stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גריים סונס
תארים והישגים > כשחקן

1968/1969 – גביע ההתאחדות לנוער
1973/1974 – אליפות ליגת המשנה באנגליה
גביע אירופה לאלופות (3): 1977/1978, 1980/1981, 1983/1984
מגן הקהילה (3): 1979/1980, 1980/1981, 1982/1983,
אליפות הליגה הראשונה של הפוטבול ליג (5): 1978/1979, 1979/1980, 1981/1982, 1982/1983, 1983/1984
גביע הפוטבול ליג (3): 1981/1982, 1982/1983, 1983/1984
קופה איטליה: 1984/1985
גביע הליגה הסקוטית: 1986/1987
אליפות הליגה הסקוטית: 1986/1987
תארים והישגים > כמאמן

גביע הליגה הסקוטית (3): 1986/1987, 1987/1988, 1989/1990
אליפות הליגה הסקוטית (4): 1986/1987, 1988/1989, 1989/1990, 1990/1991
גביע ה-FA:‏ 1991/1992
הגביע הטורקי: 1995/1996
הסופר קאפ הטורקי: 1996/1997
גביע הפוטבול ליג: 2001/2002
תארים והישגים > כמאמן > אישיים

מאמן החודש בפרמייר ליג: אוקטובר 1996, אפריל 1997
תארים והישגים > תארים והישגים אישיים

ב-1998 נבחר סונס לרשימת 100 אגדות הליגה יחד עם חבריו לקבוצת ליברפול קני דלגליש, אלן האנסן, ריי קלמנס ואיאן ראש.
סונס נבחר במקום התשיעי במשאל 100 השחקנים שזעזעו את הקופ שנערך על ידי האתר הרשמי של ליברפול ובמסגרתו בחרו כ-110,000 אוהדי הקבוצה בעשרת השחקנים האהודים עליהם בהיסטוריית המועדון.
משה אבן זברה

| --- | --- |
תצלום דף מתנ"ך קניקוט בכתב ידו של רבי משה אבן זברה
תצלום דף מתנ"ך קניקוט בכתב ידו של רבי משה אבן זברה
 לידה:  ספרד
 פטירה:  פאס
 מדינה:  ספרד, מרוקו השושלת הווטאסית
 מקום מגורים:  ספרד, פאס מרוקו
 מקום פעילות:  ספרד, פאס
 השתייכות:  אחרונים
 תחומי עיסוק:  מסורה, סת"ם, הלכה
 בני דורו:  רבי חיים גאגין
 חיבוריו:  מלאכת הסופר
רבי משה אבן זברה (בן זבארה, זבארו, זאברו, אבן זאברה; בערך ה'ר' 1440 – ה'ר"ס 1510), היה סופר סת"ם, מדקדק ופוסק הלכה מחכמי ספרד. לאחר גירוש ספרד התיישב בפאס שבמרוקו. חיבר את הספר "מלאכת הסופר" בנושאי כתיבת סת"ם וכתב ספרי תורה ומסורה הידועים ברמת דיוקם הגבוהה.
תולדות חייו ויצירותיו

רבי משה בן רבי יעקב אבן זברה נולד בשנת ה'ר' 1440 בערך וחי את רוב חייו בספרד. לפחות תקופה מסוימת מחייו בספרד התגורר בעיר לָה קוֹרוּנָה שבצפון מערב ספרד, בה העתיק כתבי ראשונים וכתב את תנ"ך קניקוט (ראו להלן). לאחר גירוש ספרד היגר אל העיר פאס שבמרוקו.
מקור שאותו העתיק החיד"א מספר כי בנו של רבי משה נחטף בספרד בעודו קטן. הבן שנהיה לנער ספג מסביבתו הנוכרית עלבונות על אודות יהדותו ובעקבותיהן הצליח לשדל את "אימו" לגלות לו את זהותם של הוריו האמתיים. לאחר הגילוי ברח לתטואן שבמרוקו. משם הלך כשישה ימים אל העיר פאס ושם מצא את רבי משה ואשתו לבושי שחורים לאות אבל על היעלמות בנם ואמר להם כי זה עתה בא מספרד. כשראהו רבי משה נאנח ואמר: "אם בני בא היה כזה". כדי שלא להבהיל את הוריו הגיב כי בנם בא עמו מספרד ועודנו נמצא בדרך מתטואן לפאס. האישה שהאזינה לחילופי הדברים שבין הנער לבעלה אמרה לרבי משה שאם אכן זה הוא בנם ישנו סימן בידה שיוכל לאשר זאת. כך על ידי אותו הסימן היא זיהתה את בנה והביאה לאיחוד המהיר של המשפחה. סופו המר של הסיפור היה במותו הטראגי של הבן סמוך לחתונתו. כאשר הביאו מקוננות שתקוננה על מותו אמר רבי משה להביא משוררים, על כך שבנו זכה למות כיהודי.
משערים כי רבי משה נפטר בפאס בשנת ה'ר"ס 1510.
תולדות חייו ויצירותיו > ספרי התורה של רבי משה

שמו של רבי משה התפרסם בעיקר בזכות ספרי התורה שכתב, שצורת אותיותיהם ודקדוקם זכו לחשיבות מיוחדת. למעשה הם מילאו חלל שהורגש ביהדות ספרד מעת שכתב רבי יוסף קארו את ספרו "בית יוסף" ובו הביא את צורת האותיות האשכנזית בלבד. וכך כתב החיד"א:
והרב מר וקציעה כתב תמונת האותיות מספרד, והסופרים ספרדים יבחנו אם הם כמו ספרים קדמונים הנמצאים, כגון ספרי הרב משה זאבארו מהגירוש, שבחנו שלא נמצא שום טעות כלל בדבריו... ולזכות את הרבים אעתיק את התמונות הספרדיות... כי כעת לא ראיתי מי שהעיר על זה, והוא תימה על מרן...
ספרי תורה אלו היו מצויים בכמה מערי מרוקו: פאס, מקנס ותטואן. מפעם לפעם היו רבנים וסופרים מתבססים עליהם בבואם לפתור בעיות כשרות בספרי תורה.
קדושה מיוחדת יוחסה לספרי תורה אלו. רבי שמואל אבן דנאן מציין כי בעת צרה שהייתה בשנת ה'ת"ע: ”...שהשתטחו לפני היכל הקודש ובו כעשרים ספרי תורה, ותפסו בידם הס"ת הידוע להחה"ש הקדוש כמוהר"ר משה זבארה ז"ל...”. לפי הוראת רבי אליהו הצרפתי, מחכמי פאס במאה ה-18, יש להשביע את הנשבעים בספר תורה בספרו של רבי משה: ”מי שהוא מבין ויראת ה' נגעה בלבו יחייבו שבועה בספר תורה בכתב יד של הה"ר משה זאברו ז"ל”.
ספר התורה שהיה בפאס נשדד באפריל 1912 בפרעות התריתל. ספר התורה בתטואן נפגע בכמה יריות מירי בשנת 1860 במלחמה הספרדית-מרוקאית. היריעות שנפגעו תוקנו על ידי סופר מומחה בשם רבי אברהם אנהורי שידע לשחזר את הכתב של רבי משה בדיוק רב.
תולדות חייו ויצירותיו > העתקת המסורה והגהתה

תחומים נוספים בהם עסק רבי משה היו דקדוק ומסורה, ולמעשה העתיק והגיה בהגהה מדוקדקת את ספרי התנ"ך. המדקדקים במרוקו היו מסתמכים על המסורה פרי כתב ידו, וכך כתב רבי כליפא בן מלכא, חכם ומדקדק ממרוקו, בן המאה ה-18: ”וכבר כתבתי למדקדק הגדול שהיה לנו במערב במתא סאלי, כמוהר"ר שלם ן' צור, והשיב... ועל מלת 'אלדעה' (בראשית כה ד) אמת קריאתה בחטף קמץ, כי במקרא של הרב ר' משה זאברו ז"ל, שעליו אנו סומכים נמצא בחטץ קמץ”. רבי יוסף בן נאים מצא הסתמכות דומה גם אצל רבי שמואל הצרפתי מחכמי פאס (המאה ה-17). כן העיד כי ראה ספר תנ"ך שבשוליו הגהות רבות בכתב ידו של רבי יעקב אבן צור, ראש חכמי פאס במאה ה-18, הכותב כי הגיה אותן על פי ספר תנ"ך בכתב ידו אבן זברה בשנת ה'רל"ב.
אחד מכתבי היד של התנ"ך המפוארים ביותר שבנמצא הוא תנ"ך קניקוט, שנכתב בכתב ידו של רבי משה כ-20 שנה לפני גירוש ספרד. את המלאכה התחיל בלָה קוֹרוּנָה, בצפון מערב ספרד בשנת 1476, אותה הוא ביצע במינויו של יצחק, בנו של דון סולומון דה בראגה. המלאכה נעשתה בדוגמת תנ"ך סרוורה (1300), כשהיא משלבת את "ספר המכלול", יצירה דקדוקית של הרב דוד קמחי (רד"ק). בסוף הטקסט של התנ"ך ציין רבי משה בקולופון ארוך, שהוא סיים את המלאכה 1482בעיירה לה קורונה, בחבל גליסיה בצפון מערב ספרד, ביום רביעי, בג' באב בשנת ה'רל"ו לבריאת העולם (יולי 1476). הוא ציין כי הוא היה האחראי על כתיבת כל עשרים וארבעת ספרי התנ"ך. הוא העתיק את הטקסט, הוסיף את הניקוד ואת טעמי המסורה, ולבסוף הוא השווה ותיקן את הטקסט בשימוש ספר תנ"ך המדויק לפי המסורה. לתנ"ך זה נוספו איורים מפוארים מעשה ידיו של האמן רבי יוסף אבן חיים. כתב היד כרוך בכריכת קופסה מעור עז מעובד בסגנון מרוקאי שהה לאחר גירוש ספרד במרוקו. במאה ה-18 התגלגל כתב היד לידיו של בנג'מין קניקוט (אנ') שרכש אותו עבור ספריית רדקליף. משם הועבר בשנת 1872 אל הספרייה הבודליינית באוקספורד.
תולדות חייו ויצירותיו > הלכות סת"ם

ספר נוסף פרי יצירתו הוא הספר "מלאכת הסופר", העוסק בהלכות סת"ם ובצורת אותיותיהם. יש ששיער כי הוא כתב את הספר לאחר שהיגר מרוקו, משום שהוא מסתמך בו רבות על ספר האגור שנדפס לראשונה בנאפולי בשנת ה'ר"נ. הספר יצא מכתבי יד על ידי רבי דוד עובדיה בירושלים בשנת ה'תשס"א.
חיבור נוסף בנושאי סת"ם כתב רבי משה לפי סדר א"ב, חיבור זה לא שרד ועל קיומו אנו יודעים בעקבות פניותיו של רבי יצחק אבן וואליד אל רבי ידידיה מונסונייגו כדי להשיג אותו.
תולדות חייו ויצירותיו > כתבים נוספים

רבי משה חיבר גם פירוש על הלכות הרי"ף (בכתב יד) וכן נמצא ממנו קובץ בפולמוס (בכתב יד). כן הוא קונן על חורבן בתי הכנסת שנעזבו בגירוש ספרד.
ראו גם

תנ"ך קניקוט
יהדות ספרד
יהדות פאס
מסורה
לקריאה נוספת

רבי דוד עובדיה, מלאכת הסופר, מבוא, ירושלים, תשס"ט.
בנימין ריצ'לר, “The Scribe Moses ben Jacob Ibn Zabara of Spain: A Moroccan Saint?”‏, Jewish Art כרך 18, עמ': 141–147, 1992. (באנגלית)
הרב ישראל מ' פלס, "רבי משה זאברה בדור גירוש ספרד" בתוך: זכור לאברהם (חולון), עמ' רט–רכא, תש"ס–תשס"א.
יצחק ש' פנקובר, Masorah and Text Criticism, הוצאת מאגנס, 2014.
הערות שוליים

↑  ראו להלן. ישנה מסורת אותה מצא הרב דוד בירדוגו ב"כתבים ישנים" הקובעת כי רבי משה היגר למרוקו בשנת ה'ר"מ אל העיר מקנס. ראו: רבי יוסף משאש, אוצר המכתבים, חלק א, עמ' לח, ירושלים, תשכ"ו (אגרת משנת ה'תרס"ט).
↑  טוביה פרידמן, "לקוטות מכתב יד החיד"א", בתוך ספר החיד"א, עמ' צז, ירושלים, תשי"ט.
↑  רשימה של כמה מהם מופיעה אצל יעקב משה טולידאנו, אוצר גנזים, עמ' 212, ירושלים, תש"ך; רבי יוסף משאש, אוצר המכתבים א, עמ' לט, ירושלים, תשכ"ח. וראו גם אצל רבי דוד עובדיה בפרק לקריאה נוספת.
1 2 3 4  יעקב משה טולידאנו, חלקים מנר המערב חלק ב, בתוך: מקבציאל לח, עמ' תתכג, ירושלים, תשע"ב.
↑  ראו למשל: רבי יצחק אבן וואליד, ויאמר יצחק, אורח חיים סימן טז, ליבורנו, תרל"ו.
↑  רבי עמור אביטבול, מנחת העומר, אבן העזר סימן לג, ג'רבה, תש"י. על האופן המקודש שבו כתב רבי משה את ספרי התורה סופר במסורת יהודי מרוקו, ראו בקישור לספר "מלכי רבנן" המופיע בפרק "קישורים חיצוניים".
↑  ראו מקבציאל שבהערה. עדות על תיקון היריעות שנפגעו מופיעה אצל שם טוב גאגין שראה את הספר, ראו ספרו: כתר שם טוב א-ב, עמ' שכג, ירושלים, תש"ך.
↑  כף נקי, עמ' עט, לוד, תשע"ט. הדברים הובאו גם על ידי רבי אברהם אנקווה בספרו כרם חמר חלק ב,  סימן ז, דף סז עמוד א, ליוורנו, תרכ"ט.
יצוין שכתיב זה אינו חד משמעי בכתבי אבן זברה. אומנם בכתב ידו "חומש עם הפטרות ומגילות, הספרייה הבריטית 2286" (באתר: הספרייה הלאומית) התיבה מנוקדת בקמץ חטוף, וכעדותו של אבן צור, אבל בכתב ידו "תנ"ך קניקוט" (באתר: דיגיטל בודליאן) משנת ה'רל"ו ובכתב ידו "יסלזון דוד וימימה מספר 5" (באתר: הספרייה הלאומית), משנת ה'רל"ז, אותו העתיק על פי רבי ישראל הסופר, וכן בכתב היד המיוחס לו: "כתב יד הספרייה הבודליאנית 614" (באתר: דיגיטל בודליאן) שהיה בידי רבי אבנר ישראל הצרפתי וקטעים שנחסרו ממנו הושלמו על ידו – נכתבה האות ד' בקמץ. כן יצוין שהמסורת עליה העיד רבי כליפא נהגה בקרב יהודי מרוקו עד לשנים האחרונות, ראו: רבי משה עטייא, מעט מים, אורח חיים סימן יח, עמ' לג, ירושלים, תשנ"ט (מהדורה חדשה).
↑  מלכי רבנן, דף צ עמוד א, ירושלים, תרצ"א. ראו קישור בפרק "קישורים חיצוניים".
↑  רבי כליפא בן מלכא, כף נקי, עמ' תמג, לוד, תשע"ט. שם הזכיר את חומשיו של המדקדק "הראב"ע בן עטר" המצויים במרקש, הכותב כי הוא חברו של רבי משה וכי שניהם כתבו קינות על בתי הכנסת שנעזבו לאחר גירוש ספרד.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524546905171  GND: 1076288928  ISNI: 0000 0000 4598 2838  LCCN: no2002079647  ULAN: 500059373  VIAF: 26737345   WorldCat (עם VIAF): 26737345 
עמוד ראשון של ספר במדבר מכתיבת ידו של רבי משה (תנ"ך קניקוט)
שמחה בונם אורבאך

| --- | --- |

 לידה:  1913 ב' בטבת תרע"ד ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  1971 (בגיל 58 בערך) ג' באייר תשל"א קרית טבעון‏‎, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  שדה יעקב, קריית טבעון, אוניברסיטת בר-אילן
 תקופת הפעילות:  ?–1971 
 תחומי עיסוק:  פילוסופיה יהודית
 תפקידים נוספים:  רב קריית טבעון, פרופ' לפילוסופיה יהודית
 חיבוריו:  עמודי המחשבה הישראלית
 פרסים והוקרה:  פרס הרב קוק לספרות תורנית (1955)  פרס ירושלים לספרות תורנית (1962) 
 
שמחה בּוּנֶם אוּרבאך (נכתב לעיתים אורבך; ב' בטבת תרע"ד, 31 בדצמבר 1913 – ג' באייר תשל"א, 28 באפריל 1971) היה רב והוגה דעות ישראלי, חוקר פילוסופיה יהודית, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן, חתן פרס הרב קוק לשנת תשט"ו.
קורות חיים

אורבאך נולד בוורשה (אז תחת שלטון אימפריה הרוסית) לחיים ברוך הכהן אורבאך, צאצא למשפחת אדמו"רים, ולשרה הענא לבית נפרסטק. למד בישיבת מיר ובבית המדרש לרבנים "תחכמוני" ונסמך לרבנות. לאחר מכן למד באוניברסיטת בורדו בצרפת, ובתום לימודיו חזר לוורשה. היה יושב ראש תנועת הנוער "הבונה" בוורשה ועורך השבועון החרדי "דער נייער רוף". בשנת 1935 נישא לרייזל זילברשטיין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח לווילנה. אשתו וכל משפחתו נספו בשואה. אורבאך עצמו הצליח לברוח ליפן, ומשם דרך דרום אפריקה הגיע בקיץ תש"א לארץ ישראל. השלים את השכלתו האקדמית בתחום הפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים תש"ו–תש"ט היה רבו של מושב שדה יעקב, ולאחר מכן נבחר לרבה של קריית טבעון, תפקיד בו שימש עד שנת 1967. שימש שליח הסוכנות היהודית.
במקביל למשרתו הרבנית התמחה בפילוסופיה יהודית, והחל משנת תשי"ז (1957) שימש כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן ומרצה בכיר בחוג לפילוסופיה. בשנת תשט"ו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית (בקטגוריית ספרי מחקר ועזר תורניים) על ספרו הגדול "עמודי המחשבה הישראלית", ששני חלקיו הראשונים ראו אור עד אותה שנה. מנימוקי השופטים: הספר "הוא ניסיון ראשון במינו לתת למשכיל העברי בדורנו תמונתם של גדולי הפילוסופיה הישראלית, שהטביעו את חותמם על אמונת ישראל ועל מחשבתו הדתית לכל זרמיה... מחברו השקיע בו עבודה רבה ומרוכזת, ולהט פיוטי דתי מורגש בכל פרקיו". בשנת 1962, לאחר צאת הכרך השלישי, קיבל את פרס ירושלים לספרות תורנית. פרסם מאות מאמרים ומסות בבמות שונות, בהן "הצופה", "שבילין" ו"מאזנים".
בסתיו 1957 התאלמן מאשתו לאה. בשנת 1967 עבר לגור בתל אביב. נפטר בג' באייר תשל"א, בגיל 57, ערירי. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו.
מחקריו

אורבאך חקר את גדולי הפילוסופים היהודים, ובהם רבי סעדיה גאון, רבי יהודה הלוי, הרמב"ם, רבנו בחיי ורבי חסדאי קרשקש, ולאורך השנים פרסם את מחקריו. סמוך למותו ריכז את מחקריו והחל בהוצאתה לאור של המהדורה המחודשת של סדרת ספריו המונומנטלית "עמודי המחשבה הישראלית". זמן קצר לאחר הוצאת הכרך הראשון נפטר. שאר הכרכים יצאו לאחר מותו, על ידי המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית.
ספריו

וואס איז און וואס וויל הבונה?: גרונט שטריכען פון א אידעאלאגיע, ורשה: הבונה ('פראפאגאנדע ביבליאטעק פון הבונה', בראשור 1), תרצ"ה. (ביידיש)
עמודי המחשבה הישראלית: חמש דמויות בפילוסופיה, אנתולוגיה להגות ישראל , 3 כרכים, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית – המחלקה לחנוך ותרבות תורניים בגולה, תשי"ד 1953–תשכ"א. (התוכן: חלק א: ר' סעדיה גאון, ר' בחיי, ר' יהודה הלוי, תשי"ד-1953; חלק ב: רבנו משה בן מימון: מורה נבוכים, רבי יוסף אלבו: עקרים, תשט"ו; חלק ג: משנתו הפילוסופית של רבי חסדאי קרשקש, תשכ"א) (הספר זיכה את אורבאך בפרס הרב קוק)
מהדורה ב: עמודי המחשבה הישראלית: חמש דמויות בפילוסופיה, בצירוף אנתולוגיה להגות ישראל, 4 כרכים, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית – המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה, תשל"א–תשמ"ב. (התוכן: חלק א: לתולדות המחשבה הדתית בישראל; רבנו סעדיה גאון, אמונות ודעות; רבנו בחיי, חובות הלבבות; רבי יהודה הלוי, הכוזרי, תשל"א; חלק ב: רבנו משה בן מימון, מורה נבוכים; רבי יוסף אלבו, העיקרים, תשל"ב; חלק ג: משנתו הפילוסופית של רבי חסדאי קרשקש (ספר א), תשל"ז; חלק ד: משנתו הפילוסופית של רבי חסדאי קרשקש (ספר ב), תשמ"ב)
תולדות נשמה אחת: הלל צייטלין, האיש ומשנתו, טבעון: שם ויפת, 1953.
משנה תורה: הוא היד החזקה לרבינו משה בן מימון, מהדורה מנוקדת עם פירוש לעם, ספר יב: ספר קנין; מפורש על ידי הרב שמחה בונם אורבאך, בעריכת הרב מרדכי יהודה ליב זק"ש, ירושלים: מוסד הרב קוק ('רמב"ם לעם'), תשי"ט.
הלל צייטלין, תל אביב: הקונגרס היהודי העולמי – ההנהלה הראשית; תרבות וחינוך ('אישים בעם היהודי'), תשכ"ט. (ספרון)
משנתו של אנרי ברגסון, ספר א: תורת הינף החיים, רמת גן: בר אורין, 1970.
לקריאה נוספת

"הרב פרופ' שמחה בונם אורבאך ז"ל ", מ.ת.ת. ט–י (תשל"א), 7–17, 19.
דרור ארליך, 'שמחה בונם אורבאך: מגמתו החינוכית של הספר "עמודי המחשבה הישראלית", בתוך: דב שוורץ (עורך), אוניברסיטת בר-אילן – מרעיון למעש, כרכים א–ב, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו, עמ' 119–127.
הערות שוליים

↑  שלום חברים פליטים בווילנה ובקובנה, הצופה, 7 בדצמבר 1939
↑  הרב ש. ב. אורבאך רבה של שדה יעקב, הצופה, 1 בנובמבר 1946
↑  מוסדות דת בטבעון, הצופה, 12 בינואר 1950
↑  משה רוטן, תורת ישראל תורת ה' היא, הצופה, 23 בפברואר 1966
↑  הדם על החודש ללימודי יהדות בצרפת, הצופה, 2 באפריל 1953
↑  מנימוקי וועדת השופטים לפרס הרב קוק, הצופה, טור 2, 2 בספטמבר 1955.
↑  הוענקו פרסי ירושלים לספרות תורנית, חרות, 4 במאי 1962
↑  מסבה לכבוד הרב פרופסור ר' שמחה בונם אורבך, הצופה, 8 באוגוסט 1967
↑  שמחה בונם אורבאך באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  ביקורת: צבי מאיר רבינוביץ, עמודי המחשבה הישראלית, הצופה, 22 באפריל 1955; ט. פרשל, עמודי המחשבה הישראלית, חרות, 5 באוגוסט 1955; פ. מיזליש, משנתו הפילוסופית של ר' חסדאי קרשקש, מעריב, 10 בנובמבר 1961; מ. אג"ף, מחדשה של המחשבה היהודית המקורית: משנתו של ש.ב. אורבך על קרשקש, חרות, 19 בינואר 1962; אפרים שמואלי, ר' חסדאי קרשקש – עמוד המחשבה הישראלית, דבר, 26 בינואר 1962; ק. שבתאי, גאולת הרוח, דבר, 24 באפריל 1962.
↑  ביקורת: ד., ספר על הלל צייטלין, דבר, 8 בינואר 1954; אבי רות, "תולדות נשמה אחת", הצופה, 29 בינואר 1954.
↑  ביקורת: ר. רבינוביץ, הלל צייטלין כמאמין וכספקן, מעריב, 24 באוקטובר 1969.
↑  ביקורת: אליהו אגרס, תורת הינף החיים, דבר, 30 באוקטובר 1970; א. שאנן, ברגסון בראייה יהודית, דבר, 27 בנובמבר 1970; זהבה מנדלסון, הוגה ישראלי – על משנתו של ברגסון, מעריב, 8 בינואר 1971.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312206005171  PLWABN: 9810698155005606  BnF: cb15106061p (data)  GND: 1181132312  ISNI: 0000 0001 1562 3970  LCCN: nr00001692  NKC: zmp20231206348  NTA: 255970064  SUDOC: 23843818X  VIAF: 24436021   WorldCat (עם VIAF): 24436021
בוריס אלתרמן

| --- | --- |

 לידה:  4 במאי 1970 (בן 54) חרקוב, ברה"מ 
 הדרגה הגבוהה ביותר:  רב אמן משנת 1992
 מד כושר מרבי:  2662 (ספטמבר 1993)
 מד כושר נוכחי:  2608 ‏(אוקטובר 2024)
 מקצוע נוסף:  מאמן שחמט
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל
 פרסים והוקרה:  זוכה תחרות "עסקים קטנים"
 
בוריס אלתרמן, (ברוסית: Борис Альтерман; נולד ב-4 במאי 1970 בחרקוב, אוקראינה) הוא שחמטאי בדרגת רב-אמן, מאמן שחמט ומחבר ספרי שחמט ישראלי.
חבר נבחרת ישראל לשעבר, שייצג 4 פעמים את ישראל באולימפיאדות השחמט. מכהן כמנכ"ל מועדון השחמט ראשון לציון ומנכ"ל חברת ההדרכה "שחמט אלתרמן".
ביוגרפיה

אלתרמן החל לשחק שחמט בגיל 7 ועלה לישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20.

היה עוזרו האישי של אלוף העולם בשחמט, גרי קספרוב ושימש מנהל מקצועי של אקדמיית קספרוב לשחמט בין השנים 1999–2002.
ב-1998 הודח בסיבוב השני באליפות העולם.
תרם לפיתוח של תוכנת השחמט דיפ ג'וניור, שזכתה מספר פעמים באליפות העולם בשחמט למחשבים.
חיבר סדרה של ספרים בשם "מדריך הגמביט", העוסק בפתיחות כגון: גמביט אבנס, גמביט בודפשט, הגנת פטרוב ועוד.
אלתרמן הוא מנכ"ל חברת "שחמט אלתרמן" (לשעבר "אקדמיית שחמט אלתרמן" ו"אלתרמן - שחמט בשיטה אחרת"), שפועלת בשני תחומים מרכזיים: קידום תוכניות השחמט במערכת החינוך (בתי ספר וגני ילדים) וקידום השחמט כספורט הישגי (בניית קבוצות אימון לילדים מצטיינים). את החברה ייסד יחד עם אשתו, לובה אלתרמן, מורה ושחמטאית בדרגת מועמד לאמן. 

בשנת 2014 נמנתה החברה עם הזוכים בתחרות “עסקים קטנים" של ידיעות אחרונות, ynet ובנק הפועלים. אקדמיית שחמט בניהול אלתרמן פועלת גם בבית הספר שבח מופת.
הישגים בולטים

1987 - זכה במקום ראשון משותף באליפות ברית המועצות לצעירים.
1992 - זכה במקום ראשון בתחרות במינכן.
1993 - זכה במקום ראשון בתחרות בחיפה.
1995 - זכה במקום ראשון בתחרות בראשון לציון ובבייג'ינג.
1996 - זכה במקום ראשון בתחרות בבד חומבורג.
1997 - זכה בפעם השנייה במקום ראשון בתחרות בבייג'ינג.
2016 - הוביל את קבוצת מועדון ראשון לציון לסגנות אליפות הליגה הלאומית, לאחר שצבר בלוח הראשון 8.5 נקודות מ-11 אפשריות.
הופעות באולימפיאדות

אלתרמן ייצג 4 פעמים את ישראל באולימפיאדות השחמט.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
| 1992 | 3 | 2515 | 8.5 מ-12 | 7+ 3= 2- | 70.8 | 11 קבוצתי |
| 1994 | 1 עתודה | 2585 | 5.5 מ-9 | 2+ 7= 0- | 61.1 | 14 קבוצתי |
| 1996 | 3 | 2590 | 6.5 מ-11 | 4+ 5= 2- | 59.1 | 17 קבוצתי |
| 1998 | 1 | 2600 | 6 מ-10 | 4+ 4= 2- | 60 | 4 קבוצתי |
הערות שוליים

↑  חברת "שחמט אלתרמן"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0001 2304 3511  LCCN: nb2011019159  NTA: 326901191  VIAF: 172704765   WorldCat (עם VIAF): 172704765
מרצדס-בנץ C112

| --- | --- |

Mercedes-Benz C112
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  מרצדס בנץ
 שנות ייצור:  1991 (מכונית קונספט)
 יחידות שיוצרו:  1 
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 מודל קודם:  מרצדס-בנץ C111
 מפרט טכני
 מנוע:  V12 צילינדרים, 6.0 ליטר המפיק 408 כ"ס (מנוע מרכזי)
 מהירות מרבית:  312 קמ"ש
 
מרצדס-בנץ C112 (בגרמנית: Mercedes-Benz C112) היא מכונית קונספט, בתצורת מכונית ספורט, בעלת מנוע מרכזי, המוגדרת כמכונית-על, אשר הוצגה על ידי יצרנית הרכב הגרמנית מרצדס-בנץ בשנת 1991.
חברת "מרצדס-בנץ" קיבלה 700 הזמנות עבור המכונית, אבל המכונית מעולם לא נכנסה לייצור פעיל.
מרצדס-בנץ C112

מנוע מרכזי
2 מושבים
2 דלתות הדגם "Gull-wing door" (אנ') ("דלת של כנף")
תאוצה בין 0-100 קמ"ש היא 4.0 שניות
מערכת ABS (נגד נעילת גלגלים)
מערכת ASR (אנטי החלקה)
בקרת הגוף הפעיל (Active Body Control, or ABC) - שליטה ביציבות הרכב, באמצעות מערכת הידראולית בכל גלגל בתוספת חיישנים המנטרים את תנועות הרכב
ספוילרים - הספוילר הקדמי וספוילר הכנף האחורית, אשר ניתן להעביר כדי להבטיח את השילוב האופטימלי של מקדם גרר נמוך
גלריה

"מרצדס-בנץ C112"
"מרצדס-בנץ C112"
"מרצדס-בנץ C112"
"מרצדס-בנץ C112"
"מרצדס-בנץ C112"
"מרצדס-בנץ C112" - מבט לדלתות מסוג "Gull-wing door"
ראו גם

מרצדס-בנץ
מכונית קונספט
מרצדס-בנץ C111
לקריאה נוספת

"מרצדס-בנץ C112" - תמונות
הערות שוליים

↑  מכוניות המחקר של מרצדס-בנץ emercedesbenz.com
↑  "מרצדס-בנץ C112" supercars.net/blog/1991-mercedes-benz-c112
↑  "מרצדס-בנץ C112" fanmercedesbenz.com/1991-mercedes-benz-c112
↑  "מרצדס-בנץ C112" netcarshow.com/mercedes-benz/1991-c112_concept
הסכם ישראל–סודאן

| --- | --- |

נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ מקיים שיחת ועידה מהחדר הסגלגל בבית הלבן עם מנהיגי ישראל וסודאן במהלכה נודע על הנורמליזציה הצפויה בין המדינות, 23 באוקטובר 2020
 נושא:  הסכם מדיני
 מטרה:  כינון יחסים דיפלומטיים ושלום ונורמליזציה מלאה ישראל ישראל לבין סודאן סודאן (בתיווך ארצות הברית ארצות הברית)
 מקום חתימה:  ח'רטום, סודאן
 תאריך הצגה:  23 באוקטובר 2020
ישראל (בצבע ירוק) וסודאן (בצבע כתום) במפת המזרח התיכון.
הסכם ישראל–סודאן הוא הסכם עקרוני שהושג בין ממשלות ארצות הברית וסודאן לכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל וסודאן. ההצהרה בעניין זה נחתמה ב-6 בינואר 2021, אך נכון להיום (נובמבר 2024), עדיין לא נחתם הסכם הקבע בין ישראל לבין סודאן. ב-23 באוקטובר 2020 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בשיחת טלפון עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ועם מנהיגי הרפובליקה של סודאן שתוך מספר שבועות יפגשו משלחות הצדדים ויחל משא לקראת הגעה להסכמי שיתוף פעולה בתחומים שונים. ב-6 בינואר 2021 חתמה ממשלת סודאן על הצהרת הסכמי אברהם. כאמור, נכון להיום, הסכם הקבע טרם נחתם.
רקע

במלחמת העצמאות סודאן שלחה חיילים לתגבר יחידות של הצבא המצרי. גם במהלך מלחמת ששת הימים שלחה סודאן כוחות ללחימה נגד ישראל. יחסים חשאיים בין המדינות פותחו בסוף שנות החמישים; אנשי "המוסד" וקציני צה"ל סייעו למורדים הבדלנים בדרום סודאן בהדרכה צבאית ובסיוע רפואי.
בסוף אוגוסט 1967 נערכה בח'רטום, בירת סודאן ועידת ח'רטום. הוועידה התכנסה בעקבות מלחמת ששת הימים והשתתפו בה מנהיגי שמונה מדינות ערביות. ההצהרה שנוסחה בסופה קבעה את שלושת הלאווים: לא להכרה בישראל, לא למשא ומתן עם ישראל, לא לשלום עם ישראל, וזאת עד לסיום השליטה הישראלית בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
ב-1982 ערכו שר הביטחון אריאל שרון ומנכ"ל משרד החוץ דייב קמחי פגישה חשאית עם נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי. סודאן מילאה תפקיד מרכזי במהלך מבצע משה ומבצע שלמה. בהיעדר יחסים דיפלומטיים מלאים בין ישראל לאתיופיה, נוצר באמצעות "המוסד" קשר עם בכירים בסודאן הסמוכה. אלפים מיהודי אתיופיה הגיעו בהליכה רגלית עד לגבול סודאן ומשם הובלו לישראל.
לישראל מיוחסת מספר תקיפות על אדמת סודאן, חלקן אומתו על ידי ממשלת ישראל. ב-2009 השמידה ישראל שיירת משאיות שהסיעה אמצעי לחימה ששלחה איראן אל ארגון חמאס דרך סודאן. בנוסף לתקיפה על שיירת המשאיות, תקפה ישראל ספינת נשק איראנית. ב-23 באוקטובר 2012 הותקף מפעל התחמושת "ירמוך" בסודאן אשר ייצר נשק עבור חמאס. מקורות סודאנים טענו לאחר התקיפה כי היא בוצעה על ידי ישראל אם כי היא לא אישרה זאת באופן רשמי.