סולומון נורת'אפ
עבודה > חטיפתו ומכירתו לעבדות

בשנת 1841, בגיל 32, פגש נורתאפ שני גברים שהציגו את עצמם כמריל בראון ואברם המילטון. באומרו שהם בדרנים, חברים בלהקת קרקס, הם הציעו לו תפקיד ככנר למספר הופעות בעיר ניו יורק. בציפייה שהטיול יהיה קצר, נורת'אפ לא הודיע לאן שעבדה בסנדי היל. כשהגיעו לעיר ניו יורק, שכנעו הגברים את נורתאפ להמשיך איתם בשביל להופיע עם הקרקס שלהם בוושינגטון הבירה, והציעו לו שכר נדיב ואת עלות שובו הביתה. הם חיכו לו כדי שיוכל להשיג עותק של "המסמכים החופשיים", שתיעדו את מעמדו כאדם חופשי. מעמדו היה דאגה בעת שנסע לוושינגטון, שם העבדות הייתה חוקית. וושינגטון הייתה אחת משוקי העבדים הגדולים במדינה. בשלב זה, 20 שנה לפני מלחמת האזרחים, הרחבת גידול הכותנה בדרום העמוק הובילה לביקוש לעבדים בריאים. החוטפים השתמשו במגוון אמצעים, מחטיפה בכפייה ועד רמאות, ולעיתים קרובות חטפו ילדים, שהיה קל יותר לשלוט בהם. ייתכן ש"בראון "ו"המילטון" סיממו את נורת'אפ הסימפטומים שלו מעידים שהיה מסומם בבלדונה או בלודאנום, או בתערובת של שניהם. הוא נמכר לסוחר העבדים בוושינגטון ג'יימס ה 'בירץ' תמורת 650 דולר, בטענה שהוא עבד נמלט . עם זאת, נורת'אופ הצהיר בדבריו על הטקס בספר שתים עשרה שנים של עבדות בפרק ב ', "הם היו אביזר למזלי הגדול - מפלצות עדינות ובלתי אנושיות בצורת גברים - פיתו אותי באופן מעוצב מהבית והמשפחה, וחירות, למען הזהב - למי שקורא את הדפים האלה יהיו אותם אמצעים לקבוע כמוני. " החוטפים הכו קשה את נורת'אפ כדי למנוע ממנו לומר שהוא איש חופשי. ליבנה הציגה אז את נורת'אפ שלא בצדק כעבד מג'ורג'יה. נורתאפ הוחזק בעט העבדים של הסוחר ויליאמס, קרוב לקפיטול ארצות הברית. ליבנה העבירה את נורתאפ ושפחות אחרות בדרך הים לניו אורלינס, במה שכונה סחר העבדים לאורך החוף, שם התכוונו למכור את נורתאפ. במהלך ההפלגה נדבקו נורת'אפ ושאר העבדים באבעבועות שחורות. עבד בשם רוברט נפטר מהמחלה בדרך. נורתאפ שכנע את ג'ון מנינג, מלח אנגלי, לשלוח להנרי נורתאפ, כשיגיע לניו אורלינס, מכתב שסיפר על חטיפתו ושעבודו הבלתי חוקי. הנרי היה עורך דין, בנו של האיש שהחזיק פעם באביו של סולומון כעבד ושחרר אותו, וחבר ילדות של סולומון. המחוקקים של מדינת ניו יורק העבירו חוק בשנת 1840 כדי להגן על תושביה האפרו-אמריקאים על ידי מתן סיוע משפטי וכלכלי לסיוע בהחלמתם של כל מי שנחטף והוצא מהמדינה ומשועבד באופן בלתי חוקי. הנרי נורתאפ היה מוכן לעזור אך לא יכול היה לפעול בלי לדעת היכן מוחזק סולומון. בשוק העבדים של ניו אורלינס מכר בירץ 'תאופילוס פרימן את נורת'אפ (ששמו שונה לפלאט) . לוויליאם הנסיך פורד, מטיף שעסק בחקלאות קטנה בבאו בוף של האדום נהר בצפון לואיזיאנה. פורד היה אז מטיף בפטיסט . (בשנת 1843, הוא הוביל את קהילתו להתגייר לכנסיות ישו הנוצרות, לאחר שהושפעו מכתבי אלכסנדר קמפבל . ) בספר זכרונותיו, נורתאפ אפיין את פורד כאדם טוב, מתחשב בעבדים שלו. למרות מצבו, נורת'אפ כתב:"לדעתי, מעולם לא היה אדם נוצרי טוב יותר, אצילי, גלוי, מוויליאם פורד". ההשפעות והאסוציאציות שתמיד הקיפו אותו, עיוורו אותו לטעות המובנית בתחתית מערכת העבדות. נורתאפ העריך את בעיית הוצאת העץ מהחווה של פורד לשוק. הוא הציע ליצור רפסודות עץ כדי להעביר עצים במורד הנחל ההודי הצר, בכדי להעביר את בולי העץ בצורה קלה ופחות יותר מאשר מעבר לים. הוא הכיר את התהליך הזה מהעבודה הקודמת בניו יורק, ופורד שמח לשמוע שהפרויקט שלו היה הצלחה. נורתאופ השתמש בכישורי הנגרות שלו בכדי לבנות נולים, והעתיק מאחד מהם בקרבת מקום, כך שפורד יוכל להקים טחנות על הנחל. אצל פורד, נורתאפ מצא את מאמציו מוערכים. אולם פרוד נקלע לקשיים כלכליים ונאלץ למכור 18 עבדים כדי לסדר את חובותיו. הוא מכר 17 לאיש שכנה בשם קומפטון. בחורף 1842 מכר פורד את נורתאפ לג'ון מ. טיבאו, נגר שעבד אצל פורד. הוא גם עזר לבנות בית אריגה וטחנת קמח במטע של באו בוף של פורד. פורד היה חייב לטיבאו כסף עבור העבודה. מכיוון שהסכום שפורד היה חייב לטיבאו היה נמוך ממחיר הרכישה עליו סוכם על סולומון, פורד משכן את נורתאפ תמורת 400 דולר. תחת טיבאו, סבל נורת'אפ מיחס אכזרי וקפריזי. טיבאו השתמש בו כדי לסייע בהשלמת הבנייה במטע של פורד. בשלב מסוים, טיבאו הצליף בנורתאפ מכיוון שהוא לא אהב את הדרכים שנורתאפ משתמש. אבל נורתאופ נלחם בחזרה והכה את טיבאו בחומרה. טיבאו כעס והלך לגייס שני חברים ללינץ ' ולתלות את העבד, שאדון היה רשאי לעשות כחוק. המפקח של פורד, צ'אפין, קטע ומנע מהגברים להרוג את נורתאופ, והסגיר את טיבאו לחוות פורד, ורדף אחריהם באיומי אקדח. נורתאופ נותר קשור במשך שעות עד שפורד חזר הביתה. נורתאפ האמין כי החוב של טיבאו לפורד הציל את חייו. ההיסטוריון וולטר ג'ונסון הציעה כי ייתכן ונורתאפ היה העבד הראשון שנקנה על ידי טיבאו, ומסמן את המעבר שלו מעובד נודד לאדון בעל רכוש. טיבאו, שהיה בעל מוניטין נמוך באופן מקומי, החליט להרוג את נורתאפ. כששני הגברים היו לבדם, טיבו תפס גרזן והניף אותו בכדי לפגוע בנורתאפ, אך הוא שוב התגונן. בידיו היחפות חנק את טיבאו עד כדי חוסר הכרה. נורתאפ ברח דרך ביצות כך שכלבים לא יוכלו לעקוב אחריו, כשהוא עושה את דרכו חזרה לפורד, איתו שהה במשך ארבעה ימים. האיש שיכנע את טיבו "לשכור" את נורתאפ כדי להגביל את הסכסוך שלהם ולקחת את שכר הטרחה שיכול היה להפיק. [דרוש מקור] טיבאו שכר את נורתאפ לאיש בשם אלדרט, שגר כ 38 מיילים דרומה על הנהר האדום . על מה שהוא כינה "הבלם קיין ביג", Eldret היה נורתאפ ועבדים אחרים מקל ברורה, עצים, ואת הצמחייה של bottomlands כדי לפתח שדות כותנה לגידול. עם סיום העבודות, לאחר כחמישה שבועות, מכר טיבאו את נורתאפ לאדווין אפס. אפס החזיק את נורתאפ כמעט 10 שנים, עד 1853, במחוז אבוילס. הוא היה אדון אכזרי שהעניש עבדים לעיתים קרובות וללא הבחנה והניע אותם בחוזקה. מדיניותו הייתה להצליף בעבדים אם הם לא עמדו במכסות העבודה היומיות שקבע לבחירת קילוגרמים של כותנה, בין שאר היעדים. נורת'אפ כתב כי קולות הצלפות נשמעים מדי יום במטע של אפס, משקיעה עד כיבוי אורות. אפס התעלל מינית באישה משועבדת צעירה בשם פטסי, ואנס אותה שוב ושוב. זה הוביל להתעללות גופנית ונפשית קשה נוספת שגרמה לאשתו של אפס. בשנת 1852 הגיע הנגר הקנדי סמואל לעשות עבודות עבור חברת Epps. באס הביע את זהותו שלו עם התנועה לביטול העבדות, בסופו של דבר נורתאפ החליט לשתף את סודו איתו. באס היה האדם הראשון שסיפר לו שמו האמיתי ומקורו כאדם חופשי מאז שהיה משועבד לראשונה. לצד דיוור למכתב שנכתב על ידי נורתאפ, כתב באס מספר מכתבים לבקשתו לחבריו של נורתאפ, תוך שהוא מספק פרטים כלליים על מיקומו, בתקווה שיצליחו לחלצו. באס עשה זאת בסיכון אישי גדול מכיוון שתושבי המקום לא היו נוהגים בחביבות לאדם שעזר לעבד ולוקח מאדם את רכושו. בנוסף, עזרתו של באס הגיעה לאחר שחוק החוק העבדים הפוגטיבי משנת 1850, שהגדיל את העונשים הפדרליים נגד אנשים המסייעים לעבדים להימלט.