stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חגורת המנינגיטיס האפריקנית
השפעות על הכלכלה ומערכת הבריאות

מגפות דלקת קרום המוח גורמות לנטל כלכלי כבד ולפגיעה רחבת היקף במגזרים הפרטיים והציבוריים במדינות המוכות. המגפות גורמות להוצאה כספית ממוצעת של כשליש מההכנסות המשפחתיות השנתיות (34%). מחקר שנערך בבורקינה פאסו על ידי Colombini וקבוצתו, חשף כי בשנת 2007 עמד התוצר המקומי הגולמי השנתי על 268 דולר לנפש, מכאן ניתן להסיק כי כ-90 דולר בממוצע מסך ההכנסות השנתיות מנוצלים להתמודדות המשפחתית עם התחלואה בדלקת קרום המוח. בעקבות סיבוכי המחלה והשלכותיה, ההוצאות עלולות להאמיר ולהגיע אף ל-154 דולר. סכומים אלה גבוהים מדי לחלק ניכר מהאוכלוסייה המקומית בתחום החגורה. ממחקר זה אף עולה כי עובדים ותלמידים שנדבקים בדלקת קרום המוח נעדרים בממוצע 21 ו-12 ימים מהעבודה ומבתי הספר בהתאמה. מצב זה רק מחמיר את המיתון בכלכלת מדינות אלה.
במחקר אחר שנערך על ידי Bloom וקבוצתו, נבדק מדד הקרוי DALY ‏ (Disabiliy-adjusted life year). מדד זה בודק כמותית את איבוד סך כל שנות חיי אדם באוכלוסייה מסוימת בעקבות מחלה כלשהי. מהמחקר עולה כי בשנת 1995 מדד ה-DALY עבור דלקת קרום המוח במדינות חגורת המנינגיטיס עמד על 42.5%. אינדיקציה זאת, יחד עם הערכות מומחים שגורסות כי כרבע מאוכלוסיית המחלימים נותרת עם פגיעה בלתי הפיכה כלשהי במערכת העצבים המרכזית אשר מגבילה בצורה משמעותית את שילובם בשוק העבודה, מדגישה פעם נוספת את חומרת המצב באפריקה שמדרום לסהרה, וקושרת בין איבוד היכולת הפרודוקטיבית של האוכלוסייה המקומית לבין המצב הכלכלי הרעוע.
ניסיונות ההתמודדות עם המגפות יוצרות נטל כבד גם על רשויות הבריאות המקומיות. הדבר בא לידי ביטוי במחסור משמעותי בצוותים רפואיים, ביכולת הגעה למוקדי התפרצות התחלואה, ובזמינות תרופות וחיסונים. הדבר גורם לא פעם לשיבוש תוכניות למאבק במחלות זיהומיות אחרות באזור, דוגמת מלריה, שיתוק ילדים, קדחת צהובה ואחרות.
היסטוריה

מחקרים העלו שמגפות של דלקות קרום המוח החלו באזור הקרוי היום חגורת המנינגיטיס לפני כ-100 שנים. מחקרים אפידמיולוגיים שנערכו באזור החל משנות ה-40 של המאה ה-20 הראו מגמה קבועה יחסית של התפרצויות מגפתיות באזור אחת ל-8 עד 12 שנים, ואולם החל מראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נצפה שינוי במגמה זאת כאשר פרק הזמן בין ההתפרצויות הולך וקטן בעוד ששטח החגורה הולך וגדל. אזורים שבעבר נמצאו מחוץ לחגורה, כגון בורונדי, רואנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו וטנזניה מהווים כעת חלק ממנה. בשנת 2010 לבדה, השנה שבה פותח החיסון המצומד כנגד זן A של החיידק, דווחו למעלה מ-224,000 מקרי הדבקה ברחבי החגורה.
להלן רשימת התפרצויות מפורסמות של דלקת קרום המוח במדינות חגורת המנינגיטיס לפי סדר כרונולוגי:
| מקום ושנה | מספר הנדבקים | מספר הנפטרים | אחוז התמותה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| סודאן (1918–1924 / 1926–1931) | אלפים | אלפים |  ? | המגפה התפשטה לסודאן, ככל הנראה, מאוגנדה שבדרום על ידי נשאים אסימפטומטיים. מעריכים כי 8 מכל 10 מודבקים נספו במהלך שני גלי המגפות |
| צ'אד (1937–1939) | 10,000 | 6,500 | 65 | עד שנת 1960 הייתה צ'אד קולוניה צרפתית הקרויה אפריקה המשוונית הצרפתית |
| בורקינה פאסו (ינואר - אפריל 1939) | 6,783 | 3,118 | 45.9 | עד שנת 1984 נקראה בורקינה פאסו רפובליקת וולטה עלית |
| טנזניה (1942) | 11,687 | 6,960 | 59.5 | המגפה פרצה במושבת הנאמנות הבריטית טנגניקה |
| גאנה (1945–1949) | 34,000 | 3,200 | 9.4 | עד שנת 1957 הייתה גאנה חלק מקולוניה בריטית הקרויה חוף הזהב |
| ניגריה (1949–1950 / 1960–1962) | 98,458 / מעל 72,000 (בהתאמה) | 16,055 / מעל 5,000 (בהתאמה) | 16.3 / כ-6.9 (בהתאמה) | מעריכים כי המגפה חדרה לניגריה מצ'אד שבמזרח בשנת 1937 |
| בורונדי (אוגוסט - ספטמבר 1992) | 1,239 | 215 | 17.3 | המגפה התפשטה לבורונדי, ככל הנראה, ממערב טנזניה על ידי נשאים אסימפטומטיים |
| מערב אפריקה (ינואר - מאי 1996) | מעל 100,000 (מעל 250,000 לפי הערכות אחרות) | מעל 10,000 (מעל 25,000 לפי הערכות אחרות) | כ-10 | המגפה פרצה לראשונה בצפון ניגריה ומשם התפשטה ל-14 מדינות בחגורת המנינגיטיס. עיקר המקרים נצפו בבורקינה פאסו ובניגריה. באפריל אסרה ערב הסעודית על כניסת עולי רגל ממדינות מערב אפריקה לתחומה |
| ניגריה (18 בדצמבר 2016 - 23 ביוני 2017) | 14,518 | 1,166 | 8 | Neisseria meningitidis מזן C נמצא כגורם הבלעדי למגפה |

אחוזי התמותה הגבוהים, שאפיינו את המגפות שנזכרו לעיל בחלק הראשון של המאה ה-20, ירדו בצורה חדה לקראת סוף שנות ה-40 בעקבות השימוש בתרופות אנטיביוטיות מקבוצת הפניצילינים והסולפונאמידים ובחיסון הפוליסכרידי. אולם גם אלה יחד לא היו מסוגלים להוריד את אחוזי התמותה באופן מוחלט.
טיפול תרופתי וחיסונים > טיפול תרופתי

אופן הטיפול בדלקת קרום המוח על רקע מנינגוקוקי בתחום חגורת המנינגיטיס תלוי בסוג התחלואה; התפרצות מגפתית, או מחלה ספורדית. היות שבמדינות רבות שנמצאות בתחום החגורה אין את היכולת לבצע את ההליכים הרפואיים שנדרשים על מנת לאבחן במדויק את הפתוגן האחראי לתחלואה (ניקור מותני, תרבית מנוזל המוח והשדרה במעבדה מיקרוביולוגית), המלצת ארגון הבריאות העולמי היא להתייחס למנינגוקוקוס כעל האחראי וזאת משום שמרבית מקרי תחלואת דלקת קרום המוח מתרחשים בעקבות הדבקה בו. עם זאת הנחיות הטיפול הן שונות ונבדלות בהתאם לסוג התחלואה:
התפרצות מגפתית - היות שמגפות דלקת קרום המוח נגרמות במרבית המקרים כתוצאה מהדבקה בחיידקי Neisseria meningitidis, המלצת ארגון הבריאות העולמי מתבססת על מתן מנה אחת של כלורמפניקול בריכוז 100mg/kg, או על מתן מנה אחת של צפטריאקסון בריכוז של 100mg/kg בהזרקות לשריר.
מחלה ספורדית - כאשר לא מדובר בהתפרצות מגפתית קיימת עלייה במקרי דלקת קרום המוח על רקע של זיהום בחיידקים אחרים דוגמת Streptococcus pneumoniae ו-Haemophilus influenzae מזן B. היות שבחיידקים אלה מנה אחת של צפטריאקסון עלולה לא להספיק על מנת להשיג הצלחה תרפויטית מלאה, הנחיית ארגון הבריאות העולמי מתבססת על מתן צפטריאקסון בריכוז של 100mg/kg ליום במשך 5 ימים בהזרקה לשריר או לווריד (במשך 7 ימים לתינוקות מתחת לגיל חודשיים).
למרות השימוש בכלורמפניקול ארגון הבריאות העולמי ממליץ על צפטריאקסון כתרופת בחירה לטיפול בדלקות קרום המוח שכן השימוש בצפטריאקסון מותר לנשים בהיריון וכאלה שמניקות וכן לתינוקות מתחת לגיל חודשיים.
טיפול תרופתי וחיסונים > פיתוח חיסון מצומד

זה מכבר היה ברור שהחיסון הפוליסכרידי לא מסוגל להקנות חסינות אופטימלית לתושבי חגורת המנינגיטיס. להלן הסיבות לכך:
עלות החיסון גבוהה והוא אינו בר השגה לכל שכבות האוכלוסייה.
משך החסינות שמקנה החיסון היא קצרה (3 שנים).
בחיסון זה קשה להשיג רמה גבוהה של חסינות בילדים צעירים סביב גיל שנה.
החיסון לא ממגר את הנשאות של חיידקי Neisseria meningitidis ולפיכך אינו מבטיח את קטיעת שרשרת ההדבקה ואינו מקנה את אפקט "חסינות העדר".
החיסון רגיש לטמפרטורה ולחות ששוררות באפריקה ולכן יש צורך לשנעו ולאחסנו בקירור קבוע.
בשנת 2001, בעקבות מגפת דלקת קרום המוח שפרצה במערב אפריקה בשנת 1996, הוקם מיזם משותף של ארגון הבריאות העולמי וארגון PATH ‏(Program for Appropriate Technology in Health), בסיוע קרן ביל ומלינדה גייטס לפיתוח חיסון במטרה לבלום את התפשטות דלקת קרום המוח במדינות חגורת המנינגיטיס. במסגרת המיזם שקיבל את השם Meningitis Vaccine Project) MVP) פותח תרכיב (המצומד לחלבון דמוי רעלן הטטנוס לשם הגברת פעילות החיסון) כנגד זן A של Neisseria meningitidis, שגורם לעיקר התחלואה באזור. החיסון, שנבדק על 11,100 מתנדבים, נמצא יעיל ביותר וקיבל את השם המסחרי MenAfriVac, מיועד לשימוש במדינות חגורת המנינגיטיס בלבד ומיוצר על ידי חברת Serum Institute of India LTD בעלות של פחות מ-50 סנט למנה.
חיסון זה הוכנס לראשונה לשימוש ב-6 בדצמבר 2010 בבורקינה פאסו, מאלי וניז'ר. עד לסוף אותה השנה חוסנו כ-20 מיליון בני אדם בגילים 1–29. בין השנים 2010–2015 למעלה מ-235 מיליון בני אדם חוסנו בתרכיב MenAfriVac ב-26 מדינות בתחום חגורת המנינגיטיס והצפי הוא שעד שנת 2020 תחוסן כמעט כל האוכלוסייה בחגורה זאת, דבר אשר יגן, לפי הערכות, על כ-400 מיליון בני אדם וימנע כמיליון מקרי דלקת קרום המוח, 150,000 מיתות ו-250,000 פגיעות בלתי הפיכות במערכת העצבים המרכזית.
להלן השנים והמדינות שבהן ניתן החיסון המצומד באופן מרוכז לאוכלוסייה בתחום חגורת המנינגיטיס:
| שנה | מדינות |
| --- | --- |
2010: בורקינה פאסו, מאלי, ניז'ר
2011: ניגריה, קמרון, צ'אד
2012: סנגל, גאנה, בנין, סודאן
2013: אתיופיה
2014: גמביה, מאוריטניה, חוף השנהב, טוגו
2015: גינאה
2016: גינאה ביסאו, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו דרום סודאן, אוגנדה, רואנדה, בורונדי, קניה, טנזניה, אריתריאה
החיסון המצומד MenAfriVac החליף למעשה את החיסון הפוליסכרידי בו היו משתמשים במדינות חגורת המנינגיטיס בעתות של מגפות. להלן יתרונותיו הבולטים על פני קודמו:
| קריטריון השוואתי | חיסון מצומד MenAfriVac | חיסון פוליסכרידי |
| --- | --- | --- |
| משך החסינות המושגת | 10 שנים | כ-3 שנים |
| גיל מינימלי להשגת יעילות חיסון גבוהה | שנה | מעל גיל שנה |
| סילוק הנשאות של Neisseria meningitidis | כן | לא |
| הקניית "חיסון עדר" | כן | לא |
| עלות מנת חיסון | פחות מ-50 סנט למנה | יקר הרבה יותר |
| יציבות התרכיב בטמפרטורה ולחות גבוהות | כן | לא |

השימוש הרחב בתרכיב MenAfriVac גרם לירידה משמעותית בהיארעות דלקות קרום המוח בחגורת המנינגיטיס שנגרמות מזן A, אולם הוא אינו מקנה הגנה מפני יתר זני Neisseria meningitidis שמצויים באזור. נכון להיום, במסגרת מיזם MVP, נערכים מחקרים לשם פיתוח תרכיבי חיסון כנגד כל זני החיידק שמצויים במדינות החגורה.
הוראות מניעה וחיסון למטיילים באפריקה

למטיילים שברצונם לבקר במדינות חגורת המנינגיטיס ובמיוחד במהלך העונה היבשה מומלץ להתחסן כנגד דלקת קרום המוח על רקע זיהום במנינגוקוקוס בתרכיב קודרי-ולנטי, כנגד 4 זני Neisseria meningitidis: ‏Y, W135, C, A ‏(Mencevax) לפחות 10 ימים לפני הנסיעה. במקרה של מגע הדוק עם חולה בדלקת קרום המוח מומלץ לקחת טיפול אנטיביוטי מונע במהלך 24 השעות הראשונות מרגע החשיפה. הטיפול המונע שמומלץ מתבסס על מתן ריפמפיצין או ציפרופלוקסצין דרך הפה, או צפטריאקסון בהזרקה לשריר.
ראו גם

Neisseria meningitidis
דלקת קרום המוח
רשימת הערכים על המצב הבריאותי והרפואי באפריקה
לקריאה נוספת

David K. Patterson, Cerebrospinal Meningitis in West Africa and Sudan in the Twentieth Century. African Studies Assn. 1984. ISBN 978-0918456557.
ג'וני בלינדה

| --- | --- |
כרזת הסרט ג'וני בלינדה
כרזת הסרט ג'וני בלינדה
 בימוי:  ז'אן נגולסקו 
 הופק בידי:  ג'ון הקסוורת'
 תסריט:  מחזה: אלמר האריס תסריט:  אירמה פון קוב, אלן וינסנט
 עריכה:  דייוויד וייסברד
 שחקנים ראשיים:  ג'יין ויימן לו איירס אגנס מורהד ג'ן סטרלינג
 מוזיקה:  מקס שטיינר 
 צילום:  טד מקורד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 בספטמבר 1948
 משך הקרנה:  102 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  נובה סקוטיה 
 הכנסות:  4.100.000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   johnnybelinda
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (ג'יין ויימן)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'וני בלינדה (באנגלית: Johnny Belinda) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1948 בבימויו של ז'אן נגולסקו (אנ') המבוסס על מחזה בשם זה מאת אלמר האריס שהועלה בברודוויי ב-1940.
המחזה מבוסס על מקרה אמיתי שהיה במקום מגוריו של האריס באי הנסיך אדוארד. הוא עוסק באונס, נושא שלפי קוד הייז היה אסור עד אז לעסוק בו בסרטים.
העלילה מתרחשת בכפר דייגים קטן באי קייפ ברטון בנובה סקוטיה, קנדה בתחילת המאה ה-20. החיים מתרכזים בכנסייה והרכילויות הזדוניות פורחות.
ב-1967 הופק סרט טלוויזיה בשם זה עם מיה פארו בתפקיד בלינדה וכן ב-1982 עם רוזנה ארקט בתפקיד בלינדה.
המחזה הועלה בתיאטרון אהל ב-1956.
פרסים

ג'יין ויימן זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר
הסרט זכה פרס גלובוס הזהב כסרט הטוב ביותר (ביחד עם האוצר מסיירה מדרה)
תקציר העלילה

ד"ר רוברט ריצ'רדסון (לו איירס) הוא רופא בכפר דייגים קטן. הוא רווק ואת משק הבית שלו מנהלת סטלה (ג'ן סטרלינג) המאוהבת בו אבל הוא מתעלם מכך.
למשפחת מקדונלד יש חווה קטנה ועיקר פרנסתה הוא מהפעלת טחנת קמח קטנה. בלק מקדונלד (צ'ארלס ביקפורד) הוא אלמן שאשתו מתה בלידה. הוא גר בחווה עם אחותו אגי (אגנס מורהד) ובתו בלינדה (ג'יין ויימן) שהיא חירשת מלידה. כולם חושבים שהיא גם מפגרת ומכנים אותה "גולם" (Dummy). הרופא מתקשר אליה דרך שפת הסימנים ומסתבר לו שהיא בחורה מבינה וחכמה. באחד הלילות מגיע אחד מאנשי הכפר, לוקי מקורמיק (סטפן מקנאלי), לחווה כשהוא שתוי. הוא מוצא את בלינדה לבד ואונס אותה. כתוצאה מכך נכנסת בלינדה להריון אך מסרבת לגלות מי האב. כולם חושדים ברופא ומתרחקים ממנו, דבר שפוגע בפרנסתו.
הרופא מיילד את בלינדה והיא מחליטה לקרוא לתינוק, ג'וני. באחד המקרים מגיע לוקי מקורמיק לחווה, מתבונן בג'וני וללא כוונה מגלה לבלק שהוא האב. הוא עוזב את החווה אך בלק דולק אחריו ומאיים לפרסם זאת בכל הכפר. מתפתח ביניהם עימות אלים שבסופו משליך לוקי את בלק מהצוק אל מותו בים. לוקי מתחתן לאחר זאת עם סטלה.
מצב החווה מידרדר לאחר מותו של בלק. לוקי משכנע את ועד הכפר שבלינדה אינה מסוגלת לגדל את התינוק וכי עליה למסור לו אותו לאימוץ.
לוקי וסטלה מגיעים לחווה. סטלה מציגה לבלינדה את המכתב המבקש ממנה לוותר על התינוק. בלינדה מסרבת בתוקף, מעלה את התינוק לקומה השנייה ונועלת את הדלת. כאשר סטלה מספרת לבעלה כי בלינדה מסרבת לתת את התינוק הוא מתמלא חימה ומגלה לה שהוא אבי הילד. הוא נכנס לבית החווה, עולה במדרגות ומנסה לפרוץ את הדלת אך בלינדה יורה והורגת אותו.
בלינדה מובאת למשפט באשמת רצח. היא עולה לדוכן העדות וד"ר ריצ'רדסון מנסה לעזור לה על ידי תרגום לשפת הסימנים. נראה שסיכוייה הולכים ונחלשים. גם מועלית ההשערה שהוא אבי התינוק ורישיונו עלול להישלל. ברגע האחרון לא יכולה סטלה להתאפק. היא מכריזה בפני כולם כי בעלה הוא אבי הילד ומתארת את מה שקרה כאשר ניסה לקחת אותו בכוח מבלינדה. בלינדה משתחררת, ג'וני מוחזר לה וביחד עם הרופא ודודתה הם חוזרים לחווה.
הערות שוליים

↑  מודעת הצגת ג'וני בלינדה בתיאטרון האהל
המערכה בקרוליינות

המערכה בקרוליינות (1 בינואר - 26 באפריל 1865), הייתה המערכה האחרונה שערך צבא האיחוד נגד צבא הקונפדרציה בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית. ב-1 בינואר, גנרל האיחוד ויליאם שרמן התקדם צפונה מסוואנה, ג'ורג'יה, לעבר הקרוליינות, מתוך כוונה לחבור לכוחות האיחוד בווירג'יניה המערכה הגיעה לשיאה בתבוסתו של גנרל הקונפדרציה ג'וזף א. ג'ונסטון בקרב בנטונוויל, ובכניעתו ללא תנאי לכוחות האיחוד ב-26 באפריל 1865. הכניעה שבועיים בלבד לאחר התבוסה של צבאו של רוברט א. לי בקרב על בית המשפט באפומטוקס, סימנה שהמלחמה הסתיימה למעשה.
רקע

מייג'ור גנרל ויליאם שרמן לקח כוח גדול דרך ג'ורג'יה במערכת אטלנטה ב-1864, וכבש את העיר אטלנטה בספטמבר. בסתיו 1864 הוא התמקד במאבק בגנרל הקונפדרציה ג'ון בל הוד במערכת פרנקלין-נאשוויל. שרמן יצא בסופו של דבר מהמערכה, והשאיר לגנרל ג'ורג' ה. תומאס להתמודד עם הוד, בעוד הצבא הראשי חזר לאטלנטה. לאחר מכן החל שרמן את "הצעדה אל הים", שהגיעה לשיאה בלכידת סוואנה בדצמבר.
בשלב זה, לשרמן היו 60,000 חיילים ותיקים בפיקודו, אשר המפקד הכללי של צבא האיחוד, לוטננט גנרל יוליסס ס. גרנט רצה לפרוס מחדש לשימוש בווירג'יניה. גרנט הורה לשרמן להעלות את צבאו על ספינות כדי לתגבר את ארמיית הפוטומק ואת ארמיית הג'יימס בווירג'יניה, שם גרנט היה שקוע במצור על פטרבורג נגד גנרל הקונפדרציה רוברט לי. לשרמן היו תוכניות גדולות יותר בראש. הוא שכנע את גרנט שעליו לצעוד צפונה דרך הקרוליינות במקום זאת, ולהרוס כל דבר בעל ערך צבאי לאורך הדרך, בדומה ל"הצעדה אל הים" שלו דרך ג'ורג'יה. שרמן היה מעוניין במיוחד להתמקד בקרוליינה הדרומית, כמדינה הראשונה שפרשה מהאיחוד, בשל ההשפעה שתהיה לה על המורל הדרומי. גרנט הצטרף, ושרמן קיבל את האישור בערב חג המולד. הימים עד תום השנה הוקדשו להכנות.
שרמן התכוון שחלק הארי של הצבא יחל לנוע באמצע ינואר 1865, אך התמרון החל ב-30 בדצמבר 1864.
צבאו של שרמן החל להתקדם לכיוון קולומביה, קרוליינה הדרומית, בסוף ינואר 1865.
לאחר המלחמה, שרמן ציין שבעוד שהצעדה שלו אל הים כבשה את הדמיון של האנשים, היא הייתה משחק ילדים בהשוואה מערכה בקרוליינות.
התוכנית של שרמן הייתה לערוך הטעיה לכיוון אוגוסטה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, בעוד שבפועל הוא שאף להגיע לגולדסבורו, קרוליינה הצפונית. כמו במבצעיו בג'ורג'יה, צעדו צבאותיו של שרמן בכיוונים שונים בו-זמנית, ובכך בלבלו את מגני הקונפדרציה המפוזרים בנוגע למטרה האמיתית שלו, שהיא עיר הבירה של המדינה, קולומביה, קרוליינה הדרומית.
סדר הכוחות > האיחוד

המערכה בקרוליינות התנהלה בדומה למערכה באטלנטה. 60,079 אנשיו של שרמן חולקו לשני אגפים. האגף הימני כלל את ארמיית טנסי, בפיקודו של מייג'ור גנרל אוליבר אוטיס הווארד. האגף השמאלי כלל שני קורפוסים, ה-14 וה-20, בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי וו. סלוקום, שלימים סומן באופן רשמי כארמיית ג'ורג'יה. תגבורת הגיעה בקביעות במהלך הצעדה שלו צפונה, ועד ה-1 באפריל הוא פיקד על 88,948 איש לאחר שארמיית אוהיו בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון מ. סקופילד הצטרף אליו בגולדסבורו, קרוליינה הצפונית.
בהמשך לתקדים שנקבע בצעדה אל הים, הצבא נותק מקווי האספקה שלו כדי לאפשר ניידות. הצבא נע בקלילות: כמות גדולה של תחמושת נלקחה, אך כמות מינימלית של מזון, מזון לבעלי חיים או אספקה אחרת. שרמן לא ציפה לאספקה נוספת עד שיגיע לנהר קייפ פיר, במרכז קרוליינה הצפונית. הצבא היה אמור להתקיים מהמזון שבשטח וממשאבי המקומיים. ניתנו הוראות קפדניות מאוד להסדרת איסוף האספקה. החיילים הורשו לדרוש אספקה מסוימת מהמקומיים, אך נאסר עליהם להיכנס לבתים או לחדור לרכוש, נאסר להטריד את המקומיים, והם נדרשו להשאיר מספיק מזון כדי שהמקומיים יוכלו להתקיים. הרס רכוש הותר רק בצו של מפקדי הקורפוס, בהתאם לרמת ההטרדה שהצבא חווה. אם הצבא לא הופרע, לא היה אמור להתרחש הרס רכוש. אך אם פעולות גרילה הפריעו לצבא, האזור היה נהרס בהתאם לרמת הפעילות. הציות להוראות האיסוף היה משתנה; חלק מהחיילים נטו לגנוב באופן משמעותי מהמקומיים.
המסע דרך קרוליינות היה בוצי וקשה, במיוחד לאור העובדה שהדרכים נועדו לרכבים בלבד; החיילים נאלצו ללכת דרך השטח הפתוח לצידן. כוחות הנדסה שימשו בהרחבה לבניית גשרים ומקטעים ארוכים של דרכים מחוזקות (corduroy roads). חייל קונפדרציה אחד העיר: "אם הצבא של שרמן היה מגיע לגיהנום ורוצה לצעוד לשם ולא הייתה דרך אחרת, הם היו מחזקים את הדרך וצועדים הלאה".
סדר הכוחות > הקונפדרציה

ליריביו של שרמן בצד הקונפדרציה היו כוחות מועטים בהרבה. הכוח המרכזי בקרוליינות היה ארמיית טנסי המוכה, שוב תחת פיקודו של הגנרל ג'וזף א. ג'ונסטון (שהודח מתפקידו על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס במהלך המערכה על אטלנטה נגד שרמן והוחזר לאחר שג'ון בל הוד הוביל פלישה הרסנית לטנסי). באמצע מרץ עמד כוחו על 9,513 חיילים, ובאמצע אפריל על 15,188. הצבא היה מאורגן בשלושה קורפוסים, בפיקודם של לוטננט גנרל ויליאם ג'יי. הארדי, לוטננט גנרל אלכסנדר פ. סטיוארט ולוטננט גנרל סטיבן ד. לי. בנוסף, בקרוליינות פעלו כוחות פרשים מהדיוויזיה של מייג'ור גנרל וייד המפטון ומספר קטן של חיילים בווילמינגטון שבקרוליינה הצפונית, תחת פיקודו של הגנרל ברקסטון בראג.
הקרבות במערכה

המערכה כללה את הקרבות הבאים.
הקרבות במערכה > גשר הנהרות (3 בפברואר 1865)

דיוויזיית הקונפדרציה בפיקודו של מייג'ור גנרל לאפייט מקלוס ניסתה למנוע את חציית נהר הסלקהצ'י על ידי האגף הימני של צבאו של שרמן. הדיוויזיה של האיחוד, בפיקודו של מייג'ור-גנרל פרנסיס פ. בלייר (מצבאו של הווארד), חצתה את הנהר ותקפה את האגף של מקלוס. מקלוס נסוג לברנצ'וויל, מה שגרם לעיכוב של יום אחד בלבד בהתקדמות כוחות האיחוד.
הקרבות במערכה > אייקן (11 בפברואר)

הקרב התרחש כולו בקרוליינה הדרומית. במהלך הקרב, יו ג'דסון קילפטריק תקף את העיר אייקן. קורפוס הפרשים של קילפטריק נלחם מול קורפוס הפרשים ומשמר הבית של אייקן, שהיו תחת פיקודו של ג'וזף וילר. וילר סידר את חייליו במבנה "V" ופרס לוחמים קדמיים לפני חיל הפרשים שלו. הוא תכנן שקילפטריק יתקוף את הלוחמים הקדמיים, שיסוגו למרכז ה-"V". לאחר מכן, 'קורפוס הפרשים שלו יסתער ויכתר את כוחותיו של קילפטריק. כאשר הקרב החל, חייל קונפדרציה ירה מוקדם מדי, מה שגרם לווילר להורות לכל חייליו לתקוף את צבא האיחוד. הם נכנסו לקרב פנים אל פנים. קילפטריק הובס ונאלץ לסגת למונטמורנסי.
הקרבות במערכה > קולומביה (17 בפברואר)

ב-17 בפברואר, שרמן כבש את קולומביה, קרוליינה הדרומית, וכוחות הפרשים של המפטון נסוגו מהעיר. כוחות האיחוד הוצפו בהמונים של אסירים פדרליים משוחררים ועבדים משוחררים. חיילים רבים ניצלו את השפע של מאגרי האלכוהול בעיר והחלו לשתות. בעיר פרצו שריפות, ורוחות חזקות הפיצו את הלהבות על פני שטח נרחב. רוב מרכז העיר נהרס, וחברות כיבוי האש המקומיות התקשו לפעול לצד צבא האיחוד הפולש, שחלקם ניסו גם הם לכבות את האש. שריפת קולומביה הפכה לנושא שנוי במחלוקת מאז, כאשר חלק טוענים שהשריפות היו תאונה, אחרים גורסים שזה היה מעשה נקמה מכוון, כמו באטלנטה, ואחרים טוענים שהשריפות הוצתו על ידי חיילי הקונפדרציה הנסוגים שהבעירו ערימות כותנה בדרכם החוצה מהעיר. כוחותיו של שרמן השמידו לאחר מכן כמעט כל דבר בעל ערך צבאי בקולומביה, כולל תחנות רכבת, מחסנים, מחסני נשק וסדנאות מכונות.
בערב ה-17 בפברואר, חיל המצב של פורט סאמטר וכל כוחות הקונפדרציה הנותרים באזור צ'ארלסטון התפנו צפונה כדי להימנע מניתוק על ידי צבאו המתקדם של שרמן.
יותר מחודש לאחר השתלטות על פורט פישר, ב-22 בפברואר כבשו חיילי האיחוד את הנמל החשוב של וילמינגטון, קרוליינה הצפונית, לאחר קרב קטן.
הקרבות במערכה > וייז פורק (7–10 במרץ)

שופילד תכנן להתקדם פנימה מווילמינגטון, קרוליינה הצפונית, בפברואר. במקביל, הוא הטיל על האלוף ג'ייקוב ד. קוקס לכוון את כוחות האיחוד מניו ברן לכיוון גולדסבורו. ב-7 במרץ, התקדמותו של קוקס נעצרה על ידי דיוויזיות בפיקודו של גנרל ברקסטון בראג בסאות'ווסט קריק מדרום לקינסטון, צפון קרוליינה. ב-8 במרץ ניסו הקונפדרציות לתפוס את היוזמה על ידי תקיפת אגפי האיחוד. לאחר הצלחה ראשונית, ההתקפות שלהם נתקעו בגלל תקשורת לקויה. ב-9 במרץ, כוחות האיחוד תוגברו והביסו את ההתקפות המחודשות של בראג ב-10 במרץ לאחר קרבות קשים. בראג נסוג מעבר לנהר ה-Neuse ולא הצליח למנוע את נפילת קינסטון ב-14 במרץ.
הקרבות במערכה > מונרו'ס קרוס רודס (10 במרץ)

כאשר צבאו של שרמן התקדם לתוך קרוליינה הצפונית, דיוויזיית הפרשים של מייג'ור גנרל ג'דסון קילפטריק מיסכה את האגף השמאלי שלו. בערב ה-9 במרץ, שניים מבריגדות הפרשים של קילפטריק חנו ליד בית צ'ארלס מונרו במחוז קמברלנד (כיום הוק). מוקדם בבוקר ה-10 במרץ, פרשי הקונפדרציה בפיקודו של המפטון הפתיעו את הכוחות הפדרליים במחנותיהם, הדפו אותם בתוהו ובוהו ותפסו עגלות ותותחים. הפדרליים התארגנו מחדש ותקפו נגד, והחזירו לעצמם את התותחים והמחנות לאחר קרב נואש. עם הגעת תגבורות של האיחוד, נסוגו כוחות הקונפדרציה.
הקרבות במערכה > אברסבורו (16 במרץ)

בשעות אחר הצהריים של 15 במרץ, נתקל חיל הפרשים של קילפטריק בכוחו של הארדי, שהוצב לאורך דרך ראלי ליד סמית'וויל. לאחר שבחן את קווי ההגנה של הקונפדרציה, נסוג קילפטריק וקרא לתגבורת רגלית. במהלך הלילה הגיעו ארבע דיוויזיות מהקורפוס ה-20 כדי להתמודד מול כוחות הקונפדרציה. עם שחר, ב-16 במרץ, התקדמו כוחות האיחוד בחזית דיוויזיונית, כשהם דוחקים לאחור את לוחמי הקו הקדמי, אך נעצרו מול הקו המרכזי של הקונפדרציה ומתקפת נגד. בשעות הבוקר המאוחרות, חידשו כוחות האיחוד את התקדמותם עם תגבורות חזקות והצליחו לדחוק את כוחות הקונפדרציה משני קווי ביצורים, אך נהדפו בקו שלישי. בשעות אחר הצהריים המאוחרות החל להגיע לשדה הקרב הקורפוס ה-14 של האיחוד, אך הוא לא הצליח להתארגן לפני רדת החשכה בשל הקרקע הביצתית. הארדי נסוג במהלך ליל 16 במרץ, לאחר שעיכב את התקדמות כוחות האיחוד כמעט יומיים.
הקרבות במערכה > בנטונוויל (19–21 במרץ)

בזמן שהתקדמותו של סלוקום נעצרה באוורסבורו על ידי כוחותיו של הארדי, האגף הימני של צבאו של שרמן, בפיקודו של הווארד, צעד לעבר גולדסבורו. ב-19 במרץ, נתקל סלוקום בכוחות הקונפדרציה המבוצרים של הגנרל ג'וזף א. ג'ונסטון, אשר ריכז את כוחותיו כדי לבלום את התקדמותו בבנטונוויל. ג'ונסטון הגדיל את כוחותיו לכ-21,000 איש על ידי שילוב הכוחות של בראג, שנטש את וילמינגטון. בשעות אחר הצהריים המאוחרות, תקף ג'ונסטון ומחץ את קו הקורפוס ה-14. רק מתקפות נגד חזקות ולחימה נואשת מדרום לדרך גולדסבורו הצליחו לבלום את מתקפת הקונפדרציה. יחידות מהקורפוס ה-20 הצטרפו לקרב כאשר הגיעו לשדה הקרב. חמש מתקפות של הקונפדרציה נכשלו בניסיונן להדוף את מגיני האיחוד, והחושך סיים את הלחימה ביום הראשון. במהלך הלילה, צמצם ג'ונסטון את קו הקרב שלו למבנה "V" כדי להגן על האגפים, עם נחל מיל מאחוריו.
ב-20 במרץ, חיזק סלוקום את כוחותיו בצורה משמעותית, אך הלחימה הייתה מפוזרת. שרמן נטה לאפשר לג'ונסטון לסגת. עם זאת, ב-21 במרץ, ג'ונסטון נשאר במקומו בזמן שפינה את פצועיו. ההתכתשויות התעצמו לאורך כל החזית. אחר הצהריים, מייג'ור גנרל ג'וזף מאוור הוביל את דיוויזיית האיחוד שלו דרך מעבר צר שחצה את נחל מיל לעורפו של ג'ונסטון. מתקפות נגד של הקונפדרציה עצרו את התקדמותו של מאוור, והצילו את קו התקשורת והנסיגה היחיד של הצבא. מאוור נסוג, וסיים את הלחימה באותו יום. במהלך הלילה נסוג ג'ונסטון מעבר לגשר בבנטונוויל. כוחות האיחוד רדפו אותו עם שחר, דחקו את כוחות המאסף של וילר ושמרו על הגשר. המרדף של כוחות האיחוד נעצר בנחל האנה לאחר התכתשות קשה. שרמן, לאחר שהתארגן מחדש בגולדסבורו, רדף אחר ג'ונסטון לעבר ראלי.
לאחר מכן

המערכה של שרמן בקרוליינות, שבה צעדו כוחותיו 425 מיילים (684 ק"מ) במשך 50 ימים, הייתה דומה לצעדה שלו אל הים דרך ג'ורג'יה, אם כי הייתה פיזית תובענית יותר. עם זאת, כוחות הקונפדרציה שהתנגדו לו היו קטנים בהרבה ומדוכדכים יותר. כאשר נפגש ג'וזף א. ג'ונסטון עם ג'פרסון דייוויס בגרינסבורו ב-12–13 באפריל, הוא אמר לנשיא הקונפדרציה:
עמנו עייף מהמלחמה, מרגיש שהוא מובס ולא יילחם. ארצנו מוצפת, המשאבים הצבאיים שלה פחתו מאוד, בעוד שהכוח והמשאבים הצבאיים של האויב מעולם לא היו גדולים יותר ויכולים לגדול לכל היקף שיחפוץ. ... כוחי הקטן נמס כמו שלג בשמש.
ב-18 באפריל, שלושה ימים לאחר רצח הנשיא אברהם לינקולן, חתם ג'ונסטון על שביתת נשק עם שרמן בבנט פלייס, חווה ליד תחנת דרהאם. שרמן נתקל בהתנגדות פוליטית על כך שהציע לג'ונסטון תנאי כניעה שכללו נושאים פוליטיים בנוסף לצבאיים, ללא אישור מגנרל גרנט או ממשלת ארצות הברית. הבלבול בנושא זה נמשך עד ה-26 באפריל, כאשר ג'ונסטון הסכים לתנאים צבאיים גרידא והסגיר רשמית את צבאו ואת כל כוחות הקונפדרציה בקרוליינות, ג'ורג'יה ופלורידה. זו הייתה הכניעה המשמעותית השנייה באותו חודש. ב-9 באפריל, רוברט א. לי נכנע לארמיית צפון וירג'יניה בבית המשפט באפומטוקס. זה היה הסוף הווירטואלי של הקונפדרציה, אם כי כמה כוחות קטנים יותר החזיקו מעמד, במיוחד באזור שממערב לנהר המיסיסיפי, לתוך הקיץ.
לקריאה נוספת

ברוס קאטון, מלחמת האזרחים האמריקנית, תרגם שמשון ענבל, הוצאת מערכות, תל אביב, תשל"ט 1979, עמ' 244–254