stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' סנטיאנה

| --- | --- |

 לידה:  16 בדצמבר 1863 San Bernardo street, מדריד, ספרד 
 פטירה:  26 בספטמבר 1952 (בגיל 88) רומא, איטליה 
 שם לידה:  Jorge Agustín Nicolás Ruiz de Santayana y Borrás 
 מקום קבורה:  קמפו ורנו 
 השקפה דתית:  אתאיזם נוצרי 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, הרווארד קולג', קינגס קולג', אוניברסיטת הומבולדט של ברלין, בית הספר הלטיני של בוסטון 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד 
 זרם:  פרגמטיזם, נטורליזם
 תחומי עניין:  מטריאליזם לוקרציאניים, ספקנות, אריסטוקרטיה טבעית, תחומי קיום
 עיסוק:  פילוסוף, מחבר רומנים, מסאי, משורר, סופר, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  דמוקריטוס, אפלטון, אריסטו, לוקרציוס, שפינוזה, שופנהאואר, ויליאם ג'יימס, אמרסון
 השפיע על:  ג'יימס, ראסל, וולאס סטיבנס
 מדינה:  ספרד 
 חתימה:   
 
ג'ורג' סַנְטָיָאנָה (George Santayana;‏ 16 בדצמבר 1863, מדריד, ספרד – 26 בספטמבר 1952, רומא, איטליה) היה פילוסוף, מסאי, משורר וסופר אמריקאי. סנטיאנה היה אזרח ספרדי כל חייו, אך גדל ורכש השכלה בארצות הברית, כתב באנגלית, ונחשב כהוגה ואיש ספר אמריקאי. 39 מ-88 שנותיו בילה בתחומי ארצות הברית. הוא ידוע באמרותיו הקולעות, כגון "מי שאינם יכולים לזכור את העבר, מועדים לחזור עליו", או "רק המתים רואים את סופה של המלחמה" המיוחסת בטעות לאפלטון.
ביוגרפיה

נולד בשם חורחה אוגוסטין ניקולאס רואיס דה סנטיאנה בוראס (Jorge Augustín Nicolás Ruiz de Santayana Borrás) ב-16 בדצמבר 1863 במדריד. את שנותיו הראשונות בילה באבילה שבספרד. אמו, חוספינה בוראס, הייתה בתו של פקיד ספרדי בפיליפינים. חורחה היה בנה היחיד של אמו מנישואיה השנִיים, לאחר שהתאלמנה מג'ורג' סטרג'יס, סוחר מבוסטון, שלו ילדה חמישה ילדים, ששניים מהם מתו בינקותם. האם חיה בבוסטון לאחר מות בעלה ב-1857, אך ב-1861 עברה עם שלושת ילדיה הנותרים להתגורר במדריד. שם פגשה את אוגוסטין רואיס דה סנטיאנה, שאותו הכירה עוד מימיה בפיליפינים, ונישאה לו ב-1862. רואיס דה סנטיאנה היה פקיד קולוניאלי, צייר ואינטלקטואל.
המשפחה חייה במדריד ובאבילה עד 1869, אז שבה אמו של סנטיאנה לבוסטון עם שלושת ילדיה הראשונים, והשאירה את חורחה בן החמש עם אביו בספרד. השניים הצטרפו בשנת 1872 ועברו אף הם לבוסטון, אך האב לא התאקלם, ושב בגפו לאבילה, שם נשאר עד סוף ימיו. חורחה לא ראה אותו שוב עד להיותו סטודנט בהרווארד. במהלך שנים אלו הפך מחורחה לג'ורג', המקבילה האנגלית לשמו הפרטי.
השכלה

ג'ורג' למד ב-Boston Latin School, בית ספר ותיק ויוקרתי בבוסטון, ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד, אצל המורים ויליאם ג'יימס וג'וסיה רויס, אשר הפכו מאוחר יותר לעמיתיו. לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה ב-1886, למד שנתיים בברלין, וחזר להרווארד לכתוב תזה על הגותו של הפילוסוף הגרמני רודולף הרמן לוצה (Lotze;‏ 1817–1881) ולעסוק בהוראה. סנטיאנה השתייך לתור הזהב של הפקולטה לפילוסופיה בהרווארד. כמה מתלמידיו זכו להצלחה ולפרסום, כגון טי אס אליוט, גרטרוד סטיין, וולאס סטיבנס (Wallace Stevens) ווולטר ליפמן. את השנים 1896–1897 בילה בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
חייו

בשנת 1912 אפשרו לו חסכונותיו, בתוספת ירושה מאמו, לפרוש ממשרתו באוניברסיטת הרווארד ולחיות את שארית ימיו באירופה. לאחר מספר שנים באבילה, בפריז ובאוקספורד, החל משנת 1920 ואילך לבלות את חורפיו ברומא, ומאוחר יותר עבר להתגורר בה באופן קבוע, עד למותו. במהלך 40 השנים שחי באירופה כתב סנטיאנה 19 ספרים, ודחה מספר הצעות למשרות אקדמיות יוקרתיות. רבים ממכריו ומיודעיו היו אמריקאים, לרבות עוזרו (ולימים מנהל עיזבונו הספרותי), דניאל קורי. בערוב ימיו נהנה סנטיאנה מרווחה כלכלית, בין היתר עקב הצלחת ספרו "הפוריטן האחרון" (The Last Puritan), שיצא לאור ב-1935. מצבו הכספי אפשר לו לסייע לכמה מעמיתיו, בהם ברטרנד ראסל, למרות חילוקי הדעות הפילוסופיים והפוליטיים ביניהם. על אף שסנטיאנה לא היה מעוניין באזרחות אמריקנית, והתגורר באיטליה הפאשיסטית עשרות בשנים, בעיני האמריקאים הוא נחשב לאמריקאי. הוא עצמו העיד כי חש בנוח ביותר דווקא באוקספורד. ג'ורג' סנטיאנה מעולם לא נשא אשה.
הגותו

כתביו החשובים של סנטיאנה הם The Sense of Beauty משנת 1896 - החיבור הגדול הראשון באסתטיקה שנכתב בארצות הברית; The Life of Reason, ב-5 כרכים, הנחשב לשיא הקריירה שלו בהרווארד (1905–1906); Skepticism and Animal Faith משנת 1923; ו-The Realms of Being, הכולל 4 כרכים, ונכתב בין השנים 1927–1940. אף על פי שלא היה פרגמטיסט כדוגמת ויליאם ג'יימס, צ'ארלס פירס או ג'ון דיואי, ספרו The Life of Reason נחשב לפורץ דרך בפרגמטיזם האמריקני. בדומה לפרגמטיסטים קלאסיים רבים, ועקב התמצאותו הרבה בתאוריה האבולוציונית, סנטיאנה דגל במטאפיזיקה נטורליסטית, שעל פיה ההכרה האנושית, פרקטיקות חברתיות ומוסדות חברתיים התפתחו כתוצאה מתנאים סביבתיים, וערכם נקבע לפיכך בהתאם לתרומתם לרווחת האדם. כותרת המשנה לספרו הנ"ל, 'שלבים בקידמה האנושית', מעידה על תפיסה מטאפיזית זו.
סנטיאנה היה מראשוני התומכים באפיפנומנליזם, אך גם העריץ את המטריאליזם הקלאסי של דמוקריטוס ולוקרציוס (מתוך שלושת ההוגים שעליהם כתב בספרו שלושה משוררים פילוסופיים, הוא מחבב ביותר את לוקרציוס). סנטיאנה העריך מאוד את שפינוזה, אך מבלי לאמץ את הרציונליזם והפנתאיזם שלו. עמדותיו המטריאליסטיות המהולות בספקנות לא עלו בקנה אחד עם העולם הספרדי של זמנו. רק בעידן שלאחר פרנקו החל לזכות בהכרה ובתרגומים לספרדית.
סנטיאנה כתב רומן אחד: הפוריטן האחרון (The Last Puritan) – רומן חניכה, העוסק בהתפתחותו הנפשית של הגיבור. כמו כן כתב אוטוביוגרפיה בשם אנשים ומקומות. יצירות אלה מכילות רבות מדעותיו ומאמרות השפר שלו. סנטיאנה כתב ספרים ומאמרים במגוון נושאים, לרבות הגיגים על אודות טבע האדם, מוסר, והשפעת הדת על התרבות והפסיכולוגיה החברתית, בסגנון שנון ומלא הומור. לעומת כתביו בפילוסופיה ממוסדת, הנחשבים קשים לקריאה, חיבוריו האחרים נקראים בקלות, ומצוטטים תכופות. הוא כתב שירים ומספר מחזות, והשאיר התכתבויות ענפות, אשר התפרסמו ברובן לאחר שנת 2000.
מִזגו, שיפוטו והדעות הקדומות שלו עלולים להיחשב בימינו כמיושנים - סנטיאנה הוא במידה רבה פלטוניסט קסטליאני: אריסטוקרט אליטיסט קר, שילוב מוזר בין שמרן ים-תיכוני (ברוח פול ואלרי) ובין אנגלוסקסי אירוני ומרוחק. בדומה לאלכסיס דה טוקוויל, סנטיאנה התבונן בתרבות האמריקנית מנקודת מבט חיצונית. כמו ראלף וולדו אמרסון, סנטיאנה כתב פילוסופיה בסגנון ספרותי.
למרות האתאיזם שלו, סנטיאנה לא היה קיצוני בהתנגדותו לדת, שלא כראסל, שגרס כי הדת היא מזיקה, בנוסף להיותה שקרית. עמדותיו אודות דת מפורטות בספריו Reason in Religion,‏ The Idea of Christ in the Gospels וכן Interpretations of Poetry and Religion. הוא הגדיר עצמו כ"אתאיסט קתולי", ובילה את שנות חייו האחרונות במנזר ברומא, בטיפולן המסור של אחיות ממוצא אירי.
סנטיאנה זכור בעיקר בזכות פתגמיו ואמרותיו, שרבים מהם כה התפרסמו עד שהפכו לקלישאות. הגותו הצליחה פחות בקרב הציבור הרחב, אך הוא השפיע על עמיתיו, כגון ראסל, שהודה כי סנטיאנה לבדו גרם לו לדחות את האתיקה של ג'ורג' אדוארד מור, או המשורר וולאס סטיבנס (Wallace Stevens). הסוציולוג הקנדי-יהודי-אמריקאי ארווינג גופמן, בספרו הידוע "הצגת העצמי בחיי היום-יום" (1959) ציטט את סנטיאנה כמקור השפעה עיקרי.
לקריאה נוספת

H. T. Kirby-Smith, 1997. A Philosophical Novelist: George Santayana and the Last Puritan. Southern Illinois University Press.
Jeffers, Thomas L., 2005. Apprenticeships: The Bildungsroman from Goethe to Santayana. New York: Palgrave: 159-84.
McCormick, John, 1987. George Santayana: A Biography. Alfred A. Knopf. The biography.
Singer, Irving, 2000. George Santayana, Literary Philosopher. Yale University Press.
בן עמי שרפשטיין, פילוסופים כבני אדם, זמורה ביתן, תל אביב, 1984, עמ' 247–254
הערות שוליים

↑  ,George Santayana (1905) Reason in Common Sense, volume 1 of The Life of Reason
↑  George Santayana (1922) Soliloquies in England and Later Soliloquies, number 25
↑  Who Belongs To Phi Beta Kappa, ’Phi Beta Kappa website’’, accessed Oct 4, 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267564405171  PLWABN: 9810670244705606  BIBSYS: 90136716  BNC: 000080926  BNE: XX829499  BnF: cb12031254s (data)  CiNii: DA01030073  GND: 118794507  ICCU: RAVV041446  ISNI: 0000 0001 1064 5919  LCCN: n79043580  LNB: 000039852  NDL: 00525837  NKC: jn20000604788  NLA: 35475425  NLG: 162478  NLK: KAC199624087  NSK: 000248699  NTA: 068387369  RERO: 02-A003785278  SELIBR: 217082  SNAC: w6vh5svc  SUDOC: 028486110  Trove: 966527  ULAN: 500325473  VcBA: 495/246603  VIAF: 59098309   WorldCat (עם VIAF): 59098309
ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה)

ערך זה עוסק בישיבה שהתקיימה מ-1877 ועד השואה, בפרבר סלובודקה של העיר קובנה בארץ ליטא. אם התכוונתם לישיבות נוספות הקשורות לשם סלובודקה, ראו .
| --- | --- |

תמונת מחזור, שנת תרפ"ב
 מוסד אקדמי
 על שם:  ר' ישראל מסלנט
 תקופת הפעילות:  1881 – 1941 (בשואה)
 מייסדים:  הרב נתן צבי פינקל
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב אייזיק שר
 משגיח:  הרב נתן צבי פינקל, הרב לייב חסמן
 מיקום
 מדינה:  ליטא ליטא
 קואורדינטות:  54°54′24″N 23°53′02″E﻿ / ﻿54.906666666667°N 23.883888888889°E﻿ / 54.906666666667; 23.883888888889
 he
 
ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה), הייתה ישיבה מוסרית בעיירה סלובודקה שבליטא, שנוסדה על ידי רבי נתן צבי פינקל, ה"סבא מסלובודקה". הישיבה נקראה על שם רבי ישראל סלנטר. לאחר מכן הוקם סניף בעיר חברון שבארץ ישראל בשם ישיבת חברון כנסת ישראל, ובהמשך הוקמה גם ישיבת סלבודקה - כנסת ישראל בבני ברק.
ישיבת סלובודקה הדגישה את ערך גדלות האדם, ואת המעלה הגבוהה שאליה על האדם להגיע. דרכה של ישיבת סלבודקה השפיעה על ישיבות רבות, ובוגרי סלבודקה היו מעורבים בהקמת ובהרחבת ישיבות בפרט לאחר השואה.
תולדות הישיבה וראשיה

ישיבת סלבודקה נוסדה בתחילה ככולל אברכים, ישיבת "כנסת ישראל" נוסדה בשנת תרל"ז (1877) על ידי הרב נתן צבי פינקל, המכונה "הסבא מסלובודקה", בפרבר סלובודקה שבעיר קובנה, ליטא. הרב פינקל היה מגדולי תנועת המוסר ותלמידו של הרב שמחה זיסל זיו, המכונה "הסבא מקלם".
בשנת תרמ"ט התמנה לראשות הישיבה, הרב יצחק יעקב רבינוביץ' (פוניבז') מחבר הספר זכר יצחק, בשנת תר"ן מינה 'הסבא' את רבי דב צבי הלר למשגיח בישיבה.
בשנת תרנ"ד מינה הרב נתן צבי פינקל את הרב משה מרדכי אפשטיין, לימים מחותנו, ואת הרב איסר זלמן מלצר, גיסו של הרב אפשטיין, לראשי הישיבה. הרב מלצר נשלח אחר כך על ידי הרב נתן צבי פינקל לפתוח את ישיבת סלוצק, הרב אפשטיין כיהן בראשות הישיבה עד לפטירתו.
המחלוקת על שיטת המוסר

בשנים תרנ"ו-תרנ"ח קמו מערערים על שיטת המוסר, ביניהם גדולי תורה כמו הרב צבי רבינוביץ מקובנה, בנו של הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה, והרב משה דנישבסקי, רבה של סלובודקה, וטענו כי היא גורמת לביטול תורה. אמנם ר' יצחק אלחנן, שהמחלוקת על המוסר החלה בחייו, לא תמך במחלוקת זו וסבר כי המחלוקת עצמה מזיקה לתורה. המחלוקת כללה גם שקרים והסתה נגד תומכי המוסר ובראשם "הסבא מסלובודקה" שפרסמו המשכילים שלא היה אכפת להם מלימוד תורה, אך שנאו את שיטת המוסר, ומטרתם העיקרית הייתה שהישיבה תעבור לידיים אחרות ה"מתאימות לרוח הזמן" ולבנות אותה מחדש על יסודות משכיליים.
המחלוקת פרצה גם בישיבת סלובודקה עצמה בתרנ"ז כשחלק מהתלמידים ורבני הישיבה שצידדו בה היו ממתנגדי שיטת המוסר. בעקבות המחלוקת הזמין הרב צבי רבינוביץ, רבה של קובנה את הרב יצחק בלזר, מגדולי תלמידי ר' ישראל מסלנט והסבא מסלובודקה, וביקשו מהם תשובות על טענות המתנגדים לשיטת המוסר בישיבת סלובודקה, בנוכחות נכבדי קהילת קובנה וחלק נכבד מהתלמידים שערערו על שיטת המוסר.
הרב בלאזר והרב נתן צבי פינקל ידעו שכל התשובות לא יעזרו, והוחלט מראש על ידי מארגני האספה לבטל את שיטת המוסר. הרב בלאזר לא הגיב על הטענות, ולאחר שגמרו המתנגדים להשמיע את טענותיהם ברכם בברכת "ליל מנוחה" והלך. הרב פינקל לעומתו אמר להם שאין מה להתווכח איתם כיוון שכל כוונתם לבטל את לימוד המוסר ולכך לא יסכימו לעולם.
לפי עצתו של הרב בלאזר כדי למנוע מחלוקת, למחרת האספה פרשו תומכי המוסר והקימו בבית מדרש אחר את ישיבת "כנסת ישראל" על שם ר' ישראל מסלנט והמשיכו את דרך שיטת המוסר שלפיה קמה הישיבה המקורית, והישיבה בבית המדרש המקורי נקראה "כנסת בית יצחק" ע"ש ר' יצחק אלחנן ספקטור. ראשי הישיבה החדשה, שהמשיכה להיקרא גם בשם "ישיבת סלובודקה", היו "הסבא מסלובודקה" והרב אפשטיין, ואליהם הצטרפו 60 תלמידים וביניהם רבים ממובחרי הישיבה. ראשי הישיבה הוותיקה שעברה בהמשך לקמניץ והתפרסמה בשם "ישיבת קמניץ" היו הרב צבי רבינוביץ והרב משה דנישבסקי, ובהמשך התפרסם כראש הישיבה הרב ברוך דב ליבוביץ.
גלות הישיבה בקרמנצ'וג

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת תרע"ד, בעקבות פקודה שנתנה על ידי ממשל הצאר להגליית יהודי סלובודקה וקובנה, אשר סביבן היו מבצרים צבאיים, נאלצו הישיבה, ראשיה ותלמידיה, לגלות מסלובודקה, ועברו לעיר מינסק ואחר כך לקרמנצ'וג, שם המשיכו ה"סבא" יחד עם הרב משה מרדכי אפשטיין לנהל את הישיבה.
בשנת תרע"ו, בעת שהות הישיבה בקרמנצ'וג, הוקמה בבניין הישיבה בסלובודקה ישיבה חדשה בראשות הרב ברוך הורביץ אב"ד אלקסוט, שהיה גיסו של רבי משה מרדכי אפשטיין, והרב ניסן יבלונסקי. המנהל הרוחני היה הרב ירוחם לייבוביץ, שלימים היה המנהל הרוחני בישיבת מיר. עם חזרת הישיבה מקרמנצ'וג בשנת תרפ"א התאחדו שתי הישיבות, ורבי ברוך הורביץ השתלב בהנהגת הישיבה.
לאחר עליית חלק מהישיבה לארץ ישראל

בשנת תרפ"ד גזרה הממשלה הליטאית כי על בחורי הישיבות להתגייס, או לחלופין, על הישיבות ללמד לימודי חול ושפת המדינה. ה"סבא" החליט בשל זאת להעתיק את הישיבה לארץ ישראל, ובשלהי תרפ"ד החלו בחורים לעלות לארץ ישראל יחד עם הרב יחזקאל סרנא והרב אברהם גרודזינסקי והקימו את ישיבת חברון. בשנת תרפ"ה עלו לחברון גם הרב משה מרדכי אפשטיין, וחתנו רבי משה פינקל בהמשך עלה גם "הסבא". הרב גרודזינסקי חזר לחזק את הישיבה בסלובודקה. בסוף שנת תרפ"ה התבטלה הגזירה, וכך הישיבה המשיכה לתפקד, כשבראשה עמד רבי יצחק אייזיק שר והמשגיח רבי אברהם גרודזינסקי.
באותה תקופה, לאחר עלייתו לארץ של רבי משה מרדכי אפשטיין, נקלעה הישיבה לסכסוך בשאלת הרבנות, תושבי העיר צידדו ברבי יוסף זוסמנוביץ חתנו של רבי משה מרדכי, שהוועד על ידו לרשת את כיסא הרבנות, אך רבני הישיבה התנגדו למינוייו מסיבות שונות, והעמידו את הרב זלמן אוסבסקי, מה שגרם למחלוקת ארוכה וקשה בין הצדדים.
בשנת תרצ"ט הושלם בניין חדש ומרווח לישיבה, אך הישיבה לא זכתה להיכנס אליו, היות שבאותה העת נכבשה ליטא על ידי הסובייטים שאסרו את קיומם של מוסדות חינוך עבריים והפקיעו את הבניין החדש.
חורבן הישיבה בשואה

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
החל מסוף יוני ותחילת יולי החלו ליטאים לתפוס יהודים ברחובות, וביניהם גם בחורי סלבודקה ואברכים של כולל קובנה:
ביום שישי, ב' תמוז תש"א, (27 ביוני 1941) נרצח לראשונה אחד הר"מים של הישיבה, הרב שרגא פייבל הורביץ, בנו של ראש הישיבה לשעבר הרב ברוך הורביץ. הרב שרגא פייבל ישב בביתו ברחוב בווינה ולמד. בבית היו גם אשתו ובתו בת חמש, וכן בחור ישיבה מגרמניה בשם וואלף. הרבנית ראתה מבעד לחלון את שומר-הבית מוביל שלושה ליטאים (שאוליסטים - חברי איגוד הרובאים הליטאי) לדירה. לא הייתה שהות להימלט. הם התפרצו לבית, סחבו את הרב פייבל יחד עם הבחור וואלף והוציאום לחצר ולעיני אשתו וילדתו ירו בהם למות.
ב-27 ביולי החלו הנאצים ועוזריהם הליטאים לחטוף יהודים ברחובות. הם הובלו לפורט התשיעי או השביעי, שם עינום והתעללו בקורבנות, ואחר-כך הרגו אותם. בשבוע הראשון של החטיפות הוצאו להורג 108 בני-ישיבה יחד עם הרבנים מן הכולל ובהם הרב הרב ליפה זילבר, הרב חיים גילמן, הרב חיים בצרבין. כ-6000 - 7000 יהודים נרצחו בפורט השביעי.
ב-18 באוגוסט, כ"ה מנחם אב, עשרה ימים לאחר שכלאו את היהודים בגטו, נכנסו אנשי הגסטאפו לגטו ודרשו להמציא להם 500 איש לעבודה אינטליגנטית כביכול. בין המגויסים לעבודה זו היו 40 מבני הישיבה, ביניהם הרב שמואל ראלבה, יהושע גראז, ברוך שטראס ועוד. היודנראט הצליחו לאסוף רק 300 מבין 500 הנדרשים. אולם אנשי הגסטאפו לא אמרו די, ואספו 543 איש, הביאו את כולם ל"פורט הרביעי" והמיתום ביריות.
ב-26 בספטמבר, בערב שבת שובה, הקיפו הרוצחים כמה רחובות של הגטו, בסביבה שבה התגוררו שרידי בני-הישיבה, מפקד הגטו קוזלובסקי, נאצי ליטאי, טען שירו אליו מתוך הגטו, בעקבות כך הוחלט לצאת למצבע הרג, שנעשה על ידי ליטאים מזוינים ברובים. הם הוציאו להורג אלף אנשים, נשים וילדים, בהם 64 בני-ישיבה ורבנים: הרב איסר שור ואשתו, הרב צבי שניידר ואשתו, הרב משה בנדם עם בני משפחתו, רבה של עיר מוש, משה גודציכס, נחום אולשוואנג ואחרים.
ב-28 באוקטובר, ה' מרחשון תש"ב, קיבלה הנהלת הגטו פקודה מן הגסטאפו, שעל כל היהודים להתאסף ב"ככר-הדמוקרטיה", ומי שלא יבוא יומת בירייה. בשעה שמונה בבוקר הופיע איש-הגסטאפו הידוע באכזריותו, הלמוט ראוקה, והתחיל לבצע סלקציה בין תושבי הגטו. כ-9200 יהודים, ביניהם עשרות בני-הישיבה וחמישה רבנים, נשלחו למוות בפורט התשיעי. ביניהם היו הרב יחזקאל ברשטין ראש ישיבת "אור ישראל" עם כל משפחתו, הרב ישראל יעקב לובטשאנסקי, המנהל הרוחני של ישיבת ברנוביץ', רבה של בושטריץ, הרב מרדכי ליפשיץ עם משפחתו, הרב נפתלי וסרמן, בנו של הרב אלחנן וסרמן, הרב זלמן שטיין ובני-משפחתו, מזכיר הישיבה הרב יעקב שלמה ורבים אחרים.
צוות הישיבה

הרב נתן צבי פינקל - מייסד וראש הישיבה. מראשי תנועת המוסר ידוע בכינויו הסבא מסלבודקה.
הרב יצחק בלאזר - בין המלמדים בישיבה, מראשוני תנועת המוסר, מגדולי תלמידיו של רבי ישראל מסלנט.
הרב אברהם שינקר - ממייסדי הישיבה והמלמדים בה, מאנשי תנועת המוסר.
הרב אברהם אהרן בורשטיין - התפרסם בכינויו "הגאון מטבריג". מהמלמדים בישיבה, היה מבין המתנגדים לשיטת המוסר. בסוף חייו עלה לארץ ישראל ולמשך כתשעה חודשים שימש כראש ישיבת מרכז הרב במקביל לרב קוק, עד לפטירתו.
הרב משה מרדכי אפשטיין - מראשי הישיבה, מייסד וראש ישיבת סלוצק וישיבת כנסת ישראל בחברון.
הרב יצחק יעקב רבינוביץ' (פוניבז') - כיהן בראשות הישיבה בשנים 1888–1895
הרב יצחק אייזיק שר - מהמלמדים בה משנת 1909 וראש הישיבה מ-1928 - 1941.
הרב ברוך הורביץ - מראשי הישיבה בתקופתה בקרמנצ'וג.
הרב אברהם גרודזינסקי - מאנשי תנועת המוסר. כיהן כמשגיח של הישיבה. בשנים האחרונות לפני השואה כיהן גם כראש הישיבה. נרצח על ידי הנאצים בתקופת השואה.
הרב חיים דב זוכובסקי - התפרסם בכינויו "רבי בערל ינובר", חתנו של הרב פסח פרוסקין. כיהן כמשגיח בישיבה, לאחר שעלה לארץ ישראל כיהן כמשגיח בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
תלמידים בולטים

הרב יחיאל מרדכי גורדון - מראשי ישיבת לומז'ה בפולין, ממייסדי ישיבת לומז'ה בפתח תקווה וראש הישיבה.
הרב נחום ברוך גינצבורג - בעל "מקור ברוך", רבה של יאנובה
הרב ראובן גרוזובסקי - ראש ישיבה בישיבות כנסת בית יצחק שבליטא, תורה ודעת בניו יורק ובית מדרש עליון במונסי, ויושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
הרב יצחק הוטנר - בעל ה"פחד יצחק".
הארי אוסטרין (צבי) וולפסון - פילוסוף והיסטוריון, פרופסור למדעי היהדות באוניברסיטת הרווארד.
הרב יחיאל יעקב וינברג - ראש בית המדרש לרבנים בברלין, ומחבר השו"ת "שרידי אש".
הרב יצחק יעקב וכטפויגל - רב שכונת מאה שערים, ראש ישיבת מאה שערים, דיין ואב בית הדין לקהילות האשכנזים בירושלים.
הרב אברהם חוולס - מנהיג בקהילה היהודית בגאורגיה בתחילת המאה ה-20.
הרב מאיר חדש - המשגיח של ישיבת חברון במשך למעלה מיובל. שימש כמשגיח גם בישיבות עטרת ישראל ואור אלחנן
הרב נפתלי טרופ - ראש ישיבת ראדין בפולין.
הרב ראובן כץ - היה בגרעין המייסד של ישיבת סלוצק, היה רבה של פתח תקווה במשך מעל שלושים שנה.
הרב ירוחם ליבוביץ - המשגיח של ישיבת מיר בליטא.
הרב יחיאל אריה מונק - איש ציבור מחנך ומחבר ספרים שבלט בפעולותיו במאבק על השחיטה הכשרה.
הרב אביגדור מילר - מחבר ספרים ודמות בולטת בקרב הקהילה החרדית בארצות הברית.
הרב ברוך מרקוס - הרב הראשי הראשון של העיר חיפה בשנים (1906 - 1961).
הרב יחזקאל סרנא - ראש ישיבת חברון כנסת ישראל. חבר מועצת גדולי התורה ומן הדמויות הבולטות במנהיגות התורנית בארץ ישראל בדורו.
הרב יקותיאל עזריאלי - רבה של זכרון יעקב במשך כשישים שנה; מניצולי פרעות תרפ"ט.
הרב צבי הירש פרבר - ראש ישיבה, וממייסדי הקהילה החרדית באנגליה.
הרב פסח פרוסקין - היה בגרעין המייסד של ישיבת סלוצק, רבה של קוברין, ומייסדה של "ישיבת קוברין".
הרב אהרון קוטלר - מייסד ישיבת לייקווד בארצות הברית וממנהיגי הציבור החרדי בארצות הברית ובישראל.
הרב יעקב קמנצקי - מגדולי התורה בארצות הברית, במחצית השנייה של המאה ה-20. ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר במועצת גדולי התורה באמריקה.
הרב אברהם אליהו קפלן - ראש בית המדרש לרבנים בברלין.
הרב יעקב יצחק רודרמן - מייסד וראש ישיבת נר ישראל בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית, וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית.
הרב דוד רפפורט - בעל ה"מקדש דוד".
הרב אלעזר מנחם מן שך - ראש ישיבת פוניבז' ומנהיג הציבור החרדי-ליטאי. נחשב כ"גדול הדור" וכסמכות עליונה בקרב הציבור הליטאי.
הבלשן יצחק פרץ - חוקר עברית ובעל ספרי לשון וסגנון.
לתלמידים נוספים שלהם ערך בוויקיפדיה ראו בקטגוריה:בוגרי ישיבת כנסת ישראל (סלבודקה).
ראו גם

תנועת המוסר
לקריאה נוספת

ישיבות ליטא – פרקי זכרונות, ע. אטקס וש. טיקוצ'ינסקי (עורכים), ירושלים, תשס"ד.
גדלות האדם והקטנתו: תמורות בשיטת המוסר של ישיבת סלובודקה, בתוך: עמנואל אטקס (עורך), "ישיבות ובתי מדרשות", הוצאת מרכז זלמן שזר ומרכז דינור של האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים תשס"ז, עמ' 243–272.
שלמה טיקוצינסקי, למדנות מוסר ואליטיזם: ישיבת סלבודקה מליטא לארץ ישראל, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים 2016.
הערות שוליים

↑  ישיבת חברון כנסת ישראל, עד שבחברון, באתר אוצר החכמה
↑  הרב דוב כץ, "פולמוס המוסר: מוסף לסדרת 'תנועת המוסר'", ההסתה נגד ישיבת סלובודקה והיפרדותה, ירושלים תשל"ג, עמ' 89 - 100
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299959505171  GND: 112487335X  LCCN: n96096871  VIAF: 132959833   WorldCat (עם VIAF): 132959833 
"הסבא מסלבודקה"
ראש הישיבה - הרב משה מרדכי אפשטיין
תן ביס

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בלונדון (3 בפברואר 2020–JET) 
 מייסדים:  תמיר כרמל
 תקופת הפעילות:  2000, ישראל ישראל – הווה
 חברת אם:  Just Eat Takeaway 
 מיקום המטה:  אמסטרדם 
 משרד ראשי:  תל אביב, ישראל
 שליטה בחברה:  Just Eat Takeaway (אנ') הולנד הולנד (2018 ואילך)
 ענפי תעשייה:  הזמנת משלוחים ממסעדות, כרטיס תן ביס לעובדי היי טק
 מוצרים עיקריים:  אתר תן ביס, אפליקציית תן ביס, כרטיס תן ביס
 הכנסות:  מעל מיליארד ש"ח
 יו"ר:  Adriaan Nühn 
 מנכ"ל:  Peter Plumb 
 עובדים:  2,700 (ספטמבר 2022)
  
 www.10bis.co.il
 
תן ביס הוא המותג שבו ידועה חברת 10 ביס.קו.איל בע"מ, העוסקת בסליקת תשלומים למסעדות ובשירותי הזמנת מזון ממסעדות באמצעות האינטרנט.
את שירותי הסליקה מספקת החברה באמצעות כרטיס מגנטי שהיא מנפיקה, וכן באמצעות כרטיסי עובד של מקומות עבודה רבים בישראל איתם יש לחברה הסכמים לסליקת תשלומים עבור ארוחות לעובדים. כרטיס תן ביס מקושר לכרטיס האשראי של בעליו, והחיוב מבוצע דרך חברת האשראי. כרטיס עובד מאפשר תשלום בהתאם לתקציב שאישר המעסיק (למשל: 25 ש"ח ליום או 500 ש"ח לחודש), והחיוב בגין הארוחה מועבר למעסיק (ונחשב לצורך מס להטבה בשווה כסף לעובד). כאשר מחיר הארוחה גבוה מהתקציב שנקבע, יכול העובד להשלים אותו במזומן, או לתת הוראת קבע לחיוב הסכום העודף בכרטיס האשראי שלו. בשנת 2018 סיפקה החברה את שירותיה ליותר מ-3,500 מעסיקים וליותר מ-5,000 מסעדות. תמורת שירותיה גובה החברה מהמסעדות עמלה שנעה בין 7% ל-12% ממחיר הארוחה. בקרב המסעדנים יש הרואים בכך עמלה גבוהה מדי, ונמנעים מהתקשרות עם תן ביס.
החברה נוסדה ביוני 2000 על ידי תמיר כרמל כ-Bootstrap. בשנת 2016 רכשה קרן הפרייווט אקוויטי האמריקאית TA Associates‏ 70% מהחברה בעסקת מזומן המוערכת ב-80 מיליון דולר.
בשנת 2017 עברו דרך החברה 15.2 מיליון הזמנות מזון במחיר כולל של 560 מיליון ש"ח, שיצרו לחברה הכנסות של 56.2 מיליון ש"ח. מתחרה עיקרית של החברה היא סיבוס סודקסו, שהיא חברת בת של חברת סודקסו הצרפתית. ביולי 2018 הועסקו בתן ביס 150 עובדים בתל אביב.
ביולי 2018 פורסם על רכישת 100% ממניות החברה על ידי Takeaway.com (כיום נקראת Just Eat Takeaway), חברה הולנדית, תמורת 157 מיליון דולר.
באוקטובר 2020 הוקם ועד עובדים בהובלתו של יו"ר ועד הפעולה אדם שטיינר, המייצג חלק מהשליחים בחברה, כחלק מההסתדרות החדשה. לוועד שהוכר על ידי החברה הצטרפו כ-700 שליחים מתוך 1,400 השליחים המועסקים בחברה. באוגוסט 2021 פסק בית הדין לעבודה בתל אביב כי החברה פגעה בהתארגנות העובדים, והורה לה לשלם 80 אלף שקלים פיצויים ולהיכנס עם ארגון העובדים למשא ומתן לחתימת הסכם קיבוצי.
לחברה שיתופי פעולה עסקיים רבים בציבור, כגון השיתוף שלהם כמפרסמת הראשית של ליגת האלופות.
ראו גם

סיבוס סודקסו
הערות שוליים

↑  קרן מרציאנו, ‏מאבק בעלי המסעדות נגד "תן ביס", באתר ‏מאקו‏, 6 בפברואר 2018
↑  TA Associates השקיעה ב"תן ביס" מישראל להזמנת אוכל בסלולר ובאינטרנט, באתר TelecomNews,‏ 23 במאי 2016
1 2  הגר רבט, נורית קדוש ועמרי מילמן, מכירת תן ביס: חצי מיליארד לחצי דואופול, באתר כלכליסט, 30 ביולי 2018
↑  שני מוזס, ‏אחרי חודשים של מאבקים ואיומים: שליחי תן ביס התאגדו בהסתדרות, באתר גלובס, 25 באוקטובר 2020
↑  ניצן צבי כהן, ‏ביה"ד קבע: תן ביס תשלם לעובדיה פיצויים בגין פגיעה בזכותם להתאגד, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 16 באוגוסט 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 9b02a5e3-5f86-47b7-97ec-cfc787fe50ae  VIAF: 8582149068553365730001   WorldCat (עם VIAF): 8582149068553365730001
פנינייה מצויצת

| פניניה מצויצת |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
משפחה:: פניניתיים
סוג:: פניניית הציצה
מין:: פנינייה מצויצת
שם מדעי
 Guttera pucherani ‏הארטלאוב, 1860

פנינייה מצויצת (שם מדעי: Guttera pucherani) היא עוף קרקע ממשפחת הפניניתיים – עופות קרקע דמויי תרנגול החיים באפריקה. הפנינייה המצויצת חיה ביערות גשם ויערות פתוחים, סוואנות ומישורים ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה.
מאפיינים

גובה הפנינייה עד 50 ס"מ ומשקלה נע בין 700 גרם ל-1.5 ק״ג. נוצותיה שחורות ברוב הגוף עם הכתמים המאפיינים אותה ומבדילים אותה מעופות אחרים. הצוואר כחול או לבן והראש אדום או לבן עם עיניים אדומות – תלוי בתת-המין. החלק העליון של הראש מכוסה בציצה שחורה גדולה מקצה המקור עד העורף.
הפניניות הן מונוגמיות ושומרות על בן זוג קבוע בעונת הרבייה. הן בונות את הקן על הקרקע, מוסווה בין עלים ועשבים, ומטילות 4–5 ביצים.
לפנינייה 5 תת-מינים:
G. p. barbata – מצוי בדרום-מזרח טנזניה עד מזרח מוזמביק ומלאווי.
G. p. edouardi – מצוי במזרח זמביה עד מוזמביק והקצה המזרחי של דרום אפריקה.
G. p. pucherani – מצוי מסומליה עד טנזניה, זנזיבר ואיי טומרו.
G. p. sclateri – מצוי בצפון-מערב קמרון.
G. p. verreauxi – מצוי מגינאה ביסאו עד מערב קניה, אנגולה וזמביה.
ראו גם

פניניית החושן
פנינייה
הערות שוליים

↑  פניניה מצויצת באתר הרשימה האדומה של IUCN