stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיפה גאודזית
היסטוריה

את הכיפה הגאודזית המציא המהנדס וולטר באוורספלד במסגרת תכנון של פלנטריום לחברת צייס הגרמנית. הכיפה שתכנן הוקמה בשנת 1923 בJENA שבגרמניה. בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20, גילה גם פיתח באקמינסטר פולר את רעיון הכיפה הגיאודזית, פיתח אותו ואף נתן לו את שמו. פולר, שהיה אדריכל ופילוסוף, שאף להמציא פתרונות טכנולוגיים לבעיות ביחסי האדם וכדור הארץ. שאיפתו הראשונית בהמצאת הכיפה הגאודזית הייתה יכולת קירוי קלה לחללים עצומים כגון ערים שלמות או מתקנים חקלאיים ותעשייתיים שונים. באמצעות כיפה גדולה וקלה ניתן לקרות שטחים אלו וליצור סביבה נשלטת מבחינה אקלימית. הוא אף פיתח רעיון נוסף המבוסס על שימוש של כיפה גאודזית באופן הפוך - ליצירת משטחים גדולים (עד כדי ערים) הצפים על פני המים. פולר טען שניתן לקרות שטחים מצומצמים על פני כדור הארץ ולרכז בהם את רוב האוכלוסייה במטרה להגן על הטבע מצד אחד וליצור סביבה נוחה לבני אדם מן הצד השני. כמו כן, נהגו כמה רעיונות של שימוש בכיפות גאודזיות לקירוי של מושבות חוץ ארציות עתידיות - רעיון שהשפיע רבות על ספרות המדע הבדיוני (ראו בהמשך).
במסגרת מחקריו הצורניים והסטרוקטורליים של הכיפות הגאודזיות, המציא פולר גם את כדור הרגל הגנרי המורכב ממחומשים ומשושים (לרוב בצבעי שחור ולבן). כדור זה אומץ על ידי פיפ"א ב-1970 וזכה לכינוי "באקיבול" על שמו.
בשנת 1967, במסגרת תערוכת אקספו 67' שנערכה במונטריאול, נבנתה כיפה גאודזית בתכנונו של פולר שנקראה "הביוספירה של מונטריאול". קוטר הכיפה, שהייתה למעשה כדור כמעט שלם, היה 76 מ'. מבנה זה היה מעטפת אוורירית למבנה תערוכה שנבנה באופן קונבנציונלי.
בעשורים האחרונים נבנו כיפות גאודזיות רבות וגדולות יותר מזו של פולר. הן משמשות לקירויים של חללים גדולים כמו אצטדיונים ואולמות תצוגה גדולים. כמו כן, כיפות גאודזיות קטנות יותר נבנות באלפים כ"סקיי-לייט" (צוהר עליון) במבני ציבור שונים, קניונים וכדומה.
אחת מהייחודיות שבכיפות הגאודזיות שתכנן פולר נמצאת באולם המופעים "בית הבנים" שבקיבוץ כפר מנחם. אחד האולמות השאפתניים ביותר שנבנו בארץ בכלל ובקיבוצים בפרט. הבניין הענק שנחנך ב-1979 תוכנן בידי פולר בשיתוף האדריכל שוג'י סאדאו, כשאת התכנון המפורט תכנן האדריכל מנחם באר.
במכון ויצמן הוקמה כיפה גאודזית במתחם גן המדע ע"ש קלור שבמכון ויצמן למדע ברחובות. מבנה זה משמש כאתר העוסק באקולוגיה.
וולטר באוורספלד, ממציא הכיפה הגיאודזית, הוזכר בפודקאסט "מתחת לכל ביקורת" מבית רשת "עושים היסטוריה", בפרק על קניון ה"אייסמול" שבאילת.
כיפות גאודזיות מפורסמות

ספינת החלל כדור הארץ, אפקוט, דיסניוורלד, פלורידה
"פרויקט עדן", קורנוול, אנגליה, 2001
Fantasy Entertainment Complex, האי קיושו, יפן (216 מ')
Multi-Purpose Arena, נגויה, יפן (187 מ')
סופריור דום, אוניברסיטת צפון מישיגן, ארצות הברית (160 מ')
טקומה דום, טקומה, וושינגטון (161.5 מ')
Walkup Skydome, אוניברסיטת צפון אריזונה, אריזונה, ארצות הברית (153 מ')
כיפות גאודזיות מפורסמות > ספינת החלל כדור הארץ

בשנת 1982 הושלמה בנייתו של המתקן "ספינת החלל כדור הארץ" שבמרכז אפקוט, פלורידה. שמו של פרויקט זה הוא כשם רעיון פילוסופי ידוע שפרסם באקמינסטר פולר בהקשר למסעו של המין האנושי ומחויבותו לשמור על כדור הארץ. אחד הרעיונות המקוריים של וולט דיסני היה להגשים את רעיון הכיפה הגאודזית של פולר כקירוי לעיר קטנה ואקולוגית. מתקן זה בנוי בדומה למבנה של פולר במונטריאול אך הוא אינו כיפה גאודזית אמיתית בכך שהכיפה אינה יושבת על הקרקע באופן ישיר אלא נתמכת על ידי 3 רגליים. הוא נבנה מ-11,520 משולשים קטנים, שיצרו כדור בגובה של כ-18 קומות והוא משמש כאטרקציה תיירותית חשובה בדיסני וורלד.
כיפות גאודזיות בספרות ובקולנוע

מאז המצאת הכיפה הגאודזית על ידי באקמינסטר פולר בשנות ה-40, היווה טיפוס המבנה השראה ביצירות מדע בדיוני רבות. לכיפות הגאודזיות יש מראה "היי-טקי" ויכולתן לקרות שטחים גדולים מאוד (שהיה אף יעודם המקורי) הפכו אותן לאלמנט פופולרי בז'אנר זה. השימוש בכיפות הוא מעשי בעיקר עבור קירוי של גידולים חקלאיים המצריכים שטחים נרחבים ותנאים אקלימיים מאוד מסוימים. סופרי מדע בדיוני רבים ראו בכיפה הגאודזית את הכלי שאיתו אכן יישמו התיישבות אנושית בחלל ובפלנטות אחרות. בעיקר בשנות ה-50 וה-60 כיפות גאודזיות הופיעו בסרטי מדע בדיוני ובספרי קומיקס רבים כמבנה אך גם כסמל בעל קונוטציות לסביבה אוטופית עתידנית. יצירה בדיונית מהתקופה האחרונה אשר עושה שימוש בכיפה גאודזית היא סדרת הטלוויזיה "אבודים" אשר בה עוצב חלל הבונקר התת-קרקעי עם כיפה גאודזית בעלת מראה המזכיר את הכיפות שנראו בסרטי שנות ה-60.
הארקולוגיה, רעיון אחר של עיר הדחוסה לבניין אחד עצום בגודלו ושומרת על האקולוגיה, משתמשת אף היא ברעיונות של אדריכלים שונים בכיפות גאודזיות בהשראת באקמינסטר פולר.
ראו גם

כיפה (מבנה)
קליפה (מבנה)
מסבך
ראדום
האצטדיון הלאומי בייג'ינג
הערות שוליים

↑  Fouad Sabry, עיר כיפת: איך אנשים יחיו על מאדים?, One Billion Knowledgeable, 2021-11-25. (באנגלית)
↑  במהלך שנות ה-40 פיתח האדריכל האמריקאי באקמינסטר פולר כיפה גאודזית כפתרון לבעיות סביבתיות בכדור הארץ.
↑   זיוה שטרנהל, סיפורו של בניין נשכח אחד מזכיר למה בכל זאת צריך קצת אפור בחיים, באתר הארץ, 12 בינואר 2022
כדור גאודזי
"עשרימון קטום" שהוא למעשה צורת הכדורגל הגנרי
הביוספירה של מונטריאול
ספינת החלל כדור הארץ, מראה בשנת 2007.
פרויקט עדן
ראדומים ביפן
פטימה ביווי

פטימה ביווי (באנגלית: M. Fathima Beevi;‏ 30 באפריל 1927 – 23 בנובמבר 2023) הייתה שופטת הודית. היא מונתה לבית המשפט העליון של הודו ב-1989, והפכה לשופטת הראשונה בו והמוסלמית הראשונה שהתמתנתה לבית משפט גבוה בהודו. עם פרישתה מבית המשפט, היא שימשה כחברה בוועדה הלאומית לזכויות האדם, ולאחר מכן כמושלת מדינת טאמיל נאדו בהודו בין השנים 1997 ל-2001. בשנת 2023, היא זכתה בפרס Kerala Prabha (אנ'), הפרס השני בחשיבותו מתוך שלושה הניתן כל שנה על ידי ממשלת קרלה.
ראשית חייה

פטימה ביווי נולדה באפריל 1927 בפאטהנאמטיטה (אנ') בממלכת טרוונקור (כיום במדינת קרלה), למשפחה מוסלמית. הוריה היו אנווייטיל מיר סאהיב וחדיג'ה ביווי למשפחת רוותר. היא הייתה הבכורה מבין שמונה ילדים. אביה שהיה עובד מדינה דאג להשכלתם של כל ילדיו.
ביווי סיימה את בית ספר התיכון הקתולי בפאטהנאמטיטה ב-1943, וקיבלה את התואר הראשון שלה בכימיה מהמכללה לנשים, בטריוונדרום. אביה, ששאב השראה מסיפורה של אנה צ'אנדי, שכנע אותה לפתח קריירה במשפטים. היא סיימה תואר במשפטים מהמכללה הממשלתית למשפטים בטריוונדרום.
קריירה > קריירה משפטית

ביווי נרשמה כעורכת דין ב-14 בנובמבר 1950 לאחר שסיימה במקום הראשון במבחני הלשכה של מועצת עורכי הדין ב-1950.
היא החלה את הקריירה המשפטית שלה במערכת המשפט בקרלה כאשר ב-1958 מונתה כשופטת מקומית (מונסיף (אנ')), תחת שירותי המשפט של קרלה. היא קודמה לשופטת בכירה ב-1968 ולשופטת מחוזית ב-1972, וכשופטת מחוז ומושב ב-1974.
בינואר 1980 מונתה ביווי לחברה בחבר השופטים של בית הדין לערעורים של מס הכנסה.
ב-4 באוגוסט 1983 מונתה כשופטת בבית המשפט העליון של הודו והייתה האשה הראשונה בתפקיד בהודו. ב-14 במאי 1984 היא הפכה לשופטת קבועה בבית המשפט העליון. היא פרשה מתפקידה ב-29 באפריל 1989, אך ב-6 באוקטובר 1989 הוחזרה לתפקיד שופטת בבית המשפט העליון וכך פרשה פעם נוספת באפריל 1992.
קריירה > מושלת טאמיל נאדו

מאוחר יותר ביווי הפכה למושלת טאמיל נאדו ב-25 בינואר 1997. נשיא הודו שנקר דיאל שרמה אמר בטקס מינויה שהתקיים לצד מינוי השופט סוחדב סינג קאנג, לשעבר נשיא בית המשפט העליון בג'אמו וקשמיר, למושל קרלה, כי "ניסיונם ותובנותיהם לגבי עקרונותיה של החוקה והחוקים מהווים נכסים יקרי ערך".
כמושלת המדינה, היא דחתה את בקשות החנינה שהגישו ארבעת האסירים הנידונים בתיק ההתנקשות ברג'יב גנדי. האסירים שלחו את בקשות הרחמים למושלת, והתחננו בפניה שתפעיל את סמכותה לפי סעיף 161 לחוקה (סמכותו של המושל להעניק חנינה).
כמושלת המדינה כיהנה גם כנשיאת אוניברסיטת מדרס (אנ'). היא שימשה גם כיו"ר ועדת קרלה למעמדות נחשלים (1993) וחברה בוועדה הלאומית לזכויות אדם (1993–1997).
הקריירה הפוליטית של ביווי נעצרה בשנת 2001 כאשר היא התפטרה מתפקידה לאחר שקבינט האיחוד טען כי היא לא מימשה את חובותיה החוקתיות. למרות שהיא פרסמה הצהרה על התפטרותה, היא שמרה על שתיקה לגבי הביקורת נגדה.
חיים אישיים > מותה

ביווי נפטרה ב-23 בנובמבר 2023, בגיל 96.
ראו גם

אנה צ'אנדי
הערות שוליים

↑  Interview: India's First Woman SC Judge (באנגלית), אורכב מ-המקור ב-12 בדצמבר 2021, נבדק ב-9 באוקטובר 2021 {{citation}}:  (עזרה)
↑  "M. FATHIMA BEEVI". supremecourtofindia.nic.in. אורכב מ-המקור ב-5 בדצמבר 2008. נבדק ב-15 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Welcome to Women Era..." נבדק ב-15 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Women in Judiciary". NRCW, Government of India. אורכב מ-המקור ב-23 בדצמבר 2008. נבדק ב-15 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "FIRST WOMEN OF INDIA". womenofindia.net. נבדק ב-16 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Convict Queen". india-today.com. אורכב מ-המקור ב-3 בדצמבר 2008. נבדק ב-16 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Raj Bhavan Chennai: Past Governors". Governor's Secretariat Raj Bhavan, Chennai – 600 022. נבדק ב-15 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Governors of Tamil Nadu since 1946". tn.gov.in. נבדק ב-15 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "How a Kerala Woman Made History By Becoming India's 1st Female Supreme Court Judge". thebetterindia.com. נבדק ב-6 בפברואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Areeb Uddin Ahmed, The Life and Legacy of M Fathima Beevi, India’s First Female Supreme Court Judge, TheQuint, ‏2023-11-25 (באנגלית)
↑  Icon of women’s empowerment, gender justice: India’s first woman Supreme Court Justice Fathima Beevi passes away, The Indian Express, ‏2023-11-23 (באנגלית)
↑  "Justice Fathima Beevi: Small town girl who breached glass ceiling to become first woman SC judge". The Economic Times. 23 בנובמבר 2023. ISSN 0013-0389. נבדק ב-24 בנובמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "First woman judge of SC Fathima Beevi dies at 96; tributes pour in". Hindustan Times (באנגלית). 24 בנובמבר 2023. נבדק ב-24 בנובמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Women Governors in India". .indianofficer.com. 16 באפריל 2007. אורכב מ-המקור ב-5 במרץ 2008. נבדק ב-16 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "We should show the world we are capable of tackling any crisis'". Rediff on the net. אורכב מ-המקור ב-13 ביולי 2011. נבדק ב-16 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "tribuneindia... Nation". The Tribune. Chandigarh. נבדק ב-16 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Madras varsity VC quits". The Tribune. Chandigarh. 10 במרץ 1999. נבדק ב-16 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "India's First Female Supreme Court Judge Justice Fathima Beevi Passes Away". Live Law. 23 בנובמבר 2023. נבדק ב-23 בנובמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "न्यायमूर्ति फातिमा बीवी का निधन, प्रधानमंत्री मोदी ने जताया शोक" (בהינדי). Post Inshort. 24 בנובמבר 2023. נבדק ב-24 בנובמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811278442005606  ISNI: 0000 0003 9113 0937  NTA: 305304933  VIAF: 284872982   WorldCat (עם VIAF): 284872982 
בית המשפט העליון של הודו
יחסי ארצות הברית – ירדן

| יחסי ארצות הברית – ירדן |
| --- | --- |
ארצות הברית: ירדן


ארצות הברית: ירדן
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 89,342
אוכלוסייה
346,514,652: 11,533,903
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 50,814
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 4,406
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: מונרכיה חוקתית

בין ארצות הברית של אמריקה והממלכה הירדנית ההאשמית קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, אשר באים לידי ביטוי במסגרת סיוע אמריקאי שוטף לירדן בתחומי הביטחון והכלכלה. במקביל, שיתוף הפעולה בין שתי המדינות מעניק לארצות הברית דריסת רגל משמעותית באזור, ומסייע בשימור האינטרסים האמריקאיים במזרח התיכון.
ארצות הברית מחזיקה בשגרירות בעמאן, בעוד שירדן מחזיקה בשגרירות בוושינגטון די. סי.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, וכן הסיוע האמריקאי הכלכלי והצבאי לירדן, הושפעו במהלך השנים ועודם מושפעים במידה ניכרת מיחסי ארצות הברית–ישראל. מדיניות החוץ הכוללת של ארצות הברית במזרח התיכון, אשר מתאפיינת בעשורים האחרונים במחויבות לביטחונה של מדינת ישראל, היוותה פעמים רבות גורם שלילי ביחסים שבין ארצות הברית וירדן, כאשר הלחץ הישראלי מונע את הרחבת הסיוע הצבאי האמריקאי לירדן בתחומים נוספים, כגון במסגרת פיתוח נשק גרעיני, מה שלטענת ירדנים רבים גורר פגיעה ישירה בביטחונה וביציבותה של הממלכה הירדנית, ואף מוביל לביקורת ירדנית כנגד ישראל.
תקופת ההגמוניה הבריטית בירדן

ירדן הוקמה ב־1921 כמדינת חסות בירטית בשם האמירות ההאשמית של עבר הירדן. בריטניה העניקה לה עצמאות ב־1946, אך ארצות הברית לא הכירה בה והמשיכה לראות בה מדינת חסות בריטית.
הממלכה הירדנית ההאשמית בראשותו של המלך עבדאללה הראשון, נדרשה להסתמך על תמיכה פוליטית וכלכלית מצד מעצמה עולמית כלשהי, כאשר עקרון בסיס זה, אשר גם בימים אלו מהווה אלמנט יסודי במסגרת מדיניות החוץ הירדנית, נובע בראש ובראשונה ממיקומה הגאוגרפי של ירדן, בשטח מדברי חסר משאבי טבע או גישה לים, מה שמונע מירדן מלהסתמך על משאביה בלבד.
ארצות הברית הכירה בעצמאות ירדן ב־31 בינואר 1949. ב־28 בפברואר 1949 הקימה ארצות הברית צירות בעמאן, וב־19 במרץ נפתחה צירות ירדן בוושינגטון די. סי. תחת ממונה על היחסים עד להגעת הציר המיועד יוסוף הייכל ב־1 ביוני 1949.
ההישענות הירדנית על התמיכה הבריטית החלה להתערער במהלך שנות ה-50, וזאת בד בבד עם התדרדרות מעמדה הבינלאומי של בריטניה, והאובדן ההדרגתי של שטחי האימפריה הבריטית. מגמה זו באה לידי ביטוי בחודש מרץ 1957, עם ביטולו הרשמי של חוזה ההגנה האנגלו-ירדני, אשר סימן את תום ימי מעמדה המועדף של בריטניה בקרב הממלכה הירדנית. כתוצאה מכך, המשטר ההאשמי הירדני ביקש לגייס תמיכה מצד מעצמה עולמית חדשה, כאשר האוריינטציה הפרו-מערבית של ירדן הפכה את ארצות הברית למועמדת הברורה לתפקיד. מבחינת ארצות הברית, אשר באותן השנים התמודדה מול ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה, התמיכה בירדן נועדה להעניק לה דריסת רגל חשובה במזרח התיכון, וזאת כמשקל נגד למעורבות הסובייטית בסוריה ובמצרים באותם הימים.
ראשיתם של היחסים המיוחדים בין ארצות הברית וירדן

כניסתה של ארצות הברית לתפקיד "מעצמת החסות" של ירדן באה לידי ביטוי עוד בחודש אפריל 1957, זמן קצר לאחר תום החוזה האנגלו-בריטי, ובשעה שארצות הברית הכריזה על הענקת סיוע כלכלי לירדן בשווי 10 מיליון דולר. בד בבד, נשיא ארצות הברית דוויט אייזנהאואר, ומזכיר המדינה האמריקאי ג'ון פוסטר דאלס, הכריזו על תמיכתם ביציבותה הכלכלית והפוליטית של ירדן, וכן בשלמותה הגאוגרפית.
במהלך השנים הבאות הלך הסיוע הכלכלי האמריקאי וגדל בהתמדה, ובו בזמן ארצות הברית החלה להעביר משלוחי נשק לצבא ירדן, כאשר החל משנת 1960 החימוש האמריקאי החליף בהדרגה את החימוש מתוצרת בריטית כעמוד השדרה של הצבא הירדני. עם זאת, ארצות הברית התמקדה בתקופה זו בניסיונות חוזרים ונשנים למסד מגעים עם מדינות ערב החזקות יותר באזור, כדוגמת עיראק ומצרים, ומשכך, וחרף תמיכתה הכלכלית והצבאית של ארצות הברית בממלכה הירדנית, הממשל האמריקאי לא ראה בירדן משום "יעד מועדף" בתקופה זו.
ספטמבר השחור

התמיכה האמריקאית בממלכת ירדן באה לידי ביטוי ממשי בימים הסוערים של ספטמבר השחור בשנת 1970, ובשעה שממלכת ירדן בראשות המלך חוסיין התמודדה כנגד מה שנתפס בימים אלו כהתקוממות פלסטינית רחבת היקף, אשר שמה לעצמה כמטרה את הפלת המשטר ההאשמי הפרו-מערבי. במהלך השתלשלות האירועים, ובעקבות נחיתותם הצבאית של הארגוני הפדאיון הפלסטינים במאבק מול הצבא הירדני הסדיר, קראו הארגונים לסיוע חיצוני, קריאה שנענתה על ידי הממשלה הסורית.
כחלק מהניסיון לסייע לארגונים במאבק כנגד השלטון הירדני, כוחות שריון סורים חצו את הגבול הסורי-ירדני בתאריך 18 בספטמבר, כאשר יומיים לאחר מכן הכוח הסורי מנה בין 250 ל-300 טנקים שאיימו על השלטון הירדני. המלך חוסיין, שחשש כי הסיוע הסורי עשוי להטות את הכף בלחימה לצד הארגונים הפלסטינים, פנה בבהילות לארצות הברית ולאנגליה בבקשת סיוע או התערבות בינלאומית. ארצות הברית נענתה בחיוב לבקשה, אך מכיוון ששינוע כוחות הצבא האמריקאים ושיגורם לאזור לא היה ניתן לביצוע באופן מיידי, ארצות הברית פנתה לידידתה באזור, ישראל, וביקשה את התערבותה המהירה, תוך הבטחת ערבויות שארצות הברית תעמוד לימינה אם הסכסוך יסלים, וברית המועצות תתערב לצידו של המשטר הסורי.
בו בזמן, כוחות הצבא של ארצות הברית הועברו לכוננות גבוהה, והצי השישי החל להזיז שלוש נושאות מטוסים לאזור שבין כרתים לישראל. ישראל ריכזה כוחות שריון באזור הגולן, ואף ביצעה יעפי דמה מעל טורי השריון הסורי על מנת להעביר מסר מאיים. כמו כן, ארצות הברית הזהירה את ברית המועצות כי אם סוריה, בת חסותה, לא תסיג את כוחותיה מירדן באופן מיידי, צה"ל יתערב בעימות. המהלכים המדיניים והצבאיים של ישראל ושל ארצות הברית הביאו לכך שב-22 בספטמבר החלו הטנקים הסורים בנסיגתם חזרה לסוריה, כאשר כוחות שריון וארטילריה ירדניים הסבו נזקים קשים לכוחות הסורים.
שנות ה-70 וה-80

במהלך שנות ה-70 וה-80, ובעקבות הצלחתו של המשטר ההאשמי בעמאן למגר את האיום הפלסטיני, הלכו היחסים בין ארצות הברית וירדן והתהדקו בהדרגה, בשעה שממשל ארצות הברית הגיע למסקנה כי יציבותה הפוליטית והמדינית של ירדן אינה מוטלת עוד בספק, והמשטר ההאשמי אינו ניצב עוד בפני איום קיומי מיידי.
עם זאת, במהלך שנים אלו התעוררו מספר חיכוכים בין שתי המדינות, וזאת בעיקר בשל הביקורת הירדנית כלפי מדיניות החוץ הכוללת של ארצות הברית במזרח התיכון והיחס המועדף כלפי מדינת ישראל, אשר נתפסה מבחינת ירדנים רבים כפוטנציאל לאיום על שלמותה המדינית של הממלכה הירדנית, שעדיין קיוותה להחזיר לידה את שטחי הגדה המערבית שאבדו לה במלחמת 1967. חילוקי הדעות בין שתי המדינות, אשר התקיימו בצידו של הגידול המתמשך בסיוע הכלכלי והצבאי האמריקאי לירדן, פגעו במידה מסוימת ביחסים שבין שתי המדינות, ואף הובילו במספר הזדמנויות את הממשל בעמאן לשקול ולפנות בבקשה לתמיכה סובייטית, רעיון שלא התממש בסופו של דבר.
מלחמת המפרץ

בעקבות תחילתה של מלחמת המפרץ בשנת 1991, בין עיראק בהנהגתו של סדאם חוסיין ובין קואליציה עולמית בהנהגתה של ארצות הברית, המשטר הירדני ניצב בפני דילמה משמעותית. מחד, היחסים הידידותיים של ירדן עם עיראק, שאיפתה של ירדן לזכות בהכרה כחלק בלתי נפרד מהעולם הערבי, והרצון לשמור על יציבות הממלכה ועל שביעות רצונו של הרוב הפלסטיני שאהד בגלוי את הצד העיראקי במלחמה, דרשו כי ירדן תגנה באופן חד משמעי את פלישת כוחות הקואליציה לעיראק. מאידך, היחסים המתהדקים בין ירדן ובין ארצות הברית, אשר בשלב זה היוותה משענתה היציבה ורשת הביטחון העיקרית של המשטר הירדני, מבחינה כלכלית וצבאית כאחד, מנעו ממנה לנקוט בצעדים קיצוניים מדי כנגד הפעולה האמריקאית בעיראק.
מסיבה זו, החל מהימים הראשונים שלאחר פלישתה של עיראק לכווית, ועוד טרם תחילתה של הלחימה הממשית, המשטר הירדני חזר וקרא לאימוץ פתרון דיפלומטי לסכסוך הגבולות בין עיראק לכווית, וזאת במסגרתו של מוסד הליגה הערבית, וללא התערבות חיצונית. עם זאת, הקמפיין הדיפלומטי הירדני לא זכה להצלחה בשטח, ובשעה שהתמיכה הירדנית הרשמית בסדאם חוסיין פגעה במידה מסוימת ביחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית, וכן עם המדינות הערביות המתונות שהתנגדו לפעולה העיראקית כגון מצרים וערב הסעודית, רבים מאזרחי ירדן, ובעיקר אלו ממוצא פלסטיני, התייחסו לחוסר נכונותה של ירדן לצאת בפועל להגנתה של עיראק כבגידה באידיאל הפאן-ערביות, מה שפגע במרקם היחסים שבין המשטר הירדני והרוב הפלסטיני בממלכה.
שנות ה-90 ואילך

היחסים בין ארצות הברית וירדן התחממו פעם נוספת בעת ימיה של ועידת מדריד בשנת 1991, וזאת בשעה שהממשל האמריקאי הגדיר את ירדן כשותפה חשובה בניסיון לגבש הסדר מדיני בין ישראל והפלסטינים. ההשתתפות הירדנית בוועידה תרמה במידה רבה להתחממות המחודשת ביחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות, כאשר התחממות זו נמשכה לאורך כל שנות ה-90, ובאה לידי ביטוי בעלייה הדרגתית בהיקף הסיוע הכלכלי והצבאי השוטף שהעבירה ארצות הברית לירדן.
חרף מותו של המלך חוסיין, אשר נודע בגישתו הפרו-מערבית והאוהדת כלפי ארצות הברית, עלייתו לשלטון של המלך עבדאללה השני בירדן לא פגעה במגמת הידוק היחסים בין שתי המדינות, כאשר המלך עבדאללה נודע אף הוא כמלך פרו-מערבי, אשר תומך באופן מוצהר בהידוק היחסים עם ארצות הברית, אשר עודנה מהווה משענתה העיקרית של הממלכה הירדנית בזירה הבינלאומית.
היחסים בין שתי המדינות נפגעו במידה מסוימת בעקבות פרוץ מלחמת עיראק במהלך שנת 2003, כאשר עוד בשנת 2002, במסגרת ריאיון לעיתון הוושינגטון פוסט, המלך עבדאללה הדגיש כי פעולה אמריקאית בעיראק תהווה "טעות חמורה", אשר צפויה לגרור את כל האזור למערבולת מדינית, ולפגוע במידה ניכרת ביציבות הפוליטית האזורית, ובכלל זאת ביציבותה של ירדן.
עם זאת, במהלך חודש ינואר 2003, כחודשיים טרם פרוץ המלחמה, המלך עבדאללה הודיע כי ירדן תתיר לצבא ארצות הברית להשתמש בשטחה לצורך גיחות אוויריות ולמשימות חילוץ והצלה, אך לא לצורך הפלישה היבשתית לעיראק גופה. בתגובה, הממשל האמריקאי הודיע על הכפלת הסיוע הכלכלי לירדן, בסך של 450 מיליון דולר לשנה.
פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011 הובילה להידוק נוסף של הקשרים בין המדינות. החשש מזליגת הסכסוך דרומה, והרצון למנוע מארגוני טרור אסלאמיים לחדור לשטח ירדן, הוביל להרחבת שיתוף הפעולה הביטחוני, וזאת בין היתר במסגרת הקמת אזור חיץ בדרום סוריה במטרה להגן על גבול סוריה-ירדן מפני חדירת גורמים אסלאמיים קיצוניים. כמו כן, ובעקבות מספרם הרב של הפליטים הסוריים אשר ברחו מסוריה לירדן, והכבידו במידה ניכרת על כלכלת הממלכה, הודיע הממשל האמריקאי בחודש יולי 2013 על הגדלת הסיוע הכלכלי השנתי לירדן לסכום של מיליארד דולר, וזאת החל משנת 2014.
בשנת 2021 הוצג בירדן הסכם הגנה עם ארצות הברית.
ראו גם

יחסי ארצות הברית–ישראל
נמיביה

גן ילדים בפרוור של הבירה וינדהוק
אשה מבני הימבה
רפובליקת נמיביה (בגרמנית: Republik Namibia באנגלית: Republic of Namibia) היא מדינה בדרום-מערב אפריקה, השוכנת לחופי האוקיינוס האטלנטי. נמיביה גובלת באנגולה ובזמביה בצפון, בבוטסואנה במזרח ובדרום אפריקה בדרום.
נמיביה השיגה את עצמאותה מדרום אפריקה ב-1990.
היסטוריה

ישנה מחלוקת בנוגע לעמים המקוריים של נמיביה. המפורסמים ביותר הם הבושמנים (נקראים גם "סן"); משערים שהם קיימו את ההתיישבות המוקדמת ביותר באזור הנקרא כיום נמיביה, בוטסואנה ודרום אפריקה. הבושמנים היו ציידים-לקטים וחיו כנוודים. הדברים החשובים ביותר בהרכב התזונה שלהם היו פירות, אגוזים ושורשים, אך מלבד זאת הם גם צדו סוגים שונים של אנטילופות. לאחר זמן קבוצות אתניות אחרות התיישבו בנמיביה - במאה ה-9 שבט הדמארה, במאה ה-17 שבט ההררו ובמאה ה-19 שבט ההימבה.
במאה ה-19 נעו איכרים לבנים ("אורלמים") לכיוון נמיביה מדרום, תוך שהם הודפים את השבטים הקויטאנים הילידים, שהקימו התנגדות עזה לאורך נהר האורנג'. תחת הנהגתו של ג'ונקר אפריקנר, ניצלו האורלמים את עדיפותם בנשק והשתלטו על אדמות המרעה הטובות ביותר. אפריקנר הוכר כ"שליט עליון" וקיבל מס שהעלו לו בני הנאמה. לאחר מכן השתלטו האורלמים גם על אדמותיהם של שבטי ההררו והדמארה.
הקבוצה האחרונה שהגיעה לנמיביה לפני בוא האירופאים, היו הבאסטרים (בגרמנית: Baster, שמשמעותו "ממזר" או "בן כלאיים") - צאצאים של גברים לבנים ונשים אפריקאיות (שחורות), רובן משבט הנאמה. אף על פי שהחשיבו את עצמם לבנים, כשהגיעו האירופאים הם דחקו את רגליהם ואילצו אותם לנדוד. הם התיישבו במרכז נמיביה, שם ייסדו את העיר וינדהוק.
היסטוריה > השפעה אירופית וקולוניזציה

בשנת 1793 החליט השלטון הגרמני במושבת הכף להשתלט על מפרץ ואלוויס. ב-1797 כבשו הבריטים את מושבת הכף וכן את ואלוויס ביי, אך הן הגרמנים והן הבריטים לא הרחיקו לפנים הארץ. קבוצה שדווקא גילתה עניין בפנים הארץ הייתה המיסיונרים. ב-1805, החברה המיסיונרית של לונדון החלה לפעול בנמיביה. ב-1811 הם הקימו את העיר ביתניה בדרום נמיביה, ובנו בה כנסייה שהיא כיום הבניין העתיק ביותר בנמיביה.
רק במאה ה-19 כשהחל המירוץ לאפריקה, החלו מדינות אירופאיות לגלות עניין בנמיביה. הבריטים שלטו על ואלוויס ביי והגרמנים ייסדו את דרום-מערב אפריקה הגרמנית בדרום המדינה ב-1884. גרמניה קיבלה גם את רצועת קפריבי לאחר הסכמי הליגולנד-זנזיבר בשנת 1890. זמן לא רב לאחר מכן פרץ מרד של שבט הנאמה כנגד השלטון הגרמני, שהסתיים בהסכם בין הצדדים ב-1894. בתחילת המאה ה-20 החל זרם גדול של גרמנים להגיע לנמיביה, בעיקר בגלל גילוי מרבצי יהלומים. בשנת 1904 פרץ מרד נוסף של שבטי הנאמה וההררו כנגד הגרמנים. המרד דוכא באכזריות רבה במה שנודע כרצח העם של ההררו והנאמה, וההשערה היא שרוב בני ההררו ומחצית משבט הנאמה נהרגו - יותר מ-65,000 בני הררו וילידים אחרים.
היהודים בנמיביה נהנו מביטחון יחסי דווקא במקום שבו הגרמנים החלו בהדרגה לנסות פרקטיקות שדור אחר כך שימשו אותם בתקופת השואה. חיילים גרמנים דחקו את בני השבטים ילידי המקום לאזורי המדבר, ומדענים גרמנים הגיעו לשם לבצע ניסויים אכזריים. מוריו של יוזף מנגלה, שאז היו מרצים בבית ספר לרפואה, התלמדו על הנמיביים, שאותם כינו "תת אדם". היינריך גרינג, אביו של הרמן גרינג, שירת כמושל בנמיביה.
היסטוריה > שלטון דרום אפריקה ועצמאות

לאחר מלחמת העולם הראשונה העניק חבר הלאומים לדרום אפריקה את המנדט לאחיזה מנהלית ותחיקתית בחבל דרום-מערב אפריקה; מנדט זה אמור היה להסתיים עם הקמת האו"ם בשנת 1946, אך דרום אפריקה סירבה לוותר על אחיזתה בשטח. המאבק בין האו"ם ובין דרום אפריקה הוביל לדיונים משפטיים בפני בית הדין הבינלאומי לצדק.
בשנת 1966 החל מאבק מזוין לעצמאות של "ארגון העם של דרום-מערב אפריקה" (South West African People's Organization;‏ SWAPO) המרקסיסטי בראשותו של סם נוג'ומה. בסוף הסכימה ממשלת דרום אפריקה לוותר על שליטתה בשטח במסגרת תוכנית שלום של האו"ם. ב-21 במרץ 1990 קיבל החבל עצמאות, וקמה מדינת נמיביה. בשנת 1994 הועברו לנמיביה העיר ואלוויס ביי וסביבתה שהיו עד אז מובלעת דרום-אפריקאית.
יחסי ישראל-נמיביה

בין מדינת ישראל ורפובליקת נמיביה קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2013, וכן שיתוף פעולה בנושאים שונים, בעיקר בתחום הכלכלה והמסחר. עם זאת, שתי המדינות אינן מחזיקות בשגרירויות רשמיות במדינה השנייה, כאשר מקום מושבו של השגריר הישראלי בנמיביה הוא דרום אפריקה, בעוד שנמיביה מיוצגת בישראל על ידי קונסוליית כבוד, אשר מקום מושבה בחיפה.
פוליטיקה

המשטר בנמיביה, כפי שנקבע בחוקתה, הוא דמוקרטיה נשיאותית. המדינה צעירה, ומנגנוני הממשלה מצויים עדיין בשלבי גיבוש.
ראש המדינה הוא הנשיא, הנבחר אחת לחמש שנים בבחירה ישירה, ומוגבל לשתי תקופות כהונה. הנשיא ממנה את ראש הממשלה ואת שרי הקבינט. נשיא נמיביה הנוכחי הוא האגה גוטפריד גיינגוב (Hage Gottfrid Geingob), שנכנס לתפקידו ב-2015. באותה שנה סאארה קוגונגלווה החלה את כהונתה כראשת ממשלה. בדצמבר 2024 נערכו בחירות בהם ניצחה נטומבו ננדי-נדיטווה.
הרשות המחוקקת היא פרלמנט בן שני בתים. הבית התחתון, האספה הלאומית, מונה 78 נציגים, שמהם נבחרים 72 בבחירות יחסיות ושישה ממונים על ידי הנשיא. הבית העליון נקרא המועצה הלאומית, ומונה 26 חברים שנבחרים ב-13 מחוזות בחירה, שניים בכל מחוז.
SWAPO, הכוח העיקרי מאחורי העצמאות, שמאז התנתק משורשיו המרקסיסטיים, מחזיק עדיין בכל מוקדי הכוח, ובכלל זה בנשיאות וברוב מכריע בשני בתי הנבחרים. פעילותן של מפלגות אופוזיציה מותרת, אך השפעתן מועטה מאוד.
צבא ההגנה של נמיביה כולל כ-20 אלף אנשים.