זאב שטרנהל
מחקריו > לא ימין ולא שמאל: האידאולוגיה הפשיסטית בצרפת

ספרו זה של שטרנהל יצא לאור לראשונה ב-1983 בצרפת, ובעברית בהוצאת עם עובד בתל אביב בשנת 1988, תחת הכותרת "לא ימין ולא שמאל, האידאולוגיה הפשיסטית בצרפת". בשנת 1990, בבואו לסכם את שנות ה-80, המוסף הספרותי של לה מונד מ-24 במרץ 1990
הכליל את הספר ברשימת ארבעים הספרים החשובים ביותר שפורסמו בצרפת בשנות ה-80. מדוע דווקא 40? כי בצרפת מתפרסמים במשך עשור 40,000 ספרים. הספר הודפס פעמים אחדות, זכה לשלוש מהדורות, שהאחרונה בהן, מהדורה מורחבת עם מבוא חדש, יצאה לאור בשנת 2000. שלושת ספריו הראשונים של שטרנהל, מוריס בארס, הימין המהפכני ולא ימין ולא שמאל יצאו לאור בטרילוגיה בצרפתית בשם "צרפת בינלאומיות לפשיזם" (FAYARD, 2000) הספר תורגם לעברית, איטלקית ואנגלית (בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה במהדורה הראשונה, בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון במהדורות הבאות). במאמרו של רוברט טומבס ב–The Times Literary Supplement ב-14 ספטמבר 2001, המוקדש לשלושת הספרים, הוא מציין במיוחד שמחקרים אלה כבר הולידו ספרות משנית משל עצמם.
הספר טוען שהפשיזם הוא הדרך השלישית בין ימין לשמאל, והוא עומד על שני יסודות: לאומיות רדיקלית שביטויה הפוליטי הוא הימין המהפכני שעליו כתב בספר הקודם, והיסוד השני הוא רוויזיה אנטי-רציונליסטית של המרקסיזם, שיוצרת סוציאליזם מסוג חדש, אנטי-מרקסיסטי וגם אנטי-דמוקרטי. בעוד הסוציאל-דמוקרטיה ראתה את עצמה כיורשת תכניו האינטלקטואליים של הליברליזם שאימצה את הדמוקרטיה, הפשיזם יצא למלחמה בערכים אלה, אך לא בקפיטליזם עצמו. הספר הראה שצרפת הייתה זו שבה תהליכי גיבוש האידאולוגיה הפשיסטית הבשילו מוקדם יותר. הספר גם עומד על כך שחוגים רחבים של האינטליגנציה הצרפתית, מבלי לאמץ את כל תכניו של הפשיזם, השתתפו בהתלהבות במרד הפשיסטי נגד התרבות הבורגנית ונגד הדמוקרטיה הליברלית.
פרק 7 בספר נקרא "פשיזם ספיריטואליסטי" ובו ניתוח של כוח המשיכה של הפשיזם ביחס לשמאל הקתולי של הפילוסוף עמנואל מוניה. מוניה ואנשיו השתתפו ב"מהפכה הלאומית" של וישי ורק בתחילת 1943 עברו למחתרת. כאן עורר שטרנהל נקודה כואבת: האם העובדה שאנשים החלו את דרכם כשותפים ל"מהפכה הלאומית" של וישי, שכללה את חוקי הגזע משנת 1940, היא בעלת משמעות היסטורית ומוסרית או שעובדה זו נמחקה על ידי לחימתם במחתרת? באותו זמן נשיא צרפת היה פרנסואה מיטראן שעבר בדיוק את אותו המסלול. כאן ההתנגדות הייתה קשה ותלמידיו וידידיו של מוניה התגייסו להגנתו ולמעשה להגנה על עברם. בעיקרו של דבר, ספר זה העלה גם את השאלה של "סוד הקסם של הפשיזם" או את שאלת כוח משיכתו של הפשיזם אצל אינטלקטואלים רבים, כולל בשמאל הקתולי הלא-קונפורמיסטי. נקודה זו הייתה כואבת במיוחד, כי היה בה כדי להצביע על עומק האיבה כלפי הסדר הליברלי–דמוקרטי של שנות ה-30 בצרפת ולהסביר את התמיכה הרחבה שזכה בה המשטר של וישי. כך כותב שטרנהל ("לא ימין ולא שמאל", ע' 355, במהדורה העברית):
"האידאולוגיה שניצחה ב-1940, מתוקף היותה רווחת במשך כחמישים שנה, הייתה לדעה מקובלת על רקע המפלה הגדולה. כמו בגרמניה ובאיטליה, מלוא משקלה ההיסטורי הורגש רק לאחר התבוסה של 1940." ובהמשך: האינטלקטואלים הפשיסטים "כלל לא הסתגרו בסלונים ספרותיים ולא התמקדו בוויכוחים תאורטיים. הם היו חלק בלתי-נפרד מהחיים האינטלקטואלים והפוליטיים. כתביהם, כתבי-העת שלהם, עיתוניהם, הפכו לעיתים תכופות לרבי-מכר. כעבור מחצית המאה ההשפעה המצטברת מורגשת במלואה."
הספר חולל מחלוקת וויכוח שנמשך עד היום. כפי שציין פרופ' שאול פרידלנדר במאמר ביקורת "הדרך לוישי":
"רק לעיתים נדירות טופלו הבעיות שהועלו בספרו הבלתי רגיל של שטרנהל בקפדנות ובשיטתיות דומה. אפשר לסכם את טיעונו במשפט אחד: נוכחות הפשיזם בקרב החברה הצרפתית, במיוחד בקרב האינטלקטואלים הייתה הרבה יותר עמוקה ממה שהיסטוריונים מאז המלחמה היו מוכנים להודות."