stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטופר נבינסון
מלחמת העולם הראשונה > 1916

נבינסון השתמש בחוויותיו בצרפת ובבית החולים הכללי בלונדון כנושא לסדרה של ציורים רבי עוצמה שהשתמשו בטכניקות פוטוריסטיות וקוביסטיות, כמו גם בתיאורים מציאותיים יותר. במרץ 1916 הציג בגלריה גרפטון את ציורו "לה מיטרייוז" ("המקלע") עם התאחדות האמנים של בעלות הברית. האמן וולטר סיקרט כתב אז כי הציור הזה "יישאר ככל הנראה האמירה המרוכזת ביותר של המלחמה בתולדות הציור".
התגובה לציור הזה גרמה לגלריית לסטר להציע לנובינסון תערוכת יחיד שהתקיימה באוקטובר 1916. התערוכה זכתה להצלחה קריטית ופופולרית וכל היצירות שהוצגו נמכרו. מייקל סדלר קנה שלושה ציורים, ארנולד בנט קנה את לה פטרי וסר אלפרד מונד קנה את "טאובה", שהראה ילד שנהרג בדנקרק מפצצה שהושלכה ממטוס גרמני המכונה טאובה.
כמה סופרים ופוליטיקאים מפורסמים ביקרו בתערוכה שזכתה לסיקור עיתונאי נרחב ונבינסון הפך למפורסם.
מלחמת העולם הראשונה > אומן רשמי

באפריל 1917, בתמיכתם של מיורהד בון ואביו, מונה נובינסון לאמן מלחמה רשמי על ידי מחלקת המידע. כשהוא לובש מדים של כתב צבאי, ביקר בחזית המערבית בין 5 ביולי ל-4 באוגוסט 1917, תקופה שכללה את תחילתו של קרב פשנדל ב־31 ביולי. נבינסון שהה עם מבקרים אחרים בטירת ד'הארקורט, דרומית לקאן. אף על פי שהחיים בטירה אפשרו לנבינסון להפגין את כישורי הכנת הקוקטיילים שלו בפני המבקרים האחרים, עד מהרה הוא עבר לדיוויזיית החי"ר הרביעית ליד אראס. משם הוא עבר לאורך החזית, ביקר בעמדות תצפית קדמית ובסוללות ארטילריה. הוא טס עם חיל האוויר המלכותי ונתקל באש נגד מטוסים. הוא בילה לילה בבלון תצפית מעל הסום.
כשחזר ללונדון באוגוסט 1917, השלים נבינסון לראשונה שש ליטוגרפיות בנושא בניית מטוסים עבור תיק התמונות של משרד התעמולה המלחמתית, המאמצים והאידיאלים של בריטניה, ואז בילה שבעה חודשים בסטודיו שלו בהמפסטד ועבד על רישומיו מהחזית לציורים מוגמרים. מספר פקידי מחלקת התעמולה ביקרו באולפן ועד מהרה החלו להתלונן על העבודות החדשות האלה. נבינסון התמקד כעת באנשים פרטיים, כאנשים שהציגו איכויות הרואיות או כקורבנות מלחמה. הוא עשה זאת על ידי ציור ריאליסטי באמצעות לוח צבעים מוגבל, לפעמים רק חום בוץ או חאקי.
בעוד שבתערוכתו בשנת 1916 הציג נבינסון יצירות ריאליסטיות וגם יצירות תוך שימוש בטכניקות קוביסטיות ועתידניות, עבור תערוכתו בשנת 1918 היו כל העבודות מציאותיות בסגנונן ובהרכבן.
לא זו בלבד שמחלקת התעמולה באמנות ראתה בעבודותיו החדשות הללו משעממות, אלא שגם הצנזורה של משרד המלחמה התנגדה לשלושה מהציורים. הצנזור התנגד לציור של "קבוצת חיילים" בטענה ש"סוג הגבר המיוצג בהם אינו ראוי לצבא הבריטי". על רקע הסרקזם של תגובתו של נבינסון, הוא הצביע על כך שהחיילים בציור שורטטו בזמן חופשה מהחזית כשנתקל בה בלונדון. הבד הועבר בסופו של דבר לתצוגה.
לא כך קרה עם הציור "נתיבי התהילה", ציורו של נבינסון של שני חיילים בריטים שנפלו בשדה בוץ וסבך חוטי תיל. למרות האיסור הצנזורי, בתחילת 1918 הציור הועבר לתערוכה, ונבינסון התעקש להציגו עם רצועת נייר חום מעליו, ועליו כתובה המילה 'מצונזר'. מעשהו זה גרם לנזיפה בנבינסון, לא רק על הצגתו אלא על שימוש במילה 'מצונזר' ללא אישור.
מלחמת העולם הראשונה > ועדת היכל הזיכרון

בשנת 1918, הסכים נבינסון לעבוד בוועדת אנדרטאות המלחמה הבריטית כדי לייצר יצירת אמנות גדולה אחת להיכל הזיכרון המתוכנן, שמעולם לא נבנה. הוא ערך ביקור קצר בחזית המערבית אך תנועותיו הוגבלו.
במהלך הביקור הוא צייר פצועים מהלכים, וכמה אסירים שעשו את דרכם אחרי התקפת בוקר מוקדמת. רישומים אלה הפכו לבסיס הציור "קציר הקרב" שהייתה היצירה הגדולה ביותר שנבינסון צייר. הציור הושלם בפברואר 1919 ונבינסון ארגן בסטודיו שלו תצוגה פרטית של הציור ב-2 באפריל עבור מבקרים ועיתונאים רבים.
אמנם הציור הניב ביקורות חיוביות, בעיקר בעיתון ה"דיילי אקספרס", אך הוא הוביל גם למאמרים שטענו כי הציור כה עגום עד כי הוא יכול לפגוע בציבור. כשהציור הוצג בתערוכה הענקית שארגן מוזיאון המלחמה האימפריאלי בדצמבר 1919 בבית ברלינגטון, נבינסון נדהם לגלות שהוא לא נתלה בחדר הראשי אלא בגלריה צדדית. תערוכה זו הביאה לסכסוך מתמשך בין נבינסון ובין מוזיאון המלחמה.
לאחר המלחמה

נבינסון, לצד אדוארד אלגר וה.ג. וולס, ייצג את התרבות הבריטית בחגיגות השנה הראשונה לרפובליקת צ'כוסלובקיה בפראג בשנת 1919.
נבינסון ביקר לראשונה בניו יורק במאי 1919 ובילה שם חודש בזמן שהדפסי מלחמת העולם הראשונה שלו הוצגו, וזכו לשבחים רבים, בגלריה פרדריק קפל ושות'. תערוכה שנייה באותו מקום באוקטובר 1920 התקבלה בצורה גרועה, מה שהביא לכך שנבינסון התפכח מניו יורק, ובעקבות זאת הוא שינה את שם ציורו "ניו יורק - מופשט" ל"נשמתה של העיר חסרת הנשמה".
נבינסון טען כי הוא היה האמן הראשון שתיאר את ניו יורק בסגנון מודרניסטי, אך למעשה כמה אמני אוונגרד בריטיים ציירו בעיר לפני מלחמת העולם הראשונה. במאי 1919, בזמן שנבינסון שהה באמריקה, קתלין נבינסון ילדה בן תינוק, אך הילד נפטר זמן קצר לאחר מכן, לפני שאביו יכול היה לחזור לבריטניה.
אופיו הקשה וטענותיו בנוגע לחוויות המלחמה שלו ואישיותו הדיכאונית, גרמו לו לאויבים רבים גם בארצות הברית וגם בבריטניה. רוג'ר פריי מקבוצת בלומסברי היה מבקר ארסי במיוחד.
במהלך שנות השלושים של המאה העשרים, נבינסון צייר מספר נופי ערים בלונדון, פריז וניו יורק, שבדרך כלל התקבלו היטב. הבולט שבהם הוא "הסטרנד בלילה", משנת 1937. באותה שנה הוא אייר את שער המהדורה של רדיו טיימס ב־7 במאי, לציון הכתרת המלך ג'ורג 'השישי והמלכה אליזבת.
עבודתו שלאחר המלחמה כללה בדרך כלל נופים בסגנון נטורליסטי יותר. הוא גם הפיק אלגוריות היסטוריות גדולות שנחשבו נחותות מציוריו במלחמת העולם הראשונה. קנת קלארק, אז מנהל הגלריה הלאומית, העיר הערות על ציוריו ונבינסון הפך למבקר חריף של קלארק.
מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה הממשלה הבריטית הקימה את הוועדה המייעצת לאומני המלחמה, WAAC, ומינתה את קנת קלארק ליו"ר שלה. אולי העוינות בין קלארק לבינו, גרמה לכך שנבינסון התאכזב שלא הציעו לא עבודה על ידי WAAC. הוא הגיש שלושה ציורים בדצמבר 1940 שנדחו גם הם.
הוא עבד בזמן המלחמה כנושא אלונקה בלונדון בזמן הבליץ, שבמהלכו נפגעו מפצצות הסטודיו שלו ובית המשפחה בהמפסטד. בסופו של דבר, נרכשו ממנו שתי תמונות, "הגנה נגד מטוסים" ותיאור של "פיגוע באש" בלונדון.
נבינסון השיג עבודה מחיל האוויר המלכותי בתיאור אנשי טיסה המתכוננים לפשיטת בדייפ באוגוסט 1942 והם גם אפשרו לו לטוס במטוסיהם כדי לצייר תמונות ממלחמת האוויר. הוא הציג לווינסטון צ'רצ'יל ציור, נוף ענן שכותרתו "שדות הקרב של בריטניה", כמתנה לאומה, שעדיין תלוי ברחוב דאונינג.
זמן קצר לאחר מכן שבץ שיתק את ידו הימנית וגרם ללקות בדיבור.
נבינסון לימד את עצמו לצייר ביד שמאל והציג שלוש תמונות באקדמיה המלכותית בקיץ 1946. הוא השתתף בתערוכה זו, בסיוע אשתו קתלין, בכיסא גלגלים אך נפטר כעבור כמה חודשים בגיל חמישים ושבע.
גלריה

טיסה קרבית
הגעת פצועים בלילה
חיילים במנוחה
לה מיטרייוז (המקלע)
קרבות אוויר
הגנה אווירית
קבוצת חיילים
הרוג מהפצצה גרמנית
נשמתה של העיר חסרת הנשמה
הסטרנד בלילה
הערות שוליים

↑  Nevinson, C R W, Imperial War Museums (באנגלית)
↑  "CRW Nevinson Painting: Paths of Glory"
↑  Paths Of Glory, Imperial War Museums (באנגלית)
↑  The Harvest of Battle, Imperial War Museums (באנגלית)
↑  Nevinson, C R W, Imperial War Museums (באנגלית)
↑  Looking for solace: C. R. W. Nevinson and Futurism | Art UK, artuk.org (באנגלית)
↑  "Looking Down into Wall Street", The British Museum (באנגלית)
↑  C R W Nevinson, Imperial War Museums (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271297505171  AAG: 719  AGSA: 3466  BIBSYS: 3122266  BnF: cb136176098 (data)  CANTIC: a10918206  GND: 122101669  ISNI: 0000 0000 6654 4589  KulturNav: a1e06062-2502-49e0-9916-c6783bf9b12e  LCCN: n86139912  MusicBrainz: 18406518-40e5-4223-89c7-0cfec063c4c0  NGV: 4391  NLA: 35835458  NTA: 204046904  RERO: 02-A018861916  RKD: 59260  SELIBR: 220130  SNAC: w6jt0t57  SUDOC: 056585314  TePapa: 24965  Trove: 1108954  ULAN: 500031355  VcBA: 495/365978  VIAF: 44474596   WorldCat (עם VIAF): 44474596 
כריסטופר נבינסון, דיוקן עצמי, 1911
כריסטופר נבינסון, הרופא
כריסטופר נבינסון, החזרה לשוחות, 1914-15
נתיבי התהילה, ציור מעשה ידי נבינסון משנת 1917
כריסטופר נבינסון, קציר הקרבות, 1919
מלטית

| --- | --- |
 מדינות:  מלטה, קנדה, ארצות הברית
 אזורים:  לאורך הים התיכון, צפון אמריקה ואוסטרליה
 דוברים:  520,000
 שפת אם:  520,000
 כתב:  אלפבית לטיני
 משפחה:  אפרו-אסיאתית שמית תיכונה תיכונה דרומית מלטית
 לאום:  מלטה מלטה
 ארגון:  האיחוד האירופי האיחוד האירופי
 מוסד:  המועצה הלאומית ללשון המלטית
 קוד שפה:  mt 
 קוד ISO 639-1:  mt 
 קוד ISO 639-2:  mlt 
 קוד ISO 639-3:  mlt 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
מלטית (Malti) או מלטזית (Maltese) היא שפה שמית תיכונה-דרומית מתוך קבוצת השפות השמיות של משפחת השפות האפרו-אסיאתיות, המדוברת במלטה. ישנם שני ניבים מלטיים עיקריים – הניב של האי מלטה והניב של האי גוזו. הניב של גוזו נחשב שמרני יותר, בייחוד מבחינה פונטית. הניב של האי מלטה הוא המשמש את רוב דוברי המלטית. השפה המלטית מוכרת כשפה רשמית ברפובליקה של מלטה (שכוללת את האיים מלטה, גוזו וקומינו בים התיכון) לצד השפה האנגלית. מאז הצטרפות מלטה לאיחוד האירופי היא מוכרת כאחת השפות הרשמיות של האיחוד.
הסברה המקובלת על רוב הבלשנים היא שהמלטית התפתחה מהערבית שדוברה בפי הערבים והברברים המוסלמים שפלשו לאירופה מצפון אפריקה במאה התשיעית לספירה, וזאת לצד השפעות נוספות כאיטלקית משום שמלטה נמצאת בין איטליה לתוניסיה. עם זאת, יש גם הסוברים כי מוצא השפה המלטית הוא מהפיניקית (שפה שמית). לפי טענה זו, הפיניקים, שיצאו מהחוף המזרחי של הים התיכון והתיישבו בכל רחבי אגן הים התיכון, הביאו את לשונם למלטה. גם אם טענה זו אפשרית, אמיתותה מוטלת בספק.
שיטת הכתיב של המלטית מבוססת על הכתיב האיטלקי, ובמרוצת המאה העשרים עברה סטנדרטיזציה, שהפכה את הכתיב לפונטי כמעט לגמרי. הפער העיקרי בין השפה המדוברת לכתיב הוא בכך שבכתיב מסמנים עדיין חלק מהעיצורים הגרוניים. אלה מסומנים באותיות או בצירופי אותיות מיוחדים, למשל האות ħ (מקביל ל-ח בעברית) או הצירוף għ (מקביל ל-ע).
התחביר והמורפולוגיה של השפה דומים למדי לאלה של ניבים ערביים צפון-אפריקניים. ההבדלים העיקריים בין מלטית לבין הערבית הצפון-אפריקנית הם בפונטיקה, באוצר המלים ובכתב. מבחינה פונטית, המלטית איבדה את רוב העיצורים הגרוניים ואת העיצורים הנחציים. אחדים מן העיצורים הגרוניים עודם נהגים במלטית, וכמו כן יש להם שרידים בכתב וכן במערכת התנועות של השפה. בכך היא מזכירה במידה מסוימת את העברית המודרנית. באוצר המילים ניכרת השפעה גדולה של האיטלקית והאנגלית. המלטית נכתבת באותיות לטיניות ויש בהן כמה אותיות שסימנים דיאקריטיים נלווים אליהן לציון הגייתן.
רוב דוברי המלטית הם רב-לשוניים. רובם מדברים, או לפחות מבינים, גם אנגלית ואיטלקית. הקשר הדתי ההדוק לכנסייה הקתולית של איטליה מביא לכך שכמעט כל המושגים הדתיים שאולים מאיטלקית. לפיכך, ערבי-נוצרי קתולי יתקשה לזהות את המושגים הדתיים ושמות הדמויות והאישים הנוצריים, אף על פי שאת השפה בכללה הוא עשוי להבין במידת-מה.
הגיית השפה וכתיבתה > עיצורים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | סדקי | סדקי | לועי | לועי | וילוני | וילוני | חכי | חכי | בתר־מכתשי | בתר־מכתשי | מכתשי /שִנִּי | מכתשי /שִנִּי | שפתי (־שִנִּי) | שפתי (־שִנִּי) |
| אפי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | n |  | m |  |
| סותם |  | ʔ |  |  | g | k |  |  |  |  | d̪ | t̪ | b | p |
| מחוכך |  |  |  |  |  |  |  |  | ʤ | ʧ | ʣ | ʦ |  |  |
| חוכך |  |  |  | ħ |  |  |  |  | ʒ | ʃ | z | s | v | f |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  | w |  | j |  |  |  |  |  |  |  |
| מקורב (צדי) |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | l |  |  |  |
| רוטט |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | r |  |  |  |
| העיצורים> הסימון הגרפי | העיצורים> תעתיק IPA | העיצורים> הערך הפונטי |
| --- | --- | --- |
| Bb | b | נהגה כהגיית בי"ת |
| Ċċ | ʧ | נהגה כהגיית צד"י גרושה |
| Dd | d | נהגה כהגיית דל"ת |
| Ff | f | נהגה כהגיית פ"א רפה |
| Ġġ | ʤ | נהגה כהגיית גימ"ל גרושה |
| Gg | ɡ | נהגה כהגיית גימ"ל |
| Għ/għ | ˤ ~ ː, h | משמש כמאריך או מוולן לתנועות; בסוף מילה או לפני h נהגה כה"א ארוכה |
| Hh | h ,-- | אינו נהגה, או נהגה בסוף מילה כהגיית ה"א |
| Ħħ | ħ | נהגה כהגיית חי"ת מזרחית |
| Jj | j | נהגה כהגיית יו"ד עיצורית |
| Kk | k | נהגה כהגיית כ"ף |
| Ll | l | נהגה כהגיית למ"ד |
| Mm | m | נהגה כהגיית מ"ם |
| Nn | n | נהגה כהגיית נו"ן |
| Pp | p | נהגה כהגיית פ"א דגושה |
| Qq | ʔ | נהגה כהגיית אל"ף |
| Rr | r | נהגה כהגיית רי"ש מתגלגלת |
| Ss | s | נהגה כהגיית סמ"ך |
| Tt | t | נהגה כהגיית ת"ו |
| Vv | v | נהגה כהגיית בי"ת רפה |
| Ww | w | נהגה כהגיית ו"ו מקראית, או כ-w אנגלית |
| Xx | ʃ, ʒ | נהגה כהגיית שי"ן ימנית או זי"ן גרושה |
| Żż | z | נהגה כהגיית זי"ן |
| Zz | ʦ, ʣ | נהגה כהגיית צד"י מודרנית, או דְּזְ |
הגיית השפה וכתיבתה > תנועות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
התנועות
| הסימון הגרפי | תעתיק IPA | הערך הפונטי |
| Aa | [ɐ]  | נהגה כהגיית קמץ אשכנזית בקירוב |
| Ee | [ɛ]  | נהגה כהגיית צירי פתוחה מעט |
| Ii | [ɪ]  | נהגה כהגיית i במילה האנגלית in |
| Ie/ie | ː‏[i] ‏ ,iɛ | נהגה כהגיית חיריק ארוכה, או אִיֶה |
| Oo | [ɔ]  | נהגה כהגיית חולם |
| Uu | [ʊ]  | נהגה כהגיית קובוץ |
דקדוק ואוצר מילים

במלטית, כמו בשאר השפות השמיות, שמות העצם והפעלים מתקבלים בתבניות, בהן משובצים שורשים. רבים מהשורשים משותפים לשפות השמיות האחרות וכן גם רבות מהתבניות. תבניות הפעלים, דהיינו בנייני השפה דומים ברובם, אך לא זהים לבנייני השפה הערבית. במלטית ישנם עשרה בניינים מרכזיים והם די דומים לעשרת הבניינים המרכזיים של הערבית, הן מבחינת צורה והן מבחינת משמעות, לבד מהביניין העשירי, שהתחלף לחלוטין בבניין, שמשמעותו "עשה פעולה שלילית" (בדומה לתוספת DIS לפועל, בשפות אירופאיות).
תולדות חקר השפה

ב-1750 פרסם הבלשן ואיש הדת המלטזי אגיוס דה סולדאניס (Giovanni Pietro Francesco Agius de Soldanis) ספר "אודות השפה הפיניקית בשימוש היום על ידי המלטזים" שפורסם ברומא. הוא המשיך וחיבר (אך לא פרסם) ספר בלשנות נוסף ומילון מלטית-לטינית-איטלקית שמאפשרים להכיר את השפה באמצע המאה ה-18. בספריו הניח דה סולדאניס שמקור המלטית הוא בשפה הפיניקית ושזו באה מן האטרוסקית.
ב-1791 פרסם הסופר והבלשן המלטזי מיקיאל אנטון ווסאלי את הספר "הלשון הפונית-פיניקית או דקדוק מלטזי". הספר פותח בהקדמה היסטורית נרחבת בה הוא מקשר בין המלטית לפיניקית ארמית ועברית מהן הוא מביא דוגמאות. במקביל הוא מתעניין בשפה העממית, מוציא מילון ומציע אלפבית שמבוסס ברובו על אלפבית לטיני.
ב-1810 הבלשן הגרמני וילהלם גזניוס, שהתמחה בשפות שמיות והכיר את הפיניקית היטב, פרסם ספר בו הראה שהמלטית התפתחה מדיאלקט ערבי שמקורו במגרב.
בחלקו השלישי של הספר נמצא מילון מלטית-גרמנית.
בסוף ספרו מביא גזניוס ציטוט מספר איטלקי אודות מלטה מ-1772 של גיובאני אבלה (Abela) בו מדווח אבלה שדוברי המלטית ודוברי הערבית היו מבינים זה את זה, אך במקביל אבלה מביא גישות נוספות וביניהן שהמלטית מקורה עתיק יותר מזמן הכיבוש הערבי וקיבלה אוצר מילים רב ממספר שפות.
ב-1827 הוציא ווסאלי ספר דקדוק מלטי באיטלקית. בהקדמה לספר אומר ווסאלי שרצה להשלימו עם השוואה לערבית מתקופת ההג'רה (במאה ה-7 לספירה) ואינו מזכיר יותר את השפה הפיניקית.
ראו גם

המועצה הלאומית ללשון המלטית
לקריאה נוספת

"מילות-היחס המלטזיות", רמי סערי, הוצאת כרמל, 2003.
הערות שוליים

↑  Della Lingua Punica presentemente usata da Maltesi, ovvero Nuovi Documenti li quali possono servire di lume all'antica Lingua Etrusca, stesi in due dissertazioni
↑  Mylsen Phoenico-Punicum sive Grammatica Melitensis
↑  "מסה אודות השפה המלטית להערכת הטענה החוזרת שהיא שריד מהפיניקית הישנה  וכתרומה לדיאלקטולוגיה הערבית". גזניוס, לייפציג 1810 Versuch über die maltesische Sprache zur Beurtheilung der neulich wiederhohlten Behauptung: dass sie ein Ueberrest der altpunischen sey, und als
 Beytrag zur arabischen Dialektologie. Wilhelm Gesenius 1810 Vogel Verlag, Leipzig
↑  Grammatica della Lingua Maltese
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545946005171  BNE: XX554405  BnF: cb119495812 (data)  GND: 4120245-4  LCCN: sh85080219  NKC: ph363190
אברהם אהרן פרייס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1900 פולין
 פטירה:  1994 (בגיל 94 בערך)
 תקופת הפעילות:  ?–1994 
 תחומי עיסוק:  הלכה
 רבותיו:  הרב יהודה לייב גרויברט
 חיבוריו:  אמרי אברהם, משנת אברהם
 
 תפקידים נוספים:  רבה הראשי של טורונטו
 
הרב אברהם אהרן פְּרייס (ה'תרס"א – י"ט בניסן ה'תשנ"ד; 1 בדצמבר 1900 – 30 במרץ 1994) היה רב בטורונטו ואב בית הדין, ראש "ישיבת תורת חיים" המקומית וממנהיגי יהדות קנדה, חסיד גור. מחבר ספרי "משנת אברהם" וזוכה פרס הרב קוק לספרות תורנית של עיריית תל אביב-יפו.
קורות חיים

פרייס נולד בקלץ שבפולין בשנת 1900 ליוסף ובשא. משפחתו מיוחסת לרבי אליעזר אשכנזי מחבר "מעשי ה'". למד אצל רב העיר הרב משה נחום ירושלמסקי. החל מגיל עשר, באופן נדיר, למד אצל האדמו"ר מסוכטשוב מחבר "האבני נזר". בשנת ה'תרע"ט נסמך להוראה בידי הרב אברהם יצחק סילמן מחיימלניק והרב יחזקאל ליבשיץ מקאליש. באותה שנה נישא. לאחר נישואיו התגורר בחמיילניק. מאוחר יותר הגיע לברלין, שם התקרב ולמד אצל הרב חיים הלר. במקביל למד ועסק בבנקאות. כן נפגש עם רבנים מרכזיים רבים שביקרו בעיר. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היגר לפריז, ובשנת ה'תרצ"ז (1937) קיבל ויזה והיגר לניו יורק שבארצות הברית.
לאחר עשרה ימים קיבל בקשה מ"חבורת הש"ס" בטורונטו, קנדה, לעבור לשם לייסד ישיבה לרבנים ולעמוד בראשה ובראש חבורת הש"ס, תמורת משכורת של 50 דולר בשבוע. מיד כשהגיע ייסד ישיבה להכשרת רבנים בשם "תורת חיים". בקנדה הוא היה בקשרים עם הרב יהודה לייב גרויברט ואף נחשב לתלמידו.
במהלך מלחמת העולם השנייה יהודים בעלי אזרחות גרמנית נעצרו באנגליה ונחשדו כמרגלים והוגלו למחנה עבודה בקוויבק. הרב פרייס פעל אצל הרשויות הקנדיים לשחרורם. הוא הביא חלק מהניצולים ללמוד בישיבתו. כעבור עשור, בשנת ה'תש"ח (1948), למדו בישיבה כ-300 תלמידים. בשנת ה'תש"א, לראשונה בקנדה, סמך לרבנות שלושה תלמידים באירוע שקיבל הד ציבורי רחב.
הוא פרסם כמה ספרים למדניים-הלכתיים והיה נחשב סמכות תורנית בכירה. כמה מתלמידיו בישיבה גדלו להיות מחשובי הרבנים בצפון אמריקה, ובהם הרב גדליה פלדר (שהחליף את הרב פרייס כרבה של טורונטו). כראש ישיבה, הרב פרייס תמך ועודד את תלמידיו לרכוש השכלה כללית באקדמיה לצד לימודיהם בישיבה. הרב פרייס החזיק בספרייה תורנית מרשימה שכללה גם את המהדורה הראשונה של שו"ת בנימין זאב (בשנת 1539), ועוד כ-2,200 ספרים. חצי מהספרים נשארו בצרפת ונשרפו בידי הנאצים.
בשנת ה'תשכ"ו (1965) זכה בפרס פרס הרב קוק לספרות תורנית של עיריית תל אביב-יפו, על ספרו "משנת אברהם" על ספר חסידים, לצד הרב יהושע ישעיה נויבירט, על פי המלצת הרבנים הראשיים הרב אונטרמן והרב ניסים. זו הייתה הפעם הראשונה שהפרס חולק לרבנים שאינם חיים בישראל. היה מיודד עמוקות עם הרב יוסף אליהו הנקין.
פסיקותיו ועמדותיו

מעבר לתפקידו כרב קהילה וראש ישיבה, הרב פרייס עמד בראש מערך הכשרות בטורונטו במשך שנים רבות, וגם עסק בגיורים של בני זוג של יהודים מתבוללים, תוך שהסביר שגם כאשר ברור לגמרי שהם אינם מתכוונים לשמור מצוות – הגיורים תקפים וניתן לערוך אותם לכתחילה. פסק כי נישואים אזרחיים תקפים על פי ההלכה כנישואין מחייבים, ולפסיקתו הצטרף הרב יוסף אליהו הנקין. בעקבות פסיקה זו התפלמס בתוקף עם הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל והרב אליעזר יהודה ולדינברג. גם בנושא העירוב פעל רבות בעיר טורונטו, ועל כך התפרסם לאחר חייו קונטרס למדני ארוך המבאר את פרטי העירוב, שהובא בספר משנת אברהם כרך ד'.
הדגיש את חשיבותה של אהבת ישראל, וחיבר קונטרס למדני בנושא 'ואהבת לרעך כמוך' שבו ביאר ודן בפרטי המצווה באריכות וביקר את תופעת הקנאות, המאפיינת דווקא את יראי ה':
”הארכתי בפרטי המצוה של ואהבת לרעך כמוך מפני שמצוה זו שהיא מהכי חשובות בתורה היא לצערנו מוזנחת מאד, וכל מי שמחזיק את עצמו ליותר חרד הרי הוא יותר קנאי מתאמץ לשנוא את כל מי שאינו כפי מהלך רוחו בשנאה עצומה, שנאה אישית ללא כל גבול. ומעשה שטן הוא זה להשכין שנאה בלבנו הגורמת לכל הצרות והרעות.”
הוסיף להסביר, שמצוות אהבת ישראל חלה גם כלפי יהודים שאינם שומרי תורה ומצוות: ”דאפילו לפושעי ישראל אין לשנוא שנאה אישית, אלא חייבים אנו לשנוא את מעשיהם ולעשות כל טצדקי אשר בידינו להטותם להדרך הישרה ולקרא להם שובו וחיו”.
בשנת תשט"ו פרסם בספרו תמיכה גלויה בהקמת מדינת ישראל: ”ברוך שומר הבטחתו לעמו ישראל שזכינו להקמת מדינת ישראל שיש בה משום אתחלתא דגאולה לאחר שאין שלטון זר על רוב אדמת קדשינו, וארצנו הקדושה קמה לתחיה תחת ממשלת ישראל, ומהשקפה הלכותית נראה שדין ארץ ישראל עכישו כדין הארץ לאחר ששבו אליה אבותינו בימי עזרא... הודות למי ששליט בעולמו, שזכינו לזמן הזה שחופשה נתנה לארצינו, דבר שאליו נשאו אבותינו את נפשם כל הימים...” (משנת אברהם על ספר חסידים, חלק א' עמ' רמ).
בספריו כתב שלמרות שיש מקום להתלונן על גישתה החילונית של מדינת ישראל בענייני דת ומדינה, אין בזה שום הצדקה להעלים מיסים, דבר האסור לחלוטין לפי ההלכה. בנוגע לעצם המצב הדתי במדינת ישראל, סבר שהאשמים העיקריים במצב הם שומרי המצוות שלא עסקו בעליה לארץ ובישובה: ”ומי אשם במה שהפושעים מחזיקים את הרסן של השלטון בידם יותר מאשר אנחנו אשמים בזה בשביל שהזנחנו את ארץ ישראל קודם המלחמה העולמית?”
סבר שהגויים בימינו אינם נידונים כעובדי עבודה זרה גמורים, משום שהם עובדים בשיתוף, דבר שמותר לבני נח. לפי פסיקה זו כתב שרבים מהאיסורים החלים כלפי עובדי ע"ז - לא נוגעים לגויים בזמננו, למשל האיסור לילד נוכרית או להתרפא מרופא נכרי, וכן האיסור לתת להם חניה בקרקע בארץ ישראל.
חיים אישיים

נישא לחיה שרה (לבית ויין). בנו משה יהודה, אחיו ישראל יצחק, אחותו הענא וכמאתיים מבני משפחתו נספו בשואה. לאחר השואה נולדו לו ילדים נוספים. לצד עבודתו הרבנית עסק הרב פרייס תקופה מסוימת בבנקאות. הוא הצליח בעסקי הממון ונחשב לעשיר גדול.
בצוואתו ביקש לייסד מרכז גמילות חסדים מהירושה שהוא משאיר.
ספריו

אמרי אברהם – דרשות על התורה: חלק א – בראשית, שמות ויקרא, טורונטו ה'תש"ו; חלק ב – במדבר, דברים, ניו יורק ה'תשל"ה
משנת אברהם – ביאורים הערות והארות בעניינים כללים בכמה מקצועות בהלכה, שני חלקים, ניו יורק ה'תש"ד
ספר חסידים עם משנת אברהם – שלושה חלקים. חלק א, טורונטו ה'תשט"ו; חלק ב, ניו יורק ה'תש"ך; חלק ג, ניו יורק ה'תשכ"ה
ספר מצוות גדול עם משנת אברהם – ארבעה חלקים. חלק א – סימנים א-סה, ניו יורק ה'תשל"ב; חלק ב – סימנים סה-קע, ירושלים ה'תשל"ח; חלק ג – סימנים קעא-רסה, ברוקלין ה'תשמ"ה; הכרך הרביעי נדפס בשנת ה'תשע"ט, לאחר פטירת הרב פרייס.
לקריאה נוספת

'הרב ר' אברהם אהרן פרייס שליט"א', בתוך: אשר זלקא ראנד, תולדות אנשי שם, ניו יורק תש"ז, עמ' 105
הרב ש. אהרנזון, 'ספר חסידים', הפרדס [ל,א], תשרי תשט"ז, עמ' 22–23
הרב אברהם קלמאן, 'הגאון ר' אברהם אהרן פרייס זצ"ל איננו', בתוך: הפרדס [סח,ח], אייר תשנ"ד, עמ' 30–31
הערות שוליים

↑  אסיא, כרך לה, עמ' 53
↑  הפרדס – ספר היובל, תשי"א, עמ' 572.
↑  המאור [מח,א], תשרי-חשון תשנ"ה, עמ' 38.
↑  ראו עדותו בתוך: 'בשבחו של אותו גאון וצדיק מוהרמ"א פארשלעגער זצ"ל', המאור [י,ט], עמ' 14–16; וכן משה גוטמן, הפני מנחם, כרך א, ירושלים תשע"ה, עמ' קל; ועוד.
↑  הפרדס [טז,א], ניסן תש"ב, עמ' 35; Gasner, Cynthia (1985-10-24). "Talmudic Scholar Price Published Commentary". The Canadian Jewish News. p. 22.
↑  א. רייכמאן, מרכזי התורה בקאנאדה, הצופה, 6 ביוני 1948
↑  הפרדס [כג,ו], אדר תש"ט, עמ' 12–13.
↑  הפרדס [כה,ז], ניסן תשי"א, עמ' 31; שם [כז,ו], אדר תשי"ג, עמ' 45.
↑  Rosenberg, Stuart E (1970). The Jewish Community in Canada. Toronto: McClelland & Stewart. p. 201. תבנית:LCC.
↑  Studios 647.297.4941, Wayne Kurtz (2011-12-01), Rabbi Avraham Aron Price z"tl (1900-1994), נבדק ב-2022-12-29
1 2  "Rabbi Price has Rare Books in Largest Hebrew Library". The Toronto Daily Star. 1950-01-28.
↑  הרבנים אהרן פרייס וי. י. נויבירט – חתני "פרס הרב קוק" של עת"א, הצופה, 23 בספטמבר 1965
↑  הרב איתם הנקין, 'מרא דאתרא של אמריקא', בתוך: ישורון כ, ירושלים תשס"ח, עמ' קמו; וכן, לישרים נאוה תהילה, נריה תשע"ו, עמ' 134. ראו עוד: הרב יהודה הרצל הנקין, 'הגאון רבי יוסף אליהו הענקין זצ"'ל שלושים שנה למותו', המעין [מד,א] תשרי תשס"ד, עמ' 73.
↑  משנת אברהם על הסמ"ג, חלק ב' מצוה קט"ז, עמוד רע"ד
↑  ראו: משה מרום, 'תקפותם של נישואים אזרחיים – מחלוקת בין רבנים בארץ ובגולה', בתוך: שנות חיים, פתח תקווה תש"ע, עמ' 64–72; אריאל פיקאר, 'מעמדם ההלכתי של נישואין אזרחיים', בתוך: הלכה בעולם חדש: שיח רבני בחברה מודרנית, ירושלים תשע"ב, עמ' 43–51.
↑  ספר מצוות גדול (סמ"ג) עם משנת אברהם - חלק ד -- משה בן יעקב, מקוצי; פריס, אברהם אהרן בן יוסף, באתר www.hebrewbooks.org
↑  תורת האדם לאדם - ד, עמ' 43
↑  תורת האדם לאדם - ד, עמ' 57
↑  ראו גם בספרו משנת אברהם חלק ב, טורונטו, תש"י, 1950, בהקדמה.
↑  משנת אברהם על הסמ"ג חלק ב, עמ' תפט
↑  משנת אברהם סמ"ג חלק א', לא תעשה מח, אות ב; משנת אברהם סמ"ג חלק א, ל"ת מה, אות קיד; ועוד
↑  מתוך הקדמת ספרו משנת אברהם, כרך ב, ניו יורק תש"י.
↑  'ספר חסידים: חלק שני' – סקירה על מהדורתו, בתוך: המאור, חשון-כסלו תשכ"א, עמ' 24
↑  וכן בתוך: המאור [מז,ד], ניסן אייר תשנ"ד, עמ' 25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297296305171  ISNI: 0000 0000 7467 325X  VIAF: 105875120   WorldCat (עם VIAF): 105875120
ישראל פולק

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1909 
 פטירה:  1993 (בגיל 84 בערך) 
 מדינה:  צ'ילה, ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1990) 
 
ישראל פולק (20 בדצמבר 1909 – 6 במאי 1993) היה תעשיין איש עסקים ישראלי, מייסד "פולגת", חתן פרס ישראל.