stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המכון להגירה ושילוב חברתי במרכז האקדמי רופין

המכון להגירה ושילוב חברתי של המרכז האקדמי רופין הוא מכון מחקר אקדמי לחקר ההגירה והשילוב החברתי בגישה רב-תחומית ויישומית.
המכון יוזם ועורך מחקרים רבים בתחומי ההגירה והשילוב החברתי ומהווה בית אקדמי ומסגרת תומכת מקצועית לעוסקים בהם. המכון הוא גוף חשיבה ומקור מרכזי למחקר חדשני ופורץ דרך, להפצתו הציבורית והשוטפת של ידע בתחומים אלה ולקידום קבלת החלטות המבוססת על חדשנות מחקרית ועל מידע עדכני רב-תחומי, והוא משלב בין מחקרים תאורטיים-מדעיים מעיקרם ובין מחקרים יישומיים בהווייתם. נוסף על מחקרים ייעודיים, המכון עורך מחקרים שוטפים בקרב קבוצות שונות של מהגרים ועולים בחברה הישראלית.
המכון מהווה בית לדיאלוג רב-תחומי לצוותי חשיבה לחקר לימודי הגירה וליישומם. בבסיס תפיסת העולם של המכון ופעילותו השוטפת עומדת הטמעת עקרון הכלים השלובים בין ידע אקדמי חדשני ועדכני ובין ניסיון יישומי נצבר. הידע מבוסס על ניסיונם עתיר השנים של חוקרי הגירה מובילים בארץ ובעולם, על ניסיונם של פעילי שטח ועל זוויות הראייה המגוונות של המהגרים ושל ילידי הארץ.
היסטוריה

הגירה היא אחת התופעות הבולטות בעידן המודרני הטרנס-לאומי, ומדינות רבות בעולם נאלצות להתמודד עם השינויים הדמוגרפיים, החברתיים והכלכליים המהירים בעקבותיה, המשפיעים על פניהן של המדינות השונות ועל היחסים ביניהן.
ישראל היא מדינת מהגרים מובהקת, ומשום כך ההגירה היא מרכיב מרכזי בזהות הקולקטיבית של החברה הישראלית ויש לה השפעה רבה על כל היבטי החיים בה – תרבות, ערכים ומנהגים, קהילה ומבנה חברתי, מתן שירותים, חקיקה, כלכלה ותעסוקה.
מתוך מציאות זו ומתוך הבנה כי לאקדמיה תפקיד חשוב בקידום החברה הישראלית, חרת המרכז האקדמי רופין על דגלו את נושא ההגירה והשילוב החברתי (לרבות עלייה וקליטה). המכון הוקם בשנת 2005 על ידי המרכז האקדמי רופין ביוזמת נשיאת המרכז, פרופ' שוש ארד, לנוכח העובדה שישראל היא מדינת מהגרים מובהקת וכשליש מתושביה הם דור ראשון של מהגרים. מכון זה היה המכון הראשון מסוגו בארץ אשר התמקד בתופעת ההגירה והשילוב החברתי בהקשר הבינלאומי והישראלי לוקאלי. מנהלי ההקדמה של המכון היו ד"ר משה שריר וגב' רונית דולב. את המכון ניהלו בעבר מר דני לימור וד"ר דבורה בלום. כיום ראש המכון להגירה ושילוב חברתי היא ד"ר סבטלנה צ'אצ'אשווילי-בולוטין.
כחלק מפעילותו הבינלאומית, הצטרף המכון במרץ 2006 כנציג ישראל לחברות בוועדת ההיגוי של ארגון מטרופוליס העוסק בעידוד מחקר בין-לאומי ובמתן במה לחוקרים, אנשי אקדמיה וקובעי מדיניות מהארץ ומחו"ל שתחום התמחותם הוא הגירה והשתלבות בחברה רב-תרבותית העולמי. המכון פועל בשיתוף פעולה עם ההתאחדות למחקרים קנדיים במונטריאול, קנדה מאז 2008 ומקיים מפגשים וימי עיון משותפים בישראל ומחוצה לה. כמו כן, מאז 2010 מקיים המכון אחת לשנתיים כנס בינלאומי בהגירה ושילוב חברתי, במסגרתו משתתפים חוקרים מרחבי העולם לצד חוקרים ואנשי מקצוע מישראל העוסקים בתחום.
בשנת 2008, התחיל להפעיל המרכז האקדמי רופין לצד המכון את התוכנית ללימודי תואר שני (MA) בהגירה ושילוב חברתי אשר הייתה הראשונה מסוגה בישראל ופותחה בהלימה לתוכניות דומות באוניברסיטאות בעולם, ואושרה על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
מתחילת שנת 2018 שותף המכון לפרויקט של האיחוד האירופי ארסמוס + במסגרתו מפתחים תוכניות לימודים חדשניות בתחום ההגירה והשילוב החברתי. במסגרת פתוח הקורסים מתקיימים מפגשים בינלאומיים רבים עם שותפי התוכנית בגרמניה, שוודיה, יוון וליטא. קורסים חדשניים אלו משולבים בשנת הלימודים הנוכחית בתוכנית ה-MA בהגירה ושילוב חברתי.
משנת 2022 שותף המכון בפרויקט שילוב מהגרים באמצעות חינוך (Migrants' Integration Through Education - MINTE), פרויקט מטעם ארסמוס+. הפרויקט מתמקד במצבם של מהגרים (בייחוד פליטים מאוקראינה) במדינות הקולטות. זהו פרויקט בינלאומי שמטרתו להקל על רשויות מקומיות בפולין ובצ'כיה את פיתוחה של מדיניות שילוב ישימה ולנטר וללמוד שיטות עבודה טובות של שילוב מהגרים במדינות אחרות באירופה ובישראל.
פעילות המכון

הגירה היא אחת התופעות הבולטות בעידן המודרני הטרנס-לאומי, ומדינות רבות בעולם נאלצות להתמודד עם השינויים הדמוגרפיים, החברתיים והכלכליים המהירים בעקבותיה, המשפיעים על פניהן של המדינות השונות ועל היחסים ביניהן. ישראל היא מדינת מהגרים מובהקת, ומשום כך ההגירה היא מרכיב מרכזי בזהות הקולקטיבית של החברה הישראלית ויש לה השפעה רבה על כל היבטי החיים בה – תרבות, ערכים ומנהגים, קהילה ומבנה חברתי, מתן שירותים, חקיקה, כלכלה ותעסוקה.
המכון יוזם ועורך מחקרים רבים בתחומי ההגירה והשילוב החברתי ומהווה בית אקדמי ומסגרת תומכת מקצועית לעוסקים בהם. המכון הוא גוף חשיבה ומקור מרכזי למחקר חדשני ופורץ דרך, להפצתו הציבורית והשוטפת של ידע בתחומים אלה ולקידום קבלת החלטות המבוססת על חדשנות מחקרית ועל מידע עדכני רב-תחומי, והוא משלב בין מחקרים תאורטיים-מדעיים מעיקרם ובין מחקרים יישומיים בהווייתם.
נוסף על מחקרים ייעודיים, המכון עורך מחקרים שוטפים בקרב קבוצות שונות של מהגרים ועולים בחברה הישראלית ומפרסם את שנתון העולים בישראל, הכולל מידע סטטיסטי ממגוון מקורות על מצבם של העולים, ואת "מדד רופין" לבחינת מידת שילובם בישראל. המדד פותח בשנת 2007 על ידי חוקרי רופין והוצג בכנסים בינלאומיים רבים.
בשנת 2022 פותח במכון "מדד העלייה", הכולל שורה של מדדי משנה להצגת הלכי הרוח של הציבור הישראלי באשר לעלייה ולעולים. בהתאם לכך חושבו מדדי משנה בתחומים כמו כלכלה, חינוך ותרבות, ומהם חושב מדד כולל ליחסו של הציבור הישראלי כלפי העלייה והעולים.
מדי שנה המכון מקיים ימי עיון המשמשים במה להפצת ידע עדכני על נושאי המחקר שלו ולדיון בהם, ומדי שנתיים הוא מקיים כנס בינלאומי המושך אליו חוקרים, מקבלי החלטות ואנשי שטח העוסקים בתחום ההגירה בישראל ובמדינות העולם. בכנסים בינלאומיים שעורך המכון מעת לעת משתתפים חוקרים ואנשי מקצוע רבים מהארץ ומחו"ל. המכון מקיים קשרים בינלאומיים עם גופים אקדמיים ומכוני מחקר ברחבי העולם.
בנוסף, בשיתוף עם קהילת ההגירה ודמוגרפיה באגודה הסוציולוגית הישראלית. המכון מוציא את כתב העת האינטרנטי "הגירה", כתב העת עוסק בנושאי הגירה ושילוב חברתי, ומתפרסם באתר המכון. כתב העת הוא כתב עת שפיט המוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה.
פעילות המכון > סגל המכון - חוקרים

ד"ר סבטלנה צ'אצ'אשווילי-בולוטין – ראש המכון להגירה ושילוב חברתי
פרופ' קארין אמית
פרופ' נונה קושנירוביץ'
ד"ר רוית תלמי-כהן
ד"ר אנדה ברק-ביאנקו
ד"ר פנינה דולברג
ד"ר ענת אברהמי
אתר האינטרנט הרשמי של המרכז האקדמי רופין המכון להגירה ושילוב חברתי
היינריך לווה

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1869 Wanzleben, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  2 באוגוסט 1951 (בגיל 82) חיפה, ישראל 
 מדינה:  גרמניה, פלשתינה (א"י), ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 השכלה:  Domgymnasium Magdeburg 
 
אליקום היינריך לֶוֶה (לעיתים: אליקים בן יהודה; בגרמנית: Heinrich Loewe;‏ 11 ביולי 1869, ואנצלבן, פרוסיה – 2 באוגוסט 1951, כ"ט בתמוז תשי"א, תל אביב) היה עיתונאי, פובליציסט, פולקלוריסט, בלשן, מזרחן, הוגה דעות וספרן יהודי-גרמני, ממנהיגי התנועה הציונית בגרמניה ומחלוצי הספרנות בארץ ישראל.
קורות חיים

היינריך לווה נולד בקיץ 1869 בעיירה ואנצלבן (Wanzleben) שבקרבת העיר מגדבורג בפרוסיה, הצעיר בין חמישה ילדים. בין השנים 1883–1888 למד בבית הספר של המנזר הפרוטסטנטי Kloster Unser Lieben Frauen שבעיר העתיקה במגדבורג, וזכה עם אחיו ריכארד לחינוך הומניסטי מוצק. לדת היהודית נחשף באמצעות הרב מוריץ ראמר (Rahmer), רבהּ של קהילת מגדבורג.
בשנת 1889 החל ללמוד היסטוריה ושפות מזרחיות באוניברסיטת ברלין, ובמקביל ביקר בהרצאות בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות שבעיר.
לווה נחשב לאחד מאבות הציונות בגרמניה, בין היתר בשל פועלו בתעמולה ובעשייה עיתונאית בתקופת Fin de siècle. בנוסף לכך, היה לווה ממייסדי "האגודה המדעית היהודית-רוסית בברלין" (1889), "האגודה לטיפוח הלשון העברית, חובבי שפת עבר" (1891) שהתגלגלה ל"תרבות", אגודת הסטודנטים הציוניים בברלין "ישראל הצעיר" (בגרמנית: Jung Israel; "יונג ישראל"; 1892), שב-1895 התגלגלה ל-"התאחדות הסטודנטים היהודים" (Vereinigung Jüdischer Studenten, ובראשי תיבות: V.j.St), כאופוזיציה ל"אגודת הסטודנטים הגרמניים" האנטישמית – לצד תאודור זלוציסטי, ארתור הנטקה ומרטין בובר, כולם לימים מראשי ציונות גרמניה – ו"אגודת ציוני ברלין" (Berliner Zionistische Vereinigung; 1898). ב-1895 ביקר לראשונה בארץ ישראל, מתוך כוונה לעלות אליה, ובשנת 1897 עלה אליה. לאחר שנשלח באותהּ שנה כציר מטעם ארץ ישראל לקונגרס הציוני הראשון בבזל, נותר לווה בגרמניה, והיה ממייסדי הפדרציה הציונית בגרמניה.
ב-1899 החל לווה לעבוד כספרן באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1901 נישא לווה ליוהנה (חנה) אוארבך (Johanna Auerbach), הצעירה ממנו בשבע שנים. בשנה שלאחר מכן נולדה בתם וב-14 בנובמבר 1907 נולד בנם.
בין השנים 1902–1908 היה לווה ראשון עורכי ה"יידישע רונדשאו" (Jüdische Rundschau), ביטאון התאחדות ציוני גרמניה.
ב-1915 התמנה לפרופסור באוניברסיטת ברלין. חיבר מאמרים רבים בנושא פולקלור יהודי, וכן על אנטישמיות ועל התנועה הציונית.
החל בעשור הראשון למאה ה-20 ועבור בשנות ה-20 עשה לווה רבות למען תרבות יהודית ומוסדות לחינוך יהודי בגרמניה. בשנת 1916 היה לחבר ה-"Jüdischen Volksheim", המרכז הקהילתי היהודי מיסודו של זיגפריד להמן בברלין, ומשנת 1919 לימד ב-Freien Jüdischen Volkshochschule שנפתח זמן קצר לפני כן. ב-1922 ייסד בברלין את "אגודת ידידי הספרייה הירושלמית" (בגרמנית: Freunde der Jerusalem-Bibliothek), ומ-1924 היה חבר בחברת הביבליופילים היהודים הברלינאים "חברת שונצינו של ידידי הספרים היהודיים" (Soncino Gesellschaft der Freunde des Juedischen Buches).
ב-4 ביולי 1933 עלה לווה עם משפחתו לארץ ישראל, ונתמנה למנהל הספרייה העירונית "שער ציון" בתל אביב, תפקיד שבו שימש עד שנת 1948.
אליקום היינריך לווה נפטר בקיץ שנת 1951, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
כתביו > פולקלור ותרבות

Liederbuch für jüdishe Vereine [music]: nebst einem Anhange enthaltend Gedichte jüdischen Inhalts zum Vortragen (hrsg. von Heinrich Loewe), Berlin: H. Schildberger, 1894.
Die Juden in der katholischen Legende, Berlin: Jüdischer Verlag, 1912.
Die Juden in der Marienlegende, Berlin: Jüdischer Verlag, 1912.
Reste von altem jüdischen Volkshumor, Berlin: Zahn & Baendel, [1922].
Schelme und Narren: mit jüdischen Kappen, Berlin: Welt-Verlag, 5680-1920.
Wege jüdischer Kultur, Berlin: [s.n.], 5686-1926.
Jüdischer Feuersegen: ein Beitrag zum juedischen und deutschen Aberglauben, Berlin-Schoeneberg: S. Scholem, 1930.
Alter jüdischer Volkshumor aus Talmud und Midrasch, [Reichenberg in Böhmen, 1931].
כתביו > אגדות

Der Ring des Propheten Elijjahu: ein Märchen, Berlin: Jüdische Rundschau, 1906.
Eine Fahrt ins Geisterland: ein Märchen, Berlin: [s. n.], 5673-1913.
Und tausend Jahre sind ihm wie ein Tag: ein Märchen, Berlin: Privatdruck, 5674-1914.
כתביו > היסטוריה

Richard von San Germano und die ältere Redaktion seiner Chronik, Halle an der Saale: M. Niemeyer, 1894.
Zur Kunde von den Juden im Kaukasus, aus zwei alten deutschen Zeitungen, Charlottenburg: [s. n.], C.W. Vollrath, 1900.
Führer durch den Lesesaal C. Judentum Orientalia, Berlin: Reimer, 1914.
Juden im Türkischen Orient, Berlin: [Druck von Siegfried Scholem], 1915.
Proselyten: ein Beitrag zur Geschichte der jüdischen Rasse, Berlin: A. Scholem, 5487-1926.
Geschichten von jüdischen Namen: aus dem Volksmunde gesammelt von Heinrich Loewe, Berlin: S. Braun, 1929.
כתביו > בלשנות יהודית

Die Sprachen der Juden, Köln: Jüdischer Verlag, 1911.
Die jüdischdeutsche Sprache der Ostjuden: ein abriss, Berlin: Komitee für den Osten, 1915.
Die hebräische Sprache, [Berlin]: [s.n.], [191-?].
כתביו > ציונות

Heinrich Sachse (שם עט), Antisemitismus und Zionismus: eine zeitgemässe Betrachtung, Berlin: H. Schildberger, [1894].
Heinrich Sachse, Zionistenkongress und Zionismus eine Gefahr? Eine zeitgemässe Betrachtung, Berlin: H. Schildberger, 1897.
Heinrich Sachse, Dr. Vogelsteins Propaganda für den Zionismus, Berlin: Jüdische Rundschau, 1906.
Festschrift zur 25. jähr. Gedenkfeier der Kattowitzer Konferenz der חובבי ציון / חבת ציון (herausgegeben im Auftrage des Oberschlesischen Gruppenverbandes der Zionistischen Vereinigung für Deutschland), Kattowitz: [s. n.], 5670 [1910].
Jüdische Volksarbeit im Lande Israel, [Berlin]: Jüdischer Nationalfond, 1913.
כתביו > ספרייה יהודית

Eine jüdische Nationalbibliothek, Berlin: Jüdischer Verlag, 1905.
Die Arbeit für die National-Bibliothek, [Berlin]: [s.n.], [1921].
Jüdisches bibliothekswesen im lande Israel, Jerusalem: National- u. Universitäts-bibliothek, 5682-1922.
Mitteilungen über das jüdische Bibliothekwesen in Erez-Jisrael, Berlin: Scholem, 1922-1923.
Der Aufbau der Jerusalem-Bibliothek, Berlin: Soncino-Gesellschaft, [19--].
Eine hebräische Universitäts-Bibliothek in Jerusalem, Berlin-Schöneberg: S. Scholem, [19--].
כתביו > אחר

Der Liberalismus macht selig und der Sonntagsgottesdienst macht liberal: ein Wort zur Verständigung an Herrn Gustav Levinstein (herausgegeben von der Berliner Zionistischen Vereinigung), Berlin: H. S. Hermann, 1901.
Zum siebzigsten Geburtstag des Herrn Maximilian Heymann gratuliert in Freundschaft und Verehrung H. Loewe, Berlin: Lenz [printer], 1907.
Treibende Kräfte, Berlin: [s. n.], 1911.
In memoriam Aaron Ember, Berlin: H. Loewe, c1926.
Ignaz Goldziher, [Berlin, 1929].
Der jüdische Spieler: eine Gelegenheitsschrift, [Berlin]: S. Scholem, 1930.
לקריאה נוספת

עקיבא ארנסט סימון, הינריך לוה (אליקים בן יהודה): רשימה ביבליוגרפית, תל אביב: נ. דרימר, [1939].
דב שידורסקי, 'הספרייה הציבורית בארץ ישראל לפי תפיסתו של היינריך לווה', יד לקורא יח, א–ב (תשלט), 90–101.
דב שידורסקי, 'היינריך לווה: חלוץ הספרנות בארץ ישראל', בתוך ספרו: ספרייה וספר בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית, ירושלים: מאגנס, תש"ן 1990, עמ' 243–263.
ברברה שפר, 'היינריך לווה - חובב העברית הראשון בברלין', לשוננו לעם נא–נב,ג (תש"ס–תשס"א), 119–123.
עודד שי, 'מחשבותיו של הוגה דעות ציוני על מוזיאון לאומי בירושלים בשלהי המאה התשע-עשרה', מועד כ (תשע), 239–250.
נעמי ניב (עמותת בודנהיימר), ארכיונו האישי של היינריך לווה, בארכיון הציוני המרכזי
Erik Petry, 'Akkulturation versus Zionismus?: Der "galut"-Begriff bei Heinrich Loewe,' Judaica 57,1 (2001), 41-57. (בגרמנית)
Joachim Schlör, 'Heinrich Loewe und die jeckische Bibliophilie,' Jüdischer Almanach (2005), 53-59. (בגרמנית)
Erik Petry, 'Zwischen nationalem Bekenntnis und Pragmatismus : Heinrich Loewe und Willy Bambus,' in: Andrea Schatz und Christian Wiese (Hrsg.), Janusfiguren: "Jüdische Heimstätte", Exil und Nation im deutschen Zionismus, Berlin: Metropol, 2006, pp. 189-212. (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  לעיתים Freunde der Jerusalemer Bibliothek.
↑  על שם משפחת שונצינו, משפחת המדפיסים העבריים הנודעת בראשית העת החדשה.
↑  היינריך לווה באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264760405171  PLWABN: 9810676280205606  BnF: cb11022638j (data)  CiNii: DA07460938  GND: 117165727  ISNI: 0000 0001 0264 3825  LCCN: nr87000783  NKC: xx0078756  NLG: 141793  NTA: 106915339  SELIBR: 251620  SUDOC: 112090257  VIAF: 97236520   WorldCat (עם VIAF): 97236520
יחסי טורקיה–רוסיה

| יחסי טורקיה–רוסיה |
| --- | --- |
טורקיה: רוסיה


טורקיה: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
783,562: 17,098,242
אוכלוסייה
87,562,450: 144,474,856
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,108,022: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,654: 13,992
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי טורקיה–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הטורקית לבין הפדרציה הרוסית.
מסוף המאה ה-16 ועד המאה ה-20, היחסים בין האימפריה העות'מאנית לבין האימפריה הרוסית היו מתוחים לעיתים קרובות, והן אף לחמו ביניהם כמה פעמים. עם זאת, בשנת 1920, כתוצאה של הסיוע של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית לטורקים במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה, ממשלות מוסקבה ואנקרה פיתחו יחסים חמים ביניהם. בשנת 1932 הרפובליקה הטורקית לקחה הלוואות מברית המועצות, ותוכנית הפיתוח הכלכלית והתעשייתית הראשונה שלה (1934-1938) תוכננה במידה רבה בעקבות תוכניות החומש של ברית המועצות, שנראו לה טובות במהלך השפל הגדול, ועל אף החסרונות, כמו הרעב הסובייטי (1932–1933), שהיה מוסתר במידה רבה מן העולם החיצון. היחסים הטובים בין מוסקבה לאנקרה נמשכו עד שיוסיף סטלין דרש הקמת בסיסים סובייטיים במיצרים הטורקיים לאחר אמנת מונטרה בשנת 1936, ובעיקר בוועידת פוטסדאם בשנת 1945. טורקיה הצטרפה לנאט"ו בשנת 1952 והשתלבה בברית המערבית נגד ברית ורשה במהלך המלחמה הקרה, כאשר היחסים בין שתי המדינות היו ברמה הנמוכה ביותר.
בעקבות קריסת ברית המועצות בשנת 1991, השתפרו היחסים בין טורקיה ורוסיה במהירות, ושתי המדינות הפכו בסופו של דבר לשותפות הסחר הגדולות ביותר זו של זו. רוסיה הפכה לספקית האנרגיה הגדולה ביותר בטורקיה, ואילו חברות טורקיות רבות החלו לפעול ברוסיה. בתקופה זו, טורקיה הפכה ליעד העיקרי עבור תיירים רוסים. עם זאת, היחסים הבילטראליים החמים של שני העשורים האחרונים נעשו מתוחים מאוד לאחר הפלת מטוס סוחוי Su-24 רוסי על ידי מטוס F-16 של טורקיה. נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן התנצל מאז על האירוע והיחסים השתפרו בעקבות כמה פגישות בינו לבין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

הסלאבים ועמים טורקיים היו במגע במשך אלפי שנים לאורך הערבה האירו-אסייאנית. במהלך ימי הביניים, ממלכות טורקיות כמו ממלכת הכוזרים, קומניה, בולגריה של הוולגה, אורדת הזהב, חאנות קאזאן, חאנות קרים, חאנות אסטרחן וחאנות סיביר הוקמו בחלקים של רוסיה של ימינו, ושמרו על לשונם, והמורשת התרבותית שלהם.
הטורקים באנטוליה הופרדו מרוסיה ידי הים השחור והאיחוד הפולני-ליטאי במערב, ועל ידי הרי הקווקז במזרח. הטורקים הקימו את האימפריה העות'מאנית באנטוליה והחלו להתפשט לעבר אירופה, ואילו רוסיה התפשטה דרומה לכיוון הים השחור, מה שגרם לעימותים בין השתיים.
כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453 על ידי העות'מאנים סימנה את קץ האימפריה הביזנטית, ורוסיה הפכה למושב הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, ושליטיה ירשו את המורשת הביזנטית.
היסטוריה > עימותי האימפריות

החל משנת 1549, תמיכתה של האימפריה העות'מאנית במדיניות טורקיות ואיסלאמיות קטנות ברוסיה המודרנית (חאנות קרים, חאנות אסטרחן, וכו') הביאה את שתי האימפריות לעימות. הים השחור היה בשליטה עות'מאנית כשהרוסים החלו במתקפה נגד הטורקים. בשנת 1696 פטר הגדול כבש את אזוב, אבל קרבות רבים נוספים קדימה. המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הביאה להסכם קוצ'וק קאינרג'ה בשנת 1774, שהעניק לרוסיה מעבר אל הים השחור, מה שאפשר לרוסיה לקבל גישה לים התיכון. כמו כן אפשר ההסכם לרוסים את הזכות להתערב באימפריה העות'מאנית למען האוכלוסיות הנוצריות המזרחיות. במאה ה-19, רוסיה סייעה למיעוטים הסלאביים והנוצרים של טורקיה להתקומם נגד השלטון העות'מאני. רוסיה לא חתרה לחלוקת המדינה העות'מאנית, מחשש שזה יסייע לתוכניות ההתרחבות של האימפריה האוסטרית בחצי האי הבלקני, אשר היה ברובו אורתודוקסי. עם זאת, בסופו של דבר, הרצון למעבר חופשי דרך המיצרי הטורקיים והפאן-סלאביות הובילו להתערבות המכרעת במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
שתי האימפריות נלחמו זו בזו בפעם האחרונה במלחמת העולם הראשונה, עם זאת, עד תום המלחמה שתי המונרכיות הופלו והובסו.
היסטוריה > טורקיה וברית המועצות

הממשלה העות'מאנית הייתה צד בהסכם ברסט-ליטובסק שנחתם בין הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית למעצמות המרכז ב-3 במרץ 1918. הבולשביקים הרוסים והממשלה הסובייטית בראשותו של ולדימיר לנין, שניצחו במלחמת האזרחים ברוסיה בשנת 1921, ראו בתנועה המהפכנית הטורקית (הלאומית) בהנהגתו של מוסטפא כמאל תנועה ידידותית, וממשלת לנין ויתרה על הטענות המסורתיות של האימפריה הרוסית על שטחי ארמניה המערבית ועל המיצרים. אספקה סובייטית של זהב וחימוש לכאמליסטים בשנות ה-20 של המאה ה-20 היו גורמי מפתח בהצלחתם בתפיסת השלטון, וניצחונם במסע הארמני ובמלחמת טורקיה-יוון.
הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית הייתה המדינה השנייה שהכירה רשמית בממשלת טורקיה הלאומית, וב-16 במרץ 1921 נחתם הסכם מוסקבה (1921) בין ממשלת לנין וממשלת האספה הלאומית הגדולה של טורקיה. על פי ההסכם התחייבו שתי הממשלות לכונן יחסים ידידותיים בין המדינות; סעיף 6 לאמנה הכריז כי כל האמנות שנחתמו בין רוסיה לטורקיה בטלות ומבוטלות. ההסכם בא בעקבות הסכם קארס שנחתם באוקטובר 1921 על ידי טורקיה עם ארמניה הסובייטית, אזרבייג'ן הסובייטית וגאורגיה הסובייטית, אשר היוו חלק מברית המועצות לאחר הקמתה בשנת 1922.
לאחר שהוגלה לאון טרוצקי מברית המועצות בפברואר 1929, הוא הגיע לאיסטנבול וחי בה במשך כמעט 4 שנים (1929–1933).
ביולי 1936 נחתמה אמנת מונטרה, אשר בה החזירה טורקיה לעצמה את השליטה במיצרים, מה שגרם למתיחות בין שתי המדינות.
על אף שטורקיה נשארה מדינה נייטרלית במהלך מלחמת העולם השנייה, רוסיה ראתה בעין רעה את היחסים הידידותיים של טורקיה עם גרמניה הנאצית, ובעקבות כך ביטלה במרץ 1945 את ברית הידידות עמה משנת 1925, והעלתה מחדש תביעות על השטחים המזרחיים של טורקיה.
בוועידת פוטסדאם (יולי 1945) דרש יוסיף סטלין לשנות את אמנת מונטרה; הדרישה הסובייטית נועדה לאפשר לברית המועצות להצטרף להגנת המצרים, אולם היא נדחתה על ידי טורקיה, בגיבוי המערב. בעקבות כך החל משבר המצרים הטורקיים. במרץ 1947, עם ההכרזה על דוקטרינת טרומן, ארצות הברית ערבה לגבולות טורקיה (כמו גם ליוון) ולהמשך קיומן של ממשלות לא קומוניסטיות בשתי המדינות. טורקיה ביקשה סיוע מארצות הברית והצטרפה לנאט"ו בשנת 1952. ברית המועצות וטורקיה היו במחנות מנוגדים במהלך מלחמת קוריאה ובמהלך המלחמה הקרה.
יחסים כלכליים

בשנים 2001–2011, הייצוא הטורקי השנתי לרוסיה עלה 2–924 מיליון דולר ל-5.993 מיליארד דולר. בתקופה זו, סך היצוא הרוסי לטורקיה עלה מ-3.336 מיליארד דולר ל-23.953 מיליארד דולר.
ג'יימס ארל ג'ונס

| --- | --- |

ג'ונס, 2001
 לידה:  17 בינואר 1931 ארקבטלה, מיסיסיפי, ארצות הברית 
 פטירה:  9 בספטמבר 2024 (בגיל 93) פולינג, מדינת ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1953–2021 (כ־68 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מישיגן (1955)  בית ספר ריינג'רס 
 יצירות בולטות:  דארת' ויידר (מלחמת הכוכבים), מופסה (מלך האריות)
 בן או בת זוג:  ססיליה הארט (1982–16 באוקטובר 2016)  ג'וליאן מארי (1968–1972) 
 צאצאים:  Flynn Earl Jones 
 פרסים והוקרה:  פרס אמי פרס גלובוס הזהב פרס טוני פרס גילדת שחקני המסך פרס גראמי פרס אוסקר לשם כבוד
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יימס ארל ג'ונס (באנגלית: James Earl Jones;‏ 17 בינואר 1931 – 9 בספטמבר 2024) היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי, שהיה ידוע בזכות תפקידיו בסרטי קולנוע ובתיאטרון. הוא היה אחד המעטים שזכו להוקרה בארבעת פרסי EGOT (אמי, גראמי, אוסקר וטוני), בנוסף לפרס גלובוס הזהב, פרס אובי ופרס גילדת שחקני המסך. ג'ונס תואר בתור השחקן המכובד והרב-גוני ביותר בהופעותיו על הבמה ועל המרקע, ואף כונה "אחד מהשחקנים הגדולים ביותר בהיסטוריה האמריקנית". זכה להוקרה בשנת 1992 עם המדליה הלאומית לאמנויות, בפרס מרכז קנדי לשנת 2002, פרס מפעל חיים של גילדת שחקני המסך בשנת 2009 ופרס אוסקר לשם כבוד בשנת 2011. אחד מתפקידיו הידועים ביותר היה דיבוב דארת' ויידר, האנטגוניסט הראשי בסרטי מלחמת הכוכבים. קול הבאס של ג'ונס הפך למזוהה ביותר עם הדמות האייקונית.
ביוגרפיה

ג'ונס נולד כטוד ג'ונס בארקבטלה שבמחוז טייט במיסיסיפי לרות ורוברט ארל ג'ונס, אף הוא שחקן, שעזב את משפחתו לפני לידתו של ג'יימס. ג'ונס ואביו התפייסו בשנות ה-80. הוא גדל אצל סביו החקלאים, מגי וג'ון הנרי קונולי. ג'ונס עבר להתגורר בחוותם של סביו במישיגן בגיל חמש, אך המעבר היה כה טראומטי עבורו, שהחל לפתח גמגום כה חזק עד כדי כך שהוא נמנע מלדבר בקול רם במשך שמונה שנים, עד להגיעו לגיל התיכון. בתיכון גילה עניין בכתיבת שירה, דבר שעזר לו להתגבר על שתיקתו הממושכת. מוריו חשבו שקריאת שיריו בציבור תעזור לו להגביר את ביטחונו, והתעקשו שג'ונס ידקלם שיר אחד בכל יום.
בשנת 1949 החל ג'ונס בלימודיו באוניברסיטת מישיגן מתוך כוונה ללמוד רפואה. במקביל נרשם לתוכנית שירות המילואים. הוא עזב את לימודי הרפואה מתוך בחירה להתרכז בלימודי דרמה וסיים תואר ראשון ב-1955. במהלך לימודיו הוא מצא עבודה חלקית בצוות התיאטרון המקומי. בסוף 1953 הוא עבר קורס קציני חי"ר בפורט בנינג, שם סיים בהצלחה אימוני סיירים.
ביוגרפיה > קריירת קולנוע ובמה > תחילת הקריירה

תפקידו הקולנועי הראשון של ג'ונס היה בשנת 1964 כאיש צוות מפציץ B-52 סטרטופורטרס בסרט הקולנוע "דוקטור סטריינג'לאב", אך תפקידו היה שרוי בצילם של פיטר סלרס וסלים פיקנס, שעשו את הסרט למפורסם. תפקידו הגדול הראשון היה בדמותו של המתאגרף ג'ק ג'פרסון בסרט הקולנוע-מחזה "התקווה הלבנה הגדולה", המבוססת על דמותו של המתאגרף ג'ק ג'ונסון. על תפקידו כשחקן ראשי, ג'ונס זכה למועמדות לפרס אוסקר. הוא היה האפרו-אמריקני השני שזכה לקבל מועמדות לאוסקר, אחרי סידני פואטייה.
בשנת 1969 השתתף ג'ונס, בין היתר, בתשדירי ניסיון קצרים לסדרת הילדים "רחוב סומסום".
בשנת 1976 זכה ג'ונס בגראמי על עבודתו כקריין.
ביוגרפיה > קריירת קולנוע ובמה > מלחמת הכוכבים

ג'ונס זכור כקולו של דארת' ויידר בסרטי מלחמת הכוכבים שהחלו בשנת 1977. לבקשתו האישית, לא ניתן לו קרדיט על תרומת קולו לתפקיד, היות שהתפקיד בוצע למעשה על ידי השחקן דייוויד פראוז. הוא התייחס בכך למועמדותן לאוסקר של לינדה בלייר (שגילמה את הילדה אחוזת השד במגרש השדים) ומרסדס מקיימברידג' (שתרמה את קול השד), וטען כי עצם הרעיון למועמדות כפולה מגוחך.
ג'ונס המשיך לדבב את דארת' ויידר גם בסרטי ההמשך ומשחקי המחשב בזיכיון, וקול הבאס העמוק, הקר והמאיים שלו נהפך למזוהה ביותר עם הדמות של לורד הסית' האכזר והטרגי.
בספטמבר 2022 הודיע ג'ונס שהוא פורש מדיבוב דארת' ויידר, וחתם על הסכם עם חברת סטארט-אפ מאוקראינה שתסנתז את קולו באמצעות בינה מלאכותית. בטכנולוגיה זו נעשה שימוש בסדרה אובי ואן קנובי.
ביוגרפיה > תפקידים בולטים

ג'יימס הוא היחיד ששיחק בשלושה סרטים בסדרה המבוססת על ספריו של טום קלנסי: "המרדף אחר אוקטובר האדום", "משחקים פטריוטיים" ו"סכנה ברורה ומיידית" בתפקיד אדמירל (מיל') ג'יימס גריר. הוא גם גילם את הנבל טולסה דום ב"קונאן הברברי", המאמן פרנק קוזו מ"המובחר שבמובחרים", המלך ג'אפה ג'ופר מ"מגלה את אמריקה" של אדי מרפי (עם קריצה לתפקידו האלמותי כקולו של דארת' ויידר כאשר שולבו בסרט משפטים ממלחמת הכוכבים שנאמרו באינטונציה המפורסמת של ויידר, לדוגמה: "Leave them to me, I will deal with them myself").