stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס פרנסיס ברנס
מלחמת העולם השנייה

ברנס פרש מבית המשפט העליון כדי לעמוד בראש "המשרד ליציבות כלכלית" (Office of Economic Stabilization) של הנשיא רוזוולט, שעסק בסוגיות החיוניות של מחירים ומיסים. משרד זה צבר כוח בשל מיומנותו הפוליטיות של ברנס, וחוגים פנימיים בוושינגטון דיווחו עד מהרה שהוא היה האחראי הראשי עליו. במאי 1943 הוא היה לראש "המשרד לגיוס המלחמתי" (Office of War Mobilization), סוכנות פדרלית חדשה שפיקחה על המשרד ליציבות כלכלית. בהנהגתו של ברנס, הגוף החדש ניהל את מפעלי התעשייה ברחבי ארצות הברית שעשו שימוש בחומי גלם, בייצור אזרחי וצבאי, ובאמצעי תחבורה עבור אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ולזכותו נזקפה הרחבת התעסוקה שהייתה נחוצה לסיום השפל הגדול. הודות לניסיונו הפוליטי, חקרנותו, ידידותו הקרובה עם רוזוולט, וקסמו האישי, הייתה לברנס עד מהרה השפעה לא מבוטלת על היבטים רבים של המאמץ המלחמתי שלמעשה לא היו בתחום אחריותו. רבים בקונגרס ובעיתונות החלו להתייחס לברנס כ"עוזר הנשיא".
רבים ציפו שבבחירות לנשיאות של 1944 ייבחר ברנס כמועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן הנשיא לצדו של רוזוולט, במקומו של הנרי וולאס, שרבים מבין בכירי המפלגה חשבו שהוא תימהוני מדי כדי להיות מי שיחליף את רוזוולט, שהיה אז במצב בריאותי ירוד ורבים לא האמינו שהוא יוותר בחיים עד סוף כהונתו. רוזוולט סירב להתמודד עם כל מועמד אחר מלבד וולאס. הייתה לו העדפה אישית לשופט בית המשפט העליון ויליאם אורוויל דאגלס. ברנס היה ברשימת המועמדים האפשריים של רוזוולט, אך לא כאפשרות ראשונה. בפגישה שהתקיימה ביולי בבית הלבן, לחצו בכירי המפלגה לבחירתו של הסנאטור ממיזורי הארי טרומן, ורוזוולט הוציא הצהרה שהוא יתמוך בטרומן או בדאגלס. ברנס נחשב שמרן מדי עבור האיגודי העובדים. בכירי המפלגה התנגדו לו מתוך חשש שכקתולי לשעבר, בחירתו תפגע בקתולים. השחורים היו מודאגים בשל התנגדותו לשילוב הגזעי. לסיכומו של דבר, לברנס לא היה סיכוי של ממש להיבחר כמועמד למשרת סגן הנשיא ובסופו של דבר נבחר טרומן. רוזוולט צירף את ברנס אליו בנסיעתו לוועידת ילטה בראשית 1945, שבה נראה היה שהוא מעדיף את תוכניותיה של ברית המועצות. רשימותיו של ברנס מימי הוועידה כוללים את התיעוד השלם ביותר שלה.
מושל קרוליינה הדרומית

בגיל שבו רוב בני זמנו פרשו מן החיים הפוליטיים, ברנס לא היה עדיין מוכן לפרוש מן השירות הציבורי. בגיל 68 הוא נבחר כמושל קרוליינה הדרומית וכיהן בתפקיד בשנים 1951–1955. בתמיכה בהפרדה הגזעית בחינוך, הצהיר ברנס בנאום ההשבעה שלו:
כל מה שדרוש כדי להמשיך את הפרדת הגזעים בבתי בספר בקרוליינה הדרומית יעשה על ידי תושביה הלבנים של המדינה. זהו רצוני כאזרח פרטי. זה יהיה רצוני כמושל.
בתחילה נראה היה לכאורה שברנס החזיק בגישות מתונות יחסית בנוגע לסוגיות גזעיות. בהכירו שהדרום לא יוכל להמשיך זמן רב עם מדיניות ההפרדה המושרשת שלו, אך מתוך חשש שהקונגרס יוכל לכפות שינוי גורף על הדרום, הוא בחר במהלך של שינוי גורף מבפנים. עד לאותה עת, הוא שאף להגשים בסופו של דבר את מדיניות נפרד אך שווה שהדרום הציג בפני בית המשפט העליון בפסקי דין שנגעו לזכויות האדם, במיוחד בנוגע לחינוך הציבורי. ברנס השקיע כספים רבים מכספי מדינתו בשיפור בתי הספר לשחורים, ברכישת ספרי לימוד חדשים ואוטובוסים חדשים, ובהעסקת מורים נוספים. הוא גם ביקש לרסן את כוחו של הקו קלוקס קלאן באמצעות העברת חוק שאסר על מבוגרים ללבוש מסכות בפומבי למעט בליל כל הקדושים. הוא ידע שרבים מחברי הקלאן חששו להיחשף ושהם לא יופיע בציבור בגלימותיהם, אלא אם כן פניהם יהיו מכוסים. ברנס קיווה להפוך את קרוליינה הדרומית לדוגמה למדינות דרומיות אחרות שימתנו את חוקי ג'ים קרואו שלהם. אף על פי כן, ה-NAACP הגיש תביעות נגד קרוליינה הדרומית כדי לאלץ אותה לבטל את ההפרדה הגזעית בבתי הספר. ברנס ביקש מקנזס, אחת ממדינות המערב התיכון, שגם היא תנהיג הפרדה גזעית בבתי הספר שלה כדי שעמדתה זו תהווה עמדת ידיד בית המשפט שתתמוך בזכות המדינה לקיים הפרדה גזעית בבתי הספר שלה. צעד זה הוביל את עורך הדין של NAACP, ת'ורגוד מרשל, לרעיון להעביר את התביעה מקרוליינה הדרומית אל קנזס, מהלך שהוביל ישירות לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, החלטה שברנס מתח עליה ביקורת קשה.
באותה תקופה הגבילה חוקת קרוליינה הדרומית את כהונת המושל לתקופה רצופה אחת, כך שב-1954 פרש ברנס מן החיים הפוליטיים.
שנותיו האחרונות

בשנותיו האחרונות צפה ברנס שלדרום יהיה תפקיד מרכזי יותר בפוליטיקה הארצית. כדי להחיש את התהליך הזה, הוא שאף לשים קץ לתמיכה הכמעט אוטומטית של הדרום במפלגה הדמוקרטית, שברנס סבר שהיא הפכה לליברלית יתר על המידה ושהיא קיבלה את "הדרום העמוק" כמובן מאליו בבחירות, אך התעלמה מהדרום ומצרכיו.
ברנס תמך בדווייט אייזנהאואר בבחירות לנשיאות של 1952, בהארי פ. בירד בבחירות לנשיאות של 1956, בריצ'רד ניקסון בבחירות לנשיאות של 1960 ובאלו של 1968, ובבארי גולדווטר בבחירות לנשיאות של 1964. הוא נתן את ברכתו לסנאטור סטרום ת'ורמונד מקרוליינה הדרומית לעבור ב-1964 מהמפלגה הדמוקרטית אל המפלגה הרפובליקנית, אך ברנס עצמו נותר נאמן לדמוקרטים.
ב-1965 התנגד ברנס ל"עונש" ול"השפלה" שהיו מנת חלקו של חבר בית הנבחרים מקרוליינה הדרומית, אלברט ווטסון, שנשלל ממנו המעמד של חבר קונגרס כיר על ידי הסיעה הדמוקרטית של הבית לאחר שתמך בגולדווטר במסע הבחירות לנשיאות. ברנס תמך בהמשך כהונתו של ווטסון בקונגרס כרפובליקני בבחירות ביניים שהתקיימו באותה שנה ובהן הוא התמודד מול הדמוקרט פרסטון קליסון.
מותו והנצחתו

ויליאם פרנסיס ברנס נפטר ב-9 באפריל 1972 בקולומביה, קרוליינה הדרומית בגיל 89. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית טריניטי האפיסקופלית שבעיר.
שמו של ברנס מונצח בכמה אוניברסיטאות ובתי ספר בקרוליינה הדרומית. המרכז הבינלאומי של אוניברסיטת קרוליינה הדרומית הקרוי על שמו של ברנס שוכן בבניין המנציח את שמו. כמו כן קיימת משרד פרופסורה ללימודים בינלאומיים על שמו באוניברסיטה. באוניברסיטת וינתרופ מונצח שמו של ברנס באודיטוריום של האוניברסיטה. באוניברסיטת קלמסון, בו הוא היה חבר בחבר הנאמנים עד יומו האחרון, נקראו על שמו של ברנס מעונות הסטודנטים. בעיירה דנקן קרוי על שמו בית הספר התיכון המקומי.
ב-1948 הקימו ברנס ורעייתו את קרן המלגות על שמו, שמאז סייעה ליותר מאלף צעירים מקרוליינה הדרומית ברכישת השכלה בקולג'. מסמכיו של ברנס שמורים באוסף מיוחד של ספריית אוניברסיטת קלמסון.
הערות שוליים

1 2  Martin J. Sherwin, Gambling with Armageddon: Nuclear Roulette from Hiroshima to the Cuban Missile Crisis, Knopf Doubleday Publishing Group, 2020, p. 65.
↑  "Governor of the State of South Carolina - James Francis Byrnes, Jr".
↑  Ransom, William L. (1944). "Frank J. Hogan, 1877-1944". ABA Journal. 30 (7): 393–395.
↑  James L. Underwood (December 15, 2013). Deadly Censorship. The University of South Carolina Press. p. Note 4.
↑  "SC Governors - James Francis Byrnes, 1951 - 1955". SCIWAY.
↑  "Makings of the 72nd (Cont.)". Time. 1930-09-08.
↑  Glenn Feldman, The Great Melding: War, the Dixiecrat Rebellion, and the Southern Model for America's New Conservatism, University of Alabama Press, 2015, p. 80.
↑  Sean Dennis Cashman (January 1, 1989). America in the Twenties and Thirties: The Olympian Age of Franklin Delano Roosevelt. NYU Press. p. 271.
1 2  "ELECTIONS: Curtains for Cotton Ed". Time. August 7, 1944.
↑  Storrs, Landon R. Y. (2000). Civilizing Capitalism: The National Consumers' League, Women's Activism, and Labor Standards in the New Deal Era. Univ of North Carolina Press, p. 158.
↑  "Frequently Asked Questions on Justices - Supreme Court of the United States".
↑  Robert H. Ferrell (1994). Harry S. Truman: A Life. University of Missouri Press. pp. 236–237.
↑  Stone, David R. (2006). "The 1945 Ethridge Mission to Bulgaria and Romania and the origins of the Cold War in the Balkans". Diplomacy and Statecraft. 17 (1): 93–112.
↑  Truman, Memoirs, Vol. 1: Years of Decision (1955), p.551–552
↑  Bruce Bartlett, Wrong on Race: The Democratic Party's Buried Past, Palgrave Macmillan, 2008, p. 58.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270914305171  PLWABN: 9810597178705606  BIBSYS: 90051074  BnF: cb123098846 (data)  CiNii: DA04329110  GND: 118675117  ICCU: SBLV296997  ISNI: 0000 0001 2277 0848  LCCN: n80167019  NARA: 10570128  NDL: 00540224  NLA: 35024473  NTA: 069929459  SNAC: w6j67g26  SUDOC: 031983448  Trove: 798323  US Congress: B001215  VIAF: 18016169   WorldCat (עם VIAF): 18016169 
ברנס ביומן חדשות מ-1946
ועידת פוטסדאם. ברנס רביעי מימין מבין אלו היושבים לשולחן כשפניהם אל המצלמה.
ועידת פוטסדאם. יושבים משמאל לימין:קלמנט אטלי, הארי טרומן, יוסיף סטלין. ברנס עומד שני מימין.
ועידת פוטסדאם. בשורה הראשונה משמאל לימין: יוסיף סטלין, הארי טרומן, אנדריי גרומיקו, ברנס, ויאצ'סלב מולוטוב.
גביע העולם למועדונים 2010

| --- | --- |
 מארחת:  איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
 תקופת התחרות:  8 בדצמבר 2011 – 18 בדצמבר 2011 (11 ימים)
 מספר משתתפות:  7
 הזוכה:  איטליה אינטר מילאנו
 מספר משחקים:  8
 מספר שערים:  27 (3.38 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  200,251 (25,031 בממוצע למשחק)
 → 20092011 ←
 
גביע העולם למועדונים 2010 נערך בשנת 2010 באיחוד האמירויות הערביות מה-8 בדצמבר עד ה-18 בדצמבר, והוא היה גביע העולם למועדוני כדורגל השביעי במספר. בטורניר זכתה הקבוצה האיטלקית אינטר מילאנו, נציגת איגוד התאחדויות הכדורגל האירופאיות אופ"א. הייתה זו הזכייה השנייה של מועדון איטלקי בטורניר זה לאחר זכייתה של מילאן בטורניר 2007.
במשחק הגמר השתתפו קבוצות אינטר מאיטליה ומזמבה מקונגו, הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות הטורניר שבמשחק הגמר לא נוטלת חלק קבוצה מדרום אמריקה.
הטורניר

בטורניר השתתפו 7 האלופות משנת 2010 של התחרויות האזוריות מטעם הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א, וקבוצה נוספת מאיחוד האמירויות הערביות.
התחרות התקיימה בשיטת הנוק אאוט. מנצחת שלב הפלייאוף בין המארחת לאלופת אוקיאניה הצטרפה לאלופות מצפון אמריקה, אסיה ואפריקה בשלב רבע הגמר. המנצחות ברבע הגמר הצטרפו לאלופות אירופה ודרום אמריקה, שזוכות בכרטיס אוטומטי לשלב חצי הגמר. המפסידות בשלב חצי הגמר התמודדו על המקום השלישי והמנצחות עלו לגמר שבו נקבעה האלופה. כמו כן התקיים המשחק על המקום החמישי בין הקבוצות המפסידות ברבעי הגמר.
קבוצות משתתפות

הקבוצות שהשתתפו בטורניר הן:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| שם הקבוצה | מדינה | קונפדרציה | תואר |
| ברזיל אינטרנסיונל | ברזיל | CONMEBOL | מחזיקת גביע ליברטדורס 2010 |
| איטליה אינטר מילאנו | איטליה | אופ"א | אלופת אירופה 2009/10 |
| קוריאה הדרומית סאנגנם אילווה צ'ונמה | קוריאה הדרומית | AFC | אלופת אסיה 2010 |
| הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מזמבה | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו | CAF | אלופת אפריקה 2010 |
| מקסיקו פצ'וקה | מקסיקו | CONCACAF | אלופת צפון ומרכז אמריקה 2009/10 |
| פפואה גינאה החדשה היקארי יונייטד | פפואה גינאה החדשה | OFC | אלופת אוקיאניה 2009/10 |
| איחוד האמירויות הערביות אל-ווחדה | איחוד האמירויות הערביות | AFC | אלופת איחוד האמירויות הערביות 2010 |
המשחקים > שלב הפלייאוף

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 8 בדצמבר 2010 | איחוד האמירויות הערביות אל-ווחדה | 3–0 | פפואה גינאה החדשה היקארי יונייטד | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 8 בדצמבר 2010 | הוגו  40'   באיאנו  44'   גומא'  71' |  |  | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
המשחקים > שלב רבע הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 10 בדצמבר 2010 | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מזמבה | 1–0 | מקסיקו פצ'וקה | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 10 בדצמבר 2010 | באדי  21' |  |  | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 11 בדצמבר 2010 | איחוד האמירויות הערביות אל-ווחדה | 1–4 | קוריאה הדרומית סאנגנם אילווה צ'ונמה | אצטדיון זייאד ספורט סיטי, אבו דאבי |
| 11 בדצמבר 2010 | באיאנו  27' |  | מולינה  4'   אוגננובסקי  30'   סונג-קאק  71'   דונג-גיון  81' | אצטדיון זייאד ספורט סיטי, אבו דאבי |
המשחקים > שלב חצי הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 14 בדצמבר 2010 | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מזמבה | 2–0 | ברזיל אינטרנסיונל | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 14 בדצמבר 2010 | קאבאנגיו  53'   קאליוטיקה  83' |  |  | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 15 בדצמבר 2010 | קוריאה הדרומית סאנגנם אילווה צ'ונמה | 0–3 | איטליה אינטר מילאנו | אצטדיון זייאד ספורט סיטי, אבו דאבי |
| 15 בדצמבר 2010 |  |  | סטנקוביץ'  3'   זאנטי  32'   מיליטו  73' | אצטדיון זייאד ספורט סיטי, אבו דאבי |
המשחקים > משחק על המקום החמישי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 15 בדצמבר 2010 | מקסיקו פצ'וקה | 2–2‏ה | איחוד האמירויות הערביות אל-ווחדה | אצטדיון זייאד ספורט סיטי, אבו דאבי |
| 15 בדצמבר 2010 | קביטאניץ'  82', 89' |  | מאטר  44'   קאמאיס  77' | אצטדיון זייאד ספורט סיטי, אבו דאבי |
|   |   | תוצאת פנדלים |   |   |
|   |   קביטאניץ'   לופס   מוניוס מוסטפא   לונה | 4–2 |   הוגו   סייאד   ג'ומא   דיארא |   |
המשחקים > משחק על המקום השלישי

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 18 בדצמבר 2010 | ברזיל אינטרנסיונל | 4–2 | קוריאה הדרומית סאנגנם אילווה צ'ונמה | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
| 18 בדצמבר 2010 | טינגה  15'   אלכסנדרו  21', 71'   ד'אלסנדרו  52' |  | מולינה  84', 90+3' | אצטדיון מחמוד בין חמאד, אבו דאבי |
המשחקים > משחק הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 18 בדצמבר 2010 | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מזמבה | 0–3 | איטליה אינטר מילאנו | אצטדיון זייאד ספורט סיטי, אבו דאבי |
| 18 בדצמבר 2010 |  |  | פאנדב  13'   אטו  17'   ביאביאני  85' | אצטדיון זייאד ספורט סיטי, אבו דאבי |
פרסים

| כדור הזהב | כדור הכסף | כדור הארד |
| --- | --- | --- |
| קמרון סמואל אטו (אינטר מילאנו) | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו דיוקו קלויטוקה (מזמבה) | ארגנטינה אנדרס ד'אלסנדרו  (אינטרנסיונל) |
| --- | --- |
משחק הוגן: איטליה אינטר מילאנו
אלי אסייג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בפברואר 1962 (בן 62) אשקלון
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   משטרת ישראל
 דרגה:    תת ניצב
 תפקידים בשירות
 ר' מפלג מודיעין ימ"ר מחוז מרכז/ס' ראש ימ"ר   מפקד ימ"ר מחוז ש"י מפקד ימ"ר מחוז חוף מפקד היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית  סגן מפקד להב 433
 
אלי אסייג (נולד ב־12 בפברואר 1962) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב, כיהן כמפקד היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית (יאל"כ) מאז דצמבר 2017 וסגן ראש יחידת להב 433.
ביוגרפיה

אסייג נולד בשכונת שמשון באשקלון, אחד מארבעה ילדים של זרי ואשר. הוא למד בתיכון אורט אפרידר בעיר. ב-1980 התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל כלוחם/מפקד. התגייס למשטרת ישראל ב-1986, החל את שירותו כחוקר ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב. ב-1991 יצא לקורס קצינים במשטרה ובסיומו הוצב בתפקיד קצין מודיעין ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב.
במהלך שירותו ביחידה המרכזית בת"א שימש כראש מחלק איסוף וסוכנים, ראש מחלק בילוש משימתי וראש מחלק סמים. בתקופת שירותו בימ"ר ת"א לקח חלק בפענוח רצח השופט עדי אזר.
בשנת 2007 עבר לשרת כראש מפלג מודיעין ביחידה המרכזית במחוז מרכז. בין הפרשיות שלקח חלק היו: רצח משפחת אושרנקו, רצח הילדה רוז פיזם ופרשית יבוא סמים "כוכב הצפון".
ב-2010 מונה למפקד היחידה המרכזית במחוז ש"י והוביל את חקירת "ים סוער" - פרשה של הברחת כלי נשק מירדן לישראל דרך ים המלח.
ב-2011 קודם לדרגת ניצב משנה ומונה למפקדה הראשון של היחידה המרכזית במחוז חוף. במהלך תפקידו הוביל לפענוח תיק רצח מנהל חברת קדישא ותיק ניסיון רצח ראש עיריית עכו.
ב-2014 יצא ללימודים כנציג משטרת ישראל במכללה לביטחון לאומי.
ב-2015 (אינתיפאדת הסכינים) במשך כ-3 חודשים פיקד על מפקדה משימתית בחקירת אירועי פח"ע עממי בירושלים.
ב - 2016 מונה לתפקיד קצין החקירות והמודיעין (אח"מ) של יחידת להב 433.
בדצמבר 2017 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית. במרץ 2021 סיים את תפקידו ופרש מהשירות.
הוא נשוי ואב לשתי בנות. בעל תואר ראשון במשפטים מהמכללה האקדמית קריית אונו ותואר שני (.M.A) במדעי המדינה אוניברסיטת חיפה.
נשיאות הסובייט העליון

נשיאות הסובייט העליון (פרזידיום) היה הגוף המתמיד של הסובייט העליון שבאופן פורמלי היה השליט של ברית המועצות.
מבנה ותפקיד

הנשיאות נבחרה על ידי ישיבה משותפת של שני בתי הסובייט העליון כדי למלא את תפקידי הסובייט העליון כאשר הוא בפגרה. הנשיאות הייתה מורכבת מיו"ר, 15 סגנים (אחד מכל אחת מהרפובליקות של האיחוד), מזכיר ועשרים חברים.
הנשיאות שכנה במבנה בקרמלין שכונה נשיאות הקרמלין (אנ').
יושב ראש

יושב הראש של הנשיאות נחשב לנשיא ברית המועצות. תפקידיו היו טקסיים בעיקרם, שכן השלטון בפועל היה בידי המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. למרות זאת נחשב יושב ראש הנשיאות לתפקיד חשוב וחלק מהמזכירים הכלליים, ברז'נייב, אנדרופוב וצ'רניינקו, נבחרו גם לתפקיד יו"ר הנשיאות. מזכירים כלליים אחרים, סטלין וחרושצ'וב, בחרו בנוסף לתפקיד המזכיר הכללי לשמש כראשי ממשלה (יושב ראש מועצת השרים).
יושב ראש > יושבי ראש של הסובייט העליון

מיכאיל קלינין – 1938–1946
ניקולאי שברניק – 1946–1953
קלימנט וורושילוב – 1953–1960
ליאוניד ברז'נייב – 1960–1964
אנסטס מיקויאן – 1964–1965
ניקולאי פודגורני – 1965–1977
ליאוניד ברז'נייב – 1977–1982
יורי אנדרופוב – 1982–1984
קונסטנטין צ'רניינקו – 1984–1985
אנדריי גרומיקו – 1985–1988
מיכאיל גורבצ'וב – 1988–1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11990116c (data)  SUDOC: 027972194  VIAF: 165304861   WorldCat (עם VIAF): 165304861
ספאץ

| --- | --- |

Spatz
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Victoria 250  Victoria-Spatz
 יצרן:  Egon Brütsch Fahrzeugbau (יצרן ראשוני)  המהנדס Harald Friedrich שהיה שותף מנהל ב"Alzmetall P. Meier & Friedrich GmbH" בשותפות יצרנית האופנועים "Victoria (motorcycle)" (אנ') (ברישיון Egon Brütsch Fahrzeugbau) הקימו את חברת "Bayerische Autowerke GmbH" בשיתוף המהנדס הנס לדווינקה
 שנות ייצור:  1958–1956
 יחידות שיוצרו:  1,588
 הרכבה:  גרמניה גרמניה
 אורך:  3,360-3,300 מ"מ
 רוחב:  1,450-1,400 מ"מ
 גובה:  1,240 מ"מ
 משקל:  410-290 ק"ג
 בסיס גלגלים:  1,950 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  1 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר, 0.2 ליטר (191 סמ"ק) המפיק 10.2 כ"ס  1 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר, 0.25 ליטר המפיק 14 כ"ס
 מהירות מרבית:  75 קמ"ש
ספאץ (בגרמנית: Spatz, לימים קרויה גם: Victoria 250) היא מכונית מיני קבריולה בנויה מפיברגלס, אשר יוצרה בין השנים 1958–1956 בגרמניה. הדגם הראשוני יוצר על ידי יצרנית הרכב הגרמנית Egon Brütsch Fahrzeugbau.
את הדגם שיפר המהנדס "HaraldFriedrich" שהיה שותף מנהל ב-"Alzmetall P. Meier & Friedrich GmbH" ברישיון "אגון ברוטש" (אנ') בשותפות עם יצרנית האופנועים "Victoria (motorcycle)" (אנ') הקימו את חברת "Bayerische Autowerke GmbH" בשיתוף המהנדס הנס לדווינקה.
היסטוריה

ה"ספאץ" ששמו לימים שונה ל"ויקטוריה 250", הוא מכונית ארבעה גלגלים שנבנתה בין השנים 1956–1958.
המכונית תוכננה והוגשה במקור על ידי יצרנית הרכב הגרמנית "אגון ברוטש" (אנ') (שם רשמי: "Egon Brütsch Fahrzeugbau") כ-"ספאץ" תלת-גלגלי בנוי מפיברגלס עם מתלים של הגלגלים הקדמיים והגלגל האחורי המחובר ישירות למעטפת המרכב. מבנה המכונית הוכיחה את עצמה כבעייתית ומבחני הרכב בדרכים מחוספסות הובילו לסדקים קשים במרכב.
הרלד פרידריך (Harald Friedrich), רכש את רישיון היצרן לייצור ושיווק ה"ספאץ" מ-"אגון ברוטש" וביולי 1956 בשותפות עם יצרנית האופנועים "Victoria (motorcycle)", הקימו את חברת "Bayerische Autowerke GmbH".
בגלל הליקויים בתכנון המקורי, ביקש פרידריך מהנס לדווינקה (אנ'), אז בן 77, לשעבר מהנדס עיצוב ראשי בטטרה, לעצב שלדה חזקה למכונית. התוצאה הייתה שלדת צינור מרכזית וארבעה גלגלים - בניגוד ל"ברוטש" המקורי בעל שלושת הגלגלים. פרידריך ראה אז שהוא כבר לא מחויב לשלם תמלוגים ל"ברוטש", מה שהוביל לתיק בית משפט, בו זכה פרידריך. השופטים הכירו בכך שבניית ה-"Brütsch" המקורית חסרת תועלת ומסוכנת כאחד.
מרכב הפיברגלס דמה למכונית ספורט, אך עם 10.2 כ"ס בלבד. הגג היה עשוי ממשטח בד שהוקם מתוך המכונית (בדגם ה"ספאץ" לא היו דלתות). המנוע היה אחורי. הדגם נבנה עם מושב ספסל יחיד לשניים שישבו זה ליד זה.
גודל המנוע הוגדל מ-200 סמ"ק ל -250 סמ"ק.
1,588 יחידות נבנו בין השנים 1956–1958, 859 כ"ספאץ", 729 יחידות כ-"ויקטוריה 250".
גלריה

"ויקטוריה 250"
"ספאץ", שנת 1958
"ספאץ"
"ספאץ"
"ספאץ"
"ספאץ"
"ספאץ-ויקטוריה"
"ספאץ-ויקטוריה"
לוגו "ויקטוריה-ספאץ"
ראו גם

ברוטש מופטה
ברוטש V2
הערות שוליים

↑  ספאץ שנת 1956 microcarmuseum.com/tour/spatz
↑  Hans-Ulrich von Mende, Matthias Dietz & Benedikt Taschen (Sep 1994), Kleinwagen, Small Cars, Petites Voitures, Taschen, ISBN 3-8228-8910-5
↑  ויקטוריה 250, שנת 1958 conceptcarz.com/vehicle/z15433/victoria-250
↑  Schmarbeck, Wolfgang (1997). Hans Ledwinka: Seine Autos – Sein Leben (in German). Graz: H. Weishaupt Verlag. pp. 35–36. ISBN 3-900310-56-4
↑  "ספאץ" שנת 1956 rmsothebys.com/en/auctions/bw13/the-bruce-weiner-microcar-museum/lots/r154-1956
זאסטאבה 750

| --- | --- |

Zastava 750
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  "Zastava 600"  "Zastava 850"  "Fiat 750Z"
 יצרן:  Zastava Automobiles (אנ')
 שנות ייצור:  1955–1985
 יחידות שיוצרו:  923,847
 הרכבה:  יוגוסלביה יוגוסלביה
 מודל אחריו:  Yugo (אנ')
 חברת אם:  ברישיון פיאט
 סיווג:  מכונית מיני
 מרכב:  מנוע אחורי, הנעה אחורית
 פלטפורמה:  מבוססת על דגם פיאט 600
 אורך:  3,300 מ"מ
 רוחב:  1,390 מ"מ
 גובה:  1,410 מ"מ
 משקל:  585–640 ק"ג (ריק), 960 ק"ג (ברוטו)
 בסיס גלגלים:  2,010 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 633 סמ"ק המפיק 21.5 כ"ס ב-4,000 סל"ד, יחס דחיסה 7.5:1  4 צילינדרים, 767 סמ"ק המפיק 25 כ"ס ב-4,800 סל"ד, יחס דחיסה 7.5:1  4 צילינדרים, 767 סמ"ק המפיק 30 כ"ס ב-5,400 סל"ד, יחס דחיסה 7.5:1  4 צילינדרים, 848 סמ"ק המפיק 32 כ"ס ב-5,400 סל"ד, יחס דחיסה 7.4:1
 הילוכים:  תמסורת ידנית – 4 מהירויות
 מהירות מרבית:  100 קמ"ש (מנוע 633 סמ"ק המפיק 21.5 כ"ס)  110 קמ"ש (מנוע 767 סמ"ק המפיק 25 כ"ס)  120 קמ"ש (מנוע 767 סמ"ק המפיק 30 כ"ס)  125 קמ"ש (מנוע 843 סמ"ק המפיק 32 כ"ס)
זאסטאבה 750 (בסרבית: Застава 750, באנגלית: Zastava 750, קרוי גם : Zastava 600, Zastava 850, Fiat 750Z) היא מכונית מיני מתוצרת יצרנית הרכב היוגוסלבית Zastava Automobiles (אנ') אשר יוצרה מ-18 באוקטובר 1955 – 18 בנובמבר 1985 בקראגויבאץ שביוגוסלביה (היום סרביה).
דגם "זאסטאבה 750" יוצר ברישיון פיאט ביוגוסלביה והתבסס על דגם פיאט 600.
מפרט טכני

יוצרו 923,847 יחידות.
4 נוסעים.
2 דלתות.
מנוע אחורי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית 4x2.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 54 שניות (מנוע 767 סמ"ק המפיק 25 כ"ס).
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 31.7 שניות (מנוע 767 סמ"ק המפיק 30 כ"ס).
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 29.4 שניות (מנוע 843 סמ"ק המפיק 32 כ"ס).
דגם "זאסטאבה 750" תופעל כניידת משטרה במשטרת בלגרד.
מפרט טכני > דגמים

"Zastava 600D".
"Zastava 750".
"Zastava 750M".
"Zastava 750 LC".
"Zastava 750 LE".
"Zastava 750 Luxe".
"Zastava 750 S".
"Zastava 750 SC".
"zastava 750 se".
"Zastava 850".
"Zastava 850 L".
"Zastava 850 SC".
גלריה

"זאסטאבה 750" (מימין)
"זאסטאבה 750" דגם "750 SC"
"זסטאבה 750" דגם "750 S"
"זאסטאבה 750" דגם "750 Luxe"
"זאסטאבה 750" דגם "750 Luxe" – מבט למנוע האחורי
"זאסטאבה 750" דגם "LE"
"זסטאבה 750" דגם "LC"
"זאסטאבה 750" – מבט ללוח מחוונים
"זאסטאבה 850"
"זאסטאבה 750" – ניידת משטרה
"זאסטאבה 750" – ניידת משטרה
"זאסטאבה 750" – ניידת משטרה של משטרת בלגרד
ראו גם

פיאט 600
זסטאבה 620B
הערות שוליים

↑  "זסטאבה 750" - היסטוריה (היסטוריה) Historia del Zastava 750: El "Topolino" Criollo" [History of the Zastava 750: the home-grown Topolino]. El Tiempo: Motor (in Spanish). Colombia. 2014-12-19.
↑  "זסטאבה 750", שנת 1964 - מפרט automobile-catalog.com/car/1964/28340/zastava_750
↑  "זסטאבה 750"  - תמונה bringatrailer.com/listing/1983-zastava-750
↑  "זסטאבה 750" דגם "se", שנת 1977 - מפרט automobile-catalog.com/car/1977/40790/zastava_750_se
↑  "זסטאבה 850, שנת 1980 - מפרט" automobile-catalog.com/car/1980/40805/zastava_850
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1136601457  NKC: ph912468
גבולות בני הגנה

גבולות בני הגנה הוא מונח המגדיר את הדרישות הטריטוריאליות של מדינת ישראל כדי שתוכל להגן על עצמה בכוחות עצמה במקרה של תקיפה צבאית. זהו קו גבול ועומק אסטרטגי שמאפשר המרחב הגאוגרפי שמאחוריו, שבהינתן התקפה על המדינה יאפשר לצה"ל לבצע את משימת ההגנה בסבירות גבוהה להצלחה, וככזה הוא משרת את תפיסת הביטחון של ישראל.
היסטוריה

לפי פרופסור יהושע פראוור, התפיסה הצלבנית גרסה שגבולות בני הגנה על ארץ ישראל צריכים להשתרע מסיני מדרום ומרכסי עבר הירדן ממזרח. בהתאם לכך ביססו הצלבנים את שרשרת המצודות שלהם סביב ארץ ישראל בגבולות אלו.
לאחר מלחמת השחרור תפיסת הביטחון של ישראל הייתה כי הגבול המזרחי אינו "בר הגנה" דיו, ולכן הדוקטרינה הצבאית גרסה שחיוני להעביר במהירות את המלחמה אל שטח האויב.
לדרישה ל'גבולות בני הגנה' ישנה הסכמה נרחבת בישראל[דרוש מקור]. המושג אומץ גם על ידי ממשלים שונים בארצות הברית, ועל ידי הקונגרס האמריקאי.
רלוונטיות בהווה

המושג רלוונטי במלחמה שבה האיום העיקרי הוא מכוחות יבשה, אך כמעט ולא רלוונטי כאשר האיום העיקרי הוא נשק גרעיני.[דרוש מקור] גם לנוכח איום טילים ארוכי טווח, ובמיוחד לאחר מתקפת הטילים כאלו על ישראל במלחמת המפרץ, התגברו קולות לפיהם אין כיום רלוונטיות לגבולות בני הגנה.[דרוש מקור] כתמיכה בהסכמי אוסלו הועלתה טענה כי הממד המדיני שבהסכמי שלום חשוב הרבה יותר לביטחונה של ישראל מאשר עומק אסטרטגי.
מאידך, יעקב עמידרור עמד על רלוונטיות 'גבולות בני הגנה' להשגת משימת ההגנה גם במלחמת טילים: "גם אם קו הגבול עצמו אינו רלוונטי בעידן הטילים, ממדי המרחב שמאחורי הגבול הם שיקבעו את יכולתה של המדינה לפזר את כוחותיה ותשתיותיה כדי לצמצם את פגיעותם... כך יגדלו סיכוייה למנוע מלחמה. ולהפך, ככל שהאויב יבחין שקיימת אפשרות מעשית לשתק את יכולת התגובה של ישראל במהלומה הראשונה, כך יגברו הסיכויים שהוא יתפתה להנחית התקפה כזאת".
פרופסור אפרים ענבר והאלוף (במיל') גרשון הכהן כתבו כי "גם במציאות של הלוחמה בעידן המודרני אי אפשר לבטל את ערכו ואת חיוניותו של עומק מרחבי כתנאי מכונן לקיום המגננה", שכן גם כיום קיימים איומים בפלישה קרקעית (בעיקר מצד יחידות טרור של חזבאללה מצפון ושל חמאס מדרום, שבסופו של דבר באמת תקף בשבעה באוקטובר), וגם כלפי איום טילים עומק מרחבי קובע את זמן ההתרעה ואת סיכויי היירוט ובנוסף כיום קיימים איומי מתקפה קרקעית.