יחסי החוץ של קוריאה הצפונית
היסטוריה

לאחר 1945 סיפקה ברית המועצות את הסיוע הכלכלי והצבאי שאיפשר לקוריאה הצפונית לפלוש לקוריאה הדרומית ב-1950. הסיוע וההשפעה הסובייטית נמשכו ברמה גבוהה במהלך מלחמת קוריאה. זו הייתה רק ההתחלה של קוריאה הצפונית, כפי שנוהלה על ידי הסיעה אשר פעלה כתנועה לאומנית קוריאנית אנטי-יפנית, שבסיסה היה במנצ'וריה שבסין, כשבראשה היה קים איל-סונג שהנהיג את התנועה הזו ומאוחר יותר הקים את מפלגת הפועלים של קוריאה. בסיועם של חיילים סיניים, לאחר 1950 ובמהלך המלחמה שנכחו במדינה עד 1958 נתנו לסין מידה מסוימת של השפעה בקוריאה הצפונית. ב-1961 הסכימה קוריאה הצפונית להסכמי ביטחון הדדיים ורשמיים עם ברית המועצות ועם סין, שלא הסתיימו רשמית עד היום. במקרה של סין, חתמו קים איל סונג וצ'ו אן-לאיי על הסכם הידידות הסינית-צפון-קוריאנית של סיוע ושיתוף פעולה, לפיו התחייבה סין הקומוניסטית לתת לאלתר סיוע צבאי בכל דרך שהיא לבעלת בריתה נגד כל התקפה חיצונית. האמנה אומרת:
יו"ר הרפובליקה העממית של סין ונשיאות מועצת העם העממית של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, שנקבעו, בהתאם למרקסיזם-לניניזם ועקרון האינטרנציונליזם הפרולטרי, ועל בסיס של כבוד הדדי לריבונות המדינות ולשלמות טריטוריאלית, אי-תוקפנות הדדית, אי-התערבות בענייניה הפנימיים של האחרת, שוויון ותועלת הדדית, סיוע הדדי ותמיכה הדדית, לעשות כל מאמץ כדי לחזק ולפתח יחסי הידידות של אחווה, שיתוף פעולה וסיוע הדדי בין הרפובליקה העממית של סין והרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, לשמור על ביטחון שני העמים, ולשמור על שלום אסיה והעולם. הצדדים החתומים ימשיכו לעשות כל מאמץ לשמור על שלום אסיה והעולם וביטחון כל העמים. במקרה שאחד הצדדים מותקף על ידי כל מדינה או מספר מדינות במשותף, ובכך נעשה למעורב במצב מלחמה, יעביר הצד השני באופן מיידי סיוע צבאי בכל האמצעים העומדים לרשותו. הצדדים החתומים, יפעלו על עקרונות של כבוד הדדי לריבונות, אי-התערבות בענייניה הפנימיים של האחרת, שוויון ותועלת הדדית וברוח שיתוף הפעולה הידידותי, וימשיכו לתת זה לזה כל סיוע כלכלי וטכני אפשרי על עקרונות הסוציאליזם של שתי המדינות וימשיכו לגבש ולפתח שיתוף פעולה כלכלי, תרבותי, מדעי וטכני בין שתי המדינות. הצדדים החתומים סבורים כי האיחוד של קוריאה חייב להתממש על פי עקרונות השלום והדמוקרטיה וכי פתרון כזה תואם בדיוק לאינטרסים הלאומיים של העם הקוריאני ולמטרת שימור השלום במזרח הרחוק.
אמנה זו נחתמה פעמיים, בשנים 1981 ו-2001, ובתוקף עד 2021.
במשך רוב המלחמה הקרה נמנעה קוריאה הצפונית מלהתייצב לצד כלשהו בפיצול הסיני-סובייטי, אך במקור הוכרה רק על ידי מדינות הגוש הקומוניסטי עד 1958 כאשר אלג'יריה הכירה בה.
גרמניה המזרחית הייתה מקור חשוב לשיתוף פעולה כלכלי לקוריאה הצפונית. מנהיג מזרח גרמניה, אריך הונקר, שביקר ב-1977 בפיונגיאנג, היה אחד מחבריו הקרובים של קים איל-סונג. ב-1986 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה צבאי. קים היה גם מקורב למנהיגים קומוניסטים כגון יוסיפ טיטו מיוגוסלביה וניקולאה צ'אושסקו מרומניה. קוריאה הצפונית החלה למלא תפקיד בתנועה הרדיקלית העולמית, ויצרה קשרים עם קבוצות מגוונות כגון מפלגת הפנתרים השחורים של ארצות הברית, מפלגת הפועלים של אירלנד והקונגרס הלאומי האפריקני. במהלך השנים הדגישה יותר ויותר לעולם את עצמאותה, והחלה לקדם את דוקטרינת גוצ'ה כחלופה למרקסיזם-לניניזם.
כשהחל המשא ומתן בין קוריאה הצפונית לדרומית ב-1972, החלה קוריאה הצפונית לקבל הכרה דיפלומטית ממדינות מחוץ לגוש הקומוניסטי. בתוך ארבע שנים הוכרה קוריאה הצפונית על ידי 93 מדינות. קוריאה הצפונית נכנסה לארגון הבריאות העולמי, וכתוצאה מכך שלחה את השגריר הקבוע הראשון שלה לאומות המאוחדות. ב-1975 הצטרפה לתנועת המדינות הבלתי-מזדהות. בשנות השמונים הואט במידה ניכרת קצב ההכרה הדיפלומטית של קוריאה הצפונית. בעקבות ביקורו של קים איל-סונג ב-1984 במוסקבה, חל שיפור דרמטי ביחסים בין ברית המועצות לקוריאה הצפונית, דבר שהביא לחידוש משלוחי הנשק הסובייטי המתקדם לקוריאה הצפונית, ועלייה בסיוע הכלכלי. ב-1989, כתגובה לאולימפיאדת סיאול שנערכה ב-1988, השתתפה קוריאה הצפונית בפסטיבל העולמי ה-13 לנוער וסטודנטים. מותן של המדינות הקומוניסטיות במזרח אירופה ב-1989 והתפוררות ברית המועצות ב-1991 הביאו לירידה משמעותית בסיוע הקומוניסטי לקוריאה הצפונית, דבר שהביא לירידה משמעותית ביחסים עם רוסיה. לאחר מכן, קוריאה הדרומית יצרה את "מדיניות השמש" כלפי קוריאה הצפונית, שמטרתה להביא לאיחוד קוריאה בדרכי שלום. בספטמבר 1991 הפכה קוריאה הצפונית לחברה מלאה באו"ם. בחודש יולי 2000, היא החלה להשתתף בפורום האזורי של איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASF), כאשר שר החוץ פאק נאם סאן נכח בפגישת השרים של ה-ARF בבנגקוק. כמו כן הרחיבה קוריאה הצפונית את קשריה הדיפלומטיים באותה שנה, תוך כינון יחסים דיפלומטיים עם איטליה, אוסטרליה והפיליפינים. בריטניה יצרה יחסים דיפלומטיים עם קוריאה הצפונית ב-13 בדצמבר 2000, כפי שעשתה קנדה בפברואר 2001, ואחריה גרמניה וניו זילנד ב-1 במרץ 2001. ב-2006 ביצעה קוריאה הצפונית סדרת מבחני טילים בליסטיים, לאחר שגורמים מסין יעצו לרשויות בקוריאה הצפונית לא לעשות זאת. כתוצאה מכך, הרשויות הסיניות גינו בפומבי מה שהמערב רואה כבעלת הברית הקרובה ביותר של סין (קוריאה הצפונית), ותמכה בהחלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1718, שהטילה סנקציות על קוריאה הצפונית. אולם פעמים אחרות, סין הטילה וטו על החלטות אחרות של האו"ם להטיל סנקציות נוספות נגד קוריאה הצפונית. בינואר 2009, נשיא סין, חו ג'ינטאו, והמנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים ג'ונג-איל, החליפו ברכות והודיעו על שנת 2009 כעל "שנת הידידות בין סין לקוריאה הצפונית", לציון 60 שנות יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות. ב-28 בנובמבר 2010, כחלק מדליפת המודיעין הפוליטי של ארצות הברית, פרסמו WikiLeaks ושותפי תקשורת כמו The Guardian פרטים על מקרים שבהם נציגי סין כינו את קוריאה הצפונית כ"ילד מפונק" ואת תוכנית הגרעין שלה כ"איום על ביטחון העולם כולו", בעוד שני פקידי סין אנונימיים טענו כי יש תמיכה הולכת וגוברת בבייג'ינג לאיחוד קוריאני תחת ממשלת הדרום.