stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחידת הכיבוי האווירי
רקע

בשנת 2010 התרחשה השרפה בכרמל, שהייתה לנקודת מפנה שהביאה לשינוי פני מערך הכבאות בישראל. עד לשרפה זו, היה מערך הכבאות בנוי באופן מבוזר תחת רשויות מקומיות ובאיגודי ערים תחת אחריות משרד הפנים. על אף תלונות רבות בדבר מחסור מתמשך בציוד ובכוח אדם ועל אף לקחים שהצביעו על כך שיש להפוך את מערך הכיבוי ללאומי, הלקחים לא יושמו וגוף כיבוי האש וההצלה העיקרי בישראל המשיך להתיישן ולצבור פערים.
בתחום הכבאות האווירית התבססו שירותי הכיבוי עד שנת 2000 על חיל האוויר, אשר הפעיל מסוקי יסעור לצורכי כיבוי באמצעות מכלי מים נישאים. לאחר שנמצא כי צורת עבודה זו יוצרת נזקים לרוטור ולשלדת המסוק, הופסקה פעילות חיל האוויר ועברה לידי חברות פרטיות המספקות שירותי ריסוס חקלאיים (תחילה חברת כים-ניר ואחר כך חברת תלם) שסיפקו שירות זה בקבלנות תחת פיקוד שירותי הכיבוי.
לאחר השרפה בכרמל, כחלק מלקחי האסון, התקבלה החלטה להקים טייסת כיבוי בישראל.
ב-7 בדצמבר 2010, עוד לפני הקמת הטייסת, הכריז ראש הממשלה בנימין נתניהו במהלך חידון התנ"ך הארצי למבוגרים כי טייסת הכיבוי שתקים מדינת ישראל תקרא טייסת "אלעד", על שם אלעד ריבן, צופה האש בן ה-16 מחיפה, שנספה באסון יחד עם צוות הכיבוי עמו פעל.
בראשית 2011 אישרה ממשלת ישראל את העברת מערך הכבאות ממשרד הפנים למשרד לביטחון הפנים והקמת מערך כיבוי אווירי.
ב-8 באוגוסט 2012 נחקק בכנסת "חוק הרשות הארצית לכבאות והצלה" שמסדיר את שרותי הכבאות בישראל, את מבנה הארגוני וסמכויות. במסגרת החוק, ב-5 בפברואר 2013 הוקמה הרשות הארצית לכבאות והצלה הכפופה למשרד לביטחון פנים. במסגרת הרפורמה שירותי הכבאות במתכונתם הקודם יבוטלו ויועברו מהמערך המוניציפלי (איגוד ערים) למערך ארצי שמחליף 24 איגודי הערים לכבאות והצלה בשבעה מחוזות (בדומה למצב בשב"ס ובמשטרת ישראל).
היסטוריה

| --- | --- |
סמל טייסת 249
סמל טייסת 249
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל (עד 2016)
 סוג:  מטוסי כיבוי
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  פברואר 2011 – נובמבר 2016 (כ־5 שנים)
 נתוני היחידה
 ייעוד:  כיבוי שריפות אווירי
 כלי טיס:  אייר טרקטור AT-802F
היסטוריה > טייסת 249 - ציפור האש

בינואר 2011 החליטה ממשלת ישראל על הקמת מערך כיבוי אווירי למדינת ישראל. מכיוון שחיל האוויר של צה"ל היה הגוף היחיד שהיו לו הידע והניסיון להקמת טייסת יש מאין, הוטלה המשימה לפתחו. במכרז שפרסם משרד הביטחון, זכתה 'אלביט מערכות' אשר רכשה מטוסי כיבוי ושכרה את חברת כים-ניר לצורך ביצוע המשימה.
חיל האוויר שהיה הגוף המקצועי המנחה הקים את טייסת 249 - ציפורי האש (ברשת הקשר מטוס כיבוי נקרא מטר שזה 249 בגימטריה) שהייתה אמונה על בניית תורת הלחימה לכיבוי אש מהאוויר ועל הכוונת טייסי הכיבוי מהקרקע. טייסי הכיבוי של חברת כים-ניר ביצעו את פעולות הכיבוי בפועל, בהתאם להנחיות ולנהלים של חיל האוויר.
בסיסה של טייסת הכיבוי נקבע בשדה דב כמו כן, נקבעו שני מנחתים ראשיים מהם יצאו המטוסים לכיבוי שריפות. מנחת מגידו בצפון ומנחת קדמה בדרום. תוך ארבעה חודשים בלבד, נרכשו 8 מטוסי כיבוי והונחו אבני היסוד לטייסת כיבוי במדינת ישראל.
ב-5 בינואר 2015 הודיעה חברת אלביט מערכות שקיבלה ממשרד הביטחון את החוזה לרכישת המטוסים ולהפעלת טייסת כיבוי האש על חתימת חוזה שיתפרס על פני שמונה שנים ויכלול גם תשלום עבור שעות טיסה, שדרוג תשתיות, תחזוקה, הפעלת מנחתים, טיפול בחומרים מעכבי בעירה והיבטים נוספים של הפעלת הטייסת. במסגרת חוזה זה,רכשה אלביט עוד 6 מטוסי כיבוי ובכך עלה סד"כ הטייסת ל-14 מטוסים.
היסטוריה > יחידת הכיבוי האווירי

לאחר הקמת הטייסת והנחת היסודות לעבודתה המבצעית הוחלט לסגור את יחידה 249 ולהעביר ממנה את האחריות לכיבוי האווירי של מדינת ישראל. מכיוון שלרשות הארצית לכבאות והצלה לא היה כל ניסיון בהפעלה אווירית, הוחלט לשייך את היחידה למערך האווירי של משטרת ישראל ולהציב בה בנוסף, אנשי כיבוי שיתנו את המענה המקצועי בתחום זה.
ב-1 בנובמבר 2016 עברה האחריות על הפעלת הטייסת למשטרת ישראל.
ב-19 בינואר 2017, בתום חמש שנים וחצי של פעילות מבצעית בחיל-האוויר, עברה יחידת הכיבוי האווירי לפעול תחת היחידה האווירית של משטרת ישראל באופן רשמי,בטקס חגיגי שנערך במנחת מגידו.
אופן הפעלתה של היחידה נקבע בתצורה הבאה:
חברת "אלביט מערכות" אשר זכתה במכרז מול משרד הביטחון אחראית להפעלת ולתחזוקת מטוסי הכיבוי האווירי
חברת "כים ניר", קבלן משנה של אלביט מערכות, אחראית לספק טייסים, מכונאים וצוותי קרקע אזרחיים (הוחלפה בהמשך בחברת טרגט אלקטרה).
משטרת ישראל - אחראית על הניהול האווירי.
הרשות הארצית לכבאות והצלה אחראית על העברת הדרישות המבצעיות.
היסטוריה > יחידת הכיבוי האווירי > מבנה היחידה

הרשות הארצית לכבאות והצלה מפעילה סיוע אווירי בכל שריפת שטחים פתוחים המסכנת חיי אדם, רכוש וערכי טבע וזאת בהתאם להמלצת מפקד הנמצא בשטח השריפה. הכוח האווירי כולל  14 מטוסי כיבוי. בנוסף למטוסים נעזרת היחידה ב 4 מסוקים חד מנועיים ו-2 מסוקים דו מנועיים של המערך האווירי של משטרת ישראל למגוון משימות.
ניהול טייסת הכיבוי בהיבטי טיסה בשגרה וחירום מבוצע על ידי איש משטרה בדרגת סגן ניצב, על ההיבטים המקצועיים בתחום הכיבוי והחיבור לכוחות הקרקעיים אחראי קצין כבאות והצלה בדרגת סגן טפסר המוצב בתפקיד מפקד יחידה אווירית, תחתיו מוצב סגן מפקד יחידה ורמ"ד מבצעים אווירי שתחת פיקודו פועלים 6 קציני סיוע אווירי המחולקים לתחומי אחריות ברחבי הארץ. בכל אירוע שריפה בו מופעל סיוע אווירי, מגיעים לשטח האירוע קציני סיוע אווירי האמונים על סנכרון וניהול הכח האווירי על שלל היבטיו (מטוסים, מסוקים ורחפנים) הקצינים מבצעים את עבודתם תחת פיקודו של המפקד הקרקעי של האירוע.
טייסי מטוסי הכיבוי הם עובדי חברת טרגט אלקטרה ורובם ככולם שירתו בצבא כטייסים. תפקידם באירועי שריפות הוא להביא לידי ביטוי את יכולות הטיסה הגבוהות שלהם, במתאר טיסה קשה ומסוכן זה, ולפעול בהתאם לתוכנית הלחימה שנקבעה על ידי מפקד האירוע וקציני הסיוע האווירי. בשל ניסיונם הרב של הטייסים והעובדה שתמונת המצב כפי שהם רואים אותה מהאוויר משלימה את תמונת המצב של הכוח הקרקעי, יש חשיבות עליונה לשפה משותפת ותקשורת רציפה בניהם לבין קציני הסיוע האווירי.
טייסי המסוקים הם שוטרי משטרת ישראל אשר שירתו בחיל האוויר כטייסים. באירועי שריפה הם מבצעים מספר תפקידים חשובים בהם סיוע בהכוונת מטוסי כיבוי באירועים הכוללים מספר רב של כלי טיס, שידור חוזי למרכזי השליטה וכוחות הקרקע וביצוע כיבוי מוסק באמצעות סל כיבוי ייעודי (SEI-Bambi Bucket) כשבריכת המוצבת על ידי כוחות הקרקע (SEI-Fireflex Pumpkin Tank) מהווה מקור מים זמין. לעיתים קרובות על מנת לייעל את הכוונת המטוסים למשימתם או בכדי לראות את מצב השריפה ממקור ראשון ינחת המסוק ויעלה את מפקד האירוע או את קצין הסיוע האווירי לקבלת תמונת מצב.
בשנת 2023 החל תהליך להרחבת המענה המבצעי בשל שינויים באיום הייחוס. בשנת 2024 בשל מצב המלחמה ("מלחמת חרבות ברזל") הואץ התהליך וסוכם כי מטוסי שמשון של חיל האוויר יסייעו במצב של שריפת ענק או בשריפות בהם יש צורך להטיל חומרי כיבוי בשעות הלילה בכיבוי באמצעות מארזי הטלה מיוחדים (CAYLYM-The Guardian). בנוסף לכך הונחו היסודות להפעלת מטוסי ריסוס אזרחיים במקרה הצורך וזאת בהמשך להנחיית נציב כבאות והצלה למצות את כל הכוח האווירי הרלוונטי במדינת ישראל לטובת כיבוי שריפות.
אמצעים

כיום פועלים תחת טייסת הכיבוי:
14 מטוסי כיבוי מסוג "אייר טרקטור AT-802F"
4 מסוקי "כחל", איירבוס הליקופטרס H-125 אקורייל
2 מסוקי "דוכיפת" איירבוס הליקופטרס H-145
רחפנים
פעילות מבצעית

במהלך עונת השריפות פועלת טייסת הכיבוי במאות אירועים כשהיא מהווה כלי שובר שוויון המשנה את פני המערכה. מלבד זאת, ישנן תקופות בהן עבדה יחידת הכיבוי באופן אינטנסיבי בעשרות אירועים תוך פרק זמן קצר. להלן סקירת האירועים המיוחדים בהן לקחה הטייסת חלק.
פעילות מבצעית > שנת 2016

במהלך גל השרפות בישראל שפרץ בסוף נובמבר 2016 פעלה יחידת הכיבוי האווירי באופן אינטנסיבי ונרחב.
המוקד המרכזי פרץ ב-22 בנובמבר באזור לטרון וזכרון יעקב.
ב-23 בנובמבר החלו שריפות ביישובים בצפון ובמקומות נוספים בארץ. שריפות שפרצו בסמוך ליישובים נטף, טלמון ודולב, הביאו לפינוי תושבים מבתיהם. ביום זה פנה ראש הממשלה בנימין נתניהו למדינות שכנות לקבלת סיוע. מטוסים ומסוקי כיבוי הגיעו תחילה מאיטליה שפנתה מיוזמתה להציע עזרה, טורקיה, יוון, קפריסין, קרואטיה, הממלכה המאוחדת ורוסיה ששלחה מטוסי כיבוי גדולים. במהלך האירועים הגיעו לסייע לישראל כ-325 אזרחים זרים ו-22 כלים אוויריים.
ב-24 בנובמבר בשעות הבוקר החלה שריפת ענק בחיפה, כתוצאה מהצתות ב-4 מוקדים. שריפות פרצו בהרי ירושלים, באזור המרכז ובדרום. בחיפה פונו 13 שכונות, מבנים רבים עלו באש.
בלילה שבתחילת 25 בנובמבר פרצה שרפה גדולה סמוך ליישובים שורש ובית מאיר שבהרי יהודה. תושבי בית מאיר פונו מבתיהם, ובתים אחדים ביישוב ניזוקו. בצהריים פרצו שריפות גדולות ליד נטף ומעלה החמישה ככל הנראה כתוצאה מהשלכת בקבוק תבערה על ידי פלסטינים מהכפר הסמוך.
ביום זה הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו במסיבת עיתונאים כי ביקש 20 מטוסי כיבוי נוספים שיגיעו עוד באותה יממה. בסוף אותו יום בשעות הערב נחת מטוס סופרטנקר בנמל התעופה בן-גוריון ולמחרת פעל בהרי יהודה. בערב התחדשה השרפה בדולב לאחר שכובתה יומיים קודם לכן. בסוף אותו יום הציתו מחבלים פלסטינים שרפה גדולה סביב היישוב חלמיש (נווה צוף), והוא פונה מיושביו. היישוב ניזוק באורח קשה מאוד: כ-40 בתים ביישוב עלו באש, מהם לפחות 15 נשרפו כליל.
ב-26 בנובמבר אירעו מספר שריפות ברחבי הארץ וכן התמשכה השרפה בנווה צוף (דאז חלמיש).
ב-27 בנובמבר פרצה שרפה בזכרון יעקב ליד "רמי לוי". בנוסף הייתה שרפה גדולה ליד חדרה שכובתה כעבור שלוש שעות. כמו כן, נעצרו 6 ערבים-ישראליים אחרי שנחשדו בהצתת חורשה סמוך לצומת יאסיף, מטוס כיבוי הוזנק לאוויר וכיבה את השרפה בטרם התפשטה.
פעילות מבצעית > שנת 2018

במהלך העימותים בגבול ישראל-רצועת עזה ב-2018 התמודדה הטייסת עם הצתות שדות חקלאיים ותשתיות הסמוכות לגדר המערכת סביב רצועת עזה כתוצאה משילוח עפיפוני תבערה.
פעילות מבצעית > שנת 2019

בעיצומו של גל חום קיצוני ב-23.05.2019 פרצו שריפות ברחבי הארץ, באזור מבוא מודיעים, יער בן שמן, קיבוץ הראל, שפרעם, סכנין, בית עזרא ובקעת הירדן. מספר יישובים במרכז הארץ פונו מיושביהם. היישוב מבוא מודיעים נשרף ברובו ובקיבוץ הראל נשרפו עשרה בתים.
באירועים אלה הופעל כל הכוח האווירי על 12 מטוסיו וששת מסוקי הכיבוי החדשים שפעלו לראשונה באזורי השריפות. בנוסף לכוחות הישראליים פעלו באירועים תשעה כלי טיס מסייעים מקפריסין, יוון, איטליה, קרואטיה ואף מצרים ששלחה שני מסוקים.
בסיכום האירוע, אנשי היחידה ביצעו 200 גיחות והטילו 700 אלף ליטר של מים וחומרים מעכבי בעירה. בנוסף לפעולות הכיבוי אנשי היחידה סייעו לכוחות הקרקע בהכוונה ומיפוי אזורי שרפה.
על אף הפעילות העצימה, בעקבות בקשה שהוגשה על ידי ראש ממשלת אתיופיה ד"ר אבי אחמד, נשלחה משלחת אנשי כיבוי לסיוע בכיבוי שריפת הענק באזור הרי הסמיאן שבצפון אתיופיה. המשלחת כללה נציג מטייסת הכיבוי שבנה את תוכנית הלחימה יחד עם טייס מסוק מדרום אפריקה שפעל בשטח. בכיבוי השריפה פעלו כל אנשי המשלחת כולל נציג פיקוד העורף כיד אחת עד לדיכויה המלא.
שנת 2020
מטוסי כיבוי מהטייסת סייעו בכיבוי שריפות שפרצו במוקדים שונים בארץ עקב שרב כבד במאי 2020.
פעילות מבצעית > שנת 2021

מטוסי כיבוי מטייסת אלעד סייעו בכיבוי שריפות בקפריסין ביולי 2021 וביוון באוגוסט 2021. מטוסי כיבוי ומספר מסוקים עסקו בכיבוי השרפה בהרי ירושלים שפרצה ב-15 באוגוסט 2021.
שנת 2022
הפעלת פטרולים אוויריים באזורי הסיכון בהתאם להערכת מצב מזג אוויר, התחלת השילוביות בהפעלת כוח אווירי המורכב ממטוסים ומסוקים בתצורת כיבוי באותו תא שטח. בנוסף לפעילות המבצעית בגבולות המדינה, לקחה טייסת הכיבוי חלק במאמץ הבינלאומי לכיבוי שריפות הענק בצפון קפריסין.
שנת 2023
שנת פעילות מבצעית מתונה באופן יחסי, בשנה זו התמקדו כלל מערכי הסיוע באימוני העלאת כשירות לצד הפעילות המבצעית. במהלך הקיץ שלחה מדינת ישראל סיוע אווירי לשריפות הענק ביוון ובקפריסין
שנת 2024
כיבוי שריפות במסגרת מלחמת "חרבות ברזל", טייסי הכיבוי פעלו בעיקר בגזרת הצפון וחוף בהצלת חיי אדם, רכוש וערכי טבע עקב השיגורים הרבים מאזור לבנון. הפעלה מסוג זה מורכבת במיוחד בשל הסכנות הרבות בהפעלת כלי טיס ללא מערכות הגנה בגזרה בה יש נפילות טילים, יירוטים של מערכת כיפת ברזל ואיום ירי טילי נ"ט.
תמונות

אחד ממטוסי הטייסת בעת אימון
מטוס טייסת הכיבוי מוצב בכוננות במנחת מגידו
מטוס אייר טרקטור AT-802 של טייסת הכיבוי מפזר חומר מעכב בעירה בחיפה כחלק מלחימה בגל השרפות בישראל (2016).
מטוס הטייסת הנושא את סמלי משטרת ישראל
שרפה בכפר רופין 2018
מטוס כיבוי מטיל מעכב בעירה
קציני שטח סיוע אווירי
קציני שטח סיוע אווירי ומסוק כיבוי ברקע
אספקת מים למסוק כיבוי
מסוק כיבוי בפעולה
מטס יום העצמאות מבט ממטוס כיבוי
כבאים באימון מסוק
אספקת מים למסוק כיבוי
מסוק כיבוי מכבה שרפה
צילום ממסוק- הטלת מעכב ממטוס כיבוי
חליפת מטוס כאמירת שלום בסיום אירוע מעל כפר איכסאל בצפון
הטלת קצף על ידי מטוס כיבוי
תדריך עבודת מסוק לצוות כיבוי
קצין כיבוי מוסק במהלך אירוע לקבלת תמונת מצב
הערות שוליים

↑  אלעד ריבן התנדב לצופי אש בפרוייקט מחוייבות אישית, באתר www.ivolunteer.org.il (ארכיון)
↑  {{{מחבר}}}, לתוספתות התרנוס לנביאיס? האס יש מקור אחד, AJS Review 22, 1997-04, עמ' 165–185 doi: 10.1017/s0364009400009569
↑  רוני סופר, בלי מטוס כיבוי אחד: נתניהו מצא שם לטייסת, באתר ynet, 7 בדצמבר 2010
↑  שי סלינס, משרד הביטחון מרחיב את טייסת כיבוי האש: רוכש עוד 6 מטוסים, באתר כלכליסט, 5 בינואר 2015
↑  אתר חיל-האוויר : יחידת הכיבוי האווירי עוברת למשטרה, באתר www.iaf.org.il
↑  נחנכה טייסת הכיבוי החדשה של המשטרה, באתר כיכר השבת
↑  מתן צורי ואליאור לוי, טרור הבלונים: שעות של אש ביער גברעם, באתר ynet, 23 באוקטובר 2018
↑  מערכת "עניין מרכזי", מטוסי כיבוי ביצעו יותר מ-100 גיחות, באתר עניין מרכזי, ‏19.5.20
↑   משלחת המריאה לקפריסין כדי לסייע במאמצי כיבוי שריפות היער, באתר צה"ל, 4 ביולי 2021
↑  נועם אמיר, ישראל משגרת טייסת כיבוי לסייע בשריפות ביוון, באתר מקור ראשון, ‏10.8.21
סיכת קציני הסיוע האווירי
חברי המשלחת הישראלית במקדוניה, טייסי יחידת הכיבוי האווירי והיחידה האווירית של משטרת ישראל. אוגוסט 2017.
טייסת הכיבוי על שם אלעד ריבן במנחת מגידו, דצמבר 2020
נורת' אמריקן A-5 ויג'לנטי

נורת' אמריקן A-5 ויג'לנטי (באנגלית: North American A-5 Vigilante) במקור סומן כ-A3J הוא מטוס תקיפה וביון על קולי מתוצרת חברת נורת' אמריקן אוויאיישן. המטוס פעל מנושאות מטוסים אמריקאיות בין השנים 1961‏-1979 והשתתף במרבית מלחמת וייטנאם כמטוס הביון העיקרי של צי ארצות הברית. אף על פי שהמטוס יוצר בכמות מוגבלת כמטוס תקיפה, כלל המטוסים הוסבו לגרסת הביון המוצלחת במיוחד.
המטוס שילב מספר טכנולוגיות מהפכניות והיה לפורץ דרך בהרבה תחומים ועיצובו משפיע על עיצובי כלי טיס עד היום.
פיתוח > סדרות הייצור

| היסטוריית הייצור של ה-A-5 ‏> מספר דגם יצרן | היסטוריית הייצור של ה-A-5 ‏> סימון לפני שינוי | היסטוריית הייצור של ה-A-5 ‏> סימון אחרי שינוי | היסטוריית הייצור של ה-A-5 ‏> כמות | היסטוריית הייצור של ה-A-5 ‏> תקופה | היסטוריית הייצור של ה-A-5 ‏> הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| NA-247 | YA3J-1 | - | 2 | אוגוסט 1956- אוגוסט 1958 | שני מטוסי הניסוי הראשונים |
| NA-247 | A3J-1 | A-5A | 9 | 1961-1962 | מטוסי קדם ייצור לבחינה |
| NA-263 | A3J-1 | A-5A | 14 | 1961-1962 |  |
| NA-269 | A3J-1 | A-5A | 34 | 1961-1962 |  |
| NA-269 | A3J-2 | A-5B | 18 | אפריל 1962 - יוני 1962 | רק 6 יוצרו כ-A3J-2, השאר הוסבו לדגם הביון עוד בפס הייצור |
| NA-279 | A3J-3 | RA-5C | 20 | יוני 1962 - 1964 |  |
| NA-283 | - | RA-5C | 23 | 1962-1964 |  |
| NA-316 | - | RA-5C סדרה מאוחרת | 36 | 1968- אוגוסט 1970 | הזמנה של הצי עקב שחיקה ואובדן כלי טיס במלחמת וייטנאם. |
| סך הכל | סך הכל | סך הכל | 156 |  |  |
מאפיינים > מבנה

ה-A-5 ויג'ילנטי מתאפיין במבנה ארוך וצר בעל בסיס כני נסע קטן יחסית, שעוצב להתאים למעוט של נושאות מטוסים. מבנה המטוס משלב אלומיניום במרבית גוף המטוס, פלדה וטיטאניום באזור המנוע ומרכיבים נושאי עומס מרכזיים כגון חציצים.
משטחי הגאי הכיוון והגובה היו משטחים אחידים, כלומר כוללים את משטח המייצב ונעים כמקשה אחת. הכנפיים, הגאי הגובה והכיוון כללו מנגנון קיפול, והראדום נפתח כלפי מעלה לטובת הקטנת השטח שהמטוס תופס במהלך אחסנה.
השמשה של חופת תא הטייס נבנתה ממקטע בודד של פלקסיגלס ונוסתה בפגיעות ציפור במאך 2.
שני המנועים הותקנו צד בצד עם הפרדה משמעותית ביניהם. בחלל שבין שני המנועים הותקן תא הפצצות הליניארי שבמקור היה אמור לשגר את הפצצה אחורנית תוך השלכת קונוס הזנב ושני תאי דלק. בפועל לא היה שימוש ביכולת זאת ועל כן תא הפצצות שימש לאחסנת שני תאי דלק נוספים. בתי המנועים היו מצופים בזהב בשביל לשקף אנרגיה טרמית.
במטוסי RA-5C חלק מתא הפצצות שימש כבית לציוד הביון כגון מצלמות או מכמ"ים למיניהם, בגחון הותקנה מעין שדרה שכונתה קאנו, שדרה זאת אחסנה חלק מאמצעי הביון ואפשרה לכלול עדשות ומכ"מים הצופים הצידה.
מאפיינים > מבנה > כנפיים

המטוס כולל כנף טרפזית גדולה בהתקנת כתף מה שאפשר שילוב תאי דלק הפולשים לתוך אזור תיבת הכנף, התקנת תיבת כנף גבוהה בגוף ועל ידי כך לפנות מקום לטובת תא הפצצות הייחודי. הכנף הייתה בעלת זווית משיכה אחורה של 37.5 מעלות ובעלת מנת עובי קטנה (של 3.5 אחוז) ומנת ממדים של 4.0. הפנלים במעטה החיצוני כורסמו מחלקים שלמים של סגסוגות אלומיניום-ליתיום מסוג 2020-T6 שהקנו תכונות קשיחות ואלסטיות מצוינות עם צפיפות חומר קטנה יותר יחסית לסגסוגות אלומיניום סטנדרטיות. הכנף כללה 3 משטחי מחבלים על הקימור העליון וכן משטח בודד קטן על הקימור התחתון שעזר בתיקון החלקה. הכנף כללה שני תאי דלק פנימיים וכללה שתי תחנות למנשאים בדגמי A ו-4 תחנות בדגמים B ו-C. הכנפיים גם כוללות מנגנון קיפול של קצות הכנפיים כלפי מעלה.
מאפיינים > הנעה

המטוס הונע על ידי שני מנועי ג'נרל-אלקטריק J-79, שני מטוסים ראשונים שנמסרו לשירות הונעו על ידי תת-דגם GE-5, כ-40 יחידות הונעו על ידי תת-דגם GE-8 ו-16 אחרונים הונעו על ידי תת-דגם GE-10.
שני המנועים הותקנו צד בצד במבנה המרכזי של המטוס. המטוס כלל שני כונסים מרובעים בעלי רמפה פנימית ראשונים מסוגם. הרמפה משנה את שטח הפנים של הכונס בשביל לשנות את מיקום גלי ההלם העל קוליים בתוך הכונס. בית המנוע כולל דלתות ניקוז אוויר ומעקף מהכונס, לטובת קירור. דלת אוויר חיצוני המאפשרת כניסת אוויר לקירור המנוע בזמן שהמטוס על הקרקע.
מאפיינים > דלק

בדגם A היו 7 תאי דלק פנימיים: שני תאי דלק בין כונסי המנוע שנקראו תא דלק קדמי ותא עוקה (SUMP) יחד הם הכילו 2,630 ליטר (695 גלון) של דלק, הכנפיים כללו 4 תאי דלק שיחדיו נשאו 3,260 ליטר (1,390 גלון), באזור המבנה האחורי על גבי תא הפצצות הליניארי הותקן תא דלק נוסף שנקרא תא אוכף (SADDLE) בנפח 490 ליטר (130 גלון). כמו כן המטוס היה יכול לשאת שלושה מכלי דלק נוספים בתא הפצצות הליניארי בנפח 1,100 ליטר (295 גלון) כל אחד. המטוס היה יכול לשאת 2 בידונים בנפח 1,514 ליטר (400 גלון) כל אחד.
בדגמים B ו-C הוספה גיבנת שאפשרה הגדלת תאי הדלק הקדמי והעוקה ל-3,570 ליטר (945 גלון) והוספת תא דלק נוסף מעל תאי הכנפיים שהגדיל את הנפח הכולל שלהם ל-6,200 ליטר (1,640 גלון). כמו כן יכולת הנשיאה של הבידונים הוגדלה מ-2 ל-4.
מערכת הדלק השתמשה ב-8 משאבות בתאים הפנימיים, בעוד מכלי הדלק בתא הפצצות והבידונים השתמשו בלחץ פניאומטי ובחוק הכלים השלובים להעברת דלק.
המטוס כלל יכולת תדלוק אווירי על ידי דוקרן מתקפל.
המטוס היה יכול גם לשמש כמתדלק על ידי התקנת מערכת עוגן שכללה מכל שיחדיו ההתקן החליף את אחד ממכלי הדלק הנוספים בתא הפצצות ואת קונוס הזנב, אף על פי שלא נעשה שימוש מבצעי בהתקן זה.
מאפיינים > היגוי ובקרת טיסה

המטוס כלל מערכת בקרת טיסה מתקדמת שכללה בקרה ושליטה חשמליים בערוצים האורכי (עלרוד) והרוחבי (גלגול) עם גיבוי מכני אשר היה מתערב במקרה של תקלה או ניתוק המערכת החשמלית. השליטה בציר הסבסוב בוצע על ידי מערכת מכנית עם משכך. קיזוז בוצע על ידי מפעילים חשמליים, כאשר קיזוז בעלרוד וגלגול הפעילו את הגאי הגובה, כאשר קיזוז בגלגול יצר תנועה הפרשית של הגאי הגובה (אחד נגד השני).
מערכות הגברת יציבות אלקטרוניות הותקנו על הערוצים האורכי והכיוון והשתמשו בנתוני אוויר, מדי תאוצה וג'יירואים לטובת שיכוך הפרעות בצירים אלה.
המטוס כמו כן כלל מערכת היגוי אוטומטית (AFCS) שהיוותה הלכה למעשה את פונקציית הטייס האוטומטי במטוס. המערכת יכלה לשלוט במטוס ממהירויות נחיתה ועד למהירות מקסימלית. המערכת השתמשה בנתוני אוויר, ממערכת בקרת הירי והניווט AN/ASN-26 ו-AN/ASB-12
מערכת ההיגוי של הויג'ילנטי היא לא סטנדרטית. לטובת שליטה בגלגול המטוס השתמש במחבלים ומטי זרימה בכנפיים ללא שימוש במאזנות, אלה שימשו גם כמעצורי אוויר. לטובת שליטה בסבסוב המטוס השתמש בהגה כיוון אחיד. כנף המטוס כללה מדפי שפת התקפה ומדפי שפת זרימה, הראשונים יכולו לרדת ל-38.5 מעלות מטה בעוד אלה האחרונים יכלו לרדת ל-50 מעלות מטה. כל משטחי המדפים כללו מערכת בקרת שכבת הגבול שהזרימה אוויר מהמנוע על גבי הקימור העליון של הכנף, האוויר היה נצמד לפרופיל הכנף בכל מהירות ועל ידי כך היה מגדיל את יעילות הכנף במהירות נמוכה. מדפי שפת הזרימה היו גדולים במיוחד, כל זה בשביל לאפשר נחיתה בתנאי חוסר רוח על נושאת מטוסים.
המטוס כלל מערכת מצערת אוטומטית שתוכננה לסייע בניהוג במהלך נחיתה על ידי הקניית כוח מנוע קבוע, ככה שהטייס היה צריך להתרכז בניהוג בעלרוד וגלגול ולא לדאוג לדחף.
מאפיינים > אוויוניקה, בקרת ירי וחימוש

ה-A-5 כלל מערכת בקרת ירי מדגם AN/ASB-12 מתקדמת וראשונה מסוגה בכלי טיס צבאיים. החליפה כללה מכ"ם הפצצה מתקדם שסיפק, בנוסף לנתונים להפצצה, יכולת מיפוי קרקע והתראה מפני התקרבות לקרקע, מחשב ניווט דיגיטלי ראשון מסוגו שנקרא VERDAN, מחשב הפצצה אנלוגי מתקדם, תצוגת כוונת מתקדמת לטייס שאפשרה קריאת מיפוי קרקע ומטרות והיוותה את מערכת התצוגה העילית המודרנית הראשונה על גבי כלי טיס.
המטוס כאמור כלל תא פצצות ליניארי שתוכנן להשליך פצצה גרעינית מאחורי כלי הטיס, ולכן המטוס כלל מערכת פירוטכנית להשלכה שהייתה משליכה את שני תאי הדלק הנוספים בתא הפצצות, את קונוס הזנב ואת הפצצה. הפצצה ושני תאי הדלק תוכננו להישאר יחד, ככה שתאי הדלק יקנו יציבות נוספת לפצצה במהלך מעופה באוויר. עם זאת פצצות נטו להיסחף בגלל הסילון של המטוס, מה שפגע בדיוק ההפצצה. בפועל יכולת זאת נזנחה.
המטוס כלל גם תחנות על גבי הכנפיים - אחת לכל כנף בדגם A ו-2 לכל כנף בדגמי B ו-C, על גבי התחנות הללו המטוס היה יכול לשאת בידוני דלק או פצצות קונוונציונליות. בפועל, ברוב המקרים המטוס טס ללא חימוש כלל.
מאפיינים > מערכות ביון - בדגמי RA-5C

המטוס היה יכול לשאת את המצלמות הבאות בשדרת הגחון במטוס שכונתה קאנו:
תחנה מספר 1 (קדמית ביותר בקאנו) - מצלמה משופעת מסתכלת קדימה מדגמים KA-51A או KA-51B. שימשה לצילום יום בלבד
תחנה מספר 2 - מצלמת אזימוט - אנכית מדגמים KA-50A ‏עם סרט ברוחב של 1-3/4 אינץ', KA-62A עם סרט ברוחב של 3 אינץ' או KA-51A/B עם סרט ברוחב של 6 אינץ'. המצלמות הללו שימשו לצילום יום ולילה, כאשר בלילה לרוב השתמשו בסרט של 6 אינץ'.
תחנה 4 - יכלה לכלול אחד מתוך מבחר של מודולים תחליפיים המקנים יכולות נשיאה של מצלמות שונות:
מודול 1–4 יכלה לשאת מצלמה משופעת הדומה למצלמות בתחנה 1.
מודול 2–4 נשא מצלמה מדגם KA-58A פנורמית עם סרט ברוחב של 18 אינץ' ומצלמה פנורמית מדגם KA-57A עם סרט של 3 אינץ'. מצלמות אלו שימשו למשימות בגובה רב.
מודול 3–4 היה יכול לשאת שתי מצלמות 6 אינץ' או 1-3/4 אינץ' המסתכלות מטה.
מודול 3–4 (בקונפגורציה A) היה יכול לשאת מצלמת 12 אינץ' בהתקנה אנכית חצוייה (עם מראות) או ללא פיצול תמונה. שתי האופציות נתנו רזולוציה גדולה יותר יחסית למצלמות ה-6 אינץ' אבל עם כיסויים שונים.
הקאנו של המטוס כלל ערכת חישה אינפרה-אדומה מדגם AN/AAS-21. שכללה גלאי אינפרה אדום, רשם וממפה המותקנים בתחנה 7. זה עם 6 גלאים יצרו מפה אינפרה אדומה ברוחב של 140 מעלות.
בחלק האחורי של הקאנו הותקן מכ"ם AN/APD-7 הצופה הצידה, אך מצלמה זאת הייתה בעלת רזולוציה נמוכה ושימשה את מפענחי התמונות לאיתור אזורי עיניין בכל תנאי מזג אוויר ובסרט קטן וקל יחסית לקריאה.
המטוס כלל מערכת לאיסוף אותות מדגם AN/ALQ-61 שהקליטה אותות של משדרים אלקרומגנטיים לפענוח מודיעיני. המערכת יכלה לבצע הקלטות למשך 112 דקות.
המטוס כלל מערכת נתונים דיגיטליים מדגם AN/AYA-1 שהמירה נתוני מהירות, מיקום וכדומה ממערכות הניווט ונתוני האוויר לטובת הכוונת מערכות הביון.
היסטוריה מבצעית > תחילת השירות

כדגם מוקדם של מטוס תקיפה גרעינית ה-A-5 התקבל בטייסות ההפצצה הכבדות של הצי (VAH). הטייסת הראשונה לקבל את המטוסים הייתה ה-VAH-3 ששימשה כטייסת האימון העיקרית של המטוס. בינואר 1962 טייסת VAH-7 החלה לקבל את ראשוני המטוסים והצוותים והיא הייתה לטייסת הראשונה שהפכה למבצעית והשתתפה בתרגילים הגדולים של הצי ה-6 על גבי נושאת המטוסים האנטרפרייז, אם כי השיט הזה התקצר בגלל משבר הטילים בקובה כאשר באוקטובר 1962 נושאת המטוסים עם הטייסת הטרייה חזרו לפלורידה. ה-VAH-7 וה-VAH-1 השתתפו עוד בשני שייטים. ה-VAH-7 השתתפה במבצע סי אורביט של הצי בה נושאת המטוסים אנטרפרייז שטה סביב לעולם בשביל להוכיח יכולת של הצי לפעילות גלובלית. השיט הזה שנגמר באוקטובר 1964 היה לאחרון שדגמי התקיפה השתתפו בו, ואלה שימשו למשך זמן קצר כמטוסי אימון לפני שהם הוחזרו למפעל להסבה לדגם RA-5C.
כאמור, כל המטוסים מדגמים A-5A ו-A-5B הוחזרו לנורת' אמריקן להסבה לדגם הביון, עם זה השתנתה גם שיטת האימון והכנפות שתמכו במטוסים, שינו את סימונם מ-VAH ל-RVAH.
היסטוריה מבצעית > מלחמת וייטנאם

בקיץ 1964 טייסת RVAH-5 סיימה את הסבתה ל-RA-5C והשתתפה בסבב המבצעי הראשון שלה על גבי נושאת המטוסים ריינג'ר, והיא הוצבה בהוואי במהלך תקרית מפרץ טונקין ב-2 באוגוסט 1964. במהלך השתתפותה של הטייסת במבצעים המוקדמים של מלחמת וייטנאם, בשל חוסר הניסיון המבצעי של הטייסת וכן מערכת המודיעין בשימוש יכולות המטוס, הוטלה עליו הפעילות הפחות מסוכנת בדרום וייטנאם, בעוד טייסות ה-RF-8 שימשו לאיסוף מודיעין על צפון וייטנאם. מצב זה השתנה בשנת 1965 כאשר RVAH-5 סיימה את הסבב שלה ו-4 טייסות נכנסו לפעילות מבצעית בזירה.
משימתם הראשונה של הטייסות הללו בזירה הייתה מיפוי של כל וייטנאם, מפני שמפות לא איכותיות השפיעו על דיוק הניווט והפצצה של טייסות הצי. משימה זאת הושלמה ללא בעיות תוך שבועיים, מה שהקנה ניסיון וביטחון ביכולות של המטוס. לאחר מכן המטוס שימש לרוב להערכת נזקי הפצצה. המטוס היה חולף מעל המטרה לפני ואחרי שערכת תקיפה הייתה מבצעת את משימתה. בגלל מאפיין משימה זה מטוסי ויג'ילנטי סבלו משיעור האבדות הגבוה ביותר מבין מטוסי הצי במלחמה, מפני שהאויב ידע לצפות למטוס הביון אחרי כל תקיפה והיה מכין את אמצעי הנ"מ שלו מראש.
מרבית המשימות של הויג'ילנטי התבצעו בגבהים נמוכים של 7,000-8,000 רגל (2,100-2,400 מטר) במהירויות ממוצעות של מאך 1.1-1.3. המטוסים היו כה חשובים עד שלרוב הוצמד להם ליווי של מטוסי F-4 פנטום.
המטוס שירת במשך כל מלחמת וייטנאם החל מ-1964 ועד 1973, כאשר טייסות הויג'ילנטי השלימו 31 סבבים.
היסטוריה מבצעית > מלחמת וייטנאם > אבדות

23 מטוסי ויג'ילנטי אבדו במהלך מלחמת וייטנאם, 18 מתוכם כתוצאה מפעולת אויב. 11 אבדו תודות לארטילריה ונשק קל של האויב. 2 אבדו לטילי SA-2, אחד אבד למטוס מיג-21 (תוך שימוש בטיל וימפל K-13), חמישה אבדו מסיבות לא ידועות. כל האבדות המבצעיות פרט לאחת היו מעל שמי צפון וייטנאם. שלושת המטוסים הנותרים אבדו בתאונות על גבי נושאות המטוסים.