stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתכסות
השירים > קסם על ים כנרת

נכתב על ידי מרדכי הוניג. בשירו תיאר מרדכי את ערגתו אל הכנרת, וגם הביצוע של רונית אופיר לשיר יצא בתקופה שבה היה נהוג לשיר על יופייה של הארץ. לעומת זאת, המכשפות נתנו בגרסתן לשיר הקשר של שיר אהבה כואב לאישה. ב-1993 הופיעו לראשונה בטלוויזיה בתוכנית המיוחדת "שירי כנרת", במסגרת פסטיבל עין גב, עם הביצוע שלהן לשיר, והצליחו להדהים ולהסעיר את נעמי שמר שאמרה בתגובה: ”היהפוך כושי עורו? יהפוך גם יהפוך רבותי!”. השיר הוקלט לראשונה באפריל 1993 ואף יצא באותה שנה בתקליט שדרים שפרלמוטר ציירה את עטיפתו. השיר הוקלט עוד בטרם יצא האלבום הראשון, ורק לאחר 3 שנים, נכנס השיר לאלבום מתכסות שהיה השלישי של המכשפות.
השירים > הלילות הקסומים

מילים: עדה נסטוביץ'

לחן: אילן וירצברג

השיר בגרסתו המקורית הוא שיר ילדים, אך בגרסתן של המכשפות הוא שיר מעט אפל המשרה אווירה של הזיה נרקוטית.

הוקלט בנובמבר 1994.
השירים > The Taking of Peckham

מילים ולחן: Jim Bob & Fruitbag

הוקלט במאי 1995.

השיר בוצע במקור על ידי הלהקה "Carter the Unstoppable Sex Machine" (נכלל באלבומם 101 Damnations).
השירים > Shivers

מילים ולחן: Ronald Howard

סולנית הלהקה ענבל פרלמוטר, ושאר חברות הלהקה אהבו את שיריו של ניק קייב, וכשהגיע ארצה בפעם הראשונה פנתה אליו פרלמוטר במטרה שיקליט עמן את השיר "Shivers", אשר הוקלט במקור על ידי להקתו הראשונה של קייב, The boys next door. הקלטת השיר הייתה בגדר התגשמות חלום ללהקה, והיוותה אירוע בעולם המוזיקה הישראלי, בו הצליחה לראשונה להקה מקומית לשתף פעולה עם זמר בעל שם עולמי כדוגמת קייב.

עוד משתתפים: קורין אלאל - קולות
השירים > חיה בתוך קופסה

מילים: גדעון כפן, קורין אלאל

לחן, שירה וגיטרה: קורין אלאל
הוקלט ביולי 1995
השירים > ערפד

מילים, לחן, שירה וגיטרה: אלונה דניאל

השיר, שלראשונה הוקלט לדיסק "חתוך תוכן" של להקת טאטו, היה בגרסתו המקורית הרבה יותר איטי ומלודי. הוא זכה לביצוע נוסף של רביעיית מסנר שבו יובל מסנר הוסיף נגינת צ'לו דומיננטית. הביצוע באלבום הוא הרוקיסטי, הבועט ואף האגרסיבי ביותר מבין כל הביצועים שנעשו לשיר, ולמרות זאת בעיבוד זה הפזמון מנוגן בסגנון ג'אז.

הוקלט בדצמבר 1995.
השירים > שלוותא

מילים: אבי קורן

לחן: יאיר רוזנבלום

"שלוותא" הוא גרסה פסיכדלית לשיר "שלווה" של להקת הנח"ל. הוא מתאר את ההווי הצבאי שעליו נכתב השיר כמגוחך ואינפנטילי. שינוי השם מ"שלווה" ל"שלוותא" (בית חולים לחולי נפש) הופך את משמעותו של שם השיר באופן חד וסאטירי.

הוקלט בדצמבר 1995.
תקליט השדרים של "קסם על ים כנרת". יצא 3 שנים לפני הוצאת האלבום והיה הסינגל הראשון של המכשפות. ציירה את העטיפה ענבל פרלמוטר
מלכי פורטוגל

רשימת מלכי ומלכות ממלכת פורטוגל מתחילה ב-1139, עם הכרזתה של פורטוגל כממלכה עצמאית בידי המלך אפונסו הראשון ומסתיימת ב-5 באוקטובר 1910, עם הכרזתה של פורטוגל כרפובליקה וביטול המלוכה, בתקופת המלך מנואל השני.
מלכי פורטוגל נמנו עם ארבע שושלות:
בית בורגונדיה (שושלת אפונסו), מ-1143 עד 1383 או 1385 (ר' בהמשך בהתייחס לריבונות פורטוגל בשנים אלו)
בית אביש (שושלת ז'ואאו), מ-1385 עד 1580
הענף הפורטוגלי של בית הבסבורג (שושלת פיליפה), מ-1580 עד 1640
בית ברגנסה, 1640 - 1910
קודם לעצמאות פורטוגל

פורטוגל עלתה לראשונה כיחידה פוליטית עצמאית במאה ה-9, כשוימארה פרס כבש את "מחוז פורטוגל" בצפון פורטוגל (בין נהרות המניו והדורו) מן המורים, ששלטו בשטח למשך זמן קצר.
ניתן להצביע על מספר שושלות ששלטו בשטח לפני עצמאות פורטוגל:
הויזיגותים
השוואבים
מלכי אסטוריאס
מלכי גליסיה
מלכי קסטיליה
מלכי לאון
מלכי נווארה
קודם לעצמאות פורטוגל > דוכסות פורטוגל

בשנת 868 העניק אלפונסו השלישי, מלך אסטוריאס, את השטח שבצפון פורטוגל של ימינו לוימארה פרס, כשטח אוטונומי. השטח נקרא על שם העיר פורטוקאלה (כיום פורטו), שעמדה במרכזו. ב-1071 איבד אחד מצאצאיו של פרס, נונו מנדס, את העצמאות לטובת שלטון גליסיה. גרסיה השני, מלך גליסיה, היה הראשון שנשא בתואר "מלך פורטוגל". גרסיה לא זכה לשלוט זמן רב בשטח זה, שנכבש ב-1072 בידי אחיו וסופח לממלכת לאון. ב-1093 נוצרה מחדש דוכסות פורטוגל, תחת שלטונו של אנרי (אנריקה) מבורגונדיה.
אנריקה מבורגונדיה שאף להעניק לפורטוגל עצמאות מלאה. לאחר מותו משלה בדוכסות אלמנתו טרסה, ששימשה כעוצרת בשם בנם אפונסו, שהיה אז ילד. טרסה המשיכה להאבק עבור עצמאותה של פורטוגל וניהלה במסגרת זו מספר מלחמות. ב-1128 הודחה טרסה, ובנה עלה לשלטון בדוכסות ונודע בשם אפונסו הראשון.
ב-1139 הכריז אפונסו על עצמו כמלך פורטוגל. אלפונסו הרביעי, מלך לאון, הכיר במלכותו ב-1143. עצמאותה של פורטוגל זכתה להכרה מן האפיפיור אלכסנדר השלישי ב-1172, ויש הרואים בשנה זו את תחילת קיומה של פורטוגל כמדינה עצמאית.
בית בורגונדיה

ב-1139, או למצער 1143, הפך אפונסו למלך הראשון של פורטוגל העצמאית. שושלתו שלטה על פורטוגל במשך כמאתיים שנה, עד למותו של פרננדו הראשון. פרננדו הראשון הותיר אחריו בת יחידה (ללא בנים), ביאטריש, שהייתה נשואה לחואן הראשון, מלך קסטיליה. ביאטריש הוכתרה רשמית כמלכת פורטוגל, אך מתנגדיה טענו כי בשל נישואיה, שלטונה על פורטוגל מהווה למעשה איבוד הריבונות הפורטוגזית לטובת ממלכת קסטיליה ופרצה מלחמת אזרחים, שבסופה הודחה המלכה ועלתה שושלת בית אביש. במשך שנים הודר גם זכרה של ביאטריש מספרי ההיסטוריה בפורטוגל, בשל כך.
|  | שם | תמונה | משנת | עד | שם בפורטוגזית | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | אפונסו הראשון |  | 1139 | 1185 | Afonso Henriques | מלך למעשה כבר מ-1126 אך הכריז על עצמאות פורטוגל ב-1139 |
| 2 | סנשו הראשון |  | 1185 | 1211 | Sancho I |  |
| 3 | אפונסו השני |  | 1211 | 1223 | Afonso II |  |
| 4 | סנשו השני |  | 1223 | 1247 | Sancho II |  |
| 5 | אפונסו השלישי |  | 1247 | 1279 | Afonso III |  |
| 6 | דיניש |  | 1279 | 1325 | Dinis |  |
| 7 | אפונסו הרביעי |  | 1325 | 1357 | Afonso IV |  |
| 8 | פדרו הראשון |  | 1357 | 1367 | Pedro I |  |
| 9 | פרננדו הראשון |  | 1367 | 1383 | Fernando I | לא הותיר אחריו בנים; בתו היחידה, ביאטריש, ירשה את כסו כמלכת פורטוגל, אך מלכותה עורערה על ידי מלחמת אזרחים |
| 10 | ביאטריש |  | 1383 | 1385 | Beatriz | בתו היחידה של פרננדו הראשון שירשה את כס המלוכה; אך שלטונה עורר מחלוקת בשל טענות לאיבוד הריבונות לטובת קסטיליה והיא הודחה לטובת דודה, ז'ואאו הראשון, מקים בית אביש. |
בית אביש

על רקע מלחמת האזרחים בפורטוגל (לאחר מותו של פרננדו הראשון ועלייתה לשלטון של המלכה ביאטריש), ולאחר ניצחונו בקרב אלז'וברוטה, עלה לשלטון אחיו למחצה של פרננדו, ז'ואאו הראשון, אחד מבניו הבלתי-חוקיים של פדרו הראשון. תקופת שלטונו של בית אביש מאופיינת בין היתר בעלייתה של האימפריה הפורטוגזית וברדיפות נגד יהדות פורטוגל אשר בשיאן - הטבלת יהודי פורטוגל לנצרות והקמת האינקוויזיציה הפורטוגזית.
ב-1557 מת המלך ז'ואאו השלישי, ואת כסאו ירש נכדו סבשטיאו, שהיה אז בן שלוש. ב-1578 נהרג סבשטיאו בקרב אל-קסר אל-כביר והכתר עבר לידי אחי-סבו, אנריקה. אנריקה היה חשמן לפני עלותו לשלטון, ולא היה רשאי להינשא. הוא פנה לכנסייה בבקשה להתיר לו להינשא ולהוליד יורש, אך האפיפיור, שהיה כלי בידיה של שושלת הבסבורג היריבה, סירב לבקשתו. כתוצאה מכך גרם מותו של אנריקה, שנתיים לאחר עלותו לשלטון, למלחמת ירושה. יש הרואים במותו של אנריקה את קץ שלטונו של בית אביש, בעוד שאחרים מכירים בתקופת שלטונו הקצרה של אנטוניו, אב המנזר של קראטו (בנו הבלתי-חוקי של אחד מאחיהם של ז'ואאו השלישי ואנריקה) כחלק משלטונה של שושלת אביש, טרם נפילתה לטובת בית הבסבורג.
הספרות בסוגריים מציינות ספירת מניין המלכים על פי היסטוריונים אשר אינם מכירים בשלטונה של ביאטריש.
|  | שם | תמונה | משנת | עד | שם בפורטוגזית | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| (10) 11 | ז'ואאו הראשון |  | 1385 | 1433 | João I | אחיו-למחצה של פרננדו הראשון, בנו הבלתי-חוקי של פדרו הראשון |
| 12 (11) | דוארטה |  | 1433 | 1438 | Duarte |  |
| 13 (12) | אפונסו החמישי |  | 1438 | 1481 | Afonso V |  |
| 14 (13) | ז'ואאו השני |  | 1481 | 1495 | João II |  |
| 15 (14) | מנואל הראשון |  | 1495 | 1521 | Manuel I |  |
| 16 (15) | ז'ואאו השלישי |  | 1521 | 1557 | João III |  |
| 17 (16) | סבשטיאו |  | 1557 | 1578 | Sebastião | נכדו של ז'ואאו השלישי |
| 18 (17) | אנריקה |  | 1578 | 1580 | Henrique | חשמן, אחי-סבו של סבסטיאו ושאר-בשרו הקרוב ביותר |
| 19 (18) | אנטוניו, אב המנזר של קראטו |  | 1580 | 1580 | António I | שלטונו ארך 20 יום בלבד, עד פלישתו של מלך ספרד לפורטוגל; הוא הודח בידי האחרון ב-1580, אך המשיך לטעון לכתר פורטוגל מן האיים האזוריים עד 1583 |
הענף הפורטוגזי של בית הבסבורג

שושלת פיליפה עלתה לשלטון בפורטוגל ב-1581, כאשר פליפה השני, מלך ספרד השתלט על הממלכה לאחר מותו של המלך אנריקה (ונודע בפורטוגל בשם פיליפה הראשון). השושלת מנתה שלושה מלכים, כולם נקראו בשם פיליפה. שלטונה של השושלת הגיע לקצו ב-1640, לאחר התקוממות שפרצה תחת שלטונו של פיליפה השלישי, שניסה להחליש את האצולה הפורטוגזית וגרם להתדרדרות במצבה של האימפריה הפורטוגזית.
המספר בסוגריים מציין את מניין המלכים ללא אנטוניו וביאטריש (שנחשבו בעיני פלגים מסוימים כמלכים בלתי-חוקיים).
|  | שם | תמונה | משנת | עד | שם בפורטוגזית | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 20 (18, 19) | פיליפה הראשון |  | 1581 | 1598 | Filipe I | נקרא גם פליפה השני, מלך ספרד. |
| 21 (19 או 20) | פיליפה השני |  | 1598 | 1621 | Filipe II | נקרא גם פליפה השלישי, מלך ספרד. |
| 22 (20 או 21) | פיליפה השלישי |  | 1621 | 1640 | Filipe III | נקרא גם פליפה הרביעי, מלך ספרד. |
בית ברגנזה

לאחר מלחמת העצמאות של 1640, עלתה לכס המלוכה משפחת ברגנסה, משפחת אצולה פורטוגזית שלה קשרי דם למלך מנואל הראשון. המשפחה המשיכה לשלוט על פורטוגל עד הפיכתה לרפובליקה ב-1910. השושלת ממשיכה עד היום, וגם כיום קיימים טוענים לכתר פורטוגל מטעם משפחת ברגנסה (הנוכחי הוא דוארטה פיו).
כמו בטבלה הקודמת, המספרים בסוגריים מציינים את מניין שליטי פורטוגל ללא המלכה ביאטריש ו/או המלך אנטוניו.
|  | שם | תמונה | משנת | עד | שם בפורטוגזית | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 23 (22, 21) | ז'ואאו הרביעי |  | 1640 | 1656 | João IV | עלה לאחר מרד כנגד בית הבסבורג והשלטון הספרדי. |
| 24 (22 או 23) | אפונסו השישי |  | 1656 | 1667 | Afonso VI |  |
| 25 (23 או 24) | פדרו השני |  | 1667 | 1706 | Pedro II |  |
| 26 (24 או 25) | ז'ואאו החמישי |  | 1706 | 1750 | João V |  |
| 27 (25 או 26) | ז'וזה הראשון |  | 1750 | 1777 | José I |  |
| 28 (26 או 27) | מריה הראשונה (1734 – 1816) |  | 1777 | 1816 | Maria I | בתו של ז'וזה. הייתה נשואה לפדרו השלישי, מלך פורטוגל |
| 29 (27 או 28) | ז'ואאו השישי |  | 1816 | 1826 | João VI |  |
| 30 (28 או 29) | פדרו הרביעי |  | 1826 | 1826 | Pedro IV | הוכתר ב-1822 בתור קיסר ברזיל, וויתר לשם כך על כתר פורטוגל זמן מועט לאחר שירש אותו |
| 31 (29 או 30) | איזבל מריה |  | 1826 | 1828 | Isabel Maria de Bragança |  |
| 32 (30 או 31) | מיגל הראשון (1803-1866) |  | 1828 | 1834 | Miguel | היה שמרן, קתולי אדוק, בתקופתו פרצה מלחמת אזרחים ויש שלא הכירו בסמכותו |
| 33 (31 או 32) | מריה השנייה |  | 1834 | 1853 | Maria II | שלטה ביחד עם בעלה, פרננדו השני, מלך פורטוגל. מריה היא המונרך היחיד שנולד מחוץ לאירופה ושלט באחת ממדינות אירופה |
| 34 (32 או 33) | פדרו החמישי |  | 1853 | 1861 | Pedro V |  |
| 35 (33 או 34) | לואיש הראשון |  | 1861 | 1889 | Luís I | אחיו של פדרו החמישי |
| 36 (34 או 35) | קרלוש הראשון |  | 1889 | 1908 | Carlos I | נרצח ב-1908 יחד עם בנו הבכור, לואיש-פיליפה |
| 37 (35 או 36) | מנואל השני |  | 1908 | 1910 | Manuel II | הודח ב-1910 |
בית ברגנזה > טוענים לכתר, בני שושלת מיגל

לאחר הפלת שלטונו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל קם פלג בבית ברגנסה שראה במיגל ובצאצאיו את בעלי הטענה החוקית לכתר פורטוגל. לאחר הפיכת פורטוגל לרפובליקה, ממשיך פלג זה לטעון לכתר הפורטוגלי. מלך פורטוגל האחרון, מנואל השני, שהיה חשוך ילדים, הכיר על ערש דווי בדוארטה נונו, ראש השושלת היריבה, כיורש הכתר. בנו של דוארטה נונו, דוארטה פיו, הוא הטוען הנוכחי לכתר פורטוגל.
| שם | תמונה | נולד | מת | שם בפורטוגזית | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מיגל ("מיגל השני") |  | 1853 | 1927 | Miguel de Bragança |  |
| דוארטה נונו ("דוארטה השני") |  | 1907 | 1976 | Duarte II Nuno |  |
| דוארטה פיו ("דוארטה השלישי") |  | 1945 |  | Duarte III Pio | הטוען הנוכחי לכתר. חי כיום בפורטוגל. |
ראו גם

היסטוריה של פורטוגל
מערכת הגברה

מערכת הגברה היא אמצעי להגברת קול. המערכת אוספת צלילים ממקורות שונים, הופכת אותם לאותות חשמליים, מעבדת את האותות ומוציאה אותם כגלי קול מוגברים.
עקרונות פעולה

מערכות הגברה מכילות אמצעים לאיסוף צלילים וקולות. בשלב הראשון הם נקלט באמצעות מיקרופונים שונים הממוקמים בסמוך למקור הקול או מובנים בכלי הנגינה כגון גיטרה חשמלית. תפקידו של המיקרופון להמיר את גלי הקול לאותות חשמליים הנשלחים באמצעות כבל חשמלי למערבל אותות (באנגלית: מיקסר). כלי נגינה מסוימים כגון קלידים וסינטיסייזרים לא מצריכים מיקרופון הממיר גלי קול לגלים חשמליים שכן הם מייצרים מלכתחילה אותות חשמליים הנשלחים ישירות למערבל.
המערבל קולט את האותות וממזג אותם בעוצמות שונות הניתנות לכוונון. מהמערבל יוצא אות מעובד למגברים או לרמקולים מוגברים.
המגברים ממוקמים ביחידות נפרדות או לעיתים אף בתוך הרמקול מגבירים את עוצמת האותות החשמליים.
הרמקולים ממירים את האותות החשמליים לגלי קול. ככל שעוצמת האותות החשמליים גבוהה יותר כך עוצמת הקול הבוקעת מהרמקולים תהייה חזקה יותר.
רכיבי המערכת

מערכת הגברה מורכבת משרשרת רכיבים:
מיקרופון – מתמר או רכיב אלקטרוני שממיר צליל נשמע לאות חשמלי. המיקרופון מקבל מתח חשמלי ממכשיר הנקרא "פראמפ" (קדם-מגבר), כאשר מכשיר זה לרוב משולב בתוך המיקסר. במערכות הגברה ישנן שתי דרכים לחבר מיקרופון:
מיקרופון קווי שמחובר באמצעות כבל ישיר. מיקרופון כזה מקבל את הזנת החשמל באמצעות הכבל, ובאותה הדרך מועברים האותות מהמיקרופון למיקסר. בדרך כלל אורך הכבל המחבר את המיקרופון למיקסר מוגבל טכנית – מעל אורך מסוים נדרש מתאם על מנת שהאותות יגיעו למיקסר בעצמה מספיקה.
מיקרופון אלחוטי. מוזן באמצעות סוללות הנמצאות בתוך המיקרופון. במיקרופון עצמו יש משדר, שמשדר באמצעות גלי רדיו (קיימות טכנולוגיות שונות לצורת השידור), הנקלטים על ידי מקלט המחובר אל המיקסר. טווח הקליטה של מיקרופון כזה לרוב מוגבל עוד יותר מאשר מיקרופון קווי ואיכות השמע נפגעת בקלות ממגוון בעיות אפשריות. בעיות נפוצות במיקרופון אלחוטי – סוללת המיקרופון נגמרת מהר, וכתוצאה מכך נחלשים האותות המשודרים, המרחק ותנאי השטח בין המיקרופון לבין המקלט ודברים נוספים.
מיקסר (בעברית – מערבל צליל) – מכשיר המרכז את כל הערוצים הרצויים להשמעה (מקורות שמע). הערוצים (מקורות השמע) מחוברים לכניסות שמע. ניתן לכוון את עוצמת ההשמעה של מקורות השמע השונים ולרוב גם להתאימם לתוצאה הרצויה על ידי מחוגים, ובנוסף למחוגים אלו קיים מחוג נוסף הנקרא "Master" (מאסטר – שולט) ותפקידו לשלוט על עוצמת השמע שיוצאת מהמיקסר אל מגבר ההספק. קיימים מיקסרים המאפשרים לבצע כמה "מיקסים" (ערבולים) שונים במקביל. כיום ישנם מיקסרים דיגיטליים מקצועיים המסוגלים לנתב מאות ערוצי שמע וחלקם לא כוללים מחוגים חיצוניים כלל.
מגבר הספק (חשמלי) – מגבר הספק ממיר את האותות החשמליים המתקבלים מן המיקסר לחזקים יותר. המגבר מספק אותות חשמליים בעוצמה יותר חזקה ממה שקיבל אל הרמקולים. מגברי הספק מגבירים את האותות בעוצמות שונות, ונדרשת התאמה בין גודל ועוצמת הרמקול לבין עוצמת המגבר. לעיתים המגבר משולב בתוך הרמקול (רמקול אקטיבי) או בתוך המיקסר (לרוב במערכות כריזה).
רמקול – מתמר ההופך אותות חשמליים לצלילים שניתן לשמוע. הרמקול יכול להיות אקטיבי – הכוונה שיש שבתוכו מגבר חשמלי המספק לו חשמל, ויכול להיות פסיבי שאינו מכיל מגבר חשמלי בתוכו, ובמקרה כזה נדרש מגבר חשמלי חיצוני דרכו עובר הצליל.
התדרים הנמוכים ביותר (מכונים "וופרים")
תדרי אמצע
תדרים גבוהים מאוד (מכונים "טוויטרים")
סוגי מערכות הגברה

ישנם סוגים רבים של מערכות הגברה המיועדים למטרות שונות. להלן כמה סוגים בולטים של מערכות הגברה:
מערכות ליין אריי – מערכת הגברה מקצועית המורכבת מתור של רמקולים המסודרים אחד על גבי השני ומתוכננים לפזר צליל על פני שטח נרחב כאשר לרוב מערכת כזו מכילה סוגים שונים של רמקולים המיועדים כל אחד למרחק שונה, לרוב תלויים במגדל. מערכות אלו משמשות בעיקר הופעות מרובות משתתפים.
מערכות פרונטליות – מערכות הגברה קדמיות המורכבות מרמקול אחד או יותר ומיועדות לפיזור עוצמה של צליל למרחק מוגבל. ניתן להשתמש במערכות כאלו גם למופעים גדולים בתכנון נכון. מערכות כאלו נפוצות ביותר באירועים בעיקר במקומות סגורים.
מערכת כריזה – מערכת כריזה היא מערכת הגברה שנועדה להודעות קוליות. מערכת כריזה יכולה להשמיע מוזיקה אך באיכות נמוכה יחסית – עיקר מטרתה היא הגברה של דיבור אנושי. בהתאם, הרמקולים מסוגלים להשמיע מספר מצומצם של תדרי צליל, ואיכות הקול נמוכה מזאת שברמקול רגיל, אך עוצמת הקול שלהם לרוב חזקה מאוד ומערכת קטנה יחסית יכולה להשמיע צליל למרחק גדול. במערכת שמותקנת בשטח פתוח הרמקולים עמידים בפני גשם ומים.
ציוד אולפני – מערך של ציוד הגברה המיועד להקלטה, ומשכך אינו מכיל רכיבי הגברה לפיזור הצליל למרחק. במערכת יכולים להיות מספר מיקסרים, בדרך כלל משוכללים ומתקדמים, ובעלי ערוצים רבים. הצליל שנוצר מוקלט בדרך כלל למחשב. הרמקולים באולפן אינם בעלי עוצמה גבוהה, ועיקר העבודה מתבצעת באמצעות אוזניות. מיקרופונים באולפן לרוב יהיו בעלי טווח קליטה רחב יותר ורגישות גבוהה יותר ממערכת הגברה.
מערכת הגברה ביתית – מערכת הגברה קטנה במרכיביה. אינה כוללת מיקסר, והרמקולים משמיעים צלילים בעצמה נמוכה יחסית. בדרך כלל מערכת ביתית לא נזקקת למגבר חשמלי גדול. כמו כן, למערכת אין מספר רב של מיקרופונים ומקורות שמע. דוגמאות: מערכת סטריאו, מערכת רמקולים לקולנוע בייתי ורמקולים למחשב.
רמקול מוגבר – רמקול המשלב בתוכו מגבר ומיקסר מובנים. רמקולים אלו מיועדים להופעות חיות במועדונים, דיסקוטקים, ועמדות די ג'יי. עוצמתם של רמקולים אלו, נעה בין 120–136 דציבלים. על אף שאמצעי הגברה אלו לא נועדו לשימוש ביתי, בישראל קיימים דגמים זולים בעלי עוצמה דומה או פחותה יותר המכונים "בידורית", גם בשימוש ביתי, בחפלות ובחתונות פרטיות ובכללי בקרב הציבור המזרחי בישראל, דבר הגורם למטרדי רעש קשים.
הערות שוליים

↑  הגבלת רעש מדירות שכנים או מארועים באזור מגורים, באתר כל זכות
מערכת כריזה (הגברה) מרובת רמקולים
מדיקר

הנשיא לינדון ג'ונסון חותם על חוק המדיקר לצד הנשיא לשעבר הארי טרומן ואשתו בס, 30 ביולי 1965
מדיקר (באנגלית: Medicare) היא תוכנית ביטוח לאומית-חברתית, המנוהלת על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית מאז 1965. התוכנית מבטיחה גישה לביטוח בריאות לאמריקאים בגילאי 65 ומעלה, כמו גם לצעירים עם מוגבלויות ולאנשים עם מחלות כליה סופניות. כתוכנית ביטוח חברתית, מדיקר מפזרת את הסיכון הפיננסי הקשור למחלה על פני החברה, על מנת להגן על כל הפרטים החברים בה ובכך יש לה תפקיד חברתי שונה במקצת ממבטחים פרטיים למטרות רווח, המנהלים את תיק הסיכונים שלהם על ידי התאמת התמחור בהתאם לסיכון הנתפס.
מדיקר מציעה הטבה מוגדרת לכל הנרשמים. הטיפול בבתי החולים מכוסה על ידי Part A וחולים שאינם נזקקים לאשפוז מכוסים על ידי Part B. על מנת לכסות את הטבות Part A ו-Part B, מדיקר מציעה בחירה בין תוכנית רשת פתוחה למשלם יחיד (open-network single payer health care plan, מדיקר המסורתית) לבין תוכנית רשת (Medicare Advantage או מדיקר Part C), שבה הממשל הפדרלי משלם עבור ביטוח בריאות פרטי. לרוב המבוטחים במדיקר יש ביטוח רפואי מסורתי (76%) וליתר (24%) יש תוכנית Medicare Advantage. מדיקר Part D מכסה תרופות מרשם של חולים המטופלים במרפאות חוץ אך ורק דרך תוכניות פרטיות, או תוכניות לתרופות מרשם עצמאיות, או דרך תוכניות Medicare Advantage המציעות תרופות מרשם.
ב-2010 סיפקה מדיקר ביטוח בריאות ל-48 מיליון אמריקאים - 40 מיליון מבוטחים בני 65 ומעלה, ושמונה מיליון אנשים צעירים בעלי מוגבלויות. מדיקר משרתת אוכלוסייה גדולה של זקנים, חולים ובעלי הכנסה נמוכה. בממוצע, מדיקר מכסה כמחצית (48%) מעלויות הבריאות של המבוטחים. מבוטחי מדיקר חייבים לכסות את שאר העלות. עלויות אלו ש"מתוך הכיס" משתנות בהתאם לכמות שירותי הבריאות שמבוטחי מדיקר צורכים. הן עשויות לכלול שירותים שאינם מכוסים - דוגמת טיפול בראייה, שיניים, שמיעה וטיפולים לטווח ארוך - וביטוח משלים.
היסטוריית התוכנית

בשנת 1964 פורסם מחקר של דורותי פ. רייס לפיו לכמחצית מהקשישים בארצות הברית (כ-8.5 מיליון) אין ביטוח רפואי.
ב-1965 יצר הקונגרס של ארצות הברית את מדיקר תחת כותרת XVIII של חוק הביטוח הלאומי, על מנת לספק ביטוח בריאות לאנשים בני 65 ומעלה, ללא קשר להכנסתם או להיסטוריה הרפואית שלהם. בטרם נוצרה מדיקר, רק למחצית מהאנשים המבוגרים היה ביטוח בריאות, כשהכיסוי הביטוח לעיתים קרובות אינו זמין, או אינו מממן את צורכיהם של הנמנים עם המחצית השנייה, מפני שהמבוגרים יותר נהנו רק ממחצית ההכנסה של אנשים צעירים ושילמו כמעט פי שלושה לביטוח בריאות. מדיקר גם דרבנה את האינטגרציה של אלפי חדרי המתנה ושיטות עבודה של רופאים על ידי ביצוע תשלומים לספקי שירותי בריאות שהותנו בביטול ההפרדה הגזעית.
בשנת 1972 הרחיב הקונגרס את זכאות מדיקר לאנשים צעירים שיש להם נכויות קבועות והמקבלים תשלומי ביטוח נכות מהביטוח הלאומי ואלה הסובלים מאי-ספיקת כליות כרונית.
ב-2001 הרחיב שוב הקונגרס את מדיקר כך שתכסה אנשים צעירים הסובלים מ-ALS (מחלת לו גריג). בתחילה הייתה מדיקר מורכבת אך ורק מ-Part A שכיסה טיפול בבתי חולים ושירותי אשפוז אחרים ומ-Part B אשר כיסה טיפול במרפאות חוץ. הקונגרס הוסיף למדיקר את Part C (אשר נקרא במקור Medicare+Choice ולאחר מכן שונה שמו ל-Medicare Advantage), אשר אִפשר למבוטחים לקבל הטבות מדיקר באמצעות תוכנית פרטית, במסגרת ה-Balanced Budget Act of 1997 (חוק התקציב המאוזן 1997) כאשר Part D של מדיקר נוצר תחת Medicare Prescription Drug, Improvement, and Modernization Act מ-2003.
דמוגרפיה

אוכלוסיית המבוטחים במדיקר נבדלת באופנים משמעותיים מהאוכלוסייה הכללית. בהשוואה לשאר האמריקאים, מבוטחי מדיקר נוטים באופן לא פרופורציונלי להיות לבנים ונקבות (עקב תוחלת החיים הגבוהה יותר של נשים). הם גם מאופיינים במצב כלכלי רעוע יחסית:
בהתבסס על המחקר המקיף האחרון של אוכלוסיית מדיקר שהתקיים בשנת 2006, ההכנסה הממוצעת למשק בית של מבוטחי מדיקר עמדה על 22,600 דולר אמריקני, בהשוואה להכנסה חציונית של 48,201 דולר. בשנת 2008, 16% ממבוטחי מדיקר חיו בעוני, בהשוואה ל-13% מהאוכלוסייה הכללית.
משק הבית הטיפוסי של אזרחים קשישים הוא בעל חיסכון של 66,900 דולר אמריקני, בעוד שמחקרים מראים כי גבר ממוצע זקוק ל-124,000 דולר אמריקני לכיסוי טיפול רפואי בעת הפרישה, ואילו אישה ממוצעת זקוקה ל-152,000 דולר.
ביטוח רפואי מכסה 75% מהעלות של שירותים מכוסים, בממוצע, ו-48% מהעלויות הממוצעות לכל השירות הרפואי. המבוטח הטיפוסי במדיקר מתמודד עם עלויות של 3,000 דולר אמריקני מכספו שלו, ואילו ל-10% מהנרשמים ישנן עלויות מתוך הכיס בסכום של 8,300 דולר. לנשים ישנן עלויות מעט גבוהות יותר בממוצע - 3,236 דולר אמריקני לעומת 3,103 לגברים, ואילו למצטרפים מבוגרים ישנן עלויות גבוהות יותר באופן משמעותי.
למבוטחי מדיקר ישנם גם צורכי בריאות משמעותיים יותר בהשוואה לאוכלוסייה הכללית:
לרוב משמעותי ממבוטחי מדיקר - כ-87% - יש לפחות לקות רפואית כרונית אחת, ולכמעט מחציתם ישנן שלוש לקויות רפואיות כרוניות או יותר, בהשוואה ל-21% ול-7%, בהתאמה, בקרב האוכלוסייה הכללית. לכ-47% ממבוטחי מדיקר ישנו סוג כלשהו של הגבלת פעילות.
30% מהמבוטחים במדיקר מבקרים בחדר מיון בשנה נתונה, 21% שוהים באשפוז.
לבערך שני שלישים מהאזרחים המבוגרים נדרש לפחות פעם בחייהם סוג מסוים של טיפול לטווח ארוך ו-18% מהמבוטחים שוהים בטיפול סיעודי למשך שנה לפחות.
מבוטחי מדיקר מאופיינים גם בשכיחות גבוהה של פגיעה קוגניטיבית (31%) ובממוצע, לקשישים יש רמה נמוכה יותר של אוריינות בריאות בהשוואה לקבוצות גיל אחרות (ל-29% מהמבוגרים אוריינות בריאות למטה מבסיסית, בעוד שבקרב כל קבוצות הגיל האחרות, ללא יותר מ-13% יש אוריינות בריאות למטה מבסיסית). משמעות הדבר היא שקרוב לשליש מהקשישים חסרים את הכישורים הבסיסיים הנחוצים כדי "להשיג, לעבד ולהבין מידע רפואי בסיסי ושירותים הדרושים לקבלת החלטות בריאות מתאימות".
מינהל

המרכזים לשירותי מדיקר ומדיקייד (CMS), רכיב במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, מנהלים את מדיקר, מדיקייד, את הרגולטור לביטוח בריאות לילדים (SCHIP) ואת תוכנית שיפור המעבדה הקלינית (CLIA). לצד מחלקת העבודה של ארצות הברית ומחלקת האוצר של ארצות הברית, המרכזים לשירותי מדיקר ומדיקייד גם מיישמים את הוראות רפורמת הביטוח Portability and Accountability Act of 1996. מינהל הביטוח הלאומי אחראי לקביעת זכאות רפואית ועיבוד תשלומי פרמיה לתוכנית מדיקר.
האקטואר הראשי של המרכזים לשירותי מדיקר ומדיקייד אחראי על אספקת מידע חשבונאי ותחזית עלות לחבר הנאמנים של מדיקר, על מנת לסייע לו בהערכת האיתנות הפיננסית של התוכנית. חבר הנאמנים נדרש על פי חוק להנפיק דוחות שנתיים על מצבן הפיננסי של קרנות הנאמנות של מדיקר ודוחות אלו נדרשים להכיל הצהרה של חוות דעת אקטואריות של האקטואר הראשי.
מאז תחילת הפעלתה של תוכנית מדיקר, המרכזים לשירותי מדיקר ומדיקייד התקשרו חוזית עם חברות פרטיות שתפעלנה כמתווכות בין הממשל לבין ספקים רפואיים. קבלנים אלו בדרך כלל כבר בעלי ניסיון בתחום הביטוח או שירותי הבריאות. תהליכים לגביהם נחתמו חוזים כוללים תביעות ועיבוד תשלומים, הפעלת מוקדי שירות טלפוניים, גיוס קלינאים, וחקירות הונאה.
מימון

למדיקר מספר מקורות מימון. Part A ממומן ברובו על ידי הכנסות ממס בשיעור 2.9% המוטל על מעסיקים ועובדים (כל צד משלם 1.45%), אשר הוטל מתוקף חוק הביטוח הלאומי (Social Security Act) ומתוקף Federal Insurance Contributions Act tax משנת 1954. עד 31 בדצמבר 1993 החוק קבע סכום מקסימלי של פיצוי עליו מס מדיקר יכול להיות מוטל בכל שנה. החל מ-1 בינואר 1994, הוסרה מגבלת הפיצוי. עצמאים חייבים לשלם את כל 2.9% מהרווח הנקי (משום שהם הן מעסיקים והן עובדים), אולם הם רשאים לנכות מחצית מהמס מההכנסה בחישוב מס ההכנסה. החל משנת 2012, 2.9% מס ביטוח החולים יוסיף לחול על 200,000 הדולרים הראשונים של הכנסה ליחיד, או 250,000 דולר לזוגות שמגישים דוחות על הכנסה משותפת, והוא יעלה ל-3.8% מההכנסה העולה על סכומים אלו. Part B ו-Part D ממומנים על ידי פרמיות ששילמו מבוטחי מדיקר והכנסות קרן כלליות. בשנת 2011 הוצאות מדיקר היוו כ-15% מהתקציב הפדרלי ושיעור זה צפוי להאמיר ללמעלה מ-17% בשנת 2020.
פרישת דור הבייבי בום, שעד 2030 צפוי מספר המבוטחים הנמנים עם שורותיו להאמיר מ-48 מיליון ליותר מ-80 מיליון, כשבתוך כך מספר העובדים פר מבוטח צפוי לרדת מ-3.7 ל-2.4, ועלייה בעלויות שירותי הבריאות הכלליות, צפויה להציב אתגרים פיננסיים משמעותיים לתוכנית. הוצאות מדיקר צפויות להאמיר מ-560 מיליארד דולר בשנת 2010, עד לכדי יותר מטריליון דולר בשנת 2022. מצב בריאותם של בני דור הבייבי בום מהווה גורם חשוב: ל-20% מהם חמישה מצבים כרוניים או יותר אשר בהמשך יעמיסו על העלויות העתידיות של ביטוח הבריאות. בתגובה, קובעי המדיניות הציעו לאחרונה מספר הצעות מתחרות להפחתת עלויות מדיקר.