אפי בריסט
ניתוח הספר

"אפי בריסט", הנחשב לפסגת יצירתו של פונטאנה, היה חידוש בשדה הספרות הגרמנית של המאה ה-19, כרומן ריאליסטי בדור, שעוד לא ידע את הריאליזם. הסוגות שבהן כתבו גדולי המספרים של אותה תקופה, אם במחזות - גתה ושילר - ואם בסיפורים - א.ת.א. הופמן ונובאליס - עסקו באמונה גאה ב"מהות אנושית נשגבת" וב"יעוד נעלה", שהאדם נתבע להגשימו. גישה זו, המציגה את האדם כגדול פי כמה מממדיו הטבעיים, זרה לפיכחון והצניעות, הבאים לביטוי בדבריו של בריסט הזקן (עמ' 278) ובכל אווירתו והווייתו של הספר.
פונטאנה קורא בכתיבתו להתנער מהזיות הגדלות למיניהן (יש לזכור, שפונטאנה היה בן-דורם של ריכרד וגנר ופרידריך ניטשה), להביט בחיים מתוך יישוב דעת ולראותם ב"פרופורציות הנכונות" שלהם. השאלה שמציג הרומן "אפי בריסט" היא - מה הן למעשה הפרופורציות הנכונות ולפי מה אמור אדם להעריך את מעשיו ומעשי זולתו. כפי שאומר בריסט לבתו, כשנה לאחר נישואיה: "זו שאלה קשה עד מאוד - מה ראוי לאדם שיעשה ומה ראוי לו שלא יעשה. גם זה שדה רחב" (עמ' 114), ביטוי החביב על בריסט, שהוא מרבה להשתמש בו לצורך ושלא לצורך. בשיחה זו בין אב לבת ניכר עדיין צליל תמים, קליל ולא מחייב, כמוהו כאותם פטפוטי-ניחותא טריוויאליים-כביכול, המשרים על הרומן אווירת נועם שאנן, כוזב. אלא ששאלה זו מופיעה שוב בהרהוריו של אינשטטן, כשהוא שואל את עצמו אם נכון עשה כשקרא את קראמפאס לדו-קרב, וכאן הופכת שאלה זו לעניין של חיים ומוות, שכן אותו דו-קרב של כבוד וציות לתביעות החברה של אותם ימים מסתיים במותו של קראמפאס. הערה
למעשה, כל הרומן נע בין הגורלי לבין הטריוויאלי, בין "הכבוד" לבין ה"איוולת", כי הגורלי מוצג בו כטריוויאלי. בטרגי יש הן גדולה והן עליבות, ואת הגבול בין השניים אין איש יודע. פונטאנה מכביר פרטים צדדיים וטפלים לכסות על העיקר, עד כדי כך, שהקורא איננו בטוח אם יש שם בכלל "עיקר". פונטאנה הוא אמן השתיקה האירונית (ש"י עגנון למד ממנו לא מעט בתחום זה). פונטאנה ניגש אל חומרים "נשגבים" לכאורה, כגון אהבה, בגידה, גאוה, כבוד, בגישה מודרנית ואירונית, וכל נושא "גבוה" לכאורה נעשה בטיפולו נמוך וטריוויאלי במתכוון. דוגמה לכך הוא טיפולו בנושא "רוח הרפאים" של הסיני, שאינשטטן משתמש בה ל"חינוכה" של אפי. מצד אחד, שילוב רוח הרפאים בסיפור המעשה מקרב אותו לרומן ה"גוטי" עד כדי לעורר בקורא ציפיות לפתרון התעלומה - האם יש ממש בסיפור רוח הרפאים? אך ברומן הזה יורדת רוח הרפאים מגדולתה והאסוציאציות הנקשרות בה מגוחכות וטריוויאליות במתכוון - סיפורי הבל, לחשושי רכילות של משרתות קרתניות ומעשה ילדותי של הדבקת תמונה אל מסעד כיסא. הקורא אינו מתבקש להאמין בקיומה של רוח הרפאים של הסיני, אך הוא נתבע להתייחס בכוכד ראש לחרדתה האמיתית של אפי. השאלה שהרומן מעורר היא, האם אינששטן עצמו מאמין בקיומה של רוח הרפאים של הסיני, מתוך שבעיניו רוח רפאים בבית היא אות כבוד למשפחת אצולה, או שאין הסיני המת משמש בידיו אלא רק ככלי "חינוכי" לשמירת צניעותה של אפי, גישה המציגה את הנוקט בה כקנאי, שפל ואכזרי. כך גם שאלת הדו-קרב, מעשה שזמן לא רב קודם לכן היה בחזקת הכרח מובן מאליו, אך בדור המפוכח של תקופת ביסמרק מרחף עליו סימן שאלה, בעיקר לאור משך הזמן שעבר מאז מעשה הבגידה.
בניגוד לרומנים של המאה ה-19, ובראשם אנה קרנינה ומאדאם בובארי, הרי ב"אפי בריסט" אין אהבה גדולה ומכלה. אפי נישאת לאינשטטן ללא אהבה וללא ציפייה לאהבה, אלא לשם הכבוד והמעמד. היא נסחפת לפרשת אהבים עם מאהב מנוסה בפיתוי, מבוגר אף מבעלה, וסמוך לסוף חייה היא יודעת, שמעולם לא אהבה אותו וצר לה על בעלה, שלא ידע אהבה מעולם. היא מבקשת, שעל מצבתה ייכתב "אפי בריסט", משום שלא הביאה כבוד לשם נישואיה, ולמעשה, גם אם אינה מודעת לכך, הרי בנפשה נשארה בתולה. האם היא מודעת לכך, שגם היא עצמה לא ידעה מעולם אהבה מהי? על כך אין פונטאנה אומר דבר. "אפי בריסט" הוא סיפור אהבה ללא אהבה, ומשום כך הוא טראגי פחות מ"אנה קרנינה" ו"מאדאם בובארי", אבל עצוב פי כמה מהם.