stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ולנטינוס

ערך זה עוסק במייסד זרם הולנטיניזם. אם התכוונתם לקדוש נוצרי שעל שמו יום ולנטיין, ראו .
ולנטינוס (ביוונית: Οὐαλεντῖνος, בלטינית: Valentinus;‏ 100–160) היה תאורטיקן נוצרי גנוסטי יליד מצרים שפעל ברומי וייסד את הזרם ולנטיניזם.
ולנטינוס נולד בדלתה של הנילוס, בפרבוניס (Phrebonis) והתחנך באלכסנדריה, בתקופה בה היה בה מרכז נוצרי חשוב. הוא היה לתלמיד של תאודס (Theudas), שבעצמו היה תלמיד של פאולוס.
בשנת 136 עבר ולנטינוס לרומי ופעל שם תחת היגינוס, שהיה הבישוף של רומי (תפקיד שהתפתח לאחר מכן לאפיפיור). ולנטינוס הצטיין בהטפותיו ולדברי טרטוליאנוס ציפה להתמנות לבישוף אחרי היגינוס והתאכזב מאוד כשהתמנה אניקטוס. לאחר מינוי אניקטוס חל קרע בין ולנטינוס ובין הכנסייה והוא פיתח את תורתו, הוולנטיניזם. הוא עבר לקפריסין, שם המשיך ללמד ולהרחיב את עדת חסידיו. הוא מת בשנת 160 או 161.
ז'ואן רמון

ז'ואן רמון אי פרה (בקטלאנית: Joan Ramon i Pera, לעיתים נקרא בשם הספרדי "חואן" (Juan); נולד ב-22 בפברואר 1909 בווילסר דה מר שבספרד, נפטר ב-7 באפריל 1968 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן קטלאני-ספרדי ששיחק כחלוץ ונודע בשל תקופתו בברצלונה, בה שיחק בין 1926 ל-1935.
קריירה

רמון, ששיחק כחלוץ, הצטרף לברצלונה ב-1926, והוא שיחק שם במשך 10 שנים, עד 1935. במהלך תקופה זו שותף ב-209 משחקים, בהם כבש 148 שערים. שיתוף הפעולה שלו עם ז'וזפ סמיטייר, ממובילי הקבוצה באותה עת, היה פורה.
בתחילת דרכו מיעט רמון לשחק והוא לקח חלק במשחקי ידידות בלבד. ברצלונה זכתה בגביע הספרדי לאחר הצטרפותו, מבלי שישתתף באף שלב בטורניר. ב-1927 החל לשחק בתדירות גבוהה יותר. הוא כבש 14 שערים, יותר מכל שחקן אחר בקבוצתו, במהלך זכיית קבוצתו באליפות קלטוניה לעונת 1927/1928. ברצלונה זכתה פעם נוספת בגביע הספרדי, ורמון כבש שער אחד ב-5 משחקים בדרך לגמר, בו לא שותף. ב-1929 נערכה המהדורה הראשונה של הליגה הספרדית. ברצלונה זכתה באליפות הראשונה של ספרד, ורמון פתח ב-5 משחקים במהלך העונה, מבלי להבקיע שער. בעונה הבאה דעך מעמדו והוא השתתף במספר בודד של משחקים, הן בליגה הספרדית והן באליפות קטלוניה.
מ-1930 חזר לקחת חלק פעיל יותר במשחקיה של ברצלונה. ב-5 באפריל 1931, בקלאסיקו נגד ריאל מדריד שנערך במחזור האחרון של הליגה, הבקיע רמון שלושער. ברצלונה ניצחה 1–3 וסיימה את העונה במקום ה-4. היו אלו שעריו הראשונים בליגה הספרדית. בעונה הבאה הוסיף להבקיע שערים בליגה הספרדית, עם שלושער בניצחון על דפורטיבו אלאבס וצמד בניצחון על ריאל סוסיאדד, וברצלונה הגיעה למקום השלישי. עונת 1932/1933 הייתה הפורייה ביותר בקריירה של רמון. הוא הוביל את מבקיעי הקבוצה בליגה עם 12 שערים שכבש, שכללו צמדים במשחקים מול ארנס גצ'ו, אתלטיק בילבאו וראסינג סנטנדר. ברצלונה סיימה את העונה במקום הרביעי פעם נוספת. לאחר צירופו של אלחנדרו מוררה סוטו הקוסטה ריקני, ובהמשך של ז'וזפ אסקולה, נדחק רמון החוצה מההרכב. למרות זאת, המשיך להבקיע שערים בהזדמנויות שקיבל: בעונת 1933/1934 כבש 4 שערים ב-5 הופעות ובעונה שלאחר מכן 5 שערים ב-8 הופעות. למרות חוסר הצלחתה בליגה, זכתה ברצלונה באליפות קטלוניה מספר פעמים נוספות. ב-1935 עזב את ברצלונה.
בין 1931 ל-1936 השתתף במשחקיה של נבחרת קטלוניה, אם כי בשל תיעוד לקוי בתקופה זו, לא ברורה כמות המשחקים המדויקת בהם שיחק.
תארים

אליפות ספרד (1): 1928/1929
הגביע הספרדי (2): 1925/1926, 1927/1928
אליפות קטלוניה (6): 1926/1927, 1927/1928, 1929/1930, 1930/1931, 1931/1932, 1934/1935
הערות שוליים

↑  משחקיה של ברצלונה בעונת 1927/1928, באתר webdelcule
הרכבת התחתית של וינה

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  אוסטריה
 עיר:  וינה, אוסטריה
 מפעיל:  קווי וינה
 מידע על ההקמה
 פתיחת המערכת:  8 במאי 1976
 מידע על המערכת
 אורך המערכת:  78.4 ק"מ
 רוחב המסילה:  1,435 מ"מ
 מספר נוסעים ביום:  1.3 מיליון
 מספר נוסעים בשנה:  567.6 מיליון
 מספר הקווים:  5
 מספר התחנות:  104
 wienerlinien.at
 תרשים המערכת
 מפת הרכבת התחתית של וינה, 2010
 
תחנת רובע המוזיאנים
הרכבת התחתית של וינה (בגרמנית: U-Bahn Wien) היא מערכת הסעת ההמונים בווינה. עד אוקטובר 2013 רשת ה-U-Bahn בעלת חמשת הקווים הורכבה מ-74.6 קילומטרים של נתיבים, ושירתה 101 תחנות. בסוף שנת 2013 נוספו לרשת עוד 4.2 קילומטרים ו-3 תחנות בקו U2.
הקווים נמנים בפשטות באמצעות מספר והתחילית U (עבור U-Bahn) ומזוהים בשילוט התחנה ובעלוני מידע באמצעות צבע מסוים. נכון לתחילת 2014 יש חמישה קווים: U4, U3, U2, U1 ו-U6. הועלו מספר הצעות לקו U5, אולם שום הצעה לא מומשה. שמות התחנות נקראות לרוב על שם רחובות, מרחבים ציבוריים או רבעים, ובכמה מקרים מיוחדים על שם מבנים בולטים בתחנה או בסביבתה, על אף שהמדיניות הרשמית של קווי וינה (Wiener Linien) מצהירה כי הם מעדיפים לא לכנות תחנות על שם מבנים[דרוש מקור].
היסטוריה

בהשוואה לרכבות תחתיות אחרות ברחבי העולם, ה-U-Bahn הווינאי נחשב צעיר. השאלה האם לבנות רכבת תחתית בווינה הייתה עילה לוויכוח לוהט למעלה ממאה שנים. מ-1844 ועד לשנות ה-60 של המאה ה-20 מספר תוכניות לרכבות להסעת המונים נידונו, זכו להתעלמות או פשוט נדחו.
המערכת הראשונה שנבנתה הייתה רשת רכבות עירונית (Wiener Stadtbahn) בעלת 4 קווים (יועדה במקור להיות בעלת 3 קווים ראשיים ו-3 מקומיים), ונעשה שימוש ברכבות קיטור. הדרך נפרצה ב-1892, והמערכת נפתחה בשלבים בין 11 במאי 1898 לבין ה-6 באוגוסט 1901.
ב-1937 וגם לאחר האנשלוס, כשווינה הפכה לעיר הגדולה ביותר בשטחה ברייך השלישי, נידונו תוכניות שאפתניות ל-U-Bahn, כמו גם לתחנת רכבת ראשית חדשה. החלה בדיקת מנהרות, אולם גם תוכניות אלו נאלצו להישאר במגירה כשפרצה מלחמת העולם השנייה.
ניתן לחלק את בנייתה של הרכבת התחתית של וינה למספר שלבים:
היסטוריה > בנייה ראשונית (1969–1982): מערכת בסיסית (Grundnetz)

ראשית, המערכת הבסיסית (Grundnetz) נבחרה ממגוון סקיצות הרשת. במהלך 1967, תוכניות ל-U2 הופחתו משמעותית וה-U3 נמחק לגמרי, והרשת הבסיסית שאושרה תוארה כ'מערכת בסיסית קרובה'. המערכת הבסיסית הקרובה הזו, שהורכבה מקווי U1, U2 ו-U4, כללה:
נתיב חדש בין רוימאן-פלאץ (אנ') לפראטר-שטרן(אנ')
U2 בין קארלספלאץ (Karlsplatz) ושוטנרינג (Schottenring)
U4 בין היטלדורף (אנ') והייליגנשטאדט(אנ'), המורכב רובו ככולו משינויים ואדפטציות של קו הרכבת העירונית הקיים
העבודות החלו ב-3 בנובמבר 1969. ב-25 בפברואר 1978 נתיב ה-U-Bahn הווינאי הראשון בין קארלספלאץ ורוימאן-פלאץ, ה-U1, החל לפעול. עם כמות של שנים עשר קרונות חלקיים, רשת הרכבות התחתיות הבסיסית הוינאית הושלמה ב-3 בספטמבר 1982.
היסטוריה > בנייה ראשונית (1969–1982): מערכת בסיסית (Grundnetz) > קו U5 החסר

בזמן תכנון הרכבת התחתית של וינה בין 1966 ל-1973 הוקצו גם מספרי הקווים. הוגדר קו U5, אולם לאחר בחינה מקיפה מסלולו לא הוכחה בנייתו ככלכלית, ולכן נדחתה. בתכנונים מוקדמים, גרסאות שונות של U5 בין מיידלינג האופטשטראסה לבין סט. מרקס תוכננו כך שימשיך דרומה בקו ההיקפי, שגם כך חלקו ממונהר. לכן, קו U5 נעדר מהמערכת עד היום; במילים אחרות, ה-U2 הנוכחי מהווה חלקים מתוכננים של U2 ו-U5, שמחוברים בקשת בין תחנות ראטהאוס (בית העירייה) ושוטנטור (בתחילה פסים אלו תוכננו כתפעוליים, ומהווים את הפנייה החדה ביותר ברשת הרכבת התחתית של וינה).
מספר תוכניות ותוכניות עבודה פנימיות של ה-Wiener Linien מאז 2003 דיברו על תכנון ארוך טווח של קו U5, אולם רק בתחילת 2014 נעשו מאמצים מעשיים על מנת להקים את הקו. במרץ 2014 הוכרז סופית שקו U5 ייבנה במספר שלבים במסלול של U2/U5.
הקו החדש ייקח את המסלול הקיים של U2 מקארלספלאץ וימשיך בחלק חדש שייבנה בהמשך לתחנת ראטהאוס. בשלב הראשון שלו עד 2023 מתוכנן הקו לנסוע עד תחנת פרנקפלאץ באזור בית החולים הכללי הישן. המשך הבנייה מתוכנן ברובע ה-17, אולם צפויים עדיין דיונים עם הממשלה לגבי העלויות.
היסטוריה > שלב הרחבה שנייה (1982–2000): קווים U3 ו-U6

השלב השני כלל את הרחבת הקווים U3 ו-U6 (בקירוב 61 ק"מ). טקס הנחת אבן הפינה לשלב זה התקיים ב-7 בספטמבר 1983 ברחוב פוטנדסדורפר (Pottendsdorferstrasse) בגשר פילדלפיה (אנ'), ולאחר 6 שנים התוואי המרכזי של U6 בין גשר פילדלפיה והייליגנשטאט/גשר פרידנס (אנ') החל לפעול.
באמצע שנות ה-90, U6 הוארך מזיבנהירטן(אנ') לפלורידסדורף (אנ'), ו-U3 נבנה מזימרינג לאוטקרינג (אנ').
היסטוריה > שלב הרחבה שלישית (2001–2010): ההארכות הראשונות של U1 ו-U2

ב-1996, חוזה U-Bahn חדש נחתם, הידוע בכינויו "חבילת 30 מיליארד". בפעם הראשונה באירופה, פרויקט רכבת תחתית היה צריך לעבור בדיקות יקרות וארוכות בנוגע להשפעתו על הסביבה, מאחר שהארכת U2 הייתה מעל 10 ק"מ. שלב ההרחבה כלל:
היסטוריה > שלב הרחבה שלישית (2001–2010): ההארכות הראשונות של U1 ו-U2 > הארכת U1 ללאופולדאו

ב-19 באוקטובר 2001 התקיים טקס הנחת אבן הפינה של הארכת U1, לה חיכו שני הרבעים במשך 20 שנה. לאחר חמש שנות בנייה, ההארכה בת 4.6 ק"מ של ה-U1 נפתחה ב-2 בספטמבר 2006.
היסטוריה > שלב הרחבה שלישית (2001–2010): ההארכות הראשונות של U1 ו-U2 > הארכת U2 משוטנרינג לשטאדיון (אצטדיון)

ב-12 ביוני 2003 התקיים טקס הנחת אבן הפינה מחוץ לאצטדיון (Stadion). עקב אליפות אירופה בכדורגל לשנת 2008 שהתקיימה באוסטריה היה לחץ עצום להשלים את הבנייה בזמן. Wiener Linien עמדו בלוח הזמנים, וב-10 במאי 2008 הארכת U2 לאצטדיון נפתחה.
היסטוריה > שלב הרחבה שלישית (2001–2010): ההארכות הראשונות של U1 ו-U2 > הארכת U2 משטאדיון לאספרן

ב-2 באוקטובר 2010 נפתחו שש תחנות נוספות, שמביאות את ה-U2 דרך גשר דונאושטאדט(אנ') מעבר לדנובה לרחוב אספרן (אנ') ברובע העשרים ושניים (אנ').
היסטוריה > שלב הרחבה רביעי (2010–2017): הארכה נוספת של ה-U-Bahn הווינאי

תכנון שלב הרחבה רביעי של הרכבת התחתית החל ב-2001 ורעיונות ממשיים קודמו בתוכנית העל התחבורתית ב-2003. שני פרויקטים אושרו:
הארכת U2 מרחוב אספרן לשדה התעופה אספרן (Flugfeld Aspern). שדה התעופה לשעבר באספרן הופך בשלושה שלבים עיקריים ל"עיר לגדות האגם" של וינה. השלמת ופתיחת ההארכה הזו לאספרן התקיימה ב-5 באוקטובר 2013.
הארכת U1, ב-4.6 ק"מ מרויימנפלאץ לאוברלה. הקטע החדש הושלם ונפתח לתנועת נוסעים ב-2 בספטמבר 2017.
רשת ה-U-Bahn

שירות ה-U-Bahn פועל בין 5 בבוקר ל-1 בלילה לערך בתדירות של שתיים עד חמש דקות במהלך היום ועד לשמונה דקות לאחר 8 בערב. מאז ה-4 בספטמבר 2010 קיים שירות 24 שעות הפועל בתדירות של 15 דקות בלילות שבין ימי שישי ושבת, ימי שבת וראשון ובלילות לפני חג לאומי. ה-U-Bahn הפועל 24 שעות מתוגבר בלילות אלה באמצעות שירות קווי אוטובוס הלילה של וינה (Vienna NightLine).
| שם הקו | צבע במפת  הרכבת התחתית | תחנות קצה | אורך (ק"מ) | מס' תחנות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| U1 | אדום | אוברלה -  לאופולדאו | 19.2 | 24 |
| U2 | סגול | קארלספלאץ -  זיישטאדט | 16.7 | 20 |
| U3 | כתום | אוטקרינג -  זימרינג | 13.5 | 21 |
| U4 | ירוק | היטלדורף -  הייליגנשטאט | 16.5 | 20 |
| U6 | חום | זיבנהירטן -  פלורידסדורף | 17.4 | 24 |
רשת ה-U-Bahn > תחנות נבחרות > קו U1

1. רוימאנפלאץ (25 בפברואר 1978)
התחנה הראשונה שנפתחה
5. קארלספלאץ (25 בפברואר 1978)
קישור ל-U2, U4 ורכבות מקומיות
התחנה של U4 נמצאת במקומה של הרכבת העירונית משנת 1898, ומשלבת חלקים ממנה
עיצוב מסובך מאחר שהנהר וינה זורם מתחת לקרקע של הרציפים של U2 ו-U4
ישנם יותר דרגנועים מכל תחנה אחרת במערכת
6. שטפאנפלאץ (18 בנובמבר 1978)
קישור ל-U3
7. שוודנפלאץ (24 בנובמבר 1979)
קישור ל-U4
לשעבר תחנה של הרכבת העירונית (1901)
ניתן לראות שרידים של חומת העיר העתיקה
9. פראטרשטרן (28 בפברואר 1982)
קישור ל-U2, הקו הראשי ו-S-Bahn
11. דונאואינזל (אי הדנובה) (3 בספטמבר 1982)
התחנה נמצאת מתחת לגשר האימפריה.
12. קייזרמילן / וינה אינטרנשיונל סנטר (3 בספטמבר 1982)
19. לאופלדאו (2 בספטמבר 2006)
קישור לקו הראשי ול-S-Bahn
רשת ה-U-Bahn > תחנות נבחרות > קו U2

1. זיישטאדט (5 באוקטובר 2013)
9. דונאומרינה (2 באוקטובר 2010)
בסמוך לבית האבות היהודי מיימונידס צנטרום
10. שטאדיום (10 במאי 2008)
3 מסילות, 2 סימטריים בתוך הרציפים
התחנה נפתחה לכבוד משחקי יורו 2008 שהתקיימו בעיר
18. פולקסתיאטר (התיאטרון העממי) (30 באוגוסט 1980)
קישור ל-U3
התחנה נפתחה ב-1965 בשם בורגגאסה ברכבת הקלה התת-קרקעית
19. מוזיאומסקוורטיר (רובע המוזיאונים) (3 באוגוסט 1980)
בתחנה מוצגת אמנות ציבורית
20. קארלספלאץ
קישור ל-U1, U4 ורכבות מקומיות
התחנה של U4 נמצאת במקומה של הרכבת העירונית משנת 1898, ומשלבת חלקים ממנה
עיצוב מסובך מאחר שהנהר וינה זורם מתחת לקרקע של הרציפים של U2 ו-U4
ישנם יותר דרגנועים מכל תחנה אחרת במערכת
רשת ה-U-Bahn > תחנות נבחרות > קו U3

1. Ottakring (אוטקרינג) (5 בדצמבר 1998)
קישור ל-S-Bahn
6. Westbahnhof (וסטבאנהוף) (תחנת רכבת מערב) (4 בספטמבר 1993)
קישור ל-U6, קווי הרכבת הראשים ול-S-Bahn
אמנות ציבורית בחלק מהמעברים
תחנת U6, שנפתחה ב-1989, נמצאת בתחנת הרכבת העירונית מ-1898
9. Volkstheater (פולקסתיאטר) (התיאטרון העממי) (6 באפריל 1991, U2 מאז 1980)
קישור ל-U2
בתחנה מוצגת אמנות ציבורית
סמוכה לשכונת שפיטלברג, מוקד תרבות, בילוי ופנאי
21. Simmering (זימרינג) (2 בדצמבר 2000)
קישור לקווי הרכבת הראשיים ול-S-Bahn
הרחבה בתכנון > שלב הרחבה חמישי (2018–2023) - קו U5 חדש

שלב ההרחבה החמישי יכלול את חלוקת קו ה-U2 הקיים בבית העירייה  לשני קווים, ואז הארכת כל אחד מהם. החלק של קו U2 מבית העירייה לקארלספלאץ ישודרג לתפעול ללא נהג ויהפוך לחלק מקו U5 החדש, שיתארך מבית העירייה לאלטרליינפלאץ (Elterleinplatz) דרך מחלף עם ה-U6 בבית החולים הכללי מישלבוירן (AKH). שארית קו U2 תתארך מבית העירייה לווינרברג (Wienerberg) דרך מחלפים עם ה-U3 בנויבאוגאסה, ה-U4 בפילגרמגאסה ועם ה-S Bahn והרכבת האוסטרית בתחנת הרכבת מצלינסדורפר פלאץ. ה-U5 יהיה קו רכבת התחתית האוטונומי הראשון בווינה.
הערות שוליים

↑  Alles über uns
1 2  Hödl, J: Das Wiener U-Bahn-Netz, Wiener Linien, 2009.
↑  Wiener Linien opens U2 extension, ‏16 באוקטובר 2010
↑  „Lebensader“: U2-Verlängerung eröffnet, ‏5 בנובמבר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n91002039  VIAF: 142029944   WorldCat (עם VIAF): 142029944 
רכבת בתחנת Stadtpark
פנים רכבת מטיפוס T1
הקו החמישי העתיד להבנות
מפת הרכבת התחתית בווינה בשנת 2030
זמביזיה

| --- | --- |

 בימוי:  ווין ת'ורנלי
 תסריט:  אנדרו קוק רפאלה דלה דונה אנתוני סילברסטון ווין ת'ורנלי
 שחקנים ראשיים:  ג'רמי סוארז אביגיל ברסלין ג'ף גולדבלום לנרד נימוי סמואל ל. ג'קסון
 מדבבים:  ג'ף גולדבלום ג'רמי סוארז סמואל ל. ג'קסון לנרד נימוי אביגייל ברסלין 
 מוזיקה:  ברוס רטיף
 מדינה:  דרום אפריקה דרום אפריקה
 חברת הפקה:  טריגרפיש אולפני אנימציה
 חברה מפיצה:  סרטי סוני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  3 ביולי 2012 (ארצות הברית   לא ידוע (ישראל)
 משך הקרנה:  83 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה קומית, סרט הרפתקאות 
 תקציב:  20 מיליון דולר
 הכנסות:  $29,694,525
 פרסים:  שני פרסי אנני
 www.zambeziamovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
זמביזיה (באנגלית: Zambezia) הוא סרט הנפשה בתלת מימד, מסוגת קומדיה ופנטזיה, המבוסס על ציפורי אפריקה, שצולם בדרום אפריקה והופץ בנובמבר 2012.
עלילה

הסרט מספר על קאי, בז נודד צעיר שחי עם אביו, טנדאי. לאחר שמכרה ותיקה של אביו, גוגו, חסידת האוכף, מתרסקת לתוך הקן שלהם, ואחרי שיחה לא ארוכה במיוחד אבל משכנעת, מחליט קאי לצאת לחפש את זמביזיה, עיר הציפורים.
 
לאחר מסע ארוך הוא מגיע לעיר יחד עם קבוצת מגלנים הודיים ומגלה שהעיר בנויה בתוך עץ ענק על שפת מפל. ופוגש את זה-קל, תחמס מדריך תיירים שמנמן שמנסה למכור לו הצעות עסקיות כגון הצטרפות להוריקנים. קאי מנסה להצטרף ועובר את מבחן הקבלה בהצלחה רבה. אבל לאחר מכן מודח בידי מפקד ההוריקנים. 

באותו הזמן בודזו, לטאת כוח מרושעת, חוטף את טנדאי ומתכנן לפלוש לזמביזיה. קאי מנסה לעצור את הפלישה יחד עם שאר ציפורי זמביזיה. לאחר קרב ממושך מצליחים קאי ושאר תושבי זמביזיה לעצור את בודזו, ומפילים אותו לקרקעית התהום, אך אחת הציפורים מסתבכת ברשת שעטפה את בודזו, קאי מזנק להציל אותה, ומצליח. 

לאחר הקרב קאי מקבל עיטור כבוד מראש העיר זמביזיה, ומצטרף להוריקנים.
דיבוב

| תפקיד | מדבב באנגלית | מדבב בעברית |
| --- | --- | --- |
| קאי | ג'רמי סוארז | ניב פטל |
| טנדאי | סמואל ל. ג'קסון | מיכה אוזין סליאן |
| זה-קל | ג'מל מיקסון | מומי לוי |
| זואי | אביגיל ברסלין | לני כהן |
| בודזו | ג'ים קאמינגס | יורם יוספסברג |
| סקורו | לנרד נימוי | דב רייזר |
| גוגו | ג'ניפר לואיס | הילה מערבי |
| טיני | טניה גונאדי | רויטל זלצמן |
| ססיל | ריצ'רד אי. גרנט | אוהד שחר |
| מורטון | דויד שאוגנסי | דן קיזלר |
| אג'קס | ג'ף גולדבלום | ששי שעד |
ז'וזפ מרטינס

ז'וזפ מרטינס ריירה (בספרדית: Josep Martínez Riera; נולד ב-27 במאי 1998 באלזירה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת גנואה ובנבחרת ספרד.
קריירת מועדונים > ברצלונה ב'

מרטינס הגיע למחלקת הנוער של ברצלונה בשנת 2015. הוא ישב על ספסל ברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של המועדון במהלך מספר משחקים, אך לא זכה לדקות משחק.
קריירת מועדונים > לאס פאלמאס

ב-19 ביולי 2017 חתם מרטינס בלאס פאלמאס, והחל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. הוא ערך 55 הופעות ליגה במדי קבוצת המילואים של המועדון, ולאחר מכן עלה לקבוצה הראשונה של המועדון, שמשחקת בליגה הספרדית השנייה, בה ערך 28 הופעות ליגה.
קריירת מועדונים > ר.ב. לייפציג

ב-22 בינואר 2020 חתם מרטינס על חוזה לשלוש עונות וחצי בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה, שיתחיל ב-1 ביולי. בעונתו הראשונה במועדון שימש כשוער מחליף, וערך הופעת ליגה אחת בלבד, בהפסד 2-1 לאוניון ברלין במסגרת המחזור ה-34 והאחרון לעונת 2020/2021.
ב-29 ביוני 2022 הושאל לגנואה.
קריירה בינלאומית

מרטינס היה חלק מסגל נבחרת ספרד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021.
הוא זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד כחלק מזימון כולל של שחקני נבחרת ספרד עד גיל 21 בשל הידבקותו של סרחיו בוסקטס במחלת נגיף קורונה 2019, וערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-8 ביוני 2021 בניצחון 4-0 על נבחרת ליטא במשחק ידידות.
תארים

ר.ב. לייפציג
גביע גרמני: 2021/2022
הערות שוליים

↑  Josep Martínez, portero del Alzira, fichaje "tapado" para el Juvenil B del Barça באתר Fútbol Base Català, ‏ 14 במאי 2015 (בספרדית)
↑  Josep Martínez transferred to RB Leipzig באתר הרשמי של לאס פאלמאס, 22 בינואר 2020 (באנגלית)
ז'ואנוויל (אי)

| --- | --- |

חוף ראש טיי באי ז'ואנוויל
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס הדרומי 
 קואורדינטות:  63°15′S 55°45′W﻿ / ﻿63.25°S 55.75°W﻿ / -63.25; -55.75
 שטח:  1,607 קילומטר רבוע
 אורך:  74 קילומטר
 רוחב:  22 קילומטר
 גובה מרבי:  Mount Tholus
 נתונים מדיניים
 אוכלוסייה:  0
 על שם:  פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל 
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהז'ואנוויל(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמהז'ואנוויל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיז'ואנוויל(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיז'ואנוויל
 
מצוקי מאדר באי ז'ואנוויל
האי ז'ואנוויל (באנגלית: Joinville Island) הוא האי הגדול ביותר בקבוצת איי ז'ואנוויל, שבקצה הצפון-מזרחי של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של האי 74 קילומטרים (בכיוון מזרח-מערב), ורוחבו של האי 22 קילומטרים.
המצר האנטארקטי מפריד בין האי ז'ואנוויל לבין חוף חצי האי האנטארקטי.
היסטוריה > גילוי ומיפוי האי

האי ז'ואנוויל התגלה ומופה לראשונה באופן גס בשנת 1838, על ידי משלחת צרפתית בפיקודו של קפטן ז'ול דומונט ד'אורוויל.
היסטוריה > מקור השם

ד'אורוויל נתן לאי את שמו.
ד'אורוויל קרא לאי הגדול בקבוצה, ולקבוצה כולה על שם הנסיך פרנסואה, נסיך ז'ואנוויל, בנו השלישי של לואי-פיליפ, דוכס אורליאנס (מלך צרפת באותה עת).
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9  מידע גאוגרפי והיסטורי
ולנטינוס (אפיפיור)

האפיפיור ולנטינוס (בלטינית: Valentinus;‏ 780 – 10 באוקטובר 827) היה ההגמון של רומא מ-31 באוגוסט 827 עד מותו באותה שנה.
ביוגרפיה

ולנטינוס נולד בשנת 780, והיה בנו של אציל רומי בשם לאונטיוס. בשל אדיקותו ויושרתו מונה ולנטינוס לסגן הבישוף של רומא על ידי האפיפיור פסקליס הראשון, וב-31 באוגוסט 827 הוא נבחר לאפיפיור, בעקבות מותו של אאוגניוס השני. בחירתו של ולנטינוס הייתה סימן נוסף להשפעה הגוברת של האצולה הרומית בתהליך הבחירות האפיפיורי, אולם ולנטינוס לא הוכתר כאפיפיור באופן רשמי, מאחר שמת ב-10 באוקטובר 827, רק 5 שבועות לאחר בחירתו, לפני שהתקבל אישור לבחירתו מהקיסר הפרנקי, וגרגוריוס הרביעי נבחר לאפיפיור במקומו.
השערת abc

השערת abc היא השערה מרחיקת לכת בענף האנליזה הדיופנטית של תורת המספרים, שהציעו ז'וזף אוסטרלה (Joseph Oesterlé) ודויד מסר (David Masser) בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. ההשערה ידועה לפיכך גם בשם השערת אוסטרלה-מסר. ההשערה מכלילה משפטים חשובים והשערות מרכזיות בתחום, ובהם משפט פאלטינגס וגרסה חלשה של המשפט האחרון של פרמה. לפי ההשערה, אם a,b,c הם מספרים זרים המקיימים  a+b=c, אז הרדיקל  \operatorname {rad} (abc) אינו קטן בהרבה מ-c. זהו נוסח עבור מספרים שלמים של משפט מייסון-סטותרס על פולינומים.
באוגוסט 2012 הודיע המתמטיקאי היפני שיניצ'י מוצ'יזוקי (Shinichi Mochizuki) כי הוא פיתח גישה חדשה, "תורת טייכמולר בין-מרחבית" (inter-universal Teichmüller theory), המובילה לדבריו להוכחה של השערת abc. מומחים בגאומטריה לא קומוטטיבית העריכו שיש בגישה זו תוכן של ממש, אם כי קשה לראות בשלב זה יישומים אחרים של התורה. למרות שיתוף פעולה מסוים מצידו של מוצ'יזוקי, וכנסים שנערכו בניסיון לפענח את ההוכחה, הבעיה מתקדמת באיטיות. בסוף 2017 התקבלו מאמריו של מוצ'יזוקי לפרסום בכתב העת של ה-
Research Institute for Mathematical Sciences של אוניברסיטת קיוטו, שבו מוצ'יזוקי הוא העורך הראשי. מומחים מובילים עדיין אינם רואים בכך ראיה לנכונותה של ההוכחה .
ההשערה

לכל  \epsilon >0 יש לכל היותר מספר סופי של שלשות של מספרים זרים a,b,c המקיימות  a+b=c ו-  c>\operatorname {rad} (abc)^{1+\epsilon }, כאשר  \operatorname {rad} (abc) היא מכפלת הגורמים הראשוניים השונים של המכפלה abc. הגרסה האפקטיבית של ההשערה קובעת שאין פתרון למשוואה a+b=c עבור a,b,c זרים המקיימים  c>\operatorname {rad} (abc)^{2}.
עבור רוב המספרים, הרדיקל  \operatorname {rad} (n) הוא מסדר הגודל של n, ורק לעיתים נדירות הוא קטן בהרבה: זה קורה כאשר n מתחלק בחזקה גבוהה של גורם ראשוני. למשל,  \operatorname {rad} (2^{4}\cdot 3^{5})=2\cdot 3=6\ll 2^{4}\cdot 3^{5}=3888. משום כך, בדרך כלל יהיה הרדיקל של abc גדול מ-c. שלשות כמו  3+125=128 שבהן הרדיקל קטן,  \operatorname {rad} (3\cdot 5^{3}\cdot 2^{7})=30<128, הן נדירות למדי. יש אמנם מספר אינסופי של שלשות שעבורן  c>\operatorname {rad} (abc), אבל על-פי ההשערה, אם מחזקים את האי-שוויון הזה מעט ודורשים  c>\operatorname {rad} (abc)^{1+\epsilon }, יש לו כאמור רק מספר פתרונות סופי.
זמבין

| --- | --- |

 מדינה:  בלארוס בלארוס
 וובלסט:  מינסק (מחוז) מינסק
 ראיון:  בוריסוב
 גובה:  181 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  713 (2014)
 קואורדינטות:  54°22′00″N 28°13′00″E﻿ / ﻿54.366666666667°N 28.216666666667°E﻿ / 54.366666666667; 28.216666666667 
 אזור זמן:  UTC+3
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בלארוס מוגדלת) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהזמבין(למפת בלארוס רגילה) מינסק פינסק ברסט הומל גרודנו מוהילב ויטבסק אוקראינה פולין ליטא לטביה רוסיהזמבין(למפת מחוז מינסק רגילה) מינסק בוריסוב סליהורסק מלדזייצ'נה ז'ודזינה סלוצק ויטבסק מוהילב הומל ברסט גרודנו ליטאזמבין(למפת מחוז מינסק מוגדלת) מינסק בוריסוב סליהורסק מלדזייצ'נה ז'ודזינה סלוצק ויטבסק מוהילב הומל ברסט גרודנו ליטאזמבין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
זמבין (בבלארוסית: Зе́мбін; ברוסית: Зембин, בפולנית: Ziembin) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1526, עת היה בבעלות משפחת רדזיוויל. בשנת 1783 הוענקו ליישוב זכויות עיר, אשר ניטלו ממנו בהמשך. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי זמבין

בשנות העשרים של המאה ה-20 חיו ביישוב כ-800 יהודים, כמחצית מתושביו. בתקופה הסובייטית פעל בכפר בית ספר יידי.
בתחילת יולי 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ותוך שבוע הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, חובת תשלום סכומי כופר, חובת ביצוע עבודות כפייה ואיסור על קשר עם לא יהודים. בד בבד, רוכזו יהודי הכפר בגטו קטן שהוקם בו, אשר הוקף בגדר תיל.
ב-18 באוגוסט 1941 פשטו על הגטו שביישוב אנשי ס"ס ושוטרים בלארוסים, ורצחו את כל יושביו בסמוך לכפר.
אנדרטה באתר רצח יהודי גטו זמבין
השעון האסטרונומי בשטרסבורג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שעון אסטרונומי 
 כתובת:  קתדרלת שטרסבורג 
 מיקום:  שטרסבורג 
 מדינה:  צרפת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1843
 תאריך פתיחה רשמי:  1843 
 חומרי בנייה:  אבן חול, עץ 
 יוצר:  ז'אן בפטיסט שווילגה 
 מידות
 גובה:  18 מ' 
 קואורדינטות:  48°34′55″N 7°45′05″E﻿ / ﻿48.581944444444°N 7.7513888888889°E﻿ / 48.581944444444; 7.7513888888889
  (למפת שטרסבורג מוגדלת) השעון האסטרונומי בשטרסבורג(למפת שטרסבורג רגילה) השעון האסטרונומי בשטרסבורג
 
השעון האסטרונומי בשטרסבורג הנמצא בקתדרלת שטרסבורג, בעיר שטרסבורג, אלזס שבצרפת הוא אחד השעונים האסטרונומיים הגדולים בעולם. השעון שגובהו 18 מטר נמצא בבית הרוחב הדרומי בקתדרלת שטרסבורג ונבנה בשנים 1838-1843.
השעון הראשון

השעון הקודם נקרא "Dreikönigsuhr" ("שעון שלושת המלכים") של 1352-1354 ומוקם בקיר הנגדי למיקומו הנוכחי של השעון הנוכחי.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
השעון השני

החל מ-1547 שעון חדש נבנה בידי כריסטיאן הרלין (Christian Herlin) ואחרים, אך הבנייה הופרעה כאשר הקתדרלה הועברה לכנסייה הקתולית. הבנייה חודשה ב-1571 על ידי קונרד דאסיפודיוס (Conrad Dasypodius) והאחים הברכט (Habrecht), ושעון זה הכיל יותר פרטים אסטרונומיים. היו עליו ציורים מאת הצייר השווייצרי טוביאס שטימר (Tobias Stimmer). השעון עבד ותפקד עד לסוף המאה ה-18 וניתן לראותו היום במוזיאון לאמנות דקורטיבית של שטרסבורג.