רצח העם הבוסני
רקע למלחמות יוגוסלביה > תולדות יוגוסלביה

עם עליית ההכרה הלאומית של עמים שונים במהלך המאה ה-19 ועם הקמתן של ארצות ריבוניות בחבל הבלקן לאחר היפרדותן בעיקר בדרכי מלחמה מהאימפריה העות'מאנית, החלה לעלות האידאולוגיה הפאן סלאבית, שקראה לכל העמים הסלאביים להתאחד לכדי ארץ אחת ענקית שתתפרש מסיביר ועד הים האדריאטי. בהמשך התפתחה השאיפה הלאומית מרחיקת הלכת להקמת מדינה אחידה אך ורק עבור הסלאבים הדרומיים, ביניהם בולגרים, סרבים, קרואטים, מונטנגרים ורבים אחרים. חזון לאומי זה התממש לאחר מלחמת העולם הראשונה עם הקמתה של ממלכת יוגוסלביה. הממלכה החדשה החלה דרכה עם מערכת ממשל של מונרכיה חוקתית פרלמנטרית. במהרה השיטה הפרלמנטרית גררה עמה חוסר יציבות שלטוני בעקבות התככים הרבים שאפפו מחנות פוליטיים על רקעים אתניים, דתיים או אידאולוגיים. יציבות שלטונית נשמרה כאשר אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה, נטל לידיו סמכויות אוטוקרטיות והפך את הממלכה למעשה לדיקטטורה בראשותו.
במרץ 1941 פלשו צבאות מדינות הציר ליוגוסלביה וביתרו אותה למדינות חסות ושטחי כיבוש. לאורכה של המלחמה התפרצו התככים האתניים הפנימיים כאשר המדינה העצמאית של קרואטיה, מדינת חסות של איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית, הוציאה לפועל את רצח העם הסרבי. המדינה הקרואטית הונהגה בידי האוסטאשה, ארגון פשיסטי עריצי ששאף להבדיל עצמו מיוגוסלביה דרך קביעת העליונות של הקרואטים בהיותם נבדלים משאר עמי יוגוסלביה בתרבות, מסורת ודת. לאחר המלחמה השתלטה המחתרת הקומוניסטית הפרטיזנית על יוגוסלביה.
בהנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו, הוקמה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה וננטשה המלוכה של בית קאראג'ורג'ביץ' הסרבי. קודם המלחמה עיקר ההשפעה והסמכות הפוליטית עמדה בידי הסרבים ביוגוסלביה. טיטו, בכדי למנוע תככים ומאבקים אתניים נוספים, הסדיר מערכת פדרלית שנועדה להסדיר שלטון מקומי לקבוצות האתניות הגדולות. במסגרת החלוקה נקבעו גבולות פדרליים בין סלובניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, סרביה, קוסובו, וויבודינה, מונטנגרו ומקדוניה הצפונית. בלגרד היושבת בלב סרביה נותרה הבירה הפדרלית ומושב מוסדות השלטון הפדרליים, בהם גם הנשיאות.
יוגוסלביה בהנהגת טיטו נמנעה מלנקוט עמדה במלחמה הקרה, ועל אף זיקה אידאולוגית לגוש המזרחי ניהלה יחסים מסחריים ודיפלומטיים סדירים עם הגוש המערבי ואף קידמה מוטיבים של חינוך מערבי במוסדות החינוך הלאומיים. יוגוסלביה בנוסף עמדה בראש המדינות הבלתי-מזדהות, שלא עמדו לא לצד הגוש המזרחי ולא לצד הגוש המערבי. לקראת סוף שנות השבעים החלו קרעים במערכת המדינית היוגוסלבית הקיימת. פטירתו של טיטו ב-1980 הותירה חלל הנהגתי ריק שאפשר לרפובליקות הפדרליות הפנימיות להתקוטט פעם נוספת על רקע אתני.
סיבות נוספות לקריסת המדינה קשורות בקשיים כלכליים ובתסכול המוני כנגד הביורוקרטיה הממשלתית. קרואטיה וסלובניה תמכו בפדרציה מבוזרת על מנת להשיג אוטונומיה. זאת אל מול סרביה, שתמכה בריכוזיות שלטונית על מנת להבטיח את האינטרסים של הסרבים, אשר היוו הקבוצה האתנית הגדולה ביותר ביוגוסלביה. לקראת סוף שנות השמונים החלו לעלות גם קריאות בדלניות מפי מונטנגרו והקהילה האלבנית יושבת קוסובו. חוסר השוויון הכלכלי בין הרפובליקות הוסיף למתיחות. המערכת הכלכלית הסוציאליסטית ביוגוסלביה החלה לקרוס, לערך באותה העת שקרה דבר דומה ברחבי מדינות הגוש המזרחי. ניסיונות רפורמה כלכלית לא הובילו לשינוי המיוחל בהידרדרות. יוגוסלביה איבדה את חשיבותה האסטרטגית הבין-לאומית כמתווכת בין המזרח למערב עם תום המלחמה הקרה בסתיו העמים. בנוסף החלה התערערות אידאולוגית של הקומוניזם. כתוצאה מכך, איבדה יוגוסלביה תמיכה כלכלית מהמערב. קרן המטבע הבינלאומית לחצה על רפורמות כלכליות ומבניות שהוסיפו להעיב על המצב הכלכלי הרעוע.