stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צוות אוויר
ראו גם

צוות עזר אוויר במערך הרפואה
| תעופה • תעופה צבאית • תעופה אזרחית |
| --- | --- | --- |
| עקרונות | אווירודינמיקה • כוח עילוי • גרר • מספר מאך • זווית התקפה • הזדקרות • פרופיל אווירודינמי • עומס כנף • מערבולת • אפקט קואנדה • יחס גלישה • פינת ארון המתים | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| כלי טיס | מטוס • מסוק • כדור פורח • ספינת אוויר • דאון • המראה ונחיתה אנכית (VTOL) • המראה ונחיתה קצרה (STOL) | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| מבנה | כנף • כנפון קצה־כנף • מדף • מאזנות • ספוילר • מעצור אוויר • מוטת כנפיים • כונס אוויר • כני נסע • הגה גובה • הגה כיוון • תא הטייס • משטחי היגוי • קנארד | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| הנעה | מנוע בעירה פנימית • מנוע כוכבי (רדיאלי) • מדחף • מנוע סילון • היפוך דחף • מנוע מגח סילון • מנוע על-מגח סילוני • מנוע רקטי • חשמל | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| תופעות | גלגול הולנדי • צימוד אינרציאלי • בום על-קולי • התעבות סביב כלי טיס • אוסצילציה • ורטיגו • התקרחות | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| מערכות | מחווני טיסה • צינור פיטו • מכל דלק נתיק • מצנח בלימה • אוויוניקה • מערכת בקרת טיסה • חיווט תעופתי • קופסה שחורה | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| שלבי טיסה | הסעה ודחיפה • המראה • טיפוס • הנמכה • שיוט • נחיתה • אווירובטיקה • הקפה | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
| מקצועות | צוות אוויר • טייס  • מהנדס טיסה • צוות קרקע • הנדסת אווירונאוטיקה | מטוס פעלולים ציור של כדור פורח מסוק |
מונחים בתעופה
| תעופה אזרחית  • תעופה • תעופה צבאית |
| --- | --- | --- |
| ארגוניםבין-לאומיים | הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית • יאט"א |  לוח טיסות יוצאות מטוסי KLM |
| נמל תעופה | טרמינל • עלייה למטוס • שער עלייה למטוס • גשר עלייה למטוס • מדרגות ניידות • טרקלין נייד • קרוסלת מטען • הנחיית כלי טיס על הקרקע • שירותי קרקע למטוס נוסעים • מִנחת |  לוח טיסות יוצאות מטוסי KLM |
| חברת תעופה | חברת דגל • חברה לטיסות חסך • חברה לטיסות שכר • מועדון הנוסע המתמיד • בסיס פעולה מרכזי • רשימת חברות תעופה |  לוח טיסות יוצאות מטוסי KLM |
| ברית חברותתעופה | סטאר אלייאנס • Oneworld • סקייטים • התאחדות חברות התעופה הערביות • קבוצת TUI • ונילה אליינס • LATAM |  לוח טיסות יוצאות מטוסי KLM |
| כרטוס | כרטיס טיסה • כרטיס טיסה אלקטרוני • בידוק ביטחוני • כרטיס עלייה למטוס • עמדה אחודה לבידוק עצמי • כרטיס מסביב לעולם • רישום לטיסה • מחלקת טיסה • שותפות קוד • היטל דלק |  לוח טיסות יוצאות מטוסי KLM |
| מטוס נוסעים | עלייה למטוס • הסעה • צוות אוויר • טייס • טייס אוטומטי • מהנדס טיסה • דייל אוויר • ארוחת טיסה • קופסה שחורה • בידור בטיסה • מושב מטוס • בטיחות בטיסה • רשימת מטוסי נוסעים |  לוח טיסות יוצאות מטוסי KLM |
| בקרה | פיקוח טיסה • אזור בקרה מרחבית • מרחב פיקוח תעופתי • נתיב אווירי • מגדל פיקוח |  לוח טיסות יוצאות מטוסי KLM |
| כללי | תעופה כללית • הסכם שמיים פתוחים |  לוח טיסות יוצאות מטוסי KLM |
צוות אוויר של מטוס בואינג 787
דיילות של חברת אירופלוט במטוס נוסעים מדגם סוחוי סופרג'ט 100 מדגימות נוהלי חירום לקראת המראה
מהנדס טיסה במפציץ אוורו לנקסטר של חיל האוויר המלכות הבריטי, במהלך משימה בזמן מלחמת העולם השנייה
מפעיל מערכת תדלק אווירי במטוס תדלוק מדגם KC-135 של חיל האוויר של ארצות הברית
בקרים מוטסים במטוס שליטה ובקרה במטוס E-2 הוקאיי של צי ארצות הברית
קח אותה, היא שלי

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מחזה של הנרי ופיבי אפרון
 בימוי:  הנרי קוסטר
 הופק בידי:  הנרי קוסטר
 תסריט:  נאנלי גונסון
 עריכה:  מרג'ורי פאולר
 שחקנים ראשיים:  ג'יימס סטיוארט סנדרה די
 מוזיקה:  ג'רי גולדסמית'
 צילום:  הרולד ליפסטיין
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 הקרנת בכורה:  13 בנובמבר 1963
 משך הקרנה:  98 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 תקציב:  $2,435,000
 הכנסות:  $3,400,000
 דף הסרט ב־IMDb
 
קח אותה, היא שלי (באנגלית: Take Her, She's Mine) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1963 בהפקתו ובבימויו של הנרי קוסטר, עם ג'יימס סטיוארט וסנדרה די בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת הנרי ופיבי אפרון משנת 1961.
את התפקיד הראשי של מולי שיחקה בברודוויי אליזבת אשלי וזה זיכה אותה בפרס טוני לשחקנית הראשית הטובה ביותר. הנרי ופיבי אפרון ביססו את הדמות של מולי על בתם הבכורה נורה אפרון.
העלילה מתוארת בסרט בפלשבק ועיקרה הוא אב הסובל מדאגת יתר לבתו המתבגרת מחשש שתצא לתרבות רעה ומסתבך עקב כך בשערוריות שבגללן הוא מועמד לפיטורים.
סנדרה די שרה מספר שירים בסרט ובהם "הבה נגילה" ביחד עם חברותיה בקולג'.
תקציר העלילה

ישיבת הוועד המנהל של אגף החינוך בלוס אנג'לס מתכנסת בראשות סגן הנשיא הקטור איבור (ג'ון מקגיוור) כדי לדון בפיטוריו של הנשיא עו"ד פרנק מייכלסון (ג'יימס סטיוארט) בגלל שערוריות הקשורות אליו שפורסמו בעיתונים. לפני ההחלטה מקבל פרנק הזדמנות להציג את מה שקרה.
לפרנק ואשתו אן (אודרי מדוס) יש שתי בנות - מולי (סנדרה די) וליז (צ'רלה דוהרטי). מולי מתעניינת בעיקר בציור ובגמר בית הספר התיכון, שולחים אותה הוריה לקולג' יוקרתי לבנות בבוסטון שם יש מחלקת אמנות מפותחת.
פרט ללימודים עוסקות מולי וחברותיה בהפגנות שונות נגד נגד חומת ברלין ועוולות חברתיות שונות. פרנק הדואג למולי, טס לשם באמצע הפגנת ישיבה נגד החלטת הקולג' לא להכניס לספריה את ספריו של הנרי מילר. פרנק השמרן קורא את הספר ומזדעזע מהתיאורים המיניים שבו אבל מצטרף לשביתת השבת של הסטודנטים נגד ההחלטה. לבסוף הם מתפנים בכוח על ידי השוטרים וצילום של פרנק נאבק בשוטרים מתפרסם ברחבי ארצות הברית.
לאחר סיום הקולג' מקבלת מולי מלגה ללמוד ציור באקדמיה בפריז. פרנק נמצא בלחץ ודואג לשלומה. הוא טס לפריז ומגיע לחדרה של מולי אך לא מוצא אותה. הוא מנסה לעצור מונית למלון אך לא מצליח. לבסוף הוא נכנס למקום מואר ומבקש לטלפן. בחורה סינית מובילה אותו לטלפון אך באותו זמן פושטים שוטרים על המקום ועוצרים את כל היצאניות כולל את פרנק שנאבק בהם ותמונתו שוב מופיעה בעיתונים ביחד עם היצאנית הסינית...
במלון פוגש פרנק את פופ-ג'ונס (רוברט מורלי) שגם לו יש בת שמבלה עם חבר בפריז אבל זה לא אכפת לו.
מולי יוצאת עם הצרפתי הנרי בונה (פיליפ פורקט) והקשר ביניהם מתהדק. אמו של הנרי מתנגדת לקשר הזה. פיליפ מסדר פגישה בנשף תחפושות על אנייה בסן ופרנק מגיע לשם אך הוא מזוהה על ידי עיתונאים כג'יימס סטיוארט)... הוא נמלט מהעיתונאים, מכנסיו נשמטים והוא קופץ למים בתחתונים. למחרת מתפרסמת הקפיצה שלו בתחתונים ונכתב כי היה זה נשף של נודיסטים.
לבסוף חוזר פרנק לבדו ופיליפ ומולי מתחתנים. חברי הוועד משתכנעים מדבריו ולא מפטרים אותו. כעת הוא מתחיל להשגיח ולדאוג לבת המתבגרת ליז.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'יימס סטיוארט | פרנק מייכלסון |  |
| סנדרה די | מולי מייכלסון |  |
| אודרי מדוס | אן מייכלסון |  |
| רוברט מורלי | פופ-ג'ונס |  |
| פיליפ פורקט | הנרי בונה |  |
| צ'רלה דוהרטי | ליז מייכלסון |  |
| ג'ון מקגייור | הקטור איבור |  |
קורקס אפור

| קורקס אפור |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קורקורקסים
סוג:: קורקס אפור
מין:: קורקס אפור
שם מדעי
 Struthidea cinerea ‏גולד, 1837

קורקס אפור (שם מדעי: Struthidea cinerea) היא ציפור שיר אוסטרלית השייכת למשפחת הקורקורקסים. מין זה יחידי בסוגו.
הקורקס בעל ראש גדול ומקור רחב ושחור עם מראה דמוי עורב בצבע אפור ובעל מקור רחב ושחור. אורכו הממוצע 33 ס"מ. הוא בעל רגליים גדולות וזנב ארוך והעיניים שחורות וקטנות.
עופות אלה חיים יחדיו בלהקות ברחבי הערבה האוסטרלית וביערות של מחטניים של מזרח אוסטרליה בכמה חלקים בדרום אך בעיקר במרכז ובצפון אוסטרליה וקווינסלנד.
החבורות מקננות יחדיו בקנים עשויי בוץ הנבנים בין הענפים. החבורה כולה מגדלת את הגוזלים וכולם יוצאים לחפש מזון. הם ניזונים בעיקר מחרקים, תולעים ומפירות שונים.
הערות שוליים

↑  קורקס אפור באתר הרשימה האדומה של IUCN
צינור הגז הערבי

| --- | --- |

מפת צינור הגז הערבי
 סוג:  צינור גז טבעי
 מדינות:  מצרים מצרים, ירדן ירדן, סוריה סוריה, לבנון לבנון   (מתחבר אל ישראל ישראל בצינור נפרד)
 מוצא:  אל-עריש, מצרים
 יעד:  טריפולי, לבנון
 עובר דרך:  עקבה, עמאן, דיר עלי, דמשק, בניאס, חומס
 אורך:  1,200 ק"מ
 קוטר:  914.4 מ"מ (36 אינץ')
 קיבולת מקסימלית:  10.3 מיליארד מטר מעוקב (BCM) לשנה
 כיוון זרימה:  ממערב למזרח ואחר כך מדרום לצפון
 תאריך הפעלה:  2011
צינור הגז הערבי (בערבית: خط الغاز العربي; באנגלית: Arab Gas Pipeline) הוא צינור יבשתי (וחלקו הקטן תת-ימי), המוביל גז טבעי במזרח התיכון. הצינור משמש ליצוא גז טבעי ממצרים לירדן, לסוריה וללבנון, במסלול ארוך העוקף את ישראל, היוצא מפורט סעיד דרך צפון סיני עד אל-עריש, טאבה, עקבה, עמאן ודמשק. מדמשק ממשיך הקו לחומס ובניאס, וטריפולי בלבנון. שלוחה קטנה מחברת את אשקלון בישראל עם אל-עריש באמצעות צינור תת-ימי.
היסטוריה

אורכו הכולל של הצינור הערבי הוא 1,200 ק"מ ועלות בנייתו הסתכמה ב-1.2 מיליארד דולר. הנחת המקטע הראשון של הצינור, בין פורט סעיד עד אל-עריש, החלה באוקטובר 1998 במטרה לספק גז מצרי לישראל. בנובמבר 1998 החלו גם משא ומתן להנחת המשך הצינור לעקבה שבירדן. המגעים ראשוניים בין מצרים וירדן על הקמת הפרויקט החלו בספטמבר 1997.
לאחר שחתימה על הסכם לייבוא גז בין ישראל למצרים התעכבה (בעקבות גילוי מאגר הגז "נועה" ו"מרי" בישראל, והמתיחות המדינית בעקבות האינתיפאדה השנייה), בסוף 2001 חתמה מצרים על מזכר הבנות עם ממשלת ירדן לייצוא גז טבעי. כמו כן הודיעו שמעקבה יוקם צינור לעמאן ולאירביד, ושלוחה שתרד למפעלי ים המלח הירדניים, על ידי חברת גז ירדנית שתוקם לצורך כך. באוגוסט 2002 פרסמו מכרז להנחת מקטע אל-עריש–עקבה, במטרה לספק גז לתחנת הכוח התרמית עקבה (תחנת הכוח הגדולה ביותר בירדן).
ביוני 2002 חתמו על מזכר הבנות, בוועידה שנערכה בעמאן, שרי האנרגיה של מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, על הסכם להקמת צינור לאספקת גז טבעי מצרי, דרך ירדן לסוריה, לבנון, טורקיה, קפריסין ולמזרח אירופה. שרי האנרגיה של מצרים, ירדן, סוריה ולבנון, ועל הקמת "חברה ערבית לגז", בהון עצמי של 200 מיליון דולר, לקידום פרויקט ייצוא הגז הטבעי המצרי. בפברואר 2003, נחתם בקהיר ההסכם על הקמת "צינור הגז הערבי", בשלב זה הפך המיזם מפרויקט מקומי לחיבור ישראל וירדן למאגרי הגז של מצרים לפרויקט אספקת גז אזורי ואסטרטגי.
הצינור מעולם לא פעל בתפוקה מלאה ולא סיפק גז לייצוא, מלבד מלירדן וישראל (ולתקופה קצרה גם לסוריה). ב-2011, בעקבות המהפכה במצרים ארגוני הטרור בסיני פגעו בצינור מספר פעמים ואספקת הגז בו הופסקה. בעקבות כך נאלצה ירדן להקים מסוף לקליטת גז נוזלי ממכליות בעקבה, כדי לייבא גז מהמפרץ הפרסי. וגם לאחר שתוקן הצינור, מצרים לא יכלה לספק גז לייצוא. למרות תגליות הגז הרבות במדינה החל מסוף שנות ה-90, עלתה גם הצריכה בתוך המדינה באופן משמעותי, כך שלא היו לה יותר עודפי גז ליצוא והיא אף החלה לייבא גז (בין 1997 לשנת 2020 גדלה אוכלוסיית מצרים מ-60 מיליון תושבים ל-100 מיליון). רק בסוף 2018 חזרה מצרים לייצא גז עם תחילת ההפקה ממאגר הגז זוהר, מאגר גדול שנתגלה בים התיכון מול חופי מצרים.
מבנה

אורכו של צינור הגז הוא 1,200 ק"מ, קוטרו 914.4 מ"מ (36 אינץ') ויכולת ההולכה המרבית שלו היא 10.3 מיליארד מטר מעוקב (BCM) של גז טבעי לשנה. הצינור מחולק למספר מקטעים כאשר לכל מקטע מאפיינים שונים, הם עוברים במדינות שונות ומופעלים על ידי חברות שונות.
מבנה > אל-עריש–עקבה

הצינור והמקטע הראשון שלו, יוצאים מהעיר המצרית אל-עריש שבסיני. חלק הארי של המקטע, באורך 250 קילומטר, מוביל את הגז לטאבה שלחופי ים סוף. חלקו השני של המקטע, באורך 15 קילומטר, הוא צינור תת-ימי בין טאבה לעקבה שבירדן. חלקו השלישי של המקטע, באורך קילומטר מוביל לתחנת הכוח התרמית עקבה.
מקטע זה הושלם ביולי 2003, בעלות של 220 מיליון דולר, ואיפשר לראשונה למצרים לייצא גז טבעי שאינו דחוס (גז טבעי נוזלי). מקטע זה נבנה על ידי קונסורציום של חברות אנרגיה מצריות בהן EGAS, Enppi, PETROGET ו-GASCO. עם השלמתו סיפק מקטע זה גז לתחנת הכוח בעקבה.
מבנה > עקבה–א-רחאב

המקטע השני של הצינור מתחיל בעקבה ומוביל גז לכיוון צפון, דרך עמאן, לא-רחאב שנמצאת 24 קילומטר דרומית לגבול עם סוריה. אורך המקטע 390 קילומטר.
המקטע הירדני של צינור הגז הערבי הושלם בשנת 2005 ועלותו הכוללת הסתכמה ב-300 מיליון דולר. מקטע זה נבנה על ידי אותן חברות מצריות שבנו את המקטע הראשון.
מבנה > א-רחאב–חומס

המקטע השלישי של צינור הגז עובר בסוריה. אורכו הכולל של המקטע 319 קילומטר. חלקו הראשון של המקטע, באורך 90 קילומטר, יוצא מגבול ירדן-סוריה לתחנת החשמל בדיר עלי. החלק השני עובר דרך דמשק ומתחבר עם תחנת הדחיסה א-ריאן שליד חומס.
המקטע הסורי של צינור הגז הערבי הושלם בפברואר 2008. המקטע נבנה על ידי חברת הנפט הסורית (SPC) וחברת בת של גזפרום הרוסית.
מבנה > חומס–טריפולי

המקטע הרביעי של הצינור מתחיל בתחנת הדחיסה א- ריאן שליד חומס וממשיך לעיר בניאס שבסוריה. משם הצינור נמתח לכיוון לבנון שבדרום, לאורך 99 קילומטר, עד לעיר טריפולי.
המקטע הלבנוני של הצינור הושלם בשנת 2009.
קו אל-עריש–אשקלון

צינור הגז הערבי מתחבר לישראל בצינור תת-ימי נפרד, באורך 100 קילומטר, בקו אל-עריש–אשקלון. אומנם המקטע הישראלי אינו מהווה חלק מצינור הגז הערבי, אך גם הוא נועד לייצא גז מצרי לחו"ל. הצינור הושלם בחודש פברואר 2008 בעלות שנעה בין 180 מיליון דולר ל-550 מיליון דולר (הסכום במחלוקת). מקטע זה נבנה על ידי חברת EMG, מיזם משותף של צינורות גז של הים התיכון (28%), מרחב הישראלית (25%), PTT התאילנדית (25%), EMI-EGI LP (12%), ו-EGPC תאגיד הנפט של ממשלת מצרים (10%).
אורכו של המקטע הישראלי, כאמור, 100 קילומטר, רובו מתחת לפני הים התיכון. הקיבולת של הצינור היא 9 מיליארד מטר מעוקב (BCM) לשנה, בפועל נחתמו הסכמים להעברת 7.5 מיליארד מטר מעוקב (BCM), בזכותם הייתה ישראל, למשך כשנתיים, לאחד משוקי היצוא הגדולים של מצרים, ואת מצרים לספק הגז הטבעי הגדול ביותר של ישראל (המספק כ-40% מתצרוכת הגז של המדינה). בשנת 2010, אקטיביסטים מצרים קבלו על המחירים הנמוכים בהם נמכר הגז לישראל אך ממשל מובארק דחה טענות אלה. לאחר ההפיכה במצרים בינואר 2011, עלתה דרישה בציבור המצרי לעצור את הזרמת הגז לישראל ובחודשים העוקבים התרחשו עשרות מעשי חבלה בצינור, אשר הפסיקו לסירוגין את זרימת הגז. ב־2012 הודיעה החברה המצרית באופן רשמי על ביטול חד-צדדי של ההסכם למכירת גז לישראל, והצינור יבש.
ביוני 2018, הודיעה שותפות דלק קידוחים כי היא מנהלת משא ומתן לרכישת EMG לצורך שימוש בקו צינור אל-עריש–אשקלון כדי לספק למצרים גז מלווייתן ותמר. בסוף יולי 2019 הודיעה רשות התחרות שתדרוש את האפשרות ליבוא גז טבעי ממצרים באמצעות הצינור כתנאי לרכישה, וכן לא למנוע ממתחרים להשתמש בצינור.
התרחבות עתידית > סוריה–קפריסין

שלוחה ימית של הצינור הערבי מהעיר הסורית בניאס לקפריסין.
התרחבות עתידית > עיראק–סוריה

בספטמבר 2004 מצרים, ירדן, סוריה ולבנון הסכימו לחבר את רשת הגז של עיראק לצינור הגז הערבי כדי לאפשר לעיראק לייצא את הגז שלה לאירופה[דרוש מקור].
התרחבות עתידית > סוריה–טורקיה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא ראשית, פרוייקט נאבוקו בוטל ב-2013; ושנית, צינור באורך 63 קילומטר לא נבנה על ידי גזפרום, על פי ויקי באנגלית.
בפברואר 2004 מצרים, ירדן, סוריה, לבנון, טורקיה ורומניה חתמו על הסכם להארכת צינור הגז הערבי מסוריה לטורקיה. משם הוא יתחבר לצינור נאבוקו שיוביל את הגז לאירופה. המקטע יורכב משלושה חלקים, הראשון יחבר את חומס לחלב בצפון סוריה, החלק השני יחבר את העיר הסורית חלב עם העיר הטורקית קיליס, והחלק השלישי יחבר את קיליס עם הרשת הטורקית. בפברואר 2006 חתמו מצרים וטורקיה על חוזה להעברת גז טבעי לאירופה.
בינואר 2008 חתמו סוריה וטורקיה על הסכם לבניית החלק השני של המקטע, צינור באורך 63 קילומטר לחיבור חלב עם קיליס. העבודות יבוצעו על ידי חברת הבת של גזפרום שבנתה את המקטע הסורי בצינור הגז הערבי. עלות הפרויקט 71 מיליון דולר והבניה תוכננה לשנים 2009 עד 2011.
הערות שוליים

↑  דוד חיון, ‏אגיפ החלה בהנחת צינור גז ממצרים לישראל בהשקעה של כ-200 מיליון ד', באתר גלובס, 27 באוקטובר 1998
↑  אורה קורן ודוד חיון, ‏ירדן במו"מ עם החברות אמוקו ואגיפ לייבא גז בצינור ממצרים לעקבה, באתר גלובס, 8 בנובמבר 1998
↑  מצרים וירדן דנות בהנחת צינור גז טבעי דרך מדבר סיני וים סוף, באתר גלובס, 24 בספטמבר 1997
↑  שרון קדמי, ‏השתלשלות עיסקת הגז, באתר גלובס, 19 ביולי 2004
↑  ליאור גרינבאום, ‏השכנים נותנים גז, באתר גלובס, 27 במאי 2002
↑  ליאור גרינבאום, ‏גז טבעי מצרי: לא מחכים לישראל, שהיא הכי משתלמת, באתר גלובס, 11 בספטמבר 2002
1 2  ליאור גרינבאום, ‏מומחה לאנרגיה: הסכם שרי ערב לצינור גז ממצרים לא ייושם בקרוב, באתר גלובס, 20 ביוני 2002
↑  דוד חיון, ‏מיזם "צינור הגז הערבי" המשותף לארבע מדינות ערביות יוצא לדרך - ללא ישראל, באתר גלובס, 10 בפברואר 2003
↑  שירות גלובס, ‏עוזי לנדאו: "ישראל משלמת פי 2 על הגז מירדן וסוריה", באתר גלובס, 27 באפריל 2011
↑  עמירם ברקת, ‏פיצוץ צינור הגז המצרי: מה ישראל יכולה לעשות?, באתר גלובס, 4 ביולי 2011
נדב נוימן, ‏דיווחים: שוב פיצוץ בסיני בצינור המוליך גז ממצרים לישראל, באתר גלובס, 5 במרץ 2012
↑  דוד חיון, ‏מומחה לאנרגיה: הגז לא הופך את מצרים למעצמת נפט, באתר גלובס, 6 בינואר 2000
↑  נתי יפת, ‏מצרים מתחייבת לספק גז לירדן ב-2018–2019, באתר גלובס, 6 באפריל 2017
↑   ערן אזרן, תייבא גז מישראל? בעקבות ביקוש נמוך - מצרים מצמצמת את הפקת הגז הטבעי, באתר TheMarker‏, 10 באוקטובר 2019
↑  עמירם כהן, הסתיימה הנחת צינור הגז המצרי מסיני לירדן, באתר הארץ, 2 ביולי 2003
↑   יסמין גואטה, אורה קורן, סוף לתחרות: תשובה ירכוש את צינור הגז ממצרים, באתר TheMarker‏, 6 ביוני 2018
↑  פתיחת אפשרות היבוא של גז טבעי ממצרים כתנאי לאישור רכישת צינור EMG על ידי דלק ונובל אנרג'י, באתר GOV.IL
↑  דוד חיון, ‏צינור הגז הערבי שיעקוף את ישראל מתארך, באתר גלובס, 18 בפברואר 2004
↑  ליאור גרינבאום, ‏צינור הגז הערבי יוארך מסוריה לטורקיה ולמרכז אירופה, באתר גלובס, 17 באוגוסט 2005
↑  ליאור גרינבאום, ‏מצרים וטורקיה חתמו חוזה להעברת גז טבעי לאירופה במסלול עוקף ישראל, באתר גלובס, 20 בפברואר 2006
קולוסיאום (דיסקוטק)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מועדון לילה 
 מיקום:   תל אביב-יפו
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1975
 תאריך פתיחה רשמי:  8 ביוני 1982 
 אדריכל:  יעקב רכטר, ורנר יוסף ויטקובר 
 קואורדינטות:  32°05′08″N 34°46′10″E﻿ / ﻿32.08555603°N 34.76944351°E﻿ / 32.08555603; 34.76944351
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) קולוסיאום(למפת תל אביב רגילה) קולוסיאום(למפת גוש דן רגילה) קולוסיאום(למפת גוש דן מוגדלת) קולוסיאום  he קולוסיאוםhe קולוסיאוםמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פנים המבנה בינואר 2012, בתקופה בה פעל במקום מועדון ה"פוסיקט"
הקולוסיאום היה דיסקוטק שפעל בכיכר אתרים בתל אביב בשנות ה-80. משנת 2012 עד 2019 פעל במבנה הקולוסיאום מועדון חשפנות שנקרא פוסיקט. כיום המבנה בעיקרו ריק ופועל בו "המרחב החברתי", מיזם לצדק חברתי שמציע סיורים במבנה כדי להעלות את המודעות לנזקי תעשיית המין בישראל.
היסטוריה

המבנה העגול בו שכן הדיסקוטק נבנה ב-1975 על ידי האדריכלים ורנר יוסף ויטקובר ויעקב רכטר כחלק מכיכר אתרים. תחילה שימש כחנות כלבו שהייתה סניף של כלבו שלום. ב-1982 רכש את המקום איש העסקים סמי הירש והקים בו את דיסקוטק הקולוסיאום. את עיצוב הפנים שהיה חדשני לאותה העת, תכנן האדריכל ישראל גודוביץ.
באירוע הפתיחה ב-6 ביוני 1982 הופיעה הזמרת גרייס ג'ונס, והעיצוב היה חדשני, כולל ריפוד בצבע כסף, מגלשה שחיברה בין קומות המועדון ותאורת קרני לייזר מהראשונות בישראל. המועדון יצר תפנית אדירה באותה תקופה בכל הקשור למועדוני לילה בישראל. בכתבה במוסף "סופשבוע" של "מעריב" תיאר עמוס לבב את ערב הפתיחה כמסעיר חושים ובעיקר רועש.
המועדון זכה להצלחה רבה בשנות ה-80, גם בתקופה שבה כיכר אתרים עצמה הפכה לפיל לבן. התקליטן הקבוע היה אהרן קפלן ומלבד זאת נערכו במקום הופעות של זמרים רבים מישראל ומחוצה לה, בהם גרייס ג'ונס, גלוריה גיינור, יהודית רביץ, ריקי גל ובנזין. כן צולמו בו קטעי קישור לתוכנית המוזיקה "להיט בראש" ששודרה בערוץ הראשון, וצולמה בו סצנה בסרט הקולנוע של ג'ורג' עובדיה, "הדודה מארגנטינה" (1984). בסוף שנות ה-80 החל לדעוך המועדון, וב-1999 נסגר ונותר נטוש שנים רבות.
בשנת 2006 רכש את המקום היזם חיים פנחס, שערך בו שיפוץ נרחב בהשקעה המוערכת בכ-12 מיליון ש"ח, וב-2008 פתח בו מועדון חברים בשם זהה. המועדון במתכונתו החדשה לא הצליח, נקלע לקשיים כספיים ומונה לו מפרק. המוניטין שיצא לדיסקוטק בשנות ה-80 הביא את בית המשפט המחוזי בפתח תקווה לפסוק בשנת 2008, לבקשת הבעלים החדשים של המקום, כי מועדון בשם זה באילת לא יוכל להשתמש בשם, מחשש לגנבת עין.
היסטוריה > מועדון הפוסיקט

הפוסיקט היה מועדון חשפנות שהוקם על ידי קובי מזרחי עם שותפים. במועדון הייתה רחבה למופעים גדולים, וכן חדרים פרטיים. המועדון עבר לכיכר אתרים ב-2012 ונפתח בפברואר של אותה השנה.
במרץ 2017 נשלל ממנו רישיון העסק, בעקבות עתירה של המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות נגד עיריית תל אביב ומשטרת ישראל. כנגד בעלי המקום נפתחה חקירה משטרה בחשד שבמקום ניתנו שירותי מין, אך התיק נסגר מחוסר ראיות. יזמי פרויקט השיקום בכיכר אתרים הודיעו לבעלי המקום כי אין בכוונתם להאריך את חוזה השכירות שלהם. ביולי 2019 נסגר המקום לאחר סיום תקופת שכירות ואי חידושה.
בשנת 2020 הוקם במקום "המרחב החברתי", המשמש כבית ליזמות חברתית, חממה לארגונים חברתיים ומרכז מבקרים שמציע סיור אוזניות 'פני אדם' של האמנית עלית קרייז, על פי קונספט שיצרה חברת 'אוצרות' ואשר מטרתו להעביר את חווית השהייה במקום שהיה בעבר מועדון חשפנות. לכל אחד מהמינים מותאם סיור שונה. במהלך הסיור המבקרים שומעים באוזניות את קרייז מתארת את האזורים השונים במועדון דרך נקודות מבט שונות של העובדות ושל הלקוחות.
בתרבות

בשירם של הבליינים "הכל יכול" מ-2003 מוזכר הדיסקוטק בתקופת תהילתו ("ב-85' קוליסיאום היה חזק").
הערות שוליים

↑  מועדונים בתל-אביב: תולדות הבילויים - ישראל, באתר מסע אחר
↑  ורד קלנר, ‏חיים של עשירים, באתר גלובס, 18 בספטמבר 2008
↑  יובל סער ואסתר זנדברג‏, מועדון ארוחת הערב, באתר וואלה, 16 בספטמבר 2008(הקישור אינו פעיל, 4.9.2021)
↑  אלי סניור, "בית המשפט קבע: הקולוסיאום - רק בתל אביב(הקישור אינו פעיל, 4.9.2021)", באתר mynet
↑  מיכאל יעקובסון, הקולוסיאום, מהדורת 2012: מועדון חשפנות, באתר Xnet‏, 2 בפברואר 2012
1 2  איתי בלומנטל, נסגר מועדון הפוסיקט: "צעירות נוצלו והועסקו בזנות", באתר ynet, 28 ביולי 2019
↑  ורד פלמן, התיק נגד בעלי ה"פוסיקט" נסגר מחוסר ראיות, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 8 בנובמבר 2018
↑  עופר פטרסבורג, בדרך לשיקום כיכר אתרים: צו פינוי למועדון הפוסיקט, באתר ynet, 26 בדצמבר 2018
↑  סיור במרחב החברתי: מועדון "הפוסיקט", באתר עיריית תל אביב-יפו
↑  הטעות במקור
הסרת שלט מועדון הפוסיקט לאחר סגירתו בעת הפיכתו לבית המרחב החברתי
קורקס לבן-כנף

| קורקס לבן-כנף |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: קורקורקסים
סוג:: קורקס לבן-כנף
מין:: קורקס לבן-כנף
שם מדעי
 Corcorax melanorhamphos ‏וייו, 1817

קורקס לבן-כנף המכונה גם זג לבן-כנף (שם מדעי: Corcorax melanorhamphos) היא ציפור שיר אוסטרלית דמוית עורב השייכת למשפחת הקורקורקסים. מין זה יחידי בסוגו.
ציפור זו מזכירה במראה את הזג של אירואסיה בצבעה השחור ובהתנהגותה. אורכה הממוצע 45 ס"מ והיא בעלת נוצות שחורות עם כנפיים לבנות, מקור גדול אפור ועיניים אדומות.
הציפור חיה בקבוצות משפחתיות גדולות של 4-20 חברים בכל אחת. החבורות טריטוריאליות וקבוצות גדולות ישתלטו על שטחי משפחות אחרות. לא רק את השטח הם לוקחים אלא גם גוזלים בוגרים של הדור הצעיר. הם מפתים צעיר אחד עם אוכל להגר למשפחה חדשה ואם הוא מסכים הוא עוזר לגדל את הגוזלים הצעירים יותר שצריכים הרבה מזון.
הקורקס ניזון מחרקים כמו חיפושיות וטרמיטים וגם מתולעים שהוא מוצא על הקרקע. הוא ניזון גם מפירות ופירות יער שמצויים על העץ. בכמה מקומות הוא אוכל בקרבת אנשים דרך קבע.
הערות שוליים

↑  קורקס לבן-כנף באתר הרשימה האדומה של IUCN
שני זגים לבני כנף
קורת שילוח

קורת שילוח
קורת שילוח משמשת להרכבת גשרים; מקטעי הגשר המיוצרים במפעל מובלים אל אתר ההרכבה (הגשר) בעזרת משאיות תובלה. קורת השילוח פורקת את המקטעים מן המשאיות משנעת ומרכיבה אותם במקומם המיועד בגשר. הרכבת הגשר מתבצעת מנציבי האמצע של הגשר תוך כדי איזון ופילוס מתמיד של הגשר.
יתרונה המובהק של המערכת בא לידי ביטוי במקומות בהם הנגישות לתחתית הגשר מוגבלת, כגון מקומות בהם הרגישות הנופית גבוהה מאוד ולא ניתן לבצע הרכבה בעזרת עגורן קונבנציונלי מתחתית הגשר.
חסרונות עיקריים של המערכת הם עלות גבוהה, צורך בצוותי הפעלה מיומנים, הרכבה איטית וחוסר גמישות בסדר הרכבת המקטעים.
שימוש בקורת שילוח בישראל

בישראל נעשה שימוש במערכת זו במקומות הבאים:
נתיבי איילון (20) - גשר קיבוץ גלויות.
כביש 1 - בכניסה לירושלים.
כביש 9 בירושלים - מחלף 9/1.
מחלף בגין / גולדה מאיר.
ראו גם

עגורן
קורשומלי אן

| --- | --- |

החצר הפנימית של קורשומלי אן
 מידע כללי
 סוג:  חאן 
 מיקום:  סקופיה 
 מדינה:  מקדוניה הצפונית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־15
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־15 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות עות'מאנית 
 קואורדינטות:  42°00′11″N 21°26′13″E﻿ / ﻿42.003055555556°N 21.436944444444°E﻿ / 42.003055555556; 21.436944444444
  (למפת סקופיה מוגדלת) קורשומלי אן(למפת סקופיה רגילה) קורשומלי אן
 
קורשומלי אן (במקדונית: Куршумли ан; באלבנית: Kurshumli hani; בטורקית: Kurşunlu han) הוא חאן עות'מאני בבזאר הישן של סקופיה. החאן, שנמצא ליד מוזיאון מקדוניה הצפונית (אנ'), שימש כפונדק וככלא.
קורשומלי אן נבנה במאה ה-15 או ה-16, והכיל בעבר אורוות לכ-100 סוסים.
הקירות של קורשומלי אן יוצרים ריבוע, אך הגג היה מורכב בעצם מכיפות בצורת פירמידה. כיפות אלו היו מכוסות במקור בעופרת ולכן החאן היה נקרא "הבזאר המוביל". קומת הקרקע שימשה בדרך כלל לאחסון והקומה עליונה שימשה בדרך כלל למגורי שינה. בתוך הבניין, היו גם חדרים מיוחדים לבעלי חיים.
ראו גם

הבזאר הישן (סקופיה)
סולי אן
קפאן אן
הערות שוליים

1 2  "Kursumli An". Archnet. 2015. ארכיון מ-2020-09-12. נבדק ב-1 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kursumli-An". The place where I live - we investigate its past. ארכיון מ-2017-07-31. נבדק ב-1 ביולי 2016. {{cite web}}:  (עזרה)