stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוני ליבוביץ
ביוגרפיה

ליבוביץ נולד ליהושע (שוקי) ודבורה (לבית רוטשילד) ליבוביץ והוא בן לאחת המשפחות העשירות בישראל. סבו מצד אביו, חיים לייבוביץ, הקים בתל אביב בשנת 1931 את מפעל "עץ הזית". הוא גדל בשכונת תל גנים שברמת גן ולמד בבית הספר "תל גנים" שבשכונה. בהיותו נער נשלח על ידי הוריו לפנימית "הדסים", שם למד במשך כשנה וחצי עד שהנהלת המוסד יזמה את סיום לימודיו. לאחר מכן החליף מספר בתי ספר ולפני גיל 16 הפסיק את לימודיו ויצא לעבוד.
בנובמבר 1970 התגייס לצה"ל ושירת בחיל התובלה. ביוני 1973 סיים קורס קצינים בסיסי בבה"ד 1. ליבוביץ הוסמך לקצין תובלה ובאוקטובר 1973 עת פרצה מלחמת יום הכיפורים הוצב בדרום. בעודו בשירות צבאי נישא לאיריס וכשנה מאוחר יותר נולד בנם היחיד - ליאל.
בסוף שנות השבעים הצטרף לעסקי המשפחה בישראל ובארצות הברית. ליבוביץ חילק זמנו בין הרצליה (בה התגורר) לניו יורק. לקראת סוף שנות השמונים הסתכסך עם משפחתו על רקע עסקי ונפרד ממנה. ליבוביץ השקיע בכמה עסקים ונקלע לחובות.
ב-21 בפברואר 1989 ביצע ליבוביץ שוד בנק ראשון בסניף הבנק הבינלאומי בהרצליה פיתוח ליד ביתו. ב-7 באוקטובר 1990 ביצע את שוד הבנק האחרון שלו בסניף בנק הפועלים ברמת גן. ב-18 באוקטובר 1990 נתפס ליבוביץ' בידי שוטרי תחנת גבעתיים והובא למשפט.
בניגוד לדיווחי העיתונות מתקופת מעשי השוד עצמם ובניגוד להערכות המשטרה בשנות האלפיים טען ליבוביץ כי מעולם לא השתמש באופנוע עבור מעשי השוד שביצע. לסניפים אותם שדד, הוא נהג להגיע ברגל או באמצעי תחבורה אחר. הכינוי "האופנובנק" דבק בו לטענתו, משום שנהג לחבוש קסדה בעת השוד על מנת לטשטש את זהותו. בעבר רווחה האמונה השגויה כי שדד את הבנקים באופנוע ולאחר השוד הסתלק במשאית, בזמן שהמשטרה מחפשת אופנוען. יתרה מזאת, לאחר שבית המשפט גזר על ליבוביץ' לפצות את הבנקים ששדד ורכושו עוקל לצורך העניין, בנק לאומי העמיד למכירה אופנוע שהיה ברשות ליבוביץ' וכדי להעלות את מחירו, הבנק טען כי זהו האופנוע, ששימש למעשי השוד.
בשניים ממעשי השוד ירה ליבוביץ באקדח.
ביוגרפיה > לאחר תפיסתו

בחקירתו הודה במעשי השוד שביצע ושיתף פעולה עם חוקריו באופן מלא. ימים ספורים לאחר לכידתו החזיר את כל הכספים ששדד. בבית המשפט המחוזי נגזר דינו לעשרים שנות מאסר, אך בערעור לבית המשפט העליון הופחת עונשו ל-14 שנות מאסר, לאחר שגם התביעה הסכימה להפחתת העונש. בפסק דינו של המשנה לנשיא מנחם אלון הובאו שיקוליו להפחתת העונש:
שופטי הרוב בבית המשפט המחוזי עמדו על הודאת המערער וחרטתו, אך הטילו ספק בכנותה. בכך באו לכלל טעות. תסקיר המבחן שהוגש לנו, ושלא היה לפני בית המשפט המחוזי, מתאר בפרוטרוט את תולדות חייו הסבוכים והמורכבים של המערער ואת חרטתו העמוקה. ואם יטען הטוען, שגם חרטה כזו כבר הייתה לעולמים ואין היא מיוחדת למערער דנן, בא המערער שלפנינו וצירף מעשה של השבת כל הגזלה שגזל לחרטה שבדיבור ושבלב. והכספים לצורך השבת הגזלה, שנלקחו על ידי המערער בהלוואה מאחרים כדי לפצות מיד וללא דיחוי את הנגזלים, בוא יבואו מתוך כספים שיושגו על ידי מכירת ביתו הוא. דנתי גם דנתי בשודדים משודדים שונים, מקצתם מודים ואינם מביעים חרטה ומקצתם מודים ומתחרטים, אך מעולם לא בא לפניי שודד, המשיב, תוך ימים ספורים מרגע הודאתו וחרטתו, את כל הכספים שגזל לבעליהם, בליווי מכתב אישי לכל נגזל ונגזל, שבו מכה הוא על חטא ושבו מבקש הוא להסביר לנגזליו כיצד בא לכלל מעשי השוד החמורים.
אופנועו האישי חולט על ידי המדינה. ליבוביץ' ריצה שמונה שנות מאסר ושוחרר בשנת 1998 לאחר ניכוי שליש וחנינה מנשיא המדינה עזר ויצמן.
לאחר שחרורו מהכלא מתפרנס ליבוביץ ממתן הרצאות על מעשי השוד והחיים בכלא. הוא מנהל אתר אינטרנט בשם "האופנובנק", בו הוא מייעץ לאנשים שצפויים להיכנס לכלא כיצד לשרוד.
בתקופת מעשי השוד, היו רבים שהזדהו עם השודד וראו בו גיבור שהצליח "להכות את הבנקים והממסד". מאז השתחרר זוכה ליבוביץ למעקב מדורי רכילות בתקשורת.
בחודש מרץ 2014 החל שידורו של סרטון פרסומת לקטנוע, בכיכובו של ליבוביץ. לאור מחאות הורתה הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו להפסיק את שידור הסרטון בנימוק שהוא מעודד עבריינות, אך בהמשך התירה שידור גרסה מקוצצת שלו.
בשנת 2021 הועלה המחזמר "האופנובנק" אודות סיפורו, על ידי תיאטרון הצפון. השחקן גיל פרנק גילם את דמותו של ליבוביץ.
ביוגרפיה > משפחתו

מנישואיו הראשונים נולד בנו, פרופסור ליאל ליבוביץ - סופר, עיתונאי וחוקר משחקי וידאו באוניברסיטת ניו יורק.
מאז שחרורו מהכלא, חי ליבוביץ בזוגיות עם יסמין מרחב, מנהלת משרד הפרסום "באומן בר ריבנאי אקספרט", אותה הכיר עוד בעת ריצוי עונשו. בשנת 2013 נישאו בני הזוג באי טאנה שברפובליקת ונואטו וליבוביץ אימץ את בתה.
לקריאה נוספת

גדעון מרון, אופנובנק, 1995
הערות שוליים

1 2  הבנק הוא גם חבר, חדשות, 4 בנובמבר 1990
1 2  ביזנס ואמנות אחזקת האופנוע, מעריב, 22 באוקטובר 1990
↑  שדד בנק ברמת-אביב ונמלט מהמשטרה על אופנוע אדום, חדשות, 9 במרץ 1989
↑  עיריית גבעתיים, חדשות, 23 באוקטובר 1990
↑  לא מזיז עיניים ולא את הראש; כאילו חנטו אותו, חדשות, 21 באוקטובר 1990
↑  מאות מתקשרים למשטרה ו"מזהים" את השודד האופנוען, מעריב, 19 בספטמבר 1990
↑  נעם וינד, ‏האופנובנק באקסטזה – אופנועי מוטוגוצי חוזרים לארץ, באתר ‏מאקו‏, 3 בינואר 2013
1 2  , נתי טוקר, הרשות השנייה פסלה לשידור את הפרסומת עם האופנובנק רוני ליבוביץ', באתר TheMarker‏, 20 במרץ 2014
↑   דני ענבר, ‏"נתפסתי כי רציתי להיתפס", באתר ‏מאקו‏, 17 בנובמבר 2011, מתוך התוכנית "אנשים"
↑  בית המשפט העליון פסק: האופנוע של השודד לייבוביץ' - רכוש בנק לאומי, הארץ, 20 במאי 1994
↑  הבנקים יקבלו את כספי השודד, חדשות, 25 באוקטובר 1990
↑  ע"פ 1399/91 רוני ליבוביץ נגד מדינת ישראל, פ"ד מז(1) 177
↑  רוני ליבוביץ אתר הלו מרצים
↑  אתר האופנובנק
↑  אילן לוקאץ', ‏גונב את ההצגה - שוב, באתר ‏מאקו‏, 3 בדצמבר 2021
עד שיצא עשן לבן (ספר)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  רוברט האריס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מותחן
 הוצאה
 הוצאה:  כנרת זמורה-ביתן דביר
 תאריך הוצאה:  2016
 מספר עמודים:  272
 הוצאה בעברית
 תאריך:  2019
 תרגום:  גיל שמר
עד שיצא עשן לבן (באנגלית: Conclave, "קונקלווה") הוא ספר מאת רוברט האריס המתאר את תהליך בחירתו של אפיפיור דמיוני. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2019 בתרגומו של גיל שמר.
הספר עובד לסרט קולנוע באותו שם בכיכובם של רייף פיינס וסטנלי טוצ'י.
עלילה

הדמות הראשית בספר הוא הקרדינל ג'קופו לומלי, המשמש כנשיא מועצת הקרדינלים. הספר נפתח במותו של האפיפיור המכהן, אשר שמו אינו נזכר בספר. האפיפיור המנוח נודע כאדם פשוט, צנוע ואהוב, ובעל דעות ליברליות. עם מותו, מוטל על לומלי לארגן את הקונקלווה לצורך בחירת אפיפיור חדש. 117 קרדינלים מכל רחבי העולם מגיעים לקריית הוותיקן עבור הטקס. ארבעת המועמדים הבולטים הם: אלדו בליני, מנאמני האפיפיור הקודם אשר חולם להמשיך את הרפורמות הליברליות שלו. ז'וזף טרמבלה מקנדה, אשר מתיימר להביא לוותיקן רוח צעירה ומודרנית. ג'ושוע אדיימי מניגריה אשר חפץ להיות האפיפיור השחור הראשון, וגופרדו טדסקו השמרן הקיצוני אשר רוצה לשמר את המסורת הנוצרית. ברגע האחרון מופיע אדם מסתורי בשם ג'וזף בניטס אשר מונה לקרדינל אין פאקטורה(אנ') בידי האפיפיור לשעבר ומודיע על רצונו להשתתף בקונקלווה. הדלתות ננעלות, והקרדינלים מתנתקים מהעולם עד סוף הקונקלווה. בהדרגה חושף לומלי כי מרבית המועמדים מסתירים סודות אפלים, ובמקביל הוא נאלץ להתמודד גם עם סודות מעברו של האפיפיור לשעבר, עם ארגון טרור איסלאמיסטי המעוניין לחבל בקונקלווה, ועם החשש שבסופו של דבר הוא עצמו עלול להיבחר לאפיפיור.
הערות שוליים

↑  בהקדמה לספר מציין האריס כי למרות קווי דמיון מסוימים בין האפיפיור בספר לאפיפיור פרנציסקוס, הרי שמדובר באפיפיור בדיוני לחלוטין
↑  אין פאקטורה ("בלב") הוא צו המאפשר לאפיפיור למנות אנשי כמורה למשרות בכירות בלי להודיע על כך לאף אחד
למבורגיני מיורה

| --- | --- |

 מאפיינים כלליים
 יצרן:  למבורגיני
 שנות ייצור:  1966–1973
 יחידות שיוצרו:  764 
 הרכבה:  איטליה איטליה
 מודל אחריו:  למבורגיני קונטאש
 סיווג:  מכונית ספורט
 מרכב:  קופה דו-מושבית
 אורך:  4,260 מ"מ
 רוחב:  1,760 מ"מ
 גובה:  1,050 מ"מ
 משקל:  1,292 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,500 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  12 צינלדים בנפח 3,929 סמ"ק
 הילוכים:  5 הילוכים
 מהירות מרבית:  276 קמ"ש
 צריכת דלק:  21 ליטר למאה ק"מ
 מעצב:  מרצ'לו גנדיני
 
למבורגיני מיורה היא מכונית ספורט שיוצרה על ידי יצרנית המכוניות האיטלקיות למבורגיני בין השנים 1966–1973. נחשבת למובילת מגמת המכוניות הספורט הדו-מושביות, עם מנוע מרכזי וביצועים גבוהים. המכונית נחשבת למכונית-העל הראשונה בהיסטוריה וכאשר הוצגה, היא הייתה מכונית הכביש הסדרתית המהירה בעולם.
המיורה נולדה במקור על ידי צוות ההנדסה של למבורגיני, שנועד בזמנם הפנוי בניגוד לרצונו של מייסד החברה, פרוצ'יו למבורגיני. הוא העדיף מכונית גראן טוריסמו חזקה, שקטה ורגועה, ולא מכונית הנגזרת ממכוניות המירוץ כפי שיוצרו על ידי היריבה המקומית פרארי.
המרכב של המיורה הוצג בתערוכת הרכב בטורינו בשנת 1965, והאב טיפוס P400 הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 1966 בנוכחות כוכבים וחובבי מוטוריקה. הצופים התרשמו מהסגנון המלוטש של מרצ'לו גנדיני והעיצוב המהפכני בו המנוע ממוקם במרכז הרכב.
כמכונית הדגל של למבורגיני, המיורה קיבלה עדכונים תקופתיים ונשארה בייצור עד שנת 1973, ולא הוחלפה במערך של יצרנית המכוניות עד שהקונטאש נכנסה לייצור בשנת 1974, במהלך טלטלות פיננסיות בחברה.
פיתוח

במהלך שנת 1965, שלושת המהנדסים הבכירים של למבורגיני הקדישו את זמנם הפנוי לפיתוח מכונית אב טיפוס הידוע כ-P400. המהנדסים חשבו על מכונית כביש עם זיקה למירוץ – שיכולה גם לנצח על המסלול וגם לשמש באופן יומיומי. השלושה עבדו על העיצוב שלה בתקווה לשכנע את למבורגיני שרכב כזה לא יהיה יקר מדי ולא יסיט את החברה מהמיקוד. כוונתם הייתה לשכנע את למבורגיני להיכנס לתחום המרוצים, כנהוג אצל שאר המותגים האיטלקיים הספורטיביים דאז; כהשראה שימשה להם דווקא הפורד GT40. למבורגיני סירב, אבל השילדה הוצגה בתערוכת טורינו של 1965, ולאחר מכן הזמין למבורגיני מרכב אצל ברטונה – עדיין, בשלב זה, בכוונה להשתמש במכונית לתצוגה בלבד. המכונית הוצגה עם מנוע מרכזי שנפרס באופן רוחבי. מנוע ה-V12 היה יוצא דופן ביעילותו בצמוד לתיבת ההילוכים ולדיפרנציאל. מספר ידוענים התרשמו והזמינו מכונית אף על פי שטרם נבנה גוף עבור השלדה. רק אחרי שקיבל 17 מקדמות עבורה באותו אירוע החליט למבורגיני להכניסה לייצור. כאשר הגיע האב טיפוס לידי ניסוי, למבורגיני נתן למהנדסיו יד חופשית באמונה כי ה-P400 יהיה כלי שיווק בעל ערך.
ברטונה הופקד על עיצוב האב טיפוס, שהסתיים רק ימים ספורים לפני הופעת הבכורה שלה בתערוכת ז'נבה בשנת 1966. אף אחד מהמהנדסים לא בדק אם המנוע מתאים לתא שלו, אך בעקבות המחויבות להציג את המכונית בזמן, הם החליטו למלא את תא מנוע בזבורית ולשמור על מכסה המנוע נעול לאורך כל התצוגה, כפי שעשו שלוש שנים קודם לכן בהופעת הבכורה של 350GTV. ראש אגף המכירות הוכרח לסלק את העיתונאים אשר רצו לראות את יחידת הכוח של ה-P400. למרות עיכוב זה, הייתה המכונית גולת הכותרת של התצוגה, מה שנתן חיזוק מיידי למוניטין של המעצב הצעיר מרצ'לו גנדיני, אז בן 22. גם ג'ורג'טו ג'וגארו, שאז עדיין עבד גם הוא עבור ברטונה, היה מעורב בעיצוב.
התגובה החיובית בז'נבה הובילה את ה-P400 להיכנס לייצור בשנה שלאחר מכן. המכונית קיבלה את השם מיורה, שמקורו בסוג מפורסם של שור קרב ספרדי. שור זה מופיע בלוגו החדש שנוצר לחברה. בראיונות לעיתונות של מייסד החברה, פרוצ'יו למבורגיני, הוא הגיב באיפוק כשנשאל על תאריך הלידה המדויק שלו, אך תמיד הדגיש כי הוא נולד בן מזל שור. המכונית זכתה לתשומת הלב של חובבי רכב בכל העולם כאשר נבחרה לסצנת הפתיחה של הסרט הג'וב האיטלקי בשנת 1969.
היסטוריית ייצור > P400

המהדורות המוקדמות, הידועות כ-P400 (בעקבות ארבעת הליטרים האחוריים), הופעלו על ידי מנוע V12 מבית למבורגיני בנפח 3.9 ליטר שהיה בשימוש ה-400GT באותה תקופה. הוא מותקן רק באופן רוכבי וייצר 350 כוח סוס ב-260 קילוואט. בין השנים 1966–1969, יוצרו 275 דגמי P400, למרות המחיר הגבוה דאז שעמד על כ-20,000 דולר (מוערך ב-145,867$ בשנת 2015), מה שהעיד על ההצלחה הרבה של הדגם.
בהשאלת הרעיון מהמיני מוריס, למבורגיני יצרה את המנוע ותיבת ההילוכים ביציקה אחת. השימון המשותף שלה נמשך עד 96 SVS האחרון, אשר פוצל כדי לאפשר שימון נכון עבור כל רכיב. בעקבות העובדה שתיבת ההילוכים אשר מוקמה בתוך עוקת-השמן, חלקה את אספקת השמן שלה עם המנוע, היה צורך בהחלפות שמן תכופות. למיורה היו מרכב מונוקוק ומנוע מרכזי שעד אז נחשבו לנחלתם הכמעט בלעדית של מכוניות מרוץ. היו לה מתלים נפרדים עם עצמות-עצה כפולות לכל הגלגלים, רביעית בלמי דיסק, ומנוע בנפח 3.9 ליטר שהפיק 350 כ"ס ב-7,000 סל"ד.
טענה שמעולם לא אושרה היא ש-125 דגמי המיורה הראשונים נבנו מפלדת 0.9 מ"מ ולכן הן קלות יותר מהדגמים המאוחרים יותר. לכל המכוניות היו מסגרות ודלתות מפלדה, עם חזית אלומיניום וחלקים חשופים מאחור. כשעזבו את המפעל הם צוידו במקור בצמיגי 205VR15 מבית פירלי סינטורטו (CN72).
היסטוריית ייצור > P400S

המיורה P400S, הידוע גם כמיורה S, הושקה בתערוכת הרכב בטורינו בנובמבר 1968, במרכב המקורי שהוצג שלוש שנים קודם לכן. היא שופרה מעט מה-P400, עם תוספת של חלונות חשמליים, עיטור כרום בהיר סביב החלונות הצדדים והפנסים, קונסולה מוטבעת חדשה עם מתגי נדנדה חדשים, סעפות היניקה גדלו ב-2 מ"מ, פרופילי גל הזיזים שונו ונוספו חריצים בקצה תא המטען (המאפשר למעט יותר מרחב). שינויי המנוע דווחו לטובה והפיקו 20 כ"ס נוספים.
תיקונים אחרים היו מוגבלים למנעמי החיים, כגון מכסה תא כפפות ננעל, עמדה הפוכה של מצית הסיגריות ומתג המגב וידיות בלעדיות מלפנים ומאחור. שיפורים פנימיים אחרים כללו תוספת של חלונות חשמל ומיזוג אוויר אופציונלי תמורת 800$. 388 דגמי מיורה P400S יוצרו בין דצמבר 1968 ועד מרץ 1971. מיורה P400S אחת הייתה בבעלותו של פרנק סינטרה. מיילס דייוויס החזיק גם כן אחת בבעלותו, אשר התרסקה באוקטובר 1972 לאחר שנהג תחת השפעת קוקאין ושבר את שני קרסוליו.
המיורה S נחשבת לגרסה המועדפת ביותר מבחינת תכונותיה ובוודאי הנדירה ביותר – רק 140 יחידות יוצרו. ה-SV שהגיעה ב-1971 אמנם בעלת ערך אספנותי רב יותר ומחיריה יכולים להגיע עד מעל 100,000 דולר, אך השיפורים והשינויים שקיבלה גבו גם תוספת של 200 ק"ג למשקלה.
היסטוריית ייצור > P400SV

המיורה האחרונה והמפורסמת ביותר, P400SV או מיורה SV מאופיינת ברצועת תזמון ומאיידים שונים. אלה נתנו למנוע 15 כ"ס נוספים, כך שהפיקה 380 כ"ס. מנועי ה-96 SV האחרונים היו בעלי עוקה מפוצלת. לתיבת ההילוכים כעת הייתה מערכת שימון נפרדת מהמנוע, אשר אפשרה שימוש בסוגים המתאימים של שמן לתיבת ההילוכים ולמנוע. זה גם הקל על החששות כי שבבי מתכת מתיבת ההילוכים יכולים להיכנס לתוך המנוע מה שעלול היה להוביל לתוצאות הרסניות ויקרות. שינוי זה עשה את יישום ה-LSD האופציונאלי הרבה יותר קל.
ב-SV ניתן להבחין בשונה מקודמיו בהיעדר "ריסים" סביב הפנסים, פגושים אחוריים רחבים יותר כדי להכיל את הגלגלים החדשים ברוחב 230 מ"מ, צמיגי פירלי סינטורטו אחוריים ופנסים אחוריים שונים. 150 דגמי SV יוצרו.
הייתה טעות דפוס במדריך ה-SV המציין כי שסתומי היניקה גדולים בגודל הבריטי (אך הגודל נכון הוצג בשיטה המטרית). שסתומי היניקה והפליטה בכל מנוע נשארו זהים בכל הדגמים. טעות הדפוס הזו הועברה גם למדריכי הדגמים אספדה 400GT ולקונטאש LP400/LP400s גם כן.
היסטוריית ייצור > P400 Jota

במהלך 1970, מהנדס הפיתוח במפעל, בוב וואלאס, קיבל אור ירוק על ידי פאולו סטאנזאני לבנות מכונית "הוט-רוד" מבוססת על המיורה, פחות או יותר מההתחלה. המטרה הייתה להמחיש עד כמה הרעיון יכול להילקח ברצינות, האב טיפוס הבודד שימש גם כדי להעריך את המתלים החדשים והרעיונות המכניים והאווירודינמים. ה-JOTA נבנתה סביב שלדת #5084, הפרויקט התבצע בדומה לתוכנית מיורה המקורית שהחל שש שנים קודם לכן, שכן וואלאס והקבוצה שנבחרה לעבוד על המכונית עשו זאת כפרויקט לזמנם הפנוי.
בוב וואלאס יצר אב טיפוס לצורך עמידה בתקנות נספח J של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). כיאה לכך, המיורה Jota נקראה בשם זה (Jota היא ההגייה של האות "J" בספרדית). וואלאס עשה שינויים נרחבים למרכב ולמנוע הסטדנדרטים של המיורה. הפחתת משקל כללה החלפה של רכיבי שלדת הפלדה ולוחות המרכב עם סגסוגת אלומיניום קלת משקל והחלפת חלונות הצד בפלסטיק. התוצאה הייתה מכונית השוקלת כ-360 ק"ג פחות מאשר המיורה הטיפוסית. ספוילר קדמי הוסף והפנסים הוחלפו ביחידות קבועות. וואלאס החליף את שני מכלי הדלק הקטנים ביחידה מקורית גדולה יותר. המתלים הוחלפו במתלים רחבים יותר (9 אינץ' מלפנים ו-12 אינץ' מאחור), והוספו חישוקים קלים. המנוע שונה כדי לייצר 418–440 כ"ס ב-8,800 סל"ד, עם יחס דחיסה מוגבר, רצועות משודרגות, הצתה אלקטרונית, שימון עוקה יבש ומערכת פליטה פחות מגבילה. מודל אחד נמכר לבסוף לקונה פרטי לאחר בדיקות מקיפות. באפריל 1971, המכונית התרסקה בכביש הטבעת סביב העיר ברשיה (שטרם נפתח אז) ונשרפה כליל.
היסטוריית ייצור > P400 SV/J

ישנם שש דוגמאות של מיורה SV/J שנבנו כאשר המיורה הייתה עדיין בייצור, אחת נבנתה כחדשה (שידלה #5090) והחמישה הנותרות הוסבו מדגמי SV קיימים (שלדות #4934, #4860, #4892, #4990 ו-#5084).
אחת המכוניות האלו (שלדה #4934) נבנתה בעבור השאה הפרסי מוחמד רזא שאה פהלווי. המכונית של השאה אוחסנה תחת שמירה חמושה יחד עם SV אחרת בארמון המלכותי בטהראן. לאחר שנמלט מהארץ במהלך המהפכה האיראנית, המכוניות שלו נתפסו על ידי ממשלת איראן. ה-SV/J נמכרה לדובאי בשנת 1995. בשנת 1997 המכונית נמכרה במכירה פומבית ברוקס לניקולס קייג', במחיר של 490,000$, שהפכה לדגם שנמכר במחיר הגבוה ביותר במכירה פומבית. קייג' מכר את המכונית בשנת 2002. מחירים גבוהים יותר כבר הגיעו מספר פעמים מאז, כולל #4892 שנמכרה בעבור 1.9 מיליון דולר. משבעת המכוניות המקוריות, ה-#4892 היא התוספת האחרונה לרשימת ה-SV/J המקוריים שיצאו עם תיעוד מפעל של החברה.
ה-SV/J השמינית נבנתה במפעל למבורגיני בין השנים 1983–1987 ממרכב מיורה S שלא היה בשימוש. היא נעשתה בעבור ז'אן קלוד מימרן, אחד מהאחים מימרן, הבעלים של למבורגיני. רוב המומחים לא מזהים אותה כ-SV/J "רשמית" משום שהיא הומרה זמן רב לאחר שמיורה יצאה מהייצור. זאת על אף שהמרה זו נעשה על ידי המפעל. מיורות נוספות שודרגו בהמשך למפרט SV/J, בניסיון לחקות את SV/J המקורית, על ידי מוסכים שונים בשווייץ, ארצות הברית ויפן.
היסטוריית ייצור > רודסטר

המיורה רודסטר (למעשה יותר "סמי קונברטיבל", אך ללא גג נשלף) היא דגם בודד אשר נבנה על ידי ברטונה כמכונית תצוגה. הדגם התבסס על ה-P400, והיה למכונית הראשונה שהוצגה בתערוכת המכוניות של בריסל בשנת 1968. לאחר שהוצגו כמה מכוניות סלון, המכונית נמכרה למנהלת המחקר הבינלאומי לעופרת ואבץ (ILZRO) שם הפכו אותה למכונית תצוגה המראה את האפשרויות של שימוש בסגסוגות אבץ במכוניות. למכונית ניתן השם ZN75 בחברה. מספר מיורות אחרות הסירו את הגג שלהם, אך הברטונה מיורה רודסטר הייתה המיורה בעלת הגג הנפתח היחידה מהמפעל.
בשנת ה-2006 ה-ZN75 נרכשה על ידי יזם הנדל"ן הניו יורקי, אדם גורדון. גורדון העבירה שיפוץ מקיף בעלות של 300,000 דולר על ידי אמן השיפוצים האמריקאי גרי בובליף בסן דייגו, קליפורניה, שם החזיר את המיורה לתצורת הברטונה רודסטר המקורית. שיפוץ זה עזר לבעליה לקטוף את המקום השני בתערוכת פבל ביץ' בשנת 2008, שני רק לאקזוטיקה איטלקית אחרת, האלפא רומיאו C8 B2900 טורינג משנת 1938.
המיורה רודסטר היחידה הוצגה באמיליה איסלנד קונקורס ד'אלגנס בשנת 2013.
היסטוריית ייצור > P400 SVJ Spider

מודל חד פעמי של המיורה הוצג בשנת 1981 בתערוכת המכוניות בז'נבה עם דגמים אחרים חדשים של למבורגיני (Jalpa ו-LM002) זמן קצר לאחר שמנכ"ל החברה החדש, פטריק מימרן, השתלט על המפעל אף על פי שהוא מעולם לא היה מפעל מורשה לייצור מכוניות מרוצים. צבועה בצבע לבן פנינה, ה-SVJ Spider הייתה המיורה S הצהובה לשעבר שהוצגה בתערוכת המכוניות בז'נבה בשנת 1981, והשתמשה בשלדה #4808 מצוידת בצמיגים רחבים וכנף אחורית המשקפים את התחייה מחדש של המותג (למבורגיני פשטה רגל בין השנים 1977–1984). הדגם נחשב בטעות כאב טיפוס של סדרה מוגבלת של מיורה Spider בעוד שלמעשה זו הייתה פשוט מכונית תצוגה אחת שנבנתה בשם היבואן הרשמי השווייצרי של למבורגיני, Lambomotor AG, ובתור שכזו היא לא הייתה לשינוי מפעל רשמי.
הדגם נקנה לאחר מכן על ידי אספן מכוניות למבורגיני שווייצרי, ז'אן וויקי, הוא הסיר את הכנף האחורית וספוילר הקדמי, מה שהוביל אותה להידמות למיורה SVJ ברלינטה. מסלול מיוחד ללמבורגיני שבצרפת רכש את הרכב מוויקי, שיחזר את הגוף המקורי וריפד אותה בשותפות עם חברה צרפתית אחרת. המודל נצבע בצבע ירוק ליים והמכונית לבסוף נמכרה לאספן פרסי. המכונית הייתה בעלת בעיות נוקשות ולא נסעה טוב לדבריו של המומחה העולמי למיורה, ג'ו סאקי. מלבד שינויים פרטיים, יש רק שתי מיורות בעלות גג פתוח שהוצגו באופן רשמי: המיורה ברטונה רודסטר שהוצגה בדוכנו של ברטונה בתערוכה בבריסל בשנת 1968, והגרסה שהוצגה על ידי למבורגיני בתערוכת ז'נבה בשנת 1981 ולא יוצרה במפעל.
למבורגיני מיורה קונספט

מכונית הקונספט מיורה הוצגה במוזיאון האמריקאי לטלוויזיה ולרדיו ב-5 בינואר 2006 לצד תערוכת הרכב של לוס אנג'לס, אף על פי שהיא לא הוצגה בתערוכה עצמה. במקום זאת, היא הוצגה לראשונה באופן רשמי בתערוכת המכוניות הבינלאומית של צפון אמריקה שבועיים לאחר מכן. זה היה העיצוב הראשון שנעשה על ידי ראש חטיבת העיצוב למבורגיני, וולטר דה סילבה, לציון יום השנה ה-40 להצגת המיורה המקורית.
מבחינה אווירודינמית המכונית הזו יעילה יותר מלמבורגיני גאיארדו. וכדי להתמודד עם בעיות ההצמדה שהיו למיורה המקורית, הוספו לדגם הקונספט החדש ספוילר מתרומם בסגנון הלמבורגיני מורצ'יילאגו וצמד ספוילרים לפנים. בנוסף, היא מבוססת על מבנה עם מנוע מרכזי אורכי ולא רוחבי והנעה כפולה.
נשיא ומנכ"ל למבורגיני, סטפן וינקלמן, הכחיש כי הרעיון סימן את השבת המיורה לייצור, ואמר כי "המיורה הייתה חגיגת ההיסטוריה שלנו, אבל למבורגיני צועדת לעתיד. עיצוב רטרו הוא לא מה שאנחנו עושים כאן. אז אנחנו לא עושים מיורה".
המיורה קונספט מוצגת כעת במוזיאון למבורגיני בסנט'אגתה בולונז, איטליה.
אב טיפוס של שלד המיורה כפי שנראה בתערוכת טורינו.
מיורה P400 משנת 1967
מיורה P400S משנת 1968
P400SV מיורה, שימו לב לחוסר ה"ריסים" סביב הפנסים.
מיורה P400 Jota
המיורה רודסטר באמיליה איסלנד קונקורס ד'אלגנס
מיורה #4808 בעלת הגג הייחודי
מכוניות הקונספט משנת 2006
מנגו

ערך זה עוסק בפרי טרופי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| מנגו |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: סבוננאים
משפחה:: אלתיים
סוג:: מנגיפרה
מין:: מנגו
שם מדעי
 Mangifera indica
| --- | --- |
 ערך תזונתי ל-100 גרם
 
 מים:  83.46 ג'
 
 קלוריות:  60 קק"ל
 
 חלבונים:  0.82 ג'
 פחמימות:  14.98 ג'
 שומן:  0.38 ג'
 
 ויטמינים:  ‏
  ‑ ויטמין A:  54 מק"ג
  ‑ ויטמין B1:  0.028 מ"ג
  ‑ ויטמין B2:  0.038 מ"ג
  ‑ ויטמין B3:  0.669 מ"ג
  ‑ ויטמין B6:  0.119 מ"ג
  ‑ ויטמין C:  36.4 מ"ג
 
 ברזל:  0.16 מ"ג
 סידן:  11 מ"ג
 מגנזיום:  10 מ"ג
 זרחן:  14 מ"ג
 אשלגן:  168 מ"ג
 נתרן:  1 מ"ג
 בטא-קרוטן:  445 מק"ג
 סיבים תזונתיים:  1.6 ג'
 
 מקור: משרד החקלאות האמריקני
עץ מנגו בקרלה, הודו
מנגו (שם מדעי: Mangifera indica) הוא מין של עץ טרופי, שאזור הגידול הטבעי שלו הוא באזורים הטרופיים של הודו וסין. העץ כולל כ-35 זנים, והוא המין המוכר והנסחר ביותר בסוג מנגיפרה.
עץ המנגו זקוק לסביבת גידול חמה ולהשקיה קבועה. עץ המנגו יתפתח היטב במבחר סוגי קרקע, מועשרת ברקבובית ומנוקזת היטב. קרקעות שהן עשירות ועמוקות יגדילו את היבול. רוב פרחי המנגו מתפקדים כזכר ומייצרים אבקנים שנאספים על ידי זבובים, צרעות ודבורים וחלקם דו-מיניים ומהם נוצרים הפירות.
גובה העץ יכול להגיע ל-35–40 מטרים, וקוטרו ל-10 מטרים.
בהתאם לזן, פרי המנגו יכול להיות בגדלים שונים, צבעו משתנה בין צהוב, כתום ואדום וטעמו נע בין מתוק לחמוץ. במרכז הפרי גלעין אליפטי גדול המחודד בקצוותיו.
למנגו שימושים שונים מלבד אכילתו כפרי, הוא משמש כמרכיב גם בסלטים, במאפים ובקינוחים. נוסף על כך, מאכל העמבה הנפוץ במטבח הדרום-הודי עשוי ממנגו מוחמץ.
אטימולוגיה

המילה מנגו מקורה במילה בשפת המלאיאלאם "מאנה" (מלאיאלאם: മാങ്ങ; מהשורש הדראווידי עבור מנגו) דרך המילה הפורטוגזית מנגה ודרך המילה האנגלית מנגו. השימוש הראשון המתועד במילה בשפה אירופאית הוא בטקסט שכתב חוקר הארצות האיטלקי לוּדוֹוִיקוֹ די וֶרתֶמָה באיטלקית בשנת 1510 בתור magna. המופעים המתועדים הראשונים בשפות כמו צרפתית ולטינית מאוחרת הם כנראה תרגומים של הטקסט הזה. מקורה של הסיומת o שהוספה באנגלית אינו ברור.
בארץ ישראל גידול המנגו כיום הוא נרחב, בעיקר בדרום הגליל העליון ובאזור הכנרת, וענף הייצוא החקלאי הוא משגשג ביותר. כשליש מתנובת המנגו המובחר ביותר הגדל בארץ נשלח למדינות אירופה השונות, ואילו שני השלישים הנותרים מהווים כ-90% מהיקף שוק המנגו בישראל.
זנים הקיימים בישראל

שלי - התוצר הראשון של פרויקט ההשבחה של המנגו בארץ שהפך לזן מסחרי. נטוע בהיקף נרחב בארץ מתחילת שנות האלפיים, והוא מצליח ומגודל באופן מסחרי גם בחו"ל. הוא מבשיל החל מאמצע אוגוסט והפרי מתוק, עגלגל, וללא סיבים. הוא מפתח צבע יחסית מוקדם, לפני שהוא מבשיל. לכן מגדלים נוטים לקטוף אותו לפני שהוא בשל, בשלבים יחסית מוקדמים בעונה כשאין עוד הרבה מנגו לשווק, להבחיל אותו ולשווק אותו למרות האיכות הנמוכה שמתקבלת.
מאיה - זן ישראלי, אחד הזנים הוותיקים. בורר על ידי פרופסור חנן אופנהיימר בשנת 1931. אחד הזנים המסחריים העיקריים בארץ. הטעם של מאיה נחשב משובח, מתוק ומעט חמצמץ. הוא מבשיל באמצע העונה, אוגוסט ספטמבר, וחיי המדף שלו קצרים יחסית.
קיט - זן ותיק מפלורידה, מאוד פורה כבר בגיל צעיר. מבשיל יחסית מאוחר בעונה, סוף ספטמבר עד נובמבר. הפרי יחסית גדול והקליפה בצבע ירוק. אחד הזנים המסחריים העיקריים בארץ.
קנט - זן מפלורידה, בעל עץ קטן מאוד, בתנאי הארץ נחשב לזן חצי ננסי. הפרי ביצתי וכשהוא בשל הוא בצבע ירוק עם לחי אדומה. הפרי ללא סיבים ונחשב איכותי וטעים. יש בו יחסית הרבה סוכר וטעמו חמצמץ מתוק. הפרי מבוקש מאוד באירופה ולכן הוא זן מסחרי נפוץ בארץ לייצוא.
עומר - זן של אמצע העונה, סוף יולי אוגוסט ספטמבר. הפרי בצורה ביצתית, הוא צבעוני יחסית בצבעי אדום-סגול והוא מתוק עדין, מזכיר לעיתים טעם של אננס. מבוקש מאוד לייצוא לאירופה כי הפירות בגודל יחסית אחיד והוא עמיד במיוחד לתהליכי האריזה והשיווק.
ראו גם

פסטיבל המנגו הבינלאומי
הערות שוליים

↑  Mango Merriam Webster Dictionary. 
"Origin of mango: Portuguese manga, probably from Malayalam māṅṅa. First Known Use: 1582"
↑  mango: definition of mango in Oxford dictionary (British & World English)
↑  OED Online entry mango, n. 1. (Draft revision Sept. 2010, retrieved 13/10/2010)
1 2 3 4 5 6  אלי תומר ויובל כהן, זני מנגו בישראל, המכון למדי הצמח - המחלקה למדעי עצי הפרי: הסיפור שנשאר, 2017
↑  נאוה רוזנפלד, שלומית דיליאון, ‏לכבוד יום המנגו הבינ"ל: כל מה שצריך לדעת על הפרי ויתרונותיו התזונתיים, באתר מעריב אונליין, 21 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4273708-4  NDL: 00577535 
מנגו מזן מאיה