stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורנוגרפיה
בעיות בהגדרת גבולות הפורנוגרפיה > סיווג מידת הפורנוגרפיה

יש הבחנה בין פורנוגרפיה "רכה" ופורנוגרפיה "קשה". הפורנוגרפיה ה"רכה" מתייחסת לעירום, ולסצנות המעלות דימויים מינים. הפורנוגרפיה ה"קשה" מתייחסת למעשה המשגל עצמו, ומתמקדת במעשה ובאיברים המשתתפים בו. הגבול שבין ה"פורנו הרך" לבין הארוטיקה עשוי להיות דק. כמו כן מטושטש גם הגבול בין תיעוד התנהגות ולבוש מקובלים לבין פורנו רך. זאת משום שיחס התרבות להתנהגויות שונות ואילוצי האקלים על הלבוש שונים ממקום למקום בעולם. "פורנוגרפיה היא עניין של גאוגרפיה", אומר סקיני במחזה "בית התה של ירח אוגוסט", וקביעה זו משקפת את היחס המשתנה של החברה להגדרת הפורנוגרפיה. עוד יותר מאשר לפי גאוגרפיה, הגדרת הפורנוגרפיה משתנה עם השנים. תמונות כגון עירום פרונטלי (חזיתי), שבשנות ה-60 הופיעו רק בירחוני עירום, החלו מופיעות בסוף המאה ה-20, בהקשר המתאים, גם בעיתונים הפונים לציבור הרחב.
פורנוגרפיה כביטוי

בספרות מתקיים דיון האם יש לראות בפורנוגרפיה כ"ביטוי", ובעיקר בשאלה האם יש לראותה מוגנית תחת הזכות לחופש הביטוי. בעוד שבשיח המשפטי הישראלי ביקשו להזכיר את ערכה האומנותי של הפורנוגרפיה, הרי שהצגה שכזו נתקלה בטענות נגד רבות, ובתוכן כאלה שביקשו לשלול את אופיו של הפורנוגרפיה כ"ביטוי", ולעומתן כאלו שביקשו לטעון כי אף אם פורנוגרפיה אכן מהווה "ביטוי", הרי שאין מדובר בביטוי מהסוג המוגן תחת הזכות לחופש ביטוי. על-פי העמדות מהסוג השני, הזכות לחופש ביטיוי מתפשרת אך ורק על סוג מסוים של ביטויים, ובתוכם ביטויים בעלי ערך, או לפחות כאלה שאינם פוגעניים.
ניתן לחלק אם כן את העמדות המבקשות להגביל את פרסומם של תכנים פורנוגרפיים למספר סוגים:
עמדות שלפיהן הגבלת הפורנוגרפיה אכן פוגעת בחופש הביטוי, אך מדובר בפגיעה מוצדקת.
אין מדובר כלל בפגיעה בחופש הביטוי, שכן פורנוגרפיה איננה מהווה ביטוי.
אין מדובר כלל בפגיעה בחופש הביטוי, אף שפורנוגרפיה מהווה ביטוי, משום שחופש הביטוי מוגבל לביטויים מסוג מסוים. כך למשל, מקינון ודבורקין השווה את הפורנוגרפיה לפרקטיקות אסורות אחרות, כגון הטרדה מינית או אפליה נגד נשים. לדידן, הפורנוגרפיה איננה מתמצית בכלי המביע מסר על נחיתותן של נשים או ביטוי המעודד השפלת נשים בעתיד, אלא שהפורנוגרפיה היא ההשפלה עצמה כלפי נשים, בדומה לשלט ובו ייכתב "דרוש עובד - לא עובדת", או אמירות כגון "שכבי עימי או שאפטר אותך", אשר אינן מוגנות תחת חופש הביטוי.  בתגובה לעמדות מסוג זה, יש שטענו כי אלה אינן לוקחות בחשבון את העובדה שיש לראות בפורנוגרפיה כנושאת הדגל של קידום התפיסה של דרך חיים הדוניסטית, המקדשת את המרי כנגד המוסכמות המוסריות ומקדמת סקס למטרות הנאה ושלא במסגרת מערכת אינטימית וארוכת טווח. עמדות אלה מדגישות כי פורנוגרפיה מגשימה אפוא את רעיון "שוק הרעיונות", הקשור בטבורו להצדקות הזכות לחופש הביטוי.
אין מדובר כלל בפגיעה בחופש הביטוי, שכן אף שפורנוגרפיה מהווה ביטוי, היא איננה מגשימה את התכליות של חופש הביטוי.
ראי לנגטון טענה בפרסומיה כי בשאלה האם ראוי להגביל פורנוגרפיה, מן הראוי לקחת בחשבון גם את העובדה כי הפורנוגרפיה עצמה "פוגעת בחופש הביטוי". לדידה של לנגטון, תכנים פורנוגרפיים מסוימים אינם מתמצים בביטוי במובנו הקומוניקטיבי אלא עולים כדי "Speech Act", מונח אותו תבע הפילוסוף אוסטין. על-פי אבחנתו של אוסטין, ישנם ביטויים אשר מהווים גם פעולות בפני עצמם, כאשר אלה נעשים תחת תנאי ההצלחה (felecity conditions) מתאימים. להמחשת הראיון, נותן אוסטין דוגמה של כומר המכריז "אני עכשיו מכרז עליכם כבעל ואישה", ומסביר כי בעשותו כן, הכומר לא רק העביר מסר קומוניקטיבי, אלא ביצע פעולה ממש (חיתון). לנגטון טענה כי תכנים פורנוגרפיים מביאים בתורם לפגיעה בתנאי ההצלחה של נשים לסרב לקיום יחסי מין, ומשום שפעולת הסירוב אף היא פעולה מסוג ביטוי (Speech Act), הרי שיש לראות גם בפורנוגרפיה פעולה מסוג ביטוי. עם זאת, טענתה של לנגטון מוגבלת לתכנים פורנוגרפיים אשר אכן משפילים נשים, ומציגים אותן כנחותות או כראויות להכנעה ולאלימות.
במחקר מדיניות של המכון הישראלי לדמוקרטיה משנת 2003, ניתח רם ריבלין את עמידתה של פורנוגרפיה בהצדקות לחופש הביטוי. ממצאיו של ריבלין הם כי הפורנוגרפיה אכן מהווה ביטוי, והטעמים המצדיקים את חופש הביטוי חלים עליה, וככזו יש לראות בה מוגנית על-ידי חופש הביטוי. הדבר אמור במיוחד ביחס לפורנוגרפיה חד מינית, אשר מגשימה גם את התכלית של ביטוי עצמי ואוטונומיה.
הפצת פורנוגרפיה

במאה ה-20 הדרך הנפוצה להפצת פורנוגרפיה הייתה בסרטי קולנוע מסוגת "סרטים כחולים". החברות המפיקות סרטים כאלה נוהגות לקרוא להם "סרטי מבוגרים". מדיה מקובלת אחרת היא ירחוני פורנוגרפיה כגון פלייבוי ופנטהאוז. בסוף המאה ה-20 הפכה הפורנוגרפיה, על כל צורותיה, זמינה בעולם המערבי. אם בעבר על מנת לצרוך פורנוגרפיה היה צורך לצאת לבתי קולנוע או למועדונים, לרכוש חוברות או ספרים בדוכנים, פעולות הדורשות מאמץ מסוים וסכנת חשיפה, עם התפתחות הוידאו, ה-DVD, הטלוויזיה בכבלים, ורשת האינטרנט, צריכת הפורנוגרפיה שווה לכל נפש, הן בזמינותה, הן במחירה, והן באפשרות להשתמש בה בין כותלי הבית. השימוש באינטרנט מביא לפעמים את הפורנוגרפיה ישירות אל המחשב של המשתמש. רשת האינטרנט תפסה תפקיד מרכזי בהפצת תמונות, סרטוני וחיבורי פורנוגרפיה.
הפצת פורנוגרפיה > סרטי פורנוגרפיה

סרטי הפורנוגרפיה הראשונים הופקו בראשית המאה ה-20, הם היו סרטים אילמים בשחור לבן והוקרנו בעיקר במחתרת.
בסוף שנות ה-60 החלו להפיק בדנמרק ובמערב סרטי פורנוגרפיה שיועדו להקרנה בבתי קולנוע. חוקיותם של סרטים אלה הייתה מוטלת בספק. דנמרק הייתה הראשונה להפוך אותם לחוקיים.[דרוש מקור] סרטים פורנוגרפיים הופקו בארצות-הברית משך שנים רבות ובתחילת שנות ה-70 אף הופצו כמה סרטים שהתהדרו בעלילה ולכאורה גם ברבדים נוספים, כמו "גרון עמוק" (1972), "מאחורי הדלת הירוקה" (1972) ו"השטן בגברת ג'ונס" (1973). סרטים אלה הוקרנו בבתי-קולנוע רגילים, אך בעיקר בבתי קולנוע מיוחדים לסרטי פורנו שנקראו XXX Theater.
בשנות השמונים, עם עליית הווידאו הביתי, החלו לשווק את סרטי הפורנוגרפיה בקלטות והם הפכו לצורה הנפוצה ביותר להפצת סרטים כאלה. במהלך שנות התשעים, ה-DVD, הטלוויזיה הדיגיטלית הרב-ערוצית ורשת האינטרנט החליפו את קלטות הווידאו. תעשיית הפורנוגרפיה הייתה מהראשונות שהחלו לצלם בהפרדה גבוהה ולהפיץ את הסרטים בפורמט HD-DVD, אף על פי שאיכות השידור הגבוהה בשיטה זו חושפת פגמי עור בתצלומי התקריב הרבים שבסרטים הפורנוגרפיים. חברת סוני סירבה בתחילה לאפשר הפצה של סרטי פורנוגרפיה באמצעות פורמט בלו-ריי שפיתחה, אך חזרה בה מסירובה כעבור זמן קצר.
במהלך תחילתה של המאה ה-21, תפוצתם של אתרי האינטרנט המציגים סרטים פורנוגרפיים הלכה וגדלה. בשנת 2018 בדירוג הדומיינים היקרים בעולם, דורג הדומיין sex.com במקום ה-8, והדומיין porn.com במקום ה-11.
בארצות הברית מופקים אלפי כותרים כל שנה, כשרוב (כ-90%) סרטי הפורנוגרפיה המקצועיים באים מסביבת עמק סן פרננדו שבקליפורניה, שזכה לכינוי "עמק הפורנו". רוב סרטי הפורנוגרפיה האחרים מופקים באירופה, ובמיוחד בהונגריה.[דרוש מקור] תעשייה פורנוגרפית ענפה יש גם בצ'כיה, בגרמניה וברומניה. ביפן סרטי פורנוגרפיה אינם מקובלים, אך יש מספר רב של סרטים פורנוגרפיים מונפשים.
בדומה לתעשיות הקולנוע, הטלוויזיה והמוזיקה, גם לתעשיית סרטי הפורנוגרפיה יש טקסים שנתיים לבחירת הסרטים, השחקנים, הבמאים והמפיקים המצטיינים. הטקסים נערכים בארצות הברית ובאירופה, והפסלונים המחולקים לזוכים בהם מתאפיינים לעיתים בעיצובים בעלי רמיזות מיניות.
איסור פורנוגרפיית ילדים

פורנוגרפיה בהשתתפות ילדים אסורה במדינות רבות, גם אלה שבהן פורנוגרפיה בהשתתפות מבוגרים מוגבלת פחות או שאינה מוגבלת כלל. בארצות הברית, למשל, אסור להפיק, להפיץ, להחזיק או לצרוך בכל דרך שהיא פורנוגרפיה בהשתתפות ילדים. בישראל, האיסורים בתחום זה חמורים אף הם.
ראו גם

פורנוגרפיה פמיניסטית
ארוטיקה
הומוארוטיקה
פורנוגרפיה מונפשת
Adult Industry Medical Health Care Foundation
לקריאה נוספת

ניצה בן-ארי, דיכוי הארוטיקה - צנזורה וצנזורה-עצמית בספרות העברית 1980-1930, אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור, 2006.
רם ריבלין, פורנוגרפיה: מוסר, חירות, שוויון, המכון הישראלי לדמוקרטיה (2003), זמין לקריאה בכתובת https://www.idi.org.il/books/2591
רינת גבאי

| --- | --- |

רינת גבאי, 2008
 לידה:  31 ביולי 1973 (בת 51) לוד, ישראל
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 עיסוק:  זמרת
 סוגה:  פופ, אופרה, מחזות זמר, זמר עברי, שירי ילדים
 סוג קול:  סופרן
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  פסנתר
 פרופיל ב-IMDb
 
רינת גבאי, 2021
רינת גבאי (נולדה ב-31 ביולי 1973) היא זמרת, מלחינה, פזמונאית, כוכבת ילדים, מדבבת ושחקנית ישראלית, מוכרת בשם הבמה והדמות שלה ככוכבת הילדים רינת מלכת הילדים.
ביוגרפיה

רינת נולדה וגדלה בלוד, וב-1985, בגיל 12, החלה ללמוד פיתוח קול. כעבור שנתיים הגיעה למבחן במה באופרה הישראלית החדשה וקיבלה את התפקיד הראשי באופרה "טבעת החנק". בעקבות זאת, הופיעה גבאי ב-1989 בגיל 16 ב"סיבה למסיבה", תוכנית האירוח המרכזית של הערוץ הראשון וכך זכתה לפרסום כלל ארצי.
בדצמבר 1990 השתתפה רינת בפסטיגל בשיר "בוא אהובי" (מילים: דודו ברק, לחן: נורית הירש, עיבוד: יורם צדוק).
בקדם-אירוויזיון 1992 הייתה זמרת ליווי של עירית ענבי בשיר "השד הקטן שלי".
ב-1993 היא הופיעה, לצד נעמי שמר, מיקי קם, חיים צינוביץ' ומשה בקר, בקלטת הווידאו לילדים "אצלנו בפסנתר", משירי נעמי שמר.
את שירותה בצה"ל עשתה בלהקת חיל האוויר וכסולנית עם תזמורת חיל האוויר.
קריירה

בשנת 1994 שרה באלבומם השלישי של החברים של נטאשה, "רדיו בלה בלה" בשיר "הללויה".
גבאי שיחקה במחזות הזמר "פנטסטיקס", "עלובי החיים" (בו גילמה את קוזט), "היפה והחיה", "אוליבר טוויסט" ו"בת הים הקטנה".
ב-1998 החלה גבאי לעבוד על אלבום בכורה בשם "מצאתי טוב", ממנו יצאו הסינגלים "קחו אותי מכאן", "מצאתי טוב" ו"לילה טוב/לפעמים כן ולפעמים לא". השיר "לילה טוב" הוא גרסה עברית לשירה של טורי איימוס "Sweet Dreams", שהוקלט ב-1992 על ידי איימוס אך לא יצא לאור. השיר תורגם על ידי גבאי והוקלט באישורה של איימוס. אף על פי שבהמשך הוקלטו רוב שירי האלבום, הוא נגנז לבקשתה של גבאי, לאחר שהשירים שפורסמו, לא זכו להצלחה. אלבומיה, ש"תפסו את מקומו של אלבום זה", הם "רינת גבאי" ב-2001 ו"רגעים" ב-2003, שמתוכו הצליח במיוחד שיר הנושא.
ב-2005 היא התמודדה בקדם אירוויזיון עם השיר "Jerusalem", שהלחינה למילים של אהוד מנור, ועיבוד של אייל קצב. השיר זכה במקום הרביעי בתחרות.
ב-2007 כיכבה בסדרה ישראלית בערוץ הופ! בשם הקרקס של רינת לצד נתן נתנזון, הילה זהרור, יוסי טולדו ויפתח קמינר.
בשנת 2010 הקימה, יחד עם בעלה דאז, דורון מור, חברת תוכן לילדים "חסידה הפקות" ודרכה הוציאה מספר רב של קלטות וידאו, תקליטורים ותוכניות לילדים, בהן "הפיציקט של רינת" שיצא ב-2004, "רינת בארץ המילים" שיצא ב-2005, "הקרקס של רינת" ו"רינת בארץ האנגלית" שיצאו ב-2007.
גבאי הופיעה בפסטיגל 2007, פסטיבל שירי הילדים 2008, בו הגיעה למקום השלישי עם השיר "מלכת המשאלות", במותק של פסטיבל בשנים 2009, 2011 ו-2012 ובהצגות הילדים "רינת בארץ המילים", "המופע של רינת גבאי", "רינת בארץ השירים", "רינת ועודד בדרך לקוסם", "אצלנו בחצר", "רינת גבאי שרה עוזי חיטמן", "השירים המשחקים", "פנטזיה", "מסיבת פיג'מות", "הדרקון המתוק שלי", "נסיך מצרים", "המכבים" ו"מגילת אסתר".
בסוף 2009 השתתפה בסדרת טלוויזיה ישראלית בערוץ הופ! בשם "גינת הפלאים של רינת" לצד ספי ריבלין, רוית יעקב וגיא פרידמן.
בשנת 2015 שיחקה בסדרה "שורום זורום" לצד ירדן הראל ואילנית גרשון.
לתקופה קצרה השתתפה גם בהפקות דיבוב לסרטי ולסדרות הנפשה בין השנים 1992 ו-2005, ובהן "היפה והחיה" (בתפקיד בל), "לוני טונס", "עלילות טדי דוב" ו"מולאן" (בתפקיד מולאן).
בפסח 2015 השתתפה כמרים בהצגה לילדים "נסיך מצרים" עם גיא זו-ארץ ועוד.
בחנוכה 2016 השתתפה כדמות הראשית במחזמר "סינדרלה" לצד אילנית לוי וטום באום. במהלך 2016 הצטלמה לעונה ה-8 של תוכנית הדוקו-ריאליטי "מחוברים" ביחד עם בעלה דורון מור. התוכנית עלתה לשידור ב-HOT בספטמבר 2017. בעקבות התוכנית היא החלה לפתח קריירה שירה למבוגרים והחלה להקליט שירים לקראת אלבום ומופע המיועדים למבוגרים. השיר הראשון שיצא בעקבות התוכנית הוא "אתה אחד בחיי", למילים של דיקלה, והפקה מוזיקלית של גיא מנטש ויהל דורון.
בשנת 2018 הוציאה את אלבומה "רגע מושלם". בחנוכה 2018 גילמה את דורותי גייל בהצגה "הקוסם מארץ עוץ" עם אדם, איציק כהן, איתי תורג'מן, נדב אילון ונסרין קדרי.
בשנת 2019 התארחה בעונה השנייה של הסדרה "גן הצוציקים מארח" עם כוכבי ערוץ בייבי בתור בובות והיא שבה לערוץ הופ! בסדרה "מסיבת האותיות של הופ! עם רינת". כמו כן באותה שנה השתתפה בסרט "יציאת מצרים"וכן גם השתתפה במחזמר המצליח "מגילת אסתר" שעד היום הסרט והשירים מצליחים.
בשנת 2020 השתתפה בתוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור השפירית, וסיימה במקום השני. באותה שנה הוציאה מופע במה חדש בעקבות השתתפותה בתוכנית הנקרא "רינת גבאי: בלי רמזים ומסכה" ובו צפויה לבצע קלאסיקות ישראליות ובאנגלית מרחבי העולם.
חיים אישיים

גבאי הייתה נשואה לדורון מור, ששימש עד 2018 במקביל כמנהל האישי שלה, ולהם שלוש בנות.
בשנת 2018 למדה יהדות והחלה תהליך של חזרה בתשובה.
מתגוררת בחדרה.
דיסקוגרפיה

2001: "שירי חנוכה עם רינת"
2001: "רינת גבאי"
2003: "רגעים"
2013: "לילה טוב"
2013: "קבלת שבת עם רינת"
2014: "החוף של רינת 2"
2018: "רגע מושלם"
הערות שוליים

↑    אנה בורד, "דורון אמר גירושים, ואני אמרתי סבבה, בוא נראה אותך", באתר "ידיעות אחרונות", 14 במאי 2018
↑  שגיא בן נון‏, רינת גבאי על פרשת יובל המבולבל: "לשמחתנו זה התפוצץ. הוא נפל וקם", באתר וואלה, 5 בספטמבר 2018
↑  ערן סויסה, אחרי יותר מ-20 שנה יחד: רינת גבאי ובעלה התגרשו, באתר ישראל היום, ‏24 במאי 2023
↑  יפעת הללי אברהם, ‏אחרי כמעט 30 שנה יחד: רינת גבאי ובעלה התגרשו, באתר ‏מאקו‏, 24 במאי 2023
↑  יפעת הללי אברהם, ‏רינת גבאי בדרך לכבוש יעדים חשובים, באתר ‏מאקו‏, 2 ביולי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305864605171  ISNI: 0000 0004 0232 1975  LCCN: no2005048083  VIAF: 297499489   WorldCat (עם VIAF): 297499489 
גבאי על סט ההצגה "הקוסם מארץ עוץ", 2018
כבישי ישראל

מפה הכוללת חלק מן הכבישים המרכזיים של ישראל. לחץ על כביש כדי לעבור לדף הערך שלו.
כביש 50 (כביש בגין) בקטע שבין קריית משה וגבעת מרדכי
מערכת הכבישים בישראל היא המערך הסלול של הדרכים בתחומי מדינת ישראל, וכוללת כבישים שנסללו הן טרם קום המדינה הן על ידיה. הראשונים להשקיע במערך הכבישים בתחומי ארץ ישראל היו הבריטים במהלך שנות המנדט הבריטי בארץ ישראל. עם זאת, מרבית הכבישים בישראל נסללו על ידי ממשלות ישראל לאורך השנים, בעיקר באמצעות חברת נתיבי ישראל (שבעבר הייתה ידועה בשם מע"צ). לקראת המאה ה־21 ובמהלכה החלה גם סלילת כבישים על ידי זכיינים במסגרת פרויקטים של בנה־הפעל־העבר (BOT).
נכון לשנת 2019 יש בישראל 19.9 אלף ק"מ כבישים סלולים.
היסטוריה > דרכים עתיקות בארץ ישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בין הדרכים העתיקות והמרכזיות שעברו בתחומי ארץ ישראל לאורך התקופות הקדומות:
דרך הים, דרך המלך, דרך האבות, דרך הבשמים, חלק מהסעיפים של דרך המשי.
היסטוריה > התקופה העות'מאנית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בימי מלחמת העולם הראשונה החלו העותמאנים, תוך קבלת ייעוץ גרמני, בשיפוץ ובנייה נרחבים של כבישים בארץ ישראל.
היסטוריה > תקופת המנדט הבריטי

בתקופת המנדט הבריטי נוסדה לראשונה רשת כבישים בארץ ישראל. בתחילת התקופה היו בארץ רק שלושה כבישים: כביש אורך אחד בתוואי נצרת–ג'נין–שכם–רמאללה–ירושלים–חברון–באר שבע (היום כביש 60), ושני צירי רוחב: כביש יפו–ירושלים–יריחו (כבישים 44, 424 ו-1) וכביש חיפה–נצרת–טבריה (כבישים 75 ו-77); כבישים אלו היו באורך כולל של 320 ק"מ. המשבר הכלכלי בימי העלייה הרביעית ופרעות תרפ"ט לא עכבו את בניית הכבישים, אלא אף להפך – עודדו אותם, משום שבעקבות הפרעות הבינו הנהגת היישוב וההנהגה הבריטית את הצורך בחיבור נקודות מרוחקות אל המרכזים העירוניים.
בשנות השלושים הכבישים הראשיים בארץ ישראל התאימו לתנועת רכב בכל ימות השנה. עם זאת, עדיין היו קיימים כבישי עפר רבים, במיוחד באזורי השרון ועמק יזרעאל. כבישים אלה לא היו ניתנים למעבר מכונית בחורף, לאחר גשמים. בשנת 1933 עמד אורך הכבישים בארץ ישראל על 1,015 ק"מ.
בסיומה של תקופת המנדט היו בארץ עשרות כבישים כמו: כביש יפו–חיפה (כביש החוף הישן), כביש לטרון–רמאללה (כביש 3), כביש אשקלון–חברון (כביש 35, חוצה יהודה), ועוד, ומערכת הכבישים בסוף תקופת המנדט כללה 2,695 ק"מ.
התרחבותה של רשת הכבישים הייתה בעיקר בשלוש תקופות:
התקופה האזרחית (1920–1936): כבישים שנסללו על ידי הממשלה הבריטית לטובת פיתוח הארץ והשליטה בה, ולדוגמה, כביש יפו–רחובות–עזה או כביש עפולה–סג'רה.
התקופה הביטחונית (1937–1939): כבישים שנסללו בעקבות המרד הערבי כדי לאפשר שליטה ונגישות של כוחות הצבא והמשטרה לאזורים בעייתיים, ולדוגמה, כביש ואדי עארה (כביש 65) או כביש שכם–טובס–ג'נין.
התקופה הצבאית (1940–1947): כבישים שנסללו בעיקר בשל מלחמת העולם השנייה ולטובת צורכי הצבא האימפריאלי, ולדוגמה, כביש אסדוד–ג'וליס–בריר–עזה (כביש 232) או כביש תרשיחא–סאסא–מירון (כביש 89).
היסטוריה > לאחר הקמת מדינת ישראל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > לאחר הקמת מדינת ישראל > תוכנית החומש של 2006

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לאחר שברכבת ישראל הוחלט בשנת 2003 על השקעה חסרת תקדים בתוכנית חומש ופיתוח תשתיות, הוחלט במשרד התחבורה לבצע תוכנית חומש דומה משנת 2006 גם בכבישי ישראל באמצעות החברה הלאומית לדרכים בישראל. תוכנית החומש תוקצבה ב־19 מיליארד שקלים, מתוכם 2 מיליארד שקלים לשיפור בטיחות בכבישים והפחתת תאונות הדרכים והשאר לפיתוח ושדרוג תשתיות. התוכנית כללה 74 פרויקטים, חלקם בסלילת כבישים חדשים וחלקם בשיפור או הרחבה של כבישים או צמתים קיימים ומסוכנים.
תכנון, סלילה ותפעול

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תכנון, סלילה ותפעול > נתיבי ישראל – החברה הלאומית לתשתיות תחבורה

נתיבי ישראל – החברה הלאומית לתשתיות תחבורה, עוסקת בתכנון, בפיתוח ובאחזקת מרבית הכבישים הבינעירוניים בישראל, לרבות מחלפים, גשרים וכיוצא באלה. סך אורך מסלול הכבישים שנמצא תחת אחריותה הוא 8,240 ק"מ. החל משנת 2012 מקימה חברת נתיבי ישראל תשתיות רכבת, עד כה הקימה החברה 3 פרויקטים מרכזיים ברשת המסילות הארצית: מסילת העמק, מסילת כרמיאל-תל אביב ומסילת השרון (531). עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה־21, נבנו מספר כבישים בין עירוניים על ידי חברות פרטיות תמורת תשלום מהמדינה ללא אחריות של החברה הלאומית לדרכים בישראל כגון כביש 6 (חוצה ישראל), כביש 431 וכבישים נוספים. בנוסף, מלבד סלילת כבישים חדשים או הארכת תוואי לכבישים קיימים, מתוכננים שדרוגים לכבישים קיימים, כמו הרחבת כביש 2 בין נתניה לקיסריה, שדרוג כביש 40 ("עוקף באר שבע"), סלילת כביש 9 ופיתוח כבישים וצמתים נוספים ברחבי הארץ.
חקיקה וסיווג > חוקי התנועה בישראל > כיוון הנסיעה

אף על פי שהתפתחות התשתיות בישראל החלה בעיקרה בתקופת המנדט הבריטי, בישראל נוסעים בצדו הימני של הכביש כמו ברוב מדינות אירופה ואמריקה. הסיבה לכך היא שהתנועה המוטורית החלה כשהארץ הייתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, שהנהיגה נסיעה בצדו הימני של הכביש, ושבדבר המלך במועצה על פלשתינה (א"י) נקבע שהחוקים שחלו בארץ בטרם הקמת המנדט יישארו בתוקפם. לעומת זאת, במסילות הרכבת הרכבות נעות דווקא על המסילה השמאלית.
חקיקה וסיווג > חוקי התנועה בישראל > מהירות מרבית מותרת

בישראל, אם אין תמרור "מהירות מיוחדת", המהירות המרבית המותרת היא:
בדרך מהירה – 110 קמ"ש.
בדרך שאינה עירונית, שיש בה שטח הפרדה בנוי בין שני כיווני הנסיעה – 90 קמ"ש.
בדרך שאינה עירונית, שאין בה שטח הפרדה בנוי בין שני כיווני הנסיעה – 80 קמ"ש.
בדרך עירונית – 50 קמ"ש.
ברחוב משולב ובאזור מיתון תנועה – 30 קמ"ש.
בדרכים רבות נקבעת מהירות מרבית שונה באמצעות תמרור "מהירות מיוחדת" (תמרור 426). אם הוצב תמרור כזה, אסורה הנסיעה במהירות העולה על מספר הקמ"ש הרשום בתמרור.
בדרך מהירה, תמרור יכול להוריד את המהירות המרבית או להעלותה ל־120 קמ"ש לכל היותר.
בדרך שאינה עירונית ואינה מהירה, אך יש בה שטח הפרדה בנוי ולפחות שני נתיבים לכל כיוון נסיעה, תמרור יכול להוריד את המהירות המרבית או להעלותה ל־110 קמ"ש לכל היותר.
בדרך אחרת שאינה עירונית תמרור יכול להוריד את המהירות המרבית או להעלותה ל־100 קמ"ש לכל היותר.
בדרך עירונית תמרור יכול להוריד את המהירות המרבית או להעלותה ל־80 קמ"ש לכל היותר.
למרות האמור לעיל, כלי רכב מסוימים, כגון משאית, אוטובוס או טרקטור חייבים לנסוע במהירות הנמוכה ממהירויות אלה.
קיימים מקרים שבהם המהירות הסבירה נמוכה מהמהירות המרבית המותרת בכביש. בהתאם לכך, החוק קובע שמותר לנהוג רכב רק במהירות סבירה בהתחשב בכל הנסיבות (לרבות תנאי הדרך והתנועה בה), המאפשרת לנהג שליטה מוחלטת ברכב.
חקיקה וסיווג > כבישי אגרה

בשנות ה־60 של המאה ה־20 נדונה האפשרות לסלול כבישי אגרה בישראל, בין השאר לגבי כביש 2 מחדרה לחיפה ולגבי כביש 4 מראשון לציון לאשדוד, אולם הרעיון נזנח.
בישראל קיימים ארבעה כבישי אגרה:
כביש 6, כביש חוצה ישראל – התשלום הוא על פי כמות הקטעים שבהם עובר הרכב ועל פי סוגו של הרכב. על-אף התשלום, הכביש מושך אליו נוסעים עקב הזמן שנחסך לנוסעים בו, במיוחד במרחקי נסיעה גדולים מצפון לדרום, ולהפך. בנוסף, תשלום נפרד נגבה עבור נסיעה בקטעי כביש 6 העוברים במנהרות יקנעם, רכסים ואיבטין. הקטע המרכזי של כביש 6 יועבר לידי המדינה ויהיה חופשי לנסיעה לכל אורכו בשנת 2028, לאחר שלושים שנות זיכיון.
כביש 6 הקטע הצפוני – ממחלף יקנעם ועד מחלף גבעות אלונים – סה"כ שני מקטעים. תום תקופת הזיכיון של קטע זה של הכביש, אשר נמצא בבעלות חברת שפיר הנדסה ותעשייה, יהיה בשנת 2049.
מנהרות הכרמל – כביש 23 בחיפה, מערכת כבישי אגרה הסלולים בשתי מנהרות כפולות מתחת לרכס הכרמל. הן מחברות בין צומת הקריות בכניסה המזרחית של חיפה לבין כביש 2 בכניסה הדרומית-מערבית של העיר. המנהרות נפתחו לתנועת כלי רכב ב־1 בדצמבר 2010. תקופת הזיכיון של חברת כרמלטון בכביש תסתיים בשנת 2040.
הנתיב המהיר בכביש 1 – בקטע שבין מחלף בן-גוריון לבין מחלף קיבוץ גלויות לכיוון מערב, מוגדר ככביש מהיר באורך של 13 ק"מ.
סימון ושילוט > מספור הכבישים > השיטה הישנה

מספור כבישים בישראל החל בשנות ה־50, השיטה הישנה היא שיטת מספור כבישים שנהגה מימי המנדט ועד אמצע שנות השבעים.
במפה שיצאה לאור ב־1954 הוסברה שיטת סיווג הכבישים וסימון הקילומטרים – הכבישים חולקו לשלוש קבוצות: כבישים ראשיים, כבישים אזוריים וכבישים מקומיים. לפי השיטה הישנה לכל עיר גדולה כגון: תל אביב, חיפה ועפולה נקבע מספר (מלבד ירושלים). הכבישים הראשיים מוספרו בשתי ספרות (למעט באזור ירושלים, שבו הכבישים הראשיים מוספרו בספרה אחת בלבד), שהראשונה שבהם הייתה ספרת העיר ממנה יצא הכביש. מהכבישים הראשיים יצאו כבישים אזוריים שמוספרו בשלוש ספרות, כששתי הספרות הראשונות היו מספר הכביש הראשי ממנו יצאו, ובהמשך, מספרי הכבישים המקומיים – שלוש הספרות הראשונות היו ספרותיהם של הכביש האזורי ממנו יצאו.
דוגמאות לסימון כבישים, על פי השיטה הישנה:
הכביש העולה לירושלים (החופף בחלקו לכביש 1) – סומן ככביש 1.
הכביש מתל אביב לחדרה (קטע מכביש 2) ומשם לחיפה (קטע מכביש 4) – סומן ככביש 11.
כביש חיפה – ראש הנקרה (קטע מכביש 4) – סומן ככביש 21.
הכביש מצומת נחל עמוד לחדרה (כביש 65) – סומן ככביש 32, והקילומטרים בו נמנו מכיוון מזרח למערב (בניגוד לכיוון המקובל בימינו).
סימון ושילוט > מספור הכבישים > עדכון השיטה (2018)

בדצמבר 2018 פרסם משרד התחבורה כי הוא מתכוון לעדכן את סימון הכבישים בישראל, שלא עודכן בכללו מאז הנהגתו ב־1980, כשמאז התחוללו שינויים רבים ברשת הכבישים הישראלית. כדוגמה מרכזית ניתן לראות כבישים שהושפעו מסלילתו של כביש 6 והארכתו צפונה ודרומה. בעבר כביש 40 היה הדרך העיקרית שקישרה בין מרכז הארץ לבין הנגב והערבה. כביש 70 שימש כדרך ראשית המחבר בין מישור החוף התיכון לבין הגליל המערבי, מבלי לעבור בחיפה ובקריות. עם סלילתו של כביש 6 צפונה ודרומה, קטעים מכבישים אלו "אוחדו" אל תוואי כביש 6. כתוצאה מכך, הכבישים הללו התחלקו לקטעי משנה, שלכל אחד מאפיינים ותפקידים משלו, כך שמספר אחד לכל הקטעים הללו אינו הולם את המציאות. חלק מהשינויים הם בכבישים שאוחדו באופן מלאכותי בעת הנהגת השיטה כמו כביש 90 הכולל את כביש הערבה, כביש הבקעה, סובב הכנרת ועוד – יפוצלו למרכיביהם. כן גם נכללו בתוכנית מכבישי יהודה ושומרון שהופרדו בגלל הקמת הרשות הפלסטינית והסכמי אוסלו (כבישים 57 ו־60).
שינוי נוסף במערכת הוא כבישים שקבלו בעבר מספרים ראשיים אך הם כיום כבישים עירוניים (חלקים מכבישים 2, 4 ו־60) שמספורם צפוי להיות מוסר או מוחלף במספור אזורי (תלת ספרתי), או כבישי הערבה ודרום הנגב שמוספרו בעבר במספרים דו ספרתיים הפותחים בספרה 1 (כבישים 10, 12 ו־13) שכיום נחשבת ספרה נמוכה המשמשת לכבישים מהירים שיקבלו מספר הפותח ב־3, ככבישים בצפון הנגב. לצד השינויים הללו, שעיקרם הנמכת מספר ופיצול, התכנית כוללת גם הגבהת מספר ואיחוד במספר כבישים. כך הכבישים הפרווריים-המהירים החוצים לרוחב את גוש דן: 431, 471 ו-531, הממוספרים ככבישים אזוריים במספר תלת ספרתי יקבלו מספר דו ספרתי ככבישים ארציים. כן נכללה בתוכנית תוכנית חדשה לכביש 45 שתכלול את כביש 443 המשמש ככביש ראשי בין גוש דן לבין ירושלים וסביבתה הצפונית, וכביש דרך קלנדיה יחד עם כביש 437 שישמשו כמעין כביש טבעת לירושלים. בנוסף, כבישים רבים חסרי מספר, המשמשים ככבישי גישה ליישובים קטנים יקבלו מספר בעל ארבע ספרות, ויסווגו ככבישים מקומיים.
בשעת פרסום התוכנית הוערכה השלמתה כבתוך שנתיים.
סימון ושילוט > צבע השילוט

לצבעו של השילוט יש משמעות הנקבעת הן מתוכנו של השלט והן מאופייה של הדרך:
שילוט בצבע ירוק – משמש להדרכה בדרכים שאינן מהירות
שילוט בצבע כחול – משמש להדרכה בדרכים מהירות (בכביש עירוני משמעותו: היעד נמצא מחוץ לעיר)
שילוט בצבע חום – משמש להכוונה ליעדים תיירותיים
שילוט בצבע צהוב – משמש כתמרור הוריה או איסור כאשר אין תמרור ייעודי לאותו המסר
שילוט בצבע לבן – משמש כתמרור אזהרה או הודעה כאשר אין תמרור ייעודי לאותו המסר
שילוט בצבע כתום – משמש לכל המטרות בדרכים הנמצאות בעבודה
צבע השלטים של מספרי הדרכים נקבע לפי אופייה של הדרך:
בכביש ארצי, הצבע אדום והמספר הוא חד-ספרתי או דו-ספרתי –
בכביש אזורי, הצבע ירוק והמספר הוא תלת-ספרתי –
אם הכביש הוא כביש מהיר (גם אם הוא כביש מהיר אזורי), צבע השילוט הוא כחול –
אם יש בכביש קטעים מהירים וקטעים שאינם מהירים, בכל קטע מקטעי הכביש ייקבע צבע השילוט לפי אופיו של הקטע (כדלעיל, כחול לקטע כביש מהיר, אדום לקטע כביש ארצי שאינו מהיר, ירוק לקטע כביש אזורי שאינו מהיר)
בכביש מקומי, הצבע שחור (בשלטים שהוצבו לפני שנת 2010 – חום) והמספר הוא ארבע-ספרתי –
סימון ושילוט > מתגים (אבני קילומטר)

מתגים מיועדים להקל על ההתמצאות בכבישים, ולאפשר שפה משותפת לתיאור מיקומים בכבישים. המתגים הם שלטים קטנים בצידי הכביש, המציינים את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש (נקודת התחלת הכביש נקבעת לקצהו המערבי בכבישי רוחב ולקצהו הדרומי בכבישי אורך) ועד לנקודה שבה הם מוצבים. השלטים כוללים גם חץ עולה או יורד: אם החץ עולה, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי תלך ותגדיל את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש; אם החץ יורד, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי תלך ותקטין את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש. במרבית הכבישים מוצבים מתגים בכל קילומטר, למעט במקומות בהם אין אפשרות להציבם (למשל, באמצע צומת גדול). בחלק מן הכבישים מוצבים מתגים בכל חצי קילומטר (לדוגמה, בכביש 431) או אף בכל 100 מטר (כמו בחלקים מסוימים של כביש 70). צבע המתגים מותאם לאופי הכביש (כחול – מהיר, אדום – ארצי, ירוק – אזורי). בכביש מקומי לא יוצבו לרוב מתגים, בשל אורכו הקצר.