stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בג"ץ המרכז האקדמי למשפט ולעסקים נגד שר האוצר
הדיון בבית המשפט > טענות העותרים

העותרים ביססו את עתירתם על שלוש טענות עיקריות.
ראשית, טענו העותרים כי החוק עומד בסתירה לסעיף 1 לחוק יסוד: הממשלה, הקובע כי ”הממשלה היא הרשות המבצעת של המדינה”. לפי הטענה, העברת סמכויות שלטוניות לידי גורמים פרטיים עומדת בסתירה לעיקרון זה, ועל כן יש להורות על בטלותה. טענה נוספת בהקשר זה הייתה כי מדובר בשינוי של חוק יסוד: הממשלה, ועל כן, בהתאם לסעיף 44 לחוק יסוד: הממשלה, היה על הכנסת לאשרו ברוב של 61 מחבריה בכל שלוש הקריאות. משלא עשתה זאת, טענו העותרים, החוק בטל.
טענה נוספת הייתה כי זכויותיהם של האסירים ייפגעו באופן שאינו עומד במבחני פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. סעיף 8 לחוק היסוד, המכונה "פסקת ההגבלה", קובע כי ”אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו”. העותרים טענו כי החוק אינו עומד במבחני פסקת ההגבלה, משום שתכליתו, שהיא תכלית כלכלית, אינה ראויה בנסיבות אלה, וכן כי החוק פוגע בזכויות האסירים לכבוד ולחירות במידה העולה על הנדרש. בעניין זה טענו העותרים כי החוק אינו עומד באף אחד משלושת מבחני המידתיות המקובלים: הוא אינו מתאים לשם השגת המטרה, משום שכלל לא בטוח שישיג חיסכון כלכלי; הוא אינו האמצעי שפגיעתו פחותה, שכן האמצעי שפגיעתו פחותה הוא בניית בית סוהר ציבורי; הוא אינו עומד במבחן המידתיות הצר, שכן נזקו – לשיטתם – גדול מתועלתו.
טענה שלישית שהעלו העותרים הייתה כי בהליכי חקיקתו של החוק נפלו פגמים המחייבים את פסילתו. בין היתר נטען כי ליזמים הובטח פיצוי במקרה שהליך החקיקה לא יצלח, ובכך הושפע שיקול דעתם של חברי הכנסת; הליך החקיקה היה אינטנסיבי ומהיר מדי (החוק נדון ב-14 ישיבות של ועדת הפנים ואיכות הסביבה שהתקיימו במשך שלושה חודשים); בפני חברי הכנסת לא הונחה תשתית עובדתית ראויה ומספקת; חבר הכנסת חמי דורון, שהיה חבר הקואליציה היחיד שהתנגד להצעת החוק, הוחלף לקראת ההצבעה בוועדה בחבר כנסת אחר, שלא היה מצוי בפרטי ההצעה.
הדיון בבית המשפט > מהלך הדיונים

ההרכב הדן בעתירה הורחב בתחילה לשבעה שופטים, בראשותו של נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, ומאוחר יותר הורחב לתשעה. עם צאתו של ברק לגמלאות, החליפה אותו דורית ביניש.
ביולי 2006 דחה בג"ץ את בקשת העותרים להוציא צו ביניים המורה למדינה לעכב את הליכי בניית בית הסוהר. לאחר דחיית הבקשה להוצאת צו הביניים המשיכו פעולות הקמת בית הסוהר, וניתן היה להתחיל בהפעלתו בין אפריל ליוני 2009. בשלב זה ביקשו העותרים צו ביניים האוסר על הפעלת בית הסוהר. ביניש החליטה לקבל את העתירה למתן הצו, וכתבה כי בנסיבות שבהן ניתן צו על תנאי המורה למדינה לנמק את חוקיות התיקון לפקודת בתי הסוהר שאפשר את בניית הכלא, תהיה ההתקדמות בבנייתו "על סיכונם של הזכיין ושל המדינה".
פסק הדין > פסקי דין נוספים בדעת הרוב

השופטת אילה פרוקצ'יה הגיעה לאותה תוצאה שאליה הגיעה ביניש, אך לאחר שאיזנה בין האינטרסים באופן שונה. בניגוד לביניש, קבעה פרוקצ'יה כי תכליתו של החוק אינה חיסכון כלכלי, אלא קידום רווחת האסיר בדרך של הקטנת הצפיפות בבתי הסוהר, השבחת השירותים הניתנים בו, והרחבת תוכניות הטיפול והשיקום הפתוחות בפני האסיר. תכלית זו בחנה פרוקצ'יה לא מול פגיעה קונקרטית בזכויותיו של האסיר, אלא מול "הפגיעה הפוטנציאלית בליבת זכויות האדם". היא קבעה כי "ההטבה עם האסיר ועמה התועלת הכלכלית למדינה אינן שקולות, ואף בטלות בשישים, כנגד עוצמת הפגיעה בליבת זכויות האדם של האסיר, הצפויה מהפקדת כח-המרות השלטוני בידי זכיין פרטי".
ביניש הסתייגה מגישתה של פרוקצ'יה בנוגע לפגיעה פוטנציאלית בזכויות, וקבעה כי "אילו היה מדובר בפגיעה פוטנציאלית בלבד בזכויות אדם, הרי ספק אם יש בכך כדי להצדיק קביעה שיפוטית בדבר אי-חוקתיותה של חקיקה ראשית של הכנסת", נוכח מדיניות הריסון שנוקט בית המשפט בהפעלת ביקורת שיפוטית על חקיקה של הכנסת.
השופטת מרים נאור טענה כי החוק פוגע גם בשוויון, שכן הוא מפלה בין אסירים בבית סוהר פרטי בהנהלת זכיין מוטה רווח, לבין אסירים בבית סוהר מדינתי. היא ציינה היבט נוסף של פגיעה, שבא לידי ביטוי בעבודת אסירים, שכאשר מתבצעת אצל זכיין פרטי המפיק מהם רווחים, יוצרת פגיעה בכבוד האדם. לדעתה של נאור, ייתכן שניתן היה להכריע את שאלת המידתיות כבר במבחן המידתיות השני, מאחר שטענות המדינה נגד חלופה הכוללת הפרטה חלקית של שירותים שאינם כוללים סמכויות שלטוניות, לא היו משכנעות. עם זאת, נאור העדיפה שלא להכריע בשאלת נטל ההוכחה במבחן המידתיות השני, ומאחר שממילא גם לשיטתה החוק אינו עומד במבחן המידתיות השלישי, גם לא נדרשה לעשות זאת.
השופט אשר גרוניס קבע כי הוא מסכים עם פסק דינה של ביניש, אך לשיטתו ניתן היה לבססו רק על הפגיעה בחירות, ולא היה צורך להידרש לסוגיית הפגיעה בכבוד האדם.
בשאלות המשטריות, עמדה השופטת אסתר חיות על כך שהתפרקות המדינה מסמכויות הכליאה שהוקנו לה במסגרת האמנה החברתית, יש בה משום פגיעה בתנאיה של אמנה זו, ובעקרונות היסוד שעליהם מושתתת שיטת המשטר כולה. עמדה דומה ביטא גם סלים ג'ובראן. השופטת חיות ציינה כי התפרקות המדינה מסמכויות המסורות לה, כמי שמופקדת על שלום הציבור וביטחונו ועל שמירת הסדר הציבורי, יש בה משום פגיעה בעקרונות יסוד של שיטת המשטר בישראל, אף שלא התנערה מהן לחלוטין, באשר נותרו בידיה סמכויות פיקוח. השופטת נאור ציינה כי גם הדוגלים במדינת שומר הלילה מסכימים כי אכיפת הסדר הציבורי היא חלק מתפקידה של המדינה, ולפיכך אין בפסיקת בית המשפט בעניין כדי לעגן את ערכיה של ישראל כמדינת רווחה, וכי אין בפסק הדין סטייה מנקודת המוצא של נייטרליות חוקתית בהקשר של כלכלה פוליטית. עם זאת היא הביעה הסתייגות מההסתמכות על האמנה החברתית ככלי לפרשנות חוקתית במקרים שבהם ניתן להסתפק בפרשנות חוקי היסוד.
פסק הדין > דעת המיעוט של אדמונד לוי

בניגוד לשמונת השופטים האחרים, פסק השופט אדמונד לוי כי אין לפסול את החוק. לוי קבע כי "סוגיה מורכבת זו, על שאלת השפעתה על זכויות יסוד של האדם ועל ערכים מוגנים אחרים, ראוי כי תונח למבחנה של המציאות...".
בדומה לפרוקצ'יה, טען לוי כי תכלית החוק היא שיפור תנאי הכליאה, וכי הרווח הכספי הוא רק אמצעי להשגת תכלית זו. עם זאת, הוא כלל לא נדרש לבחינת עמידתו של החוק בתנאי פסקת ההגבלה, משום שלשיטתו, אין מקום להפעיל ביקורת שיפוטית בנקודת הזמן בה נמצא המהלך, אלא רק לאחר שיוחל ביישומו של החוק. בדומה לנאור, הסתייג מההתבססות על האמנה החברתית, ויתרה מכך, אף קבע כי דווקא מי שמתבסס על האמנה החברתית יתקשה לבטל חוק של הכנסת.
לוי גם דחה את שני טיעוניהם הנוספים של העותרים. הוא קבע כי יהיה זה מרחיק לכת לצקת לסעיף 1 לחוק יסוד: הממשלה (הקובע כי "הממשלה היא הרשות המבצעת של המדינה") הסדרים מוסדיים רחבי היקף, המקיימים תשתית לקיומה של החברה המדינית, ומשקפים ערכים חוקתיים מוגנים. באשר להליכי החקיקה, פסק לוי כי לא נפלו בהליך החקיקה פגמים המצדיקים התערבות שיפוטית, בהתאם להלכה שנקבעה בבג"ץ ארגון מגדלי העופות בישראל.
בעקבות פסק הדין

יו"ר חברת מנרב, אברהם קוזניצקי, התבטא בחריפות נגד פסק הדין, ואמר כי "רצחו לי את החלום". במקביל הודיע כי יגיש תביעה בסך מאות מיליוני שקלים נגד המדינה, לכיסוי העלויות שנגרמו לחברה, ולפיצוי בגין אובדן רווחים עתידיים. כן הודיע על פיטוריהם של 120 העובדים שנקלטו בחברה, וקרא להעסיקם בשירות בתי הסוהר כחלק מעסקת העברת מבנה בית הסוהר לידי השירות. במשרד האוצר הודיעו כי ילמדו את פסק הדין, וינסו להכניס בחוק תיקונים שיאפשרו את קיומו, אך בפועל לא ננקטו צעדים כאלה.
הפרשן הכלכלי נחמיה שטרסלר מתח ביקורת על פסק הדין, וכינה אותו "פסק דין אנטי-חברתי בעליל" ו"מכה חברתית קשה". שטרסלר טען כי פסק הדין יוביל להמשך הצפיפות בבתי הסוהר, וכי התנאים הטובים בבית הסוהר הפרטי היו משפיעים על שיפור התנאים גם ביתר בתי הסוהר. מנגד, הביעו מתנגדי ההפרטה, ובהם חברת הכנסת שלי יחימוביץ' ונציב בתי הסוהר לשעבר, חבר הכנסת אריה ביבי, את שביעות רצונם מפסק הדין. יחימוביץ' ציינה כי "בית המשפט העליון הוכיח כי הוא מהווה סמן חברתי ומוסרי ועוצר את המדינה מהידרדרות להפרטה מוחלטת של כוחות הביטחון. בניית הכלא הפרטי בבעלות לב לבייב הייתה מעשה שגוי ומסוכן המפקיד בידי אנשי עסקים כוח שעליו להיות שמור בידי המדינה בלבד. טוב שהושם לכך קץ בפסיקת בג"ץ". יושב ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, דוד אזולאי, שהיה היחיד מבין חברי ועדת הפנים שהצביע נגד החוק בשנת 2004, בירך אף הוא על החלטת בג"ץ, אף שהביע צער על כך שבוטל חוק של הכנסת.
נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק, הביע תמיכה בהחלטת בית המשפט, ואף טען כי מדובר בפסק הדין החשוב ביותר מאז פסק דין בנק המזרחי, שסימן את תחילת עידן המהפכה החוקתית. משפטנים שניתחו את פסק הדין הצביעו על כך, שבעוד שרטורית בחר בית המשפט להתמודד עם הסוגיה באמצעות טיעוני הפגיעה בזכויות יסוד, ולא באמצעות הטיעון העיקרי של העותרים, הטיעון המוסדי-משטרי, ניתוח מעמיק של הדברים מעיד על כך שהטיעון המוסדי הוא שעמד בבסיס החלטתם של השופטים.
ארבעה חודשים לאחר מתן פסק הדין נחתם הסכם פשרה בין המדינה לבין הזכיין, ולפיו המדינה תרכוש את בית הסוהר תמורת סכום של 279 מיליון ש"ח, הכולל גם פיצוי בגין אובדן הכנסות. ב-18 באפריל 2010 החל שירות בתי הסוהר בהפעלתו של בית הסוהר, בית סוהר אלה, הנמצא במתחם כלא באר שבע.
יש הטוענים כי ההחלטה בבג"ץ הפרטת בתי הכלא, אשר לכאורה התמקדה אך ורק בעקרונות חוקתיים, תרמה באופן משמעותי לשינוי מגמת הכליאה בישראל בשני מישורים חשובים. הראשון הוא יצירת תמריץ שלילי להקמה של מתקני כליאה חדשים. על אף תוכניות שונות שנפרסו במהלך השנים, כלא אלה היה בית הסוהר האחרון שנבנה בישראל עד כה, מחדל שהוביל בסופו של דבר להחלטה הדרמטית בבג"ץ שטח המחיה. המישור השני נלמד מכתיבה אקדמית בעשור האחרון בארצות הברית, המצביעה על קשרים פוליטיים, כלכליים וארגוניים בין העוצמה הכלכלית של התאגידים השולטים על הכליאה הפרטית ומפיקים ממנה רווחים נאים, לבין חקיקה המבקשת להחמיר בענישה. בין אם בית המשפט העליון בארץ היה מודע לביקורת זו ובין אם לא, ניתן להעריך שההחלטה תרמה למניעת מעורבות של אינטרסים כלכליים פרטיים ורבי עוצמה בהרחבת מדיניות הכליאה.
לקריאה נוספת

אפי מיכאלי, "הפרטת בתי הסוהר ופרדוקס הריסון השיפוטי", בספר סיפורי משפט - מאחורי הקלעים של פסקי הדין ששינו את פני החברה הישראלית, הוצאת עם עובד, 2021, עמ' 195–216.
הערות שוליים

↑  חוק לתיקון פקודת בתי הסוהר (מס' 28), התשס"ד-2004, ס"ח 1935 מ-31 במרץ 2004
↑  ההבדל בין המקרים - לגבי האסירים מהקבוצה הראשונה אין קביעה מפורשת לפיה אסור להוציאם לחופשה, ולגבי האסירים מהקבוצה השנייה - יש קביעה מפורשת לפיה מותר להוציאם לחופשה.
↑  שרון קדמי‏, לב לבייב יקים בית סוהר פרטי ראשון בארץ, באתר וואלה, 16 בנובמבר 2005
↑  נתן שקרצ'י, מחר בבית המשפט העליון - סיבוב נוסף במאבק על הפרטת בתי הסוהר, באתר "העוקץ", 17 ביוני 2006
↑  בג"ץ 2605/05 חטיבת זכויות האדם ואחרים נ' שר האוצר ואחרים, ניתן ב־18 במרץ 2009
↑  תומר זרחין, בג"ץ ביטל את חוק הפרטת בתי הכלא: פגיעה חמורה בזכויות אדם, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2009
1 2  סיכום ביקור ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת בבית הסוהר בניהול פרטי, 26 בנובמבר 2009
↑  מיכל מרגלית, שי ניב ואדריאן פילוט, ‏קוזניצקי: אם השב"ס לא יעסיק את עובדי הכלא הפרטי - לא יהיה מנוס מפיטורים, באתר גלובס, 22 בנובמבר 2009
↑  נחמיה שטרסלר, ביטול הפרטת בתי הסוהר | בג"ץ אנטי-חברתי בעליל, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2009
↑  הילה רז ואבי בר-אלי, קוזניצקי: נתבע מהמדינה 350 מיליון ששקל; היו צריכים לחפש את טובת האסיר ולא טובת יחימוביץ', באתר TheMarker‏, 19 בנובמבר 2009
↑  נעמה לניר, אהרן ברק: אי אפשר להפריט את בתי הסוהר, באתר ynet, 6 בדצמבר 2009
↑  מיכל טמיר ואסף הראל, "על כבוד האדם והפרטה", משפטים מא(3) 663 (נובמבר 2011) 
שאול ויסמן, הבג"ץ בעניין "הפרטת בתי הסוהר" - האם אפשר היה לכתוב את פסק הדין אחרת?, הארת דין ה(3)
דבריה של פרופ' סוזי נבות בתגובה לפסק הדין, מיכל מרגלית, שי ניב ואדריאן פילוט, ‏קוזניצקי: אם השב"ס לא יעסיק את עובדי הכלא הפרטי - לא יהיה מנוס מפיטורים, באתר גלובס, 22 בנובמבר 2009
↑  תומר אביטל, בית הכלא הפרטי יעבור לידי שב"ס: לבייב גזר קופון של 279 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 28 במרץ 2010
↑  פרוטוקול ועדת הפנים והגנת הסביבה מיום 23 בנובמבר 2009
↑  עוזב בפתיחת דלת – על פסיקת בג"ץ בעניין שטח המחייה / חגית לרנאו, באתר ICON-S-IL Blog, ‏2017-07-19
↑  חגית לרנאו, עבריינות ואכיפת חוק (2016), עמ' 277-8 וההפניות שם
בעיית וארינג

בתורת המספרים, בעיית וארינג שואלת האם לכל מספר טבעי  k קיים חסם עליון  s על מספר החזקות ה- k-יות של מספרים טבעיים, הנדרשות כדי להציג כל מספר טבעי. את הבעיה הציע בשנת 1770 אדוארד וארינג.
הילברט הוכיח שאכן כך הדבר בשנת 1909. על כן אפשר להגדיר פונקציה  g(k), כך שכל מספר טבעי אפשר להציג כסכום של  g(k) חזקות  k-יות, אבל לא כסכום של פחות מכך. חישוב פשוט מראה שכדי להציג את המספר 7 דרושים 4 ריבועים, עבור 23 דרושים 9 מספרים בחזקה השלישית, וכדי להציג את 79 דרושים 19 מספרים בחזקה הרביעית. אלו הם חסמים תחתונים על  g(k) עבור  k=2,3,4 בהתאמה.
משפט ארבעת הריבועים של לגראנז' אומר שניתן להציג כל מספר טבעי כסכום של לכל היותר ארבעה ריבועים; מכיוון ש-7 דורש ארבעה ריבועים, הרי נובע מכך כי  g(2)=4. ההשערה של משפט זה הוצעה בשנת 1640 על ידי פרמה.
במהלך השנים נקבעו חסמים נוספים, בשימוש בטכניקות מתוחכמות ומסובכות יותר ויותר. לדוגמה, ליוביל הראה כי  g(4) הוא לכל היותר 53. הארדי וליטלווד הראו שכל מספר גדול מספיק הוא סכום של לכל היותר 19 מספרים בחזקה הרביעית.
ויפריך וקמפנר הראו כי  g(3)=9 בעבודתם בין השנים 1909 עד 1912. בשנת 1986 הוכיחו בלאסוברמיאן, דרס, ודשויירז כי  g(4)=19. ג'נגרון הראה כי  g(5)=37 בשנת 1964. פילאי הוכיח כי  g(6)=73 בשנת 1940.
במהלך שנות ה-50, הוכיח יורי ליניק את קיום  g(k) בכלים אלמנטריים תוך שימוש בצפיפות שנירלמן.
כל הערכים של  g ידועים כיום, הודות לעבודתם של דיקסון, פילאי, רבגנדיי וניבן. הנוסחה שלהם היא:
 g(k)=\left\lfloor 1.5^{k}\right\rfloor +2^{k}-2 לכל  k\geq 6, כאשר  \lfloor x\rfloor  הוא הערך השלם של  x, שהוא המספר השלם הגדול ביותר שאינו עולה על  x. הנוסחה בעצם יותר מסובכת כי במקרה ש- 1.5^{k}-\left\lfloor 1.5^{k}\right\rfloor >1-0.75^{k} אזי הנוסחה ל- g(k) שונה, אמנם עד עכשיו לא מצאו אף מספר  k\geq 6 כזה, ונבדקו כל המספרים שהם קטנים מ-471600000, וידוע שיש ככל האפשר מספר סופי של יוצאי דופן כאלה.
ערכי  g(k) הראשונים הם:
1, 4, 9, 19, 37, 73, 143, 279, 548, 1079, 2132, 4223 ,8384, 16673, 33203, 66190, 132055, ...
בעיה דומה, אבל קשה בהרבה, שואלת מהו המספר הקטן ביותר  G(k) של חזקות- k הדרוש להצגת כל המספרים פרט למספר סופי של יוצאי דופן (או בניסוח שקול: המספר הקטן ביותר הדרוש כדי להציג כל מספר גדול מספיק). ברור כי  G(k)\leq g(k). שלא כמו בפונקציה  g(k), מספרים בעייתיים כגון 23 או 79 אינם מסייעים בהערכה של  G(k), והערכים המדויקים של פונקציה זו אינם ידועים (פרט ל- G(2)=g(2)=4 שנובע מעבודתם של לגראנז' וגאוס, שאפיינו את כל המספרים שאפשר להציג בשלושה ריבועים, ו- G(4)=16 שהוכח על ידי דוונפורט בשנת 1939). עבור חזקות שלישיות ידוע רק כי  4\leq G(3)\leq 7 (נכון ל-2005).
עוד פונקציה דומה נקראת  G^{+}(k) ( G_{1}(k) בעבודות של וולי) שהיא המספר הקטן ביותר של חזקות- k הדרוש להצגת כמעט כל המספרים (כלומר, שהיחס בין מספר יוצאי הדופן שקטנים מ- n ובין  n יתכנס ל-0 כאשר  n ילך ויגדל). ברור כי  G^{+}(k)\leq G(k). נכון ל-2006 ידוע 5 ערכים מדויקים של פונקציה זו בנוסף ל- G^{+}(2)=g(2)=4, והם
חזקות עד כדי סימן

וריאציה של בעיית וארינג שואלת עבור  k קבוע, מהו המספר  s הקטן ביותר כך שלכל מספר יש הצגה בצורה  \pm n_{1}^{k}\pm \cdots \pm n_{s}^{k}. את המספר הזה מסמנים  v(k). ידוע כי  v(2)=3, אך הערך המדויק של הפונקציה אינו יודע בשום מקרה אחר. למשל,  4\leq v(3)\leq 5: כל מספר אפשר להציג כסכום של 5 חזקות שלישיות (של מספרים שלמים, לאו דווקא חיוביים), ולא ידוע האם די ב-4 חזקות.
בלה ואגו (היסטוריון)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 ביוני 1922 סיגט, רומניה 
 פטירה:  2020 (בגיל 97 בערך) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
בלה ואגו (בהונגרית: Vágó Béla; סיגט, 6 ביוני 1922 – חיפה, 2020) היה היסטוריון ישראלי-יהודי-הונגרי יליד טרנסילבניה, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
קורות חיים

בין השנים 1949–1957 היה עוזר פרופסור ב"אוניברסיטת בויאי" בקלוז'-נאפוקה ואחר כך מרצה. מחקריו פורסמו בכתב העת "דרך שלנו" (בהונגרית: Utunk - שהיה שבועון ספרותי, אמנותי וביקורתי של ההונגרים ברומניה) ובכתב העת של האוניברסיטה. הוא עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1957. בישראל כתב ופרסם את עבודותיו באנגלית. בנו הוא הפרופסור להיסטוריה רפאל ואגו.
עבודותיו

חברת הסקלרים בעידן סכנת מדפלבה; בוקרשט, 1957
Jews and non-Jews in Eastern-Europe 1918-1945; szerk. Béla Vágó, George L. Mosse; University of Haifa, Centre for East-Central European Studies, Haifa, 1974 (A Halsted Press book)
The shadow of the swastika. The rise of fascism and anti-semitism in the Danube Basin, 1936-1939; Saxon House, Farnborough, 1975
Jewish assimilation in modern times; szerk. Vágó Béla; Westview Press, Boulder, 1981
The Holocaust in Hungary forty years later; szerk. Randolph L. Braham–Vágó Béla; Social Science Monographs, Boulder, 1985 (East European monographs)
Umbra svasticii. Naşterea fascismului şi a antisemitismului în Bazinul Dunării. 1936-1939 (The shadow of the swastika); románra ford. Corina Tiron; Curtea Veche, Bucureşti, 2003 (Ideea Europeana)
לקריאה נוספת

לקסיקון ספרותי הונגרי : Szépirodalom, közírás, tudományos irodalom, művelődés V. (S–Zs). Főszerk. Dávid Gyula. Bukarest–Kolozsvár: Kriterion; Kolozsvár: Erdélyi Múzeum-Egyesület. 2010.
צ'אבה נאג': לקסיקון ספרות המהגרים ההונגרים. המוזיאון הספרותי פטפי והמרכז לספרות בת זמננו, 2000.
הערות שוליים

↑  Ezen kötetét, The Shadow of the Swastika (בעברית:הצל של צלב הקרס) גם ברומנית יצא לאור Umbra svasticii : naşterea fascismului şi a antisemitismului în Bazinul Dunării : 1936-1939 / Bela Vago ; trad. de Corina Tiron. Bucureşti : Curtea Veche, 2003. 421 p.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273068005171  PLWABN: 9810682004405606  BnF: cb12817815z (data)  ISNI: 0000 0001 2270 6141  LCCN: n80057314  NTA: 07276189X  SUDOC: 176883932  VIAF: 121496033   WorldCat (עם VIAF): 121496033
בוזוני W ו-Z

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 הרכב:  חלקיק יסודי
 סטטיסטיקה:  בוזון
 קבוצת שיוך:  בוזון כיול
 תכונות
 מסת מנוחה:  ‎1.43×10-25‎ – ‎1.63×10-25‎ kg  mW ≈ 80.4 GeV/c2 mZ ≈ 91.2 GeV/c2 + 0 MeV/c2
 מטען חשמלי:  qz=0; qw+=e; qW−=− e
 ספין:  1 ħ
 מטען צבע:  0
 אינטראקציות:  הכוח החלש, כבידה אלקטרומגנטיות (בוזוני W)
 היסטוריה
 נצפה?:  כן
 תאריך גילוי:  1983
 מגלה:  קרלו רוביה, סימון ואן דר מיר
 ניסוי:  UA1, UA2
 מתקן:  SPS
 מוסד:  CERN
 הכרה:  פרס נובל לפיזיקה לשנת 1984
 
בוזוני W ו-Z הם חלקיקים יסודיים הנושאים את הכוח החלש. חלקיקים אלו נחזו על ידי המודל הסטנדרטי בפיזיקת החלקיקים והתגלו באופן ניסיוני ב-CERN בשנת 1983.
בוזון W נקרא על שם הכוח החלש (weak). נאמר שחלקיק Z נקרא כך משום שהוא החלקיק האחרון שנותר לגלותו, והאות Z היא האחרונה באלפבית האנגלי. הסבר אחר הוא שבוזון Z קיבל את שמו מהסיבה שמטענו החשמלי הוא אפס (zero).
תכונות בסיסיות

ישנם שני סוגי בוזוני W, אחד בעל מטען חשמלי +1 והשני בעל מטען חשמלי -1; הבוזון W+ הוא האנטי-חלקיק של ה-W−. בוזון Z (או Z0) נייטרלי מבחינה חשמלית והוא האנטי-חלקיק של עצמו. אורך החיים של כל שלושת החלקיקים הוא קצר מאוד, כ-‎3×10-25‎ שניות.
הבוזונים הללו כבדים באופן יחסי לשאר החלקיקים היסודיים. עם מסה של 80.4 ו-91.2 GeV/c2, בהתאמה, מסתם של בוזוני W ו-Z גדולה פי 100 משל הפרוטון - וכבדה יותר מאטום הברזל. מסתם של בוזוני W ו-Z חשובה מכיוון שהיא מגבילה את טווח הכוח החלש. לכוח האלקטרומגנטי, לעומת זאת, יש טווח אינסופי מכיוון שלבוזון שלו (הפוטון) אין מסה כלל.
הכוח החלש

בוזוני W ו-Z הם הנשאים של הכוח החלש, כמו שהפוטון הוא נשא הכוח האלקטרומגנטי. בוזון W ידוע בעיקר בגלל תפקידו בהתפרקות גרעינית. לדוגמה התפרקות של קובלט-60, תהליך חשוב בהתפוצצויות סופרנובות ופצצות נייטרון:
התגובה אינה מערבת את כל הנוקליאונים של הקובלט-60, אלא משפיעה רק על אחד מ-33 הנייטרונים שלו. נייטרון זה הופך לפרוטון, ובו בזמן גם פולט אלקטרון (הנקרא חלקיק בטא בהקשר זה), ואנטי-נייטרינו:
הנייטרון אינו חלקיק יסודי אלא שילוב של חלקיק אחד מסוג קווארק למעלה (u) ושני חלקיקים מסוג קווארק למטה (d), כך שהרכבו הוא udd. למעשה, אחד מקווארקי למטה הוא זה המגיב עם בוזון W, בהופכו לקווארק למעלה, ובכך יוצר פרוטון - uud. ברמה הבסיסית ביותר, אם כך, הכוח החלש משנה את טעמו של קווארק יחיד:
ומיד אחר-כך באה ההתפרקות של ה-−W עצמו:
מכיוון שבוזון Z הוא האנטי-חלקיק של עצמו, כל הערכים הקוונטיים שלו הם אפס. משום כך, העברה של בוזון Z בין חלקיקים, הקרויה בשם זרם נייטרלי (weak neutral current), משאירה אותם ללא שינוי, מלבד העברת תנע. שלא כמו קרינת בטא, צפייה באינטראקציות זרם נייטרלי דורשת השקעה אדירה במאיצי חלקיקים ובחיישנים, הנמצאים בהישג יד רק במספר מועט של מעבדות בעולם העוסקות בפיזיקה באנרגיות גבוהות.
חיזוי הבוזונים

בהמשך להצלחה המדהימה של האלקטרודינמיקה הקוונטית בשנות ה-50, נעשו מאמצים ליצור תאוריה דומה לכוח החלש. מאמץ זה הגיע לשיא בשנת 1968 בתאוריה מאוחדת של הכוח האלקטרומגנטי והכוח החלש, כפי שנוסחה על ידי שלדון גלאשו, סטיבן ויינברג ועבדוס סלאם, שזכו על כך בפרס נובל לפיזיקה. התאוריה האלקטרו-חלשה שלהם דרשה לא רק את קיומו של בוזון W, שהיה צריך להיות קיים כדי להסביר את התפרקות הבטא, אלא גם את התקיימות בוזון Z חדש, שטרם נצפה עדיין.
העובדה שלבוזוני W ו-Z יש מסה בעוד שלפוטונים אין הייתה אבן דרך חשובה בפיתוח התאוריה האלקטרו-חלשה. חלקיקים אלו מתוארים במדויק בתורת הכיול (SU(2, אך בוזונים בתורת כיול חייבים להיות נטולי מסה. כך לדוגמה, לפוטון אין מסה כתוצאה מכך שהאלקטרומגנטיות מתוארת על ידי תורת כיול (1)U. דרושה מכניקה מסוימת כדי לשבור את סימטריית תורת הכיול (SU(2 בכל הנודע לבוזוני W ו-Z על-מנת לתת להם מסה. הסבר אחד, מכניקת היגס, הוצע על ידי ברוט ואנגלר וקודמה על ידי פיטר היגס בשנות ה-60 המאוחרות. מכניקה זו מנבאת את קיומו של חלקיק נוסף, בוזון היגס, אשר התגלה גם הוא ב-CERN בשנת 2012.
השילוב של תיאורית הכוח (SU(2 של הכוח החלש, הכוח האלקטרומגנטי ומכניקת היגס ידועה בשם מודל גלאשו-ויינברג-סלאם. בימים אלו המודל מקובל בתור אחד מעמודי התווך של המודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים.
גילוי W ו-Z

גילוי בוזוני W ו-Z הוא סיפור הצלחה גדול שניתן לזקוף לזכותן של מעבדות CERN. בתחילה, בשנת 1973, הגיע החיזוי של הזרם הנייטרלי על ידי התאוריה האלקטרו-חלשה. תא בועות אדיר ב-CERN, גרגמל שמו, צילם את מסלוליהם של כמה אלקטרונים שלפתע פתאום החלו לנוע בהתאמה. דבר זה פוענח כנייטרינו המגיב עם האלקטרון בהעברת בוזון Z בלתי נראה. אלמלא כך, הנייטרינו היה בלתי ניתן לגילוי, כך שההשפעה הנראית היחידה היא העברת המומנטום לאלקטרון.
גילוי חלקיקי ה-W וה-Z עצמם נאלץ לחכות לבנייתו של מאיץ חלקיקים חזק דיו כדי ליצור אותם. המכונה הראשונה מסוג זה שהייתה מוכנה לפעולה הייתה ה-SPS (סופר פרוטון סינכרוטרון) ב-CERN, היכן שאותות בוזון W ברורים נקלטו בינואר 1983 במהלך סדרת ניסויים שנוהלו על ידי קרלו רוביה וסימון ואן דר מיר (הניסוי הראשון היה ניסוי UA1). הניסויים גילו את בוזון Z מספר חודשים מאוחר יותר, במאי 1983. על תגליתם זו, רוביה וואן-דר-מר זכו בפרס נובל לפיזיקה ב-1984.
ראו גם

המודל הסטנדרטי
מיון החלקיקים
בישוושוואר פרסאד קויראלה

בישוושוואר פרסאד קויראלה (8 בספטמבר 1914–21 ביולי 1982) היה פוליטיקאי וסופר נפאלי. כיהן כראש ממשלת נפאל מ-1959 ועד 1960, ועמד בראש המפלגה הסיצואלית דמוקרטית, "קונגרס נפאלי". קויראלה נבחר כראש ממשלתה ה-22 של נפאל, וכיהן למשך 18 חודשים, עד שהודח ונשלח למאסר, על פי הוראת מהנדרה, מלך נפאל. את שארית חייו בילה בכלא או בגלות ומצבו הבריאותי הידרדר. קוראילה, שנחשב לאחד האישים הבולטים בפוליטיקה הנפאלית, היה תומך נלהב בדמוקרטיה. הוא טען כי סוציאליזם דמוקרטי הוא הפתרון האידיאלי למצבה הירוד של נפאל ברמת ההתפתחות.
בעיני נפאלים רבים נחשב קויראלה למנהיג נועז וכריזמטי ששינה את תדמיתה הפוליטי של נפאל.
ראשית חייו

קויראלה נולד לקרישנה פרסאד קויראלה, חסידו של מהאטמה גנדי, וגדל בוורנאסי, הודו. עד גיל 14 למד בבית ספר שייסד אביו. את כתיבתו החל כבר בכיתה ט'.
בשנת 1930, הואשם על ידי הראג' הבריטי, יחד עם אחיו, בקשירת קשר עם טרוריסטים. הם נאסרו אך שוחררו כעבור שלושה חודשים. בעקבות המעצר, ובהוראת אביו, החל ללמוד במכללת הכנסייה הסקוטית בכולכתה. בשלהי 1930 עזב את התיכון בו למד ושב לוורנאסי. ב-1932 השלים את לימודיו
לבקשת אביו, וחזר ללמוד במכללת הכנסייה הסקוטית, אך עזב כעבור זמן מה. ב-1934 סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ופוליטיקה באוניברסיטת באנאראס הינדו. כמו כן סיים שם לימודי תואר במשפטים, בשנת 1937, והתמחה במשך כמה שנים בדרג'ילינג.
בעודו סטודנט היה מעורב בתנועת העצמאות ההודית. ב-1934 הצטרף לקונגרס הלאומי ההודי. במהלך מלחמת העולם השנייה, משנת 1942 ועד 1944, נכלא על ידי הבריטים למשך שנתיים בדהנבאד.
קריירה פוליטית

עם שחרורו מהמאסר, ובערוב ימיה של הודו הבריטית, החל לחשוב כיצד יוכל להוביל לשינוי בנפאל.
בשנת 1947 ייסד בהודו את הקונגרס הלאומי של נפאל הסוציאליסטית, אשר הפך למפלגת הקונגרס הנפאלית ב-1950. ב-9 במרץ 1947 חצה את הגבול לנפאל כדי לסייע לאחיו להחיל את שביתת היוטה בבירטנגר. בעקבות זאת הוא נאסר יחד עם אחיו ועוד ארבעה מנהיגים נוספים מהקונגרס הלאומי, והובל איתם לקטמנדו, בהליכה איטית מפרכת דרך ההרים, שארכה 21 ימים. קויראלה וחבריו נאסרו בבונגלו בקטמנדו, אך שוחררו לאחר 27 ימי שביתת רעב וגל מחאות בהיקף נרחב, ולאור בקשתו של מהאטמה גאנדי לשחררם. לאחר מכן חזר להודו.
בשנת 1951 שב לנפאל והוביל מהפכה נגד שלטון שושלת ראנה ששטלה בבית המלוכה הנפאלי למשך 104 שנים, והביא להפלתה. ראש ממשלתה האחרון של שושלת ראנה הודח באוקטובר 1951, עם פירוק הקבינט הקואליציוני של קונגרס-ראנה.
ב-1959, בבחירות שנערכו במדינה, ניצחה מפלגת הקונגרס הנפאלי בראשותו של קויראלה, ומונה כראש ממשלת נפאל. שנה לאחר היבחרו, נטל מהנדרה מלך נפאל את סמכות הרשות המבצעת לידיו, השעה את חוקת נפאל, ואסר את קויראלה בעוון המרדה וניסיון הפיכה חמושה, יחד עם עוד כמה מחברי מפלגתו. רבים מחברי מפלגתו שוחחרו בהקדם, אך קויראלה, על אף שחלה בסרטן הוושט, נותר כלוא עד 1968, אז שוחרר והוגלה להודו.
ב-1976 שב לנפאל אך נעצר בשנית. על אף מאסרו - הודות ללחצים בינלאומיים שהופעלו - הותר לו לטוס לארצות הברית לקבלת טיפולים רפואיים, וב-1978 זוכה מההאשמות בהן הורשע.
בימי שלטונו כוננו ההיחסים הדיפלומטיים בין ישראל לנפאל. הוא ערך שני ביקורים בישראל, ובמסגרתם חיזק את קשרי הידידות בין שתי המדינות.
הוא מת ב-21 ביולי 1982. מוערך כי במסע הלווייתו השתתפו כחצי מיליון איש.
ספרות

מלבד היותו פוליטיקאי ומנהיג, עסק קויראלה בספרות ונחשב על ידי רבים לאחד הסופרים הדגולים ביותר של נפאל. במהלך חייו כתב מזמורים, סיפורים קצרים, רומנים וספרי הגות פוליטיים.
להלן כמה מספריו הנבחרים: