חוסה ראול קפבלנקה
מורשתו

במהלך כל הקריירה שלו, קפבלנקה הפסיד פחות מ-40 משחקים בתחרויות מקצועניות. הוא לא נוצח משך למעלה משמונה שנות פעילות ברמה העולמית הגבוהה ביותר, מ-10 בפברואר 1916, כאשר הפסיד מעמדה עדיפה לאוסקר חאייס, ועד 21 במרץ 1924, עת הפסיד לריצ'רד רטי בתחרות הבינלאומית בניו יורק. מדובר על רצף של 63 משחקים תחרותיים, כולל התחרות החזקה בלונדון בשנת 1922 וכן בדו-קרב על אליפות העולם מול לסקר.
למעשה, רק מרשל, לסקר, אלכין ורודולף שפילמן זכו בשניים או יותר משחקים נגד קפבלנקה הבוגר, אך לכולם היה מאזן שלילי מולו: קפבלנקה ניצח את מרשל +20 -2=28 (עשרים ניצחונות, עשרים ושמונה תוצאות תיקו ושני הפסדים), את לסקר +6 -2=16, את אלכין +9 -7=33 והיה מאוזן מול שפילמן +2 -2=8. רק לקרס היה מאזן חיובי מזערי מולו +1 -0=5 והזכייה הייתה כאשר קרס היה בן 22 וקפבלנקה בן 50.
קפבלנקה אהב עמדות פשוטות וסיומי משחקים, וההערכה שלו של עמדות הייתה כה טובה עד שמרבית הניסיונות לתקוף אותו נכשלו ללא כל מאמץ הגנתי נראה לעין מצידו. למרות זאת הוא היה יכול לשחק משחק טקטי משובח כאשר נדרש לכך. ידוע במיוחד משחקו משנת 1918 במועדון השחמט במנהטן מול מרשל, כאשר מרשל שיחק הסתעפות שהוכנה בקפידה וניתח אותה לעומק במשך שנים. קפבלנקה הצליח לסכל את התחבולה תוך אילוצי הזמן של משחק תחרותי רגיל (הגם שמאז נמצאו דרכים לחזק את התקפת מרשל). הייתה לו גם יכולת גבוהה להשתמש במשחק טקטי תוקפני כדי לנצל יתרון עמדתי שאליו הגיע, ובתנאי שחשב שההסתעפות הטקטית בטוחה ומהווה את הדרך היעילה ביותר להגיע לניצחון, למשל במשחקו מול שפילמן מתחרות ניו יורק 1927.
מחקר גילה שקפבלנקה היה המדויק ביותר מכל אלופי העולם בהשוואה לניתוחי מחשב, הגם שנמתחה ביקורת מסוימת על מחקר זה.
קפבלנקה לא השאיר אחריו תלמידים שלמדו ויישמו את שיטתו, אך לסגנונו הייתה השפעה חזקה על אלופי העולם בובי פישר ואנטולי קרפוב. מיכאל בוטביניק כתב אף הוא עד כמה למד מקפבלנקה וציין כי גם אלכין למד רבות מקפבלנקה בכל הקשור למשחק עמדתי, לפני העימות ביניהם על אליפות העולם שהפך אותם לאויבים מרים.
בוטביניק החשיב את ספרו של קפבלנקה "יסודות השחמט" כספר השחמט הטוב ביותר שנכתב מעולם. בספר זה ציין קפבלנקה כי בשעה שרץ בדרך כלל חזק יותר מפרש, מלכה ופרש עדיפים בדרך כלל על מלכה ורץ - הרץ רק מחקה את מסעה האלכסוני של המלכה בשעה שהפרש יכול להגיע מידית למשבצות שאליהן המלכה לא יכולה להגיע. בוטביניק מציין כי קפבלנקה היה הראשון שהגיע לתובנה זו (אם כי מחקר מודרני אינו תומך בגישה זו).
עם צאת ספרו הראשון של קפבלנקה "קריירת השחמט שלי" הוא ספג ביקורת, בעיקר באנגליה, על תיאוריו היהירים של הצלחותיו. מסיבה זו עשה קפבלנקה מעשה תקדימי וכלל כערך לימודי את כל משחקיו התחרותיים כולל הפסדיו בדו-קרבות בספרו "יסודות השחמט", וזאת לצד ניצחונותיו.
בהקדמה לספרו של הארי גולומבק "100 משחקי השחמט הטובים ביותר של קפבלנקה" כתב דו מונט כי הוא הכיר את קפבלנקה היטב והוא יכול להעיד שלא היה יהיר. לדבריו על המבקרים ללמוד את ההבדל בין האדם הכישרוני לבין הגאוניות המיתמרת של קפבלנקה, וההבדל בין הנטייה הבריטית לצניעות מעושה והנטייה הלטינית להגיד "שיחקתי את המשחק טוב ככל שניתן לשחקו" אם הוא בכנות מאמין שזה נכון. דו מונט כותב גם שקפבלנקה היה רגיש לביקורת והיסטוריון השחמט אדוארד וינטר מתעד מספר דוגמאות של ביקורת עצמית בספר "קריירת השחמט שלי".
למורפי ולקפבלנקה היה כישרון עצום, גם של שטייניץ היה גדול מאוד. אליוכין היה גדול אבל אינני אוהד גדול שלו. אולי זה רק הטעם שלי. חקרתי את משחקיו רבות, אבל אני מעדיף בהרבה את אלו של מורפי ושל קפבלנקה. לאליוכין היה סגנון כבד משהו, קפבלנקה היה הרבה יותר מבריק ומוכשר, היה לו ממש מגע קליל. כל אדם שדיברתי איתו שראה את קפבלנקה משחק עדיין מדבר עליו ביראת כבוד. אם הראיתם לו עמדה כלשהי הוא היה מיד אומר לכם מה המסע הנכון לשחק. אני נהגתי ללכת למועדון השחמט במנהטן בשנות החמישים, ופגשתי מבוגרים שהכירו את קפבלנקה משום שהוא נהג ללכת למועדון בשנות הארבעים - לפני שמת בשנות הארבעים המוקדמות. הם דיברו על קפבלנקה ביראה. מעולם לא ראיתי אנשים מדברים על שחמטאי באופן כזה, לא לפני כן ולא אחרי כן. אבל גם לו, אם תבחנו אותו באופן אובייקטיבי, היו את חולשותיו, במיוחד אם תשחקו את משחקיו יחד עם הערותיו. הוא היה נותן הצהרות אידיוטיות כמו "שיחקתי את יתרת המשחק בצורה מושלמת" או "אין דרך לשפר את יתרת המסעים" אך כאשר שיחקת את המשחק גילית שזה כלל לא נכון. הדבר שהוא כה גדול לגבי קפבלנקה הוא שהוא לא היה רק שחקן פנטסטי, הוא ממש אמר את מה שחשב בגילוי לב. הוא אמר את מה שחשב שזו האמת.