الثاني) (אנ'), 961–976, למדן ואספן ספרים ידוע. עלה לשלטון בגיל 51, ובימיו תורגמו ספרים רבים מלטינית ויוונית לערבית. ספרייתו הושמדה במצור הברברי על קורדובה בשנת 1100.
השאם השני (ابو الولید ھشام المؤيد بالله) (אנ'), 976–1008, בנו של אל חכם השני. עלה לשלטון כבר בגיל 10. מפאת גילו הצעיר, השלטון מעשית היה בידי פקידים בכירים.
מוחמד השני (محمد المهدي بالله) (אנ'), 1008–1009. עלה לשלטון בגיל 33.
סולימאן השני (אנ'), 1009–1010.
השאם השני (שוב), 1010–1012.
סולימאן השני (שוב), 1012–1017.
עבד א-רחמן הרביעי (אנ'), 1017, נרצח זמן קצר לאחר תחילת כהונתו.
עבד א-רחמן החמישי, 1023–1024 (אנ'), הוכתר בדצמבר 1023 ונרצח בינואר 1024.
מוחמד השלישי, 1024 (אנ').
השאם השלישי, 1027–1031 (אנ'), אחרון הח'ליפים לבית אומיה.
ראו גם

מועצת השורא (חליפות)
הערות שוליים

↑  שמואל אביצור, לתולדות כביש יפו-ירושלים, מבחר מאמרים בידיעת ארץ ישראל תהליכי יצור ואורחות חיים, אריאל, החברה להגנת הטבע, 1988, עמ' 9
| ח'ליפי ואמירי בית אומיה |
| --- | --- | --- |
| ח'ליפות דמשק | מועאויה הראשון • יזיד הראשון • מועאויה השני • מרואן הראשון  • עבד אל-מלכ • וליד הראשון • סולימאן אבן עבד אל-מלכ • עומר השני • יזיד השני • השאם אבן עבד אל-מלכ • אל-וליד השני • יזיד השלישי • איברהים • מרואן השני |  |
| אמירי בית אומיה בקורדובה | עבד א-רחמן הראשון • הישאם הראשון • אל-חכם הראשון • עבד א-רחמן השני • מוחמד הראשון • אל-מונד'ר • עבדאללה אבן מוחמד • עבד א-רחמן השלישי |  |
| ח'ליפות קורדובה | עבד א-רחמן השלישי • אל-חכם השני • הישאם השני • מוחמד השני • סולימאן השני • הישאם השני (בפעם השנייה) • סולימאן השני (בפעם השנייה) • עבד א-רחמן הרביעי • עבד א-רחמן החמישי • מוחמד השלישי • הישאם השלישי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh85094675  TDVİA: emeviler 
כיפת הסלע בירושלים – הוקמה בימי שושלת בני אומיה
שושלת היוחסין של בית אומיה
גמלן שלמה

| גמלן שלמה |
| --- | --- |
 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
על־מחלקה:: Multicrustacea
מחלקה:: סרטנים עילאיים
סדרה:: טרפידים
תת־סדרה:: Unipeltata
משפחה:: Odontodactylidae
סוג:: Odontodactylus
מין:: גמלן שלמה
שם מדעי
 Odontodactylus scyllarus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


גמלן שלמה ("טרפיד טווסי") (שם מדעי: Odontodactylus scyllarus) הוא מין של פרוק רגליים מהסדרה טרפידים החי באזור האינדו-פסיפי ממזרח אפריקה לגואם. בן לקבוצה סרטנים עילאיים, אליה משתייכים רוב הסרטנים המודרניים וסרטני הקריל.
מאפיינים

אורכו של גמלן שלמה 3–18 סנטימטרים (1.2–7.1 אינץ') והוא בעל מראה דמוי-לובסטר או חסילון ירוק משוריין, עם "נוצות" אדומות לאורך רגליו וחלק קדמי המזכיר גמל שלמה. הראש קטן עם עיניים מוגבהות וכחולות-ורודות, הרואות היטב ומסוגלות להבחין בצבעים רבים. יש לו מחושים קדמיים כתומים ומתחת לשריון הראש ישנם טפרים קשיחים היכולים "להישלף" במהירות של מעל 80 קמ"ש ולמחוץ את מה שהם פוגעים בו. הגמלן יכול לנוע קדימה בעזרת זנבו הגדול.
גמלן שלמה חי בשוניות אלמוגים טרופיות וחי במאורה סלעית. הוא יוצא ממנה כדי לחפש סרטנים אחרים, צדפות וחלזונות אותם הוא שובר עם טפריו הקשיחים. הוא יכול גם להרוג טרפידים אחרים, אך בדרך כלל הקרבות ביניהם מסתיימים ללא פגע. זנבם הקשיח מגונן עליהם ממכה של טרפיד אחר.
יצורים אלה קשים לגידול באקווריום והם אגרסיביים, טורפים כל יצור קטן השוחה בקרבתם והמכה שלהם יכולה לשבור את זכוכית האקווריום.
גלריה
עניים של גמלן שלמה
נקבת גמלן שלמה עם ביצים
הערות שוליים

↑  מתרגמי נשיונל ג'יאוגרפיק לגרסה העברית, "רואים את האור" ← גמלן שלמה, נשיונל ג'יאוגרפיק גיליון 213, פברואר 2016, עמ' 56
↑  זה מקור שמו באנגלית - Mantis Shrimp, כלומר "חסילון גמל שלמה", אף שאינו חסילון או גמל שלמה ואף אינו קרוב אליהם טקסונומית.
לאליזה

עמוד התווים הראשון של הבגטלה
לודוויג ואן בטהובן (1770–1827), מלחין הבגטלה
בָּגָטֵלָה בלה מינור (WoO 59), המוכרת בשם לאֶלִיזֶה (מגרמנית: Für Elise), היא יצירה קצרה לפסנתר פרי עטו של המלחין הגרמני לודוויג ואן בטהובן. הבגטלה היא מיצירותיו הידועות של בטהובן בפרט, ונמנית עם היצירות הפופולריות ביותר במוזיקה הקלאסית בכלל. היצירה לא פורסמה בימי חייו של המלחין והתגלתה רק 40 שנה לאחר פטירתו, בידי המוזיקולוג הגרמני לודוויג נוֹהל. בכתב היד המקורי של היצירה התנוססה ההקדשה "לאֶליזֶה ב־27 באפריל מאת ל. ו. בטהובן". קיימת מחלוקת ערה בקרב מבקרי וחוקרי בטהובן בנוגע לזהותה של "אליזה".
בעבר הייתה מקובלת הצורה המעוברתת "לְעַלִּיזָה" כשם היצירה.
ביצוע של "לאֶלִיזֶה"
תיאור היצירה

היצירה "לאֶליזֶה" בנויה בצורת רונדו בת חמש חטיבות: A–B–A–C–A. היא כתובה במשקל שלוש שמיניות. הוראת המפעם שלה היא "Poco moto", כלומר "בתנועתיות".
הפזמון החוזר של צורת הרונדו (A) בנוי כשלעצמו בצורה תלת־חלקית: א–ב–א. חלק [א] נפתח במוטיב המפורסם של היצירה – שרשרת מתפתלת של תווי שש-עשריות, שמתחילה בצליל מי ונגמרת בצליל לה. החזרתיות של המוטיב (16 פעמים לאורך היצירה) והתזזיתיות הכרומטית שלו בסגנון פרפטואום מובילה תרמו לביסוסו כאחד המוטיבים המוזיקליים המוכרים ביותר. המשך המלודיה מתבסס על נגינת ארפג'י המתפרסת בין זוג ידיו של הפסנתרן. ההרמוניה נעה לסירוגין בין הטוניקה לה מינור לדומיננטה מי מז'ור.
תיבות 1–4
חלק [ב] של הנושא החוזר עובר לסולם המקביל דו מז'ור, שבו מתנגנת סקוונצה יורדת המפתחת את התבנית הריתמית שהוצגה בהתחלה. לאחר מכן מגיע קטע מעבר משעשע, אחד מסימני ההיכר הבולטים של היצירה, שלאורכו הצליל מי קופץ במהירות בין אוקטובות שונות ואז נקשר בסלסול כרומטי עם הצליל רה-דיאז.
תיבות 11–14
חטיבה B היא אפיזודה שירתית בסולם הסובמדיאנטה פה מז'ור. בניגוד לפשטות הנוגה של הנושא החוזר, שנסמך על חזרתיות, תבניות ריתמיות קבועות ופונקציות הרמוניות בסיסיות, המלודיה החדשה היא עליזה, גלנטית והומופונית. היא אף מעוטרת בתווי קישוט, בתווי מעבר כרומטיים ובאפוג'אטורות, וההרמוניה המלווה אותה מוצגת בתבנית בס-אלברטי. בהמשך החטיבה, מופיעה נגינה נמרצת של מלודיה בחלקי שלושים-ושתיים ביד ימין.
תיבות 27–23
האפיזודה השנייה (חטיבה C) מגיעה לאחר החזרה על חטיבה A. מעל נקודת עוגב פועמת בתבנית תווי שמיניות מזדחלת לאיטה מלודיה אפופת מסתורין. חלק מצליליה זרים לנקודת העוגב, מה שמערער את היציבות של הקטע ומעמעם את המתח ההרמוני. האפיזודה חוקרת אזורים טונליים חדשים שלא נבחנו עד כה ביצירה, כמו סולם רה מינור והאקורד הנפולטני סי-במול מז'ור.
תיבות 64–61
האפיזודה מסתיימת באתנח-דומיננטי על אקורד מי מז'ור, שאחריו מגיע קטע מעבר מבריק עם ארפג'ו לה מינור במקצב טריולות וסולם כרומטי יורד. בתום המעבר שב הרונדו למופע האחרון של נושא החוזר.
היסטוריה > הבגטלות של בטהובן

בָּגָטֵלָה (Bagatelle) היא סוג של יצירה קצרה ופשוטה, הנכתבת בדרך כלל לפסנתר. לאורך חייו, חיבר בטהובן עשרות בגטלות, ובהן 24 שפורסמו באופן רשמי עם מספרי אוֹפּוּס, וכן בגטלות שלא ממוספרות לפי אופוס (WoO).
ב־1822 העלה בטהובן מבין כתביו 11 יצירות קצרות, על מנת לערוך אותן ולפרסמן כ"בגטלות". שנה שלאחר מכן, ב־1823, עלה בידו להוציא לאור את 11 הבגטלות, שלימים קוטלגו באופוס 119 של יצירותיו. רובן ככולן נכתבו במועד מוקדם יותר בחייו – בגטלות 1–5 נכתבו כסקיצות עוד בשנת 1803, בתקופתו המוקדמת של בטהובן; בגטלות מס' 7–11 נכתבו במקור עבור ספר לימוד הנגינה בפסנתר "Wiener Pianoforte-Schule" בעריכת המלחין הגרמני פרידריך שטארקה (Friedrich Starke), ויצאו לאור בנפרד ביוני 1821. עם זאת, יש לציין כי בעת שבירר בכתביו ובחר ביצירות שייכללו בקובץ הבגטלות החדש, החליט בטהובן שלא לכלול חלק מהן, ביניהן הבגטלה בלה מינור "לאֶליזֶה". סביר שהשמיט אותה משום שסגנונה לא הלם את סגנון יתר הבגטלות באופוס.
היסטוריה > גרסאות היצירה

לודוויג נוֹהל (1885-1831), מוזיקלוג גרמני, מגלה כתב היד המקורי של "לאֶליזֶה"
המהדורה הראשונה של "לאֶליזֶה", מתוך "מכתבים חדשים של בטהובן", לודוויג נוֹהל (1867)
היסטוריה > גרסאות היצירה > העתק כתב היד המקורי (1867)

הבגטלה, שלא פורסמה בימי חייו של בטהובן, התגלתה לראשונה ב־1865, בידי המוזיקולוג הגרמני לודוויג נוהל (Ludwig Nohl), בעזבונה של הגברת בָּבֶּט ברדל (Babette Bredl), מורה בגמלאות מהעיר מינכן. נוהל, שביקר בביתה של ברדל כדי לבחון כתבי יד שברשותה, זיהה באופן מיידי את כתב ידו של בטהובן וניגן מתוכו בהתלהבות את היצירה בפני ברדל. בהסכמתה, העתיק נוהל את כתב היד ופרסם אותו שנתיים לאחר מכן, ב־1867, בספרו "מכתבים חדשים של בטהובן" ("Neue Briefe Beethovens"). בתחתית העמוד הראשון של תווי היצירה, צירף נוהל הערת שוליים:
היצירה הקצרה והמקסימה הבאה, שלא נחשפה עד כה, מגיעה מעזבונה של גברת תרזה פון דרוסדיק (מלפאטי), שהעניקה אותה במתנה לגברת ברדל ממינכן. היא לא נכתבה עבור תרזה, שכן חקוקה עליה ההקדשה: "לאֶליזֶה ב־27 באפריל מאת ל. ו. בטהובן"...
כתב היד המקורי שגילה נוֹהל נהפך במרוצת השנים לגרסה המבוצעת והידועה כיום ברחבי העולם. אולם, כתב היד אבד עם השנים ולא נותר ממנו זכר. לפיכך, מועד כתיבת היצירה, וכן אותנטיות ההקדשה "לאֶליזֶה", נותרו לוּטים בערפל. עם זאת, קיימות שתי גרסאות מוקדמות של הבגטלה: סקיצת אוסף לנדסברג וטיוטת בּוֹן.
היסטוריה > גרסאות היצירה > סקיצת אוסף לנדסברג (1808)

בספריית המדינה בברלין נשתמרה הסקיצה המוקדמת ביותר של "לאֶליזֶה", שכתיבתה מתוארכת לשנת 1808. היא נמצאת בעמוד 149 מתוך קטלוג מס. 10 באוסף לנדסברג. מבין הרישומים הראשוניים ששורבטו בזריזות על גבי גיליון החמשות, ניתן לזהות במרכז העמוד את המלודיה הראשית של הבגטלה בשלב כתיבה די מפותח, אך ללא הליווי ביד שמאל.
סקיצת אוסף לנדסברג (1808)
המחשת המלודיה בתיווי דיגיטלי
כתב היד המקורי (המלודיה הראשית של "לאֶליזֶה" מסומנת במסגרת אדומה)
היסטוריה > גרסאות היצירה > טיוטת בּוֹן (1822/1810)

במוזיאון "בית בטהובן" (Beethoven House) בבון אצור גיליון חמשות כפול (bifolium) בן ארבעה עמודים, שמקוטלג כ-BH 116. על פני עמודים 1 ו-4 של הגיליון חיבר בטהובן טיוטה מלאה של "לאֶליזֶה". בעמודים 2 ו-3 ובמרבית עמוד 4 מופיעים קטעים מתוך שתי יצירות אחרות פרי עטו של המלחין – מוזיקת הליווי למחזה "אגמונט" מאת גתה (אופ. 84), שהופעת בכורתה נערכה ביוני 1810; ומארש בפה מז'ור (WoO 19), שלצדו רשום "3 באוגוסט 1810". לאור העובדה ששתי היצירות האחרות בגיליון הושלמו בקיץ 1810, ובהנחה כי תוכן ההקדשה "לאליזה ב־27 באפריל..." אכן מהימן, ניתן לקבוע כי היצירה הושלמה ב־27 באפריל 1810. עם זאת, עומדת בעינה השאלה האם שבת בטהובן ממלאכתו על הבגטלה למשך שנתיים בין כתיבת סקיצת 1808 לטיוטת 1810, או שלחלופין כתב את טיוטת בּוֹן בסמוך לכתיבת סקיצת 1808, וב־1810 השתמש באזורים הפנויים שמסביבה לצורך העבודה על "אגמונט" ועל המארש.
טיוטת בּוֹן (1822/1810)
עמוד 1, מכיל טיוטה של מרבית היצירה מלבד סיומה.
עמוד 4, מכיל טיוטה של סיום היצירה.
בטיוטת בון של "לאֶליזֶה" ניתן לזהות בבירור שני שלבי כתיבה, הנבדלים זה מזה במכשיר הכתיבה שבו השתמש בטהובן:
היסטוריה > גרסאות היצירה > טיוטת בּוֹן (1822/1810) > הטיוטה המקורית בדיו, 1810

השלב המוקדם, שמתוארך לאביב 1810, נכתב בעט דיו. למרות כתב היד המרושל של המלחין ואי הסדר השורר על גבי הגיליון, אפשר להבחין כי מדובר בטיוטה מתקדמת של "לאֶליזֶה", שבינה לבין הגרסה המבוצעת כיום קיימים הבדלים ספורים בלבד. הדבר מעיד על כך שבטהובן הסתמך על טיוטת בון כשחיבר את כתב היד המקורי, אך הוסיף כמה שינויים מינוריים לפני שחתם את היצירה.
שאלת זהותה של "אליזה"

בקרב חוקרי בטהובן קיימים חילוקי דעות בדבר זהותה של הנמענת "אֶליזֶה", ששמה הוזכר בהקדשה שהתנוססה על גבי כתב היד המקורי שגילה נוֹהל. לא זו בלבד, אלא שבחלוף הזמן נעלמו עקבותיו של כתב היד, ולכן בלתי אפשרי לבחון את כתיב ההקדשה מקרוב ולדלות ממנה רמזים נוספים שעשויים לשפוך אור על זהותה של "אֶליזֶה". עבור רבים, ההקדשה מרמזת על יחסים אינטימיים עם הנמענת, או לכל הפחות רחשי אהבה שהרעיף עליה בטהובן, ואלו מעניקים נופך מיוחד לתוכן המוזיקלי של היצירה. לכן, עד עצם היום הזה נעשו מאמצים כבירים על מנת לחשוף את זהותה האמיתית. חלק מן ההשערות המרכזיות מנסות להתחקות אחר אישה בשם "אֶליזֶה" או בשם דומה מבין מעגל החברים הקרוב של בטהובן בתקופת כתיבת היצירה.
שאלת זהותה של "אליזה" > תרזה מלפאטי

במהדורת 1867 של "לאֶליזֶה" ציין מגלה היצירה לודוויג נוֹהל בהערת שוליים כי כתב היד הגיע לידיה של גברת ברדל ממינכן מעזבונה של תֶרֶזֶה פון דרוֹסדִיק מַלפָאטי פון רוֹהרֶנבַּך צוּ דֵּצָה (Therese von Droßdik Malfatti von Rohrenbach zu Dezza). תרזה הייתה פסנתרנית מוכשרת, תלמידתו, ידידתו ומושא אהבתו של בטהובן, ששאף להינשא לה באביב 1810, אז הייתה בת 18. ב־1925 פרסם המוזיקולוג הגרמני מקס אוּנגֶר (Max Unger) מאמר שבו עמד על הזיקה שבין בטהובן ומלפאטי, והציג מכתב שחיבר עבורה המלחין. בסוף המכתב נכתב:
[...] היי שלום, תרזה הנכבדת. אני מאחל לך את כל הטוב והיופי שבעולם. אני מנבא לך עתיד ורוד וחיים מאושרים, זכרי אותי לעד! [...] גם אם זה אומר שלא יהיה לך אכפת מעבדך הנאמן וחברך, בטהובן.

נ.ב. יהיה לי לחסד אם תוכלי ליידע אותי בכמה מילים פשוטות כיצד אוכל להיות לך לעזר.
לטענת אונגר, אין כל צל של ספק שהמכתב נכתב באביב 1810, בסוף חודש אפריל או בתחילת חודש מאי, תיארוך שתואם את ההשערה לפיה היצירה הושלמה ב־27 באפריל 1810. אמנם, אין מדובר במכתב אהבה מובהק, שכן נימת הפנייה לנמנעת אינה נחרצת אלא די מהוססת, ואף לא ברור האם אי פעם הציע בטהובן נישואין למלפאטי באופן רשמי. עם זאת, מתוך מכתבים רבים שחיבר בטהובן עבור הברון איגנץ פון גלייכנשטיין, חברו הקרוב שבאותה תקופה היה מאורס לאנה, אחותה של תרזה, עולים לבטיו הפנימיים ונטייתו של המלחין לשאת את מלפאטי לאישה. היות שכתב היד נמצא במקור בעזבונה של תרזה מלפאטי לפני שעבר לידיה של גברת ברדל ממינכן, גרס אונגר כי הבגטלה נכתבה עבור מלפאטי, שמכונה במאמרו "פרויקט-הנישואין" של בטהובן באביב 1810. הלה ניסה לפרש את ההקדשה "לאֶליזֶה" כתעתוק שגוי – נדמה כי לודוויג נוֹהל, שהעתיק לספרו את הבגטלה, פענח את המילה "Therese" כ-"Elise", שלדברי אונגר עשויות להיראות דומות לאין שיעור, בייחוד תחת כתב היד המרושל והעמום של המלחין. לפיכך, תוכנה המקורי של ההקדשה עשוי היה להיות "Für Therese", ולא "Für Elise".
מאז פרסום המאמר, הטילו חוקרים ספק באשר להשערה של אונגר, וביניהם ריטה סטבלין וקלאוס מרטין קוֹפִּיץ שתהו כיצד נוֹהל, חוקר בטהובן מוערך שהיה מיומן בפענוח כתב ידו של המלחין, היה מסוגל לבצע טעות שכזאת מבלי משים. שניהם אף הזכירו במאמריהם שנוֹהל ציין במפורש במהדורת 1867 שהיצירה לא הוקדשה למלפאטי.