מיניות ברומא העתיקה
מין, נישואים וחברה > יחסי עבד-מעביד

מיניות הייתה "מאפיין ליבה" של העבדות ברומא העתיקה. מאחר שעבדים נחשבו, על פי החוק הרומי, כרכוש, בעליהם יכלו להשתמש בהם, בין אם למטרות מיניות, ובין אם להשכיר אותם לאנשים אחרים. מספר חוקרים טוענים שבמכתביו של מרקוס טוליוס קיקרו נטען כי מרקוס טוליוס קיקרו ניהל מערכת יחסים הומוסקסואלית עם עבדו, מרקוס טוליוס טירו. החוקרת האיטלקית, אווה קנטרלה (אנ'), טענה, באופן בוטה, כי: "ראש המשפחה (paterfamilias) הרומאי היה אדון מוחלט ... הוא הפעיל כוח שלא בשליטתו על החברה והמדינה. במצב זה, מדוע לכל הרוחות הוא צריך להימנע מביצוע מעשה סדום עם בני הבית שלו?". עם זאת, צורה זו של שחרור מיני החזיקה אפוא גוּשׁפַּנקָה ארוטית: להשתמש בעבדים שלו היה "רמה אחת גבוהה יותר מאוננות". המשורר מרטיאליס, בתיאור השותף האידיאלי לפדרסטיה, כתב כי הוא מעדיף שהשותף היה ילד עבד ש-"מתנהג יותר כמו בן חורין מאשר אדוניו", כלומר, כזה שיכול למסגר את הרומן כמשחק מעורר של חיזור. כאשר דמויות, שניתן לזהות אותן כעבדים, מופיעות באמנות הארוטית מהתקופת רומא העתיקה, הן מבצעות מטלות שגרתיות ברקע, ולא לוקחות חלק באקטים המיניים. ביצירתו "אוניירוקריטיקה" (אנ') של ארטמידורוס, הכותב נוקט בהשקפה סמלית על ערכם המיני של עבדים: לחלום על קיום יחסי מין עם שפחה משלו היה בעיניו דבר טוב: "שהרי עבדים הם נחלתו של החולם, ולכן ההנאה מהם מעידה על היות החולם מרוצה מרכושו שלו".
רומאי היה יכול לנצל את העבדים שלו למטרות מיניות, אם כי לא היה זכאי לכפות על כל עבד לקיים יחסי מין, שכן לבעלי העבד הייתה הזכות לשלוט באותו עבד. במרדף אחר קיום יחסי מין עם עבד שהיה שייך למישהו אחר, בעלי העבד יכול היה לאיים או לשכנע את מי שביצע יחסי מין עם העבד, שלא לבצע יותר יחסי מין עם העבד שלו. לא היה ניתן להביא אישום על אונס נגד אדם חופשי, שכפה על עבד לקיים יחסי מין, מאחר שלעבד לא היה מעמד חוקי, המגן על גופו מאזרח, אך הבעלים היה יכול לתבוע את האנס במסגרת החוק Lex Aquilia (אנ'), הנוגע לנזק של רכוש.
מיניותו של עבד נשלטה מקרוב על ידי בעליו. לעבדים לא הייתה הזכות להתחתן באופן חוקי (conubium), אם כי היה יכול לחיות יחד עם בן זוג (contubernales). בעליו של העבד הגביל בדרך כלל את הפעילות המינית של עבדיו הגברים לשפחות שבבעלותו. כל ילד שנולד כחלק מפעילויות מיניות בין עבדים, בעלי העבדים היה עשיר יותר. מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס, שחי בתקופה שבה כלכלת העבדים ברומא העתיקה היה עדיין בפיתוח מוקדם, חשב שזה היה מנהג טוב לפקח על חיי המין של עבדיו, ודרש מהעבדים הגברים לשלם אגרה עבור כישר לעמיתיהן השפחות.
אם בעלי העבד גילה שהעבד שלו מקיים קשר מיני עם אישה חופשית, החוק חייב להזהיר את בני הזוג שלוש פעמים, ולנתק את הקשר המיני. אם הקשר המיני נמשך, למרות האזהרות, לבעלי העבד הייתה הזכות לקחת בעלות על האישה החופשיה. ישנם מעט התייחסויות לנשים ממשפחות מכובדות המקיימות יחסי מין עם עבד ממין זכר. דבר זה מצביע כי לסופרי התקופה פחות התעניינו בכך. אפילו מרקוס טוליוס קיקרו לא מציין דוגמאות לכך, הן לא בחלקים הרכילותיים של מכתביו והן לא בתיקי המשפט שבהם הוא תוקף את המוניטין של אישה: הוא האשים את קלודיה (אנ') בגילוי עריות ובניהול ביתה כמו בית בושת, ולא בקיום יחסי מין עם עבדים. אפילו מסלינה וסרמפוניה, קרובת המשפחה של גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, לא הואשמו כך. קיום יחסי מין עם עבד היה בין ההאשמות המופרכות שניתנו נגד קלאודיה אוקטביה (אנ'), אשתו של נירון קיסר, בזמן שפופאה סבינה (אנ') קיימה קמפיין לתפוס את מקומה של קלאודיה אוקטביה, אם כי האשמות אלו היו יותר עניין של רמיזה או עלבון כלפי בעלה, שלא הצליח למנוע זאת.
למרות הפיקוח וההגבלות החיצוניות שהוטלו על מיניותו של העבד, האמנות והספרות הרומית מציגים את העבדים לעיתים קרובות בצורה מעוות כחשפנים, מציצנים, ואפילו ידועים באופן מיני. אחד הנושאים של הקומדיה הרומית, ששונה מזאת היוונית, היא תיאור היחסים בין העבד למעביד.
על פי שני סיפורים שונים שתועדו על ידי היסטוריונים, רומאיים חופשיים שנפלו לעבדות היו אמורים להיות, על פי החוק הרומי, מוגנים מפני ניצול מיני. לפני ביטול שעבוד החוב (אנ') במאה ה-4 לפני הספירה, הרומאים החופשיים נדחקו לפעמים למכור את עצמם או את ילדיהם לעבדות כשהם הוצפו בחובות. ההיסטוריון טיטוס ליוויוס תיאר סיפור שבו עבדות כתוצאה מחוב (nexum) בוטלה כתוצאה ישירה מניסיון התעללות מינית של נער חופשי, ששימשה כערובה לחוב של אביו מהמלווה לוציוס פפיריוס. הילד, גאיוס פובליליוס, היה יפה במיוחד, ולוציוס פפיריוס קבע כי על הילד נדרש לספק שירותיים מיניים. כשהילד סירב, לוציוס פפיריוס הפשיט אותו והצליף אותו. לאחר מכן, יצא הילד לרחוב כדי להציג את פציעותיו לציבור, וגרמה לבהלה, עד כדי כך שהסנאט כונס על ידי הקונסולים. בסנאט הוחלט לחוקק את החוק Lex Poetelia Papiria (אנ'), שאסר להחזיק חייבים כעבדים, ודרש במקום זאת כי רכושו של החייב ישמש כעירבון. החוק קבע אפוא כי שלמות גופו של אזרח רומי הייתה חלק יסוד מהחירות הפוליטית (libertas), בניגוד לשימושים להם היה נתון גופו של עבד. באירוע זה ובאירוע דומה שדווח על ידי ולריוס מקסימוס, ענישה גופנית והתעללות מינית נתפסו כהפרות דומות של הפרת חירותו של האזרח מכפייה פיזית, בניגוד לפגיעות הפיזיות של העבד.
בחוק הרומאי, היו מספר הגנות מיניות לעבדים. התנהלותם של העבדים, שנשפטו על פי התנהגותן המינית של השפחות של materfamilias (בעל הבית), שיקפה בדרך כלל את כבודו של המחזיק בהן. ייתכן ודפוס זה הגביל את הניצול של עבדים שהיו חלק מהמשפחה (familia).‏ הפילוסוף הסטואי, סנקה, טען, באופן ממורמר, כי בכדי להשתמש בעבד ממין זכר באופן מינית, הוא צריך להיות מטופח בצורה נשית, וכי אין להשפיל את כבוד האדם של העבד. הסחר המתפתח בעבדים סריסים בתקופת האימפריה הרומית המוקדמת גרם לקיסר רומא אדריאנוס לחקוק מספר חוקים האוסרים על סירוס של עבד, בניגוד לרצונו "למען תאווה או רווח". הסכמים משפטיים על מכירת עבד עשויים לכלול את הסעיף ne serva prostituatur, שאסרה על העסקת העבד בתור עובד מין. אף על פי שדאגה לרווחת העבדים הייתה אולי גורם במקרים בודדים, נראה שההגבלה החוקית הזו נועדה גם להגן על הבעלים של האזרח הגבר חפני הבושה או האינפמיה הקשורה לסרסרות וזנות. הסעיף ne serva prostituatur נשאר גם לאחר המכירה הראשונה, שבו הופיע הסעיף, של העבד, גם אם הקונה לא היה מודע לכך בתחילה, ואם סעיף זה הופר, הוענק חופש לעבד שקיים יחסי מין שלא כדין.