אמנות בודהיסטית
אמנות בודהיסטית צפונית > סין > שושלת טאנג - שושלת צ'ינג

בעקבות מעבר תחת שושלת סווי, הפיסול הבודהיסטי של שושלת טאנג התפתח לביטוי טבעי בולט. בגלל פתיחות השושלת להשפעות זרות, וחילופים מחודשים עם התרבות ההודית עקב מסעותיהם הרבים של נזירים בודהיסטים סינים להודו, הפיסול הבודהיסטי של שושלת טאנג לבש צורה קלאסית למדי, בהשראת האמנות ההודית של תקופת גופטה. במהלך אותה תקופה, בירת טאנג של צ'אנגן (אנ') (שיאן של ימינו) הפכה למרכז חשוב לבודהיזם. משם הבודהיזם התפשט לקוריאה, ומשלחות יפניות אל סין של שושלת טאנג (אנ') עזרו לו להשיג דריסת רגל ביפן. לקראת סוף שושלת טאנג הפך היחס להשפעות זרות בסין לשלילי. בשנת 845, הוציא וודזונג, קיסר שושלת טאנג (אנ') מחוץ לחוק את כל הדתות "הזרות" (כולל נסטוריאניזם נוצרי, זורואסטריות ובודהיזם) כדי לתמוך בדת הילידית, דאואיזם. הוא החרים רכוש בודהיסטי, ואילץ את האמונה לרדת למחתרת, ולכן השפיע על התפתחות הדת והאמנויות שלה בסין.
לאחר שושלת טאנג, הבודהיזם המשיך לקבל חסות רשמית במספר מדינות במהלך תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות (אנ'), שנמשך תחת שושלות ליאו (אנ'), ג'ין, סונג, יואן ומינג. תקופה זו התאפיינה בבנייה של יצירות אמנות בודהיסטיות מונומנטליות במערות, כמו פסלי הבודהה המסיביים בתגליפי הסלע בדאדזו במחוז סצ'ואן, כמו גם במקדשים, כמו הפסלים האזוטריים הענקיים של הבודהיסטווה גוואן-יין (אנ') במקדש לונגשינג (אנ') ובמקדש דולה (אנ'). המסורות הבודהיסטיות הסיניות השונות, כמו טיאנטאי (אנ') וחוואיין (אנ') (שתי אסכולות בודהיסטיות סיניות), חוו תחייה, ובמיוחד עלה לגדולה הצ'אן בודהיזם (אנ'), תחת שושלת סונג. ציורים מוקדמים של נזירי צ'אן נטו להתחמק מהריאליזם המוקפד של ציור גונגבי (אנ') לטובת ציורים נמרצים ומונוכרומטיים, בניסיון לבטא את השפעת ההארה באמצעות עבודת המכחול שלהם. עלייתו של הנאו-קונפוציאניזם תחת ג'ו שי במאה השתים-עשרה הביאה לביקורת ניכרת על הציירים-נזירים על ידי המלומדים. למרות זאת, הנזירים של צ'אן בודהיזם המשיכו להכין ציורי במהלך שושלות יואן (1271–1368) ומינג (1368–1644) וגם לתוך שושלת שושלת צ'ינג (1644–1912). מלבד ציורי הדיו של נזירי צ'אן בודהיזם, צורות ציור אחרות התרבו גם הן, במיוחד בתקופת שושלת מינג, כמו ציור פולחן המים והאדמה (אנ') ואמנות ציורי הקיר המתארים אלים בודהיסטיים שונים ודמויות אחרות.
בתקופת שושלת צ'ינג, קיסרי המאנצ'ו תמכו במנהגים בודהיסטיים ממגוון סיבות פוליטיות ואישיות. שונג'ה, קיסר סין היה חסיד של צ'אן בודהיזם, בעוד יורשו, קאנגשי, קיסר סין קידם את הבודהיזם הטיבטי, בטענה שהוא התגלמות האנושית של הבודהיסטווה מנג'וסרי (אנ'). עם זאת, תחת שלטונו של שליט צ'ינג השלישי, צ'יינלונג, קיסר סין, הגיעה החסות הקיסרית לאמנויות הבודהיסטיות לשיאה. בתקופה זו. הוא הזמין מספר עצום של יצירות דתיות בסגנון טיבטי, שרבות מהן תיארו אותו בתלבושות קדושות שונות. יצירות אמנות שהופקו בתקופה זו מאופיינות במיזוג ייחודי של גישות אמנותיות טיבטיות וסיניות. הם משלבים תשומת לב טיבטית אופיינית לפרטים איקונוגרפיים עם אלמנטים דקורטיביים בהשראה סינית. הכתובות נכתבו לרוב בסינית, מאנצ'ו, טיבטית, מונגולית וסנסקריט, והציורים מוצגים לעיתים קרובות בצבעים מרהיבים. בנוסף, יזם הקיסר צ'יינלונג מספר פרויקטי בנייה בקנה מידה גדול; ב-1744 הוא חנך מחדש את מקדש יונגחה (אנ') כמנזר הבודהיסטי הטיבטי הראשי של בייג'ינג, ותרם למקדש מספר ציורים דתיים יקרי ערך, פסלים, אריגים וכתובות. מקדש שומי פושואו (אנ'), והיצירות השוכנות בתוכו, הוא פרויקט נוסף שהוזמן על ידי קיסר צ'יינלונג, המגלם את התערובת הייחודית של סגנונות אמנותיים סיניים, טיבטים ומנצ'וריים שאפיינו חלק מהאמנות הבודהיסטית שהופקה בסין תחת שלטונו של צ'יינלונג. לאחר התפטרותו של קיסר צ'יינלונג ב-1795 מכס הקיסרות, הפופולריות של הבודהיזם הטיבטי בחצר צ'ינג ירדה. המניעים מאחורי קידומם של קיסרי צ'ינג את הבודהיזם הטיבטי התפרשו כאקט מחושב של מניפולציה פוליטית, וכאמצעי ליצירת קשרים בין קהילות מנצ'ו, מונגוליות וטיבטיות, אם כי זה אותגר על ידי מחקר עכשוויים.