stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רפאלה לה קפריה

| --- | --- |

 לידה:  3 באוקטובר 1922 נאפולי, איטליה 
 פטירה:  26 ביוני 2022 (בגיל 99) רומא, איטליה 
 מדינה:  איטליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני 
 שפות היצירה:  איטלקית, אנגלית, צרפתית 
 יצירות בולטות:  Wounded to Death 
 בן או בת זוג:  Ilaria Occhini (ינואר 1966–?) 
 צאצאים:  אלכסנדרה לה קפריה 
 פרסים והוקרה:  פרס סטרגה (1961)  פרס קמפיאלו (2001)  פרס ויארג'יו (2005)  פרס נאפולי (1986) 
 
רפאלה לה קפריה (באיטלקית: Raffaele La Capria;‏ 3 באוקטובר 1922 – 26 ביוני 2022) היה סופר ותסריטאי איטלקי.
ביוגרפיה

נולד בנאפולי. אחרי שהוסמך במשפטים בנאפולי בשנת 1950 שהה בצרפת, אנגליה וארצות הברית ולבסוף עבר לגור ברומא. הוא השתתף במוסף התרבות של העיתון "קוריירה דלה סרה", היה שותף בהנהלת כתב העת האיטלקי הספרותי "נושאים חדשים", וחיבר תסכיתים לרדיו RAI.
בשנת 1957 השתתף בסמינר בינלאומי לספרות באוניברסיטת הרוורד. הוא השתתף בכתיבת תסריטים לסרטים רבים של
פרנצ'סקו רוסי, ביניהם "ידיים מעל העיר" (1963) ו"אנשים נגד" (1970).
במהלך הקריירה שלו פרסם לה קפריה מעל עשרים ספרים. הרומן הראשון היה "יום של חוסר סבלנות" בשנת 1952. ספרו השני, והידוע יותר, "פצוע אנושות", יצא לאור תשע שנים מאוחר יותר, בשנת 1961, וזכה בפרס סטרגה. בשנת 1982 הוא קיבץ את שני הרומאנים הראשונים שלו בתוספת הרומן "אמור ופסיכה" (1979) בכרך "שלושה רומאנים של יום אחד".
לה קפריה פרסם גם סיפורים כגון "השלג של וזוב", האוסף "פרחים יפניים" (1979), האוסף "ארבעה סיפורי אהבה" (2007). הוא הקדיש מאמצים רבים לפרסום מסות, כגון: "זינוקים פסולים" (1964), "הרגש בספרות", "הזבוב בבקבוק" (2002) וכן אוטוביוגרפיה: "חמישים שנה של זינוקים פסולים" (2000).
נפטר ברומא ב-26 ביוני 2022. היה נשוי לשחקנית אילריה אוקיני עד למותה ב-2019 ואב לבת.
רשימת יצירותיו באיטלקית

Amore e psiche, Bompiani, 1979
Tre romanzi di una giornata, Einaudi, 1982
Letteratura e salti mortali, Mondadori, 1982
Armonia perduta, Mondadori, 1986
Un giorno d'impazienza, Mondadori, 1987
Variazioni sopra una nota sola. Lettere a Francesca, con Erri De Luca, AGE-Alfredo *Guida Editore, 1990
False partenze, Mondadori, 1995
Conversazione con Raffaele La Capria. Narrare l'armonia perduta, con Paola *Gaglianone, Nuova Omicron, 1995
Il bambino che non volle sparire, Giunti & Lisciani, 1995
Assolo napoletano, Rizzoli, 1996
L'occhio di Napoli, Mondadori, 1996
Sentimento della letteratura, Mondadori, 1996
Capri e non più Capri, Mondadori, 1996
Ferito a morte, Mondadori, 1996
L'apprendista scrittore. Dieci saggi in forma di racconto, Minimum Fax, 1996
La neve del Vesuvio, Mondadori, 1997
Colapesce, Colonnese, 1998
Napolitan Graffiti. Come eravamo, Rizzoli, 1998
Ultimi viaggi nell’Italia perduta, Avagliano, 1999
Lo stile dell’anatra, Mondadori, 2001
La mosca nella bottiglia. Elogio del senso comune, Rizzoli, 2002
Me visto da lui stesso. Interviste 1970-2001 sul mestiere di scrivere, Manni, 2002
Letteratura e libertà. Conversazione con Emanuele Trevi, Quiritta, 2002
Cinquant'anni di false partenze ovvero l'apprendista scrittore, Minimum Fax, 2002
Opere, Mondadori, 2003
Caro Goffredo. Dedicato a Goffredo Parise, Minimum Fax, 2005.
L'estro quotidiano, Mondadori, 2005.
L'amorosa inchiesta, Mondadori, 2006.
Quattro storie d'amore, Drago, 2007.
Guappo e altri animali, Mondadori, 2007.
רחוב המדרגות

| --- | --- |
עטיפת הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
עטיפת הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998
 מידע כללי
 מאת:  יהודית הנדל
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  1955
 מספר עמודים:  320
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001799075, 003155951, 001863687, 003868043, 001877732, 001907661, 002102977, 003498572
רחוב המדרגות הוא רומן מאת הסופרת יהודית הנדל. הנדל שלחה את כתב היד באופן אנונימי לאברהם שלונסקי והוא המליץ עליו לפרס אשר ברש, שאותו קיבלה הנדל ב-1954. בעקבות זאת ראה הספר אור ב-1955 בהוצאת עם עובד וזכה להצלחה גדולה. הנדל, שהתגוררה בחיפה והכירה את האנשים הגרים בשכונות העוני בעיר התחתית, העלתה לראשונה את בעיית העוני והקיטוב בחברה הישראלית ולא הססה להעלות את הבעיה העדתית בתקופה שרוב הסופרים הישראלים התעלמו ממנה.
מצד אחד רחוב המדרגות: "רחוב המדרגות דחוק, ומפתני הבתים יוצאים ישר לרחוב, ללא כל מדרכה, אל העפר המעורב אספלט או זפת. המפתנים סדוקים ורוויים גשם החודר לבתים אם מהחלון או מהמפתן".
ולמעלה מרחוב המדרגות: "במעלה ההר יש חנויות עם צעצועים ומיני שוקולדים ומיני אורות ססגוניים בלילה ומודעות על קולנוע וילדות עם שמלות פרחים..."
גיבורי הרומן העיקריים הם:
אברהם (אברם) בכר, בן יתום ממשפחה מזרחית קשת יום שבתור ילד נאלץ למכור עיתונים. הוא גר ביחד עם אחיו נסים, נכה קטוע רגל ממלחמת העצמאות ומנסה לברוח מגורלו על ידי התנדבות לבריגדה היהודית ואחר כך כמלח על אנייה.
אראלה (אלה) דגן, בת יתומה לקבלן עשיר. חברה נהרג במלחמת העצמאות והיא פוגשת באברם אולם אביה מתנגד להמשך היחסים איתו.
גבריאל דגן, קבלן עשיר המתגורר עם אביו וביתו בווילה על הכרמל. הוא מתנגד בחריפות לקשר של אריאלה עם אברם מתוך חרדה לאריאלה ולא נמנע מלהביע את דעותיו שהיום היו נקראות "גזעניות". בוויכוח עם אביו הוא אומר: "זה לא רק שהוא ספרדי, החנוך של שניהם שונה מכדי שיוכלו לחיות ביחד והסביבה שונה מדי... מה יהיה בעוד שנתיים?".
ישעיהו דגן, אביו של גבריאל. איש האדמה שנאלץ בזקנתו למכור את אדמתו ולגור עם בנו גבריאל. הוא תומך באריאלה בקשר לקשריה עם אברם ומתווכח קשות עם בנו אך ללא הצלחה. הוא יודע שבנו מתנגד לקשר עם אברם בגלל שהוא "לא משלנו".
רבקה, אהובת נעוריו של אברם האורבת לו עדיין יום יום לשובו הביתה מה"אשכנזיה עם השערות הצהובות".
עובדיה, דודו של אברם, בטלן ושתיין האוהב לקבץ את ילדי השכונה ולספר להם אגדות על אריות ונמרים.
מלכה, שבעלה נרצח במאורעות תרפ"ט והיא עבדה ככובסת מבוקר עד ערב כדי לגדל את בנה שמעון. שמעון נהרג בקרב על חיפה במלחמת העצמאות ומאז היא יושבת ימים שלמים על המדרגות ומחכה לו שישוב.
מוסה, בעל חנות לגלנטריה ובדים שמצליח בערמימות לשכנע את נשות השכונה לקנות בדים בכספן האחרון.
עם הופעתו לראשונה ב-1955 הפך "רחוב המדרגות" לרב-מכר ומאז יצא במהדורות נוספות רבות. הציבור נחשף ברומן זה לחברת השוליים הישראלית העירונית והספר בישר את אירועי ואדי סאליב ארבע שנים מיום הופעתו.
ב-1957 עיבדה הנדל את הספר למחזה "רחוב המדרגות", שהועלה ב-1958 בתיאטרון הבימה בבימויו של ישראל בקר עם נחום בוכמן ועדה טל בתפקידים הראשיים.
בהמשך נדפס הרומן במסגרת "ספריה לעם" של עם עובד. בשנת תשנ"ט 1998 הופיע נוסח חדש במסגרת "הספריה החדשה" (הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה). הספר נדפס שוב במסגרת סדרת "עם הספר" של הוצאת ידיעות אחרונות בעריכת מנחם פרי (2011).
גלריה

כרזה (1958) מאת אריה נבון להצגה "רחוב המדרגות" בתיאטרון הבימה, גובה 99 ס"מ, רוחב 69 ס"מ
לקריאה נוספת

תמר מרין, "לסדוק את המראה: מלנכוליה כאינטרטקסטואליות ברומן "רחוב המדרגות" מאת יהודית הנדל", אות: כתב עת לספרות ולתיאוריה, 2, 2012. עמ'  173-149.
שבע גבעות איסטנבול

שבע גבעות איסטנבול
שבע גבעות איסטנבול הן הגבעות שהשתרעו בשטחה המקורי של העיר איסטנבול (אז ביזנטיון ולאחר מכן קונסטנטינופול) עת נבנתה בשנת 330 בידי הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס. לא ברור אם קונסטנטינוס אכן היה מודע לעובדה שעירו החדשה ישבה על שבע גבעות, אך עובדה זו יצרה דמיון בין העיר שכונתה "רומא החדשה" (Nova Roma) לבין רומא ושבע גבעותיה.
גבעותיה של איסטנבול משתרעות במרכזה ההיסטורי של העיר המתוחם על ידי ים השיש מדרום, מצר הבוספורוס ממזרח, קרן הזהב מצפון וחומת היבשה ממערב. בתקופה הביזנטית ובתקופת האימפריה העות'מאנית הוקמו מבני דת מונומנטליים על ראשי הגבעות ורובם ניצבים עד היום. בניגוד לגבעות רומא, לגבעותיה של איסטנבול אין שמות מוגדרים והן ממוספרות מאחת עד שבע (הגבעה הראשונה, השנייה וכו'). שבע הגבעות הונצחו בסמלה של העיר והן מופיעות בצורת שבעה משולשים במרכזו.
הגבעה הראשונה היא הגבעה עליה ישבה ביזנטיון עם הקמתה לפי המסורת בשנת 667 לפנה"ס, והיא נמצאת בקצה המזרחי של חצי האי עליו יושבת העיר. על גבעה זו הוקמו ארמון טופקאפי, איה סופיה, והמסגד הכחול.
על הגבעה השנייה שוכנים כיום הבזאר הגדול (Kapalıçarşı) ומסגד נורואוסמנייה (Nuruosmaniye Camii).
הגבעה השלישית משתרעת סמוך לחופי קרן הזהב, בין גשר גלאטה לגשר אטאטורק. בחלקה הדרומי של הגבעה השלישית ניצבים מסגד באיזיט (Bayezid Camii) ואוניברסיטת איסטנבול ומצפון להם עומד מסגד סולימאנייה (Süleymaniye Camii).
המבנה המרכזי בגבעה הרביעית הוא מסגד פתיה (Fatih Camii) על שמו של מהמט השני "הכובש".
הגבעה החמישית כמו השישית והשביעית נמצאת בסמוך לחומת היבשה. המבנה החשוב ביותר על גבעה זו הוא מסגד הסולטאן סלים (Yavuzselim Camii).
הגבעה השישית חורגת מעט בשטחה אל מחוץ לחומות העיר.
הגבעה השביעית שלה שלוש "פסגות" תופסת את כל חלקה הדרום-מערבי של העיר.
הגבעה הראשונה מימין
ראו גם

שבע גבעות רומא
שבע גבעות ליסבון
שבע גבעות מוסקבה
שארלי אטאלי

| --- | --- |

 לידה:  1930 קונסטנטין, צרפת 
 פטירה:  2006 (בגיל 76 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  המכון הלאומי לאווירונאוטיקה אזרחית 
 פרסים והוקרה:  לגיון הכבוד (1965)  פרס ביטחון ישראל (1981) 
 
שארלי שלום אטאלי (1930–2006) היה מהנדס ישראלי.
קורות חיים

אטאלי נולד בקונסטנטין שבאלג'יריה וכתלמיד מצטיין נשלח בנעוריו ללימודים במכון הלאומי לאווירונאוטיקה שבצרפת. בתום לימודיו הוא עבד בחברת "סוד אוויאסיון" ולאחר מכן במפעל "SEREB" לייצור טילים בליסטיים. אטאלי נתמנה על ידי הנשיא שארל דה גול לראש פרויקט טיל "דיאמנט". עבור פועלו בתפקיד זה הוענק לו בשנת 1965 אות לגיון הכבוד. לאחר הצלחת שיגור הטיל הוא מונה לאחראי על פעילות צרפת בפרויקט "אירופה 1" לייצור טיל בתוכנית משותפת למדינות אירופה.
בשנת 1969 התבקש אטאלי על ידי משה ארנס, מנהל חטיבת ההנדסה בתעשייה האווירית באותה עת, לעלות לישראל ולסייע בפיתוח מטוס הכפיר. אטאלי נענה בחיוב ותוך זמן קצר עלה עם אשתו ושני ילדיו. במהלך שנות עבודתו בתעשייה האווירית הוא לקח חלק בין היתר בפיתוח "כפיר", "אריה", ו"לביא". עבור פיתוח המזל"ט "זהבן" הוענק לו, במשותף עם חבריו לצוות הפיתוח, פרס ביטחון ישראל לשנת 1981. עבודתו נמשכה עד צאתו לגמלאות ב-1995.
הערות שוליים

1 2  "Charley Chalom ATTALI : ingénieur" (PDF). Association des Juifs Originaires du Constantinois (בצרפתית). 2021-05-15. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2021-10-26. נבדק ב-2024-06-29.
1 2  "לגיונר של כבוד שהניח את התשתית לתעשיית המטוסים". הארץ. 2006-05-10. אורכב מ-המקור ב-2024-06-29. נבדק ב-2024-06-29.
רנן מוסינזון

| --- | --- |

 לידה:  28 ביוני 1977 (בת 47) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  חדשות, ידיעות אחרונות 
 
רנן מוסינזון (נולדה ב-28 ביוני 1977) היא יזמת תרבות, פעילה חברתית ואשת תקשורת ישראלית.
קורות חייה

מוסינזון נולדה בתל אביב, בת לאמנית והיוצרת חנה מישקינסקי-מוסינזון והסופר והמחזאי יגאל מוסינזון.
אחותו הבכורה של הכדורסלן גילי מוסינזון.
בת דודתן של הסופרת דבורה עומר ושל המשוררת והפרסומאית ורד מוסנזון.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון, במגמת קולנוע.
בשנת 1992, בכיתה י', החלה את צעדיה הראשונים בעולם התקשורת הישראלית ככתבת תרבות במקומון "ידיעות תל אביב". במשך השנים הייתה מעורבת בהקמת גופי תקשורת שונים, בהם המקומון "זמן תל אביב" של "מעריב", הירחון "כביש ארבעים" (בשיתוף מיכל רומי), ווליום - חברת התקליטים של סלקום ועוד.
בגיל 16 החלה לעבוד בעיתון "חדשות".משנת 1994 עד שנת 2000 שימשה ככתבת התרבות של מוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות". בשנת 2000 פרשה מתחום העיתונות ועברה להתגורר במצפה רמון, שם עבדה עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים. בשנת 2005 חזרה מוסינזון לעולם התקשורת ומילאה שורה של תפקידים, בהם מנהלת תוכן בלוגיה גרופ ומנהלת מחלקת פיתוח במטר הפקות. במסגרת תפקיד זה יצרה עם ימי ויסלר, עם מעיין בלום ועם עודד סמו את סדרת מערכוני הנונסנס וההומור השחור "מקום לדאגה", בהשתתפות דביר בנדק, אילנית בן יעקב ושרון שטרק, שהוקרנה בערוץ 10 בשנים 2008–2009.
ב-2010 יזמה את הפקת סדרת הטלוויזיה "חסמבה דור 3", המבוססת על סדרת הספרים שכתב אביה. מוסינזון שימשה כמפיקה אמנותית של הסדרה וכיועצת להפקה. עם הקרנת הסדרה הוציאה לאור מחדש (בהוצאת ידיעות אחרונות) את 10 הספרים הראשונים בסדרה, בתוספת מילון לביאור מושגים ארכאיים לתקופתנו. ב-2014 יזמה העלאה מחודשת של המחזמר ״קזבלן״ עם עמוס תמם, שהועלה לראשונה ב-1954 כמחזה פרי עטו של אביה בקאמרי וב- 1966 כמחזמר בתיאטרון גיורא גודיק עם יהורם גאון.
בשנה זו עמדה מוסינזון במרכזו של הסרט "זה עובר בגנים", המתאר את חייה ואת פועלה כדור שני ליצירה. שני סרטים נוספים בסדרה עסקו באסף אמדורסקי וביעל פרלוב ונעמי פרלוב.
בשנת 2017 נולד בנה לב, בהורות משותפת עם האמן גיל מרקו שני.
הירקון שבעים

ב-1997 שכרה מוסינזון עם רונה קינן קומה ברחוב הירקון 70 בתל אביב. במשך השנים הפך המקום לדירת אמנים פתוחה שבמוקדה ימי שבת שבהם לימד ערן סבאג את פרשות השבוע ומוזיקאים רבים ניגנו ושוחחו. כעבור עשור התרחב הירקון שבעים והפך ל"חללית בירקון שבעים", גלריה ששילבה בין ישן, כמו עמוס קינן ואורי ליפשיץ, לחדש, כמו אורי גרשוני, יוחאי מטוס, עדי נס ורפעת חטאב.
בשנת 2000 ייסדה מוסינזון את המגזין "כביש ארבעים" - מגזין לתרבות, לחברה ולסביבה של יישובי הדרום ועליהם.
משנת 2004 מוסינזון משמשת כעורכת של חברת החדשות הירקון שבעים - מהדורת חדשות שבועית. המהדורה מופקת באופן עצמאי ובהתנדבות על ידי קבוצה של כמה עשרות יוצרי טלוויזיה – כתבים, עורכים, במאים, צלמים, עיתונאים, מפיקים, מעצבים דוגמת לינוי בר גפן, נסלי ברדה, איתי אנגל, אביב לביא, גל גבאי, מירון רפופורט ועוד.
בשנת 2012 זכתה מוסינזון בפרס פראט, הניתן לעיתונאים ולאנשי תקשורת על סיקור עיתונאי מצטיין בנושאי סביבה וחברה. בשנת 2016 זכתה מוסינזון באות ״האיש ההולך״ עבור תקשורת ישראלית עצמאית וחסרת פחד, ועל הדרכה מסורה של יוצרים וכותבים צעירים באופן וולונטרי.
מוסינזון היא לסבית מוצהרת.
הערות שוליים

↑  גיא הדס, ‏סלקום הפקות: משיקה "חברת תקליטים" במדיות הדיגיטליות, באתר גלובס, 15 במרץ 2007
↑  יותם לאור, אלי שבילי וטל גונן - העיר, הירקון 70: האנשים שעשו את המהדורה, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2010
↑  יובל אביבי, ‏מרחב ירקון, באתר גלובס, 14 באוגוסט 2012
רחוב הנרי

| --- | --- |

תצפית על החוד מחנות ארנוטס (אירלנד)
 מידע כללי
 רוחב:  12 מ' 
 מיקום
 עיר:  דבלין 
 קואורדינטות:  53°20′58″N 6°15′45″W﻿ / ﻿53.34947°N 6.262401°W﻿ / 53.34947; -6.262401
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת דבלין מוגדלת) רחוב הנרי(למפת דבלין רגילה) רחוב הנרי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קניות ברחוב הנרי
רחוב הנרי (באירית: Sráid Anraí; באנגלית: Henry Street) בעיר דבלין שוכן בחלק שמצפון לנהר ליפי ונחשב לרחוב הקניות  השני בחשיבותו בעיר, לאחר רחוב גרפטון.
הרחוב מתחיל בחוד של דבלין שברחוב או'קונל בצד מזרח ועד לרחוב ליפי בצד מערב. לאחר רחוב ליפי משתנה שם הרחוב לרחוב מרי, הנחשב כהמשכו של רחוב הנרי ודומה לו במאפייניו.
האחראי לפיתוח רחוב זה היה הנרי מור, רוזן דרוהדה אשר הכשיר אדמות ופיתח את האזור. על שמו נקרא הרחוב וכן גם רחובות סמוכים כמו רחוב מור, רחוב ארל, רחוב אוף ליין ורחוב דרוהדה.
אודות

מאז שנות השמונים הפך הרחוב למדרחוב. ברחוב מרכולים, מרכזי קניות וחנויות קטנות ועצמאיות, כ-200 במספר.
ברחוב מופיעים כדרך קבע אומני רחוב, מוזיקאים, כותבי שירים, וחקיינים.
אודות > מרכזי קניות

מרכז הקניות ג'רביס מרכז הקניות הגדול ביותר במרכז העיר. בעל שלוש קומות, בשתיים הראשונות ישנן חנויות ובשלישית מזון מהיר. 
מרכז הקניות Ilac: מרכז הקניות הוותיק במרכז העיר. בעל מבנה קומה אחת המכיל חנויות רבות.
חנויות > חנויות ידועות

ארנוטס – חנות כל בו ידועה המשווקת מותגים מפורסמים כדוגמת מיס סיקסטי, מנגו, טומי הילפינגר, פפה ועוד. כיום הכלבו נחשב כעתיק ביותר בדבלין. לחנות גם מחלקת מתנות ייחודית בקומת המרתף הנקראת S F Cody, פרטי אספנות, כלי בית, קריסטלים וכלי זכוכית איריים.
לארנוטס גם מחלקות הנעלה ואביזרים מרשימות ביותר.
דבנהמס
חנויות דנס – טקסטיל במחירים נמוכים.
רכיבת טריאל

רוכב טריאל בתחרות
רכיבת טריאל (מאנגלית: trial riding או observed trials) היא רכיבה טכנית על אופניים עם רמת שליטה מהגבוהות בענף. בתחרויות מסוג זה נדרש הרוכב לעבור סדרת מכשולים מבלי להוריד את הרגל מאופניו. רכיבה זו התחילה מרכיבת טריאל על אופנועים, בשנות ה-80 בקטלוניה, ספרד על ידי אוט פי (אנ') אלוף עולמי בטריאל אופנועים. אביו של אוט רצה ללמדו טריאל אופנועים (אנ') על אופניים בגלל משקלו הכבד של האופנוע וכך הומצא סגנון אופניים חדש.
רכיבת טריאל בסגנון סטריט (הסגנון האורבני יותר)
רכיבת טריאל היא מבחן השליטה האולטימטיבי לאופניים. בתחרויות אלו נדרש הרוכב לצלוח מכשולים טבעיים ו/או מלאכותיים. יחסית לשאר ענף האופניים סצנת הטריאל קטנה יחסית אך עדיין בסבב ה-UCI הבינלאומי. רוב רוכבי הטריאל התחרותיים מגיעים מאירופה שם הסצנה חזקה מאוד. טכניקות שמקורן בטריאל, יכולות להתבצע על כל אופניים, כגון: באני הופ (מאנגלית:bany hop) טרק סטנד (מאנגלית:trackstand) שזו טכניקה של איזון האופניים על ידי שימוש בבלמים ובאיזון של הרגליים הפדלים - התוצאה היא עמידה במקום ללא הורדת רגל אל הקרקע.
אופני טריאל מאופיינים בבלמים עוצמתיים, כידון רחב, חלקים קלים, הילוך אחד (קל), צמיגים בעלי לחץ אוויר נמוך וללא אוכף הילוכים או בולמי זעזועים.
חוקי הטריאל התחרותי

העיקרון הכללי בטריאל תחרותי הוא רכיבה של מספר מקטעים (לרוב 2 סבבים של 10 מקטעים או 3 סבבים של 7 מקטעים), המנצח בתחרות הוא הרוכב בעל מספר הנקודות הנמוך ביותר בסוף התחרות.
מספר הנקודות המקסימלי היכול להתקבל מידי סיבוב הוא 5, התוצאה הנמוכה (והטובה ביותר) היא 0 או "קלין" -(נקי).
הדרך הנפוצה ביותר לקבל נקודות היא על ידי כך שמורידים את הרגל מהאופניים במהלך המקטע. בגלל הסיבה הזאת נקודות נקראות לרוב בשם 'טפיחות'.
מספר חוקים מכתיבים את מספר הנקודות המצטבר מידי סיבוב, למשל, הורדה של יד או שתי הרגליים מהאופניים תמנה כחמש נקודות. חריגה מהזמן הניתן במקטע תצבור נקודה מידי חמש עשרה שניות.
סטריט טריאל

סטריט טריאל, (מאנגלית: street trials) או פריסטייל בייק טריאל (מאנגלית: freestyle bike trial), הוא טריאל בסגנון אורבני המבוצע בצורה לא תחרותית בשימוש עם אלמנטים עירוניים. הרכיבה דורשת שליטה גבוהה במיומנויות הטריאל כגון שיווי משקל וכדומה.
רוכב הסטריט טריאל המפורסם ביותר הוא דני מקסקיל (Danny MacAskill), שעשה מספר פרסומות עבור רד בול וגו-פרו.
בנוסף, דני מקסקיל הקים קבוצה בשנת 2014 הנקראת drop&roll (בתרגום חופשי: פול והתגלגל) המעלה מופעי טריאל עם רוכבי טריאל גדולים (דוגמת פאביו וויבמר) ברחבי אירופה.
הטריאל בישראל

כיום, ישנה פעילות מועטת בנושא הטריאל בשל חוסר הפופולריות שלו בקרב הישראלים. אמנם ישנו לפחות ישראלי אחד שפועל למען לימוד הטריאל בישראל (''תום טריאל בר").
רוג'רו ליאונקוואלו

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1857 נאפולי, ממלכת שתי הסיציליות 
 פטירה:  9 באוגוסט 1919 (בגיל 62) מונטקטיני טרמה, איטליה 
 מקום קבורה:  Madonna del Ponte Church 
 מוקד פעילות:  ממלכת איטליה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת בולוניה, הקונסרבטוריון של נאפולי 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  איטלקית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרופיל ב-IMDb
 
רוג'רו ליאונקוואלו (באיטלקית: Ruggiero Leoncavallo‏; 23 באפריל 1857 – 9 באוגוסט 1919) היה מלחין אופרות איטלקי.
לאונקוואלו היה ממייצגי זרם הווריזמו באופרה. אנשי זרם זה העדיפו לכתוב אופרות על נושאים ריאליים, השאובים מחיי היום-יום, מאשר עלילות המבוססות על אגדות, פיות, רוחות רפאים או אלים מיתולוגיים.
חייו

ליאונקאוואלו למד בקונסרבטוריון "סן פייטרו א מאייֶלָה" בעיר הולדתו, נאפולי. לאחר כמה שנות הוראה וניסיונות כושלים לזכות בהפקה של כמה אופרות, חזה בהצלחה העצומה של אבירות כפרית (קבאלריה רוסטיקנה) מאת מסקאני בשנת 1890 והזדרז להוציא מתחת ידיו להיט וריזמו משל עצמו, ליצנים (פאליאצ'י). עלילתה של האופרה מבוססת על מקרה אמיתי שאביו של לאונקוואלו, שהיה שופט, סיפר לו בילדותו. "ליצנים" עלתה על הבמה במילאנו בשנת 1892 וזכתה בהצלחה מיידית; כיום זו היצירה היחידה של ליאונקוואלו ברפרטואר האופראי הסטנדרטי. נהוג להציגה באותו ערב עם "אבירות כפרית". האריה המפורסמת ביותר מתוכה, Vesti la giubba ("לבש את הגלימה"), נמצאת בסוף המערכה הראשונה. הזמר אנריקו קארוזו הקליט אריה זו בתחילת המאה ה-20 והתקליט נמכר ביותר ממיליון עותקים, מספר שיא לאותה תקופה.
בשנה שלאחריה עלתה על הבמה במילאנו גם "אי מדיצ'י" שלו, אבל לא היא ולא "צ'אטרטון" (1896) - שתיהן יצירות מוקדמות - נשאו חן בעיני הקהל, ורק כאשר בוצעה "לה בוהם" בשנת 1897 בוונציה זכה כישרונו להכרת הציבור. (שתי אריות הטנור מאופרה זו מושרות עדיין מדי פעם, בעיקר באיטליה, אבל האופרה של פוצ'יני, בעלת אותו שם ואותו נושא (אך בליברית טובה יותר), האפילה עליה מאז הצגת הבכורה שלה ב-1896. האופרות הבאות של ליאונקאוואלו היו "זאזה" (1900) (האופרה שבה הגישה ג'ראלדין פאראר את הופעת הפרידה המפורסמת שלה במטרופוליטן אופרה, ו"דר רולאנד" (1904). מאופרה זו אין עוד זכר כיום, אבל אריית הבריטון מזאזה עדיין מושרת כיום לעיתים קרובות.
ליאונקוואלו מת במונטקאטיני (טוסקאנה) בשנת 1919.
רוג'רו ליאונקוואלו כתב את הליבריות לכל האופרות שלו. רבים רואים בו את גדול כותבי הליברית האיטלקים של תקופתו אחרי בויטו.
ליאונקוואלו הונצח ברומן "הר הקסמים" של תומאס מאן בדמותו של סטמבריני.
אופרות

פאליאצ'י (21 במאי 1892, תאטרו דאל ורמה, מילאנו)
אי מדיצ'י (9 בנובמבר 1893, תיאטרו דאל ורמה, מילאנו (חלק ראשון בטרילוגיה "קרפוסקולום" - לא הושלמה)
צ'אטרטון (10 במרץ 1896, תיאטרו ארג'נטינה, רומא), גרסה מתוקנת של יצירה מ-1876)
לה בוהם (6 במאי 1897, תיאטרו לה פניצ'ה, ונציה)
זאזה (10 בנובמבר 1900, תיאטרו ליריקו, מילאנו)
דר רולנד פון ברלין (13 בדצמבר 1904, דויטשה אופר ברלין
מאיה (15 בינואר 1910, תיאטרו קוסטאנצי, רומא)
ל'י זינגארי (16 בספטמבר 1910, היפודרום, לונדון
מימי פינסון (1913 תיאטרו מאסימו, פלרמו (גרסה מתוקנת של לה בוהם)
אדיפו רה (13 בדצמבר 1920, תיאטרון אופרה, שיקגו)
אופרטות

נעורי פיגארו (1906, ארצות הברית)
מאלברוק (19 בינואר 1910, תיאטרו נאציונאלה, רומא)
La reginetta delle rose (יוני 1912, תיאטרו קוסטנצי, רומא)
Are You There? (נובמבר 1913, תיאטרון הנסיך מוויילס, לונדון)
המועמדת (6 בפברואר 1915, תיאטרו נאציונאלה, רומא)
Prestami tua moglie  (ספטמבר 1916, קאזינו דלה טרמה, מונטקאטיני)
גופרדו מאמלי (27 באפריל 1916, תיאטרו קארלו פליצ'ה, ג'נובה)
A chi la giarrettiera? (אוקטובר 1919, תיאטרו אדריאנו, רומא)
Il primo bacio (אפריל 1923, סאלונה די קורה, מונטקאטיני)
La maschera nuda (יוני 1925, תיאטרו פוליטיאמה, נאפולי)
רפאלה סילבה

רפאלה לופס סילבה (בפורטוגזית: Rafaela Lopes Silva; נולדה ב-24 באפריל 1992) היא ג'ודוקא ברזילאית המתחרה בקטגוריית המשקל של עד 57 ק"ג. סילבה זכתה פעמיים באליפות העולם ב-2013 ו-2022,  והייתה האלופה האולימפית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
ביוגרפיה

סילבה נולדה וגדלה בסידאדה דה דאוס, מהקשות שבפאבלות של ריו דה ז'ניירו. היא החלה להתאמן בג'ודו בגיל 7, יחד עם אחותה הגדולה, לאחר שהוריהן שאפו להרחיק אותן מהפשע ומהסמים בפאבלה. שתיהן לכדו את תשומת לבם של המאמנים כבעלות כישרון בתחום, אך אחותה פרשה כשנכנסה להריון בגיל 15.
בשנת 2008 זכתה סילבה באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בבנגקוק. ב-2009 החלה להשתתף בתחרויות לבוגרות, וזכתה במדליית כסף באליפות דרום אמריקה שנערכה בקיטו. באליפות העולם שנערכה ברוטרדם סיימה במקום החמישי.
בשנת 2011 החלה סילבה לצבור הישגים משמעותיים יותר בזירה הבינלאומית. היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם בפריז ובהמשך זכתה גם במדליית כסף במשחקים הפאן-אמריקאיים שמערכו בגוודלחרה. ב-2012 זכתה במדליית זהב באליפות הפאן-אמריקאית בג'ודו שנערכה במונטריאול. באולימפיאדת לונדון (2012) לא זכתה להצלחה, והודחה כבר בסיבוב השני. לאחר הפסדה נמתחה עליה ביקורת רבה בברזיל, שנגררה לעיתים לפסים גזעניים, והיא אף כונתה "קופה שמקומה בכלוב". ב-2013 שוב זכתה באליפות הפאן-אמריקאית בג'ודו, בסן חוסה, וחשוב מכך, השתיקה את הביקורות עם זכייתה באליפות העולם שנערכה בעיר הולדתה ריו דה ז'ניירו. בנוסף, זכתה באותה אליפות במדליית כסף יחד עם הנבחרת הברזילאית.
ב-2014 איבדה סילבה את שני תאריה. היא זכתה במדליית כסף באליפות הפאן-אמריקאית בג'ודו שנערכה בגואיאקיל ובאליפות העולם בצ'ליאבינסק סיימה במקום החמישי. ב-2015 שוב זכתה במדליית כסף באליפות הפאן-אמריקאית באדמונטון, וכן זכתה במדליית ארד במשחקים הפאן-אמריקאיים בטורונטו. באליפות העולם באסטנה הודחה כבר בסיבוב השני. בשנת 2016 זכתה במדליית ארד באליפות הפאן-אמריקאית בהוואנה.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 רשמה סילבה את הישג השיא שלה, כשזכתה במדליית הזהב. הייתה זו מדליית הזהב האולימפית הראשונה לזכות המשלחת הברזילאית כולה במשחקים שנערכו במולדתה. היא ציינה כי זכייתה בתואר האולימפי היא התשובה ההולמת לאלו שלעגו לה והשפילו אותה וכי המדליה תשתיק את הקולות הגזעניים. בסידאדה דה דאוס חגגו את זכייתה של סילבה במצעד ניצחון, בו הציגה את המדליה על גג אוטובוס.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכתה סילבה במדליית הארד. בסיבוב השני היא ניצחה באיפון את זולייהה דאבון מחוף השנהב, בשמינית הגמר היא ניצחה בווזארי את תלמה מונטיירו הפורטוגלית וברבע הגמר היא ניצחה באיפון את דריה מזצקאיה הרוסיה 33 שניות לסיום לאחר תרגיל אוצ'י-מטה-סוקאשי. בחצי הגמר היא הפסידה באיפון לצוקסה יושידה היפנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו גברה בווזארי על שרה לאוני סיזיק הצרפתייה לאחר תרגיל סומי-אוטושי.
ב-2020 הושעתה לשנתיים מפעילות לאחר שהתגלה פנוטרול, חומר אסור לשימוש, בבדיקה שנערכה לה במשחקים הפאן-אמריקאיים.
רפאלה סילבה זכתה ב-2022 במדליית הזהב באליפות העולם בג׳ודו שנערכה בטאשקנט.
חייה האישיים

יום לאחר זכייתה במדליית הזהב האולימפית, דיברה לראשונה בריאיון למגזין הברזילאי גלובו על יחסיה עם בת זוגה, תמרה סזאר.
הערות שוליים

↑  עמית ולדמן, ‏הג'ודאית שהושפלה זכתה במדליית הזהב - וריגשה את ברזיל, באתר ‏מאקו‏, 9 באוגוסט 2016
↑  https://olympics.nbcsports.com/2020/01/25/rafaela-silva-doping-ban-judo-brazil/ Rafaela Silva, Brazil’s first gold medalist of Rio Olympics, banned 2 years], ‏NBC, ‏25 בינואר 2020
↑  Jim Buzinski,‏ "Brazilian gold medal judo champion comes out publicly as gay", באתר outsports,‏ 10 באוגוסט 2016
|  אלופות אולימפיות בג'ודו – משקל קל (נשים) |
| --- | --- | --- |
| עד 56 ק"ג | 1992: ספרד מרים בלאסקו   •   1996: קובה דריאוליס גונזאלס |  |
| עד 57 ק"ג | 2000: ספרד איזבל פרננדז   •   2004: גרמניה איבון בניש   •   2008: איטליה ג'וליה קינטוואלה   •   2012: יפן קאורי מצומוטו   •   2016: ברזיל רפאלה סילבה   •   2020: קוסובו נורה גיאקובה   •   2024: קנדה כריסטה דגוצ'י |  |
רעות דוד

רעות דוד (נולדה ב-3 ביוני 1989) היא כדורגלנית ישראלית, ששיחקה בעמדת הבלמית בקבוצת בנות נתניה בליגה הלאומית בכדורגל נשים ובנבחרת ישראל.
ביוגרפיה

דוד החלה לשחק כדורגל בגיל צעיר, בצוותא עם אחותה, שני, בקבוצת הכדורגל לילדים של מכבי חדרה, משום שלא הייתה אז מסגרת כדורגל נשים שתוכל לקלוט אותה. עם הקבוצה זכתה בגביע טורניר "פוקס קידס", שאף זיכה אותה בנסיעה לטורניר העולמי בברצלונה באותה שנה. עד הקמת קבוצת הכדורגל שיחקה בקבוצת כדורסל.
עם הקמת קבוצת כדורגל הנשים מכבי כישרונות חדרה ב-2004 הצטרפה לקבוצה.