הטזו אדאצ'י
ביוגרפיה > בגינאה החדשה

לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור החלה המערכה באוקיינוס השקט בין יפן מצד אחד לארצות הברית, האימפריה הבריטית והאימפריה ההולנדית מצד שני. אדאצ'י קיבל את הפיקוד על ארמיית השדה ה-18 בת 140,000 החיילים לאחר ארגונה מחדש למאבק באיי שלמה, גינאה החדשה ובריטניה החדשה בנובמבר 1942, זמן קצר לאחר מות אשתו.
הארמייה ה-18 הצטרפה לדיוויזיה ה-51 לקראת קרב ים ביסמרק (2 במרץ 1943), במסגרתו הובסו הכוחות היפנים נגד האמריקאים והאוסטרלים. במהלך המערכה על גינאה החדשה עמד אדאצ'י בפני דילמה: אם פיזר את כוחותיו, הכוחות המפוזרים לא יעמדו נגד כוחות האויב; אם הוא ריכז את כוחותיו, הוא הסתכן בהפצצה אווירית ובקושי רב להתחיל בתנועה מהירה במקרה של מתקפת נגד מסיבית.
הגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור ידע שהכוחות היפנים המוצבים באיי הודו המזרחיים ההולנדיים חלשים וכיבוש שטחים אלו בידי בעלות הברית במהלך אפריל 1944 הותירה את אדאצ'י ורוב הארמייה ה-18 מנותקת בג'ונגל. האספקה היפנית הייתה מספקת לחודשיים בלבד, וללא כל תקווה ש-55,000 החיילים שנותרו תחת פיקודו של אדאצ'י יוכלו לצאת חיים מהאזור שבקושי יכלו לחיות בתוכו ב-15,000 הילידים המקומיים, החליט אדאצ'י לתקוף את ראש החוף של בעלות הברית באיטאפה. המתקפה היפנית החלה ב-10 ביולי. היפנים היו מיואשים ונלחמו בפראות, אך ב-3 באוגוסט המתקפה נכשלה. מתוך 140,000 חיילי הארמייה ה-18 המקוריים בתחילת המערכה בניו גינאה, בקושי 13,000 היו עדיין בחיים עם סיום המלחמה.
על אף התבוסה הרת האסון הזו, אדאצ'י היווה דוגמה לקצינים בצבא היפני. ב-15 באוגוסט 1945 יפן נכנעה אך אדאצ'י ושאר הארמייה ה-18 המשיכו להילחם. לאחר הכניעה הרשמית של יפן ב-2 בספטמבר 1945 הכוחות עדיין לא נכנעו. ב-11 בספטמבר 1945 הגנרל אדאצ'י בליווי צוותו הגיע לקווי החזית וחתם על כניעת הכוחות המוצבים בגינאה החדשה.
עם סיום המלחמה שלח אדאצ'י כתב פרידה לחיילים הכפופים לו מהארמייה ה-18:
לקצינים ולצוות הארמייה ה-18 לשעבר:
החלטתי היום לבצע פרידה אחרונה מאלו אשר אני אוהב יותר מכל.
הרגשתי שזה הוא כבוד גדול להתמנות למפקד הראשי [של הארמייה] בנובמבר 1942, בתקופה שבה נושא היום אמור היה להיות סדיר, והוצבתי בפיקוד על חשיבות אסטרטגית כדי להבטיח שזמן המלחמה יעבור בניצחון שלנו. הייתי אסיר תודה על המינוי ההוא. עם זאת, על אף העובדה שקציני ואנשי עשו כמיטב יכולתם בנסיבות יוצאות דופן, עלו על כל הקשיים, וכי הממונים שלי העניקו את מירב העזרה, לא הושג הסוף המיוחל, בגלל חוסר יכולתי. כך סללתי את הדרך למדינתי להיסחף למצוקה הנוכחית. פשע הראוי למוות.
בשלוש שנות הפעילות האחרונות אבדו יותר מ-100,000 קצינים ואנשים צעירים ומבטיחים ורובם מתו מתת-תזונה. כשאני חושב על זה, אני לא יודע מה להתנצל בפני הוד מלכותו, הקיסר ואני מרגיש שאני עצמי המום מבושה.
מדינתנו הקיסרית מתנודדת על סף אסון. אני מאמין שזו הדרך הטבעית של אזרחינו וחיילינו להמשיך ולהילחם עד לטיפת הדם האחרונה שלנו. דרשתי התמדה העולה בהרבה על גבול סיבולת האדם כלפי הקצינים והאנשים שלי, שהיו מותשים וחסרי כוחות כתוצאה ממערכות רצופות ומחוסר אספקה. עם זאת, כל הקצינים והאנשים שלי מילאו אחר פקודותיי בשתיקה בלי לרטון, וכשהם היו מותשים הם נכנעו למוות בדיוק כמו פרחים שנופלים ברוחות. אלוהים יודע מה הרגשתי כשראיתי אותם גוססים, וחיקי מתמלא עליהם רחמים, אם כי רק למדינתם הם הקדישו את חייהם. באותה תקופה החלטתי לא לדרוך שוב על אדמת ארצי אלא להישאר בגוש האדמה בים הדרומי עם 100,000 הקצינים והאנשים, גם אם יבוא זמן בו אוכל לחזור למדינה שלי בניצחון.
לאחר כניעת האימפריה היפנית, בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק דן את אדאצ'י למאסר עולם בגין מתן צו לעידוד רצח טייסים שבויי מלחמה שנתפסו. אדאצ'י התאבד בשנת 1947 לאחר שהעיד על פועלו במלחמה בפני קצינים אמריקאים בגינאה החדשה. הוא שמר על הבטחתו ומעולם לא שב ליפן.