stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלחמה האנגלו–עיראקית
ההתמוטטות העיראקית

במקביל לעלייתם של כוחות הדיוויזיה העשירית צפונה, החליט הגנרל קלארק להתקדם מפלוג'ה מערבה לבגדאד. לפקודתו עמדו כ-1,200 איש, ו-250 אנשיו של גלאב, וזאת אל מול כוח משוער של כ-20,000 עיראקים בבגדאד, אך הוא החליט לנצל את ההצלחה בקרב פאלוג'ה, ולהמר על כך שהעיראקים אינם יודעים עד כמה קטן וחלש כוחו.
ב-28 במאי, בעוד חיילי הדיוויזיה העשירית עדיין רחוקים מאוד מבגדאד, הגיעו חייליו הראשונים של קלארק למבואות בגדאד. במרחק של 18 קילומטרים מבגדאד ערכו העיראקים ניסיון לבלום את הטור, אך כשלו. הופעת הטנקים הבריטים בפרבריה הצפוניים של בגדאד, ב-29 במאי הביאה להתמוטטות כללית של המוראל של המורדים. ב-29 במאי נמלטו אל-כילאני, המופתי, ואנשיהם. אל-כילאני הגיע לאיראן. הציר הגרמני, פריץ גרובה, נמלט אף הוא למוסול. ניסיון אחרון לבלום את הבריטים בתעלת אל-ושאש, בפרבר אל-ושאש (الوشاش) של בגדאד, התבצע ב-30 במאי ונכשל אף הוא.
בתחילה נפוצו שמועות על כוונתם של הגרמנים ושל אנשי אל-כילאני להמשיך בלחימה גם בצפון עיראק, אך אלו התבררו כשמועות שווא. גרובה עצמו נחשב למטרה חשובה, והבריטים הקימו כוח מיוחד בשם "גוקול" שנקרא על שם מפקדו, מייג'ר גוץ', שמטרתו הייתה לתפוס את גרובה. כוח זה, בסדר גודל של אסקדרון של מכוניות משוריינות ושני תותחים, יצא מבגדאד ב-2 ביוני ורדף אחר גרובה עד העיירה קמישלי שבסוריה, שהייתה אז תחת שלטון צרפת של וישי הנייטרלי להלכה. המרדף היה מרדף שווא. גרובה, אל-כילאני, המופתי וקאוקג'י, הצליחו כולם להימלט, ושבו ונפגשו בברלין משם המשיכו בפעולותיהם.
כיבוש בגדאד והפרהוד

לאחר המלטותו של אל כילאני, שלט בבגדאד יונס א-סבעאווי שהיה שר בממשלתו של אל-כילאני, ומגדולי האנטישמים בעיראק. הוא מינה עצמו למושל צבאי, ותכנן טבח ביהודים. עם זאת שלטונו ארך רק שעות ספורות, ואת מקומו החליפה "ועדה לביטחון הציבור" בראשות ראש עיריית בגדאד ארשאד אל עומרי מוחאפז. מוחאפז פנה אל השגריר הבריטי קורנווליס בבקשה להיכנע. ב-31 במאי חתמו העיראקים והבריטים על הסכם שביתת נשק שעיקרו הפסקת פעולות האיבה והעמדת הצבא העיראקי המורד תחת שליטה בריטית. העוצר עבד אל-אילה חזר אל העיר כמנצח ב-1 ביוני 1941.
ההמון העיראקי המוסת, והמאוכזב מתוצאות הלחימה בבריטים, מצא קורבן לזעמו ביהודים, וחולל טבח המכונה בשם הפרהוד. אירועי הפרהוד החלו בבוקר 1 ביוני כאשר באל-כרח' (ערבית: الكرخ, אזור מערב בגדאד), בסביבות גשר אל-ח'ר, הותקפה קבוצת יהודים לאחר ששבה משלחת יהודים נכבדים מקבלת הפנים שנערכה לכבוד שובו של העוצר, עבד אל-אילה בארמון הפרחים (ערבית: قصر الزهور, מאוחר יותר נבנה עליו ארמון "אל-סלאם" של סדאם חוסיין).
הפרעות נמשכו כיומיים, בשעה שכוחות הבריטים חנו מחוץ לעיר על גדת החידקל. השגריר הבריטי בעיראק, סר קינאהאן קורנווליס, סירב להפצרות קציני הצבא הבריטי לאשר להם להיכנס לעיר ולהפסיק את הטבח המתחולל הכוחות הבריטיים נכנסו לעיר רק לאחר הפסקת ההתפרעויות על ידי כוחות עיראקיים הנאמנים ליורש העצר. בשעות אחר הצהריים של 2 ביוני 1941 הטילו הבריטים עוצר על העיר וירו על הפורעים שנותרו.
במשך הפרעות נבזזו ונשרפו חנויות, בתי כנסת ניזוקו וחוללו ספרי תורה. הפורעים ביצעו מעשי אונס וריטוש איברים של תינוקות, נשים וזקנים. בפוגרום נרצחו 179 יהודים, 2,118 נפצעו, 242 ילדים היו ליתומים ורכוש רב נבזז. מספר בני האדם שרכושם נבזז הגיע לכ-50,000.
שליחותו של דוד רזיאל

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נקט האצ"ל בעמדה מתונה כלפי הבריטים. נערכו שיחות בין אישים מן האצ"ל, ערי ז'בוטינסקי ובנימין לובוצקי לבין ברל כצנלסון ואליהו גולומב בדבר שיתוף פעולה בין האצ"ל ובין הנהגת היישוב המאורגן ממנו פרש האצ"ל. במקביל שוחח גולומב עם דוד רזיאל על צירופו של האצ"ל להגנה. הסכמים אלו לא יצאו לפועל, והאצ"ל המשיך לנקוט עמדה עצמאית. גם במסגרת עצמאית זו התגייסו אלפים מאנשיו לצבא הבריטי, וחלה התקרבות ניכרת בין הנהגתו ובין הבריטים. על רקע זה פרשה קבוצת אנשי אצ"ל בראשות יאיר שטרן והקימה את הלח"י, בשנת 1940.
אנשי האצ"ל רצו להטביע את חותמם העצמאי, ואנשי מחלקת שירות הידיעות של האצ"ל, ארגון ביון עצמאי שנודע לימים בשם דלק חיפשו דרכים לפעולה מלחמתית עצמאית. לאחר משא ומתן עם הבריטים, סוכם שלוחמי האצ"ל ישותפו בפעולה בעיראק, ויבצעו מעשי חבלה בעורף האויב. משלחת ובה ארבעה אנשים, מפקד האצ"ל דוד רזיאל שהתעקש לצאת בעצמו לפעולה, מפקד סניף פתח תקווה של האצ"ל, יעקב מרידור, ושני צעירים ממוצא מזרחי, יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזין, שבשל מראם והערבית שדיברו נראו כמתאימים לפעולת ביון בעיראק, נשלחו לפעולה. הובטח להם כי יותר להם להגיע לבגדאד ולהתנקש שם בחיי המופתי. מטרתה הרשמית של הפעולה הייתה פיצוץ מאגרי דלק בסביבות בגדאד.
ב-18 במאי הגיעו הארבעה במטוס לחבניה, ומשם המשיכו בדרכם לפלוג'ה, שנכבשה על ידי הבריטים, והקרבות בה היו עדיין בעיצומם. לאחר שראו כי לא יוכלו להגיע מפלוג'ה לבגדאד ניסו לשוב לחבניה, ובדרכם חזרה הותקפו על ידי מטוס גרמני, ורזיאל נהרג. מרידור נשאר בחבניה עם גופתו של רזיאל, וטרזי ואהרוני יצאו לבגדאד. הם לא ביצעו את מעשה החבלה המתוכנן, אך שבו לאחר חמישה ימים ובידם מודיעין על ההערכות העיראקית, שסייע לשלבים האחרונים של הלחימה בבגדאד. לאחר פעולה זו שבו אנשי האצ"ל לארץ, וגופתו של רזיאל נשארה טמונה בחבניה.
מותו של רזיאל היווה מכה קשה לאצ"ל. מרידור, שתפס את מקומו, התקשה למלא את מקומו, ובסופו של דבר הוחלף במנחם בגין בשנת 1943. שיתוף הפעולה עם הבריטים אף הוא הגיע לסיומו כאשר דחו הבריטים בסוף 1942 את הצעת מרידור להקים כוח של צנחנים וטייסים שיפעל לביצוע מעשי חבלה בעורף הצבא הגרמני באירופה. בתחילת 1943 עבר הארגון משיתוף פעולה עם הבריטים להחלטה עקרונית על פעולה כנגד הבריטים.
תוצאות המלחמה > היערכות הכוחות הבריטים לאחר הלחימה

לאחר הלחימה שהה על אדמת עיראק מספר רב של כוחות מצבאות בעלות הברית. ב-18 ביוני קיבל קינאן את הפיקוד על הכוח המאוחד, שכלל את אנשי "כוח חב" שהגיעו מארץ ישראל, ואת מכלול הכוחות שנחתו דרך בצרה בסדר גודל של דיוויזיה ושתי חטיבות.
ביוני אילץ המצב הבינלאומי את הממלכה המאוחדת לצאת למבצע נוסף, המערכה בסוריה ובלבנון. זו החלה בפלישה מתוכננת של אנשי הצבא האוסטרלי ואנשי צבא צרפת החופשית משטח ארץ ישראל ועבר הירדן ליעדים בסוריה ובלבנון. אך לאחר שנראה כי אנשי צבא צרפת של וישי המחזיקים בשטחים אלו מצליחים לעצור את הפלישה, נשלח כוח משמעותי מאנשי כוח חב לשטחי סוריה וסייע להשלים את המבצע בהצלחה. הכוח לחם גם לאחר מכן במסגרת הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן בחודש אוגוסט 1941. כאשר התקדמו הדיוויזיות הנאציות לדרום רוסיה במתקפת הקיץ בשנת 1942 הוגדל כוחו של כוח עיראק לסדר גודל של 10 חטיבות, אך לאחר קרב סטלינגרד קטנה חשיבותו, והוא צומצם בהדרגה עד לסוף המלחמה.
הכוחות הבריטים נותרו בעיראק עד לאחר המלחמה, ועיראק הוגבלה מאוד בפעילותה הצבאית ובמדיניות החוץ שלה. על אף שעיראק הכריזה מלחמה על גרמניה ב-1943 צמצמו מאוד הבריטים את היקף הצבא העיראקי, ופגעו ביכולותיו. ניסיון של ממשלתו של נורי סעיד לארגן משלחת עיראקית ללחימה כנגד הגרמנים כשל, בשל כך שלא נמצאו מתנדבים לכוח זה. ב-15 בינואר 1948 הוסדרו יחסי הממלכה המאוחדת-עיראק בהסכם חדש, שכונה הסכם פורטסמות', בו החזירה לעצמה עיראק חלק מעצמאותה, אך נוכחותם של הבריטים בבסיסיהם בשועיבה ובחבניה הובטחה לתקופה נוספת, והבריטים קיבלו את הזכות להניע את כוחותיהם במעלה המפרץ הפרסי ללא כל אישור מראש של ממשלת עיראק.
תוצאות המלחמה > האבדות בלחימה

הבריטים ספגו בלחימה אבדות קלות. הכוחות הבריטים איבדו כמה עשרות הרוגים, בהם כ-60 בקרבות חבניה. וכ-52 איש בפלוג'ה. בקרבות אלו היו עיקר האבדות הבריטיות. חלק מן ההרוגים, וביניהם דוד רזיאל, נטמן בבית הקברות הבריטי בחבניה. לאחר קום מדינת ישראל עמדה ישראל במגעים עם השלטונות העיראקים על מנת להעלות את ארונו לארץ. ב-1955 הסכימו שלטונות עיראק להעברת הארון לקפריסין, וב-1961 הועלה הארון לארץ ונטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
העיראקים סבלו מ-1,750 נפגעים, בהם כ-500 הרוגים.
תוצאות המלחמה > גורלם של האישים המעורבים בלחימה > מפקדי המרד העיראקים והפלסטינים

קציני המרובע המוזהב נמלטו למדינות שונות, ובמיוחד לטורקיה ואיראן. הבריטים השתדלו לשים עליהם את ידם, ואלו שנתפסו הוצאו להורג. במאי 1942 דן בית דין צבאי עיראקי למוות שלושה בכירים במשטר אל-כילאני, יונס אל סבעאווי והקולונלים (עקיד) פהמי סעיד ומחמוד סלמאן, והוציאם להורג. מפקד נוסף, כמאל שביב, נתפס ונתלה באוגוסט 1944. האחרון מבין בכירי "המרובע המוזהב" שנתפס היה א-סבאע' שנמלט לטורקיה. בשנת 1942 נדון א-סבאע למוות שלא בפניו על ידי בית דין בעיראק. טורקיה הייתה נייטרלית במשך רוב שנות המלחמה, אך לקראת סיום המלחמה החליטה להכריז מלחמה על גרמניה. מפנה זה במדיניותה הביא להסגרתו של א-סבאע' לידי העיראקים, ולהוצאתו להורג בתלייה, בשנת 1945.
אל-כילאני, המופתי וקאוקג'י מצאו עצמם בברלין לאחר שעברו תחנות שונות. שם עבדו תחת הדרכתם של פלמי וגרובה בניסיון להמריד את הערבים כנגד הבריטים, ולהקים כוח ערבי שיילחם לצד הוורמאכט. בין האישים התחוללה מריבה, כאשר כל אחד מהם ראה בעצמו מנהיג הכוחות הערבים התומכים בנאצים, וכל אחד מהם מצא פטרון במערכת הנאצית. אל-כילאני נתמך על ידי גרובה, בעוד שהמופתי נתמך על ידי האחראי על המזרח התיכון מטעם המפלגה הנאצית, גרופנפהירר SS ארווין אטל. אטל ראה במופתי, שתמך באידאולוגיה הנאצית באופן פנאטי, נכס לגרמניה, בעוד שאל-כילאני נתפס אצלו כנטל. גרובה תמך באל-כילאני, וניסה לשכנע כי המופתי הוא אך "סמכות רוחנית". כאשר הכירה גרמניה הנאצית באל-כילאני כ"שליטה האמיתי של עיראק" דרש המופתי כי יכירו בו כשליט המזרח התיכון כולו. במוקד הוויכוח עמדה טענתו של המופתי כי בימים שלפני המרד, התכנסה הקבוצה הסודית והכירה בו כמנהיג הבלתי מעורער. אל-כילאני הכחיש זאת. בסופו של דבר הכריע ריבנטרופ לטובת אטל והמופתי, לאחר שהמופתי איים כי יעזוב את ברלין ויעבור לספרד או לאיטליה. ריבנטרופ הורה על העברת גרובה מתפקידו בדצמבר 1942. יחסיו של המופתי עם קאוקג'י אף הם עלו על שרטון, והוא אף טען בפני הנאצים כי קאוקג'י הוא מרגל בריטי.
המופתי וקאוקג'י המשיכו להילחם לצד הנאצים במסגרת הלגיון הערבי החופשי עד לתבוסה הנאצית במלחמה. לאחר המלחמה, בה הכתים עצמו המופתי בפשעי מלחמה, מצאו עצמם השניים בתפקידי פיקוד במסגרת הכוחות הערביים במלחמת העצמאות. לאחר התבוסה במלחמת העצמאות המשיכו לפעול במסגרות שונות לקידום העניין הפלסטיני. שניהם מתו בגלות.
גם אל-כילאני הצליח להימלט מלתת את הדין על מעשיו. ב-1942 נדון למוות שלא בפניו על ידי בית דין צבאי בעיראק. לאחר תבוסת גרמניה במלחמה נמלט ומצא מקלט אצל המלך אבן סעוד בערב הסעודית.
לאחר נפילת השושלת ההאשמית בעיראק, בעקבות הפיכת עבד אל-כרים קאסם ביולי 1958, שב אל-כילאני לבגדאד, ושב וניסה את כוחו בזירה הפוליטית. בתחילה התקבל בברכה על ידי המשטר החדש, אך לאחר שבועות ספורים סר חינו, הוא הואשם בקשר כנגד המשטר, ונדון למוות. קאסם חס על חייו של אל-כילאני, והוא הורשה לצאת לגלות בביירות. בשנת 1963 כאשר החליף עבד א-סלאם עארף את קאסם, והוציא אותו להורג, התאפשר לאל-כילאני לשוב לעיראק, אך הוא העדיף להישאר בגלות. הוא מת בביירות בשנת 1965.
תוצאות המלחמה > גורלם של האישים המעורבים בלחימה > אנשי הציר

הגנרל פלמי ופריץ גרובה המשיכו לנסות ולטפח מרידה ערבית. פלמי נשלח ליוון, שם פיקד במשך שנה על "כוח F", אך לא הצליח לסחוף מתנדבים רבים למסגרת זו. לאחר מכן מונה לתפקידי פיקוד שונים במסגרת הכוחות הגרמנים בבלקנים. לאחר סיום המלחמה נדון למאסר ממושך במשפט בני הערובה בנירנברג, על פשעי מלחמה שביצע במסגרת פיקודו בבלקנים.
גרובה התקבל בברלין כגיבור, ומונה בפברואר 1942 לאחראי על כל ענייני המזרח התיכון במשרד החוץ הגרמני. לאחר זמן מה נקלע לסכסוך בין אל-כילאני והמופתי, ששהו שניהם בברלין, וכל אחד מהם ניסה לגייס תמיכתם של גורמים בצמרת הנאצית לשם קידומו האישי. גרובה נקט עמדה לטובת אל-כילאני ונגד המופתי, ובשל כך סילק אותו יואכים פון ריבנטרופ מתפקידו, בדצמבר 1942. לאחר המלחמה נשבה בידי הרוסים, והוחזק במאסר כ-15 שנים.
תוצאות המלחמה > גורלם של האישים המעורבים בלחימה > המפקדים הבריטים

המלחמה חשפה את המחלוקת הקשה, האישית והאסטרטגית שבין צ'רצ'יל וויוול. בסופו של דבר היה המבצע כולו מנוגד לדעתו ולפקודותיו הישירות של ויוול, ומעורבות כוחות פיקוד המזרח התיכון במלחמה הייתה מאולצת ונכפתה על ויוול בעל כורחו. בסופו של דבר הורה צ'רצ'יל, בחודש יולי 1941, על החלפתו של ויוול בגנרל אוקינלק, שהוכיח יזמה ותעוזה כאשר הורה על העברת הדיוויזיה ההודית העשירית לבצרה. עוד במהלך הלחימה בוצע מהלך דומה בחזית האווירית כאשר ארתור לונגמור הוחלף בארתור טדר.
גלאב פאשה המשיך לפעול במסגרת הלגיון הערבי, והשתתף לצד בעלות הברית גם בפעולות נוספות, כגון המערכה בסוריה ובלבנון. יש היסטוריונים הסבורים כי פעולותיו של גלאב במערכות אלו הן שהכריעו את הכף לטובת בעלות הברית. במלחמת העצמאות עמד בראש הלגיון כאשר זה לחם כנגד צה"ל בחזית ירושלים ובגוש עציון. לאחר מותו של מיטיבו, עבדאללה הראשון, ועלייתו לשלטון של חוסיין מלך ירדן, בשנת 1953, סולק גלאב, ונשלח בחזרה לבריטניה.
תוצאות המלחמה > גורלם של האישים המעורבים בלחימה > בית המלוכה העיראקי

לאחר המלחמה שבה השושלת ההאשמית לשלוט במדינה שלטון מלא. עבד אל-אילה מינה את ג'מיל אל-מדפעי הוותיק לראש ממשלתו, ולאחר כמה חודשים שב נורי סעיד ומונה לראש ממשלה. המשטר המשיך בקו פרו בריטי שנמשך בשנות החמישים עם כינונה של ברית בגדאד.
שלטונו של עבד אל-אילה נמשך עד שנת 1953 בה הגיע המלך פייסל לבגרות, ועבד אל-אילה פרש מרצונו מתפקיד העוצר. פייסל השני שלט זמן קצר בלבד. ב-14 ביוני 1958 ביצעו קצינים נאצריסטים בראשותו של הקולונל עבד אל-כרים קאסם הפיכה צבאית. במסגרת ההפיכה נרצחו פייסל ועבד אל-אילה, וההמון התעלל בגופותיהם. כן נרצח נורי סעיד, שהיה הפוליטיקאי הבולט שזוהה עם המשטר ההאשמי.
המשטרים העיראקים שלאחר השושלת ההאשמית, ראו במרד רשיד עאלי אל-כילאני משום הפגנת לאומיות ערבית ראויה, ולא מעשה שלילי. משטרו של קאסם אף איפשר בתחילה את שובו של אל-כילאני לבגדאד עד שסר חינו, והוא נאסר ונדון למוות, ולאחר מכן גורש. ב-1973 חילק סדאם חוסיין מדליה מוזהבת לוותיקי המרד שנותרו בחיים.
תוצאות המלחמה > השפעת המערכה על מלחמת העולם השנייה

המלחמה האנגלו-עיראקית הייתה בעלת השפעה מזערית כשלעצמה. מאורעות אחרים באותה התקופה מעמידים אותה בצל - הלחימה העיקשת של רומל במדבר המערבי, שהביאה להחלפתו של ויוול באוקינלק בראשית יולי, הלחימה בכרתים, וכחודש לאחר סיום הלחימה, מבצע ברברוסה, הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, שהיוותה התפתחות חשובה לאין ערוך.
בראייה זו יש לראות את המלחמה האנגלו-עיראקית כראשונה מבין שלוש מערכות שהתחוללו במזרח התיכון - המערכה בסוריה ובלבנון, והפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן שבאה לאחריה. במערכות אלו פעלו הכוחות שכונו כוח עיראק שהתגבשו מהכוחות הבריטים וההודים שהגיעו לעיראק במהלך הלחימה. הלחימה בעיראק היוותה את הבסיס להקמת הכוח שבסיומו של התהליך שלט במרחב שבין סוריה לאיראן. שלוש מערכות אלו, בהן פעלו הבריטים באופן דומה למניעת השתלטות מדינות הציר על מדינות עצמאיות או עצמאיות למחצה, השיגו מספר מטרות חשובות.
האיום המיידי שהביא ללחימה מלכתחילה היה האיום על נתיבי התחבורה והנפט במזרח התיכון, ובסופו של דבר, עקב הסיכון שנפילת עיראק תיצור אפקט שיביא גם לנפילת סוריה, לבנון או אף טורקיה לידי מדינות הציר, התרחב האיום אל כלל הבסיסים הבריטיים בארץ ישראל, בקפריסין ובשאר מדינות האזור. צ'רצ'יל חזה כי אם ישלוט היטלר בעיראק "עשוי היה לשלוח ידו הרחק מאוד בכיוון הודו, ולתת אות ליפן". המלחמה האנגלו-עיראקית, כמו גם המערכה הסורית והאיראנית שבאו בעקבותיה לא הביאו להסרת האיום, שכן במקביל להם התרחשה הלחימה במדבר המערבי, שם היה בידו של רומל לאיים על התעלה ועל אזור ארץ ישראל, לו היה מצליח להכריע את הארמייה השמינית. איום זה הוסר רק בעקבות קרב אל עלמיין בסוף שנת 1942.
האיום האסטרטגי הנוסף נגע ללחימה בברית המועצות. האפשרות לחבירה ויצירת רצף בין כוחות הציר הלוחמים בברית המועצות ואלו הלוחמים במזרח התיכון הייתה מסוכנת ביותר. יש לזכור, שכאשר פרצה הלחימה, בראשית מאי, החליט כבר היטלר על הפלישה לברית המועצות. המלחמה האנגלו-עיראקית שהתחוללה כחודש לפני פרוץ המלחמה בברית המועצות יצרה טריז בין שתי זירות הלחימה, שמצד אחד מנע את יצירת הרצף, ומצד שני הבטיח את נתיבי האספקה שהפכו לחשובים ביותר, דרך תעלת סואץ, עיראק, איראן ומשם לדרום ברית המועצות. דרך נתיבים אלו הועברה אספקה חיונית ביותר לברית המועצות, והאיום עליהם היווה איום אסטרטגי משמעותי.
הצלחת המערכה העיראקית, והצלחת המערכה בסוריה שלאחריה, מנעה את סכנת הצטרפות טורקיה למדינות הציר. טורקיה הנייטרלית, השוכנת במיקום אסטרטגי בעל ערך רב לשני הצדדים הלוחמים, עמדה בלחץ מתמיד להצטרף למדינות הציר. החזקת בעלות הברית בעיראק ולאחר מכן בסוריה יצרה איזון שהיה בין הגורמים שמנעו, בסופו של דבר, את הצטרפות טורקיה לצד מדינות הציר, עד להכרזת המלחמה שלה על גרמניה, בפברואר 1945.
אך החשיבות העיקרית של שלוש המערכות הייתה חשיבות כלכלית. אמנם בתקופה זו לא הגיעה תפוקת הנפט במזרח התיכון לממדים שלאחר המלחמה, וארצות הברית הייתה יצרנית וספקית הנפט העיקרית של בעלות הברית (תפוקת הנפט מן המזרח התיכון עמדה רק על 5% מכלל התפוקה העולמית ב-1941), אך הנפט מן המזרח התיכון היה זול יותר לבריטים, ונמצא כבר במקום בו ניתן להשתמש בו, בעוד על הנפט האמריקני היה צורך לשלם בתנאי אשראי לא נוחים, והיה צורך להובילו בתקופה בה סער הקרב על האטלנטי.
ההיסטוריון רוברט ליימן (אנ') סיכם את המערכות במילים אלו: "המערכות לא היו גדולות, הן התנהלו בלי קולות תרועה רמים ובמשאבים זעומים במידה מגוחכת בכל אחת מהן... אבל הן היו חיוניות להמשך קיומה של בריטניה."
לקריאה נוספת

יעקב שמעוני, מדינות ערב, פרקי היסטוריה מדינית, הוצאת עם עובד, 1994 (הספר בקטלוג ULI)
וינסטון צ'רצ'יל, מלחמת העולם השנייה, כרך שלישי, "הברית הגדולה" הוצאת עם הספר, 1961 (הספר בקטלוג ULI)
חגי ארליך, המזרח התיכון בין שתי מלחמות העולם, ספר ה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1992 (הספר בקטלוג ULI)
מיכאל אפל, המזרח התיכון בימינו; עיראק - מלוכה, מהפכה, רודנות, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005 (הספר בקטלוג ULI)
Robert Lyman, Iraq 1941: The Battles for Basra, Habbaniya, Fallujah and Baghdad, Osprey Publishing, 2006
מילים ל-6 ו-7 בשפות שונות

הספרה 6
הספרה 7
לאורך השנים, בלשנים העוסקים בבלשנות השוואתית והיסטורית שמו לב כי המילים למספרים 6 ו-7 דומות בשפות רבות ובמשפחות שפות שאינן בהכרח קשורות זו לזו, ואפילו בשפות מבודדות (אנ'). ישנם עוד מקרים של מילים כאלו, כגון המילים ל"יין" ולכינויי גוף בסיסיים כגון "אני", "אתה" ו"הוא/היא". אך מכיוון שמדובר בשתי מילים בעלות קשר הדוק (שתיהן מתארות מספרים צמודים זה לזה), תופעה ייחודית זו סקרנה את הבלשנים ההיסטוריים במיוחד במשך זמן רב. לתופעה זו הוצעו שלוש סיבות: צירוף מקרים, מקור משותף, ושאילה.
השתלשלות הפונולגיה בשפות

הערה: ההסבר הפונולגי בפסקאות הבאות נוגע אך ורק להשתלשלויות של המילים ל-7 בשפות שונות.
השתלשלות הפונולגיה בשפות > שפות הודו-אירופיות

השפה הלטינית, שהיא שפה הודו-אירופית, אינה משתמשת בעיצורים הברתיים ולכן במקומם יש תנועות אפנטטיות (אנ'), כלומר הוספה של צליל אחד או יותר למילה. כך שיוצא שמהמקור הפרוטו-הודו-אירופית (PIE), septḿ̥* יוצא septem עם הטעמה על ההברה הראשונה, בהתאם לרוב השפות ההודו-אירופאיות.
בשפה היוונית, כאשר יש עיצור הברתי בין שני עיצורים או בין עיצור להברה סופית במילה, העיצור ההברתי הופך לתנועה [ɑ] (פתוחה אחורית). בנוסף, כאשר יש עיצור מכתשי (/s/) ותנועה עוקבת בתחילת מילה, העיצור המכתשי מוחלף בעיצור סדקי (/h/). כך מתקבלת המילה ἑπτά ‏(heptá) ביוונית עתיקה. כמו כן גם בסנסקריט, השפה ההודו-איראנית העתיקה ביותר. בסנסקריט, העיצורים נהפכים ל-[ɑ] ומתקבלת המילה: सप्तन् ‏(saptán).
בשפות הגרמאניות, המילה לשבע הגיעה מהאב הקדמון המשותף האחרון, פרוטו-גרמאנית (PG) (אנ'). ב-PG, המילה לשבע היא: sebun* שהתפתחה על ידי החסרת העיצור המכתשי (t*) מ-‏septḿ̥* ה-PIE (הדרך המדויקת שבה זה קרה שנויה במחלוקת), הפיכת העיצורים p* ל-β* דרך חוק ורנר (אנ'). הוספת התנועה u* אפנטטית לפני ḿ̥* ההברתית כדי להפוך אותה לקולית. ולבסוף לשנות את ה-m* ל-n*.
השתלשלות הפונולגיה בשפות > שפות אפרו-אסיאתיות

בשפות אפרו-אסיאתיות (PAA), מבין חמשת ענפי השפות, ישנם שלושה ענפים הנחשבים קרובים יחסית זה לזה לעומת השאר. אלו הן השפות השמיות, מצרית והשפות הברבריות. מקור כל המילים מגיע מהמקור הפרוטו-אפרו-אסיאתי (אנ'): sṗɣ*.
בשפות העברית וערבית שהן שפות שמיות, המקור למילים שבע ו-سبع (תעתיק IPA: /sab.ʕa/) מגיע מהמילה הפרוטו-שמית: -šabʕ*, אשר בעצמה מגיעה מהמילה sṗɣ*.
בשפה המצרית, המילה ל-7 היא sfḫw (תעתיק IPA: /ˈsafχaw/) ונכתבה באמצעות כתבי החרטומים: () בצורה המספרית ו-() בצורה ההירוגליפית. מ-sfḫw התגלגלו הגרסאות של 7 בדיאלקטים המאוחרים של קופטית. מקור המילה sfḫw במילה ה-PAA ‏sṗɣ*, אם כי ההסכמה על כך אינה חד-משמעית.
בניב השפה הברברית המרכזי, תמאזיגת של האטלס התיכון (אנ'), קיימות שתי מילים ל-7. האחת היא ממקור פרוטו-ברברי (PB) (אנ'), ⵙⴰ (תעתיק IPA: /sa/) שנגזרת הישר מפרוטו-ברברית saβ* המגיע מ-PAA ‏sṗɣ*. המילה השנייה היא ⵙⴱⵄⴰ (תעתיק IPA: /sbʕa/) הנגזרת מ-سبعة (תעתיק IPA: /sab.ʕa/) מניב הערבית מרוקאית. סביר להניח כי מילה זו חדרה אל תמאזיגית במהלך תקופת ההכיבוש המוסלמי של המַגְרֶבּ (אנ').
ייתכן כי מקורה של המילה septḿ̥* במילה sṗɣ* (ראו גם בהמשך).
השתלשלות הפונולגיה בשפות > שפות כרתווליות

המילים ל-7 בשפות הכרתווליות, גאורגית შვიდი (תעתיק IPA: /ʃvidi/), סוואנית იშგუ̂იდ (תעתיק IPA: /iʃɡwid/), תת-קבוצת שפות הזאן (אנ') לאזית ואיוורית შქვითი‏ (škviti) מקורן כולן במילה -šwid* הפרוטו-כרתוולית (PK) (אנ'). מקור המילה - šwid* אינו ברור, אולם הוצע קשר למילה האכדית הפרוטו-שמית ל-7: 𒐌 (תעתיק /ˈse.bet) או למילה ה-PIE‏ septḿ̥*. מבין השתיים המוצעות, האפשרות לקשר לשוני ל-PIE תיתכן עוד יותר כאשר לוקחים בחשבון כי דפוסי אַפּוֹפוֹנְיָת הצלילים ה-PIE (אנ') חולקים דמיון רב לאלו של ה-PK. מכך הוסק כי ייתכן שדוברי PK באו במגע עם דוברי PIE בזמנים מוקדמים. עובדה נוספת שמחזקת את אפשרות המגע בין דוברי שתי המשפחות היא עצם קיומן של מילים פרוטו-כרתווליות אשר ככל הנראה שאולות מ-PIE. לדוגמה: המילה ה-PK לחזה -mḳerd* תיתכן להיות קשורה ל-PIE‏ ḱerd*, לב. או למשל: המילה ה-PK‏ -ṭep* (להתחמם, לחמם) שייתכן שנגזרה הישר מ-PIE ‏-tep* (להיות חמים/חם).
השתלשלות הפונולגיה בשפות > שפות אוראליות

בפינית ואסטונית שהן שפות ממשפחת השפות האורליות המילים לשבע הן seitsemän ו-seitse בהתאמה ומקורן מגיע מהמילה הפרוטו-אוראלית śäjćem* שמקורה אינו ברור. אולם, על פי Napolskikh (1995) ייתכן שמקורה של מילה זו הוא במילה setĭmĭ* (השוו לפרוטו-סלאבית sedmь*, שבע) ממשפחת השפות בלטו-סלאביות שהן בעצמן משפחת-בת של השפות ההינדו-אירופאיות. ההשוואה הזו נובעת בשל הדמיון בין העיצורים s* ו-t*. אפשרות זו תיתכן הן בשל הקרבה הגאוגרפית של דוברי השפות הללו (צפון-מערב חופי הים הבלטי) והן בשל מקרים נוספים (ראו הרחבה: שפות הינדו-אוראליות (אנ')).
הטבלה הבאה מציגה את המילים ל-6 ו-7 בשפות שונות, ניתן לראות כי אף על פי השוני המאסיבי בין השפות המוצגות פה (חוץ מאנגלית, שהיא שפה הינדו-אירופאית, אך מוצגת כבסיס להשוואה למשהו ידוע) המילים דומות וחולקות קווי דמיון ניכרים ברובן:
| ספרה | פרוטו-הינדו אירופאית | פרוטו-שמית | מצרית | אטרוסקית | איברית (אנ') | פרוטו-כרתוולית (אנ') | חורית (אנ') | אנגלית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 6 | swéḱs* | -šidṯ* | sjsw | huth (או śa בסבירות גבוהה) | śei בסקית: sei | -eks₁w* | šeše | six אנגלית עתיקה: six |
| 7 | septḿ̥* | -šabʕ* (atum-, צורה נקבית) | sfḫw | ʃemph | sisbi בסקית: zazpi | -šwid* | šinti | seven אנגלית עתיקה: seofon |
הסברים אפשריים לתופעה

כדי למצוא הסבר אפשרי לתופעה זו, הוצעו שלוש תאוריות שונות על ידי הבלשנים:
הסברים אפשריים לתופעה > צירוף מקרים

אין זה נדיר למצוא בשפות שונות ונפרדות מילים בעלות צליל דומה שאין להן שום קשר בלשני אך מייצגות את אותו דבר או כמעט אותו דבר. לדוגמה: הסימנית "火" ‏ (huǒ; אש), השוו למילה 'חום' בעברית. או סימנית השלילה "沒" ‏ (méi) למיליות השלילה ej ו-ei בשפות הצפון גרמאניות והאורליות שהן בעצמן משפחות נפרדות. אפשרות כזו תיתכן סטטיסטית בהתחשב בכמות המילים שיש בכל שפות העולם, ובהתחשב במנעד הקולי המוגבל שהאדם מסוגל להפיק. אך הסבירות פוחתת עם המקרה היוצא דופן של המילים ל-6 ו-7. שכן, מדובר בשתי מילים מקושרות בעלות קרבה נושאית הדוקה ביותר ולא אחת. כמו כן, יש להתחשב בכך שמילים אלו מייצגות מושגים בסיסיים ביותר. מנייה, בין אם על האצבעות (אנ') או בקבוצות, היא פעולה שכל קבוצה אנושית עשתה (ועודנה עושה) וכינתה בקול.
סיבות אלו מפחיתות את ההסתברות לצירוף מקרים.
עובדה נוספת שמפחיתה את סבירות הסבר צירוף המקרים, ומחזקת את אפשרות המוצא המשותף, היא העובדה שבמקרה של sṗɣ* ו-septḿ̥* (דרכה ייתכן גם המקור הפרוטו-אוראלי, ראו בתמונה ליד), הזמנים בהן דוברו השפות אינם חופפים זה לזה, אולם סך גודלי כל האוכלוסייה האנושית עמד על פי הערכות בין פחות ממיליון עד לעשרים מיליון בני אדם למשך כל התקופה הזו. כך שהסבירות לצירוף מקרים נמוכה כשבאותו הזמן מתקיימת אוכלוסייה זעירה. כמו כן, על פי המהפכה הנאוליתית (החקלאית), שהיה לה חלק מכריע בהפצת השפות בעולם, דוברי ה-PIE העתידיים עברו באזורים בהם ישבו דוברי שפות PAA בדרכם אל האזורים שבהם תועדה PIE לראשונה, בין אם המישורים צפונית לים השחור ולים הכספי (ההיפותזה הקורגנית), או אסיה הקטנה וייתכן שהתקיים סחר בין הדוברים ובין היתר התקיימה תעבורה שפתית, או שאילת מילים.
הסברים אפשריים לתופעה > מוצא משותף

האפשרות של שפת-על או מאקרו-משפחה (אנ') ממנה התפצלו כמעט כל שפות העולם נדחתה פעם כמעט על ידי כל הבלשנים, שכן משפחות השפות האפרו-אסיאתיות וההינדו-אירופאיות נחשבות בדרך כלל כלא קשורות לחלוטין. אולם בעשורים האחרונים רווחת תיאוריה שלפיה, בתוספת מספר משפחות שפות אחרות, כגון משפחת השפות האלטאיות (שעצם קיומה בעצמו נתון למחלוקת), הכרתווליות והאורליות לשפות האפרו-אסיאתיות וההינדו-אירופאיות והשאר היה אב-קדמון משותף שדובר לפני כ-15,000–20,000 שנים. שפת ה"אב-הקדמון" הזו מכונה בדרך כלל "נוסטרטית", ובהשאלה – שפות נוסטרטיות (מלטינית, nostrās, שפירושה "בן עמנו/ארצנו, מִשֶלָנו"). תומכי התאוריה מאמינים כי לשפת האב-הקדמון הזו היו מילים למספרים שהשתנו ברובם רבות במהלך אלפי השנים במשפחות שיצאו והתפצלו ממנה, עד שכבר לא ניתן היה לזהות את הדמיון בכל הקווים המפרידים ביניהם. אך במקרה של "שש" ו"שבע", לעומת זאת, גורסת התיאוריה, השינויים היו קטנים והרקע המשותף נותר ברור.
השאלה האם שפה נוסטרטית הייתה קיימת אם לאו נתונה למחלוקת מתמשכת בקרב בלשנים. אולם גם אם כן, לא ברור מדוע המילים לשש ושבע השתנו מעט מאוד בשפות הבת שלה בהשוואה למילים של מספרים אחרים. עולה התהייה מדוע שתי המילים הללו מתנהגות בצורה שונה.
עד שתימצא לכך תשובה, אפשרות המוצא המשותף מוטלת בספק.