stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איאן ראש
קדנציה שנייה בליברפול 1988–1996

כשחזר ראש לקדנציה השנייה שלו בליברפול הייתה לו תחרות רצינית על עמדת החלוץ עם פיטר בירדסלי וגון אולדרידג', שהגיע לליברפול כמחליפו של ראש. הסברה הייתה שראש ואולדרידג' יותר מדי דומים בסגנון המשחק שלהם מכדי לשחק ביחד (לעיתים קרובות נהגו לציין גם את הדמיון החיצוני ביניהם).
בעונת 1988/1989 אולדרידג' פתח בהרכב וכבש בעקביות, עובדה שהשאירה את הוולשי על הספסל. בגמר הגביע של אותה עונה שוב כבש ראש צמד ושוב נגד היריבה העירונית אברטון. בפתיחת המשחק (דקה 4) היה זה דווקא אולדרידג' שכבש את שער היתרון לליברפול, בדקה ה-73 ראש החליף את אולדרידג', ובדקה לסיום- אברטון השוותה על ידי המחליף סטיוארט מקול. המשחק נכנס להארכה ולאחר 5 דקות ראש העלה את ליברפול ל-2:1, מקול השווה שוב בדקה ה-102 ודקתיים לאחר מכן קבע ראש את תוצאת המשחק 3:2.
בפתיחת עונת 1989/1990 הועדף ראש על פני אולדרידג' מה שהוביל את החלוץ האירי לעזוב לריאל סוסיאדד ולהפוך לשחקן הראשון שאינו בסקי שחותם בקבוצה. ראש סיים את העונה עם 26 שערים וזכה עם ליברפול באליפות נוספת. גם את עונת 1990/1991 סיים עם 26 שערים, עונה בה קני דלגליש הודיע על התפטרותו וגרהאם סונס ששיחק לצידו בליברפול ובנבחרת סקוטלנד החליפו בתפקיד.
בעונת 1991/1992 פציעה גרמה לכך שראש שותף ב-18 משחקי ליגה בלבד בהם כבש 3 שערים, השער השלישי היה בניצחון 2:0 בבית נגד מנצ'סטר יונייטד ב-26 באפריל 1992, ניצחון שהוציא את היריבה המרה ממאבק האליפות בו זכתה לידס יונייטד, היה זה השער הראשון שהבקיע ראש נגד מנצ'סטר יונייטד. את העונה סיימה ליברפול במקום השישי בלבד והייתה זו הפעם הראשונה שהקבוצה לא מסיימת כאלופה או כסגנית מאז 1981. בכל זאת ראש זכה בעונה זו בפעם השלישית בגביע האנגלי כאשר הוא כובש עבור ליברפול את השער השני בניצחון 2:0 על סנדרלנד מהליגה השנייה.
את עונת 1992/1993 סיים ראש עם 14 שערי ליגה ו-22 בסך הכל, ב־18 באוקטובר 1992 כובש ראש את שערו השני בקריירה נגד מנצ'סטר יונייטד ועושה היסטוריה כאשר הוא עוקף את רוג'ר האנט ומעמיד את מנין שעריו בקבוצה על 287.
בעונת 1993/1994 מונה ראש לקפטן הקבוצה על ידי סונס והיה השחקן היחיד בעונה זו ששותף בכל משחקי הקבוצה – 49 במספר, בשלב מוקדם של העונה שולב לצידו הכישרון הצעיר והמבריק רובי פאולר, ראש סיים את העונה שבמהלכה החליף רוי אוונס את סונס בעמדת המאמן עם 14 שערי ליגה ו-19 בסה"כ.
בעונת 1994/1995 זכה ראש בפעם החמישית בגביע הליגה עם ליברפול אחרי ניצחון בגמר 2:0 על בולטון, כשבסיבוב הרביעי באיווד פארק אצטדיונה של בלקברן (שזכתה בסיום העונה באליפות) כבש ראש שלושער. הזכייה בגביע הליגה הייתה התואר האחרון בו זכה איאן ראש.
בקיץ 1995 שילמה ליברפול לנוטינגהאם פורסט 8.5 מיליון ליש"ט עבור סטן קולימור, היה זה סכום שיא להעברה בכדורגל הבריטי. הגעתו של קולימור יחד עם ביסוס מעמדו של פאולר בהרכב (סיים את עונת 1994/1995 עם 31 שערים בכל המסגרות) סימנו את סוף עידן ראש באנפילד.את עונת 1995/1996 פתח אומנם ראש בהרכב הראשון אך בהמשך איבד את מקומו לפאולר. ההופעה האחרונה של ראש מבין 660 ההופעות שלו במדי ליברפול הייתה בסוף עונה זו כאשר ליברפול הפסידה בגמר הגביע ליריבה המרה מנצ'סטר יונייטד.
הוא עזב את ליברפול בהעברה חופשית במאי 1996.
לאחר שעזב את ליברפול בגיל 35, שיחק עוד שלוש עונות, בשורותיהן של לידס יונייטד, ניוקאסל יונייטד, שפילד יונייטד, רקסהאם וסידני אולימפיק אך לא שיחזר את כושר ההבקעה שלו עבורן.
השתייכותו לנבחרתה הצנועה של ויילס מנעה ממנו השתתפות במונדיאל, אף שב-1994 היו הוא וחבריו לנבחרת קרובים להעפלה.
קריירת האימון

ראש החל את קריירת האימון שלו ברקסהאם ובליברפול (שם שימש כמאמן חלוצים). ב-2004 חזר למועדון נעוריו צ'סטר סיטי לשמש כמנג'ר, עד שהתפטר באפריל 2005.
שיאים

ראש מחזיק כאמור בשיא ההבקעות של ליברפול בכל המסגרות גם יחד. נוסף על זה הוא מחזיק את שיאי המועדון הבאים:
שיא ההופעות בגביע הליגה (78)
שיאי השערים בגביע הליגה ובגביע האנגלי (48 ו-39 בהתאמה)
מספר ההופעות הבינלאומיות והשערים הבינלאומיים הרב ביותר של שחקן המועדון (67 ו-26 בהתאמה)
מספר השערים הגבוה ביותר בדרבי נגד אברטון (25).
20 השערים שכבש באירופה היו גם הם שיא מועדון אך שיא זה נשבר על ידי מייקל אואן.
בנוסף לשיאי המועדון מחזיק ראש גם בשיאים האנגליים הכללים הבאים:
שיאי השערים בגביע הליגה ובגביע האנגלי שלאחר מלחמת העולם השנייה (49 ו-43 בהתאמה)
שיא השערים לשחקן במעמד גמר הגביע האנגלי (חמישה בשלוש הופעות)
תארים אישיים

1983 – הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית
1984 – כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות שחקני הכדורגל)
1984 – כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות עיתונאי הכדורגל)
1984 – נעל הזהב האירופית
איאן ראש נבחר במקום השלישי במשאל 100 השחקנים שזעזעו את הקופ שנערך על ידי האתר הרשמי של ליברפול ובמסגרתו בחרו כ-110,000 אוהדי הקבוצה בעשרת השחקנים האהודים עליהם בהיסטוריית המועדון, את איאן ראש הקדימו ברשימה המפוארת, קני דלגליש וסטיבן ג'רארד.
סטטיסטיקה אישית

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
איאן ראש: הופעות ושערים (כל המסגרות)
| קבוצה | הופעות | שערים | ממוצע שערים למשחק |
| צ'סטר סיטי | 39 | 17 | 0.44 |
| ליברפול | 660 | 346 | 0.52 |
| יובנטוס (איטליה) | 29 | 7 | 0.24 |
| לידס יונייטד | 42 | 3 | 0.07 |
| ניוקאסל יונייטד | 14 | 2 | 0.14 |
| שפילד יונייטד | 4 | 0 | 0 |
| רקסהאם | 24 | 0 | 0 |

| סך הכול (מלבד הנבחרת) | 812 | 375 | 0.46 |
| נבחרת ויילס | 73 | 28 | 0.38 |

| סך הכול | 885 | 403 | 0.46 |
תארים

חמש אליפות אנגליה (1982–1984, 1986, 1990)
שלושה גביעי אנגליה (1986, 1989, 1992)
חמישה גביעי הליגה האנגלית (1981–1984, 1995)
גביע אירופה לאלופות (1984)
ארבע זכיות במגן הצדקה (1982, 1986, 1989, 1990)
איש שלג

איש שלג
אִישׁ שֶׁלֶג או בּוּבַּת שֶׁלֶג (בעבר נקרא גם גּוֹלֶם־אִישׁ) היא דמות עשויה שלג שבוניה משווים לה צורת אדם.
בניית בובות שלג בחורף היא עיסוק פופולרי בקרב ילדים. איש שלג נבנה לרוב מכדור שלג גדול כגוף. כדור שני (ולעיתים קרובות שלישי) קטן יותר ממוקם מעליו כראש. איברים נוספים, כמו עיניים, אף ופה, עשויים לרוב מפחם, אצטרובלי ברוש, אבנים קטנות או כפתורים. לעיתים משתמשים בירקות לסימון איברי הפנים באיש השלג, כגון פרוסות מלפפון כעיניים, חתיכת גזר כאף ופרוסת עגבנייה כפה. כמו כן, נהוג להוסיף כפתורים על הכדורים התחתונים כדי שבובת השלג תיראה כאילו היא לובשת חולצה. לעיתים מוסיפים גם כובע – לרוב סיר הפוך וצעיף.
בישראל

בירושלים נערכת בכל שנה שבה יורד שלג, תחרות בניית בובות שלג בגן סאקר. בראש צוות השיפוט עומד ראש העיר.
ראו גם

כדור שלג
פיסול בקרח
הערות שוליים

↑  כתבנו, שלג ירד ברחבי הארץ, דבר, 29 בינואר 1950
↑  רועי ינובסקי, 30 ס"מ שלג בירושלים: "העיר הכי יפה בלבן", באתר ynet, 20 בפברואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554026905171  GND: 4316829-2  LCCN: sh97009149
הפיגוע בטיילת בנתניה (מרץ 2002)

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  9 במרץ 2002
 מקום:  הטיילת בנתניה
 מטרה:  אזרחים
 קואורדינטות:  32°19′55″N 34°51′18″E﻿ / ﻿32.332°N 34.855°E﻿ / 32.332; 34.855
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובי סער ורימוני יד
 הרוגים:  2
 פצועים:  כ-50
 מבצע:   גדודי חללי אל-אקצא
 מניע:  טרור פלסטיני
  (למפת נתניה מוגדלת) נתניה(למפת נתניה רגילה) נתניה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נתניה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נתניה
 
הפיגוע בטיילת בנתניה (מרץ 2002) הוא פיגוע ירי שאירע במוצאי שבת, כ"ו אדר ה'תשס"ב, 9 במרץ 2002 בטיילת בנתניה. בפיגוע נרצחו ישראל יחיא בן ה-27, והתינוקת אביה מלכה בת ה-9 חודשים, ומעל 50 נפצעו, מהם כמה פצועים קשה. הפיגוע הוא אחד מפיגועי מרץ השחור של האינתיפאדה השנייה, שהובילו למבצע חומת מגן.
רקע

באוקטובר 2000 פרצה האינתיפאדה השנייה, שהתעצמה בשנת 2002. השיא הגיע בחודש מרץ, שבו נהרגו מעל 100 ישראלים בפיגועים שונים במהלך החודש, ששיאם הוא הפיגוע במלון פארק. בשל ריבוי הפיגועים שאירעו באותו חודש הוא כונה 'מרץ השחור', והוא היווה למעשה את העילה ליציאה למבצע חומת מגן. הפיגוע בנתניה הוא אחד הפיגועים שאירעו באותו החודש.
הפיגוע

סמוך לשעה 20:30 הגיעו לנתניה שני המחבלים שאדי עלי נג'מי, ממחנה אל-עין שבאזור שכם, וסעיד אל-בטא, ממחנה הפליטים עסכר שבשכם, שניהם אנשי הזרוע הצבאית של פת"ח. הם הגיעו במכונית פונטיאק שחורה גנובה, עם לוחיות זיהוי ישראליות. הם החנו את הרכב בחניה של מלון ג'רמי, בסמוך לטיילת נתניה, יצאו מהמכונית והחלו לירות לכל עבר. בשלב מסוים זרקו רימון לעבר מלון "ג'רמי". איש מהאזרחים לא היה חמוש ולא השיב אש. שוטרי יחידת "אלמוג" של משמר הגבול הוזעקו למקום. המחבלים המשיכו בינתיים ללכת לכיוון מלון "בלו-וייס", והמשיכו לירות לעבר עוברי אורח ובתי המלון ברחוב. בהמשך השוטרים נכנסו ללובי של מלון "בלו-וייס" וניהלו קרב המחבלים, שנהרגו במרחק של כ-500 מטר מהמקום בו פתחו במסע הרצח.
כתוצאה מהירי התינוקת אביה מלכה בת ה-9 חודשים נפצעה קשה והובהלה לבית החולים לניאדו בעיר מבלי שזהות הוריה נודעה בשלב זה. בהמשך הועברה לבית החולים שניידר בפתח תקווה, ושם נפטרה מפצעיה. כמו כן מעל 50 נפצעו, בהם שלושה באורח קשה. אזרח נוסף, ישראל יחיא בן 27 תושב בני ברק, נהרג אף הוא מהירי, אך לא התברר אם נהרג כתוצאה מירי המחבלים או כתוצאה מירי שגוי של השוטרים שסברו שהוא אחד מהמחבלים.
כוחות הביטחון קיבלו התרעה על פיגוע שמתוכנן באזור השרון, וכשעה לפני הפיגוע נפרסו כוחות משטרה גדולים בערים באזור השרון.
לאחר הפיגוע

כשעה לאחר הפיגוע הודיעו גדודי חללי אל אקצה, הזרוע הצבאית של הפת"ח, כי אנשיהם ביצעו את הפיגוע הירי בנתניה.
בינואר 2025 שוחרר המחבל יאסר אבו בכר שהיה אחראי לפיגוע ולרצח שוטר בבאקה אל-גרבייה, במסגרת עסקה לשחרור חטופים במלחמת חרבות ברזל.
ראו גם

הפיגוע במלון פארק
הפיגוע בנתניה (מרץ 2001)
הערות שוליים

1 2  ורד כהן ברזילי ומוטי גל‏, 2 הרוגים בפיגוע ירי בנתניה - אחד מאש השוטרים, באתר וואלה, 10 במרץ 2002
1 2  רענן בן צור ואטילה שומפלבי, שני הרוגים ועשרות פצועים בפיגוע ירי בנתניה, באתר ynet, 10 במרץ 2002
↑  שחר קליימן, אבו מאזן בירך מחבל שרצח תינוקת - ושוחרר בעסקה, באתר ישראל היום, 25 בינואר 2025
אברהם דויטש (רב צרפתי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בפברואר 1902 ט' באדר א' תרס"ב מילוז
 פטירה:  25 ביולי 1992 (בגיל 90) כ"ד בתמוז תשנ"ב ירושלים
 מקום קבורה:  הר הזיתים
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  בית המדרש הרבני של צרפת 
 מקום פעילות:  צרפת
 תקופת הפעילות:  ? – 25 ביולי 1992 
 בת זוג:  מרגריט (ג'ילט)
 צאצאים:  מישל יחיאל, משה נפתלי (Guy)
 
 תפקידים נוספים:  הרב הראשי של שטרסבורג, רב, רב 
 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 
אברהם דויטש (בצרפתית: Abraham Deutsch;‏ 14 בפברואר 1902 - 25 ביולי 1992) היה רב צרפתי, העורך הראשי של "עלון הקהילות שלנו", פרופסור בבית lycée Fustel-דה-Coulanges בית ספר תיכון לבנות, ב-Lycée des Pontoniers דה שטרסבורג והרב הראשי של שטרסבורג והקונסיסטוריה של הריין התחתון.
מוסדות בהקמתו

1) מסעדה סנדלר בלימוז - 1940
2) בית מושב לזקנים על ידי לימוז - 1941
3) סמנריון קטן (פסי"ל) (P.S.I.L. - Petit Séminaire Israélite de Limoges) - סמינר לרבנים שש שנתי, 4 שנות תיכון ושנתיים נוספות. 1942.5 - 1945
4) עיתון דו-חודשי (ביולטין) - 1945
5) איחוד קהילות שטרסבורג - 1945
6) מסעדת לוי שטרסבורג - 1946
7) מפעל לילדי הנעלמים - 1946
8) הקמת ספרייה של מרכז - 1947
9) בית ספר לחתנים שטרסבורג - 1947
10) בית ספר עקיבא שטרסבורג - 1948
11) הכשרת פנימייה (האם), בית יתומים - 1949
12) רכישת מבנה לבית ספר עקיבא - 1954
13) רכישת מבנה לפנימייה - 1961
לקריאה נוספת

האוניברסיטה העברית, המכון ליהדות זמננו, המדור לתיעוד בעל פה, ראיון ביוגרפי, סרט מספר 22. ד"ר לזר, 19 בנובמבר 1970
הערות שוליים

↑  רחל קאופמן, אחרי פטירתו של הרב אברהם דויטש, באתר ליהדות אלזס ולורן.
↑  הרב מקס וורשבסקי, הרב דויטש בלימוז', באתר ליהדות אלזס ולורן.
1 2 3  לזר לנדאו, קהילת שטרסבורג-לימוז' (1939–1944), באתר ליהדות אלזס ולורן.
↑  תמונת הרב דויטש עם העיטור
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260293905171  BnF: cb17871696q (data)  GND: 135538661  ISNI: 0000 0000 6686 6131  LCCN: n2007071779  RERO: 02-A016361314  SUDOC: 120014580  VIAF: 28291610   WorldCat (עם VIAF): 28291610 
כתבה (מתוך Aufbau) על ביקור דה-גול בבית הכנסת המרכזי בשטרסבורג
ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני

ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני (בערבית: جاسم بن محمد آل ثاني; 1825 – 7 ביולי 1913) היה אמיר קטר הראשון. לג'אסם היו 19 ילדים שכולם היו בנים ו־7 אחים, מייסדי בית ת'אני.
ביוגרפיה > ראשית חייו והכניסה לפוליטיקה

התאריך שבו ג'אסם נולד אינו ידוע וחסוי, כנראה עקב אי הפיתוח שהיה לפני הגעתו. אנו יודעים שג'אסם נולד ב־1825 בפוואירית', קטר. הוא היה בן בכור לאביו מוחמד בן ת'אני. הוא נכנס לפוליטיקה בגיל מוקדם וכשעבר עם אביו לאל בידא היה מוביל את כל חבריו אחריו וזה קרה רק בגיל 21.
ביוגרפיה > מדיניות "קטר העצמאית"

כשהיה בסביבות גיל 25 בנה ג'אסם הצעיר מדיניות שתהפוך את קטר למדינה עצמאית ותמנע השתלטות עתידית של שתי המעצמות הגדולות של חצי האי ערב בימים ההם: האימפריה הבריטית שניצלה את שטחיה בהודו כדי לתקוף בחצי האי ערב ולכבוש שטחים, והאימפריה העות'מאנית החזקה שניצלה את היחלשותה של האימפריה הפורטוגזית באזור וכבשה שטחים רבים בעיקר באזור ים סוף והמפרץ הפרסי. היה מאוד קשה להנהיג את המדיניות הזו ובתקופת שלטון בנו מוחמד בן ג'אסם אאל ת'אני, העות'מאנים כבשו את האזור ות'אני לא התנגד ואהד את השלטון שנתן לקטר אוטונומיה.
ביוגרפיה > מלחמת קטר-בחריין

ג'אסם התגייס לצבא קטר במלחמת קטר-בחריין שהייתה ב־1867 ונפל בשבי בחריין. הוא הובא לבחריין אך ברח מהכלא מהר מאוד ופגש משפחה בדואית קטרית שהביאה אותו לאבו דאבי, באבו דאבי רכש נשק בשביל קטר וב־1868 חזר לקטר להמשך המלחמה. לאחר חזרתו לקטר המושכות התהפכו ולקטר היה יתרון גדול על בחריין מה שגרם לניצחון קטרי במלחמה.
ביוגרפיה > הגעת העות'מאנים לקטר

באפריל 1871 מידהט פאשא העות'מאני שלח משלחת לקטר מטעם הממשלה העות'מאנית בבגדאד למזרח חצי האי ערב. העות'מאנים שיגרו שליח לג'אסם הנושא את דגל האימפריה העות'מאנית. לאחר המשלחת המוזרה הזו קטר והאימפריה העות'מאנית חיממו יחסיהם בהמון תחומים למשל, בצבא. בחודש ינואר 1872 שתי המדינות התאחדו סופית אך ג'אסם הורד בדרגתו לשייח' והיה תת-המושל של מחוז מזרח חצי האי ערב שכלל את: בחריין, קטר, מזרח ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, ומחוז מוסנדם שבעומאן. נקודת המפנה הגיעה כאשר ג'אסם עלה לשלטון. בתקופת שלטונו היה טוב בקטר ובעקבות הגעת התרבות העות'מאנית אליה היא התפתחה משמעותית. גם כוחות העצמאות של קטר הכירו בשלטון העות'מאני במדינתם וכולם תמכו בו מלבד שבטים מקומיים. לפתע יחסי האימפריה העות'מאנית וקטר קפאו, העות'מאנים סירבו לסייע לקטרים במגוון תחומים ובשנת 1885 נעשו ניסיונות רבים מצד הקטרים להוקיע את השלטון ולדכא אותו. ג'אסם הפך לדמות בולטת באופוזיציה של השלטון וניסה להוציא מקטר את ההשפעה העות'מאנית. בשנת 1892 היחסים הגיעו לשיא השפל וג'אסם התפטר מתפקידו כתת-המושל של המחוז והפסיק לשלם מיסים לנושים העות'מאנים.
ביוגרפיה > מותו

ג'אסם מת ב-13 ביולי 1913 בלוסייל (שהייתה אז כפר קטן, 24 קילומטרים צפונית לדוחה) ושם נקבר.
ביוגרפיה > ילדיו

היו לג'אסם 19 ילדים בסה"כ וכולם היו בנים.
פהד בן ג'אסם אאל ת'אני הראשון (1849 – 1853) בנו הראשון, מת בצעירותו.
ח'ליפה בן ג'אסם אאל ת'אני (1851 – 1931) בנו השני, באופן מיוחד לא נשא תפקיד חשוב מכיוון שלא בא מהאישה המועדפת.
ת'אני בן ג'אסם אאל ת'אני (1856 – 1943) בנו השלישי, השקיע בתחום הספורט בקטר כספים רבים וקרוי על שמו אצטדיון. שייח' אל-גארפה
עבד א-רחמאן בן ג'אסם אאל ת'אני (1871 – 1930) בנו הרביעי, שייח' אל-וכרה.
עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני (1880 – 1957) בנו החמישי, היה אמיר קטר ה־3 ובתקופתו קטר שגשגה. שייח' א-ריאן
עלי בן ג'אסם אאל ת'אני הראשון (1880 – 1880) בנו השישי, מת בהיותו תינוק.
מוחמד בן ג'אסם אאל ת'אני (1881 – 1971) בנו השביעי, היה אמיר קטר ה־2 למשך זמן קצר. שייח' אום סלאל מוחמד.
ע'אנם בן ג'אסם אאל ת'אני (1885 – 1889) בנו השמיני, מת בצעירותו.
עלי בן ג'אסם אאל ת'אני השני (1893 – 1972) בנו התשיעי שייח' אום סלאל עלי.
פהד בן ג'אסם אאל ת'אני השני (1894 – 1894) בנו העשירי, מת בהיותו תינוק.
פהד בן ג'אסם אאל ת'אני השלישי (1895 – 1981) בנו האחד עשר, שייח' אל-ח'יסה, לוסייל, רומליה ועבדא.
אבו עזיז בן ג'אסם אאל ת'אני (1896 – 1985) בנו השנים עשר, שייח' אל-מרח'ייה.
סלמאן בן ג'אסם אאל ת'אני הראשון (1896 – 1896) בנו השלושה עשר, מת בלידתו.
אדראס בן ג'אסם אאל ת'אני (1896 – 1896) בנו הארבעה עשר, מת בלידתו.
מואברכ בן ג'אסם אאל ת'אני (1897 – 1897) בנו החמישה עשר, מת בלידתו.
סלמאן בן ג'אסם אאל ת'אני השני (חסוי – 1978) בנו השישה עשר, שייח' דוח'אן.
נאסר בן ג'אסם אאל ת'אני (חסוי – 1976) בנו השבעה עשר, שייח' נאסראניה.
סולטאן בן ג'אסם אאל ת'אני (חסוי – 1976) בנו השמונה עשר, שייח' אום אל-אמד
אחמד בן ג'אסם אאל ת'אני (חסוי – 1995) בנו התשעה עשר והאחרון, שייח' אל ח'ור
ראו גם

מוחמד בן ג'אסם אאל ת'אני
קטר
דוחה
אמיר קטר
הערות שוליים

↑  אתר הנקרא "תנומות" ועוסק בהיסטוריה
↑  הספר המפרץ הפרסי, זמין גם באינטרנט
↑  אתר על שושלת אאל ת'אני
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 308698906   WorldCat (עם VIAF): 308698906
אלי מלמד

| --- | --- |

מלמד, 2004
 לידה:  17 באוגוסט 1940 (בן 84)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1959–1982 (כ־23 שנים)
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד קורס הכנה למכים בהד 4  מפקד גדוד 13 (גדעון)  מפקד גדוד הטנקים 184 בחטיבה 14  סגן מפקדעוצבת מרכבות הברזל  סגן מפקד חטיבה 401  מפקד חטיבת שריון במילואים 278  מפקד מרכז מו"ס – מודיעין וסיור
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה 
 תפקידים אזרחיים
 ממקימי העיר קצרין שברמת הגולן  מנהל בית הספר "נופי גולן שבקצרין  מנהל בית הספר "מגן דוד" במקסיקו סיטי  מנהל בית הספר התיכון "הראל" במבשרת ציון  ייעוץ חינוכי והכשרת מנהלים.
 
אלי מלמד (נולד ב-17 באוגוסט 1940) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד גדוד 13 (גדעון) של חטיבת גולני כמפקד גדוד 184 בחטיבה 14 בשריון, כסגן מפקד חטיבה 401 (עוצבת עקבות הברזל) וכמפקד חטיבת שריון במילואים. לאחר שחרורו הקים וניהל בתי ספר במערכת החינוך בארץ ובחינוך היהודי במקסיקו.
שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1959 שובץ מלמד בחטיבת גולני. כעבור זמן קצר התנדב לקורס טיס, אך נשר ממנו לאחר שנה ושב לגולני. בגולני עבר מלמד מסלול הכשרה כלוחם, קורס קצינים. עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד קורס מכים, קמ"ן בצנחנים וקצין מבצעים בחטיבה 16 הירושלמית. בשנת 1966 מונה מלמד למפקד יחידת עטלף שהפעילה "דגנים", "חרציות" ו"משאבות". בסוף אותה שנה שולבו 30 חיילי היחידה עם סיירת שקד. עם מיזוגה בשקד הפך מלמד לסגן מפקד היחידה.
במלחמת ששת הימים הוביל מלמד את "כוח אריה", גדוד הסיור בפיקודו של אריה עמית (טפר) באוגדת אריאל שרון לעבר מתחמי אום כתף. בתפקידו כסגן מפקד סיירת שקד פיקד בשנת 1969 על מרדף במכתש רמון, בסיומו חוסל על ידיו, בבור סרפד סעיד אבו בנדק, מי שהיה אחראי על הטבח במעלה העקרבים שאירע בשנת 1954. במלחמת ההתשה שימש כקצין מבצעים של פיקוד הדרום. מפיקוד הדרום יצא מלמד לקורס פיקוד ומטה (פו"מ). בשנת 1973 שימש כמפקד גדוד 13 (גדעון) של חטיבת גולני. לאחר פציעה בעקבות התרסקות מסוק בתום מצעד צה"ל האחרון (1973) עשה הסבה לשריון לאחר מכן פיקד על גדוד הטנקים 184 בחטיבה 14, כסמח"ט בעוצבת מרכבות הברזל ובחטיבה 401. התקבל והיה לבוגר המכללה לביטחון לאומי, בתפקידו הבא הקים את גדודי המודיעין ופיקד על חטיבת שריון במילואים. במהלך מלחמת לבנון הראשונה השתחרר מצה"ל לאחר שבתפקידו האחרון שימש כראש ענף גיוס וכוננות במחלקת המבצעים במסגרת זו שמש כיו"ר הוועדה לסימון קו הגבול בין ישראל למצרים.
לאחר פרישתו מצה"ל

מלמד היה בין ראשוני המתיישבים וממקימי העיר קצרין שברמת הגולן. הוא הקים וניהל את בית הספר "נופי גולן שבקצרין. משם יצא בשליחות חינוכית מטעם הסוכנות היהודית למקסיקו סיטי שם ניהל והצמיח את בית הספר של הקהילה היהודית החלבית "מגן דוד". לאחר חמש שנות שליחות נקרא להקים את בית הספר התיכון "הראל" במבשרת ציון אותו ניהל במשך שלש עשרה שנים. עיקר עיסוקו לאחר פרישתו- ייעוץ חינוכי והכשרת מנהלים.
הערות שוליים

↑  מיכאל נחמן, אחד על אחד עם אלי מלמד, "זמן מבשרת", ‏ 31.10.2010.
↑  עפרי שובל, בשנת 59' נרצח יאיר פלד, מפקד סיירת צנחנים. אבל מי רצח את רוצחיו? חשיפה, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2010.
יהודה מאיר למברט

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1781
 פטירה:  16 בינואר 1863  (בגיל 81) כ"ה בטבת ה'תרכ"ג
 מדינה:  צרפת 
 מקום פעילות:  מץ
 תקופת הפעילות:  ?–1863 
 חותנים:  רבי אהרן ווירמש
 
רבי יהודה מאיר (וילשטאט) למברט (בצרפתית: Lion Mayer Lambert‏; 1 בנובמבר 1781, ה'תקמ"ב – 16 בינואר 1863, כ"ה בטבת ה'תרכ"ג) היה ראש ישיבה במץ, מנהלו הראשון של בית המדרש לרבנים בעיר, ורבה הראשי של יהדות מץ והקונסיסטוריה משנת 1850, לאחר פטירת חמיו רבי אהרן ווירמש, ועד מותו. היה סמן שמרני ביהדות צרפת, ומראשי הלוחמים ברפורמה הדתית בקרבה.
ביוגרפיה

נולד לרבי שמעון וחנה למברט ממץ, בכפר פונטפייר (צר') שבלורן, שבו כיהן אביו כרב הכפר. כמו צעירים יהודים רבים באותה תקופה, בעקבות שלטון הטרור וסגירת הישיבות באלזס-לורן, נדד לגרמניה, ולמד בישיבתם של הרב פנחס הורוביץ (ה"הפלאה") ובנו רבי צבי הירש הורוביץ בפרנקפורט. לאחר מכן שימש כמורה לצרפתית בבית ספר בעיר.
ב-1816 שב לצרפת והתיישב במץ. נאמר כי שב מתוך נאמנות לארץ מולדתו. הוא מונה לנהל את בית הספר היסודי היהודי במץ, ובמסגרת זו הדפיס בשנת תקע"ח (1818) את ספר הלימוד 'כתר תורה'.
ב-1822 נשא לאשה את מינט (מינקלא), בתו של רבי אהרן ווירמש, אז ראש הישיבה במץ וחבר בית הדין שלה, ולימים רבה הראשי של העיר. בשנים מאוחרות יותר לימד אף הוא בישיבה שניהל חותנו. כאשר הוסבה ישיבת מץ לבית מדרש לרבנים, בשנת ה'תק"ץ (1830), מונה הרב למברט לראש המוסד החדש, תפקיד שאותו מילא עד 1838, כאשר החליפו מאיר לאזאר.
בשנת 1836, לאחר פטירת חמיו, מונה לכהן תחתיו כרבה של מץ והקונסיסטוריה של חבל המוזל, ובתפקיד זה כיהן קרוב לשלושים שנה, עד לפטירתו. באייר ה'תרט"ז (1856), לא השתתף באספת הרבנים המחוזיים בפריז, שהתכנסה כדי לדון ברפורמות דתיות שונות בסדרי התפילה, כיוון שכבר היה זקן וחולה מכדי לנסוע. כאשר התייעץ עמו הרב שלמה זאב קליין מקולמאר, המליץ לו להשתתף באספה, כדי שיחזק את מתנגדי השינויים. ברם, בהיעדרו, אכן התקבלו ברוב דעות מספר רפורמות דתיות בסדרי התפילה.
נפטר בערב שבת פרשת בא ה'תרכ"ג (16 בינואר 1863). בנו היה גם הוא תלמיד חכם, ומועמד להחליף את אביו ברבנות מץ, אך הוא לא נבחר ועזב את עולם הרבנות. נכדו שנקרא על שמו, מאיר למברט (צר') ‏ (1863–1930) היה מזרחן ופילולוג של עברית וערבית, שעסק בין השאר בכתבי רב סעדיה גאון.
ביוגרפיה > מאבק ציבורי

הרב למברט, בתפקידיו כרבה הראשי של מץ, יצא למספר מאבקים ציבוריים כנגד גורמים שונים שבקשו לערוך רפורמות דתיות שונות.
ב-1839, יזמה הקונסיסטוריה המרכזית בראשות אדולף כרמיה, ששאפה להוביל רפורמה דתית מסוימת בקונסיסטוריות המחוזיות, הצעת חקיקה שתעניק לה סמכות בלעדית לקבוע תיקונים בדת ובנוסח התפילה, ללא צורך בהסכמת הקונסיסטוריות המחוזיות והרבנים. במץ, הוביל הרב למברט התנגדות ציבורית רחבה, וביוזמתו שלחו רבים מבני העיר מכתבי מחאה לשר הדתות כנגד התכנית. ההתנגדות הציבורית הרחבה גרמה לקונסיסטוריה המרכזית לסגת מתוכניתה חלקית, ובהחלטה הסופית נקבע שתיקונים דתיים יהיו באחריות רבה הראשי של הקונסיסטוריה המרכזית, ולא באחריות חברי הקונסיסטוריה שאינם רבנים, וכן צומצמה שליטתם של חברי הקונסיסטוריה על הרבנים.
בשנת ה'תר"ו (1846), במהלך הליך האיתור למחליפו של הרב הראשי לצרפת רבי מנחם עמנואל דייץ שנפטר ב-1842, פרסמה הקונסיסטוריה שאלון, ובו התבקשו המועמדים להביע את דעתם על רשימת רפורמות דתיות, ביניהן הכנסת עוגב לבתי הכנסת, מיזוג נוסח אשכנז ונוסח הספרדים, והגדרת יהודי כמי שאחד מהוריו יהודי. הובהר כי התשובות לשאלות הללו תשפענה על סיכוייו של המועמד כיוון שקידום רפורמות אלה חשוב מאוד לקונסיסטוריה. בתגובה פרסם הרב למברט ב-31 במרץ 1846, יחד עם רבי זליגמן גודשו רבה של קולמר, כרוז שהדגיש את נצחיותה של התורה, את חוסר הסמכות לשנות את ההלכה ואת הסכנה שברפורמה דתית. לבד מתפקידו הפנים-צרפתי, היווה כרוז זה גם תגובה לאספת הרבנים הרפורמים בבראונשווייג ב-1844. כתגובה לכרוז פרסם ברוך ליב צייטלין קונטרס בשם "חזות קשה", התוקף במילים בוטות את הרבנים גודשו ולמברט, ואת הכרוז שלהם על נצחיות התורה. הרב שלמה זאב קליין, תלמידו של הרב גודשו ואז רבה של דירמנאך, כתב בתגובה את הקונטרס "מענה רך על חזות קשה", התוקף את דברי צייטלין וחולק על ראיותיו.
ספריו

כתר תורה: ללמד נערי בני ישראל דת וספר (בצרפתית: Catéchisme du culte judaïque), מץ 1818: ספר לימוד תלת לשוני (עברי-צרפתי-גרמני) שמטרתו הוראת יסודות היהדות לנערים, והוא מנוסח כמבחן, שבו הרב שואל את תלמידו ותלמידו משיב לו את אשר למד. הספר מבוסס על ספרו של רבי אברהם יגל 'לקח טוב' שנועד לאותה מטרה ונבנה באותה מתכונת, וחלקים מהספר אף מועתקים מספרו של הרב יגל. ספר זה מייצג גישה שמרנית בקרב יהדות צרפת. בניגוד למחנכי ההשכלה הצרפתית, שראו כאחת ממטרות החינוך היהודי עידוד ההשלבות היהודית בחברה הצרפתית, מדגיש ספר זה דווקא את חשיבות המסורת היהודית, לעיתים תוך התבדלות מהחברה והתרבות הצרפתיים. זו הסיבה כנראה שהספר אינו כולל כספרים דומים את עשרת הדברות, שנחשבו אז דוגמה למוסר טבעי ואוניברסלי, אלא דווקא את עיקרי האמונה לרמב"ם. לפי חיים ברקוביץ, בספר זה "הפולחן היהודי מוצג כמפלט מדורסנותן של המודרנה ושל התרבות הצרפתית". (סריקת הספר, באתר הספרייה הלאומית)
Precis de l'histoire de hebreux depuis le Patriarche Abraham jusqu'em 1840, מץ 1840: ספר על תולדות עם ישראל מימי אברהם אבינו ועד 1840.
Abrégé de la grammaire hébraïque, מץ 1855: ספר דקדוק עברי בצרפתית.