דוכסות ברמן-פרדן
היסטוריה

בתחילת מלחמת שלושים השנים, נסיכות-ארכיבישופות ברמן הלותרנית שמרה על נייטרליות, וכך גם רוב השטחים הפרוטסטנטיים בחוג הסקסוני התחתון, מחוז פיסקאלי וצבאי של האימפריה הרומית הקדושה. גם הנסיכות-בישופיות השכנה של ורדן ניסתה לשמור על נייטרליות, אך בהיותה חלק מהחוג הרייני-וסטפאלי התחתון, שהיה מוטרד מעימות בין שליטים קלוויניסטים, קתולים ולותרנים לבין שטחיהם, פרדן נכנסה במהרה למלחמה.
בשנת 1623 בחרה מועצת הקתדרלה של פרדן, המורכבת בעיקר מקפיטולרים לותרנים, את פרידריך השני, מנהל הנסיך-בישוף של פרדן לשליט הבישופות. מכיוון שהיה לותרני, הכס הקדוש שלל ממנו את התואר בישוף. אף על פי כן, הוא ומאוחר יותר המנהלים כונו לעיתים קרובות נסיכים-בישופים. פרידריך השני היה בנו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק.
בשנת 1626, כריסטיאן הרביעי, שהיה גם דוכס הולשטיין, ובכך וסאל של הקיסר, הצטרף לקואליציה האנטי-אימפריאלית של הרפובליקה ההולנדית וממלכת אנגליה בפיקודו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה. לאחר שכריסטיאן הרביעי הובס בקרב לותר אם ברנברג, ב-27 באוגוסט 1626, על ידי חיילי הליגה הקתולית בפיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי, הוא ושאר חייליו נמלטו לנסיכות-ארכיבישופות של ברמן והתמקמו במטה בשטאדה. המנהל יוהאן פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-גוטורפ, שהיה גם מנהל הנסיכות-בישופות של ליבק, ברח לליבק והותיר את הנסיכות-ארכיבישופות לשליטת המועצה והאצולה.
בשנת 1626, טילי וחיילי הליגה הקתולית שלו כבשו את פרדן, מה שגרם לאנשי הדת הלותרניים לברוח. הוא דרש ממועצת ברמן לאפשר לו להיכנס לנסיכות-ארכיבישופות, ובעוד המועצה הכריזה על נאמנותה לקיסר, הוא עיכב את התשובה לבקשה, בטענה שעליו להתייעץ בדיאט עם האצולה, בהליך ארוך.
בינתיים, כריסטיאן הרביעי סידר נחיתת חיילים הולנדים, אנגלים וצרפתים בברמן. את הפצרותיה של המועצה להפחתת התרומות, דחה כריסטיאן הרביעי בטענה שברגע שכוחות הליגה ישתלטו, הסחטנות שלו תראה כמועטה.
בשנת 1627, כריסטיאן הרביעי פרש מהנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, כדי להילחם בפלישה של ולנשטיין לדוכסות הולשטיין שלו. לאחר מכן פלש טילי לברמן וכבש את חלקיה הדרומיים. העיר ברמן סגרה את שערי העיר שלה והתבצרה מאחורי ביצוריה המשופרים. בשנת 1628, טילי כיתר את שטאדה עם חיל המצב שנותר בה של 3,500 חיילים דנים ואנגלים. ב-5 במאי 1628 העניק להם טילי מעבר בטוח לאנגליה ודנמרק-נורווגיה וכל ברמן הכנסייתית הייתה בידיו. כעת פנה טילי לעיר ברמן, אשר שילמה לו כופר של 10,000 טאלר על מנת להציל את עצמה ממצור. העיר נותרה לא כבושה.
האוכלוסיות בשתי הנסיכויות-הבישופיות היו נתונים לאמצעים של "קתוליזציה מחדש" במסגרת הקונטרה-רפורמציה, כאשר השירותים הלותרניים דוכאו וכמרים לותרניים גורשו. ביולי 1630, טילי ורוב הכובשים הקתולים נסוגו, מאחר שב-26 ביוני גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה נחת עם 15,000 חיילים בפנמינדה, ופתחו חזית חדשה במלחמת שלושים השנים. על ידי הדיפלומטיה הצרפתית הוא הצטרף לקואליציה אנטי-אימפריאלית חדשה, שאליה הצטרפה בקרוב גם הרפובליקה ההולנדית.
בפברואר 1631 יוהאן פרידריך, המנהל הלותרני הגולה של הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן וליבק התייעץ עם גוסטב השני אדולף ומספר נסיכים מסקסוניה התחתונה בלייפציג, כולם מוטרדים מהשפעתו הגוברת של בית הבסבורג מכוח צו ההשבה במספר נסיכויות-בישופיות לותרניות בצפון גרמניה. יוהאן פרידריך העלה רעיונות להחזיר את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן ולכן ביוני/יולי 1631 התחבר רשמית עם שוודיה. בשל המלחמה קיבל יוהאן פרידריך את הפיקוד השוודי, בעוד גוסטב אדולף הבטיח להחזיר את הנסיך-ארכיבישופות של ברמן למנהל הנבחר הגולה שלה.
באוקטובר, צבא שגויס לאחרונה על ידי יוהאן פרידריך החל לכבוש מחדש את הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, כשהוא נתמך על ידי חיילים שוודים ואף ניסה ללכוד את הנסיכות-בישופות השכנה של פרדן, והלכה למעשה להדיח את הנסיך-הבישוף הקתולי של פרדן לסירוגין פרנץ מוורטנברג ששלט בשנים 1630–1631, ולגרום לבריחת הכמורה הקתולית. בעקבות כך, הנסיכות-בישופות של פרדן הייתה נתונה אז לממשל צבאי שוודי.
הכיבוש מחדש של הנסיך-ארכיבישופות של ברמן, בסיוע כוחות משוודיה ומהעיר ברמן, הושלם עד 10 במאי 1632. יוהאן פרידריך חזר לתפקידו, רק כדי להבין מה משמעותה של עליונות שוודית. הנסיכות-ארכיבישופיות של ברמן סבלה ללא הרף מכניסת חיילים ומזון. היחסים בין האצילים, שנאלצו לנהל תחת כיבוש קתולי, לבין המנהל המוחזר היו קשים. האצילים העדיפו לנהל משא ומתן ישיר עם הכובשים, הפעם השוודים.
לאחר מותו של יוהאן פרידריך ב-1634, ראו המועצה והאצולה את הדחתו של הנסיך הדני פרידריך מתפקיד הבישוף על ידי הקיסר פרדיננד השני מכוח צו ההשבה כבלתי לגיטימי. אבל קודם כל היה צריך לשכנע את הכובשים השוודים, לאשר את הירושה של הנסיך פרידריך. בעקבות כך, המועצה והאצולה שלטו בנסיכות-ארכיבישופות עד לסיום המשא ומתן עם שוודיה. בשנת 1635, הוא ירש את תפקידו כמנהל הלותרני פרידריך השני במחוזות של ברמן ושל ורדן, אבל הוא היה כפוף לכריסטינה, מלכת שוודיה.
בשנים 1635–1636 הסכימו האצילים ופרדריק השני עם שוודיה על הנייטרליות של הנסיכויות-הבישופיות. אבל זה לא נמשך זמן רב, כי במלחמת תורסטנסון הדנית-שוודית בשנים 1643–1645 תפסו השוודים את השלטון בפועל בשתי הנסיכויות-הבישופויות. כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק נאלץ לחתום על השלום השני של ברומסברו ב-13 באוגוסט 1645, ומספר טריטוריות דניות, כולל שתי הנסיכויות-בישופיות שנכבשו על ידי השוודים, נמסרו לידיים שוודיות. בעקבות כך פרידריך השני נאלץ להתפטר כמנהל בשתי הנסיכויות-בישופויות. הוא ירש את אביו המנוח על כס המלכות הדני בתור פרדריק השלישי, מלך דנמרק ב-1648.
עם התחזקות כוחה של המעצמה הצבאית הגדולה שוודיה ושליטתה על הנסיכות-ארכיבישופות של ברמן, שהסתמנה במהלך המשא ומתן על הסכם וסטפאליה, חששה העיר ברמן ליפול גם תחת שלטון שוודי. לפיכך, העיר התחננה לאישור קיסרי למעמדה של חופשיות אימפריאלית משנת 1186 (מענק גלנהאוזן (גר')). בשנת 1646 העניק הקיסר פרדיננד השלישי לעיר הקיסרית החופשית ברמן את האישור המבוקש (דיפלומת לינץ (גר')).