stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנרכו-פאנק

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  פאנק רוק
 מקורות תרבותיים:  סוף שנות ה-70 בממלכה המאוחדת
 מוצא:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
 כלים:  גיטרה חשמלית • בס • תופים
 פופולריות מיינסטרים:  מוזיקה מחתרתית. עם השנים חלק מהלהקות הצליחו לבסס את עצמם בקרב קהלי מעריצים
 סוגות היתוך
 גריינדקור
 נושאים קרובים
 אנרכיה • פאנק (Funk) • פאנק (Punk)
 
אנרכו-פאנק (באנגלית: Anarcho-punk) הוא פלג בתת-תרבות הפאנק (Punk), המורכבת מלהקות, קבוצות, ויחידים אשר מגדירים עצמם אנרכיסטים.
על אף שפאנק אינו תומך תמידית באנרכיזם, לאידאולוגיה יש משמעות רבה ביותר בתרבות הפאנק, ועל כן הפאנק היווה מקור בעל חשיבות רבה להתבטאות של האנרכיזם המודרני.
המושג אנרכו-פאנק במוזיקה מתייחס לעיתים באופן בלעדי ללהקות שהיוו חלק מתנועת האנרכו-פאנק המקורית בבריטניה בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80.
יש המשתמשים במושג בהרחבה רבה יותר, כאשר קיימת התייחסות לכל מוזיקת פאנק בעלת תוכן אנרכיסטי. בהגדרה זו נכללות גם להקות ה-Crust Punk, להקות ההארדקור פאנק האמריקאיות, ועוד מוזיקאים השייכים לתת-זרמים אחרים.
אפרים ארדה

| --- | --- |

אפרים ארדה, תל אביב, שנות ה-30
 לידה:  1905
 פטירה:  24 בנובמבר 1986 (בגיל 81 בערך)
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  צילום
אפרים אֶרדֶה (Ephraim Erde;‏ 1905 – 24 בנובמבר 1986) היה צלם ישראלי, מחלוצי הצילום בתל אביב לצד רודי ויסנשטיין
וממשיכי דרכו של אברהם סוסקין.
ביוגרפיה

אפרים ארדה נולד בכפר בגליציה המזרחית (לימים בגבול אוקראינה ופולין). בהכשרה של השומר הצעיר בפולין פגש בשנת 1929 צלם, שלימד אותו את יסודות הצילום.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, תחילה התיישב בקיבוץ עין המפרץ ומשם עבר כעבור זמן קצר לתל אביב. בתקופה הראשונה צילם תושבים ברחובות תל אביב, ואחר פתח ברחוב ליליינבלום, ליד קולנוע עדן, סטודיו בשם "פוטו עדן", ואחר, בשנות ה-40, פתח ברחוב אלנבי 55 פינת רחוב ברנר 1 (ליד גלידה ויטמן) את "פוטו ארדה", סטודיו שכלל גם חנות לצורכי צילום, והיה מוסד תל אביבי מוכר. רבים מן הצילומים התבצעו בחצר הבית, שם היה עץ תות גדול ששימש כרקע. צילומיו של ארדה עסקו בנושאים שונים ומגוונים: דיוקנאות סטודיו, אישים ומבנים, ארץ ישראל ותל אביב, חתונות, רפרודוקציות לציירים, ספורט ומחול, הן בתחום הפרטי והן בתחום המוסדי (לתנועות נוער, אגודות ספורט ועוד).
בסוף שנות ה-70 סגר ארדה את חנותו והעביר את ארכיון תצלומיו לביתו שבשדרות בן ציון בתל אביב.
ב-14 בדצמבר 1978 נפתחה בספריית בית אריאלה תערוכת "50 שנות צילום" של ארדה.
הארכיון שהותיר אחריו כולל כמיליון תשלילים, שהדרך היחידה לזהותם היא ברישומים של ארדה בכתב ידו על קופסאות הקרטון.
לאחר פטירתו הועבר הארכיון לידי עיריית תל אביב, וכיום הוא שמור במוזיאון ארץ ישראל.
ארדה נפטר ב-1986, בגיל 81. נקבר בבית העלמין הדרום לצד אשתו מרים, שנפטרה ב-1982.
הותיר שלושה ילדים ונכדים.
בנו רן ארדה הוא צלם אדריכלות ואמנות.
לקריאה נוספת

אפרים ארדה: אישים פנים ונוף: חמישים שנות צילום, תל אביב: ספריית שער ציון, 1978. (קטלוג תערוכה רטרוספקטיבית מארכיון אפרים ארדה, 1928–1978)
גיא רז, 'ארכיון: אפרים ארדה – קינתו של ארון מתכת II', סטודיו 124 (2001), 6–9.
'אפרים ארדה', בתוך: גיא רז, צלמי הארץ: מראשית ימי הצילום ועד היום, תל אביב: מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, עמ' 88.
׳אפרים ארדה׳, בתוך: ורד נבון, השדרה - שדרות ירושלים בעיני הצלמים, הוצאת ורד נבון, מהדורה שנייה, אוגוסט 2021, עמ׳ 37-36.
הערות שוליים

↑  ראו עוד אזכור אצל: צבי אלגת, יש לה נשמה, לכיכר הזאת, מעריב, טור 5, 14 בינואר 1962.
1 2  אסתר זנדברג, תמונה בשלוש מערכות, באתר הארץ, 21 במאי 2009
↑  תל-אביב: תערוכת הצלם אפרים ארדה, דבר, 12 בדצמבר 1978.
↑  אפרים ארדה באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  אפרים ארדה, מעריב, מודעת אבל, 24 בנובמבר 1986.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009349503005171  GND: 1208323423  MusicBrainz: 6a1920ee-5d45-46c1-9866-92e4e96afb82  ULAN: 500480779  VIAF: 231157643295738590006   WorldCat (עם VIAF): 231157643295738590006
אנליין קריאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 ביולי 1955 (בת 69) ויטבנק, דרום אפריקה 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרטוריה 
 בן או בת זוג:  Sol Kerzner (1980–1985) 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנליין קריאל (באנגלית: Anneline Kriel; נולדה ב-28 ביולי 1955) היא דוגמנית ושחקנית דרום אפריקאית.
ביוגרפיה

קריאל נולדה בפרטוריה ולה שני אחים, לאחר התיכון היא למדה דרמה באוניברסיטת פרטוריה.
בהיותה סטודנטית זכתה בתואר "מיס דרום אפריקה", בתחרות מיס עולם 1974 הייתה הסגנית הראשונה, לאחר ארבעה ימים הזוכה הלן מורגן הודחה מהתואר והיא הוכתרה כמיס עולם. בתקופה זו שרר משטר אפרטהייד בדרום אפריקה והייתה מחאה בתקשורת על כהונתה כמיס עולם, במסגרת החרם שהיה עליה מספר מדינות וביניהן בריטניה סירבו לקבל אותה כמיס עולם כחלק ממסעותיה ברחבי העולם, הזמרת שירלי באסי אף היא מחתה נגדה.
לאחר מכן היא פיתחה קריירת דוגמנות ועבדה באיטליה במשך חמש שנים, היא גם הופיעה בפרסום לבירה האיטלקית "Peroni Brewery".
ב-1976 הופיעה בעירום במגזין הדרום אפריקאי "Sunday Times".
בנוסף היא גם עסקה בדוגמנות בפריז ובניו יורק תחת סוכנות הדוגמנות עלית של ג'ון קזאבלנקס.
כזמרת היא הוציאה ב-1981 את הסינגל "He Took Off My Romeos". כשחקנית היא הופיעה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
היא נשואה בפעם השלישית.
אנליס ורלינדן

אנליס ז'אן לואיזה ורלינדן (בהולנדית: Annelies Jan Louisa Verlinden; נולדה ב-5 בספטמבר 1978) היא פוליטיקאית בלגית חברת המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, שמכהנת מאז 1 באוקטובר 2020 כשרת הפנים של בלגיה.
ביוגרפיה

ורלינדן נולדה ב-5 בספטמבר 1978 במרקסם. היא למדה משפטים באוניברסיטת אנטוורפן ובאוניברסיטת לוון ולאחר מכן השתתפה בתוכנית למנהיגות באוניברסיטת הרווארד. היא הוסמכה כעורכת דין והחלה לעבוד בחברת עורכי הדין הבינלאומית DLA Piper. בהמשך הפכה לראש המחלקה הבלגית בחברה. היא הצטרפה למפלגה הנוצרית-דמוקרטית ובין 2003–2012 שימשה כמנהיגת תנועת הנוער של המפלגה. לתקופה קצרה היא שימשה כחברת מועצת העיר שחוטן (אנ') וב-2004 התמודדה על מקום בפרלמנט, אולם לא נבחרה. ב-1 באוקטובר 2020 היא נקראה לשמש כשרת הפנים בממשלתו של אלכסנדר דה-קרו.
אנטוניו קאנובס דל קסטיו

אַנְטוֹנְיוֹ קָאנוֹבָס דֶּל קַסְטִיּוֹ (בספרדית: Antonio Cánovas del Castillo;‏ 8 בפברואר 1828 – 8 באוגוסט 1897) היה פוליטיקאי והיסטוריון ספרדי אשר שימש כ"אדריכל" הרסטורציה הספרדית ואשר שירת שש פעמים בתור ראש ממשלת ספרד עד אשר נרצח בידי אנרכיסט בעודו ראש ממשלה בשנת 1897.
ביוגרפיה

קאנובס היה יליד משפחת אצולה ספרדית שמרנית. עם מות אביו הגיע קאנובס למדריד כדי לחיות בהגנת קרוב משפחתו הסופר סרפין אסטבנס קלדרון והבנקאי חוסה סלמנקה. בשנת 1852 הוא הוצג בפני הגנרל לאופולדו אודניל, לימים גיבור המלחמה הספרדית-מרוקאית שהפך למנטור הפוליטי של קאנובס.
ביוגרפיה > פוליטיקה

המעשה הפוליטי הראשון שלו היה מעורבותו בממשלה של אודניל (1854), שעבורה כתב קאנובס מניפסט פוליטי אשר קרא למודרניזציה ורפורמה ליברלית שבעזרתה תסגור ספרד את הפער עם שאר אירופה שלאחר המהפכה התעשייתית.
בבחירות 1854 נבחר קאנובס לפרלמנט של מחוז מאלגה (יחידה מנהלית בתוך הקהילה האוטונומית של אנדלוסיה), אך חוסר נכונותו לתמוך בממשלת המאוחדת החדשה הביאה אותו להתפטר ולקבל את העמדה הרווחית של שגריר שהציעה לו הממשלה במדינת האפיפיור במהלך שנת 1855.
לאחר שובו מחצי האי האפיניני בשנת 1857 מילא קאנובס מספר תפקידים ממשלתיים עד שהפך לשר הפנים בממשל אלחנדרו מון בשנת 1864 ושר המושבות תחת אודניל בשנה שלאחר מכן.
הוא השתתף בפרלמנט שהקים גנרל חואן פרים בשנת 1868 לאחר התפטרות איזבלה השנייה, מלכת ספרד ב-29 בספטמבר, אך סירב לתמוך במלוכה של אמדאו הראשון, מלך ספרד (1870-1873). במקום זאת, קאנובס הפך למנהיג האלפוניסטים (תומכי אלפונסו השנים עשר לכס).
ביוגרפיה > ראש ממשלה

לאחר הקמת הרפובליקה הספרדית הראשונה אורגנה מהפכה בידי האלפוניסטים אשר הכריזו את שיבת המלוכה (ראו הרסטורציה הספרדית). עם הכרזת אלפונסו השנים עשר כמלך על ספרד ב-29 בדצמבר 1874, הפך קאנובס לראש ממשלת ספרד, תפקיד בו התחלף מספר פעמים עם פרחדס מטאו סגאסטה, מנהיג המפלגה הליברלית.
כאשר המלך אלפונסו ה-12 נפטר ב-25 בנובמבר 1885, קאנובס הבטיח את העברת הסמכות בצורה שלווה למלכה מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה ואת ההצטרפות העתידית לכס המלכות של אלפונסו ה-13, בן המלך הנפטר.
מדיניות הפנים של קאנובס הביאה לספרד סדר ציבורי ומידה מסוימת של אחדות לאומית, אך הוא לא סיפק את מעמד הפועלים.
בשאלת קובה הספרדית התחייב קאנובס למדיניות שימור האי הקריבי אך לא הצליח להעביר לקובה רפורמות ליברליות. יתר על כן, הוא החמיר את המצב בכך ששלח לאי, לאחר משבר פנימי בכוחו, כוחות לדכא את המרד האזרחי. צעדי הדיכוי שלו לא קידמו את עניינה של ספרד בעיני ממשלת ארצות הברית אשר בהמשך תכבוש את האי במסגרת מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בעיית קובה הייתה עדיין בראש מעייניו של קאנובס כשנרצח על ידי אנרכיסט איטלקי בעודו ממלא תפקידו.
אמרי פרסיאדו

אמרי פרסיאדו (נולד ב-25 במאי 1994), הוא אתלט עבר ישראלי, אלוף ישראל 5 פעמים בריצת 100 מטר (2014-‏2017, 2019) ו-5 פעמים בריצת 200 מטר (2015-‏2019).
ביוגרפיה

פרסיאדו נולד וגדל בתל אביב, לאייל שעוסק בייבוא, ולשולי שעוסקת בנדל"ן. הוא אח בכור לרון ולדניאל. הוא למד בבית הספר אליאנס שבעיר הולדתו, והחל להתאמן בגיל 18
בקבוצת מכבי תל אביב בהדרכתו של איגור בלון.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2013 סיים פרסיאדו בריצת 200 מטר במקום שביעי בתוצאה של 22.59 שניות. נוסף לכך, הוא קבע בריצת 100 מטר בשלב המוקדמות תוצאה של 11.01 שניות ולא עלה לשלב הגמר.
ביוגרפיה > 2014

בתחרות שנערכה בטביליסי גאורגיה ביוני 2014 זכה פרסיאדו במדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.33 שניות. חודש לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 10.50 שניות, לפני האלוף היוצא אסף מלכה מאס. רמת השרון (10.68 שניות) ועמרי הרוש מעמותת הצבי (10.71 שניות) ומדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.36 שניות, אחרי דונלד סנפורד חברו לאגודה (21.30 שניות) ולפני עמרי הרוש (21.74 שניות).
ביוגרפיה > 2015

במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן ביוני 2015 סיים פרסיאדו במקום שלישי בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.30 שניות ובמקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.78 שניות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה בשתי מדליות זהב. הוא הגן על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 10.47 שניות, לפני אמיר חמידולין ממכבי חיפה כרמל שקבע שיא אישי חדש של 10.64 שניות וחברו לאגודה עמרי הרוש שקבע אף הוא שיא אישי חדש של 10.67 שניות ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.25 שניות, לפני מאור סגד מאתלטי כיוונים באר שבע (21.52 שניות) ועמרי הרוש (21.78 שניות).
ביוגרפיה > 2016

באליפות הבלקן סיים פרסיאדו במקום שביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.73 שניות. באליפות ישראל הוא הגן על תוארו בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.66 שניות.
ביוגרפיה > 2017

ב-8 באפריל פרסיאדו התחרה בריצת 200 מטר במיאמי, ארצות הברית וקבע תוצאה של 21.15 שניות, שיפור של 10 מאיות לשיאו. באליפות אירופה לאומות, שהתקיימה באצטדיון הדר יוסף, הוא זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.09 שניות וסיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.51 שניות, למרות מעידה בזינוק.
באליפות ישראל הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.51 שניות ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 20.99 שיפור של 10 מאיות לשיאו ומקום רביעי בכל הזמנים בישראל.
במכביה ה-20 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.39 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 10.38 שניות, שיפור של 13 מאיות לשיאו, ומקום חמישי בכל הזמנים בישראל.
באליפות הבלקן הוא זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה 21.01 שניות. באוניברסיאדה שהתקיימה בטאיפיי שבטאיוואן, הוא סיים במקום 16 בריצת 100 מטר לאחר שלא התחרה בשלב חצי הגמר. בסיבוב הראשון הוא קבע תוצאה של 10.44 שניות, ועלה לשלב רבע הגמר מהמקום ה-11 ובשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.52 שניות וסיים במקום 14.
ביוגרפיה > 2018

בתחילת שנת 2018 החל פרסיאדו ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת ממפיס. באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה 21.27 שניות, לפני דונלד סנפורד חברו לאגודה (21.32 שניות) ומדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.57 שניות, מאית שנייה אחרי חברו לאגודה גל ארד (10.56 שניות) ולפני אביב דיין מהפועל חולון (10.77 שניות).
בתחרות שנערכה בטורקיה הוא סיים במקום שלישי בריצת שליחים 4X100 מטר, ביחד עם אביב דיין, אסף מלכה וגל ארד בתוצאה של 39.71 שניות, התוצאה הטובה ביותר של נבחרת ישראל בריצת שליחים מזה כ-14 שנים.
ביוגרפיה > 2019

בתחרות שנערכה באלבמה באולם בפברואר 2019 זכה פרסיאדו בשתי מדליות כסף, בריצת 60 מטר ובריצת 200 מטר. בריצת 60 מטר קבע שיא אישי חדש של 6.77 שניות, תוצאה שהיוותה קריטריון לאליפות אירופה באולם בה החליט שלא לקחת חלק משיקולים מקצועיים. כבר בשלב המוקדמות הוא שיפר את שיאו והעמידו על 6.83 שניות, שיפור של 2 מאיות השנייה לשיאו הקודם משנת 2015. בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.38 שניות, מאית השנייה איטי מהשיא הישראלי הוותיק בן ה-21 שנים של טומי כפרי.
בתחרות שנערכה באלבמה בחודש אפריל סיים פרסיאדו במקום השמיני בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.99 שניות, השווה לשיאו האישי.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה פרסיאדו בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.52 שניות, לפני דור קולביץ (10.73 שניות) ועומרי סדן (10.76 שניות), שניהם ממכבי תל אביב ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.11 שניות. לפני בלסינג אפריפה ממכבי תל אביב (21.67 שניות) ודור קולביץ (21.68 שניות).
ביוגרפיה > 2020

באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי זכה פרסיאדו במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.61 שניות, אחרי בלסינג אפריפה (10.49 שניות) ולפני עומרי סדן (10.76 שניות).
בסוף מרץ 2021 הודיע על פרישה מאתלטיקה.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר: 10.38 שניות (2017)
ריצת 200 מטר: 20.99 שניות (2017)
שיאים אישיים > אולם

ריצת 60 מטר: 6.77 שניות (2019)
ריצת 200 מטר: 21.38 שניות (2019)
הערות שוליים

↑  אבינעם פורת, "חיפשתי בגוגל איך מצטרפים למכבי תל אביב", באתר ynet, 8 באוגוסט 2014
↑  אבינעם פורת, פרסיאדו הוכתר לאיש המהיר בישראל, באתר ynet, 16 ביולי 2014
↑  תחרויות האתלטיקה היוו את אליפות אירופה דרג ג', ולכן השתתפו בה רק 14 מדינות, ומרבית הספורטאים הבכירים ביבשת לא נטלו בה חלק. לא חולקו מדליות אישיות בתחרויות אלה, אלא נערכה תחרות קבוצתית בין הנבחרות, כאשר בכל מקצוע משתתף ספורטאי אחד מכל מדינה ולשלוש הנבחרות הראשונות הוענקו מדליות. ארבע הנבחרות שכלל הישגי הספורטאים שלהן היו הטובים ביותר העפילו לדרג ב'. נבחרת ישראל סיימה במקום שלישי כללי.
↑  אורן אהרוני, בגיל 26: אמרי פרסיאדו, אלוף ישראל בעבר ב-100 מטר, פורש, באתר ynet, 29 במרץ 2021
↑  50 הטובים בכל הזמנים - 100 מטר, באתר איגוד האתלטיקה בישראל(הקישור אינו פעיל, 27.06.2018)
↑  50 הטובים בכל הזמנים - 200 מטר, באתר איגוד האתלטיקה בישראל(הקישור אינו פעיל, 27.06.2018)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14595256
אנדרו ריי

| --- | --- |

אנדרו ריי בתפקיד ג'ף עם ג'ואן פלורייט בתפקיד ג'ו בהפקה בברודוויי משנת 1960 של המחזה "A Taste of Honey"
 לידה:  31 במאי 1939 סאות'גייט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  20 באוגוסט 2003 (בגיל 64) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  אנדרו אולדן
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנדרו ריי (באנגלית: Andrew Ray;‏ 31 במאי 1939 - 20 באוגוסט 2003) היה שחקן אנגלי שהיה מוכר במיוחד כשחקן ילד.
ביוגרפיה

ריי נולד בשם אנדרו אולדן (ריי היה שם הבמה של אביו) בסאותגייט שבמידלסקס (צפון לונדון). אביו היה טד ריי (אנ') קומיקאי שהיה מפורסם מהופעותיו ברדיו ואמו דורותי סיביל. חייו השתנו כשהיה בן עשר ולוהק לסרט "The Mudlark", סרט בהפקת פוקס המאה ה-20 ובכיכובם של אלק גינס ואיירין דון. הוא גילם דמות של ילד רחוב שבסופו של דבר פוגש את המלכה ויקטוריה. הסרט נבחר ב-1950 לבקשת בית המלוכה (אנ') והזניק את ריי למעמד של ילד-כוכב.
בשנים הבאות הופיע במספר רב של סרטים בהם "הבלון הצהוב" (1953), "Escapade" (מ-1955), "Woman in a Dressing Gown" (מ-1957), "The Young and the Guilty" (מ-1958), "Serious Charge" (מ-1959) עם קליף ריצ'רד, "Twice Round the Daffodils" (מ-1962), ו-"The System" (מ-1964). ב-1974 גילם את הרברט פוקט בסרט "תקוות גדולות" על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס לצדו של מייקל יורק. ב-1980 שיחק בסרט "Rough Cut", ב-1981 הופיע בסרט "הבונקר", ב-1984 בסרט הביוגרפי "האפיפיור יוחנן פאולוס השני" וב-1988 שיחק בסרט "פריז של לילה".
בתיאטרון שיחק ריי במחזה "Flowering Cherry" יחד עם סר רלף ריצ'רדסון וסיליה ג'ונסון, והופיע בברודוויי במחזה "A Taste of Honey" לצדן של אנג'לה לאנסברי וג'ואן פלורייט.
אחרי תקופה חלשה בשנות העשרים שלו הופיע ריי במשך השנים בתפקידים רבים בקולנוע, בתיאטרון ובטלוויזיה. בין השאר גילם את דמותו של הפיזיקאי קלאוס פוקס ואת המלך ג'ורג' השישי במחזה "Crown Matrimonial" על הבמה ועל מסכי הטלוויזיה. הוא נחל הצלחה רבה בגילום דמותו של ג'ורג' השישי, עד כדי כך שלוהק לשחק באותו תפקיד (אם כי בדמות הנסיך אלברט, דוכס יורק) בסדרת הטלוויזיה "אדוארד וגברת סימפסון" (1978).
בטלוויזיה שיחק ריי בשני פרקים בסדרה "Tales of the Unexpected" והופיע בדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים". עוד השתתף בסדרה הבלשית "המפקח מורס" ובסדרת הדרמה "Peak Practice".
ריי היה חבר ב-Equity איגוד השחקנים הבריטי (אנ') ושימש כחבר מועצה של האיגוד.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בגיל 19 התחתן עם השחקנית ילידת רודזיה סוזן בורנט (אנ'). לבני הזוג נולדו שני ילדים.
אנדרו ריי נפטר ב-2003 בגיל 64 מהתקף לב. אחיו, רובין ריי, שהיה איש רדיו וטלוויזיה ידוע נפטר ב-1998 גם הוא בגיל 64.
הערות שוליים

1 2  "Andrew Ray". BFI. אורכב מ-המקור ב-2015-09-24. נבדק ב-2016-06-16.
↑  "Daily Express". andrewray.org.uk.
1 2 3  Dennis Barker. "Obituary: Andrew Ray". the Guardian.
↑  "Andrew Ray - Movies and Filmography - AllMovie". AllMovie.
↑  "Susan Olden". the Guardian.
↑  The Broadway League. "Andrew Ray - IBDB: The official source for Broadway Information IBDB: The official source for Broadway Information". ibdb.com.
↑  Tom Vallance Obituary: Andrew Ray, The Independent, 26 August 2003
↑  Andrew Ray's obituary on the British Equity website. Accessed January 1, 2008.
↑   Andrew Ray (Obituary), The Telegraph, 23 August 2003
↑  "Obituary: Robin Ray". The Independent.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb178074547 (data)  ISNI: 0000 0000 2690 6362  LCCN: n87922190  VIAF: 43373153   WorldCat (עם VIAF): 43373153
אלכסנדר אדלר

| --- | --- |

צילום מ-2009 בעת דיון בחנות ספרים בשטרסבורג
 לידה:  23 בספטמבר 1950 הרובע השמיני של פריז, פריז, צרפת 
 פטירה:  18 ביולי 2023 (בגיל 72) פריז 
 שם לידה:  Alexandre Gérard Adler 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 מקום לימודים:  אקול נורמל סופרייר, תיכון לואי הגדול, Lycée Paul-Valéry 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 בן או בת זוג:  בלנדין קריגל (?–יולי 2023) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (מאי 2002)  קצין במסדר ההצטיינות הלאומי (19 בינואר 2007)  אביר במסדר ההצטיינות הלאומי (2000) 
 
אלכסנדר ז'ראר אדלר (בצרפתית: Alexandre Adler;‏ 23 בספטמבר 1950 – 18 ביולי 2023) היה עיתונאי, היסטוריון ומומחה יהודי-צרפתי ביחסים בין-לאומיים, בעיקר בגאופוליטיקה בת זמננו, חקר ברית המועצות לשעבר והמזרח התיכון.
כיהן מספר שנים כפרופסור ליחסים בינלאומיים ולימודים צבאיים גבוהים במכללה הבין-צבאית לביטחון של צרפת.
קורות חייו > ילדות וצעירות

אלכסנדר אדלר נולד בפריז ב-1950 כבן לאמריק אדלר, מהנדס שבנהמסילות ברזל באימפריה העות'מאנית ושמקור משפחתו היה בבוהמיה. במשפחת האב היו כהנים ורבנים. אמריק אדלר נפטר ב-2003 בגיל 95. הוא דיבר על בוריין שבע שפות והיגר לצרפת בשנות ה-1930. וכקומוניסט לחם בבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים של ספרד. בשנים 1939–1945 לחם בלגיון הזרים. כל משפחתו הגרעינית נספתה במחנות ההשמדה הנאציים.
לאם, בת למשפחת באואר, היו שורשים בגרמניה ובאימפריה הרוסית. למשך שנים רבות כולל ימי מלחמת העולם השנייה היא חיה בטורקיה ועל ידי כך ניצלה מהשואה.
שפת אמו של אדלר הייתה גרמנית. הוא גדל באווירה חילונית ו ברוח הקומוניזם והסוציאליזם. בנעוריו הוא היה רחוק מהיהדות "פרט להומור היהודי" כדבריו, ומאוחר יותר התעמק במורשת התרבות היהודית.
אלכסנדר אדלר היה בן דוד של ראש ממשלת רומניה לשעבר, פטרה רומאן.
אחרי לימודים בתיכון "פול ולרי" בפריז, בשנים 1969–1974 למד אדלר היסטוריה באקול נורמל סופרייר ברחוב אולם בפריז. מאוחר יותר עבר מבחני הסמכה ("אגרגציה") בתחום הוראת היסטוריה.
קורות חייו > פעילותו בשמאל

בנעוריו פקד את החוגים הטרוקציסטים, אך ב-1965 בימי מסע הבחירות לנשיאות של פרנסואה מיטראן הצטרף לנוער המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית, שנקראה אז "המחלקה הצרפתית של אינטרנציונל הפועלים" SFIO. אחרי 1968 עזב את הסוציאליסטים לטובת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, בה נשאר פעיל למשך 11 שנה. קישר יחסים הדוקים עם אישים קומוניסטים איטלקים כגון פייטרו אינגראו, ברונו טרנטין, ג'ורג'ו נפוליטנו ומנהיגם, אנריקו ברלינגר. לימד כפרופסור בבית הספר המרכזי של המפלגה הקומוניסטית והיה סגן מנהל של כתב העת La Pensée ("ההגות") . ב-1978 השתתף אדלר יחד עם אחרים בכתיבת ספר מפלגתי שכלל בקורת קלה על ברית המועצות "L'URSS et nous" ("ברית המועצות ואנחנו")
אחרי פירוק "איחוד השמאל", בפברואר 1980 עזב אדלר את המפלגה הקומוניסטית יחד עם אנטואן ספיר ואחרים. עם חמיו מוריס קריגל -ולרימון ואנרי פישבן, המזכיר לשעבר של הפדרציה הקומוניסטית של פריז, הוא מתח בקורת על התנהלות המפלגה הקומוניסטית. בנושא מלחמת אפגניסטן שמר על הסתיגות מתונה. מספר חדשים אחרי התפטרותו מהמפלגה, בכתב "האינטרנציונל והמין האנושי" הביע צער על הקו הפרו-סובייטי העיוור שבו נקטה המפלגה, אולם ציין ש"בניגוד לדעה נפוצה בשמאל, בסוגיית ההתערבות הסובייטית באפגניסטן" טען ש"היה בה היגיון, לפחות לכאורה". בפרק שלם עשה אדלר ניתוח מפורט של תולדות היחסים בין שתי המדינות אחרי 1917, וציין שאפגניסטן הייתה המדינה הראשונה בעולם שכוננה יחסים דיפלומטיים עם רוסיה הסובייטית ב-1919.
ב-1984 גויס אדלר על ידי המפלגה הסוציאליסטית כדי להשתתף בעבודות הוועדה למדיניות החוץ שלה. הוא היה חבר בקבוצת ה-Transcourants ("הלא מזוהים") במסגרת המפלגה מיסודם של פרנסואה הולנד וז'אן-פייר ז'וייה.
קורות חייו > פעילותו העיתונאית והאקדמית

אחרי 1988 התרחק מהמפלגה הסוציאליסטית, היה מקורב ל ז'אן-פייר שוונמאן ולפיליפ סגן והיה חבר במועדון "פאר א בליז" (Phares et Balises) ("מגדלורים ומשואות") של רז'י דברה ומאקס גאלו.
בהמשך, יחד עם אשתו, בלנדין קריגל, אימץ השקפות יותר של מרכז..
ב-1992–1998 אדלר ניהל את הקתדרה ליחסים בינלאומיים של המכללה הבין-צבאית לביטחון של משרד הביטחון של צרפת ובהמשך נשאר בה כפרופסור ללימודים צבאיים גבוהים.
הקריירה העיתונאית שלו התחילה ב-1982 בעיתון השמאלי "ליברסיון" שבו עקב אחרי ההתפתחויות בברית המועצות. למשך פרק זמן קצר ב-1983–1984 הוא עבד ביומון "לה מאטן דה פארי".
אחרי שבשנים 1982–1992 עבד בי"ליברסיון", בשנים 1992–2002 היה מנהל מערכת של המגזין "קורייה אנטרנסיונל" (Courrier International) המקבץ בצרפתית כתבות ומאמרים חשובים מהתקשורת הכתובה הבינלאומית. בו זמנית למשך שנתיים כתב גם במגזין "לה פואן". וחמש שנים בעיתון "לה מונד" כיועץ קרוב של העורך ז'אן-מרי קולומבני. בשנים 1994–2003 הציג אדלר את התוכנית "ימי ד של היסטוריה" Les Mercredis de l'Histoire בערוץ Arte.
אחרי פיגועי 11 בספטמבר 2001 עשה אדלר מפנה אטלנטיסטי בהשקפתו והגן על מדיניותו הנשיא ג'ורג' בוש הבן. מכיוון שנקודת מבטו נגדה אז את ההקו המדיני של העיתון "לה מונד" אדלר עזב אותו וגם את "קוריה אנטרנסיונל" שהפך בסוף 2002 לשלוחה של "לה מונד".
בנובמבר 2002 הוא הצטרף לעיתון השמרני "לה פיגרו" והיה לחבר במערכת העיתון.
בשנות ה-1980 אדלר מילא תפקיד בחקר פרשת מאנושיאן ובמאמרים שכתב בשנים 1985–1986 סינגר על בוריס הולבן שהואשם לדבריו שלא בצדק, שהלשין בזמנו על מנושיאן.
כמו כן, אדלר היה יועץ של רוז'ה קוקרמן שעמד בראש המועצה המייצגת של המוסדות היהודיים של צרפת CRIF.
אדלר כתב גם למגזין ל'אקספרס ודיבר בתוכניות הערוץ France Culture.
כמו כן הוא כתב עד סוף חייו בשבועון היהודי "אקטואליטה ז'ואיב".
כתב, בין השאר, את הספר "'J'ai vu finir le monde ancien' (הייתי עד לסוף העולם הישן-2001), שכלל ניתוח גאופוליטי של השלכות ההתקפות על מגדלי התאומים ב־11 בספטמבר 2001 ,
'L'odyssée américaine (האודיסאה האמריקאית- 2004), דיון היסטורי בפוליטיקה האמריקאית מתוך דחיית המונח השגרתי "האימפריה האמריקאית", ו"Rendez-vous avec l'Islam (מפגש עם האסלאם), ניתוח חזרת האסלאם כשחקן היסטורי בזירה העולמית.
אלכסנדר אדלר נפטר ביולי 2023 בבית החולים האירופי "ז'ורז' פומפידו" בפריז.
פרסים ואותות הוקרה

1999 - פרס הקרן מום על המדור Bloc-Notes שפרסם ב"קוריה אנטרנסיונל"
2002 מאי - קיבל את אות לגיון הכבוד של צרפת - דרגת אביר
2003 - פרס הספר הפוליטי- עבור "J’ai vu finir le monde ancien"
2006 - קצין מסדר הלאומי להצטיינות של צרפת
חייו הפרטיים

אלכסנדר אדלר היה נשוי עד יום מותו לבלנדין קריגל, פילוסופית והיסטוריונית, בת של המנהיג הקומוניסטי מוריס קריגל-ואלרימון, שלחם ב"רסיזטאנס", ושל פולט לסואף-ברוויה.
בתקופה שלפני מותו כמעט השלים אדלר את ספר הלימוד שלו לגאופוליטיקה .
ב-1996 התקבל אדלר לשורות הבונים החופשיים בלשכה הגדולה הלאומית הצרפתית, בלשכה "הלירה ואלעזר", עבר בהמשך ללשכה הגדולה של צרפת, והחל מ-2015 ללשכה הגדולה של התרבות והרוחניות, בה הגיע לדרגת 33.