stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דאגלס מארי
ספרי ביקורת תרבות ופוליטיקה > "הקרב על המערב"

בשנת 2022 פרסם מארי את הספר "הקרב על המערב: כך ינצחו האומות החופשיות את עידן הטירוף". בתוכן שלו, הוא מתאר כי ההיסטוריה של המין האנושי כולו מלאה באלימות ורוע אך אנשים רבים נוטים להאשים רק את המערב בעוולות הללו, בעוד שבשנים האחרונות נהיה מקובל יותר ויותר לציין את התרומות של תרבויות לא-מערביות לעולם, אבל הרבה פחות מקובל להתייחס לפגמים או לפשעים שהתרבויות האלה ביצעו – בניגוד לביקורת הקלה על המערב, התייחסויות שעלולות לגרום לחרם או ביטול של המבקר על רקע האשמות של "גזענות", "פריווילגיה" ו"לאומנות לבנה" נגד התרבויות הלא-מערביות הלא לבנות.
הוא טוען בנוסף כי בחלקה הגדול הביקורת נגד המערב מובעת על ידי אנשים שמולכים שולל על ידי טיעונים או רטוריקה צבועה ובלתי עקבית שמתבטאת, לדוגמה, בקריאה לנטוש את הרעיונות של הפילוסופיים עמנואל קאנט, דייוויד יום וג'ון סטיוארט מיל בגלל דעותיהם על גזע, אבל לא על עבודתו של קרל מרקס הוגה המרקסיזם – המתובלת בהשמצות גזעניות ואנטישמיות, כמו גם על הביקורת הרחבה שקיימת על גזענות מינורית במערב – אבל לא קיימת כלל על גזענות גדולה בהרבה בארצות ערב. מארי טוען כי הביקורות הללו מובעות לרוב על ידי אינטלקטואליים לא-ישרים, מחרחרי שנאה, אומות עוינות למערב או מדינות וגופים הפוגעים בעצמם בזכויות אדם ומקווים בכך להסיח את דעת הקהל מהמעשים שלהם, שמאופיינות במוסר כפול של מי שלרוב בעצמם מתגוררים במערב בעקבות תנאי המחיה שבו, שקובע כי המערב לכאורה מעולם לא עשה ולא עושה דבר חיובי ושאר העולם לא עשה ולא יכול לעשות דבר שלילי, בעוד שמעשים שליליים של לא-מערביים שכן זוכים להכרה מתוארים כמי שנבעו ונובעים אך ורק בגלל הסיבה כי המערב אילץ אותם לעשות זאת.
הספר אופיין על ידי בעל הטור ג'רארד בייקר (אנ') כ"בחינה של ניסיונות להרוס את הציוויליזציה המערבית ממקורות פנימיים".
כתיבה א-פוליטית

בגיל 19, בעודו סטודנט בשנתו השנייה באוניברסיטת אוקספורד, פרסם מארי את הביוגרפיה "בוזי: ביוגרפיה של לורד אלפרד דאגלס", שתוארה על ידי הסופר כריסטופר היצ'נס כ"מופתית". בעקבות פרסום הביוגרפיה, מארי זכה בשנת 2000 בפרס למדא לספרות בקטגוריית "ביוגרפיה הומוסקסואלית". לאחר שעזב את אוקספורד, כתב מחזה בשם "רדת החשכה" על חסיד אומות העולם והדיפלומט השוודי ראול ולנברג.
ספרו משנת 2011, "יום ראשון הארור: אמת, שקרים וחקירת סאוויל", זכה בפרס הזיכרון של כריסטופר יוארט-ביגס (אנ') לשנים 2011–2012 ונכלל ברשימת הספרים המועמדים לפרס אורוול (אנ') לשנת 2012.
עבודתו העיתונאית

מארי משמש כעורך שותף של המגזין הבריטי הספקטייטור שמתמקד בסוגיות פוליטיקה, תרבות והיסטוריה. בשנת 2016 ארגן באמצעות הספקטייטור תחרות שבה הוזמנו המשתתפים להגיש שירים פוגעניים על נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן עם פרס במקום הראשון בסך 1,000 פאונד שנתרמו על ידי קורא. זאת בתגובה לפרשת בהמרמן (אנ'), שבה הועמד לדין הסאטיריקן הגרמני יאן בהמרמן (אנ') במסגרת חוק העונשין הגרמני (אנ') בגין שיר שהלחין על טאיפ ארדואן. הזוכה בתחרות השירה היה חבר הפרלמנט הבריטי מהמפלגה השמרנית, בוריס ג'ונסון, עורך המגזין לשעבר, ראש עיריית לונדון לשעבר וראש ממשלת הממלכה המאוחדת לעתיד.
באפריל 2019 דחק מארי בעיתונאי הניו סטייטסמן, ג'ורג' איטון, ובעורך העיתון, ג'ייסון קאולי, לשתף את ההקלטה המקורית של ריאיון שהתקיים בין איטון לפילוסוף השמרן רוג'ר סקרוטון. הריאיון שפורסם בין השניים ייחס לסקרטון מספר הצהרות שתוארו בתקשורת כ"פוגעניות ביותר" וכ"חוסר יושר עיתונאית" מצד איטון. בסופו של דבר הצליח מארי לרכוש את ההקלטה, שהיוותה בסיס למאמר שכתב בספקטייטור בהגנה על סקרוטון, בטענה שדבריו פורשו בצורה שקרית. הניו סטייטסמן התנצל לאחר פרסום ההקלטה על ידי מארי על מצג השווא של איטון ביחס לדבריו של סקרוטון.
בנוסף לעבודתו בספקטייטור, מארי הוא בעל טור שבועי בשם "דברים ששווה לזכור" בחברת התקשורת "The Free Press" (אנ') של בארי וייס.
חברות במכוני חשיבה ומחקר

בשנת 2007 הקים מארי את המרכז ללכידות חברתית, שהפך בהמשך לחלק מאגודת הנרי ג'קסון, שם שימש כמנהל שותף משנת 2011 עד 2018.
מארי הוא חבר בוועדה המייעצת הבינלאומית של העמותה הישראלית המכון לחקר ארגוני לא-ממשלתיים ("NGO Monitor"), ארגון לא ממשלתי, ירושלמי שמוגדר בתקשורת הבינלאומית כ"ימני ופרו-ישראלי", אשר נוסד בשנת 2001 על ידי הפרופסור הישראלי ג'רלד שטיינברג.
החל משנת 2022, מארי משמש כאחד ממנהלי איגוד הדיבור החופשי (אנ'), ארגון שהוקם על ידי הפרשן החברתי הבריטי טובי יאנג (אנ') בשנת 2020 שפועל נגד תרבות הביטול.
עמדותיו לפי נושא > הגירה ורב-תרבותיות

מארי הוא מבקר קולני של הגירה ורב-תרבותיות, והגירה לא אירופאית ממדינות האסלאם לאירופה בפרט. במרץ 2013, מארי טען שלונדון היא "מדינה זרה" בשל הפיכתם של "בריטים לבנים" למיעוט ב-23 מתוך 33 רובעי לונדון. בספרו, המוות המוזר של אירופה: הגירה, זהות, אסלאם, הוא כותב שאירופה וערכיה "מתאבדים עקב הגירה המונית" ובעמודי הפתיחה שלו הוא קורא לעצור את ההגירה המוסלמית ליבשת. בתוכן הספר הוא מפרט על פשעים שבוצעו על ידי מהגרים מוסלמים באירופה, ומשבח את מדיניות ההגירה הנוקשה, בייחוד בתקופת משבר ההגירה באירופה, של ראש ממשלת הונגריה מאז שנת 2010 ויקטור אורבן.
בספטמבר 2016 מארי הודיע על תמיכתו בהצעה של נשיא ארצות הברית ה-45 דונלד טראמפ להקים את "חומת טראמפ" שתהווה חומת הפרדה לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו עבור בלימת מסתננים בלתי חוקיים. בינואר 2017 מארי הגן על הצו הנשיאותי 13769 – "הגנה על האומה מפני כניסת טרוריסטים זרים לתוך ארצות הברית" של טראמפ שאסר על כניסה או הגירה לארצות הברית של אזרחים מ-7 מדינות מוסלמיות במאמר שכתב בספקטייטור תחת הכותרת "9 שאלות שהמפגינים נגד צו ההגירה של דונלד טראמפ חייבים לענות עליהן".
בשנת 2018, מארי צילם סרטון עבור ארגון הימין האמריקאי "PragerU" בשם "התאבדותה של אירופה". בסרטון, הוא ביקר את התנועה ההמונית של מהגרים לאירופה מהמזרח התיכון וצפון אפריקה, אמר שאירופה "איבדה את אמונתה בעצמה, בדת שלה, במסורות שלה ובלגיטימציה שלה" ומתח ביקורת על מדיניות הרב-תרבותיות שלה שמונעת מ"תחושת אשמה" של מנהיגיה על רקע ההיסטוריה הקולוניאלית האירופאית. בנוסף, הוא מונה דוגמאות של מהגרים ממדינות האסלאם שמבקרים בעצמם את מדיניותה של אירופה ביחס לנושאים הללו, בהם המוסלמים לשעבר חאמד עבד אל-סמאד (אנ') ממצרים ואייאן חירסי עלי מסומליה שכתוצאה מכך, חייהם נתונים בסכנה. העיתונאי אלכס קוץ' ראיין לאחר יציאתו לאור של הסרטון את העורך ב"מרכז לקיצוניות" של הליגה נגד השמצה מארק פיטקוואג' (אנ') שמתואר בתקשורת המערבית לעיתים כ"מומחה לטרור" שהאשים את הסרטון בכך שהוא "מלא ברטוריקה נגד מהגרים ומוסלמים". באופן דומה, ארגון המרכז המשפטי לדרום העני טען כי הסרטון הוא "משרוקית כלבים לימין הקיצוני".
עמדותיו לפי נושא > הגירה ורב-תרבותיות > אסלאם

בפברואר 2006 אמר מארי כי "יש להקשות על התנאים עבור מוסלמים באירופה. אירופה חייבת להיראות כמו הצעה פחות אטרקטיבית". לאחר שמארי סירב להצעתו של הפוליטיקאי הבריטי פול גודמן (אנ') מהמפלגה השמרנית לחזור בו מההצהרה, הספסל הקדמי (אנ') של המפלגה ניתק את יחסיו הרשמיים עם מארי והמרכז ללכידות חברתית שהקים בשנת 2007.
בשנת 2008, מארי מנה את המקרים של 27 סופרים, פעילים, פוליטיקאים ואמנים בהם המוסלמים לשעבר (אנ') הסופר ההודי-בריטי סלמן רושדי, הפעילה החברתית האיראנית-בריטית מרים נמאזי (אנ') והכתב ההודי-בריטי אנואר שייח (אנ') שקיבלו איומי מוות בעקבות ביקורתם על האסלאם. בתגובה, מארי הצהיר כי "בחברה חופשית, שום אמונה או מערכת ערכים לא צריכות להישאר מעבר לביקורת גלויה" והוסיף כי "הענקת חנינה מדיון עבור מערכת אמונה מצהירה שהפחדה ואלימות יכולות לעבוד".
ביוני 2009, מארי נענה להזמנה לעימות עם אנג'ם צ'ודארי, מחבל פקיסטני-בריטי שפועל עבור השתלטות אסלאמית על הממלכה המאוחדת ומנהיג רשת הטרור אל-מוהג'ירון (אנ') שבסיסה בערב הסעודית, בנוגע לדין השריעה והחוק הבריטי במטה האגודה האתית של קונווי הול (אנ'). חברי אל-מוהג'ירון שפעלו כמאבטחים ניסו להפריד בין גברים ונשים בכניסה לאירוע. בהמשך, עימותים פרצו ליד הכניסה בין תומכיו של צ'ודארי ומארי והקונווי הול נאלצו לבטל את האירוע בגלל ניסיון ההפרדה הכפויה של פעילי הרשת. מחוץ לבניין התרחש עימות בין צ'ודארי למארי. מאוחר יותר פרסם המרכז ללכידות חברתית של מארי מחקר שחשף כי אחד מכל שבעה מקרי טרור אסלאמיים בממלכה המאוחדת קשורים לאל-מוהג'ירון. באותה שנה, מארי נאסר מלעמוד בראש דיון בבית הספר לכלכלה של לונדון בין האקדמאי אלן סקד (אנ') לפילוסוף חמזה צורציס (אנ'), כאשר האוניברסיטה ציינה "חששות ביטחוניים" בתגובה למעשה לאחר שבוע של הפגנות אנטי-ציוניות של סטודנטים במהלך מבצע עופרת יצוקה. הדיון התקיים לבסוף ללא מארי. המהלך גונה על ידי עיתונאים מהדיילי טלגרף והספקטייטור שהצהירו כי האוניברסיטה "נכנעה לטרור" וקראו לפרופסורית ג'נט הארטלי, שקבעה את ההחלטה, להתפטר.
בשנת 2010 במהלך עימות שערך בארצות הברית לצד המוסלמית לשעבר אייאן חירסי עלי מול שני מתמודדים נוספים בפרק של "Intelligence Squared" שכותרתו השאלה "האם האסלאם היא דת של שלום?" עם טיעונים בעד או נגד והצבעה סופית של הקהל, מארי טען נגד השאלה בנימוק כי "מוחמד היה איש רע מאוד", "מתעלל בילדה קטנה" ו"פושע מלחמה" בעודו מצטט (מן החדית') פרקים מתוך חייו הפרטיים שכללו בין היתר עריפות ראשים של יהודים כחלק מקרב השוחה נגד שבט בני קוריט'ה היהודי בהובלתו של מוחמד, וכינה את הקוראן כ"ספר רע עם המון אלימות". מארי וחירסי עלי זכו לבסוף בעימות שקיבל מיליוני צפיות באתר יוטיוב.
בשנת 2017, בעקבות שורת פיגועי טרור אסלאמיים בהם הפיגוע במנצ'סטר ארנה במאי 2017, הפיגוע בווסטמינסטר במרץ 2017 ומתקפת הטרור בלונדון ביוני 2017, מארי הצהיר בריאיון לעיתונאי הבריטי ניק פרארי (אנ') כי "הגיע הזמן שאנשים יתמודדו עם עובדות הטרור. היו לנו 16 שנים של אנשים שאמרו שלפיגועים כמו של שבת אין שום קשר לאסלאם. ברור שזה בא מהאסלאם. זו בעיה שמקורה באסלאם" והוסיף כי "לאחר ההתקפות הללו, במאמץ לשפר את ההכלה החברתית, המדינה נכפתה לקבל עוד יותר אסלאם. אנחנו צריכים פחות אסלאם. הדבר הראשון הוא או שאתה מאט או שאתה עוצר את הזרם הנוכחי של אנשים. זה המינימום המוחלט".
עמדותיו לפי נושא > מגדר ומיניות

מארי הוא הומוסקסואל. הוא הצהיר כי הומוסקסואליות היא "מרכיב לא יציב שעליו ניתן לבסס זהות אינדיבידואלית ודרך בלתי יציבה להחריד לנסות ולבסס כל צורה של זהות קבוצתית". בספרו, שיגעון ההמון: מגדר, גזע וזהות, הוא טוען שההומופוביה בעולם המערבי "הובסה בעיקרה".
מארי מצהיר כי הטענה לפיה זכר ביולוגי יכול להפוך לנקבה ביולוגית באמצעות תהליך התאמה מגדרית היא "שקר". בספטמבר 2020, במהלך הופעתו בפודקאסט "The Joe Rogan Experience" עם המנחה ג'ו רוגן, מארי השווה קבלה חברתית של סוגיות מגדריות שונות כגון הטענות כי "לא קיים הבדל בין גברים ונשים", "פין הוא תלוי תפיסה חברתית" ו"ילדים נולדים ללא מין" כ"סימן מאוחר עבור אימפריה לכך שדברים מתפרקים". מארי הצהיר כי "לא קיים דבר כזה" מגדר א-בינארי.
בספטמבר 2019, אמר מארי במהלך ריאיון כי "נשים מיוחסות בסטנדרטים שונים מגברים בכל הנוגע להתנהגות מינית" תוך כדי שהוא מציין מקרים בהם השחקניות דרו ברימור, ג'יין פונדה ומים ביאליק "התנהגו בצורה מינית כלפי גברים ללא תגובת גינוי מהתקשורת".
עמדותיו לפי נושא > מדיניות חוץ

במרץ 2018 פרסם ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן תמונה בחשבון הפייסבוק הרשמי שלו שבו הוא קורא את המהדורה בשפה ההונגרית של המוות המוזר של אירופה: הגירה, זהות, אסלאם מאת מארי, ובמאי אותה שנה, התקבל באופן אישי על ידי אורבן בבירה בודפשט איתו קיים דיון במסגרת ועידה שבה השתתף בעיר בשם "עתיד אירופה" יחד עם אישים פוליטיים ימניים נוספים מרחבי העולם.
מארי קורא להמשך בלחימה מזוינת נגד איראן, סוריה ובכל משטר תומך טרור. בשנת 2021 הוא נזף בהחלטת ממשל ביידן על נסיגת צבא ארצות הברית מאפגניסטן שהובילה להשתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן.
ביקורת ואהדה

אקדמאים ועיתונאים תיארו את האידאולוגיה והשקפותיו הפוליטיות של מארי לאורך השנים כשמרניות, נאו-שמרניות, ימניות קיצוניות, ימניות אלטרנטיביות ואסלאמופובית. הפילוסוף היהודי-צרפתי ברנאר-אנרי לוי טען כי: "בין אם מסכימים איתו ובין אם לא, הוא אחד האינטלקטואלים הציבוריים החשובים ביותר כיום".
בשנת 2012, כתב ארון קונדני במאמר למגזין כי "אידאולוגיית הקונטר-ג'יהאד (אנ')" שהובעה על ידי מארי ואינטלקטואלים שמרנים אחרים היא "עיבוד מחדש של אידאולוגיית הימין הקיצוני וניכוס השיח הרשמי... שמסוגלת להתחמק מקטלוג של מקור אלימות ימין קיצוני". העיתונאי נפיז אחמד טען בכתיבתו לאתר עין המזרח התיכון כי הצהרת תמיכתו של מארי בחופש הביטוי בעקבות הפיגוע במשרדי שרלי הבדו והפיגועים באיל-דה-פרנס (אנ') בינואר 2015 הייתה "רק תכסיס לאנטריזם (אנ') של הימין הקיצוני". ב-2019, מאמר ב-"Social Policy Review" תיאר את דעותיו של מארי כ"סוג של אידאולוגיית מיינסטרים".
מארי תואר גם כן לאורך השנים על ידי עיתונאים ואקדמאים כמי שמקדם "תיאוריות קונספירציה של ימין קיצוני" בהן: תאוריית ההחלפה הגדולה לפיה מתרחש תהליך מכוון להחלפת האוכלוסייה הלבנה-נוצרית במדינות אירופה באוכלוסייה זרה ממוצא אחר בדגש על אוכלוסיות מוסלמיות-ערביות מהמזרח התיכון ומאזור אפריקה שמדרום לסהרה בתירוץ של "נקמה" נגד העמים האירופאים על רקע ההיסטוריה הקולוניאלית בעבר של מנהיגי היבשת, שלדבריהם, הובילה לכך שהמדינות שלהן "חלשות וכושלות" ו"אינן מסוגלות לתפקד בכוחות עצמן", תאוריית אירוערביה לפיה מדינות אירופה הולכות ונכנעות להשפעות ארצות ערב והאסלאם בעקבות בגידה של ראשי המדינות האירופאים שמקורה בתקינות פוליטית ואידאולוגיית הווק ותאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי לפיה קיימת קנוניה של אקדמאים ואינטלקטואליים שמטרתה היא חיסול תרבות המערב באמצעות קידום מלחמת תרבות שכוללת תמיכה ברב-תרבותיות, פרוגרסיביזם ותקינות פוליטית, המוצגים כפוליטיקה של זהויות שנוצרה על ידי תאוריה ביקורתית עבור פירוק מדינות לאום עצמאיות בעלות ציוויליזציה, שפה, מוצא אתני, דת, אידאולוגיה והיסטוריה ייחודית והפיכתן למדינות לאום מדינתיות שנשלטות על ידי תכתיבים בין-לאומיים מצד גורמים שונים בהם האו"ם.
הסופרת והפעילה החברתית הסומלית-הולנדית אייאן חירסי עלי והעיתונאי האיראני-אמריקאי סוהראב אחמרי (אנ') שיבחו את עבודתו וכתיבתו של מארי על השפעות האסלאם באירופה. בעלת הטור היהודיה-אמריקאית בארי וייס (אנ') מיקמה את מארי בתוך "הרשת האפלה האינטלקטואלית" (אנ'), מונח שמשמש לתיאור פרשנים פוליטיים שמתנגדים לפוליטיקת זהויות, תקינות פוליטית ותרבות הביטול בהשכלה הגבוהה ובתקשורת במדינות המערב, יחד עם הסופר ברט ויינשטיין (אנ') והפרשן הפוליטי דייב רובין (אנ') בין היתר.
חיים אישיים

מארי מתאר את עצמו כ"נוצרי תרבותי" (אנ') ו"אתאיסט נוצרי" (אנ'), בעוד שקודם לכן היה נוצרי-אנגליקני עד שנות ה-20 לחייו. בראיון שערך במרץ 2024 הבהיר שהוא אגנוסטי ולא אתאיסט. מארי הוא הומוסקסואל.
כתביו

בוזי (Bosie): ביוגרפיה של לורד אלפרד דאגלס (2000).
ניאו-שמרנות: למה אנחנו צריכים את זה (2006).
שנאה נגד המדינה: כיצד ספריות בריטיות מעודדות טרור אסלאמי (2007).
קורבנות הפחדה: חופש הביטוי בתוך הקהילות המוסלמים באירופה (2008).
יום ראשון הארור: אמת, שקרים וחקירת סאוויל (2011).
אסלאמופיליה: מחלה מטרופולינית מאוד (2013).
המוות המוזר של אירופה: הגירה, זהות, אסלאם (2017).
שיגעון ההמון: מגדר, גזע וזהות (2019).
הקרב על המערב: כך ינצחו האומות החופשיות את עידן הטירוף (2022).
ראו גם

אירוערביה (תאוריה)
אסלאם באירופה
גל הגירת הפליטים לאירופה במאה ה-21
התנגדות להגירה
ליגת ההגנה האנגלית
SIOE
ג'רלד שטיינברג
The Daily Wire
קובי מחט

| --- | --- |
קובי מחט ב-2021
קובי מחט ב-2021
 לידה:  19 במרץ 1973 (בן 51) תל אביב, ישראל
 שם לידה:  יעקב מחט 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 פרופיל ב-IMDb
 
יעקב (קובי) מחט (נולד ב-19 במרץ 1973) הוא במאי, מפיק, תסריטאי, שחקן ומנחה טלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה

מחט נולד וגדל בתל אביב. שם משפחתו "מחט" הוא עברות של שם משפחת סבו שעל שמו הוא נקרא, יעקב נודלמן, ציוני בן העלייה השנייה שעלה מהאימפריה הרוסית. ב-1991 התגייס לצה"ל כלוחם חיל השריון ושירת כמפקד טנק.
מחט בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני בהתנהגות ארגונית ומנהל עסקים, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
חיים אישיים

מחט נשוי לענת גזית ולהם שני ילדים.
הערות שוליים

↑  ליסה פרץ, מחט בערימת הילדים, באתר nrg
↑  עידו דוד כהן, דני רופ צפוי לעבור לערוץ 14 ולהגיש בו תוכנית כלכלית, באתר הארץ, 8 בפברואר 2024
↑  מיכל יוסקוביץ', ‏עדי הימלבלוי וקובי מחט בתכנית חדשה בערוץ 13, באתר "סרוגים", 28 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007507896105171  VIAF: 308273838   WorldCat (עם VIAF): 308273838 
קובי מחט ב-2007
קובי מחט עם מעריצים, 2007
המזוודה המקסיקנית

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 הקרנת בכורה:  2011 
 סוגה:  סרט תיעודי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המזוודה המקסיקנית (באנגלית: The Mexican Suitcase) הוא סרט תיעודי משנת 2011 בבימויה של טרישה זיף. הוא מספר את סיפורם של למעלה מ-4,000 תשלילים לסרטים שנוצרו במהלך מלחמת האזרחים בספרד על ידי הצלמים דוד סימור, גרדה טארו ורוברט קאפה. הסרט עוקב אחר מסעם של התצלומים מהיעלמותם בתחילת מלחמת העולם השנייה ועד לגילוים מחדש ב-2007. הראיונות מכסים גם סיפורים פוליטיים ואישיים מהתקופה. לפי מגזין דוקומנטרי:
המזוודה המקסיקנית מפגישה שלושה נרטיבים: המזוודה, סיפור הגלות וכיצד אנשים בספרד מתייחסים היום לעבר שלהם, 30 שנה לאחר המעבר. המזוודה המקסיקנית מתייחסת לכוחו של הזיכרון, ושואלת, "למי ההיסטוריה שלנו?"
"זיף טווה תיאורים אישיים, לעיתים כואבים, של ביוגרפיות של אלה ששרדו את המלחמה כשברחו מספרד, שרבים אינם מסוגלים לשכוח אפילו עד היום". טיים מגאזין
"אפילו לסטודנטים המזדמנים ביותר לצילום, עיתונות והיסטוריה, הסרט היפה והנשמה הזה עדיין נדרש לצפייה." - ירחון פילם ג'ורנל אינטרנשיונל
הסרט הוזמן על ידי איגוד הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומי להשתתף כמועמד לפרס האוסקר במסגרת-DocuWeeks 2011, שם נאמר עליו שהוא "מרתק ברמות רבות".
הערות שוליים

↑  "Meet the DocuWeeks Filmmakers: Trisha Ziff--'The Mexican Suitcase'". Documentary. No. August, 2011. International Documentary Association. ארכיון מ-1 ביוני 2016. נבדק ב-16 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Film Review: The Mexican Suitcase". Film Journal International. 24 באוגוסט 2011. נבדק ב-16 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Campbell, Christopher (26 באוגוסט 2011). "DocuWeeks: "The Mexican Suitcase" Fascinates on Multiple Levels". IndieWire. ארכיון מ-1 באוקטובר 2020. נבדק ב-16 בינואר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פורד סדרה F
תצורות

טנדרים
מסחריות
משאית קלה
אוטובוסים
אמבולנסים
ניידות משטרה
כבאיות
טנדרים המותאמים לנסיעות על מסילות רכבת
תצורות > תצורות טנדרים

קבינה סטנדרטית
קבינה כפולה
הנעות

הנעה קדמית
הנעה כפולה
סדרות

סדרה ראשונה (דגמים: "F-3", "F-1", "F-1") (1948-1952)
סדרה שנייה (דגמים: "F-350", "F-250", "F-100") (1953-1956)
סדרה שלישית (1957–1960)
סדרה רביעית (1961–1966)
סדרה חמישית (1967–1972)
סדרה שישית (1973–1979)
סדרה שביעית (1980–1986)
סדרה שמינית (1987–1991)
סדרה תשיעית (1992–1997)
סדרה עשירית (1997–2004)
סדרה אחת עשרה (2004–2008)
סדרה שתים עשרה (2009–2014)
סדרה שלוש עשרה (2014–2020)
סדרה ארבע עשרה (2021-)
תמונות

"פורד סדרה F", דגם F3, שנת 1950 - טנדר
"פורד סדרה F" מודל F100, שנת 1956 - מסחרית
"פורד סדרה F", שנת 1957 - טנדר
"פורד סדרה F", שנת 1957 - מסחרית
"פורד סדרה F" מודל F500, שנת 1960 - משאית קלה
"פורד סדרה F" - משאית קלה שנת 1961
"פורד סדרה F" - דגם F250, שנת 1973 מסחרית
"פורד סדרה F", דגם "F-150", שנת 1993 - טנדר
"פורד סדרה F", דגם "F-450", שנת 2008
"פורד סדרה F", דגם "F-150", שנת 2015 - טנדר קבינה כפולה
"פורד סדרה F", דגם "F-150", שנת 2015 - טנדר קבינה כפולה
"פורד סדרה F", דגם המותאם לנסיעות על מסילות רכבת
"פורד סדרה F", שנת 1972 - אמבולנס
"פורד סדרה F", שנת 1989 - אמבולנס בשרות הצבא האוסטרלי
"פורד סדרה F", מודל "F-150", הנעה 4x4, שנת 1991 - אמבולנס
"פורד סדרה F" - כבאית
"פורד סדרה F" - כבאית
"פורד סדרה F" - ניידת משטרה
"פורד סדרה F" - ניידת משטרה לשעת חרום
"פורד סדרה F" - ניידת משטרה
"פורד סדרה F" - אוטובוס
"פורד סדרה F" - אוטובוס
"פורד סדרה F" - אוטובוס
לקריאה נוספת

דגמי "פורד סדרה F" - תמונות
הערות שוליים

↑  "פורד סדרה F" caranddriver.com/ford/f-150
↑  "פורד סדרה F" מודל "F150", שנת 2009 amerykany.v10.pl/Ford,F150,model,2009,ruszyla,produkcja
↑  הטנדרים של דרום אמריקה - הרכב המנצח northamericancaroftheyear.org/nactoy-winners
↑  Ford Just Built Its 40-Millionth F-Series Pickup Truck, Motor1.com (באנגלית)
↑  "פורד סדרה F" - היסטוריה edmunds.com/ford/f-150/history
↑  "פורד סדרה F" - תיאור הדורות iw.play-azlab.com/avtomobili/2435-ford-f-series-kratkoe-opisanie-pokoleniy
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007540009405171  LCCN: sh2007007401
אדי גוטליב

ערך זה עוסק בכדורגלן הישראלי. אם התכוונתם למאמן הכדורסל, ראו .
אדוארד אדוארדוביץ' "אדי" גוטליב (נולד ב-16 באוגוסט 1992) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים

גוטליב נולד בכרמיאל שבישראל. החל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל כרמיאל, ולאחר מכן שיחק במחלקות הנוער של הפועל חיפה, מכבי חיפה ומ.כ. נווה יוסף. בגיל 18 הצטרף גוטליב לקבוצת הנוער של הפועל עכו, ולאחר שנה עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-7 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, במשחק מול הפועל תל אביב במסגרת גביע הטוטו. ב-18 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, גם כן מול הפועל תל אביב. ב-10 בינואר 2015 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, במשחק מול הפועל פתח תקווה שהסתיים בתיקו 1–1. בסך הכל כבש בעונתו האחרונה בהפועל עכו שלושה שערי ליגה.
ב-14 ביוני 2015 חתם לשנתיים בקבוצת הפועל תל אביב, עם אופציה לשלוש שנים נוספות. ב-1 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק דרבי מול מכבי תל אביב במסגרת גביע הטוטו. ב-7 בנובמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הפועל תל אביב, כשכבש את בדקה ה-94 את שער הניצחון (1–0) במשחק חוץ מול הפועל רעננה במסגרת המחזור העשירי של ליגת העל. בעונתו הראשונה בקבוצה פתח בהרכב ב-33 משחקים בכל המסגרות, וכבש שלושה שערי ליגה.
בינואר 2017, לאחר שהפועל תל אביב נכנסה להליך פירוק, דרש גוטליב להשתחרר מהמועדון והחרים את האימונים. בתום הליך בוררות נקבע כי הוא לא ישוחרר, ולאחר יותר מחודשיים שלא שיחק הוא חזר לסגל הקבוצה, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגה הלאומית. לאחר ניסיונות שלא צלחו להעברתו לקבוצה אחרת באירופה או בישראל, חזר לסגל הקבוצה בליגה הלאומית לאחר מינויו של קובי רפואה למאמן. ב-2 בנובמבר 2017 פתח לראשונה בהרכב הקבוצה בניצחון 1–0 על הפועל כפר סבא, לאחר שלא שיחק מאז תום העונה הקודמת. עד סוף עונת 2017/2018 ערך 19 הופעות וכבש שני שערים, ועלה עם הקבוצה בחזרה לליגת העל. בעונת 2018/2019 כבש שער אחד ב-27 הופעות בליגת העל. בסך הכל שיחק גוטליב ארבע שנים בהפועל תל אביב, וכבש 12 שערים ב-94 הופעות ליגה.
ב-5 באוגוסט 2019 חתם לארבע עונות בקבוצת אורנבורג מליגת העל הרוסית, ששילמה להפועל תל אביב 350 אלף אירו, תמורת שכר של 100 אלף אירו לעונה. באותו יום ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 1–2 לאחמט גרוזני. במשחקו השני בקבוצה נפצע ונדרש לתקופת החלמה ארוכה, ובעקבות כך נגרע מסגל המועדון. בפברואר 2020 הוחזר לסגל, ובסך הכל שותף בחמישה משחקי ליגה במדי הקבוצה. ביולי 2020 התיר את חוזהו במועדון והפך לשחקן חופשי.
ב-9 בספטמבר 2020 חזר להפועל תל אביב וחתם לעונה אחת במועדון. בסיום אותה העונה העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו פתח בהרכב בהפסד הפועל 1–2 למכבי תל אביב לאחר הארכה. ב-20 ביוני 2021 הוא חתם במועדון לשלוש שנים נוספות.
ב-17 ביולי חתם לשנה בבית"ר ירושלים.
ב-28 באוגוסט 2024 הודיע על פרישה מכדורגל.
קריירה נבחרות

לזכותו של גוטליב 16 הופעות במדי הנבחרת צעירה של ישראל עד גיל 21. ב-14 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו, במשחק נגד הנבחרת הצעירה של בלארוס. ביוני 2013 נכלל גוטליב בסגל הנבחרת הצעירה לאליפות אירופה לנבחרות צעירות עד גיל 21 שנערכה בישראל.
ב-1 באוקטובר 2021 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת של ישראל לקראת משחקיה במוקדמות מונדיאל 2022 מול מולדובה וסקוטלנד, על-די המאמן האוסטרי וילי רוטנשטיינר.
חיים אישיים

אדי הוא האמצעי מבין שלושה אחים.[דרוש מקור] במאי 2021 נישא לקוסמטיקאית הישראלית נטלי לוי.
לגוטליב דרכון רוסי, מה שסייע לו לשחק בליגה הרוסית (עם קבוצתו הרוסית אורנבורג) שלא על תקן שחקן זר.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  זיו פרבר, מכלא 6 להרכב עכו והנבחרת הצעירה, באתר nrg‏, 29 בפברואר 2012
↑  שירי אלג'ם, ‏רשמי: אדי גוטליב חתם בהפועל ת"א לשנתיים, באתר ערוץ הספורט, 14 ביוני 2015
↑  שירי אלג'ם ועינת הירש, ‏אדי גוטליב ביקש לעזוב, הפועל מסרבת לשחררו, באתר ערוץ הספורט, 10 בינואר 2017
↑  שי ארצי, בלם זעזועים: אז מה עובר על אדי גוטליב?, באתר nrg‏, 17 באוקטובר 2007
↑  מאור רחמני, ‏הבורר קבע: אדי גוטליב לא ישוחרר מהפועל ת"א, באתר ONE‏, 28 בפברואר 2017
↑  שירי אלג'ם, ‏אנטי גיבור: עלילות גוטליב בהפועל ת"א, באתר ערוץ הספורט, 14 בינואר 2019
↑  שלום אלבז ומאור רחמני, ‏תמוז בחוד של הפועל, גם גוטליב חוזר להרכב, באתר ONE‏, 18 במרץ 2017
↑  אחרי שחתם: 84 דק' לגוטליב בהפסד אורנבורג, באתר ערוץ הספורט, 5 באוגוסט 2019
↑  גוטליב קרע את שריר הירך, יחזור בינואר, באתר ONE‏, 3 בספטמבר 2019
↑  מאור רחמני, ‏"כל מה שקרה לי בהפועל ת"א חיזק אותי נפשית", באתר ONE‏, 31 ביולי 2020
↑  שירי אלג'ם, ‏רשמי: אדי גוטליב חתם לעונה אחת בהפועל ת"א, באתר ערוץ הספורט, 9 בספטמבר 2020
↑  איציק כלפי, ‏רשמית: גוטליב חתם ל-3 שנים בהפועל תל אביב, באתר ONE‏, 20 ביוני 2021
↑  אופיר סער‏, מאדום לצהוב: אדי גוטליב חתם בבית"ר ירושלים, באתר וואלה, 17 ביולי 2023
↑  תומר לוי, ‏באישון לילה: מאחורי חתימת אדי גוטליב בבית"ר ירושלים, באתר ערוץ הספורט, 18 ביולי 2023
↑  מוטי פשכצקי, ‏אצילי וגוטליב בפנים: פורסם סגל הנבחרת, באתר ערוץ הספורט, 1 באוקטובר 2021
↑  לירון שרון, ‏‏"בושה לכדורגל הישראלי": אשתו של אדי גוטליב במתקפה, באתר ספורט1, 19 בספטמבר 2021
מירב פלדמן

| --- | --- |

פלדמן, 2020
 לידה:  30 ביולי 1985 (בת 39) כפר סבא, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1996 
 בן זוג:  אסף ליבוביץ'
 פרופיל ב-IMDb
 
מירב פלדמן (נולדה ב-30 ביולי 1985) היא שחקנית, זמרת ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

פלדמן נולדה בכפר סבא לשוש, מזכירה רפואית, ואבי פלדמן, סמנכ"ל כספים בחברת מכשירי תנועה ליבוא רכב. כשהייתה בת תשע, הוריה התגרשו.
בשנת 1996 שיחקה בסדרת הילדים "החברים של שוש" בערוץ הראשון.
למדה בתיכון רוטברג ברמת השרון, ובצה"ל שירתה בלהקה היצוגית בחיל החינוך והנוער.
חיים אישיים

פלדמן נשואה לאסף לייבוביץ' ומתגוררת בתל אביב. ב-19 בינואר 2021 נולד בנם. במרץ  2024 נולד בנם השני.