stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שען

שען בישראל
זכוכית מגדלת של שענים
מגדל העיר פראג - השעון האסטרונומי בכיכר העיר העתיקה
שען בעבודתו (סביבות שנת 1900)
חלון ראווה של שען וצורף, רחוב אלנבי 60 תל אביב (2019)
שען הוא אומן מומחה לתיקון ובניית שעונים מכניים. כיום, כאשר רוב השעונים מיוצרים ביצור תעשייתי מדובר במקצוע הולך ונעלם, במיוחד בתחום הייצור.
השעון המכני מורכב מעשרות גלגלי שיניים וקפיצים זעירים. על מנת שהשעון יתפקד בדיוק לאורך זמן על הגלגלים לנוע בתיאום מושלם. לפיכך, כדי לטפל בגלגלי השיניים, עונד השען על עינו זכוכית מגדלת ייחודית, ומטפל בגלגלי השיניים באמצעות מלקטת (פינצטה) ומברגים זעירים ייחודיים. עבודתו דורשת ריכוז, סדר והקפדה רבה על הפרטים.
השענות נחשבה מתקופת הרנסאנס (המאה ה-15) ועד ראשית המאה ה-20 למקצוע מתוחכם, הדורש תשומת לב רבה לפרטים, יצירתיות ויכולת טכנית ברמה הגבוהה ביותר. ניתן להשוות את תדמית המקצוע דאז לתכנות מחשבים במחצית השנייה של המאה ה-20. שענים ידועים נדדו בין ערי העולם, בנו שעונים על מגדלים מרכזיים וזכו לכבוד ולתהילה. למשל השען שבנה את השעון האסטרונומי בפראג, הצרפתי אברהם לואי ברגה, האחים רושט השווייצרים או ר' משה שפירא, שהתקין את השעונים בבית הכנסת זהרי חמה בירושלים. שענים אלה התחרו זה בזה ביצירתיות ובתחכום על ידי הוספת בובות מכניות או הוספת חוגות מדידה (למשל - תצוגה אסטרונומית של מצב כוכבים שונים וכדומה). בתי-מלוכה הזמינו שעונים מיוחדים משובצי יהלומים או בנויים באופן מיוחד, במאה ה-19 נפוצה אופנה החושפת את מנגנון השעון ומפארת את עבודתו של השען. מאידך טרחו שענים על המצאת שעונים קלים ונוחים לאדם הפשוט. כך הומצאו שעון הכיס ושעון היד.
נוסף על השימוש בשעונים למדידת הזמן, נעשה שימוש בכרונומטר (שעון בעל דיוק רב) לצורכי ניווט ימי, לאחר שכרונומטר מדויק מספיק פותח על ידי בונה השעונים האנגלי ג'ון הריסון.
לאחר שנות ה-50 של המאה ה-20, כאשר ייצור שעונים עבר לייצור תעשייתי ובמיוחד לאחר שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר עלות הייצור של שעונים הוזלה מאוד ונכנסו שעונים דיגיטליים זולים יחסית, הפכו ייצור שעונים מכניים באופן ידני ותיקון שעונים לבלתי כדאיים כלכלית. כתוצאה מכך שענים רבים הפסיקו לייצר שעונים מחוסר ביקוש ומגמות ללימוד שענות נסגרו.
פעילות תיקון שעונים נעשית בימינו במעבדות משוכללות של מותגי השעונים המובילים. מעבדות אלה מצוידות בציוד ייעודי לשעוני המותג.
בתרבות

אנלוגיית השען במאות ה-18 וה-19 היה נפוץ הדימוי של העולם ושל גוף האדם לשעון ושל אלוהים לשען. כיוון שהשעון היה המערכת המורכבת והמתוחכמת ביותר שבנמצא, עצם קיומן של מערכות כה מורכבות מעיד על קיום האל. (ר' Watchmaker analogy).
השען העיוור ספר של פילוסוף תורת האבולוציה, ריצ'רד דוקינס הממשיך את דימוי השען וטוען שאכן גוף האדם והעולם הם שעונים מורכבים מאין כמותם אך הם נוצרו כביכול על ידי "שען עיוור" - יד המקרה והברירה הטבעית.
ראו גם

שעון
ההיסטוריה של השעונים
תהילים כ"ד

תהילים כ"ד (לְדָוִד מִזְמוֹר לַה' הָאָרֶץ וּמְלוֹאָהּ), הוא שיר של יום ראשון, פרק כ"ד מספר תהילים (פרק כ"ג במיספור של תרגום השבעים), הפותח במילים אלה ומיוחס לדוד המלך. המזמור הוא אחד מארבעה עשר מזמורים הפותחים במילה 'לדָוִד'. קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמועילה לפרנסה טובה.
ביאור המזמור

המזמור פותח בהצהרה שכל היקום כולו נברא על ידי הקב"ה, והוא הבעלים היחידי של העולם ומה שיש בו. עם זאת, אין נוכחותו של הקב"ה מורגשת בכל מקום בשווה, אלא ישנו מקום מיוחד (גאוגרפי או לחלופין רוחני-תודעתי) שבו ניתן כביכול "לפגוש" את ה' באופן מורגש יותר, ואל המקום הזה אין להיכנס ללא השגת דרגה רוחנית ראויה מבחינת התנהגות טובה וישרה, לב טהור ודבקות באמת. אדם כזה יכול להביא ברכה אל העולם כתוצאה מהמפגש.
המחצית הראשונה (א-ו) מסתיימת בהצהרה שעם ישראל כולו ("יעקב") שואף להגיע לפגישה זו עם ה', ובמחצית השנייה (ז-ח) נאמר שיש אפשרות לעולם להיפתח אל נוכחות ה', ומדובר כביכול על תנועה של ה' כלפי העולם, מלמעלה למטה, הפוך מהמתואר במחצית הראשונה.
כיוון שנוכחותו של ה' קשורה במקרא לארון הברית, יש שפרשו (כגון ר' מנחם המאירי) שמדובר באירוע כניסתו של ארון הברית לבית המקדש, וה' מתואר כגיבור מלחמה בהתאם לנוהג להוציא את הארון עם החיילים לשדה הקרב. אחרים (כגון ראב"ע) פירשו שמדובר בנוכחות הרוחנית של ה' בעולם, המכונה במקרא "כבוד ה'" (ולכן נכתב כאן "מלך הכבוד"), השבה לשכון בעם ישראל ובכך נותנת להם בין השאר כוח לנצח במלחמה.
זמני אמירתו

מזמור זה נאמר על ידי הציבור בבית הכנסת בהזדמנויות רבות.
נאמר כשיר של יום ראשון עם סיום תפילת שחרית, כזיכרון לשירת הלוויים בשעת ניסוך היין בבוקר ובערב בבית המקדש.
בקהילות האשכנזים, נאמר במהלך הובלת ספר התורה להיכל, לאחר סיום קריאת התורה בימי חול ובימים טובים, וכן במנחה של שבת. בשבתות בשחרית אומרים את פרק כ"ט.
ארבעת הפסוקים האחרונים של המזמור, הם חלק מקבוצת פסוקי המלכויות בתפילת מוסף של ראש השנה, המפארים את ה' כמלך על כל הארץ, ועוסקים במלכותו במהלך הדורות.
בקהילות הספרדים, נאמר לאחר תפילת ערבית ותפילת מוסף בראש השנה וביום הכיפורים, כאשר ארון הקודש פתוח, כחלק מתפילה על הפרנסה.
על פי קבלת האר"י, נאמר בכוונה, פסוק פסוק, על ידי החזן, כשהציבור חוזר אחריו, בסוף תפילת ערבית של שני לילי ראש השנה, וליל כל נדרי. מנהג זה נתקבל בקהילות נוסח ספרד, ונתקבל בתקופה המאוחרת גם בהרבה קהילות נוסח אשכנז, אבל יש קהילות אשכנז שלא קיבלו את התוספת.
נאמר אף ביחידות, על ידי מי שמתעורר לומר תיקון חצות, בחלקו השני של התיקון, המכונה תיקון לאה.
בקצת קהילות אשכנז, הוא נאמר בסוף תפילת "מעריב בזמנו" (כלומר כשמתפללים ערבית אחרי צאת הכוכבים) בימות החול.
מדרשי חז"ל

מדרשי חז"ל רבים, מסתמכים על הפסוק הראשון של מזמור לדוד.
”אמר ר' שמואל: ארבעה מזמורים שהיה לאדם הראשון לאמרן, אמרן דוד, ואלו הם: "לה' הארץ ומלואה" - ולמה היה צריך אדם הראשון לאמרו? שבשבילו נברא העולם על מלואו” (ילקוט שמעוני סימן תר"ל)
”אמר רב יהודה אמר שמואל כל הנהנה מן העוה"ז בלא ברכה, כאילו נהנה מקדשי שמים שנא' (תהילים כד) לה' הארץ ומלואה” (ברכות לה א)
”רשות הגבוה בכסף ורשות ההדיוט בחזקה כיצד, גיזבר שנתן מעות הקדש במטלטלין, קנה הקדש בכל מקום שהוא שנאמר: (תהילים כד) לה' הארץ ומלואה תבל ויושבי בה. אמירתו לגבוה, כמסירתו להדיוט” (ירושלמי יט ע"א הלכה ו')
”לך ה' הצדקה ולנו בושת הפנים. אמר רבי נחמיה: אפילו בשעה שאנו מביטים במעשינו, יש לנו בושת פנים. כיצד הוא הדבר? אלא בנוהג שבעולם, אדם נותן שדהו לאריסות, והוא נותן זרע ונותן פעולה, והוא חולק עמו בשווה, אבל הקב"ה ישתבח שמו ויתעלה זכרו אינו כן, אלא העולם וכל אשר בו שלו, כמה דאת אמר (תהלים כד): לה' הארץ ומלואה, הארץ שלו, הפירות שלו, והוא מוריד גשמים ומפריח טללים כדי לגדלם, והוא משמרם, והוא עושה כל דבר. אמר להם הקב"ה: לא אמרתי לך שתתן לי אלא אחד מעשרה מעשר, אחד מחמשים תרומה. הוי (דניאל ט): "לך ה' הצדקה ולנו בושת הפנים".” (שמות רבה מ"א)
חקר המקרא

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
בתרבות

לארבעת הפסוקים האחרונים במזמור, הולחנו מספר לחנים, בהם לחנו של לואי לבנדובסקי, קטע חזנות מאת שמואל נאומבורג, לחן חב"די, לחנו של עוזי חיטמן, לחנו של אלי ליפסקר, לחן של חסידות ויז'ניץ ולחן שבוצע על ידי פרחי לונדון. בנוסף בחסידות חב"ד ישנן נעימות איטיות לפסוקים אלו. הלחנים הקצביים של ליפסקר ושל חב"ד, התפרסמו בכלל הציבור הדתי, ומושרים בעיקר בהכנסת ספר תורה, בשמחת תורה (בפרט בעת הכנסת ספרי התורה לארון הקודש) וקבלת פני רב חשוב.
שאו - שמילי אונגר באלבומו מדריגות בלחן של הרשי ויינברגר.
ישא ברכה - אייזיק האניג בלחן של האדמו"ר מפיטסבורג, עיבוד של מונה רוזנבלום באלבום אמת ניגוני חסידי פיטסבורג 11.
במוזיקה הקלאסית הולחן המזמור על ידי צ'ארלס אייבס, לילי בולאנז'ה וסמיואל אדלר.
בשירה העברית זכה המזמור למחווה בשיר "רמי לוי בתלפיות" של המשורר עמיחי חסון
הערות שוליים

↑  ראו פרקים: כ"ד, כ"ה, כ"ו, כ"ז, כ"ח, ל"ב, ל"ד, ל"ה, ל"ז, ק"א, ק"ג, ק"י, קל"ח, קמ"ד.
↑  פסוקים אלו לא מופיעים בסידורי אשכנז הישנים, עיין לדוגמה סידור ר' אליה בחור, מנטובה שכ"ב, דף לב ע"ב.
↑  עיין לדוגמה מחזור ליום ראשון של פסח לבני פולין פיהם ומעהרין, רעדלהיים תקצ"א, דף ט ע"ב, שהוא לא מופיע.
↑  סדר עבודת ישראל, רעדלהיים תרכ"ח, עמ' 170.
↑  שאו שערים - ניגון חסידי חב"ד, באתר חב"ד אינפו - חדשות חב"ד.
↑  מופיע בתקליט "שמחת המלכות".
↑  לדוד מזמור - לראש השנה ערבית ושחרית, באתר חב"ד אינפו - חדשות חב"ד.
↑  עמיחי חסון "מלך הכבוד". עאלק באתר מיזם 929 - תנ"ך ביחד
תחנת פרובו

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  30 בדצמבר 1979 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°45′04″N 37°47′12″E﻿ / ﻿55.751111111111°N 37.786666666667°E﻿ / 55.751111111111; 37.786666666667
 תחנות סמוכות:  תחנת נובוגירייבו, Shosse Entuziastov 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו קלינינסקאיה 
 קוד התחנה:  080 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת פרובו(למפת מוסקבה רגילה) תחנת פרובו
 
תחנת פרובו (ברוסית: Перово) היא תחנת הרכבת התחתית של מוסקבה בקו קלינינסקאיה.
הכניסות לתחנה ממוקמות מתחת לשדרת "זליוני פרוספקט" (בתרגום מרוסית:"השדרה הירוקה") על הגבול המוניציפלי בין רובע נובוגירייבו לרובע פרובו (שעל שמו היא נקראת). התחנה נמצאת בעומק של 9 מטר מתחת לפני הקרקע. תחנת פרובו היא התחנה היחידה בקו קלינינסקאיה, בה אין מעבר לתחנת רכבת אחרת (תחתית או פרברית).
תחנת פרובו היא אחת מתוך 6 התחנות הראשונות של קו קלינינסקאיה. הקו נבנה בשנים 1975–1979, כחלק מתוכנית הרחבת קווי רכבת לקראת אולימפיאדת מוסקבה. תחנת פרובו נפתחה לשימוש ביחד עם שאר התחנות בקו החדש ב-30 בדצמבר 1979.
תהילים כ"ג

תהילים כ"ג הוא המזמור ה-23 בספר תהילים (על פי המספור של תרגום השבעים ותרגום הוולגטה, זהו המזמור ה-22 במספר). מילות הפתיחה של המזמור הן: "מִזְמוֹר לְדָוִד ה' רֹעִי לֹא אֶחְסָר".
תוכן המזמור

בדומה לתפיסה המקראית בכללה, מבטא המזמור את האמונה כי האל משגיח על מעשי האדם ומגן עליו בעת צרה; וכן כי האל מספק לאדם את כל מחסוריו הגשמיים והרוחניים. המשורר מבטא את געגועיו ואת רצונו לשים על האל את כל יהבו, ולהדבק בו.
ניתן להבחין במזמור במספר דימויים של האל. מספר חוקרים רואים במזמור כולו ציור אחד – ה' כרועה אשר מולו עומד דוד, המכנה אותו ”ה' רֹעִי”. אחרים מחלקים אותו לשתי תמונות – דימוי הרועה בפסוקים א'–ד', ודימוי ה' כבעל בית, אשר מארח את אורחו, דוד – ”וְשַׁבְתִּי בְּבֵית ה'” (פסוקים ה'–ו'). יש המחלקים את המזמור לשלושה חלקים: (א) הרועה וצאנו (א'–ג'); (ב) ה' כמורה דרכו של מחבר המזמור (פס' ד'); (ג) בעל בית ואורחו (ה'–ו').
פרשנויות שונות ניתנו לנושא המזמור; הפרשנות המקובלת היא שמדובר במזמור אישי, המתאר את ביטחונו של האדם באל. לעומת פרשנות זו מציג המלבי"ם את המזמור כעוסק בחייו האישיים של דוד לפני שהיה למלך, ומפרט כיצד חלקיו השונים של המזמור מקבילים לחיי דוד. פרשנות נוספת מוצגת במדרש תהילים: חז"ל מציגים את המזמור כסמל לקורות עם ישראל במדבר.
המזמור בליטורגיה > בליטורגיה היהודית

על פי נוסח ספרד ונוסח עדות המזרח, בתפילת ערבית של שבת נהוג לומר את המזמור לאחר ברכת מעין שבע ולפני עלינו לשבח.
לפי מנהג הספרדים ועדות המזרח, נהוג לשיר את "מזמור לדוד" לפני הקידוש בסעודה השנייה (סעודת היום) מסעודות השבת וכן נוהגים אצל החסידים, ויש חסידים שנוהגים לאומרו לאחר הקידוש בסעודה זו. במקומות רבים נוהגים לזמרו בסעודה שלישית של שבת. לפי חלק ממנהגי הספרדים נוהגים לאומרו אף לפני הקידוש בסעודה הראשונה, בליל שבת.
המזמור בליטורגיה > בליטורגיה הנוצרית

בנצרות האורתודוקסית נהוג לשיר את המזמור כחלק מהתפילות הנאמרות במהלך האוכריסטיה.
בארצות דוברות האנגלית נהוג לאומרו בעת הלווית המת למנוחת עולם. מנהג זה חדש יחסית, ומקורו מראשית המאה ה-20.
בתרבות

למזמור עשרות לחנים, מהמפורסמים שבהם הוא לחנו של בן ציון שנקר שבהרבה מקומות מקובל לשיר אתו בשבת בעיקר בסעודה שלישית.
בשנת ה'תשנ"ה הוציא בן ציון שנקר, תקליט חדש שבו הופיע השיר "מזמור לדוד" בלחן חדש.
במוזיקה הקלאסית הולחן המזמור על ידי פרנץ ליסט ואנטון ברוקנר, והוא נכלל גם במזמורי צ'יצ'סטר של ליאונרד ברנשטיין. ג'ון ראטר כלל אותו עם מזמור תהילים נוסף (שיר המעלות ממעמקים, מזמור ק"ל) ברקוויאם שלו.
Du Hirte Israel, höre, רי"ב 104, קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. הקנטטה נפתחת בפסוק מתהילים פ': "רֹעֵה יִשְׂרָאֵל הַאֲזִינָה! נֹהֵג כַּצֹּאן יוֹסֵף, יֹשֵׁב הַכְּרוּבִים" וממשיכה בתיאור התלות של המאמין ברועה. החלק האחרון בקנטטה הוא פרפרזה על מזמור כ"ג.
בנוסף, בשיר של קוליו, Gangsta's Paradise, נפתח בפסוק המתורגם "As I walk through the valley of the shadow of death" (במקור: "גַּם כִּי אֵלֵךְ בְּגֵיא צַלְמָוֶת" (תהילים כ"ג, ד) ששונה ל"בעודי הולך בגיא צַלְמָוֶת")
אביתר בנאי גם הוא הוציא גרסה משלו לשיר תחת הכותרת "מזמור לדוד" בשנת 2019 כסינגל, וכלל את השיר הזה באלבום החיים מתחילים לנגן שיצא בשנת 2021.
שלמה קרליבך הלחין וביצע גרסה נוספת לפסוק ד', "גַּם כִּי אֵלֵךְ בְּגֵיא צַלְמָוֶת לֹא אִירָא רָע כִּי אַתָּה עִמָּדִי" (תהילים כ"ג, ד), תחת השם "Gam ki elech 1".
נשמה קרליבך ביצעה גרסה זו, כדואט עם אביה שלמה קרליבך, תחת השם "Gam Ki Elech", אשר נכלל באלבום "The Best of Neshama Carlebach".
ישי ריבו בשירו "גם כי אלך" וביני לנדאו בשירו "מי מנוחות" מתבססים על מילות המזמור.
לקריאה נוספת

על מזמור כג בתהלים – שלמה ויסבליט, בית מקרא יז (תשלב) 229–232.
הערות שוליים

↑  "תהילים כ"ג", נחום סרנה (עורך), תהילים – חלק א', סדרת עולם התנ"ך, עמ' 105 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
↑  דעת מקרא על תהילים כ"ג
↑  מלבי"ם על תהילים, מזמור כ"ג, פסוק א'
↑  מדרש תהלים, מזמור כ"ג, ד"ה "נפשי ישובב"
↑  חוץ מjחסידויות בית צ'רנוביל לכל ענפיו, בהן אומרים אותו קודם הקידוש בליל שבת במקום בתפילה.
↑  לקסיקון מן המסד ליהדות ולציונות, הוצאת משרד הביטחון, 1987. עמ' 194; שלמה טל, סידור רינת ישראל, עמ' 207.
↑  דיאנה קלארק (סופרן), Psalm 23 : Mein Got, der ist mein Hirt by Liszt, באתר Youtube
↑  ספר תהלים, פרק פ', פסוק ב'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 5520e840-7325-4ee4-99bc-12c9ddb0dd5b
שערי דמעות (ספר)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  דייוויד זילברקלנג
 הוצאה
 הוצאה:  יד ושם
 תאריך הוצאה:  2013
 מספר עמודים:  497
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-965-308-464-3
 
שערי דמעות: השואה במחוז לובלין הוא המחקר המקיף הראשון על השואה בלובלין שבפולין. הוא נכתב על ידי דייוויד זילברקלנג ופורסם בשנת 2013 על ידי יד ושם.
מחבר

דייוויד זילברקלנג הוא היסטוריון ישראלי יליד ארצות הברית,  שהוא כיום היסטוריון בכיר במכון הבינלאומי לחקר השואה ביד ושם והעורך הראשי של "יד ושם: קובץ מחקרים". עבודת הדוקטורט שלו משנת 2003 באוניברסיטה העברית נקראה "השואה במחוז לובלין".
כותרת

הכותרת נובעת ממכתב שכתב באוקטובר 1942 הרב צבי אלימלך תלמוד בגטו מיידן טטרסקי, בו נכתב:
רק שערי דמעות לא ננעלו בפנינו, ואנחנו מסוגלים וזכאים להתלונן על חורבן אומתנו, להספיד את השבר בעמנו ההרוס, ולהוביל את נהר דמעותינו אתנו אל הקבר. את זה הם לא יכולים לקחת מאיתנו. ומי שיושב בגובה בשמים הסתיר את פניו, ונפשו הנחבאה תבכה, מדוכאת ונפולה.
הכותרת מתייחסת גם לתלמוד: "רבי אלעזר אמר, מיום שחרב ביהמ"ק ננעלו שערי תפילה, ואע"פ ששערי תפילה ננעלו שערי דמעה לא ננעלו. (ברכות 32 ב').
תוכן

אף על פי ש-250,000–300,000 יהודים התגוררו במחוז לובלין לפני המלחמה, לא נעשה מחקר מקיף על האזור. בניגוד להיסטוריונים אחרים שכתבו על הנושא, כמו בוגדן מוזיאל, דיטר פול וכריסטופר בראונינג, זילברקלנג עשה שימוש נרחב במקורות יהודיים ביידיש ובעברית.
תשעה הפרקים מאורגנים לפי נושאים ודנים בתוכנית ניסקו, הממשל הגרמני, עבודות כפייה וגירוש למחנות ההשמדה. הספר נוגע באינטראקציות בין יהודים לפולנים, וממנו משתמע שמהאחרונים ניתן היה לצפות לעזרה מועטה. זילברקלנג הביא ראיות לכך שהשלב הראשוני של הגטו התרחש בצורה אקראית בכפוף להשפעות מקומיות. הידע על מטרתו של מחנה ההשמדה בלז'ץ היה נרחב, אך יהודים לא הצליחו להשתמש בידע זה כדי להציל את חייהם. גם כשפרטיזנים יהודים הסתערו על מחנה העבודה בינישוב ודחקו ב-600 האסירים היהודים להימלט, רוב היהודים (בהם פרטיזנים ואסירים לשעבר) נספו עד מהרה בעקבות פעולות איסוף בהן השתתפו פולנים מקומיים. זילברקלנג טען (בניגוד לראול הילברג) כי גיוס יהודים לעבודות כפייה (אוסטינדוסטרי – Ostindustrie (אנ')) יצר רווח מעבודת עבדים יהודית, וכי לעובדי מחנות העבודה היה הסיכוי הטוב ביותר לשרוד (במיוחד לאחר אקציית ארנטפסט בנובמבר 1943) אם הם היו רווחיים עבור מנהלי גרמניה המקומיים והצליחו לא למשוך את תשומת ליבם של בעלי תפקידים ברשויות גבוהות יותר. ההשמדה הייתה פתאומית ואכזרית – מתוך 300,000 יהודים שחיו באזור בתחילת 1942, רק 20,000 היו בחיים כעבור שנה – בעוד שההישרדות הייתה אקראית, לא סבירה, ונקבעה על ידי גורמים שלא היו בשליטת הקורבנות היהודים.
זילברקלנג טוען כי בניגוד למרכזיותה של אושוויץ-בירקנאו בלימודי השואה, בלז'ץ הייתה "אולי המקום המייצג ביותר את מכלול וסופיות התוכניות הנאציות ליהודים". הוא מבקר את הנטייה להכליל מהדוגמה הנלמדת היטב של גטו ורשה (וגם גטו לודז') לשואה בפולין כולה. על פי זילברקלנג,
"החיפוש אחר גבורה מיתית היה כה מכריע עד כדי כך שפעילות יהודית במהלך השואה נבחנה במידה רבה מאותה נקודת תצפית – עד כמה הפעילות של היהודים במאמציהם לשרוד הייתה מסוכנת והרואית ... רוב היהודים פעלו כמיטב יכולתם כדי לשרוד ... אבל האם כל היהודים יכלו להיות גיבורים? מה יכולה נקודת מבט כזו לומר על כל האנשים שחיו ומתו כבני תמותה רגילים ולא כגיבורים?"
ביקורת

שמואל קאסוב מתאר את "שערי דמעות" כ"ספר מעולה, המבוסס על מחקר ארכיוני מסיבי". ביקורת מאת אנדראה לב (Andrea Löw) קבעה כי הספר הוא המחקר המקיף הראשון על השואה במחוז לובלין. לורנס ויינבאום כתב כי "ספרו החותך והאנליטי [של זילברקלנג] הוא תרומה יוצאת מן הכלל לספרות המתרחבת על הרס קהילות יהודיות מקומיות ומרכזים אזוריים [בתקופת השואה]."
הספר היה מועמד בגמר הפרס הלאומי לספרים יהודיים וגם בגמר פרס יד ושם לספר מחקר בנושא השואה.
לקריאה נוספת

Kassow, Samuel (2018). "David Silberklang, Gates of Tears: The Holocaust in the Lublin District. Jerusalem: Yad Vashem, 2013. 497 pp.".  In Cohen, Richard I. (ed.). Place in Modern Jewish Culture and Society (באנגלית). Oxford University Press. pp. 235–237. ISBN 978-0-19-091262-8.
Weinbaum, Laurence (2015). "Review of Gates of Tears: The Holocaust in the Lublin District". Jewish Political Studies Review. 27 (1/2): 98–105. ISSN 0792-335X. JSTOR 43868422.
הערות שוליים

↑  Weinbaum 2015, p. 100.
↑  "Staff and Editorial Board" (באנגלית). Yad Vashem. נבדק ב-19 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "David Silberklang". European Holocaust Research Infrastructure (באנגלית). 17 במאי 2019. נבדק ב-19 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Crago, Laura (2012). Ghettos in German-Occupied Eastern Europe. Encyclopedia of Camps and Ghettos, 1933–1945 (באנגלית). Vol. 2. Bloomington: United States Holocaust Memorial Museum. p. 639. ISBN 978-0-253-00202-0.
↑  Kassow 2018, p. 237.
↑  "What Is the Difference between the Gate of Tears and the Rest of the Gates?". kabbalah.info. 1988. נבדק ב-23 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sinclair, Rabbi Yaakov Asher (2019). "The Gates of Tears". ohr.edu. נבדק ב-23 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Weinbaum 2015, pp. 99–100.
↑  Weinbaum 2015, pp. 101–102.
1 2  Löw, Andrea (2016). "Rezension von: Gates of Tears". sehepunkte. 16 (5).
↑  Weinbaum 2015, p. 102.
↑  Kassow 2018, pp. 236–237.
↑  Kassow 2018, p. 235.
↑  Weinbaum 2015, p. 104.
↑  "Gates of Tears: The Holocaust in the Lublin District" (באנגלית). Jewish Book Council. 2014. נבדק ב-19 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
תחנת צ'כובסקאיה

| --- | --- |

 מידע על הבנייה
 חנוכת התחנה:  31 בדצמבר 1987 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°45′53″N 37°36′33″E﻿ / ﻿55.7648°N 37.60909°E﻿ / 55.7648; 37.60909
 תחנות סמוכות:  Tsvetnoy Bulvar, Borovitskaya 
 מידע על התחנה
 רציפים:  2 
 קווים העוברים בתחנה:  קו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה 
 קוד התחנה:  139 
  (למפת מוסקבה מוגדלת) תחנת צ'כובסקאיה(למפת מוסקבה רגילה) תחנת צ'כובסקאיה
 
צ'כובסקאיה (ברוסית: Чеховская) היא תחנה של הרכבת התחתית של מוסקבה בקו סרפוחובסקו-טימיריאזבסקאיה. התחנה נפתחה ב-31 בדצמבר 1987, והיא קרויה על שם הסופר אנטון צ'כוב.
התחנה ממוקמת ברובע טברסקוי, ליד כיכר פושקינסקאיה. עומק התחנה הוא 62 מטר, בזמן פתיחתה הייתה זו התחנה העמוקה ביותר במטרו של מוסקבה. והיא נשארה כזו עד ל-7 במרץ 1991, אז נפתחה תחנת טימיריאזבסקאיה, ששוכנת בעומק של 63.5 מטר. באמצע האולם יש גרם מדרגות המוביל למעבר לתחנת פושקינסקאיה. בקצה המערבי של האולם המרכזי יש מדרון מדרגות נעות למעבר לתחנת טברסקאיה.
שער הבורסקאים

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  שער העיר, מבנה אדריכלי, אטרקציה תיירותית 
 כתובת:  העיר העתיקה 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 קואורדינטות:  31°46′29″N 35°14′02″E﻿ / ﻿31.7747°N 35.2339°E﻿ / 31.7747; 35.2339
  (למפת ירושלים העתיקה מוגדלת) שער הבורסקאים(למפת ירושלים העתיקה רגילה) שער הבורסקאים(למפת ירושלים רגילה) שער הבורסקאים(למפת ירושלים מוגדלת) שער הבורסקאים he
 
שער הבורסקאים וסביבתו
שער הבורסקאים (או פשפש הבורסקאים) הוא שמו של שער צלבני קדום בחומות ירושלים, ששכן בסמוך לשער האשפות של ימינו, בדרום-מזרח העיר העתיקה.
שער הבורסקאים שכן בנקודה הנמוכה ביותר בירושלים, במקום בו מתנקז הגיא המרכזי אל מחוץ לעיר, ומתחבר לנחל קדרון. לאורך השנים היה זה האזור המוזנח והעני ביותר בעיר, ששימש כנראה כבר בימי בית המקדש השני כמקום בעלי מלאכה ומגדלי צאן.
באזור זה שכן בתקופה הצלבנית שוק בשר, ולצדו פעלו הבורסקאים - מעבדי העורות. ייתכן שהסיבה למושבם דווקא כאן הוא בשל העובדה שמי הגשמים, שזרמו בטירופיאון, סייעו לקצבים ולבורסקאים לשטוף את הלכלוך הרב שנגרם כתוצאה מהעיסוק בבשר ובעורות. שער הבורסקאים עצמו שימש כמוצא מי הניקוי אל מחוץ לעיר.
זיהוי הפשפש

בחפירות ארכאולוגיות שנערכו על ידי בנימין מזר ומאיר בן דב לאחר מלחמת ששת הימים, נחשף מגדל שמירה מן התקופה האיובית, המאוחרת בכמאה שנה לתקופה הצלבנית. למרות זאת, זיהה בן דב את השער למגדל כשער הבורסקאים הצלבני, והשם דבק בו, ואף מופיע במפות העיר העתיקה. המתנגדים לזיהוי זה (הארכאולוג דן בהט למשל), טוענים כי יש לחפש את שער הבורסקאים הצלבני במרחק של כ-50–100 מטרים צפונה למגדל האיובי הקיים.
הערות שוליים

↑  יהושע פראוור, ירושלים בתקופה הצלבנית
תהילים נ"ו

תהילים נ"ו הוא המזמור החמישים ושישה בספר תהילים (לפי המספור בוולגטה ובתרגום השבעים, המזמור ממוספר כמזמור ה-55) המתייחס לאירוע מחיי דוד בו במהלך בריחתו משאול ביקש מקלט בזהות עלומה אצל הפלשתים, אך זוהה על ידם ("בֶּאֱחֹז אוֹתוֹ פְלִשְׁתִּים בְּגַת").
המזמור נחשב סגולה למי שנאסר בכלי ברזל.
תוכנו של המזמור

המזמור מכיל ארבעה עשר פסוקים. בפתיחתו כותב המשורר על יונת האלם. יש שמשערים שמדובר בשם של שיר מוכר בעבר ושכותרת המזמור היא הנחיה מוזיקלית למבצעי המזמור לנגנו כמו שיר "יוֹנַת אֵלֶם רְחֹקִים"(פסוק א) ויש שמבארים את הפסוק כדימוי למצבו של המשורר
תוכנו של המזמור > ב'-ח'

המשורר מרגיש רדוף כל היום, ועל ידי רבים, ש"כָּל מַחְשְׁבֹתָם לָרָע" עליו. אבל גם ב"יוֹם אִירָא", בעיצומו של הפחד, מקור כוחו הוא הביטחון באל, ואז אף אחד לא יכול עליו "מַה יַּעֲשֶׂה בָשָׂר לִי?"
תוכנו של המזמור > ט'-י"ד

ביטחון המשורר הוא לא רק שתהיה לו הצלה, אלא גם הוודאות שיש מי שרואה את הכאב "נֹדִי (נדודי) סָפַרְתָּה אָתָּה שִׂימָה דִמְעָתִי בְנֹאדֶךָ הֲלֹא בְּסִפְרָתֶךָ". ומי שרואה אותי לבטח יציל אותי "יָשׁוּבוּ אוֹיְבַי אָחוֹר בְּיוֹם אֶקְרָא"
הערות שוליים

↑  סגולות בספר תהילים במוקד התהילים הארצי
שפנפנת פלייבוי

שפנפנות פלייבוי באחוזת פלייבוי ב-23 ביולי 2011
שפנפנת פלייבוי (באנגלית: Playboy Bunny) היא מלצרית במועדון פלייבוי. "שפנפנות" במועדוני פלייבוי המקוריים שפעלו בין השנים 1960 ו-1988 נבחרו באמצעות מבחני בד, עברו הכשרה מתוקננת ולבשו תלבושת הנקראת "חליפת שפנפנה" בהשראת קמע החברה - הארנבון הלבוש בטוקסידו - המורכבת ממחוך חסר רצועות, אוזני ארנבון, גרביונים שחורים, צווארון, שרווליות וזנב כותנה פרוותי. גם מועדוני פלייבוי חדשים יותר הציגו "שפנפנות", במקרים מסוימים בתלבושות מחודשות המתבססות על עיצובה של חליפת ה"שפנפנה" המקורית.
לימים פרסמו נשים ששימשו כ"שפנפנות" תיאורים על התייחסות שלילית ומשפילה כלפיהן. כיום נחשב הביטוי "שפנפנת פלייבוי" כדוגמה שוביניסטית להחפצת נשים ויש כנגדו ביקורת חברתית.
אטימולוגיה

הביטוי "שפנפנת פלייבוי" בעברית מקורו בטעות בתרגום מאנגלית. למעשה, התרגום הנכון למושג "Playboy Bunny" היה אמור להיות "ארנבונת פלייבוי". אולם בעברית קיים לעיתים קרובות בלבול, שמקורו לא ברור, בין השפן ממשפחת השפניים, לבין הארנבת ממשפחת הארנביים. מדובר בבעלי חיים ממינים שונים, השייכים למשפחות טקסונומיות נפרדות.
הערות שוליים

↑  מאי פלטי, ‏שפנפנת פלייבוי בספר חדש: "החיים באחוזה הם גיהינום עלי אדמות", באתר ‏מאקו‏, 11 ביוני 2015
תור הזהב של המדע הבדיוני

תור הזהב הראשון של המדע הבדיוני, שהוכר לעיתים קרובות בארצות הברית כתקופה שבין 1938 ל-1946, היה עידן שבו ז'אנר המדע הבדיוני זכה לתשומת לב ציבורית רחבה וסיפורי מדע בדיוני קלאסיים רבים פורסמו. בהיסטוריית המדע הבדיוני, תור הזהב הגיע לאחר "עידן ההוזלה" של שנות ה-20 ושנות ה-30 של המאה ה-20, וקדם לגל החדש של המדע הבדיוני של שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20. שנות ה-50 של המאה ה-20 הן תקופת מעבר בתרשים זה; עם זאת, רוברט סילברברג, שהתבגר בשנות ה-50, ראה בעשור ההוא כתור הזהב האמיתי.
לדברי ההיסטוריון אדם רוברטס, "הביטוי תור הזהב מתייחס לסוג מסוים של כתיבה: 'מדע בדיוני קשה', נרטיבים ליניאריים, גיבורים הפותרים בעיות או התמודדות עם איומים באופרת חלל או הרפתקאות טכנולוגית".