stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טל אשור
הערות שוליים

↑  אמיר בוחבוט‏, "כמו זיקית": הצצה לאימון החורף של לוחמי המדבר, באתר וואלה, 1 בפברואר 2014
↑   סא"ל עברי אלבז נכנס לתפקידו כמג"ד בא"ח גבעתי, באתר צה"ל, 13 במאי 2020
↑  מפקד חדש לבא"ח גבעתי: עברי אלבז מחליף את טל אשור, באתר ערוץ 7, 13 במאי 2020
↑  
שגיאות פרמטריות בתבנית:אתר צה"ל 
סוג לא תואם [ 3 ]  אל"ם טל אשור נכנס לתפקיד מפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה, באתר צה"ל, 8 ביוני 2020(הקישור אינו פעיל)
↑  קובי פינקלר, מפקד חדש לחטיבה הדרומית באוגדת עזה: אלוף משנה אסף חממי, באתר ערוץ 7, 29 במאי 2022
↑  סיפורו של מפקד החטיבה הדרומית של אוגדת עזה טל אשור, באתר וואלה, 24 באוגוסט 2024
↑   "לא דמיינתי שאפקד על החטיבה כשחברי הטוב שבוי": מפקד חדש לחטיבה הדרומית, בעיתון מקור ראשון, 18 בספטמבר 2024
↑  יואב זיתון, מינויים חדשים בצה"ל: מפקדת ראשונה לבסיס חיל האוויר, מח"ט חדש לגולני - ומחליפים לאל"מים שנהרגו, באתר ynet, 4 במרץ 2024
סרטי הריסות

סרט הריסות (בגרמנית: Trümmerfilm) הוא כינוי של תת-סוגה בקולנוע הגרמני, המתייחס לסרטים שנעשו בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה. סרטים אלו, המתארים מדינה בשיקום, מקבילים באידאולוגיה ובאסתטיקה שלהם לנאו-ריאליזם האיטלקי.
סרטי הריסות נעשו במשך תקופה קצרה אחרי מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1946–1949, ושיקפו את תקופת המעבר של גרמניה, מנפילת הרייך השלישי ועד לפירוקה לשתי מדינות. בתקופה זו נוצרו כ-15 סרטים שניסו לשקף את הלך הרוח במדינה  המנסה להשתקם לאחר המלחמה, את ההתמודדות עם העוני, ההריסות, והטראומה בגרמניה לאחר המלחמה. הסרטים עסקו בנושאים מגוונים, כמו נוכחות הנאצים בחברה בסרט "הרוצחים שבינינו" (Die Mörder sind unter uns, וולפגנג שטאודטה, 1946), החיים תחת שלטון הנאצים ומצבה הפיזי של גרמניה בכלל וברלין בפרט, בסרט "Berkiner Ballade" (תרגום מילולי: "בלדה ברלינאית", רוברט אדולף סטמלה, 1948) והחיים בעיי החורבות והסתגלות אחרי המלחמה בסרט "Irgendwo in Berlin" (תרגום מילולי: "אי-שם בברלין", גרהרד למפרכט, 1946).
תוכן

סרטי ההריסות, כפי שמרמז שמם, תיארו עירוניות גרמנית בחורבות, את הריסות ההפצצות ואת השיקום וההתחדשות העירונית שעתידה לבוא על העיר. הסרטים צולמו מחוץ לאולפנים, על רקע נופה העירוני של גרמניה ההרוסה, עובדה שהקנתה לצילום איכויות של סרט דוקומנטרי. לעיתים, השחקנים בסרטים אלו, לא היו שחקנים מקצועיים (non actors).
סרטים מרכזיים כמו "גרמניה שנת אפס" משנת 1948, "הרוצחים שבינינו" משנת 1946 והסרט "אי-שם בברלין" משנת 1946, זכו להצלחה קופתית וביקורתית גדולה. עם זאת, הקהל הגרמני חש מיצוי מסרטי ההריסות, שטיפלו בבעיות החברתיות העגומות ודרשו מבט מדוקדק לאחור אל העבר הנאצי. בעקבות פינוי ההריסות ותקופת הנס הכלכלי, הקהל תבע עשייה קולנועית חדשה שתביט קדימה אל עבר עתידה הפורח כלכלית של המדינה.
תוכן > יוצרים מרכזיים

גרהרד למפרכט (Irgendwo in Berlin)
הלמוט קאוטנר (In Jenen Tagen)
וולפגאנג שטאודטה (Die Mörder sind unter uns)
הערות שוליים

↑  Murderers Among Us, נבדק ב-2018-09-06
↑  קולנוע - הרוצחים בינינו, באתר www.habama.co.il
↑  The Ballad of Berlin (באנגלית), נבדק ב-2018-09-06
↑  Somewhere in Berlin (1946), נבדק ב-2018-09-06
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542574205171  GND: 7699738-8  LCCN: sh2008001311
תרועה לישראל

פאול בן חיים (ראשון משמאל, ליד הפסנתר) ותזמורת קול ישראל
תרועה לישראל היא יצירה קצרה שכתב המלחין הישראלי פאול בן-חיים בשנת 1950. לדברי יהואש הירשברג היצירה היא "המנון מפואר להגשמה הציונית המדינית".
היצירה נכתבה בתחילה עבור תזמורת צה"ל על פי הזמנת מנצחה דאז שלום רונלי-ריקליס ועובדה מיד אחר כך לתזמורת סימפונית מלאה. בשל היותה יצירה קצרה המתאימה לפתיחת אירועים לאומיים חגיגיים זכתה "תרועה לישראל" למספר גדול של ביצועים ואף הייתה היצירה הראשונה של בן חיים שהוקלטה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית. האווירה הכללית בארץ בשנת 1950 התאימה לחיבור יצירה חגיגית בסגנון המארש. הניצחון הצבאי במלחמת העצמאות הקשה, הביא להרגשת גאווה ברוחו ובכוחו של צה"ל והאירוע המרכזי בימי העצמאות הראשונים של המדינה היה מצעד צבאי. אלא שבן חיים לא חיבר שיר לכת אלא המנון.
מבנה היצירה

היצירה בנויה על נושא מלודי ארוך החוזר על עצמו שוב ושוב מתוך הגברה מתמדת בעוצמה ובמתח עד לשיא נרגש. הנושא כתוב במשקל זוגי, במבנה ריתמי-סימטרי ומאורגן על פי דגם של מוזיקה גרמנית רומנטית. בגרסה התזמורתית מבוסס התזמור בעיקר על כלי קשת במרקם עשיר ומלא ואופייה החגיגי של היצירה שומר על הוד והדר, ללא כל רעשנות חיצונית העלולה לחדור ליצירות מסוג זה, כמו למשל בפתיחה 1812 מאת צ'ייקובסקי. ביטוי לכוחה הישיר של היצירה ניתן כאשר ניגנה תזמורת הגדנ"ע בשעתה את היצירה בתחרות תזמורות נוער בעיר קרקראדה שבדרום מזרח הולנד - וזכתה שם בפרס הראשון ברציפות במשך שנים אחדות. תושבי קרקראדה קיבלו את היצירה בהתרגשות והתזמורת שבה וניגנה את היצירה לבקשת הקהל המקומי שנה אחרי שנה, גם כאשר היצירה לא נכללה התוכנית הרשמית של התחרות.
שימוש מודרני

באוקטובר 2023 בוצעה היצירה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של להב שני לצד הסימפוניה השלישית של בטהובן בקונצרט בשידור חי לזכר קורבות ונופלי טבח שבעה באוקטובר.
הערות שוליים

↑   חגי חיטרון, העולמות המנוגדים של פאול בן חיים ושל יוסף טל, באתר הארץ, 3 במרץ 2014
↑   SALUTE TO ISRAEL - LIVE BROADCAST | תרועה לישראל"- קונצרט בשידור חי", סרטון  באתר יוטיוב
תמי אולמן

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1954 (בת 70) חיפה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה 
 בן או בת זוג:  יהודה אולמן 
 
תמר (תמי) אולמן (נולדה ב-23 בדצמבר 1954) היא עורכת דין ישראלית, המתמחה בתחומי עבירות מין, רצח, דיני צבא, סמים, תעבורה ופלילים. בנוסף לכך, היא מכהנת כממלאת מקום יושב ראש לשכת עורכי הדין הארצית. קודם לכן כיהנה כיושבת ראש לשכת עורכי הדין במחוז חיפה.
עורכת הדין תמי אולמן נואמת בהפגנה בחיפה של בונות אלטרנטיבה בחזית בית הדין הרבני, 18 ביולי 2023
ביוגרפיה

אולמן נולדה בשנת 1954 בחיפה, לכתריאל שהיה חבר "אגד" ולרינה שהייתה עקרת בית. למדה בבית הספר הריאלי בחיפה.
בנעוריה הייתה אלופת ישראל בסייף. אולמן טופחה על ידי מי שהייתה המורה שלה מבית הספר חנה כרמי, ובעלה השופט אמנון כרמי, שגם בנם היה אלוף סייף.
בשנת 1981 סיימה את לימודי המשפטים, לאחר שלמדה גם בארצות הברית, שם קיבלה מלגת ספורטאית מצטיינת. את התמחותה עשתה אצל השופט אמנון כרמי. ולאחר מכן, עבדה כשכירה אצל עורך הדין טומי נדשי. כעבור שנה וחצי יצאה לדרך עצמאית והקימה משרד משל עצמה. נכון ל-2020, משרדה דורג על ידי דן אנד ברדסטריט כאחד משבעת המשרדים המובילים בישראל בתחום המשפט הפלילי. באפריל 2023 נבחר משרדה על ידי דן אנד ברדסטריט כאחד מעשרת המשרדים המובילים בישראל באותה השנה בתחום הפלילי.  בבחירות ללשכת עורכי הדין בישראל שהתקיימו ב-2023, נחתם הסכם שותפות בינה ובין עמית בכר שבמסגרתו היא מונתה לממלאת מקומו בלשכה.
ב-16 באוקטובר 2023 הודיעה אולמן כי לשכת עורכי הדין תשלול את רישיונם של עורכי דין שהביעו תמיכה בחמאס בזמן טבח שבעה באוקטובר.
חיים אישיים

אולמן נשואה למנתח הפלסטי פרופסור יהודה אולמן, ולהם שלושה ילדים ביולוגים. ילדיהם של הזוג אולמן הצטיינו גם הם בענף הסייף. לזוג גם ארבעה ילדים מאומצים. המשפחה מתגוררת בדניה שבחיפה.
תיקים בולטים

בפסקה זו יש מקורות, אולם ניתן וכדאי לשפר את המקורות שכבר קיימים בה. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפסקה באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפסקה בצורת הערות שוליים.
תמי אולמן היא סנגורית פלילים. בין התיקים הבולטים שבהם היא ייצגה:
תיק דלאל דאוד, אשר זוכתה מרצח בעלה מחמת הספק, בבית המשפט המחוזי בחיפה. אך לבסוף הורשעה ברצח בבית המשפט העליון ונשלחה למאסר עולם.
תיק שוד הברינקס – ייצגה את אילן קופרמן-סגל לאחר שגנב 4.7 מיליון ש"ח ממשאית שהובילה כסף בחברה שבה עבד.
תיק הדורס טל מור – אשר הורשע בדריסת בנו של שופט בית המשפט העליון, מישאל חשין, בעת שרכב על אופניו. מור נשלח ל-12 שנות מאסר, מתוכן ריצה 7 שנים ושוחרר לחופשי.
רצח תהילה נגר – ייצגה את ראיד רושרוש אשר הורשע בהריגת תהילה נגר ונשלח ל-19 שנות מאסר.
ייצגה את יחיא עדואן פרחאן אשר הורשע ברצח דנה בנט. על פרחאן נגזר שלושה מאסרי עולם מצטברים ועוד 12 שנה. השופטים קבעו כי המעשה היה "רצח לשם רצח", ללא סיבה, וכי בנט לא נאנסה לפני מותה.
ייצגה את אלי בוחבוט, סגן אלוף בצה"ל אשר הואשם בסוף שנת 2002 באונס חיילת. בשנת 2006 הוא זוכה, וכשנה לאחר מכן הגיש תביעת פיצויים נגד צה"ל והחיילת המתלוננת.
ייצגה את אביבי לב, אשר הואשם על ידי בתו, ורד לב, כי אנס אותה בילדותה. התיק נסגר עקב התיישנות וחוסר ראיות.
פרשת הירי בלוחם מג"ב נעים מאדי – ייצגה את אפיק טויבי אשר הורשע בהמתה בקלות דעת.
הערות שוליים

↑  משפט פלילי - משרדי עורכי דין מובילים לפי תחומי התמחות, באתר דן אנד ברדסטריט
↑  אברהם בלוך,, ‏המירוץ לראשות לשכת עוה"ד: תמי אולמן ועמית בכר ירוצו ברשימה משותפת, באתר מעריב אונליין, 20 באפריל 2023
↑  נמנע מעורכי דין עוכרי ישראל להשתמש בתואר עורך דין", כלבו, 16 באוקטובר 2023
↑  שתי בנותיה למדו משפטים גם הן, והתמחו ועבדו במשרדה של האם. בנה הלך בדרכו של אביו ולמד רפואה
↑  זמן אמת עונה 3 בכוונה תחילה (רצח תהילה נגר ז"ל) - פרק 2
↑  ליאור אל-חי, שוטר מג"ב, ששיקר שחברו התאבד, הורשע בהמתה בקלות דעת, באתר ynet, 26 בנובמבר 2023
תקשורת בלתי-מילולית

תקשורת בלתי-מילולית עושה שימוש בשפת גוף והבעות פנים.
הישיבה הקרובה של הנערות שבציור משדרת קרבה אישית של חיבה בין אנשים מוכרים. הנערות מביטות זו בעיני זו, אך נושכות את שפתיהן, כאילו העבירו מסר לא נעים זו לזו.
תקשורת בלתי-מילולית היא כל דרך שבה יצורים חיים יכולים להעביר ביניהם מידע ללא שימוש במילים מהשפה המדוברת, הכתובה או המסומנת כשפת סימנים. תקשורת מסוג זה משמשת את בעלי החיים והאדם כאחד. מידע אודות המצב הפנימי של האדם יכול להיחשף במספר ערוצים: הבעות פנים, נימת דיבור, קשר עין, מחוות גופניות, יציבה ומגע.
אף על פי שחלק מערוצי התקשורת הבלתי מילוליים עושים שימוש בקול, אחד היתרונות שלה הוא שניתן להשתמש בערוצים רבים תוך שמירה על השקט.
ערוצי תקשורת בלתי מילוליים

התקשורת הבלתי-מילולית כוללת שפת גוף או מחוות תנועה, הבעות פנים, שינוי טונציה בעת הדיבור, הצבעה לעבר עצמים או כיוונים, הפרחת פרומונים וחומרי ריח אחרים (בקרב בעלי חיים), בחירת בגדים, בושם ותסרוקת וגם שינויים ארוכי טווח בגוף (כגון אלו המשדרים בגרות מינית בקרב בני האדם).
אחד מסוגי התקשורת הבלתי-מילוליים, הייחודי לאדם ולחלק קטן מחיות הבית, הוא קשר עין. כששני אנשים מדברים זה עם זה, הם לרוב מביטים זה בעיני זה. התנהגות זו מצויה גם אצל כלב הבית - כשהוא יוצר קשר עם האדם או עם כלבי בית אחרים, הוא מביט בעיניהם. אולם, אצל זאבים, לדוגמה, תפקיד קשר העין אינו שונה ושנוי במחלוקת.
כישורי תקשורת בלתי מילולית

תקשורת בלתי-מילולית עשויה להיות רצונית או בלתי-רצונית, מודעת או לא מודעת. לדוגמה, מעבר מדיבור נינוח לצעקות עשוי להיות רצוני או בלתי-רצוני. חלק מהתקשורת הזו היא נלמדת וחלק מצויה כבר אצל תינוקות ביום היוולדם. לדוגמה, מרבית הבעות הפנים של האדם הן מולדות; אנשים שנולדו עיוורים, שלא ראו חיוך מעולם, מחייכים כמו כל אדם אחר.
תקשורת לא מילולית מפותחת יותר אצל יצורים חברתיים מאשר אצל סוליטריים. התפיסה החברתית מיועדת לגיבוש רושם מדויק אודות האנשים בסביבתו של האדם. במקרים רבים, רמזים מתוך התקשורת הלא מילולית של הזולת יכולים לסייע בהבנת מצב רוחו ורגשותיו של הזולת. על כן יש לה תפקיד משמעותי ביצירה ושימור של קשרים בין-אישיים.
הסקת מסקנות מתוך התקשורת הבלתי-מילולית מתאפשרת משום שההתנהגות של האדם משתנה בהתאם למצב הרגשי שבו הוא נמצא. פגם משמעותי בתקשורת הלא מילולית באדם, נחשב ללקות. במסגרת אבחון מקצועי, עשוי תסמין זה, לצד תסמינים נוספים, להעיד על תסמונת מהקשת האוטיסטית.
משמעות התקשורת הבלתי מילולית

מסר בלתי-מילולי מהווה כשני שלישים מהתקשורת הבין אישית שלנו, הוא סמוי. ישנה פניה לרגש על ידי ידע וטיעונים. המסר הבלתי מילולי מתמקד באיך אומרים?
חוקרי תקשורת כללו תחילה במושג "תקשורת לא מילולית" רק את שפת הגוף – תנועות גוף, צורות ישיבה, הבעות פנים וכדומה. מאוחר יותר הם הרחיבו את ההגדרה וכללו ב"תקשורת לא מילולית" גם תקשורת קולית שאינה קשורה לתוכנן של המילים – טון הדיבור, עוצמת הקול, המבטא, מהירות הדיבור, אינטונציה וכדומה. כמו כן, עם השנים, כללו בהגדרה זו גם הופעה חיצונית משום שהיא מעבירה מסרים רבים וחשובים.
שימוש במאפייני תקשורת בלתי מילולית בישראל > קשר עין

ישראלים, שתרבותם נשאבת מהתרבות האירופאית, מחשיבים קשר עין ישיר ויציב כסימן לכך שהאדם המקשיב להם מרוכז בדבריהם. לעומתם, בתרבויות רבות אין זה נהוג להסתכל בעיניים. למשל, אצל יוצאי אתיופיה ואצל הערבים קשר עין ממושך נחשב למעשה חסר נימוס, ניסיון להוציא את הדובר מריכוז ואף קריאת תיגר על סמכות.
שימוש במאפייני תקשורת בלתי מילולית בישראל > חיוכים

אצל הערבים חיוכים נתפסים כאקט יוצר הרמוניה המשרה אווירה נעימה, ואילו אצל יוצאי אירופה נתפסים חיוכים כסימן לצביעות אם הם מופיעים בתדירות גבוהה ומכוונים לאנשים לא מוכרים.
שימוש במאפייני תקשורת בלתי מילולית בישראל > מרחב אישי

מרחב אישי הוא המרחק בין אדם לאנשים אחרים. ממחקרים שנערכו עולה כי יהודים ממוצא אמריקאי או צפון-אירופאי מעדיפים מרחב אישי גדול יותר מאשר אלה ממוצא צרפתי, דרום אמריקאי וערבי.
שימוש במאפייני תקשורת בלתי מילולית בישראל > מגע

אדם הסולד ממגע יכול להיתפס כלא ידידותי בעיני אדם שאוהב מגע. לחיצת יד היא אקט הנתפס באופן שונה אצל בני שני הדתות (יהודיים ומוסלמים דתיים) על פי רוב אישה לא תלחצנה יד עם גבר וגבר לא ילחץ יד עם אישה, לעומת זאת בחברה החילונית זה יותר מקובל. בקבוצות ובעדות אחרות, המגע יכול להיות פיזי יותר ולכלול גם חיבוק או נשיקה, למשל, בקרב חילונים או יוצאי מדינות אירופה שלחוף הים התיכון.
שימוש במאפייני תקשורת בלתי מילולית בישראל > זמן

אדוארד ט. הול טוען כי לתרבויות שונות יש התייחסות שונה למונחי זמן. יש מדינות שבהן צריך לקבוע פגישה חשובה שבועיים מראש, ויש מדינות שבהן פגישה שנקבעת שבועיים מראש קרוב לוודאי תישכח. לדוגמה, בחברה הערבית יש גמישות ביחס לחשיבות הדיוק בזמן, לעומתם יהודים ממוצא אשכנזי מתייחסים ברצינות לעמידה בזמנים, ובעיניהם אי עמידה בהם מהווה פגיעה בכבוד הזולת.
ראו גם

לקות למידה בלתי-מילולית
תאוריית הקרבה הבין-אישית
התפתחות חברתית
רושם ראשוני
הירמזות חברתית בינקות
לקריאה נוספת

זמיר, ש. ואהרוני, ח. (2008). עוצמת ההוראה הלא מילולית. הד החינוך, 7, 50-51.
הערות שוליים

1 2  Baron, R. A., and Byrne, D. (2000). Social psychology. Boston: Allyn and Bacon.
↑  שטיין טיר, מ. (2013).
↑  שוואהנה, א. (ללא תאריך).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533844705171  BNE: XX4576375  BnF: cb11936480h (data)  GND: 4075376-1  LCCN: sh85092368  NKC: ph115459  SUDOC: 027290603 
ערוצי תקשורת בלתי מילוליים כוללים מחוות ותנועות
תקשורת בלתי מילולית בין ילד וכלבו
ביקיני

ערך זה עוסק בבגד ים. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ביקיני מהעת העתיקה בפסיפס בווילה הרומאית בקזאלה שבסיציליה
ביקיני הוא סוג של בגד ים לנשים, המורכב משני חלקים – הראשון מכסה את החזה, והשני את המפשעה והישבן, כשפלג הגוף שביניהם נותר חשוף. צורתם של שני חלקי הביקיני דומה מאוד לזו של לבני נשים, ועיצוב החלק התחתון או העליון של הביקיני יכול להשתנות בין חושפני מאוד לבין צנוע יחסית.
מקורו של הביקיני

בגד המורכב משני חלקים הנלבש על ידי נשים לצרכים אתלטיים, נמצא בעתיקות על כדים יוונים וציורים, שגילם המשוער הוא כ-1,400 שנים.
הביקיני המודרני הומצא מחדש בשנת 1946 על ידי שני מעצבים צרפתיים שפעלו בנפרד. ז'ק היים, מעצב אופנה מקאן, היה הראשון שהמציא בגד ים מסוג זה, אותו כינה "אטום". הוא בחר בשם "אטום" כדי להדגיש את זעירותו של בגד הים, כגודל האטום, החלקיק הקטן ביותר של יסוד כימי שבו נשמרות תכונות היסוד. היים פרסם את המצאתו באמצעות מטוס שצייר בשמים את הכתובת "אטום - בגד הים הקטן בעולם". חודשיים לאחר מכן, יצר מהנדס המכוניות לואי ריאר (1897-1994), שהצטרף לחברת הביגוד של אמו, בגד ים דומה, אך קטן אף יותר. גם ריאר בחר בפרסום באמצעות מטוס שאייר בשמיים את הכתובת "ביקיני - קטן יותר מבגד הים הקטן בעולם". ריאר העניק לבגד הים את השם "ביקיני", תוך הכוונה לניסויים האטומיים שנערכו באותה תקופה באטול הזעיר ששמו "ביקיני". הוא טען כי בגד הים יעורר פרץ התלהבות בעוצמה "אטומית", וכך כינה אותו "ביקיני" על שמו של האי.
שני בגדי הים הוצגו באופן רשמי ב-5 ביולי 1946 בתצוגת אופנה בפריז. ריאר התקשה במציאת דוגמנית שתהיה מוכנה לעטות את בגד הים הזעיר ולבסוף נאלץ לבחור במישל ברנרדיני, רקדנית עירום במועדון "קזינו דה פרי" כדוגמנית. תמונתה של ברנרדיני עוטה את בגד הים היא הראשונה והיחידה המתעדת את בגד הים בגלגולו הראשון.
ביקיני בתרבות המודרנית

הביקיני חולל סערה ברחבי העולם, והפך פופולרי בתחילת שנות החמישים על חופי הריביירה הצרפתית. הזינוק המשמעותי ביותר של הביקיני בשוק העולמי בא כאשר הופיעה השחקנית בריז'יט בארדו בבגד הים הזעיר בסרט ואלוהים ברא את האישה משנת 1956. לבארדו, שהייתה מכתיבת אופנה חשובה בסוף שנות החמישים ובשנות השישים, הצטרפה עד מהרה גם השחקנית ג'יין מנספילד ואחריה נתנה לבגד פופולריות אורסולה אנדרס, שהגיחה מן המים בסרט ג'יימס בונד הראשון, "ד"ר נו" כשהיא עוטה ביקיני. בארצות הברית, שם הייתה הגישה לבגד הים שמרנית יותר, הפך הביקיני פופולרי במיוחד אחרי הסרט מסיבת חוף משנת 1963, שמרבית השחקניות שבו עטו ביקיני.
התפתחות הביקיני

המונח "מונוקיני", שנוצר מאוחר יותר, שימש בתחילה לתיאור לבישת החלק התחתון לבדו. במקומות שבהם רחצה בחזה חשוף מקובלת, המילה ביקיני מתייחסת כבדיחה לחליפה של שני חלקים המורכבת ממונוקיני ומכובע שמש. המונח הוטבע על ידי רודי גרנריץ'. עם זאת, מאז שלהי המאה ה-20, משמש המונח לתיאור בגד ים אשר מאחור נראה כביקיני (כלומר: חלק עליון וחלק תחתון נפרדים), ומלפנים חלקו העליון וחלקו התחתון מחוברים.
ה"טנקיני" הוא בגד ים המשלב גופייה וחלק תחתון של ביקיני. חוטיני הוא חלופה יותר חושפנית שבה שני חלקי הביקיני קטנים יותר ומורכבים למעשה רק ממשולשי בד המחוברים על ידי חוטים.
בשנות השבעים התווספו לדגמי הביקיני גזרת ה"טנגה" מברזיל בה הצדדים דקיקים ומתרחבים מלפנים ומאחור לגזרה הרגילה. עם הזמן היצרנים מנסים לחדש ולצמצם את הגזרה עוד ועוד. כיום ניתן לראות מגמה של הקטנה דוגמת החוטיני התפור בצורה מינימליסטית וקיבל את שמו מהדמיון לחוט דק. סביב בגדי הים התפתחה תעשייה שלמה של כינויים וסלנג, בהם: מיני, מינימיני, מיקרו והמינימיקרו.
יש הלובשות ביקיני שהוא שילוב של שני סטים נפרדים, היוצרים ביחד מראה משולב אופנתי וכן מאפשרים להתאים את מידות החלק העליון והחלק התחתון, על פי גופה של הלובשת.
ביקיני בתקשורת

הקרנת המיניות הברורה של הבגד הובילה לעשייתם של סרטים והפקות טלוויזיות רבות, ברגע שמוסר ושמרנות הציבור השתנו במידה שאפשרה זאת. הם כוללים את סרטי הגלישה הרבים בתחילת שנות השישים וסדרת הטלוויזיה משמר המפרץ. את הופעות הביקיני ניתן למצוא בסרטים הכוללים: את אורסולה אנדרס כנערת בונד בשם הוני רידר ב"ד"ר נו" (1962), ראקל ולש כאשת המערות הפרהיסטורית בשנת 1966 בסרט "מיליון שנה לפני הספירה", ופיבי קייטס בשנת 1982 בסרט הנעורים "נעורים בקצב מהיר".
גרסה שונה של הביקיני, המופיעה בסרטי מדע בדיוני, היא ביקיני העשוי ממתכת ומתפקד כשריון. הדמות "סוניה האדומה" היא דוגמה מפורסמת. מאחר שמעולם לא נעשה שימוש מעשי בשריון שכזה (שהרי הוא חושף חלקים נרחבים מגוף האישה, ובכך אינו ממלא את מטרתו כשריון), מרבית המבקרים רואים בכך עיצוב סקסיסטי וניסיון למשוך קהל באמצעים מיניים.
ראו גם

חוטיני
הערות שוליים

↑  הצלם כנראה לואי ריאר.
↑  אושי דרמן, בן המהגרים היהודי שהביא לעולם את הביקיני, באתר אנו – מוזיאון העם היהודי, ינואר 2022
↑  הדס שואף, אילו בגדי ים נלבש הקיץ, באתר כלכליסט, 30 באפריל 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4195938-3 
מישל ברנרדיני בצילום ראשון של הביקיני, פריז, 5 ביולי 1946.
נשים לבושות בביקיני בתחרות מלכת היופי בניקרגואה
טנקיני
חומות פריז

גבולות העיר פריז מן המאה הרביעית ועד היום.
  חומת לוטטיה, המאה ה-4
  החומה הראשונה מימי הביניים
  חומת המלך פיליפ השני, 1200 לערך
  חומת המלך שארל החמישי, 1380
  חומת המלך לואי השלושה עשר, 1636
  חומת הפרם ז'נרל, 1760 לערך
  חומת טייר, 1844, בולוואר פריפריק
  כיום, מאז 1929, כולל סיפוח יער בולון ויער ונסן
שרידים מחומת פיליפ אוגוסט משולבים בחומת בית ספר ב-Rue des Jardins Saint-Paul (בדרום הרובע הרביעי של פריז)
חומות פריז (בצרפתית: enceintes de Paris או murs de Paris) הן החומות שתחמו את שטח השיפוט של העיר פריז החל מימי האימפריה הרומית ועד המאה ה-20. גם לאחר שהחומות האחרונות הוסרו, בשנות ה-20 של המאה ה-20 נותר רישומן בשטח, כיוון שעל התוואי של החומות נסללו רחובות ועל תוואי החומה החיצונית נסלל בולוואר פריפריק, כביש הטבעת המקיף את שטחה הפנימי של העיר. שטח השיפוט של העיר צמח עם התרחבותה לאורך השנים, דבר שבא לידי ביטוי בהרחבה של החומות, כאשר ניתן למנות שבעה שלבי הרחבה, המפורטים להלן. החומות הישנות נהרסו והוקמו על גביהן בתים ורחובות כך שקיימים שרידים מועטים מאוד של חומות עבר בשטח העיר. בחומות היו קבועים שערים (porte) דרכן הובילו דרכים מחוץ לעיר. חלק מן השערים, הקרויים על שם העיר המרכזית אליה הובילה הדרך היוצאת מהם, נותרו עד היום (למשל שער סן דני) וגם מחלפי כביש הטבעת קרויים על שם השערים של חומת טייר, החומה האחרונה של העיר. אזורים עירוניים שנמצאו מחוץ לחומות כונו "פוּבּורג" (פרבר), וחלקם המשיכו לשאת שם זה גם לאחר שנכללו בתחומי העיר.
חומת לוטטיה

לוטטיה הגאלית לפני יוליוס קיסר הייתה, לדברי זכרונותיו של קיסר, "מחנה מבוצר על אי" (ככל הנראה איל דה לה סיטה) אולם לא נמצאו כל שרידים לביצורים הקודמים לזמנו של אוגוסטוס קיסר ולא ברור היכן התקיימה ומה היו ביצוריה.
לוטטיה הרומית התבססה על הגדה השמאלית (הגדה הדרומית של נהר הסן) ועל האיים שבנהר. הגדה הימנית לא הייתה מיושבת, כיוון שהייתה ברובה אדמת ביצות. במהלך הפשיטות שליוו את נדידת העמים במאה השלישית, נמלטו תושבי לוטטיה, התבצרו על איל דה לה סיטה והרסו את הגשרים שחיברו את האי ליבשה. חלקו המזרחי של האי הוקף בחומת אבנים מן הארנה של לוטטיה. ניתן לראות את שרידי חומה זו במוזיאון הקריפטה הארכאולוגית שתחת קתדרלת נוטרדאם (crypte archéologique).‏
החומה הראשונה מימי הביניים

בחפירה ארכאולוגית שנערכה ב-2009 בקרן רחוב ריבולי ו-rue de l'Arbre-Sec התגלו שרידי ביצור מן המאה העשירית המעידים על קיום חומה מאותה עת סביב גרעין התפתחות העיר בגדה הימנית (ממול ומצפון לאיל דה לה סיטה). ככל הנראה החומה הוקמה ביזמתו של אודו, מלך צרפת או של רובר הראשון, מלך צרפת, בעקבות המצור הויקינגי של שנת 885. הביצור כלל חפיר בעומק שלושה מטרים ורוחב 12 מטרים וכלל ככל הנראה חומת עץ.
חומת פיליפ השני

החומה הוקמה סביב העיר וכללה הן את הגדה הימנית והן את השמאלית, כחלק מהמאבק בין פיליפ השני לבית פלנטג'נט. לפני שעזב המלך למסע הצלב השלישי ב-1190 ציווה על הקמת חומה סביב העיר. החומה הוקמה בשני שלבים, הראשון, סביב הגדה הימנית, בשנים 1190–1209 והשני, סביב הגדה השמאלית, בשנים 1200–1215. ההחלטה לבצר ראשית את הגדה הימנית נבעה כתוצאה מההערכה שהכיוון העיקרי ממנו צפויה סכנת התקפה מצד דוכסות נורמנדיה הוא צפון-מערב ומכיוון שהגדה הימנית הייתה מאוכלסת יותר. במסגרת הקמת חומה זו הוקם גם מעוז העיקרי של הבירה - טירת הלובר. החומה תחמה שטח של 253 הקטאר.
גובה החומה, שנבנתה ממסגרת אבן מסותתת עם מילוי אבני גוויל, היה 6–8 מטרים ועוביה בבסיס היה 3 מטרים. בראש החומה נסללה "שמן דה רונד" (דרך שומרים). בהיקף החומה מוקמו 77 מגדלי שמירה עגולים למחצה שהתנשאו לגובה של 15 מטרים. במפגש החומה עם הסן ניצבו ארבעה צריחים עגולים בגובה של 25 מטרים ובקוטר של 10 מטרים ובין כל זוג נמתחו שרשראות כבדות, על מנת להגן מפני התקפה מכיוון הנהר. הצריחים המערביים (Tour du coin בגדה הימנית ו-Tour de Nesle בשמאלית) ניצבו בקו הלובר ושרדו עד המאה ה-17, הצריח הצפון-מזרחי (Tour Barbeau) ניצב על גדות הסן ברובע הרביעי בסמוך לתחנת המטרו Saint Paul.
בחומה נקבעו 15 שערים לדרכים סביב. בהמשך נפרצו בה פשפשים נוספים. החומה המשיכה להיות מתוחזקת היטב עד המאה ה-14 וחלקה שולב במבנים שונים. בשנת 1533 הרס פרנסואה הראשון את שערי החומה בגדה הימנית על מנת להקל על הגישה לשטחים שמחוצה לה, אך מבלי להרוס את החומה עצמה. ב-1590 ביצע אנרי הרביעי תהליך דומה בגדה השמאלית.
חומת שארל החמישי

שטחי השדות מחוץ לחומת פיליפ-אוגוסט החלו להתמלא במבני מגורים עם גידולה של העיר, בפרט לכיוון צפון ומערב. מלחמת מאה השנים שפרצה ב-1337 חייבה את הקפתם של פרברים חדשים אלה בחומה בצורה. גם באותה עת היה האזור הצפון-מערבי המאוכלס יותר וגם המועד ביותר להתקפה ולפיכך הקיפה החומה החדשה את הגדה הימנית בלבד.
בשנת 1356 החלה כריית חפיר ביוזמת ראש סוחרי פריז (ראש העיר בפועל) אטיין מרסל, כמה מאות מטרים מחוץ לחומה בגדה השמאלית (רחוב Rue d'Aboukir עוקב אחר תוואי החפיר הזה). בשנת 1358 הורה גם שארל החמישי, מלך צרפת על ביצורה של העיר, שהחל בחפירת תעלה להובלת מימי הסן אל החפיר, על מנת למלא אותו במים בשעת התקפה (לאחר מכן הוסב לאגן הארסנל Bassin de l'Arsenal). בהמשך הוקמה חומה בגדה הימנית בלבד, אשר הקיפה את חומת לואי פיליפ והרחיבה את שטחה של העיר. החומה החלה במערב סמוך לכיכר קרוזל של ימינו, שם הוקם צריח על גדות הסן בשם tour du bois. משם עברה החומה צפונה והקיפה את פאלה רויאל ומשם מזרחה לכיכר ויקטואר, בצמוד לתוואי החפיר (רח' Rue d'Aboukir של ימינו) לשער סן דני, על תוואי שדרת סן-מרטן (Boulevard Saint-Martin) למצודת הטמפל (כיום: כיכר הרפובליקה) ודרך "השדרות הגדולות" (Boulevard du Temple, Boulevard des Filles du Calvaire, Boulevard Beaumarchais) למצודת הבסטיליה במזרח (במקור Bastide Saint-Antoine) אשר הוקמה בין 1370 ל-1382 על מנת להגן על מגורי המלך ב-Hôtel Saint-Pol. במפגש החומה עם הסן הוקם צריח נוסף, tour de Billy. עם סיום הקמת החומה ב-1383 היה שטחה של פריז על שתי גדותיה 439 הקטאר. שרידים מחומה זו התגלו בחפירות בשנים 1992-1991 משולבים במרכז הקניות "קרוסל ד'לובר" הנמצא מתחת לרחבת הלובר.
בגדה השמאלית נוצר הפרבר פובורג סן ז'רמן, כאזור מגורים גדול מחוץ לתחומי החומה.
חומת לואי השלושה עשר

הוספת פרברים מאוכלסים בגדה הימנית במערב העיר, כמו גם ארמון טווילרי, חייבה פעם נוספת את הרחבת שטח העיר והגנת השטחים שמחוץ לחומה עקב סכנת קרבות מלחמת שלושים השנים שהתחוללו פחות מ-200 ק"מ מן העיר. ז'אק למרסייה (Jacques Lemercier), שעבד בשירותו של הקרדינל רישלייה, השר הראשי של לואי השלושה עשר, תכנן את הרחבת חומת שארל החמישי מערבה, תוך שימוש בה בצפון ובמזרח, הריסת חלקה המערבי ובניית חומה מרחיבה מערבית לתוואי הקיים. החומה הוקמה בין השנים 1633–1636, כך ששטחה של פריז בגדה הימנית השתרע על פני כל הרובע הראשון והרובע השני. שרידים מחומת לואי השלושה-עשר נמצאים במרתף מוזיאון האורנז'רי.
בשנת 1670 ציווה לואי הארבעה עשר להרוס את החומה, כהוכחה לכך שפריז היא עיר בטוחה, היושבת במרכזה של ממלכה יציבה ואינה זקוקה עוד לביצורים. את תוואי החומה החליפו שדרות גנים. להרס החומה נלווה מניע נוסף, אותו ביטא ז'אן-בטיסט קולבר והוא למנוע את התבצרותם של אנשי פריז כנגד המלך, כפי שאירע באירועי הפרונד.