stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולנוע אוקטובר (מוסקבה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית קולנוע, אולם מוזיקה 
 כתובת:  רחוב ארבאט החדש 24, מוסקבה
 מיקום:  מוסקבה 
 מדינה:  רוסיה
 בעלים:  Karo Film
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1976–1967
 תאריך פתיחה רשמי:  1967 
 
 קואורדינטות:  55°45′11″N 37°35′15″E﻿ / ﻿55.75306°N 37.5875°E﻿ / 55.75306; 37.5875
 https://karofilm.ru/theatres/10 he
  (למפת מוסקבה מוגדלת) קולנוע אוקטובר(למפת מוסקבה רגילה) קולנוע אוקטובר
 
קולנוע "אוקטובר" הוא אולם קולנוע וקונצרטים במוסקבה הממוקם בנובי ארבט. נבנה בשנת 1967 חזיתו מעוטרת בלוח פסיפס עשוי אבן טבעית, המוקדש לנושא מהפכת אוקטובר (ומכאו שמו). ללוח זה מעמד של בעל למורשת תרבותית מקומית בחלקו הפנימי של הקולנוע יש חלון ויטראז' מעשה ידיו של האמן הליטאי א. סטושקוס המבוסס על יצירתו השנייה "שיר החיים" (1965). חלון הזכוכית הצבעונית משלב כוסות אדומות כהות, אודם, כחול כהה וסגול.
על פי הפרויקט הראשוני, בית הקולנוע תוכנן כלול אולם גדול ל־2,450 מקומות ישיבה עם מסך רחב ואולם קטן ל-442 מקומות ישיבה עם ציוד להצגת סרטי סטריאו. בשנים 1998–2005, הקולנוע עבר שיפוץ. בית הקולנוע הוסב למתחם קולנוע עם אחד עשר מסכי מגה-פלקס שיכולים להכיל מעל 3,000 צופים. אולם הבכורה הגדול ביותר כולל 1,518 מקומות ישיבה. החל משנת 2017, מהווה חלק מרשת הקולנועKaro Film. קונצרטים שונים וערבי יצירה מתקיימים מעת לעת בקולנוע "אוקטובר" שמארח את אירועי הבכורה הגדולים של הקולנוע הרוסי.
בית הקולנוע אירח אירועי תרבות נחשבים:
פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה;
פסטיבל הקולנוע הרוסי-איטלקי.
באפריל 2019 הוקרן בבכורה בקולנוע הסרט החדש של פאבל לונגין "אחווה".
גלריה

אולם מספר 1
מראה לקולנוע מנובי ארבט
הערות שוליים

↑  «Октябрь» //Москва: Энциклопедия / Глав. ред. А. Л. Нарочницкий. — М.: Советская энциклопедия, 1980. — 688 с., ил. — 200 000 экз.
↑  Мозаичное панно на фасаде кинотеатра «Октябрь», 1967 г., худ. Андронов Н. И., Васнецов А. В., Эльконин В. Б.
↑  «Октябрь» // Москва: Энциклопедия / Глав. ред. А. Л. Нарочницкий. — М.: Советская энциклопедия, 1980. — 688 с., ил. — 200 000 экз.
↑  Каро 11 Октябрь
↑  В Москве состоялась премьера скандального фильма «Братство». Газета «Взгляд». 29 апреля 2019
קריאה ותגובה

קריאה ותגובה (באנגלית: call and response, מכונה בעברית גם שאלה ותשובה או קריאה ומענה) הן רצף מוזיקלי הכולל שתי פראזות, כאשר האחרונה מהווה תגובה או פרשנות לראשונה. הרצף תואם לדפוס הקריאה והתגובה בתקשורת אנושית ומוטמע בתבניות מוזיקליות בסיסיות בסוגות מוזיקליות רבות.
בתרבויות שמקורן באפריקה שמדרום לסהרה, קריאה ותגובה הן דפוס המבטא השתתפות דמוקרטית בהתאספויות ציבוריות, בטקסים דתיים ובמבע ווקאלי ואינסטרומנטלי. זוהי מסורת שעבדים אפריקאים הביאו איתם לעולם החדש והועברה במשך מאות שנים באופנים רבים: התאספויות דתיות ציבוריות, אירועי ספורט, ובמוזיקה שחורה ונגזרותיה: מוזיקת נשמה, גוספל, בלוז, רית'ם אנד בלוז, רוק, פאנק והיפ הופ.
במוזיקה קובנית ניתן למצוא קריאה ותגובה בשימוש נרחב ברומבה ובסנטריה. כמו כן, קריאה ותגובה נפוצות גם במוזיקה ההודית הקלאסית, בה מקובל להשתמש בדפוס זה בין שני מוזיקאים שונים, בעיקר בג'וגלבנדי.
ישנם פיוטים שנכתבו בימי הביניים שבנוים או מבוצעים גם הם במבנה של קריאה ותגובה, המוכר ביניהם הוא שיר הכבוד.
רצח יוחנן שטל וסליה זוהר

סליה זוהר ויוחנן שטל
צילום משותף של גפירים (שוטרים) בכפר סבא עם המפקד אברהם דרויאן (משמאל), יוני 1933
רצח יוחנן שְטָל וסַלְיָה זוהר היה אונס קבוצתי ורצח של זוג יהודים שביצעו בדואים משבט ערב אל-קורעאן בחוף הרצליה שהסעיר את היישוב היהודי בארץ ישראל בשנת 1931.
רקע

סליה (שרה) זוהר נולדה ב-1902 בגליציה המזרחית, למדה בתיכון ובסמינר עברי למורים בווינה והשתלמה בסיעוד ובטיפול בתינוקות. אחיה הגדול, צבי זוהר – מחנך עברי, מראשוני "השומר הצעיר", מראשי רשת בתי הספר העבריים "תרבות" (ולימים ממייסדי המוסד החינוכי "שומריה" במשמר העמק ומנהל סמינר הקיבוצים) – קירב אותה לציונות ולעברית, ובשנת 1928 עלתה לארץ ישראל. תחילה עבדה כאחות במוסד החינוכי בן שמן ולאחר מכן עברה לקיבוץ שריד.

יוחנן שטל נולד ב-1909 בגרמניה, למד בבית ספר חקלאי והיה חבר בתנועות נוער ציוניות. ב-1930 עלה לארץ והתיישב בקיבוץ גבעת ברנר.
השניים הכירו בארץ והתיידדו. הם המשיכו בחליפת מכתבים והחליטו לצאת לטיול מתל אביב להרצליה.
האונס והרצח

ב-28 ביוני 1931 נפגשו זוהר ושטל בתל אביב ארזו כריכים, בגדים וחפצים בתרמיל ונסעו באוטובוס צפונה והגיעו בסמוך לשעה 10:00 לנחל הירקון, שם העביר אותם יהודי אחד בסירה. בשעה 11:00 בערך פגשו נהג גמלים ערבי שוחחו עמו והמשיכו לנוע צפונה. זמן קצר אחר כך השיגו אותם שלושה ערבים רכובים על גמלים שטענו שהגיעו ברכיבה מיפו והציעו לזוג לרכב על אחד הגמלים שבבעלותם. זוהר ושטל נעתרו להצעה ועלו כל אחד על גמל אחד והמשיכו ברכיבה צפונה לכיוון השרון. במרחק של כחמישה ק"מ צפונית לירקון ירדו זוהר ושטל מהגמל והתמקמו על גבעה כפי שתכנן מראש שטל במטרה לצפות על הנוף. בעודם ממוקמים על הגבעה פגשו שלושת הערבים בשני בדואים משבט ערב-אל-קוראן והחמישה תכננו לאנוס את זוהר שהייתה "לבנה ויפה". שלושה מהם תקפו את שטל מאחור מבלי שהספיק להתנגד אחד מהם דקר אותו בגבו בסכין. לאחר מכן דקרו אותו בחזה. במהלך התקיפה של שטל ניסתה זוהר להימלט אך נתפסה והוכתה עד לערפול הכרתה. לאחר מכן נאנסה בזה אחר זה על ידי החמישה. לאחר מעשה האונס דקרו את זוהר למוות והשחיתו את גופתה בפגיון. בשלב זה גנבו מתרמילו של שטל סכין ואת הטבעת שענדה זוהר ופנו לקבור את השניים. שטל נקבר כאשר הוא עדיין חי בתעלה סמוכה למקום האונס ואת גופתה המרוטשת של זוהר קברו סמוך לים.
חקירתו של אברהם דרויאן

מכריהם של השניים שדאגו לשלומם התלוננו במשטרה הבריטית על העדרם. ביום 12 ביולי 1931 פורסמה ידיעה ראשונה בעיתון דבר על היעלמותם ובהמשך פורסמו הודעות עם הבטחה לפרס של 20 לא"י למי שימסור מידע שיביא לפתרון התעלומה. המשטרה החלה בחיפושים אך ללא הצלחה. בוצעו גם סיורים אוויריים באזור אך לא נמצא דבר. בעיתונות היהודית הועלו האשמות נגד המשטרה הבריטית שאינה מראה רצון מיוחד לפתרון התעלומה.
אברהם דרויאן נולד ב-1902 בפתח תקווה. מגיל צעיר עסק בשמירה תחת פיקודו של אברהם שפירא והשתתף בהגנת המושבה בהתקפה הגדולה עליה במאי 1921. ב-1922 עבר למושבה הקטנה כפר סבא, שמנתה אז 12 בתים בלבד, ומונה לשומר המושבה. דרויאן ידע ערבית על בוריה, ידע את כל מנהגי הערבים והפוליטיקה הבין-שבטית והיה מקובל בין הערבים בשם אִברהים אל-נאטור או אבו יצחק.
כשהגיעו אליו קציני המשטרה מנפות טולכרם ורמלה והתחילו להתווכח איזו נפה צריכה לחקור את הפרשה, החליט דרויאן לקחת את החקירה על עצמו באופן פרטי.
הוא החל להפעיל עשרה מרגלים שיתחקו על עקבות הזוג ושילם לכל אחד חמש לא"י מכיסו. באחד המכתבים שכתב יוחנן לסליה הוא מתאר את יופיין של שתי גבעות בין תל אביב להרצליה ומבטיח להראות לה אותן כשייצאו לטיול בסביבה. דרויאן יצא למקום לפי התיאור ולא מצא דבר פרט לקרע של עיתון "דואר היום". מערכת העיתון אישרה שהוא מהתאריך שבו נעלם הזוג.
ביחד עם מורו אברהם שפירא הוא חתם עם המודיעים שלו על חוזים המקנים להם פרס של 60 לא"י אם יביאו ידיעות על מקום הימצאם של יוחנן וסליה. הידיעות החלו כעת לזרום, אך כולן הוכחו כלא נכונות. במקרה אחד נתקבלה ידיעה שבאחד הכפרים בשומרון יש בחורה לבנה שיכולה להתאים לתיאור של סליה זוהר. דרויאן הגיע לכפר בליווי שוטרים אולם התברר שהבחורה היא פרוצה מדמשק שהובאה להנעים את חייו של אחד הצעירים בכפר. החקירה התנהלה בעצלתיים במשך כארבעה חדשים ללא תוצאות.
ב-10 בנובמבר 1931 רכב דרויאן על סוסתו והבחין בקבוצת בדואים משבט ערב אל-קורעאן היושבים מסביב למדורה ומשוחחים.  אחד מהם הניף שברייה ואמר כי "שברייה זו רוותה כבר דם כופרים". הוא מיהר אל המודיע שלו עלי קאסם וביקש ממנו לברר את העניין. קאסם דרש סכום עצום של 300 לא"י. בהתערבותו של עובד בן עמי שלחה מערכת "דואר היום" 150 לא"י וראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף השלים את הסכום החסר מקופת העירייה.
עלי קאסם העביר את מפת מקום הגופות ושמות הרוצחים. דרויאן יצא למקום עם אברהם שפירא ושוטרים בריטים. למקום הובאו חמישה ערבים, שהכחישו כל קשר לאירוע. דרויאן נקט שיטה שבה חקר כל אחד לחוד והציג לו תעודה שבה חבריו מפלילים אותה. תוך זמן קצר נשברו הערבים. הם סיפרו כי חצי שנה קודם לכן חזרו מהשוק ביפו, שם מכרו אבטיחים. הם רכבו על גמלים לאורך החוף. על אחת הגבעות ליד הרצליה הם ראו זוג צעיר ישוב על גבעה ומתבונן בים ובסביבה. האישה הייתה לבנה ויפה. הם התנפלו על הגבר ותוך רגע חדרו השבריות ללבו ושמו קץ לחייו. לאחר מכן אנסו את הבחורה בזה אחר זה ואחר כך רצחו אותה בדקירות.
הם הצביעו על מקום קבורת הגופות – ממערב לכפר אג'ליל, ליד תל מיכל (מדרום למלון אכדיה של ימינו). לאחר חפירה קצרה נחשפו וזוהו שלדיהם של יוחנן וסליה.
יוחנן וסליה הובאו לקבורה ב-13 בנובמבר 1931 בהלוויה המונית בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב ונקברו זה לצד זה. ספדו להם מאיר דיזנגוף ודוד רמז, ששיבח את המתנדבים שהביאו לפתרון הפרשה ומתח ביקורת על התנהלות המשטרה.
בפרלמנט הבריטי העלה ג'וזאיה קלמנט וג'ווד שאילתה בקשר לטיפולה של משטרת המנדט בפרשה זו.
המשפט

ברצח הואשמו חמישה, שמהם זוכו בשלב הראשון שלושה. בסופו של דבר זוכה גם האני בן סלים אבו סולימאן (הקטין שבין החמישה); והאחרון, ראשיד בן מוסה אבו סולימאן, הורשע, ונגזר עליו מאסר של 15 שנה – העונש המרבי בסעיף שבו הואשם.
הנצחה והתייחסות בתרבות

יוחנן שטל וסליה זוהר מונצחים באנדרטת חללי פעולות האיבה בהר הרצל.
אברהם דרויאן קרא לבנו הצעיר זוהר, להנצחת זכרה של סליה זוהר.
המשורר הצעיר יונתן רטוש (אוריאל הלפרין), שעבד באותה עת כמורה במושבה הרצליה, פרסם ב-7 באוגוסט 1931 (כחודש וחצי לאחר הרצח) בעיתון הרוויזיוניסטי "העם" את שירו "כי ישאלך". שיר זה הביע תגובה תקיפה לרצח, שאירע שנתיים לאחר מאורעות תרפ"ט, ולמורך הלב של הנהגת היישוב מתנועת העבודה (שבניגוד לחוגים הלאומיים, ביקשו להמתין לתוצאות החקירה ולא להאשים ברצח את כפריי הסביבה הערבים) ובזכות נקמה.
המשורר חיים גורי הזכיר פרשה זו בשירו המאוחר "יריד המזרח":
ולא שכחנו את יוחנן וסליה 
 הנאהבים שתעו לבדם 
 בחולות הזהב לעבר אבו קישק
 עד ששחטו אותם
לקריאה נוספת

יחידי מול שדות; כתבה פנינה דרוין (שיינפיין), מפיו של השומר אברהם דרוין, תל אביב: ספרית מעריב, 1985, עמ' 97–109.
איך אבדו יוחנן שטל וסליה זוהר; ליקוט החומר: יעקב ויטרבו, מיכל סופר; עריכה: מיכל סופר, גבעת ברנר: ארכיון גבעת ברנר, 2001. (התוכן: לקט (מצולם) מעיתונות התקופה; ב. אוסף מסמכים ורשימות; נספח: הפואמה של יונתן רטוש "לקבר ישמעאל")
הערות שוליים

↑  רועי מרום,"ההתיישבות הערבית המחודשת באזור רעננה הערבית המחודשת באזור רעננה", בתוך: יצחק שטייגמן, משממה למושבה פורחת – רעננה – דגם להתיישבות פרטית בארץ ישראל (1981-1922), ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2017, עמ' 442-441.
↑  נכתב גם: שטאהל, שטל.
↑  כעבור כ-17 שנה, במלחמת העצמאות, נחשד המודיע עלי קאסם במסירת ידיעות לערבים. ראש מחלקת המודיעין הצבאי, איסר בארי, הורה להוציאו להורג ללא משפט. גופתו מנוקבת הכדורים נתגלתה בנחל כלח ב-21 בנובמבר 1948. בארי הועמד על כך לדין והודח מתפקידו.
↑  דן יהב, הרצליה – אם הקיבוצים והקבוצות: ההתיישבות השיתופית במושבה, 70 שנה למושבה שהפכה לעיר: (1924–1994), תל אביב: י' גולן ('סדרת ברקאי לחקר ארץ ישראל וישוביה'), 1994, עמ' 40.
↑  סליה זוהר באתר חברה קדישא ת"א–יפו; יוחנן שטאהל באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  שאילתת ווג'ווד ב-18 בנובמבר 1931 בפרלמנט הבריטי, באתר Hansard.
↑  יהושע פורת, שלח ועט בידו: סיפור חייו של אוריאל שלח (יונתן רטוש), תל אביב: מחברות לספרות, תשמ"ט 1989, עמ' 58.
↑  גדעון עפרת, אמנות לאומנית? עוד על נחום גוטמן הבלתי מוכר, המחסן של גדעון עפרת, 17 באפריל 2014.
קולין פיטרסן

| --- | --- |

 לידה:  24 במרץ 1946 קינגרוי, קווינסלנד, אוסטרליה
 פטירה:  18 בנובמבר 2024 (בגיל 78)
 שם לידה:  פדריק קולין פיטרסן
 מוקד פעילות:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  1955–2024 (כ־69 שנים)
 מקום לימודים:  בית הספר אליוט 
 עיסוק:  מוזיקאי ‏•‏‏ פזמונאי ‏•‏‏ מפיק מוזיקלי ‏•‏‏ שחקן
 סוגה:  רוק ‏•‏‏ פופ
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  תופים, פסנתר וגיטרה
 חברת תקליטים:  Spin ‏•‏‏ פולידור ‏•‏‏ Atco ‏•‏‏ פרלופון
 בת זוג:  ג'ואן ניופילד (1968–2024)
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
פדריק קולין פיטרסן (באנגלית: Frederick Colin Petersen;‏ 24 במרץ 1946 – 18 בנובמבר 2024) היה מתופף, מפיק מוזיקלי ושחקן קולנוע אוסטרלי. הוא נודע בעיקר כחבר להקת הבי ג'יז וכחבר בהרכב "המפי בונג". פיטרסן היה המתופף הרשמי הראשון של הבי ג'יז שאינו אחד מאחיי משפחת גיב, ושיחק תפקיד משמעותי בתקופת הפריצה של הלהקה. פיטרסן ניגן בלהיטי הבי ג'יז משנות ה-60 של המאה ה-20, ביניהם I Started a Joke ו-To Love Somebody.
ביוגרפיה

פדריק קולין פיטרסן החל את קריירת המשחק שלו בגיל שבע. בגיל תשע השתתף בסרט "Smiley" (משנת 1956) לצידו של רלף ריצ'רדסון. עם זאת, כשהיה בן 12, אמו הפסיקה את קריירת המשחק שלו כדי להתמקד בלימודיו. בין סרטיו הנוספים נמנים "The Scamp"‏ (1957),‏ "A Cry from the Streets"‏ (1958) ו-"Barney"‏ (1976).
בשנת 1958, טרם חזרתו לאוסטרליה, עבר פיטרסן מבחן בד לתפקיד בסרט "עד ראייה", אך התפקיד הותאם לבסוף לשחקנית היילי מילס. לאחר מכן למד בבית הספר המדינתי המפי בונג, שם למד באותה תקופה עם האחים בארי, רובין ומוריס גיב, שהפכו לחברי הבי ג'יז.
בבית הספר פיתח פיטרסן עניין במוזיקה, תחילה בנגינה על פסנתר ובהמשך בתופים. כבר בגיל צעיר הפגין כשרון נגינה, שהשתקף גם בסרט "The Scamp".
בשנת 1966 עבר פיטרסן לאנגליה, שם הצטרף לבי ג'יז כמתופף הרשמי של הלהקה. הוא ניגן בשישה מאלבומיהם הראשונים, בהם Bee Gees' 1st,‏ Horizontal,‏ Idea,‏ Odessa ו-Cucumber Castle.
פיטרסן הפך לשותף שווה בלהקה, והאחים גיב ראו בו חלק מהותי מהצליל שלהם. עם זאת, בסוף שנות ה-60 החלו מחלוקות על ניהול ופיננסים עם מנהל הלהקה, רוברט סטיגווד. בשנת 1969 פוטר מהלהקה במהלך צילומי הסרט "Cucumber Castle", אך הוא ניגן ברבים משירי הפסקול.
לאחר עזיבתו את הבי ג'יז הקים פיטרסן את ההרכב "המפי בונג" יחד עם ג'ונתן קלי. הלהקה נקראה על שם בית הספר שבו למדו פיטרסן והאחים גיב. הלהקה הוציאה סינגל אחד והופיעה בתוכנית "Top of the Pops", אך התפרקה עד סוף 1970.
בשנות ה-70 ניהל פיטרסן את הקריירה של ג'ונתן קלי כאמן סולו. בשנת 1974 שב לאוסטרליה, שם הפך לצייר והתגורר בסידני. במהלך השנים השתתף בהופעות מחווה לבי ג'יז ונשאר קרוב לחברו ללהקה, וינס מלווני.
בשנת 2022 אמר על הקריירה שלו: "לא הייתי המתופף הכי טכני, אבל לפעמים המגבלות גורמות לך להיות יצירתי".
קולין פיטרסן נפטר ב-18 בנובמבר 2024 בגיל 78.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-1 ביוני 1968 התחתן עם ג'ואן ניופילד. לזוג נולדו שני בנים, והם עברו להתגורר באוסטרליה בשנת 1974. פיטרסן תיאר את אחי גיב כאנשים בעלי אישיות שונה לחלוטין, אך סיפר שהיה קרוב במיוחד למוריס גיב.
הערות שוליים

↑  קולין פיטרסן, המתופף המקורי של בי ג'יז, הלך לעולמו בגיל 78, באתר ynet, 19 בנובמבר 2024
↑  John Gilliland, Bob Dayton, Pop Chronicles Interviews #49 - The Bee Gees, part 1, UNT Digital Library, ‏1967 (ב־)
↑  Colin Peterson, web.archive.org, ‏September 24 2015
1 2  Rania Aniftos, Colin Petersen, Original Drummer for The Bee Gees, Dies at 78, Billboard, ‏November 18 2024 (באנגלית)
↑  Andrew Môn Hughes, The Bee Gees: Tales Of The Brothers Gibb, Omnibus Press, 2009, ISBN 978-0-85712-004-5. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17061133v (data)  ISNI: 0000 0001 3076 7868  MusicBrainz: 150b584c-69b3-4a9e-ad72-cef6dfd809f4  VIAF: 157147095163525082826   WorldCat (עם VIAF): 157147095163525082826
פרסיוס

| --- | --- |

 לידה:  4 בדצמבר 34 לוח שנה לא ידוע, גרגוריאני משוער וולטרה, איטליה 
 פטירה:  24 בנובמבר 62 לוח שנה לא ידוע, גרגוריאני משוער רומא, האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 שפות היצירה:  לטינית 
 סוגה:  Latin satire 
 יצירות בולטות:  Satires 
 
אולוס פרסיוס פלאקוס (לטינית: Aulus Persius Flaccus;‏ 4 בדצמבר 34, וולטרה – 24 בנובמבר 62) היה משורר וסאטיריקן רומאי ממוצא אטרוסקי. ביצירותיו הוא מפגין חוכמה סטואית וביקורת קשה על הלשון הגסה של בני זמנו. יצירותיו פורסמו לאחר מותו על ידי חברו ומורו, הפילוסוף הסטואי לוקיוס אנאוס קורנוטוס (אנ') והפכו לפופולריים מאוד בימי הביניים.
חייו

על פי הביוגרפיה הכלולה בכתבי היד, פרסיוס נולד למשפחה ממעמד הפרשים בוולטרה, שהייתה עיר אטרוסקית קטנה במחוז פיזה, ממעמד גבוה מצד שני הוריו. כשהיה בן 6 התייתם מאביו, ואביו החורג מת מספר שנים לאחר מכן. בגיל 12 הגיע פרסיוס לרומא, בה למד אצל רמיוס פלמון ואצל הרטוריקן ורגיניוס פלאבוס. במשך 4 השנים הבאות הוא התיידד עם לוקיוס אנאוס קורנוטוס, המשורר הלירי קסיוס באסוס (אנ') והמשורר מרקוס אנאוס לוקאנוס. לוקאנוס הפך מאוחר יותר למעריץ נדיב של כל מה שפרסיוס כתב. פרסיוס גם הפך לחבר קרוב של תרסיאה פייטוס (אנ'), בעלה של קייקיניה אריה (Caecinia Arria), קרובת משפחתו של פרסיוס. במרוצת 10 השנים הבאות ערכו פרסיוס ותרסיאה פייטוס מסעות רבים יחד. מאוחר יותר הוא פגש את סנקה, אולם לא התרשם מכישרונו.
בנעוריו, כתב פרסיוס טרגדיה העוסקת בפרק בהיסטוריה הרומית, ויצירה נוספת, כנראה בזמן מסע (אך לפני מסעותיו עם תרסיאה פייטוס). קריאת הסאטירות של לוקיליוס (אנ') גרמה לפרסיוס לרצות לכתוב כמוהו, והוא החל לכתוב ספר סאטירות משלו. אולם הוא כתב לעיתים רחוקות ובקצב איטי, ומותו בטרם עת מנע את השלמת ספרו. הוא תואר כבעל "אופי עדין, צניעות של נערות ויופי גופני", ונאמר עליו שחי חיי מסירות למופת שהוקדשו לאמו פולביה סיסנה, לאחותו ולדודתו. לאמו ואחותו הוא השאיר את הונו הנכבד. קורנוטוס מנע את הפצת כל יצירותיו של פרסיוס, מלבד הסאטריות, בהן ביצע שינויים קלים לפני שהעביר אותן לבאסוס לעריכה. ספרו של פרסיוס נחל הצלחה מיידית.
חייו > ספקות לגבי הביוגרפיה שלו

הסכוליה לסאטירות מוסיפות מעט פרטים, אולם כבדרך כלל במקורות כאלה, יש ספק רב לגבי המקור עליו הן נסמכות. הביוגרפיה עצמה, גם אם לא חפה מחשד של תוספת מאוחרת וללא ספק משובשת, היא כנראה אמינה. בכתבי היד נאמר שהיא הגיעה מפירושיו של ולריוס פרובוס (אנ'), ללא ספק הוצאה מלומדת של פרסיוס, כמו אלו של ורגיליוס והורטיוס על ידי אותו "מדקדק" מפורסם מביירות, בן זמנו של המשורר. המקרה היחיד שבו נראה שהביוגרפיה סותרת את הסאטירות עצמן, הוא בהצהרה שלה לגבי מות אביו של פרסיוס. דקלום של נאום בנוכחותו (סאטירה 3, טור 4) רומזת לגיל מבוגר יותר מ-6 המצוין בביוגרפיה. אולם ייתכן ו"אב" משמעותו כאן "אב חורג". העובדה שהביוגרפיה והסאטירות תואמות בקרבה כל כך גדולה אינה מוכיחה את האותנטיות של הביוגרפיה. אחת הנקודות התואמות מדי מתוחכמת מהאפשרות שזייפן פיתח אותה מתוך יצירותיו של פרסיוס: קריאת עומק של הביוגרפיה מעניקה רושם של נער "תולעת ספרים", שמעולם לא רחק מביתו ומהנשים במשפחתו, וזוהי גם התמונה המצטיירת מהסאטירות; פרסיוס מכיר את הספרים שקרא הרבה יותר טוב מאשר את העולם, וכך רבות מהדמויות שהוא יוצר הן בעלות שמות זהים לאלה של דמויות אצל הורטיוס.
כצופה חד הבחנה, פרסיוס אינו נמנע מתיאור הצד המכוער בחיים; אולם הוא אינו מפגין את הדגש המופרז של יובנאליס על פירוט גס או את קבלתו הקלילה של הורטיוס את החולשות האנושיות. אולי ניתן להציץ בטבעו הרגיש והביתי של פרסיוס בהתייחסויותיו התכופות ללעג, בין אם לאנשים גדולים על ידי ילדי רחוב או של המתורבתים על ידי חסרי תרבות.
הפילוסוף הצרפתי מישל דה מונטן (המאה ה-16) מזכיר את פרסיוס מספר פעמים.
יצירתו

העניין העיקרי בעבודתו של פרסיוס נמצא בקשר שלה לסאטירה הרומית, בתוספת שלה של סטואיות רומית, ובשימוש שלה בלשון הלטינית. השפעתו של הורטיוס על פרסיוס לא יכולה הייתה להיות, למרות שתיקת הביוגרפיה, פחותה מזו של לוקיליוס. לא רק דמויות, אלא משפטים שלמים, מחשבות ומצבים באים הישר ממנו. הדמיון רק מדגיש את ההבדל בין הקריקטוריסט של הסטואיות לבין המטיף שלה. פרסיוס הגיע לשיא בסאטירה הרומית; על ידי רצינות ותכלית מוסרית הוא מתעלה הרבה מעל השנאה הפוליטית או הלגלוג טוב הלב של קודמיו וההתמרמרות הרטורית של יובנאליס. ממנו אנו למדים כיצד פילוסופיה זו יכולה הייתה להשפיע על תודעתם של אלה שעדיין שמרו על העומק והטוהר של הכבוד הרומאי הישן. כמה מהקטעים המקבילים בעבודותיהם של פרסיוס וסנקה דומים מאוד ולא ניתן להסבירם בשימוש במקור משותף. כמו סנקה, פרסיוס מגנה את הסגנון העכשווי ומחקה אותו. אמנם, בכמה מכשליו הגרועים ביותר, ביטוי מופרז, עודף פרטים והגזמה, הוא עולה על סנקה, בזמן שאי הבהירות, העושה את ספרו הקטן כה קשה לקריאה ולא בשל עומק של מחשבה, בקושי משתווה עם הבהירות התמציתית של מכתבי המוסר של סנקה. ניגוד מסקרן לנטייה זו מוצג על ידי שימושו החופשי במילים "עממיות". כמו לגבי אפלטון, גם לגבי פרסיוס, נאמר שהוא חיקה את סופרון (אנ'); המקור לכך מאוחר - לידוס (De Magistratibus. I.41) מהמאה ה-6, אך לפחות ניתן לזהות בסצנה הפותחת את סאטירה 3 קרבה ליצירות כמו אדוניאזוסיי של תאוקריטוס ושל הרודאס (אנ').
חיבורו של פרסיוס כולל 6 סאטירות המסתכמות בכ-650 שורות המורכבות מהקסמטרים (אנ'), מלבד בפתיח הקצר. הסאטירה הראשונה מגנה את הטעמים הספרותיים העכשוויים כהשתקפות של הניוון של המוסר הלאומי. נושאו של מכתב 114 של סנקה דומה. תיאור המספר והמפטפטים הספרותיים אחרי הארוחה הוא טבעי וחי, אך קטע מעניין המצטט דגימות של חריזה שוטפת ואת הסגנון הכמה לאהבה מקולקל על ידי הקושי של הערכת הנושאים הנידונים וגם של חלוקת הדיאלוג. סאטירה 2 עוסקת בשאלה לגבי מה שניתן בצדק לבקש מהאלים. סאטירה 3 בחשיבות קיומה של מטרה מוגדרת בחיים. סאטירה 4 בצורך בידע אישי לאישי ציבור. סאטירה 5 בדוקטרינה הסטואית של חירות. סאטירה 6 בשימוש הראוי בכסף.
הביוגרפיה מספרת שהסאטירות לא נותרו שלמות; מספר שורות הוסרו (כנראה על ידי קורונטוס או באסוס) מסוף היצירה כדי שזו תוכל להיות כאילו-גמורה. ייתכן וזה אומר שמשפט בשורה שפרסיוס השאיר בלתי גמורה, או פסקה שהוא לא השלים, היה צריך להשמיט אותם. אותו מקור אומר שקורנוטוס ללא ספק מחק התייחסות פוגענית לטעמו הספרותי של הקיסר. אולם עקבות של חוסר בהגהה עדיין נראות, כמו בסאטירה 5, 176, שם יש מעבר פתאומי מאמביציה לאמונה טפלה, ובסאטירה 6, 37, שם יש חוסר התאמה בהקשר של הדברים.
יצירתו > פרסיוס על השבת

הסאטירה החמישית עוסקת בנושא החירות האמיתית של האדם כנגד האשליה שבחירות רשמית. פרסיוס מגן על ההשקפה שכל בני האדם הם עבדים לתשוקות ולפחדים שלהם, ומביא את השבת היהודית כדוגמה הראשונה לכך שאמונה טפלה משעבדת את האדם.
פרסיוס מביא תיאור חי למדי, אם כי בנימה בלתי אוהדת, של ציון השבת:
הדלקת המנורות הייתה מסממניה החיצוניים הבולטים ביותר של חגיגת השבת. מנהג זה ספג ביקורת חריפה של סנקה. הנתחים שליד הזנב של דג הטונה נחשבו לנחותים וצלחות החרס האדומות שימשו מעמדות עניים. נימת הדברים ברובד הלשוני של התיאור בכללותו היא לעגנית.
לקריאה נוספת

מנחם שטרן – Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I: LXVIII. Persius, pp. 435-437
הערות שוליים

↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I: LXVIII. Persius, p. 436
↑  Persius, Saturae, V, 179-184; בתוך: פטר שפר, יודופוביה, פרק 4 שבת, אור, עמ' 134–135 (תרגום מאנגלית: להד לזר).
↑  דבורה גילולה, הלצות על יהודים בספרות הרומית (מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי, כרך תשמ"ו), ד. פרסיוס, עמ' 18-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007366042205171  PLWABN: 9810701346405606  BIBSYS: 90071359  BNE: XX969799  BnF: cb119849259 (data)  CANTIC: a11842854  CiNii: DA02981886  GND: 118592815  ICCU: CFIV051353  ISNI: 0000 0001 2145 1431  LCCN: n79060980  NDL: 001112884  NKC: jn19990006470  NLA: 35696588  NLG: 94831  NSK: 000639129  NTA: 06781610X  RERO: 02-A000129532  SELIBR: 247162  SUDOC: 027908518  Trove: 1046769  VcBA: 495/16135  VIAF: 100198157   WorldCat (עם VIAF): 100198157
קולות הנושמים

"קולות הנושמים" הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר-יוצר הישראלי עידן רפאל חביב. האלבום יצא לאור ב-9 במאי 2018, על ידי חברת התקליטים NMC.
רקע והפקה

את האלבום, בדומה לאלבומיו הקודמים, "כל פעם קצת" ו"לאבד עניין בזמן" הפיק המוזיקאי גלעד שמואלי, והעבודה עליו נמשכה כשנתיים וחצי. כשנשאל חביב בראיון למעריב אונליין כיצד האלבום שונה מאלבומיו הקודמים, אמר כי "זה אלבום חשוף יותר שנוגע באהבה וביצר בצורה מאוד ישירה עד כדי כך שאבא שאל אותי אם זה נכון להשתמש במשפט כמו 'שומר על הכבוד בחוץ אבל מתבזה בחדרים'".
מהאלבום הצליח השיר "אין כבר סתם", שהגיע למקום ה-29 במצעד הפזמונים העברי השנתי של תחנת הרדיו גלגלצ ואתר ynet לשנת תשע"ח.
ביקורת

דודי פטימר ממעריב אונליין העניק לאלבום ביקורת חיובית: "באלבומו החדש, השלישי, 'קולות הנושמים', שיוצא כחמש שנים מאז קודמו, נותן חביב למאזיניו קורטוב מעולמו הפנימי, הקמעה מלנכולי־קמעה אופטימי, ועוטה על עצמו, בפאסון האופייני לו, אדרת פיוטית של שאנסון צרפתי, פולק ישראלי ונגיעות אתניות. כשעל כל אלה מנצחת יד אלקטרונית רכה, שנוסכת נופך עדכני ובלתי שגרתי, השזור היטב בקולו הנעים".
יוסי חרסונסקי נתן לאלבום ציון של ארבעה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה והעניק לו גם הוא ביקורת חיובית: "עידן רפאל חביב נמצא במצב רוח של דכדוך. כשאתה מרגיש כך, זה הופך חלק בלתי נפרד מתעודת הזהות המוזיקלית שלך. הקול הקטן והמחוספס כמעט מלחש, מגיע מאיזושהי כנות שגורמת לזמר להישאר באזור המינורי-אינטימי-מלנכולי, לשיר בהפנמה בקווי מתאר אקוסטיים רכים שהם חלק אינטגרלי מהמהות של הזמר והיוצר, שמערב זרם תודעה המכיל התחושה. תוגתו-שירתו נוגעת ומגעת גם כשהוא מגביר קצב. רגישותו מחלחלת להפקה מעודנת מופלאה".
רשימת רצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | קולות הנושמים  | 2:59 |
| 2. | את כל מה שרציתי לאהוב  | 3:18 |
| 3. | נדיה  | 3:54 |
| 4. | לתת לקחת  | 4:28 |
| 5. | לה בוהם  | 4:18 |
| 6. | מחשבות על אהבה  | 3:30 |
| 7. | אין כבר סתם  | 3:53 |
| 8. | מי נגע בך  | 3:36 |
| 9. | נשרט ומשתחרר  | 4:44 |
| משך כולל: | משך כולל: | 34:40 |
הערות שוליים

↑  רן בוקר, מלח הארץ? "אתם לא יודעים מי אני באמת", באתר ynet, 18 ביולי 2018
↑  דורון אורסיאנו–ויטנר, ‏18 שנה אחרי "האהבה מתה" תמר גלעדי נזכרת: "מומנטום שקורה פעם בחיים", באתר מעריב אונליין, 8 ביולי 2018
↑  עמי פרידמן, אתם בחרתם: "שני משוגעים" של עומר אדם הוא שיר השנה, באתר ynet, 6 בספטמבר 2018
↑  דודי פטימר, ‏מקלף את הנשמה: עידן רפאל חביב מתגלה כלא פחות מגאון, באתר מעריב אונליין, 17 ביוני 2018
↑  יוסי חרסונסקי, קולות הנושמים, באתר "יוסמיוסיק", 5 ביולי 2018