stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הונדה סופר קאב
דגמים

C100 - הדגם הראשון, יוצר בשנים 1958 עד 1967. צויד במנוע ארבע פעימות מקורר אוויר בנפח 49 סמ"ק בעל שסתומים עיליים (OHV). המנוע בעל יחס דחיסה נמוך של 8.5:1 איפשר שימוש בדלק זול בעל מספר אוקטן נמוך, הפיק 4.5 כוחות סוס ומומנט של 0.33 קג"מ. מערכת החשמל בת 6V כללה מגנטו וגלגל תנופה. המנוע מחובר לתיבת ההילוכים חצי אוטומטית, סיקוונסיאלית, בת שלוש מהירויות עם מצמד צנטריפוגלי רטוב. מערכת המתלים כללה מזלג קדמי מסוג "מחבר מוביל" (leading link), וזרוע אחורית לחיבור הגלגל עם בולמי זעזועים טלסקופיים לחיבור השלדה מאחור. מערכת הבלימה כללה בלמים מסוג תוף מלפנים ומאחור, וחישוקי הגלגלים בקוטר 17 אינץ'. משקלו היבש של האופנוע עמד על 65 קילוגרם, נפח מכל הדלק שלושה ליטרים, והוא הגיע למהירות מרבית של 69 קילומטר לשעה.
C102 - יוצר בשנים 1960 עד 1965. בוצע בו שיפור במערכת החשמל על ידי הוספת סליל הצתה ומתנע חשמלית (לא בדריכה).
C50 - יוצר החל משנת 1966. בוצעו בו שיפורים בממדי הבוכנה אשר הביאו לעליה ביחס הדחיסה ושיפור הספק המנוע. בוטלה האפשרות להנעה חשמלית וחזרה להתנעה בדריכה.
C70 - יוצר החל משנת 1969. נפח המנוע הוגדל ל־72 סמ"ק, הביא להעלאת ההספק לשישה כ"ס ומומנט של 0.53 קג"מ. המשקל היבש עלה ל-72 ק"ג ומכל הדלק הוגדל ל-4.8 ליטר.
C90 - יוצר החל משנת 1966. נפח המנוע הוגדל ל־89.5 סמ"ק ובוצע שינוי במבנה בראש המנוע לשימוש בגל זיזים עליון (OHC). יחס הדחיסה הוקטן ל-8.2. הספק המנוע עלה ל-7.5 כ"ס והמומנט ל-0.67 קג"מ. המשקל היבש של האופנוע עלה ל-85 ק"ג.
C100EX - יוצר משנת 1986, והיווה את השינוי המשמעותי ביותר בסדרת הסופר קאב לשימוש ברכיבים מודרניים של כלי רכב דו גלגליים. נפח המנוע עמד על 97 סמ"ק, ההספק 8 כ"ס והמומנט 0.83 קג"מ. במנוע הותקנה מערכת הצתה אלקטרונית מסוג CDI. תיבת ההילוכים שונתה לתיבה בת ארבע מהירויות, המזלג הקדמי הוחלף למזלג טלסקופי, והמהירות המקסימלית הגיעה ל-110 קמ"ש.
החל משנת 2007, במלאת 50 שנה ליצור הדגם החלה הונדה להציע שיפורים בדגמים המיושנים בעלי נפחי המנוע השונים. בין היתר הוטמע השימוש במנועים בעלי גל זיזים עליון, בוצעו שינויים בממדי הבוכנה אשר גרמו להעלאת יחס הדחיסה ותרמו ליעילות ושיפור ההספק. עדכון כל מערכות החשמל להפעלה באמצעות הצתה אלקטרונית. ושימוש במזלג קדמי טלסקופי.
C125 - מיוצר החל משנת 2018 והוא הדגם הגדול ביותר המוצע בסדרת סופר קאב. בדגם זה בוצע שנוי במבנה המסורתי של השלדה, והותקנה שלדה מסוג "שדרת פלדה יחידה" (Steel backbone), שתחתיה מותקנים המנוע ותיבת ההילוכים. המנוע בעל נפח 125 סמ"ק מייצר 9.1 כוחות סוס ומומנט של 0.98 קג"מ. בוצע שינוי במערכת הבלימה באמצעות התקנת בלם קדמי מסוג דיסק יחיד לשיפור איכות הבלימה.
דגמים > קאב ספורט

דגם  C110 ספורט הוצג באוקטובר 1960 וייצור של גרסאות ועיצובים שונים שלו נמשך עד שנת 1972. העיצוב הכללי היה בדומה לזה של אופנוע במבנה מסורתי שבו הרוכב מתמקם בתנוחת הרכיבה באמצעות הרמת רגל מעל גוף האופנוע, ולא באמצעות תנועה של "פסיעה לישיבה" כמקובל בקטנוע. לצורך העיצוב בוצע שינוי במבנה השלדה על ידי שימוש בצינור פלדה אופקי שעליו מונחים המושב ומכל הדלק שהותקן בקדמתו. שינויים נערכו גם בהספק המנוע שהוגדל בכ-10%. דגמי הספורט הוצעו במגוון עיצובים של צינורות המפלט, זווית וגובה כידון ההיגוי, וכן בדגמים בני שלושה וארבעה הילוכים. במשך השנים בוצעו שיפורים נוספים בהספק והורחב מגוון נפחי המנועים, בעיקר לצורך השיווק גם במדינות מערביות כגון ארצות הברית קנדה ובריטניה.
דגמים > סדרת CT

סדרת CT ‏(Trail Cub) הייתה סדרת דגמים של אופנועי כביש/שטח המבוססים על הגרסאות השונות של דגם הסופר קאב, אשר פותחה ויוצרה בעיצובים ובשמות דגם שונים בהתאם למדינה שבה שווקו, החל משנת 1964 עד 1994. יעוד הפיתוח היה לאפשר רכיבה על האופנועים שנועדו במקור לשימוש עירוני, גם לנסיעות שטח מתונות.
לצורך כך בוצעו מספר שינויים טכנולוגים ועיצוביים במאפייני הכלי המקורי. לתיבת ההילוכים החצי אוטומטית נוספה האפשרות לברור בנוסף גם הילוך גבוה/נמוך, המאפשר התאמה לנסיעה בהתאם לתוואי השטח. בדגמים הראשונים הדבר נעשה באמצעות התקנת גלגל שיניים נוסף על הגלגל האחורי אשר חייב את הרוכב לבצע העברה ידנית של השרשרת בין גלגלי השיניים בהתאם לבחירתו. בדגמים מאוחרים יותר שולבה האפשרות בתוך תיבת ההילוכים עצמה, והבחירה ושילוב ההילוך נעשתה באמצעות ידית. על מנת ליצור מראה "קשוח" יותר, הוסרו בכל דגמי סדרת CT מגיני הפלסטיק הקדמיים, הוקטן מגן הבוץ המורכב על הגלגל הקדמי, הצמיגים הוחלפו בצמיגי שטח, הותקן מגן גחון להגנה על המנוע ותיבת ההילוכים, וצינורות פלדה חוברו לרוחב חלקה הקדמי של השלדה למניעת נזק במקרה של התהפכות. האגזוז הותקן בזווית המשוכה כלפי מעלה למניעת נזק בעת הנסיעה בשטח.
דגמים > סדרת ST

סדרת ST ‏(Trail Sport) הייתה גם היא סדרת דגמים של אופנועי ספורט/שטח המבוססים על הגרסאות השונות של דגם הסופר קאב. הדגמים הראשונים הוצגו בשנת 1969 והיצור נמשך בגרסאות עיצוביות שונות עד לשנת 2000. המאפיין העיקרי, והשינוי המשמעותי ביותר לעומת הדגם המקורי של הונדה סופר קאב, בסדרת ST היה החלפת השלדה המסורתית של "עצם תחתית" המקובל, לשימוש בשלדה המכונה T-bone" frame", אשר המאפיין העיקרי שלה הוא אוכף מסיבי בצורת ספסל שתחתיו תלויים מכלולי ההינע, ומעליו מושב רוכב מאורך. הכידון ניתן לקיפול והתאמה לממדי הרוכב. הגלגלים בעלי קוטר קטן, והצמיגים הם רחבים ושמנים מסוג "בלון". בשל מאפייני המבנה והעיצוב הייחודי שלהם לא קיבלו האופנועים מסדרת ST רישיון לתנועה בכביש הציבורי במדינות מסוימות, והורשו לרכיבה בשטח בלבד.
דגמים > סדרת NF

סדרת NF המוכרת גם כדגמי הונדה "WAVE", הונדה "INNOVA" (בשוק האירופי), ואחרים בהתאם לשוקי היצוא השונים, הוצגה בשנת 1995 ומהווה שלב פיתוח נוסף של דגמי הונדה קאב הקלאסיים. העיצוב הבסיסי במבנה שלה, שלדה מסוג "עצם תחתית" נשמר, אך עוצב על בסיס צינורות פלדה מכופפים במקום יריעת פלדה היוצרת מבנה של שלדה אחודה. שינויים קוסמטיים נערכו גם בעיצוב חלקי הפלסטיק. הדגם שווק בשלושה נפחי מנוע בני 100, 110, ו-125 סמ"ק שהוצעו גם כשהם מצוידים במערכת הזרקת דלק בנוסף לדגמים המצוידים בקרבורטור המסורתי. בדגמי הסדרה נערכו מספר שינויים מינוריים אשר בחלק מן הדגמים ניתנו כאפשרות לבחירה אופציונלית כגון בלם דיסק קדמי, שיפורים בחלקי המנוע, תצוגה משופרת של לוח המחוונים, תא אחסון מתחת למושב ונקודות לעיגון סל נשיאה קדמי.
מנוע עזר חיצוני סוג F אשר זכה לכינוי  Cub
כרזת פרסומת להונדה סופר קאב
הונדה סופר קאב C100: הדגם הראשון, 1958
הונדה סופר קאב C70
הונדה CL70 -דגם ספורט על בסיס סדרת הונדה קאב
הונדה CT-110 בשימוש הדואר האוסטרלי
הונדה ST50
הונדה WAVE
החלטה 69 של מועצת הביטחון של האו"ם

| --- | --- |

 תאריך:  4 במרץ 1949 
 ישיבה מספר:  414
 קוד:  S/RES/69(1949) (מסמך)
 נושא:  קבלת ישראל לאו"ם
 סיכום הצבעה:  9 הצביעו בעד 1 הצביעו נגד 1 נמנעו 
 הרכב מועצת הביטחון
 חברות קבועות:  טיוואן הרפובליקה הסינית צרפת צרפת הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת ארצות הברית ארצות הברית ברית המועצות (1923–1955) ברית המועצות
 חברות לא קבועות:  ארגנטינה ארגנטינה קנדה קנדה קובה קובה מצרים מצרים נורווגיה נורווגיה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית
 
החלטה 69 של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם, אשר אומצה בתאריך 4 במרץ 1949, המליצה לקבל את מדינת ישראל כחברה באו"ם.
בעקבות הגשת המועמדות של ישראל לחברות באו"ם, קבעה מועצת הביטחון כי ישראל היא מדינה שוחרת שלום, והמליצה לעצרת הכללית של האומות המאוחדות להעניק לה חברות בארגון. המלצה זו מומשה כחודשיים מאוחר יותר, כאשר החליטה העצרת הכללית של האו"ם לקבל את ישראל כחברה באו"ם, בהחלטה 273 שהתקבלה ב-11 במאי 1949.
מלבד מצרים שהתנגדה להחלטה, והממלכה המאוחדת שנמנעה, הצביעו יתר חברות האו"ם בעד.
החלטה 8 של מועצת הביטחון של האו"ם

| --- | --- |
 תאריך:  29 באוגוסט 1946
 ישיבה מספר:  57
 קוד:  S/RES/8 (מסמך)
 נושא:  המלצה לקבלת חברות חדשות
 סיכום הצבעה:  10 הצביעו בעד 0 הצביעו נגד 1 נמנעו 
 תוצאה:  התקבלה
 הרכב מועצת הביטחון
 חברות קבועות:  טיוואן הרפובליקה הסינית צרפת צרפת הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת ארצות הברית ארצות הברית ברית המועצות (1923–1955) ברית המועצות
 חברות לא קבועות:  אוסטרליה אוסטרליה ברזיל ברזיל מצרים מצרים מקסיקו מקסיקו הולנד הולנד הרפובליקה העממית הפולנית הרפובליקה העממית הפולנית
 
החלטה 8 של מועצת הביטחון של האו"ם היא החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם שהתקבלה ב-29 באוגוסט 1946, עסקה בבקשות חברות של מדינות חדשות באו"ם.
בהמשך להחלטה 6 של מועצת הביטחון, מועצת הביטחון בחנה את בקשות החברות של הרפובליקה העממית של אלבניה, הרפובליקה העממית המונגולית, אפגניסטן, הממלכה ההאשמית של עבר הירדן, אירלנד, פורטוגל, איסלנד, סיאם ושוודיה. המועצה המליצה לעצרת הכללית לקבל את אפגניסטן, איסלנד ושוודיה. את סיאם המליצה לקבל בהחלטה 13 בדצמבר שלאחר מכן.
ההחלטה התקבלה בתמיכת עשרה קולות מתוך 11, ובהימנעות אוסטרליה.
| החלטות מועצת הביטחון של האו"ם בשנת 1946 |
| --- | --- | --- |
|  | 1 • 2 • 3 • 4 • 5 • 6 • 7 • 8 • 9 • 10 • 11 • 12 • 13 • 14 • 15 |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא האומות המאוחדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
היינריך ולפלין

| --- | --- |

 לידה:  21 ביוני 1864 וינטרטור, שווייץ 
 פטירה:  19 ביולי 1945 (בגיל 81) ציריך, שווייץ 
 ענף מדעי:  תולדות האמנות 
 מקום קבורה:  וולפגוטיסאקר 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן 
 מוסדות:  אוניברסיטת מינכן  אוניברסיטת בזל  אוניברסיטת ציריך  אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 תלמידי דוקטורט:  פריץ קנאפ, Otto Fischer 
 פרסים והוקרה:  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 
היינריך וֶלפלין (בגרמנית: Heinrich Wölfflin;‏ 21 ביוני 1864 - 19 ביולי 1945) היסטוריון וחוקר תולדות האמנות שווייצרי. ממכונני הגישה הפורמליסטית בחקר האמנות.
ביוגרפיה

ולפלין נולד למשפחה מבוססת בווינטרטור, שווייץ. אביו, אדוארד ולפלין, היה פרופסור לפילולוגיה. בעקבות פגישתו עם יעקב בורקהרדט החל ולפלין בלימודי אמנות ופילוסופיה באוניברסיטת בזל, בה לימד בורקהרדט. עבודת הדוקטורט שלו, אשר נעשתה במסגרת אוניברסיטת מינכן "הקדמות לפסיכולוגיה של הארכיטקטורה" (Prolegomena zu einer Psychologia der Architektur), אותה פרסם בשנת 1886, עסקה באדריכלות מתוך גישה פילוסופית-פסיכולוגית.
לבד מהשפעתו של בורקהרדט, אשר הדגיש את תפיסת היצירה כחלק ממערך היסטורי-חברתי, ניכרת בעבודתו גם השפעת מפגשו עם קונראד פידלר (Konrad Fiedler), חוקר אמנות אשר פיתח את הרעיון של "תמונת הסתכלות" ולפיו קיימת הפרדה בין צורת האמנות הטהורה לבין יסודות בלתי-אמנותיים המתקשרים אל הצורה הטהורה באופן מקרי.
לאחר לימודיו שהה ולפלין באיטליה. בעקבות שהותו שם חיבר את ספרו "רנסאנס ובארוק" (1888). הוא החל להרצות באוניברסיטת מינכן  ובשנת 1893 הוא שב לבזל וירש את מקומו של בורקהרדט. בבזל הוא פרסם את ספרו הפופולרי "האמנות הקלאסית" (1899). בשנת 1901 הוא מתמנה לפרופסור באוניברסיטת ברלין. הרצאותיו הפופולריות משכו קהל רב ואף זכו לדיווחים בעיתונות הגרמנית של אותה עת. בשנת 1915 הוא מפרסם את ספרו "מושגי יסוד בתולדות האמנות". לספר זה זכה ולפלין להוציא שש מהדורות.
בשנת 1924, בהשפעת הרוח הלאומנית בגרמניה הוא שב לשווייץ, לאוניברסיטת בזל, שם הוא מפרסם את ספרו "איטליה ותחושת-הצורה הגרמנית" (1931) בו הוא דן בסגנון של יצירת האמנות אל מול הלאומיות.
חשיבותו כחוקר תולדות האמנות

בכתיבתו של ולפלין, אשר התמקד בעיקר באמנות הרנסאנס והבארוק, ניכרת התעניינותו בחקירת היסודות האסתטיים המופיעים ביצירה. בעקבות הגל והרעיון כי קיימת בהיסטוריה "רוח" בסיסית, פיתח ולפלין את הרעיונות אודות 'רוח העין' (Augengeist) או 'רוח הצורה' (Formgeist). אותה רוח, מעצבת לדעתו את האסתטיקה של האמנות במישור אפריורי ומהווה מעין הכרח פנימי.
מושג ההיסטוריה של ולפלין, השואב הרבה מן הרומנטיקה הגרמאנית, מערב את השפעת הפסיכולוגיה על האמן הבודד כמו על בני תקופתו. אולם, בכתיבתו קיים עימות לא פתור בין ההיסטוריה לבין החוקיות הטבועה באמנות עצמה. "אחת לסגנון האיש, אחת לסגנון האומה ואחת לסגנון התקופה" קובע ולפלין בספרו "מושגי יסוד בתולדות האמנות". "לא המזג עושה את יצירה של אמנות", הוא ממשיך באפיון הקשר בין היצירה לתקופתה, "אלה הוא הדבר שבו אפשר לראות את היסוד החומרי של הסגנונות במשמעות רחבה כל כך." כדי לאפשר את זיהוייה של אותו קשר מציג ולפלין חמישה צמדי ניגודים או קטגוריות עאשר בעזרתן הוא מתאר את 'אופן הראייה' בתחומי האמנויות השונים, תוך השוואה בין הקטגוריות הללו - קווי לעומת ציורי; שטוח ועמוק; חתום ופתוח; ריבוי ואחדות הוא משווה בין אמנות הרנסאנס לאמנות הבארוק.
מכלול יצירתו של ולפלין ביסס מחדש את האוטונומיה של האמנות. הגורם להתפתחותה של האמנות טמון בתוכה. הניתוח שהציע היווה את אחד מן המקורות של מושג ה"פורמליזם" באמנות, מושג אשר מקורות אחרים שלו ניתן למצוא אצל לסינג.
חיבוריו

מושגי יסוד בתולדות האמנות. תרגם מגרמנית: נחמן בן-עמי; מבוא מאת משה ברש. ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ג 1963.
האמנות הקלאסית : מבוא לרנסאנס האיטלקי. תרגם מגרמנית י. דנאי. ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, 1982.
H. Wölfflin. Principles of Art History. The Problem of the Development of Style in Later Art, Translated from 7th German Edition (1929) into English by M D Hottinger (Dover Publications, New York 1932 and reprints).
H. Wöllflin. Classic Art. An Introduction to the Italian Renaissance. Translated from the 8th German Edition (Benno Schwabe & Co, Basle 1948) by Peter and Linda Murray (Phaidon Press, London 1952, 2nd Edn 1953).
H. Wölfflin. Die Kunst Albrecht Dürers (The Art of Albrecht Dürer), (F Bruckmann, Munich 1905, 2d Edn 1908).
H. Wölfflin. Die Bamburger Apokalypse: Eine Reichenauer Bilderhandschrift vom Jahre 1000 (The Bamburg Apocalypse: A Reichenau illuminated manuscript from the year 1000), (Kurt Wolff, Munich 1921).
H. Wölfflin. Italien und das deutsche Formgefühl (Italy and the German sense of Form), (1931).
H. Wölfflin. Gedenken zur Kunstgeschichte (Thoughts on Art History), (1941).
H. Wöllflin. Kleine Schriften (Shorter Writings), (1946).
הערות שוליים

↑  ראו: ברש, משה, "תורת הסגנון של ולפלין", מחשבת האמנות בדורות האחרונים, מוסד ביאליק, ירושלים, 1977, עמ' 120-121.
↑  ולפלין, היינריך, מושגי יסוד בתולדות האמנות, מוסד ביאליק, ירושלים, 2003 (תרגום: נחמן בן-עמי).
↑  ולפלין, היינריך, מושגי יסוד בתולדות האמנות, מוסד ביאליק, ירושלים, 2003, עמ' 50.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269921305171  PLWABN: 9810570758705606  BIBSYS: 90106365  BNC: 000123508  BNE: XX988400  BnF: cb11929331j (data)  CANTIC: a10179744  CiNii: DA00404112  GND: 118634496  HDS: 027789  ICCU: CFIV037051  ISNI: 0000 0001 2130 2823  LCCN: n50013734  LNB: 000011673  NDL: 00461337  NKC: jn20000703406  NLA: 35616900  NLG: 67137  NLK: KAC201813384  NSK: 000044665  NTA: 068767951  RKD: 361365  SUDOC: 027198812  Trove: 1016112  ULAN: 500230469  VcBA: 495/77571  VIAF: 44306790   WorldCat (עם VIAF): 44306790
הגנה לעומק

הגנה לעומק (לעיתים מכונה הגנה אלסטית), היא אסטרטגיה צבאית שמטרתה לעכב את התקדמות כוחות האויב ולשחוק אותם, במחיר ויתור (זמני) על טריטוריה. הרעיון אומץ בהשאלה גם למושגים אסטרטגיים שאינם צבאיים.
במובן של אסטרטגיה צבאית > יתרונות

אסטרטגיה הגנתית קונוונציונלית תרכז את רוב הכוחות והמשאבים בקו ההגנה הקדמי, ובמקרה שזה יותקף על ידי האויב תשאף לבלום אותו שם ולא לאפשר לו לפרוץ דרכו, כדי להימנע מאיגוף וכיתור הכוח המגן, ולהגן על קווי האספקה והתקשורת בעורף. במסגרת אסטרטגיית ההגנה לעומק נדרש הכוח המגן לפרוס את משאביו הצבאיים - הביצורים והיחידות הלוחמות - על מספר קווי הגנה (או דרגים אופרטיביים), שישתרעו למרחק ניכר מאחורי קו החזית. המטרה היא להקשות על הכוח התוקף להבקיע את מערך ההגנה, הבנוי לעומק, ולשחוק בהדרגה את כוחותיו, כדי להתיש אותו ולהכשיר את הקרקע למעבר למתקפת נגד של כוחות העתודה של הצד המגן. אסטרטגיית ההגנה לעומק דורשת החזקת כוחות עתודה ניידים במרחק קצר מאחר קו החזית, שיוכלו לתקוף את כוחות האויב, שיצליחו לחדור דרך מערך ההגנה הקדמי, ולהשמיד אותם. אסטרטגיה הגנתית זו עשויה להילקח בחשבון בעיקר בצד שבו "המעטים", המנסים לשמור על הסטטוס קוו מול אויב בעל עליונות כמותית, המסוגל לרכז את כוחותיו ולפתוח במתקפה במספר מקומות לאורכו של קו ההגנה, ובמיוחד כשלא ניתן לאתר בקו נקודת תורפה עיקרית.
ביישום מושכל של הגנה לעומק, יוכנו מבעוד מועד עמדות הגנתיות מדורגות במרחקים שונים מאחורי הקו, ונסיגה הדרגתית אליהן במסגרת הכלת (containment) ההתקדמות של כוחות האויב תוכל לגבות מהם מחיר כבד, בעוד שהמגנים יוכלו להימנע מסכנת הקריסה או האיגוף. השהיית ההתקדמות של הצד התוקף מבטלת את יתרון ההפתעה שלו, ומאפשרת לצד המגן להזרים כוחות לגזרה/לגזרות המותקפות, ואף לגייס את כוחות העתודה שלו, במטרה להתיש את כוחות האויב ולעבור למתקפת-נגד.
פריסת הכוחות אמורה להביא לכך שיתמכו הדדית אלה באלה, ושיושמו בתפקידים מתאימים. לכן, למשל, כוחות חי"ר מעולים, מאומנים ומצוידים היטב, יהיו אלו שישאו בנטל הלחימה הניידת והגמישה (בעיקר בעתודה), בעוד שהכוחות המאומנים פחות יהיו אלו שיוצבו בעמדות הסטטיות על הקו הקדמי ובקווים אחוריים. באשר לאותם קווים מדורגים, לכל אחד מהם אמורים להיות מותאמים האמל"ח והטכנולוגיות האחרות שבהם ישתמש, בהתאם לתנאי השטח המקומי (למשל עירוב של ביצורי נ"ט במקום שאיננו עביר לחי"ר, או גדרות תיל במקרה ההפוך). במקרה של הגנה לעומק יש למגן את האפשרות להסתמך על התכונות ההגנתיות הטבעיות שמקנה לו השטח.
ניתן למצוא דוגמאות רבות ליישום מוצלח של אסטרטגיית ההגנה לעומק, בעיקר בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה (1945-1943). בשלבים הראשונים של המלחמה (1941-1939), זכה הצבא הגרמני בשורת ניצחונות על צבאות בעלות הברית, שהשתמשו באסטרטגיית הגנה קווית, וסבלו ממחסור בכוחות עתודה ניידים. הוא לא התקשה להבקיע את מערכי ההגנה שלהם, שלא היו פרוסים לעומק, באמצעות ריכוז כוחות עדיפים בנקודות ההבקעה, ושימוש בטקטיקת הבליצקריג, ולאחר מכן כיתר והשמיד את כוחותיהם הצבאיים.
בשלבים המאוחרים יותר של המלחמה החלו שני הצדדים היריבים להשתמש באסטרטגיית ההגנה לעומק, או ההגנה הגמישה. ניתן למצוא לכך דוגמאות רבות, בעיקר במערכה הצבאית בחזית המזרחית. הדוגמה הבולטת והידועה ביותר לשימוש מוצלח בהגנה לעומק היא קרב קורסק ביולי 1943. במסגרת קרב זה הצליח הצבא הסובייטי לבלום את המתקפה הגרמנית על מבלט קורסק, ולגרום אבדות כבדות לכוחות הניידים של הוורמאכט, באמצעות הכנת מספר רב של קווי ביצורים, בעומק שהגיע לעשרות ק"מ מאחורי קו החזית, וריכוז עתודות ניידות רבות עוצמה בדרג האופראטיבי השני שלו.
במובן של אסטרטגיה צבאית > חסרונות

במקרה בו לצד המגן אין אפשרות, מסיבות שונות, לוותר על שטח, אפילו באופן טקטי (כלומר, זמני ולצורך שיפור עמדות), לא ניתן להשתמש באסטרטגיית ההגנה לעומק. סיבות אפשריות לכך הן מיקום מתקנים או משאבים צבאיים או כלכליים חיוניים בקרבת קו החזית, העדר עומק אסטרטגי או קרבה של קו החזית למרכזי אוכלוסייה חשובים, או חוסר רצון לנסיגה זמנית מסיבות פוליטיות או תרבותיות. ישראל, לדוגמה, נאלצה לנקוט באסטרטגיה של הגנה קשיחה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים (1973), בגלל המרחק הקצר בין קו החזית בגזרה זו לבין מרכזי אוכלוסייה ומקורות המים של ישראל. בניגוד לרמת הגולן, בחזית הדרומית, בחצי האי סיני, מול הכוחות המצריים, התנאים היו אופטימליים לשימוש בהגנה לעומק/גמישה, אולם ישראל נקטה גם שם באסטרטגיית הגנה קשיחה, בעיקר מסיבות פוליטיות (רצון להמשיך לשלוט על תעלת סואץ, ולא להעניק לצד המצרי הישגים קרקעיים).
"הגנה לעומק" בהשאלה

המונח הגנה לעומק משמש בימינו גם בהקשרים שאינם צבאיים, בכל מובן שקשור להימנעות מתקלות, כאשר המטרה היא לא להתמקד במניעת התקלה עצמה אלא לאפשר "בזבוז" משאבים מסוים כדי להילחם בגורמיה. כך למשל בהנדסה, ניתן לנקוט ב"הגנה לעומק" כשמאפשרים יתירות בתכנון: תכנון המערכת נעשה כך שהיא תמשיך לתפקד גם במקרה שאחד מהרכיבים או שילוב מסוים שלהם כשל. לרוב, תכנון שכזה יהיה קל יותר ביחס לתכנון "חסין-תקלות", שישאף להביא כל רכיב לשלמות תפקודית ולזמן-חיים ארוך ככל האפשר באופן אובייקטיבי. באופן שכזה, לדוגמה, בנוי המוח האנושי, שממשיך לתפקד כמערכת גם כשחלק לא מבוטל מהנוירונים שבו כושלים, הודות לאופן הקישוריות המורכב ביניהם. כך גם מטוסים, שמנועיהם מאפשרים להם לטוס בביטחה יחסית גם כשאחד מבין המנועים פסק מלפעול - זאת ללא קשר לתקן האמינות לפיו תוכנן כל אחד מהמנועים בנפרד. באופן דומה, באבטחת מידע המונח "הגנה לעומק" מתייחס לשימוש במספר טכניקות של אבטחת מחשבים, באופן שיקשה על תוקף פוטנציאלי לנצל פרצה או מעקף באחת משכבות ההגנה.
ראו גם

אדמה חרוכה
מכשולי נ"ט בקו זיגפריד, קו מגננה של גרמניה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הכוחות הבלגיים בגרמניה

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  בלגיה בלגיה
 שיוך:   הכוחות המזוינים של בלגיה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1946–2002 (כ־56 שנים)
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  40,000
הכוחות הבלגיים בגרמניה (בצרפתית: Forces Belges en Allemagne או בראשי תיבות FBA; בהולנדית: Belgische strijdkrachten in Duitsland או בראשי תיבות BSD) היה שמו הרשמי של כוח של צבא בלגיה אשר הוצב בגרמניה בין השנים 1946–2002. הכוח הוצב בתחילה ככוח כיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה, ובהמשך ככוח הגנה של ברית נאט"ו מפני ברית ורשה.
היסטוריה

לאחר מלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה לאזורי כיבוש בין בעלות הברית. ב-1946 התנדבה בלגיה לשלוח 3 בריגדות חי"ר אשר נפרשו באזור הכיבוש הבריטי. זמן קצר לאחר מכן קיבלו הבלגים אזור עם אוטונומיה מבצעית משלהם, אשר מרכזו היה בעיר קלן. כוח בלגי נוסף הוצב גם בבון, אולם עם הקמת הרפובליקה של גרמניה המערבית, יצאו הכוחות הבלגיים מהעיר. הכוחות הבלגיים בגרמניה היו מוגדרים כצבא כיבוש, אולם עם הצטרפותה של גרמניה המערבית לנאט"ו ב-1955 הוא הוגדר מחדש ככוח הגנה, אשר נועד לסייע לגרמניה המערבית מפני מתקפה אפשרית של ברית ורשה.
הכוחות הבלגיים כיסו שטח של 60 ק"מ, שהשתרע מהגבול בין גרמניה המערבית לגרמניה המזרחית ועד לגבול בלגיה עצמה. הכוח נכלל במסגרת קבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו, ומנה באופן סדיר 40,000 חיילים. כולל צוותי התחזוקה מנה הכוח בשיאו 70,000 אזרחים בלגים. בהדרגה צומצמה הנוכחות הבלגית בגרמניה לנוכח היחלשות האיום הסובייטי. עם סיום המלחמה הקרה כלל הכוח הבלגי 24,00 איש בלבד. עם זאת, משפחותיהם של רבים מהחיילים הבלגים עברו להתגורר באזור, ובהדרגה התפתחה במקום קהילה בלגית גדולה אשר היה לה אפילו בית ספר ועיתון משלה. עובדה זו גרמה לכך שהאזור כונה לפעמים "המחוז העשירי של בלגיה".
עם סיום המלחמה הקרה השיק הצבא הבלגי תוכנית לנסיגה הדרגתית מגרמניה, וב-2002 פורק באופן רשמי הכוח הבלגי בגרמניה. אחרוני החיילים הבלגים עזבו את גרמניה ב-2004. מרבית האזרחים הבלגים עזבו יחד עם החיילים, אולם חלק מהמשפחות העדיפו לקבל אזרחות גרמנית ולהישאר בגרמניה.
ראו גם

יחסי בלגיה–גרמניה
הכוחות הדמוקרטים המאוחדים של בלארוס

| --- | --- |
 מדינה:  בלארוס 
 שם רשמי:  Объединённые демократические силы
 תקופת הפעילות:  2006–הווה (כ־18 שנים) 
 אידאולוגיות:  התנגדות ללוקשנקו ליברליזם דמוקרטיה הצטרפות אל האיחוד האירופי
 מטה:  מינסק 
 צבעים רשמיים:  אדום
 udf.by
 
הכוחות הדמוקרטיים המאוחדים של בלארוס היא קואליציה של מפלגות פוליטיות שהיו קבוצת האופוזיציה העיקרית בבחירות לנשיאות 2006. הקבוצה בחרה באלכסנדר מילינקביץ', כמועמד לנשיאות בניסיון להביס את אלכסנדר לוקשנקו הנשיא הסמכותני של בלארוס מאז 1994.
נתונים סטטיסטיים רשמיים בבלארוס דיווחו שמילינביץ' צבר 6% מהקולות, אולם האופוזיציה הבלארוסית ומבקרים ממדינות המערב לא קיבלו את התוצאות הרשמיות כלגיטימיות ומאמינים שזו דוגמה להונאת בחירות. הרשויות בבלארוס הכחישו את כל ההאשמות בהונאת בחירות.
כיום, מפלגת האזרחים המאוחדת ומפלגת השמאל בבלארוס "עולם צודק" מהווים את מרבית הקואליציה. מפלגת BNF שומרת על חברותה בקואליציה, אולם מתרכזת יותר בקואליציה שהוקמה לאחרונה על ידי המפלגות השמרניות, גוש העצמאות הבלארוסית.
חברות מפלגתית

יש חמש מפלגות פוליטיות בקואליציה של הכוחות הדמוקרטים המאוחדים של בלארוס:
מפלגת השמאל "עולם צודק"
מפלגת האזרחים המאוחדת של בלארוס
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (אספה)
מפלגת העבודה
מפלגת BNF
Za svabodu ("לחופש")
הערות שוליים

↑  Nordsieck, Wolfram (2008). "Belarus". Parties and Elections in Europe. אורכב מ-המקור ב-2011-07-09.
היינריך וילהלם ארנסט

| --- | --- |

 לידה:  1814 ברנו, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  8 באוקטובר 1865  (בגיל 51 בערך) ניס, צרפת 
 מוקד פעילות:  האימפריה האוסטרית, ברנו 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית, צרפתית, סלובקית 
 כלי נגינה:  ויולה, כינור 
 בן או בת זוג:  Amélie Siona Ernst 
 
היינריך וילהלם ארנסט (בגרמנית: Heinrich Wilhelm Ernst, ‏ינואר 1814 – 8 באוקטובר 1865) היה כנר, ויולן ומלחין יהודי-מוראבי. רבים ראו בארנסט כנר משכמו ומעלה בין בני תקופתו, ממשיכו הגדול ביותר של ניקולו פאגאניני.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

ברוב המאמרים העוסקים בהיינריך וילהלם ארנסט נאמר, שהוא נולד ב-6 במאי 1814, אך פצקה הגיע למסקנה, בעבודתו משנת 1958, שתאריך זה איננו יכול להיות נכון. אחרי חיפוש בארכיבים בברנו הוכיח פצקה, כי מוריץ, אח צעיר של היינריך, נולד ב-28 בנובמבר 1814. מכאן ברור, שהיינריך לא יכול היה להיוולד בחודש מאי של אותה שנה. בהודעה בעיתון אחרי קונצרט במרץ 1824 מתואר היינריך כבן 10 שנים. תעודת לידה איננה קיימת, ככל הנראה, ופצקה הגיע למסקנה, שהיינריך נולד לא במאי אלא בינואר 1814.
ארנסט נולד בברנו, מוראביה. בגיל תשע התחיל ללמוד נגינה בכינור. הוא היה ילד פלא, שרכש את השכלתו המוזיקלית בקונסרבטוריון של "עמותת ידידי המוזיקה". מוריו לכינור היו יוזף בהם, החל ב-1825, ויוזף מאיזדר, והלחנה למד אצל איגנץ פון זייפריד.
ב-1828 בא פגניני לווינה. ארנסט שמע אותו והתרשם עמוקות מנגינתו בכינור. יש אומרים, כי בהזדמנות זו ניגן ארנסט לפני פגניני וזה ניבא לו עתיד מזהיר. פגניני הופיע ב-14 קונצרטים בווינה וארנסט האזין לרבים מהם כדי לנצל את ההזדמנות לערוך תצפיות באמן הדגול. באפריל 1829 יצא ארנסט מווינה אל מינכן לעבוד בתזמורת המלכותית, אבל פגניני יעץ לו לכוון את שאיפותיו גבוה יותר. לאחר זאת, הופיע ארנסט בקונצרטים באותן ערים כמו פגניני. הקונצרטים הללו זכו להערכה רבה, אבל הוא עמד עדיין בכל המובנים בצלו של רב-האמן. סברה אומרת, שמצב זה דיכא אותו במידה כזאת, עד שהסתגר בחדרו למשך חמישה ימים. באביב 1830 פגש שוב ארנסט את פגניני בפרנקפורט. בקונצרט שהגיש שם ניגן ארנסט את Nel cor pìù non mi sento של פגניני בדייקנות שהדהימה הן את הקהל והן את פגניני עצמו. יצירה זו, כמו רוב יצירותיו של פגניני, עוד לא יצאה בדפוס באותו זמן, ומכאן שארנסט למד אותה משמיעה כשהאזין לקונצרטים של פגניני. ימים אחדים אחר כך, כשארנסט בא לבקר את פגניני ומצא אותו עסוק בחיבור מוזיקה עם הגיטרה שלו, מיהר פגניני להסתיר את כתב היד מתחת למצעי מיטתו בטענה, שעליו להגן על יצירתו לא רק מאוזניו של ארנסט אלא גם מעיניו.