stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שתיקת הכבשים

ערך זה עוסק בסרט. אם התכוונתם לנאומו של אפי בירנבוים, ראו .
| --- | --- |

 מבוסס על:  "שתיקת הכבשים" מאת תומאס האריס
 בימוי:  ג'ונתן דמי 
 הופק בידי:  אדוארד סקסון, קנת אוט, רון בוזמן 
 תסריט:  טד טלי 
 עריכה:  קרייג מק'קיי
 שחקנים ראשיים:  ג'ודי פוסטר אנתוני הופקינס סקוט גלן טד לוין
 מוזיקה:  הווארד שור 
 צילום:  טאק פוג'ימוטו 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי אוריון 
 חברה מפיצה:  Orion Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בפברואר 1991 ארצות הברית  ישראל 12 באפריל 1991 (טרום בכורה) ישראל 26 באפריל 1991 (בכורה ארצית)
 משך הקרנה:  118 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן פסיכולוגי
 מקום התרחשות:  וושינגטון די. סי., אוהיו, וירג'יניה, ממפיס, בולטימור, אילינוי, קוונטיקו 
 תקציב:  19,000,000‏$
 הכנסות:  272,742,922‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   silenceofthelambs
 פרסים:  5 פרסי אוסקר לרבות הסרט הטוב ביותר
 סרט קודם:  הצייד 
 סרט הבא:  חניבעל 
 דף הסרט ב־IMDb
 
"שתיקת הכבשים" (באנגלית: The Silence of the Lambs) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מותחן פסיכולוגי משנת 1991, בבימויו של ג'ונתן דמי. התסריט, שנכתב על ידי טד טלי, מבוסס על רומן באותו השם מאת תומאס האריס. הסרט זכה להצלחה רבה ובין השאר זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרסי אוסקר נוספים לדמי, לטלי ולשחקנים הראשיים, ג'ודי פוסטר ואנתוני הופקינס.
הצלחת הסרט הובילה להפקת סרטים נוספים שהתבססו על ספריו של תומאס האריס: "חניבעל", שהוא סרט המשך, פריקוול בשם "מקור הרוע", וכן "דרקון אדום", בו ללקטר מקום משני שהובלט בסרט.
"שתיקת הכבשים" הפך לביטוי שגור, הבא לבקר שתיקה של אדם או ציבור לנוכח מצב או תופעה שליליים, במקום להשמיע קול מחאה. למשל: "נאום שתיקת הכבשים".
עלילה

קלריס (ג'ודי פוסטר), טירונית FBI צעירה שטרם השלימה את הכשרתה, נשלחת על ידי מפקדה, ג'ק קרופורד (סקוט גלן), האחראי על היחידה למדע התנהגותי ב-FBI, לתחקר רוצח סדרתי הכלוא במתקן פסיכיאטרי, שסירב לשתף פעולה לפני כן עם חוקרי ה-FBI. הרוצח, חניבעל לקטר (מגולם בידי אנתוני הופקינס), הוא פסיכיאטר שנהג לאכול מבשר קורבנותיו. מפקדה של קלריס, קרופורד, מבקש לשאוב מלקטר מידע, באמצעות שאלון שהודפס מראש, על רוצח סדרתי שטרם נתפס בשם "באפלו ביל" (טד לוין), הנוהג לכלוא נשים צעירות לשלושה ימים, לפשוט פיסות מעורן ולהשליך את גופותיהן.
בין קלריס ללקטר מתפתח דו-קרב מילולי, ולבסוף מספק לקטר לקלריס רמז ראשון לכיוון חקירה שרמזיו מניבים פרי. ה-FBI מנסה לדלות מלקטר פרטים נוספים באמצעות קלריס. הלחץ גובר עוד יותר, כאשר קתרין מרטין, בתה של הסנטורית רות מרטין (דיאן בייקר), נחטפת על ידי "באפלו ביל", ועל ה-FBI מוטלת המשימה להצילה בטרם תמות מידי הרוצח.
לקטר מסכים לסייע בחקירה תמורת העברה למוסד אחר, עם תנאים משופרים והרחק מצ'ילטון, מנהל המוסד הנוכחי המתאכזר אליו, ודו-שיח אישי עם קלריס. בעודו מספק את הפרופיל הפסיכולוגי של "באפלו ביל", מנתח לקטר גם את קלריס, ודורש ממנה בתמורה למידע שתספר לו על חוויות אישיות טראומטיות מילדותה.
מעט לפני מסירת הזהות האמיתית של "באפלו ביל", צ'ילטון, מנהל המוסד המבקש לעצמו את התהילה בזיהוי הרוצח, מפסיק את הראיון, אך לקטר מצליח להגניב לקלריס פיסת מידע קריטית אחרונה המרכיבה את פרופיל פעילותו של הרוצח. בעזרת המידע היא מבינה כי הנרצחת השלישית שנמצאה היא למעשה הראשונה שנרצחה, ועל פי אבחנותיו של לקטר - הנרצחת הייתה אדם ש"באפלו ביל" הכיר. אבחנות קודמות של לקטר כבר מיקדו את ה-FBI באדם המבקש לשנות את זהותו המגדרית אך נדחה מספר פעמים בבקשתו לבצע ניתוח לשינוי מין. הרוצח תוקף נשים כבדות משקל, מרעיב אותן מספר ימים כדי להקל על ההפרדה בין עורן לבשרן, הורגן ותופר חתיכות מעורן למעין "חליפה" בעזרתה יוכל להשיג את השינוי בו חפץ - שינוי מינו לנקבה.
לקטר אף משקר לגבי זהותו של "באפלו ביל" ואומר ששמו האמיתי הוא לואיס.
ה-FBI מאתר חשוד אפשרי - ג'יימי גאם - שלמעשה מתגלה לבסוף בשמו הבדוי "באפלו ביל", וכוח פריצה ממהר לביתו, בעוד שקלריס ממשיכה לתחקר את חברותיה של הנרצחת הראשונה. היא מגיעה לביתו של אדם המזדהה כ"ג'ק גורדון", אך עד מהרה מבינה כי זהו למעשה גאם, הרוצח. גאם מנסה להרגה בביתו אך קלריס יורה בו, הורגת אותו ומוצאת את בתה של הסנאטורית חיה.
במקביל למאמצי ה-FBI לקטר מנצל את השמירה המופחתת עליו במעבר לבית־כלא חדש, כתמורה על שיתוף הפעולה שלו, פורץ את מנעול האזיקים שלו, תוקף את שני השומרים שהוצבו עליו, הורגם ופושט מעל אחד מהם את עור פניו. כאשר שומרים נוספים מגיעים למקום הם מוצאים את גופת אחד השומרים ולצדה מה שנראה כשומר השני הסובל מפצעים קשים - למעשה זהו לקטר, אשר לבש את עורו כדי להתחזות לו. בעודו מובהל באמבולנס מצליח לקטר להימלט.
מעט מאוחר יותר, במהלך טקס לכבוד השלמת הכשרתה כסוכנת, מקבלת קלריס טלפון מלקטר, המספר לה כי הוא נופש באיי בהאמה ורומז כי בכוונתו לתקוף ולאכול את צ'ילטון, מנהל המוסד בו שהה בבידוד, ועבר עינויים.
פרסים

סרט זה היה לסרט השלישי והאחרון, נכון ל-2024, שזכה בטקס פרסי אוסקר בכל חמשת הפרסים הגדולים - הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר. קדמו לו: "זה קרה לילה אחד" (1934) ו"קן הקוקייה" (1975).
Stop Making Sense

| --- | --- |

 בימוי:  ג'ונתן דמי
 הופק בידי:  גארי גוטצמן
 תסריט:  ג'ונתן דמי, דייוויד ברן, כריס פרנץ, ג'רי הריסון, טינה ויימות' 
 שחקנים ראשיים:  טוקינג הדס
 מוזיקה:  טוקינג הדס
 צילום:  ג'ורדן קרוננוות'
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  Cinecom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  24 באפריל 1984
 משך הקרנה:  88 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי, סרט קונצרט 
 הכנסות באתר מוג'ו:   stopmakingsense
 פרסים:  פרס אגודת המבקרים הלאומית לסרט לא בדיוני (ג'ונתן דמי) 
 stopmakingsense.movie
 דף הסרט ב־IMDb
 
Stop Making Sense הוא סרט הופעה של להקת "Talking Heads" משנת 1984, אשר בוים בידי ג'ונתן דמי. הסרט צולם במהלך שלוש הופעות של הלהקה במהלך סיבוב ההופעות של האלבום "Speaking in Tongues",אשר בוצעו במיוחד לצורכי צילום הסרט. הוא נחשב עד היום לאחד החשובים בתכנם וסגנונם בז'אנר סרטי הופעות, ובעיניי רבים ממבקרי המוזיקה והקולנוע, הוא מחזיק במעמד של סרט ההופעה הטוב ביותר שנוצר.
שם הסרט מושאל מהשורה החוזרת בשיר הלהקה, "Girlfriend is Better".
בשנה ליציאתו, הוציאה הלהקה פסקול העונה על אותו השם.
הסרט

הסרט נפתח בעלייתו לבמה של סולן הלהקה, דייוויד בירן. ללא כל תפאורה או ובתאורה סטנדרטית. ההופעה נפתחת בביצוע סולו ללהיט הראשון של הלהקה, "Psycho Killer", כאשר פרט לנגינת הגיטרה של בירן, המוזיקה היחידה שמלווה אותו היא הקלטת "בום בוקס", המכתיבה את הקצב. בהמשך, עם כל שיר נוסף עולה לבמה חבר להקה נוסף, ראשית שלושת חברי ההרכב הרשמיים, טינה ויימות', כריס פרנץ וג'רי הריסון (בהתאמה), ולאחר מכן שאר הנגנים והזמרות אשר מלווים את הלהקה בסיבוב ההופעות. במקביל, התאורה מתחילה להבנות לאטה. פועלי הבמה מרכיבים במהלך ההופעה את הפודיומים עליהם יצטרפו שאר המוזיקאים במהרה, ובמקביל התאורה והתפאורה מתחילה לתפוס נוכחות, כחלק קונקרטי מכל שיר ושיר. בהמשך אביזרים שונים ילוו את ההופעה בהתאם לשלביה: במהלך הביצוע לשירה מינורי "This Must Be The Place", יופיעו חברי הלהקה לאורה של מנורת קריאה, ובשיר "Girlfriend is Better" יעלה בירן לבמה לבוש בתחפושת של חליפת חייטים הגדולה פי שניים ממידותיו (אשר זכתה למעמד אייקוני עם הזמן).
צילומי הסרט

צילומי ההופעות לסרט בוצעו בתיאטרון "פנטג'ס" שבהוליווד, קליפורניה, במשך שלושה לילות. בתקופה בה אופיים של סרטי הופעה הוכתב על פי סגנון ערוץ MTV, שאופיין במעברי צילום חדים ותזזיתיים ותפיסה כוללת של כל ההתרחשויות, הן של האמנים והן של הקהל, היווה "Stop Making Sense" ניגוד מוחלט לתפיסה זו: הסרט אופיין בצילומים ארוכים בעדשה רחבה של הבמה, לרוב מנקודת מבט חזיתית, וזאת מאחר הלהקה ודמי רצו להתמקד באינטראקציות שבין חברי הלהקה במהלך ההופעה.
בנוסף, כמעט ולא קיימים לאורך כל הסרט צילומים של קהל ההופעה, פרט לכמה רגעים בסיומה וכאשר מתקיימים צילומי מירכתי הבמה. בירן טען כי המטרה הייתה לאפשר לצופים בסרט חוויה נייטרלית ואינטימית ככל האפשר, ולחוות את ההופעה מנקודת המבט האישית שלהם בלבד, ללא אינדיקטורים כמו תגובת הקהל שנכח בהופעה עצמה.
לצד הצילום, הן התפאורה, התלבושות והתאורה מהווים חלק מכריע בחוויית הצפייה בסרט. בניגוד לרוב להקות הרוק דאז אשר אופיינו בחזות אקצנטרית ובאמצעי במה מלאי רהב, בירן רצה כמה שפחות הסחות דעת מההופעה עצמה וצילומה. כתוצאה מכך חברי הלהקה והמוזיקאים המלווים אותם מופיעים בסרט לבושים בבגדי חייטים, או בגדי יומיום, שצבעוניותם נייטרלית, התאורה נטולת צבעוניות מוגזמת, וכן גם אביזרי במה כסופים כמו מעמדי מיקרופון נצבעו בשחור מט, כדי למנוע החזר אור מהתאורה.
הוקרה ושבחים

עם יציאתו, זכה הסרט לשלל שבחים, בראש פרס "איגוד המבקרים האמריקני" לסרט התיעודי לשנת 1984. מבקרת הקולנוע פאולין קייל מ"הניו יורקר" תיארה אותו כ"קרוב לשלמות", לאונרד מלטין נתן לו ארבעה כוכבים, הדירוג הגבוה ביותר שלו, ורוג'ר אברט הפליג בשבחים על האנרגיות והדינמיקה של חברי הלהקה ונוכחות הבמה הייחודית של בירן, והגדיר את הסרט כ"מופע עם איכויות כמו ב"מטרופוליס".
דן אלון (אמן)

| --- | --- |
דן אלון, דיוקן עצמי, 2014
דן אלון, דיוקן עצמי, 2014
 לידה:  1982 (בן 43 בערך) נתניה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  ישראלי
 מקום מגורים:  ברלין 
 עיסוק:  אמן פלסטי, קומיקסאי, מוזיקאי
 מקום לימודים:  שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב 
 שפות היצירה:  עברית ואנגלית
 סוגה:  קומיקס, מיצג, ציור
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 www.danallon.com
 
דן אלון (נולד ב-11 באוגוסט 1982) הוא אמן ישראלי, פעיל בעיקר בתחומי הקומיקס והאמנות הפלסטית. הוא הציג תערוכות יחיד בגלריות ובמוזיאונים, לרבות מוזיאון הקומיקס בבזל ומוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית. כמו כן, משתתף בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה, בין היתר בהונג קונג, איטליה, גרמניה, אנגליה, מרוקו, ספרד, פולין, שווייץ ועוד. אלון גם עוסק באוצרות תערוכות. במרבית עבודותיו עוסק אלון בביוגרפיה האישית שלו, ביחס בין הומור, פעולת האמן ויחסי כח.
ביוגרפיה

אלון נולד בנתניה, שם גם גדל. הוא למד בתיכון "אורט גוטמן" במגמת אמנות. לאחר תום לימודיו אלון גויס ושירת במשטרה הצבאית בכלא קציעות. אחרי שחרורו מהצבא ב-2004, התחיל לפרסם קומיקס פרי עטו בבלוג בשם "שום פלפל ומין אנאלי" ובפנזינים שונים. במקביל לפרסום עבודותיו באופן עצמאי זה, התחיל לימודים לתואר ראשון בשנקר בית הספר לאמנות ועיצוב, במסלול של תקשורת חזותית.
לאחר גמר לימודיו ב-2008, התחיל אלון להשתתף בתערוכות יחיד וקבוצתיות במסגרת גלריות לאמנות ומוזיאונים בארץ והיה חבר בגלריות השיתופיות חנינא ו-p8. במקביל התחיל לעבד סיפורים קצרים פרי עטו, ושל יוצרים אחרים לנובלות גרפיות. דוגמה לנובלה זו היא הספר "התנהגויות היסטריות" מ-2010 אשר בו הציג אלון את גרסתו ליצירותיהם של אתגר קרת ושהם סמיט בשנים 2012–2014 למד בתוכנית ללימודי המשך במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל.
משנת 2006 הוא פעיל בתחום הקומיקס והאמנות הפלסטית. עם פעילותו בתחומי הקומיקס ניתן למנות מספר ספרים כגון: "הסיכוי האחרון של סיסיל", "You're my Wish" ו"התנהגויות היסטריות", אשר פורסמו בפסטיבלי קומיקס, חנויות ספרים נבחרות ובמסגרת תצוגות במוזיאונים בישראל ומחוצה לה; דוגמת הפסטיבל הבינלאומי לקומיקס ואמנות באנגולם, צרפת והפסטיבל הבינלאומי פומטו בלוצרן, שווייץ. אלון פרסם את עבודותיו בעיתונים ובכתבי עת שונים, בהם ידיעות אחרונות, מעריב וכתב העת מסמרים. כתב העת "מילים ללא גבולות" בניו יורק, "צווישן" בפולין ועוד.
בתחום הציור והאמנות הפלסטית החל מ-2010 בתצוגות יחיד ותצוגות קבוצתיות בגלריות אמנות באזור תל אביב יפו, מוזיאון הקומיקס בחולון ועוד. ב-2013, הוציא יחד עם המוזיקאי שני ברונר אלבום בשם "שני ימים ולילה" אשר הוצג כמה פעמים בהופעה חיה בארץ ובמוזיאון הקומיקס בבזל.
תערוכות > תערוכות יחיד

All in Order Mr. General, גלריה Caos, ונציה, איטליה, 2016
Visiting the ghosts of Mrs. Swissa, תערוכה זוגית עם Bernadette La Hengst ב-Volksbühne am Rosa-Luxemburg-Platz, ברלין, 2016
Visiting the Ghost of Mrs. Swissa, מלון Central, קזהבלנקה, מרוקו וגלריה !Nadie Nunca Nada No, מדריד, ספרד, 2016
The Nut Case and the Victim, תערוכה זוגית עם גרי גולדשטיין, מקום לאמנות, תל אביב, 2015
הכל כשורה אדוני הגנרל, גלריה משונע, תל אביב, 2014
השוויש מחלקה מספר ארבע, גלריה הירקון 19, תל אביב, 2014
נחזור אלייך בהקדם, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 2012
מזדיינים בסבלנות, גלריה Apart Art, תל אביב, 2009
תערוכות > תערוכות קבוצתיות

"Related Primates" – מיצג במסגרת התערוכה "Bob's Pogo Bar" ב-KW Institute for Contemporary Art, ברלין, 2017
Stereotypes of Poland, גלריה Brain Damage, לובלין, פולין, 2016
"I am not Tino Sehgal" – גלריה Nahmad Project, לונדון, 2016. אוצרות: פרנצ׳סקו בונאמי
"תגידי, זה אמנות?" – מאה שנה לתנועת הדאדא, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, 2016
enCOUNTERs, המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, 2015
enCOUNTERs, קונסטלרהאוס מוזונטורם, פרנקפורט, 2015
TTT – טריאלנה לרישום, ורוצלב, פולין, 2016
חמור באמנות ישראלית, מוזיאון הנגב לאמנות, 2014
קרוולה, גלריה בנימין, 2014
וידויים, בית האמנים בהרצליה, 2014
מאה שנה לרדי מייד, מוזיאון חיפה לאמנות, 2013
מבחר מיצירותיו > ספרים בשותפות עם יוצרים נוספים

2016 – "הרפתקה במוזיאון" יחד עם קרן כץ, הוצאת ברחש, במסגרת תערוכה במוזיאון ינקו דאדא
2015 – הספר Humdrum במסגרת קבוצת Humdrum
2011 – "Your'e my Wish" בשיתוף עם נועם נאומובוסקי, הוצאת כרום הנדל
2011 – "הכרוניקה של וסיל" בשיתוף עם נועם נאומובוסקי, הוצאת כרום הנדל
מבחר מיצירותיו > ספרים – עצמאית

2015 – "להריח את היד ולשבוע", הוצאה עצמית
2013 – "בעיות בצנרת", הוצאה עצמית
2010 – "התנהגויות היסטריות" עיבוד סיפורים קצרים של אתגר קרת ושהם סמיט, הוצאה עצמית
2009 – "הסיכוי האחרון של סיסיל", הוצאה עצמית
מבחר מיצירותיו > מוזיקה

"שני ימים ולילה" - תסכית מאת דן אלון ושני ברונר
הערות שוליים

↑  מתוך עמוד הפייסבוק של דן אלון
↑  תוכנית מוזיאון הקומיקס בבזל מציגה, Last Chance?(הקישור אינו פעיל, 16.1.2025), דן אלון מציג את הקומיקס "הסיכוי האחרון של סיסיל" בהופעה חיה.
↑  הילה שקולניק ברנר, נכנסים לתמונה: ביקור בדמיון של דן אלון, באתר הארץ, 6 בפברואר 2012
1 2 3  יוני זאבו, "הקומיקס שלי מדבר על דברים מטרידים", באתר ynet, 9 בנובמבר 2013
↑  נירית אנדרמן, עכבר העיר אונליין, קומיקס על פי סיפור של אתגר קרת, באתר הארץ, 23 ביוני 2010
↑  שהם סמיט, קומיקס קטן וממזרי, מתוך הבלוג בננות, 13 ביוני 2010
↑  איור: דן אלון, "אחים לרגע": קומיקס בהמשכים, באתר nrg‏, 7 באוגוסט 2009
↑  מסמרים 13: "ניסיון"(הקישור אינו פעיל, 16.1.2025), תקציר הכתבות והמאמרים שפורסמו בכתב העת, לרבות עבודה של דן אלון
↑  יוני זאבו, רגיל זה עניין של השקפה: תערוכת "Ordinary", באתר ynet, 12 בספטמבר 2012
↑  טלי גולדי, תערוכת אומנות מיוחדת במינה של דן אלון, "מקס קסל", מתוך אתר iwomen, ‏6 ביולי 2011
↑  ליאב צברי, העולם על פי דן: תערוכה חדשה לקומיקסאי דן אלון, באתר nrg‏, 8 בנובמבר 2009
↑  אביעד טובי, קול הקמפוס, תסכית רדיו || איך מאזינים לקומיקס?, באתר הארץ, 11 בפברואר 2014
↑  B#SIDE War Festival - Venice Stage 22.10.2016–14.10.2016, Caos Gallery (ארכיון)
↑  Allon Dan, B#SIDE WAR – International Art Festival
↑  Bernadette La Hengst - Café Europa Lovesongs von Madrid nach Casablanca – ein musikalischer Reisereport. Im Vorprogramm: Dan Allon, Volksbühne am Rosa-Luxemburg-Platz (ארכיון)(הקישור אינו פעיל, 16.1.2025)
↑  (באנגלית) Sound Development City, Artist Expedition 2016, Madrid–Casablanca, September 6–25, 2016, Dan Allon, Visiting the Ghosts of Mrs Swissa, באתר Sound Development City
↑  Hannah Schraven, (בגרמנית) "Statisch ist sowieso nichts." - Dafna Maimon über die Kunst des Spielens, באתר מגזין האמנות הגרמני GalleryTalk, ‏23 במרץ 2017
↑  עמוד התערוכה ״Bob's Pogo Bar״, באתר KW Institute for Contemporary Art, ברלין
↑  NEW EXHIBITION AT THE BRAIN DAMAGE GALLERY!, Spotkania Kultur, ‏20/06/2016(הקישור אינו פעיל, 16.1.2025)
↑  (באנגלית) עמוד התערוכה I am not Tino Sehgal, באתר גלריה Nahmad Projects, לונדון (ארכיון)
↑  עמוד התערוכה ״תגידי, זה אמנות״ – מאה שנה לתנועת הדאדא, באתר מוזיאון ינקו דאדא(הקישור אינו פעיל, 16.1.2025)
↑  הספר Humdrum, באתר שבוע האיור 2015(הקישור אינו פעיל, 16.1.2025)
1 2  פרסום עבודותיהם של אלון ונאומובסקי ב-מנשר לאמנות
↑  דן אלון, התנהגויות היסטריות(הקישור אינו פעיל, 16.1.2025), למכירה באתר המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס
↑  דן אלון, הסיכוי האחרון של סיסיל(הקישור אינו פעיל, 16.1.2025), למכירה באתר רובינזון ספרים
↑  אביעד טובי, שידור מיוחד: שני ימים ולילה(הקישור אינו פעיל, 16.1.2025) מתוך אתר קול הקמפוס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311216905171  BnF: cb16587235d (data)  ISNI: 0000 0001 2054 4273  LCCN: n2011040522  VIAF: 171497591   WorldCat (עם VIAF): 171497591
בויקו דימיטרוב

בויקו גאורגייב דימיטרוב (בבולגרית: Бойко Георгиев Димитров‏; 5 ביוני 1941, פלבן, ממלכת בולגריה – 18 בינואר 2025, סופיה, בולגריה) היה דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1989–1990 כיהן כשר החוץ האחרון של הרפובליקה העממית של בולגריה וכשר החוץ הראשון של בולגריה.
קורות חייו

בויקו דימיטרוב נולד בפלבן והתייתם בגיל צעיר. הוריו שהיו פרטיזנים חברי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה, נהרגו במהלך קרבות מול המשטרה הבולגרית. בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה אומץ על ידי גאורגי דימיטרוב. ב-1963 סיים את המכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה ובהמשך, הועסק במשלחת הבולגרית לאו"ם. ב-1967 התקבל רשמית כחבר במפלגה הקומוניסטית של בולגריה. בין השנים 1978–1982 כיהן כשגריר בולגריה לקובה. ב-1981 הפך לחבר מן המניין במועצה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית. ב-1989, במהלך סתיו העמים ולאחר הדחתו של טודור ז'יבקוב, התמנה פטר מלאדנוב לראש מועצת המדינה ודימיטרוב החליף אותו כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של גאורגי אטנסוב. דימיטרוב היה שר החוץ האחרון בעידן הרפובליקה העממית של בולגריה. הוא המשיך לכהן גם בממשלתו של אנדריי לוקאנוב והיה לשר החוץ הראשון בעידן בולגריה.
הערות שוליים

↑  מנהיגי בולגריה, באתר zarate.eu (באנגלית).
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: פטר מלאדנוב | שר החוץ של בולגריה  17 בנובמבר 1989 – 21 בספטמבר 1990 | הבא: ליובן גוצב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1068889594  VIAF: 315523874   WorldCat (עם VIAF): 315523874
עמנואל רוזן

| --- | --- |

עמנואל רוזן
 לידה:  6 באוגוסט 1960 (בן 64)
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  מעריב, חדשות 12, ערוץ עשר 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  emmanuelrosen2
 
עמנואל רוזן (נולד ב-6 באוגוסט 1960) הוא עיתונאי ואיש תקשורת ישראלי.
התיק נגדו נסגר כבר ב 2014 על ידי הפרקליטות.
ביוגרפיה

רוזן נולד וגדל בחולון, בנו של החידונאי שמואל רוזן. בצעירותו היה כתב נוער ב"מעריב לנוער", ואת כתבתו הראשונה ערך במסגרת המדור "התפוח מראיין את העץ", כאשר ראיין את אביו. הוא בוגר תיכון אילון שבחולון. שירת בצה"ל ככתב עיתון "במחנה". במלחמת לבנון הראשונה נלווה לחטיבת הצנחנים ולמפקדה יורם יאיר, שנחתה בשפך נהר האוואלי והתקדמה בציר ההררי עד ביירות.
ביוגרפיה > קריירה

לאחר סיום שירותו הצבאי ושנת קבע החל לשמש עורך עמודי חדשות בעיתון "מעריב". בשנת 1987 קיבל את תפקיד הפרשן הצבאי של העיתון. בשנת 1993, עם הקמתו של ערוץ 2, עבר לחברת החדשות של הערוץ ככתב ופרשן מדיני, הגיש את "אולפן שישי" לצידם של גדי סוקניק ואושרת קוטלר, ועוד.
בשנת 2002 הצטרף אל צוות הקמת ערוץ 10 והחל לשמש פרשן מדיני ומגיש תוכנית התחקירים "זה הזמן" ו"בעקבות הגביע האבוד".
בשנת 2004 נבחר לחתן פרס פראט בקטגוריית רדיו וטלוויזיה.
בדצמבר 2006 עזב את ערוץ 10 והצטרף לזכיינית ערוץ 2, "רשת", ובפברואר 2007 החל להגיש את תוכנית האקטואליה "השורה התחתונה", יחד עם בן כספית ודנה וייס. בתחילת 2008 הגיש את תוכנית התחקירים "קופסה שחורה" בערוץ לצד ענת גורן. בדצמבר 2008 החל להנחות את המגזין "תיק תקשורת" במקום חיים זיסוביץ'. משנת 2010 הוא הנחה את התוכנית "נדבר על זה בבית" במסגרת "שידורי קשת" בערוץ 2.
בפברואר 2010 החל להגיש את תוכנית האקטואליה "חמש בערב", לצד בן כספית, ברדיו ללא הפסקה.
לאחר שפוטר רוזן מערוץ 2 ב-2012, שב לחדשות 10, והוא שימש כפרשן המדיני של הערוץ.
בנוסף לקריירה שלו כעיתונאי וכפרשן, הגיש מאז 1997 את התוכנית "גומרים הולכים" ברדיו תל אביב, ובהמשך הגיש את התוכנית "שישי ב-9" ב"רדיו 99", לצד דנה ברגר ואיתי מאוטנר. משמש כתב בירחון "בלייזר", וכותב טור פרשנות קבוע באתר הספורט "ONE".
ב-2008 הגיש רוזן תביעת דיבה נגד אלעזר שטרן, שטען שרוזן ביקש ממנו "לסדר" לבנו שירות בדובר צה"ל. פרקליטות מחוז ת"א הגישה תביעת לשון הרע בשם שטרן נגד רוזן. הסכסוך הסתיים בפשרה שבה משכו שני הצדדים את תביעותיהם.
ב-2012 נעצר רוזן בלוב ונחקר פעמיים, כשהגיע לשם במסגרת סרט תיעודי "ההסתבכות בלוב" שצילם על המדינה שאחרי עידן קדאפי.
רוזן פרסם פרשנויות וכתבות צבע במגזין ליברל מהקמתו במאי 2014 ועד אוגוסט 2016.
בסוף שנת 2016 יצר רוזן את הסרט התיעודי "לילך: החיים שאחרי" שמביא את סיפורה הטראגי של לילך שם טוב, ששלושת ילדיה נרצחו בידי אביהם, ועוקב אחרי חייה החדשים ולידת בתה שי לי.
בספטמבר 2022 חזר לעיתונות והחל להגיש פודקאסט בשם "בא להקשיב".
ביוגרפיה > טענות נגדו על הטרדה מינית

בשנת 2012 הגישה עובדת בחברת החדשות של ערוץ 2 תלונה למנהליה על הטרדה מינית מצד רוזן. ועדת בדיקה בראשות קרן מרציאנו מצאה שרוזן התנהג באופן בלתי הולם כלפי העובדת ומנכ"ל החברה אבי וייס החליט לפטרו. על פי חברת החדשות העניין נשמר בדיסקרטיות לאור בקשתה של המתלוננת והוראות החוק.
באפריל 2013 פרסם תא העיתונאיות קריאה לנשות תקשורת, שהוטרדו מינית על ידי איש תקשורת בכיר, למסור עדות על כך. ב-26 באפריל הצטרף עיתון "הארץ" למהלך זה, ופרסם שבידו עדויות של יותר מעשר נשים הטוענות שרוזן הטריד אותן מינית. אף אחת מהנשים לא התלוננה במשטרה. לאחר פרסום התחקיר, פנה תא העיתונאיות להנהלת ערוץ 10 בדרישה להשעות את רוזן עד לבירור העניין. בעקבות זאת הודיע רוזן על יציאתו לחופשה עד לבירור העניין, והכחיש את הטענות נגדו. נוסף לכך, יצא לחופשה גם מהגשת "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית ומתוכניתו ב"רדיו ללא הפסקה". ב-6 במאי הודיעה המשטרה על פתיחת חקירה פלילית נגד רוזן בחשד לעבירות מין. במרץ 2014 הודיעה הפרקליטות כי תיק החקירה נגד רוזן נסגר מחוסר ראיות.
ביוגרפיה > פעילות בדרום סודאן

באוקטובר 2016 נטען שרוזן שוהה בדרום סודאן ומעורב שם בעסקיה של חברת "גלובל סי.אס.טי" שבבעלותו של ראש אג"מ לשעבר האלוף (מיל') ישראל זיו.
חיים פרטיים

רוזן היה נשוי לאשת התקשורת טלי רוזן, ומנישואין אלו הוא אב לשני בנים.
בפברואר 2014 נישא בשנית לשדרנית הרדיו עדי הדר, וב-2024 התגרשו בני הזוג. מנישואין אלו הוא אב לבת.
הערות שוליים

↑  עמנואל רוזן, גיא בניוביץ', לשם ובחזרה, באתר ynet, 15 במאי 2009
↑  אסף כרמל, עמנואל רוזן עוזב את ערוץ 10 ומצטרף ל"רשת", באתר הארץ, 19 בנובמבר 2006
↑  אלעד רובינשטיין, קיבל תיק, באתר ynet, 8 בדצמבר 2008
↑  ביוגרפיה של רוזן באתר רדיו ללא הפסקה(הקישור אינו פעיל, 22.2.2020)
↑  טורים מאת עמנואל רוזן, באתר ONE
↑  רז שכניק, תביעת המיליון, באתר ynet, 26 במרץ 2008
↑  עוזי ברוך, הסכם פשרה בתיק עמנואל רוזן ואלעזר שטרן, באתר ערוץ 7, 19 במרץ 2013
↑  לירן מוסלי, ‏עמנואל רוזן שנעצר בלוב: "פחדנו, אתה נמצא בידיים של אנשים ואין עם מי לדבר", באתר ‏מאקו‏, 1 באוגוסט 2012
מורן שריר, אריזה מעליבה לסרט מרתק || ההסתבכות בלוב של עמנואל רוזן, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2012
↑  עמנואל רוזן, באתר "ליברל"
↑  איתמר חדד‏, עמנואל רוזן חוזר למסך והדרמה שנמכרה ל-CBS: הפקות המקור של yes ל-2017, באתר וואלה, 20 בדצמבר 2016
↑  עמוד הפודקאסט
↑  מור שמעוני, דוד אברהם,‏, פרשת עמנואל רוזן: גם אבי וייס העיד במשטרה, באתר וואלה, 2 במאי 2013
↑  הדס שטייף, ‏תא העיתונאיות נגד איש התקשורת המטריד מינית, באתר onlife,‏ 24 באפריל 2013
↑   שרון שפורר, גילי איזיקוביץ, עיתונאיות מעידות: עמנואל רוזן הטריד אותנו, באתר הארץ, 26 באפריל 2013
↑  דוד ורטהיים‏, תא העיתונאיות למנכ"ל ערוץ 10: "הפסק עבודתו של עמנואל רוזן עד בירור החשדות", באתר וואלה, 26 באפריל 2013
↑  דוד ורטהיים‏, בעקבות החשדות - עמנואל רוזן ייצא לחופשה מערוץ 10, באתר וואלה, 26 באפריל 2013
↑  אלי סניור, המשטרה פתחה בחקירה פלילית נגד עמנואל רוזן, באתר ynet, 6 במאי 2013
↑  רויטל חובל, תיק החקירה נגד עמנואל רוזן נסגר מחוסר ראיות, באתר הארץ, 13 במרץ 2014
↑  ג'ון בראון, מה הקשר בין עמנואל רוזן, האלוף במיל' ישראל זיו והמשטר בדרום סודאן?, באתר "שיחה מקומית", 18 באוקטובר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009761280505171  LCCN: n2021023486  VIAF: 4682161999103244610001   WorldCat (עם VIAF): 4682161999103244610001 
רוזן והאלוף אברהם טמיר במהלך מלחמת לבנון הראשונה
מלווין והווארד

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  סיפור אמיתי
 בימוי:  ג'ונתן דמי 
 הופק בידי:  ארט לינסון, דון פיליפס
 תסריט:  בו גולדמן 
 עריכה:  קרייג מקיי 
 שחקנים ראשיים:  פול לה מאט מרי סטינבורגן ג'ייסון רוברדס
 מוזיקה:  ברוס לנגהום 
 צילום:  טאק פוג'ימוטו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  19 בספטמבר 1980
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט קומדיה 
 מקום התרחשות:  קליפורניה, יוטה 
 הכנסות:  4,300,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   melvinandhoward
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (מרי סטינבורגן)  פרס חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק לבימוי (ג'ונתן דמי)  פרס אגודת מבקרי הקולנוע הלאומית לשחקנית המשנה הטובה ביותר (מרי סטינבורגן)  פרס אגודת מבקרי הסרטים הלאומית לסרט הטוב ביותר  פרס איגוד המבקרים האמריקאי לתסריט הטוב ביותר (בו גולדמן)  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (בו גולדמן)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (מרי סטינבורגן)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלווין והווארד (באנגלית: Melvin and Howard) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1980, בבימויו של ג'ונתן דמי, עם פול לה מאט, מרי סטינבורגן וג'ייסון רוברדס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן חופשי על סיפורו האמיתי של מלווין דומר (אנ') שלדבריו פגש במדבר נבדה אדם שהזדהה כהווארד יוז ועזר לו להגיע ללאס ווגאס. בצוואה ש"כתב" יוז, הוא השאיר לו כסף בסך 156 מיליון דולר אך בית המשפט קבע שהצוואה מזויפת.