עדה רפפורט-אלברט
מחקריה של רפפורט-אלברט > נשים בחסידות ובשבתאות

נושא מרכזי נוסף במחקריה של רפפורט-אלברט הוא מעמדן של נשים בזרמים המיסטיים של היהדות (בין השאר חסידות ושבתאות).
במאמר "On Women in Hasidism, S. A. Horodecky and The Maid of Ludmir Tradition" ("על הנשים בחסידות: ש"א הורודצקי ומסורת הבתולה מלודמיר") פתחה רפפורט-אלברט למעשה את הדיון הביקורתי במציאות ההיסטורית של הנשים בחסידות בזיקה למסורות העממיות על הבתולה מלודמיר. בספרו "החסידות והחסידים" עסק הורודצקי בקצרה בנשים ובמעמדן בחסידות. הוא כתב כי הנשים זכו למעמד של "שוויון גמור" בחסידות הבעש"טיאנית, ותפיסה זו החזיקה מעמד במשך שנים רבות כמוסכמה מחקרית. רפפורט-אלברט עושה שימוש בגישה זו של הורודצקי לדיון מעמיק יותר בנושא. הורודצקי מציג מספר ביטויים למעמדן השווה של הנשים: חיזוק מעמד הנשים בקהילה ובחיי המשפחה, בכך שהבעל ואשתו היו בעלי זיקה שווה לצדיק; כתיבת ספרות המיועדת לנשים ביידיש, ובכך נפתחו שערי הלמדנות בפני הנשים; הנשים בחסידות יכלו להיות אפילו לצדיקים, בעלות השפעה ויוקרה כצדיקים הגברים. רפפורט-אלברט עברה על ראיותיו של הורודצקי, והתאמצה על מנת להפריכן. טענתו העיקרית, שהחסידות ידעה להכיל אפשרות של מנהיגות דתית נשית, נדחתה על ידיה בצורה מלאה. היא טוענת, שלמרות קיומן של דמויות נשיות בעלות כוח בתולדות החסידות, התפיסה של נשים המנהיגות בזכות עצמן מעולם לא נתפסה כלגיטימית באידאולוגיה החסידית. כדוגמה היא עושה שימוש בפרשת "הבתולה מלודמיר", היא חנה רחל ורבמאכר. על פי המסופר, זכתה למעמד של צדיק חסידי, וניהלה "חצר" משל עצמה, עד להתערבותו של רבי מרדכי מטשרנוביל, שחשד שנשמתו של צדיק התגלגלה לגופה, והיא נאלצה להינשא ולהפסיק עם פעילותה. לימים התגרשה, ייתכן שפעמיים, ועלתה לארץ ישראל. אף שהורדצקי ואחרים בעקבותיו רואים בסיפור הוכחה לרוח השוויונית של החסידות, רפפורט-אלברט קובעת נחרצות כי זהו אינו סיפור של הצלחה, אלא של כישלון מובהק. היא מגדירה את המקרה כ"סיפורה של סוטה חברתית, שכישלונה משרת היטב את האינטרס השמרני בה בשעה שהוא דוחה על הסף את הפוטנציאל המהפכני הגלום בו. הכישלון מבצר דווקא את הגבולות שאותם רצתה הבתולה לחצות, וודאי שאיננו ממוטט אותם". בסופו של המאמר היא טוענת נחרצות שהחסידות קיבלה על עצמה את כל תפיסות היהדות הרבנית הקלאסית בנוגע לנשים. גם כאשר התייחסו בדורות המאוחרים יותר של החסידות לנשים כמאגר שניתן לנצלו למאבק בהליכי חילון ומודרניזציה, היה זה כחלק מתפקידן המסורתי, כפי שהיא מסבירה בסוף המאמר. דוד אסף ועמנואל אטקס הגדירו את המאמר "פורץ דרך בחקר מעמד האישה בחסידות", והוא צוטט פעמים רבות.
בעקבות עיסוקה בנשים בחסידות, פנתה רפפורט-אלברט לעסוק גם במעמדן של הנשים בתנועה המיסטית השבתאית. היא עסקה בנושא במאמר "על הנשים בשבתאות", שעליו התבסס ספרה האנגלי "נשים והמינות המשיחית של שבתי צבי: 1666–1816" (Women and the Messianic Heresy of Sabbatai Zevi: 1666--1816). במאמר היא קבעה כי בשבתאות, לראשונה בתולדות המיסטיקה היהודית, ניתן לראות את ניצניה של אידאולוגיה שמיצבה נשים וגברים כשווי ערך. הסימן הראשון למעמדן המיוחד של נשים, כותבת רפפורט-אלברט, הוא בהשתתפותן רחבת-ההיקף בתופעת הנבואה ההמונית, שבמהלכה נתקפו רבות בטרנס אקסטטי והכריזו על משיחיותו של שבתי צבי; חלקן אף הוציאו מפיהן דברי קבלה שלא היה ביכולתן לדעת. התפרצויות נבואיות אלו הרשימו את הצופים, ונתפסו כאחד הסימנים המרכזיים לשליחותו המשיחית של שבתי צבי. התופעה הייחודית נמשכה גם לאחר שהמיר צבי את דתו, הן בקרב מאמיניו והן בחצרו של יעקב פרנק. לבסוף התמזגה התופעה בזהות האישיות המשיחית עצמה, כפי שהיא מתבטאת בדברי אברהם מיכאל קרדוזו. היא מוכיחה כיצד העצימה השבתאות את מעמד הנשים: מצד אחד באמצעות הפרישות המינית, שנתפסה אולי כדרך לגיטימית להתקרבות לאל, בדומה לתפיסה שרווחה בנצרות ובאסלאם, אך לא ביהדות עד תקופה זו; ומצד שני מביאה מקרים רבים בהם נעשה שימוש במעשי פריצת גדרי עריות, שבהן לקחו חלק פעיל הנשים, כחלק מתפיסת עבירות ככלי לתיקון. כמו כן, מראשית דרכה קבעה השבתאות כי מרכזה של העשייה הדתית אינו קיום המצוות, אלא האמונה במשיח שבתי צבי, שתביא את הגאולה. לנשים אמנם לא היה חלק מרכזי בפולחן המסורתי, אך באמונתן לא נפלו מהגברים.
רפפורט-אלברט עמדה על מקורות ההשפעה לתפיסה זו של שבתי צבי, שהכריז על רצונו לשחרר את הנשים מן החטא הקדמון ומן השעבוד לבעליהן. חוסר היציבות הרב באימפריה העות'מאנית באותו זמן הוביל לתודעת משבר מתמדת, והשפעת חברת האנוסים – שעזבו את ספרד ונשים מילאו בה תפקיד חשוב בשמירת הזיקה ליהדות – הורגשה היטב. מקור השפעה נוסף הוא ספר הקנה, שייתכן שביקורתו על הדרת נשים ממצוות (אף שהספר דוחה את הביקורת בסופו של דבר) חידדה אצל צבי את הבעייתיות שבמעמד הנשים. שבתי צבי ראה עצמו כמוביל עם ישראל אל אחרית הימים, שעל פי דרשות חז"ל ישתנו בה סדרי עולם ואולי אף יתבטל החיוב לקיים מצוות. גם בתפיסתו של יעקב פרנק, שלפיה מול אלוהים עומד "האח הגדול" ולידו "עלמה", "מלכה" או "בתולה", והם מוקפים ישויות מטפיזיות המתחלקות לנקביות ולזכריים בשווה. אם לסכם, זיהתה רפפורט-אלברט שתי מגמות שעיצבו את החזון הנשי השבתאי: שוויון, המאפשר נטילת חלק בריטואלים הדתיים; וליברטניות, הקוראת לפריקת עול המסורת, בעיקר בתחום יחסי המין. אותה פריקת עול, בעיקר בתחום גדרי העריות, היא שמנעה מהמהפכה הנשית לגלוש אל החסידות, שינקה רבות ממקורות ההשפעה הקבליים של השבתאות.
מחקרה בתחום ההגות השוויונית השבתאית בא לידי ביטוי גם בפרסום של כתב יד (כולל תרגום לעברית, מבוא והערות), שמוצאו בחוג מאמיני פרנק בפראג של ראשית המאה ה-19 - "דבר מה אל המין הנשי". בהקדמתה הצביעה, באמצעות דמותו של המחבר, אריה חנוך הניג פון הניגסברג, שהיה משכיל ופרנקיסט, על הקשר בין השבתאות המהפכנית בשדה היהודי לבין החילון, הרפורמה והמודרניזציה, על פי הצעתו של גרשם שלום בזמנו. אף שהושפע מן הנאורות האירופית לא אימץ פון הניגסברג את התפיסה הפמיניסטית הכוללת תכונות אופי ייחודיות לנשים: הוא סבר שמספר תכונות מתבטאות אצל נשים בצורה מולדת, ובראשן החושניות, והוא שאף לשחרר את החושניות הנשית מכבלי הצניעות והמוסר המקובל.