stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יורי קונדרטיוק
ביוגרפיה ומחקר > הספר ראשון, עבודת הנדסה וכלא

כשעבד כמכונאי, השלים קונדרטיוק את כתב היד של ספר בשם "The Conquest of Interplanetary Spaces", העוסק בתנועת רקטות ובבעיות הקשורות להתיישבות בחלל. הוא גם הציע להשתמש במסלול רוגטקה כבידה כדי להאיץ חללית. ב-1925 יצר קונדרטיוק קשר עם המדען ולדימיר וצ'ינקין ממוסקבה ושלח לו את כתב היד. עד אז, הוא ועבודתו לא היו מוכרים לאוהדי תעשיות הטילים. בעוד שהספר התקבל בהתלהבות על ידי מדענים במוסקבה,אף הוצאה לאור לא הייתה מוכנה להתעסק ביצירה הזו. בסופו של דבר, קונדרטיוק שילם לבית דפוס נובוסיבירסק כדי להדפיס 2,000 עותקים של הספר בן 72 עמודים, ואף נאלץ לבצע בעצמו חלק ניכר מההקלדה ותפעול הדפוס גם כדי לחסוך בעלויות, וגם בגלל שהמשוואות בספר הציבו בעיות בפני בית הדפוס. תגליותיו של קונדרטיוק התגלו גם על ידי בקונסטנטין ציולקובסקי שעבד באותה תקופה גם על נושאי טיסה בחלל; השניים מעולם לא נפגשו.
קונדרטיוק, תוך יישום כישוריו ההנדסיים על בעיות מקומיות, תכנן מעלית תבואה ענקית במשקל 13,000 טון (שזכתה לכינוי "Mastodon") בעיירת קאמן-נה-אובי, שנבנתה מעץ ללא מסמר אחד מכיוון שהיה בסיביר מחסור של מתכות. כושר ההמצאה הזה יפעל לרעתו כאשר בשנת 1930 הוא נחקר כ"חתרן" על ידי ה-NKVD . היעדר מסמרים במעלית שימש כראיה לכך שהוא תכנן שהיא תקרוס. קונדרטיוק הורשע ב"פעילות אנטי-סובייטית ",ונגזר עליו עונש של שלוש שנים בגולאג, אך בשל כישרונותיו הבולטים הוא נשלח לכלא "שרשקה" (מתקן מחקר-כלא) ולא למחנה עבודה . שם, הוא הועסק תחילה בהערכת מכונות כריית פחם זרות לשימוש בקוזבאס, מהר מאוד הרשים את מפקח המחנה בתושייתו. לבקשת המפקח, בנובמבר 1931 שינו ועדת בחינה את מעמדו של קונדרטיוק מ"אסיר" ל"גולה ", ושלחו אותו לעבוד על פרויקטי תבואה סיבירים. שם אף הצליח לקבל פטנט ותעודת מחבר בתחום ציוד כרייה.
ביוגרפיה ומחקר > מחקר על אנרגיית רוח

לאחר שחרורו מהכלא, נודע לקונדרטיוק על תחרות לתכנון טחנת רוח גדולה עבור קרים, בחסות סרגו אורדז'וניקידזה, אז הקומיסר של התעשייה הכבדה. יחד עם מהנדסים גולים נוספים, פיוטר גורצ'אקוב וניקולאי ניקיטין, הגיש קונדרטיוק תכנון למגדל בטון בגובה 165 מטר התומך במדחף בעל ארבעה להבים עם מפתח של 80 מטר המסוגל לייצר עד 12,000 קילוואט. בנובמבר 1932 בחר אורדז'וניקידזה בתכנון זה כמנצח והזמין את הצוות להיפגש עמו במוסקבה לפני ששלח אותם לחארקוב כדי לסיים את התכנון ולפקח על בנייתו. במהלך שהותו במוסקבה, הייתה לקונדרטיוק הזדמנות לפגוש את סרגיי קורוליב, אז ראש "הקבוצה לחקר תנועה ריאקטיבית" (GIRD), קבוצת המחקר הסובייטית לטילים. קורוליב הציע לקונדרטיוק תפקיד בצוותו, אך קונדרטיוק סירב, מחשש שהבדיקה שיעבור תחת ה-NKVD תחשוף את זהותו האמיתית.
קונדרטיוק, גורצ'קוב וניקיטין עבדו על פרויקט כוח הרוח במהלך ארבע השנים הבאות עד למותו המסתורי של אורדז'וניקידזה ב-1937. ובן לילה, הפרויקט נחשב ליקר ומסוכן ולכן הושבת, המגדל היה בנוי רק למחצה. ניקיטין השתמש מאוחר יותר במה שלמד בפרויקט זה כשתכנן את מגדל אוסטנקינו בשנות ה-60. בינתיים, עברו אנשים לעבוד על תכנון טורבינות רוח קטנות יותר (150–200 טווח קילוואט) לתחנות כוח. במהלך תקופה זו, נודע לקונדרטיוק על מעצרו של קורוליב באשמת בגידה על בזבוז זמן על תכנון חלליות.
קונדרטיוק החליט מיד להיפטר מהרשומות הרבות שלו בנושא. השכנה לשעבר בנובוסיבירסק, שטיפלה בו עד שהבריא לאחר שחלה בטיפוס, הסכימה לקחת את המחברות שלו ולבסוף לקחה אותן לארצות הברית כאשר נמלטה לשם עם בתה לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא גם שלח עותק מעבודתו שפרסם למוזיאון הממלכתי של ציולקובסקי לתולדות הקוסמונאוטיקה בקלוגה .
ביוגרפיה ומחקר > מלחמת העולם השנייה - מותו

קונדרטיוק התנדב לצבא האדום ביוני 1941 ומת בשנת 1942 ליד קלוגה. נסיבות מותו המדויקות אינן ידועות. יחידתו הייתה השתתפה בקרבות עזים נגד הנאצים באוקטובר 1941, ולעיתים מצוין 3 באוקטובר כתאריך פטירתו. ראיות שנאספו בשנות ה-90 מצביעות על כך שהוא נעלם בינואר או בפברואר 1942 בעת תיקון כבל תקשורת בלילה ליד זסטסקי, כפר במחוז קירובסקי שבאזור קלוגה.
עבודותיו

To those who would read when building (a spacecraft) - נכתב ב-1919 (לא פורסם)
Conquest of Interplanetary Space - פורסם ב-1925
הנצחה והכרה

כאשר האסטרונאוט האמריקני ניל ארמסטרונג ביקר בברית המועצות לאחר טיסתו ההיסטורית לירח, הוא אסף חופן אדמה מחוץ לביתו של קונדרטיוק בנובוסיבירסק כהוקרה על תרומתו לתחום שיגורים לחלל, ולפי הדיווחים הוא הפציר בשלטונות הסובייטיות להתחיל בהנצחתו של קונדרטיוק.
מאוחר יותר, מרכז מדע ומכללה בנובוסיבירסק נקראו על שמו של קונדרטיוק, כמו גם רחובות בפולטבה, קייב ומוסקבה. האוניברסיטה הטכנית הלאומית של פולטבה נושאת את שמו של קונדרטיוק מאז 1997. בנוסף, נקרא על שמו מכתש קונדרטיוק על הירח וכוכב הלכת הקטן 3084 קונדרטיוק שהתגלה בשנת 1977.
ממשלת אוקראינה הנפיקה בולי דואר ומטבעות שעליהם תמונתו של קונדרטיוק.
יורי קונדרטיוק נכנס להיכל התהילה הבינלאומי של החלל בשנת 2014.
הערות שוליים

↑  
Wilford, John (1969). We Reach the Moon; the New York Times Story of Man's Greatest Adventure. New York: Bantam Paperbacks. p. 167.
↑  Harvey, Brian (2007). Russian Planetary Exploration: History, Development, Legacy and Prospects. Springer.
↑  "Земная проекция звездной судьбы".
↑  МЫ ЗДЕСЬ / Публикации / Номер # 344 / Линия жизни Александра Шаргея [Alexander Shargei's thread of life] (ברוסית). אורכב מ-המקור ב-24 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  Zheleznyakov, A. (1999). "Конструкторы - А. Железняков. Энциклопедия "Космонавтика" - Космический Мир" (ברוסית). נבדק ב-4 בפברואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  V. K. Malinovsky. Бароны Шлиппенбах – офицеры императора Александра І [The barons of Schlippenbach - Officers of Emperor Alexander I] (PDF) (ברוסית).
↑  V. K. Malinovsky. Некоторые штрихи к биографии А.И. Шаргея (Ю.В. Кондратюка) [Some corrections on the biography of A.I. Shargeya (Yu. V. Kondratyuk)] (PDF) (ברוסית).
↑  Dr Christopher Riley (18 במאי 2009). "Rendezvous around the Moon". BBC Online. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Negri, Rodolfo Batista; Prado, Antônio Fernando Bertachini de Alme (14 ביולי 2020). "A historical review of the theory of gravity-assists in the pre-spaceflight era". Journal of the Brazilian Society of Mechanical Sciences and Engineering. 42 (8). doi:10.1007/s40430-020-02489-x. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Alina Kuleba (8 בספטמבר 2022). "Чому без Кондратюка американці б не побачили місяць: геніальний, загадковий та заборонений вчений" [Why americans wouldn't have seen the moon without Kondratyuk: A mysterious and forbidden scientist]. ipoltavets.com. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Uri, John (26 במאי 2020). "50 Years Ago: Armstrong Visits the Soviet Union". NASA. נבדק ב-11 ספט' 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Yuri Vasilievich Kondratyuk - New Mexico Museum of Space History". נבדק ב-22 בינואר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007416585405171  GND: 119212439  ISNI: 0000 0000 2056 7523  LCCN: no91021458  VIAF: 18026686   WorldCat (עם VIAF): 18026686 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יורי קונדרטיוק".
האנדרטה של קונדרטיוק במקום קבורתו לכאורה בבולחובסקי
בול דואר אוקראיני משנת 2002 המנציח את קונדרטיוק.
קוזימה וגנר

| --- | --- |
דיוקן של קוזימה וגנר, צויר על ידי פרנץ פון לנבאך, 1879
דיוקן של קוזימה וגנר, צויר על ידי פרנץ פון לנבאך, 1879
 לידה:  24 בדצמבר 1837 בלאג'ו, ממלכת לומברדיה-ונציה 
 פטירה:  1 באפריל 1930 (בגיל 92) ביירוית, רפובליקת ויימאר 
 שם לידה:  פרנצ'סקה גאטנה קוזימה ליסט
 מקום קבורה:  Wahnfried 
 מוקד פעילות:  הרייך הגרמני 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  ריכרד וגנר (25 באוגוסט 1870–13 בפברואר 1883) הנס פון בילו (1859–1869) 
 צאצאים:  זיגפריד וגנר, דניאלה פון בילו, אווה וון בילוב, איזולדה וגנר, בלנדין גראבינה 
 
קוזימה וגנר (בגרמנית: Cosima Wagner; 24 בדצמבר 1837 – 1 באפריל 1930) הייתה אשתו של ריכרד וגנר, וממייסדי פסטיבל ביירוית, המוקדש בעיקר לביצוע האופרות של וגנר. לאחר מותו הקדישה את חייה לקידום יצירותיו האופראיות והספרותיות. במרוצת השנים זיהו פרשני אופרה רבים בקוזימה את ההשראה ליצירותיו המאוחרות של וגנר, דוגמת האופרה "פרסיפל".
קוזימה הייתה בתם של הפסנתרן והמלחין ההונגרי-גרמני פרנץ ליסט ומארי ד'אגו. בשנת 1857 היא התחתנה עם המנצח הנס פון בילו, ונולדו להם שני ילדים. ב-1863 התאהבה בריכרד וגנר, שהיה מבוגר ממנה ב-24 שנים, והתגרשה מפון בילוב. וגנר וקוזימה התחתנו ב-1870. ב-1876 פתח הזוג את העונה הראשונה של פסטיבל ביירוית, שנועד להציג את מכלול יצירותיו של וגנר. ב-1883 מת וגנר מהתקף לב. קוזימה הקדישה את השנים הבאות של חייה לניהול הפסטיבל, הרחיבה את הרפרטואר שלו, והפכה אותו לאירוע מרכזי בתחום המוזיקה הקלאסית. בתקופתה התנגדה לחידושים תיאטרליים בפסטיבל ודבקה בהפקות המקור של וגנר. בדומה לו אף היא שמה את הדגש במיצגי האמנות שהעלתה על העליונות התרבותית של הגזע הארי ועל אנטישמיות.
שנותיה הראשונות

במאה ה-19 שלט הזרם רומנטי על המוזיקה הקלאסית האירופאית. בתקופה זו, מלחינים רבים שאפו לפרוץ את כבלי הקונוונציות והאידיאלים הישנים של התקופה הקלאסית, וליצור מוזיקה רגשנית ועדכנית. התקופה הרומנטית הושפעה מהמהפכה הצרפתית. לא עוד אופרות סימפוניות וקאמריות. את מקומן תפסו אופרות ווקאליות וגרנדיוזיות, בעלות קטעי מחול ומקהלה. בתקופה הרומנטית, התחדד רגש הלאומיות, וביצירות רבות השתמשו במוטיביים גזעניים ואף אנטישמיים.
בינואר 1833 פגש אביה של קוזימה, פרנץ ליסט, את מארי ד'אגו, אשת חברה פריזאית, שהייתה מבוגרת ממנו בשש שנים. אביה של ד'אגו היה אציל צרפתי, הרוזן דה פלאוויני, ואילו אמה באה ממשפחת בנקאים ידועת-שם בפרנקפורט, גרמניה. מארי הייתה נשואה לרוזן הצרפתי ד'אגו וילדה לו שתי בנות, אך מאסה בנישואיה. היכרותה עם ליסט העמיקה הודות לתחומי העניין האינטלקטואליים המשותפים לשניהם, ובמרץ 1835 ברחו ליסט וד'אגו מפריז לשווייץ, אדישים לשערורייה שחוללו יחסיהם בחברה הגבוהה. ב-18 בדצמבר של אותה שנה נולדה בתם הראשונה, בלנדין-רשל. בשנתיים הבאות נסעה המשפחה ברחבי העולם בעקבות קונצרטים רבים של ליסט. בשלהי 1837 ילדה מארי בקומו, איטליה, את בתם השנייה, קוזימה. שמה המלא של קוזימה, פרנצ'סקה גטנה קוזימה, נגזר משמו של הקדוש הנוצרי קוסמאס. קוזימה הושארה, יחד עם אחותה אצל המינקת, ואילו ליסט ומארי המשיכו להופיע באירופה. בנם השלישי, דניאל, נולד ב-9 במאי 1839 בוונציה.
בשנת 1839 סיכנה מארי את מעמדה החברתי וחזרה לפריז לטפל בבנותיה. תקוותיה להחזיר את מעמדה הגבוה בעיר נופצו, כאשר לא הוכרה כאימן של הילדות. כפתרון, מארי רשמה את הבנות בחזקת אימו של פרנץ, אנה ליסט. השתיים עברו לביתה של אנה בפרוורי פריז, ואילו דניאל נשאר וגדל בוונציה. בשנות ה-40, התקררו היחסים בין מארי לפרנץ, ואמצעי התקשורת היחיד שעבד בין השניים היה דיווח באמצעות גורם שלישי. בשנת 1845, אסר ליסט על קוזימה ובלנדין-רשל לדבר עם אימן. מארי האשימה את ליסט בגניבת בנותיה, אך ליסט המשיך לתבוע את זכותו להחליט על עתידן של הבנות. מארי ויתרה, ולא ראתה את בנותיה במשך חמש שנים.
ב-1850, לאחר חמש שנות ניתוק בין מארי לבנותיה, עבר דניאל, הבן הצעיר, לבתה של אנה. הביוגרף של קוזימה, ג'ורג' ריצ'רד מארק, תיאר את אנה כאישה מהמעמד הבינוני, לא משכילה אך לבבית. על אף שליסט ניהל את הקשר עם ילדיו מרחוק, הוא דאג לכלכלתם וללימודיהם. קוזימה ואחותה נשלחו לבית הספר הפרטי של מאדאם פטרסי, ודניאל נשלח אל התיכון על שם בונאפארט בטולוז. בשנת 1847, פגש ליסט את הנסיכה קרוליין צו זיין ויטגנשטיין, אשתו של אציל גרמני שהתגורר ברוסיה. בסתיו 1848, התאהבו השניים, ואף שלא התחתנו בילו את שארית חייהם יחד. ויטגנשטיין עזרה לליסט בגידול ובטיפוח הבנות. שתי הבנות היו כפופות לתוכנית הלימודים של פטרסי במשך ארבע שנים. ב-10 באוקטובר 1853, הגיע ליסט לדירתה של פטרסי, שם נפגש עם בנותיו לראשונה מזה שמונה שנים. אל ליסט התלוו שני מלחינים נוספים: הקטור ברליוז וריכרד וגנר. בניסיון ליצור רושם טוב, קרא וגנר לעמיתיו להצטרף אליו בשירת קטעים מאופרה שעמד בהלחנתה. לימים, הייתה אופרה זו ליצירה המפורסמת "דמדומי האלים". במפגש זה היו נוכחות הבנות, בלנדין-רשל וקוזימה, אך התרשמותו היחידה של וגנר מהן הייתה, שהן ביישניות מאוד.
נישואים עם הנס פון בילוב

בשנת 1855 גמלה בלבו של ליסט החלטה לעבור לברלין, מחשש שייווצר חיבור אם–בת עמוק בין בנותיו לבת זוגו, ויטגנשטיין. ליסט חשק במעבר בשל אילוצי המרחק בין עבודתו לבנותיו. השתיים גרו אצל פרנציסקה פון בילוב, אמו של הנס פון בילוב, שהיה מתלמידיו המצטיינים של ליסט. הוא הצטרף לכיתתו לאחר שהשתתף בשירת האופרה "לוהנגרין" של ריכרד וגנר, שיהיה לימים בעלה השני של קוזימה. ליסט האמין כי בילוב יהיה לאחד המוזיקאים המחוננים ביותר של התקופה הרומנטית. הוא לקח אחריות מלאה על לימודי המוזיקה של הבנות, בעת שפרנציסקה דאגה לכלכלתן ולחינוכן. בילוב התרשם מיכולותיה של קוזימה כפסנתרנית, ואף השווה אותה לאביה. ב-18 באוגוסט 1857, לאחר שנתיים בהן הסתירו את הקשר הזוגי ביניהם, התחתנו קוזימה ובילוב בקתדרלת הדוויג הקדושה. בירח הדבש נפשו השניים בציריך וביקרו את וגנר בביתו. בשנה שלאחריה ביקרה קוזימה את ריכרד לבדה והשניים החלו לפתח קשר רומנטי סודי.
קוזימה, שגדלה בתרבות הפריזאית, התקשתה להסתגל לחיים בברלין, שהייתה אז פרובינציאלית יותר מפריז. ניסיונותיה להתחבר עם החברה הגרמנית המקומית נחלו כישלונות, ואף הרעו את המצב משהיה. בתחילת שנותיה כאשתו של בילוב הרבתה להתעניין בקריירה שלו, על אף שלא נכח בביתם במרבית ימות השבוע, ועודדה אותו להרחיב את פעילותו להלחנה. במקרה אחד אף הגישה לו תקציר לאופרה על סיפורם של מרלין והמלך ארתור, יוזמה שלא זכתה לראות אור בסופו של דבר. לוח הזמנים הצפוף של פון בילוב הותיר את קוזימה גלמודה לתקופות ארוכות, בהן עבדה כמתרגמת עבור המגזין הצרפתי Revue germanique. בדצמבר 1859 מת אחיה הצעיר, דניאל, בגיל 20. ב-12 באוקטובר 1860 ילדה לפון בילוב את בתם הראשונה, דניאלה (לזכרו של דניאל). ב-1862 החלה תקופת אבלות נוספת בחייה, לאחר שאחותה הגדולה, בלנדין-רשל, נפטרה במהלך לידת בנה. היא הייתה נשואה לאמיל אוליבייה, עורך דין פריזאי שכיהן כראש ממשלת צרפת. כשנה לאחר מכן, נולדה בתה השנייה של קוזימה, בלנדין אליזבת ורוניקה טרזיה. בדומה לדניאלה, גם אליזבת נקראה על שם אחותה של קוזימה.
פון בילוב ראה עצמו מחויב לאופרות של וגנר; בשנת 1858, נטל על עצמו כתיבת פרטיטורה ווקאלית עבור "טריסטן ואיזולדה", ובשנת 1862 הכין העתק נאמן למקור של "אמני השירה מנירנברג". בין בני הזוג בילוב לווגנר התפתחו קשרי ריעות, ובקיץ 1862 עברו לגור יחדיו במטרה לקדם ולהקל על תהליך כתיבת האופרות. באוקטובר 1862, ממש לאחר מותה של בלנדין, חלקו פון בילוב ווגנר את חובות הניצוח בקונצרט בלייפציג; וגנר תיעד ברשומותיו, כי תוך כדי חזרה, "הייתי נתון בהתרגשות עליונה למראה קוזימה [...] היא נראתה לי כמי שירדה מעולם אחר". בעת ההיא היה עולמו הרגשי של וגנר נתון בסבך יחסים מורכבים; מחד, היה עדיין נשוי לאשתו, מינה פלנר (שמתה ב-1866) והיה מעורב בכמה פרשיות אהבים צדדיות, ומאידך, החל לפתח קשר רומנטי עם קוזימה, שהצטרפה לפון בילוב במעבר הדירה. ב-28 בנובמבר 1863, ביקר וגנר בברלין ובשעה שפון בילוב היה עסוק בחזרה לקונצרט נסעו הוא וקוזימה לבדם ברחובות העיר ברלין והתוודו זה בפני זו על אהבתם.
נישואים עם ריכרד וגנר > מינכן וז'נבה

בשנת 1864 חל שינוי במעמדו הכספי של וגנר, לאחר שלודוויג השני, מלך בוואריה, שילם את חובותיו והעניק לו קצבה נדיבה. לודוויג סיפק לווגנר (ולבילוב וקוזימה שהתלוו אליו) בית צנוע על גדות אגם שטרנברג (אנ') ומשכן מפואר במינכן. ביוזמת וגנר מונה בילוב לפסנתרן הראשי של לודוויג, תפקיד מכובד שרבים חפצו בו. בילוב וקוזימה עברו לבית גדול, בסמוך למשכנו של וגנר, כדי שקוזימה תוכל לעבוד כמזכירתו. מ-29 ביוני 1864 בילו וגנר וקוזימה שבוע יחדיו על גדות האגם, בטרם הגעתו של בילוב ב-7 ביולי. לדברי עוזרת ביתו של וגנר, אנה מראזק, התפתח הקשר הרומנטי בין השניים תוך העבודה על כתיבת אופרה חדשה. עוד אישרה מראזק, כי לאחר שבילוב הצטרף אל השניים, קוזימה ישנה לצד וגנר במשך ימים רבים. ב-10 באפריל 1865, נולדה בתם המשותפת הראשונה של השניים, איזולדה. בילוב לא התנגד לכך, וראה בגידול הילדה מעשה שליחות. ברשומות הגרמניות נרשמו בילוב וקוזימה כאפוטרופוסים החוקיים של איזולדה. וגנר השתתף בטקס הטבילה של איזולדה.
במקביל לתמיכתו של המלך, עוררה דמותו של וגנר מחלוקות בקרב העם הבווארי. נסיונותיו להשפיע על המלך לודוויג לפטר שרים בממשלתו, שלא נכנעו לרצונו ולדרישות של וגנר, הביאו להחתמת עצומה נגדו. העצומה, בחתימת ארבעת אלפים מאזרחי בוואריה, הוצגה לפני המלך. בשיאה של הפרשה דרש וגנר לפטר את מזכיר הממשלה של לודוויג ואת ראש ממשלת בוואריה. לבסוף, לודוויג גירש את וגנר ואת קוזימה מבוואריה אך המשיך לתרום ולהעניק לזוג כספים. לאחר מספר חודשי גלות הגיעו השניים לז'נבה. הם נסעו יחדיו לעיר לוצרן, שם מצאו משכן עצום ומפואר בשם "טריבשן". וגנר ביקש הלוואה בסכומי עתק מלודוויג, וב-15 באפריל היה לבעל הבית.
לאחר חתימת חוזה השכירות הזמין ונגר את בילוב וילדיו להתארח בביתו. הם בילו בביתו של וגנר במשך הקיץ. בשלב זה לא היה אפשר עוד להסתיר מבילוב את טיב היחסים שנרקמו בין קוזימה לריכרד. ב-17 בפברואר 1867, נולדה בתם השנייה של קוזימה ווגנר, אווה. גם לאחר שגילה את טיבם האמיתי של היחסים בין השניים, שמר בילוב אמונים לווגנר וליצירותיו; הוא מונה למנהל המוזיקלי של אולם האופרה הגדול במינכן, ואף נטל עליו את ההכנה לבכורה של אמני השירה מנירנברג. באוקטובר 1868, ביקשה קוזימה גט מבילוב, אך זה לא הסכים. ביוני 1869, לאחר הולדת הילד השלישי של וגנר, הסכים בילוב לתנאי הגירושין. בהסכם הגירושין כתב: ”החלטת [קוזימה] להקדיש את ליבך ואהבתך ליישות נעלה יותר ממני. אינני מתכוון למרר את חייך, לכן אני מסכים”. ההליכים המשפטיים הסתיימו באופן רשמי ב-18 ביולי 1870 בבית המשפט של ברלין. בתום ההליכים, ניתק בילוב את הקשר עם השניים.
נישואים עם ריכרד וגנר > פסטיבל ביירוית > ייסוד הפסטיבל

השערוריות הפוליטיות שחגו סביב וגנר לא פסקו גם לאחר עזיבתם. דודו של לודוויג, הנסיך קראל, העיב על מעמדו של וגנר, והביא לגירוש הזוג ממינכן, שם חפצו להקים את הפסטיבל במקור. בעבר, בדקו וגנר וקוזימה את האפשרות לייסד את הפסטיבל בנירנברג, שכן הייתה מקום האירועים של האופרה "אמני השירה מנירנברג". לבסוף, בחרו השניים בביירוית, שלזכותה עמדו שלושה יתרונות ברורים; ראשית, היה בעיר בית אופרה רחב היקף ומפואר, שהאקוסטיקה בו הייתה ללא דופי. שנית, העיר ביירוית נמצאת בתחום שבו החזיק וגנר בזכויות הביצוע ליצירותיו, לאחר שמכר את חלקן ב-1864, כדי להיחלץ ממצוקותיו הפיננסיות. שלישית, העיר חסרה חיי תרבות שוקקים, שיכלו להתחרות ביצירותיו של וגנר. ההערכה הייתה, כי הפסטיבל יהיה מקור התרבות של העיר, ויהיה סמלה המוכר ביותר.
באפריל 1871, באו וגנר וקוזימה לביירוית לצורך סידורים פיננסיים. לאחר בחינה מקרוב, לא היו בני הזוג מרוצים מממדי בית האופרה, שלא התאים לתזמורות הגדולות שהיו מרכיב מרכזי באופרות של וגנר. כיוון שלודוויג סירב לעזור, גילו ראשי עיריית ביירוית נכונות לסייע לווגנר בשיפוץ המבנה, והשקת הפסטיבל נקבעה לשנת 1873. מועד תחילת השיפוץ התעכב, והתאריך המוצע להשקת הפסטיבל נדחה. באביב 1873, עמד פרויקט הפסטיבל על סף קריסה, וב-1874, לאחר תחינות רבות מהזוג, נענה המלך לודוויג לבקשת הסיוע, והזרים סכומי עתק לטובת הפרויקט. בנוסף לשיפוץ משכן האופרה, תוכנית הבנייה כללה בין היתר את ייסוד המבנה "ואהנפריד", ששימש למגורי קוזימה ווגנר. תהליך השיפוץ תם ב-1875, ומועד ההשקה החדש נקבע לשנה הבאה.
בתקופה זו, הודתה קוזימה בפני אביה, כי המירה את השתייכותה הנוצרית מן הקהילה הקתולית לקהילה פרוטסטנטית, יותר מתוך רצון לשמור על סולידריות בינה לבין וגנר, שהיה פרוטסטנט, מאשר מנטיית לב דתית. ב-31 באוקטובר 1872, השתתפה קוזימה בטקס התפילה הפרוטסטנטי הראשון שלה.
נישואים עם ריכרד וגנר > פסטיבל ביירוית > הפסטיבל הראשון

במרץ 1876, בעת שהזוג טייל בברלין, הובאה לקוזימה הידיעה על מות אמה, מארי ד'אגו. קוזימה לא הצליחה להגיע להלווייתה, וכתבה לבתה דניאלה את תחושות אבלה: ”לא נותר לי עוד אלא להתאבל על האישה שהביאה אותי לעולם”.
מיוני ואילך, רשומות היומן של קוזימה מעידות כי נסעה למקומות רבים ברחבי אירופה, במטרה להכין את התפאורה לפסטיבל הראשון. באוגוסט 1876, אורחים רבים החלו לבקר במשכן, שנפתח למבקרים. בין האורחים ניתן למנות את המלך לודוויג, שבא להתרשם מן התפאורות והתלבושות בחזרות הגנרליות מ-6 עד ל-9 באוגוסט (אך פרש אחריהן וחזר רק להצגה האחרונה), את וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, פדרו השני, קיסר ברזיל ורבבות בני אצולה ממשפחות המלוכה האירופאיות. בנוסף לפוליטיקאים, גם אנשי המוזיקה הקלאסית נמנו ברשימת האורחים, דוגמת אנטון ברוקנר, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, קאמי סן-סנס, ואביה של קוזימה, פרנץ ליסט. באותו הפסטיבל, נכחה המאהבת הסודית של וגנר, ג'ודית גוטייה. קוזימה לא ידעה באותה העת על היחסים הרומנטיים של וגנר עם גוטייה.
הפסטיבל נערך ב-13 עד 30 באוגוסט. מבחינה אמנותית, הפסטיבל הורכב משלושה מחזורים, כולם תחת המנצח הנס ריכטר. הפסטיבל נחל הצלחה יוצאת דופן – "יצירות אלוהיות נוגנו בביירוית", כתב אדוורד גריג, שבא לפסטיבל כמבקר מוזיקה מטעם העיתון הנורווגי. מבחינה רווחית, היה הפסטיבל כישלון, ועברו עוד שנים אחדות עד שהחל להיות רווחי. על אף שהפסטיבל סבל מבעיות כלכליות בשנותיו הראשונות, החזיק מעמד בזכות תמיכה מתמשכת של חסידי וגנר, ביניהם לודוויג, בילוב וריכטר, שתרמו את מלוא הכנסותיהם לפסטיבל. התרומות לא הספיקו, והזוג נאלץ לפתוח את שערי הפסטיבל לפני קהל אופרה רגיל, שהיה בזוי בעיניהם.
נישואים עם ריכרד וגנר > פסטיבל ביירוית > פרסיפל

לאחר שוגנר וקוזימה החזירו את חובותיהם, הם עזבו את ביירוית ונסעו לוונציה, שם נשארו עד דצמבר. במהלך החופשה, צבר הפסטיבל גירעון כספי; הגירעון הכספי וחוסר שביעות הרצון של וגנר מהפסטיבל הראשון, מנעו את האפשרות לפתיחת הפסטיבל בשנית. וגנר אף שקל לוותר על הפרויקט בביירוית לגמרי. לאחר הבילוי בוונציה, הזמינו את וגנר וקוזימה לנצח על קונצרטים מקומיים בלונדון, ובכך לצמצם את הגירעון שצבר הפסטיבל. בלונדון, פגשו השניים את הסופרת ג'ורג' אליוט, את הסופר רוברט בראונינג ואת הצייר אדוארד ברן-ג'ונס (אנ') (שצייר מספר דיוקנאות של קוזימה). ב-17 במאי, הוזמן הזוג וגנר לארוחה חגיגית בטירת וינדזור במעמד המלכה ויקטוריה.
העבודה באנגליה הכניסה די כסף להחזיר את הלהט לעיני וגנר בכל הנוגע לפיתוח הפסטיבל. עם שובו לביירוית החל לעבוד על האופרה "פרסיפל", שתהיה האופרה האחרונה של וגנר. פרויקט זה העסיק את וגנר כחמש שנים. על פי יומנו של וגנר, אלמלא קוזימה לא הייתה נכתבת האופרה, והיא הייתה לו השראה בעת הכתיבה. ב-1878, תרם לודוויג מענק כספי נוסף, שהסדיר את חובם של וגנר וקוזימה. ב-25 בדצמבר, לרגל יום הולדתה, שכר וגנר תזמורת שתנגן את ההקדמה של פרסיפל. במהלך חמש שנות הכתיבה, סבל וגנר סבל מפרכוסי-לב. ב-1880, הכריז כי פסטיבל ביירוית הבא לשנת 1882 יוקדש כולו ליצירה החדשה, פרסיפל. כתנאי למימון הפסטיבל דרש לודוויג כי הוא יתקיים בביירוית בלבד, וכי הקאפלמייסטר הרמן לוי, ינצח על המהדורה. וגנר וקוזימה התנגדו בתוקף לכך שהניצוח על האופרה הטעונה במוטיבים נוצריים רבים יופקד בידיו של יהודי, והביע את התנגדותו זו בפני המלך לודוויג. כתחליף העלה את הרעיון, כי לוי יתנצר לפני כן, אך זכה לסירוב. בתשובתו לווגנר ענה לודוויג כי "כל בני האדם הם אחים בבסיסם", אך וגנר הפגוע ענה, כי לדעתו "הגזע היהודי הוא אויב מולד של האנושות". על אף ההתנגדות, לוי ניצח על האופרה וזכה לשבחים ממבקרי המוזיקה הקלאסית. בעונה השנייה של הפסטיבל, הוצגה "פרסיפל" 16 פעמים. בהופעה האחרונה של האופרה, ב-29 באוגוסט, ניצח וגנר בעצמו על המערכה האחרונה. הפעם, בניגוד לפסטיבל הבכורה, היה הפסטיבל רווחי מאוד, ווגנר וקוזימה היו מרוצים מאוד הן מהבחינה האמנותית והן מהבחינה הכלכלית. הביקורת השלילית היחידה על הפסטיבל נכתבה על ידי פרידריך ניטשה, שהיה בעברו חבר טוב של וגנר וקוזימה. ניטשה ראה בפרסיפל אופרת "תועבה", בניהולה של קוזימה. הוא כתב כי קוזימה אחראית לכישלון הפסטיבל, כיוון שהייתה ממוצא פריזאי והבנתה בתרבות המוזיקה הגרמנית הייתה דלה.
נישואים עם ריכרד וגנר > חיים בוונציה ומותו של ריכרד וגנר

לאחר העונה השנייה של הפסטיבל, חזרה משפחת וגנר לוונציה, שם שכרו את קא' ונדראמין קאלרגי למרגלות התעלה הגדולה. מצבו הבריאותי של וגנר החל להידרדר, ובחודשי הסתיו והחורף אף נזקק לטיפול רפואי. פרכוסי לבו תכפו מאוד, עד שב-16 בנובמבר 1882, ציינה קוזימה ביומנה כי "ריכרד לא הזדקק לטיפול רפואי ביום הזה". ב-12 בפברואר 1883, רישומה האחרון של קוזימה ביומנה מציין שוגנר, קרא את הרומן "Undine" ניגן את "זהב הריין". באותה העת, נודעה ברבים רכילות כי וגנר ניהל רומן קצר עם קארי פרינגל, זמרת סופרן, ממצבת השחקנים של פרסיפל. לפי יומנה של בתם איזולדה, ב-13 בפברואר 1883, גערה קוזימה בווגנר והשניים התעמתו. בחצות היום, טייל וגנר בגינתו ולקה בהתקף לב חריף, שהוביל למותו. קוזימה ישבה אבלה לצד גופתו של וגנר למשך 24 שעות, וסירבה לשתות או לאכול. בתהליך החניטה התאבלו קוזימה וילדיה על לכתו, והיא אף ביקשה מבנותיה לגזור את שיערן. במשך יומיים, נסעו קוזימה וילדיה להלוויה של וגנר, שנערכה בגן המתחם של פסטיבל ביירוית. קוזימה לא יכלה לשאת את הצער והאבל בליבה, ובמשך כל הטקסים ומסע הלוויה הסתגרה בבית. במשך חודשים שלמים נשארה בבית ולא התראתה עם איש, כולל ילדיה. אנשים רבים, וביניהם הנס פון בילוב, בעלה הקודם, תיקשרו עימה באמצעות מכתבים שהונחו על מפתן דלתה.
פסטיבל ביירוית לאחר תקופת וגנר > תקופת מעבר

וגנר לא הוריש את ניהול פסטיבל ביירוית בצוואתו לאיש. הוא כתב: ”אינני מסוגל לחשוב על אדם שמסוגל להמשיך את מורשתי. אין אף בן אדם שאוכל לסמוך על שיקול דעתו בניהול הפסטיבל”. קוזימה החליטה לפרוש מהפסטיבל, ובנותיה וידידה, אדולף פון גרוס (גר'), ניהלו את העונה השלישית של הפסטיבל. עונה זו נערכה לפי תכנונו המקורי של וגנר, 12 הופעות של פרסיפל, כאשר אמיל סקריה היה המנהל האמנותי. מצבת השחקנים נשארה כזו של 1882. בסיום הפסטיבל, קראה קוזימה מספר ביקורות שהדגישו את ההבדלים בין מורשתו של וגנר לפסטיבל. משימת חייה של קוזימה הייתה להאדיר ולקדש את אומנות וגנר, וגמלה בליבה ההחלטה לנהל את הפסטיבל. החלטה זו התקבלה לאחר הניסיון לשנות את מינויי האמנים בפסטיבל; יוליוס קניס הציע את הנס פון בילוב לתפקיד מנצח הפסטיבל ואת פרנץ ליסט למנהל המוזיקלי. כל ניסיון ערעור במורשת וגנר כשל, וקוזימה נאלצה לקחת על עצמה את משרתו.