stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית וילהלם אברלה
לאחר הקמת מדינת ישראל > 1948–1949: אולם ישיבות הממשלה ולשכת בן־גוריון

ב־2 במאי 1948 ביקר במקום בן־גוריון והחליט למקם בו את משרדיו. הוא כתב ביומנו: ”הגרמנים ידעו לבנות מושבה יותר יפה משבנינו אנחנו. בתים כאלה לא הקומו במושבותינו”. רס"ן ידין פרומקין, מפקד 'מחנה יהושע' סיפר:
תחילה נקבע משרד ראש הממשלה בבניין הכי יפה והכי מסודר בשרונה, שהיה בדרום המושבה. לקראת כניסת בן־גוריון לבניין נערך 'מסדר המפקד' כאשר זאב שרף, מזכיר הממשלה, הגיע עם פולה בן־גוריון לבדוק את הבית שיועד לבן־גוריון. התכוננתי להראות להם את הבניין, אלא שבשביל הכניסה לבית צמחו קוצים שנתפסו בגרב הניילון של פולה בן־גוריון. היא צעקה: 'אוי, הניילון שלי', ובו-במקום פסלה את הבית מבלי להיכנס אליו. נאלצנו לשנות את התוכניות ולבסוף נבחר הבית בקצה הצפוני של שרונה עבור ראש הממשלה. עד עצם היום הזה משמש הבית את ראשי ממשלות ישראל. הבניין שיועד תחילה לראש הממשלה היה למשכנו של שר החוץ משה שרת.
ב־12 במאי ציווה זאב שרף על מיכאל בן גל לפנות את הבית הטמפלרי לקראת הכוונה להכריז על הקמת המדינה בימים שלאחר מכן. תוך ארבעה ימים הבית הותאם לישיבות הממשלה, ללשכת ראש הממשלה ולמזכירות הממשלה וב־16 במאי 1948 התקיימה בבית ישיבת הממשלה הזמנית הראשונה, בה הוחלט על בחירת חיים ויצמן לנשיא מועצת המדינה הזמנית. הממשלה החליטה שמשרדי הממשלה יתמקמו בשרונה באופן זמני בהתאם לתכנון של יעקב ריזר. ב־18 במאי תואר הבית בעיתון הארץ:
הישיבה הראשונה של הממשלה הזמנית, שקיבלה החלטה עקרונית על בחירת נשיא המועצה הזמנית ד"ר חיים ווייצמן, התקיימה בביתו של ראש הממשלה הזמנית מר ד. בן־גוריון. אולם הישיבות הוא נרחב למדי, אך מחוסר כל ריהוט מלבד וילונות על החלונות ועל דלת המרפסת וכן שולחן ארוך ורחב מכוסה מפה ירוקה וכסאות עץ פשוטים.
בבית שוכנה לשכת ראש הממשלה, מזכירות הממשלה ואולם ישיבות הממשלה. חדר השינה של הבת הדוויג־אגתה בקומה השנייה הוכשר כמשרדו של בן־גוריון. שני חדרי שינה (או שלושה) נוספים באותה קומה חוברו לחדר ישיבות אחד רחב, שהיה מקושר על ידי דלת עץ עם משרדו של בן־גוריון. בחדר הזה התקיימו ישיבות הממשלה הזמנית והראשונה וישיבות מועצת המדינה הזמנית, פגישות וטקסים. רצפת חדר הישיבות כוסתה בשטיחים, מוקמו בו ארבעה שולחנות זהים צמודים שיצרו שולחן גדול וסביבו הונחו כיסאות. על הקירות נתלו תמונה של הרצל, מגילת העצמאות ומפת ישראל ואת החלונות כיסו וילונות. המרתף הותאם לשימוש כחדר ישיבות הממשלה בזמן ההפצצות על תל אביב. בגן השושנים התקיימו קבלות פנים רשמיות של בן־גוריון. ביום העצמאות הראשון למדינת ישראל ערכו דוד ופולה בן־גוריון קבלת פנים גדולה בגן בנוכחות אלף–אלפיים מוזמנים.
חזית הבית במאי 1948, המספר 19 נראה בשני עמודי הכניסה ובדלת, ובמרפסת מוצג סמל משפחת אברלה
משרד ראש הממשלה, יוני 1948
נשיא המדינה חיים ויצמן ורעייתו ורה עם מיכאל סימון סוקרים מסדר כבוד של צה"ל, 17 באוקטובר 1948
ממשלת ישראל הראשונה בישיבתה, 1 במאי 1949
דוד בן־גוריון בלשכתו בקריה, 1949
דוד בן־גוריון בפתח מרפסת משרדו בקריה, מאי 1949
לאחר הקמת מדינת ישראל > 1948–1949: אולם ישיבות הממשלה ולשכת בן־גוריון > מקום מושבה של מועצת המדינה הזמנית

עם הקמת מועצת המדינה הזמנית ב־15 במאי 1948, התנהלו ישיבות מועצת המדינה בבית קק"ל בתל אביב. בהפוגה הראשונה בחודש יוני חזרו אנשי הקרן הקיימת מירושלים הנצורה, ומועצת המדינה נדרשה לפנות את הבית. על פי מגילת העצמאות הבחירות לאספה המכוננת היו עתידות להיערך בקיץ, ולכן הוחלט לשכן את מועצת המדינה במקום זמני – לשכת ראש הממשלה בקריה. הישיבות התקיימו בחדר הישיבות בקומה השנייה ומסביב לשולחן ישבו 13 שרי הממשלה ו־24 חברי מועצת המדינה הצטופפו לאורך הקירות. הישיבות התקיימו שם כחודש, בין י' בסיוון לח' בתמוז. בעקבות קרבות עשרת הימים בחודש יולי 1948 הוחלט על דחיית הבחירות, ומשך כהונת מועצת המדינה הזמנית התארך. לכן הוחלט לעבור לאולם ישיבות רחב שיתאים לישיבות המועצה מוזיאון תל אביב, ששכן בבית העצמאות שבשדרות רוטשילד.
לאחר הקמת מדינת ישראל > 1950–1963: לשכת בן־גוריון ופנחס לבון

בדצמבר 1949 החליט בן־גוריון עם הממשלה להעביר את משרדי הממשלה לקריית הממשלה בירושלים. בקריה נותרו נציגויות של חלק מהמשרדים, ובן־גוריון השאיר את המבנה כלשכתו התל אביבית. הכניסה הצפונית לאזור הקריה שהייתה סמוכה לבית נסגרה, ובמקומה נסללו הסתעפיות צפונה ודרומה (רחוב דוד אלעזר) מרחוב אליעזר קפלן שחצה את הקריה לרוחב. הדרך הראשית מימי הטמפלרים שתחמה את הקריה מצפון־מערב ועברה סמוך לבית הוזזה צפונה מסיבות ביטחוניות, כדי שלא תעבור בתוך המחנה הצבאי, ונקראה שדרות שאול המלך. בשנת 1950 הוחלף סמל משפחת אברלה במרפסת החזית בסמל מדינת ישראל.
באוגוסט 1952 התמנה פנחס לבון לשר בלי תיק במשרד ראש הממשלה ומשרדו הוצב בלשכת ראש הממשלה. הבית שימש כלשכתו של בן־גוריון עד לפרישתו מראשות ממשלת ישראל ומתפקיד שר הביטחון ב־1953. שר החוץ משה שרת החליף את בן־גוריון בתפקיד ראש הממשלה, אך העדיף להישאר בלשכתו הקודמת בדרום הקריה. לתפקיד שר הביטחון מונה פנחס לבון, והוא המשיך להשתמש בבית וילהלם אברלה כלשכתו גם כשר הביטחון. בפברואר 1955 נחנך בניין 22 שיועד לשמש את בכירי צה"ל ומשרד הביטחון, ולשכת שר הביטחון עברה אז אליו. בדצמבר שב בן־גוריון לשמש כראש ממשלה וכשר הביטחון, והוא חזר להשתמש בבית וילהלם אברלה כלשכתו בתל אביב עד להתפטרותו ב־1963.
בשנות הארבעים והחמישים, לעיתים הבית הוזכר בעיתונות העברית כשייך לפאול אברלה, אולי עקב בלבול.
משרד ראש הממשלה, נובמבר 1950. בשנה זו הוחלף סמל משפחת אברלה בחזית הבית בסמל המדינה
יו"ר ועדת החוץ של בוליביה בפגישה עם בן־גוריון במשרדו בתל אביב, 10 בדצמבר 1960
שגריר יפן יושינרו טאקנו בראיון עם בן־גוריון במשרדו בתל אביב, 15 בדצמבר 1960
טקס הפרידה של משרד הביטחון מבן־גוריון, 28 ביוני 1963
לאחר הקמת מדינת ישראל > משנות השישים של המאה העשרים עד לעשור השני של המאה העשרים ואחת

ראשי הממשלות הבאים לוי אשכול וגולדה מאיר המשיכו להשתמש בבית כלשכה בתל אביב וערכו שם פגישות ודיונים.
בבוקר הראשון של מלחמת ששת הימים הועלתה בפני ראש הממשלה לוי אשכול בלשכתו בקריה ההצעה של יגאל אלון ומנחם בגין לכבוש את העיר העתיקה בירושלים.
בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים ובמהלכה היו ישיבות של ועדת השרים לענייני ביטחון (הקבינט) שנערכו בלשכת ראש הממשלה גולדה מאיר. בחדר הישיבות הגדול בקומה השנייה נערך דיון בבוקר יום הכיפורים על ההיערכות המתאימה להתפתחויות ועל גיוס מילואים ובמהלכו, בצהרי היום פרצה המלחמה.
לוי אשכול מארח את שר ההגנה של קולמביה Gerardo Ayerbe Chaux עם נחמן קרני, 26 בינואר 1967
לוי אשכול מקבל את פני הסופרת הצרפתייה סימון דה בובואר במשרדו בתל אביב, 29 במרץ 1967
גולדה מאיר מקבלת את פני המאבטח מרדכי רחמים במשרדה בתל אביב, 21 במרץ 1969
גולדה מאיר מקבלת את פניו של הגנרל פייר קניג במשרדה בתל אביב, 10 ביולי 1969
ראשי הממשלה יצחק רבין, שמעון פרס ואהוד ברק העדיפו לשבת בלשכת שר הביטחון בבניין 22 כאשר שימשו בתפקיד ראש הממשלה ושר הביטחון. ב־14 באוגוסט 1987 הודיע שר הביטחון יצחק רבין באישור ראש הממשלמה יצחק שמיר: ”עקב התפקיד ההיסטורי אותו מילא הבניין האמור יש בדעתנו לשמר את הבניין, לדאוג לתחזוקתו ולטיפול בו, באופן שהבניין בעל הערך ההיסטורי יישמר במתכונת ההיסטורית בצורה נאותה ולאורך ימים”.
ב־1987 נבנה מגדל מרגנית מדרום לבית ובצמוד לו, והוא היה אז המבנה הגבוה ביותר בישראל.
הבית שימש כלשכת ראש הממשלה במשך כשישים שנה, עד לימיו של אריאל שרון. בקומה השנייה היה משרדו של ראש הממשלה וכן החדר הגדול שנוצר מחיבור כמה חדרים שימש לישיבות הממשלה והקבינט שהתבצעו בתל אביב.
ב־6 באוקטובר 2005 עברה לשכת ראש הממשלה אריאל שרון לבניין 22, לאחר שלשכות המטכ"ל ושר הביטחון עברו מהבניין למגדל המטכ"ל. ביוני 2006 הבית נמסר לרשות משרד הביטחון, וב־18 ביולי שוכן בו אגף הפיקוח על היצוא הביטחוני במשרד הביטחון. בהמשך עברו אליו גם כמה מחלקות של משרד הביטחון וגם ואגפים הקשורים למשרד ראש הממשלה.
במהלך השנים בוצעו בבית שינויים: הריצוף בשביל הכניסה הוחלף, נוספו לפתחי הבית סככות חיצוניות עם רעפים אדומים והצמחייה מסביב לבית השתנתה. על הקירות החיצוניים נתלו צינורות וכבלים, הותקנו בבית מזגנים ונבנה חדר חדש בקומה השנייה.
שחזור ושימוש כמוזיאון

בראשית 2016 פינה משרד הביטחון את המבנה והוא הוגדר כמבנה לשימור באחריות מפקדת בסיס מטכ"ל. ב־2016 ערך משרד פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים פרוגרמה לחידוש המבנה והשמשתו מחדש כמוזיאון וכמקום אירוח רשמי של בסיס הקריה ומשרד הביטחון. תכנון השימור והשחזור נעשה על ידי סולר אדריכלים. השחזור התבצע על סמך תמונות היסטוריות מתקופת בן־גוריון והמבנה שוחזר לתקופה זו ולתקופת וילהלם אברלה.
הבית עבר שיפוץ ושימור רחב, הוסרו תוספות בניה שנוספו לבית עם השנים על מנת להשיב את הבית לצורתו המקורית. כמו כן שוקמו תקרת הגג מעץ ואריחי הריצוף הצבעוניים שלא הוחלפו מאז בניית הבית. התריסים, הדלתות ומסגרות החלונות מעץ פורקו, תוקנו ונצבעו מחדש. מומחי שימור ונגרים שימרו ושיקמו את הרהיטים ההיסטוריים, בהם אח, שולחנות, כיסאות, ארונות ודלתות, במטרה שיהיו ראויים לתצוגה במוזיאון ולשימוש בחדר הישיבות ולא ינזקו. מערכת מיזוג האוויר הוסתרה ברהיטים, כדי שהשחזור יהיה נאמן למקור. ציורי הקיר והעיטורים שכוסו עם השנים בשכבות צבע נחשפו ושוחזרו על ידי משמרי ציורי קיר, ואמני שימור שיפצו את הקשתות והקימורים שבבית. גם המנורות, השטיחים והווילונות המקוריים עברו שחזור. כחלק מפרויקט השחזור הוחזרו למבנה פריטים היסטוריים שהיו בו, בהם כורסתו של בן־גוריון וחפצים, תמונות, ספרים ומכתבים שלו. במהלך השיפוץ נמצאו בעליית הגג משקופים בעלי חותמות של מפעל הפרזול וייצור הפלדה "וגנר" משנת 1890.
החצר שסביב הבית וגן השושנים שמאחוריו שוחזרו אף הם. העצים הוותיקים שומרו וחלק מהצמחייה שנוספה עם השנים הוסרה, במקומה נשתלו צמחים ועצים ארץ ישראלים הדומים לאלו שהיו שם בתקופת קום המדינה. כדי לשמור על מבנה הגן ההיסטורי הוחזרו לשם פרטי נוף ואלמנטים מאותה התקופה, והגדרות והרחבות העתיקות שומרו ושוחזרו למצבן המקורי. בגן נמצאת גם בריכת נוי קטנה, כפי שהייתה בימי בן־גוריון.
כחלק מהפיכת הבית למוזיאון נוספו בחדרים ובמעברים מסגרות ומסכים המציגים איורים ותמונות היסטוריות בליווי הסברים וכן משמשים לתצוגות מתחלפות. בקומה השנייה מוצגות תמונות אחד עשר ראשי הממשלה שהשתמשו בבית כלשכה. בחדר הישיבות בקומה השנייה ששימש בעבר לישיבות ממשלה וקבינט מוקרנים אירועים חשובים והיסטוריים שהתרחשו שם על גבי מסכים. חדר אחד בקומה הראשונה הוקצה לאירוח פגישות של הרמטכ"ל ובכירי מערכת הביטחון, והריהוט בו לא שוחזר.
בחודש ספטמבר 2018 הסתיימו העבודות על ידי חברת קן-התור הנדסה ובניין בע"מ. פרויקט השימור נעשה לרגל חגיגות השבעים למדינת ישראל ביוזמת הרמטכ"ל גדי איזנקוט בתמיכת מנכ"ל משרד הביטחון אודי אדם, ואגף ההנדסה והבינוי במשרד הביטחון. לקראת ראש השנה תשע"ט[דרוש מקור] וראש השנה תש"פ התכנס פורום מטכ"ל יחד עם ראש הממשלה ושר הביטחון להרמת כוסית במשרד המשוחזר.
מאז השחזור נערכים בבית, בחצר ובגן השושנים טקסים ואירועים של המטה הכללי, והבית משמש כמוזיאון ומקבל אורחים חשובים. עקב מיקום הבית במחנה רבין, בסיס צבאי של צה"ל, אזרחים לא יכולים לבקר בו באופן חופשי וזקוקים לאישור ביקור מיוחד שניתן מדי פעם.
במאי 2019 הועבר רכב השרד לינקולן של ראש הממשלה דוד בן־גוריון תוצרת פורד 1959 שמספרו 101 ממוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל אל הכניסה לבית.
בשנת 2019 שודרג חדר הדיונים והישיבות והותקנו בו תשתיות תקשוב מסווגות כדי לאפשר לדון בו בנושאים מסווגים. באותה שנה טקסי הענקת דרגות בנוכחות הרמטכ"ל עברו להתקיים בחדר הדיונים. בעקבות מגפת הקורונה טקסים רבים עברו להתקיים מחוץ לבית, בחצר ובגן השושנים.
בכניסה נמצא משרד אלוף בהמתנה[דרושה הבהרה].
בתרבות

הסרט "גולדה" עוסק בראש ממשלת ישראל גולדה מאיר במלחמת יום הכיפורים. הסרט מציג בין היתר, את דיוני ועדת השרים לענייני ביטחון (הקבינט) שהתנהלו בלשכת ראש הממשלה. עבור הצילומים שחזרה ההפקה בבית ספר נטוש בלונדון את חדר הישיבות הגדול שבקומה השנייה.
גלריה

גן השושנים והצד האחורי של המבנה המשוחזר
התקרות המקומרות, התאורה והדלתות לאחר השחזור
הצד האחורי של המבנה המשוחזר והיציאה אל גן השושנים
הבית לאחר השחזור
הכניסה אל הבית המשוחזר
מסכים המציגים תמונות של בן־גוריון, סמוך לתקרה שכבת צבע היסטורי שנחשפה
טקס החלפת ראש להק אוויר, גן השושנים, יולי 2020 (בזמן מגפת הקורונה)
רכב השרד של ראש הממשלה דוד בן־גוריון תוצרת פורד 1959 המוצג בכניסה למבנה
סרטון על הבית המשוחזר
ביאורים

↑  לפי אחד המקורות, פאול היה אחיו
↑  גם הנריך אברלה היה "מוכתר שרונה" ובעל הפירמה "פאול אברלה", ייתכן שמדובר בווילהלם
↑  לעיתים נכתב בעיתונות שהתובע היה בן אחר למשפחה אברלה: פאול אברלה או יוליוס אברלה
↑  לא מדובר בבית גאורג וינמן שלימים היה לארכיון איכילוב
1 2  בית קרל וילנד, לימים לשכת שר החוץ. הבית נהרס ונבנה במקום מגדל המילניום
↑  אביו של וילהלם, פאול נפטר ב־1922, לפני בניית הבית ב־1930, והעסקים של וילהלם היו שייכים לעסק "פאול אברלה". בחלק מהמקרים ייתכן שהבית שויך לבן, פאול־תיאודור
↑  ההחלטה התקבלה באותו היום במרתף הכנסת
רצח סטולרו-יכמן-צ'צ'קס

הבניין בו נרצח משה סטולרו
רצח סְטוֹלֶרוֹ-יַכמַן-צַ'צ'קֶס הייתה פרשת רציחות שעוררה הד רב בישראל של שנות ה-60 ולא פוענחה מעולם.
הפרשה

בין החודשים נובמבר 1962 ליולי 1963 אירעו בישראל שלושה מקרי רצח שלא פוענחו על ידי משטרת ישראל. לא היה קשר כלשהו בין שלושת הנרצחים, אולם נסיבות הרצח היו דומות, ונולדה סברה בציבור כי המדובר בסדרת רציחות.
הפרשה > קורבנות הרצח

הקורבן הראשון היה משה סטולרו, גיבן בן 32, בעל חנות לכלי בית, ספרים ועיתונים ברחוב דרך נגבה פינת רחוב החי"ל ברמת גן. סטולרו התגורר עם הוריו בדירה בקומה אחרת של הבניין שבו נמצאה החנות. ב־15 בנובמבר 1962 בסמוך לשעה 7 בערב, כשנעל סטולרו את חנותו והיה בדרכו לעלות לדירתו בכניסה לבנין מצד רחוב החי"ל הוא נורה בחדר המדרגות בשלוש יריות מתת-מקלע עוזי ונהרג. הרוצח נמלט ולא נתפס.
הקורבן השני היה ד"ר זיגפריד יכמן, רופא ישראלי שעבד עבור שגרירות ארצות הברית. ב-2 באפריל 1963, בסמוך לשעה 10:30 בערב, חזרו הרופא ואשתו מקונצרט לביתם במרכז תל אביב. בכניסה לבית נורה ד"ר יכמן מירייה בודדת בתת-מקלע עוזי ונפטר מפצעיו. הרוצח נמלט מן המקום.
הקורבן השלישי הייתה אישה בשם דבורה צ'צ'קס. בשעת לפנות בוקר 17 ביולי 1963, חדר אלמוני לבית ליד הפרדסים שבפאתי כפר סבא שבו גרה צ'צ'קס עם משפחתה וירה מספר כדורים מתת-מקלע עוזי באישה ובבעלה בשנתם. האישה נהרגה, בעלה פישל נפצע קשה, והרוצח נמלט ממקום המעשה.
הפרשה > תגובת הציבור לרציחות

העובדות כי שלוש הרציחות היו ללא מניע נראה לעין, כי שלושתן בוצעו בתת-מקלע עוזי, כי בשלושתן הרוצח נמלט ובשלושתן לא נמצא קצה חוט לפענוח, עוררו היסטריה בתקשורת ובציבור.
כאשר נתברר כי דבורה צ'צ'קס ביקרה בשנת 1960 את אמה החולה בברית המועצות (ביקור נדיר באותה תקופה), וכי ד"ר יכמן נתן שירותים לשגרירות ארצות הברית, החלו ספקולציות הקושרות את שלושת המקרים לענייני ריגול (יוצא הדופן היה סטולרו, שלא היה לו כל קשר "זר"). לסברה כי הרציחות היו קשורות לריגול או לעניינים חשאיים לא הובא כל ביסוס מעולם.
הפרשה > האשמת לוי נויפלד

בה בעת יצא מביתו סטודנט לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים בשם לוי נויפלד ונעלם מבלי להותיר עקבות. הסטודנט בן התשע עשרה, שכפעוט ניצל מהשואה עם אחיו יהודה והיה תלמיד מצטיין, סבל ממצוקות נפשיות והיה בטיפול נפשי. חוקרי המשטרה העלו סברה כי הסטודנט הנעלם הוא הרוצח בשלושת המקרים ופתחו במצוד אחריו שנקרא "מבצע שדה" (פירוש שם המשפחה נויפלד ביידיש הוא "שדה חדש"). המבצע היה רחב היקף והשתתפו בו כאלף שוטרים. העיתונות קיבלה סברה זו וראתה בנויפלד את הרוצח, כאילו הועמד לדין והורשע. המשוררת זלדה יצאה להגנתו עוד טרם נוקה מהחשדות נגדו, ובפעם היחידה בחייה שלחה מכתב ל"הארץ", שבו כתבה: "איני מכירה את האיש הזה ומעולם לא ראיתי את פניו, אולם משהו מזכיר לי את ההוללות האפלה של משפט לינץ'. בטרם שפט השופט, העיד העד, החליטו כולם כי לוי נויפלד רצח אישה, רופא ונכה. והרי ספק אם שפך האיש טיפת דם אחת".
ב־3 במאי 1964 מצאו ילדים מטיילים את שרידי גופתו של לוי נויפלד בחורבה בשכונת עין כרם שבירושלים, ולידה מכתב התאבדות ובקבוק רעל. התברר כי הסטודנט, שסבל ממצוקות נפש, שם קץ לחייו. לפי ממצאי הבדיקה הפתולוגית נקבע כי מותו של נויפלד קדם לשתי הרציחות האחרונות מתוך השלוש. בעקבות המקרה כתבה זלדה על נויפלד את השיר "בחיק העשבים בכה", שכהקדמה לו ציטטה מ"הארץ" כי "מן המכתבים שנמצאו במזוודה שהייתה מונחת ליד הגופה הסיקה המשטרה שנויפלד התאבד. בכך הגיע לסיומו אחד המצודים הנרחבים ביותר שמשטרת ישראל ערכה אי־פעם" (1/6/64); "המשטרה מסירה כל חשד מלוי נויפלד" (11/6/64). נויפלד נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הפרשה > התעלומה

במשך למעלה מארבעה עשורים שחלפו מאז לא נתגלתה כל ראיה חדשה או קצה חוט שיוביל לפענוח, והתעלומה נשארה בעינה. בריאיון למקומון "ידיעות תל אביב" באוקטובר 2012 חשף אברהם צ'צ'קס, בנה של דבורה, את העובדה שכאשר הוריו חיו בברית המועצות, אביו פישל פעל באחד מארגוני הבריחה משם. הוא המשיך לעבוד עבור המודיעין הישראלי גם לאחר עלייתם ארצה. דבורה ביקרה בברית המועצות זמן קצר לפני הרצח, ולדברי אברהם ככל הנראה הק.ג.ב עלה על עקבותיהם. לפי גרסה זו המתנקש היה אמור להרוג את פישל צ'צ'קס. צ'צ'קס סיפר בראיון שלפני גיוסו שוחח עם דוד בן-גוריון על הנושא. הוא אמר לו שהמתנקש הרוסי כבר עזב את הארץ. בראיון שקיים העיתונאי אפרים גנור עם ראש השב"כ איסר הראל על הפרשה, הוא אמר שבאותן שנים היו סוכני קג"ב בארץ, אך לא ייתכן שסוכן נכנס לארץ וביצע התנקשויות עבור שולחיו בלי שהשב"כ או המוסד עלו על עקבותיו.
בתרבות

"אל תירו בנשיא" (1980) - סיפרו הראשון של אמנון דנקנר, משלב בעלילת הריגול מקרה רצח דומה למקרה הרצח של דבורה צ'צ'קס.[דרוש מקור]
"המפצחות" - פודקאסט עלילתי-בלשי עוסק בפרשת רצח בדיונית בהשראת רצח סטורלו-יכמן-צ'צ'קס. שמות הקורבנות שונו אך פרטים רבים נשארו כמעט זהים.
לקריאה נוספת

אלי הוד (עורך), ספר אירועים, כרך א, ירושלים: משטרת ישראל – אגף כוח אדם – יחידת היסטוריה, 1999. (נדפס שוב: "אניגמה: רצח מהעבר", מראות המשטרה: ביטאון משטרת-ישראל, 176 (מרץ–אפריל 2000), עמ' 32–33)
נתן דונביץ, נאשמים: דרמות מבית המשפט, תל אביב: זמורה-ביתן, 2000.
הערות שוליים

↑  ראו למשל: כוח משטרתי גדול יחפש את לוי נויפלד, מעריב, 19 באוגוסט 1963; החל "מבצע שדה" לחיפוש אחר לוי נויפלד: מאות שוטרים משתתפים בסריקות, מעריב, 21 באוגוסט 1963; משה ויניצקי, מצור על עיר הקיט – במצוד על נויפלד: שוטרים ומטוסים סרקו את נהריה, מעריב, 30 באוגוסט 1963; מחפשים את נויפלד בגליל, מעריב, 1 בספטמבר 1963; נמשך המצוד על לוי נויפלד נראה באחרונה בישובי הגליל, דבר, 2 בספטמבר 1963; משה ויניצקי, האתגר: תפיסת לוי נויפלד: במבצע שאין לו תקדים מנסה המשטרה למצוא את הצעיר, שלדעתה מצוי בידו המפתח לתעלומת שלושה מקרי רצח, מעריב, 3 בספטמבר 1963; מצוד אחר אלמוני שנעלם ממערה בה השאיר תחמושת ומסיכה, מעריב, 13 בספטמבר 1963; המשטרה מנסה לפענח תעלומת "איש המערה": נתברר כי לוי נויפלד עבד בביה"ח, לידו נרצח חולה־הנפש, מעריב, 15 בספטמבר 1963; "מבצע שדה" נסתיים: לוי נויפלד לא נמצא, מעריב, 22 בספטמבר 1963; יימשכו המאמצים לאיתור נויפלד, דבר, 23 בספטמבר 1963; לבנון וסוריה השיבו: לוי נויפלד אינו אצלנו, מעריב, 26 בספטמבר 1963; פרשת החיפושים, מעריב, 1 ביוני 1964.
↑  דליה קרפל, ודמי הדחוס משחיר, באתר הארץ, 23 במאי 2007; דברי המשוררת: "מעט מאוד אנשים יכולים לעמוד בגיהנום של זהב", ראיון אינטימי עם המשוררת זלדה, ynet,‏ 22 בספטמבר 2008 (קטעים נבחרים מראיון של מנחם מיכלסון עם זלדה ב"ידיעות אחרונות" בשנת 1981).
↑  השיר פורסם לאחר מכן בספר שיריה הכרמל האי-נראה.
↑  וראו (בעילום שם), ‏לוי נויפלד ז"ל, משטרת ישראל והמשוררת זלדה, "חדשות בן עזר" 219, 19 בפברואר 2007.
↑  ידיעות תל אביב 19/12/2012
↑  אפרים גנור, ‏רצח מן העבר: חזרה ל-3 מקרי הרצח שהסעירו את המדינה בשנות ה-60, באתר מעריב אונליין, 29 ביוני 2016
↑  "אנחנו סוחבות טעות בת 60 שנה": בחזרה לפרשת הרצח המשולש, באתר ynet, 11 באפריל 2024
ג'וזפה אוטולנגי

| --- | --- |

 לידה:  26 בדצמבר 1838 סביונטה, איטליה 
 פטירה:  2 בנובמבר 1904 (בגיל 65) טורינו, איטליה 
 מדינה:  ממלכת איטליה 
 השכלה:  אוניברסיטת טורינו 
 השתייכות:  הצבא הסרדיני המלכותי 
 דרגה:  גנרל 
 פעולות ומבצעים
 מלחמת אוסטריה-סרדיניה 
 
ג'וּזֶפֶּה אוֹטוֹלֶנְגִי (באיטלקית: Giuseppe Ottolenghi;‏ 26 בדצמבר 1838, סביונטה, לומברדיה – 2 בנובמבר 1904, טורינו) היה איש צבא ופוליטיקאי יהודי-איטלקי, כיהן כסנאטור ושר המלחמה בממשלתו של ג'וזפה צנארדלי.
קורות חיים

אוטולנגי נולד לאהרון וג'נטילה-אסתר, בן למשפחה יהודית בת 8 ילדים בפיימונטה שמוצאה הקדום בגרמניה בעיירה אטלינגן (אנ'). נישא ב-1877 לאליסה.
אוטולנגי התחנך באקדמיה הצבאית ולאחר מכן השתתף במלחמת העצמאות האיטלקית השנייה ב-1859, וזכה במהלכה למספר עיטורים. לאחריה, היה ליהודי הראשון שהוכנס למטה הכללי. במלחמת צרפת–פרוסיה שימש כנספח הצבאי האיטלקי בצרפת. עם סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית מונה כחבר הוועדה הבינלאומית לקביעת הגבולות בין האימפריה העות'מאנית למונטנגרו. בשנת 1895 התמנה לגנרל ומפקד דיוויזיה. בשנת 1902 מונה כמפקד הארמייה ה-4. באותה שנה התמנה לסנאטור ולשר המלחמה.
בשנת 1907 יצא לאור ספרו "Il Rapporto Di Neutralita"‏.
הערות שוליים

↑  לפי בית התפוצות, מוצא המשפחה בעיירה אטלינגן שבבאדן-וירטמברג, גרמניה., באתר "אנו – מוזיאון העם היהודי"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506218105171  ICCU: CUBV040880  VIAF: 308276306   WorldCat (עם VIAF): 308276306 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יוליוס אופרט

יוליוס אופרט
יוליוס (ז'ול) אוֹפֶּרט (Julius (Jules) Oppert;‏ 9 ביולי 1825 – 19 באוגוסט 1905) היה מזרחן, בלשן ואשורולוג יהודי גרמני-צרפתי.
קורות חיים

אופרט נולד כיוליוס סמואל אופרט בהמבורג למשפחה בת 12 אחים, בהם ארנסט אופרט וגוסטב סלומון אופרט. בהמבורג רכש השכלה בסיסית בבית ספר על-יסודי והצטיין במתמטיקה. לאחר שהשלים לימודי משפטים בבית הספר למדעים בהיידלברג, ולימודי בלשנות באוניברסיטת בון ובברלין, הוענק לו תואר דוקטור באוניברסיטת קיל בשנת 1847. משלא הוצעה לו משרה באוניברסיטה גרמנית, הוא פנה לפריז, שם התמנה למורה לגרמנית בלאוול (1848) ובריימס (1850). את שעות הפנאי שלו הקדיש ללימודי מזרחנות, והוביל התקדמות גדולה בתחום זה בגרמניה.
בשנת 1851 הצטרף למשלחת ארכאולוגים צרפתים לחקר אזור מדי ומסופוטמיה (ארם נהריים), בראשות המזרחן פילז'נס פְרֶנֶל (Fulgence Fresnel). בשובו ממסעו בשנת 1884 הוענקה לו אזרחות צרפתית כאות הוקרה על תפקידו, ואופרט הקדיש את זמנו לניתוח הממצאים, תוך שימת לב מיוחדת לכתבי היתדות שנאספו. בשנים 1859–63 פרסם דו"ח על ממצאי המסע, בשני חלקים: "משלחת מדעית במסופוטמיה" (Expédition scientifique en Mésopotamie) ו"פענוח של רשומות כתב יתדות" (Déchiffrement des inscriptions cunéiformes).
בשנת 1854 פרסם את ספרו Écriture Anarienne, ובו הוביל את התאוריה שהשפה המדוברת המקורית באשור הייתה טוראנית (שפה קרובה לטורקית ולמונגולית), ולא השפה הארית (הודו-איראנית) או השמית, ושדוברי השפה היו אלו שהמציאו את שיטת הכתיבה בכתב יתדות. בשנת 1855 נשלח על ידי הממשלה הצרפתית למוזיאון הבריטי לחקור את השפה האשורית. ב-1856 שב לצרפת, ועוטר באות לגיון הכבוד. כמו כן הוענק לו פרס כספי בסך 20,000 פרנק מהממשלה הצרפתית.
במהלך שנת 1856 הוציא לאור את "תולדות האשורים והבבלים" (Chronologie des Assyriens et des Babyloni), ובמהלך 1857 כיהן כפרופסור לסנסקריט ולבלשנות השוואתית בבית הספר ללשונות שהיה מקושר לספרייה הלאומית של צרפת. בהיותו בתפקיד זה חיבר את "דקדוק לשון סנסקריט" (Grammaire Sanscrite), אולם עיקר תשומת לבו הופנתה לאשורית ולנושאים קרובים אליה.
בשנים שבאו לאחר מכן עסק באשורולוגיה באופן מיוחד. בשנת 1865 פרסם חיבור על ההיסטוריה של אשור וכשדים (Histoire des Empires de Chaldée et d'Assyrie), בהקשר של הגילויים הארכאולוגיים החדשים. ספר הדקדוק האשורי שלו פורסם בשנת 1868. ב-1869 מונה למורה ללשון האשורית בקולז' דה פראנס, ולבסוף ב-1874 נעשה שם לפרופסור לאשורית ולארכאולוגיה ועמד בראש הקתדרה לאשורית.
אופרט נותר מחבר פורה גם בשנות חייו המתקדמים, ועד שנת 1902 הפיק לא פחות מ-427 כותרים/מאמרים,
 רובם בצרפתית, ומיעוטם בגרמנית ואנגלית. בשנות השבעים והשמונים לחייו עסק בעיקר במחקרים מקראיים. על פי מחקריו השונים פירש וביאר נושאים רבים במקרא שנגעו להיסטוריה של עם ישראל ויהודה בימי מלכי אשור ובבל, וכן חקר את מגילת אסתר, ספר יהודית, ואת שלמה. הוא התעניין במשך כל חייו בהיסטוריה יהודית, והיה חבר מערכת חרוץ ב"כתב העת למדעי היהדות" (Revue des Études Juives). בנוסף שימש משנת 1876 כחבר מן המניין בכל ישראל חברים (לפרקים אף כיהן כסגן נשיא), וכן בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת. אופרט נפטר בפריז בשנת 1905.
הערות שוליים

↑  (בגרמנית) Biographisches jahrbuch und Deutscher nekrolog unter ständiger mitwirkung von Guido Adler, F. von Bezold, Alois Brandl Volumes 10-11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266135805171  PLWABN: 9810547066605606  BIBSYS: 1028522  BNE: XX1385699  BnF: cb13492740s (data)  GND: 117139092  ICCU: SBLV202437  ISNI: 0000 0001 0861 665X  LCCN: nb2009028733  Léonore: 281056  NKC: jo20231196208  NLG: 164276  NTA: 068762925  SNAC: w6df9qr0  SUDOC: 050276735  VcBA: 495/216757  VIAF: 165060   WorldCat (עם VIAF): 165060
Xcode

| --- | --- |

 מפתח:  אפל
 גרסה אחרונה:  16.1 (28 באוקטובר 2024) 
 גרסת בטא:  12.0 בטא 6 (12A8189n)  ב־25 באוגוסט 2020 (לפני 4  שנים ו־3  חודשים)
 מערכת הפעלה:  macOS
 סוג רישיון:  קוד סגור
 קטגוריה:  סביבת פיתוח משולבת
 Xcode
 
Xcode היא סביבת פיתוח משולבת (IDE) של חברת אפל למערכות MacOS ו-iOS. הגרסה הראשונה של התוכנה, 1.0, הושקה בשנת 2003. הגרסה היציבה הנוכחית היא 12.1 (גרסת בטא נוכחית - 12.2)
ערכת פיתוח של אפל למכשירי האייפון, אייפוד טאצ', אייפד, אייפד מיני, מקינטוש והשעון של אפל (Apple Watch). התוכנה ניתנת להורדה בחינם מחנות האפליקציות של Apple. המערכת תומכת במגוון שפות תכנות, כאשר העיקריות שבהן הן Objective-C, ‏C, C++, וסוויפט (Swift).