stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר מופאט (אנטארקטיקה)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  הרי אנטארקטיקה לפי גובהם
1 2 3 4 5 6  מידע היסטורי על רכס נפטון
| רכס פורסטל |
| --- | --- | --- |
| רכסים | שלוחת אבלה |  |
| הרים | הר לצ'נר |  |
| פסגות | דירדאל • ואטס • פיירל |  |
| מצוקים | מצוק קמפ • סלע קואל |  |
| נונאטאקים | אקרמן • בלאנט • ואנגאד |  |
| קרחונים | צ'יימברס |  |
| שדות שלג | מידיאן • סאלי |  |
| מסיב דופק |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | אדג' |  |
| עמקים | עמק דייוויס (אנטארקטיקה) |  |
| הרים | אינגלנד • ווקר • נויברג |  |
| נונאטאקים | בראון • ראושיו |  |
| אגמים | אגם פורלידס |  |
| מצוקים | מצוק פורלידס |  |
| מצוקי בוייד | נונאטאק קוקס • סלע רנקין |  |
| אתרים נוספים בהרי פנסקולה |
| --- | --- | --- |
| קרחונים | קרחון אקדמי |  |
| מפלי קרח וזרמי קרח | מפל הקרח אמונדסן • זרם הקרח פאונדיישן |  |
| רמות | מישור אירקווי |  |
| הרים וגבעות | גבעות הימלברג • מסיב פורד • פסגות קסטר |  |
| נונאטאקים ומצוקים | סלעי אדג' • נונאטאק פרל |  |
ז'אבינקה (מחוז משנה)

מחוז משנה ז'אבינקה (בבלארוסית: Жáбінкаўскі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר ז'אבינקה.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ז'אבינקה 24,469 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 88.6% בלארוסים, 5.5% רוסים, 4.3% אוקראינים ו-1.0 פולנים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (53.2%) ורוסית (43.6%).
התרוממות (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  אורי זוהר
 הופק בידי:  אברהם דשא (פשנל) חיים טופול
 תסריט:  טלילה בן-זכאי
 עריכה:  אנה גורית
 שחקנים ראשיים:  שלישיית הגשש החיוור, אורי זוהר
 מוזיקה:  שלום חנוך
 צילום:  דוד גורפינקל
 הקרנת בכורה:  מאי 1970
 משך הקרנה:  90 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
התרוממות הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים במאי 1970 בהשתתפותם של שלישיית הגשש החיוור.
בסרט מתוארים שלושה חברים ונשותיהם המחליטים לקיים מסיבת חילופי זוגות על מנת להכניס ריגוש בחייהם. אולם עם התפתחות העניינים מתחילים השישה להתחרט.
באוקטובר 2012 היה אמור הסרט להיות מוקרן בסינמטק של פריז, במסגרת רטרוספקטיבה של סרטי אורי זוהר. ההקרנה בוטלה, לאחר ששייקה לוי הודיע בשם בעלי הזכויות לסרט כי לא יותר כל שימוש בו. לדברי לוי, הגששים "מתביישים בסרט הזה". עם זאת, הסרט הוקרן מספר פעמים בטלוויזיה, ישנם עותקים פיראטיים שלו על גבי קלטות וידאו, והוא ניתן להורדה באיכות ירודה באינטרנט.
שחקנים

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
שייקה לוי: שייקה
גברי בנאי: גברי
ישראל פוליאקוב: פולי
אורי זוהר: קריין
לאורה ריבלין: 
ג'וזי כץ: ג'וזי
תקוה מור: תקווה
ציפי שביט: 
בומבה צור: רוקח
גליה גופר: 
ליהי חנוך: 
ציפי לוין:
הר מוניק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  600 מ' 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית,
 קואורדינטות:  69°45′S 75°30′W﻿ / ﻿69.75°S 75.5°W﻿ / -69.75; -75.5
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר מוניק(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההר מוניק(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר מוניק(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהר מוניק
 
הר מוניק (באנגלית: Mount Monique) הוא הר בחלקו הצפוני של האי שארקו, המצוי במזרח ים בלינגסהאוזן באזור ארץ פאלמר, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 600 מטרים מעל פני הים, והוא ההר הגבוה ביותר באי שארקו; הר מוניק הוא ההר ה-2,490 בגובהו באנטארקטיקה.
להר מדרונות דרומיים המכוסים קרח, ומדרונות צפוניים סלעיים.
ההר מצוי 5.5 קילומטרים ממערב לנונאטאקי מאריון.
היסטוריה > גילוי ההר

ההר התגלה ומופה באופן גס ב־11 בינואר 1910, על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
ההר צולם מהאוויר על ידי צי ארצות הברית ב-9 בפברואר 1947, במסגרת מבצע קפיצה לגובה.
ההר מופה לראשונה באופן מדויק, בשנת 1960, על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד, בהתבסס על תצלומי האוויר.
היסטוריה > מקור השם

צוותו של שארקו התעקש שקראו לאזור שהתגלה על ידם "ארץ שארקו" (בצרפתית: Terre Charcot) (בעת גילויו, לא ידוע כי מדובר באי). שארקו הסכים לכך, מתון כוונה ברורה לקרוא לאי על שם אביו - ז'אן-מרטן שארקו, רופא צרפתי מפורסם (ולא על שמו שלו), שארקו קרא להר מוניק, לנונאטאקי מריון ולהר מרטין, על שם בנותיו.
הר מוניק קרוי על שם מוניק שארקו (בתו של שארקו) שנולדה בשנת 1907; השם ניתן להר ב-11 בינואר 1910.
אזור אנטארקטי מוגן במיוחד

ההר מהווה חלק מהאזור האנטארקטי המוגן במיוחד 170 - "נונאטאקי מריון" (ASPA No.170).
האזור הוגדר כאזור מוגן במיוחד, בשל ערכיו הביולוגיים.
לקריאה נוספת

• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 374
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , PP 166 - 170
• Defense Mapping Agency 1992, , PP 379 - 381
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  מידע גאוגרפי והיסטורי באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
1 2  מידע משווה על גובה ההר
↑  לפי מקור אחר המיפוי בוצע בין השנים 1908–1911
1 2 3  מידע גאוגרפי והיסטורי על האי שארקו באתר הגאזט האנטארקטי המשווה SCAR של ממשלת אוסטרליה
1 2  אתר אנטארקטי מוגן במיוחד 170
| אזורים אנטארקטיים מוגנים מיוחדים |
| --- | --- | --- |
| ארץ המלכה אליזבת | עמק דייוויס • אגם פורלידס |  |
| ארץ המלכה מוד | עמק יוקידורי |  |
| אדמת מק. רוברטסון | מונולית מוריי • מונולית סקאלין • איי רוקרי |  |
| ארץ הנסיכה אליזבת | מפרץ אמאנדה • הר הארדינג • חצי האי מיול |  |
| ארץ המלכה מרי | האי האסוול |  |
| ארץ וילקס | האי ארדרי • האי פרייזר • חצי האי קלארק |  |
| ארץ אדלי | האי ברנרד • נונאטאק בן דוקטור |  |
| ארץ ג'ורג' החמישי | בקתות מוסון |  |
| ארץ ויקטוריה | כף אדייר • עמק בארוויק • עמק בולהאם • כף האלט |  |
| ים רוס | רמת ארייבאל • כף קרוזייר |  |
| ארץ פאלמר | אגם אבליישן • נקודת אבליישן • עמק אבליישן • הר מוניק • הר מרטין |  |
| ארץ גרהאם | נקודת ביסקו |  |
| איי שטלנד הדרומיים | חצי האי ביירז • נקודת הרמוני • ליונז ראמפ • מפרץ אדמירליטי • כף שירף |  |
הר שגוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 גובה:  867 מטר
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  דרום הנגב
 רכס הרים:  הרי אילת
 קואורדינטות:  29°44′52″N 34°51′08″E﻿ / ﻿29.747777777778°N 34.852222222222°E﻿ / 29.747777777778; 34.852222222222
  (למפת דרום הנגב מוגדלת) הר שגוב(למפת דרום הנגב רגילה) הר שגוב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר שגוב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר שגוב
 
הר שגוב הוא הר עשוי סלעי גיר בהרי אילת, על גבול ישראל עם מצרים כ־8 ק"מ מצפון להר שני, ומערבית לכביש 12. גובהו 867 מטרים, מה שהופך אותו למקום הגבוה ביותר בהרי אילת שבשטח ישראל לאחר 1979 (הסכם השלום עם מצרים והעברת חצי האי סיני לידי המצרים). אל פסגת ההר עולה דרך עפר מסומנת שחור שהיא הסתעפות של הכביש מעובדה לעין נטפים.
סביבה ונוף

ההר עשוי סלעי גיר, וזה סימן שבעבר, באזור זה היה ים, ים תטיס הקדום, גופות בעלי החיים הימיים שקעו ויצרו משקע והשלדים שלהם התפרקו והפכו לסידן הפחמתי שממנו מורכבת אבן הגיר.
האקלים באזור מדברי וצחיח, וכמות המשקעים קטנה מ-100 מ"מ בשנה. מצפון להר צומח האוג הקוצני.
בסמוך זורם נחל שגוב.
מקור השם

מקור שמו הוא כנראה מקראי שכן זהו שמו של דמות מקראית (דברי הימים א ב כא), או מהמילה נשגב, שמשמעותו מתנשא וגבוה. תרגום שמותיו הערביים של ההר הם "הר בעלת הנגב" ו"ההר הנישא". מההר נראה מזרח סיני, רכס שעירה שבסיני, הרי אילת והרי אדום.
הערות שוליים

↑  אנציקלופדיה מפה, כרך 7, מפה ומיפוי הוצאה לאור, עמ' 7677
↑  הר שגוב
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרים ובנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
וינסנט קול

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1908 גווידור, אירלנד 
 פטירה:  8 בפברואר 1932 (בגיל 23) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  אירלנד, ארצות הברית 
 
קול עוזב את אולם בית המשפט בניו יורק ב-1931
וינסנט קול (באנגלית: Vincent Coll‏; 20 ביולי 1908 - 8 בפברואר 1932) אשר נודע בכינוי "קול הכלב המשוגע" (Mad Dog Coll), היה מתנקש אמריקני ממוצא אירי.
ביוגרפיה

קול נולד ב-20 ביולי 1908 בגווידור שבמחוז דניגול. משפחתו הייתה מקורבת למשפחת המאפיה המקומית. כשנה לאחר לידתו, היגרה משפחתו לארצות הברית. בגיל צעיר הוא הצטרף לכנופיית רחוב ובגיל 16 נעצר בגין נשיאת אקדח. עד גיל 23 הוא נעצר עוד תריסר פעמים נוספות. במהלך תקופת היובש הוא החל לעבוד כמאבטח במשלוחי בירה לא חוקיים של המאפיונר ההולנדי שולץ. בגיל 19 הוא החל לעבוד כמתנקש עבור שולץ. קול הואשם ברציחתם של שני בעלי מועדוני ריקודים שסירבו למכור את האלכוהול של שולץ.
עם זאת, בהדרגה הפך קול לעצמאי יותר ויותר. ב-1929 קול שדד על דעת עצמו 17,000 דולר ממחלבה בברונקס. שולץ זעם, אולם במקום להתנצל, קול דרש להפוך לשותף שווה בכנופיה. שולץ סרב, ובינואר 1930 קול פרש והקים כנופיה משלו. הכנופיה שלו החלה מיד במלחמה מול אנשיו של שולץ אשר גבתה קרבנות רבים. ב-30 במאי 1931 נרצח בהארלם אחיו הגדול של וינסנט קול פיטר קול. בתגובה, רצח קול ארבעה מאנשיו של שולץ. מלחמה זו לא זכתה לתשומת לב רבה בעיתונות, שכן היא עמדה בצילה של מלחמת הקסטלמארזים שהתרחשה במקביל. כדי לממן את פעילות הכנופיה, קול נהג לחטוף גנגסטרים אחרים ולשחרר אותם תמורת כופר, מתוך ידיעה שהם לא ידווחו למשטרה.
בספטמבר 1931 נשכר קול בידי סלבטורה מרנזנו להתנקש בחייו של לאקי לוצ'יאנו. מרנזנו התחייב לשלם לקול מראש 25,000 דולר. ב-10 בספטמבר הגיע קול לביתו של מרנזנו, אולם מצא אותו ואת שומרי ראשו מתים. זמן קצר לפני כן, הופיעו במקום אנשיו של לוצ'יאנו שקיבל התראה מראש על כוונתו של מרנזנו לרצוח אותו, וחיסלו את מרנזנו.
ביוגרפיה > רצח מייקל ונגאלי

ב-28 ביולי 1931, ארבו אנשיו של קול לג'וזף ראו, אחד מאנשיו של שולץ, בסמיכות למועדון בו ראו שהה. כאשר ראו יצא מהמועדון, פתחו אנשיו של קול באש לכיוונו. ראו השליך את עצמו על המדרכה, ואנשיו של קול פגעו בקבוצת ילדים ששיחקה על המדרכה. ארבעה ילדים נפצעו. אחד מהם, מייקל ונגאלי בן חמש, מת מאוחר יותר בבית החולים. לאחר רצח ונגאלי, ראש עיריית ניו יורק ג'ימי ווקר כינה את קול "כלב מטורף", ומאז דבק בו כינוי זה.
ב-4 באוקטובר 1931, לאחר מצוד נרחב, עצרה משטרת ניו יורק את קול במלון בברונקס. הוא צבע את שיערו לשחור, גידל שפם והרכיב משקפי קרן. הוא נכנע בשלווה. ב-5 באוקטובר, חבר מושבעים גדול בעיר ניו יורק האשים את קול ברצח וונגאלי. משפטו של קול החל בדצמבר. הוא שכר את עורך הדין המפורסם סמואל לייבוביץ'. קול טען שהוא נמצא במרחק קילומטרים מזירת הירי והופלל על ידי אויביו. הוא הוסיף שהוא ישמח להרוג בעצמו את האדם שהרג את וונגאלי. עד התביעה היחיד, ג'ורג' ברכט, הודה על דוכן בית המשפט שיש לו עבר פלילי וערער את אמינותו. בסוף דצמבר זיכה בית המשפט את קול מאשמה. בעקבות הזיכוי, הודיע מפקד משטרת ניו יורק כי קול ייעצר בכל פעם שיעז להראות את פניו בעיר. כעבור זמן קצר הוא אכן נעצר על נשיאת נשק לא חוקי.
ביוגרפיה > מוות

קול הפך למסוכן כל כך עד שכמה מנהיגי כנופיות הציעו פרס על ראשו בסך 50,000 דולר. בשלב מסוים שולץ אפילו נכנס לתחנת משטרה בברונקס והבטיח "בית בווסטצ'סטר" למי שילכוד את קול. ב-1 בפברואר 1932, ארבעה או חמישה חמושים פלשו לדירה בברונקס שעל פי השמועות קול נהג לבקר בה ופתחו באש עם אקדחים ותת-מקלעים. שלושה אנשים נהרגו. שלושה נוספים נפצעו. קול עצמו לא הופיע שם עד 30 דקות לאחר הירי.
שבוע לאחר הירי בברונקס, בשעה 12:30 בבוקר ב-8 בפברואר, השתמש קול בתא טלפון בחנות תרופות בשדרה השמינית ברחוב 23 במנהטן. שלושה גברים בלימוזינה חשוכה הגיעו עד מהרה לבית המרקחת. בעוד אחד המתין במכונית, יצאו שניים אחרים. גבר אחד המתין בחוץ בעוד השני נכנס לחנות. החמוש אמר לקופאי, "תשמור על קור רוח, עכשיו", שלף תת-מקלע תומפסון מתחת למעילו ופתח באש על קול בתא הטלפון מזכוכית. קול מת מיד. הרוצחים נמלטו במכוניתם. הרוצחים מעולם לא זוהו.
הערות שוליים

↑  "Coll seized with his gang"
↑  "Informer tells more"
↑  "Michael Vengalli Find A Grave".
↑  "Coll and 4 indicted for baby's murder"
↑  "Coll to offer alibi in killing of child"
↑  "Sole Coll accuser admits lie on stand"
↑  "Coll Is Acquitted"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n00119748  VIAF: 33237060   WorldCat (עם VIAF): 33237060
השיר אשר הושר

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ש"י עגנון 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2 באוקטובר 1940 
 
השיר אשר הושר הוא סיפור קצר מאת ש"י עגנון, העוסק בחסידות ברסלב. הסיפור פורסם לראשונה בעיתון "הארץ" והוא נכלל בקובץ סיפורי ספר המעשים שבכרך סמוך ונראה.
עלילה

הסיפור מתחיל בתיאור הבא: "האיש המתוק חזר ובא. חיוכו זרח על שפתיו והזהיב את האבק שבזקנו. חיוך זה שלא פסק מפיו נתן לו פנים בינוניות. אבל תמימות שהייתה בו ליבבה את תנועותיו והרגישה את לבי." האיש המתואר עלה לארץ ישראל בגיל 30. תחילה היה  סַדָּר, ולאחר מכן היה מוכר ספרים, ועיסוקו זה הפגיש אותו עם המספר, והשניים שוחחו על קשיי הפרנסה.
המספר ממשיך: "לאחר שהלך לו אמרתי לעצמי אדם זה מאנשי קהל ברי לבב הוא, שבקטנותי הייתי שקוד על ספריהם". כיוון שכך, לקח המספר את אשתו וילדיו, והלך אתם לבית הכנסת של קהל ברי לבב. אף שלא ידע היכן נמצא בית הכנסת ומה הדרך המובילה אליו, כיוון שמעולם לא היה שם, הובילו אותו רגליו אל בית הכנסת. בדרך לבית הכנסת סיפר לאשתו וילדיו על אנשי ברי לבב ועל "אותו צדיק, שזה יותר ממאה שנה שנסתלק מן העולם ועדיין אשו יוקדת". בבית הכנסת היו כשני מניינים, "וקול לא קול עלה מן הקרקע ומכתלי הבית כקול צבע שנותן המחוקק לתוך אותיות המצבה וכקול טלית ישנה בשעה שבולעת את דמעותיה".
לפתע ראה המספר את האיש המתוק, עומד ופניו כלפי הציבור. הוא דיבר מתוך חרדה, ואף המספר נאחז חרדה. מדבריו של האיש המתוק מביא המספר רק שתי שורות:
המספר הסתכל לעבר אשתו וילדיו, אבל הם "נתעלמו פתאום או אולי לא היו כלל עמי. זולת חיוך מתוק מרפרף היה באוויר, כמין חלום שאדם רואה וסבור שאף אחרים רואים אותו."
פרשנות > יסודות ביוגרפיים

קהל ברי לבב המתואר בסיפור הוא קהילת חסידי ברסלב, ודמותו של גיבור הסיפור, "האיש המתוק", מבוססת על הביוגרפיה של ר' מאיר אנשין, חסיד ברסלב שחי בירושלים, והיה הסַּדָּר של סיפור אחר של עגנון, "והיה העקוב למישור". במכתב מנובמבר 1924 ששלח עגנון לשלמה זלמן שוקן, ובו סיפר על שובו לארץ ישראל, כתב: "גם איש מחסידי ברסלב מצאתי, הוא אשר סִדר את אותיות 'והיה העקוב למישור' והוא עתה מוכר ספרים, והוא בא אלי מעת לעת ומביא לי ספרים יפים למכירה."
המספר מציין "אדם זה מאנשי קהל ברי לבב הוא, שבקטנותי הייתי שקוד על ספריהם", ופרט זה תואם את הביוגרפיה של עגנון, שגילה עניין בחסידות ברסלב במידה שהדאיגה את ידידו יוסף חיים ברנר.
פרשנות > מקורות בחסידות ברסלב

פרטים אחדים בסיפור נלקחו ממאפיינים של חסידות ברסלב, ובהם:
המספר מספר לאשתו וילדיו "על אותו צדיק, שזה יותר ממאה שנה שנסתלק מן העולם ועדיין אישו יוקדת, וקרוב הדבר שתהא יוקדת והולכת עד לביאת הגואל". משפט זה, המתאר את רבי נחמן מברסלב, מבוסס על האמירה המיוחסת לו בספר "חיי מוהר"ן": "האש שלי תוקד עד ביאת המשיח".
האיש המתוק מתואר כמי ש"פניו שמחים כדרכו בכל עת", וכך הוא מגשים את דברי רבי נחמן "מצווה גדולה להיות בשמחה תמיד".
האיש המתוק "סיפר כדרכו, דבר תורה או סיפורי מעשיות". החוקר צבי מרק מציין כי "אלו שני אפיקי היצירה המרכזיים של ר' נחמן. הדרשות מרוכזות בספרו ליקוטי מוהר"ן והמעשיות התפרסמו בספר סיפורי מעשיות ובספרים אחרים, וכדרך הרב כן דרך החסיד".
פרשנות > ריאליזם וסוריאליזם בסיפור

תחילתו של הסיפור ריאליסטית, וכאמור אף מבוססת על פרטים ביוגרפיים, ואילו סופו סוריאליסטי, בדומה לסוריאליזם המאפיין את יתר סיפורי "ספר המעשים". משפט הסיום של הסיפור סוריאליסטי בעליל: אשתו וילדיו של המספר, שליוו אותו, "נתעלמו פתאום או אולי לא היו כלל עמי. זולת חיוך מתוק מרפרף היה באוויר, כמין חלום שאדם רואה וסבור שאף אחרים רואים אותו." גם בשלב מוקדם יותר יש מרכיב סוריאליסטי, כאשר המספר מגיע למחוז חפצו מבלי שידע לאן הוא הולך.
חוקר הספרות אברהם מאיר הברמן ציין כי "חלקו הראשון של הסיפור הוא תיאורו של ר' מאיר, אבל חלקו השני שייך לסוג 'ספר המעשים'". החוקר צבי מרק חולק עליו ואומר: "קשה לקבל את החלוקה הזאת מאחר שהסיפור הוא סיפור אחד, והשפעת האיש המתוק על המספר היא הציר המרכזי שלו מתחילתו ועד סופו." לדעת מרק בסופו של הסיפור "מתברר באופן מפתיע שיוצר מהפך בהבנת הסיפור, שהאירוע כולו לא התרחש במרחב הפיזי ובמסגרת התודעה הרגילה, אלא מדובר במסעה של הנשמה, אירוע תודעתי בלבד."
פרשנות > שיקוף חסידות ברסלב

צבי מרק כתב על תיאורה של חסידות ברסלב העולה מהסיפור:
ההיסטוריון דוד אסף כתב על הסיפור:
לקריאה נוספת

רומן כצמן, שחוק בשמים: סמלי צחוק ביצירתו של ש"י עגנון, הוצאת מאגנס, 2018, עמ' 21–30.
הערות שוליים

↑  ש"י עגנון, השיר אשר הושר, הארץ, 2 באוקטובר 1940
1 2  דוד אסף, זהירות, מדרגות עולות ויורדות, באתר הארץ, 15 בינואר 2010
1 2 3 4 5  צבי מרק, על מקורותיו של ספר המעשים לש"י עגנון: עיון בסיפור "השיר אשר הושר", עי"ן גימ"ל: כתב עת לחקר יצירת עגנון, א (תשע"א), עמ' 20–34
↑  ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות (תרע"ו-תשי"ט), הוצאת שוקן, 2003, עמ' 168
↑  ש"י עגנון, מעצמי אל עצמי, הוצאת שוקן, 2000, עמ' 142–143
↑  אברהם מאיר הברמן, מסכת סופרים וספרות, הוצאת ראובן מס, 1976, הפרק "שני מוכרי ספרים בירושלים", עמ' 113–117
| כתבי שמואל יוסף עגנון |
| --- | --- | --- |
| רומנים | הכנסת כלה • סיפור פשוט • אורח נטה ללון • תמול שלשום • שירה • בחנותו של מר לובלין |  |
| נובלות | בדמי ימיה • והיה העקוב למישור • עד הנה • שבועת אמונים • תהלה |  |
| סיפורים קצרים | אגדת הסופר • אחות • אצל חמדת • בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש • בין שתי ערים • בשעה אחת • בתוך עירי • האדונית והרוכל • המלבוש • הסימן • הפרוטה • הרופא וגרושתו • השיר אשר הושר • התרנגול ותפילת בני אדם • לאחר הסעודה • מאויב לאוהב • מלאך המות והשוחט • מעשה העז • מעשה רבי גדיאל התינוק • עגונות • עד עולם • עובדיה בעל מום • עידו ועינם • פנים אחרות • פרנהיים • פת שלימה • שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו |  |
| סיפורים | לפנים מן החומה • הנדח • בלבב ימים |  |
| קובצי סיפורים | אלו ואלו • פולין: סיפורי אגדות (מתוך "אלו ואלו") • על כפות המנעול • סמוך ונראה • פרקים של ספר המדינה (מתוך "סמוך ונראה") • ספר המעשים • עד הנה • האש והעצים • עיר ומלואה • לפנים מן החומה • פתחי דברים  • קורות בתינו • תכריך של סיפורים |  |
| מכתבים | אסתרליין יקירתי (עם אשתו) • ש"י עגנון – ש"ז שוקן: חילופי אגרות (תרע"ו – תשי"ט) (עם המוציא לאור) • מסוד חכמים |  |
| אנתולוגיות | ימים נוראים • אתם ראיתם  • ספר סופר וסיפור • סיפורי הבעש"ט |  |
| שונות | כלב חוצות • ספר האותיות (ספר ילדים) • מעצמי אל עצמי (קובץ מאמרים ונאומים) • יידישע ווערק (קובץ סיפורים ושירים ביידיש) |  |
ויליאם הובסון

ויליאם הובסון (באנגלית: William Hobson;‏ 26 בספטמבר 1792 – 10 בספטמבר 1842) היה המושל הראשון של ניו זילנד ואחד מהיוזמים והחותמים על הסכם ואיטנגי.
ראשית חייו

ויליאם הובסון נולד בווטרפורד שבדרום אירלנד, כבנו של סמואל הובסון, שהיה עורך דין. על פי חלק מהמקורות שנת לידתו הייתה 1793.
הובסון הצטרף לצי המלכותי הבריטי ב-25 באוגוסט 1803 כמתנדב מדרגה שנייה. הוא שירת במלחמות הנפולאוניות ובהמשך היה מעורב בדיכוי פעילותם של שודדי הים הקאריביים. ב-1806 הוא היה לפרח קצונה בצי ושבע שנים לאחר מכן הוא קיבל דרגת לוטננט ראשון. במאי 1824 הוא קודם לדרגת קומנדר וקיבל פיקוד על אה"מ סקילה (HMS Scylla), תפקיד אותו מילא בין השנים 1826–1828. בדצמבר 1834 הוא קיבל את הפיקוד על אה"מ רטלסנייק (HMS Rattlesnake) ונשלח על ידי הלורד אוקלנד, שהיה אז הלורד הראשון של האדמירליות, להודו המזרחית.
קריירה באוסטרליה

ב-1836 נשלח הובסון לאוסטרליה וב-5 באוגוסט אותה שנה הוא הגיע להובארט ו-18 ימים לאחר מכן לסידני. ב-18 בספטמבר יצאה הרטלסנייק למחוז פורט פיליפ (לימים מלבורן), כשעל סיפונה ויליאם לונסדייל ופקידים בכירים אחרים כדי להביאם למושבה החדשה. במהלך שלושת החודשים הבאים סקרו הובסון וקציניו ביסודיות את פורט פיליפ, החלק הצפוני של המפרץ שנקרא בהוראתו של מושל ניו סאות' ויילס, סר ריצ'רד בורק, בשם מפרץ הובסון, על שמו. ספינתו של הובסון הייתה מעורבת בייסודה של ויליאמסטאון. בשלב זה הוצעה להובסון משרה בצי של הודו הבריטית שהשכר עבורה היה 2,000 ליש"ט לשנה, אך הוא החל לחבב את אוסטרליה וראה עצמו כמועמד להיות המושל של פורט פיליפ, אף על פי שהשכר שיועד לתפקיד זה לא עמד על יותר מ-800 ליש"ט לשנה.
קריירה בניו זילנד

ב-26 במאי 1837 הפליג הובסון למפרץ האיים (Bay of Islands), על פי בקשת העזרה של ג'יימס באזבי, שהיה הנציג הבריטי (British Resident) הראשון בניו זילנד ושחש מאוים בשל מלחמות בין שבטי המאורים. במשך שלושה חודשים בשנת 1837 התנהלה לחימה בין שני שבטים במושבה, עד שהושג שלום. בשובו לאנגליה ב-1838 העביר הובסון דוח על ניו זילנד שבו הוא הציע שבריטניה תקבל על עצמה את הריבונות על האיים במובלעות קטנות באופן דומה לזה שנעשה על ידי חברת מפרץ הדסון בקנדה.
קריירה בניו זילנד > סגן המושל בניו זילנד

באותה תקופה הכירה ממשלת בריטניה בריבונותו של העם המאורי, כפי שנוסח ב"הצהרת העצמאות של ניו זילנד" באוקטובר 1835, שאותה יזם באזבי. ב-30 ביולי 1839 מונה הובסון להיות סגן המושל (Lieutenant governor) בכפיפות למושל ניו סאות' ויילס, סר ג'ורג' גיפס וב-13 באוגוסט אותה שנה הוא מונה להיות הקונסול הבריטי בניו זילנד. ב-14 באוגוסט קיבל הובסון הנחיות מפורטות משר הפנים, הלורד נורמנבי.
ב-29 בינואר 1840 הגיע הובסון למפרץ האיים בראש קבוצה של פקידים, כולל מועצה מנהלת שכללה את המזכיר הקולוניאלי, וילוובי שורטלנד, גזבר המושבה ג'ורג' קופר והתובע הכללי, פרנסיס פישר. המועצה המחוקקת כללה את האישים הללו וכן שלושה שופטי שלום.
קריירה בניו זילנד > הסכם ואיטנגי

עם הגעתו ניסח הובסון כמעט באופן מידי את הסכם ואיטנגי יחד עם מזכירו, ג'יימס פרימן ועם ג'יימס באזבי. לאחר שהשיג חתימות על ההסכם במפרץ האיים ב-6 בפברואר 1840, הוא יצא למפרץ ואיטמטה כדי להשיג חתימות נוספות וכדי לתור אחר מיקום מתאים לבירת המושבה. לאחר שב-1 במרץ הוא לקה בשבץ מוחי, הוא נלקח למפרץ האיים, שם הוא החלים באופן מספיק כדי שיוכל לשוב לעבודתו.
ב-21 במאי 1840, לאחר שהוקמה רפובליקה על ידי המתיישבים של "חברת ניו זילנד" בפורט ניקולסון (לימים ולינגטון), שהקימו את העיר החדשה תחת הדגל של ניו זילנד העצמאית, תבע הובסון לריבונות בריטית על כל שטחי ניו זילנד, אף על פי שהחתימה על הסכם ואיטנגי לא הושלמה. ב-25 במאי הוא שלח את שורטלנד עם כמה חיילים לפורט ניקולסון והמועצה של המתיישבים פוזרה. מנהיגם, ויליאם וייקפילד, יצא מאוחר יותר למפרץ האיים כדי להישבע אמונים לכתר. הצעתו שפורט ניקולסון תהייה בירת המושבה נדחתה לטובת תוכניתו של הובסון להקמת עיר חדשה במפרץ ואיטמטה, שנקראה אוקלנד, על שמו של הלורד אוקלנד, שבינתיים היה למושל הכללי של הודו.
ב-11 ביולי 1840 הגיעה הפריגטה הצרפתית L'Aube למפרץ האיים בדרכה לחצי האי בנקס שבאי הדרומי, כחלק מתוכנית התיישבות של חברת נאנט-בורדו. הובסון שיגר מידית שני שופטי שלום לאזור כדי לתבוע את הריבונות הבריטית באזור.
לקראת סוף 1840 שלחו מתיישבי פורט ניקולסון עצומה למלכה ויקטוריה, בה הם קראו לפיטוריו של הובסון עקב יחסו אליהם. ב-26 במאי 1841 הגיב הובסון במכתב למשרד החוץ.
קריירה בניו זילנד > מושל ניו זילנד

בנובמבר 1840 חתמה המלכה על צ'ארטר מלכותי להפיכת ניו זילנד למושבה נפרדת מניו סאות' ויילס. ב-3 במאי 1841 הושבע הובסון כמושל המושבה.
באוגוסט 1841 יצא הובסון לוולינגטון, שם הוא שמע את תלונותיהם של התושבים. לאחר מכן הוא ביקר באקרואה כדי ליישב את התביעות הצרפתיות. בשובו לאוקלנד הוא נתקל בקשיים עם המאורים וממשלתו הושמה ללעג על ידי עיתונאים בוולינגטון ובאוקלנד. הוא הגיב בסגירתו של העיתון New Zealand Herald and Auckland Gazette. בשל קשיי מימון של ממשלתו, הוא נאלץ לחוקק חוקי מיסים אף שלא היה מוסמך לכך. הובסון נתקל בהתנגדות מצדם של רדיקלים ששלחו עצומה למשרד החוץ בה קראו לפיטוריו של הובסון. אחת מפעולותיו האחרונות כמושל הייתה למסד את "יום השנה של אוקלנד" (Auckland Anniversary Day), לציון הגעתו למפרץ האיים.
ב-10 בספטמבר 1842 לקה ויליאם הובסון בשבץ שני ומת, עוד לפני שנקרא לעזוב את תפקידו. הוא נקבר בבית הקברות של רחוב סימונדס שבאוקלנד. על שמו נקרא הפרבר הובסונוויל שבעיר ואיטקרה שבאי הצפוני.
הערות שוליים

↑  Ballara, Angela (1 Sep 2010). "Pomare II - Biography". Dictionary of New Zealand Biography. Te Ara - the Encyclopedia of New Zealand. Retrieved 12 Dec 2011.
| המושלים והמושלים הכלליים של ניו זילנד |
| --- | --- | --- |
| מושלים | הובסון • פיצרוי • גריי • גור בראון • בואן • ג'יימס פרגוסון • נורמנבי • רובינסון • המילטון גורדון • ג'רבויס • אונסלו • גלאזגו • רנרפלי • פלנקט • איזלינגטון • ליברפול |  |
| מושלים כלליים | ליברפול • ג'ליקו • צ'ארלס פרגוסון • בלדיסלאו • גולוויי • ניואול • פרייברג • נורי • קובהם • ברנרד פרגוסון • פוריט • בלנדל • הוליאוק • ביטי • ריבס • טיזרד • הרדי בויס • קרטרייט • סטיאננד • מטפארה • רדי • קירו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: hobson-william-2189  BnF: cb12209432p (data)  GND: 1204220174  ISNI: 0000 0000 8199 4836  LCCN: nr93046142  SNAC: w60p2c8m  TePapa: 10692  Trove: 1465034  VIAF: 12185121   WorldCat (עם VIAF): 12185121 
קברו של ויליאם הובסון באוקלנד
הרמן גץ

| --- | --- |

 לידה:  7 בדצמבר 1840 קניגסברג, פרוסיה 
 פטירה:  3 בדצמבר 1876 (בגיל 35) הוטינגן, שווייץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות רהאלפ 
 מוקד פעילות:  ממלכת פרוסיה 
 מקום לימודים:  קונסרבטוריון שטרן 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  עוגב 
 
הרמן גוסטב גץ (בגרמנית: Hermann Gustav Goetz, ‏7 בדצמבר 1840, קניגסברג – 3 בדצמבר 1876, הוטינגן, סמוך לציריך) היה מלחין גרמני.