stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנק דרוכט
מעשה ההצלה

הנק דרוכט היה שוטר במשטרה הצבאית בחְרוֹטֶחַסְט (Grootegast) שבהולנד. במרץ 1943 הצטוו דרוכט וחבריו ששרתו במשטרה הצבאית בחרוטחסט לעצור יהודים באזור ולהביאם לנקודת גירוש. הם סירבו ועל כן נעצרו ונשלחו למחנה הריכוז פוכט (Vught). דרוכט הצליח לברוח והצטרף למחתרת הולנדית, ובין היתר סייע לטייסים של בעלות הברית וליהודים להסתתר. דרוכט שיחק תפקיד מרכזי בהחבאת משפחות יהודיות באזור של מחוז חרונינגן, הוא פעל בלילה, מעביר יהודים ממקום מסתור אחד למשנהו. בנוסף לכך, דרוכט הציל את חייהם של מעל ל-100 טייסים של בעלות הברית שמטוסיהם הופלו ועזר להחזירם לבריטניה בבטחה. באוגוסט 1943 נתפס על ידי הגסטאפו והועבר לבית הכלא אוֹרַנְיֶה הוטֶל שבסכוונינגן. באפריל 1944 הוצא להורג על ידי הגרמנים. טרם הוצאתו להורג רשם דרוכט למשפחתו : "יקירי, עלי לספר לכם את הגרוע מכל – היום אני וחבריי נדונו למוות. נורא שעלינו להיפרד בדרך זו מכל היקרים לנו...". ברשומות הכלא נרשמו ביובש פרטי הנידון למוות: "שוטר. סירב לעצור יהודים".
ביום הולדתו ה-65 של הנק, הוכר כגיבור על ידי נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, בריטניה והולנד על חלקו בהצלת טייסים של בעלות הברית שצנחו בהולנד.
הנצחה

כל השוטרים שסירבו לעצור יהודים הוכרו ב-1988 על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם. דרוכט לא הוכר כיוון שהיה היחיד שהצליח לברוח מהמעצר ולכן שמו לא הופיע ברשימת העצורים. רק עשרים שנה לאחר מכן הוכר גם הוא. בנו של דרוכט, הנק ברינק, שלא הכיר את אביו, היה טייס ויצר קשר עם טייס ישראלי, מרק ברגמן, לו סיפר על אביו. הטייס יצר קשר עם יד ושם ובשנת 2008, לאחר מחקר של המחלקה לחסידי אומות העולם ביד ושם, הוענק לדרוכט אות חסיד אומות העולם. בטקס שנערך לכבודו של דרוכט בגן חסידי אומות העולם ביד ושם אמר בנו בבכי, "אני נרגש לספר לכם על האדם הצעיר הזה שזמן קצר לפני שהפך לאבא נאלץ לשלם מחיר גבוה על מנת לשמור על ערכיו, על האומץ שלו לסכן את חייו למען אנשים שהיו בשבילו זרים גמורים. ההחלטה שלכם להכיר באבי מראה לעולם שישראל לא שוכחת את חבריה".
הערות שוליים

↑  אחרי 60 שנה: מוזיאון לוחמי הגטאות שבר החרם על גרמניה - וואלה! חדשות, באתר וואלה! חדשות (ארכיון)
↑  Dutch cop posthumously recognized as Righteous gentile, The Jerusalem Post | JPost.com
הפארק הלאומי מצודת ברימסטון היל

המצודה בפארק הלאומי מצודת ברימסטון היל (אנגלית Brimstone Hill Fortress National Park) שוכנת במערבו של האי סנט קיטס בפדרציה של סנט קיטס ונוויס, ומאז שנת 1999 נמנה הפארק על רשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו.
היסטוריה

סנט קיטס היה האי הראשון באיים הקאריביים שיושב על ידי אירופים, הן בריטים ב-1623 והן צרפתים ב-1625. האי שזכה לכינוי "אי האם" (Mother Island) שימש כקרש קפיצה להתיישבות הקולוניאלית בקריביים, וכמודל לשיטת מטעי קנה הסוכר שהתבססה על הפקת סוכר ויצורו בידי עבדים שהובאו מאפריקה.
מצודת ברימסטון היל החלה את דרכה בשנת 1690 כאשר הבריטים הציבו תותחים בצידו הצפון-מערבי של האי כדי להניס את הצרפתים שישבו בפורט שארל (Fort Charles) לרגלי הגבעה. ב-1782 שמו 8,000 חיילים הצרפתים מצור על הגבעה, ולאחר חודש נכנעו 1,000 המגינים בפניהם. אולם הבריטים זכו בעליונות הימית באזור וחוזה פריז (1783) השיב להם את השליטה באי. תנופת בנייה פקדה את המצודה והיא זכתה בכינוי "גיברלטר של הקאריבים". ב-1806 הדפו מגיני המצודה התקפה צרפתית ובכך הסתיים למעשה המאבק על האי. כחצי מאה לאחר מכן, ב-1853, ננטשה המצודה ועזובה השתלטה עליה. עץ ואבנים מהמבנים נלקחו לשימושים אחרים וצמחיית פרא הקיפה את המבנים.
בתחילה המאה ה-20 החלו שלטונות האי להקצות משאבים לתחזוקה שוטפת של המצודה, אולם רק בשנת 1965 נוסדה ה"חברה לשימור מצודת ברימסטון היל" (The Brimstone Hill Restoration Society) ופעולות השחזור צברו תאוצה. ב-1987 הוכרז האתר כפארק לאומי בשטח של 153.7 דונם, וב-1999 היה לאתר מורשת עולמית.
האתר

המצודה ניצבת על השליש העליון של גבעה שלה שתי פסגות ומשקיפה אל הים הקריבי. הגבעה העשויה מסלע געשי ומאבן גיר ומתנשאת לגובה של 230 מטר, שוכנת על מורדותיו הדרום-מערביים של הר ליאמויגה, ההר הגבוה באי. המתחם המרכזי (citadel) שמרכזו הוא "פורט ג'ורג'" (Fort George) שוכן על הפסגה הצפונית. המתחם נבנה החל בשנת 1789, ופורט ג'ורג' בנוי סביב חצר מרכזית. מסביב למתחם המרכזי ארבעה מבני שמירה מבוצרים שרק שני המערביים נשתמרו במצב טוב. הגבעה מכוסה בסדרה של מבנים וצריפים, ששמשו לאחסון נשק, למגורים, לאיסוף מים ולשימושים צבאיים אחרים - כולם במצבים שונים של הרס. המבנים נבנו בעיקר מאבני בזלת ושולבה בהם אבן גיר. חלק מהמצודה מוקף בחומה ומחוץ לה שוכן בית קברות קטן. באתר מרכז מבקרים הכולל מוזיאון ופוקדים אותו כ-50,000 איש מדי שנה.
מראה באתר
התחריט הצרפתי "ההתקפה על ברימסטון היל" מתאר את קרב סנט קיטס מ-1782 (המצודה על הגבעה במרכז)
הקרב בוולף 359

הקרב בוולף 359 (באנגלית: The Battle of Wolf 359) הוא קרב חלל בדיוני ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", בין פדרציית הכוכבים המאוחדת לבין קולקטיב הבורג, בשנת 2367. תוצאותיו של הקרב מתוארות ב-"מסע בין כוכבים: הדור הבא", הפרק "The Best of Both Worlds, Part II", כאשר הקרב עצמו מופיע בפרק הפיילוט של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", "Emissary".
תיאור

בפרק "The Best of Both Worlds" של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", ארבעים ספינות חלל של צי הכוכבים, תחת פיקודו של אדמירל ג'יי.פי. הנסון (ג'ורג' מרדוק (אנ')) מתאספות ליד וולף 359, על מנת ליירט את הבורג, הנעים בספינת חלל בצורת קובייה, אל עבר כדור הארץ. הבורג, לאחר שהטמיעו אל תוך התודעה הקולקטיבית שלהם את קפטן ז'אן-לוק פיקארד (פטריק סטיוארט), לרבות הידע שלו בטקטיקות ובטכנולוגיות צי הכוכבים, משמיד את כוחות צי הכוכבים; על פי דיאלוג בפרק "The Drumhead" של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", 39 ספינות הושמדו, ולמעלה מ-11,000 בני-אדם נהרגו. בין ההרוגים: ג'ניפר סיסקו. בין הניצולים: בנג'מין סיסקו (אייברי ברוקס) ובנו ג'ייק (סירוק לופטון), כמו גם מספר לא ידוע של אנשי הפדרציה והאימפריה הקלינגונית - שבויים אשר הוטמעו על ידי הבורג. לאחר ניצחונה, ספינת הבורג ממשיכה במסלולה אל עבר כדור הארץ, שם צוות האנטרפרייז-D הצליח לחלץ ולהציל את פיקארד ולעצור את הקוביה.
דמותו של השחקן בסרט האינטראקטיבי / משחק הווידאו "Star Trek: Borg" מחליף איש צוות, על סיפון ספינתו של אביה של הדמות, באירועים שהובילו לקרב וולף 359, ולשנות את ההיסטוריה על מנת למנוע מהספינה מלהיהרס שם.
תיאור > השלכות

לאחר חילוצו, פיקארד חווה אשמה עזה בגלל האלפים אשר הבורג הרגו או פצעו, על ידי שימוש בידע שלו. מאבקו להתמודד עם השבי והטמעתו הוא מרכיב מרכזי בפרק "Family", פרק עונה 4 של "מסע בין כוכבים: הדור הבא". רצונו של פיקארד לנקום בבורג הוא אלמנט בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: המפגש".
קומנדר בנג'מין סיסקו משמש כקצין פיקודי בכיר על סיפון ספינת החלל סרטוגה במהלך הקרב בוולף 359.‏ אשתו, ג'ניפר (השחקנית פלישיה מ. בל), נהרגת במהלך הקרב, וסיסקו נושא את המשקל הרגשי של מותה במשך כ-3 שנים, עד סוף אירועי הפרק "Emissary", פרק הפיילוט של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
ראו גם

The Best of Both Worlds
מסע בין כוכבים: המפגש
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Okuda, Mike and Denise Okuda, with Debbie Mirek (1999). The Star Trek Encyclopedia. Pocket Books. ISBN 0-671-53609-5.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Star Trek: Voyager. Episode. Unimatrix Zero
↑  Hudak, Chris (1997-01-09). "Star Trek: Borg for PC Review". gamespot.com. נבדק ב-2007-07-21.
↑  Nemeck, Larry (2003). Star Trek: The Next Generation Companion. Pocket Books. ISBN 0-7434-5798-6.
↑  Erdmann, Terry J.; Paula M. Block (2000-08-01). Star Trek: Deep Space Nine Companion. ISBN 0-671-50106-2.
↑  Derek M. Buker (2002). The Science Fiction and Fantasy Readers' Advisory. p. 106. ISBN 0-8389-0831-4.
| מסע בין כוכבים: הדור הבא |
| --- | --- | --- |
| יוצר הסדרה | ג'ין רודנברי |  |
| שחקנים ראשיים | פטריק סטיוארט • ג'ונתן פרייקס • לוואר ברטון • מייקל דורן • גייטס מק'פאדן • מרינה סירטיס • ברנט ספיינר • ויל ויטון • דניס קרוסבי • דיאנה מולדואר |  |
| דמויות ראשיות | ז'אן-לוק פיקארד • ויליאם רייקר • ג'ורדי לה פורג' • וורף • בוורלי קראשר • דיאנה טרוי • דאטה • וסלי קראשר • טאשה יאר • קתרין פולאסקי |  |
| דמויות משנה | מיילס או'בריאן • רג'ינלד בארקלי • גאורון • גאינן • רו לארן • סארק • סילה • זפרם קוקרן • קיו • קיילאס • תומאס רייקר |  |
| גזעי חייזרים | אל-אוריאנים • אנדרואיד • באג'ורנים • בטאזואיד • בורג • וולקנים • פרנגי • קיו • קרדאסים • קלינגונים • רומולאנים |  |
| מושגים | אנטרפרייז-D • אנטרפרייז-E • הולודק • וייזור • טרנספורטר • מאקי • מנוע עיוות • משכפל • מתרגם אוניברסלי • פדרציית הכוכבים המאוחדת • הצו העליון • צי הכוכבים • הקרב בוולף 359 • רביע גלקטי • סוגיות מוסריות |  |
| סרטי הקולנוע | דורות • המפגש • המרד • נמסיס |  |
| פרקים בולטים | Encounter at Farpoint • The Big Goodbye • Pen Pals • Q Who • Yesterday's Enterprise • The Best of Both Worlds • Redemption • Darmok • The Outcast • The Inner Light • All Good Things... |  |
| ראו גם | זיכיון מסע בין כוכבים • מסע בין כוכבים: פיקארד • אימזדי |  |
| מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 |
| --- | --- | --- |
| יוצרי הסדרה | ריק ברמן • מייקל פילר • על-פי "מסע בין כוכבים" מאת ג'ין רודנברי |  |
| שחקנים ראשיים | אייברי ברוקס • רנה אוברז'ונואה • מייקל דורן • טרי פארל • ניקול דה בור • סירוק לופטון • קולם מיני • ארמין שימרמן • אלכסנדר סידיג • נאנה ויזיטור |  |
| דמויות ראשיות | בנג'מין סיסקו • אודו • וורף • דקס (ג'דזיה דקס • אזרי דקס) • ג'ייק סיסקו • מיילס או'בריאן • קווארק • ג'וליאן באשיר • קירה נריס |  |
| דמויות משנה | וין אדאמי • גאורון • אילם גארק • דוקאט • ואיון • מרטוק • נוג • רום • תומאס רייקר • ויק פונטיין • אישקה |  |
| גזעי חייזרים | באג'ורנים • ברין • ג'מהדאר • בורג • וורטה • טריל • משתנים • פרנגי (אנ') • קרדאסים • קלינגונים • רומולאנים |  |
| מושגים | דיפאיינט • הדומיניון • הולודק • חור התולעת • חלל עמוק 9 • טרנספורטר • יקום המראה • מאקי • מדור 31 • מלחמת הפדרציה-דומיניון • משכפל • פדרציית הכוכבים המאוחדת • הצו העליון • צי הכוכבים • הקרב בוולף 359 • רביע גלקטי • סוגיות מוסריות |  |
| פרקים בולטים | Duet • The Visitor • Rejoined • Trials and Tribble-ations • Far Beyond the Stars • In the Pale Moonlight • It's Only a Paper Moon • Emissary |  |
| סרט תעודי | What We Left Behind: Looking Back at Deep Space Nine |  |
| ראו גם | זיכיון מסע בין כוכבים |  |
הטריומווירט הראשון

חברי הטריומווירט
מרקוס ליקיניוס קראסוס
גנאיוס פומפיוס מגנוס
יוליוס קיסר
הטריומווירט הראשון הוא השם המודרני לברית פוליטית לא רשמית (אמיקיטיה בלטינית: amicitia) בין יוליוס קיסר, קראסוס, ופומפיוס הגדול שהתקיים בשנים 60 לפנה"ס עד 53 לפנה"ס.
הטריומווירט ניהל את רומא מאחורי הקלעים, תוך כדי שהם מסלקים את יריביהם הפוליטיים מרומא. במסגרת ברית בלתי רשמית זו ביקשו שני השותפים הבכירים: קראסוס ופומפיוס להשתמש בשירותיו של יוליוס קיסר, שהיה בהתחלה השותף הזוטר, לקידום האינטרסים הפוליטיים שלהם. השלושה סיכמו כי כספו של קראסוס והשפעתו של פומפיוס יעזרו לקיסר להיבחר למשרת הקונסול, והוא יקדם את ענייניהם של שותפיו במסגרת משרתו. על מנת לחתום את הברית השיא קיסר את ביתו היחידה, יוליה, לפומפיוס.
לאחר מות אשתו של פומפיוס בשנת 54 לפנה"ס ונפילתו של קראסוס בקרב חרן בשנת 53 לפנה"ס, חדל הטריומווירט מלהתקיים. המתח בין קיסר לסנאט הביא בסופו של דבר לפרוץ מלחמת האזרחים בשנת 49 לפנה"ס שבסופה ביסס קיסר את שלטונו האוטוקרטי ברומא כדיקטטור.
רקע

הפוליטיקה ברפובליקה הרומית המאוחרת התאפיינה בקיטוב רב בין שתי סיעות: הפופולארים שביקשו להעניק כוח רב יותר לאסיפות הדמוקרטיות והאופטימאטים שביקשו לרכז את הכוח בידיו של הסנאט. לא אחת גלש המאבק הפוליטי לתגרות רחוב ואפילו למלחמות אזרחים עקובות מדם. הפוליטיקה הרומית סבלה גם מרמת שחיתות גבוהה ביותר. השחיתות באה לידי ביטוי בשני אופנים: הן כתשלום פיזי לבוחרים פוטנציאליים והן בהענקת הטבות כלליות לפשוטי העם בדמות הענקת מזון במחיר מוזל או אפילו בחינם וסיפוק שעשועים בדמות משחקים גלדיאטוריים.
יתרה מכך, הצבא הרומי עבר רפורמה מקיפה בעת כהונתו של גאיוס מאריוס בתפקיד הקונסול (107 לפנה"ס). לפני הרפורמה, החיילים גיוסו מקרב אזרחים בעלי רכוש, ואחריה כל אחד יכול היה להתגייס לצבא ואף לקבל שכר עבור שירותו. השכר בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה המאוחרת לא היה גבוה במיוחד והיה דומה לשכרו של פועל לא מקצועי. עיקר הממון שצברו החיילים הגיע לא משכר שקיבלו על שירותם, אלא משני מקורות אחרים: ביזה וקבלת קרקעות בתום השירות. את הקרקעות היו מקבלים בעזרת מצביאם שהיה דואג להם לאחר תום תקופת השירות.
לוקיוס קורנליוס סולה היה המצביא הראשון שעלה על רומא בראש חייליו ופתח במלחמת אזרחים עקובה מדם. התנהלותו הכוחנית, תוך רמיסת כל חוקי המשחק הפוליטי ברומא נתנו דוגמה לכל הבאים אחריו. סולה היה מראשי הסיעה האופטימטית, וביצע רפורמות חשובות בממשל הרומי שתפקידן היה חיזוק הסנאט על חשבון הגורמים האחרים בממשל הרומי ובמיוחד החלשת הכוח של טריבוני הפלבס. סולה לא רק העביר רפורמות בממשל, אלא גם טבח בפופולרים רבים ואחרים ששרדו ירדו מנכסיהם. הרפורמות של סולה רוקנו מתוכנן בשנת 70 לפנה"ס, בזמן הקונסולט המשותף של פומפיוס וקראסוס.
הסנאט הורכב בתקופה זו בעיקר מהאופטימטים השמרנים (היות שמרבית הפופולרים חוסלו בתקופתו של סולה) ניסה בכל מאודו לשמור על כוחו וחשש יותר מכל מעלייתו של מצביא חדש שיעלה בראש צבאו על רומא ויאחד את המוני העם בכוח הכריזמה האישית שלו. על רקע זה התנגד בתוקף למצביאים בולטים דוגמת פומפיוס ששב ממסע מלחמה מוצלח במזרח.
למרות המאבק בין הפופולרים לאופטימאטים, לא מדובר במפלגות מוגדרות או אפילו קבוצות מובחנות באופן חד משמעי. הבחירות בפוליטיקה הרומית היו אישיות. יתרה מכך, חרף הניגוד בין הצדדים, גם האופטימאטים וגם הפופולרים השתייכו לאותו חוג חברתי. שני הצדדים הגיעו מהאריסטוקרטיה, אם כי מרבית האופטימאטים היו לרוב מקרב האריסטוקרטיה הוותיקה ואילו רבים מקרב הפופולרים היו חדשים בקבוצה החברתית הבכירה של רומא. לא רק ששני הצדדים הגיעו מאותה שכבה חברתית, גבולות הגזרה בין שני המחנות לא היו מוגדרים באופן חד משמעי וברור. בטווח שבין הקצוות הקיצוניים של שני הצדדים ניצבו אריסטוקרטים רבים שפעם הלכו אחרי הפופולרים ופעם אחרי האופטימאטים.
בעשור שקדם לכינון הטריומווירט הייתה הפוליטיקה הרומית שרויה במאבקים קשים. לוקיוס סרגיוס קטילינה (Lucius Sergius Catilina) נתפס בקשירת קשר (63 לפנה"ס) להפלת המשטר הרפובליקני וכינון שלטון יחיד ברומי. הקונסול קיקרו חשף את הקנוניה ועמד בראש המקטרגים שדרשו פעולה תקיפה נגד קטילינה. כתוצאה מחשיפת הקשר, הוציא קיקרו את קטילינה וחלק מהקושרים האחרים להורג ללא משפט.
חברי הטריומווירט > גנאיוס פומפיוס מגנוס

גנאיוס פומפיוס מגנוס (המכונה לרוב פומפיוס הגדול; בלטינית: Gnaeus Pompeius Magnus) היה הגנרל החשוב ביותר ברפובליקה בסוף שנות ה-60. הוא שב הביתה בשנת 62 לפנה"ס ממסעותיו במזרח, שבמהלכם הדביר את שודדי הים הקיליקיים, השלים את מלחמת מיתרידטס השלישית, חיסל באופן סופי את האימפריה הסלאוקית והפך את ממלכת החשמונאים למדינת חסות של רומא. פומפיוס ערך טריומף ענק שנמשך יומיים מ-28 בספטמבר עד 29 בספטמבר לכבוד ניצחונותיו והיה בשיא תהילתו הציבורית.
כעת ניצבו בפניו שתי משימות. הראשונה: העברתו של חוק שיעניק קרקע חקלאית לחייליו המשוחררים הן ממערכותיו בספרד נגד קווינטוס סרטוריוס והן למשוחרריו ממערכה במזרח. פומפיוס הצליח להעביר חוק שהעניק קרקע לחייליו ששירתו תחת פיקודו בהיספניה, אך הסנאט לא סיפק את המשאבים הדרושים והחוק נותר אות מתה, במיוחד שרבים מהם התגייסו מחדש כדי לשרת תחת פיקודו במערכה נגד שודדי הים ונגד מיתרידטס. השנייה: אשרור בדיעבד של הסדריו במזרח. פומפיוס ערך את הסדריו ללא קבלת אישור מוקדם מהסנאט וכעת ביקש אישור בדיעבד לפעולותיו. האופטימאטים ובראשם קאטו הצעיר התנגדו לכך בתוקף. הם ניסו כל שיטה כדי למנוע ממנו את אשרור תקנותיו כמו הדרישה לדון בכל תקנה ותקנה בנפרד מה שהיה גורם להתמשכות אינסופית של הדיון.
פומפיוס יכול היה לפנות אל המוני העם ולעורר מהומות, על בסיס האהדה הציבורית שזכה לה או גרוע מכך לעלות בראש חייליו על רומא עצמה ולכונן הסדר נוח, כפי שעשה לוקיוס קורנליוס סולה כ-20 שנים לפני כן. פומפיוס לא עשה את זה או את זה, אלא ביקש למצוא חלופה חוקית לפעולותיו.
פומפיוס קיווה להשיג זאת במהלך שנת 61 לפנה"ס. הקונסולים של השנה היו מרקוס ולריוס מסאלה ניגר (Marcus Valerius Messalla Niger) ופיסו (Marcus Pupius Piso Frugi Calpurnianus), שהיה הלגאטוס שלו והיה נאמן לו, אך דבר לא נעשה, בעיקר כי פיסו היה עסוק עם משפטו של פובליוס קלודיוס פולכר. פומפיוס ניסה בכל כוחו לתמוך בלגאטוס אחר, לוקיוס אפרניוס (Lucius Afranius), אך אפרניוס היה פוליטיקאי כושל ואילו בן זוגו לקונסולט, קווינטוס קייקיליוס מטלוס קלר (Quintus Caecilius Metellus Celer) היה עוין לפומפיוס אחרי שפומפיוס התגרש מאשתו מוקיה טרטיה (Mucia Tertia), כיוון שזו בגדה בו בעת ששהה במזרח, ונישא מחדש לאחיינתו של קאטו הצעיר כדי להתקרב לאופטימאטים.
קאטו דחה אותו ובסוף פומפיוס קלקל את יחסיו עם משפחתה של מוקיה טרטיה ולא השיג דבר בתמורה. מורקיה טרטיה הייתה בת דודתו של קלר והוא נטר טינה לפומפיוס בגלל גירושיו מבת דודתו. כך קמה אופוזיציה חריפה מאוד להצעת החוק האגררית מצדם של קאטו הצעיר ולוקולוס שנטר טינה לפומפיוס, כי פומפיוס החליף אותו בפיקוד הצבא הרומי במלחמת מיתרידטס השלישית, ולוקולוס חש שניצחונו נגנב ממנו על ידי פומפיוס שרק קצר את פירות עמלו.
חברי הטריומווירט > מרקוס ליקיניוס קראסוס

מרקוס ליקיניוס קראסוס (בלטינית: Marcus Licinius Crassus), היה המבוגר מבין השלושה. הוא צבר הון עצום בעת מלחמות האזרחים של סולה ונהג לממן פוליטיקאים שונים כצורת השקעה פוליטית, אפילו ללא רווח מידי. כך למשל תמך כספית בקיסר ואף ערב לחובותיו. בגלל בצע אישי וקשריו עם הפובליקנים (גובי מיסים) תמך קראסוס באמצע שנות ה-60 בהפיכת מצרים לפרובינקיה רומית וכן תמך בהענקת אזרחות רומית לתושבי גאליה קיסאלפינה. כל אחת מההחלטות האלה הייתה צפויה להביא לו תועלת רבה - בין אם כלכלית ובין אם פוליטית. אם תושבי גאליה קיסאלפינה היו מקבלים אזרחות, היו חייבים לו וכך היה זוכה בכוח פוליטי רב.
קראסוס תמך לא רק בפוליטיקאים, אלא גם באנשי עסקים פרטיים. כך למשל תמך בפובליקנים שנשלחו לפרובינקיות המזרחיות אחרי סיום מלחמות מיתרידטס. אלה קיוו להתעשר, אך מצאו ארץ מדולדלת שחרבה במלחמות הרבות והתקשו לעמוד בתשלומים לאוצר הרומי. קראסוס ניסה לסייע להם בסנאט, אך נתקל בהתנגדות.
קראסוס אהב לעמוד מאחורי הקלעים וחיפש לעצמו שותף זוטר נאמן שהיה יכול לקדם את ענייניו השונים. קיסר היה פוליטיקאי רעב ונמרץ שהיה בתחילת הקריירה הפוליטית שלו, ולכן היה מועמד טוב מבחינתו של קראסוס. קראסוס אכן תמך בו במערכות בחירות קודמות וכעת הסכים להדק את שיתוף הפעולה ביניהם. כוחו הפוליטי הרב נבע מרשת הקשרים עם המוני פוליטיקאים שהוא יצר. אלה היו חייבים לו על תמיכתו בהם והוא ניצל תלות זו להנאתו.
חברי הטריומווירט > גאיוס יוליוס קיסר

גאיוס יוליוס קיסר (בלטינית: Gaius Iulius Caesar) היה פוליטיקאי רומאי שכוכבו היה בעלייה. הוא סיים בהצלחה רבה את תפקידו כנציב היספניה בייטיקה וחזר בקיץ 60 לפנה"ס לרומא ולטש עיניו על כהונת הקונסול היוקרתית. יחד עם זאת, תהילתו הצבאית לא הגיעה בשלב זה של הקריירה שלו לתהילתו של פומפיוס. יתרה מכך, בדומה לפומפיוס, קיסר היה ממוצא צנוע יחסית. אמנם משפחתו הייתה בעלת שורשים פטריקיים, אך לא בלטה בימי הרפובליקה. גרוע מכך, גאיוס מאריוס שהיה בעלה של דודתו מצד אביו היה מנהיג הסיעה הפופולרית והפסיד באופן מזהיר לסולה במלחמת אזרחים בין האופטימאטים לפופולרים ויחסיו של יוליוס קיסר עם האופטימאטים היו מתוחים.
כעת ניצב יוליוס קיסר בפני אתגר חדש - בחירות למשרת הקונסול של שנת 59 לפנה"ס. אילו היה רץ לבד, היה מתקשה להשיג את מבוקשו. ממונו נשחק במערכות בחירות קודמות ותהילתו לא הייתה גדולה די הצורך כדי לצבור אהדה ציבורית מספקת. יוליוס קיסר היה זקוק לשותפים בעלי עצמה פוליטית רבה שהיו יכולים לסייע בהזנקת הקריירה הפוליטית שלו קדימה.
התנהלותו של הטריומווירט > כינון הטריומווירט

המתנגדים הבולטים לטריומווירט
מרקוס טוליוס קיקרו
קאטו הצעיר
הטריומווירט הראשון היה ברית פוליטית בין שותפים לא צפויים. מצד אחד, קראסוס ופומפיוס שהיה שותפיו הנאמנים של סולה במלחמת האזרחים הראשונה והשנייה. מבחינה זו היו שותפים לסיעה האופטימאטית, שסולה היה מראשיה בשנות ה-80 ותחילת ה-70. שניהם הרוויחו הון פוליטי וכספי עצום מההסדר שכונן סולה. למרות שיתוף הפעולה המוקדם עם סולה היו יריבים מרים. מצד שני יוליוס קיסר, פטריקי ממשפחה עתיקת יומין עם ייחוס שהגיע לראשית ימיה של רומא, אך לא בלטה בהישגיה הפוליטיים. יוליוס קיסר היה קרוב משפחתו של מאריוס, יריבו המר של סולה ומראשי הסיעה הפופולרית.
קיסר היה הצד החלש בתחילתה של השותפות. הוא זה שגם הרוויח את מירב ההון הפוליטי כתוצאה ממנה. פומפיוס זכה כבר לשלושה טריומפים (אפילו אחד מהם היה אירוע נדיר) וכיהן כבר כקונסול. גם קראסוס כיהן כקונסול והיה יכול בנקל לתמוך במועמד אחר. קיסר לעומתם הצליח בקושי רב להיבחר רק לכהונת פראיטור, והיה זקוק מאוד לשותפים חזקים שיתמכו בו, במיוחד נוכח מצבו הכלכלי הקשה (מסעות בחירות היו עסק יקר מאוד ובמיוחד חלוקת השוחד לבוחרים). לא מפתיע אם כך שדווקא קיסר יזם את הפניה לשני שותפיו הבכירים ודאג להשכין שלום ביניהם. במקביל, שני שותפיו הבכירים היו זקוקים לפוליטיקאי נמרץ שיכול היה לעשות את העבודה, במיוחד נוכח כישלונם החרוץ של מועמדיהם הקודמים. מצד שני היו צריכים פוליטיקאי שניתן לשלוט בו ולא יקום עליהם. מבחינתם יוליוס קיסר היה בדיוק כזה. בסופו של דבר, התברר כי טעו ויוליוס קיסר היה זה שהפיק את מרב ההון הפוליטי מהברית, כשהוא משתמש בה לקידום מטרותיו הפוליטיות.
למרות השאיפות הפוליטיות של חבריה באה לעולם ברית לא טבעית זו פחות בגלל הדמיון בין חבריה, אלא יותר בגלל ההתנגדות של האופטימאטים העיקשים שביקשו ליישם את רצונם בכל מחיר. אלמלא ההתנגדות העיקשת של האופטימטים לכל פוליטיקאי שאיננו בשר מבשרם, סביר שהברית לא הייתה נוצרת מלכתחילה. כל אחד מחברי הטריאומווירט נתקל בהתנגדות עזה מצד האופטימאטים ולא היה מסוגל להתגבר עליהם לבד, למרות עוצמתו הפוליטית הרבה. מבחינה זו הייתה זו ברית הדחויים בפוליטיקה הרומית ששילבו כוחות כדי להתגבר על ההתנגדות העיקשת של האופטימאטים.
סווטוניוס כותב כי כוחו של הטריאומווירט היה כה גדול עד ששום דבר לא היה נעשה ברפובליקה ללא הסכמתם אך זאת הגזמה כפי שניתן לראות מתוצאות הבחירות של שנת 56 שבה נבחרו שני קונסולים (לוקיוס מארקיוס פיליפוס וגנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס) שהיו עוינים לטריאומווירט.
נעשו מספר ניסיונות לשכנע את קיקרו לתמוך בטריאומווירט. עוד בתחילת כינון הברית נשלח לוקיוס קורנליוס באלבוס (Lucius Cornelius Balbus), אחד מנאמניו של קיסר, אל קיקרו כדי לשכנעו לתמוך בחוק האגררי לחלוקת קרקעות לחייליו של פומפיוס. קיקרו סירב, אך בכך לא תמו נסיונותיו של קיסר לכרות ברית עם קיקרו. בהמשך, הציע לו לשרת בצבאו בדרגת לגאטוס, אך קיקרו סירב פעם נוספת ורק אחיו, קווינטוס טוליוס קיקרו (Quintus Tullius Cicero) הצטרף לקיסר.
התנהלותו של הטריומווירט > התחזקותו של יוליוס קיסר

קיסר נכנס לתפקידו וניסה לשתף פעולה עם שותפו לתפקיד, מרקוס קלפורניוס ביבולוס, אך ללא הועיל. ביבולוס, נציגה של הסיעה האופטימטית התבצר בעמדותיו ובסוף קיסר התעלם ממנו והצליח להאפיל לחלוטין על בן זוגו. שנת הקוסולט של קיסר הייתה מוצלחת מאוד מבחינתו ולמרות הביקורת הציבורית נגדו הצליח לקדם את עסקיו.
קיסר ביקש לקדם שתי מטרות. מטרתו הראשונה והדוחקת ביותר הייתה מימוש רצונותיהם של שותפיו ובמיוחד פומפיוס שהיה הכרח להצביע עליה בהקדם בעת כינוס אספת הקנטוריות. קיסר השתמש בכוחו הפוליטי בתור קונסול והציע הצעת חוק מאוזנת, אך האופטימטים התנגדו בתירוצים פרוצדורליים. חרף ההתנגדות, קיסר הצליח לחלק קרקעות לחייליו והאופטימטים ניסו למנוע זאת ממנו דרך נציגם בממשל - הקונסול האחר ביבולוס. ביבולוס היה יכול להטיל וטו על כל החלטה שקיסר ביקש להעביר, אך בחר להסתגר בביתו. גם הסדריו של פומפיוס במזרח אושרו באספת השבטים.
מטרתו השנייה והחשובה יותר מבחינתו הייתה להבטיח לעצמו מינוי לנציב בפרובינקיה שיש לה גבול משותף עם ארץ ברברית כלשהי שיוכל לכבוש ועל ידי כך לקדם את ענייניו שלו. המטרה הושגה כשפובליוס ויטיניוס (Publius Vatinius) הצליח להעביר חוק שהעניק לו את נציבות גאליה קיסאלפינה ואיליריקום. עם סיום כהונתו כקונסול, יצא באביב שנת 58 לפנה"ס לפרובינקיה שלו לפקח על הנעשה בה ולתכנן את כיבוש הארצות השכנות, כפי שרצה מלכתחילה.
התנהלותו של הטריומווירט > ועידת לוקה

הברית לא הייתה רווחית לכל הצדדים באותה המידה. ההתנגדות של האופטימאטים, שנמנו על המשפחות המכובדות ביותר ברומא והיו בעלי השפעה פוליטית רבה נתנה את אותותיה. אלימות פיזית ומילולית כוונה נגד הטריומווירים. יוליוס קיסר לא הושפע מכך באופן ישיר כי הוא היה עסוק במלחמתו בגאליה. קראסוס פעל כהרגלו מאחורי הקלעים ואילו פומפיוס נאלץ לספוג את מלוא הביקורת בעצמו. מעמדו של פומפיוס הלך והתדרדר והרווח שהוא קיבל היה מועט. הוא קיבל כבר את מבוקשו - חייליו קיבלו את קרקעותיהם והסדריו במזרח קיבלו תוקף חוקי. כעת הוא רק ספג ביקורת על תמיכתו בקיסר ובפופולרים.
קיסר לעומתם היה זקוק מאוד לבעלי ברית. הוא שקע במערכה ארוכה מאוד בגאליה ואף על פי שקיבל מינוי לחמש שנים בשנת 59 במסגרת לקס ויטיניה, היה חשש מתמיד שישלח מצביא נוסף לאזור והפיקוד יחולק ביניהם או גרוע מכך המינוי לא יוארך וקיסר יאלץ לחזור לרומא בלי השלמת הכיבוש ופירות הניצחון יפלו בחקו של מצביא אחר, כמו שקרה ללוקולוס. מתנגדיו בסנאט עשו ככל שעלה בידם כדי לאשש את חששותיו של קיסר והוא חש שעליו לחזק את בריתו עם קראסוס ופומפיוס. ניסיון למנות אדם אחר לתפקיד מושל גאליה נעשה בשנת 56, כאשר שני הקונסולים של אותה שנה - גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס ולוקיוס מארקיוס פיליפוס - ניסו למנות אדם אחר למושל גאליה טרנסאלפינה.
לחיזוק הברית בינו לבין שותפיו הזמין קיסר את הטריומווירים ללוקה בשנת 56 לפנה"ס. במהלך הוועידה הוחלט שפומפיוס וקראסוס ירוצו לכהונת הקונסול בשנת 55 לפנה"ס. אם יצליחו להיבחר, סוכם שיתמכו בכך שקיסר יקבל הארכה של חמש שנים לפרו-קונסולאט שלו ויישאר בגאליה עד 50 לפנה"ס. קראסוס, ששאף אף הוא למלחמות ולכיבושים, יקבל מינוי לנציב פרובינקיה סוריה.