אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת
רקע ותכנון

היסטוריית התכנון המוקדמת של סדרת קווין אליזבת אינה ידועה היטב מכיוון שלא שרדו רישומים רבים בתיקי האדמירליות. כאשר וינסטון צ'רצ'יל מונה ללורד הראשון של האדמירליות באוקטובר 1911, הספינות של התוכנית הימית של 1911–1912, ארבע אוניות המערכה מסדרת איירון דיוק וסיירת המערכה אה"מ טייגר הוזמנו ועבודות תכנון ראשוניות החלו בסדרת אוניות המערכה החדשה שתוכננה לתוכנית הימית של 1912–1913. כל סדרה קיבלה ייעוד אלפביתי משלה, כאשר איירון דיוק הוא MIV, האיטרציה העיקרית הרביעית של Design M. יש להניח שהאוניות המשופרות בשנים 1912–1913 היו Design N, אך לא נמצאו פרטים עליהן ברישומי האדמירליות. האות O לא הייתה בשימוש בתקופה זו. ההיסטוריון הימי נורמן פרידמן מאמין ש-Design P הייתה ספינה איטית חמושה בעשרה תותחי 15 אינץ' (381 מילימטרים) המבוססים על התייחסות חולפת בהיסטוריה הרשמית של הבנייה הימית במהלך מלחמת העולם הראשונה, לפיה ספינה כזו הייתה מבשר לסדרת קווין אליזבת.
צ'רצ'יל ולורד הים הראשון בדימוס, אדמירל הצי לורד פישר התכתבו ארוכות במהלך תקופה זו ותמכו בספינה מהירה (כנראה 28 קשר (52 קמ"ש) חמושה בשמונה תותחים ומשוריינת כמעט כמו אוניית מערכה, משהו שלעיתים כונה "סופר-לאיון", בהתייחסו לסיירת המערכה אה"מ לאיון. פרידמן מאמין שמנהל הבנייה הימית (DNC), סר פיליפ ווטס, הגדיר את הרעיון של פישר כ-Design Q, כאשר גרסה איטית יותר היא סדרת קווין אליזבת כ-Design R. "השמדת הניירות אולי הסתירה את המציאות שבמקום להיות התקדמות מרהיבה על אוניות מערכה קודמות, אוניות סדרת קווין אליזבת היו גרסה איטית של ספינה שפישר וכנראה צ'רצ'יל מאוד רצו. חלק ניכר מהעדויות המקוטעות לספינה המהירה נמצאות במכתביו של פישר לצ'רצ'יל."
המשימה הטקטית של ספינות אלו מתוארת כמהירות דיים כדי לתמרן לתפוס את ראש המערך הטורי של האויב ולרכז נגדו אש, אך הן נועדו למעשה למנוע מסיירות המערכה הגרמניות, שהיו משוריינות בכבדות יותר מהמקבילות הבריטיות שלהם, מלעשות את אותו הדבר לצי הבריטי. תזכיר מצ'רצ'יל לתת אדמירל גורדון מור, לורד הים השלישי, ב-27 באוקטובר 1912, קבע "המהירות והכוח של קווין אליזבת מספיקים כדי להגן על צי הקרב מפני כל תנועת איגוף של סיירות מערכה גרמניות.
בהשפעת פישר, צ'רצ'יל הורה על פיתוח תותח BL ‏15 אינץ' Mk I בקליבר 42 תוך שימוש בשם הקוד "14 אינץ' ניסיוני" בינואר 1912. זו הייתה החלטה מסוכנת שכן פיתוח של תותחים כבדים חדשים והצריחים שלהם היה בדרך כלל פרויקט רב שנתי, וכישלון יעכב מאוד את השלמת הספינות. צריח התותח הראשון נוסה בהצלחה ב-6 במאי 1914, וככל הנראה גרם לרווחה רבה של האדמירליות.
האדמירליות החליטה על תכנון קווין אליזבת ב-15 ביוני 1912, כאשר ההחלטה אם הם ישתמשו אך ורק במזוט נדחתה לפגישה הבאה. הפגישה הזו בטח התרחשה זמן קצר לאחר מכן, כי התכנון שקיבל את חותמת המועצה למחרת כלל הנעה המבוססת על נפט. התכנון לא עבר אופטימיזציה לשריפת נפט במקום פחם ולמכלי הדלק היו דרישות שונות מאלה של מחסני הפחמים שתוכננו קודם לכן. יוסטס טניסון ד'איינקור, ה-DNC שעקב אחר ווטס, העריך שהשינוי בשלב מאוחר כל כך בתהליך התכנון עלה בתפוסה של 300 טונות ארוכות (300 טונות) שניתן היה לנצל טוב יותר. כדי להבטיח אספקת נפט בזמן מלחמה, צ'רצ'יל ניהל משא ומתן על אמנת הנפט האנגלו-פרסית.
פישר גם האמין שספינות 1912–1913 צריכות להיות כולן סיירות מערכה במקום השילוב הרגיל של שלוש אוניות מערכה וסיירת מערכה. צ'רצ'יל הסכים איתו בתחילה, אך שוכנע לחזור לתוכנית המקורית, למרבה זעמו של פישר. בהתחשב במהירותן של הספינות החדשות, הצפויה ל-25 קשר (46 קמ"ש; 29 מייל לשעה), הוחלט שלא יהיה צורך בסיירת המערכה ובמקום זאת תיבנה אוניית מערכה רביעית. כאשר המדינות המלאיות המאוחדות הציעה לממן אוניית ראשה נוספת, האדמירליות החליטה להוסיף יחידה חמישית לסדרה, אה"מ מלאיה.
במובנים מסוימים, הספינות לא ממש מילאו את הדרישה התובענית ביותר. הם סבלו מעודף משקל חמור, כתוצאה מכך השוקע היה מוגזם והם לא הצליחו להגיע למהירות המרבית המתוכננת של 25 קשרים. במקרה זה, השילוב של דלק ועוד דוודים סיפק מהירות שירות של כ-24 קשר (44 קמ"ש; 28 מייל לשעה), עדיין שיפור מהותי במהירות אוניות המערכה המסורתי של 21 קשר (39 קמ"ש; 24 מייל לשעה) ומהירות מספיק כדי להיחשב כאוניות המערכה המהירות הראשונות. לאחר קרב יוטלנד האדמירל ג'ון ג'ליקו שוכנע שהספינה האיטית ביותר בסדרה זו הייתה טובה רק לכ-23 קשר (43 קמ"ש; 26 מייל לשעה), הוא הגיע למסקנה שמכיוון שיש לראות זאת כמהירות השייטת, לא יהיה בטוח לסכן אותם בפעולות הרחק מצי הקרב הראשי.