stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רנדולף ל. ברהם
הלימודים ופעילותו בארצות הברית

בניו יורק אדולף אברהם הצעיר, שינה את שמו לשם אמריקאי יותר, רנדולף לואיס ברהם. הוא עבד לפרנסתו בעבודות שונות, כולל בחנות העניבות של בני דודיו, וכך מימן את לימודיו במכללת סיטי קולג'. כבר ב-1948 השיג את התואר הראשון וכעבור שנה את התואר השני במדעי המדינה. בהמשך, בעזרת מלגת הילל נרשם לבית הספר החדש למחקר חברתי, הNew School המפורסם, שבה סיים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1952. עם מוריו שם נמנו הרבה גולים מארצות הרייך השלישי כמו הכלכלנית פרידה וונדרליך, המשפטנים ארנולד ברכט ואריך חולה, כמו כן המשפטן הרוסי-צרפתי בוריס מירקין -גצביץ'. בשנת 1953 ברהם קיבל את אזרחות ארצות הברית.
בין השנים 1954–1959 הצטרף לצוות חוקרים במכון למחקר יהודי ייווא ועסק בשיתוף פעולה עם מכון יד ושם שנוסד לא מזמן (ב-1953) באיסוף מסמכים, ספרים ומכתבים הקשורים לשואת היהודים בהונגריה ובשטחים שנשלטו על ידי הונגריה. קרא חומר רב - אוטוביוגרפיות, עדויות אישיות, זכרונות, עיתונים, עבודות תאולוגיות ובתחומים אחרים המתייחסים לתקופת השואה בהונגריה. פרי עמלו זה הוא ספרו "ביובליוגרפיה מובחרת ומוערת" על שואת יהדות הונגריה (1962), כמו כן אוסף מסמכים תחת הכותרת "חרבן יהדות הונגריה. דיווח תיעודי" (1963).
ברהם לימד במשך כארבעים שנה פוליטיקה השוואתית באוניברסיטת סיטי בניו יורק. היה חבר בוועד האקדמי של מוזיאון השואה האמריקני בוושינגטון וכיהן כיועץ מיוחד של מוזיאון המורשת היהודית בניו יורק. הוא מנהל את המכון לחקר השואה של אוניברסיטת סיטי בניו יורק. בינתיים הוא תרם את אוסף המכתבים שלו למוזיאון השואה בוושינגטון.
ספריו ומחקריו שימשו מקור חשוב לבתי המשפט במדינות שונות, כמו ארצות הברית, קנדה, גרמניה וישראל בדיונים בנוגע לתביעות פיצויים ותביעות לגבי פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בזמן השואה.
ברהם נפטר ב-25 בנובמבר 2018. היה נשוי משנת 1954 לאליזבת, מהנדסת אלקטרוניקה, ילידת העיר הגרמנית מנהיים, שמשפחתה ניצלה בעת המשטר הנאצי הודות לבריחה לאיטליה. לזוג שני בנים ושני נכדים.
פרסים ומחוות כבוד

1981- פרס הספר היהודי הלאומי לספר Jewish National Book Award בארצות הברית בשביל הספר "השואה בהונגריה" .
1995 - העיטור להצטיינות של הרפובליקה ההונגרית בדרגת קצין.
1998 - בפרס אוסקר זכה הסרט התיעודי "הימים האחרונים" (The Last Days) בבימויו של ג'יימס מול, שבו השתתפו ההיסטוריונים רנדולף ברהם ומייקל ברנבאום, ושהוקדש לתולדות השואה בשטחים בשליטת הונגריה בימי מלחמת העולם השנייה.
2002 - הפרס "פרו קולטורה" מטעם משרד התרבות ההונגרי .
2004 - העיטור "כוכב רומניה" (סטיאווה רומניאֵי) בדרגת קצין - מטעם נשיא רומניה, יון איליאסקו. ברהם סירב לקבלו במחאה על הענקת אותו עיטור על ידי הנשיא איליאֶסקו למשורר והפוליטיקאי הימני קיצוני הרומני קורנליו ודים טודור.
2009 - הפרס לדיסלב לסט לסובלנות והבנה בין דתית וחברתית - מטעם אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, ישראל.
נחמה הנדל

| --- | --- |

נחמה הנדל, 1961
 לידה:  22 באוגוסט 1936 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  30 בספטמבר 1998 (בגיל 62) כפר סבא, ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1954–1998 (כ־44 שנים)
 עיסוק:  זמרת, מלחינה, גיטריסטית, בדרנית
 סוגה:  זמר עברי
 שפה מועדפת:  עברית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 חברת תקליטים:  הד ארצי   לבנטיני
 בן זוג:  אנטול רנייה
 פרופיל ב-IMDb
 
נחמה (הלנה) הֶנדֶל (22 באוגוסט 1936 – 30 בספטמבר 1998) הייתה זמרת, גיטריסטית, מלחינה, שחקנית ובדרנית ישראלית. מהזמרות הידועות בזמר העברי בשנות החמישים והשישים.
ראשית חייה

נחמה הנדל נולדה כבתם השנייה של זוג עולים מפולין, חנה (לבית פוירשטיין) וד"ר מיכאל הנדל, מחנך והיסטוריון ששימש במשך שנים רבות מפקח במשרד החינוך. חלק ניכר ממשפחתה נספה בשואה. גדלה בשכונת רחביה בירושלים, למדה בבית הספר היסודי "בית הכרם" ובתיכון "בית הכרם", ושאפה לעסוק במשחק.
קריירה > שנות חמישים

בין השנים 1954–1956 שירתה בלהקת הנח"ל, שם שיחקה במערכון שכתב אפרים קישון בשם "סאלח שבתי". לאחר שחרורה יצאה בסוף 1956 לפריז ללמוד משחק ושירה, אולם חזרה ארצה ב-1957 והקימה עם חבריה לשעבר מלהקת הנח"ל את להקת "בצל ירוק". הלהקה הפיקה כמה להיטים והנדל שימשה בה כסולנית.
במקביל שיחקה בסרט "עמוד האש" וביצעה בו את שיר הנושא, "היה הוא אפור". לאחר שעזבה את "בצל ירוק" הקימה ביחד עם הזמר רן אלירן את הצוות "רן ונמה" לקראת מבחני הקבלה לתוכנית הפופולרית של איש המדיה האמריקאי אד סאליבן שנערכו בישראל באוגוסט 1958. לאחר שעברו את המבחנים הם הופיעו בתוכנית והחלו להתפרסם בארצות הברית ובקנדה וקיימו שם הופעות רבות. שם גם הוציאו את שני אלבומיהם, שרק מאוחר יותר התפרסמו בישראל. השניים שהו בארצות הברית כשנה וחצי ובמהלכן הכירה הנדל שתי זמרות מפורסמות ומצליחות – אודטה וג'ואן באאז – שהשפיעו על יצירתה בהמשך. עם האחרונה אף הופיעה יחד במועדון ניו-יורקי מוכר, The Village Gate. לאחר שחזרה לישראל עסקה בשימור שירים ישראליים.
קריירה > שנות השישים והשבעים

בשנת 1961 הוציאה נחמה הנדל את אלבומה הראשון, "שירים של אז ושל עכשיו", בשיתוף המוזיקאי יחזקאל בראון, ושלוש שנים לאחר מכן הקליטה שירים שהולחנו על ידי נחום היימן. היא התפרסמה במיוחד כשזכתה בפסטיבל הזמר והפזמון 1964 יחד עם בני אמדורסקי בשיר "ילדתי אימרי", למילים של משה דור וללחנו של יעקב הולנדר. בפסטיבל זה גם שרה את השיר "כשושנה בין החוחים" למילים מתוך שיר השירים וללחן מאת ינון נאמן.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1965 שרה הנדל את השיר "יפה-נוף" למילים של רבי יהודה הלוי וללחנו של ינון נאמן.
בשנת 1966 גילמה את התפקיד הראשי במחזמר "המלך ואני", וכשנה לאחר מכן, מעט לפני מלחמת ששת הימים, הוציאה את אלבומה השני, "ואולי".
בשנת 1970 יצא לאור אלבומה "נחמה הנדל בשירי ביאליק", שעבורו ליקטה במשך ארבע שנים משיריו.
באביב 1973 הגיעה לארץ, השתתפה בערב משוררים של גלי צה"ל, ולאחר מכן הופיעה עם בעלה ברחבי הארץ והלחינה משירי לאה גולדברג, שהייתה מורתה.
בסתיו 1979 הגיעה שוב להופעות ולהקלטות בישראל בהפקתו וניהולו של איתן גפני.
קריירה > שנות השמונים ואילך

בשנת 1984 עברה הנדל להתגורר באוסטרליה, תחילה בפרת' ולאחר מכן בסידני. שם עסקה בהוראת שירה למבוגרים, כתבה מוזיקה לתיאטרון, הופיעה עם בעלה בצמד וארגנה ערבי שירה בציבור.
כשחזרה לישראל כעבור עשור, ב-1994, עברה להתגורר בדירה שרכשה בכפר סבא. הנדל החלה להופיע יחד עם הזמרת שולי נתן, הקליטה והוציאה ב-1997 את האלבום "מחוץ לסערה", שבניגוד לציפיותיה ספג ביקורת קרירה ולא זכה להצלחה מיוחדת. באלבום נכללו גרסאות כיסוי ל"רואים רחוק רואים שקוף" של שמוליק קראוס, "הרדופים" של שלמה ארצי ו"שיר ישראלי" של שלמה גרוניך ומקהלת שבא. באלבום גם נכלל דואט של הנדל וחנן יובל בשם "זמן טוב", שהלחין יובל למילים של אהוד מנור. בחוברת המילים באלבום לא נכתב שהשיר מבוצע ביחד עם זמר אחר.
הנדל דיבבה בכמה סרטי אנימציה לפני פטירתה, בהם "מולאן" ו"פוקהונטס" של דיסני. מולאן יצא לאקרנים שלושה חודשים לפני מותה.
הנדל נפטרה ב-30 בספטמבר 1998, יום הכיפורים בביתה בכפר סבא, לאחר התקף לב קשה שנגרם בעקבות התקף אסתמה. בת 62 במותה. נטמנה בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
לאחר מותה הוציאה לזכרה חברת "הד ארצי" אלבום אחרון בשם "השירים היפים" ובו כל שיריה הידועים, בהם: "דונה דונה", "ואולי", "הכניסיני תחת כנפך", "משירי זמר נודד", "שירו של אבא", "יד ענוגה", "סתיו" ועוד. רן אלירן, שותפה לצמד "רן ונמה", הקליט לזכרה את השיר "קול פעמונים" שכתב חיים קינן.
חייה האישיים

בסוף שנות השישים הצטרפה לתנועה הרוחנית "סוּבּוּד", שדוגלת באחוות האדם, ובעקבות כך שינתה את שמה להלנה.
הנדל נישאה לגיטריסט והסופר הגרמני אנטול רנייה. בנם של השחקנים שארל רנייה ופמלה ודקינד(גר'), ונכדו של המחזאי הגרמני פרנק ודקינד. אותו הכירה כשהתנדב בישראל ועברה איתו לגרמניה. בעקבות המעבר לגרמניה ושינוי שמה נמתחה עליה ביקורת חריפה בישראל של שנות השישים שהתקשתה להשלים עם עזיבתה את הארץ של זמרת שזוהתה עם הישראליות.
נולדו להם בגרמניה שני ילדים: דיליה ב-1970, ומיכאל ב-1972. ב-1984 המשפחה עברה לאוסטרליה. בשנות התשעים, נחמה חזרה לישראל, אנטול חזר לגרמניה, דיליה, נישאה לצ'לן אמריקאי והשניים עברו לגרמניה; ומיכאל, שלמד יהדות באוסטרליה, בארצות הברית ובישראל, עבר ללונדון.
בנובמבר 1997 עשרה חודשים לפני פטירתה, התגרשה.
הנצחה

על שמה של נחמה הנדל נקראו רחובות בכפר סבא (בסמוך למקום בו התגוררה עד פטירתה) ובהרצליה.
דיסקוגרפיה

1961 – שירים של אז ושל עכשיו
1963 - נחמה הנדל, מרים ילן שטקליס – שיר הגדי
1964 - נחמה הנדל בשירי ילדים של נעמי שמר
1967 – ואולי
1970 – נחמה הנדל בשירי ביאליק
1973 – שירי עמים
1978 – נחמה הנדל
1997 – מחוץ לסערה
לאחר מותה:
1998 – השירים היפים (אוסף כפול).
הערות שוליים

↑  עיזבון מיכאל הנדל
↑  תמר אבידר, משנה שם - מרבה שמועות, מעריב, 11 ביוני 1968
↑  אבי קורן, ‏18 שנה לאחר שנחמה הנדל נפטרה, קול הפעמונים שלה עדיין איתי, באתר מעריב אונליין, 8 באוקטובר 2016
↑  יובל לוי וחופית כהן, כה זקוקה לנחמה: שברון הלב של הזמרת, שהישראלים לא סלחו לה, באתר Xnet‏, 3 במרץ 2020
↑  ⁨הנחמה של הלנה ⁩ | ⁨מעריב⁩ | 12 אפריל 1989 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר www.nli.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299002405171  PLWABN: 9810693211705606  BnF: cb165454527 (data)  GND: 134626281  ISNI: 0000 0000 8004 8653  LCCN: no2005059814  MusicBrainz: 7637e03c-3a76-49a7-b412-804c8ca5bd06  VIAF: 262100309   WorldCat (עם VIAF): 262100309 
נחמה הנדל ורן אלירן מתבוננים בכרזת מבחני הקבלה לתוכניתו של אד סאליבן, 1958
נחמה הנדל מקבלת את פרס כינור דוד מידי אברהם שלונסקי, 1964
יוג'ין קורדרו

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1978 (בן 46) דטרויט, מישיגן, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1998 
 מקום לימודים:  מכללת מרימאונט מנהטן  בית הספר התיכון האחים רייס 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוג'ין קורדרו (באנגלית: Eugene Cordero; נולד ב-18 ביולי 1978) הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי.
ביוגרפיה

קורדרו נולד ביולי 1978 למשפחה ממוצא פיליפיני בדטרויט שבמישיגן וגדל בפרברים הצפוניים של דטרויט. הוא סיים את לימודיו בתיכון Brother Rice בשנת 1996 ובהמשך עבר לניו יורק כדי ללמוד בקולג' "Marymount Manhattan College" שבמנהטן. חבר כיתתו שאיתו התארח בהמשך הוא הקומיקאי אנדי ג'ואט (אנ').
קריירת משחק

הוא החל לשחק החל מ-1998 כשחקן ומדבב של סדרות וסרטי קומדיה. בין השאר הוא שיחק בסדרות: עמק הסיליקון, הוואי חמש-אפס, המשרד, ברוקלין תשע-תשע, האקסית המטורפת, המקום הטוב וויפ. הוא משחק גם בסדרות כמו: The Great North, מסע בין כוכבים: סיפונים תחתונים, מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים, שדונת ובלוקי, המנדלוריאן ועולם היורה: תאוריית הכאוס בתפקידים שונים.
קורדרו גם שיחק במספר סרטים כמו: מייק ודייב מחפשים דייט, קונג: אי הגולגולת, מלכי הקיץ ומכסחות השדים.
בשנת 2024 שיחק בסדרה הקומית של נטפליקס "האיש שלי בפנים" בתור ג'ואל פינארו.
קורדרו הוא גם קומיקאי והוא מתארח בפודקאסט "Comedy Bang! Bang!" וכן חבר פאנל בתוכנית: "Wait Wait... Don't Tell Me!" של רשת ה-NPR.
חיים אישיים

הוא מתגורר בלוס אנג'לס. נשוי לסופרת טרישה מקאלפין ולהם שני ילדים.
סבינה שפילריין

| --- | --- |

 לידה:  25 באוקטובר 1885 (יוליאני) רוסטוב על הדון, האימפריה הרוסית 
 נרצחה:  11 באוגוסט 1942 (בגיל 56) זמייבסקייה באלקה, רוסיה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 השכלה:  אוניברסיטת ציריך 
 מעסיק:  בורגהלזלי 
 
סבינה ניקולאייבנה נפטולבנה שְפִּילְרַיין (ברוסית: Сабина Нафтуловна Шпильрейн;‏ Sabina Spielrein;‏ 7 בנובמבר 1885, רוסטוב על הדון - 12 באוגוסט 1942, זמייבסקייה באלקה) הייתה פסיכואנליטיקאית רוסיה-יהודיה. ידועה בין היתר בשל היותה אחת הנשים הראשונות שעסקו במקצוע זה, וכן בשל מערכת היחסים הסבוכה שניהלה עם המורה שלה קרל גוסטב יונג, שבין היתר הביאה לפסיכואנליזה את המושגים העברה נגדית ו"אינסטינקט המוות". אחד המטופלים היותר מפורסמים שלה היה הפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה.
קורות חייה > שנותיה הראשונות

שפילריין היא בתם של אווה (ליובלינסקי) ונפתולה מושקוביץ-שפילריין. אביה היה איש עסקים יהודי אמיד מוורשה, ואמה הייתה בת למשפחת רבנים ידועה ואחת הנשים הראשונות שהתאפשר להן ללמוד רפואת שיניים, אך היא עסקה בעיקר בגידול חמשת ילדיהם. הוריה שמו דגש מיוחד לחינוכם, ובנוסף לרוסית למדה סבינה גרמנית, צרפתית ואנגלית. עם אחיה נמנים המתמטיקאי יאן שפילריין, הפסיכולוג יצחק שפילריין (1891–1937), והביולוג אמיל שפילריין (1899–1938) - כולם נשלחו לגולאג והוצאו להורג. אחות נוספת, אמיליה, מתה ממחלת הטיפוס בגיל צעיר מאוד, אירוע שזעזע קשות את שפילריין בת ה-16. אוולד שפילריין היה בן של אחיה אמיל.
שפילריין למדה בבית הספר לבנות ברוסטוב והצטיינה בלימודיה, אך סבלה במהלך הלימודים מבעיות התנהגות והפרעות נפשיות, מה שגרם לעימותים תכופים בין הוריה למוסד הלימודים. כבר בילדותה סבלה מעוויתות ומהתקפי חרדה בלילות, ויחסיה עם הוריה היו מאופיינים בחוסר יציבות. ברשומות היומן שלה ובדיווחי יונג אף מופיעים רמזים על התעללות בעלת גוון מיני מצד אביה. היא סיימה את לימודיה ב-1904 לאחר בחינות הבגרות, ושוכנה לאחר מכן בסנטוריום באינטרלאקן שבשווייץ. לאחר שהתעמתה עם מנהל המקום עברה להתגורר בבית מלון בציריך, ולאחר עימות נוסף אושפזה באוגוסט בבית החולים הפסיכיאטרי "בורגהלצלי" בציריך, שם אובחנה כלוקה בהיסטריה פסיכוטית. היא טופלה תחילה על ידי אויגן בלוילר, ולאחר מכן הייתה ככל הנראה למטופלת הראשונה, או לכל הפחות אחת הראשונות, של קרל גוסטב יונג בשיטת הפסיכולוגיה האנליטית. הטיפול נשא פרי, ובאביב 1905, בגיל 19, החלה בלימודי רפואה באוניברסיטת ציריך.
קורות חייה > קשריה עם יונג

בשנים 1905–1909, בשלביה המוקדמים של אסכולת הפסיכואנליזה, המשיכה שפילריין לקיים מערכת יחסים ספק טיפולית-אינטלקטואלית ספק ארוטית-רומנטית עם קארל יונג. לפי הביוגרף של יונג, רונלד היימן, "יהדותה של שפילריין הטרידה והלהיבה את יונג, בעוד שהיא הוקסמה מהמראה הטבטוני שלו, שלא דמה כלל לחזות שהכירה אצל הרוסים והיהודים". בדמיונה ראתה שפילריין ביונג צאצא של האלים, והצאצא שיוולד לה ממנו, "זיגפריד", יהיה תערובת הירואית של איכויות התרבות הארית והיהודית.
לאחר שהקשרים ביניהם התגלו, החלה חרושת שמועות אנונימיות - אפשר שהופצו על ידי אשתו של יונג - על 'חציית הגבול הטיפולי' ביניהם, שאף עלתה ליונג במשרתו באוניברסיטת ציריך. יונג החל להחליף מכתבים עם מורהו ומדריכו זיגמונד פרויד, ונועץ בו על ההשלכות של היחסים ביניהם. תכתובת זו היוותה לאחר מכן את הבסיס ל"אנליזה לימודית", שיטה שלפיה על כל סטודנט להיות מטופל בעצמו בטרם יטפל בחולים. בנוסף הביאה מערכת היחסים האינטנסיבית בין השניים לפיתוחם של כמה ממושגי היסוד החשובים ביותר של הפסיכואנליזה, כגון אנימה, העברה נגדית, ו"אינסטינקט המוות". בשנת 1909, לאחר ששמע הקשר הגיעה לאוזניה, נסעה אמה של שפילריין לציריך על מנת להיפגש עם יונג, אך הלה סירב להיפגש עמה. זמן קצר לאחר מכן הופסק הטיפול של יונג בשפילריין. בנובמבר 1910 ניהלו שוב השניים מערכת יחסים רומנטית לתקופה קצרה.
קורות חייה > חייה הבוגרים

לאחר שסיימה את לימודיה בפברואר 1911 עם עבודת דוקטורט על "התוכן הפסיכולוגי במקרה של חולה בסכיזופרניה" (Über den psychologischen Inhalt eines Falles von Schizophrenie - Dementia praecox), שהתה זמן מה במינכן ולאחר מכן בווינה, שם פגשה בזיגמונד פרויד, שעודד אותה קודם לכן להתנתק מיונג ולהגיע לווינה, והצטרפה לאגודה הווינאית לפסיכואנליזה.
בשנת 1912 פרסמה מאמר מכונן בשם "הרס כגורם התהוות" שחקר את אינסטינקט המוות. באותה שנה נישאה לרופא היהודי-רוסי פייבל נחומוביץ שפטל, חלוץ בתחום הרפואה התעסוקתית בברית המועצות. לזוג נולדו שתי בנות: אירמה רנתה (Renata; ‏1913) ואווה (1924). כאשר נודע לפרויד שהיא בהריון, הוא כתב לה מכתב ב-28 אוגוסט 1913, לאחר שכבר ניתק את קשריו עם יונג ועם "העניין הארי":
גברת דוקטור יקרה, אני בקושי מסוגל להקשיב כאשר את מוסיפה לדבר בהתלהבות על האהבה הישנה שלך וחלומות העבר, ואני בונה על בן הברית הזר הקטן והנפלא [=התינוק]. אני, כפי שאת יודעת, נרפאתי לחלוטין מהחיבה האחרונה שלי לעניין הארי, והייתי רוצה לחשוב שהוולד יהיה ילד ויתפתח כציוני וחסון ...יהודים אנחנו וכאלה נישאר. האחרים רק ינצלו אותנו ולעולם לא יבינו או יכבדו אותנו.
במכתב ברכה להולדת הבת ששלח פרויד ארבעה חודשים אחר כך, הוסיף: "טוב הדבר שהתינוק זה 'היא'. כעת אפשר להרהר בינתיים שוב בדבר זיגפריד בלונדיני, ואולי יתנפץ האליל הפגאני עוד לפני שיגיע זמנו."
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס בעלה לצבא הרוסי בקייב, ושפילריין עברה להתגורר עם בנותיה בלוזאן, שם פרסמה מאמרים בכתבי עת פסיכואנליטיים. שפילריין התקשתה למצוא מקום יישוב קבוע, והייתה אחוזת דאגות כספיות. בשנת 1920 הציגה תאוריה חדשה על התפתחות הילד בוועידה הפסיכואנליטית הבינלאומית השישית בהאג. לתאוריה הייתה השפעה עמוקה על מלאני קליין, שנכחה בוועידה. בשנים 1921–1923 התגוררה בז'נבה, שם ערכה אנליזה לפסיכואנליטיקן ז'אן פיאז'ה. לאחר תקופה קצרה של פרידה זוגית שבה לחיות עם בעלה.
בפברואר 1923 חזרה שפילריין לברית המועצות והקימה יחד עם ורה שמידט גן ילדים במוסקבה, שכונה בפי הילדים 'גן הילדים הלבן' בשל צבעי קירותיו, ושמטרתו הייתה לחנך ילדים כבני אדם חופשיים מגיל צעיר ככל האפשר. כעבור שלוש שנים הוא נסגר על ידי שלטונו של סטלין באמתלת שווא שהילדים לומדים בו "סטיות מיניות". ב-1924 חזרה אל עיר הולדתה רוסטוב על הדון. לאחר שסטלין אסר בשנת 1936 לעסוק בפסיכואנליזה בברית המועצות, עבדה שפילריין רשמית כרופאה בבית ספר, אך הוסיפה לעסוק בטיפול בילדים ולפרסם מאמרים בכתבי עת מחוץ לברית המועצות.
בשנת 1936 מת בעלה מהתקף לב, או לגרסה אחרת הוצא להורג במהלך הטיהורים הגדולים בברית המועצות.
שפילריין מיאנה להימלט מרוסטוב, גם לאחר כיבוש העיר על ידי חיילי הוורמאכט בשנת 1941, ואף טענה שלא ייתכן שהעם הגרמני יבצע השמדת עם. לאחר שהעיר נכבשה בשנית בשנת 1942, רוכזו שפילריין ובנותיה יחד עם יתר יהודי רוסטוב בבית הכנסת בזמייבסקייה באלקה, שם נרצחו בידי כיתת יורים של האיינזצגרופן.
מורשתה

שפילריין הוציאה לאור בחייה למעלה משלושים מאמרים בנושאי תאוריה פסיכואנליטית, אנליזה בילדים וטכניקה טיפולית. למרות חשיבותם, בשנים שלאחר המלחמה נשכחה שפילריין כמעט לחלוטין, ולרוב לא זכתה ליותר מאשר הערת שוליים בהיסטוריה של התפתחות הפסיכואנליזה. כתביו של המחבר והפסיכואנליטיקאי האיטלקי אלדו קארוטנוטו השיבו, במידה רבה, את שפילריין לתודעה. קארוטנוטו התוודע להתכתבויותיה של שפילריין עם יונג ופרויד, יומניה, והמסמכים הרפואיים שלה, לאחר שאלו התגלו באקראי בשנות השבעים במרתף, בעת שיפוצים בפאלה וילסון בז'נבה, שהיה בעבר בניין אוניברסיטאי.
רעיונותיה אודות הדחף המיני כמכיל בתוכו בד בבד את דחף ההרס ואת דחף ההשתנות, שהוצגו ב-1912, הקדימו למעשה את התאוריות של פרויד על 'משאלת המוות' ושל יונג על ה'טרנספורמציה'. היא הייתה אפוא מקור ההשראה לרעיונות החשובים ביותר של השניים.
תיעוד והנצחה

בשנים האחרונות הוצב לוח זיכרון בבית שברחוב פושקין 83 ברוסטוב, ביתה של שפילריין בשנים 1887–1904.
תיעוד והנצחה > מחזות

1996: סבינה, מחזה מאת וילי הולצמן, ברודוויי
1998: סבינה, מחזה מאת סנוו ווילסון, לונדון
2003: ריפוי בדיבור, מחזה מאת כריסטופר האמפטון, לונדון (המחזה מבוסס על ספרו של ג'ון קר, שיטה מסוכנת ביותר משנת 1993)
תיעוד והנצחה > סרטים

2002: שמי הוא סבינה שפילריין (Ich hiess Sabina Spielrei) - סרט תיעודי מאת יוצרת הסרטים השוודית ממוצא הונגרי אליזבט מרטון.
2002: עד כלות הנשמה (Prendimi l'anima) - סרט עלילתי מאת רוברטו פאנזה, עם אמיליה פוקס בתפקיד שפילריין ואיאן גלאן בתפקיד יונג.
2011: שיטה מסוכנת, עיבוד קולנועי-עלילתי של מחזהו של האמפטון בבימויו של דייוויד קרוננברג, בכיכובם של ויגו מורטנסן, מיכאל פסבנדר, קירה נייטלי (בתפקיד שפילריין) ווינסנט קאסל.
לקריאה נוספת

Sabina Spielrein: Sämtliche Schriften. ISBN 3-89806-146-9.: 2002
Carotenuto, Aldo. A Secret Symmetry: Sabina Spielrein Between Jung and Freud. New York: 1982.
Covington, Coline, and Barbara Wharton, eds. Sabina Spielrein: Forgotten Pioneer of Psychoanalysis. New York: 2003.
Kerr, John. A Most Dangerous Method: The Story of Jung, Freud, and Sabina Spielrein. New York: 1993.
הערות שוליים

↑  "נפתלי" בעגה חסידית. מאוחר יותר שינה שמו לניקולאי ארקדייביץ'-שפילריין
↑  אין בנמצא תיעוד ודאי שיעיד על קיומה של מערכת יחסים מינית ביניהם, אולם העוצמה הרגשית שהתלוותה אליה עולה בבירור מרשומות היומן של סבינה, עם אזכורים תכופים ל'שירה' שהייתה ביניהם - ככל הנראה מילת צופן לאינטימיות המינית ביניהם.
1 2  Ronald Hayman. A Life of Jung New York: W.W. Norton and Company 2001. 522
↑  פיטר לוונברג . 1995. The Creation of a Scientific Community: The Burghölzli, 1902-1914; in Fantasy and Reality in History, New York: Oxford University Press, 1995, p. 76.
↑  דייוויד פישר, Cultural Theory and Psychoanalytic Tradition, Transaction Publishers, 2009
↑  ברוסית: פאבל נאומוביץ, או נוטוביץ לגרסה אחרת.
↑  World People's Blog » Blog Archive » Sabina Spielrein – Russia, 1885-1942
↑  ברונו בטלהיים, (1983) "A Secret Asymmetry" in Freud's Vienna and Other Essays. New York: Alfred A. Knopf.
↑  ברונו בטלהיים, Scandal in the Family, The New York Review of Books, 30 ביוני 1983
↑  אתר הסרט
↑  "עד כלות הנשמה", ביקורת על הסרט באתר "עין הדג", 12 בנובמבר 2003
↑  Die Wiederkehr der Verdrängten.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513517905171  PLWABN: 9810700925305606  BnF: cb119253380 (data)  CANTIC: a11437194  GND: 118827049  HDS: 049043  ISNI: 0000 0000 5509 2759  LCCN: n81121995  NKC: jx20050512011  NSK: 000596011  NTA: 069377081  SELIBR: 281452  SUDOC: 027146162  VIAF: 14776965   WorldCat (עם VIAF): 14776965 
משמאל לימין: סבינה, אווה, אמיליה. בסביבות שנת 1898.
בתה של סבינה, אווה (על שם אמה), בשנות ה-30
מרגרט אייברי

| --- | --- |

 לידה:  20 בינואר 1944 (בת 81) מנגום, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1972 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו (1965)  תיכון פוינט לומה 
 http://margaretavery.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מרגרט אייברי, (באנגלית: Margaret Avery; נולדה ב-20 בינואר 1944) היא שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית. הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1985 על תפקידה בסרט "הצבע ארגמן".
ביוגרפיה

אייברי נולדה בעיר מנגום שבאוקלהומה וגדלה בסן דייגו, קליפורניה שם למדה ב"תיכון פויינט לומה".
לאחר מכן התקבלה לאוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו, סיימה את לימודיה בהצטיינות ועם תואר בהוראה.
בזמן שעבדה בתור מורה מחליפה, הופיעה ושרה על מספר בימות תיאטרון.
קריירה

הופעתה הראשונה של אייברי בסרט הייתה ב-1972, בסרט האימה הטלוויזיוני של סטיבן ספילברג "משהו רשע", ובקולנוע הופיעה לראשונה בתפקיד זונה בסרט "הארי המזוהם: כוח המגנום".
בתחילת דרכה הייתה אייברי שותפה להפקות קטנות כשהבולטת בהן הייתה "איזו דרך היא למעלה?".
הופעתה המפורסמת ביותר של אייברי הייתה בעיבוד הקולנועי של סטיבן ספילברג לספרה זוכה פרס פוליצר של אליס ווקר, "הצבע ארגמן". על הופעתה בתור זמרת הבלוז שוג אייברי הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, יחד עם חברתה לסרט אופרה וינפרי.
ב-1992 שיחקה את מרטה סורס סבתו של מייקל ג'קסון בסדרה "הג'קסונים: חלום אמריקאי" המבוססת על המשפחה המוזיקלית ועל חמישיית הג'קסונים.
הופיעה ב-2008 בקומדיות "ברוך שובך רוסקו ג'נקינס" בתור אמו של רוסקו (מרטין לורנס) ו"לפגוש את הבראונים" בתור שרה בראון.
בשנת 2024 שיחקה בסדרה הקומית של נטפליקס, "האיש שלי בפנים" בתור פלורנס.
חייה האישיים

לאייברי בת אחת מנישואיה לרוברט גורדין האנט, ממנו התגרשה.
עדה כרמי-מלמד

| --- | --- |

אדריכלית עדה כרמי-מלמד במשרדה, 2013
 לידה:  24 בדצמבר 1936 (בת 88) תל אביב, פלשתינה (א"י) המנדט הבריטי
 מקום לימודים:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  בית הספר לאדריכלות של איגוד האדריכלות בלונדון 
 תקופת הפעילות:  מ-1959
 תחום יצירה:  אדריכלות
 יצירות ידועות:  בניין בית המשפט העליון
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2007)  פרס רכטר  פרס סנדברג 
 צאצאים:  יעל מלמד 
 
עדה כרמי-מלמד (נולדה ב-24 בדצמבר 1936) היא אדריכלית ישראלית, וכלת פרס ישראל לאדריכלות לשנת ה'תשס"ז.
ביוגרפיה

נולדה בתל אביב, למשפחה מבוני היישוב. אביה הוא האדריכל דב כרמי אשר תכנן מבנים רבים בתל אביב הישנה בתקופת היישוב. אמה, חיה, היא בת חיים מקלב, בנו של מרדכי מקלב, איש העלייה הראשונה ומראשי אנשי הציבור בפתח תקווה. אחיה היה האדריכל רם כרמי.
בוגרת האיגוד האדריכלי בלונדון 1956–1959 והטכניון בשנת 1963. תכננה פרויקטים רבים בישראל, בהם בתים פרטיים ומוסדות ציבור רבים וכן גם מספר פרויקטים בארצות הברית. משרד "עדה כרמי-מלמד אדריכלים" הוקם על ידה בשנת 1985 עם שובה מ-15 שנים בהן תכננה ולימדה בארצות הברית. תכננה מבני ציבור רבים, בפרט במוסדות להשכלה גבוהה בהם קמפוס האוניברסיטה הפתוחה ברעננה, מכון שכטר למדעי היהדות ומבנים באוניברסיטת בן-גוריון ואוניברסיטת רייכמן. תכננה בשותפות עם אחיה, האדריכל רם כרמי, מספר פרויקטים שהידוע בהם הוא בית המשפט העליון בירושלים.
ב-2015 נחשפו שני פרויקטים בהובלתה שעורר דיון ציבורי נרחב: מעון ומשרד ראש הממשלה שעלות הקמתו מוערכת ב-650 מיליון ש"ח ו"בית הליבה" ברחבת הכותל, ביוזמת הקרן למורשת הכותל המערבי.
בשנת 2019 התראיינה כרמי-מלמד ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
בתה, יעל מלמד, היא מפיקה ישראלית-אמריקאית, שהפיקה את הסרט "אינוסנטה", שזכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר לשנת 2012.
סרט ביוגרפי בשם עדה - אמי האדריכלית יצא לאור ביוני 2024
פרויקטים נבחרים

בניין בית המשפט העליון, ירושלים (יחד עם אחיה רם כרמי)
הקמפוס המרכזי של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה
בנייני המחלקה למדעי החיים והמכון הלאומי לביוטכנולוגיה, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
בנייני הפקולטה למדעי הבריאות ע"ש דייכמן באוניברסיטת בן-גוריון
בית הספר לממשל ודיפלומטיה באוניברסיטת רייכמן
בית אבי חי, רחוב קינג ג'ורג' 44, ירושלים
בית פרידמן, הוספיס המחלקה לטיפול תומך, מרכז רפואי שיבא, רמת גן, 2003
מכון שכטר למדעי היהדות, ירושלים, 2012
מפעל סודהסטרים, אזור תעשייה עידן הנגב, 2015
פרויקט אלמוג - מעון ומשרד ראש הממשלה, ירושלים, (בוטל).
גלריית תמונות

המחלקה למדעי החיים והמכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב, באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, 2005
בית הסטודנט באוניברסיטת בן-גוריון
בניין בית המשפט העליון בירושלים
מבנה משרדים, רחוב אחד העם, תל אביב, שנות ה-90
פנים בניין הכיתות במכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, 2012
מרכז המבקרים ברמת הנדיב
הכניסה לקמפוס המרכזי של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה
בית הספר לממשל ובית הספר למנהל עסקים, אוניברסיטת רייכמן
בית הספר לממשל ובית הספר למנהל עסקים, אוניברסיטת רייכמן
רמת הנדיב בזכרון יעקב
בית אבי חי בירושלים
בית הכנסת בקמפוס האוניברסיטה הפתוחה ברעננה
פרט בתקרת בית הכנסת באוניברסיטה הפתוחה ברעננה
בית שטראוס ברחבת הכותל המערבי
ראו גם

ערכים על מבנים ואתרים שתכננה עדה כרמי-מלמד