stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיירת עגלות
ההגירה למערב ארצות הברית

כמעט כל השבילים מערבה התחילו באינדפנדנס במיזורי, השער למערב ארצות הברית.
ככל הנראה דרך שיירת העגלות הידועה ביותר הייתה שביל אורגון שהשתרע לאורך של מעל ל-3,000 קילומטרים. דרכים אחרות כללו את שביל סנטה פה, שביל צ'יסהולם, שביל קליפורניה (שהתפצל משביל אורגון דרומה), שביל המורמונים והשביל הספרדי הישן.
אף שהמונח "שיירת עגלות" מרמז על שורה של עגלות המסודרות בטור, בפועל, במצבים שפני השטח אפשרו זאת היו העגלות מתפזרות ונוסעות בקו אחד על מנת לצמצם את כמות האבק שעף על העגלות האחרות.
במקור החלה התנועה מערבה בקבוצות קטנות, אבל נוסעים בעלי ממון בשיירות שכללו מאה עגלות ויותר יכלו לשכור "מנהל שיירות" (wagon master או trail master), אדם מנוסה בהובלת שיירות, המכיר את המסלול ומטפל בתקלות תוך כדי המסע, וסייסים שיטפלו בסוסים.
מהגרים בדרך היבשה גילו שקל היה יותר לנהל קבוצות קטנות שבין עשרים לארבעים עגלות מאשר קבוצות גדולות יותר, בייחוד אם לא ניהל אותן מנהל שיירות מקצועי. שיירות רבות נוהלו על פי העקרונות הדמוקרטיים, קבעו כללים ובחרו מי יעמוד בראשם (captain). במציאות הייתה למנהל הנבחר סמכות מוגבלת. תפקידו היה מוגבל לזירוז של כל המשתתפים להתחיל לנוע בבוקר ולבחור מתי והיכן לחנות בלילה.
החברות בשיירת העגלות הייתה בדרך כלל נזילה ועגלות הצטרפו או נטשו לעיתים קרובות שיירות בהתאם לצרכים ולרצונות של בעליהם. תאונה או מחלה לדוגמה היו עלולים לאלץ בעל עגלה להישאר מאחור ולחכות לשיירה הבאה, או שמהגר היה עשוי להאיץ את העגלה במטרה להצטרף לשיירה קדומנית לאחר מריבה. חלקם נטשו את השיירה בדרך על מנת להתיישב בטריטוריית קולורדו או טריטוריות אחרות לאורך הדרך.
אחד מכל עשרה שהתחיל את המסע מת לאורך הדרך, בשל מחלות (בעיקר כולרה) או תאונות (טביעה, תקיפה של בעלי חיים, תאונות הקשורות לנשק החם וכו'). ההערכה היא שבמשך 25 שנים מתו בדרכים כ-65,000 מהמהגרים.
בלילות היו העגלות מסודרות במעגל או בריבוע (מצודת קרונות (wagon fort) או לאגר (laager) בטרמינולוגיה של דרום אפריקה) במטרה ליצור מגן מרוחות או מזג אוויר ולכלוא את חיות המשק של המהגרים במרכז כדי למנוע שיברחו או יגנבו על ידי אינדיאנים. אף שאינדיאנים היו עלולים לנסות לגנוב סוסים בחסות החשכה, הם תקפו שיירות רק לעיתים רחוקות. בין התקריות הידועות, ההתקפה של שיירת וורד (Ward Train) שבה הרגו אינדיאנים בני שבט השושוני 19 מהגרים, וטבח מאונטיין מדוז שבו רצחו מורמונים המחופשים לאינדיאנים ואינדיאנים בני שבט הפאיוט 120 מהגרים. בניגוד לאמונה הפופולרית שמקורה בצפייה בסרטי המערבונים, רק לעיתים רחוקות יצרו העגלות מעגל הגנתי תוך כדי המסע.
שיירות משא

כאשר המלחמות התחילו להיות מבוססות על אבק שרפה היה ברור שהצבא אינו יכול יותר להסתמך על חיפוש מזון בסביבתו הקרובה, ונדרשה אספקה סדירה של תחמושת. במאה ה-18 התפתחו אגפי האספקה והתחמושת על מנת לרכז את משלוחי האספקה. המשלוחים לבשו צורה בדמות "שיירת משא", קבוצה גדולה של עגלות שנסעו בעורף הצבא.
ראו גם

הטרק הגדול
לקריאה נוספת

Stewart, George R. The California Trail: An Epic With Many Heroes. New York: McGraw-Hill, 1962.
Unruh, John D., Jr. The Plains Across: The Overland Emigrants and the Trans-Mississippi West, 1840-60. Urbana: University of Illinois Press, 1993.
Van der Loeff, A. Rutgers. Children on the Oregon Trail
הערות שוליים

↑  Brown, Dee Alexander, and Martin Ferdinand Schmitt, The American West New York: Scribner, 1994. Print.
1 2 3  Life and Death on the Oregon Trail, "Provisions for births and lethal circumstances"
↑  Gregory, Leland (15 יוני 2009). "Stupid History: Tales of Stupidity, Strangeness, and Mythconceptions Through the Ages". Andrews McMeel Publishing. p. 209. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NARA: 10662714 
שחזור שיירת עגלות ביום החלוצים ביוטה 1912
שיירת משא, איור מ-1876
שמעון יפתח

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 במרץ 1922 צפת, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  דצמבר 2012  (בגיל 90)
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   ההגנה  צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 24 מפקד חטיבה 10 ראש מחלקת אמצעי לחימה במטכ"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות
 תפקידים אזרחיים
 מנהל המרכז למחקר גרעיני שורק ראש המחלקה להנדסה גרעינית בטכניון
 
שמעון יפתח (18 במרץ 1922 – דצמבר 2012) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה ומדען גרעין שכיהן כמנהל המרכז למחקר גרעיני שורק וראש המחלקה להנדסה גרעינית בטכניון.
ביוגרפיה

יפתח נולד בצפת דור עשירי ביישוב. במאורעות תרפ"ט עבר עם משפחתו לחיפה. הוא למד בבית הספר הריאלי. באמצע שנות הארבעים החל ללמוד הנדסת חשמל בטכניון. את לימודיו סיים לאחר מלחמת העצמאות.
ב-1942 הצטרף למנגנון הקבע של ארגון ההגנה ושימש קצין חבלה. השתתף בפיצוץ תחנות הרדאר ובליל וינגייט. במלחמת העצמאות פיקד על גדוד החי"ש 24 בחטיבת כרמלי. אחרי המלחמה פיקד על חטיבה 10.
ב-1951 יצא ללימודים בצרפת וקיבל תואר דוקטור לפיזיקה מהסורבון. בשובו המשיך בשירות הקבע כקצין בדרגת אלוף-משנה ושימש ראש מחלקת אמצעי לחימה והמנהל המדעי של הוועדה לאנרגיה אטומית. בסוף שנות החמישים יצא לארצות הברית שם למד בבית הספר לפיזיקה גרעינית באוניברסיטת פנסילבניה, הוא השתלם במעבדות הלאומיות ועבד בוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
הוא שימש יועץ מדעי לשר המדע והיה הנשיא הראשון של האגודה הישראלית למדעי הגרעין. כיהן כראש המחלקה להנדסה גרעינית בטכניון, ראש המחלקה לפיזיקה של כורים בוועדה לאנרגיה אטומית ויושב ראש הוועדה לכורים גרעיניים. בין השנים 1963–1968 כיהן כמנהל המרכז למחקר גרעיני שורק והמנהל המדעי של הוועדה לאנרגיה אטומית.
בספרו "הנדסת כורים גרעיניים" פירט יפתח תוכנית מקיפה להקמת 16 כורי כוח גרעיניים להפקת חשמל בישראל בהספק כולל של 16 ג'יגה-ואט בין השנים 1982–2000. בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים הציע להקים מרכז גרעיני משותף לישראל ולמצרים בסיני ולעשות שימוש באנרגיה הגרעינית להתפלת מים.
מספריו

על המלחמה מאת קרל פון קלאוזביץ (תרגום), הוצאת מערכות
יסודות בפיזיקה עיונית (הקדמה מאת לואי דה ברויי)
חתכי פעולה לכורים גרעינים
טילים ונשק אטומי מהפכת אמצעי הלחימה בזמננו, הוצאת מערכות
העידן הגרעיני במזרח התיכון, ספרית אפקים, 1976
טילים ורקטות בלוחמה המודרנית, הוצאת מערכות, 1979
הטכנולוגיה הגרעינית בעולם ובישראל, הוצאת מסדה
כורים גרעיניים, הוצאת הוועדה לאנרגיה אטומית, 1980
מדיניות גרעינית: סימני שאלה גרעיניים על סף שנות השמונים, הוצאת הוועדה לאנרגיה אטומית, 1977
תותית: ספיישל חלום מתוק

| --- | --- |

כרזת הסרט באנגלית
 מבוסס על:  "תותית" של הזיכיון "אמריקן גריטינגס"
 בימוי:  קרן היידן 
 הופק בידי:  20th Century Studios Home Entertainment 
 תסריט:  קרטר קרוקר
 מדבבים:  שרה היינקה, רחל וורה, סמנתה טריבה, דייאר ברפילד, מרי וולטמן, אנה ג'ורדן, נילס האלאנד, קורק ראמר, ברידג'ט רובינס, גריר מקאין, ג'ון מיכאל לי, קים ג'ובנול קרלסון
 מדבבים בעברית:  אריאל שמיר, אור אלטמן, שירה נאור, ספיר דרמון, צילי ינקו, אסתר אתי קסטרו, רונה בקרמן, הדר שחף-מעיין, עדי רז
 מוזיקה:  אנדרו סטריט, ג'ודי רוטמן
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  DIC Entertainment, אמריקן גריטינגס 
 חברה מפיצה:  Kidtoon Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, direct-to-video 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 7 באוקטובר 2006  ישראל 12 בספטמבר 2007
 משך הקרנה:  75 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן: עברית)
 סוגה:  סרט ילדים, סרט מוזיקלי
 דף הסרט ב־IMDb
 
תותית: ספיישל חלום מתוק (באנגלית: Strawberry Shortcake: The Sweet Dreams Movie) הוא סרט אנימציה אמריקאי לילדים שמבוסס על סדרת הטלוויזיה "תותית" של הזיכיון "אמריקן גריטינגס" ששודרה החל משנת 2003. הסרט בוים על ידי קרן היידן ונכתב על ידי קרטר קרוקר.
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית ב-7 באוקטובר 2006. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית ב-12 בספטמבר 2007 בערוץ הופ!. אורך הסרט הוא כ-75 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, בהן עברית).
תקציר העלילה

לאחר מסיבת הפיג'מות של תותית וחברותיה, הבנות יוצאות אל ארץ החלומות, שם הן מנסות לעצור את מר חשק ואחותו ענבית שרוצים להפוך את ארץ תות למפעל עוגיות.
הדמויות והמדבבים

במאי הדיבוב בעברית היה עדי רז, ומפיקי הדיבוב היו ענבר שטגר עזרא וגבי גולדמן.
| שם הדמות | מדבב/ת באנגלית | מדבב/ת בעברית |
| --- | --- | --- |
| תותית | שרה היינקה | אריאל שמיר |
| תפוזית | דייאר ברפילד | אור אלטמן |
| עוגית | רחל וורה | שירה נאור |
| פיצפוצית | סמנתה טריבה | ספיר דרמון |
| תלתלית | גריר מקאין | צילי ינקו |
| לימונית | מרי וולטמן | אסתר אתי קסטרו |
| פודינג | אנה ג'ורדן | רונה בקרמן |
| לילה | קים ג'ובנול קרלסון | הדר שחף-מעיין |
| ענבית | ברידג'ט רובינס | הדר שחף-מעיין |
| איש החול | ג'ון מיכאל לי | עדי רז |
| מר חשק | קורק ראמר | עדי רז |
| דמויות שונות |  | עדי רז |
| דמויות שונות |  | רונה בקרמן |
הערות שוליים

↑  רותה קופפר, עשרה דברים לראות הערב ובחג, באתר וואלה!, 11 בספטמבר 2007
שינקן (חרב)

חרב שינקן
שִׁינְקֶן (מיפנית: 真剣, "חרב אמיתית") היא חרב קטאנה יפנית שחושלה בעידן המודרני, המיועדת בדרך כלל לאימוני איאיידו מתקדמים ולאימוני טאמשיגירי (tameshigiri – אימוני חיתוך).
בניגוד לאיאייטו (חרב מתכת רגילה ללימוד איאיידו), לשינקן להב חד והיא מחושלת בידי אחד מכ-250 נפחי החרבות הפעילים והרשומים באיגוד נפחי החרבות היפני, ומספר חובבנים הפועלים מחוץ לאיגוד. נפחים אלו מוגבלים על-פי החוק היפני לחשל לא יותר מ-24 חרבות בשנה. בשל הגבלה זו, יחד עם הכישורים הייחודיים והעבודה הרבה הדרושה לחישול החרב, השינקן יקרה – מחירה התחלתי עומד על כ-10,000$, וחרבות המחושלות על ידי מוקאנסה (Mukansa) או נינגן קוקוהו (Ningen Kokuho) – נפחי החרבות הטובים ביפן – עולות הרבה יותר.
שלמה גפשטיין

| --- | --- |

 לידה:  2 במאי 1882 אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 בספטמבר 1961 (בגיל 79) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  Соломон Клементьевич Гепштейн 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 תקופת הפעילות:  1912–1950 (כ־38 שנים)
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  בית גולדשטיין
 
שלמה (סולומון קלמנטיביץ') גֶפְּשטיין (ברוסית: Шломо (Соломон Клементьевич) Гепштейн;‏ 2 במאי 1882 – 13 בספטמבר 1961) היה אדריכל, עיתונאי וסופר, תכנן בתים רבים בתל אביב. היה נשיא מכון ז'בוטינסקי וידידו האישי, כן היה העורך הראשי של כתב העת היהודי בשפה הרוסית "ראזסווייט".
קורות חיים

גפשטיין נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה, בנם של יוכבד, בת ליצרן משקאות מחצי האי קרים, וקלמן עורך דין, מסימפרופול. כאשר היה בן כחצי שנה, חזרה המשפחה לגור בקרים, בה חלפו עליו נעוריו. עד בר המצווה שלו, קיבל חינוך יהודי, ב"חדר" וממורים פרטיים. לאחר מכן למד בבית ספר ריאלי ממשלתי באודסה, ובאקדמיה לאמנות ואדריכלות בבירה סנקט פטרבורג. בשנת 1912, הוסמך לאדריכל, ועבד במקצוע זה בפטרבורג. עוד בזמן לימודיו, החל לעסוק בכתיבה עיתונאית, ובטרם מלאו לו 17 שנים, כבר כתב בעיתון הרוסי "קרים", ובעיתונים ציוניים ברוסית.
התמחה בהוצאה לאור, ועם תום מהפכת אוקטובר, מונה כ"מנהל הוצאת ספרי החוקים, מטעם הקומיסריון למשפטים במוסקבה". באותם ימים אף נישא למרגלית, אחותם של יוליוס ברוצקוס ובוריס דב ברוצקוס.
קורות חיים > בארץ ישראל

כאדריכל התמחה בתכנון בתי דירות בתל אביב, תחום בו עסק עד לשנת 1950. הבניינים הרבים שתכנן בתל אביב בלטו הודות לאיכותם העיצובית. לבד מבתי מגורים תכנן את "המרכז המסחרי החדש" שהוקם בסמיכות לתחנה המרכזית הישנה וכן תכנן את בניין קולנוע אלנבי. בשלב מאוחר פרש מהמקצוע והתמסר לכתיבה. בשנת 1952 התאלמן מאשתו מרגלית. גפשטיין נפטר בתל אביב ב-1961, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
מבנים נבחרים בתכנונו

קולנוע אלנבי, תל אביב.
בית גולדשטיין, החזית הפונה לרחוב אידלסון.
בית בלילובסקי, בן יהודה 85 פינת גורדון 22.
בית חביב, רחוב שלמה המלך 31–33.
המרכז המסחרי החדש, ארבעה בלוקים של מסחר ברחובות הגליל והשרון.
כניסה לבניין מגורים ברחוב שלמה המלך
לקריאה נוספת

'גפשטיין, שלמה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 139. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  שלמה גפשטיין באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  נועם דביר, נדל"ן במקום נוסטלגיה: פרידה מאלנבי 58, באתר הארץ, 15 בפברואר 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309285005171  ISNI: 0000 0000 4945 0441  LCCN: nr96038095  NTA: 333246462  VIAF: 54049871   WorldCat (עם VIAF): 54049871
שלום חבשוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1934 (בן 90 בערך) צנעא, תימן 
 מדינה:  ישראל 
 
שלום חבשוש (נולד ב-1934) נמנה עם הפעילים הבולטים של ועדי העובדים בישראל ומילא שורה של תפקידים במשק ובמוסדות ציבור בישראל במשך כחמישה עשורים.
ביוגרפיה

שלום חבשוש, בנם הבכור של יוסף וזהרה, נולד ב-1934 בצנעא, בירת תימן. ב-1944 עלה עם הוריו ואחותו מרים לישראל. המשפחה עברה להתגורר בשכונת נחלת אחים, ולאחר מכן בשכונת שערי חסד בירושלים.

חבשוש סיים את לימודיו בבית ספר המקצועי עמל בירושלים, ונקרא להתגייס לשירות צבאי במסגרת התעשייה הצבאית ("תעש"). הוא החל לעבוד במפעל תעש בבית הכרם, מילא בו תפקידי ניהול ונבחר לכהן כיו"ר ועד העובדים המקומי.

ב-1969 קיבל את פרס העבודה לשנת תשכ"ט מטעם ההסתדרות. הפרס ניתן לו "על הכנסת שיפורים רבי ערך בשיטות הייצור, על חיסכון בשעות אדם מרובות, על פישוט תהליכי עבודה והגדלת התפוקה בייצור מוצרים חיוניים". חלק ניכר מדרכי פעולתו נותרו חסויים משיקולים ביטחוניים.

בשנות ה-70 החל לכהן כחבר במזכירות הארצית של עובדי תעש ובשלהי העשור התמנה ליו"ר המזכירות - יו"ר ארגון עובדי התעשייה הצבאית שמנתה כ-14,000 עובדים, תפקיד אותו מילא כ-13 שנים. במקביל, כיהן כחבר בוועדה המרכזת של ההסתדרות.

ב-1988, לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה התמודד בבחירות המקדימות, אך הוצב במקום לא ריאלי.
בשנות ה-90 פרש מתעש, והתמנה כראש האגף לביטחון סוציאלי של ההסתדרות - האגף הממונה על קרנות הפנסיה ההסתדרותיות ועל קופת החולים הכללית.

עם הקמת ההסתדרות החדשה, פרש חבשוש מההסתדרות והתמנה כמנכ"ל החברה למפעלי כלכלה ותרבות של עובדי המדינה - חברה ממשלתית שמעניקה שירותי רווחה לעובדי מדינה, בעלת מפעלי נופש וכן הייתה שותפה ב-50 אחוזים ממניות בנק יהב.

כיהן כנציג הציבור בבית הדין הארצי לעבודה תפקיד לו מונה בשנת 2000.
פעילות ציבורית

מגיל צעיר נמנה חבשוש עם הפעילים הבולטים של מפא"י וההסתדרות בירושלים. כנציג העובדים היה חבר במועצת פועלי ירושלים ואחד מראשי הסניף הירושלמי של מפלגת העבודה.

הוא כיהן כדירקטור במועצת המנהלים של חברת החשמל, היה חבר במועצת קופת חולים ויו"ר מחוז ירושלים של הקופה, וכן דירקטור בקרן הפנסיה לעצמאים – "יוזמה", של חברת "מגדל".

בין השנים 1973–1978, כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים, וחבר בוועדת הכספים העירונית.

ב-2016 כיהן כחבר במועצת הציבורית של תיאטרון בית ליסין בתל אביב.
התעשייה הצבאית

ב-1979 נבחר חבשוש לכהן כיו"ר מזכירות עובדי תעש והיה מנהיגם של כ-14,000 עובדי החברה במפעליה הפזורים בכל רחבי הארץ.

תקופת כהונתו כיו"ר הייתה מהסוערות ביותר שידעה התעשייה הצבאית. בתחילתה נחשבה תעש כקונצרן כלכלי רב עוצמה, ונמנתה עם המעסיקים הגדולים במשק הישראלי. כנציג העובדים הוביל חבשוש מהלכים שהיטיבו עם העובדים, ונחשבו חדשניים בתחילת שנות ה-80, וביניהם: מלגות חינוך, השתלמויות בקורסים מקצועיים, ירידי קניות, קייטנות וימי ספורט לעובדים ובני משפחותיהם.
חבשוש נודע כמנהיג עובדים פרגמטי שאינו מנצל לרעה את כוחו כמנהיג ארגון עובדים, מהגדולים במדינה, וידע לאזן בין דרישות העובדים אותם הנהיג לבין המציאות הכלכלית. אופיו השקט ויכולתו לנהל משא ומתן עם הנהלת התעש ועם שרי הביטחון (בתקופה בה הייתה התעשייה הצבאית יחידת סמך של משרד הביטחון) - סייעו לשקט התעשייתי אשר שרר בתעש במשך שנים, למרות קיצוצים הכרחיים.

הוא גם התמודד עם מציאות מורכבת - מאז התמסדה התעשייה הצבאית, מיד לאחר קום המדינה, התנהלו בה יחסי העבודה בדפוסים שונים מהמקובל בארגונים כלכליים. עקב החשאיות שאפפה את תעש בשנות קיומה הראשונות ועקב חשיבותה הביטחונית - לא יכלו העובדים לקיים שביתות או מאבקים קולניים. יו"ר ועד העובדים הארצי, כמו כל יו"ר באחד ממפעלי תעש, נאלץ לתמרן בין דרישות העובדים לבין המגבלות הקיימות, ולמעשה במשך כשלושה עשורים כמעט ולא נרשמו שביתות או הפגנות של עובדי תעש. בפעם היחידה שהתקיימה כזו, נאסר על אמצעי התקשורת לנקוב בשם מקום עבודתם של המפגינים.

משלהי שנות ה-80 ועד אמצע שנות ה-90 כשהתדרדר מצבה הפיננסי של תעש, והחברה נאלצה לקצץ פעם אחר פעם את מצבת העובדים שלה, הנהיג חבשוש בנחישות מאבקים נגד פיטורי עובדים. מאבקי העובדים בתעש נחשפו לציבור במלוא עוצמתם, לראשונה בתקופת כהונתו. המאבקים הגיעו לשיא בהפגנה סוערת במיוחד שהתקיימה בחודש פברואר 1992, בהובלתו של היו"ר חבשוש. השתתפו בה 8,000 עובדי החברה שהפגינו מול משרד ראש הממשלה בירושלים נגד כוונת משרד הביטחון לפטר אלפי עובדים. ההפגנה הסוערת, שגלשה לפסים אלימים וסוקרה בהרחבה באמצעי התקשורת, הסתיימה רק לאחר התחייבות ראש הממשלה ושרי הביטחון לבחון מחדש את הפיטורים ולהיכנס למשא ומתן עם ועד העובדים - משא ומתן שהביא לקיצוץ משמעותי במספר המפוטרים.

חודשים ספורים לאחר מכן החליט חבשוש לפרוש מהתעשייה הצבאית לאחר 40 שנות פעילות.
בית הדין לעבודה

מתחילת פעילותו הציבורית כיהן חבשוש מעת לעת כנציג העובדים בבית הדין האזורי לעבודה.

בשנת 2000 הזמין אותו סטיב אדלר, נשיא בית הדין הארצי לעבודה, לכהן בקביעות כנציג הציבור בבית הדין הארצי. מאז ובמשך 15 שנים מילא תפקיד זה והיה חבר בהרכבי שופטים שדנו במאבקים סוערים בתחום יחסי עבודה. רבים מהמאבקים הללו נשאו אופי ציבורי ועוררו הדים תקשורתיים, כמו: שביתת ארגון המורים (2007), השביתה ברשות הנמלים (2003), סכסוך עובדי תדיראן (2005), שביתת עובדי המדינה (2007), שביתת הרופאים (2011) ומאבק עובדי חברת החשמל (2014).
חייו האישיים

שלום חבשוש נשוי לשולי, ומתגורר עימה בשכונת שערי חסד בירושלים. לשניהם שלושה ילדים.
לקריאה נוספת

שלומי רוזנפלד, נציג הציבור: סיפור חייו של שלום חבשוש, הוצאה עצמית (משפחת חבשוש, ירושלים), 2015.
הערות שוליים

↑  חתני פרס העבודה תשכ"ט: תרמה אישית למלחמה באמברגו, דבר, 12 במרץ 1969
↑  נחום ברנע, ביגדל - דיל בחנות חרסינה, כותרת ראשית, 1 ביוני 1988
↑  גדי גולן, ‏מגדל וכלל ביטוח ישלמו 1.5 מיליון שקל לסוכן ביטוח שתיווך בינן להסתדרות ולקופ"ח כללית, באתר גלובס, 7 בספטמבר 2004
↑  א.ששון צורף למזכירות. מועצת פועלי ירושלים אתמול, דבר, 29 במרץ 1971
↑  תובע מינוי מנהל רפואי לקופ"ח בי־ם, מעריב, 13 בפברואר 1973
↑  אביב גת, שלום חבשוש יו״ש הארגון הארצי של עובדי התעשיה הצבאית: המודל שלנו הוכיח אח עצמו, חדשות, 3 בפברואר 1989
↑  נציג הציבור - קורות חייו של שלום חבשוש, מאת שלומי רוזנפלד, 2016, עמ' 99–129
↑  שם
↑  אלי דנון, עובדי תעש: לא ניתן לפטר אלפי חברינו, מעריב, 26 בדצמבר 1986 - מאבק בהנהגתו
↑  עינת ברקוביץ, חבשוש נגד שרון: המלחמה המוזרה, חדשות, 7 בפברואר 1992
↑  דורון מאירי, עובדי תע״ש: שרון תתפטר, חדשות, 17 בפברואר 1992
↑  עפרה אידלמן, ההרכב: 3 שופטים, 4 נציגי ציבור, באתר הארץ, 3 בדצמבר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584918905171  VIAF: 299147266857035482245   WorldCat (עם VIAF): 299147266857035482245
שומר מסך

ערך זה עוסק באפליקציית מחשב. אם התכוונתם לתוכנית טלוויזיה ישראלית, ראו .
תמונה של שומר מסך בסגנון הסרט מטריקס הפועל על מערכת ההפעלה לינוקס
שומר מסך (או סקרין סייבר, תעתיק של המונח האנגלי, Screensaver) הוא תוכנית מחשב שמטרתה המקורית בעבר הייתה למנוע הרס של מסכי מחשב על ידי מילוי המסך בעצמים נעים או החשכתו כאשר המחשב אינו בשימוש.
ייעוד שומרי המסך

עד נפוצותו של מסך ה-LCD רוב מסכי המחשב התבססו על טכנולוגיית CRT. מסכי CRT בונים את התמונה כך שתותח אלקטרונים יורה אלקטרונים מחלקו האחורי של המסך כך שהן מציירות את התמונה שאנו רואים על המסך. כל תוכנות המחשב מציירות דמויות על המסך. דמויות אלו, בין אם הן אותיות, תמונות, אנימציות או תפריטים, משתנות או זזות ולרוב לא נשארות באותו מקום לזמן רב. לעיתים ישנם חלקים של המסך אשר אינם משתנים לאורך ימים, שבועות ואף חודשים. לדוגמה: כפתור ה"התחל" במערכת "חלונות" אינו זז או משתנה לאורך רוב זמן העבודה של המחשב. במסכים ישנים במיוחד דמויות אלו אשר נשארות באותו מקום לאורך זמן יכולות לפגוע במסך מפני שהקרניים האלקטרוניות פוגעות תמיד באותה נקודה. הפגם במסך יכול להתבטא באיכות תמונה ירודה ובכך שהתמונה תיראה "צרובה" על המסך גם כאשר היא תוחלף. פעמים רבות ניתן לראות במסכים ישנים של מכונות משחק תמונות צרובות כתוצאה מהתופעה שתוארה כאן.
שומרי המסך תוכננו במקור כדי להילחם בתופעת הצריבה. הם הופעלו בזמנים שבהם המחשב היה ללא שימוש, ובזמן פעולתם הציגו תמונות מתחלפות או זזות על המסך כולו. ניתן להגדיר את שומרי המסך כך שהם יפעלו בצורה אוטומטית לאחר זמן מה שהמחשב אינו בשימוש, כמו כן ניתן להפעילם בצורה ידנית. שומר המסך נשאר פועל עד שהמשתמש מקיש על מקשי המקלדת או מזיז את העכבר, דבר אשר מפסיק את פעולת שומר המסך ומראה על המסך בחזרה את אשר נראה עליו לפני תחילת פעולתו.
מסכי CRT מודרניים בנויים כך שהם יהיו פחות רגישים ל"צריבה" של תמונות על המסך.

מסכי LCD אינם רגישים לאפקט ה"צריבה" מעצם אופן פעולתם.

כיום שומרי המסך מתפקדים בעיקר לצורכי בידור, ביטחון וחישוב מבוזר קהילתי.
ישנם שמשתמשים בשומרי המסך כאמצעי בטיחות נוסף להגנה על פרטיות של המשתמש. רוב שומרי המסך ניתנים להגדרה כך שכדי להפסיק את פעולתם יצטרכו להקיש סיסמה, כך ניתן להגן על תחנת המחשב.
חישוב מבוזר קהילתי

חישוב מבוזר קהילתי הוא שיטה לניצול עוצמת מחשוב בלתי מנוצלת, באמצעות יצירת קהילה מקוונת הנרתמת לפרויקט אחד באמצעות האינטרנט. מכיוון ששומרי מסך מופעלים בזמן שהמחשב אינו בשימוש פעיל, מרבית הפרויקטים משתמשים בגרסאות מיוחדות של שומרי מסך על מנת לפעול.
LCD

שימוש בשומר מסך עם מסך LCD יכול לגרום להפחתת חיי המדף של המסך משום שהמסך ממשיך לפעול, דבר הרצוי פחות מאשר כיבוי של המסך.
שומר המסך של פרויקט SETI@home
שינסגה

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  לי בינג-צ'ול 
 תקופת הפעילות:  1963–הווה (כ־61 שנים) 
 מיקום המטה:  סיאול 
 ענפי תעשייה:  קמעונאות 
  
 www.shinsegae.com
 
שינסגה (בהאנגול: 신세계, בכתב לטיני: Shinsegae) היא רשת חנויות כלבו דרום קוריאנית שבסיסה בסיאול.
חנות הדגל של החברה שוכנת בבוסאן, ובשנת 2009 היא הייתה לחנות הכלבו הגדולה בעולם מבחינת שטחה, תוך כדי שהיא עוקפת את חנות הדגל של מייסיס הממוקמת במנהטן שבניו יורק.
פירוש השם שינסגה מקוריאנית הוא "עולם חדש".
היסטוריה

בשנת 1945 שינסגה נרכשה על ידי קונצרן סמסונג הדרום קוריאני.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שינסגה התפצלה מסמסונג לצד חברות אחיות נוספות בקונצרן, כחלק מתהליך של ארגון מחדש.
מלבד המותג "שינסגה" הקבוצה מחזיקה גם בחברת "E-Mart", המפעילה רשת חנויות כלבו מוזלות. שתי החברות נמצאות בתחרות באופן ישיר מול "לוטה" ורשת חנויות הכלבו של "יונדאי".
בשנת 1967 שינסגה החלה להנפיק כרטיסי אשראי, והייתה לחברת כרטיסי האשראי הראשונה בדרום קוריאה.
בשנת 2000 היא מכרה פעילות זו ל-"קורהם בנק" שמאוחר יותר נרכשה על ידי "סיטי בנק".
נכון ל-2019 שינסגה היא רשת חנויות הכלבו הגדולה ביותר בדרום קוריאה. יושבת ראש דירקטוריון שינסגה היא לי מיונג-היי, בתו של מייסד חברת סמסונג, לי בייונג-צ'ול.
שיירת נבי דניאל

מצפה
רמון
מצפה
רמון
הבית בו התבצרו אנשי שיירת נבי דניאל. הבית נהרס ב-1996.
הבית בו התבצרו אנשי שיירת נבי דניאל (צילום: בוריס כרמי, 1967)
שיירת נבי דניאל הייתה שיירה גדולה שיצאה בט"ז באדר ב', 27 במרץ 1948, מירושלים לעזרת גוש עציון הנצור, במטרה להעביר אספקה. בחזרתה לירושלים נתקלה השיירה במארב ובקרב נהרגו 15 לוחמים וכ-40 נפצעו. בתיווך בריטי, חולצו רוב נוסעי השיירה. חלק גדול מן הנשק והרכב של אנשי השיירה נפל בידי הערבים.
השם נבי דניאל על שם הכפר הערבי נאבי דניאל, שהיה סמוך למקום שבו התחולל הקרב.
רקע

המגבלות החמורות שהטילו הבריטים על העברת אספקה וציוד לחימה לגוש עציון הנצור בשיירות מאובטחות על ידי הצבא הבריטי, כפו על אנשי "ההגנה" בירושלים לארגן שיירות עצמאיות ולאבטח אותן על ידי לוחמי "ההגנה".
בי"א באדר א' ה'תש"ח יצאה שיירת דבורה לעזרת גוש עציון. השיירה פרצה בהפתעה מוחלטת ועלה בידה לשוב לירושלים לאחר פריקת הציוד והאספקה לפני שהספיקו הערבים להניח מחסומים על הכביש. הצלחת השיירה עודדה את ראשי היישוב, ושיירת נבי דניאל, הגדולה בשיירות שיצאו לעזרת הגוש, אורגנה באותה מתכונת.
על השיירה הוטל להעביר לגוש אספקה, ציוד ולוחמים על ציודם. רוב הלוחמים היו מגדוד מכמש מירושלים בפיקודו של אברהם טריינין (טמיר) וכמה לוחמים מאנשי הגוש. השיירה הייתה אמורה להוציא מהגוש כ-100 מאנשי פלוגת הסטודנטים של החי"ש, ציוד משק מיותר, פר ומטוס שניזוק.
ההכנות

כל כלי הרכב המשוריינים שהיו באותה עת באזור ירושלים, 37 משאיות ו-14 משוריינים, רוכזו על ציודם במחנה שנלר בצפון ירושלים. בתוך משורייני הליווי פוזרו כמאה ושלושים איש. נשק הליווי היה שלושה מקלעים בינוניים, 13 מקלעים קלים, שתי מרגמות, 47 תת-מקלעים, 45 רובים וחומרי נפץ לפיצוץ מכשולים. בנוסף אורגן כוח עתודה בקיבוץ רמת רחל עם ארבעה משוריינים ובהם לוחמי פלמ"ח בפיקוד מנחם רוסק ומכבי מוצרי (מק).
במקביל יצא משוריין "פורץ המחסומים", בפיקודו של זרובבל הורביץ, מקיבוץ תל יוסף. במשוריין היו ארבעה עשר איש שכללו כיתה של עשרה לוחמים וארבעה חבלנים. ליד מחנה שנלר הצטרף פורץ המחסומים אל המשאיות והמשוריינים. המבצע אורגן ליום שבת, שכן ביום זה ניתן היה להוציא את כלי הרכב והמשוריינים שפעלו בקו ירושלים-תל אביב בימי חול. לשיירה ניתן שם הצופן: "לאה". מארגן השיירה היה מישאל שחם ומפקד השיירה היה צבי זמיר.