stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מדינה יהודית ודמוקרטית
שאלת אופייה של מדינת ישראל > התפתחויות בחקיקה

כיוון שלא התקבלה חוקה למדינת ישראל, לא הוגדר אופייה באופן משפטי (למגילת העצמאות אין תוקף משפטי). הצורך להגדיר את אופייה של המדינה באופן משפטי התעורר לאחר הבחירות לכנסת האחת עשרה שנערכו ב־1984, שבהן זכתה מפלגת כ"ך במושב אחד בכנסת. מפלגת כ"ך שאפה לביטול אופייה הדמוקרטי של המדינה, ולהחליפו במשטר המבוסס על ההלכה היהודית, תוך שלילת חלק ניכר מזכויות הלא-יהודים במדינה. ועדת הבחירות המרכזית אמנם פסלה את רשימת כ"ך מהתמודדות בבחירות לכנסת ה-11, אולם כ"ך עתרה לבג"ץ, וזה קבע כי אין עילה משפטית לפסול את הרשימה. תיקון מס' 9 לחוק יסוד: הכנסת שהתקבל בשנת 1985 בכנסת ה-11 (ונכנס לתוקפו בבחירות לכנסת ה-12) קבע שלא תתמודד בבחירות רשימה השוללת את קיומה של מדינת ישראל כ"מדינתו של העם היהודי", וכן רשימה ששוללת את "האופי הדמוקרטי של המדינה".
המונח "מדינה יהודית ודמוקרטית" בנוסחו המוכר הופיע לראשונה בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק, שנחקקו ב־1992 ותוקנו ב־1994. בחוקים אלו נאמר במפורש שמטרתם "לעגן בחוק יסוד את ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית". בשנת 2002 תוקנה גם ההגדרה בחוק יסוד: הכנסת בהתאם לנוסח זה. ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית מוזכרים בחוקים נוספים: חוק התרבות והאמנות, חוק חינוך ממלכתי, חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, חוק יסודות התקציב, חוק שירות אזרחי, חוק שירות לאומי-אזרחי, חוק המפלגות, חוק השידור הציבורי הישראלי וחוק החולה הנוטה למות.
בעקבות חקיקת חוקי היסוד והפיכת ההגדרה לרשמית, התעוררה ב-1994 השאלה האם ממשלת ישראל רשאית להגביל ייבוא בשר לא-כשר למרות חוק יסוד: חופש העיסוק. תחילה פסק בג"ץ שהממשלה אינה רשאית להגביל את ייבוא הבשר, אולם לאחר שהכנסת ערכה תיקונים בחוק היסוד, התקבלה ההגבלה. במשך הזמן התעוררו סוגיות נוספות תחת השאלה מהי הדרך הראויה ביותר לתווך בין אופייה היהודי והדמוקרטי של המדינה. למשל בסוגיית החכרת אדמות לאום, האם מותר למדינה יהודית להגבילן ליהודים בלבד, באזורים מסוימים בארץ, באופן שלא יסתור את היותה מדינה דמוקרטית?
ביטוי הלאום היהודי

מאפייניה של מדינת ישראל וכן הכרזת העצמאות מזהים אותה כ"מדינת לאום יהודית" כלומר כמדינה המושפעת מהזיקה למסורת והמורשת היהודית. אופייה היהודי של מדינת ישראל מגיע לביטוי בארבעה מרכיבים.
המרכיב הראשון הוא הציונות, שהייתה במובנה הראשוני והבסיסי ביותר, תנועת שחרור לאומית שחתרה לחלץ את היהודים מן ההסתמכות על גורמים חיצוניים לקביעת גורלם, ושאפה להשיג אמצעים ריבוניים הכוללים בין השאר עוצמה פוליטית, צבאית וכלכלית, שיאפשרו ליהודים להגדיר את עצמם ואת גורלם.
המרכיב השני המגדיר את ישראל כמדינה יהודית הוא חוק השבות. חוק זה, הקשור באופן הדוק למרכיב הראשון של הגדרה עצמית לאומית, קובע שלכל היהודים, באשר הם, יש זכות לאזרחות במדינת ישראל והם יכולים להפוך את מדינת ישראל לביתם אם יחפצו בכך. ישראל קמה בין השאר כדי למנוע מצב שבו יהודים המבקשים מקלט מתדפקים על דלתותיהן של מדינות שאינן מעוניינות בנוכחותם ואינם מוצאים פתרון.
הצידוק לחוק שבות בישראל אינו תלוי רק בטיעונים של מצוקה אפשרית. לקבוצות אתנו־תרבותיות יש זכות להגדרה עצמית, דהיינו הזכות לקיים מרחב ריבוני שבו הן רוב האוכלוסייה ובו מתפתחת ופורחת תרבותם.
המרכיב השלישי המגדיר את ישראל כמדינה יהודית נוגע לממדים של הפרהסיה – כמו סמלי המדינה, השפה הרשמית שלה ולוח השנה. מאפיינים אלה קשורים לתכנים של סמלי התרבות והמסורת היהודית, כמו המנורה, המגן־דוד והשפה העברית. לוח השנה הממלכתי יעוצב בהתאם ללוח העברי והשבת וחגי ישראל יהיו ימי המנוחה הרשמיים.
המרכיב הרביעי והחשוב ביותר קשור במערכת החינוך הציבורית. במדינת ישראל, כמדינה יהודית, למערכת החינוך הציבורית אמורה להיות מחויבות להמשכיות ולפריחה של תרבויות יהודיות. תרבויות יהודיות בריבוי, משום שבקרב הלאום היהודי מגוון רחב של גישות אודות אופי החיים היהודיים ומשמעותו של חינוך יהודי.
במדינת ישראל נחקקו חוקים רבים עם מאפיינים יהודיים, חוקים אלו מתחלקים לשלוש קטגוריות עיקריות:
חוקים שנובעים מהיותה מדינת העם היהודי (למשל: חוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי, חוק השבות, חוק האזרחות, חוק מעמדן של ההסתדרות הציונית העולמית ושל הסוכנות היהודית לארץ-ישראל).
חוקים שנובעים מההלכה היהודית (למשל: חוק חג המצות, חוק בית דין רבני, חוק איסור גידול חזיר).
חוקים שנובעים מהתרבות היהודית (למשל: חוק רשות השידור, חוק יסודות המשפט, חוק חינוך ממלכתי).
הדגשת אופייה היהודי של המדינה, על חשבון אופייה הדמוקרטי, באה לידי ביטוי בדיון הציבורי על נושאים מגוונים כגון פתיחת עסקים בשבת, תחבורה ציבורית בשבת, סמכות בתי הדין הרבנים וויתור על אדמות מדינה לטובת צורכי ביטחון.
פרשנות בג"ץ

הכנסת ה-15 תיקנה שוב את חוק יסוד: הכנסת, כך שהתנאי לקבלת אופייה היהודי והדמוקרטי של המדינה יחול לא רק על רשימה המועמדת לכנסת, אלא גם על כל אחד מהמועמדים ברשימה בנפרד.
על פי סעיף 7א החדש לחוק יסוד: הכנסת:
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 פסלה ועדת הבחירות המרכזית, על-פי סעיף זה של החוק, את מועמדותם של עזמי בשארה ושל אחמד טיבי. הצעה לפסול את מועמדותו של ברוך מרזל לא התקבלה. בעקבות זאת הוגשו עתירות לבג"ץ נגד שלוש ההחלטות. הסעיף בחוק יסוד: הכנסת עמד, לפיכך, בבחינה מעמיקה של בית המשפט העליון, ובסופו של דבר החליט בג"ץ להפוך את שתי ההחלטות הראשונות של ועדת הבחירות, ולאשר את ההחלטה האחרונה, כלומר להתיר לכל שלושת המועמדים הנ"ל להשתתף בבחירות.
על משמעות "מדינה יהודית ודמוקרטית" בסעיף זה כתב נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, שיש להעניק לה פירוש מצמצם, מאחר שהיא מגבילה זכות יסוד. זאת בניגוד לפירוש המרחיב שיש לתת לחוקים העוסקים בזכויות האדם.
השופט ברק קבע בפסק הדין שהפירוש המינימלי ביותר למושג "מדינה יהודית" הוא כדלקמן:
לפי ברק, הפירוש המינימלי ל"מדינה דמוקרטית" הוא:
לפיכך: "רשימת מועמדים או מועמד לא ישתתפו בבחירות אם ביטולם או שלילתם של מאפיינים אלה היא מרכזית ודומיננטית בשאיפותיהם ופעולותיהם; והם פועלים נמרצות להגשמת שאיפות אלה; וניתן להוכיח כל זאת בראיות משכנעות, ברורות וחד משמעיות".
ברק תהה האם פסילת רשימה המתנגדת להיותה של ישראל יהודית ודמוקרטית תיעשה בכל מצב, או שתאומץ "אמת מידה הסתברותית" שלפיה רשימה תיפסל רק אם קיים סיכוי ממשי שתצליח לקדם בפועל מטרות הסותרות את אופייה של ישראל כיהודית וכדמוקרטית. לבסוף הותיר ברק שאלה זו ב"צריך עיון".
בבג"ץ חוק הלאום ציינה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, בדונה במגבלות החלות על חקיקת חוקי היסוד, כי "בשלב זה של המפעל החוקתי הישראלי קיימת מגבלה אחת, צרה ביותר, החלה על הכנסת בכובעה כרשות מכוננת והיא כי אין ביכולתה לשלול בחוק יסוד את עצם היותה של ישראל מדינה יהודית ודמוקרטית."
בעיני העולם

לטענת חוקר הקבלה יוסף דן, התפישה העצמית הלאומית חילונית בעיני מרבית היהודים, חילונים וחרדים, בדבר אופייה וזהותה של מדינת ישראל, כמעט אין לה שותפים מחוץ למדינה. התהליכים המאפיינים את תחיית העם היהודי במולדתו ההיסטורית, תחיית הלשון העברית, קיבוץ הגלויות, ומעל לכל הריבונות היהודית המתחדשת הן, בעיני הציבור במדינות הנוצריות והמוסלמיות, כנגד מהלכה התקין של ההיסטוריה משום שעם ישראל חטא ואובדן ריבונותו היה עונש מן האל. כך מנקודת מבטן של שתי הדתות המונותאיסטיות ישנו משקל תאולוגי גדול לישות הריבונית היהודית והדבר נוגע ביסודות דתן ומשפיע באורח מתמיד על מערכת היחסים בין הנצרות והאסלאם ובין המדינה היהודית. ומהבחינה הזאת מדינת ישראל לעולם לא תיתפס "עם ככל העמים" אלא כמדינה שלא ניתן להפריד בין הווייתם הדתית והלאומית של יהודיה.
מדד V-Dem לשנת 2024 המדרג את רמת הדמוקרטיה במדינות ברחבי העולם, הוריד את דירוגה של ישראל מ"דמוקרטיה ליברלית" ל"דמוקרטיה אלקטורלית", לראשונה מאז ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל. הגדרה זו מעידה על שמירה על זכות ההצבעה, אך לא בהכרח על שוויון, זכויות מיעוטים, חופש ביטוי, שלטון החוק או עצמאות הרשות השופטת. המדד נחשב למשמעותי מאוד בנוגע לבחינת האופי הדמוקרטי של משטרים.
יהדותה של המדינה והסכסוך הישראלי-פלסטיני

ההכרה בישראל כמדינה יהודית נמצאת גם בלב הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ישנם גורמים בקרב הציבור הערבי ובשמאל הישראלי אשר סבורים כי ישראל אינה מדינה דמוקרטית. ביניהם, יש הרואים בישראל אתנוקרטיה יהודית או מדינת אפרטהייד. לטענה זו שותפים ארגוני זכויות אדם מרכזיים בעולם כמו אמנסטי אינטרנשיונל ו־Human Rights Watch, וכן כמה ארגוני זכויות אדם ישראליים כמו "בצלם" ו"יש דין".
לפי המשפטן הערבי-ישראלי חסן ג'בארין, המשטר הישראלי הוא "משטר קולוניאלי מסוג אפרטהייד". לטענת מיכאל ספרד, עורך דין המתמחה במשפט בינלאומי של זכויות האדם ובדיני מלחמה, ישראל אינה יכולה להיחשב למדינה דמוקרטית בגלל הכיבוש הישראלי.
ראו גם

בג"ץ קעדאן
לקריאה נוספת

אהרן ברק, מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, סדרת אתגרי הדמוקרטיה, אוניברסיטת רייכמן, 2025.
רות גביזון, ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית : מתחים וסיכויים, 1999.
אמנון רובינשטיין וברק מדינה, המשפט החוקתי של מדינת ישראל, הוצאת שוקן, מהדורה שישית, 2005, כרך א: עקרונות יסוד, פרק 6 - מדינת ישראל כמדינה יהודית
אמנון רובינשטיין, "או יהודית או דמוקרטית"?, קשת החדשה 3, אביב 2003.
אבינועם רוזנק, עיון מחודש במתח בין יהדות למדינה דמוקרטית לאור הפילוסופיה של ההלכה, אביעזר רביצקי (עורך), דת ומדינה בהגות היהודית במאה העשרים, המכון הישראלי לדמוקרטיה, ירושלים 2005, עמ' 489–566.
משה ברנט, עם ככל העמים, הוצאת כרמל, ירושלים 2009.
יצחק זמיר, בית המשפט העליון, הוצאת שוקן, 2022, הפרק "מדינה יהודית ודמוקרטית", עמ' 33–38.
אריאל פיקאר ויעל גוראון (עורכים), יהודית ודמוקרטית - יוצרים שביל זהב ישראלי, ידיעות אחרונות, 2023.
אהרן ברק, שופט בחברה דמוקרטית, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, כתר הוצאה לאור, נבו הוצאה לאור, 2004, הפרק "תפקיד השופט: הגנה על החוקה וערכיה", עמ' 77–166.
הערות שוליים

1 2  דב אלבוים ועזרא ברום, ‏"מדוע הושמטה הדמוקרטיה ממגילת העצמאות?", השילוח, 6, ספטמבר 2017
↑  יהודה כהן, מי מפחד ממדינה יהודית?, עמ' 144, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, 2001
↑  יהודה כהן, מי מפחד ממדינה יהודית?, עמ' 138, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, 2001
↑  יהודה כהן, מי מפחד ממדינה יהודית?, עמ' 139–140, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, 2001
↑  משה הלברטל, מדינה יהודית דמוקרטית
↑  א"ב 11280/02 ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השש-עשרה נ' ח"כ אחמד טיבי, ניתן ב־15 במאי 2003
↑  בג"ץ 5555/18 ח"כ אכרם חסון ואחרים נ' כנסת ישראל ואחרים, ניתן ב־8 ביולי 2021
↑  יוסף דן, מדינת ישראל כתופעה תאולוגית, תכלת, מספר 15, סתיו התשס"ד
1 2   מיכאל האוזר טוב, ישראל איבדה את דירוגה כדמוקרטיה ליברלית במדד מוביל להערכת דמוקרטיות, באתר הארץ, 20 במרץ 2024
1 2  לראשונה מזה 50 שנה: ישראל כבר לא מוגדרת כ"דמוקרטיה ליברלית", באתר ישראל היום, 20 במרץ 2024
↑  שמואל אבן, התנגדותו של אבו מאזן להכיר בישראל כמדינה יהודית: משמעויות אסטרטגיות, מבט על 762, 2015, באתר המכון למחקרי ביטחון לאומי
↑  דאליה חלבי, במקום לנזוף, הקשיבו למה אני כפלסטינית לא משתתפת במחאה, באתר "שיחה מקומית", 15 בפברואר 2023
↑  לילך בן דוד, לפסילת בל"ד יש נימוק אחד: שמירה על האתנוקרטיה היהודית, באתר "שיחה מקומית", 9 במרץ 2019
↑  איילת קובו, מאיה בדרשי קירשן, יהלי אגאי, שיעור באזרחות: להפגין למען הדמוקרטיה, בלי לדבר על הכיבוש, באתר "שיחה מקומית", 13 במרץ 2023
1 2  ראמי מנסור, "חוק הלאום מטיל ספק בלגיטימיות של המשטר הישראלי", באתר "שיחה מקומית", 25 ביולי 2018
↑   הגר שיזף, יהונתן ליס וג'קי חורי, דו"ח אמנסטי מאשים את ישראל באפרטהייד בכל שטחה; ישראל: "שקרים של ארגוני טרור", באתר הארץ, 1 בפברואר 2022
↑  אורן זיו, דוח אמנסטי: ישראל הקימה משטר אפרטהייד בגדה, בעזה ובתוך ישראל, באתר "שיחה מקומית", 1 בפברואר 2022
↑   הגר שיזף, Human Rights Watch: ישראל מבצעת פשעי אפרטהייד ורדיפה בשטחים, באתר הארץ, 27 באפריל 2021
↑  אמג'ד עיראקי, "הסף נחצה": ארגון HRW מאשים את ישראל בפשעי אפרטהייד ורדיפה, באתר "שיחה מקומית", 27 באפריל 2021
↑  אפרטהייד, באתר בצלם, ‏12 בינואר 2021
↑  מירון רפופורט, יש דין: "בגדה מתבצע פשע נגד האנושות מסוג אפרטהייד", באתר "שיחה מקומית", 9 ביולי 2020
↑   מיכאל ספרד, ישראל אינה דמוקרטית, באתר הארץ, 29 במאי 2017
BRDM

BRDM עיראקי שנלקח שלל במוזיאון צבא ארצות הברית לאברדין, מרילנד.
BRDM (ראשי תיבות ברוסית של Боевая Разведывательная Дозорная Машина, מילולית: "רכב סיור קרבי") הוא רכב קרבי משוריין אמפיבי בעל שמונה גלגלים המשמש לסיור וממוגן בצורה קלה ביותר. בברית המועצות ובמדינות אחרות בגוש המזרחי יוצרו שתי גרסאות בעלות יכולת לשיגור טילים נגד טנקים. ה-BRDM-2 הגיע גם בתצורת רכב פיקוד וכרכב הגנה אווירית.
BRDM-1

ה-BRDM-1 (הידוע גם כ-BTR-40 P) הופיע לראשונה בשנת 1959, והיה בייצור עד 1966. נבנו מדגם זה כ-10,000 יחידות מהן נותרו עד היום פחות מ-600 יחידות במספר מדינות. הדגם הבסיסי חומש במקלע גוריונוב SG-43, בשנת 1962 הוא הוחלף במקלע PK.
לרכב היו מספר תתי דגמים :
BRDM-1U - רכב פיקוד
BRDM-RX - רכב לגילוי וזיהוי חומרי לחימה כימיים.
2P27 - רכב נושא מערכת לשיגורי טילי נ"ט מדגם AT-1 Snapper (לפי קוד נאט"ו)
2P32 - רכב נושא מערכת לשיגורי טילי נ"ט מדגם AT-2 Swatter (לפי קוד נאט"ו)
9P110 - רכב נושא מערכת לשיגורי טילי נ"ט מדגם סאגר
BRDM-2

דגם ה-BRDM-2 נועד להחליף את ה-BRDM-1 ולשפר בכך יכולות אמפיביות וחימוש טוב יותר. ה-BRDM-2 מונע על ידי מנוע בנזין אחורי המספק גם כוח לסילון מים לשיט אמפיבי. לדגם זה צוות של ארבעה: נהג, נהג משנה, מפקד ותותחן. החימוש זהה לנגמ"ש BTR-60, עם מקלע כבד 14.5 מ"מ ומקלע 7.62 מ"מ כמשני. שריון הרכב מגן באופן מלא מפני אש מנשק קל. רכב זה נמכר ל-45 מדינות לפחות.
ה-BRDM-2 דומה לרכב הסיור ההונגרי האמפיבי D-442 FUG ההונגרית ולנגמ"ש D-944 PSZH, גם להם מנוע אחורי אך יש להם זוג סילוני מים.
מערכת נ"מ ניידת 9K31 סטרלה-1 (שם נאט"ו "גסקין") נבנתה על בסיס שלדה אמפיבית מסוג BRDM-2 (4 x 4) אחרת, בה הוסרו גלגלי הבטן. הצריח המקורי הוחלף בצריח של עם זרוע בכל צד עליהם הותקנו משגרי טילי ה-SA-9 ירה ושכח.
BRDM-3

BRDM-3 הוא גרסה נגד טנקים של ה־BRDM-2 עם משגר ATGM המבוסס על ה־BTR-80AK ולו מערכת אופטית לראיית יום/לילה בעמדת המפקד. הצוות מורכב משישה אנשים.
הערות שוליים

↑  Бобран, Мариан, ed. (1999). Русистика и современность: языкознание (ברוסית). Wyższej Szkoły Pedagogicznej w Rzeszowie. p. 344. ISBN 9788373380370.
↑  Field Manual 30-102: Opposing Forces: Europe. Department of the Army, Headquarters. 1977. p. I-1.
BRDM-1 במוזיאון ברוסיה
BRDM-2 שנלקח כשלל על ידי צה"ל. מוצג במוזיאון יד לשריון
איוואן חליוסטין

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1862 מוסקבה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 בנובמבר 1941 (בגיל 79) ניס, צרפת 
 מדינה:  צרפת, האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מעסיק:  תיאטרון בולשוי 
 
איוואן ניקולאייביץ' חליוסטין (ברוסית: Иван Николаевич Хлюстин; מוכר בצרפת בשם Ivan Clustine, איוואן קלוסטין; 10 באוגוסט 1862 –  21 בנובמבר 1941) היה רקדן רוסי, מנהל בלט וכוריאוגרף.
נולד ב-10 באוגוסט 1862 במוסקבה, אז באימפריה הרוסית. קיבל את הכשרתו בבית הספר למחול במוסקבה, והתקבל לתיאטרון בולשוי בשנת 1878. לאחר שהיה רקדן ראשי (1886) ומנהל בלט (1898), היגר לפריז ב-1903 כדי לפתוח שם בית ספר.
מונה למנהל בלט האופרה של פריז ב-1909, ויצר שם כמה כוריאוגרפיות עד 1914. עם הגעתו, שיקם את הבלט שננטש במצב הרסני על ידי הבמאי היוצא, פדרו גייאר (אנ'). הוא היה רגיש לחידושים של הבלט רוס, מבלי להיות מהפכני בכוריאוגרפיות שלו. בכל זאת הוא הציג כמה חידושים, בעיקר החלפת חצאית הטוטו המסורתית בתלבושות המתאימות יותר לנושאי הבלט.
לאחר שפרש מהאופרה של פריז, נתמנה למנהל הבלט של להקת אנה פבלובה, שם חיבר כוריאוגרפיות חדשות, לרוב בנושאים קודמים.
נפטר ב-21 בנובמבר 1941 בניס שבצרפת.
1 נגד 100

| --- | --- |

 מבוסס על:  "Eén tegen 100" (הולנד)
 סוגה:  שעשועון טלוויזיה
 יוצרים:  אנדמול 
 מנחים:  אברי גלעד (ישראל)
 פרסים:  עד 1,000,000 ש"ח (ישראל)
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  7 (ישראל)
 מספר פרקים:  150
 הפקה
 חברת הפקה:  אנדמול 
 אתר צילומים:  ג.ג אולפני ישראל נווה אילן
 אורך פרק:  60 דקות
 שידור
 רשת שידור:  RTL 4 
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2 (רשת) ערוץ השעשועונים (ש.ח)
 פורמט (תמונה):  SDTV יחס מסך 4:3
 פורמט (קול):  סטריאו
 תקופת שידור מקורית:  3 בספטמבר 2000 – 21 באוקטובר 2016 
 תקופת שידור בישראל:  8 במאי 2007 – 2012
 קישורים חיצוניים
 kro-ncrv.nl/eentegen100
 tt0294074/ דף התוכנית ב-IMDb
 
1 נגד 100 היה שעשועון טלוויזיה ישראלי ששודר בשנים 2007–2012 בערוץ 2 בזכיינית רשת, המבוסס על פורמט הולנדי ("Eén tegen 100") מסוג שעשועון טריוויה. בתוכנית מנסה מתמודד להביס נבחרת של מאה מתמודדים אחרים ולזכות בפרס כספי מכובד. מקור השעשועון הוא בהולנד, והוא משודר במדינות רבות בהן ארצות הברית, צרפת, ספרד, אנגליה, איטליה וישראל.
חוקי התוכנית

ברוב גרסאות התוכנית, יש מתמודד אשר מתחרה מול מאה אנשים בקהל שנקראים "הנבחרת". הנבחרת מסווגת לפי התמחותם או עבודתם של חבריה אך היא מורכבת גם מאנשים אלמוניים. בכל תור נשאל המתמודד שאלה ומוצעות לו שלוש תשובות אפשריות. תחילה השאלה מופנית למתמודדים ב"נבחרת". לאחר שאלו סיימו להצביע, המתמודד שמתחרה נגדם עונה על השאלה. אם המתמודד צדק בתשובתו, הוא ממשיך לשחק, והמתמודדים בנבחרת שטעו בשאלה יוצאים מהמשחק. לפני כל שאלה, החל מן השאלה החמישית, יש למתחרה אפשרות לפרוש מהמשחק ולקחת את סכום הכסף שזכה בו עד כה או להמשיך במשחק ("כסף או נבחרת").
אם המתמודד נשאר במשחק ומצליח להביס את כל הנבחרת הוא זוכה במיליון שקלים (בישראל). במהלך המשחק יש למתמודד שלושה "גלגלי הצלה" שיכולים לעזור לו לעבור משלב לשלב:
סקר את הנבחרת - המתחרה בוחר אחת משלוש התשובות, כדי לראות כמה אנשים בנבחרת בחרו בתשובה המסוימת שבחר, בנוסף הוא יכול לבחור אחד מאנשי הנבחרת שצריך לנמק מדוע בחר בתשובה זו, בעברית נקראת עזרת "סטטיסטיקה".
שאל את הנבחרת - מוצגים למתחרה שני מתמודדים מהנבחרת: אחד שצדק בתשובתו ואחד שטעה, ועל שניהם לנמק מדוע בחרו בתשובה המסוימת. התשובה השלישית תיפסל ותסומן כשגויה, בעברית נקראת עזרת "נכון/לא נכון".
סמוך על הנבחרת - המתמודד מסתמך על התשובה שהצביעה רוב הנבחרת, אשר תסומן כתשובה המוצבעת, במידה ושתי תשובות נמצאות בתיקו מבחינת הצבעת רוב הנבחרת, העזרה תפעל כמו עזרת "שאל את הנבחרת" בה שני חברי נבחרת ינמקו את בחירתם והתשובה השלישית תיפסל.
אברי גלעד - תוכנית האירוח

| --- | --- |

 בימוי:  בני כרמלי 
 מנחים:  אברי גלעד 
 ארץ מקור:  ישראל 
 הפקה
 אורך פרק:  60 דק' 
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 
 תקופת שידור מקורית:  ספטמבר 2009 – מרץ 2010 
 
אברי גלעד - תוכנית האירוח הייתה תוכנית אירוח שהגיש אברי גלעד מספטמבר 2009 עד מרץ 2010. גלעד הגיש את התוכנית בשידור חי.
רקע והפקה

אברי גלעד, שהיה בעל ניסיון בתוכניות אירוח בהן אברהם ויעקב תוכנית אירוח במקום תוכניתו של יאיר לפיד שקודם להנחיית מהדורת החדשות המרכזית של חברת החדשות. גלעד ראיין אישי תרבות שונים בהם שהופיעו בתקשורת בשבוע החולף.
גלעד פתח את התכנית במונולוג, קומי בחלקו שעסק באירועים אקטואליים ולאחריו הציג את האורחים.
לתוכנית תוכננו הפקת 20 תוכניות בלבד שהוארכה ל-24 תוכניות ובסופו של דבר הופקו 22 תוכניות.
התכנית עלתה לשידור בספטמבר 2009 ושודרה עד ינואר 2010 בה ירדה לתקופה קצרה בשל נתוני מדרוג נמוכים. התכנית חזרה לשידור למשך כמה שבועות נוספים עד למרץ 2010.
הסטנד-אפיסטים רמי ורד ושחר חסון הגישו פינות הומור בסוף התכנית.
הערות שוליים

↑  אדם סרור, מה יש לך?, באתר ynet, 20 בינואר 2010
↑  חדש בערוץ 2: תוכנית אירוח, באתר ‏מאקו‏, 14 בספטמבר 2009
↑  ניר קיפניס, ‏לא ממציא את המעגל, באתר גלובס, 12 בינואר 2010
יוסף אדרעי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1948 (בן 77 בערך) צפת 
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים
 מוסדות:  אוניברסיטת חיפה
 בת זוג:  בלה אדרעי
 
יוסף משה אדרעי (נולד ב-1948) הוא פרופסור אמריטוס והדיקן לשעבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. מתמקד בדיני מיסים של ישראל וארצות הברית.
ביוגרפיה

אדרעי נולד בבית הוריו בצפת במהלך מלחמת העצמאות. אביו היה ספרדי מרוקאי ואמו אשכנזייה, בזמן ובמקום שבו נישואים בין-עדתיים לא היו מקובלים.
לאחר שירותו הצבאי למד משפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1973 קיבל תואר ראשון. התמחה אצל השופט חיים כהן בבית המשפט העליון ולאחר מכן במשרד עורכי דין. עבד כעורך דין בלשכה המשפטית של נציבות מס הכנסה והשלים תואר שני (1975) ושלישי (1979) באוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטורט שלו, שנעשתה בהדרכת פרופ' אהרן יורן, קרויה "מיסוי הכנסת עבודה בישראל". בשנים 1979–1981 שהה בפוסט-דוקטורט בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1981 הצטרף לסגל האקדמי של הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים בדרגת מרצה. בשנים 1982–1986 נמנה עם סגל הפקולטה לניהול ע"ש קולר באוניברסיטת תל אביב, והקים בה את המחלקה לדיני מיסים. בשנים 1986–1987 היה פרופסור אורח באוניברסיטת אמורי, ובשנים 1987–1989 היה פרופסור אורח באוניברסיטת סן דייגו (אנ').
בשנת 1990 נמנה עם מייסדי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה. בשנת 1991 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1997 מונה לפרופסור מן המניין. כיהן כדיקן הפקולטה בשנים 1997–2002. בשנים 2006–2007 כיהן כדיקן בית הספר למשפטים של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן. בשנת 2018 פרש לגמלאות מאוניברסיטת חיפה כפרופסור אמריטוס.
פרסם עשרות מאמרים וספרים בתחום דיני המס והמשפט הציבורי. בתקופת המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע הסביר מדוע תקציב המדינה מצדיק מרד מיסים.
אדרעי נשוי לבלה ואב לארבעה. מתגורר בחיפה.
ספריו

מיסוי פעילות בינלאומית, פפירוס, 1991.
לקראת לימודי משפטים, דיונון, תשנ"ג.
פירוש לחוקי-היסוד - חוק-יסוד: משק המדינה, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ד.
אירועי מס: עלייתם (ואיבונם?) של דיני המסים בישראל, נבו הוצאה לאור, 2007
מבוא לתורת המסים: על מקורותיה, עקרונותיה, תכליתה והגיונה, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, 2009
Elementi di diritto tributario, Ferrara, 2018 (תרגם לאיטלקית פרופ' Marco Greggi).
הערות שוליים

↑  אלה לוי-וינריב, ‏עורכי הדין בתחום המס טוענים טענות שטחיות, באתר גלובס, 31 ביולי 2008
↑   יוסף מ' אדרעי, תקציב המדינה מצדיק מרד מסים, באתר הארץ, 6 ביולי 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007302986405171  LCCN: n96079145  S2AuthorId: 88417179  VIAF: 55883081   WorldCat (עם VIAF): 55883081
תראו אותי

| --- | --- |

 סוגה:  תוכנית אירוח
 כותבים:  נעמה שוחט
 בימוי:  דורון עובדיה-לונדי
 מנחים:  אברי גלעד
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  ישראל עברית
 מספר פרקים:  25
 הפקה
 מפיק:  גלית קרספי
 חברת הפקה:  יולי אוגוסט הפקות
 עורכים:  אסף בקר  חי נחום  רותם רגב  שחר סיטנר
 אתר צילומים:  אולפני הרצליה
 אורך פרק:  15 דקות
 שידור
 רשת שידור:  הטלוויזיה החינוכית הישראלית
 פורמט (תמונה):  SDTV
 תקופת שידור מקורית:  2013–2014
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
תראו אותי היא תוכנית אירוח ישראלית בהנחיית אברי גלעד. התוכנית שודרה בחינוכית 23 בשנים 2013–2014.
מבנה התוכנית

מדי פרק מארח אברי גלעד ארבעה ילדים ויחד איתם אורח מיוחד שבבגרותו הצליח משמעותית למרות לקות או מגבלה.
באולפן התוכנית הילדים משחקים ודנים בסוגיות הקשורות לאחר ולשונה בחברה תוך כדי בחינה מחדש של עמדותיהם והסטריאוטיפים.
לצד אברי גלעד נמצא הזברה בגילומו של השחקן ערן בן צבי. הזברה מצחיק, ספונטני וחצוף. הזברה מתפעל עמדת די.ג'יי מיוחדת באולפן ודואג להשמיע את דעתו בכל נושא.
ראו גם

שרגא בישגדא
חיות מסך
מה זה מוזה
אנדרו ברייטברט

| --- | --- |

ברייטברט נואם בוועידת CPAC,‏ 2012
 לידה:  1 בפברואר 1969 ארצות הברית לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 פטירה:  1 במרץ 2012 (בגיל 43) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 מקום קבורה:  בית הקברות הילסייד ממוריאל פארק 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת טוליין  בית ספר ברנטווד  Tulane University School of Liberal Arts 
 מעסיק:  וושינגטון טיימס 
 בן או בת זוג:  Susannah Bean (1997–2012) 
 מספר צאצאים:  4 
 קישורים חיצוניים
 טוויטר (X):  AndrewBreitbart
 http://Breitbart.com/
 
אנדרו ג'יימס ברייטברט (באנגלית: Andrew James Breitbart;‏ 1 בפברואר 1969 – 1 במרץ 2012) היה מו"ל אמריקאי שגדל במשפחה יהודית, פרשן עבור "וושינגטון טיימס", מחבר, פרשן אורח בתוכניות ידיעות שונות. ברייטברט שימש גם כעורך של אתר האינטרנט "דו"ח דראדג'" וכעיתונאי חוקר עבור אריאנה הפינגטון. בנוסף, הוא עזר לה להקים את אתר "הפינגטון פוסט" ועזר בפרסום האתר.
אנדרו ברייטברט הקים את האתרים Breitbart.com, Breitbart.tv, Big Hollywood, Big Government, Big Journalism ו-Big Peace. הוא שיחק תפקיד מפתח בשערוריית הסקסטינג של אנתוני ויינר, בשערוריית התפטרותה של שירלי שרוד וכן חשף סדרת סרטונים בפרשת ACORN. כמו כן, אנדרו ברייטברט לקח חלק פעיל בתנועת מסיבת התה.
אנדרו ברייטברט ייסד את האתר חדשות ברייטברט.
תחילת חייו

ברייטברט נולד בלוס אנג'לס שבארצות הברית למשפחה ממוצא אירי. הוא אומץ כתינוק בן שלושה שבועות על ידי הזוג ג'רלד וארלין ברייטברט, בעל מסעדה ובנקאית. הוא גדל בברנטווד, לוס אנג'לס. ברייטברט חונך כיהודי (אמו המאמצת התגיירה כשהתחתנה עם אביו המאמץ שהגיע ממשפחה יהודית), הוא למד בבית ספר עברי, ואף חגג בר מצווה. ברייטברט הסביר כי תעודת הלידה שלו מציינת כי אביו הביולוגי היה זמר פולק. אחותו של ברייטברט, גם היא מאומצת, היא ממוצא היספני.
כשהיה בבית הספר התיכון, היה ברייטברט שליח פיצה, ולפעמים אף פגש סלבריטאים כגון ג'אדג' ריינהולד. הוא למד לתואר ראשון בלימודים אמריקאים מאוניברסיטת טוליין בשנת 1991, וסיים עם "שום מושג על העתיד שלו בכלל". עבודותיו הראשונות לאחר סיום לימודיו כללו שירות בערוץ הבידור בכבלים E!, עבודה במגזין המקוון של החברה ועבודה בהפקת סרט.
ברייטברט, שהיה בעל דעות שמאלניות לשעבר, שינה את דעותיו הפוליטיות לאחר שחווה "התגלות" במהלך 1991 בשימועים המאוחרים לשופט בית המשפט העליון קלרנס תומאס, שהואשם בהטרדה מינית. מאוחר יותר, תיאר ברייטברט את עצמו כ"שמרן רייגני" עם אהדה לדעות ליברלית.
האזנה לשדרני רדיו שונים כמו ראש לימבו עזרה לברייטברט לחדד את עמדותיו הפוליטיות והפילוסופיות, והציתה עניין בלמידה שהוא הדחיק עקב חוסר האמון שלו ב"הרהורים הניהיליסטיים של תאורטיקנים קריטיים מתים" ששלטו בלימודיו בטוליין. באותו הזמן, קרא ברייטברט גם את ספרה של קמיל פאליה, Sexual Personae, שכלל סקר מסיבי של אמנות מערבית, ספרות ותרבות ממצרים העתיקה ועד המאה ה-20. ברייטברט כתב כי הספר "גרם לי להבין כמה מעט באמת למדתי במכללה".