stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבא אפריקה
מלחמת האזרחים הספרדית

באוקטובר 1934 פרץ באסטוריאס מרד כורים שאורגן על ידי האיגוד המקצועי UGT. ממשל מיגל פרימו דה ריברה ביקש לדכא את המרד ביד קשה ופנה לצורך כך לפרנקו, אשר שבר את המרד באלימות, תוך שימוש בחיילי צבא אפריקה והלגיון הספרדי.
לאחר הבחירות הכלליות שנערכו בספרד בפברואר 1936, נבחרה החזית העממית לראשות הרפובליקה הספרדית השנייה. מדיניותה של החזית שהורכבה ממפלגות סוציאליסטיות, קומוניסטיות ואנרכיסטיות הייתה אנטי-פשיסטית, נגד המלוכנות, הקפיטליזם ושלטון הדת במדינה. זאת בניגוד מוחלט לכיוון הפוליטי אליו נטו רוב ראשי הצבא, שעלו לדרגותיהם בתקופת שלטונו של הרודן מיגל פרימו דה ריברה. כאשר זיהה נשיא הרפובליקה, מנואל אסאניה, תסיסה בקרב קציני צבא אפריקה, פיטר את פרנקו והגלה אותו להאיים הקנריים.
ב-17 ביולי 1936 פרץ מרד של השמרנים והלאומנים לאחר שימים ספורים קודם לכן נרצח קצין משטרה בשם קאסטילו, שהיה חבר במפלגה הסוציאליסטית. בתגובה נרצח אחד ממנהיגי הימין המלוכני, חוסה קאלבו סוטלו, שהיה חבר פרלמנט ושר האוצר ברודנות של ריברה, אשר קדמה להקמת הרפובליקה. רבים מן האזרחים בחבל אנדלוסיה קמו ויצאו אל הרחובות כשנשק בידם. רבות מעריה החשובות של ספרד - סביליה, פמפלונה, לה קורוניה, קדיס, קורדובה וסראגוסה נפלו לידי המורדים שנקראו עתה "הלאומנים". הבירה מדריד וברצלונה נותרו בידי הממשלה. פרנקו יצא ממקום גלותו והשתלט מחדש על צבא אפריקה, שקיבל אותו מיד כמנהיג ללא עוררין וחייליו כינו אותו "אל קאודיו" (El Caudillo, "המנהיג"). בספרד עצמה הצליחו השלטונות לדכא את המרידה הצבאית ברבות מהערים הגדולות, והמצב התדרדר לכדי מלחמת אזרחים.
פרנקו ביקש להעביר את חלקו העיקרי של צבא אפריקה לחופי ספרד בים. אולם הצי היה עדיין בשליטת הממשלה הרפובליקאית. בין ה-29 ביולי ל-5 באוגוסט הועברו 1,500 לוחמים מצבא אפריקה לספרד באמצעות רכבת אווירית של מטוסי יונקרס שסופקו על ידי גרמניה הנאצית. 3,000 חיילים נוספים הועברו באמצעות ספינות סוחר איטלקיות, בסיוע מפציצים של חיל האוויר המלכותי האיטלקי. בהמשל הועברו בדרך האוויר עוד 8,000 חיילים. לאחר תפיסת ראש גשר, התמקמו הכוחות בסביליה והחלו לגבש כוח מקומי. עם תחילת המלחמה, בספטמבר 1936, הכריז על עצמו פרנקו כ"גנרליסימו" של הצבא הלאומני.
צבא אפריקה התפצל לשני כוחות, האחד, בפיקודו של חואן יגו (אנ') ("הקצב מבדחוס"), נע במהירות צפונה-צפון מזרחה במטרה לתפוס את מדריד וטולדו. השני, בפיקודו של חוזה אנריקה ורלה (אנ') התמקד בכיבוש וביסוס השליטה באנדלוסיה, תוך כינון מדינת פלנחה בשטחי האזור וביצור בסיסי הכוח בערים המרכזיות ולנסיה, גרנדה וקורדובה. וב-1 באוקטובר 1936, הכריז על עצמו כראש המדינה הספרדית. בסוף ספטמבר היו רוב מערב ספרד ודרומה תחת שלטון צבא אפריקה. ב-1 באוקטובר 1936, הכריז פרנקו על עצמו כראש המדינה הספרדית.
הצבא המשיך לגדול, כתוצאה מהתגייסות תומכים מן החוגים השמרניים, המלוכניים, הדתיים והקפיטליסטים הלאומנים. בראשית 1937 הגיע ל-60,000 חיילים. נוסף על כך נתמך הצבא ב"לגיון הקונדור" שנשלח מגרמניה הנאצית, ובקורפוסי מתנדבים שנשלחו מאיטליה הפאשיסטית ומפורטוגל, תחת שלטון העריץ סלזר. מנגד, הסתייעה הממשלה הרפובליקאית במתנדבי הבריגדות הבינלאומיות, אנשי מפלגות שמאל מרחבי העולם שהגיעו לספרד על מנת ללחום נגד הפשיזם.
המלחמה הסתיימה ב-1 באפריל 1939.
לאחר מלחמת האזרחים

עם סיום הלוחמה, שב צבא אפריקה לגדלו שלפני פרוץ מלחמת האזרחים. חייליו זכו להילה לתהילה והוא התקיים כמסגרת עילית. אנשי חיל הפרשים של אינפני איישו את משמר האיים הקנריים. חיל משמר "מורי" (כלומר מוסלמי צפון-אפריקאי) רכוב, שימש בתפקידים טקסיים בממשל פרנקו.
לאחר מלחמת העצמאות של מרוקו ב-1956 הועברו חלק מחיילי צבא אפריקה לשרת בצבא המרוקאי המלכותי. איפני נכנעה לכוחות המרוקנים ב-1958 והועברה לשלטון מרוקאי ריבוני. הערים (המובלעות) סאוטה ומלייה עדיין נשמרות על ידי גדוד סדיר של צבא אפריקה.
לקריאה נוספת

אנטוני ביוור, מלחמת האזרחים בספרד, הוצאת יבנה, 2004
המלך אלפונסו השלושה עשר סוקר מסדר של לגיון ספרד, 1920 בקירוב
קו 1 (הרכבת התחתית של מדריד)

קו 1 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 1) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד. הקו, שהוא הקו הראשון שנפתח במערכת, נוסע לאורך כל מסלולו מתחת לאדמה. סמל המסלול של הקו הוא בצבע תכלת ופועלות בו 33 תחנות על 24 קילומטר מקצה לקצה. קו 1 הוא הקו השני העמוס ביותר במערכת הרכבת התחתית של מדריד, לאחר קו 6, עם יותר מ־7.5 מיליון נסיעות חודשיות.
מסלול הקו

הקו, החוצה את מדריד מצפון לדרום בכעין חצי עיגול, מתחיל את מסלולו ברובע קוסטייארס(אנ') שבצפון העיר. בדרכו הוא מצטלב עם קווים נוספים, אך ברוב הדרך הוא אינו נפגש עם קווים נוספים ונוסע במסלול נפרד משלו. בסמוך למרכז העיר פונה הקו במסלול מעט אלכסוני לכיוון דרום-מזרח ומגיע עד לשכונת אנסנצ'ה דה ואייקאס(אנ') (Ensanche de Vallecas), שם נמצאת תחנתו הסופית.
היסטוריה

הקו היה קו המטרו הראשון של הרכבת התחתית של מדריד, וקו המטרו הראשון שנבנה בכל ספרד. הוא הכיל במקור רק 8 תחנות המחברות את קואטרו קמינוס(אנ') (Cuatro Caminos) שבצפון למרכז העיר בפוארטה דל סול. קו 1 מציין את תחילת הרכבת התחתית של מדריד עם חנוכתה ב־17 באוקטובר 1919, והוא החל לשרת את ציבור הנוסעים 14 יום לאחר מכן, ב־31 באוקטובר. מאז שנפתח הורחב הקו מספר פעמים, כולל ההארכה הצפונית האחרונה לקוסטייארס (פינר דה צ'מרטין) ב־11 באפריל 2007, והארכה דרומית ב־16 במאי 2007 לוולדקארוס(אנ').
קדהרין

הצמדות התאים מתווכת על ידי קדהרינים. ברקמות אפיתל מופיעים קומפלקסיים חלבוניים adherens junction, המחוברים מצידו הפנימי של התא לשלד התא. קומפלקס זה כולל קדהרינים, p120, אלפא קטנין (α-catenin) ובטא קטנין (β-catenin)
קדהרינים (Cadherin), מחלקה של חלבונים טרנס-ממברנליים שלהם תפקיד חשוב בהצמדות תאים (adhesion), ובכך דואגים שתאים ברקמה יהיו קשורים יחד. לפעילותם הם דורשים יוני סידן (Ca2+‎), ומכאן שמם ("calcium-dependent adhesion").
משפחת חלבוני הקדהרינים כוללת בתוכה בין היתר קדהרינים, פרוטוקדהרינים ודסמוגלינים. חלבונים אלו מכילים cadherin repeats - אלו הם מתחמים קושרי Ca2+‎ חוץ תאיים. ישנם סוגים שונים של קדהרינים, המסומנים על ידי תחילית (המייצגת את הרקמה האופיינית לקדהרינים), ותאים המבטאים קדהרינים מאותו סוג נוטים להתקבץ יחד. בין היתר:
CDH1‏ - E-cadherin (אפיתל): E-קדהרינים הנמצאים ברקמות האפיתל. חלבון זה הוא הנחקר ביותר במשפחת הקדהרינים.
CDH2 -‏ N-cadherin (עצבי; neural):‏ N-קדהרינים נמצאים בתאי עצב
CDH12 - קדהרין 12, סוג 2 (N-cadherin 2)
CDH3 -‏ P-cadherin (שליה; placental):‏ P-קדהרינים הנמצאים בשליה.
תת המשפחה הגדולה ביותר של קדהרינים הם פרוטו קדהרינים (Protocadherin). מוטציות בגנים במשפחה זו עשויים לגרום בין היתר לסכיזופרניה ותסמונת אשר.
חלבונים שונים במשפחת הקדהרינים הם בעלי תפקיד חשוב כמדכאי סרטן.
קדד גדול-פרי

| קדד גדול-פרי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מכוסי הזרע
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קיטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: קדד
מין:: קדד גדול-פרי
שם מדעי
 Astragalus macrocarpus
קֶדֶד גדול-פרי (שם מדעי: Astragalus macrocarpus), הוא צמח עשבוני רב-שנתי השייך לסוג קדד בתת-משפחת הפרפרניים במשפחת הקטניות.
הצמח גדל בארצות מזרח אגן הים-התיכון, ובארץ הוא גדל בעיקר בחבל הים-תיכוני ומעט בחבל הספר. מין זה גבוה יחסית לשאר מיני הקדד ובעל עלעלים מרובים. צבע הפרחים צהוב, הפרי גדול ונפוח, ספוגי בחלקו החיצוני. צבע הפרי ורוד או בז'. מין זה מהווה פונדקאי בלעדי לפרפר כחליל הקדד. זהו פרפר קטן, שצבעיו חום-כתום, ונחשב לנדיר ובסכנת הכחדה בארץ. כיום ידוע על קיומה של אוכלוסייה יציבה שלו בארץ רק באזור הרי אפרים-השרון הצפוני.
צבא אשור

הצבא האשורי היה אחד הצבאות החזקים בסהר הפורה. בעזרת צבא זה, הצליחו האשורים להקים אימפריה ענקית, שנפלה אחרי תבוסת צבאה. הורכב מיחידות קבועות ומיליציה שגויסה אד-הוק.
הצבא האשורי

האשורים, במקור עם חקלאי שישב לגדות החידקל, הושפעו רבות מהפלישות הנשנות לשטחם והאקלים החורפי הקשה. מצבם הביא ללידת עם קשה־עורף, אמנם צבאם היה דל וחלש. רק לקראת ימי האימפריה האשורית חל השינוי במבנה הצבאי. חשובות במיוחד הן הרפורמות של תגלת פלאסר השלישי. על מבנה הצבא האשורי אנו למדים מתבליטים בארמונות מלכיה.
הצבא האשורי, כשאר צבאות עמי התקופה, נתחלק לשלושה חילות עיקריים: חיילות הפרשים, חיל המרכבות, וחיל הרגלים. חיילות אלו הורכבו מאשורים ועמים אחרים שנכבשו על ידי אשור, כפי שמדווח סרגון השני, כובש השומרון, בכרוניקות בבליות.
גודל הצבאות נבע מהצורך והיכולת להחזיקו, שכן במונולית מכורח, מצבה המציינת את גודל הכוחות בקרב קרקר, מצוין צבא בעלות הברית כאחד שמנה 60,000 רגלים, 2,450 מרכבות, 1,900 פרשים ו-10,000 רוכבי גמלים.
אל מול צבא חזק זה, העמיד שלמנאסר השלישי צבא של כ-100,000 איש, אף על פי שחוקרים מודרניים מניחים כי הצבא היה קטן בהרבה ולא עלה על כמה עשרות אלפי חיילים.
הצבאות האשוריים נפרסו בערים החשובות, קצוות האימפריה ולאורך דרך המלך, הקשר בין הכוחות למלך היה דרך שליחים מיוחדים שתפקידם היה לרכב מבסיס לבסיס עם הודעות ותגבורת, ובעת לוחמה כנראה שימשו חיילות-המצב אלו כתגבורת לצבא האשורי הלוחם.
הצבא האשורי הצטיין בניידותו, חיל ההנדסה שלו אפשר בניית גשרים ואלתור סירות למען חציית נהרות, ואף היו בשימוש הצבא האשורי נאדות שנופחו ושומשו כמצופים במבצעים אמפיביים.
מבנה והתפתחות היחידות הצבאיות > חיל הרגלים

חיל הרגלים התפלג לשלוש זרועות עיקריות: נושאי החניתות, הקלעים והקשתים, כל אלו צוידו בחרבות ברזל ארוכות, בנוסף לציודם המקורי. רב רובו של החי"ר האשורי השתייך לחי"ר קל או בינוני אם כי, היו להם מעט חיילי חי"ר כבדים.
נושאי הרמחים היו המרכיב החשוב ביותר בצבא אשורי. הם עשו את מרבית לחימת פנים-אל-פנים ועבודות המצור לצד חיל ההנדסה. הגנתם הייתה מגן, קסדת ברזל ושריון קשקשים [לפעמים הם היו מוגנים על ידי שריון עור]. המגן והקסדה שונו פעמים רבות, בעיקר עקב חוסר ההחלטיות של מלכי אשור בדבר המגן. המגנים המלבניים שאופייניים לצבאו של אשור נצירפל השני הפכו במהרה למגנים קטנים ועגולים, ועשויי עור או מקלעת – שינויים שהצריכו את הגדלתם של המגנים הקלים בימיו של אשור בניפל.
הקשתים מילו תפקידי מפתח בצבא, הם צוידו בקשת מורכבת, אשר נפלה באיכותה לעומת זו ששימשה את קשתי המצרים. הקשתים ניצבו בפני בעיה קשה, והיא הצורך בהגנה עצמית יחד עם שמירה על ניידות הכרחית בשדה הקרב. עד ימיו של תגלת פלאסר השלישי לבש הקשת בשריון קשקשים כבד ולווה על ידי נושא מגן. מימיו של תגלת פלאסר ואחריו, הוחלפו כל אלו בנושא צינה (מגן גבוה, מלבני בבסיסו ואליפטי בקצו, שהיה עשוי עץ ועור, הדומה למגנו של הקשת החמוש בקשת אופקית בימי הביניים) מיוחד, שנע מקדימה לקשת. עד לימיו של אשור-בניפל גדלה הצינה מעבר לגובה האדם הממוצע, כדי לספק הגנה מרבית לקשתים. בניגוד לקשתים מבני העם האשורי, הקשתים מקרב העמים הכבושים נשלחו לשדה הקרב עם הגנה מעטה, אם בכלל. קשתותיהן של האשורים עוטרו בקצותיהן, עיטור שהקל על קשירת החבל לצידי הקשת, האשפות של האשורים היו מלבניים או אליפטיים.
הקלעים התווספו לצבא אשור מאוחר יותר, בימיו של תגלת פלאסר השלישי, והיו ברובם מקרב העמים הזרים שנכבשו על ידי אשור, או שכירי חרב. מרבית פועלם היה בזמן המצור, בו עמדו מאחורי הקשתים והמטירו גלי אבנים על מגני ערי האויב ותושביהם.
מבנה והתפתחות היחידות הצבאיות > חיל הפרשים

הפרשים בצבא אשור, התפלגו אף הם לתת קבוצות. תפקידם היה הן איגופו של האויב, והן הסתערות ישירה בשטח הפתוח. מרבית הפרשים האשוריים, בדומה לרגלים היו אף הם קלים או בינוניים, אם כי לפחות חלקם לבש שריון קשקשים כבד ואפשר לסווגם כ"כבדים".
הפרשים נושאי הרמחים, שציודם דמה לזה של נושאי הרמחים הרגלים. תפקידם היה להסתער על שורות האויב, לפני נושאי הרמחים הרגליים.
הפרשים הקשתים היו חמושים בקשת מורכבת. מנגד, שימשו לאיגוף האויב, רדיפתו והתקפות גרילה. היותם רכובים על סוס אפשר להם ללבוש שריון קשקשים כבד, אך הרכיבה על הסוס גרמה לבעיה אחרת, ההחזקה במושכות הסוס וירי בו בזמן. הפתרון לבעיה זאת דמה לפתרון של בעיית הקשתים הרגליים; הפרשים בעלי הקשתות עבדו בזוגות, כאשר בן הזוג של הקשת התלווה אליו עם סוס משלו ותפס את המושכות בעת הצורך, כמו כן לעיתים אף נשא הגנה נוספת לבן זוגו.
מבנה והתפתחות היחידות הצבאיות > חייל המרכבות

מרכבות המלחמה האשוריות, היו דומות למרכבות שהיו בשימושם של  עמים אחרים בסהר בעת העתיקה. המרכבות היו החלק חשוב ביותר בצבא האשורי. המרכבה האשורית דמתה-משהו למקבילתה המצרית, הן במבנה והן במספר האנשים שרכבו עליה. מרכבות המלחמה האשוריות עברו התפתחות ארוכה עוד מימי קדם, ונהוג היה למקם עליהן שני חיילים, אחד הדריך את סוסי המרכבה, והשני עשה את הלחימה (לרוב היה מדובר בקשת, או לחלופין נושא רמח). בימיו של אשורנצירפל השני הוסף סוס שלישי לשני הסוסים שעמדו בראש המרכבה, ומטרתו הייתה להחליף את אחד הסוסים במקרה שזה נפגע. לצידה של המרכבה הוצמדו האשפות זאת על זאת, ובהן הוחזקו גרזנים ורומח (לשימושו של הרכָב, במקרה הצורך).
גלגלי המרכבה הבינוניים חוזקו על ידי 6 חישורים ומבנה זה של המרכבה נשמר, למעט הורדת הסוס השלישי עם קץ ימי אשורנצירפל השני, עד לימיו של תגלת פלאסר השלישי.
בימיו של האחרון, הוגדלו הגלגלים ומספר החישורים עלה ל-8, שינויים שגרמו לעלייה במשקל וכוח המרכבה, דבר שאפשר את נשיאתו של חייל נוסף על כל מרכבה, בימיו של סרגון השני, אם כי סנחריב בחר להשתמש הן במרכבות בעלות שישה חישורים והן בכאלו בעלות שמונה. בימיו של אשור-בניפל חוזקו ועובו הגלגלים עוד יותר, בעיקר כדי לאפשר את עלייתו של חייל נוסף על המרכבה, תפקיד החיילים שנוספו על השניים המקוריים, היה בעיקר להגן על הרוכבים והלוחמים שבמרכבה.
טקטיקות לוחמה אשוריות

אין בידינו הוכחות מספקות בדבר התנהלות הקרבות בשטח הפתוח, עקב חוסר היכולת של התבליטים לתאר דברים שאינם סטטיים, או שאינם סצנה ספציפית בקרב.
מן המעט שביכולתו ללקט ולהסיק, פותחה התאוריה כי בעת לוחמה בשטח הפתוח יפרצו קודם המרכבות האשוריות וישרעו תוהו בשורות האויב, מאוחר יותר יחברו הפרשים הן בירית חצים וניסיונות איגוף על הכוח המבולבל והן בלחימה של אדם אל אדם.
בשלב זה יפרצו לתוך הזירה הרגלים האשוריים - נושאי הרמחים יחלו בקרבות אדם אל אדם, בחסות חצי הקשתים, עד לכיליון או נסיגת אחד הצבאות.
לעיתים התקדמו האשורים בשורות מאורגנות, המזכירות מעט במבנן את הפלנקס היווני, ולרוב הושארו כוחות מאחור כדי למנוע איגופים. חרף כך, היחידות והאסטרטגיה הושפעו רבות על ידי תנאי השטח, תיעודים של קרבות בשטח הררי דווקא מציינים כי מרבית הלחימה נעשתה בידי הפרשים.
לעומת זאת, כשנגע העניין למצור, בחרו האשורים אחת מארבע שיטות:
הטלת מצור והרעבת האוכלוסייה, שימוש באילי מצור ומגדלי מצור, הסתערות על חומות העיר וכיבושן, או חפירת מנהרות מתחת לחומות כדי להביא לקריסתן.
לקריאה נוספת

יגאל ידין, תורת המלחמה בארצות המקרא: לאור הממצאים הארכיאולוגיים, הוצאת החברה הבינלאומית.
יעקב ליוור, היסטוריה צבאית של ארץ ישראל בימי המקרא, הוצאת מערכות.
מרכבתו של סנחריב, ומאחוריה נושאי רמחים, פרש וקשתים
נושא רומח, קשתים, וקלעים אשורים
פרשים קשתים בקרב
תבליט המתאר לחימת מצור אשורית, בו נראה מגדל מצור ובו איל ניגוח
קארל למל

| --- | --- |

 לידה:  17 בינואר 1867 לאופהיים, ממלכת וירטמברג 
 פטירה:  24 בספטמבר 1939 (בגיל 72) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות בית שלום 
 מדינה:  ארצות הברית, הרייך הגרמני 
 תקופת הפעילות:  מ-1909 
 בן או בת זוג:  Recha Stern Laemmle 
 צאצאים:  קארל למל, Rosabelle Laemmle 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
קארל למל (באנגלית: Carl Laemmle;‏ 17 בינואר 1867 - 24 בספטמבר 1939) היה מפיק סרטים יהודי-אמריקאי יליד גרמניה, מחלוצי תעשיית הקולנוע האמריקאית ומייסד חברת סרטי יוניברסל.
חייו

למל נולד ב-1867 למשפחה יהודית ברובע היהודי של העיר לאופהיים בממלכת וירטמברג הגרמנית.
בשנת 1884 היגר לארצות הברית, והשתקע בשיקגו. בשנת 1912 עבר לניו יורק, ובה ייסד את חברת הקולנוע סרטי יוניברסל. בהמשך, עבר לבוורלי הילס שבלוס אנג'לס, וניהל משם את החברה.
לאחר עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית בגרמניה, סייע ליהודים מעיר הולדתו לאופהיים בהגירה לארצות הברית, וכן ניסה לפעול לאישור כניסתה של הספינה סנט לואיס לארצות הברית.
במהלך הקריירה שלו היה אחראי להוצאתם לאקרנים של כ־400 סרטי קולנוע.
בנו, קארל למל הבן, המשיך את דרכו בתעשיית הקולנוע האמריקאית, וניהל את אולפני יוניברסל משנת 1928 עד שנת 1936.
אחייניתו, קרלה למל, הייתה שחקנית קולנוע, וגילמה תפקידים במספר סרטי אימה שהופקו באולפני יוניברסל.
קו (שווייץ)

| --- | --- |

מלון קו פלס בשנת 2008
 מדינה:  שווייץ שווייץ
 מחוז:  וו (קנטון) וו
 גובה:  1054 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ באתר הנופש:  2,000 (27 בפברואר 2013)
 קואורדינטות:  46°25′58″N 6°56′12″E﻿ / ﻿46.432778°N 6.936667°E﻿ / 46.432778; 6.936667 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת שווייץ מוגדלת) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.קו(למפת שווייץ רגילה) ברן בזל ז'נבה ציריך לוגאנו לוזאן לוצרן סנט גאלן כור צרפת גרמניה איטליה אוסטריה ליכ.קו(למפת וו רגילה) לוזאן איוורדון-לה-בן ניון ווהקו(למפת וו מוגדלת) לוזאן איוורדון-לה-בן ניון ווהקו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קו (בצרפתית: Caux) אתר נופש בקנטון וו בשווייץ, הצופה על אגם ז'נבה באזור מונטרה.
ניצולי "רכבת קסטנר" בקו

המלונות של קו, שהתרוקנו מתיירים ופשטו את הרגל במהלך מלחמת העולם השנייה, שימשו את השלטונות השווייצריים לשיכון פליטים ושבויי מלחמה של בעלות הברית שהצליחו להימלט לשווייץ. מדצמבר 1944 ועד יולי 1945 שוכנו שם ניצולי "רכבת קסטנר" שהגיעו לשווייץ. רובם במה שהיה מלון "קו פלס" והדתיים במה שהיה מלון "רגינה".
בשנת 1999 הוצב במקום לוח זיכרון "לזכר הפליטים היהודיים ששוכנו כאן במהלך מלחמת העולם השנייה ולזכר היהודים שגורשו חזרה מהגבול השווייצרי".
הערות שוליים

↑  קו באתר GeoNames.Org
↑  תיאור אירוע הצבת לוח הזיכרון וצילום של הלוח
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009282887805171  BnF: cb12561526v (data)  VIAF: 122691009   WorldCat (עם VIAF): 122691009 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בשווייץ. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קווינס פארק

| --- | --- |

פארק קווינס פארק, נוף משקיף לבונדיי ג'נקשן.
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מדינה:  ניו סאות' ויילס ניו סאות' ויילס
 פרוור:  הפרוורים המזרחיים
 עיר אם:  סידני
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בפרוור:  3,143 (10 באוגוסט 2021)
 קואורדינטות:  33°54′S 151°15′E﻿ / ﻿33.9°S 151.25°E﻿ / -33.9; 151.25
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטרליה מוגדלת) בריזבן קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןקווינס פארק(למפת אוסטרליה רגילה) בריזבן קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןקווינס פארק(למפת ניו סאות' ויילס רגילה) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן קווינס פארק(למפת ניו סאות' ויילס מוגדלת) סידני ניוקאסל וולונגונג וואגה וואגה טוויד הידס קופס הארבור טאמוורת' אולבורי אורנג' דובו וילנדרה הבירה קווינסלנד א ו ה ד ר ו מ י ת  ויקטוריה ים טסמן קווינס פארק  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קווינס פארק (באנגלית: Queens Park) הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וייברלי (Waverley Council).
גאוגרפיה

מרבית שטחו של קווינס פארק הוא גן ציבורי בשטח 0.26 קמ"ר, הקרוי אף הוא קווינס פארק. הפרוור כולל את שטח הגן ואת הרחובות הגובלים בו מדרום, מזרח וצפון. הפרוור גובל בסנטניאל פארק ממערב, בונדיי ג'נקשן בצפון, רנדוויק בדרום ווייברלי במזרח. הרחובות הראשיים בפרוור הם דרך קווינס פארק, דרך קרינגטון ודרך דארלי.
היסטוריה

קווינס פארק היה בעברו חלק מבונדיי ג'נקשן, והופרד ממנו (וגבולו הוגדר לראשונה) בשנת 1992. רבים מדריו הוותיקים עדיין קוראים לכתובתם בשם בונדיי ג'נקשן. על אף שהפרוור חדש יחסית, הגן המוכל בתחומו הוגדר כבר בשנת 1887, כחלק משטח הגנים (Centennial Parklands) המשותף לו ולגני סנטניאל פארק ומור פארק.
תרבות

מרבית הבתים בצדו המזרחי של הפרוור הן מהתקופה הוויקטוריאנית, וכוללים בניינים בסגנון התקופה. בצדו הצפוני והדרומי של הפרוור הסגנון האדריכלי הבולט הוא פדריישן אוסטרלי. הפארק כולל בתוכו מגרשי משחק רבים, המשמשים לשעות הפנאי ולספורט חובבנים בתחומים כגון פוטבול, ראגבי, קריקט ועוד.
צ'ארלס ליטלטון, ויקונט קובהם העשירי

צ'ארלס ג'ון ליטלטון, ויקונט קובהם העשירי (באנגלית: Charles John Lyttelton, 10th Viscount Cobham;‏ 8 באוגוסט 1909 – 20 במרץ 1977) היה פוליטיקאי בריטי שכיהן בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד בין השנים 1957 – 1962. לפני כן, בשנות השלושים הוא היה שחקן קריקט בכיר.
ראשית חייו

צ'ארלס ליטלטון נולד בקנזינגטון שבלונדון כבנם של ג'ון ליטלטון, ויקונט קובהם התשיעי ושל ויולט יולנדה לאונרד. הוא היה בן דודו של המוזיקאי המפרי ליטלטון. הוא התחנך באיטון קולג' ולמד בטריניטי קולג' שבקיימברידג', שם הוא סיים תואר במשפטים ב-1932. בניו זילנד, שלימים הוא היה המושל הכללי שלה, היו לו קשרי משפחה, דרך סבא-רבא שלו, ג'ורג' ליטלטון, ברון ליטלטון הרביעי, שהיה יושב הראש של אגודת קנטרברי ותרם כספית לפיתוחה של העיר קרייסטצ'רץ' בראשית ימיה. פארק הגלי שבעיר קרוי על שם המקום שהיה בבעלות משפחתו באנגליה ונמל ליטלטון שבקרבת קרייסטצ'רץ' קרוי על שמו של ברון ליטלטון הרביעי. צ'ארלס ליטלטון ביקר בניו זילנד ב-1950 בנוגע לענייני הרכוש של משפחתו.
שירות צבאי

ב-1933 התגייס ליטלטון לצבא המילואים (Territorial Army) של בריטניה. הוא שירת במלחמת העולם השנייה עם חיל המשלוח הבריטי לצרפת מ-1940. החל מ-1943 הוא שימש כמפקד הרגימנט החמישי. ב-1 באפריל 1969 הוענקה לליטלטון דרגת כבוד של קולונל ברגימנט הפרשים של ווריקשייר וווסטרשייר של המלכה.
ליטלטון פיתח קריירה בענף הקריקט ושיחק יותר מ-90 משחקים בשורות המועדון של ווסטרשייר בשנות השלושים ובשנים 1936 – 1939 הוא היה קפטן הקבוצה.
קריירה פוליטית

לאחר המלחמה שאף ליטלטון ללכת בעקבות אביו ולהיבחר לבית הנבחרים, אך ב-1949 מת אביו והוא ירש את תוארו כויקונט קובהם.
ב-2 בספטמבר 1957 נבחר קובהם לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד. למרות שמוצאו היה מחוגי האצולה, הוא התגלה כמושל כללי אהוד מבחינה ציבורית. הוא היה איש שאהב פעילות בחיק הטבע והיה מיומן בקריקט ובגולף והוא היה שופט רוגבי מוסמך. הוא ידע לאחוז בנשק והיה דייג חובב, תכונות שמצאו חן בעיני תושבי ניו זילנד. האירועים המשמעותיים שאירעו בתקופת כהונתו היו מתן העצמאות לסמואה וחנוכתו של גשר הנמל של אוקלנד.
בתקופת כהונתו של קובהם כמושל הכללי שירתו שלושה ראשי ממשלה: סידני הולנד (1957-1949), קית' הוליאוק (1957 ו-1972-1960) ווולטר נאש (1960-1957). הוא נזהר מאוד לא להגיב על אירועים שנויים במחלוקת והיו לו יחסי עבודה טובים עם כל השלושה. הוא סייע מאוד להקמתו של ארגון פעילות השדה החינוכית (Outward Bound) ופתח את בית הספר של הארגון ליד פיקטון שבצפון האי הדרומי בספטמבר 1962 שנושא את שמו. ב-1966 הוא שב לניו זילנד לביקור והיה מרוצה מאוד מהתקדמותו של בית הספר.
קובהם כיהן בתפקיד המושל הכללי עד –13 בספטמבר 1962 הוא היה נואם מוכשר וספר נאומיו נמכר ב-50,000 עותקים. את הרווח ממכירת הספרים על סך 10,000 ליש"ט הוא תרם לארגון פעילות השדה.
משפחתו ומותו

ב-30 באפריל 1942 נשא לורד קובהם לאישה את אליזבת אליסון מקינג-ג'ונס. לזוג נולדו ארבעה בנים וארבע בנות. הלורד קובהם מת במרילבון שבלונדון ב-20 במרץ 1977. גופתו נשרפה בלונדון ואפרו נטמן בכנסייה שבאחוזת משפחתו.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Ian McGibbon. 'Cobham, Charles John Lyttelton', from the Dictionary of New Zealand Biography. Te Ara - the Encyclopedia of New Zealand, updated 30-Oct-2012
↑  "Viscount Cobham, GCMG, TD". The Governor-General. Retrieved 11 January 2011.
↑  The London Gazette: (Supplement) no. 45013. p. 217. 5 January 1970. Retrieved 2012-05-08.
↑  Player profile: Charles Lyttelton, 10th Viscount Cobham from ESPNcricinfo
| המושלים והמושלים הכלליים של ניו זילנד |
| --- | --- | --- |
| מושלים | הובסון • פיצרוי • גריי • גור בראון • בואן • ג'יימס פרגוסון • נורמנבי • רובינסון • המילטון גורדון • ג'רבויס • אונסלו • גלאזגו • רנרפלי • פלנקט • איזלינגטון • ליברפול |  |
| מושלים כלליים | ליברפול • ג'ליקו • צ'ארלס פרגוסון • בלדיסלאו • גולוויי • ניואול • פרייברג • נורי • קובהם • ברנרד פרגוסון • פוריט • בלנדל • הוליאוק • ביטי • ריבס • טיזרד • הרדי בויס • קרטרייט • סטיאננד • מטפארה • רדי • קירו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177089025  LCCN: no2007062022  TePapa: 35918  VIAF: 7169596   WorldCat (עם VIAF): 7169596
קדג'רדי

קדג'רדי (בתעתיק לאנגלית: Qedjerdi) היה ראש קבוצה כנענית שנקראה "איסר" שחיה בגליל המערבי בימיו של רעמסס השני במהלך המאה ה-13 לפנה"ס. הוא מוזכר בפפירוס אנאסטאזי א שבו המחבר לועג לו על שנאלץ לטפס על עץ בושם (אנ') מפני צבוע.
במחקר הארכאולוגי-היסטורי הוצע לזהות את הקבוצה שלו עם שבט אשר בשלב הפרוטו-ישראלי, דהיינו בשלב ההתגבשות לשבטי ישראל.  רעמסס השני גם חתם על או יזם חוזה הסגרת מורדים מכנען עם קדג'רדי במידה ויעברו בטריטוריה שלו.
הערות שוליים

↑  Papyrus Anastasi I: A Satirical Letter
↑  The Asiatic Campaigning of Ramses II
↑  Ramses II: The reconquest of Canaan
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צוות הווי הנדסה קרבית

| --- | --- |
 פיקוד:   חיל ההנדסה
 מקימים:  יעקב גרוס
 תקופת הפעילות:  1969–1975 (כ־6 שנים)
 תוכניות:  4
 התוכנית הראשונה:  מהנדסים את העולם (1969)
 התוכנית האחרונה:  ראש גשר (1974)
 תקליטים:  3
 
צוות הווי הנדסה קרבית היה להקה צבאית שפעלה תחת חיל ההנדסה של צה"ל. הצוות הוקם לראשונה ב-1969 ופורק ב-1975. הצוות הספיק להפיק בשנים אלו ארבע תוכניות עיקריות, מהן צמחו שירים ואמנים מוכרים עד היום בתודעת הזמר העברי.
היסטוריה > הקמה

הצוות החל לפעול ב-1969 בזמן מלחמת ההתשה תחת כינויו "להקת הפלסים". יוזמת ההקמה הייתה של קצין החינוך של בסיס ההדרכה, יעקב גרוס. גרוס החל למיין זמרים לצוות. בהתחלה פעלו 18 חברים בכיכובו של נתן כהן שהעלו את תוכניתם הראשונה "מהנדסים את העולם" ששיריה על סליל סרטון בקול ישראל, בין היתר השירים "מגלה המוקשים", "איל אין תחתיו", "בנות דיזנגוף" ועוד. את התוכנית ביים יוסי אלפי בוגר להקת גייסות השריון, והמעבד המוזיקלי היה מרדכי אלים. הרבה פעמים התפצל הצוות לצוותים קטנים יותר כדי להופיע בפני המעוזים הקטנים בקו התעלה בזמן מלחמת ההתשה, תוך סיכון ממשי. כששוב הצוות חובר חזרה המשיכו בהופעות התוכנית המקורית. במהלך הופעות התוכנית התפרק הצוות, ועל חורבותיו הוקם צוות חדש תחת חיל ההנדסה. כהן נשאר עם עוד כמה חברים, שאליהם הצטרפו זמרים נוספים, וב-1970 הצוות החדש החל לפעול, והקליט סינגל אחד שהפך ללהיט באותן שנים וגם תפס תאוצה עד היום, ושמו "וְתֵן בְּרָכָה" שמילותיו נלקחו מן המקורות. סולנית השיר הייתה דפנה דרורי, כשלצידה עמדו אריה ברק, דני ברזילי, זהבה שם טוב, חנה חייט, יורם ירוחמי, נתן כהן ושולי בשן.