stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביגיל
דמותה של אביגיל על פי חז"ל

על פי חז"ל, הייתה אביגיל אחת משבע נביאות שקמו לישראל.
התלמוד הבבלי מספר שאביגיל נטלה דם נידה והראתה לדוד וביקשה שיפסוק לה הלכה אם דם טמא או טהור הוא. "אמר לה: וכי מראין דם בלילה?" והרי קשה להבחין בין הגוונים המותרים והאסורים! אמרה לו: "וכי דנין דיני נפשות בלילה?" כך רמזה לו להמתין מההחלטה להרוג את נבל ובני ביתו. אמר לה: נבל בעלך "מורד במלכות הוא" ולא חלות עליו המגבלות של הדין בלילה. אמרה לו: "עדיין שאול קיים" והוא המלך, ואילו אתה טרם יצא שמך כמלך בעולם. אמר לה: "ברוך טעמך וברוכה את אשר כליתני היום הזה מבוא בדמים".
התלמוד הבבלי מונה את אביגיל בין "ארבע נשים יפהפיות שהיו בעולם", ומסופר שהיא חשפה את שוקה ודוד המלך התאווה לה: ”מבוא בדמים. דמים תרתי משמע! אלא מלמד שגילתה את שוקה, והלך לאורה שלש פרסאות. אמר לה: השמיעי לי! - אמרה לו: לא תהיה זאת לך לפוקה, זאת - מכלל דאיכא אחריתי, ומאי ניהו - מעשה דבת שבע, ומסקנא הכי הואי”. באופן דומה נאמר בתלמוד הירושלמי כי כאשר עמדה אביגיל מול דוד ונעריו, "הוקרו כולם" (מלשון קרי).
השימוש במוטיב מיני זה סייע, לפי המדרש, לאביגיל לעצור את תוכניתו של דוד, והדיון ביניהם מוצג במדרש כדיון בעל אופי משפטי הנוגע לסדרי הדין במשפטו של נבל ובהתקבלות מטבעותיו של שליט חדש כמבחן הלכתי לקביעת מעמדו ההלכתי של המלך.
לפי המדרש, הייתה אביגיל טובה לדוד יותר מכל הקורבנות שבעולם, שכן אילו היה פוגע בנבל, לא היה מתכפר לו העוון גם אילו היה מקריב כל הקורבנות בעולם – והיא באה אליו ומילטה אותו מהמעשה (מלכתחילה).
את דבריה סיימה במילים "והיטיב ה' לאדוני וזכרת את אמתך", אותם רואים חז"ל כרמז לבקשה לשאתה לאישה בעתיד.
לקריאה נוספת

אוריאל סימון, בקש שלום ורדפהו- שאלות השעה באור המקרא, המקרא באור שאלות השעה, תל אביב, ידיעות אחרונות, 2002.עמ' 179–220.
חיה שרגא בן איון, נשות דוד: מיכל, אביגיל, בית שבע, מכון מופת וידיעות אחרונות, תל אביב 2005.
חננאל מאק, ותאמר בליבה - נשים מהמקרא בצומתי חיים, תל אביב, ידיעות אחרונות, עמ' 185–202.
יאיר זקוביץ, דוד מרועה למשיח, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1995, עמ' 75–85.
יאיר זקוביץ ואביגדור שנאן לא כך כתוב בתנ"ך, ידיעות אחרונות, 2006, פרק כט: מה אירע בפגישתם של דוד ואביגיל?, עמ' 230–236.
רחל רייך, ויאכלו וישתו, תל אביב: סטימצקי, 2013, עמ' 231–235.
שמעון בר-אפרת, מקרא לישראל שמואל ב, ירושלים, מאגנס, 1996.
רביב, רבקה, "המפגש בין דוד לאביגיל במדרש כמפתח להבנת דרכי הפרשנות של חז"ל", אורשת ד (תשע"ג), עמ' 99–111
גלעד ששון, "הסיפור המקראי המורחב על אביגיל המונעת מדוד לבוא בדמים", מחקרי ירושלים בספרות עברית, כו (תשע"ג), עמ' 21–40.
אמנון ז'קונט, אביגיל, תל אביב, כתר, 2014.
שושי הרץ, שמ"א כ"ה, אתר מקראנט - מאמרים דידקטיים, 2012.
עמוס חכם, "לדמותה של אביגיל", אתר "התנך – הרצוג"
יהודה אליצור, חכמות נשים בנתה ביתה: מקומה של האישה בחברה המקראית, משפחות בית ישראל (הכינוס למחשבת היהדות שנה י"ח), תשל"ו.
הערות שוליים

↑  משה צבי סגל, ספרי שמואל, ירושלים: קרית ספר, 1987 ע"מ קצה.
↑  דב קמחי אנציקלופדיה לאישים בתנ"ך, תל אביב: הוצאת יבנה, 1987, עמ' 15
↑  כך על פי רלב"ג על הפסוק
↑  משה גרסיאל, עולם התנ"ך שמואל א, תל אביב: דודזון עתי, 1993 עמ' 201.
↑  ”וַתִּפֹּל, עַל-רַגְלָיו, וַתֹּאמֶר: בִּי אֲנִי אֲדֹנִי הֶעָו‍ֹן” ( שמואל א', כ"ה, כ"ד)
↑  יהודה אליצור, חכמות נשים בנתה ביתה: מקומה של האישה בחברה המקראית,  משפחות בית ישראל (הכינוס למחשבת היהדות שנה י"ח), תשל"ו. פרק: עימות בין אישה לבין גברים, פרשת אביגיל בפרק כ"ה שבשמואל א
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ד, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ט"ו, עמוד א'.
1 2  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף י"ד, עמוד ב'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין,  פרק ב', הלכה ג'.
↑  ירון זילברשטיין, שאלת סמכותו של שלטון חדש בתקופה של דמדומי שלטון: פגישת דוד ואביגיל בסיפור המדרשי בירושלמי סנהדרין (פ"ב, ה"ג, כ ע"ב), מגדים סב, תשפ"ד, עמ' 79 - 97
↑  מדרש שוחר טוב נג' א'.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302143905171  PLWABN: 9810693965405606  GND: 119135434  LCCN: n88170226  VIAF: 129764086   WorldCat (עם VIAF): 129764086 
אביגיל מטפלת בנבל. ציור משנת 1380
דוד ואביגיל. ציור מעשה ידי חואן אנטוניו די-פריאס משנת 1667.
בניין "קבר האמהות" בטבריה בו טמונה, על פי המסורת, אביגיל לצד זלפה, יוכבד, בלהה, צפורה ואלישבע
חוזה קזנובה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1951 (בן 74 בערך) סרגוסה, ספרד 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה של הדת 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אינסברוק  ניו סקול 
 מוסדות:  אוניברסיטת ג'ורג'טאון 
 תלמידי דוקטורט:  Christopher Poor 
 
חוזה קזנובה (נולד ב-1951 בסרגוסה, ספרד) הוא חוקר ספרדי-אמריקני, הנחשב לאחד מבכירי הסוציולוגים של הדת כיום. משמש כפרופסור במחלקה לסוציולוגיה ותאולוגיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון ועמית מחקר בכיר במרכז לדת, שלום ועניינים עולמיים בברקלי. תחומי התמחותו המרכזיים הם גלובליזציה, דתות וחילון.
קורות חיים

קזנובה הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה מסמינר מטרופוליטן, ובעל תואר שני מאוניברסיטת אינסברוק בתאולוגיה, ותואר שני ושלישי בסוציולוגיה מבית הספר החדש למחקר חברתי בניו-יורק (NSSR). ב-2012 זכה בפרס מאוניברסיטת זלצבורג על הישגיו בתחום התאולוגיה. הוא פרסם מחקרים בטווח רחב של נושאים, כולל דת וגלובליזציה, הגירה ופלורליזם דתי, דתות משתנות ותיאוריה סוציולוגית. עבודתו החשובה והידועה ביותר היא Public Religions in the Modern World, שהפכה לקלאסיקה בתחום הסוציולוגיה של הדת ותורגמה לכמה שפות, ביניהן יפנית וטורקית. ספריו כוללים בתוכם תחומים מגוונים: אסלאם, מגדר ודמוקרטיה במבט משווה.
ספרו "Public Religions in the Modern World" פורסם ב-1994 בהוצאת שיקגו. הוא עוסק בכניסתן של הדתות למרחב הפוליטי ומבקש להתמודד עם תאוריית החילון הקלאסית ומציע מבט חדש על מקומה המשתנה של הדת בחברות בנות זמננו תוך סקירת תפקיד הדתות בספרה הציבורית בעידן המודרני. הוא טען שבניגוד למה שהוחזק כמובן מאליו, הדת בעידן המודרני אינה מגבילה עצמה לחייו הפנימיים של הפרט, אלא ממשיכה לנסות (ולהצליח) להשפיע על הספרה הציבורית ומערערת על ההבנות החברתיות הקיימות במדינות הלאום, הבנות שנכפו על ידי אליטה חילונית. הוא בוחן את מקומן של הפרוטסטנטיות ושל הקתוליות בארבע מדינות – ארצות הברית, פולין, ברזיל וספרד – ומאתגר את ההנחות בדבר תפקיד המודרניות והחילון בתנועות דתיות. הדיון שלו בהחזרתה של הדת אל הזירה הציבורית חושף כיצד תיאוריות החילון הצדיקו את מיסוד המודרניות והכתיבו נורמות ופרקטיקות מודרניות-חילוניות. בד בבד, מציע קזנובה, כי יש לראות בתהליך הערעור הזה גם פמיניזציה של הספרה הציבורית ושרטוט מחדש של הגבולות בין המרחב הפרטי לספרה הציבורית.
לקריאה נוספת

חוזה קזנובה, 2014. "דתות פרטיות וציבוריות". פרדוקס ספינת תזאוס – מגדר, דת ומדינה (קובץ בעריכת חנה הרצוג וענת לפידות-פירילה), ירושלים: מכון ון ליר.
אריאל הורוביץ, ריאיון עם חוזה קזנובה - "בדמוקרטיה אי אפשר להפריד את הדת מהפוליטיקה", מקור ראשון, 20.12.2020.
הערות שוליים

↑  Berkley Center for Religion, Peace and World Affairs at Georgetown University, José Casanova, berkleycenter.georgetown.edu (באנגלית)
↑  אוונגליזם, באתר לולאת האל
↑  חוזה קזנובה, "דתות פרטיות וציבוריות", פרדוקס ספינת תזאוס – מגדר, דת ומדינה (קובץ בעריכת חנה הרצוג וענת לפידות-פירילה), ירושלים: מכון ון ליר., עמ' 2014
גלילה

ערך זה עוסק בטקס אצל יהדות אשכנז. אם התכוונתם לשמה של סופרת, ראו .
מוריץ ליאון (גר'), גלילה, אוסף המוזיאון להיסטוריה יהודית, אמסטרדם, הולנד
כיסוי ספר התורה במעילו במהלך גלילה של ספר תורה אשכנזי
גלילה הוא טקס אצל יהדות אשכנז, כחלק מטקס ההגבהה, בו נגלל ספר התורה, נכרך ברצועת בד ומכוסה במעילו, על מנת שניתן יהיה להחזירו למקומו בארון הקודש.
צורת הגלילה

הטקס מתבצע בבית הכנסת, לאחר ההגבהה. המתפלל שהגביה את ספר התורה מתיישב, ומתפלל אחר אוחז בעצי החיים ומשתמש בהם כדי לגלול את ספר התורה הפתוח. לאחר הגלילה עצמה הגולל חוגר את ספר התורה, ועוטפו במעיל המיוחד לו. אם יש לספר התורה קישוטים ועיטורים, כגון כתר תורה, יד או "רימונים", הגולל מניח אותם במקומם על ספר התורה.
המנהג הישן היה שחגירת ספר התורה נעשית ביריעת בד שאותה מלפפים סביב ספר התורה. במאות השנים האחרונות, הוחלפה יריעה זו ברוב הקהילות באבנט צר שאותו קושרים סביב ספר התורה. מעט קהילות של יהודי גרמניה שומרות על שיטת הגלילה הישנה באמצעות יריעת בד, המכונה אצלם וימפל.
מנהג מקצת החסידים, חב"ד ועוד, שהמגביה את ספר התורה, לאחר שהראה אותו לציבור, מניחו על הבמה, גוללו, מתיישב ואחר קושרו ועוטפו במעיל.
בעבר היה מקובל שהגלילה ניתנת דווקא לאנשים חשובים, בשל מעלתה הרבה (ראו להלן), ולעיתים היו מקפידים לתת אותה דווקא למרא דאתרא. כיום לא מקובל להקפיד על כך, ואדרבה, במקומות רבים נהגו לתת את ה'גלילה' בסוף הקריאה לילדים ונערים צעירים, כדי לחנכם במצוות.
שכר הגולל

בתלמוד הפליגו בשכר הגולל וכך אמרו:
הגוללו נוטל שכר כולן דאמר ר' יהושע בן לוי עשרה שקראו בתורה הגולל ספר תורה קיבל שכר כולן שכר כולן סלקא דעתך אלא אימא קיבל שכר כנגד כולן
בפירוש כוונת 'הגולל' שנוטל שכר כולם, יש שלמדו כפשוטו שהכוונה לגולל, וכן היא דעת הערוך השולחן שתמה על המנהג לתת לגדולים להגביה ולנערים וצעירים לגלול, בעוד שבתלמוד מבואר ששכר הגולל גדול יותר. וכתב דשמא היום שהגבהה היא לאחר הקריאה בספר וכולם עומדים מפני הספר תורה, אזי מעשה ההגבהה גדול מהגלילה, אך בזמן התלמוד שהגבהה הייתה קודם הקריאה, בשעה שכולם ממילא עומדים, היה שכר הגולל גדול יותר. והוסיף שאכן מנהגם הוא שהמגביה הוא אף הגולל על ידי שמניחו לאחר ההגבה על הבמה וגוללו בעצמו, כפי מנהג החסידים שהובא לעיל.
לעומת זאת, המשנה ברורה כתב בשם האחרונים שכוונת הגמרא 'הגולל' הוא למגביה דווקא.
בטעם הדבר ששכר הגולל גדול כל כך, כתב בערוך השולחן בתחילה שאפשר שהטעם הוא "משום דהוא אינו מניח שתהיה הספר תורה פתוחה אחר הקריאה, וזהו כבוד לספר תורה". עוד כתב שמדברי הרמב"ם נראה שהטעם שנוטל שכר כנגד כולם, הוא משום שהגולל היה גם זה שעלה אחרון לתורה, ומשום שזוכה בשני מצות, במצות קריאה ומצות גלילה, נחשב שנוטל שכר כנגד כולם.
דינים ומנהגים

יש לגלול את עמודי ספר תורה, כך שהתפר יהיה כלפי חוץ, על מנת שאם יקרע, יקרע התפר ולא היריעה עצמה.
בקרב חסידי חב"ד, נהוג לכרוך את האבנט דווקא בשליש התחתון של ספר התורה, ולעומת זאת, רבי חיים הלברשטאם הורה לכרוך אותו דווקא בשליש העליון, וכך הונהג בחסידויות רבות בגליציה ובהונגריה. אף אחד משני מנהגים אלה אינו חיוב ולא נזכר בספרי הפוסקים, בעיקר משום שקשירת ספר תורה באבנט היא בעצמה מנהג מאוחר.
אין להתחיל את קריאת המפטיר קודם שיסיים הגולל לגלול, כדי שיהיה פנוי לשמוע את קריאת המפטיר.
ישנו מנהג עתיק לומר בשעה שגוללים את הפסוקים: ”לְךָ ה' הַגְּדֻלָּה וְהַגְּבוּרָה וְהַתִּפְאֶרֶת וְהַנֵּצַח וְהַהוֹד כִּי כֹל בַּשָּׁמַיִם וּבָאָרֶץ לְךָ ה' הַמַּמְלָכָה וְהַמִּתְנַשֵּׂא לְכֹל לְרֹאשׁ. וְהָעֹשֶׁר וְהַכָּבוֹד מִלְּפָנֶיךָ וְאַתָּה מוֹשֵׁל בַּכֹּל וּבְיָדְךָ כֹּחַ וּגְבוּרָה וּבְיָדְךָ לְגַדֵּל וּלְחַזֵּק לַכֹּל. וְעַתָּה אֱלֹהֵינוּ מוֹדִים אֲנַחְנוּ לָךְ וּמְהַלְלִים לְשֵׁם תִּפְאַרְתֶּךָ” (ספר דברי הימים א', פרק כ"ט, פסוקים י"א–י"ג).
בימים 'שני וחמישי' שבהם אומרים 'יהי רצון' נהגו להתחיל לאומרו בשעת הגלילה מאחר שאינו אלא מנהג.
יש שכתבו שאין ליתן לאב ובנו לעשות הגבהה וגלילה מחשש עין הרע, כשם שאין נותנים להם עליה בזה אחר זה.
ראו גם

הגבהה
קריאת התורה
הערות שוליים

↑  מרבית האשכנזים מבצעים את ההגבהה, ולכן גם את הגלילה, לאחר תום קריאת התורה. אולם, חלק מהחסידים נוהגים כמנהג הספרדים לבצע את ההגבהה לפני התחלת הקריאה, ולפי מנהג זה הגלילה אינה המשך להגבהה אלא נעשית בתום הקריאה, מבלי להגביה שנית את ספר התורה. ראו שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קל"ד, סעיף ב'.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קמ"ז, סעיף ה'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ל"ב, עמוד א'; שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קמ"ז, סעיף א'.
↑  משנה ברורה, סימן קמ"ז, סעיף קטן ז'.
↑  משנה ברורה, סימן קמ"ז, סעיף קטן ה'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קמ"ז, סעיף ג'.
↑  הרב טוביה בלוי, ממנהגי חסידי חב"ד, בתוך אשר וסרטיל, ילקוט מנהגים, ירושלים תשל"ו, פרק א', חלק א', סעיף 15, באתר דעת.
↑  הרב יחיאל מיכל גולד, דרכי חיים ושלום, מונקאטש ת"ש, אות רכ"ה, באתר היברובוקס; הרב חיים צבי אהרנרייך, שערי חיים, על שערי אפרים, שער י', ס"ק כא, באתר היברובוקס.
↑  רבי שמעון גרינפלד, שו"ת מהרש"ג, חלק ב', סימן ד סעיף ב, באתר אוצר החכמה.
↑  הרב בנימין שלמה המבורגר, שרשי מנהג אשכנז, כרך ב, מכון מורשת אשכנז, בני ברק תש"ס, עמ' 554–557.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קמ"ז, וראה במשנה ברורה שם שנחלקו האם יש להמתין רק עד הגלילה עצמה, או עד לאחר כריכת הפרוכת עליו.
↑  מנהג זה הובא בספר הכלבו.
↑  משנה ברורה סימן קמז כב.
↑  שו"ת אבני חפץ סימן טז.
| ספר תורה |
| --- | --- | --- |
| כתיבת סת"ם | כתב סת"ם • דיו סת"ם • קלף • גוויל • סופר סת"ם • שרטוט בסת"ם • כתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות • מכון סת"ם |  |
| קריאת התורה | הוצאת ספר תורה • אתה הראת • ויהי בנסוע • בריך שמיה • קריאת התורה • בעל קורא • עלייה לתורה • ברכו • ברכות התורה • הגבהה • גלילה • מי שברך |  |
| צורת האותיות | קרי וכתיב • אותיות גדולות וקטנות בתנ"ך • אותיות תלויות • אותיות נקודות • תיוג |  |
| נוסח התורה | מסורה • נוסח המסורה • כתב יד לנינגרד • כתר ארם צובא • כתר דמשק • תנ"ך קניקוט • ספר תאגי • ווי העמודים |  |
| מצוות ואיסורים | מצוות כתיבת ספר תורה • קריאת התורה  • תלמוד תורה |  |
| מנהגים | הכנסת ספר תורה • היכל • ארון קודש • יד • מעיל • עצי חיים • וימפל • בדיקת מזוזות, תפילין וספרי תורה |  |
תהילים כ"ז

לדוד ה' אורי וישעי הוא מזמור מספר תהלים, פרק כ"ז. נהוג לקרוא אותו מדי יום מתחילת חודש אלול עד יום הושענא רבה. ברוב קהילות ישראל נוהגים לאומרו בסיום תפילת שחרית ומנחה ולפני ערבית של חול. הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לדָוִד'. בחציו הראשון מביע המזמור ביטחון בהשגחתו של ה' ורצון להימצא תחת השגחתו תמיד. בחציו השני מופיעה תחינה בפני ה' שלא ינטוש את המתפלל כדרכם של בני אדם, והבעת תקווה לחזות בטובו.
יש שפירשו שהמזמור מבאר כי השגחת ה' על האדם היא לפי ביטחונו בטובו של ה'. המשאלה המרכזית היא לזכות להיות תמיד בבית ה' (להאמין בטובו תמיד). לסיום מתפלל המשורר שיזכה לביטחון זה, ויסיר ה' מעליו את המונעים מזה.
מבנה ותוכן המזמור

המזמור מחולק לשני חלקים: בחלק א' (פסוקים א–ו) מתאר דוד המלך את הביטחון הגדול שיש לו באל, כאשר הוא חש שה' אורי וישעי, בשעה זו הוא יודע, שכל מה שה' עושה זה לטובתו. להשיג ביטחון כזה היה משאלת ליבו כל חייו, ביטחון זה מגן עליו מכל צרה.
בחלק ב' (פסוקים ז–יג) מבקש דוד המלך: א. שלא יפסיד את הביטחון הגדול הזה אם יסתיר ה' פניו ממנו. ב. שילמד את הדרך להיות דבוק בה'. ג. שיעזור לו נגד המפריעים מהשגת הדבקות בו.
המשאלה המרכזית - בית ה'

מזמור זה מתרכז במשאלה המרכזית של דוד כל חייו היא להיות בבית ה', כמבואר בפסוק ”אַחַת שָׁאַלְתִּי מֵאֵת ה' אוֹתָהּ אֲבַקֵּשׁ שִׁבְתִּי בְּבֵית ה' כָּל יְמֵי חַיַּי לַחֲזוֹת בְּנֹעַם ה' וּלְבַקֵּר בְּהֵיכָלוֹ” משאלה זו חוזרת על עצמה בכמה מקומות בספר תהילים: "אשרי יושבי ביתך, עוד יהללוך סלה" (פ"ד, ה') "אך טוב וחסד ירדפוני כל ימי חיי, ושבתי בבית ה' לאורך ימים" (כ"ג, ו') ו"אשרי תבחר ותקרב ישכן חצריך, נשבעה בטוב ביתך, קדוש היכלך"(ס"ה, ה').
יש מסבירים שבית ה' הוא בתוך לבו של אדם, בו הוא מרגיש את טובו ואהבתו של בורא עולם, שזו היא מצוות הדבקות בה' - להרגיש כל הזמן את אהבתו של בורא עולם.
המרגיש את אהבת ה' בליבו כל הזמן (דבק בו), זוכה שבורא עולם משגיח עליו ושומר אותו מכל פגע רע, וזהו שאמר בפסוק ג "בְּזֹאת אֲנִי בוֹטֵחַ" בזה שאני חי את אהבת ה' בכל ליבי.
המזמור בתפילה

במנהג אשכנז נהוג, ברוב הקהילות, להוסיף מזמור זה בתפילה, מראש חודש אלול ועד הושענא רבה (ובחו"ל, נוהגים בהרבה קהילות לאומרו עוד יום, עד (ולא עד בכלל) שמחת תורה). המזמור נאמר פעמיים ביום, בבוקר בתפילת שחרית לאחר אמירת עלינו לשבח בסוף התפילה (ויש שנהגו לאחר אמירת שיר של יום), וכן בתפילת מנחה לנוסח ספרד, ולנוסח אשכנז המזרחי בתפילת ערבית. לפי מנהג הפרושים, הוא לא נאמר בשבת. המנהג התקבל בכמה מקהילות צפון אפריקה.[דרושה הבהרה]
המזמור בתפילה > טעם אמירתו

טעמים מספר נאמרו בסיבת אמירתו בימי חודש אלול ותשרי:
יש שכתבו שבמזמור יש רמז לחגי תשרי החלים בתקופת אמירתו, וכך נכתב במדרש שוחר טוב על פסוקו הראשון של הפרק: ”רבנין פתרי קרא בראש השנה וביום הכיפורים. אוֹרִי בראש השנה שהוא יום דין. שנאמר (תהלים, לז, ו), וְהוֹצִיא כָאוֹר צִדְקֶךָ וּמִשְׁפָּטֶךָ כַּצָּהֳרָיִם. וְיִשְׁעִי ביום הכיפורים. שיושיענו וימחל לנו על כל עונותינו.” ויש שהוסיפו רמז נוסף: "כי יצפנני בסוכו" (פסוק ה) שרומז לחג הסוכות.
טעם נוסף נכתב בסידור רבי שבתי "שבמזמור הלז יש בו הכוונה של הי"ג מידות של רחמים, ולכך יש בו י"ג שמות הוי"ה, ולכך אומרים אותו מראש חודש אלול, כי מראש חודש אלול נפתחו הי"ג מקורות מי"ג מידות הרחמים".
עוד טעם לאמירת מזמור זה בימים אלו כתב רבי צדוק הכהן מלובלין בספרו 'פרי צדיק' :”בתיבת 'לולא' נרמז אותיות אלול, שאז הזמן לתקן מעשיו כדי שלא יגרום החטא... ומטעם זה אומרים מזמור זה בחודש אלול מפני שנזכר בו פסוק זה שבו נרמז שבאלול צריך לתקן מעשיו שלא יגרום החטא, שמר"ח אלול מתחילין ימי רצון ולכן מתחילין לומר מזמור זה דכתיב בו לולא” (ח"ה, דברים, עמ' מד)
בתרבות

אחת שאלתי - אברהם פריד יחד עם ילד הפלא שלום בראדט. לשיר התפרסמו שתי גרסאות כיסוי: הראשונה של מקהלת הילדים יונגערליך, והשנייה של משפחת רזאל.
אחת שאלתי - אברהם פריד, לחן של יוסי גרין באלבום אדרבה.
אחת שאלתי - אייזיק האניג בלחן של האדמו"ר מפיטסבורג, עיבוד של מונה רוזנבלום באלבום אמת ניגוני חסידי פיטסבורג 11.
אחת שאלתי - פרחי מיאמי.
אחת שאלתי - משפחת רזאל.
המילים "ה' מעוז חיי" משולבים בשירו של הזמר חיים שלמה מאייעס איך בין גוט.
אם תחנה - שמילי אונגר באלבומו מאך א ברכה.
לולא - שמילי אונגר בלחן של משה לאופר באלבומו שמואלי-2.
לדוד - (בשילוב עם מילים מפרק כ"ג בתהלים) יעקב שוואקי בלחן של שי יצהר ווינברג, מענדי ווארש ואיצי וולדנר
הערות שוליים

↑  ראו פרקים: כ"ד, כ"ה, כ"ו, כ"ז, כ"ח, ל"ב, ל"ד, ל"ה, ל"ז, ק"א, ק"ג, ק"י, קל"ח, קמ"ד.
↑  פירוש המלבי"ם למזמור
↑  פירוש המלבי"ם למזמור
↑  מלבי"ם לפסוק א, מסילת ישרים בפתיחת הפרק הראשון
↑  חפץ חיים פתיחה לספר אהבת חסד, רמב"ן, דברים יא, כב
↑  מלבי"ם כז, א
↑  בחלק מקהילות אשכנז המערבי לא נתקבל המנהג לומר מזמור זה בציבור, ראו מנהגי ישורון, נוא יארק תשמ"ח, עמ' 19. גם לדעת הגר"א אין אומרים מזמור זה, ראו מעשה רב, הלכות תפילה סי' נג. ויש קהילות אשכנז המערבי שאומרים אותו רק בשחרית אבל לא בערבית, ויש שנוהגים שלא לומר אותו בשבת.
↑  ברוב הקהילות מיומו השני של ראש חודש - כלומר מא' אלול (קיצור שולחן ערוך קכח, ב'), ובחסידות חב"ד מיומו הראשון של ראש חודש - ל' אב (ספר המנהגים - מנהגי חב"ד)
↑  לפי אחד מהמנהגים המוזכרים בלוח לארץ ישראל, הוא לא נאמר לא בערבית (אפילו בימות החול) ולא בשבת. בפועל, הוא נאמר ברוב קהילות הפרושים אחרי שחרית וערבית של חול, אבל הוא לא נאמר בשבת כלל.
↑  הובא בליקוטי מהרי"ח (חלק ג, דף נו, ב).
↑   אחת שאלתי, בביצוע יונגערליך, סרטון  באתר יוטיוב
↑   משפחת רזאל - אחת שאלתי, סרטון בערוץ "יונתן רזאל", באתר יוטיוב (אורך: 04:23)
↑  אחת שאלתי, אברהם פריד, להאזנה באתר יוטיוב.
↑  יאיר טוקר, ‏חיים שלמה מאיעס בסינגל חדש: איך בין גוט, באתר כיכר השבת
| מזמורי ספר תהילים |
| --- | --- | --- |
| מזמורים בנוסח המסורה | א' • ב' • ג' • ד' • ה' • ו' • ז' • ח' • ט' • י' • י"א • י"ב • י"ג • י"ד • ט"ו • ט"ז • י"ז • י"ח • י"ט • כ' • כ"א • כ"ב • כ"ג • כ"ד • כ"ה • כ"ו • כ"ז • כ"ח • כ"ט • ל' • ל"א • ל"ב • ל"ג • ל"ד • ל"ה • ל"ו • ל"ז • ל"ח • ל"ט • מ'  • מ"א • מ"ב • מ"ג • מ"ד • מ"ה • מ"ו • מ"ז • מ"ח • מ"ט • נ' • נ"א • נ"ב • נ"ג • נ"ד • נ"ה • נ"ו • נ"ז • נ"ח • נ"ט • ס' • ס"א • ס"ב • ס"ג • ס"ד • ס"ה • ס"ו • ס"ז • ס"ח • ס"ט • ע' • ע"א • ע"ב • ע"ג • ע"ד • ע"ה • ע"ו • ע"ז • ע"ח • ע"ט • פ'  • פ"א • פ"ב • פ"ג • פ"ד • פ"ה • פ"ו • פ"ז • פ"ח • פ"ט • צ' • צ"א • צ"ב • צ"ג • צ"ד • צ"ה • צ"ו • צ"ז • צ"ח • צ"ט • ק' • ק"א • ק"ב • ק"ג • ק"ד • ק"ה • ק"ו • ק"ז • ק"ח • ק"ט • ק"י • קי"א • קי"ב • קי"ג • קי"ד • קט"ו • קט"ז • קי"ז • קי"ח • קי"ט • ק"כ • קכ"א • קכ"ב • קכ"ג • קכ"ד • קכ"ה • קכ"ו • קכ"ז • קכ"ח • קכ"ט • ק"ל • קל"א • קל"ב • קל"ג • קל"ד • קל"ה • קל"ו • קל"ז • קל"ח • קל"ט • ק"מ • קמ"א • קמ"ב • קמ"ג • קמ"ד • קמ"ה • קמ"ו • קמ"ז • קמ"ח • קמ"ט • ק"נ |  |
| מזמורים חיצוניים | קנ"א • קנ"ב • קנ"ג • קנ"ד • קנ"ה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: d554daf7-f87b-4a46-b8b8-0b46f978b1f2 
פסוק מתוך המזמור תלוי בחדר מצב צה"לי
קריאת הפרק בנעימה לימים הנוראים
איטליה הפשיסטית

איטליה הפשיסטית היא המדינה והמערכת השלטונית, שהתקיימה בממלכת איטליה בין השנים 1922–1943, בתקופה שבה שלט בניטו מוסוליני על ידי המשטר הפשיסטי. המונח איטליה הפשיסטית מתייחס במידה מסוימת גם לתקופה בת שנה וחצי שלאחר נפילתו של מוסוליני, בה התקיימה בצפון איטליה מדינה פשיסטית בשם הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (בעוד שבפועל הייתה איטליה הצפונית תחת כיבוש גרמני) ואילו דרום איטליה הייתה תחת כיבוש של בעלות הברית.
תקופה זו בהיסטוריה של איטליה נחשבת לתקופת רודנות, על אף שבראשיתו התקבל המשטר החדש בתקווה על ידי העם האיטלקי שחשש מעליית הקומוניזם, וברצון לשיתוף פעולה של הקהילה הבינלאומית, הסתבר כי המשטר הפשיסטי האיטלקי מבוסס על ניהול מדיניות פנים רודנית ושלילת זכויות אדם בסיסיות, התבסס על שלטונה של מפלגה אחת, רצח של מתנגדי המשטר, והתיימר להתנהל על פי שיטה כלכלית קורפורטיבית שהייתה אך שיטה להפרד ומשול, ומסווה לשלילת זכויות העובד. במדיניות החוץ ניהל המשטר הפשיסטי מלחמות כיבוש תוקפניות באתיופיה, אלבניה, יוון וחבר לגרמניה הנאצית כצד התוקפני במלחמת העולם השנייה כחלק ממדינות הציר.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבדה איטליה בהדרגה את עצמאותה. צבאה נשלח למלחמות בחזיתות רחוקות בברית המועצות על פי האינטרס הגרמני, והיהודים שבתחילה זכו להגנת המשטר, נרדפו בחוקי גזע. לאחר הדחתו של מוסוליני בשנת 1943 הפכה ההשפעה הגרמנית העקיפה לכיבוש צבאי ישיר בצפון, תחת מעטה של סמי-עצמאות עם הקמת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
כגודל יומרתו של המשטר הפשיסטי לחדש את פניה של איטליה, ליצור שיטה כלכלית וחברתית חדשה שתביא לעולם בשורה שתעמוד כמשקל נגד לקומוניזם ולסוציאליזם, ולהקים את האימפריה האיטלקית על פי חזון איטליה הגדולה, כך מפח הנפש שנוצר עם התמוטטות המשטר, התבוסה הצבאית, הכיבוש הזר, והתמוטטות חברתית שהביאה למלחמת אזרחים אכזרית, ולרדיפתם והשמדתם של היהודים.
רקע היסטורי

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה איטליה מונרכיה קונסטיטוציונית בה שלט המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, ומתחתיו ראש ממשלה נבחר, בעל סמכויות נרחבות, האחראי כלפי פרלמנט בעל שני בתים. איטליה, שבמהלך המאה ה-19 עברה תהליכים של איחוד וקבלת עצמאות, נותרה בתחילה נייטרלית, אך במהלך המלחמה, ב-23 במאי 1915 הצטרפה לצד מדינות ההסכמה, צרפת ואנגליה מתוך תקווה כי הניצחון במלחמה יקנה לאיטליה מקום של כבוד בין האומות האירופיות, ויביא לשגשוג ולפריחה. בפועל היו הישגי הצבא האיטלקי דלים, והוא אף נחל תבוסות צבאיות מרות, כתבוסת קאפורטו ב-1917. ההישגים הטריטוריאליים שהושגו היו אך רצועת אדמה בגבולה הצפון מזרחי של איטליה עם אוסטריה.
אף על פי שאיטליה לחמה לצד מדינות ההסכמה שניצחו במלחמה, חשו האיטלקים אכזבה מהמלחמה בגלל ההישגים המועטים יחסית שהביאה להם, לעומת ההרס שגרמה. נזקי המלחמה בנפש (כחצי מיליון הרוגים וכחצי מיליון נכים) וברכוש גרמו לשפל כלכלי: אבטלה, חובות לאומיים, רעב, אינפלציה וכדומה. המצב הכלכלי הקשה וכישלונות נציגיה של איטליה בוועידות השלום אשר ויתרו על שטחים הביאו לעליית גורמים רדיקליים. פרץ משבר פוליטי: השמאל – קומוניסטים וסוציאליסטים אשר שלטו על מעמד הפועלים, מול הימין – לאומנים שדרשו החזרת שטחים וכבוד לאיטליה.
שביתות גדולות שהונהגו על ידי סוציאליסטים בשנים 1919–1922 גרמו להתמוטטות כלכלית, ולכן נחשבה המפלגה הסוציאליסטית בעיני חלק גדול מהעם כ"אויבי העם". בנוסף לשביתות, פרצו בשנים הללו מהומות אלימות בין תומכי ימין לבין תומכי השמאל. חוסר היציבות באיטליה הלך והתגבר, וכתרופה נוצרה כמיהה ל"יד חזקה".
דוגמה טובה למצב זה היא פרשת פיומה. פיומה (כיום רייקה בקרואטיה) היא עיר שהפכה לעיר במעמד בינלאומי (עיר חופשית). קבוצת לאומנים בראשות המשורר גבריאלה ד'אנונציו כבשה את פיומה, גירשה ממנה כוח רב לאומי, וביקשה לספחה לאיטליה. משסיכלה הממשלה האיטלקית את כוונת הסיפוח, הכריז ד'אנונציו כי פיומה היא מדינה עצמאית בשם "ממלכת קרנארו האיטלקית". ג'ובאני ג'וליטי, ראש הממשלה, התלבט כיצד להגיב. למעלה משנה של שלטון דיקטטורי עצמאי של ד'אנונציו הסתיימה עקב לחץ המערב, וכוחותיו הוצאו מפיומה. פרשה זו הראתה כיצד זוכה הימין הקיצוני באהדה ולגיטימיות והמדינה נתפסה כפועלת נגד רצון העם.
עליית המפלגה הפשיסטית לשלטון

בניטו מוסוליני היה ממנהיגי המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. המפלגה התנגדה לכניסת איטליה למלחמה, אך מוסוליני קרא להצטרפותה של איטליה למלחמה, ועל רקע זה פרש מהמפלגה. במהלך השנים שלאחר מכן הלכו דעותיו של מוסוליני והקצינו לימין. ומסביבו נאספה קבוצת אנשים בעלי דעות דומות. הזעזוע החברתי שלאחר המלחמה, החשש מעליית הקומוניזם והרצון במנהיג חזק, הביאו לעלייתם הפוליטית של מוסוליני וחבורתו בחוגי הימין האיטלקי לאחר המלחמה.
ב-23 במרץ 1919 כינס מוסוליני אספה של תומכיו ב"פיאצה סן ספולקרו", אספה הנחשבת להולדתה הרשמית של התנועה הפשיסטית. מזה זמן מה היו פעילות קבוצות שונות שהשתמשו בשם "פשיסטים", ובאו מרקע אידאולוגי מגוון. הקבוצה שהתגבשה השתתפה בבחירות שהתקיימו ב-1919, כשמצעה כלל הקמת רפובליקה דמוקרטית, הפרדת הדת מהמדינה, הקמת צבא עממי, מיסוי פרוגרסיבי, והקמת קורפורציות. המצע היה שמאלני, אנטי מלוכני ואנטי כנסייתי. בבחירות שהתקיימו בנובמבר כשלה תנועתו של מוסוליני, ולא הצליחה להכניס לפרלמנט ולו נציג אחד מטעמה.
המפלגה הפשיסטית בשנותיה הראשונות הייתה ערב רב של אנשים בעלי דעות שונות, רעיונות מנוגדים, אך התבססה על החשש מן הקומוניזם, ועל חבורות של בעלי זרוע, שכונו החולצות השחורות, בהנהגת אישים כדינו גראנדי ואיטלו באלבו שהטילו חיתתם על מתנגדיה הפוליטיים של התנועה. ב-1920 קיבלה המפלגה אחיזה במספר ערים על ידי ראשי עיר שראו במוסוליני את האדם שיעצור את הקומוניזם. בבחירות ב-1921 התמודדה הרשימה הפשיסטית במסגרת אחת עם רשימות ליברליות ולאומניות, כשהיא טוענת שהיא נמצאת בימין הקיצוני של תנועה זו. בבחירות אלו כבר זכתה תנועתו המחודשת של מוסוליני להישג נאה כשהכניסה לפרלמנט 35 נציגים מטעמה, יותר מ-6% מכלל המושבים בבית. משנכנס מוסוליני לפרלמנט, וזכה ללגיטימציה של הימין השמרני והמתון, שוב לא היה תלוי בשותפיו מן העבר. הוא הביט מן הצד בכישלון מנהיגיה השמרנים והליברלים של איטליה, ג'ובאני ג'וליטי, ולאחריו לואיג'י פאקטה(אנ'), תוך שהוא מטפח את בריוני "החולצות השחורות" וממתין לשעת כושר לכיבוש השלטון.