stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קארי (סרט, 2013)
ליהוק

| שחקנ/ית | תפקיד |
| --- | --- |
קלואי גרייס מורץ: קארי וייט
ג'וליאן מור: מרגרט וייט
גבריאלה ויילד (אנ'): סו סנל
פורשיה דאבלדיי (אנ'): כריס הרגנסן
אנסל אלגורט: טומי רוס
ג'ודי גריר: ריטה דג'ארדן, המורה לספורט.
אלכס ראסל: בילי נולאן
בארי שבאקה הנלי (אנ'): הנרי מורטון, מנהל בית הספר
זואי בלקין: טינה בלייק
דמיטריוס ז'וייט (אנ'): ג'ורג' דוסון, חבר של טומי רוס
סמנתה ויינסטין (אנ'): הת'ר שיירס
קאריסה וקייטי סטריין (אנ'): התאומות ליזי וניקי ווטסון
מקס טופלין (אנ'): ג'קי טלבוט
קייל מק: קני גרסון
סינתיה פרסטון (אנ'): אלינור סנל, אמא של סו סנל
הארט בוכנר: אבא של כריס הרגנסן (ללא קרדיט)
ג'פרסון בראון (אנ'): מר אולמן, מורה בבית הספר
קונור פרייס: פרדי הולט
מונה טרַאוֹרֶה (אנ'): אריקה
הפקה > פיתוח

במאי 2011 נמסר רשמית שחברות ההפקה "מטרו גולדווין מאייר" ו"סקרין ג'מז" (אנ') (חברה בת של "סרטי סוני") משתפות פעולה בהפקת עיבוד קולנועי חדש לספרו של קינג, ולשם כך נשכרו שירותיו של התסריטאי רוברטו אגירה-סאקאסה (אנ'), בכוונה שהרימייק החדש יהיה נאמן לספר המקור יותר מהעיבוד הקודם. סטיבן קינג הביע ספקנות, ותהה מדוע יש צורך ברימייק, לאור העובדה שהעיבוד הראשון לספרו היה כה טוב, ואף טוב בהרבה מהספר עצמו. הוא ציין שיהיה מוכן לעמוד מאחורי הפרויקט, אם הבימוי יימסר לידי אחד מהשניים: דייוויד לינץ' או דייוויד קרוננברג. קינג הוסיף שעבודת הליהוק תהיה משעשעת, והציע את לינדזי לוהן לתפקיד הראשי. השחקנית סיסי ספייסק, שגילמה את קארי בסרט המקורי, סברה שאפשרות שלוהן תקבל את התפקיד "מעניינת" ומחמיאה לה, מכיוון שלוהן "בחורה יפה מאד", יותר מכפי שקארי מתוארת בספר.
בינואר 2012 נבחרה קימברלי פירס לביים את הסרט, ובמרץ באותה שנה, אחרי סדרת ראיונות שקיימה הבמאית עם שחקניות שונות, נבחרה קלואי מורץ לגלם את דמותה של קארי. במהלך מאי 2012 נמסר שג'וליאן מור תגלם את דמות מרגרט וייט, גבריאלה ויילד – את סו סנל, וכן נודע על צירופם לצוות השחקנים של אנסל אלגורט, אלכס ראסל, ג'ודי גריר ופורשיה דאבלדיי.
הפקה > צילומים

שלב הצילומים התקיים בין התאריכים 28 ביוני – 7 בספטמבר 2012, באתרי צילומים (אנ') בערים מיסיסוגה, ניומארקט (אנ') וטורונטו שבאונטריו, קנדה, ובאולפני פיינווד (אנ') בטורונטו.
הפצה > לקולנוע

תאריך יציאת הסרט לבתי הקולנוע בארצות הברית נקבע בתחילה ל-15 במרץ 2013, אך בינואר 2013, נדחה המועד ל-18 באוקטובר 2013, כך שיציאת הסרט לא תתנגש עם תקופת נשפי הסיום בבתי הספר מצד אחד, ומצד שני הוא יקדים בשבוע את עונת סרטי האימה שלפני חופשת ליל כל הקדושים.
חברת סוני קיימה הקרנה מוקדמת של הסרט ב-13 באוקטובר 2013, במסגרת אירועי קומיק-קון ניו יורק (אנ'). לאחר ההקרנה התקיים מפגש עם הבמאית, שחקנים וצוות ההפקה.
במסגרת מסע הפרסום לקראת מועד יציאת הסרט, הופצו הטריילרים שכללו מספר טלפון שהציע קידומי מכירות למתקשרים, וכן הקלטות שדימו מפגשים עם דמויות מהסרט. כמו כן, בבית קפה בניו יורק בוים אירוע שבו שחקנים מתחו את יושבי בית הקפה, וגרמו להם להאמין שהם עדים לתופעה על-טבעית אמיתית.
הפצה > לצפייה ביתית

ב-14 בינואר 2014 הופצו גרסאות ה-DVD וה-Blu-ray של הסרט. גרסת ה-Blu-ray כוללת אחת עשרה סצנות שלא נכללו בגרסה הקולנועית, בהן סצנת פתיחה וסצנת סיום חלופי.
פתיחה חלופית: קארי כילדה קטנה, רואה בחצר הסמוכה לחצר ביתה את שכנתה, הנערה אסטל (השחקנית ונסה סמיית') משתזפת בביקיני, מצביעה על השדיים של אסטל, ומכנה אותם "כריות מלוכלכות" (ביטוי שמרגרט וייט משתמשת בו בסרט). אסטל מסבירה לה שאלו שדיים שיש לכל אישה, אך קארי עונה שיש כאלה רק לילדות רעות. מרגרט מגיעה נסערת, מכנה את אסטל "זונה", גוערת בקארי ולוקחת אותה לתוך הבית. קארי בוכה בקול, ומיד נופלים מהשמיים גושי ברד גדולים על הבית, ומכאן אפשר להבין שכבר בילדותה היו לקארי כוחות על-טבעיים. סצנה זו מסופרת בספר המקור של סטיבן קינג, אך לא נכללה בעיבוד לקולנוע משנת 1976.
סוף חלופי: בסצנה זו לא נכללת תמונת המצבה הנבקעת על הקבר של קארי. במקום זאת, אחרי שסו מניחה פרח על הקבר, היא נתקפת צירי לידה. בבית החולים היא חווה כאבי לידה קשים במיוחד, ובמקום התינוקת, יוצאת מרחמה ידה המדממת של קארי ואוחזת בזרועה. סו מתעוררת בצרחות במיטתה, ואמא שלה מרגיעה אותה שהיא חלמה סיוט. בתמונות סו הצורחת, נכלל פריים בודד (פרק זמן של 1/24 שניות) עם מסר תת-ספי שבו נראית קארי ספוגת דם החזיר, כשהיא נושאת בזרועותיה את התינוקת של סו. הסצנה צורפה לגרסה זו לא כיחידה נפרדת, אלא כרצף נוסף המסיים את הסרט, כך שהצופים יכולים לבחור איזו גרסה של הסרט ברצונם לראות.
ביקורות

במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes זוכה הסרט ב-50% דעות חיוביות עם דירוג ממוצע של 5.50/100 בשקלול 184 ביקורות. תמצית הביקורות היא שהסרט מתהדר בצוות שחקנים מוכשר, אך הפרשנות של קימברלי פירס לסרט האימה הקלאסי של בריאן דה פלמה מוצאת מעט מאוד דברים חדשים ברומן של סטיבן קינג, ומעניקה תחושה מעוררת רחמים שהיא לא נחוצה. באתר הביקורות Metacritic הסרט קיבל ציון 53/100 בשקלול 34 ביקורות מעורבות או ממוצעות.
עם צאת הסרט לבתי הקולנוע, נחלקו דעות המבקרים בין חיוב לשלילה. המחייבים ציינו שהבמאית קימברלי פירס השכילה לעדכן ולהתאים לרוח הזמן את הסגנון, הסלנג, וכן את הסוגיות של פנאטיות דתית ובריונות בקרב ילדים, תוך נאמנות לעיבוד של דה פאלמה. כמו כן זכתה ג'וליאן מור לתשבחות על האופן שבו טיפלה בדמות האמא המטורפת, וקלואי מורץ – על הרגישות והעומק שהביאה אל התפקיד. השוללים הביעו אכזבה מכך שהסרט לא מחדש דבר ביחס לסרט משנת 1976, לא מתחרה בו, הוא חסר אמירה עצמאית משלו, וסצנת הטבח בנשף הסיום לא משכנעת ומעוררת חשק לצאת לראות את הסצנה המקורית.
בישראל, שמוליק דובדבני כתב שזהו חידוש מיותר ומקרטע לסרט של דה פלמה. לדעתו, דמותה של קארי מעוצבת באופן לקוי, ועל אף היותה של מורץ שחקנית מרשימה, היא לא מצליחה להתחרות בדמות האייקונית שגילמה סיסי ספייסק. סצנת נשף הסיום נעדרת מתח, עם "אפקטים שכמו נלקחו מסרט גיבורי-על סוג ז'", מה שהופך את שיאו המדמם של הסרט לרגע השפל שלו. דורון פישלר כתב בביקורת בוואלה! ש"קארי" בגרסת 2013 לא מוסיף שום דבר על המקור, וזהו סרט מיותר שאין סיבה לקיומו. לדעתו של אור סיגולי, שני הדברים הטובים בסרט הם ג'וליאן מור וקלואי מורץ, אך מעבר לכך, הסרט הוא שום דבר, כהגדרתו. לדעת נור לן בביקורת במאקו, הסרט נכשל בכל הניסיונות לשחזר את הצלחת סרט המקורי, ורק ההופעה המרשימה של קלואי מורץ הצילה מעט את המצב.
פרסים ותארים

| שנה | שם הפרס | קטגוריה | מועמדים | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2013 | ברית נשים עיתונאיות קולנוע (אנ') | המשכון או רימייק שלא היה צריך לצאת | "קארי" (בצוותא עם "ארץ אוז") | זכייה |
| 2013 | פרסי Fright Meter | שחקנית המשנה הטובה ביותר | ג'וליאן מור | מועמדות |
| 2013 | פרסי Fright Meter | אפקטים מיוחדים הטובים ביותר | "קארי" | מועמדות |
| 2013 | חוג נשים מבקרות קולנוע (אנ') | היכל הבושה | "קארי" | זכייה |
| 2014 | פרסי בחירת הקהל ה-40 | סרט האימה הנבחר | "קארי" | זכייה |
| 2014 | פרס סאטורן | סרט האימה הטוב ביותר | "קארי" | מועמדות |
| 2014 | פרס סאטורן | השחקן/השחקנית הטוב/ה ביותר | קלואי גרייס מורץ | זכייה |
| 2014 | פרסי Fangoria Chainsaw (אנ') | שחקנית המשנה הטובה ביותר | ג'וליאן מור | מקום שלישי |
| 2014 | פרסי דוריאן (אנ') | סרט הקולנוע הנשי של השנה | "קארי" | מועמדות |
| 2014 | פרס יופיטר (אנ') | השחקנית הבינלאומית הטובה ביותר | קלואי גרייס מורץ | מועמדות |
| 2014 | פרס ג'ואי (פרס לעידוד שחקנים צעירים ושחקניות צעירות קנדיים) | שחקנית בינלאומית (לא קנדית) בסרט קולנוע או שהופק לטלוויזיה או לווידאו על פי דרישה, וצולם בקנדה | קלואי גרייס מורץ | זכייה |
| 2014 | פרסי הפסקול העולמיים (אנ') | מלחין השנה בקולנוע | מרקו בלטרמי | מועמדות |
יחיאל לימור

| --- | --- |

יחיאל לימור, אוקטובר 2017
 לידה:  4 בפברואר 1943 (בן 82) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 ענף מדעי:  תקשורת, תקשורת המונים, אתיקה עיתונאית 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת בר-אילן 
 מנחה לדוקטורט:  שמואל ליימן-ווילציג, דינה גורן 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים  המכללה האקדמית ספיר  אוניברסיטת אריאל בשומרון  המסלול האקדמי המכללה למינהל  אוניברסיטת בר-אילן  אוניברסיטת תל אביב  מועצת העיתונות והתקשורת בישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס האיגוד הישראלי ליועצי תקשורת ויחסי ציבור (2019)  פרס סוקולוב (2000) 
 בן או בת זוג:  אורה לימור 
 צאצאים:  יואב לימור 
 תרומות עיקריות
 ניסוח תקנון האתיקה של מועצת העיתונות, חקר תולדות התקשורת בארץ ישראל
 
יחיאל (חיליק) לימור (נולד ב-4 בפברואר 1943) הוא פרופסור (בגמלאות) לתקשורת, חבר נשיאות מועצת העיתונות והתקשורת בישראל ומכהן כיו"ר בית הדין לאתיקה של המועצה.
ביוגרפיה

נולד בתל אביב ב-4 בפברואר 1943 ועבר בילדותו לירושלים. למד בגימנסיה רחביה, התגייס לצה"ל ושירת ככתב צבאי של השבועון במחנה.
ביוגרפיה > בעיתונות

בתום השירות הצבאי, בשנת 1963, החל לעבוד כעיתונאי בסניף ירושלים של מעריב, שהיה אז העיתון הנפוץ במדינה, ומילא שורה של תפקידי כתיבה ועריכה. בין השאר, שימש ככתב מדיני וכשליח העיתון בלונדון, ערך את מוסף סוף השבוע של מעריב וכן את ירחון את, ובמסגרת זו השיק גם את העיתון לילדים צ'ופר (ששמו הוסב מאוחר יותר למעריב לילדים). הוא נמנה עם מקימי מחלקת החדשות בגלי צה"ל והיה כמ"מ ראש המחלקה (במסגרת שירות המילואים שלו).
ביוגרפיה > באקדמיה

במקביל לעבודתו העיתונאית סיים את לימודיו לתואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה ולתואר שני (בהצטיינות) בתקשורת, שניהם באוניברסיטה העברית בירושלים. על עבודת הגמר שלו לתואר שני, שעסקה ביחסים בין חברי הכנסת לאמצעי התקשורת הוענק לו הפרס הראשון מטעם האגודה לחקר הפרלמנטריזם בישראל.
בשנת 2000 הגיש את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופ' שמואל ליימן-וילציג וד"ר דינה גורן. נושא העבודה הוא מועצת העיתונות בישראל ובתפקידיה בשלושים וחמש השנים הראשונות לקיומה.
בשנת 1994, עם פתיחת הלימודים בתקשורת במוסדות להשכלה גבוהה בישראל, הצטרף כמרצה לסגל המחלקה לתקשורת באוניברסיטה העברית וכן לסגל בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי במכללה למנהל. כעבור שנתיים הצטרף לחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב. כעבור שנים אחדות נתבקש לעמוד בראש בית-הספר לתקשורת במכללה האקדמית ספיר ולאחר מכן הקים את בית הספר לתקשורת במכללת אריאל ועמד בראשו (עד 2008). במקביל, המשיך ללמד באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן.
ביוגרפיה > במועצת העיתונות והתקשורת בישראל

לימור מכהן כנציג ציבור במליאת מועצת העיתונות והתקשורת בישראל ומשמש כחבר הנשיאות שלה. בשנת 2019 נבחר לכהן כיו"ר בית הדין לאתיקה של המועצה.
יחד עם חברת המועצה, ד"ר תהילה שוורץ אלטשולר, ניסח את תקנון האתיקה החדש של מועצת העיתונות, שאושר באוקטובר 2020. היה חלק מהצוות שניסח בשנת 2019 את תקנון האתיקה של תאגיד השידור ואת תקנון האתיקה של העיתון גלובס.
בשנים 2002–2006 כיהן לימור כיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת.
ביוגרפיה > הוקרה ופעילות ציבורית

בשנת 2000 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות ביחד עם אחיו, פרופ' רפי מן, על ספרם "עיתונאות - איסוף המידע, כתיבה ועריכה". ספר זה נהפך לספר היסוד בלימודי עיתונאות באוניברסיטאות, במכללות, בבתי ספר תיכוניים ואף בציבור הרחב.
בשנת 2019 הוענק לו עיטור "יקיר איגוד יועצי התקשורת ויחסי הציבור בישראל" כהוקרה על תרומתו האקדמית-מקצועית לתחום יחסי הציבור בישראל.
לימור כיהן כחבר במספר ועדות ציבוריות, וביניהן: הוועדה הציבורית (במינוי שר התרבות) לבדיקת נושא הצנזורה על סרטים והוועדה (במינוי שר המשפטים) לבחינת שאלות הנוגעות לפרסום פרטים מזהים בפסקי דין ובהחלטות של בתי המשפט ולעיון בתיקי בתי המשפט, וכן כנציג ציבור בדירקטוריון של תחנת רדיו ירושלים.
מחקריו

תחומי המחקר העיקריים של לימור הם תולדות התקשורת בארץ ישראל ובישראל, מפת התקשורת בישראל, אתיקה עיתונאית, היבטים מוסדיים של תקשורת ההמונים וכן יחסי ציבור. בשנים האחרונות מתמקד לימור במחקר על בולים כאמצעי תקשורת המונים. מאמר שלו, שנכתב עם עמיתו פרופ' אילן תמיר ופורסם בכתב העת Communication Theory, אף מציע לראות בבולים אמצעי תקשורת המונים, הן בגלל תפוצתם הנרחבת הן בגלל המסרים שהם נושאים עליהם.
לימור פרסם עשרות מאמרים אקדמיים וכן פרקים רבים בספרים, בישראל ומחוצה לה. על ספרו הראשון, המתווכים: אמצעי התקשורת בישראל 1948–1990, שנכתב עם פרופ' דן כספי, נאמר כי ספר זה "נהפך לקלאסיקה ביום הופעתו". במסגרת פעילותו האקדמית הדריך לימור סטודנטים רבים בעבודות הגמר שלהם לתואר שני וכן בעבודות הדוקטור. עם הסטודנטים שהודרכו על ידו בעבודת הדוקטור שלהם, שהוגשו באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת פאריס 8, נמנים: ד"ר רבקה נריה-בן-שחר, ד"ר עמוס נבו, ד"ר אסנת רוט-כהן, ד"ר גדי שבת וד"ר דורית צימנד-שיינר.
חיים אישיים

יחיאל לימור נשוי להיסטוריונית פרופסור אורה לימור מהאוניברסיטה הפתוחה. בנם הוא העיתונאי יואב לימור, ובתם גליה חוקרת קיימות וסביבה. הוא מתגורר בתל אביב. אחיו, ניסן לימור, היה חוקר המגזר השלישי והשכלה גבוהה בישראל, ושימש מנכ”ל בית הנשיא וכן מנכ"ל המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב. יש לו שני אחים למחצה: פרופסור רפי מן, היסטוריון וחוקר תקשורת, ואיזי מן, עורך תוכניות ושדר בקול ישראל. יש לו שני אחים נוספים.
ספריו

The In/Outsiders: Mass Media in Israel. (With Dan Caspi) Hampton, Cresskill, NJ, 1999,
עיתונאות בעידן הדיגיטלי (עם רפי מן). האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2021.
איך להפוך צפרדע לנסיך: 1,000 טיפים ביחסי ציבור (עם ברוך לשם). ידיעות אחרונות, ראשון לציון, 2017.
יחסי ציבור (עם ברוך לשם ולאה מנדלזיס). האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2014.
לקסיקון לתקשורת המונים (עם חנה אדוני ורפי מן). ידיעות אחרונות, 2007.
הרדיו הפיראטי בישראל (עם חנן נווה). פרדס, חיפה: פרדס, 2007.
אמצעי התקשורת בישראל (עם דן כספי). האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1998.
עיתונאות: איסוף מידע, כתיבה ועריכה (עם רפי מן). האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1997.
מוסד התקשורת (כרך ג' בסדרה "תקשורת המונים") (עם דן כספי). האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1996.
המתווכים: אמצעי התקשורת בישראל 1948–1990 (עם דן כספי). האוניברסיטה העברית/עם עובד, תל אביב, 1992.
יחיאל לימור, רפי מן, עיתונאות בעידן הדיגיטלי. רעננה: למדא - ספרי האוניברסיטה הפתוחה, ©תשפ"ב 2022.
הערות שוליים

↑  יהלי מורן זליקוביץ', מחאה במכללת אריאל: מנהל התקשורת התפטר, באתר ynet, 30 בנובמבר 2008
↑  הארץ, היו"ר הנבחר של האגודה הישראלית לתקשורת: ד"ר יחיאל לימור, באתר הארץ, 16 בדצמבר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264499505171  BnF: cb14585430g (data)  ISNI: 0000 0000 6656 9540  LCCN: no93008530  LNB: 000114448  SUDOC: 082619484  VIAF: 19927269   WorldCat (עם VIAF): 19927269 
יחיאל לימור במסיבת יום ההולדת של אלמה מן, מאי 2015
Hatrið mun sigra

"Hatrið mun sigra" (בעברית: "השנאה תנצח") הוא שיר באיסלנדית שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הטארי. השיר ייצג את איסלנד באירוויזיון 2019 שהתקיים בתל אביב, ישראל, בעקבות זכייתו במקום הראשון בתחרות הגמר הלאומי האיסלנדית - Songvakeppnin 2019.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2019)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ליטא | AGATA | 17 |  |
|  סקוטלנד | מצעד הסינגלים הסקוטי | 92 |  |
הערות שוליים

↑  Hatrið mun sigra - Hatari lyrics, מילות השיר באתר Lyricstranslate
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 161258cd-4db4-4025-b306-973afebe1209
נאוס (חברת תעופה)

בואינג 737-800 של החברה
בואינג 767-300ER של החברה
נאוס (באיטלקית: Neos) היא חברת תעופה איטלקית אשר נוסדה בשנת 2001. טיסותיה הסדירות החלו לפעול בחודש אוקטובר של אותה השנה. כעבור שנתיים, בקיץ 2003, חברת התעופה החלה לטוס ליעדים חדשים כגון: האיים הקנרים ומדינות באזור הים התיכון. טיסות החברה למרחקים ארוכים יותר כגון: אפריקה ומדינות במזרח הרחוק החלו לפעול מאז דצמבר 2004.
חברת התעופה נאוס מחזיקה בסיסים בנמלי התעופה של מילאנו (MXP), ורונה (VRN), ברגמו (BGY) ובולוניה (BLQ) ומפעילה מדי יום טיסות סדירות וטיסות שכר. בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה מלפנסה במילאנו (MXP). החברה מפעילה טיסות לדרום אירופה, רוסיה, אפריקה, המזרח התיכון, המזרח הרחוק, הקריבים, מקסיקו וברזיל.
יעדים

חברת התעופה נאוס מפעילה טיסות ל-46 יעדים בדרום אירופה, רוסיה, אפריקה, המזרח התיכון, המזרח הרחוק, האיים הקאריביים, מקסיקו וברזיל.
להלן יעדי חברת נאוס: תל אביב (TLV), קוס (KGS), קרפאתוס (AOK), רודוס (RHO), כרתים (HER), מיקונוס (JMK), סנטוריני (JTR), איביזה (IBZ), פלמה דה מיורקה (PMI), מנורקה (MAH), ג'רבה (DJE), מונסתיר (MIR), חמאמת (NBE), קליארי (CAG), לאמזיה טרמה (SUF), אולביה (OLB), למפדוזה (LMP), קטניה (CTA), טרפאני (TPS), מרקש (RAK), סאל (SID), בואה ויסטה (BVC), שארם א-שייח' (SSH), מרסה עלאם (RMF), מרסא מטרוח (MUH), הורגאדה (HRG), טנריפה (TFS), לנזרוטה (ACE), לאס פאלמאס (LPA), פוארטוונטורה (FUE), פורטו סנטו (PXO), הוואנה (HAV), קאיו לארגו (CYO), הולגין (HOG), מונטגו ביי (MBJ), מומבסה - נוזי בי (MBA), מאלה (MLE), קנקון (CUN), לה רומנה (LRM), פיטרה פוינט (PTP), זנזיבר (ZNZ), מסקט (MCT), סהלהלה (SLL), סן אנדרס (ADZ) ומאוריציוס (MRU).
מאפיינים ייחודיים

נאוס היא חברת התעופה האיטלקית הראשונה המאושרת על ידי OPS JAR (דרישות תעופה להפעלת תחבורה אווירית מסחרית מטעם רשות התעופה האזרחית באירופה) מאז הקמתה.
נאוס נחשבת למוביל האווירי האיטלקי היחיד שהוסמך לטוס מסלול איטליה - כף ורדה (Italy-Cape Verde).
במטה חברת התעופה הממוקם במילאנו, חברת התעופה מבצעת בעצמה תוכניות אימון לטייסים ולטייסי משנה.
חברת התעופה נאוס מטיסה כ-900,000 נוסעים בשנה, ולכן נחשבת לאחת מחברות התעופה המובילות בתחום טיסות השכר (charter flights) בכלל יבשת אירופה ובפרט באיטליה.
צי המטוסים

צי המטוסים של החברה נכון למרץ 2023:
| כלי טיס | בצי | בהזמנה | נוסעים> C | נוסעים> Y | נוסעים> סה"כ | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בואינג 737-800 | 5 | — | — | 186 | 186 |  |
| בואינג 737-8MAX | 4 | — | — | 186 | 186 |  |
| בואינג 787-9 | 6 | — | 28 | 331 | 359 |  |
| סה"כ | 15 | — |  |  |  |  |
פעילות החברה בישראל

החברה מפעילה טיסות עונתיות ממילאנו, ברגאמו, ורונה, רומא וברצלונה לנמל התעופה בן-גוריון במטוסי בואינג 737-800.
בעיצומו של מבצע צוק איתן, בקיץ 2014, נענתה חברת התעופה נאוס לבקשת שר התחבורה דאז, ישראל כץ, והפעילה את טיסותיה מאיטליה לנמל התעופה עובדה. החלטה זו, הגיעה למרות גל ביטולי הטיסות לישראל וממנה שהיו ברחבי אירופה, בעקבות נפילת טיל בסמוך לנמל התעופה בן-גוריון.
הערות שוליים

↑  מידע על תולדות החברה באתר של חברת נאוס
↑  מידע על יעדי החברה
↑  פרטי צי המטוסים של נאוס, באתר airfleets.net (באנגלית)
↑   זוהר בלומנקרנץ, מאמצים קדחתניים לחילוץ הנוסעים הישראלים שנתקעו בטורקיה, באתר TheMarker‏, 23 ביולי 2014
↑  שבעה מטוסים של חברת התעופה האיטלקית "נאוס" ינחתו מחר בעובדה, באתר ynet, 23 ביולי 2014
סנקט פטרבורג

.
סנקט-פטרבורג (או סנט-פטרבורג / סנט-פטרסבורג; ברוסית: Санкт-Петербу́рг, בעבר: פטרוגרד, לנינגראד) היא העיר השנייה בגודלה ברוסיה (אחרי מוסקבה). תושבי העיר מכנים אותה בקיצור פטרבורג (Петербу́рг) או פיטר (Питер). העיר שוכנת בצפון-מערב רוסיה, על שפת הים הבלטי, בשפך נהר הנייבה. היא מהווה מרכז תרבותי אירופי חשוב, בעלת מעמד מרכזי כעיר נמל ופתח למסחר עם אירופה.
העיר נוסדה ב-27 במאי 1703 על ידי הצאר פיוטר הגדול כ"חלון לאירופה", ושימשה כבירת האימפריה הרוסית בשנים 1721–1917, למעט השנים 1728–1730 שבהן מוסקבה שימשה כעיר הבירה. היא חדלה לשמש עיר הבירה לאחר מהפכת אוקטובר, כאשר הבירה שבה למוסקבה והעיר שינתה את שמה ללנינגרד. אוכלוסיית העיר מונה מעל 5 מיליון תושבים (2018) והיא בירת המחוז הפדרלי הצפון-מערבי. בעיר נמצא מושב בית הדין לחוקה של רוסיה, האספה הבין-פרלמנטרית של חבר המדינות, המפקדה הראשית של הצי הרוסי, מטה המחוז הצבאי הלנינגרדי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית (עד 2023 שימשה גם כבירת מחוז לנינגרד).
שם העיר השתנה מספר פעמים בהיסטוריה, ואת שמה הנוכחי מבטאים אנשים בדרכים שונות. כשנוסדה העיר, היא נקראה על שם פטרוס הקדוש. פיוטר הגדול בחר להשתמש בתחילית "סנקט" ובסיומת "בורג" שמקורן בגרמנית, ובכך רצה לשוות לעיר אופי בין-לאומי. בשנת 1914 שונה שמה לפטרוגרד (ברוסית: Петроград), בעקבות מלחמתה של רוסיה נגד גרמניה במלחמת העולם הראשונה, וב-24 בינואר 1924, שלושה ימים לאחר מותו של ולדימיר לנין, שונה שמה ללנינגרד (ברוסית: Ленинград) על שמו. ב-1991 היא שבה וקיבלה את השם "סנקט פטרבורג", לאחר משאל עם. בינואר 1993 הוענק לה מעמד עיר פדרלית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה סבלה העיר ממצור כבד שהביא למותם של כמיליון מתושבי העיר, שבעקבותיו הוענק לעיר בשנת 1945 מעמד עיר גיבורה.
העיר מהווה מרכז כלכלי, תחבורתי ותרבותי חשוב מאוד ברוסיה. המרכז ההיסטורי של העיר כולל אתרי מורשת עולמיים והוא אחד האזורים המתוירים במדינה. ביניהם נמצאים מוזיאון הארמיטאז', הקונסטקאמרה, תיאטרון מריאינסקי, הספרייה הלאומית הרוסית, המוזיאון הרוסי, המבצר הפטרופאבלי וקתדרלת איסק.
היסטוריה > הקמת העיר

הצאר פיוטר הראשון כבש במלחמה הצפונית הגדולה את אזור אינגריאן (מידי השוודים) בשנת 1703 ומאז החל לבנות עיר חדשה במטרה "לקרוע חלון לאירופה" (כלומר, מוצא לים). פיוטר קרא לעיר על שם השליח פיוטר הקדוש, השם המקורי SanktPiterburh היה למעשה חיקוי להגייה ההולנדית Sint Petersburg (הצאר פיוטר חי ולמד בתקופה מסוימת בהולנד).
בניית העיר החלה בזמן מלחמה. המבנה הראשון שנבנה היה מבצר הידוע כיום כמבצר פטרופבלובסקיה, אשר נשא את השם המקורי SanktPiterburh. המבנה נבנה באי הארנבים, בגדה הימנית של נהר הנֶבָה, מספר קילומטרים ביבשה מהמפרץ. אדמת הביצה שהקיפה את המבצר עברה ייבוש, והעיר נפרסה כלפי חוץ מתוך המבצר, בהשגחתם של מהנדסים גרמנים שהוזמנו לרוסיה על ידי הצאר.
פיוטר אסר על בניית מבנים מאבן בכל רוסיה מחוץ לגבולות העיר, על מנת שכל סתתי האבן ברוסיה יבואו לסייע בבניית העיר. בניית העיר החדשה הייתה כרוכה בסבל לא יתואר להמוני העובדים, שהועסקו בתנאי כפייה. על פי הערכות, כ-30 אלף מהם מתו במהלך הבנייה.
הסופר דוסטויבסקי כינה אותה "העיר המלאכותית ביותר בעולם" בשל מיקומה כיד היוצאת אל הים הבלטי, ואילו הסופר אלכסנדר פושקין קרא לה "החלון אל אירופה".
העיר הייתה גם בסיס חיל הים של הצאר, המוגן על ידי האי המבוצר קרונשטאדט, שנבנה מייד לאחר תום עבודות הבנייה בעיר שיזם הצאר. האדם הראשון שבנה את ביתו בעיר היה קורנליוס קרואיס, מפקד הצי הבלטי. כיום משמש בסיס הצי הרוסי במקום כמטה חיל הים הרוסי, ואילו נמל הבית של הצי הבלטי שוכן בקלינינגרד.
הצאר פיוטר, שקיבל השראה מהערים ונציה ואמסטרדם, חזה שסירות ואוניות יהיו אמצעי התעבורה הבלעדיים בתעלות העיר, ולכן הורה שלא ייבנה גשר קבוע מעל נהר הנֶבָה. הוראה זו שונתה בשנת 1850, עת הותרה בנייתם של גשרים נפתחים מעל הנהר.
היסטוריה > הפיכתה לבירת רוסיה

ב-1712 הפכה העיר לבירת האימפריה הרוסית, והעברת משרדי הממשלה אליה נתנה דחיפה גדולה להתפתחותה. בהמשך הפכה פטרבורג למרכז התרבות הרוסית ופרחו בה התיאטרון, הבלט, הפעילות הספרותית, המוזיקלית, והמדעית. כל גדולי סופרי רוסיה במאה ה-19 חיו באופן זמני או קבוע בעיר.
במשך המאה ה-18 וה-19 בנתה האליטה הרוסיה בצורה פזרנית את העיר, משאירה אחריה ארמונות רבים ששרדו עד היום.
העיר סבלה ממספר רב של שיטפונות, הנורא שבהם היה ב-7 בנובמבר 1824 כאשר המים עלו 4.21 מטרים מעל מפלס המים הרגיל.
במאה ה-19 הפכה סנקט פטרבורג למרכז התסיסה החברתית והמהפכנית ברוסיה, בין השאר בגלל הימצאותם של פועלי התעשייה בקרבה משמעותית לאצולה הרוסית בעיר. אך גם בשל גידולה העצום של העיר במאה ה-19 וביטול צמיתות האיכרים על ידי צאר אלכסנדר השני ב-1861.
בתי מגורים נבנו בפאתי העיר וצמחו תעשיות חדשות, עד סוף המאה ה-19 הפכה סנקט פטרבורג לאחד ממרכזי התעשייה הגדולים באירופה.
עם התפתחות התעשייה צמחו תנועות פועלים קיצוניות, ותנועות סוציאליסטיות היו אחראיות להתנקשויות באנשי אצולה רבים, בהן גם ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני, שנרצח באחד מרחובות העיר בשנת 1881.
היסטוריה > בתקופת המהפכה הרוסית

ב-1905 פרצה המהפכה הרוסית הראשונה (הידועה בתור מהפכת 1905) בעיר, שהתרחבה למחוזות רבים אחרים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שינה הצאר ניקולאי השני את שם העיר ב-31 באוגוסט 1914, מסנקט פטרבורג שהיה בעל צליל גרמני לפטרוגראד (ברוסית: העיר של פיוטר) שהיה בעל צליל סלאבי יותר; דבר שהיה אמור להעלות את המורל של העם הרוסי.
ב-1917 החלה המהפכה הרוסית בשלב הראשון (פברואר 1917) הורדת הממשל הצארי והקמת שני מרכזי כוח פוליטיים (הממשלה הזמנית וסובייט פטרוגראד). ב-25 באוקטובר פרצו הקומוניסטים את ארמון החורף בעיר, מקום מושבה של הממשלה הזמנית, ותפסו את השלטון.
כאשר החלה מלחמת האזרחים ברוסיה, בגלל קרבתם של הכוחות האנטי-מהפכניים (הצבא הלבן) והמצב הפוליטי המעורער אולץ המנהיג הבולשביקי ולדימיר לנין להימלט למוסקבה, בירתה הקודמת של רוסיה, ב-5 במרץ 1918. מהלך זה נראה בהתחלה כזמני (וכך הוא הוצג) אבל מוסקבה נשארה הבירה עד עצם היום הזה. העברתה של הבירה למוסקבה הביאה להגירה המונית אל הבירה החדשה ועד 1920, אוכלוסייתה של העיר קטנה לכדי שליש. ב-24 בינואר 1924, שלושה ימים לאחר מותו של לנין, קיבלה העיר את השם לנינגרד לכבודו. מהלך זה נראה אז כסוג של התנערות מהרקע האימפריאליסטי של העיר.
היסטוריה > המצור על לנינגרד

בזמן מלחמת העולם השנייה הוטל על לנינגרד מצור על ידי כוחות הוורמאכט של גרמניה הנאצית, אשר ארך מ-8 בספטמבר 1941 ועד ל-27 בינואר 1944, לאורך 29 חודשים רצופים. היטלר הורה באופן מפורש להחריב את העיר עד היסוד ולא לקבל כניעה – כלומר להביא למותם של מיליוני תושבי העיר. מפקדי הוורמאכט במקום לא הסתייגו כלל, אלא הרחיבו הנחיות כלליות אלו לפקודות מפורשות ומפורטות: פגיעה באספקת המים, המזון והדלק על-מנת להביא לרעב, לצד פקודות לא לקבל שום כניעה מצד אזרחי העיר, ולירות על מנת להרוג אזרחים המבקשים להיכנע או לברוח מהעיר הנצורה. 

הכוחות הגרמנים יחד עם משתפי הפעולה (בהם הפינים) מנו כ-750,000 נפש ואילו הכוחות הרוסים כולל משמר אזרחי מנו כמיליון נפש. במשך זמן זה הוקמה "הדרך לחיים" מעל אגם לאדוגה (שהיה קפוא במשך רוב השנה) אבל היה פתוח לתקיפות אוויריות ורק כאחת מתוך שלוש משאיות שהושמה למשימה הגיעה ליעדה. במשך המלחמה נהרגו כ-700 אלף תושבים מתוך שלושה מיליון – שיעור האבדות האזרחיות הכבד ביותר מעיר כלשהי בהיסטוריה המודרנית, ואולי בכלל. בעקבות העקשנות ההירואית של תושבי העיר, הייתה סנקט פטרבורג העיר הסובייטית הראשונה שקיבלה את מעמד עיר גיבורה.
לאחר המלחמה נבנתה העיר מחדש בעזרת ציורים ישנים של מבניה, וחזרה להיות מרכז תרבותי ואינטלקטואלי כבעבר. במרכז העיר הוקמה "כיכר הניצחון", לזכר המלחמה והמצור, וכן הוקם לזכרם ב-Poklonnaya Gora שבמוסקבה "פארק הניצחון", ובו היכל זיכרון עם 900 פגזים מוארים, כנגד מספר ימי המצור על סנקט פטרבורג.