stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צוערי פודולסק (סרט)
עלילה

הסרט מתחיל בימים האחרונים של שנת 1941, כאשר, אלכסנדר "סשה" וורונוב, בוגר בית היתומים, מגיע לבית הספר למודיעין במוסקבה. שם פוגש סשה את חבריו החדשים - גנה, נדיה וקוליה, שאינם חושדים עדיין כי יחד עם וורונוב יגלו סוכן חשאי שגויס על ידי הגרמנים. כשהמלחמה מתחילה והבחורים לומדים בחריצות את סודות ענייני הצבא 12 שעות ביום, זה לא מונע מהם מלהתאהב, לריב ולברוח מבית הספר.
בסתיו 1941 התקרבו צבאות גרמניה למוסקבה. הצוערים של בית הספר הארטילרי בפודולסק נשלחים כדי להגן על בירת המולדת - עכשיו הם התקווה היחידה. אלה תלמידי בית הספר של אתמול, שעליהם בכל מחיר לרסן את ההתקפה הפשיסטית על העיר לפני הגעת תגבורות של הצבא הסובייטי. עכשיו אלכסנדר וחבריו, יחד עם צוערים אחרים, יצטרכו לבצע את המוטל עליהם ולהוכיח את עצמם כבוגרים מוצלחים.
שחקנים ודמויות

אלכסיי ברדוקוב - אפאנסיי אלשקין
יבגני דיאטלוב - איוואן סטרלביצקי, קולונל, מפקד בית הספר לארטילריה
סרגיי בזרוקוב - איוואן סטארצ'ק
ליובוב קונסטנטינובה - מאשה גריגורייבה
ארטיום גובין - איגור יודין לברוב
גוראם באבישווילי - לוטננט מוסרידזה
דמיטרי סולקומיקין - לוטננט שאפובאלוב
רומן מדיאנוב - מייג'ור-גנרל וסילי סמירנוב
יקטרינה רדניקובה - ניקיטינה
סרגיי בונדרצ'וק - דמנטייב
דאריה אורסוליאק- ליזה אליושקינה
דניל ספיוואקובסקי- המהנדס אוגלוב
וסילי מישצ'נקו - יליסייב
גלב בוצ'קוב - סרג'נט יאחין
אולג אוטס - הצוער בוגאטוב
אלכסיי קופאשוב - סימונוב
גלב דנילוב - סלאביק ניקיטין
אלכסיי טחארוב - אזמאט חלילוב
דמיטרי טופול - איברגימוב
פאבל סטונט - ואסילקוב
גנאדי באחמוטסקי- קצין
מקסים איוואנוב - וובה
אליונה קאחוטה- אחות
ארטיום מלניצ'וק - אורלנקו
וסילי ז'וקוב - קאלינין
דניל איוואנוב - אנדריי טקאצ'נקו
סטאס שמלב - לוטננט בכיר נוסוב
ארטיום מישוקוב - חייל ורמאכט
אנסטסיה שמיאקינה - אחות
אלדר קאלימולין - שיפילוב
רומן יבדוקימוב - רמיזוב
אנדריי גאריסט- ליונקה זויב
ניקולאי סמסונוב - פילדמרשל פטרוב
אלכסיי וינוגראדוב - ירוחין
הפקה

הסרט הופק בשיתוף פעולה עם מושל מחוז מוסקבה, אנדריי וורוביוב, מושל מחוז קלוגה אנטולי ארטאמונוב ומנכ"ל חברת המטלורגיה של הרי אורל אנדריי קוזיצין.
הצילומים נערכו מאוגוסט עד נובמבר 2018 במחוז המשנה פודולסק שבמחוז מוסקבה ובמחוז קלוגה. סצנות של הימים טרם תחילת המלחמה צולמו באחוזת איוואנובסקיה בפודולסק, כאשר סצנות הקרב העיקריות צולמו במתחם הקולנוע Voyenfilm-Medyn, בו שוחזרו קרבות גדולים במיוחד של קו ההגנה של אילינסקי. הפרויקט נתמך על ידי משרד התרבות של הפדרציה הרוסית, משרד ההגנה של רוסיה, המשרד למצבי חירום והסתייע בסיוע מומחים מהארכיון המרכזי של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
הערות שוליים

↑  Подольские курсанты
↑  קדימון הסרט באתר יוטיוב
↑  קדימון הסרט
טנקים סובייטיים עוברים בכפר בדרך לאזור הקרב, אוקטובר 1941.
מוריס פרנדרגסט

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1858 סנט ג'ונס, קנדה 
 פטירה:  1 בפברואר 1924 (בגיל 65) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  פוסט-אימפרסיוניזם, אסכולת אשקאן 
 הושפע על ידי:  ג'יימס וילסון מוריס 
 יצירות ידועות:  Autumn 
 
מוריס פרנדרגאסט (באנגלית: Maurice Prendergast;‏ 1858-1924) היה אמן פוסט-אימפרסיוניסטי אמריקאי, שעבד בשמן, בצבעי מים ובהדפסים. הוא הציג כחבר ב-"שמונה", אם כי עדינות הקומפוזיציות שלו והיופי דמויי הפסיפס בסגנונו נבדלו מהכוונות האמנותיות והפילוסופיה של הקבוצה.
ביוגרפיה

מוריס פרנדרגאסט ואחותו התאומה, לוסי, נולדו, ב־10 באוקטובר 1858, בעמדת המסחר הסובארקטית של משפחתם בעיר סנט ג'ון, בניופאונדלנד, אז מושבה בצפון אמריקה הבריטית. לאחר כיבוש עמדת המסחר, המשפחה עברה לבוסטון. הוא גדל בסאות' אנד והוסמך כחניך לאמן מסחרי. הוא קיבל השראה מהדוגמה של הצייר מבוסטון האימפרסיוניסט צ'ילדה חסאם. פרנדרגסט, היה אדם ביישן שחווה חירשות גוברת בשנותיו המאוחרות, נשאר רווק לאורך חייו. הוא שמר קשר הדוק לאחיו הצעיר צ'ארלס, שהיה גם צייר פוסט-אימפרסיוניסטי.
פרנדרגאסט למד בפריז בין השנים 1891 - 1895, אצל גוסטב קורטויס וג'ין ג'וזף בנג'מין-קונסטנט ובאקדמיה ז'וליאן. במהלך שהות מוקדמות שלו בפריז, הוא פגש את הצייר הקנדי ג'יימס מוריס, שהכיר לו את אמני האוונגרד האנגלים ולטר סיקרט ואוברי בירדסלי, כולם מעריצים נלהבים של ג'יימס מקניל ויסלר. היכרות נוספת הייתה עם אדוארד ויילארד ופייר בונאר, הציבה אותו היטב במחנה הפוסט-אימפרסיוניסטי.
הוא למד גם את עבודותיהם של וינסנט ואן גוך וז'ורז' סרה בתערוכות הרטרוספקטיביות שהתקיימו בפריז בשנת 1891 ו-1892. פרנדרגאסט היה בנוסף אחד האמריקאים הראשונים שתמכו בעבודתו של פול סזאן והבינו את השימוש הבולט שלו בצבע.
פרנדרגאסט חזר לבוסטון בשנת 1895 ועבד בעיקר בצבעי מים. נסיעה לוונציה בשנת 1898 חשפה אותו לסצנות הז'אנר של ויטור קרפצ'יו ועודד אותו להתנסות בעיבודים מורכבים וקצביים עוד יותר. צבעי המים שלו מוונציה הם מהיצירות המוערכות ביותר שלו. בשנת 1900 היו לו תערוכות גדולות במכון האמנות בשיקגו ובגלריות מקבת בניו יורק, מה שזכה לשבחי הביקורת עליו. הוא הציג בתערוכה של מועדון האמנות הלאומי בשנת 1904, דרכה התיידד עם הציירים ויליאם גלקנס, רוברט אנרי וג'ון סלואן. הוא הציג עימם בשנת 1908 בגלריות מקבת, יחד עם ג'ורג' לוקס, אברט שין וארתור דייוויס, קבוצה הידועה באופן קולקטיבי לאחר המופע בשם "השמונה", שהפכו לחברים לכל החיים.
למרות בריאותו הלקויה שהפריעה לעבודתו, פרנדרגאסט המשיך להציג בתערוכות מרכזיות לאורך כל שארית חייו. אספנים חשובים כמו אלברט בארנס ופרדיננד האוואלד הפכו לפטרוניו לאחר הופעותיו בגלריית קרול ובגלריית דניאל. שבע עבודותיו בתערוכה הארמרי המפורסמת ב-1913 הציגו דוגמאות לבגרותו הסגנונית.
בשנת 1916 השתתף ב"חמישים במונטרוס", תערוכה בגלריה מונטרוס, שכללה גם יצירות של סזאן, מאטיס, סורה, ואן גוך. עבודתו הייתה נושא לרטרוספקטיבה בגלריה ג'וזף ברמר בשנת 1921, אך המוזיאון המטרופוליטן לאמנות סירב לארח תערוכה לזכר פרנדרגאסט לאחר מותו ב-1 בפברואר שנת 1924. באותה תקופה, אומנותו עדיין נתפסה כמתקדמת מדי עבור נאמני המטרופוליטן. תערוכת הזיכרון הראשונה שלו בניו יורק נערכה עשר שנים אחר כך במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
"השמונה"

פרנדרגאסט הוצג בגלריות מקבת בשנת 1908 עם קבוצת האמנים המכונים "השמונה" מכיוון שתמך במחאתם נגד ההטיה האקדמית ומדיניות התערוכה המגבילה של האקדמיה הלאומית לעיצוב. הוא האמין בפתיחות שופטים וללא פרסים, שתאפשר לאמנים עצמאיים או לא שגרתיים הזדמנות גדולה למצוא קהל רחב ומעריך יותר לעבודותיהם.
התערוכה זכתה למעמד אגדי בהיסטוריה של האמנות האמריקאית, נתפסת כאירוע מכריע בתגובה הציבורית לריאליזם של אסכולת אש קאן - שדגלה בייצוגית עירונית כסגנון שבו עבדו חמישה מהמשתתפים, אבל פרנדרגאסט הציג איתם, אף על פי שלא היה דבר משותף ביניהם בסגנון או בתוכן .
פרנדרגאסט היה מודרניסטי בהרבה מכל אחד מחברי הקבוצה האחרים. קשריו לשמונה לא בהכרח עזרו למוניטין שלו בטווח הרחוק. הוא היה עצמאי אמיתי, ולא השתלב בשום קטגוריה מסוימת של אמנות אמריקאית מודרנית.
יצירתו

עבודתו של פרנדרגאסט נקשרה מאוד מההתחלה בסצנות נינוחות בחופים ובפארקים. עבודתו המוקדמת הייתה בעיקר בצבעי מים והדפסים והוא ייצר למעלה ממאתיים כאלה בין 1895 ל־1902. הוא גם עשה ניסויים בציור שמן בשנות התשעים של המאה העשרים, אך לא התמקד במדיום הזה עד תחילת המאה העשרים.
הוא התפתח בתחילת הקריירה שלו והמשיך לאורך כל חייו לפתח את סגנונו האישי מאוד, עם צבעים מנוגדים, וצורות שטוחות, דפוסיות, מסודרות בקצב על בד.
ציוריו תוארו כפסיפסים דמויי שטיח.
הערות שוליים

↑  Prendergast Archive & Study Center, Williams College Museum of Art
↑  Carol Clark, Nancy Mowll Mathews, Prendergast family, Oxford University Press, 2003, Oxford Art Online
↑  Maurice Brazil Prendergast - The Complete Works - mauricebrazilprendergast.org, www.mauricebrazilprendergast.org
↑  Kennedy, Elizabeth. "Maurice B. Prendergast: The Modern Spirit" (pp. 109–119) in Elizabeth Kennedy (ed.), The Eight and American Modernisms (Chicago: University of Chicago Press, 2009).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278222705171  PLWABN: 9810647900105606  BnF: cb12738575g (data)  GND: 118741845  ISNI: 0000 0000 8262 1724  LCCN: n79046013  LNB: 000196542  NLA: 35561904  NTA: 06939413X  RKD: 64728  SELIBR: 325280  SNAC: w6tt4xm9  SUDOC: 028177223  Trove: 996552  ULAN: 500004329  VIAF: 71516829   WorldCat (עם VIAF): 71516829 
מוריס פרנדרגסט, פארק פרנקלין, בוסטון, 1895
מוריס פרנדרגסט, גני טילרי, פריז, 1895
מוריס פרנדרגסט, סנטרל פארק, ניו-יורק
אברהם אבלי קוסובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1787 
 פטירה:  1895  (בגיל 108 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1895 
 צאצאים:  חיים יהושע קסובסקי 
 
רבי אברהם אבלי קוסובסקי (קאסאווסקי, בכתיב אשכנזי; ה'תקמ"ז, 1787 בערך – י' בטבת ה'תרנ"ה, 1895) היה מרבני ירושלים במאה ה-19, ושימש כאב בית דין בעיר.
משפחתו

ידוע שהיה לו אח תלמיד חכם, שצאצאיו עלו לארץ ישראל. האגדה מספרת שבהיותו בירושלים חלם חלום שקוראים לו לבוא ללוויה של אחיו ומביאים אותו בארון לירושלים. הוא התעלם מהחלום, אך הוא חזר שוב באותו לילה. הרב אבלי היה שכן של הרב דיסקין, והוא ראה שהאור עוד דולק בביתו, ופנה אליו לקבל עצה. הרב דיסקין ביקש לצאת איתו למפרסת ביתו שהייתה צופה על הר הזיתים, ומספרים שהוא ראה תהלוכה של לוייה באמצע הלילה. כשהמת נקבר, הרב מבריסק אמר לו לומר קדיש. כעבור שבועיים הגיע אליו מברק שאחיו נפטר באותו יום.
צאצאיו

מאשתו הראשונה:
בתו חנה נולדה לו כנראה עוד באירופה (נפ' תרע"ו), נישאה למרדכי בן שמעון טורצקי (נפ' תר"ע). להם נולד בפולין הרב חיים טורצקי (נפ' 1951) שנישא למרים, ועלו לארץ ישראל מסלונים. נכדם של מרדכי וחנה הוא הרב אברהם אבא טורצקי (נפטר בשנת 1971).
ילדיו מאשתו השנייה, העטיל הענע בת הרב משה פיינשטין וחוה סימה:
בתו חוה סימא (1944-1862) נישאה לרב שלום לייב איזנבאך (נפ' 1918), מחבר ספר באר יצחק על סדר קדשים ותכלת מרדכי על טהרות. הנין שלהם הוא הרב נתנאל ספרין, האדמו"ר מקומארנא.
בתו מרים רחל (1865–1926), נישאה לרב יעקב גרונר (נולד 1868, נפטר כ"א בכסליו תשי"א), מחבר ספר זכרון יעקב. הרב ישראל גרוסמן הוא הנין שלה. נורתה ונרצחה על ידי ערבי בט' במרחשון.
בנו הוא הרב חיים יהושע קוסובסקי (1960-1872), 'בעל הקונקורדנציות' (אוצר לשון המשנה, התלמוד, תרגום אונקלוס). נכדו הוא הרב בנימין קוסובסקי שסיים את מפעלו של אביו (אוצר לשון תלמוד בבלי, השמות בתלמוד הבבלי, תוספתא, מדרשי ההלכה). נכד נוסף הוא הרב משה קוסובסקי, שכתב את הקונקורדנציה לתלמוד הירושלמי.
הקשר עם משפחת קוסובסקי שחור

הרב שאול קוסובסקי אביו של הרב יצחק קוסובסקי, רבה של יוהנסבורג, שייך במקור למשפחת שחור. השם קוסובסקי נוסף לשם משפחתו מאחר שבצעירותו בהיותו נער, ביקש להתחמק מגזירת הגיוס ברוסיה. לשם כך הוא אומץ על ידי זוג אנשים מבוגרים ונרשם כבנם וקיבל את שם משפחתם קוסובסקי. יש לשער שבני זוג אלו הם הרב אברהם אבלי ואשתו הראשונה.
לעיון נוסף

קונטרס "זכור לאברהם", יצא במלאת מאה ועשרים שנה להסתלקותו, שנת תשע"ה.
יחיאל גרוסמן, נצח משה, עמ' לג.
יעקב גליס, אנציקלופדיה לתולדות חכמי ארץ ישראל ח"א, עמ' קכח.
צ'רנוביל: אזור ההרחקה

| --- | --- |
 סוגה:  מדע בדיוני, סדרת היסטוריה אלטרנטיבית 
 כותבים:  איליה קוליקוב, יבגני ניקישוב 
 בימוי:  אנדרס באנקה (פרקים 1—10) פאבל קוסטומארוב (פרקים 11—16)
 שחקנים:  איליה שצ'רבינין  יבגני סטיצ'קין  כריסטינה קאזינסקאיה 
 ארץ מקור:  רוסיה 
 שפות:  רוסית 
 מקום התרחשות:  אזור מנוע כניסה - צ'רנוביל, פריפיאט, תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל, מוסקבה 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  8 
 הפקה
 מפיק:  אלכסנדר דולריין, יבגני ניקישוב 
 חברת הפקה:  SineLab Production RatPack Production 1-2-3 Production
 אורך פרק:  48 דקות
 שידור
 רשת שידור:  THT (עונה 1) TV-3 (עונה 2),  Premier (הסרט)
 פורמט (תמונה):  FullHD
 פורמט (קול):  Dolby Digital 2.0
 תקופת שידור מקורית:  13 באוקטובר 2014 – 3 באוקטובר 2019
 קישורים חיצוניים
 העונה הראשונה בערוץ ТНТ העונה השנייה בערוץ TV-3
 דף התוכנית ב-IMDb
 
"צ'רנוביל: תחום חריג" («Черно́быль. Зо́на отчужде́ния») סדרת הטלוויזיה רוסית שהופקה על ידי CineLab Production (СинеЛаб Продакшн; עונה 1) וחברת RatPack Production (עונה 2) בהזמנת ערוצי הטלוויזיה TNT ו-TV-3. העונה הראשונה שודרה בתאריכים 13–23 באוקטובר 2014 ב-TNT. שידור העונה השנייה התקיים בין ה-10 בנובמבר ל-1 בדצמבר 2017 בערוץ TV-3.‏ אירועי הסדרה מתרחשים באזור הסגור של תחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל.
עלילה > עונה 1

הסדרה מתרחשת בשנת 2013 ובשנת 1986, ערב אסון צ'רנוביל. הדמויות הראשיות הן חמישה מכרים: פאשה, ליושה, נסטיה, אניה וגושה.
למחרת בבוקר לאחר מסיבה בביתו של פשה מגיע נציג ספק שירותי האינטרנט כדי להגדיר חיבורים לאינטרנט. בעוד החברים יושבים במטבח, הוא לוקח כסף מהכספת ונמלט. לאחר שהבחינו באובדן, הם יוצאים על רכב וולגה במרדף אחר השודד בפריפיאט ומוצאים עצמם באופן אקראי תחילה במצבים מדהימים רבים, ואז מוצאים את עצמם בעבר. העיר פריפיאט נמצאת בסדרה בשתי צורות - בצורתה המודרנית הנטושה ובערב האסון.
בסופו של דבר, פשה מצליח לשנות את העתיד, והוא בסופו של דבר מוצא את עצמו בשנת 2013 האלטרנטיבית, שבה ברית המועצות לא קרסה, וכל האירועים לאחר התאונה בתחנת הכוח הגרעינית התרחשו בארצות הברית, שפורקה.
עלילה > עונה 2

אירועי העונה השנייה ממשיכים את אירועי העונה הראשונה ומתרחשת בשתי גרסאות אלטרנטיביות של המדינות: בברית המועצות ובארצות הברית, שהתפרקה, בה התרחשה ב-7 באוגוסט 1986 גרסה אלטרנטיבית לתאונה, אלא שהיא התרחשה בתחנות הכוח הגרעינית "Calvert Cliffs" במקום צ'רנוביל ויש מלחמת אזרחים חדשה.
פאשה נאלץ לאסוף שוב את חבריו המשתנים, לחזור לעבר ולהחזיר הכל למצב ההתחלתי. אליהם מצטרף ניקיטה המסתורית במסיכה, שמתחתיה הוא מסתיר את פניו המעוותים.
הגיבורים יבקרו במספר שכבות זמן, החל משנת 1956 ויסתיים בשנת 2013 החלופית.
עלילה > צ'רנוביל: אזור ההרחקה. הגמר

באזור האנומלי ליד פריפיאט, תחת סרקופג כור מספר 4 בצ'רנוביל, חברת GlobalKintek מבצעת בנייה בלתי חוקית. ועדה בינלאומית מיוחדת מנסה למנוע את התוכניות הללו, אך ממש בעת מסיבת העיתונאים, מותקפת מנהיגה על ידי קבוצה של טרוריסטים לא מוכרים בראשות פשה - הוא נלחם פעם אחת בהצלחה עם האזור, אך בסופו של דבר הוא הפך לחלק מהאזור. ארבעה מחבריו - אניה, ליושה, נסטיה וגושה - נוסעים לפריפיאט כדי לנסות להציל את פשה ולמנוע אסון חדש בקנה מידה עולמי.
שחקנים ודמויות

קונסטנטין דווידוב - פאבל "פשה" ורשינין
סרגיי רומנוביץ' - אלכסיי "ליושה" גורלוב
ולריה דמיטרייבה - אנסטסיה "נסטיה" מאדישבה
כריסטינה קאזינסקאיה - אנה "אניה" אנטונובה
אנוור חאלילואייב - גאורגי "גושה" פטרישצ'ב
איליה שצ'רבינין - איגור מאטבייב
יבגני סטיצ'קין - סרגיי קוסטנקו, קפטן ק.ג.ב. בשנת 1986/ מייג'ור גנרל בשירות הביטחון הפדרלי (ברוסיה של שנת 2013)
הפקה

מכיוון שהצילומים באזור האסור היו מסוכנים לבריאות, מעט מאוד סצנות צולמו שם (אלה היו רק פרקים קצרים שבהם אף אחד מהשחקנים לא היה מעורב). שאר הסצנות בפריפיאט צולמו ברוסיה בערים עם אדריכלות דומה (כולל מחנה החלוצים הנטוש "הצדעה" במחוז מוסקבה ובאזור נופש עם גלגל פריז הנטוש בעיר קולצ'וגינו, במחוז ולדימיר) ובנוף עם שימוש נרחב בגרפיקה ממוחשבת (למשל, נוף פנורמי של תחנת הכוח הגרעינית בצ'רנוביל לפני התאונה. כמה מסגרות שוחזרו במדויק מצילומי פריפיאט. חלק מהצילומים התרחשו בעיר מוסקבה, בה צולמו סצנות של פריפיאט לפני התאונה. המפיצים הציעו ליוצרי הסדרה להתאים את הקטעים לסרט קולנוע באורך מלא באורך שעתיים, אך המפיקים סירבו.
בקיץ 2016 מונה ארתור ג'ניבקיאן למנכ"ל רשת TNT. באוקטובר הוא החליט לנטוש את הסדרה "צ'רנוביל. אזור ההרחקה" ו"גוגול ", תוך התמקדות בסדרות בעלות תקציב קטם יותר. הסדרה הועברה לערוץ TV-3, שבראשה עמדו בסוף השנה מפיקי הסדרה ולרי פיודורוביץ' ויבגני ניקישוב.
סדרת הטלוויזיה החלה עם רייטינג גבוה בערוץ TNT. ב-13 באוקטובר 2014 צפו בה נתח של 28.4% ברוסיה (29.9% במוסקבה), כלומר כל צופה שלישי צפה בסדרה. חלקם בקרב נוער מגיל 18 עד 30.
הסדרה נכללה ברשימת "10 סדרות הטלוויזיה הרוסיות הטובות ביותר של 2014" על פי המגזין "Afisha". הסדרה הייתה מועמדת לפרס התאחדות מפיקי הקולנוע והטלוויזיה ולפרס TEFI.
בעונה השנייה של הסדרה שולב שיר של מקסים דונייבסקי בביצוע של Zivert.
הערות שוליים

↑  Страница второго сезона сериала на сайте канала «ТВ-3»
↑  Что объединяет «Московский» и «Чернобыль»? // Проект k26km, 29 мая 2013 года
↑  "Валерий Федорович и Евгений Никишов: «Продажи книг Гоголя этой осенью возрастут»". Кино-Театр.ру.
↑  "ТНТ поделился с ТВ-3 сериалами. Такие дорогие драматические сериалы, как Gogol, больше не подходят концепции ТНТ". Ведомости.
↑  "У ТВ-3 вновь сменилось руководство". Афиша.
↑  «Чернобыль» обошёл «Кухню» и «Дом с лилиями» // kino-teatr.ru, 15 октября 2014 года
↑  "10 лучших русских сериалов 2014 года". «Афиша».
פורת סלומון

אין תמונה חופשית
פורת סלומון (נולד בחיפה ב-18 בדצמבר 1980) הוא אמן ואוצר ישראלי. מייסד ומנהל פרדס – בית הספר הגבוה לאמנות בגבעת וושינגטון. יוצר בעיקר בציור, צילום ווידאו ארט. עבודותיו מוצגות בתערוכות בישראל ומחוצה לה.
ביוגרפיה

בשנת 1981 עברו הוריו למעלות-תרשיחא, שם גדל. סלומון הוא השני מבין תשעה ילדים, אביו עבד כמהנדס בכיר ברפאל - מערכות לחימה מתקדמות ואימו הייתה עקרת בית. אחרי לימודים בישיבה התיכונית בחיספין הגיע סלומון לישיבת ההסדר עתניאל, שם הכיר את הרב מנחם פרומן, הפך לתלמידו הקרוב ואף עבר בעקבותיו לישיבת תקוע. סלומון שהחל לצייר בילדותו, ואף רצה להפוך למקצוען בתחום, בחר ללמוד בבצלאל את התואר הראשון שלו (2004–2007). לאחר מכן בין 2008 ל-2009 למד ב'עלמא בית לתרבות עברית. ב-2012 חזר לבצלאל ללמוד תואר שני בתוכנית הבוגרים של בצלאל. מצייר בעיקר בסגנון ריאליסטי, ומשלב מדיות שונות בעבודותיו. נוגע בשאלות של החיים הדתיים העכשוויים. בעל תעודת הוראה מטעם האוניברסיטה העברית. בשנת 2013 הקים את בית הספר הגבוה לאמנות "פרדס" ומאז הוא מנהל את המוסד ומרצה בו.
אמנות

סלומון הציג בתערוכות רבות בישראל ומחוצה לה, ביניהן במוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון על התפר בירושלים, מוזיאון בת ים, גלריית נגא בת"א (LABA) ריגה – לטביה (zuzeum) וכן במיאמי ובניו יורק. זוכה פרס פרסר להצטיינות בציור לשנת 2007 ופרס שרת התרבות לאמן צעיר לשנת 2016. משמש כאוצר הפרויקט הרב-תחומי של "בין שמים לארץ" – אירוע אמנות שנתי שמחבר את השיח התרבותי וסצנת האמנות העכשווית עם עולם התוכן היהודי.
בקטלוג התערוכה 'אנו מכריזים בזאת' פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב לשנת 2016 נכתב עליו: "סלומון מאתגר את שדה האמנות הישראלית ממעמקי המקום האמוני והמתנחלי, ועושה זאת בכישרון ובעוצמה. עבודות הרישום והציור שלו מפגינות ידע, מיומנות ורגישות של צייר- רשם אמיתי. הפעולות שהוא יוזם והאובייקטים הפיסוליים מתכתבים עם המקרא ועם עולם האמונה, אך בו בזמן גם עם ההיסטוריה של האמנות, עם ראש מדוזה היווני, עם אמנות פרפורמטיבית ועם הקפיצה אל הריק של איב קליין". בעבודותיו של סלומון מתבטא הקשר למקורות ולמקום ממנו הוא מגיע, לדברי האוצרת שרית שפירא "הוא מנסח באופן ייחודי הרבה מאוד עניינים שהם בלב השיח של האמנות העכשווית, כמו אקסטזה ומעוף והתקדשות, בדידות, כמו השימוש ברדי־מייד, בנוסטלגיה, בתנועה. פורת נתן לזה את הטוויסט שלו. הקול הייחודי הזה קשור למה שהוא, לאדם שחי איפה שהוא חי ומאמין במה שמאמין ושייך לקבוצת התייחסות דמוגרפית שונה מאשר רוב הדור שלו באמנות. הוא אמן מצוין".
פורת תופש את האמנות כמרחב להצבת שאלות ודיונים. בריאיון למקור ראשון הוא אומר: "כמו ש'מי שפגע בו יצר הרע ימשוך אותו לבית המדרש', כך מי שיש לו שאלה, שייקח אותה לשדה האמנות. האמנות מכריחה את האמן להיות מאוד רציני ועקבי ביכולת שלו לשאול שאלות, ולכן מביאה איתה התמודדות בוגרת ועמוקה. המצב הגרוע הוא כששואלים שאלות שטחיות או פרובוקטיביות".
אמנות > יצירות

באמנותו הוא נמשך לשוליה הרפויים של הדת, בין המציאות הרוחנית והמוחשית, היכן שהאקסטזה של השמחה ותהום הייאוש נובעים מתוך אותה נקודה מדויקת.. באחת מעבודותיו מוצגת טונדו (תבנית עגולה) של חסידי ברסלב מרקדים על מכוניות, סלומון אימץ את הטונדו ששימשה בדרך כלל לתיאור סצנות שמימיות בכנסיות לציור נושא יהודי עכשווי מובהק. בעבודה מעניינת נוספת (ורוניקה), גילח סלומון את השיער שעל בטנו ויצר תווי פנים אנושיים, כמין מטפחת ורוניקה, נושא נוצרי מובהק של התגלות פניו של ישו על מטפחת שהושיטה לו אשה לניגוב זיעתו בהולכו בוויה דולורוזה.
אמנות > יצירות > "יהי רקיע"

מיצב וידאו שהוצג בתערוכה "פוסט-פוסטמודרניזם ≠ אוטופיה" ב-2013 במוזיאון חיפה לאמנות (אוצרת: סבטלנה ריינגולד). המיצב הוצג בהקרנת תקרה מחזורית. מיצב הווידאו המהפנט "יהי רקיע", המוקרן על תקרת חלל התצוגה, בנוי כמחווה לציורי התקרות בקפלות נוצריות שנשאו תפקיד דתי: להזכיר למאמין את אפסותו כאדם. התקרה מייצגת את עולם הרוח ומלכות השמים, בעוד שמתחתיה רוחש עולם החומר, הבשר והחטא. בעבודה זו מחבר פורת סלומון בין שמים לארץ ובין נצרות ליהדות. הוא מנסה לשבש את הדיכוטומיה המקובלת בתולדות האמנות החוצצת בין האל לבין החטא, ולהציע ראייה יהודית החותרת תחת המוסכמות הבסיסיות של תולדות האמנות. דמויות של שלושה חסידי ברסלב – דימוי יומיומי במרחב הישראלי – נראות כשהן צובעות גג תל אביבי מתקלף בגוני תכול, לבן ואפור, והופכות אותו לציור ענק של רקיע שמימי. דמויותיהן על הגג המצולמות מלמעלה (דרך חלון הסטודיו של האמן שהשקיף אל אחד מגגות דרום תל אביב) נראות כגמדים במהלך עבודה, עובדי אלוהים במובן המילולי של המילה, הבוראים את הרקיע. שוב ושוב הם טובלים את מברשותיהם הארוכות בדליי הצבע, חוזרים אל מרכז הגג להמשיך בצביעה, נעים על קו התפר שבין הרוחני והגשמי, האנושי לאלוהי ובין קודש לחול. עם סיום הציור פוצחים הברסלבים בריקוד.
אמנות > יצירות > "טרנזיט"

פורת הציג ביריד צבע טרי 2009 את מכונית ה”טרנזיט” מונחת הפוכה, כחיה גדולה, חסרת צורה ותואר, המוטלת על גבה. המראה המסויט של תאונת מכונית עולה בקנה אחד עם מסע ממושך שאפוף באווירה הזויה, מרחפת, סוריאליסטית כמעט. מכונית ה"טרנזיט" של פורת סלומון, אותו רכב משא מגושם, שייך לכרוניקה של דימויי מסעות המעסיקים את סלומון בעבודותיו הבאים לידי ביטוי בדימויים של רגעי מעבר ושל אתרים ואמצעים למסעות, למשל הקרוואנים. בתחתית המיצב, או למעשה, על גבי מה שהיה קודם לכן תקרת מכונית ה"טרנזיט" – נשפך שמן מכונות שחור, הנדמה כמשקע שנותר שם לאחר שרפה. נוזל עכור זה אף מגביר את תחושת האסון שהתרגש על רכב המשא/מסע של סלומון. בתוך הרכב אין איש, אולם על פני בריכת השמן השחור מוקרנת דמות וידאו מרקדת של חסיד ברסלב. דמות זו, של מדיום הווידאו, נראית כלכודה בין שמיים וארץ, או כברייה של מרומים המושבעת – מועלית באוב – במי הנוזל השחור: "כמלאך בציור של תקרה בארוקית המתקפת על פני הקרקעית", במילותיו של סלומון. האם זה אירוע אפל, אסור של בריות של מעלה שהביא את דמות זו להשתקף בפני הקרקע, באזור התחתון של העבודה? האם היה זה אסון, או שמא רגע מאגי מבורך של היפוך עולמות שאיפשר את התגלותה של מלכות שמיים במול האקסטטי של דמות החסיד של "טרנזיט"? לצופה פתרונות – או לפחות מסכת השאלות הזו, הנמסרת לידיו כדי שיתבונן ויהפוך בה. מסכת זו נושאת את עצמה אל שולחן הדיונים של 'שיח' האמנות העכשווית, בהביאה עימה את אזכורי האמנות הקלאסית, על שפע נושאיה ודימוייה, את הקשרי האמנות העכשווית – את זכרונות הקולנוע, את מראות האמריקנה בסצנת המודרניזם. אך כל אלה אין בהם די, אלא אם יוצגו כאמצעי מעבר אל "החיים שאחרי". אותם כלי מסע אמורים גם לסטות ממסלולם ולעבור לנתיב אחר, הזרוע בסימנים איקונוקלסטיים ובהוראותיה של תרבות (יהודית) שנקלעת בדרכה של מכונית ה"טרנזיט" העלובה, ושמקומה אינו עם מופעי הראווה (ה"ספקטאקלים"), הצורות המהוקצעות ותוארי הפאר.
אמנות > יצירות > "שבת"

צילום של משפחה יושבת סביב שולחן השבת. מחזה שכיח במקומותינו. אלא שהמשפחה שמראה סלומון ביצירתו מביאה סיפור אחר – האם חופנת את פניה בתנועה שיכולה לרמז לבכי, לייאוש או לתקווה של זמן הדלקת הנרות. ידיו של האב מאחורי ראשו, מחזיקות באקדח. מול שניהם על השולחן צלחות מלאות באורז. וילד כבן שנתיים, ישוב בכיסא תינוק, מתבונן בתמיהה על כל אלו, ועל השולחן מולו תלולית של עפר. סלומון צילם את משפחתו, בביתו, עם האקדח שלו. הצילום נעשה בתקופה מתוחה, זמן לא רב לפני כן נרצח שכנם ביישוב בת עין. ביצירה זו הוא מנסה לשאול על המציאות שבקיום הזה. הוא מבקש להתבונן בהם ולתהות לגביהם דרך בימוי חומרי על הקיום שלו – הבית, הילדים, הנוף וכן הלאה. הוא מביט מחדש בסיטואציה ושואל: "אילו מין חיים אלו שבהם דרים בכפיפה אחת תינוק ואקדח? איזו מין אבהות זו, ומהי אידיליה משפחתית ורוחנית העשויה מחומרים כאלו?"
פעילותו > פרויקט בין שמים לארץ

פורת סלומון מקים ואוצר בפרויקט הרב-תחומי של 'בין שמיים לארץ'. פרויקט זה הוא מעבדה לפיתוח מודל חדש של עשייה אמנותית, אמנות שנוצרת מתוך ובהשראת לימוד בית-מדרשי משותף. בשבע השנים האחרונות, בכל שנה מחדש, נפגשת קבוצת אמנים מגוונת במשך מספר חודשים ללימוד משותף של טקסטים יהודיים סביב נושא נבחר, ומגבשת מתוך הלימוד פרויקט שנתי שבמרכזו תערוכה קבוצתית. בנוסף סביב אותו נושא מקיימים אירועי אמנות מגוונים: פרפורמנס, שירה, התנבאות וצפייה בכוכבים. עם השנים הולכת ומתגבשת הקבוצה הגרעינית של הפרויקט, הכוללת אמנים ואנשי תרבות מעולמות תרבותיים ואמנותיים מגוונים, ביחד הם מנסחים את אופני הפעולה של הקבוצה. בנוסף לאמנים המשתייכים לקבוצה הגרעינית, במשך השנים, הציגו בפרויקט עשרות רבות של אמנים מהבכירים והבולטים ביותר באמנות הישראלית. באירועים השונים צפו במשך השנים אלפי מבקרים מקהלים מגוונים מכל קצוות החברה הישראלית, חילונים דתיים וחרדים. מקהל האמנות המקומי ועד לקהלים שזה להם מפגש ראשון עם אמנות עכשווית.
פעילותו > בית הספר פרדס

בשנת 2013 הקים פורת ביחד עם הרב מרדכי ורדי ויונתן אמיר את "פרדס" בית הספר הגבוה לאמנות בגבעת וושינגטון. "פרדס" מעמיד קול חדש של יוצרים ויוצרות המביאים עימם את השראתו של עולם הרוח היהודי ומבקשים ליצור ולהתבטא במרחב התרבותי הכללי, תוך יצירת זיקות חדשות בין עולם האמנות לעולם האמוני, באופן שיפרה ויעשיר את שניהם גם יחד. תוכנית הלימודים כוללת מערך הכשרה ברמה המקצועית ביותר, בהדרכת צוות אמנים ואמניות מהבכירים והמקוריים ביותר באמנות הישראלית. זאת במטרה לאפשר לתלמידי בית הספר לפתח יצירה מקורית וייחודית, המשתלבת בשיח התרבותי הישראלי ואינה נבדלת ממנו.
פעילותו > עיסוקים נוספים

נוסף על כך, סלומון הקים ומלמד במגמות האמנות באולפנת 'הללי' למצוינות באמנויות בגבעת וושינגטון, ובמגמה האזורית לבני-ישיבות בגוש עציון. סולומון הוא בוגר תוכנית קרן מנדל ישראל למנהיגות בתרבות יהודית לשנת 2020.
השכלה

1998-2002 – ישיבת הסדר עתניאל
2002-2003 – ישיבת ההסדר תקוע
2003-2007 – BFA בהצטיינות בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2006-2007 – תעודת הוראה, האוניברסיטה העברית ירושלים
2008-2009 – מכללת "עלמא", לימודי תרבות במסגרת תוכנית עמיתים
2012-2013 – MFA בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
הוראה

2008–2012 – מקים ומרכז מגמת אמנות, ישיבת בני עקיבא פסגת זאב, ירושלים
2009 – מרצה במכללת אמונה, ירושלים.
2010 – תיכון הימלפרב, ירושלים
2011–2013 – אולפנת "אמונה" לאמנויות, ירושלים
2013 – מייסד ומנהל 'פרדס' בית הספר הגבוה לאמנות גבעת וושינגטון
2013 – מרכז מגמת אמנות 'הללי' אולפנא לאמנויות גבעת וושינגטון.