stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מישלין אוסטרמייה
קורות חיים > קריירה בספורט > אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת לונדון (1948) זכתה אוסטרמייה ב-3 מדליות מהן 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 13.75 מטר, לפני אמליה פיצ'יניני מאיטליה (13.09 מטר) ואינה שיפר מאוסטריה (13.08 מטר), כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 13.14 מטר ובזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.92 מטר לפני אדרה קורדייל-ג'נטיל מאיטליה (41.17 מטר) ובת ארצה ג'קלין מזיאה (40.47 מטר) ומדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.61 מטר, אחרי אליס קוצ'מן מארצות הברית (1.68 מטר) ודורות'י אודם-טיילר מבריטניה (1.68 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1950 זכתה אוסטרמייה בשתי מדליות ארד בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 11.7 שניות ובהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 13.37 מטר. נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.22 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 48.5 שניות.
אוסטרמייה התגוררה והתחתנה בביירות, לבנון באוקטובר 1952. היא זכתה עם מועדון אגודת הספורט הארמנית בתואר אלופת צפון אפריקה ולבנון בכדורסל בשנת 1953.
קורות חיים > קריירה כפסנתרנית

הקונצרט הראשון של אוסטרמייה בפסנתר נערך בתוניס ב-12 ביוני 1935, בהיותה בת 12. לאחר שזכתה בפרס ראשון בפסנתר בקונסרבטוריון ב-13 ביולי 1946 היא השתתפה בתחרות בינלאומית לפסנתר שנערכה בז'נבה, שווייץ בשנת 1947 וסיימה במקום רביעי מתוך 900 מתחרים. היא הופיעה בקונצרטים רבים. היא מלמדת תורת המוזיקה בקונסרבטוריון של לוריאן, במשך כשמונה שנים. לאחר מות בעלה בשנת 1965, מסרטן הלבלב, היא עברה ללמד  בקונסרבטוריון של סן-ז'רמן-אן-לה במשך כשתים עשרה שנים.
תארים והישגים

בסך הכל זכתה אוסטרמייה ב-13 תוארי אליפות צרפת באתלטיקה: בריצת 60 מטר (1948), בריצת  80 מטר משוכות (1950), בקפיצה לגובה (1947), בהדיפת כדור ברזל (1945, 1946, 1947, 1948, 1950 ו-1951), בזריקת דיסקוס (1950) ובקרב חמש (1948 ו-1950).
בסך הכל קבעה אוסטרמייה 15 שיאים של צרפת: 1 בקפיצה לגובה, 10 בהדיפת כדור ברזל ו-4 בזריקת דיסקוס.
שיאים אישיים

הדיפת כדור ברזל: 13.79 מטר (1948)
זריקת דיסקוס: 44.40 מטר (1950)
קפיצה לגובה: 1.61 מטר (1946)
הערות שוליים

↑  מישלין אוסטרמייה,"Jews and the Olympic Games" ‏ עמ' 238, (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810652451105606  BnF: cb125153654 (data)  GND: 119499924  World Athletics: 14557477  ISNI: 0000 0000 7862 8165  LCCN: n97021419  MusicBrainz: 0696259a-e691-49b0-936a-8349ebd44f8a  SUDOC: 03439365X  VIAF: 47573195   WorldCat (עם VIAF): 47573195
מקדש הזהב בדמבולה

הכניסה אל מקדש המערות
מקדש הזהב בדמבולה או מקדש המערות בדמבולה שוכן במרכזה של סרי לנקה, כ-70 ק"מ מצפון לעיר הקדושה קאנדי. זהו מערך המערות הבודהיסטיות הגדול והשמור ביותר במדינה, ומאז שנת 1991 הוא מוכרז כאתר מורשת עולמית. המערות שוכנות בסלע בגובה של 150 מטר מדרום לעיר דמבולה, וזה משקיף על המישורים שסביבו. בסלע 80 מערות ששימשו למגורי נזירים וחמש המערות הגבוהות ביותר משמשות כמקדשים. אלה מכילות 153 פסלי בודהה ועיטורי קיר עשירים בשטח של 1,950 מ"ר הקשורים בחייו. בנוסף נמצאים באתר שלושה פסלים של מלכי סרי לנקה וארבעה פסלים של אלים הינדים.
היסטוריה

הסלע בדמבולה היה למרכז דתי בודהיסטי במאה ה-3 לפנה"ס ומאז היה פעיל משך יותר מ-2200 שנים עד להווה. עם זאת, קיימות במקום עדויות לפעילות אנושית בתקופה הפרהיסטורית, ובכלל זה גם אתר מגליתים השוכן בקרבת מקום. במאה ה-1 לפנה"ס הפכו חמשת מסתורי הסלע הגבוהים ביותר והפונים לכיוון דרום למקדשים.
בין המאה ה-5 למאה ה-12 הורחבו מסתורי סלע אלה ונבנו קירות שחצצו בינם לבין החוץ, כך שהפכו למערות מובחנות. בסופה של התקופה כבר קיבל האתר את עיקר צורתו ואופיו הנוכחי. המערות שופצו במאה ה-18, וציורי הקיר חודשו בסגנון האסכולה של קאנדי באותה תקופה. עוד נוסף גג מעל צידן החיצוני של המערות, ויצר מעין אכסדרה. במאה ה-19 ובמאה ה-20 המשיכו עבודות חידוש האתר לפי הצורך, ציורי קיר שמצבם התדרדר חודשו ובשנות השלושים של המאה ה-20, נבנתה האכסדרה מחדש, בסגנון המערב יסודות אירופים ואסיתיים.
בשנת 1991 הוכר המקום כאתר מורשת עולמית בשטח של 25 הקטאר, ובשנת 2000 נוסף לו מקדש מצועצע מודרני, שהוקם במימון יפני. המקדש שוכן לרגלי הסלע בכניסה אל האתר, ועל גגו הוצב פסל בודהה מודרני מוזהב הנישא לגובה של 30 מטר.
האתר

במערה הראשונה, מערת "המלך האלוהי" (Devaraja Viharaya), נמצא פסל הבודהה השוכב הגדול באתר. הפסל נחצב בסלע, אורכו 15 מטר והוא נצבע פעמים רבות, לאחרונה במאה ה-20. לרגליו של הבודהה ניצב פסל תלמידו אנאנדה. במערה מקדש קטן ובו פסל של האל וישנו.
המערה השנייה או מערת "המלכים הרמים" (Maharaja Vihariya) היא המערה הגדולה והמרשימה באתר. אורכה 52 מטר, רוחבה 23 מטר וגובהה המקסימלי הוא 7 מטר. המערה נקראת על שם שני פסלי המלכים שנמצאים בה. נוסף לאלה נמצאים בה 16 פסלי בודהה עומדים ו-40 פסלים נוספים יישובים. פסל הבודהה המרכזי שהיה מצופה בעבר בזהב, ישוב מתחת לקשת מקושטת בדרקונים. במערה זרם בלתי פוסק של מים המטפטפים מהקיר ונאספים לצורכי פולחן.
המערה השלישית היא מערת "המקדש הגדול החדש" (Maha Alut Viharaya) והיא נפרדת מקודמתה בקיר לבנים. מערה זו שימשה עד למאה ה-18 כחדר אחסנה, מועד בו הפכה למקדש. גם במערה זו פסל שכוב של בודהה ו-50 פסלי בודהה נוספים.
המערה הרביעית מכונה "המערה המערבית" (Pachima Viharaya) למרות שאינה המערבית מבין המערות. מערה זו והמערה החמישית, מערת "המקדש החדש השני" (Devana Alut Viharaya), קטנות יותר ונושאות עניין פחות.
גלריה

מבט מהכניסה אל מקדש המערות לעבר המישור שמסביב
מקדש הבאב

מקדש הבאב (פרסית مقام اعلی - "המקום העליון"; ערבית ضريح الباب - "צריח הבאב") הוא מקדש בהאי השוכן במתחם הבהאי על מורדותיו הצפוניים של הכרמל בחיפה, והמכונה לעיתים "כיפת הבהאים", "כיפת הבאב" או "כיפת הזהב". המקדש הוא אחד מסמליה הבולטים של העיר חיפה.
במקדש שמורים שרידיו של סיד עלי מוחמד שיראזי, מייסד הבאביזם שנודע בכינוי ה"באב" ("השער"), הנחשב למבשר הראשון של הדת הבהאית. למרות שהמקדש נחשב בעיני הבהאים כמקום השני בקדושתו לאחר אל-באהג'ה בעכו, הוא ללא ספק המבנה הבהאי הידוע ביותר בישראל ובעולם כולו, והוא מזוהה עם הדת יותר מכל. המקדש הוא כיום אחד משני אתרי העלייה לרגל החשובים ביותר למאמיני הדת הבהאית.
מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, הורה לבנו, עבד אל-בהאא', את המיקום המדויק להקמתו של המקדש, בעת סיור שערכו יחדיו בחיפה ב-1891, שנה לפני מותו של הראשון. עבד אל-בהאא' תכנן את המבנה, וזה הוקם מאוחר יותר על ידי נכדו, שוגי אפנדי. בשנת 2008 הוכרז המקדש, יחד עם מספר אתרים בהאים נוספים בחיפה ובגליל המערבי, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה

ב-21 במרץ 1909 הונחו שרידיו של הבאב במאוזוליאום בן שישה חדרים, אשר הוקם במקום בו ניצב כיום המקדש. המאוזוליאום נבנה מאבן מקומית, ושכן מעל המושבה הגרמנית. באחד החדרים במבנה הונחו גם שרידיו של עבד אל-בהאא', בנו של הבהאא אללה, בחודש נובמבר 1921, אך הם צפויים להיות מועברים להיכל עבד אל-בהאא לכשזה יבנה. שלושה חדרים נוספים נבנו במבנה בין השנים 1928–1929, וב-23 במאי 1944, מאה שנים לאחר הכרזת הבאב, הוצג דגם של המקדש בגובה של 60 ס"מ.
ב-1948 נחתמו ההסכמים לביצוע העבודות, וב-1949 הניח שוגי אפנדי, מנהיגה של הדת באותה עת, את אבן הפינה למקדש. הוא הוקם מעל המאוזוליאום הקיים, והבנייה הסתיימה באוקטובר 1953 במימון הקהילות הבהאיות ברחבי העולם. עלות הקמת המבנה עמדה על 750,000 דולר אמריקני.
אדריכל המבנה היה ויליאם מקסוול, בהאי קנדי וחותנו של שוגי אפנדי. הוא הקים את המבנה לפי הנחיותיו הכלליות של שוגי אפנדי, ובכלל זה הנחייתו לשלב יסודות אדריכליים מזרחיים ומערביים, אך האחרון הותיר בידי האדריכל את הפרטים המדויקים. מקסוול נפטר ב-1952 ושוגי אפנדי הנציח את זכרו בשמו של השער הדרומי של המקדש. רוב חומרי הבניין למקדש הבאב הובאו מאיטליה, ולמעשה, 36 עמודים ו-28 קשתות נחצבו ועוצבו שם, והועברו בדרך הים לישראל כשהם מוכנים.
עם חנוכתו תיאר שוגי אפנדי את המבנה, כדלקמן:
"מלכת הכרמל שהומלכה (על) הר האל, מוכתרת בזהב זוהר, לבושה (ב)לבן בוהק, מוקפת (ב)ברקת ירוקה, המשובבת כל עין רואה מהאוויר, הים, המישור ומהגבעה".
המבנה

המבנה משלב סגנון בנייה מזרחי ומערבי, וניצב בלב הגנים הבהאים. מעליו מטפסות תשע טראסות במעלה ההר המוליכות אל מרכז הכרמל, ומתחתיו מובילות תשע טראסות נוספות אל המושבה הגרמנית.
בקומתו הראשונה ארקאדה רבועה שעמודיה עשויים גרניט ורודה. הארקדה נושאת מעקה מעוטר בפסיפסים בצבעי ברקת ושני, המקיף רחבה רבועה. במרכז הרחבה ניצבת הקומה השנייה והמתומנת של המבנה ומעליה ניצבים שמונה צריחים מחודדים קטנים, המחוברים זה לזה במעקה פלדה מסוגנן. מעליה שוכנת קומה שלישית בצורת גליל בגובה של 11 מטר, שבו קבועים 18 חלונות. מעל לאחרונה קבועה כיפת המבנה המוזהבת. זו עשויה מ-12,000 אריחי זהב מזוגגים בחמישים צורות וגדלים, אשר יוצרו בהולנד. משקלן הכולל של כל הקומות שמעל לארקאדה הוא למעלה מ-1,000 טון. המקדש המואר בלילה, היה לסמלה המוכר ביותר של העיר חיפה.
פנים המבנה מיועד לתפילה ולמדיטציה, ולא נערכים בו טקסים דתיים. נוסח התפילה המיוחדת הנאמרת בעת הביקור במקדש, תלוי על קיר המבנה בערבית ובאנגלית.
תקריב הארקאדה
הארקאדה הצפונית
תקריב המעקה מעל הקומה הראשונה
מקדש הבאב בעבודות שיפוץ, 2010–2011
מקדש הבאב בשנת 1959
מקדש הבאב והמושבה הגרמנית ב-1950
הערות שוליים

↑  Golden anniversary of the Queen of Carmel
↑  Golden anniversary of the Queen of Carmel
| דגל ישראל סמל אונסק"ו אתרי מורשת עולמית בישראל |
| --- | --- | --- |
| אתרים | העיר העתיקה בירושלים וחומותיה • מצדה • העיר העתיקה בעכו • העיר הלבנה בתל אביב • מערות בית גוברין ומרשה בגבעות יהודה (בית גוברין ומרשה) • בית שערים |  |
| המקומות הבהאים הקדושים בחיפה ובגליל המערבי | המרכז הבהאי העולמי: מקדש הבאב • אל-באהג'ה • בית הצדק העולמי |  |
| תלים מקראיים | תל מגידו • תל חצור • תל באר שבע |  |
| דרך הבשמים | עבדת • ממשית • חלוצה • שבטה • מואה הנבטית • חורבת קצרה • מצד נקרות • מצד גרפון • מצד סהרונים • מצד מחמל |  |
| נחל מערות | מערת תנור • מערת גמל • מערת הנחל • מערת הגדי |  |
| הדת הבהאית הכוכב הבהאי |
| --- | --- | --- |
| דמויות מרכזיות | עלי מוחמד שיראזי, הבאב • בהאא אללה • עבד אל-בהאא • שוגי אפנדי |  |
| הכתבים הבהאיים | אל-כתאב אל-אקדס • כתאב-י איקאן • המילים הנסתרות • שבעת העמקים • ארבעת העמקים • האיגרת אל בן הזאב • באיאן • איגרות אל המלכים והשליטים • מפציעי השחר |  |
| מוסדות עיקריים | מנגנון המנהל הבהאי • המרכז הבהאי העולמי • בית הצדק העולמי • האסיפות הרוחניות |  |
| עקרונות כלליים | עקרונות הדת הבהאית • התגלות מתמשכת • מעמד האישה בדת הבהאית • אחדות בדת הבהאית • עבדות בדת הבהאית • להט"ב והדת הבהאית |  |
| היסטוריה ופילוגים | באביזם • היסטוריה של הדת הבהאית • סובח-י אזל • אבראהים ג'ורג' ח'יראללה • צ'ארלס מייסון רמי • רות וייט |  |
| אנשים | אותיות הח"י •  ידי האמונה • שליחי בהאא אללה • טאהרה • בהיה ח'אנום • מרתה רוט • לואה גטסינגר • פיבי הרסט • ת'ורנטון צ'ייס |  |
| לוח השנה הבהאי | חגים בהאיים • נורוז • רידוואן • הולדת בהאא אללה • יום הברית • איאם-י הא • צום תשעה עשר הימים |  |
| בית התפילה הבהאי | אשגבאט • שיקגו • קמפלה • סידני • פרנקפורט • פנמה סיטי • סמואה • דלהי • סנטיאגו דה צ'ילה |  |
| קהילות בהאיות | הקהילה הבהאית הבין-לאומית • אוזבקיסטן  • אוסטרליה • אינדונזיה • איראן  • אנגליה • ארצות הברית  • ברזיל  • גרמניה  • דרום אפריקה • הודו  • טורקיה  • טורקמניסטן • מצרים  • ניו זילנד • סין • ספרד • קנדה • רוסיה |  |
| מנהגים ופולחן | סמלים בהאיים • עלייה לרגל • תפילה • חקוק אללה • צום |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007381613405171  LCCN: n2006052199  VIAF: 132741335   WorldCat (עם VIAF): 132741335 
המאוזוליאום של הבאב ב-1909
מיזיזיוס

| --- | --- |

מטבע זהב סולידוס (3.96 גרם) נטבע בסירקוזה. בצד אחד מופיע דיוקן חזיתי של מזיזיוס עם זקן ושפם ארוך, חובש קסדה עם נוצה ולובש שריון, אוחז גלובוס עם צלב ומגן. בצד השני מופיע צלב על שלוש מדרגות עם הכיתוב "VICTORIA AVGU" ומטה "CONOB". מטבע נדיר ביותר, אולי השישי הידוע. המטבע מעט חתוך, אך השם של מזיזיוס ברור וחד.
 לידה:  622 
 פטירה:  669 (בגיל 47 בערך) 
 מדינה:  האימפריה הביזנטית 
 
מיזיזיוס (ביוונית: Μιζίζιος; בארמנית: Մժէժ) היה אציל ארמני ששימש כגנרל של ביזנטיון, לאחר מכן כבש את כס המלוכה הביזנטי בסיציליה בין השנים 668 ל-669.
מוצא וקריירה מוקדמת

לפי הכרוניקנים הביזנטים, מיזיזיוס היה ארמני, ו"חתיך ויפה להפליא". לפי סיריל טומנוף, הוא היה נצר ממשפחת גוני הנסיכותית. במכתב שנכתב כביכול על ידי האפיפיור גרגוריוס השני לקיסר לאון השלישי האיסאורי (שלט 717–741), הוא מכונה komes של האופסיקיון (בלטינית: obsequium) — באותה עת עדיין לא פרובינציה, כי אם הפמליה הצבאית האישית של הקיסר וצבא השדה. גם הכרוניקה הסורית של מיכאל הסורי מהמאה ה-12, ומה שנקרא כרוניקה של 1234, מעניקות לו את דרגת הפטריקי.
תפיסת השלטון ומוות

מיזיזיוס ליווה את הקיסר קונסטנס השני (שלט 641–668) במשלחתו האיטלקית והסיציליאנית. כשקונסטנס נרצח בסירקוזה, סיציליה, בשנת 668 לספירה, מיזיזיוס הוכרז כקיסר בניגוד לרצונו. עם זאת, על פי המכתב כביכול של האפיפיור גרגוריוס השני, הבישופים הסיציליאנים דחפו אותו למרד, מכיוון שקונסטנס היה כופר בשל תמיכתו במונוטלית. מיכאל הסורי מרמז שהמרד נמשך כשבעה חודשים לפני שדוכא, אך המקורות, והחוקרים המודרניים, חלוקים בשאלה כיצד זה קרה: תאופאנס המוודה מדווח כי בנו של קונסטנטין, קונסטנטינוס הרביעי (שלט 668–685), הוביל באופן אישי משלחת לסיציליה, שם הוציא להורג את מיזיזיוס ואת רוצחי אביו, בעוד שה-Liber pontificalis מדווח כי חיילים נאמנים מאיטליה ומהאקסרכיה של אפריקה דיכאו את המרד, הוציאו להורג את מיזיזיוס ושלחו את ראשו הכרות לקונסטנטינופול.
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מקדש העתיקות בסנסוסי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מאוזוליאום 
 מיקום:  פוטסדאם 
 מדינה:  גרמניה 
 מייסדים:  פרידריך השני, מלך פרוסיה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1769
 תאריך פתיחה רשמי:  1769 
 אדריכל:  קארל פון גונטרד 
 קואורדינטות:  52°24′08″N 13°01′08″E﻿ / ﻿52.40222°N 13.01889°E﻿ / 52.40222; 13.01889
  (למפת ברנדנבורג מוגדלת) פוטסדאם קוטבוס פרנקפורט אורניינבורג אברסוולדה פאלקנזה ברנאו שליד ברלין  שוודט קניגס ווסטרהאוזן פולין סקסוניה סקסוניה-אנהלט סק. הת.  מקלנבורג-מערב פומרניה ברליןמקדש העתיקות בסנסוסי(למפת ברנדנבורג רגילה) פוטסדאם קוטבוס פרנקפורט אורניינבורג אברסוולדה פאלקנזה ברנאו שליד ברלין  שוודט קניגס ווסטרהאוזן פולין סקסוניה סקסוניה-אנהלט סק. הת.  מקלנבורג-מערב פומרניה ברליןמקדש העתיקות בסנסוסי
 
מקדש העתיקות (בגרמנית: Antikentempel) הוא מקדש עגול קטן השוכן בחלק המערבי בפארק סנסוסי שבפוטסדאם. פרידריך הגדול הורה לבנות את הבניין עבור האוסף שלו שכלל עתיקות, מטבעות ואבני חן מגולפות. האדריכל קארל פון גונטארד הקים את המבנה בין 1768 ל-1769, בסמוך לארמון החדש שבשדרה המרכזית, כהשלמה למקדש הידידות שבדרום השדרה. מאז 1921 משמש המקדש כמאוזוליאום עבור חברי בית הוהנצולרן, והוא אינו פתוח לציבור.
היסטוריה

המקדש היה (בדומה לגלריית התמונות של סנסוסי) אמור להיות מוזיאון כבר מהקמתו, ובתקופתו של פרידריך הגדול ניתן היה לבקר בו לאחר תיאום עם מנהל הארמון החדש. המקדש הכיל קבוצת פסלים הידועה בתור "משפחת הליקומדים", שכללה 10 פסלי שיש בגודל אנושי על כני שיש. לצד הפסלים הללו ניצבו תריסרי קישוטים עתיקים ובהם כדי שיש, פסלוני ארד, משקולות וכלים מסוגים שונים כגון חרסינה.
החפצים צורפו לאוסף של פרידריך הגדול מהאוסף של הקרדינל הצרפתי מלכיור דה פוליניאק (Melchior de Polignac). חמישים פרוטומות שיש, בזלת וארד הוצבו על משענות בצורה הדומה לאות ר', ו-31 מתוכן היו מהאוסף של פוליניאק; יתר הפרוטומות ניתנו לפרידריך על ידי אחותו האהובה, הנסיכה וילהלמינה. במבנה נספח ומרובע שאליו ניתן היה להגיע רק מהאולם המרכזי הוקם חדר המטבעות. ארבעה ארונות מעץ ארז מולאו בלמעלה מ-9,000 מטבעות זהב, כסף וארד, כ-4,400 אבני חן מגולפות וחיקויים, 48 תבליטי שיש, טרקוטה וארד, וספרים מספריית הארכאולוגיה של פרידריך הגדול.
פרידריך וילהלם השלישי, ששלט בפרוסיה החל מ-1797, הורה ב-1 בספטמבר 1798 לאחד בין אוסף המדליות והעתיקות שבמקדש עם אוספים דומים בברלין שהופקדו בידי האקדמיה הגרמנית למדעים, על מנת לקדם את המחקר בתחום. זמן קצר לאחר מכן הועברו אוספי המטבעות ואבני החן לחדר העתיקות בברלינר שטאטשלוס. ב-1828 הועברו הפסלים והפרוטומות, ולאחר ששוקמו בסדנה של הפסל כריסטיאן דניאל ראוך הם הועברו למוזיאון הישן בלוסטגארטן. המוזיאון נבנה לפי עיצוב של האדריכל קארל פרידריך שינקל, ונפתח ב-1830.
ביוני 1828 הורה פרידריך וילהלם השלישי להכניס למקדש הריק את הגרסה השנייה של ארון מתים בעיצובו של ראוך. המקור של ארון המתים שכן במאוזוליאום שבפארק הסמוך לארמון שרלוטנבורג בברלין, והוכן במיוחד עבור המלכה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, שמתה ב-19 ביולי 1810. ההעתק שכן במקדש עד 1904.
בתקופת שלטונו של וילהלם השני, הקיסר הגרמני האחרון, הועלתה הצעה להפוך את המקדש לקפלה מלכותית. האדריכל ארנסט פון אינה (Ernst von Ihne) הכין מספר עיצובים. לפי ההצעה הראשונה מ-1904/1905 השינוי יבוצע בסגנון הרנסאנס. שמונה שנים לאחר מכן הוצע לקשט את פנים המקדש בסגנון הקלאסי. הפרויקט מעולם לא יצא לפועל בגלל פרויקטים בעלי דחיפות גבוהה יותר ובגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה. גם הצעה מ-1918 לשקם את קברי משפחת המלוכה לא יצאה לפועל. אולם, ב-19 באפריל 1921 נקברה במקדש הקיסרית אוגוסטה ויקטוריה לפי צוואתה, ועד לשנות ה-40 הפך המקדש למקום מנוחתם האחרונה של אחדים מבית הוהנצולרן.
בני המשפחה שנקברו במקום, מלבד אוגוסטה ויקטוריה, הם:
הנסיך יואכים מפרוסיה (17 בדצמבר 1890 - 18 ביולי 1920): בנו הצעיר של וילהלם השני. מת לאחר ניסיון התאבדות עם אקדח צבאי בבית החולים סנט יוזף שבפוטסדאם. ארונו של הנסיך נטמן בתחילה בכנסיית השלום בסנסוסי, והועבר למקדש ב-1931.
הנסיך וילהלם מפרוסיה (4 ביולי 1906 - 26 במאי 1940): בנו הבכור של יורש העצר הגרמני וילהלם ואשתו הדוכסית ססילי ממקלנבורג-שוורין, ונכדו של וילהלם השני. הנסיך נטל חלק בפלישה לצרפת במלחמת העולם השנייה. הוא נפצע במהלך קרב באזור ואלנסיין ומת בבית חולים שדה בניוול.
הנסיך אייטל פרידריך מפרוסיה (7 ביולי 1883 - 8 בדצמבר 1942): בנו השני של וילהלם השני. מת בביתו שבפוטסדאם.
הרמינה רויס (17 בדצמבר 1887 - 7 באוגוסט 1947): אשתו השנייה של וילהלם השני. מתה מהתקף לב בדירה קטנה שבפרנקפורט על האודר, בה הוחזקה תחת משמר של כוחות הכיבוש הרוסיים.
תיאור

המבנה הוא מקדש עגול לא מקושט, המוקף על ידי עשרה עמודים טוסקניים, היוצרים קבר בצורת כוורת. הקוטר הפנימי של המבנה (הרוטונדה) הוא בערך 16 מטרים. הנספח המרובע בחלק האחורי הוא בגודל של 9.4 מטרים רבועים, ובו משובצים שלושה חלונות. במרכז הגג הקשתי ניצבת כיפת קופולה. בקופולה יש ארבעה חלונות שבאמצעותם מואר האולם המרכזי. למבנה יש כניסה אחת, שהיא דלת בגובה ארבעה מטרים הניצבת בראש גרם מדרגות. מעל לקרניז של הדלת יש גמלון.
פני השטח של הרוטונדה מצופים בשיש שלזי אפור. בהיקף הפנימי של המבנה יש ספסל עץ שעליו ניצבים פסלים גדולים וכלי קיבול שונים. מעליהם נמצאות הפרוטומות העתיקות, הניצבות על חמישים משענות בשלושה מפלסים. קטע הקיר שמעל דלת הכניסה מקושט בתבליט שיש במסגרת זהב, המתאר את הקיסר הרומאי טראיאנוס רוכב על הסוס שלו. בציור דהוי על הצד הפנימי של הקופולה ישנו תיאור של ג'יני רבות בעננים, המחזיקות בידיהן פרחים. פני השטח של הנספח, שאליו ניתן להגיע מהרוטונדה, מצופים בעץ.
לקריאה נוספת

General Authority of the Foundation for the Palaces and Gardens of Potsdam-Sanssouci (editor): Potsdamer Schlösser und Gärten. Bau- und Gartenkunst vom 17. bis 20. Jahrhundert. UNZE VGmbH, Potsdam, 1993 ISBN 3-910196-14-4
ארונות קבורה במקדש
מלאת שמיר

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1966 (בת 58) ירושלים, ישראל ישראל
 ענף מדעי:  מדעי הרוח, ספרות אנגלית, לימודי אמריקה 
 עיסוק:  חוקרת ספרות והיסטוריה תרבותית של ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת ברנדייס
 מנחה לדוקטורט:  מייקל ט' גילמור, וואי-צ'י דימוק
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
 תרומות עיקריות
 חקר הקשר שבין טקסטים ספרותיים לתמורות חברתיות, פוליטיות ודתיות בארצות הברית במאה ה-19
 
מִלֵּאת שמיר (נולדה ב-20 באפריל 1966) היא חוקרת ספרות והיסטוריה תרבותית של ארצות הברית, חברת סגל בחוג לאנגלית ולימודים אמריקניים באוניברסיטת תל אביב. מכהנת כסגנית נשיא האוניברסיטה לבינלאומיות.
ביוגרפיה

פרופ' מלאת שמיר נולדה וגדלה בירושלים, בת לחתן פרס ישראל פרופ' שמעון שמיר ולדניאלה שמיר לבית לוין (נינתו של יואל משה סלומון).
את לימודיה התיכוניים עשתה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, לאחר מכן בארצות הברית ולבסוף בקהיר, שם ייסד אביה את המרכז האקדמי הישראלי בקהיר ושימש מנהלו הראשון (לימים כיהן האב כשגריר ישראל במצרים ובירדן).
בשנת 1989 השלימה בהצטיינות את לימודיה לתואר ראשון בספרות אנגלית ובתוכנית הרב-תחומית למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. לאחר מכן, עברה לאוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס. שם, השלימה ב-1992 את לימודיה לתואר שני בספרות אמריקנית, והמשיכה לתואר שלישי בתחום זה. עבודת הדוקטורט שלה, שהוגשה בשנת 1996, נעשתה בהנחיית הפרופסורים וואי-צ'י דימוק (אנ') ומייקל ט' גילמור.
עם שובה מארצות הברית, הצטרפה שמיר לסגל בית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2003 מונתה שמיר למרצה בכירה בחוג לאנגלית. בשנת 2006 הייתה לראשת החוג וכיהנה עד לשנת 2009. בתפקידה זה הקימה את המסלול ללימודים אמריקניים לתואר ראשון וכן את התכנית הבינלאומית הראשונה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב (ב-Liberal arts). בשנת 2014 החלה לכהן כסגנית דקאן הפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין, תפקיד בו הובילה רפורמה בתוכניות הלימודים הפקולטיות. היא כיהנה בתפקיד כארבע שנים.
בספטמבר 2020, מונתה שמיר לסגנית נשיא אוניברסיטת תל אביב לבינלאומיות.
נוסף על תפקידיה באוניברסיטת תל אביב, במרוצת השנים הייתה למרצה אורחת באוניברסיטאות דיוק, טקסס וניו יורק, ושהתה כעמיתת מחקר באוניברסיטאות קורנל ודארטמות' קולג'. נבחרה מספר פעמים כמרצה מצטיינת על ידי רקטור האוניברסיטה ודקאן הפקולטה למדעי הרוח.
נשואה לאבי ואם לשני בנים. אחותה היא המפיקה שרון שמיר.
מחקר

מחקרה של שמיר עוסק בקשר שבין טקסטים ספרותיים לתמורות חברתיות, פוליטיות ודתיות בארצות הברית במאה ה-19. היא שימשה כמרצה בתחום זה ובשורה של תחומים נוספים בתרבות האמריקנית כגון ריאליזם ונטורליזם, מגדר ומיניות, אוריינטליזם, טרנס-רציונליזם ונרטיבים של מסעות.
שמיר חיברה וערכה שלושה ספרים העוסקים בספרות ובתרבות אמריקנית, כולם ראו אור באנגלית.
בשנת 2019 מונתה לעורכת כתב העת לספרות Poetics Today (אנ') שנוסד על ידי בנימין הרשב והמתפרסם בהוצאת אוניברסיטת דיוק, עם פרופ' איירין טאקר מאוניברסיטת קליפורניה באירוויין. בעבר שימשה בתפקידי עריכה וייעוץ במספר כתבי עת העוסקים בספרות אמריקנית.
ספרים שכתבה

Bigger than Ben-Hur: The Novel, Its Adaptations, and Their Audiences, co-edited with Barbara Ryan, Syracuse University Press, 2015.
Inexpressible Privacy: The Interior Life of Antebellum American Literature, University of Pennsylvania Press, 2005 (Selected an Outstanding Academic Title by Choice, 2006).
Boys Don't Cry? Rethinking Narratives of Masculinity and Emotion in the U.S., co-edited with Jennifer Travis, Columbia University Press, 2002.
מאמרים נבחרים > באנגלית

"How to Make the East Interesting: Poe and the Holy-Land Vogue." Poe Studies: History, Theory, Interpretation 53 (2020).
"On the Uselessness of Knowledge: William F. Lynch's 'interesting' Expedition to the Dead Sea." Journal of the Early Republic 38 (2018): 475-499.
"The Emergence of a Right to Privacy." The Routledge Research Companion to Law and the Humanities in 19th-century America, 2017. 211-24.
"Herman Melville and the Civilian Author." The Cambridge Companion to American Civil War Literature. Cambridge University Press, 2015. 211-26.
"The Jerusalem Exhibit at the 1904 St. Louis World’s Fair." Journal of Levantine Studies 2.1 (2012): 93-113.
"'Our Jerusalem': Americans in the Holy Land and Postbellum Narratives of National Entitlement." American Quarterly (March 2003): 29-60.
"Romance and the Right to Privacy." American Quarterly 49.4 (December 1997): 746-79.
"Divided Plots: Space and Gender Difference in Domestic Fiction." Genre: Forms of Discourse and Culture 29.4 (Winter 1996): 429-72.
מאמרים נבחרים > בעברית

"הבית המפוצל: פרטיות ואינטימיות בבית האמריקני במאה התשע-עשרה", זמנים 104 (2008)
"איך הוא שרד כל השנים", הארץ ספרים (2006)
מקטמת

מקטמת, או קטמת, או דה-ביקר (DeBeaker) היא כלי עבודה חקלאי חשמלי, המיועד לקיטום מקור, ציפורן או אצבע של עופות, בדרך כלל תרנגולות במשקים, על מנת למנוע קניבליזם בקרבות בין העופות ובכך למנוע פחת בייצור ביצים בלולי מטילות.
מבנה

המקמטת בנויה מגוף חימום שיוצר חום של כ-750 מעלות צלזיוס בלהב פלדה צר. הלהב החם חותך את האיבר הנקטם שמונח בינו לבין סדן מתכת (בדומה לגיליוטינה) ומופעל על ידי דוושת רגל, דבר המאפשר למפעיל חופש תנועה בידיו כדי לאחוז בבעל החיים המטופל.
היסטוריה

המכשיר שהומצא ויוצר בארצות הברית היה בשימוש נרחב בישראל בשלושת העשורים הראשונים לעצמאות. כיום מיוצר המכשיר בהודו ונמצא בשימוש במדינות העולם השלישי.
מקטע ST

תיאור סכמטי של אק"ג תקין
באלקטרוקרדיוגרפיה, קטע ST הוא קטע המייצג את הטווח בין הדה-פולריזציה החדרית (קומפלקס QRS) לרה-פולריזציה החדרית (גל T), כלומר התקופה בה החדרים ממשיכים להיות מכווצים כדי לאפשר לדם לזרום מהם.
הקטע מתחיל מנקודה J (הנקודה בה קומפלקס QRS מסתיים) ומסתיים בהתחלת גל T, למרות זאת, מכיוון שקשה לקבוע בדיוק היכן מקטע ST מסתיים וגל T מתחיל, נוהגים להתייחס על מקטע ST וגל T ביחד.
משך הזמן התקין של מקטע ST הוא בין 5 ל 150 מילישניות.
שינויים במקטע ST יכולים להצביע על מגוון הפרעות ובראשן אוטם שריר הלב.
משמעות קלינית

למקטע ST תקין הוא קעירות קלה כלפי מעלה.
מקטע ST שטוח, יורד או צנוח עשויים להעיד על אוטם שריר הלב.
עליה במקטע ST עשויה להצביע על אוטם שריר הלב, רה-פולריזציה מוקדמת שפירה, היפרטרופיה של חדר שמאל, תסמונת ברוגדה, תסמונת הלב השבור ועוד.
צניחה במקטע ST עשויה להצביע על אוטם שריר הלב, היפוקלמיה, אוטם תת-אנדוקרדיאלי, הרעלת דיגיטליס ועוד.
הערות שוליים

↑  https://litfl.com/st-segment-ecg-library
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
רישום אק"ג של אוטם בשריר הלב, ניתן להבחין בעליות ST(בצהוב) וצניחות ST(בכחול)