משלחת פנצ'ו וייה
המשלחת > שלב המרדף

פרשינג הרכיב כוח משלחת המורכב בעיקר מפרשים וארטילריה נגררת סוסים, כאשר יחידות הפרשים היו חמושים במקלעי M1909, רובי ספרינגפילד M1903 ואקדחים חצי אוטומטיים M1911. ב-15 במרץ 1916, התארגן הכוח לדיוויזיה זמנית של שלוש בריגדות (ארבעה רגימנטים של פרשים,  שניים של חיל רגלים ו-6,600 איש), המשלחת חצתה את הגבול למקסיקו כדי לחפש את וייה, וצעדה פנימה. שני טורים מקולומבוס ו-Culberson's Ranch.
חטיבת הפרשים הזמנית השנייה הגיעה לקולוניה דובלאן לאחר רדת החשיכה ב-17 במרץ, שם הקים פרשינג את בסיס המבצעים העיקרי למערכה. טייסת התעופה הראשונה, שנכללה במשלחת לתפקידי קישור וסיור אווירי בהוראת שר המלחמה של ארצות הברית ניוטון ד' בייקר, יצאה מסן אנטוניו, טקסס, ב-13 במרץ ברכבת עם שמונה מטוסי קרטיס JN3 והטיסה את המטוס הראשון לסיור האזור מקולומבוס ב-16 במרץ, יום לאחר הגעתו. הטייסת כולה טסה למחנה המתקדם בקולוניה דובלאן ב-19–20 במרץ, תוך כדי כך איבדה שני מטוסים.
פרשינג שלח מיד את רגימנט הפרשים ה-7 (שבע פלוגות בשני אסקדרונים) דרומה מעט אחרי חצות ב-18 במרץ כדי להתחיל במרדף, ואחריו רגימנט הפרשים ה-10 נע ברכבת יומיים לאחר מכן. מ-20 במרץ עד 30 במרץ, כשרגימנט הפרשים ה-11 הגיע לקולומבוס ברכבת מפורט אוגלתורפ, ג'ורג'יה, ולאחר מכן התקדם בכוח לתוך מקסיקו, שיגר פרשינג ארבעה "טורים ניידים" נוספים דרך השטח ההררי אל הפערים בין שלושת הטורים המקוריים.   מזג אוויר חורפי מתמשך עד תחילת אפריל, במיוחד לילות קרים מאוד בגובה רב, הקשו על המרדף והלוגיסטיקה. רגימנט נוסף של פרשים ושני רגימנטים רגלים נוספו למשלחת בסוף אפריל,  והביאו את גודלו הכולל ל-4,800 איש. בסופו של דבר יותר מ-10,000 איש - כמעט כל יחידה זמינה של הצבא הסדיר וחיילי המשמר הלאומי נוספים - היו כפופים למשלחת במקסיקו או ביחידות התומכות שלה בקולומבוס.
בגלל מחלוקות עם ממשל קאראנסה על השימוש ברכבת הצפון המערבית של מקסיקו לאספקת חייליו של פרשינג, צבא ארצות הברית העסיק משאיות לשיירת אספקה למאהל שבו גם הקים חיל הקשר שירות טלגרף אלחוטי מהגבול למפקדה של פרשינג. זה היה השימוש הראשון בשיירות משאיות במבצע צבאי אמריקאי וסיפק ניסיון שימושי למלחמת העולם הראשונה.   במהלך שלב זה של המערכה החזיק פרשינג מפקדה ניידת קטנה של 30 איש באמצעות מכונית סיור של דודג' עבור תחבורה אישית, להתעדכן בטורים הנעים ולשלוט בתנועותיהם, תוך שימוש במטוסים של טייסת התעופה הראשונה כשליחים. המפקדה שלו התקדמה עד לשדה של טייסת התעופה הראשונה בסאטבו, דרומית מזרחית לעיר צ'יוואווה, לפני שנסוגה לאחור בסוף אפריל.
לווייה היה יתרון של שישה ימים במרדף, הכל מלבד להבטיח שכוחותיו יתפרקו בהצלחה ליחידות קטנות יותר והוא יוכל להסתתר בהרים חסרי הדרכים. אף על פי כן, הוא כמעט נתפס על ידי הכוחות המתקדמים של טורי הפרשים הרודפים כאשר עצר בפזיזות בנסיגתו כדי לתקוף חיל מצב של קאראנסה. קרב גררו התרחש ב-29 במרץ 1916, לאחר צעדת לילה של 55 מייל דרך סיירה מאדרה המושלגת על ידי קולונל ג'ורג' א. דוד ו-370 אנשי רגימנט הפרשים ה-7. 360 אנשי וייה נשארו בגררו וחגגו את הניצחון על חיל המצב של קאראנסה  ו-160 נוספים היו בעמק הבא בסן איסידרו הסמוכה.
כוחו של דוד היה לא צפוי לכוחותיו של וייה, שהתפזרו בחיפזון כאשר הכוחות האמריקניים הופיעו על הרכסים המזרחיים התלולים המשקיפים על העיירה. דוד תקף מיד, שלח אסקדרון אחד מערבה סביב העיירה כדי לחסום דרכי מילוט והתקדם עם השני. מרדף מתוכנן סוכל כאשר הסוסים העייפים לא הצליחו להגיע לקצב המתאים.  במהלך חמש שעות מרדף אחר חיילים בורחים של וייה, למעלה מ-75 מאנשיו של וייה נהרגו או נפצעו והוא נאלץ לסגת אל ההרים. רק חמישה מהאמריקאים נפצעו, אף אחד מהם לא אנוש. הקרב נחשב לאירוע המוצלח ביותר של המשלחת ואולי הקרוב ביותר של לכידת וייה על ידי חייליו של פרשינג.
לאחר שהתקדמו מנמיקיפה ב-24 במרץ לסן דייגו דל מונטה, רגימנט הפרשים ה-10 התנתק מהמפקדה של פרשינג על ידי סופת שלגים עזה ב-31 במרץ. אסקדרון של רגימנט הפרשים ה-10 צעד לכיוון גררו לאחר שקיבל דיווחים על הפעולה שם ובצהריים, 1 באפריל, התרחש קרב עם אחת מקבוצות תומכי וייה הנסוגות, 150 איש, בפיקודו של פרנסיסקו בלטראן בחווה ליד אגואה קליינטה. חלק מתומכי וייה התפרקו לקבוצות קטנות עוד יותר ונסוגו מעל רכס מיוער, וניסו להגן על עצמם מאחורי חומת אבן, וכתוצאה מכך מה שהתיימר להיות מתקפת הפרשים הרכובה הראשונה על ידי חיילי ארצות הברית מאז 1898, בראשות מייג'ור צ'ארלס יאנג. המרדף נמשך עד החשיכה וחיילי באפלו הרגו לפחות שני חיילי וייה שנותרו בשדה הקרב וכיתרו את השאר ללא אבדות. הפעולה הייתה גם הפעם הראשונה שצבא ארצות הברית השתמש באש צוללת על ידי מקלעים כדי לתמוך במתקפה.
הטורים נדחקו עמוק יותר לתוך מקסיקו, והגבירו את המתיחות בין ארצות הברית לממשלת קאראנסה. ב-12 באפריל 1916, מייג'ור פרנק טומפקינס ופלוגות K ו-M, רגימנט הפרשים ה-13, המונים 128 איש, הותקפו על ידי כ-500 חיילים מקסיקנים ביציאה מהעיר פאראל, 513 מייל בתוך מקסיקו וכמעט בשטח מדינת דורנגו, בעקבות הפגנות אלימות של האוכלוסייה האזרחית.  טומפקינס קיבל פקודה אישית להימנע מקרב ישיר עם חיילי ממשלה דה פקטו כדי למנוע מלחמה בין המדינות ולכן השתמש במשמר עורפי כדי לשמור את חיילי קאראנסה במרחק במהלך נסיגה לנקודת המוצא שלו, הכפר המבוצר של סנטה קרוס דה וילגס. שני אמריקאים נהרגו בהתכתשות, אחד נעדר מהמשמר האחורי, ושישה נוספים נפצעו, בעוד שחיילי קאראנסה איבדו בין ארבעה-עשר לשבעים איש, לפי דיווחים סותרים.
הקרב סימן נקודת מפנה במערכה. התנגדות צבאית של אנשי קאראנסה אילצה להפסיק את המרדף בעוד שיחות דיפלומטיות התקיימו על ידי שתי המדינות כדי להימנע ממלחמה. רק ארבעה ימים קודם לכן, ב-8 באפריל, הביע ראש המטה של הצבא, גנרל יו ל. סקוט, בפני שר המלחמה בייקר כי פרשינג ביצע למעשה את משימתו וכי "לא מכובד שארצות הברית תצוד אדם אחד בתוך מדינה זרה". בייקר הסכים וכך ייעץ לווילסון, אך בעקבות הקרב בפאראל הממשל סירב לסגת מהמשלחת, ולא רצה להיראות כמי שנכנע ללחץ המקסיקני במהלך שנת בחירות. במקום זאת, ב-21 באפריל הורה פרשינג לארבעת הטורים שהתכנסו ליד פאראל לסגת לסן אנטוניו דה לוס ארנלס. שבוע לאחר מכן הוא הקצה את רגימנטים הפרשים, כולל רגימנט הפרשים החמישי שזה עתה הגיע, לחמישה מחוזות שנוצרו במרכז צ'יוואווה כדי לפטרל ולחפש את היחידות הקטנות יותר.
בזמן ביצוע צו הנסיגה, דוד וחלק מרגימנט הפרשים ה-7 נלחמו ב-22 באפריל עם כ-200 מחיילי וייה תחת קאנדלאריו סרוואנטס (ספ') בכפר הקטן של טומוצ'יק. כשהאמריקאים נכנסו לכפר, המקסיקנים פתחו באש מהגבעות שמסביב. דוד שלח תחילה סיורים כדי להילחם עם המשמר האחורי של תומכי וייה, ממזרח לטומוצ'יק, ולאחר שאלו "פוזרו", איתר את הגוף הראשי במישור מצפון והביא אותו לפעולה. ההתכתשות נמשכה, אך לאחר רדת החשיכה נסוגו חיילי וייה והאמריקאים עברו לטומוצ'יק. רגימנט הפרשים ה-7 איבד שני הרוגים וארבעה פצועים, בעוד שדוד דיווח שאנשיו הרגו לפחות שלושים מתומכי וייה.