stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תמר מצוי
תמרי ארץ ישראל > התמרים של ארץ ישראל בספרות היוונית-רומית

בספרות היוונית-רומית של העת העתיקה יש כמה אזכורים לתמרים של ארץ ישראל.
הפילוסוף היווני תאופרסטוס (המאה ה-4 לפנה"ס) כתב בחיבורו "מחקרים על הצמחים" על התמרים הגדלים בבקעת הירדן: "בחילת-סוריה, היכן שנמצאים רוב הדקליים, רק בשלושה מחוזות, כך אומרים, היכן שהאדמה מליחה, גדלים תמרים שניתן לשמר... אולם יש אומרים כי תושבי סוריה אינם משתמשים בעיבוד, מלבד גיזום עצים והשקיה, וגם שעץ התמר זקוק למים נובעים ולא למים מהשמיים; ושמים כאלה נמצאים בשפע בעמק שבו חורשות הדקלים. והם מוסיפים שעמק זה נמשך דרך ארץ ערב עד לים האדום... ושזה בחלק הנמוך ביותר שלו שעצי התמר גדלים... התמרים היחידים שיישמרו, כך אומרים, הם אלה הגדלים בעמק סוריה, בזמן שאלה הגדלים במצרים, קפריסין או במקומות אחרים הם בשימוש רק כשהם טריים".
גם ההיסטוריונים דיודורוס סיקולוס, פומפיוס טרוגוס וטקיטוס סיפרו על עצי התמר המגודלים בסביבת ים המלח ועמק יריחו.
המלומד הרומאי וארו כתב: "עצי התמר של סוריה נושאים פירות ביהודה, אבל אינם יכולים להוציא פרי באיטליה".
המלומד היווני סטראבון סיפר על "המנהג הממולח של היהודים, שהמציאו במקרה של עץ הדקל" – הם לא נותנים להם לגדול במקומות רבים, ובגלל נדירותם הם קובעים להם מחיר גבוה וכך מגדילים את ההכנסות.
המשוררים הרומיים ורגיליוס ומארטיאליס כינו את דקליה המפורסמים של ארץ יהודה "דקלי אדום". גם המשורר הרומי סטאטיוס הזכיר בסילוויי שלו את "הפירות המפורסמים" של "המדרונות הפוריים של אדום" ואת מטעי הדקלים שלה, המשורר הרומי סיליוס איטליקוס התייחס ביצירתו ה"פוניקה" אל ניצחון אספסיאנוס על "מטעי הדקלים של אדום", ומאוחר יותר ציין גם סולינוס את אדום "העשירה בדקלים".
המשורר הרומי הורטיוס הזכיר את "חורשות הדקלים השופעות של הורדוס".
הסופר הרומאי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה) טען כי עוד יותר מהבלסם, ארץ יהודה מפורסמת בשל עצי התמר שלה. הוא ציין שהתמרים המפורסמים ביותר מזן הקריוטי (caryotae) נמצאים בשפע ביהודה, במיוחד ביריחו, אולם גם אלה הגדלים בעמקים של ארכלאיס, פצאליס וליוויאס נחשבים משובחים. הוא ציין לשבח גם את מתיקותו של "תמר ניקולאוס", ש"איכות טעמו היא 'אחותו' של הקריוטי ועקב כך נקרא ביוונית 'התמר האחות'" (adelphides). תמר ניקולאוס נקרא על שם ניקולאוס איש דמשק, שעל פי אתנאיוס, אוגוסטוס קרא אותו על שמו, מכיוון שניקולאוס היה שולח לו אותו.
גם החיבור הלטיני "תיאור כל העולם ועמיו" (אמצע המאה ה-4) מזכיר את תמר "ניקולאוס" הגדל ביריחו.
מבין התמרים היבשים יותר, פליניוס ציין את תמר-האצבע (dactyli): "תמר צר וארוך מאוד, לעיתים בעל צורה מעוקלת. מינו של הסוג הזה, שאותו אנו מציעים כמנחה לאלים נקרא 'כידאוס' (chydaeus) על ידי היהודים". עוד הוא מציין, ש"הסוגים הטובים ביותר לשימור הם אלה הגדלים בקרקעות מלוחות וחוליות, למשל ביהודה".
תמרי ה-Dactyli הם ודאי ה"דקל טב" הנזכר במשנה. השם התפשט אחר כך על כל התמרים, וה"דקל" הפך שם נרדף לעץ-התמר בכלל.
הגאוגרף היווני פאוסניאס (המאה ה-2 לספירה) הזכיר את "התמרים של פלשתינה" כ"אכילים לגמרי".
הנואם היווני אייליוס אריסטידס הזכיר את "התמרים המפורסמים" הגדלים ב"פלשתינה-סוריה" ובמספר נאומים ציין שהשתמש בעסיס שלהם למטרות רפואיות.
הרופא היווני גלנוס הזכיר זן של תמרים "רכים לחים ומתוקים" בשם "קריוטוי" (Caryotoi), שהם "יפים מאוד וגדלים ביריחו".
כל הזנים שנמנו לעיל ודאי גדלו גם ב"עיר התמרים" צוער. גידולי התמרים בצוער במאה הרביעית לספירה מוכח גם מן האונומסטיקון לאבסביוס (340-260) לספירה, בישוף העיר קיסריה: "בצוער גדלים הצרי (אפרסמון) והתמר, הם מעידים על פוריותה הקדומה". היום אין בצוער זכר לא לדקל ולא לאפרסמון.
תמרי ארץ ישראל > התמרים של ארץ ישראל בימי הביניים

התמרים מוזכרים במקורות היסטוריים בימי הביניים, אך מסוף המאה ה-14, ניכר כי חלה התדלדלות בעצי התמר בארץ ישראל. תהליך זה החל כבר בתקופה האיובית אך תפס תאוצה בתקופה הממלוכית.
תמרי ארץ ישראל > גידול תמרים בארץ בראשית המאה העשרים

חיים צדיקוב, ממייסדי דגניה, עבר למצרים לצורכי ריפוי. בנובמבר 1927, לבקשת החברים בדגניה הוא בחר עבורם את זן התמרים "אמרי", כזן שכדאי לגדלו בארץ ושלח אליהם חוטרי תמרים. חוטרים אלו היו הבסיס למטעי התמרים בכל העמק.
תמרי ארץ ישראל > גידול תמרים לאחר קום המדינה

החל משנות ה-60 של המאה ה-20 התמרים הם ענף חקלאי במדינת ישראל. רוב הייחורים הוברחו לארץ ישראל מעיראק, על ידי בן ציון ישראלי מקבוצת כנרת. בין הזנים המגודלים בישראל נמנים ברהי - תמר צהוב, חיאני - תמר לח בצבע אדום, ומג'הול (שמקורו במרוקו) - תמר גדול יחסית, יבש, והוא החשוב ביותר מבחינה מסחרית. זנים נוספים הצומחים בישראל: דקל נור, חלאווי, חדראווי, זהידי, דרי ואמרי.
בישראל מגדלים מטעי תמרים כגידול מסחרי רק לאורך השבר הסורי-אפריקאי, מבקעת כנרות בצפון ועד לדרום הערבה. מטע התמרים הגדול בישראל נמצא בקיבוץ טירת צבי, בעמק בית שאן. גם בערבה יש מטעי תמרים גדולים. מתחילת המאה ה-21 מרוכזים רוב שטחי תמר מג׳הול לייצוא, כ-20 אלף דונם, בבקעת הירדן.
כעץ נוי נפוץ התמר בכל רחבי הארץ.
יבול התמרים בישראל עומד על כ-43,000 טונות תמרים, כ-19,000 מתוכם לצריכה מקומית, והשאר לייצוא. עד שנת 2020 הייתה ישראל יצואנית תמר המג'הול הגדולה בעולם, כשייצוא המג'הול מישראל עמד על כ־27 אלף טון, אולם החל משנה זו נקלע ענף התמרים למשבר. אחד מקהלי היעד העיקרי של היצוא הישראלי הוא מוסלמים באירופה ברמדאן, להם מסורת של אכילת תמר בסעודת האפטאר. במקביל ליצוא הרב קמו קולות מוסלמים שקראו לחרם צרכנים על התוצרת הישראלית.
תמרי ארץ ישראל > גידול תמרים לאחר קום המדינה > חקר תמרים עתיקים

בשנת 2005 הונבט בישראל גלעין תמר שנמצא בחפירות במצדה, כנראה בן הזן הנכחד "תמר ממלכת יהודה". העץ גדל בעציץ עד שבשנת 2011 הגיע לגובה של כ-2.5 מטר וניטע בקיבוץ קטורה. נכון לשנת 2020, זה היה הזרע העתיק ביותר שהונבט בהצלחה.
בשלב מאוחר יותר, גלעיני תמר נוספים שנמצאו באתרים ארכאולוגיים במדבר יהודה הונבטו גם הם בהצלחה וכיום ישנם מספר עצים מהזן הקדום. אחד מעצי הנקבה, שהחוקרות כינו בשם "חנה" ושנבט מגלעין קדום שהתגלה במערות קומראן ומתוארך למאות ה-1–2 לספירה, הופרה על ידי "מתושלח" והניב פירות ראשונים במהלך שנת 2020. אנשי מכון הערבה זכו לקטוף ולטעום את הפרי הקדום אחרי כאלפיים שנה.
בתרבות > במזרח הקדום

עץ התמר נזכר בתנ"ך מספר רב של פעמים. הנביאה והמנהיגה דבורה ישבה תחת עץ תמר.
מוטיב העץ והיעלים עם עצי תמר
כד מתל ינעם, תקופת הברונזה המאוחרת
שבר כד מבית שאן, תקופת הברזל א'
בכנען, בישראל וביהודה, הייתה נפוצה מאוד עבודת האלה אשרה תחת עצים המקודשים לה; הממצא האמנותי הארכאולוגי מקשר במיוחד בין אשרה לעץ הדקל, ולעיתים גם לכפות דקלים טריות. בדומה לאשרה, גם האלה תנת הייתה מקושרת לייצוגי עצים חיים, במיוחד עצי תמר, לעיתים גם היא עם יעלים משני צדדיו (מוטיב העץ והיעלים).
בשיר השירים מופיע קטע, בו משולה האהובה לעץ תמר:
מַה יָּפִית וּמַה נָּעַמְתְּ אַהֲבָה בַּתַּעֲנוּגִים, זֹאת קוֹמָתֵךְ דָּמְתָה לְתָמָר וְשָׁדַיִךְ לְאַשְׁכֹּלוֹת. אָמַרְתִּי אֶעֱלֶה בְתָמָר אֹחֲזָה בְּסַנְסִנָּיו וְיִהְיוּ נָא שָׁדַיִךְ כְּאֶשְׁכְּלוֹת הַגֶּפֶן וְרֵיחַ אַפֵּךְ כַּתַּפּוּחִים. וְחִכֵּךְ כְּיֵין הַטּוֹב הוֹלֵךְ לְדוֹדִי לְמֵישָׁרִים דּוֹבֵב שִׂפְתֵי יְשֵׁנִים.
הדימוי בקטע זה נוגע לאידיאל היופי באותה תקופה (כפי שמתבטא, למשל, בציורי רקדניות מצריים), ומדמה את גוף האהובה לעץ התמר הגבוה, כאשר אשכולות התמרים או הענבים הם כשדיים הגדולים יחסית לגוף. הממצאים אומנותיים רבים מאוד מהמזרח הקדום, החל מהאלף השלישי לפנה"ס, מייצגים את עץ התמר כעץ קדוש, ומקשרים בין אלות נקביות לבין עצי תמר ועבודה הקשורה בהם (למשל, ציור הכתרת זמרי־לים, בו מתבצע בתחומי מקדש האלה גדיד תמרים). קטע משיר שומרי קדום, המתייחס כנראה לאיננה, מתאר: אִמי היא עץ תמר, עם ריח מתוק מאוד; במצרים, אלת העצים – המזינה את המתים – מופיעה בצורת תמר, לעיתים אף כעץ בעל איברים אנושיים כידיים ושדיים; בקרתחדשת נמצאו מצבות בהן דמות אלה ניצבת בין עצי תמר, לעיתים עם אנשים מטפסים עליהם. אין ספק, לאור התפוצה הרחבה של קדושת עץ התמר והטיפוס עליו בזמן ובמרחב, שדימוי זה היה ידוע היטב גם בירושלים, והדבר אף מתקשר לשם הפרטי "תמר" לנשים מושכות במקרא (תמר מספר בראשית ותמר מספר שמואל). לאור הממצאים והספרות, נראה שטיפוס על העץ ואחיזה באשכולות התמר הם בעלי מאפיינים של פעולה קדושה. הבלטת השדיים בדימויים ובאומנות החזותית מזכירה, ככל הנראה, את "צלמיות העמודים" שהיו נפוצות מאוד בישראל בתקופה המקראית, בהם האישה הייתה מעוצבת כעמוד בעל ראש וידיים, כאשר מהעמוד בלטו שדיים שהידיים אחזו בהם.
תבליט מתל חלף, המתאר אדם מטפס (בעזרת סולם) על עץ בגדיד התמרים
תבליט מאזתודי (קרטפה), המתאר אישה מיניקה ילד ולצדה עץ תמר
מטבע צבאי מקרתחדשת ועליו עץ תמר (φοινικιές). ייצוגי עצי תמר נמצאו על מטבעות פיניקיים רבים, והעץ היה אחד מסמלי פיניקיה
מטבע ממטבעות שמעון בן כוסבה (בר כוכבא), ועליו עץ תמר וכיתוב 𐤔𐤌𐤏𐤅𐤍 (שמעון)
אחת המשמעויות של המילה היוונית φοῖνιξ (פֿוֹינִיקְס), שנתנה לפיניקים את שמם, היא "עץ תמר"; עץ התמר הופיע על מטבעות פיניקיים רבים, וכאמור היה מסמלי אשרה, והוא היווה אחד מסמלי ארץ פיניקיה.
בתרבות > ביהדות

על פי פרשנות חז"ל, התמר נמנה עם שבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל - הוא הדבש הנמנה בין שבעת המינים. המשמעויות העיקריות ההלכתיות לכך הן שבזמן שבית המקדש היה קיים נהגה חובת הבאת ביכורים מיבול התמרים, ושהברכה לאחר אכילת תמרים היא ברכה אחת מעין שלוש.
לולב, שהוא ענף של עץ הדקל, נמנה עם ארבעת המינים אותם מצווים היהודים לנענע בחג הסוכות, וכך למעשה התמר הוא הפרי היחיד הנמנה גם עם שבעת המינים וגם מתקשר לארבעת המינים.
שיעור האכילה האסורה ביום הכיפורים באיסור כרת נמדד לפי נפחו של תמר גדול יחד עם הגרעין. אמנם, גם אכלה בשיעור הפחות מזה אסורה מדאורייתא, לפי הכלל ההלכתי 'חצי שיעור אסור מן התורה'.
שימושיו הרבים בכל חלקי התמר, נמשלים לעם ישראל. "מה תמרה זו אין בה פסולת, אלא תמרים לאכילה, לולבין להילול, חריות לסיכוך, סיבים לחבלים, סנסינים לכברה, שפעת קורות לקרות בהן בתים – כך הם ישראל, אין בהם פסולת, אלא מהם בעלי מקרא, מהם בעלי משנה, מהם בעלי אגדה, מהם בעלי מצוות, מהם בעלי צדקות" (בראשית רבה מא, א).
מזיקים

חדקונית הדקל האדומה (שם מדעי: Rhynchophorus ferrugineus) היא מין של חדקונית הידוע גם בכינויו "חדקונית דקל אסיה" או "חדקונית דקל סאגו". חיפושיות בוגרות הן גדולות יחסית, אורכן נע בין שניים לחמישה סנטימטרים, והן בדרך כלל בצבע אדום חלוד אבל קיימות גרסאות צבע רבות ולעיתים קרובות הן מזוהות בטעות כמינים שונים (לדוגמה, Rhynchophorus vulneratus). זחלי חדקונית יכולים לחפור חורים עד אורך של מטר בגזעי עצי דקל ובכך להחלישם כך שבסופו של דבר הורגות החיפושיות את הגזע המארח. כתוצאה מכך, חדקונית נחשבת מזיק עיקרי במטעי דקליים, כמו קוקוס ותמרים.
גלריה

מבנה עם גג עשוי מכפות תמרים בנאות סמדר
צמח התמר ניחן בגובהו הרב, יחסית לעצי נוי אחרים
פיקוס השדרות שמצא גומחה אקולוגית על דקל תמר מצוי בישראל. הפיקוס הגיע לשם על ידי גוואנו של עטלף פירות מצוי, או על ידי לשלשת ציפור.
הדקליים נחשבים דמוי עץ, אין להם טבעות גדילה. כפי שניתן לראות בחתך גזע של תמר מצוי
מטעי התמרים של אילות נושקים לים סוף ולעיר אילת
פירות התמר
לקריאה נוספת

זהר עמר, ארבעת המינים: עיונים הלכתיים במבט היסטורי, בוטני וארץ-ישראלי, נווה צוף (הוצאת המחבר), התש"ע.
איתן אילון (עורך), התמר - "עץ החיים" סגולותיו ושימושיו, מוזיאון ארץ ישראל, 1987.
ביאורים

↑  חד מיני: כל אחד מפרחיו נושא איברים נקביים או זכריים בלבד, אך לא משני הסוגים באותו פרח. דו-ביתי: כל עץ נושא פרחים נקביים בלבד או זכריים בלבד, אך לא משני הסוגים על אותו עץ. מהסיבה הזו, ניתן לדבר על עצי תמר זכריים ונקביים.
מה הדיבור

| --- | --- |

 סוגה:  תוכנית אירוח
 יוצרים:  ליאורה איזנשטיין  שירי ארצי
 כותבים:  שירי ארצי  אילן פלד  טלי דגן ארצי
 בימוי:  אלעד שי
 מנחים:  שירי ארצי
 שחקנים:  אילן פלד
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  ישראל עברית
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  20
 הפקה
 מפיק:  טלי דגן ארצי
 חברת הפקה:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית
 עורכים:  ליאורה איזנשטיין
 אורך פרק:  24 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית  כאן חינוכית
 פורמט (תמונה):  SDTV, 576i
 תקופת שידור מקורית:  3 ביולי 2017 – הווה
מה הדיבור היא תוכנית טלוויזיה ישראלית ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית וכיום משודרת בשידורים חוזרים בערוץ כאן חינוכית. התוכנית עלתה לשידור ב-3 ביולי 2017 ומנחה אותה שירי ארצי. התוכנית הייתה גם זו שפתחה את שידורי כאן חינוכית ב-15 באוגוסט 2018.
מבנה התוכנית

"מה הדיבור" עוסקת בשפה כבמראה בעדה משתקפים חיינו, ומציפה את השקרים המניפולציות, האמיתות והתובנות שמצויות בשפה.
התוכנית מיועדת לכל המשפחה והיא מאירה, מעירה ובוחנת את השאלות הללו באמצעות שיחה באולפן, ריאיון עם אורח מומחה בכל נושא, ומערכונים שכתב ומשחק אילן פלד, בהם מוצג מבט נוסף, שנון וביקורתי על נושא התוכנית כפי שהוא בא לידי ביטוי במציאות חיינו. בנוסף מצויים באולפן צמד ראפרים המציגים גם הם את השפה באור שונה, וממחישים עד כמה השפה היא זירת משחק מלאת אפשרויות.
שידור העונה הראשונה של התוכנית החל ב-3 ביולי 2017 והסתיים ב-13 בדצמבר אותה שנה.
פרקים > עונה 1

| מספר הפרק | שם הפרק | תאריך שידור מקורי ישראל |
| --- | --- | --- |
| 1 | "גסטרונומיה" | 3 ביולי 2017 |
| 2 | "מגדר" | 9 ביולי 2017 |
| 3 | "שמות" | 9 ביולי 2017 |
| 4 | "עברית" | 24 ביולי 2017 |
| 5 | "ערבית" | 30 ביולי 2017 |
| 6 | "רגשות" | 6 באוגוסט 2017 |
| 7 | "שפה" | 14 באוגוסט 2017 |
| 8 | "בעלי חיים" | 20 באוגוסט 2017 |
| 9 | "טכנולוגיה" | 27 באוגוסט 2017 |
| 10 | "אופנה" | 3 בספטמבר 2017 |
| 11 | "פרסומות" | 10 בספטמבר 2017 |
| 12 | "פוליטיקה" | 25 בספטמבר 2017 |
| 13 | "גוף האדם" | 16 באוקטובר 2017 |
| 14 | "משפחה" | 22 באוקטובר 2017 |
| 15 | "זמן" | 5 בנובמבר 2017 |
| 16 | "דת" | 12 בנובמבר 2017 |
| 17 | "סביבה" | 19 בנובמבר 2017 |
| 18 | "כלכלה" | 26 בנובמבר 2017 |
| 19 | "אני והאחר" | 13 בדצמבר 2017 |
| 20 | "סלנג" | 13 בדצמבר 2017 |
ראו גם

עברית בסימן טוב
23 דקות
חיות במה
קסאי לוק ומרנה

| --- | --- |
 סוגה:  אנימציה, פעולה
 יוצרים:  אוליבייה מסר 
 ארץ מקור:  צרפת, קנדה
 שפות:  צרפתית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  26
 הפקה
 חברת הפקה:  Marathon Media Group
 אורך פרק:  30 דק'
 שידור
 רשת שידור:  France 2 ,Canal J
 רשת שידור בישראל:  חינוכית 23
 תקופת שידור מקורית:  1996
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
קאסאי לוק ומרנה (בצרפתית: Samba et Leuk le lièvre) היא סדרת אנימציה בהפקת חברת Marathon Media Group הצרפתית בת 26 פרקים לילדים מ-1996, אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית בשנים 1998–1999, ועד 2008 בשידורים חוזרים.
עלילה

קסאי, נער אמיץ משבט אפריקני קטן, ממונה על ידי הוגוטם מכשף הכפר לצאת למשימות קשות ומסוכנות, שמטרתן להחליש את שליטת האל הרשע טוגום בשבטם. כדי לעשות זאת קסאי צריך לאסוף חפצים מקודשים מרחבי אפריקה, להחזיר אותם לכפרו, ולהציע אותם כמנחה לאלת הכפר שלו, קורי, וכך להפוך אותה לחזקה יותר מטוגום.
לקסאי עוזרים לוק, ארנב אנתרופומורפי וחכם שדובר את שפת האדם וחיות אחרות, ומרנה, נערה שטוגום באחד מניסיונותיו לעצור את קסאי מלהצליח במשימתו קילל, מאז קללתו של טוגום מרנה נהפכת לאיילה כשהשמש מפציעה, וחוזרת לצורתה הרגילה כשהשמש שוקעת, ובמהלך הסדרה אחת מִמטרותיו של קסאי זה לבטל קללה זו.
במהלך כל משימה שמוטלת על קסאי טוגום מנסה למנוע ממנו את השלמת המשימה על ידי כשפים, שדים, ובעיקר על ידי שליחת הקופים שלו לנשוך אנשים שימנעו מקסאי להשלים את המשימה, בדרך כלל קסאי מקבל עזרה מרוחות הנומו וגם נעזר בהם על מנת לטהר אנשים שנדבקו בקללתו של טוגום.
בסוף הסדרה צריך קסאי להביא את נשימתו של טוגום כדי להעיר סופית את האלה קורי, ולצורך כך נאלץ לגרום לקוף של טוגום לנשוך את לוק ובכך להביא את לוק להראות להם את הדרך. לאחר שהעיר את קורי מתברר שקורי וטוגום הם זוג ובגלל שהאלה קורי עזבה אותו הוא הטיל את הקללה עליה ועל הכפר. לאחר שהתאחדו האלה קורי אומרת לקסאי לחפש בין המתים החיים שמצא אצל טוגום את החצי השני לתליון שלו ושם הוא מוצא את הוריו, בסוף הסדרה קסאי ומרנה מתחתנים.
מדבבים

בגרסה העברית השתתפו בדיבוב הדמויות:
עידו מזרחי (קסאי)
ניר רון (לוק)
מאיה בר שלום (מרנה)
יהויכין פרידלנדר (הוגוטם)
אפי בן ישראל
יורם יוספסברג
גיורא קנת
טליה ברקאי
עמי מנדלמן
יהונתן מגון
דניאל מגון
שבט כהן

| --- | --- |
 סוגה:  קומדיית מצבים
 יוצרים:  יוסף לפיד
 כותבים:  יוסף לפיד, יאיר לפיד
 בימוי:  דן בירון
 שחקנים:  אברהם מור, שושיק שני, דני שטג
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר פרקים:  10
 הפקה
 מפיקים בפועל:  חיימון גולדברג
 חברת הפקה:  טלעד
 שידור
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  1991
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
שבט כהן היא קומדיית מצבים ישראלית שהופקה בשנת 1991 עבור הערוץ הראשון. הסדרה עוסקת בחוויותיה היומיומיות של משפחה ישראלית. את פרקי הסדרה כתבו יוסף ויאיר לפיד, היא הופקה בידי חיימון גולדברג, דניאל פארן ועוזי פלד ובוימה בידי דן בירון. הסדרה ירדה מהמסך לאחר מספר ביקורות שליליות, ולא הותירה חותם משמעותי, למעט בשידורים חוזרים.
דמויות

בני כהן (אברהם מור) אב המשפחה.
אלישבע כהן (שושיק שני) אם המשפחה.
גידי כהן (דני שטג)
אורלי כהן (ענת זמיר)
דורית (לבנה פינקלשטיין)
שירה (ליאת גורן)
הרצל (מאיר סויסה)
שבח (יונתן צ'רצ'י)
הערות שוליים

1 2  לפי כתבה זו מאת הילו גלזר
ערך זה הוא קצרמרבנושא טלוויזיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
עיר דוד

| --- | --- |

פיר וורן ונקבת חזקיהו
 שמות נוספים:  עיר יבוס
 מידות
 שטח:  60 דונם 
 גובה מעל פני הים:  743 מטר
 היסטוריה
 תרבויות:  כנענית, יהודית, הלניסטית
 תקופות:  התקופה הכלכוליתית מתקופת הברונזה התיכונה עד אמצע ימי הביניים
 אתר ארכאולוגי
 ארכאולוגים:  צ'ארלס וורן 1867 הרמן גותה 1881 קונרד שיק 1886, 1890 פרדריק ג' בליס, ארצ'יבלד דיקי 1894–1897 מונטגיו פארקר, לואי-איג ונסאן 1910–1911 ריימון וייל 1913–1914, 1923–1924 רוברט מקאליסטר, ג'ון גארו דנקן 1923–1925 ג'ון וינטר, קרופוט ג'רלד פיצ'ג'רלד 1927–1928 קתלין קניון 1961–1967 יגאל שילה 1978–1985 רוני רייך, אלי שוקרון 1995–2010 אילת מזר 2005–2020 דורון בן עמי, יאנה צ'חנוביץ 2007–2016
 גישה לציבור:  כן
 אתר אינטרנט:  http://www.cityofdavid.org/ 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  גבעת העופל
 קואורדינטות:  31°46′23″N 35°14′05″E﻿ / ﻿31.773037025199°N 35.234810820996°E﻿ / 31.773037025199; 35.234810820996
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) עיר דוד(למפת ירושלים העתיקה רגילה) עיר דוד(למפת ירושלים רגילה) עיר דוד(למפת ירושלים מוגדלת) עיר דוד he
 
 מפת עיר דוד
 
עיר דוד, מתוך דגם ירושלים בסוף ימי בית שני
מפת עיר דוד על תצלום אווירי
בריכת השילוח מלאה מים, חורף 2014
עיר דוד היא אתר ארכאולוגי שבו שכנה ירושלים הקדומה החל מראשית ימיה, בתקופת הברונזה התיכונה, ועד התקופה הביזנטית. בשלהי התקופה העות'מאנית חודש היישוב במקום, וכיום האתר הוא חלק משכונת ואדי חילווה שבסילואן, או שכונת "עיר דוד", כפי שהיא מכונה בעברית החל משנות ה-90 של המאה ה-20. המקום קרוי על שם דוד המלך, שלפי התנ"ך קבע בירושלים את בירת ממלכתו ושם נטמן לאחר פטירתו.
האתר מהווה חלק מגן לאומי "סובב חומות ירושלים", הוא מנוהל על ידי רשות הטבע והגנים ומתופעל על פי חוזה על ידי עמותת אלע"ד.
סביבתה של עיר דוד

עיר דוד ממוקמת על גבעת העופל, הגבעה הדרום-מזרחית של אגן העיר העתיקה. פסגתה של הגבעה מצויה בגובה 743 מטר מעל פני הים. הגבעה נמצאת כיום מדרום ומחוץ לחומות העיר העתיקה, בלב השכונה הערבית (לשעבר כפר) סילואן (כפר השילוח), מצפון לגיא בן הינום וממערב לנחל קדרון.
הבחירה להקמת יישוב, לא כל שכן עיר, בגבעה זו, הנמוכה משמעותית מההרים הסובבים אותה (הר הצופים, הר הזיתים ורכס ארמון הנציב) עשויה להראות תמוהה, אולם בעיר דוד מתקיימים במידה רבה כל התנאים ההכרחיים לקיומו של יישוב בתקופות הקדומות.
סביבתה של עיר דוד > הגנה

ראשיתה של ירושלים הקדומה שכנה על שיפוליה הדרומיים של גבעת העופל. מצד מזרח תוחם את עיר דוד נחל קדרון וממערב הגיא המרכזי (אפיקיהם של שני הנחלים היו נמוכים משמעותית בתקופת ייסוד העיר לעומת האפיק כיום), המתחברים בקצה הדרומי של הגבעה בגיא בן הינום. הגבול הצפוני היה פחות או יותר במקום בו עובר היום "כביש העופל" שמחוץ לחומה הדרומית, אם כי מאוחר יותר התרחבה העיר וכללה את הר הבית, ומאוחר יותר התרחבה אף לגבעה המערבית.
מיקום של עיר בתחתית קעורה סגורה אינו מצוי בשום מקום אחר בארץ. ערים היו ממוקמות בדרך כלל על תל בולט מעל לסביבה מישורית, או על שלוחה של הר היורדת אל תוך בקעה. אין שום דוגמה נוספת של עיר שהרים מקיפים אותה מכל הצדדים. עם זאת, אף על פי שלעין מודרנית נראה כי העיר נשלטת מכל הצדדים, הרי שבהתחשב בטווחי כלי הנשק שהיו מקובלים בתקופת יסודה של העיר, תלילותם הרבה של מדרונות עיר דוד הפכה את הגבעה למוגנת בצורה טובה, למעט הצד הצפוני.
סביבתה של עיר דוד > מקורות מים

לרגלי המדרון המזרחי של הגבעה המזרחית, בערוץ הנחל, נובע המעיין היחיד שסיפק מים לירושלים בימי קדם. שמו של המעיין לא השתמר מימי קדם. במחצית המאה ה-19 הוא היה מוכר בשמו הערבי עין אום א-דרג'. מקובל על רוב החוקרים לזהות אותו עם מימי גיחון העליון הנזכר בתנ"ך (דברי הימים ב', ל"ב, ל'). במרחק כ-500 מ' מהקצה הדרומי של עיר דוד, במורד נחל קדרון, מצויה באר עמוקה ששמה בערבית 'ביר איוב'. מקובל לזהותה עם עין רוגל הנזכרת במקרא בתיאור קו הגבול בין שבט יהודה ושבט בנימין (ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק ז' וספר יהושע, פרק י"ח, פסוק ט"ז). במקרא מוזכרים מעיינות נוספים בסביבות ירושלים והם 'עין שמש' (ספר יהושע, פרק ט"ו, פסוק ז' וספר יהושע, פרק י"ח, פסוק י"ז) ו'עין התנין' (ספר נחמיה, פרק ב', פסוק י"ג), אך לא ברור לאילו מעיינות הכוונה.
סביבתה של עיר דוד > דרכים

ירושלים שכנה במרחק גדול מן הדרכים הבינלאומיות הראשיות של ארץ ישראל – "דרך הים" שלאורך חוף הים התיכון, ו"דרך המלך" העוברת בעבר הירדן המזרחית - דרכים שעברו מצפון לדרום וקישרו את מצרים עם סוריה ומסופוטמיה. בציר האורך של הארץ, באזור ירושלים, קיימת רק אפשרות אחת למסלול של דרך מדרום לצפון, והיא דרך ההר, לאורך קו פרשת המים הארצי המפריד בין הנחלים היורדים לים התיכון לבין אלה היורדים לים המלח ובקעת הירדן. כל הערים הראשיות של יהודה, כגון שכם, מצפה, בית לחם וחברון נמצאות לאורכה של דרך זאת, מלבד ירושלים הקדומה, הנמצאת במרחק מה מזרחה ממנה.
סביבתה של עיר דוד > חקלאות

הקרקע החקלאית, אשר בתחילת דרכה של העיר הייתה עיקר הפוטנציאל הכלכלי שלה, מוגבלת בשטחה. בלייתם של סלעי הגיר הקשים יוצרת אדמת טרה רוסה המאפיינת את הרי יהודה ואופיינית לנופים של בליה קרסטית. קרקע זו נוצרה על המדרונות ועל פסגות ההרים, וחלק ניכר ממנה נסחף, מותיר את המדרונות קירחים וסלעיים אך יוצר קרקע פורייה זמינה לחקלאות בעמקי הנחלים.
היסטוריה מוקדמת > מהתקופה הנאוליתית ועד תקופת הברונזה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. חסרה סקירה ארכאולוגית על שלהי תקופת הברונזה ועל תקופת הברזל א.
החפירות הארכאולוגיות חשפו שרידים כבר מהתקופה הכלכוליתית, ושרידי בנייה החל מתקופת הברונזה הקדומה ב'. ירושלים מוזכרת לראשונה בעדויות כתובות בכתבי המארות המצריים (המאות 18–19 לפנה"ס). מתקופה זו נחשפו, בין היתר, החומה המזרחית של העיר והשלב הקדום של פיר וורן. מכתביו של מלך ירושלים, עבדיחבה לאמנחותפ הרביעי שליט מצרים באמצע המאה ה-14 לפנה"ס השתמרו במכתבי אל עמרנה. מתקופה זו נחשפו קירות תמך של החלקה המדורגת בשטח G (להלן).
מעט צפונית ומעל עיר דוד, באזור המכונה העופל, נמצא שבר של לוח טין המהווה מסמך הכתוב בכתב יתדות אופייני למאה ה-14 לפנה"ס בשפה האכדית, שפה שהייתה מקובלת באותה תקופה לתכתובות דיפלומטיות בין ממלכות. גודלו של השבר 2.0x2.8 ס"מ, עוביו כסנטימטר אחד והוא מהווה חלק מהשולים השמאליים המרכזיים של לוח מלבני. צורתו של הלוח תואמת את צורתם של לוחות טין אחרים שנתגלו במזרח הקדום ואשר שימשו לכתיבת מסמכים ומכתבים בתקופת הברונזה המאוחרת. לטענת מפרסמי הכתובת ניתן לשער שהלוח הוא חלק מחליפת מכתבים שנערכה בין מלכים, ככל הנראה בין מלך ירושלים, ייתכן עבד חבה, לבין פרעה אמנחתפ הרביעי. וכן כי ניתן להסיק כי השבר שנמצא הוא עותק הארכיון של מכתב שנכתב בירושלים ונשלח כנראה למלך מצרים.
על פי המקרא, היו הרי ירושלים מחולקים בתקופת השופטים ובזמן מלכות שאול המלך למספר יחידות שבטיות. נחל שורק שימש כגבול השבטי בין נחלת יהודה לנחלת בנימין. עיר דוד, הנמצאת בשטח שמצפון לנחל, נכללה בנחלת בנימין. באותם ימים הייתה ירושלים עיר יבוסית, והיא הפכה לעיר ישראלית לאחר כיבושה על ידי דוד ושר צבאו יואב בן צרויה בשנת 1006 לפני הספירה לערך.
היסטוריה מוקדמת > התיישבות ישראלית והתפשטות העיר

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא מערב מידע מקראי במידע היסטורי/ארכאולוגי.
על תחילת ההתיישבות בירושלים בתקופת הברזל אין בידינו מידע מעבר למתואר במקרא, לפי המקרא עם כניסת עם ישראל לארץ וההתנחלות ירושלים נכבשה פעמיים (על ידי יהושע בן נון ושבט יהודה) אך על אף הכיבושים, היבוסים תושבי העיר נשארו לגור בירושלים ולשלוט בה. דוד המלך מחליט עם הפיכתו ממלך יהודה למלך של כל עם ישראל להעביר את בירתו מחברון אל ירושלים. הוא כבש את ירושלים והפך אותה לבירת ממלכת ישראל המאוחדת.
במקרא נזכרות כמה פעמים פעולות הבנייה של דוד בעיר, בין היתר:
”וַיִּבֶן דָּוִד סָבִיב מִן הַמִּלּוֹא וָבָיְתָה” (שמואל ב', ה', ט') ו”וַיִּבֶן הָעִיר מִסָּבִיב מִן הַמִּלּוֹא וְעַד הַסָּבִיב” (דברי הימים א', י"א, ח') – יש להניח כי דוד הרחיב את העיר המבוצרת צפונה כלפי הר הבית, עד ששלמה בנה את המילוא.
”סָגַר אֶת פֶּרֶץ עִיר דָּוִד אָבִיו” (מלכים א', י"א, כ"ז). ככל הנראה החל דוד בהקמת האקרופוליס החדש לרבות המבנים על הר הבית עצמו. ייתכן שמדובר בחסימת המעבר שעל גבי החפיר שהגן על גבעת עיר דוד מצפון.
לא ברור למה הכוונה במושג "מילוא". אולי הכוונה לטרסות שעל המדרון המזרחי של השלוחה הדרומית מזרחית שהיוו קירות תמך למבנים שמעליהם, או דווקא מלשון "עלייה" – המעלה המוביל מעיר דוד אל ההר.
שטחה של עיר דוד היה בקירוב 60 דונם. כהכנה לבניית בית המקדש דוד העלה לעיר דוד את ארון הברית ואף רכש את גורן ארונה, אתר המוכר כיום כהר הבית, כדי לבנות עליו מזבח. המזבח היה מנותק מהעיר, על ראש הגבעה. בימי שלמה נבנה על הגבעה בית המקדש והגבעה צורפה לעיר. המקדש וארמון המלך היו מחוץ לעיר המאוכלסת ונוצר רובע חדש בצפון, העופל, עמו הגיע שטחה של ירושלים לכדי 130 דונם בקרוב. עד למאה השמינית לפנה"ס זה היה תחומה של ירושלים.
לאחר מות שלמה התפלגה הממלכה לממלכת יהודה ולממלכת ישראל, כאשר ירושלים נשארה בירת ממלכת יהודה בלבד. כמתואר בתנ"ך, בנו מלכי ישראל אתרים חלופיים ברחבי הממלכה הישראלית, וזיקתם לירושלים הייתה מועטה. לאחר הכיבוש האשורי של ממלכת ישראל והגליית עשרת השבטים הגיע זרם פליטים גדול לירושלים. העיר התפשטה והקיפה גם את הגבעה המערבית כולה, וכללה ככל הנראה את השטחים הידועים היום כרובע היהודי והרובע הארמני, וכן את הר ציון שמחוץ לחומות העיר העתיקה של היום. בתקופת מלכותו של חזקיהו הוקפה העיר חומה, ונחצבה נקבת חזקיהו אשר הכניסה את מימי מעיין הגיחון לתוך העיר. העיר גדלה בתקופה זו פי ארבעה.
העופל, הר הבית והגבעה הדרום מערבית (הרובע היהודי של היום) אינם חלק מעיר דוד המקורית.
עם חורבן בית המקדש הראשון חרבו גם עיר דוד וירושלים כולה.