stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורג שתפן
בניית הקינים

האורג השתפן, כשמו כן הוא, אורג קינים גדולים בדרך כלל על עצים וגם על עמודי חשמל יחד עם אורגים נוספים מאותו מין, מהעשבים הארוכים של הסוואנות האפריקניות. גובה הקן עד ארבעה מטרים, ויכול להכיל כמאה זוגות אורגים. לכל זוג ציפורים יש פתח משלו בקן הגדול המוביל לחדר קינון משלו. הקינים עוברים מדור לדור, וחיזוק חדרי הקינון מחזק את הקן כולו.
מארג החיים בקן

האורגים מתחזקים את הקן הגדול לאורך כל השנה. בתוך קיני העשבים נשמרות טמפרטורות נוחות הן בימים החמים והן בלילות הקרים, המאפשרות לאורגים להטיל ביצים כמה פעמים בשנה. ההטלה מתקיימת כאשר יורד מספיק גשם, המביא בעקבותיו חרקים המשמשים למזון. ההורים נעזרים בציפורים צעירות בגידול הגוזלים, לעיתים גם ציפורים שאינם מבני המשפחה.
מארג החיים בקן > מינים נוספים בקן

הבַּזון הגמדי (Polihierax semitorquatus), מקנן כמעט אך ורק בקיני אורגים שתפנים, גם כשהקן מאוכלס באורגים, ולרוב מוצא לו חדר קרוב לקצה.
תיאור

אורכו של אורג שתפן הוא כ-14 ס"מ, ומשקלו כ-22 עד 32 גרם. רוב גופו לבן צהבהב, בעוד סנטרו שחור, וחלק קטן מבטנו מעוטר בפסים שחורים על רקע לבן צהבהב. גבו, עורפו, זנבו וכנפיו של האורג השתפן מכוסים בנקודות בצבע חום, וראשו חום בהיר. האורג השתפן מאופיין בחד-צורתיות זוויגית.
תת-מינים

ישנם ארבעה תת-מינים של האורג השתפן:
Philetairus socius socius - נפוץ באזור הכף הצפוני של דרום אפריקה.
Philetairus socius eremnus - נפוץ באזור נהר אורנג'.
Philetairus socius xericus - נפוץ בנמיביה.
Philetairus socius geminus - נפוץ בנמיביה, בעיקר באובמבולנד ובפארק הלאומי אטושה.
הערות שוליים

↑  אורג שתפן באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3  יונת אשחר, סוכות (ומבנים אחרים) בעולם החי, באתר ynet, 9 באוקטובר 2022
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ואטסו

ואטסו (באנגלית: Watsu, הלחם בסיסים של water (מים) ו-shiatsu (שיאצו)) היא טכניקת טיפול במגע מתחום ההידרותרפיה (טיפול פיזיותרפי במים), המבוססת על שיטת ה"שיאצו".
טכניקת הוואטסו פותחה בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי הרולד דאל, מטפל במים אמריקאי תושב קליפורניה שעסק בטיפולי שיאצו.
דרך הטיפול

טיפולי ואטסו נערכים בבריכה מחוממת (34–35 מעלות צלזסיוס). מים יוצרים התנגדות לתנועת גוף העובר דרכם, ההתנגדות תלויה בנפח ושטח הפנים של הגוף, במהירות התנועה ובצורת הגוף הנע וגודל חלקי הגוף שמתחת לפני המים. השיטה מנצחת את ההתנגדות הזו כדי להפוך את המים לתווך יעיל לשחרור השרירים וחיזוקם.
במהלך הטיפול הנמשך בין דקות אחדות ליותר משעה, מציף המטפל את המטופל על פני המים ובידיו תומך בו בראש–עורף ובאגן-ברכיים. עמידתו ותנועת גופו של המטפל במים דומה לתנועת הגוף המקובלת באמנויות הלחימה ביבשה (טאי-צ'י), המטופל נע בתנועות ערסול עדינות, בקצב אחיד, איטי או דינאמי לפי הצורך וללא מאמץ פיסי.
מטפלי השיטה טוענים כי השילוב של מים חמימים עם החזקת המטפל, התנועה והנשימה הייחודיים לטיפול, מביאים להרפיית שרירים נוקשים והגמשת מפרקים ולרוגע גופני ונפשי תוך איזון זרימת אנרגיית הצ'י בגוף, דבר שבתורו אמור לחזק את המערכת החיסונית ולכן להיות יעיל לטיפול בדלקות פרקים, בעיות אורתופדיות, פיברומיאלגיה, הפרעות שינה, קשב, אכילה, חרדות, דיכאון, דיכאון אחרי לידה, הלם וטראומה.
במהלך המפגש עוקב המטפל אחר תגובות המטופל וקשוב לשינויים עדינים בנשימתו ובמתח השרירים שלו כדי לדייק את הטיפול.
היסטוריה

בראשית שנות השמונים התאים הרולד דאל (אנ') את שיטת השיאצו לשימוש בצפון קליפורניה, עם מתן דגש על חיבור דפוסי הנשימה של המטופל והובלתו לחוות מדיטציה במהלך הטיפול. הוא טען כי אנשים המקבלים טיפולי ואטסו נכנסים למצב הרפיה עמוק, עם השפעות פיזיות ורגשיות חזקות. בתחילה הכשיר מעסות לעבוד כמטפלות ואטסו, ובכך הציעו קטגוריה חדשה של טיפולים במים.
שורשיו של הוואטסו הביאו להתנגדות בקרב מערכת הבריאות הרשמית, אך לאחר שבסוף שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו פיזיותרפיסטים וספקי שירותי בריאות אחרים להשתמש בשיטה לטיפול במצבים אורתופדיים ונוירולוגים שונים, נכלל הטיפול כיום בחלק מתוכניות השיקום המימי גם במרפאות ובתי חולים.
הכשרה והסמכה

המרכז העולמי להכשרת מטפלי מים (The Worldwide Aquatic Bodywork Association - WABA), מפקח ואחראי על ההכשרה והסמכה של מטפלי ואטסו. הארגון מנהל רישום של מתרגלים ומורים מוסמכים. ההכשרה מורכבת מקורסים בסיסיים ומתקדמים וכן תרגול והפגנת שליטה בשיטה.
בהסמכה מספר רמות, המטפל צריך לשלוט באנטומיה של האדם ובשיאצו ולעבור קורס בשלוש רמות בזו אחר זו, כל רמה כזו מורכבת מ-50 שעות לימוד אקדמיות. כדי להיות מטפל מוסמך צריך לצבור 620 שעות אקדמיות של עבודה מעשית במים וביבשה.
ראו גם

שיאצו
אמו

ערך זה עוסק בעוף ממשפחת האמואיים. אם התכוונתם לסגנון המוזיקלי וכינוי לחובביו, ראו .
| אמו |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
על־סדרה:: עופות קדומים חסרי שיניים
סדרה:: קזואראים
משפחה:: אמואיים
סוג:: אמו
מין:: אמו
שם מדעי
 Dromaius novaehollandiae ‏לאת'אם, 1790
תחום תפוצה
 תפוצת האמו - בכתום

אמו
ביצי אמו
אֶמוּ (שם מדעי: Dromaius novaehollandiae) הוא עוף לא מעופף גדול מסדרת העופות הקדומים חסרי השיניים. זהו המין היחיד ששרד בסוג אמו. הוא אנדמי ליבשת אוסטרליה.
מאפיינים פיזיים

האמו הוא אחד העופות הגדולים בעולם, הוא קטן רק ממיני היען והמינים קזואר צפוני וקזואר חד-גדיל. גובה האמו הוא 1.75 מטרים בממוצע. משקלו 50–55 ק"ג, הנקבות שוקלות כ־5 ק"ג יותר מהזכרים. לעוף שתי שכבות נוצות זהות בגודלן והן שטוחות וצמודות לגופו. כשהנוצות מתחדשות צבען שחור כהה, אך עם הזמן צבען דוהה בשמש ומשתנה לאפור בהיר. לאפרוחים פלומה מפוספסת בצבעים שחור וחום קרמי, המאפשרת להם להסוות את עצמם בצמחייה עבותה. הצוואר והרגליים ארוכים. בכפות הרגליים שלוש אצבעות גדולות (בהונות). הכנפיים קטנות ביותר ואורכן פחות מ־20 ס"מ.
התנהגות ותזונה

האמו מיטיב לרוץ, ומסוגל להגיע למהירות של עד 50 קמ"ש בעתות סכנה. הוא מיטיב גם לשחות במים. הזכרים משמיעים קול צווחה הנשמע למרחוק: אי־מווו, וזה מקור שמם. הנקבות משמיעות קולות המזכירים פיצוצים מהדהדים. האמו מוכרח להיות בקרבת מים זכים. לעיתים יצטרך לצעוד מאות קילומטרים כדי להגיע מאתר מזון אחד למשנהו. רגליו הגדולות והשריריות מסייעות לו בהליכות ארוכות, במהירות קבועה של כ־7 קמ"ש בערך.
האמו אוכל רק את החלקים המזינים ביותר של הצמח: זרעים, פירות, פרחים ונצרים. בטבע יימנע מאכילת עשבים, עלים או גבעולים נטולי פרחים, גם אם הישרדותו מותנית באכילתם. חרקים וחולייתנים קטנים מהווים חלק מתזונתו, כאשר תפיסתם נוחה. האמו בולע כמות נכבדת של אבני חצץ המסייעות לו בעיכול המכני של המזון הצמחי שמתרחש בזפק, לעיתים משמש פחם עץ לאותו צורך. האמו אוגר כמויות גדולות של שומן, שבהן הוא משתמש בחיפושיו הארוכים אחרי מזון, וממשיך בתפקוד רגיל גם בהשילו מחצית ממשקל גופו. האמו נמצא בתנועה מתמדת, למעט התקופה הקצרה בה דוגר הזכר על הביצים.
המזון שצורך האמו נפוץ בעיקר אחרי ירידת גשמים. על כן, דפוס התנועה של האמו נקבע לפי מקומות שבהם ירדו גשמים לאחרונה. משערים כי האוריינטציה מתבססת בעיקר על הופעת ענני גשם, אך גם על קולות הרעמים וריח האדמה הרטובה. יצירת מאגרי מים מלאכותיים אך קבועים על ידי האדם, תרמה לשינוי דפוסי התנועה של האמו, והרחיבה את תפוצתו גם לאזורים שהיו בעבר צחיחים.
רבייה ומחזור חיים

שיטת הרבייה של האמו היא פוליאנדרית, משמע שהנקבה מזדווגת עם יותר מזכר אחד במהלך עונת ייחום אחת. הזכר הוא שדוגר לבד על הביצים ומגדל לבד את הצאצאים. בחודשים דצמבר וינואר הזכר מחזר אחר הנקבה, בונה את הקן בטריטוריה שלו, משמיע לנקבה קולות המזכירים הלמות תופים, וכך מזמין אותה להצטרף לנחלתו. הזוג עשוי להגן על הנחלה המשותפת שגודלה כ־30 קמ"ר במשך 5 חודשים בטרם ההזדווגות. זאת מתחילה כאשר הזכר והנקבה עומדים צמודים, צווארם מכופף והם מנדנדים את ראשיהם המורכנים מצד לצד. בהמשך מתיישבת הנקבה והזכר מתיישב מאחוריה, נצמד אליה ומזדווג עימה. הוא תופס את עור עורפה במקורו תוך כדי השמעת קולות גרגור, לבסוף הוא קם ומתחיל בריצה ראוותנית סביבה בעוד היא ממשיכה לשבת.
הקן הגדול נבנה בכוך בקרבת צמחייה נמוכה וסבוכה, והוא מורכב מעשבים, עלים ושרכים. בתוכו מטילה הנקבה 15 עד 25 ביצים, צאצאיהם של הזדווגויות מרובות עם זכרים שונים. הדגירה אורכת כ־56 ימים בחודשים אפריל עד יוני. במהלך תקופה זו הזכר לא אוכל, שותה או עושה צרכים, וכבר בימים הראשונים עוזבת הנקבה לנחלה שכנה ושם חוזר הליך החיזור וההזדווגות עם זכר אחר. מעטות הנקבות שנשארות בעת הדגירה ומגנות על הנחלה באמצעות צווחותיהן הרמות, כפי שעשו בחודשים שקדמו לדגירה.
הזכרים אגרסיביים וטריטוריאליים ביותר לאחר שהאפרוחים בוקעים. הזכר מבריח את הנקבה (אם נשארה) מהטריטוריה ותוקף לעיתים קרובות בעלי חיים שונים כולל את האדם. משקלם של הנולדים כ־500 גרם. הזכר צמוד אליהם במשך תקופה ארוכה, אולם שובבותם הרבה גורמת להם לעיתים ללכת לאיבוד או לברוח. אפרוחים אלה נקלטים לעיתים אצל זכרים אחרים וגדלים עימם, ובלבד שהם קטנים מצאצאיו הטבעיים של הזכר המאמץ. בתום תקופת גידול הצאצאים, לאחר חמישה עד שבעה חודשים מבקיעת הביצים, מוכנים האפרוחים לשרוד לבדם. בגיל 2–3 שנים מגיע האמו לבגרות מינית ומוכן להקים נחלה ולהזדווג. האמו חי כ־5 עד 10 שנים ואף יותר מכך בתנאי שבי. בתנאי שבי, נשארות הנקבות עם הזכרים באותו כלוב, גם בעת הדגירה על הביצים. הן לא משתתפות בדגירה עצמה. אף על פי כן, הן נוהגות להפגין יחס קרוב, אך לא אמהי, לאפרוחים שבקעו.
תפוצה ובתי גידול

האמו נפוץ במרבית אזוריה של אוסטרליה, למעט יערות גשם ואדמה חסרת צמחייה. הוא נדיר במדבריות ובאזורים הצפוניים ביותר, ומגיע אליהם רק אחרי עונת הגשמים. ניתן עדיין למוצאו בקרבת הערים הגדולות, אך לא בקרבת אזורי מחייתו הטבעיים שנוצלו לצורכי חקלאות.
האמו והאדם

האמו שימש מקור מזון לאבוריג'ינים (התושבים המקוריים של אוסטרליה) ולאירופאים הראשונים ביבשת. לאבוריג'ינים היו מגוון שיטות ללכוד את האמו, לרבות דקירתם בחניתות, הרעלת מקורות המים, שימוש ברשתות וחיקוי קולותיהם. האירופאים הרגו באמו בטיעון כי המין פוגע ביבול הדגנים, לאו דווקא ניזון מהם אלא רומס אותם בדרכו למקורות המים. דוגמה לכך היא מלחמת האמו, שם למספר אירועים שהתרחשו במחוז קמפיון (campion) בדרום־מערב אוסטרליה בסוף שנת 1932, שנת בצורת אשר גרמה לאמו לחדור באלפים ליישובי האדם בחיפוש אחר מים. צבא אוסטרליה, בהוראתו של שר ההגנה דאז ג'ורג' פירס (Pearce), שלח חיילים חמושים במקלעי לואיס שהרגו בשיטה זו מאות פרטים. לטענת השר, בנוסף לנזק הגדול ליבול בזמן בצורת, פרץ האמו חורים גדולים בגדר נגד הארנבונים ועל כן מוצדק ההרג בהם.

בתום ה"מלחמה" הותאמו חלקים מהגדר כנגד התפשטות הארנבונים לצורכי מניעת התפשטות האמו. כך למשל הוקמה גדר שגובהה כמטר מהקרקע ואורכה 450 ק"מ ממערב למזרח, שהפרידה בין שטחי התבואה לאזור המחיה.
לצד האשמות ברמיסת יבולים, לאמו השפעה חיובית על החקלאות: הצעירים ניזונים מחרקים רבים הפוגעים ביבולים, דוגמת זחלים שונים וחגבים. המבוגרים אוכלים סוגי חוחים רבים, הפוגעים בשלמות ובמרקם החלק של צמר הכבשים.
בתחילת המאה ה־20 הוקמו חוות ביות וגידול לאמו, שמטרתן סחר בו ובאיבריו השונים: הבשר נחשב כאורגני יותר, בריא וקל להכנה, העור משמש למוצרי הלבשה והנעלה. טוענים כי לשמן המופק מהאמו יכולות ריפוי מופלאות, המוצר טרם נבדק על בני אדם אך בדיקות שנערכו על עכברים הראו יכולות ריפוי. ביצי אמו לא מופרות משמשות למטרות קישוט ואומנות (עבודות יד וציור עליהן). יחס הממשלה האוסטרלית למגדלים הוא אמביוולנטי, ולעיתים רחוקות מתבצעת אכיפה של הסחר. טרם נעשו מחקרים מחוץ לשוק האוסטרלי, שבדקו את ערך המוצרים המופקים מאמו ביחס למוצרים טבעיים או מוצרים מבעלי חיים אחרים.
האמו לא נמצא בסכנת הכחדה ואוכלוסייתו עומדת על 630,000–725,000 פרטים. תפוצתו הרבה בהווה התגשמה בזכות האדם, שהרחיב את אזור מחייתו על ידי בניית מקוואות מים מלאכותיים והפחית את אחוז אדמות המדבר ביבשת.
האמו מופיע בצדו הימני של סמל אוסטרליה, כשמולו הקנגורו.
במשך שנים הוכר האמו כחיה מגושמת בגלל תפיסות שונות ובהשפעת הקומיקאי רוד האלמת הבריטי, שהציג אותה כטיפשה. בפברואר 2025 פורסם על מחקר, שהוכיח כי לאמו יכולת לימוד יצירתית וקוגניטיבית בפתרון בעיות.
תת מינים ומינים שנכחדו

שלושה תת־מינים נפוצים כיום ביבשת אוסטרליה:
D. novaehollandiae novaehollandiae - בדרום מזרח אוסטרליה.
D. novaehollandiae woodwardi - בצפון אוסטרליה. מין זה רזה וצבע נוצותיו חוור יותר.
D. novaehollandiae rothschildi - בדרום מזרח אוסטרליה. צבעו כהה יותר.
שלושה תת־מינים של האמו נכחדו במאה ה־19:
האמו הטסמני (D. novaehollandiae diemenensis) היה נפוץ בטסמניה ונכחד עוד בשנת 1850.
אמו אי המלך (D. novaehollandiae ater) גודלו היה כמחצית מגודלו של האמו המוכר כיום. הוא נכחד בשנת 1805 כתוצאה מציד לא מבוקר.
אמו אי הקנגורו (D. novaehollandiae baudinianus) היה נפוץ באי הקנגורו שבאוסטרליה המערבית. נכחד בשנת 1827, ככל הנראה בעקבות ציד והריסת בתי גידולו בשריפות.
הערות שוליים

↑  אמו באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  The Canberra Times: Saturday 12 November 1932
↑  The Argus: Saturday 19 November 1932
↑  Yoganathan S, Nicolosi R, Wilson T (ביוני 2003). "Antagonism of croton oil inflammation by topical emu oil in CD-1 mice". Lipids. 38 (6): 603–7. PMID 12934669. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Politis MJ, Dmytrowich A (בדצמבר 1998). "Promotion of second intention wound healing by emu oil lotion: comparative results with furasin, polysporin, and cortisone". Plast. Reconstr. Surg. 102 (7): 2404–7. PMID 9858176. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  אתר Birdlife
↑  משי אייד, לא ייאמן: הנער שפותר תרגילים יותר מהר ממחשבון, באתר ynet, 25 בפברואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543353005171  BnF: cb135406436 (data)  GND: 4587619-8  LCCN: sh85042952  LNB: 000324619 
סמל אוסטרליה. האמו מימין, ומולו - קנגורו
חופית בירד

| חופית בירד |
| --- | --- |
 חופית בירד, איסלנד
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
משפחה:: חרטומניים
סוג:: חופית
מין:: חופית בירד
שם מדעי
 Calidris bairdii ‏קוס, 1861
תחום תפוצה
 תפוצתה של חופית בירד:    תפוצה לאורך כל השנה   תפוצת קיץ   תפוצת חורף 

חופית בירד (שם מדעי: Calidris bairdii) היא מין עוף ימי מהסוג חופית ממשפחת החרטומניים. חופית זו ממיני החופיות שהשתייכו בעבר לסוג Erolia, אשר התמזג לתוך הסוג חופית ב-1973. מקור השם המדעי של הסוג מגיע מיוונית עתיקה, kalidris או skalidris, הוא מונח שאריסטו השתמש בו לתיאור מספר עופות מים אפורים. שם המין, bairdii, על שמו של חוקר הטבע האמריקאי ספנסר פולרטון בירד.
בישראל חופית בירד היא מזדמנת נדירה ביותר ונצפתה בארץ רק פעם אחת, באוקטובר 1998 במעגן מיכאל.
תיאור

לחופית הבוגרת יש רגליים שחורות ומקור כהה, ישר ודק. החלק העליון של גופה חום כהה ומתחתיו צבעה בעיקר לבן ועל אחוריה כתם שחור. צבע הראש והחזה הוא חום בהיר עם פסים כהים. בניצוי החורף צבע חלק הגוף העליון הוא חום-אפור חיוור. חופית זו יכולה להיות קשה לזיהוי בין מינים דומים אחרים של חופיות.
אחד מהמאפיינים העיקריים לזיהויה הוא כנפיה הארוכות, שמתפרסות עד אחרי זנבה. רק חופית לבנת-השת חולקת איתה מאפיין זה, וניתן להבדיל בין השתיים על ידי המאפיין העיקרי של חופית לבנת-השת - אחוריה הלבנים.
קריאתה בעת תעופה היא צליל "פְּרְרְרִיט".
| מידות ממוצעות |
| --- | --- |
אורך: 180–190 מ"מ
משקל: 38 גרם
מוטת הכנפיים: 430 מ"מ
כנף: 117.6–125.3 מ"מ
זנב: 50–57 מ"מ
מקור: 20.5–24.5 מ"מ
רגל: 21.3–24.2 מ"מ
אקולוגיה

חופיות בירד מקננות בטונדרה הצפונית במזרח סיביר, מערבית לגרינלנד. הן מקננות על הקרקע, בדרך כלל במקומות יבשים עם צמחייה נמוכה.
המין נודד למרחקים גדולים וחורף בדרום אמריקה. חופית בירד היא מזדמנת נדירה באירופה.
חופיות אלה מחפשות מזון באזורים בוציים על ידי הראייה. לרוב הן ניזונות מחרקים ומסרטנים קטנים.
הערות שוליים

↑  חופית בירד באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Ryser, Fred A., Jr., 1920-2011., Birds of the Great Basin : a natural history, Reno: University of Nevada Press, 1985
↑  Jobling, James A., The Helm dictionary of scientific bird names : from aalge to zusii, London: Christopher Helm, 2010
↑  מגדיר הציפורים של ישראל - חופית בירד, באתר פורטל צפרות
↑  לארס סוינסון, הציפורים, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003
↑  Sibley, David, 1961-, The Sibley guide to birds, 1st ed, New York: Alfred A. Knopf, 2000
ביצים בקן
כנס צימרוואלד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  כנס 
 מיקום:  Zimmerwald 
 קואורדינטות:  46°53′N 7°28′E﻿ / ﻿46.88°N 7.47°E﻿ / 46.88; 7.47
 תקופה:  5 בספטמבר 1915 – 8 בספטמבר 1915 (4 ימים) 
 
 he
 
ועידת צימרוואלד התקיימה בצימרוואלד, שווייץ, בין ה-5 ל-8 בספטמבר 1915. הייתה זו הראשונה מבין שלוש ועידות סוציאליסטיות בינלאומיות שכונסו על ידי מפלגות סוציאליסטיות אנטי-מיליטריסטיות ממדינות שהיו במקור נייטרליות במהלך מלחמת העולם הראשונה. הפרטים והארגונים המשתתפים בכנס זה ובעקבותיו שהתקיימו בקינטל ובסטוקהולם ידועים במשותף כתנועת צימרוואלד. המחלוקות בוועידת צימרוואלד היו הבסיס לפירוק הקואליציה עם תום מלחמת העולם הראשונה, בין סוציאליסטים מהפכניים (מה שנקרא שמאל צימרוואלד) לבין סוציאליסטים רפורמיסטים.
רקע היסטורי

האינטרנציונל השני, הארגון הסוציאליסטי הבינלאומי העיקרי לפני מלחמת העולם הראשונה שנוסד ב-1889, דגל בעקרון עליו הכריזו קרל מרקס ופרידריך אנגלס במניפסט הקומוניסטי, לפיו "לפועלים אין ארץ מולדת". פול לאפארג, חתנו של מרקס, אמר בנאומו המרכזי בכינוס היסוד של האינטרנציונל כי על הסוציאליסטים להיות "אחים עם אויב משותף אחד [...] הון פרטי, בין אם זה פרוסי, צרפתי או סיני". בפועל, גם אחרי שהוקמה בבריסל בשנת 1900 הלשכה הסוציאליסטית הבינלאומית (ISB), בפועל נותר האינטרנציונל לא יותר מקונפדרציה רופפת של ארגונים לאומיים, שדנו בדרך כלל בסוגיות פוליטיות במונחים לאומיים. הפיצול בתנועה הסוציאליסטית לא היה רק תוצאה של המלחמה, אלא של חוסר ההתאמה בין גרסאות שונות של המרקסיזם שהתקיימו במקביל בתוך האינטרנציונל השני.
השאלה מה לעשות אם תפרוץ מלחמה העסיקה את הסוציאליסטים והייתה השאלה השנויה ביותר במחלוקת. היו שהציעו לקרוא לשביתה כללית ולפתוח בהתקוממות מזוינת אם תפרוץ מלחמה, אך רוב החברים התנגדו לרעיונות מסוג זה. משבר מרוקו בשנים 1905–1906 העלה את הנושא לדיון מחודש, ושוב עלו רעיונות להשתמש בכל האמצעים האפשריים כדי למנוע מלחמה, כולל הפגנות, שביתות כלליות והתקוממויות. כנגד רעיונות אלו עמדו חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), המפלגה החזקה ביותר מסוגה באירופה, שהציעה כי במקרה של מלחמה, העובדים "יפעילו כל מאמץ כדי למנוע את פרוץ המלחמה באמצעים שהם רואים ביעילות ביותר". גם מלחמת הבלקן של 1912 לא הביאה להסכמות בקרב שותפי האינטרנציונל. ויכוחים אלו בין שותפים מארצות שונות, שיקפו ויכוחים פנימיים בקרב סוציאליסטים בני ארץ מסוימת.
כשהחלה מלחמת העולם, הסבר כי רבים קיבלו אותה בברכה.. בנוסף, האופן בו האינטרנציונל היה מאורגן לא התאים לפעולה מתואמת מהירה, והתוצאה הייתה שבמקום להתנגד למלחמה ולהסתכן בדיכוי על ידי ממשלותיהם, רוב הסוציאליסטים החליטו לתמוך בממשלותיהם. עם זאת, התמיכה הסוציאליסטית במלחמה לא הייתה אוניברסלית. סוציאליסטים רבים היו בהלם מההסכמה של מפלגותיהם למלחמה, אך ההתנגדות הסוציאליסטית למלחמה הייתה חלשה ומפוצלת למתונים ומהפכנים. בנוסף היא הופרעה על ידי צנזורה והגבלות על תנועה ותקשורת שנבעו מהמלחמה. התקדמות המלחמה, עייפות המלחמה העממית והקשיים החומריים שגרמה המלחמה כולם תרמו לצמיחתה של התנגדות זו.
הוועידה הראשונה

ב-19 באוגוסט 1914 הודיע הסוציאליסט השווייצרי גרים על ועידה שתתקיים בצימרוולד ב-5 בספטמבר. בוועידה לקחו חלק שלושים ושמונה נציגים, משווייץ, איטליה, הולנד, צרפת, שוודיה, נורווגיה, גרמניה, רוסיה, פולין וגם כמה נציגים יהודים שייצגו את 'הבונד' וגורמים סוציאליסטים-יהודים אחרים. בוועידה עלו שלוש גישות: 'השמאל' שדגל במאבק מהפכני גלוי; 'הימין' שחשב שיש רק לבטא הפגנה נגד המלחמה; ו'המרכז' שחיפש דרך ביניים. סוציאליסטים אמריקנים שלא הצליחו להגיע לאירופה, קיימו במקביל כנס בארצות הברית, כשהם מתמודדים עם ביקורת מצד אלו שהתנגדו לכל צעד הקשור למלחמה העלול לפגוע בנייטרליות של ארצות הברית, וביקורת חריפה עוד יותר על עצם תפיסותיהם הסוציאליסטיות.
לאחר דיוני היום השני, החליטה הוועידה להקים לשכת ביצוע שתטפל בעניינים פרוצדורליים. הלשכה החליטה כי לכל משלחת ארצית יש להעניק חמישה קולות, שיחולקו לפי ראות עיני כל משלחת. היה בכך כדי להפחית את השפעת השמאל. בהמשך הוועידה הצליח הרוב לקבל את 'מניפסט צימרוואלד', שהיה המשך לעמדת האינטרנציונל השני עוד לפני המלחמה. המניפסט פנה ל"עובדי אירופה" להבין את סיבות המלחמה - "האימפריאליזם הקפיטליסטי המודרני" - על תוצאותיה: הפיכת אירופה ל"בית מטבחיים אנושי ענק", מלחמה הגורמת מלבד "אומללות ומחסור, אבטלה ומחסור, תת-האכלה ומחלות", גם "שממה אינטלקטואלית ומוסרית. בהמשך מתח המניפסט ביקורת על המפלגות הסוציאליסטיות שנטשו את החלטותיהן הקודמות, ואיפשרו את האשראי למימון המלחמה. לגבי העתיד הציע המניפסט כי המלחמה תסתיים "ללא סיפוחים וללא פיצויים", וכי עד אז על הפועלים להיאבק "למען מטרותיהם, למען המטרות הקדושות של הסוציאליזם, למען הצלת העמים המדוכאים והמעמדות המשועבדים.
הערות שוליים

↑  Nation 1989, p. 3.
↑  Blänsdorf 1979, p. 16, Nation 1989, pp. 4–5, 7.
↑  Gankin & Fisher 1940, pp. 54, 59, Kirby 1986, pp. 2–4, Nation, 1989, pp. 15–16, Nishikawa 2010, pp. 15–16.
↑  Nishikawa 2010, p. 16.
↑  Kirby 1987, p. 42, Nation 1989, pp. 30, 58–59.
↑  Gautschi 1973, p. 143, Senn 1971, p. 83.
↑  Nation 1989, p. 87.
↑  Blänsdorf 1979, p. 232, Gankin & Fisher 1940, pp. 329–330, Nation 1989, p. 89.
↑  Blänsdorf 1979, p. 232, Gankin & Fisher 1940, p. 332.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 017330
חרטומנית ארוכת-מקור

| חרטומנית ארוכת-מקור |
| --- | --- |
 חרטומנית ארוכת-מקור
מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: חופמאים
משפחה:: חרטומניים
סוג:: חרטומנית
מין:: חרטומנית ארוכת-מקור
שם מדעי
 Limnodromus scolopaceus ‏סיי, 1823
תחום תפוצה


חרטומנית ארוכת-מקור (שם מדעי: Limnodromus scolopaceus) היא עוף מים מהסוג חרטומנית או דוויצ'ר, שבמשפחת החרטומניים.
החרטומנית בעלת מקור שחור ארוך ודק המתאים לשליפה של יצורים קטנים מהחול. צבעה אפור-בז' עם נקודות שחורות רבות לצידי גופה. הכנפיים והראש אפורים-חומים ומעט לבנים, כשהלחיים לבנות, ולצידן עובר פס כהה. לחרטומנית רגליים צהובות ארוכות, איתן היא מדדה בתוך המים הרדודים.
אורכה הממוצע 29 סנטימטרים, מוטת כנפיה 47 עד 49 סנטימטרים ומשקלה 88 עד 181 גרם בממוצע. שני הזוויגים כמעט זהים אך הנקבה מעט כבדה יותר ובעלת כנפיים ומקור מעט ארוכים יותר.
החרטומנית נוהגת לעופף בלהקות גדולות באזורי מים מתוקים וחופים שונים בעולם, לרוב באזורי הטונדרה והאזור הארקטי של סיביר וצפון אמריקה הצפונית. פרטים מסוימים נודדים דרומה בחורף עד לדרום ארצות הברית, אמריקה המרכזית ואירופה. לישראל מגיעים, לעיתים רחוקות, פרטים תועים.
היא ניזונה בסביבות בוציות וגדות מים וכן בתוך המים הרדודים מחרקים, תולעים, רכיכות כמו צדפות ומסרטנים אותם היא בולעת בשלמותם. היא מגוונת מעט גם בצמחים כמו אצות. בתורה היא נטרפת בעיקר בידי עופות דורסים כמו בז נודד החולף בחופים, והיא מסתמכת על להקה גדולה שמבלבלת את הטורף.
מצב השימור של עוף זה הוא ללא חשש.
הערות שוליים

↑  חרטומנית ארוכת-מקור באתר הרשימה האדומה של IUCN
עלי חסן סלאמה

| --- | --- |

 לידה:  1 באפריל 1941 קולה, ישראל 
 נהרג:  22 בינואר 1979 (בגיל 37) ביירות, לבנון 
 בן או בת זוג:  ג'ורג'ינה ריזק 
 
עלי חסן סלאמה (בערבית: علي حسن سلامة; 1 באפריל 1941 – 22 בינואר 1979) היה טרוריסט ופעיל פלסטיני מראשי הארגון "ספטמבר השחור" שהיה מעורב בפעולות טרור. ב-1979 הוא נהרג על ידי "המוסד", במסגרת מבצע זעם האל.
ביוגרפיה

עלי חסן סלאמה נולד בכפר קולה, כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח ללוד, בן לחסן סלאמה, מראשי המרד הערבי הגדול בשנות ה-30 ובשנות ה-40. חסן סלאמה האב נהרג בהתקפה על ראס אלעין ב-1948.
לאחר מות אביו, גדל עלי בהשגחתו של המופתי. אף על פי שלא חפץ בכך תחילה, הלך בעקבות אביו בלחץ בני משפחתו ומכריו של אביו. הוא הצטרף לפת"ח לאחר מלחמת ששת הימים והשתלם בקורס מודיעין מיוחד במצרים. עלי חסן הפך עד מהרה למנהיגו של ארגון "ספטמבר השחור", שהיה זרוע מבצעית של הפת"ח. יאסר ערפאת ראה בעלי חסן סלאמה מנהיג מלידה, ולקח אותו תחת חסותו בתקווה שיהיה לימים ממשיך דרכו.
פעולותיו הבולטות:
היה ממכווני פעולות "ספטמבר השחור" בירדן.
טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
שליחת סוכן כפול שפצע את צדוק אופיר, איש "המוסד" ונספח השגרירות בבריסל, בירי מטווח קצר.
הברחת נשק לאירופה.
שליחת מעטפות נפץ וחטיפת מטוסים.
ייסוד כוח 17.
עלי חסן סלאמה כונה "הנסיך האדום" בשל ייחוסו המשפחתי וסגנון חייו הראוותני, ובגלל תאוותו לדם ולהרג. היה נשוי לזיינב, ממשפחתו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, ובשנית לג'ורג'ינה ריזק, לבנונית נוצרייה, מיס תבל לשנת 1971.
ביוגרפיה > המצוד אחריו

לאחר רצח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן (1972), נתנה ראש הממשלה גולדה מאיר הוראה לשירותי הביטחון הישראליים להרוג את חברי "ספטמבר השחור", ובראשם עלי חסן סלאמה.
במבצע זעם האל הרג "המוסד" בזה אחר זה את מנהיגי הארגון, באמצעים שונים כגון: פיצוץ טלפון, פיצוץ מיטה בבית מלון או ירי מטווח קצר. סלאמה הצליח פעם אחר פעם לחמוק מאנשי "המוסד". ב-21 ביולי 1973 זוהה סלאמה בנורווגיה ונערך מבצע התנקשות, אך אז התברר כי מדובר בטעות בזיהוי, והאיש שנורה למוות בידי לוחמי "המוסד" הוא אחמד בושיקי, אזרח נורווגי ממוצא מרוקני, ועלי חסן סלאמה כלל לא היה באזור. אירוע זה נודע כ"פרשת לילהאמר".
המצוד אחר עלי חסן סלאמה חודש בשנת 1979, בהוראת ראש המוסד יצחק חופי, ובאישור ראש הממשלה מנחם בגין. את המבצע ניהל מפקד יחידת קיסריה, מייק הררי. סלאמה נהרג בביירות, ב-22 בינואר של אותה שנה, באמצעות פיצוץ מכונית תופת בסמוך למכוניתו שחלפה ברחוב. בפיצוץ נהרגו גם ארבעת שומרי ראשו של סלאמה שנסעו במכונית נוספת אחריו. פורסם כי מכונית התופת הופעלה באמצעות שלט-רחוק בידי סוכנת מוסד בריטית, אריקה צ'מברס (אנ'), אשר שכרה דירה בקומה השמינית של בניין רב קומות הממוקם מול ביתו של סלאמה. "ספטמבר השחור" הוציא הודעה לעיתונות ובה הוא טען שסלאמה נהרג ב-"פעולת קומנדו ישראלית".
אחרית דבר

אחת התמונות הזכורות מהלווייתו ההמונית של סלאמה, הייתה של בנו בן ה-13 של סלאמה, חסן, כשהוא יושב על ברכיו של ערפאת, על כתפיו כאפייה כמו זו של ערפאת, לראשו כומתה צבאית ובידיו רובה סער. הוא נראה כאילו הוא דור שלישי למאבק המזוין ולטרור - אולם בבגרותו השתקע חסן סלאמה ברמאללה כאיש עסקים, והצהיר על בחירה בחיים אחרים משל אביו וסבו.
לקריאה נוספת

פרופ' מיכאל בר-זהר ואיתן הבר, המרדף אחרי הנסיך האדום, זמורה, ביתן - מוציאים לאור, 1984
יוסי מלמן ודן רביב, מלחמות הצללים: המוסד וקהילת המודיעין, הוצאת ידיעות ספרים, 2012
סילביה - חייה ומותה של לוחמת ה"מוסד", מאת רם אורן ומוטי כפיר, הוצאת קשת, 2010