stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרידריך ולר
תרומות לכימיה האורגנית

בשנת 1828 חימם ולר במעבדתו אמוניום ציאנט, בהנחה שהחימום יגרום לפליטת ציאניד, אך התוצאה התגלתה כשונה מהמצופה, האמוניום ציאנט הפך לשתנן, בתהליך המכונה כיום "סינתזת ולר". בתקופה זו שלטה בכיפה התאוריה המכונה "ויטליזם", על פיה נדרש כוח מיוחד, "vis vitalis" (מלטינית "הכוח החיוני"), על מנת ליצור חומרים אורגניים (כדוגמת "הפרוטופלזמה") בגופם של בעלי חיים וצמחים. בכך שהצליח להפיק שתנן מחומרים אנאורגניים הפריך ולר תאוריה נפוצה זו, והפך לחלוץ בכימיה אורגנית. הסינתזה של השתנן הייתה חיונית לביוכימיה משום שהראתה כי ניתן להפיק מחומרים דוממים, במעבדה בתנאים מבוקרים, תרכובת שהיה ידוע כי רק אורגניזמים ביולוגיים יכלו לייצר. על תגלית זו, ששמה קץ לתאוריה מדעית ששורשיה במאה ה-17, כתב ולר לברצליוס כי היה עד ל"טרגדיה מדעית גדולה, רצח של השערה יפהפייה בידי עובדה מכוערת".
בהפקת השתנן התגלתה תופעה כימית חשובה נוספת. ולר הראה כי ניתן להפוך בחימום אמוניום ציאנט לשתנן, תהליך ששינה את הסדר הפנימי של האטומים בלבד מבלי שבתהליך נגרע או נוסף למשקל החומר. זו הייתה הדוגמה הראשונה ואחת הטובות לתופעת האיזומריה (שם שטבע ברצליוס). גם תגלית זו הרסה את ההשקפה הוותיקה כי לא ייתכן שוויון בהרכב של שני חומרים השונים זה מזה בתכונותיהם הפיזיות והכימיות. בשנה שבה הפיק שתנן, בהיותו בן 28, התמנה ולר לפרופסור.
שנתיים אחר־כך, ב-1830, פרסם ולר ביחד עם יוסטוס פון ליביג, את תוצאות מחקרם על חומצה ציאנית וחומצה ציאנורית ועל שתנן. ברצליוס, בדיווחו לאקדמיה השוודית המלכותית למדעים, תיאר מחקר זה כמחקר החשוב ביותר בתחומי הפיזיקה, הכימיה והמינרלוגיה שהודפס באותה שנה. תוצאות המחקר היו בלתי צפויות וסיפקו עדות נוספת לחיזוק השערת האיזומריה. ולר וליביג הפכו ידידים לכל ימי חייהם, וחלק מעבודת־חייו של ולר בתחום הכימיה נעשה תוך שיתוף הדוק עם ליביג. כך, למשל, ב-1832 גילו ולר וליביג את המבנה של החומצה הבנזואית.
בשנת 1834 פרסמו ולר וליביג מחקר על השמן המופק משקדים מרים. בניסיונותיהם הם הוכיחו כי קבוצה של אטומים של פחמן, מימן וחמצן יכולה להתנהג כמו יסוד, לתפוש מקום של יסוד, ויכולה להחליף יסודות בתרכובות כימיות. בתגליות אלה הונח היסוד לדוקטרינה של רדיקלים של תרכובת, דוקטרינה שהייתה לה השפעה עמוקה על התפתחות הכימיה. ב-1837 הפיקו ולר וליביג במשותף את הבנזאלדהיד. בהמשך גילה ולר את התרכובות הפנוליות כינון והידרוכינון.
תרומות לכימיה האנאורגנית

ולר פעל גם בתחומי הכימיה האנאורגנית. בין התגליות שגילה בתקופה שבה שהה בקאסל הייתה הדרך להפקת המתכת ניקל בצורה טהורה, ובעזרה משני ידידים הקים שם בית חרושת להפקת ניקל בשיטה זו.
מאז גילוי האשלגן על ידי האמפרי דייווי הייתה קיימת ההשערה כי התרכובת אלומינה, הבסיס לחרסית, מכילה מתכת בצירוף חמצן. דייווי, אורשטאט וברצליוס ניסו לבודד מתכת זו, אך כשלו. ולר עבד גם הוא על נושא זה ועל ידי חימום אלומיניום כלורי באשלגן הצליח לגלות את המתכת אלומיניום (1827). לוולר מיוחסים גם בידודם של היסודות איטריום (1828), בריליום (1828) וטיטניום, ואת התגלית כי צורן יכול להתגבש. ולר היה בין הראשונים להפיק את קרביד הסידן. והיה הראשון לגלות כי כמה אבני מטאוריטים מכילות חומר אורגני.
הוא בחן מספר מטאוריטים ובמשך שנים כתב את התמצית על ספרות המטאוריטים בשנתון "Jahresbericht der Chemie" (שנתון הכימיה). במשך השנים צבר ולר את האוסף הפרטי הטוב ביותר של אבני מטאוריטים. ולר והגאולוג הצרפתי שארל סנט-קלר דוויל (Charles Joseph Sainte-Claire Deville) גילו את התצורה הגבישית של בורון, ולר ובוף (Buff) גילו את תרכובות הצורן עם מימן ותחמוצת הצורן.
מורשתו וכתביו

לתגליות של ולר הייתה השפעה גדולה על ההיסטוריה של הכימיה. ולר חיבר כמה מספרי הלימוד בכימיה החשובים ביותר בדורו ואף השתתף בקביעות בכתיבת מאמרים לביטאונים מקצועיים. הביטאונים המקצועיים מכל שנה בין 1820 ל-1881 מכילים מאמרים שתרם. נאמר עליו כי "אמנם בגין שניים או שלושה ממחקריו הגיע לו הכבוד הרם ביותר שיכול מדען לקבל, אך מעבר לכך, סך כל עבודתו מדהים. אילולא נולד, חזות הכימיה הייתה שונה מאוד ממה שהיא כיום".
ספריו העיקריים:
Lehrbuch der Chemie (ספר לימוד כימיה), דרזדן, 1825, 4 כרכים.
Grundriss der anorganischen Chemie (מתווה של כימיה אנאורגנית), ברלין, 1830
Grundriss der organischen Chemie (מתווה של כימיה אורגנית), ברלין, 1840
Praktische Übungen in der chemischen Analyse (תרגילים מעשיים באנליזה כימית), ברלין, 1854
פרידריך ולר סביב 1850
פרדוקס של מסע בזמן

פרדוקס של מסע בזמן הוא שם כולל למספר מצבים של פרדוקס, של "מצב שלא ייתכן" הנובע משינוי של אירועים שקרו בעבר. פרדוקסים כאלה הם מצב בו רעיון של מסע בזמן לא משתלב עם ההיגיון האנושי.
הסיבה העיקרית לפרדוקסים מסוג זה היא ההנחה כי קיים ציר זמן אחד ויחיד.
שכן קיום של כמה צירי זמן נפרדים, מעין עולמות מקבילים, פותר לבטח את הפרדוקס.
ישנם מספר פרדוקסי זמן ידועים. פרדוקסים כדוגמת אלה המתוארים להלן ורבים אחרים, גרמו לחוקרים רבים להאמין כי לא ניתן לשנות אירועים שקרו בעבר, אלא לכל היותר להתבונן בהם, זאת לפי תורת היחסות.
פרדוקס הסבא / האבא

למען נוחות הקריאה יודגם כאן פרדוקס האבא אך הוא נכון גם עבור הסבא.
נניח כי אדם בונה מכונת זמן, נוסע בה לעבר והורג את אביו לפני שהכיר את אמו. אם הצליח במשימה, אז אביו לא היה פוגש את אמו ולכן האדם לא היה נולד.
אם לא היה נולד, הוא לא היה יכול להרוג את אביו.
אם לא הרג את אביו אז אביו היה פוגש את אמו מה שהיה גורר באופן בלתי נמנע את הולדתו של האדם ולאחר מכן את הרג האב וחוזר חלילה.
הפרדוקס כאן טמון בשאלה האם האב חי או מת והאם הבן נולד או שאינו נולד.
פרדוקס הסבא מחזק את תאורית קיומם של יקומים אחרים: כלומר כל שינוי זעיר גורם לפיצול היקום.
לדוגמה: ישנן שתי דרכים שניתן לבחור ביניהן מהבית לעבודה: ביקום אחד בחרת בדרך אחת ובשני בדרך השנייה. לפי התאוריה הנ"ל הבן שחזר בזמן ורצח את אביו מייצר יקום חדש עם רצף פעולות חדשות בו אביו מת והוא לא נולד.
פרדוקס הבליה

נניח שאדם בונה מכונת זמן, הוא לוקח את תמונתו המפורסמת של לאונרדו דה וינצ'י ונוסע לתקופת הרנסאנס, שם הוא היה נותן את התמונה לאמן אשר התרשם מאוד מן היצירה והחליט להציג אותה עצמה (ולא הכין עותק מן היצירה).
אם כך הדבר, בתום מספר מאות שנים, האדם יבנה את מכונת הזמן, ייסע לעבר וימסור ללאונרדו את התמונה, ושוב יעברו מאות ושוב תבנה המכונה וחוזר חלילה.
התוצאה היא שהתמונה מזדקנת כל פעם בכמה מאות שנים, ולכן לבסוף תיהרס, מה שישבור את הלולאה.
הבעיה הלוגית כאן היא מתי הלולאה תסתיים, ומדוע.
פרדוקס הלולאה

נניח שאדם בונה מכונת זמן, הוא לוקח את כל החומרים של המשורר הומרוס לעבר כדי לפגוש אותו, כשהוא מגיע לעבר הוא מגלה שהומרוס לא קיים, אז הוא מפרסם בעבר את כל חומריו של הומרוס בשם הומרוס וכך הוא בעצמו הופך להומרוס.
הפרדוקס כאן טמון בשאלה מי יצר את כל יצירותיו של הומרוס.
פרדוקס מכונת מגלה העתידות

כאשר אדם יוצר מכונה שתראה מה שיקרה בעתיד, האדם יראה מה שכתוב במכונה וינסה להימנע מכל מה שיהיה כתוב בה. הבעיה כאן היא, מה יהיה כתוב במכונה? ואם בכלל יהיה כתוב? האם בכלל תהיה מכונה כזו? הפרדוקס נוצר כיוון שאם האדם ימנע ממעשים שעלולים לגרום לשינוי העתיד, הרי הוא יוצר עתיד השונה ממה שהוא ראה, ואז עולה השאלה איך המכונה הראתה לו את העתיד הזה.
משה גידמן

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1835 כ בשבט תקצ"ה הילדסהיים, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  5 באוגוסט 1918 (בגיל 83) באדן, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי הישן של וינה 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה, ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 תקופת הפעילות:  ? – 5 באוגוסט 1918 
 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 
הרב ד"ר משה מוריץ גִידֶמַן (בגרמנית: Moritz Güdemann)‏ (כ בשבט תקצ"ה, 19 בפברואר 1835, הילדסהיים – 5 באפריל 1918) היה רב והיסטוריון אוסטרי, רבהּ הראשי של וינה. הוא השתייך לאסכולת ברסלאו והיה ממתנגדי הרפורמים והציונות ומראשי "רבני המחאה".
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
נולד בהילדסהיים לאביו ר' יוסף ולאמו בונא. אביו, שלא היה תלמיד חכם גדול, נפטר כשהיה בן 11. הוא למד מפי רב העיר ר' מאיר לאנדסבערג. ב-6 באוגוסט 1854 הלך לברסלאו ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, והיה מתלמידיו הראשונים של זכריה פרנקל ולמד מיעקב ברנייס. הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1858, והוסמך לרבנות בשנת 1862 בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בשנה שלאחר מכן נקרא לשמש רבהּ של מגדבורג. בשנת 1866 עבר לווינה, וכיהן בה כדרשן. כעבור שנתיים, ב-1868, נתמנה לרב בעיר. בשנת 1890 נתמנה לרב ראשי.
שמו של גידמן יצא לפניו כחוקר ההיסטוריה של החינוך והתרבות היהודיים, והוא פרסם שורה של מחקרים בתחומים אלה. בנוסף, נטל גידמן חלק פעיל במוסדות הקהילה ובחינוך.
ביוגרפיה > יחסו לציונות

בשנת 1871, בראשית דרכו כרב בבית הכנסת טמפלגאסה בעיר וינה, מחה גידמן בתוקף כנגד הצעת הקהילה היהודית בעיר למחוק מספרי התפילה את כל הקטעים המתייחסים לשיבה לציון ולחידוש עבודת הקרבנות בבית המקדש, ואף איים להתפטר מחבר הנאמנים של הקהילה אם יתעלמו מעמדתו.
בתחילת דרכו של תאודור הרצל תמך גידמן ברעיונותיו. כאשר החל הרצל לקדם את הרעיון הציוני, בחודש יוני 1895, קיווה להשיג את המימון למימושו ממשפחת רוטשילד. את תמיכת הציבור קיווה לרכוש דרך הרבנים האורתודוקסים, ועל כן פנה לגידמן – רבהּ הראשי של בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. במכתבו לגידמן ב-11 ביוני 1895 כתב הרצל: "עזרתו של כבודו – אקווה כי לא הייתה זאת טעות מצדי – הייתה בטוחה בעיני מראש". באמצע חודש אוגוסט שנת 1895 הציג הרצל בפני גידמן את חיבורו המדיני הראשון, "הנאום בפני הרוטשילדים", שהדהימו:
הרב גידמן ביקר את הרצל פעם אחת, ב-24 בדצמבר 1895, בעת חג החנוכה. הוא הזדעזע לגלות עץ חג מולד גדול בביתו, ומאז לא הגיע שוב למקום ויחסו להרצל הצטנן עוד יותר.
בטרם יצא לאור "מדינת היהודים" בפברואר 1896 שלח הרצל עותק של החיבור לגידמן, שהשיב לו: "קראתי הכל ולא מצאתי מקום לערער". ואולם עם פרסום "מדינת היהודים" ניתק הקשר ביניהם. לאורך הקשר בין הרצל לגידמן, שנמשך כמעט שמונה חודשים – מאז מכתבו הראשון אליו ועד לאחר פרסום "מדינת היהודים" בחודש פברואר 1896 – ניסה הרצל לשכנעו לתמוך ברעיונותיו; ואכן, עולה כי היו פעמים שבהם הביע גידמן התלהבות מהם. ואולם, כשנה לאחר תחילת המגעים בין הרצל לגידמן, ב-14 במאי 1896, רשם הרצל ביומנו כי גידמן עזבו.
ב-17 באפריל 1897 פרסם גידמן קונטרס אנטי-ציוני בשם "יהדות לאומית" (Nationaljudentum), ובו ביקר את נטיית הציונות להדגיש את הפן הלאומי שביהדות על חשבון הפן הדתי שבה. הקונטרס זכה לתגובה מנומסת אך תקיפה מצד הרצל בשבועון Österreichische wochenschrift, ובהמשך מצד חברים אחרים בתנועה הציונית.
כתביו

Die Geschichte der Juden in Magdeburg, 1865.
Die Neugestaltung des Rabbinenwesens, 1866.
Sechs Predegten, 1867.
Jüdisches im Christenthum des Reformationszeitalters, 1870.
Jüdisches Unterrichtswesen Während der Spanisch-Arabischen Periode, 1873.
Religionsgeschichtliche Studien, 1876.
Geschichte des Erziehungswesens und der Kultur der Abendländischen Juden (3 vols.) 1880-1888.
Nächstenliebe, 1890.
Quellenschriften zur Geschichte des Unterrichts und der Erziehung bei den Deutschen Juden, 1894.
Das Judenthum in Seinen Grundzügen und nach Seinen Geschichtlichen Grundlagen Dargestellt, 1902.
Das Judenthum im Neutestamentlichen Zeitalter in Christlicher Darstellung, 1903.
כתביו > כתביו שהופיעו בעברית

התורה והחיים בארצות המערב בימי הבינים (תרגום אברהם שלום פרידברג), ורשה, תרנ"ז-תרנ"ט
יהדות לאומית (מגרמנית: מרים די-נור; מבוא: רוברט ויסטריך), ירושלים, תשנ"ה
תרגום המילים היווניות והלטיניות שבמדרש פסיקתא רבתי, נספחו למהדורתו של מאיר איש-שלום, וינה, תר"מ
לקריאה נוספת

ראובן בריינין, לוח אחיאסף, תרנ"ו, עמ' 214-218
מרדכי אליאב, הרצל והציונות בעיני מוריץ גידמן, בתוך: הציונות ז', 1981, עמ' 399–425
תאודור הרצל, עניין-היהודים – ספרי יומן, א-ג, מהדורת ונקרט-היימן, ירושלים, 1997 – על רבני המחאה ותגובה לגידמן
יוסף פרנקל, "בין הרצל לגידמן", שיבת ציון 4 (תשט"ו-תשט"ז), עמ' 100–114
Robert S. Wistrich, "Zionism and its religious critics in fin-de- siècle Vienna", Jewish History, Vol. 10, No. 1, March 1996
Joseph Fraenkel, "Moritz Gudemann and Theodor Herzl", Yearbook of the Leo Baeck Institute, 11, 1966, pp. 67-82. (באנגלית)
הערות שוליים

↑  עסטרייך-אונגארן, המגיד, 20 במרץ 1872
↑  הרצל, כתביו, ב, עמ' 64 (היומן, א, 11 ביוני 1895. מובא אצל: יוסף שלמון, "הרצל והאורתודוקסיה".
↑  מובא בתוך: ראובן הכט (עורך), בתקוע השופר: הרצל, דמותו פועלו ומבחר כתבים, מולדת, 1999, עמ' 573.
↑  Robert S. Wistrich, Die Juden Wiens im Zeitalter Kaiser Franz Josephs, Böhlau Verlag, 1999. עמ' 386.
↑  הרצל, כתביו, ב', עמ' 259. מובא אצל יוסף שלמון, "הרצל והאורתודוקסיה".
↑  בנימין זאב הרצל, "היהדות הלאומית" של ד"ר גידמאן, באתר פרויקט בן-יהודה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262092105171  PLWABN: 9810599552905606  BnF: cb15618927j (data)  CiNii: DA06814354  GND: 116909234  ISNI: 0000 0000 8079 9078  LCCN: n86024172  NKC: zmp2013794054  NLA: 35795715  NTA: 071179143  RERO: 02-A003335343  SELIBR: 58488  SUDOC: 121720349  Trove: 1091311  VcBA: 495/189416  VIAF: 334464   WorldCat (עם VIAF): 334464
נחמה פוחצ'בסקי

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1869 ברסט, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 במאי 1934 (בגיל 65) ראשון לציון, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית עלמין גני אסתר 
 בן או בת זוג:  יחיאל מיכל פוחצ'בסקי 
 
נחמה פוחצ'בסקי
נחמה פוחצ'בסקי
נחמה פיינשטיין-פוחצ'בסקי (ט"ו בניסן ה'תרכ"ט, 27 במרץ 1869, בריסט – ז' בסיוון ה'תרצ"ד, 21 במאי 1934, ראשון לציון) הייתה איכרה, סופרת, שופטת וסופרז'יסטית, מחלוצות ראשון לציון. כתבה מאמרים בעייני ציבור וכן סיפורים ורשימות מחיי הארץ תחת שם העט נֶפֶ"ש (קרי, נחמה פיינשטיין, שם נעוריה).
ביוגרפיה

נולדה ב-1869 בבריסק שבאימפריה הרוסית. בהיותה בת תשע עברה משפחתה לעיר צריצין שבדרום רוסיה. בגימנסיה התאהב בה בן אצילים רוסי. אביה חשש מכך וגם הסתייג מהשפעת התרבות הרוסית, ולכן הוציאה מהגימנסיה ושכר עבורה מורה פרטי יהודי – ר' ברל'ה. בנעוריה התכתבה עם יל"ג, שכתביו השפיעו עליה עמוקות. היא שלחה לו משיריה, והוא עודדה:
שלום לך בתי תמתי נחמה באשר את שמה. לבבתיני במכתבך הנחמד אשר נוראות נפלאתי עליו, האמת אגיד כי כמעט לא אאמין לדבריך כי נערה בת 16 שנה את וכי בשנתיים ימים למדת את שפתינו הקשה עד כדי לכתוב בה מכתב ארוך ערוך בטוב טעם ודעת כזה. אשרי הוריך כי נתן להם ה' בת משכלת כזאת ואשרי האיש אשר תיפול היא לו חבל בנעימים. כי נכון לבי בטוח, כי ככשרונותייך כן מידותייך וכשם שהיית תלמידה ותיקה כן הנך בת טובה וכך תהיי, בהגיע תורך, גם אשה טובה ואם טובה ואז תהיינה חכמתך ודעתך כענקים לגרגרותייך והיית תפארת הבנות ובך יתפאר ישראל.
בגיל 17 חזרה לבריסק והצטרפה לתנועת חיבת ציון. בשנת 1889 נישאה ליחיאל מיכל פוחצ'בסקי, מפעילי חיבת ציון ומבני בריסק. הוא היה אחד מששת המדריכים החקלאיים הראשונים ששלח ארצה הברון רוטשילד, והיא עלתה עמו. עמו עבדה במשק ובכרם בראשון לציון.
ביתה היה הבית השני בראשון לציון (אחרי ביתו של דוד יודילוביץ) בו דברו עברית. הוא היווה מקום מפגש תרבותי לצעירי המושבה ולסופרים עברים. שני ילדיה הראשונים נפטרו בצעירותם. בשנת 1896 נסעה לרוסיה עם עשהאל בנה, ואילו יחיאל מיכל נשאר בארץ. היא שבה לאחר שנה וחצי ולימים נולדה בתם - אפרת.
היא הקימה את "חברת לינת-צדק" שיועדה להלנה של עוברי אורח ופועלים עניים. חברה זו התפתחה לחברת סעד לנצרכים ולחולים. הקימה את אגודת דבורה ללימודי עברית לנשים. הייתה ממקימות האגודה הראשונה בארץ ישראל לשוויון זכויות לאשה (התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל).
בשנת 1909, כאשר הגיעו משפחות תימניות לראשון לציון, סייעה להן פוחצ'בסקי להתאקלם. היא נקראה בפיהם "אמא של התימנים". היא סייעה בעיקר לנשים, אותן לימדה עברית. בין יצירותיה היו גם כאלו שעסקו בבני העדה התימנית, כמו: "רַק פִּתְקָה…" (מחיי ילדה תימניה), "גלות" ועוד.
בשנת 1919 באספה כללית של המושבה שהתקיימה, הוחלט לתת זכות בחירה לתימנים (הפועלים) ולנשים. בהחלטה שוריין מקום לשתי הנשים הראשונות שתקבלנה את מספר הקולות הרב ביותר מבין הנשים ולהכניסן לוועד ללא קשר למספר הקולות שיקבלו הגברים. התוצאה הייתה מפתיעה ונחמה פוחצ'בסקי זכתה במספר הקולות הרב ביותר. על פי התקנון, חבר הוועד שזוכה במספר הקולות הרב ביותר מוכתר כיושב ראש הוועד, ולפיכך הייתה נפ"ש צריכה להיות האשה הראשונה שתעמוד בראש ועד של מושבה, אלא שככל הנראה הגברים במושבה סירבו לקבל את התוצאה, וטענו שזה עתה הסתיימה מלחמת העולם הראשונה ומלאכת הניהול, בתקופה זו - מורכבת  ולכן חייב לנהל את המושבה רק מישהו עם ניסיון קודם. פוחצ'בסקי הסכימה לוותר על ראשות הוועד והסתפקה בתפקיד "חברת ועד" אך התנתה את הוויתור בתנאי שהיא תקבע מי יבוא במקומה. לתפקיד נבחר על פי המלצתה, מועמד שלא היה זה שהיה שלישי ברשימה אחריה ואחרי עדינה כהנסקי (שזכתה במקום השני).
בבחירות לאספת הנבחרים שנערכו ב-19 באפריל 1920 נבחרה כאחת מחמש הצירות של התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל. בסך הכול באותן בחירות נבחרו 14 נשים מתוך 314 צירים.
סיפורה של חמדה בן-יהודה "אותן הציפורים", העוסק בביקורים אצל איכרה בשם נחמה, מדבר על פוחצ'בסקי, שהייתה ידידתה.
יצירתה וכתביה

כתיבתה מאופיינת במחאה על מצב הנשים ביישוב. היא מאופקת ומכילה בדרך כלל דיאלוג פנימי נואש. היא עוסקת בדרך כלל בנשים מדוכאות, אך גם בגברים חלשים ומנוצלים.
ביהודה החדשה (יפו תרע"א 1911), בהוצאה עצמית - אוסף של עשרה סיפורים אשר שם דגש על האשה המזרחית, ובפרט התימניה, המוצגת כקרבן וכאובייקט של הגבר ושל הקהילה התימנית.
בלעדיה (רשימה) (תרע"ג, 1913), אודיסה, הוצאה מיוחדת מתוך השילוח כרך כ"ח.
בכפר ובעבודה (1930), בהוצאת הדים - אוסף סיפורים המתמקד בנשים אשכנזיות משכילות, המדוכאות אף הן על ידי גברים - באופן פרטי וכציבור. עורכי ההוצאה, אשר ברש ויעקב רבינוביץ, היו מנותני הטון הספרותי של התקופה.
פרסמה אצל אליעזר בן-יהודה ב"האור" ובגיליון השלישי של "עולם קטֹן" - העיתון העברי הראשון לילדים (יצא לאור ב-1893–1894).
פרסמה ב"הפועל הצעיר".
פרסמה ב"המליץ": ב-1889 מאמר הקורא לחינוך והשכלה לבנות. ב-1890 וב-1893 מאמרים המתארים את חייה בארץ ישראל ואת מסעה הראשון לירושלים.
פרסמה סיפור ב"התקופה" ב-1923.
פרסמה את הסיפור "פלורה ספורטו" ב"החרות" בפברואר 1914, תחת שם העט "בת צבי".
פרסמה את הסיפור תחת האתרוג בפרויקט בן-יהודה.
בעריכת יוסף אורן, בוסתן הראשונים (1989) - אנתולוגיה של סופרי ראשון לציון.
במדרון: רומן ארצישראלי (2004) - נכתב ככל הנראה בשנים 1925–1930, העריכה וההוצאה לאור בוצעה על ידי ניניה, ד"ר אורה נחמה עשהאל ועצמון יניב פוחצ'בסקי, נכדי בנה עשהאל.
כתבי נחמה פוחצ'בסקי בפרויקט בן-יהודה
סיפורי נשים בנות העלייה הראשונה בחרה והתקינה יפה ברלוביץ.
שאני אדמה ואדם סיפורי נשים עד קום המדינה בחרה, ההדירה והוסיפה אחרית דבר יפה ברלוביץ.
אעברה נא בארץ מסעות בארץ ישראל של אנשי העלייה הראשונה אספה וערכה יפה ברלוביץ ההדיר רחבעם זאבי.
הרומן "במדרון" וזיקתו לברנר יוסף אורן מעוף ומעשה כתב עת לעיון ולמחקר אחוה המכללה האקדמית לחינוך, תשס"ה 2004 ,233
קול עלמה עבריה כתבי נשים משכילות במאה התשע-עשרה, בעריכת טובה כהן ושמואל פיינר, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
סיפור קצר שפרסמה אסונה של אפייה בנוגע ליחסים האשכנזיים-מזרחים בארץ אחרי העלייה יצא בתוך אוסף של סיפורים קצרים שלה ושל סופרים אחרים שנקרא קול אחר.
הנצחתה

בראשון לציון, בסמוך לבית הכנסת הגדול, במקום בו הייתה בעבר שכונת התימנים, מצוי רחוב הנקרא על שמה.                                                    בחודש פברואר 2016 הנפיק דואר ישראל בול על שמה, בסדרת "נשים פורצות דרך".
לקריאה נוספת

יפה ברלוביץ, קול המלנכוליה כקול המחאה: עיון ביצירתה של נחמה פוחצ'בסקי מהמספרות הראשונות בארץ ישראל, אשנב לחייהן של נשים בחברות יהודיות', עורכת יעל עצמון, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר, 1995, עמ' 325–336
יפה ברלוביץ, בית משפט של אישה אחת: סיפורה של נחמה פוחצ'בסקי כהיסטוריה מקומית של נשים (ראשון לציון 1934-1889), חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה, נשים, זכויות ומשפט בתקופת המנדט, עורכים: אייל כתבן, מרגלית שילה, רות הלפרין קדרי, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"א 2010, עמ' 325–371
יפה ברלוביץ, להמציא ארץ, להמציא עם תשתיות ספרות ותרבות ביצירה של העלייה הראשונה, הוצאת הקיבוץ המאוחד
נורית גוברין, נפ"ש מראשון לציון הומיה, מלאת, א' (תשמ"ג), עמ' 285
נורית גוברין, נפ"ש מראשון לציון הומיה, דבש מסלע, מחקרים בספרות ארץ ישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ט/1989 עמ' 114–171
נורית גוברין, נחמה פוחצ'בסקי, בתוך: קריאת הדורות. ספרות עברית במעגליה, כרך ג', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ח/2008, עמ' 317 - 322. תוספות ועדכונים למחקר: "נפ"ש מראשון לציון הומיה"
נורית גוברין, בול נחמה - עם הופעת בול לזכרה של נחמה פוחצ'בסקי, בתוך: קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה, כרך ז', הוצאת כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט / 2019
מירה כהן, "נפ"ש ראשונית", הוצאת חממה ספרותית/סטימצקי, 2013
אורלי לובין, 2001: "נחמה פוחצ'בסקי: האליבי של המקרי". בתוך: שילה, מרגלית, רות קרק, גלית חזן רוקם (עורכות). העבריות החדשות: נשים ביישוב ובציונות בראי המגדר. ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי. עמ' 333–346
אורלי לובין, אשה קוראת אשה, הוצאת אוניברסיטת חיפה/זמורה ביתן
גרשון שקד, הסיפורת העברית 1880–1980 [ב] בארץ ובתפוצה, הוצאת הקיבוץ המאוחד-בית הוצאה כתר, תשמ"ג, עמ' 44
דוד יודילוביץ, ראשון לציון התרמ"ב-התש"א, ראשון לציון 1941, עמ' 522
אייבי סישל ומירי בר-זיו לוי, תרומתן של נשות העלייה הראשונה לבניית קהילת דוברי עברית בראשון לציון, קתדרה 169 (תשע"ט), עמ' 75–108
יפה ברלוביץ (עורכת), רחבעם זאבי (מהדיר), אעברה נא בארץ, מסעות בארץ ישראל של אנשי העלייה הראשונה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ב, עמ' 296–341
הערות שוליים

1 2  Israel Preker, בזכותה: האישה שדרשה קול שווה לנשות היישוב העברי, באתר הספרנים, ‏2021-01-20
↑  יפה ברלוביץ, אעברה נא בארץ: מסעות אנשי העלייה הראשונה, משרד הבטחון, 1992, עמ' 297
↑  רק פתקה... / נחמה פוחצ'בסקי - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  גלות / נחמה פוחצ'בסקי - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org
↑  אורי רוזנברג, 155 – על אתרוגים, איצטרובלים ומלחמות היהודים, באתר נוֹשָׁנוֹת, ‏23 בספטמבר 2022
↑  נחמה פוחצ'בסקי (עם הקדמה מאת אלון שלו), ‏"מראשון-לציון ועד מרג'-עיון" [הוצאה מוגהת ומוערת עם השמטת קטעים פחות משמעותיים], השילוח, 9, אפריל 2018
↑  נורית גוברין, בול נחמה, באתר סלונט, ‏10 ביוני 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521174105171  BnF: cb14587715w (data)  ISNI: 0000 0000 6658 2868  LCCN: no2004069367  VIAF: 54394886   WorldCat (עם VIAF): 54394886
נמר המדבר

| נמר המדבר |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 מצב שימור: סכנת הכחדה חמורה סכנת הכחדה חמורה (CR) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי חתול
משפחה:: חתוליים
סוג:: פנתר
מין:: נמר
תת־מין:: נמר המדבר
שם מדעי
 Panthera pardus nimr ‏המפריך ואהרנברג, 1833
תחום תפוצה


הנמר הורדוס בנחל צאלים
נמר המדבר או נמר ערבי (שם מדעי: Panthera pardus nimr) הוא תת-מין של הנמר. נמר המדבר הוא הנמר הקטן ביותר בעולם, ואורכו כ-160–180 סנטימטר. צבע פרוות הגב צהוב בהיר ועליה שזורות חברבורות שחורות, מראה שמקנה הסוואה טובה בנוף המדברי בו הוא חי. זנב הנמר ארוך מאוד, ובזמן הליכה הוא מורם לרוב למעלה באופן שחושף את צידו התחתון שצבעו לבן. הזכרים שוקלים בממוצע 30 קילוגרמים, והנקבות כ-20 קילוגרמים. בעקבות גודלו הקטן, נמר המדבר יעדיף טרף קטן בהתאמה. תזונתו מורכבת משפני סלע, ארנבות, יעלים, חוגלות, מכרסמים וחיות קטנות אחרות.
האוכלוסייה העולמית של נמר המדבר נאמדת ב-200–230 פרטים. קיומם של נמרים במדינת ישראל היה ידוע למעטים, בעיקר לתושבים בדואים בנגב ובמדבר יהודה. בשנת 1982, נתגלה מחדש במדבר יהודה. אוכלוסייה זו נחקרה רבות על ידי הזואולוג גיורא אילני. אף על פי שבשנות ה-80 אוכלוסיית הנמרים שם מנתה כתשעה פרטים והוגדרה כיציבה, היא הידלדלה. המחקר האחרון על אוכלוסיית הנמרים בישראל נערך בשנים 2002–2003, והעריך לפי דגימות DNA אוכלוסייה של 8 נמרים. עם זאת, לפי בני שלמון, מנהל מרכז יונקים של החברה להגנת הטבע, יש עדויות לקיום נמרים בגאון הירדן, ברמת הגולן ובגבול לבנון. לדעתו בשטחים המפורזים, ובפרט בגאון הירדן העשיר בצמחייה, במים ובטרף, הסיכון עבורם קטן בשל מיעוט הפעילות האנושית.
תכונות והתנהגות

תת-המין המצוי בישראל הוא מן הנמרים הקטנים בעולם. משקלו של הזכר אינו עולה על 40 קילוגרם ומשקלה של הנקבה מגיע עד 25 קילוגרם. צבע פרוות הגב צהוב בהיר ועליה שזורות חברבורות שחורות, מראה שמקנה הסוואה טובה בנוף המדברי בו הוא חי. זנב הנמר ארוך מאוד, ובזמן הליכה הוא מורם לרוב למעלה באופן שחושף את צידו התחתון שצבעו לבן. הזכר גדול מהנקבה ומבנה גופו כולל ראש וצוואר רחבים במיוחד.
הנמר מצטיין בגמישות אקולוגית רחבה ומסוגל לחיות בסביבות השונות, כל עוד ניתן למצוא בהן טרף. הנמר חי בבדידות ונחשב לפעיל לילה בעיקר, אך הוא מסוגל לשחר לטרף גם בבוקר ובשעות אחר הצהריים, אם החום אינו עולה על 32 מעלות. נמרי הר הנגב מתקיימים באזורים מבותרים המאופיינים בעושר במזון ובמחסות המשמשים ללינה או מארב לטרף. יעלים, שפני סלע ודורבנים מהווים את עיקר מזונם, והם ניצודים על ידי הנמר בשיטה של התגנבות ומארב. שיטת ציד זו מכתיבה את אורח החיים היחידאי של הנמר. שטחי המחיה של הנמרים משתרעים על מאות קילומטרים רבועים ובעת החיזור משוטט הזכר על פני מרחקים גדולים. לזכר טריטוריה המכילה עד שלוש טריטוריות של נקבות. הנמרים מסמנים את תחומם על ידי שתן, גללים ושאגות. מלבד מפגשים אקראיים נדירים בין פרטים, נוצר קשר בלתי מחייב בן יומיים-שלושה בין הזכר לנקבה בעונת הרבייה בלבד. בתום פרק זמן זה ואחר ההזדווגות, נפרד הזכר מן הנקבה וזו תטפל לבדה בצאצאים מבלי שהזכר ישתתף בגידולם.
המיוחד לנמרה הוא הביוץ, תופעה המכונה "ביוץ מושרה", שבה שחרור הביצית מהשחלה לרחם נעשה כתוצאה מההזדווגות עצמה. הנמרות מיוחמות בכל חודשי השנה, ובימי הייחום הן מסמנות את שטחן: שורטות עצים, מתגלגלות בשתן, מתחככות בסלעים ורובצות ליד הזכרים כשזנבן מורם ואחוריהן מוגבהים. הייחום עצמו נמשך 5–7 ימים, בדרך כלל לאחר יום מראה הזכר עניין בנקבה והם מזדווגים 200–300 פעמים ב-4 ימים לערך, בממוצע כל 13.5 דקות, ההזדווגות אורכת כ-20–30 שניות, במהלכה הזכר מפעיל לחץ ומעין קוצים באיבר מינו המפעילים את מערכת הביוץ של הנקבה. נראה כי בכך מבטיחה הנקבה כי הזכר שאיתו היא מזדווגת ומעמידה צאצאים הוא חזק ובריא. אם הנקבה לא מתעברת לאחר מספר ימים היא יכולה לנסות שוב. משך ההיריון הוא כשלושה חודשים ובהמלטה ממוצעת יש שגר של גור אחד או שניים.
אוכלוסיית נמרי המדבר קיימת כיום רק בתימן, עומאן, ערב הסעודית.
שימור תת-המין

אוכלוסיית נמר המדבר הכוללת הכילה בעבר 200–230 פרטים, וכיום נמר המדבר מוגדר כמין שנמצא בסכנת הכחדה חמורה. מלבד בישראל, נמר המדבר היה נפוץ בכל רחבי ארצות ערב. באיחוד האמירויות קיים גרעין רבייה של נמרים, וכך גם בעוד מספר מקומות בודדים בערב הסעודית. אוכלוסייתו הגדולה ביותר נמצאת בעומאן, ואחריה נמצאת אוכלוסיות נמרי המדבר שבערב הסעודית.