stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כרטיס ללונה פארק
משתתפים

עדי רנרט: קלידים, עיבודים, לחן ל"סיטואציה" (13)
לואי להב: הפקה מוזיקלית
עדי רנרט, שלמה ארצי, עודד פרח: קולות רקע
עמוס הדני: גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית
מיכה מיכאלי: בס
גיל לדין: תופים וכלי הקשה
שמוליק בודגוב: גיטרה חשמלית
אמיר גבירצמן: סקסופון
דניאל חכים: צילום תמונות כריכה
אופטובסקי/דרי: עיצוב כריכה
חיים שמש, אסנת קדוש, צפי אריאל: הפקה
יעקב מורנו: טכנאי הקלטה ומיקס
עדי פלטינוב, עודד פרח, עמי איילי: עוזרי טכנאי
הוקלט באולפני "המון": ספטמבר 1989 - אפריל 1990
הערות שוליים

↑  צחי לוי, איך להיות שלמה ארצי ב-10 צעדים פשוטים, באתר ynet, 14 במרץ 2002
| שלמה ארצי (דיסקוגרפיה) |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | שלמה ארצי (1970) • על אנשים (1971) • פתאום אחר ימים רבים (1972) • אומרים ישנה ארץ (1973) • לכל החברים מהמסע מים אל ים (1974) • את ואני (1975) • משחקי 26 (1975) • עת שערי רצון להפתח (1975) • יש לי אישה, ילדה ולמברטה ואני גר בתל אביב (1976) • רומנסה ופיוט (1977) • גבר הולך לאיבוד (1978) • דרכים (1979) • חצות (1981) • מקום (1982) • תרקוד (1984) • לילה לא שקט (1986) • חום יולי אוגוסט (1988) • כרטיס ללונה פארק (1990) • ירח (1992) • שניים (1996) • אהבתיהם (2000) • צימאון (2002) שפויים (2007) • אושר אקספרס (2012) • קצפת (2016) |  |
| אלבומי ילדים | הטיול לארץ התווים (1972) • שלמה ארצי שר ומספר לילדים על יאן הגמד (1976) • סיפורי התנ"ך לילדים (1982) |  |
| מיני-אלבומים | פתאום עכשיו פתאום היום (1970) • את ואני (1975) • ציונות בלי מירכאות • מממ-נננ\פנדל • חיוכו של ילד • Ich kann mich nicht ändern / Ich sah ein Lächeln • Ich kann mich nicht ändern / Ich sah ein Lächeln • אחרי שנואיבה נגמרה (1977) • אהבתיה (1994) • גבר הולך לאיבוד (1995) • אנחנו לא צריכים (1999) |  |
| אלבומי הופעה | שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא (1983)  • ההופעה 97 (1997) • שלמה ארצי ושלום חנוך בקיסריה (2005) • עונת ההופעות (2010) |  |
| אוספים ומארזים | אוסף שירים מתורגמים לגרמנית (1975)  • שלמה ארצי השירים היפים (1976) • השירים 1 (1990) • השירים 2 (1990) • שירים 3 (1991) • האוסף המשולש (1993) • שירי אהבה שלי (2003) • השנים הראשונות (2008) • תתארו לכם (2013) • אלבומי המופת (2013) • אוסף השירים שהסתתרו (2016) • פעם תורי, פעם תורך (2017) • אתמול היה טוב (2019) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: a3d07fd1-123a-4473-a927-37c9d5a401d2
ישראל שוכמן

אין תמונה חופשית
ישראל שוּכמן (שוּחָמי) (דצמבר 1899, הרובישוב, פלך לובלין, פולין הרוסית – 2 באפריל 1972, ירושלים) היה עיתונאי ואיש ציבור ירושלמי, איש העלייה השלישית, פעיל אחדות העבודה וההסתדרות הכללית, ממניחי היסוד של עיתון "דבר", חבר אספת הנבחרים השנייה.
קורות חיים

ישראל שוכמן נולד בדצמבר 1899 בעיירה הרובישוב שבפלך לובלין של האימפריה הרוסית (פולין), בנו של צבי שוכמן, סוחר, ממשפחת האדמו"ר רבי אהרן מקרלין. התחנך בחדר מתוקן. נתפס לציונות, בשנים 1919–1920 היה חבר מרכז צעירי ציון והחלוץ בפולין.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. ב-1921 היה מזכיר הסתדרות פועלי הרכבת בארץ ישראל וערך את ביטאונה "הקטר". הוא היה ממייסדי מועצת פועלי ירושלים הראשונה ומזכירהּ. משנת 1923 ועד 1933 היה חבר ועד "קהילת ירושלים" (הוועד שייצג בתקופת המנדט את יהודי העיר בפני השלטון הבריטי) מטעם הסתדרות העובדים הכללית ואחדות העבודה. כמו כן היה חבר בוועידות ההסתדרות ופעיל במוסדותיה. בבחירות שנערכו לאספת הנבחרים השנייה בכסלו תרפ"ו דצמבר 1925 נבחר כציר מטעם אחדות העבודה.
ב-1925 היה מזכיר ועידת היסוד של עיתון "דבר", ומאותה שנה היה מנהל סניפו (העורך האחראי) של העיתון בירושלים במשך עשרות שנים. הוא היה סופרו הראשון של "דבר" בירושלים, ופרסם מאמרים רבים ב"קונטרס" וב"דבר", רובם בענייני ירושלים. שוכמן התגורר בשכונת רחביה, והיה חבר ועד השכונה. בימי המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הוציא את העיתון העברי היחיד בעיר – "דבר ירושלים".
ישראל שוכמן מת באפריל 1972 בירושלים, בגיל 72, ונקבר בהר המנוחות. הניח את אשתו, בתו וחתנו ונכדיו.
קורות חיים > משפחתו

בראשית שנת 1926 נישא לפנינה לרנר, מראשוני הרוקחים בירושלים. ביולי 1927 נולדה בתם היחידה, ורדה, לימים מורה ומחנכת בבית הספר ארלוזורוב בירושלים ומורה במכללת דוד ילין בירושלים. ב-1951 נישאה לעו"ד רפאל שמיר (מצאצאי ברוך מזרחי), והייתה אם לשלושה: רון, דפנה וגדית. נכדו רון שמיר הוא פרופסור לביואינפורמטיקה בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
כתביו

בעירית ירושלים, תל אביב: דבר ('חוברות דבר', א), תרפ"ט.
ירושלים מאשימה!, תל אביב: הוצאת ירושלים, תש"ט. (ספרון)
נטורי קרתא: השיבנו לעבדאללה ונשובה, ירושלים: הוצאת ירושלים, תשי"א 1950. (ספרון)
לאחר מותו:
רשימת מאמרים שפורסמו בעיקר בדבר בשנים 1925–1955; מסודרות בסדר כרונולוגי על ידי רפאל שמיר, 2 כרכים, ירושלים: [חמו"ל], 1990. (כרך א: פרסומים מ-1925 עד 1937; כרך ב: פרסומים מ-1938 עד 1955)
לקריאה נוספת

'שוחמי (שוכמן), ישראל', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 2028.(הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  התוצאות הסופיות לאספה"נ השניה, דואר היום, טור 1, 31 בדצמבר 1925.
↑  ישראל שוכמן, דבר, לנישואיו, 7 בפברואר 1926;
ברכות לנישואיהם, דבר, 11 בפברואר 1926.
↑  הדף של רון שמיר, באתר בית הספר למדעי המחשב ע"ש בלבטניק, אוניברסיטת תל אביב (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307096405171  ISNI: 0000 0000 6846 4240  LCCN: nr2005003128  VIAF: 97570669   WorldCat (עם VIAF): 97570669
יחסי קזחסטן–קטר

| יחסי קזחסטן–קטר |
| --- | --- |
קזחסטן: קטר (מדינה)


קזחסטן: קטר
שטח (בקילומטר רבוע)
2,724,900: 11,586
אוכלוסייה
20,655,596: 3,065,289
תמ"ג (במיליוני דולרים)
261,421: 235,770
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,656: 76,916
משטר
רפובליקה: מונרכיה אבסולוטית

יחסי קזחסטן–קטר הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה של קזחסטן למדינת קטר. יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-1993.
יחסים דיפלומטיים

קזחסטן וקטר חתמו על הסכם רשמי הממסד את היחסים הדיפלומטיים ביולי 1993. קזחסטן הקימה שגרירות בדוחה במאי 2007; ואילו קטר פתחה שגרירות באסטנה באוקטובר 2016.
יחסים דיפלומטיים > ביקורים רשמיים

במאי 1997, ביקר שר החוץ הקזחי קאסים-ג'ומארט טוקאייב בקטר, וסימן את חילופי הדברים הראשונים שהתרחשו בין שתי המדינות. קטר שלחה את שר החוץ שלה חמד בן ג'אסם אַאל ת'אני לביקור רשמי בקזחסטן באפריל 1998. בחודש שלאחר מכן הגיע הנשיא נורסולטן נזרבייב לדוחה ונשאר מ-23 במאי עד 25 במאי.
האמיר לשעבר של קטאר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני סייר בקזחסטן לראשונה באפריל 1999. בכך, הוא גם הפך למנהיג ה-GCC הראשון שנסע למדינה בתפקיד רשמי. מסעו הנשיאותי השני של נזרבייב לקטאר התקיים במרץ 2007, בעוד חמד בן ח'ליפה הגיע לביקורו השני בקזחסטן במרץ 2008.
בינואר 2014 ערך האמיר תמים בן חמד אאל ת'אני את ביקורו הרשמי הראשון בקזחסטן. במהלך ביקור זה נחתמו מספר הסכמים, לרבות הסכם על הימנעות מכפל מס, הסכם שיתוף פעולה של קטאר אנרג'י וחברת הכרייה הלאומית של קזחסטן, והסכם שיתוף פעולה בין רשות ההשקעות של קטר לבין סמרוק-קזינה. הביקור הנשיאותי השלישי של נזרבייב התרחש בדצמבר 2015.
יחסים כלכליים

בניית עיר הבירה החדשה של קזחית אסטנה נעזרה בכספים קטאריים. באופן ספציפי, 6.8 מיליון דולר נתרמו על ידי קטר למימון בנייתו של מרכז אסלאמי בעיר.
כדי לסייע בשיפור היחסים הבילטרליים בין קזחסטן לקטר, הוקמה הוועדה הבין-ממשלתית המשותפת קזחסטן-קטר. נערכו רק ארבע ישיבות; ביוני 2000, מאי 2001, אוקטובר 2009 ואוקטובר 2015.
מועצת העסקים של קטר–קזחסטן קיימה את פגישתה הראשונה באוקטובר 2008. במהלך הפגישה נדונו הזדמנויות עסקיות במגזר הגז והנפט ובמגזר הבנייה של קטר וכן מיזמים משותפים אפשריים.
שתי המדינות משתפות פעולה בבנקאות אסלאמית, כאשר המרכז הפיננסי של קטר והמרכז הפיננסי הבינלאומי אסטנה חתמו על מזכר הבנות באוגוסט 2016.
במאי 2017 נחשף כי קטר הסכימה לממן שני בתי חולים ליולדות באלמטי ובית ספר באסטנה בעלות של 35 מיליון דולר. בית הספר ייקרא על שמו של אמיר קטאר, תמים בן חמד אל תאני.
נפח הסחר הנוכחי בין שתי המדינות נמוך בעיקר בשל בעיות הנוגעות להובלת חומרים. נעשו מאמצים ליצור נתיב סחר העובר דרך איראן. מחזור המסחר ראה כמה שיפורים מאז שנות ה-2010; לדוגמה, נפח המסחר עלה מ-463,500 דולר ב-2015 ל-746,500 דולר ב-2016.
הגירה

נכון לשנת 2015 חיו בקטר כ-200 אזרחים קזחים. רובם היו מועסקים בתעשיית הגז והנפט של קטר.
נציגויות דיפלומטיות

קזחסטן מחזיקה בקטר שגרירות בדוחה.
קטר מחזיקה בקזחסטן שגרירות באסטנה.
כיבוש (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  קלרנס בראון
 הופק בידי:  ברנרד היימן
 תסריט:  זאלקה פירטל, זואי אקינס
 עריכה:  מרגרט בות'
 שחקנים ראשיים:  גרטה גרבו  שרל בואייה
 מוזיקה:  הרברט סטוטהרט
 צילום:  קרל פרונד
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  22 באוקטובר 1937
 משך הקרנה:  113 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 תקציב:  2,732,000 דולר
 הכנסות:  2,141,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
כיבוש (Conquest) או מריה ולבסקה (Marie Walewska) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1937 עם גרטה גרבו ושרל בואייה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "Pani Walewska" של הסופר הפולני Wacław Gąsiorowski‏ (1933), המתאר את רומן האהבה בין נפוליאון בונפרטה לפילגשו הפולנייה מריה ולבסקה (אנ').
שרל בואייה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר. כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
תקציר העלילה

ינואר 1807, פרשים רוסיים (קוזקים) מתפרצים לארמונו של הרוזן ולבסקי (הנרי סטיפנסון) וגורמיס הרס רב. הרוזן הוא קשיש בן 75 ואשתו (השלישית) היא צעירה ויפה בשם מריה ולבסקה (גרטה גרבו). החיילים מתבדחים על הקשיש והצעירה ומצליפים ברוזן. לפתע מגיעה ידיעה שהצרפתים מגיעים. לארמון נכנס פאול לצ'ינסקי (ליף אריקסון) אחיה של מריה ומודיע שהוא קצין בצבא הפולני הנלחם עם הצרפתים לשחרור פולין. הוא אומר למריה שנפוליאון נמצא בבלונה והיא נוסעת לשם לחזות במצביא שישחרר את עמה. נפוליאון נפגש אתה לשיחה קצרה והיא מוצאת חן בעיניו לאחר שהיא אומרת לו שהיא רואה בו אחד שישחרר את עמה.
שבועיים לאחר מכן נערך נשף מפואר בארמון של הנסיך פוניאטובסקי (הנרי גורדון) שמציג בפני נפוליאון את נכבדי העם הפולני ובתוכם הרוזן ולבסקי ואשתו מריה. נפוליאון נזכר בפגישה הקודמת שלהם ומתחיל לחזר אחריה אבל היא דוחה אותו מפני שהיא נשואה וקתולית. הוא שולח לה פרחים וכותב לה מכתבים ובהם משתמע כי היחסים ביניהם ייטיבו עם הפולנים. לביתה מגיעים הנסיך פוניאטובסקי ומכובדים פולנים המנסים לשכנע אותה כי עליה להיענות לרצונו של נפוליאון לטובת העם הפולני. היא משתכנעת והולכת לפגוש את נפוליאון מתוך "שליחות לאומית". בתחילה היא מסתייגת ממנו אבל לאחר שהוא מסביר לה שמטרתו לכבוש את אירופה ולבסס שלום, היא מתאהבת בו והופכת להיות הפילגש שלו. בעלה שמתנגד לזה, עוזב את פולין לרומא כדי לקבל שם גט באישור האפיפיור.
נפוליאון ממשיך בניצחונותיו כשמריה צמודה אליו. הוא מתגרש מאשתו ז'וזפין ומריה מקווה שכעת יינשא לה. שר החוץ שלו, טאלירן (רג'ינלד אוון) ממליץ לו לשאת את מרי לואיז, בתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה על מנת לחזק את מעמדו הפוליטי ונפוליאון מקבל זאת ומודיע למריה המאוכזבת.
מריה לא מגלה לנפוליאון שהיא בהיריון ממנו. היא מגיעה לפריז ומתקבלת בחמימות על ידי לטיציה רמולינו בונפרטה, אמו של נפוליאון. נולד לה בן בשם אלכסנדר. נפוליאון חווה תבוסות קשות ברוסיה ובבסוף מוגלה לאי אלבה, שם מצטרפת אליו מריה שמכירה לו בפעם הראשונה את בנם אלכסנדר.
נפוליאון חדור רצון לחזור לצרפת ומריה מנסה לשכנעו לוותר על זה אבל לשווא. הוא מובס בקרב ווטרלו ונאלץ לעזוב את צרפת. הפעם האחרונה שהם נפגשים היא בנמל רושפור. נפוליאון נפרד ממריה ואלכסנדר ועולה על סירה בדרך לאנייה שתשיט אותו לסנט הלנה.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| גרטה גרבו | מריה ולבסקה | פילגשו של נפוליאון |
| שרל בואייה | נפוליאון בונפרטה | קיסר צרפת |
| רג'נלד אוון | טליראן | שר החוץ של נפוליאון |
| הנרי סטיפנסון | הרוזן ולבסקי | בעלה של מריה |
| ליף אריקסון | פאול לצ'ינסקי | אחיה של מריה |
| מיי וויטי | לטיציה רמולינו | אמו של נפוליאון |
| מריה אוספנסקיה | הרוזנת ולבסקה | אמו של הרוזן ולבסקי |
| הנרי גורדון | הנסיך פוניאטובסקי |  |
כאירמון מאלכסנדריה

| --- | --- |
 לידה:  10? 
 פטירה:  המאה ה־1 
 זרם:  האסכולה הסטואית 
 עיסוק:  פילוסוף, היסטוריון, ספרן 
 
כאירמון (Chaeremon, ביוונית: Χαιρήμων; חי במאה ה-1 לספירה) היה כהן מצרי, פילוסוף יווני סטואי, גרמטיקוס (Grammatikos, מבאר הספרים הישנים) והיסטוריון אנטי יהודי.
ביוגרפיה

בהיותו כהן מצרי ופילוסוף סטואי, ייצג כאירמון את התרבות המצרית והיוונית גם יחד.
יש יסוד סביר לזהותו עם כאירמון בן לאונידאס, הנזכר במכתב של קלאודיוס אל האלכסנדרונים משנת 41 לספירה כאחד הנציגים היוונים של העיר אלכסנדריה שהופיעו בפני הקיסר. לפיכך, ייתכן שנמנה גם עם המשלחת היוונית בראשות אפיון, ששוגרה בחורף שנת 40/39 מאלכסנדריה לרומא כדי להשתדל בפני הקיסר והתנצחה עם המשלחת היהודית בראשות פילון האלכסנדרוני.
לא ניתן לזהות אותו עם כאירמון האלכסנדרוני הנזכר אצל סטראבון, שליוה את הנציב הרומי של מצרים אליוס גאלוס במסעו בשנת 25/26 לפנה"ס לפנים ארץ מצרים, הים האדום וחצי האי ערב. אותו כאירימון מתואר אצל סטראבון כשחצן וחסר דעת, מה שאינו הולם את תיאורו במקורות האחרים.
על פי הסודא, כאירמון היה מנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה ומורו של דיוניסיוס מאלכסנדריה, שהחליף אותו בתפקיד זה,
והיה גם מחנכו של הקיסר הרומי נירון בצעירותו (אחרי שנת 49 לספירה), יחד עם אלכסנדר מאגאי.
הפילוסוף פורפיריוס מכנה את כאירמון בתואר "סופר קודש", כנראה בגלל עיסוקו בכהונה וכתבי הקודש המצריים. הוא מכנה אותו גם "אוהב אמת" ו"סופר מדויק" ומזכיר את כתביו על הכהנים המצרים והאסטרולוגיה המצרית. בחיבורו "על הימנעות ממאכל חיות", מתאר פורפיריוס בפירוט את חייהם של הכהנים המצריים ומציין כי המידע שלו מבוסס על תיאורו של כאירמון, שסיפר שהכהנים נחשבו על ידי המצרים כפילוסופים.
גם הירונימוס מציין שכאירמון כתב חיבור על חייהם של הכהנים העתיקים של מצרים ומוסיף ומציין שהיה אדם רהוט מאד.
על פי הסודא, חיבור נוסף של כאירמון נקרא "הירוגליפיקה" (כתב חרטומים). חיבור שלישי, על כוכבי השביט, נזכר על ידי אוריגנס, שעשה שימוש בספרים נוספים של כאירמון, מהם למד טכניקה של משל שהיא חלק בלתי נפרד מפירוש פולחנות המסתורין היווניים.
בספרו "נגד אפיון", מספר יוסף בן מתתיהו, שכאירמון כתב "אגיפטיאקה" משלו, כלומר ספר על ההיסטוריה של מצרים, בדומה למנתון. באמצעות ספר זה השתדל כנראה לפאר ולרומם את מצרים וההיסטוריה שלה בעיני הקוראים היוונים והרומים, ובדומה למנתון, הייתה גם לכאירמון גרסה משלו על יציאת מצרים, שמבוססת גם היא על עלילת המצורעים. יוספוס טוען שהסופר המצרי ליסימכוס לקח ממנתון וכאירמון "את יסוד שקריהם" על דבר המצורעים ובעלי המומים. ממשפט זה וגם מכך שליסימכוס נזכר אצלו אחרי כאירמון, מתקבל הרושם שעל פי יוספוס פעל ליסימכוס מבחינה כרונולוגית אחרי כאירמון. אך מכיוון שידוע כי כאירמון חי ופעל בזמן קרוב מאוד לזמנו של יוספוס עצמו, רוב החוקרים סבורים כי ליסימכוס קדם בזמן לכאירמון ולא להפך, ויוספוס הזכיר אותם לא בסדר כרונולוגי, אלא על פי סדר הנושאים שנגעו לתוכן עלילותיהם.
כאירמון ככל הנראה מת זמן ניכר לפני שנת 96 לספירה, שנת פרסום הספר ה-11 של האפיגראמות של מארטיאליס. המשורר הרומי לועג בו בין היתר גם לכאירמון, ובדרך כלל מארטיאליס לא לגלג על אישים שעדיין היו בחיים או שמתו רק זמן קצר לפני כן.
כל חיבוריו של כאירמון לא שרדו.
כאירמון על היהודים

דבריו של כאירמון על היהודים לוקטו מספרו על ההיסטוריה של מצרים ונשמרו בספר "נגד אפיון".
יוסף בן מתתיהו כותב בספרו שכאירמון התיימר לכתוב ספר על ההיסטוריה של מצרים כמו זה של מנתון והוסיף בו גם את השמות שנתן מנתון למלך מצרים ובנו - "אמנופיס" ו"רעמסס". לסיפורו של מנתון, הוסיף כאירמון שאיזיס נגלתה לאמנופיס בחלום והציקה לו בשנתו על כך שהמקדש שלה נהרס במלחמה. אחד החרטומים (במקור: "סופרי הקודש", שגם כאירמון עצמו השתייך אליהם) בשם "פריטיבַאוטס", פירש למלך, שאם יטהר את מצרים מהאוכלוסייה הטמאה, "יסור ממנו חזון האימה הזה". לפיכך, ציווה המלך לאסוף 250 אלף אנשים חולים ולגרשם מן הארץ. בראש אוכלוסייה זו עמדו שני "יודעי-ספר": משה ואדם נוסף "מן החרטומים" - יוסף. היו להם גם שמות מצריים: משה נקרא "טיסיתֶן" ויוסף "פֶטֵסֶף". כאשר הגיעו החולים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם 380 אלף איש שהושארו שם עוד קודם על ידי אמנופיס, שסירב לתת להם להיכנס למצרים. שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים. אבל אמנופיס לא חיכה למתקפה, אלא מיהר לברוח אל אתיופיה כשהוא משאיר את אשתו ההרה. היא הסתתרה במערה וילדה בה את בנה רעמסס, שכאשר בגר גרש את "היהודים", שמספרם היה 200 אלף, אל סוריה, והשיב את אביו אמנופיס (שמת כבר) מאתיופיה למצרים.
כאירמון על היהודים > ההבדלים בין גרסאות מנתון וכאירמון

| אי התאמה | מנתון | כאירמון |
| --- | --- | --- |
| סיבת גירוש הטמאים | רצון המלך אמנופיס לראות את האלים | חלום המלך אמנופיס על איזיס |
| שם האיש שיעץ למלך לטהר את הארץ | אמנופיס בן פפיאס | פריטיבאוטס (Phritibautes) |
| המונח היווני | "טמאים" | "מגואלים" |
| מספר הטמאים/חולים | 80,000 | 250,000 |
| המקום אליו הוגלו | בהתחלה אל המחצבות ואחר כך ניתן להם להתיישב באווריס | מחוץ למצרים, ליד עיר הגבול פלוסיון |
| בני בריתם בצאתם למלחמה על מצרים | החיקסוס תושבי ירושלים | 380,000 איש שהותיר אמנופיס על יד פלוסיון בגבול מצרים |
| שמו המצרי של משה | אוסרסיף | טיסיתן |
| רעמסס בן אמנופיס | בחור צעיר שיצא למלחמות אביו ויחד איתו יצא לגלות באתיופיה | תינוק שנולד רק לאחר מות אביו ולאחר מכן ניצח את היהודים במלחמה וגרש אותם לסוריה |
כאירמון על היהודים > תגובת יוסף בן מתתיהו

יוסף בן מתתיהו טוען כי דברי כאירמון הם שקר ובמידה והיה בהם יסוד כלשהו של אמת, הם לא היו סותרים בפרטים רבים כל כך את אלה של מנתון. לדידו של יוסף, כל אחד מהם "בודה שקרים כטוב בעיניו".
הוא מאשים את כאירמון בכך שבדה את סיפור המצורעים ואת דבר החלום על איזיס, לא טרח להסביר מי בדיוק היו "אנשי הצבא האלה לרבבותיהם" שחיכו ליד פלוסיון - ילידי מצרים או שהגיעו מארץ זרה, וגם לא הסביר מדוע לא רצה המלך לתת להם להיכנס לתוך מצרים.
הוא מביע פליאה צינית מכך שמספרי המגורשים אצל שני הסופרים כל כך "קרובים" וגם לועג לתבונתו של כאירמון: בהתחלה לא סיפר מאין באו 380 אלף, ואחר כך לא הסביר גם את החשבון שעשה. אם ל-380 אלף הצטרפו 250 אלף מצורעים וחולים ובסופו של דבר גורשו רק 200 אלף, כיצד אבדו 430 אלף? האם נספו במלחמה, או עברו לצד רעמסס? ולאיזו משתי הקבוצות התכון בשם "יהודים"? ל-250 אלף המצורעים או ל-380 אלף היושבים ליד פלוסיון?
כאירמון על היהודים > התלות בין גרסת כאירמון לגרסת מנתון

יוסף בן מתתיהו לא הביא אף ציטוט ישיר מכתבי כאירמון, אלא רק התייחס בדרך פרשנית אל מידע שנשאב מכתביו בעקיפין. עובדה זו יכולה להתפרש כעדות לכך שספרו של כאירמון לא עמד לנגד עיניו וכי הוא שאב את המידע שלו מכלי שני, או שעשה כך רק על סמך ידע אישי, בהנחה שכאירמון היה מוכר לו היטב. למעשה הוא לא עמד על עדותו של כאירמון לפרטיה, אלא רק על אי ההתאמות בינה לבין גרסת מנתון.
תיאורו של כאירמון אינו שונה באופן כללי מזה של מנתון, אולם יש בו שימוש במסורות שאינן תלויות במנתון. מסורות אלו משתקפות באזכורו של פריטיבאוטס ובהופעתה של איזיס בחלום.
למרות טענתו של יוספוס על כך שכאירמון המציא את סיפור החלום על איזיס, ייתכן ומדובר במסורת עממית נפוצה. יש מכנה משותף בין גרסת כאירמון לבין המסופר ב"נבואת הקדר" המצרית. נבואה זו נמצאה כתובה ביוונית על שרידי פפירוסים מהמאה ה-3 לספירה ובה מתנבא הקדר באוזני המלך אמנופיס וחוזה פלישה של נכרים למצרים. בפפירוסים אלה לא נזכרו היהודים, אולם פפירוס אחר מאותה תקופה, הקרוב להם ברוחו ובלשונו, מכוון בעיקרו נגד היהודים ובהקשר דומה מסופר גם בו על "היהודים...בני הבליעל...המגורשים ממצרים על ידי זעמה של איזיס".
ישנם סימנים נוספים המעידים על כך שגרסת כאירמון לא הייתה תלויה במנתון: הסיבה השונה לגירוש, השימוש במונח היווני שמשמעותו "מגואלים" להבדיל מ"טמאים" והמספרים השונים מאלה של מנתון וגם מאלה המופיעים אצל ליסימכוס ואפיון.
כאירמון לא מזהה את בעלי בריתם של ה"טמאים" עם החיקסוס תושבי ירושלים שבגרסת מנתון, אלא מספר על שבטי נוודים על גבולה של ממלכת מצרים, שנמנעה כניסתם אליה. המגורשים ממצרים מכונים אצלו "יהודים", ללא כל הסבר אם זהו שם כולל לטמאים המגורשים וגם למסורבי הכניסה.
כאירמון גם מעניק למשה שם מצרי שונה מזה שאצל מנתון - "טיסיתֶן", המרמז בבירור על המילה המצרית "אִיתֶן" - גלגל השמש, ואף מוסיף לסיפור את יוסף.
את הסמיכות הכרונולוגית האנאכרוניסטית של יוסף ומשה ניתן למצוא גם במקורות אחרים. אצל פומפיוס טרוגוס משה הוא בנו של יוסף ואילו אצל אפולוניוס מולון משה הוא נכדו.
בהתייחסות לשני המנהיגים הללו מהדהדת חדירת המסורת המקראית לחוגים לא יהודים.
בניגוד למנתון, בגרסה של כאירמון לסיפור הגירוש נעדרת עוינות גלויה כלפי היהודים. הכפירה (אתאיזם) אינה מיוחסת ליהודים ואין שום זכר לשני המוטיבים הקיימים כבר בסיפור הגירוש של מנתון: שנאת אדם (מיזנתרופיה) ועוינות כלפי זרים (Misoxenia).
אולם גם עלילת המצורעים של כאירמון, כמו זו של מנתון, נערכה בהתאם למסורת הטיפולוגית של הספרות האתנוגרפית, שמטרתה "לחשוף" את עברו האפל של העם היהודי כדי לשלול את דמותו גם בהווה.
לקריאה נוספת

יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרקים לב-לג, תרגום יעקב נפתלי שמחוני.
יוספוס פלאוויוס (יוסף בן־מתתיהו), נגד אפיון, תרגם מהמקור עם מבוא ופירושים אריה כשר, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשנ"ז:
מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LXIV. Chaeremon, pp. 417–421
מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, חלק חמישי, נבואה מצרית-יוונית והמסורת על גירוש היהודים ממצרים בהיסטוריה של כאירימון, עמ' 531–535, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים תשנ"א (1991). פורסם במקור בתרביץ, המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל, כרך ע, חוברת תשכ"ג 1963, עמ' 223–227.
פטר שפר, יוּדוֹפובּיה - גישות כלפי היהודים בעולם העתיק (מאנגלית: להד לזר); פרק 1 גירוש ממצרים, כאירמון, עמ' 49–50; ספריית "הילל בן-חיים" הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010.
Pieter Willem van der Horst, Chaeremon, Egyptian Priest and Stoic Philosopher: The Fragments Collected and Translated. Brill, 1984 – הספר לצפייה מוגבלת ברשת (קריאת הספר בתצוגה מקדימה באתר "גוגל ספרים" )
הערות שוליים

↑  חירימון בתרגום שמחוני, כאירימון בתרגום אריה כשר ומנחם שטרן, כאירמון בתרגום להד לזר.
↑  הגיית השם ביוונית: כאירמון, במלעיל (ההטעמה בהברה הלפני אחרונה).
↑  הוא מכונה "כאירמון הסטואי" ברוב המקורות העתיקים: אצל אוריגנס, פורפיריוס, אוסביוס והירונימוס.
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, עמ' 535.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר שני, פרק א, הערה 1 מאת המתרגם שמחוני: "מבאר הספרים הישנים. מעין מורה הספרות בזמננו".
1 2 3  Pieter Willem van der Horst, Chaeremon, Egyptian Priest and Stoic Philosopher, Introduction: The Man and his Work, pp. IX-XI
1 2 3 4 5 6  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, תרגום אריה כשר, פירוש לספר ראשון, פרק לב. עלילת המצורעים בגרסת כאירימון, הערה 288, עמ' 262–264.
↑  Letter of the Emperor Claudius to the Alexandrians
↑  שפר, פרק 8: אלכסנדריה, עמ' 202.
↑  סטראבון, גאוגרפיקה, ספר 17, פרק 1, פסקה 29.
↑  סודא, דיוניסיוס מאלכסנדריה - Suidas, s.v. Διοηύυςιος Aληεανδρύς
↑  סודא, אלכסנדר האגאי - Suidas, s.v. 'Aλέεαδρος Aἰγαῖος
↑  פורפיריוס, De Abstinentia, ספר 4, פרקים 8-6.
↑  אוסביוס, Praeparatio Evangelica, ספר 3, פרק 4; ספר 5, פרק 10.
↑  הירונימוס,  Adversus Jovinianum, ספר II, חלק II, פרק 13.
↑  סודא, כאירמון – Suidas, s.v. Xαιρήμωυ
↑  אוריגנס, Contra Celsum, ספר 1, פרק 59.
↑  אוסביוס, תולדות הכנסייה, ספר 6, פרק 19, סעיף 8.
↑  סודא, אוריגנס – Suidas, s.v. 'Ωριγένης
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק לד, תרגום: יעקב נפתלי שמחוני.
↑  מארטיאליס, אפיגרמות, ספר 11, LVI. TO CHAEREMON.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק לב, תרגום: יעקב נפתלי שמחוני.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, p. 421, Sec. 290
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק לג, תרגום: יעקב נפתלי שמחוני.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, p. 417
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, p. 420, Sec. 289
↑  מנחם שטרן, מחקרים בתולדות ישראל בימי הבית השני, נבואה מצרית-יוונית והמסורת על גירוש היהודים ממצרים בהיסטוריה של כאירימון, עמ' 533-531.
1 2 3  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, תרגום אריה כשר, פירוש לספר ראשון, פרק לב. עלילת המצורעים בגרסת כאירימון, הערות 290-289, עמודים 265-264.
↑  יוסף בן מתתיהו, נגד אפיון, מאמר ראשון, פרק יד.
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, p. 421, Sec. 291-292
↑  שפר, פרק 9: מצרים, עמ' 242.
↑  פומפיוס טרוגוס אצל יוסטינוס, Historae Philipicae, XXXVI, Epitoma 2: 11
↑  .Eusebius, Praeparatio Evangelica IX, 19: 1-3
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, p. 418
↑  שפר, פרק 1: גירוש ממצרים, כאירמון, עמ' 50.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259783905171  BNE: XX1079736  GND: 119194155  ICCU: CFIV062784  ISNI: 0000 0003 7406 8721  LCCN: n84175705  NLA: 35665659  NTA: 071593985  Trove: 1033166  VcBA: 495/6893  VIAF: 79414131   WorldCat (עם VIAF): 79414131
כלי תכנות

כלי תכנות או כלי פיתוח (באנגלית Programming tool או Software development tool) היא תוכנה או יישום מחשב בה משמשים מפתחי תוכנה על מנת ליצור או לתחזק תוכנה, לאתר באגים, או כתומכה לתוכנות ויישומים אחרים. המונח מתייחס בדרך כלל לתוכנות פשוטות יחסית אותן ניתן לשלב כדי לבצע משימה, בדומה לכך שניתן להשתמש במספר כלי עבודה כדי לתקן אובייקט פיזי.
דוגמאות לכלי תכנות

דוגמאות לסוגים שונים של כלי תוכנה:
תוכנות למעקב אחר באגים: באגזילה
מהדרים ומקשרים: GCC וMicrosoft Visual Studio
תוכנת ניפוי שגיאות (דִיבָּאגֶר): gdb
תוכנת Disassembler (באופן כללי מבצעות הנדסה הפוכה).
שפות תכנות: Perl, פייתון, REXX ו־Ruby
עורכי טקסט: Emacs ו־Vim
מערכת ניהול גרסאות: CVS, SVN, Perforce, Sourcesafe, TFS, Mercurial, git
סביבת פיתוח משולבת

סביבת פיתוח משולבת (Integrated Development Environment, IDE) היא תוכנת מחשב המסייעת למתכנתים לפתח תוכנות. תוכנות IDE משלבות את הפונקציות של כלי תכנות רבים בחבילת כלים אחת.
דוגמאות לתוכנות IDE:
Delphi
C++ Builder
Microsoft Visual Studio
GNAT Programming Studio
Xcode
IBM Rational Application Developer
Eclipse
NetBeans
IntelliJ IDEA
WinDev
Code::Blocks
ראו גם

הנדסת תוכנה
מדעי המחשב
כוח המשימה באורוזגאן

החייל ההולנדי טימו סמיהוייז'ן קצת יותר משעה לפני שנרצח בפיגוע תופת בסמוך לבסיס הרב-לאומי בתרין כות (15 ביוני 2007)
כוח המשימה באורוזגאן היה כוח צבאי מיוחד של צבא הולנד אשר השתתף במלחמת אפגניסטן בין השנים 2006–2010.