stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנחם דורמן
מכתביו (מבחר) > ספרים שערך ותרגם

במעגל : מאמרים ורשימות תרצ"ב-תשכ"ח / נתן אלתרמן, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"א.
הטור השביעי / נתן אלתרמן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ב 1972-תשס"ה 2005.
שיחות על האהבה / יהודה אברבנאל המכונה ליאונה אבריאו, ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ג 1983.
השמונה עשר בברימר של לואי בונאפארט / קרל מרכס, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"א 1940.
המניפסט הקומוניסטי / קרל מרכס, פרידריך אנגלס, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, תשי"ד-1954, 1964, תש"ל-1970, 1975.
מחזה, סיפור ודיאלוג / ניקולו מאקיאוולי, (תרגום הפרולוג ושירי הזמר - נתן אלתרמן), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ד-1974.
מחזות : טרגדיות, קומדיות, מחזות היסטוריים / ויליאם שייקספיר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, ספרית פועלים, תשכ"ב-1961, (1964), (1971).
מעיין הכבשים / לופה דה וגה, מספרדית: רפאל אליעז, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ח.
(עם חיים גורדון ויוחנן בלוך), מרטין בובר : מאה שנה להולדתו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, (הפקולטה למדעי הרוח והחברה), תשמ"ב.
(עם שמואל ספראי ומנחם שטרן), ספר זיכרון לגדליהו אלון : מחקרים בתולדות ישראל ובלשון העברית, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תש"ל.
על אמנות המלחמה / ניקולו מקיאוולי, תל אביב: מערכות, (תשכ"ה-1964).
(עם זאב לוי), פילוסופית-האהבה של יהודה אברבנאל : ארבע הרצאות ביום-עיון של אוניברסיטת חיפה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ה (1985).
(עם יהושע פרוינדליך וגדליה יוגב), הפרוטוקולים של הוועד הפועל הציוני : 1919-1929 / תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - (המכון לחקר הציונות על שם חיים ויצמן): הקיבוץ המאוחד, תשל"ה-תשס"ג 2003.
פרקי אליעזר : לאליעזר רגב איש ההתיישבות והחינוך זיכרון, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ובית גבעת ברנר, תשל"ב.
רומיאו-ויוליה / ויליאם שייקספיר, תרגם: רפאל אליעז, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ו (1985)
לקריאה נוספת

חיה הופמן וסוניה רוזנברג (עורכות), מנחם דורמן - ביבליוגרפיה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999. (הספר בקטלוג ULI)
מנחם דורמן, פולמוס שירי המלחמה: במלאת 20 שנה לפטירת נתן אלתרמן, מאזנים /8 ס"ד, אפריל 1990
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299223005171  BnF: cb135012514 (data)  GND: 119277603  ISNI: 0000 0000 6654 4247  LCCN: n83162149  NKC: ola20231206178  NTA: 087687798  SUDOC: 223614424  VIAF: 44454865   WorldCat (עם VIAF): 44454865
מריה שניידר

| --- | --- |

מריה שניידר בפסטיבל קאן, 2001
 לידה:  27 במרץ 1952 פריז, צרפת
 פטירה:  3 בפברואר 2011 (בגיל 58) פריז, צרפת
 שם לידה:  Maria Hélène Schneider 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  1969–2008 (כ־39 שנים)
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות (1 ביוני 2010) 
 פרופיל ב-IMDb
 
מריה שניידר (Maria Schneider;‏ 27 במרץ 1952 - 3 בפברואר 2011) הייתה שחקנית קולנוע צרפתייה. נודעה בעיקר כאשר גילמה את דמותה של ז'אן, לצד מרלון ברנדו, בסרט "טנגו אחרון בפריז" (1972).
ביוגרפיה

שניידר נולדה בשם מריה-הלן ז'לן. היא בתם של השחקן הצרפתי דניאל ז'לן (אנ') ושל מארי-כריסטין שניידר, ממוצא רומני, שהייתה בעלת חנות ספרים בפריז.
קריירה

משחקה הראשון של שניידר בקולנוע היה בסרט "נשים" עם בריז'יט בארדו בשנת 1969, שבו גילמה תפקיד ניצבת.
ב-1972 הופיעה שניידר בגיל 19 בסרט "הטנגו האחרון בפריז" בסצנות עירום ומין, שעוררו מחלוקת בתקופה שבה הוקרן הסרט. בעקבות הופעתה זו הפכה לסמל סקס, אך מאז לא הופיעה עוד בסצנות מין.
בריאיון ל"דיילי מייל" בשנת 2007 אמרה שניידר כי בצילומי סצנת המין האנאלי בסרט אכן הרגישה כאילו ברנדו אנס אותה, הביעה חרטה על השתתפותה בסרט, וטענה כי חייה נהרסו מאז. בשנת 2016 דלף לרשת האינטרנט קטע וידאו משנת 2013 בו הודה במאי הסרט, ברנרדו ברטולוצ'י, כי השחקן מרלון ברנדו והוא תכננו את השימוש בחמאה כחומר סיכה בסצנת הסקס האנאלי ללא ידיעתה של שניידר, כדי שתגובתה תהיה אותנטית.
בהמשך שיחקה בסרט "זהות גנובה" (1975) לצד ג'ק ניקולסון, ובמספר סרטים צרפתיים נוספים.
ב-1974 סיפרה שניידר כי נטייתה המינית היא ביסקסואלית. ב-1976 הפסיקה את צילומיה לסרט "קליגולה" ואושפזה בבית חולים לחולי נפש ברומא עם המאהבת שלה; בעקבות זאת הופסקה עבודתה בסרט. במהלך שנות ה-70 עברה גם התמכרויות לסמים, נטילת מנת יתר של סמים וניסיון התאבדות, אך היא התאוששה בשנות ה-80.
בשנות ה-90 וה-2000 שיחקה שניידר בתפקידי משנה בסרטים כגון "ג'יין אייר" (1996) ובמספר סרטים צרפתיים, סדרות וסרטי טלוויזיה. הסרט האחרון בו הופיעה היה "ג'יגולו צרפתי" (2008), לצד נטלי ביי.
שניידר נפטרה ב-3 בפברואר 2011 ממחלת הסרטן.
הערות שוליים

↑  Rafaella Britto, Maria Schneider: at the edge of the world, Medium.com/Cinesuffragette, "Opportunity knocked on her door when, while walking by Paris streets, she met Brigitte Bardot during the shooting of Jean Aurel's Les Femmes. Bardot had already made a film opposite Daniel Gélin – for Maria's surprise, since she didn't know her father's fame. Sensitized, Brigitte helped the girl and became her friend and confident for all life. "She gave me a room at her place", Maria told Daily Mail, "and it was through her I joined the William Morris Agency". In 1970, Maria Schneider – back then credited as Maria Gélin – made her debut on screens, in Roger Kahana's Madly or The Love Mates, opposite Alain Delon. "Nobody knows, but I did six movies before Last Tango in Paris", told in interview to Roger Ebert. "One was directed by Roger Vadim, after he made Pretty Maids All in a Row. And I did some theater, and a couple of underground French movies. I walked out on one of them when I wasn’t paid. I fought with the director, went back to Paris, and met Bertolucci. He offered me the role in Tango", ‏1 בספטמבר 2017 (באנגלית)
↑  Holly Millea, Maria Schneider Dies: Remembering the Star of Last Tango in Paris, "A streetwise vagabond at 15, Schneider was working as an extra in Brigitte Bardot's Les Femmes when the established star took her in. "Maria was like a kitten", recalled Warren Beatty, who was friends with Bardot. "She was wise and didn't talk much". Beatty recommended her to the head of the William Morris Agency in Paris, who signed her tout suite. After a small part in Alain Delon's Madly, Schneider was cast as Brando's obsession in Tango", ‏6 בפברואר 2011 (באנגלית)
↑  עמי פרידמן, במאי "הטנגו האחרון בפריז" הודה: סצינת הסקס המפורסמת היא למעשה אונס, באתר ynet, 3 בדצמבר 2016
↑  מאיר שניצר, השחקנית מריה שניידר מתה מסרטן, 3 בפברואר 2011, אתר nrg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810663782605606  BIBSYS: 4021228  BNE: XX1295489  BnF: cb138995173 (data)  GND: 12962361X  ISNI: 0000 0001 1526 4605  LCCN: no96065419  NDL: 00929146  NKC: xx0073211  NTA: 107354144  SUDOC: 055241433  VIAF: 100917565   WorldCat (עם VIAF): 100917565
זהר לוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 ביולי 1943 בגדאד, ממלכת עיראק 
 פטירה:  6 במרץ 2019 (בגיל 75)
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
זהר לוי (9 ביולי 1943 - 6 במרץ 2019) היה מוזיקאי, מלחין ומתופף ישראלי. חבר מייסד בלהקות "כיף התקווה הטובה" וב"אחרית הימים", שפעלו בתחילת שנות ה-70 וכיום נחשבות לחלוציות בתחום הרוק הישראלי.
ביוגרפיה

לוי נולד בבגדאד שבעיראק לשמחה וסעיד, למשפחה אמידה בת שלושה ילדים. אביו הועסק בשגרירות האנגלית בעיראק והיה מקורב לשלטונות. בתחילת שנות ה-50 עלתה המשפחה לישראל והוא גדל במעברת מחנה ישראל ליד לוד. מגיל צעיר נחשף לוי למוזיקה ולמגוון רחב של סגנונות מוזיקליים: הוא למד שירים עבריים והצטרף למקהלת בית הספר, בה היה חבר גם גבי שושן; גילה את המוזיקה לריקודים, כשליווה את להקת ריקודי העם "עלומים"; ומבית הוריו הכיר את אום כולתום. על עצמו העיד לוי שהוא אוטודידקט: "כבר מילדותי תופפתי על כל דבר ועם כל דבר: פחי זבל, סירים, כיסאות, כלי מטבח, קופסאות זיתים, בקבוקים, אופניים וגם על הגוף שלי".
קריירה

ב-1965 החל ללוות את זמר הג'אז לארי ווקר כמתופף. ב-1967 השתתף כמתופף באלבום "החלונות הגבוהים".
ב-1968 נפגש עם המחזאי חנוך לוין שאת שיריו הלחין. לוי הקים את להקתו הראשונה, "זהר השביעי", שתיפקדה גם כלהקת הליווי של רן אלירן. הוא הקליט עם הלהקה מספר תקליטי שדרים, מתוכם הצליח השיר "מצלתיים", אך לא הגיע לכדי הקלטת אריך נגן.
לוי המשיך לשתף פעולה עם לוין, והלחין ועיבד את המוזיקה למחזה הסאטירי והפרובוקטיבי של לוין, "מלכת אמבטיה". ב-1970 יצא אלבום בהפקה פרטית, עם שירי המחזה.
ב-1968 הקליט עם חוה אלברשטיין ודני גרנות את התקליט "משירי רחל", בעיבוד אוונגרדי יחסית לאותם ימים, כאשר חלק מהשירים (בפרט "אשתו") מלווים בכלי הקשה בלבד.
באמצע 1970 הקים לוי להקה נוספת "כיף התקווה הטובה" עם ג'וזי כץ, חנן יובל, אלי מגן ושלמה מזרחי. הלהקה התפרקה טרם הפקת אלבום מלא. בין השירים שהוקלטו על ידי הלהקה, גם שיר שבו שימש לוי באופן חריג כסולן, "אני בדרכי למוסד הסגור", שיר שהלחין בעצמו על פי מילים של חנוך לוין. הלהקה התפרקה בין היתר על רקע מתיחות קשה בין לוי לבין שמוליק קראוס.
ב-1971 הקים את להקת אחרית הימים, עם גבי שושן, אלי מגן, יצחק קלפטר ומירי אלוני. גם להקה זו התפרקה במהירות (ב-1972), אם כי הספיקה להוציא אלבום מלא של שיריה. לוי הלחין את כל שירי האלבום, שכלל להיטים כ"העץ הוא גבוה", "יש לי יום הולדת", "תחת עץ האקליפטוס" ו"פתחי לי את הדלת". באלבום זה המשיך לוי בשיתוף הפעולה עם חנוך לוין, שכתב ארבעה משירי האלבום.
ב-1974 היה הסולן (ללא קרדיט) בשיר "בלוז שקט מהדרך" החותם את האלבום ארבע-עשרה אוקטבות של יוני רכטר ואבנר קנר, שבו ניגן בתופים.
לאחר מכן, צמצם לוי את פעילותו המוזיקלית במידה ניכרת, סירב להתראיין או לעמוד בעין הציבור. הוא המשיך לעבוד מאחורי הקלעים עם מוזיקאים שונים; ועסק בהלחנה לתיאטרון ולקולנוע (לסרט "צלילה חוזרת", 1982). כמה מהשירים שהקליט בתחילת שנות ה-70 רוכזו לאלבום האוסף שבעים שמונים שיצא בשנת 1981.
בפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי", הנקרא "אין מקום לשניים על עמוד החשמל", על שם אחד משיריו הבולטים של לוי, מתראיין לוי על הרוק הישראלי ומספר על חלקו במחזה "מלכת אמבטיה" וכן את סיפור הקמת אחרית הימים, שהוגדרה בפרק כ"להקת הרוק הישראלית הראשונה".
לוי היה בזוגיות עם פי מסטבוים, שהכיר ב-1985. בשנת 1987 פתחו זוהר ומסטבוים בר־מסעדה ברחוב דיזנגוף בשם "המוסד". את השם בחר עמוס קינן. המסעדה נסגרה תוך פחות משנתיים.
בני הזוג נפרדו ב-1993.
בשנת 2007 לקה לוי בהתקף לב ובאירוע מוחי בו זמנית, דבר שגרם לשיתוק בחצי גופו השמאלי. בשל מצבו הבריאותי הוא נקלע לקשיים כלכליים ובמהלך השנים מאז אורגנו, ביוזמת חברו דורי בן זאב, מספר מופעי מחווה, שכל הכנסותיהם הועברו כתרומה אליו.
ב-6 במרץ 2019 נפטר לוי בבית החולים איכילוב בשל סיבוך בדלקת ריאות.
דיסקוגרפיה

זהר השביעי - מצילתיים (תקליט שדרים, 1969)
אלבומים בהם השתתף (רשימה חלקית):
החלונות הגבוהים - החלונות הגבוהים (1967)
רן אלירן - רן אלירן ("הפסיכדלי") (1969)
מלכת אמבטיה - פזמוני המחזה (1970)
אחרית הימים - אחרית הימים (1972)
ארבע עשרה אוקטבות - ארבע עשרה אוקטבות (1975)
הערות שוליים

↑  על פי "הוא לא ישוב: ריאיון עם זוהר לוי" מעריב, 11 ביוני 2010; על פי אתר "חברה קדישא"
↑  "הוא לא ישוב: ריאיון עם זוהר לוי" מעריב, 11 ביוני 2010
↑   בן שלו, ואיך אצל חוה אלברשטיין?, באתר הארץ, 21 במרץ 2013
↑   זהר לוי, סרטון  באתר יוטיוב, מתוך תוכניתו של יואב קוטנר "סוף עונת התפוזים", 1998
↑  אור ברנע, ערב למען זהר לוי: "כל מי שקראו לו בא", באתר ynet, 23 בפברואר 2012
↑  שגיא בן נון‏, המוזיקאי זוהר לוי, מחלוצי הרוק הישראלי, הלך לעולמו בגיל 76, באתר וואלה, 6 במרץ 2019
↑  זהר השביעי, באתר סטריאו ומונו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308100005171  ISNI: 0000 0000 7047 8174  MusicBrainz: dcf71179-4fa4-4c1a-a93a-09a1ef7f8c92  VIAF: 97399849   WorldCat (עם VIAF): 97399849
ירוחם פיליפ קורנגרין

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1883 טרנופול, גליציה המזרחית
 פטירה:  10 במרץ 1960 (בגיל 76)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת לבוב
 תקופת כהונה:  ? – 10 במרץ 1960 
 תקופת הפעילות:  ? – 10 במרץ 1960 
 תפקידים בולטים:  מזכיר הוועד הפועל הציוני, מנהל המשרד הארצישראלי בוורשה, חבר מועצת עיריית תל אביב, חבר אספת הנבחרים השנייה, חבר הוועד הלאומי ושופט מחוזי
 צאצאים:  דוד קורנגרין 
 
ירוחם פישל (פיליפ) קוֹרְנְגְרִין (Philip Korngruen;‏ 28 במרץ 1883 – 10 במרץ 1960) היה משפטן ועסקן ציבור, פעיל ציוני בגליציה, מזכיר הוועד הפועל הציוני המצומצם, מנהל המשרד הארצישראלי בוורשה, חבר מועצת עיריית תל אביב, חבר אספת הנבחרים השנייה, חבר הוועד הלאומי ושופט מחוזי במערכת השיפוט הבריטית בתקופת המנדט.
קורות חיים

קורנגרין נולד בטרנופול שבגליציה המזרחית (אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית) לדוד קורנגרין, מורה בבית הספר מיסודו של יוסף פרל, ולפרידה בת מאיר וולף וקסלר. קורנגרין הצעיר למד בבית הספר שבו לימד אביו, והתחנך ברוח ההתבוללות, אך לאחר שקרא בגיל 14 את ספרו של הרצל "מדינת היהודים", החל לפעול בתנועה הציונית, ולאחר שסיים את לימודיו, ביולי 1901, ארגן וניהל בטרנופול את הכינוס הארצי הראשון של בוגרי הגימנסיות הציוניים מכל גליציה. החל ללמוד משפטים, ובשנתו הראשונה ללימודים היה בין מארגני תנועת הסטודנטים "בר כוכבא". בשנת 1906 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת לבוב, התמחה במשרד עורכי דין, ובשנת 1909 קיבל תואר דוקטור למשפטים ולמדעי המדינה. פעל במערכת הבחירות שהביאה לכניסת מפלגה ציונית לפרלמנט האוסטרי בשנת 1906. החל בשנת 1907 השתתף בקונגרסים ציוניים.
עמד בראש הסתדרות בתי הספר העבריים בגליציה.
התמנה כמזכיר הוועד הפועל הציוני המצומצם ועבר לברלין.
באוגוסט 1913 שב לגליציה ועבד כעורך דין בדרוהוביץ'. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בצבא האוסטרי בחזית ובאדמיניסטרציה הצבאית ובחיל הכיבוש האוסטרי באוקראינה. לאחר המלחמה נבחר מטעם הוועד הלאומי היהודי שברפובליקה העממית של מערב אוקראינה (הישות המדינית החדשה שחלשה עתה על גליציה המזרחית) כשליחו לוועד המשלחות היהודית שליד ועידת השלום בפריז (1919). עסק בפוליטיקה היהודית המקומית לקראת הבחירות לפרלמנט המערב-אוקראיני, ולאחר ניצחון פולין במלחמת פולין-אוקראינה שב למקצועו, ופעל כחבר הוועד המרכזי של ציוני גליציה שבראשות ליאון רייך.

בין השנים 1920–1924 שימש מנהל המשרד הארצישראלי בוורשה, ומ-1922 היה גם בא-כוחה של חברת הכשרת היישוב בפולין. פעל בסיעת "עת לבנות" בוועד המרכזי של ציוני פולין, ונבחר לוועד קהילת ורשה.
בשנת 1921 נישא לפרידה בת מרים גיטל ומנחם מֶנדֶל זילבּרדיק מוורשה, עורכת דין, פעילה חברתית (ממייסדות חברת "חלוקת לחם בסתר" בארץ) ומזכירת הקלוב של הצירים היהודים בפרלמנט הפולני.
(אשתו הייתה אחותם של ד"ר שמואל אריאל, מייסד ומנהל מפעל התמרוקים "מפעלים כימיים מזרחיים עדיף" ברמת גן, מעסקני התאחדות בעלי התעשייה וממייסדי וראשי האיגוד למען תוצרת הארץ (וגיסו של יוסף שופמן), של המהנדס ישראל זילברדיק ושל פרומה, פעילה ציונית בפולין ובארץ, שנישאה לאהרן יעקב אוהב-עמי (היט), ממייסדי ברית הציונים הרוויזיוניסטים והסתדרות העובדים הלאומית.
במהלך השנים ביקר קורנגרין פעמיים בארץ ישראל, ובשנת 1925 עלה אליה עם אשתו.
בארץ עבד בעריכת דין ובפעילותו הציבורית היה חבר מועצת עיריית תל אביב ונבחר לחבר באספת הנבחרים השנייה מטעם רשימת העלייה הרביעית (עולי פולין). היה חבר הוועד הלאומי. שנת 1929 מונה לשופט, וכיהן בבית משפט השלום בתל אביב ובחיפה. בשנת 1935 מונה לבית המשפט המחוזי בתל אביב כיהן בו עד 1944. בין היתר ישב במשפטו של אברהם סטבסקי על רצח ארלוזורוב ובמשפט שהתנהל נגד סעדיה שושני על חובותיו לעיריית תל אביב. היה נשיא לשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשיים.
בשנותיו האחרונות חזר לעסוק בעריכת דין, עסק בחקר משפט עברי והרצה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה. היה נשיא כבוד של החברה הישראלית לחקר המקרא.
קורנגרין נפטר ב-1960, סמוך ליום הולדתו ה-77. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
בנו היחיד, דוד קורנגרין (1930–2010), היה איש חינוך, מנהלו של התיכון הראשון ברעננה, תיכון אוסטרובסקי, במשך מרבית תקופת קיומו.
נכדו ד"ר אלון קורנגרין הוא פרופסור בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן.
מפרסומיו

חוקי המזרח הקדמון: מחקר השוואה במשפטי ישראל, בבל אשור וחת, תל אביב: יבנה, תש"ד.
מושבות צבאיות של היהודים בימי קדם, תל אביב: מסדה, תש"ח.
פ. קורנגרין (עורך), טרנופול: כרך ג של "אנציקלופדיה של גלויות", ירושלים – תל אביב: חברת אנציקלופדיה של גלויות, תשט"ו-1955.
ספר זיכרון

אשר וייזר וב"צ לוריא (עורכים), ספר קורנגרין: לזכר ד"ר י"פ קורנגרין נשיאה הראשונה של החברה לחקר המקרא, תל אביב: החברה לחקר המקרא בישראל – סניף תל אביב על ידי הוצאת ניב, תשכ"ד 1964.
לקריאה נוספת

דוד סמילנסקי, 'ד"ר ירוחם פישל (פיליפּ) קורנגרין', בתוך: עם בני ארצי ועירי: פרשות אישים ופרקי זכרונות, תל אביב: הוועד הצבורי להוצאת כתביו של דוד סמילנסקי והוצאת מסדה, תשי"ח, עמ' 393 ואילך.
'ד"ר י.פ. קורנגרין', בתוך: ספר קורנגרין (תשכ"ד 1964):
דוד קורנגרין, 'אבי', עמ' 7–9;
יוסף טישלר, 'ד"ר פיליפ קורנגרין ותקופתו', עמ' 10–18;
יעקב וינשל, 'ערכה של חובבות נשגבה', עמ' 19–21;
אשר וייזר, 'ד"ר פ. קורנגרין נשיא החברה לחקר המקרא', עמ' 22–23.
הערות שוליים

↑  ברוך יצחק ברקוביץ' בית הספר העברי הראשון בעיר בוצ'אץ'.
↑  יחד עם שרה עזריהו, לאה קוק (אשתו של ר' שאול חנא קוק, אחיו של הראי"ה קוק) ושמחה אברונין (אשתו של אברהם אברונין) (דוד תדהר (עורך), "לאה קוק", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 99).
↑  דוד תדהר (עורך), "אהרן יעקב אוהב-עמי (היט)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ח (1957), עמ' 3179.
↑  Korngrin Named Tel Aviv Magistrate, JTA, November 21, 1929; שופט עברי בירושלים, דואר היום, 13 בדצמבר 1929.
↑  ירוחם פיליפ קורנגרין באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  דוד קורנגרין, יקירי העיר, באתר עיריית רעננה; עדינה כתריאל, רעננה: נפטר דוד קורנגרין, המנהל המיתולוגי של אוסטרובסקי, "זמן השרון" (באתר nrg מקומי), 28 באוקטובר 2010; תמי מאור, דוד קורנגרין מנהלו המיתולוגי של אוסטרובסקי הלך לעולמו, local רעננה, 22 באוקטובר 2010.
↑  אלון קורנגרין באתר אוניברסיטת בר-אילן (באנגלית).
↑  מ. אגף, אנציקלופדיה של גלויות: כרך ג': טרנופול, חרות, 1 ביולי 1955.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311924705171  GND: 1146642040  ISNI: 0000 0000 4974 7157  LCCN: nr93018144  NTA: 182574563  VIAF: 23203906   WorldCat (עם VIAF): 23203906
הרמס טריסמגיסטוס

| --- | --- |

 אלים מקבילים:  תחות, חנוך, מטטרון, אדריס (נביא באסלאם)
 
הרמס טריסמגיסטוס מלמד, פסיפס על רצפת הקתדרלה בסיינה
הרמס טריסמגיסטוס (יוונית: Ἑρμῆς ὁ Τρισμέγιστος, עברית: חרם תלת מחזות.) הוא שמה של דמות מיתולוגית אשר נוצרה באימפריה היוונית ומהווה איחוד סינקרטי של תחות, אל המדע והקסם במיתולוגיה המצרית, והרמס, שליח האלים במיתולוגיה יוונית. מיוחסת לו כתיבת הקורפוס הרמטיקום שמהווה בסיס לתורה הרמטית הקרויה גם על שמו. לתורה זו משתייכות תורות האלכימיה והאסטרולוגיה והיא השפיעה רבות על תורות מיסטיות מערביות אחרות, לדוגמה הקבלה הלוריאנית של האר"י. טריסמגיסטוס פירושו ביוונית "הגדול ביותר שלוש פעמים" (the thrice-greatest).
גם הביטוי "הרמטי" כלומר סגור ואטום ככה שאף אחד לא יכול לגשת אליו, נקרא כך בעקבות כך שהפילוסופיה ההרמטית נשמרה כסודית ואטומה ככה שאף אדם חיצוני לא יוכל לגשת אליה.
החכמה ההרמטית

עקרון הפילוסופיה ההרמטית הוא שהבריאה מתקיימת במספר מעגלים מקבילים, סלעים ומינרלים, צומח, בעלי חיים, הזמן, אותיות הכתב, אברי גוף האדם, גרמי השמיים ואף מלאכים וכוחות עליונים. כל רכיב באחד מן המעגלים מקיים יחסי גומלין עם רכיב מקביל במעגל אחר ויתרה מכך - יש יכולת השפעה הדדית בין המרכיבים. כך, אבן מסוימת בשעת מסוימת ביום יכולה להשפיע על כוח שמיימי, תערובת צמחים מסוימת הנאכלת על ידי אדם יכולה להשפיע על יכולותיו, כתיבת אותיות מסוימות יכולה להשפיע על העולם וכדומה. מכאן נובעות חוכמות כמו הכישוף, רקיחת שיקויים, עשיית קמעות, אסטרולוגיה ועוד.
האמונה ההרמטית ייצגה גישה חיובית לידע ולרכישת ידע. בעיני הכנסייה, למשל, חתירה לידע היא חטא. בעוד לפי האמונה ההרמטית, המדע הוא מסורת מן הזמן העתיק, שאבדה. בעת שניתנה לראשונה לכוהני הדת המצרים, היה בה ניצוץ מן האל עצמו ולכן האדם מחויב לחתור לידע. מקומו של האדם הוא לצד האל כבורא, ועליו לתקן עולם, הודות ליכולתו התלויה אך ורק בידע.
הקורפוס ההרמטי

בין המאה הראשונה והמאה השלישית לספירה הופיעו מספר כתבים פסאודואפיגרפיים, שיוחסו לכוהני טריסמגיסטוס ונקראים "הקורפוס ההרמטי" (הקדום ביותר ששרד, משנת 100 לערך, הוא ה-Asclepius). הכתבים יוחסו למקור עתיק כיוון שבאותה תקופה ככל שהמקור היה קדום יותר הוא נחשב טהור ואמיתי יותר. כוהני טריסמגיסטוס, לפי הקורפוס, מסרו את הידע שלהם לחכמים ראויים כמו משה רבנו, שהעביר אותה לעברים ומהם לנוצרים ולפילוסופים יוונים כמו למשל הרקליטוס ופיתגורס, שהעבירום לסוקרטס, אפלטון ואריסטו. החכמות המצריות הועברו, לפי הקורפוס, גם לחכמי ממלכת פרס והשפיעו על המניכאיזם (אף על פי שמבחינה היסטורית, ההשפעה הייתה בכיוון ההפוך - מהגנוסטיקה של המנכאים אל מחברי "החכמה ההרמטית"). הרמס טריסמגיסטוס מזוהה לעיתים (במיוחד במקורות איסלמיים) עם חנוך.
בכתבי הקורפוס ההרמטי מפורטים מעגלי הבריאה על מרכיביהם השונים והם מכילים את קשרי הגומלין בין המרכיבים השונים ומסבירים כיצד לבצע בהם מניפולציות כדי להשיג הישגים מאגיים שונים. אין בכתבים אחידות והם כוללים חלקים רבים שנכתבו על ידי מחברים שונים. חלקים מסוימים סותרים אלה את אלה, אך הדבר נתפס כטבעי עבור קורפוס המוסר ידע אזוטרי, שעל מנת לתפוס אותו יש לפענחו ולהשתמש בו לעיתים באופן אלגורי.
אבות הכנסייה ובראשם אוגוסטינוס הטיפו נגד לימוד כתבים אלה המביאים להשחתה ולעיוות, כיוון שהם עלולים להטות את האדם לסגידה לכוחות הטבע במקום לסיבה הראשונה - האל, אך אין ספק כי אוגוסטינוס הכיר אותם במידה רבה.
כחלק מהתפתחות המדע ברנסאנס וראשית העת החדשה

בתקופת הרנסאנס קראו אישים כמרסיליו פיצ'ינו וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה כתבים אלה (במיוחד את האקסלפיוס, שחשבו שהוא שריד של ספרות ענפה) והאמינו באמונה שלמה בעתיקותם ובנכונותם, אף כי לא האמינו שהרמס טריסמגיסטוס היה אל וסברו שהיה ספק אדם ספק מלאך. הרעיון שבכתבים אלה אף עלה בקנה אחד עם אמונת האקדמיה האפלטונית של פירנצה, לפיה כל החכמות והאמיתות של כל הדתות והפילוסופיות נובעות ממקור אמת יחיד ורק משתקפות באופן שונה. הקורפוס ההרמטי נתן תשובה לשאלה מהו אותו מקור חכמה קדום. רק ב-1614 הוכיח איזק קזובון שהדמות של הרמס טריסמגיסטוס היא המצאה של המאה הראשונה לספירה לכל המוקדם.
לפי המסורת, ענפי האלכימיה והאסטרולוגיה התפתחו מהפילוסופיה הרמטית ובכללה הידע של הרמס טריסמגיסטוס, שלפי המסורת התגלגל בכדור הארץ מספר פעמים בתקופות רבות - החל מאטלנטיס העתיקה ולמוריה ועד לתקופה מאוחרת יותר של מצרים. הוא נחשב ל"אבא של האלכימיה" וה"מגלה של האסטרולוגיה".
החוקרת פרנסיס ייטס חקרה את השלכות החכמה ההרמטית וגילתה שמסורת זו השפיעה רבות על התפתחות המדע בראשית העת החדשה. היא מופיעה גם בבסיס קבוצות פולחניות כגון התיאוסופיה, ת'למה והשחר המוזהב וכן באגודות סתרים כמו הבונים החופשיים ועוד.
בתרבות ובספרות

על הידע שהעביר לפי המסורות מבוסס הספר הקיבליון, שמתאר את 7 העקרונות של העולם.
גיבור הרומן טריסטרם שנדי מאת לורנס סטרן אמור היה להקרא "טריסמגיסטוס"
הרומן המטוטלת של פוקו מאת אומברטו אקו סובב רובו סביב אמונות הרמטיות שונות. שמו של גיבור הרומן הוא קזובון, כשם האיש שגילה שהקורפוס ההרמטי אינו אלא זיוף, איזק קזובון
נחשב לאחד מהאבות המייסדים של מסדר הבונים החופשיים.
דמותו של זרסטרו בחליל הקסם למוצארט, דמות של "מלך-כוהן" המלמד ידע אזוטרי במקדש מצרי מזכירה את הדימוי של הרמס טריסמגיסטוס. הרמס הוא גם האל לו מיוחסת גם המצאת החליל במיתולוגיה היוונית.
ראו גם

פרנץ ברדון
לקריאה נוספת

Yates, Frances A., Giordano Bruno and the hermetic tradition, University of Chicago Press, 1964. ISBN 0226950077.
* ג'פרי ב. ראסל וברוקס אלכסנדר, ההיסטוריה של הכישוף: קוסמים, מכשפות ופאגאנים, רסלינג, 2009
הערות שוליים

↑  מגילת מלון 134 במאגר ביינקה של אונ' ייל
↑  אוגוסטינוס, עיר האלוהים, ספר 8, פרק 23
↑  המילון של "הבונים החופשיים" (באנגלית)
↑  Matheus Franciscus Maria van den Berk, The magic flute :an alchemical allegory, Leiden, 2004, ISBN 9004130993
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262501905171  PLWABN: 9810578658005606  BIBSYS: 5027383  BNE: XX848637  BnF: cb12057248q (data)  CiNii: DA04710449  GND: 119068982  ICCU: CFIV051195  ISNI: 0000 0000 8102 7627  LCCN: n80133312  LNB: 000215883  NDL: 00458734  NKC: xx0021493  NLA: 35189746  NLG: 45445  NSK: 000114942  NTA: 069895333  RERO: 02-A000079818  SELIBR: 190571  SUDOC: 245079416  VcBA: 495/36092  VIAF: 24571510   WorldCat (עם VIAF): 24571510
דיזי גילספי

| --- | --- |

גילספי ב-1955. צילם: קארל ואן וכטן.
 לידה:  21 באוקטובר 1917 צ'רו, ארצות הברית 
 פטירה:  6 בינואר 1993 (בגיל 75) אנגלווד, ארצות הברית 
 שם לידה:  John Birks Gillespie 
 מקום קבורה:  בית הקברות פלאשינג 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1935 
 מקום לימודים:  Laurinburg Institute 
 סוגה:  ג'אז, בי בופ, ג'אז אפרו-קובני 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  חצוצרה, נבל פה 
 חברת תקליטים:  פבלו רקורדס, ורב רקורדס, קפיטול רקורדס, סבוי רקורדס, RCA רקורדס, Dee Gee Records 
 פרסים והוקרה:  המדליה הלאומית לאומנויות (1989)  פרס גראמי למפעל חיים (1989)  מפקד מסדר האמנויות והספרות  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  פרס מרכז קנדי  פרס פול אקט  אמני הג'אז של NEA 
 www.dizzygillespie.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ון בירקס "דיזי" גילספי (באנגלית: Dizzy Gillespie;‏ 21 באוקטובר 1917 – 6 בינואר 1993) היה חצוצרן, מוביל הרכבים, זמר ומלחין אפרו-אמריקאי. יחד עם צ'ארלי פארקר יצר את סגנון הבי בופ ששינה את פני הג'אז. גילספי היה נגן חצוצרה וירטואוזי ומאלתר מחונן. בנוסף לכישוריו כנגן, התנהגותו, חוש ההומור שלו ולבושו המסודר עזרו לאנשים לקבל את המוזיקה החדשנית שלו. בשנות ה-50 הוביל גילספי את תנועת המוזיקה האפרו-קובנית, שהכניסה אלמנטים לטיניים ואפריקאיים למוזיקה. גילספי היה גם שר לעיתים, דבר שגור למדי בקרב חצוצרנים מתקופת לואי ארמסטרונג ואילך.