מסה על שכל האדם
תגובות והשפעה > תגובות בני זמנו של לוק

המסה זכתה לתשומת לב רבה יחסית מייד עם יציאתה לאור, וביקורות עליה פורסמו בכתבי העת האינטלקטואלים. גילברט רייל כתב שהשפעתה של המסה על בני זמנו של לוק הייתה כה מיידית ועמוקה, שניתן לדעת מקריאה של מספר שורות בכל חיבור מהמאה השבע-עשרה אם הוא נכתב לפני או אחרי יציאתה של המסה לאור. ב-1700 הופיע תרגום של המסה לצרפתית, וב-1701 הופיע תרגום ללטינית. שני התרגומים תרמו לתפוצה רחבה של הרעיונות של לוק מחוץ לבריטניה, ובמיוחד בצרפת. לוק זכה לתשבחות רבות על המסה, אך גם לביקורות. עיקר הביקורת הגיעה מאנשי כנסייה, והיא הופנתה כלפי שלילת רעיון המושגים המולדים, ההשלכות התאולוגיות של טיעון זה, והספקנות שגישתו של לוק מעוררת. כך למשל, הבישוף של ווסטר, אדוארד סטיגלינפליט, תקף את הטיעון של לוק וטען ששלילת התאוריה שאלוהים הטביע באדם עקרונות אוניברסליים המשמשים כבסיס לידע תוביל לאתאיזם, לסוציניאניזם ולאי-מוסריות. לוק כתב מספר תגובות לסטיגלינפליט, שהודפסו בסופו של דבר יחד עם הביקורות עצמן. מנגד, בחוג של החברה המלכותית, התקבלה המסה לרוב בחיוב. אייזק ניוטון פירש בתחילה את הרעיון שאין מושגים מולדים כפגיעה חמורה בעקרונות המוסר ואת לוק עצמו כ"הוביסט" - כינוי גנאי במאה השבע-עשרה למי שכביכול מסכים עם תומאס הובס, ובמקרים רבים למי שנחשד באתאיזם - אך מאוחר יותר הוא השתכנע בעצמו שמושגים מולדים אינם קיימים. בין האינטלקטואלים שהגנו על לוק הייתה הסופרת והפילוסופית קתרין טרוטר קוקברן (אנ'), שכתבה מספר טקסטים להגנתו.
הפילוסוף גוטפריד וילהלם לייבניץ כתב בתגובה למסה את "מאמרים חדשים על התבונה האנושית", חיבור בו הוא מפריך פרק-אחר-פרק את הטענות של לוק. לוק היה מודע לביקורת של לייבניץ, שגם ניהל עימו תכתובת, אך את החיבורים עצמם לייבניץ החליט לא לפרסם לאחר שנודע לו על מותו של לוק. הם התפרסמו לבסוף ב-1765. על עמדותיו אל מול אלה של לוק, כתב לייבניץ: "מעל הכול לקחתי על עצמי להציל את אי-החומריות של הנפש, דבר שלוק מותיר בספק. אני מצדיק גם את הקיום של אידיאות מולדות [innate ideas], ומראה שהנפש יוצרת מעצמה את התפיסה שלהן. אכסיומות, גם כן, אני רואה בחיוב, בעוד שללוק דעה שלילית כלפיהן. בסתירה ללוק, אני מראה שהאינדיבידואליות של האדם, אשר דרכה הוא משמר את זהותו, היא ההמשכיות של המרכיב [substance] הפשוט, או הבלתי-חומרי, שמחייה אותו; [...] שאין לא ריק ולא אטומים; שחומר, או העיקרון הפסיבי, לא יכול להיות מודע, אלא כאשר אלוהים מאחד עמו מרכיב מודע. אכן, אנו לא מסכימים על מספר רב של דברים נוספים [...] אף על פי שאני משוכנע שכוונתו של לוק הייתה טובה לחלוטין".
פילוסוף נוסף, בן המאה ה-17, שהושפע מלוק הוא ג'ורג' ברקלי, שאת חיבורו מ-1713, "עקרונות דעת האדם", ניתן לקרוא כתגובה ללוק. ברקלי פיתח פילוסופיה אידיאליסטית לפיה לא קיימים דברים שהם חומריים בלבד, במובן שהם עצמאיים מהשכל. לפי ברקלי הרעיון שקיים חומר באופן עצמאי ובלתי תלוי בשכל עשוי להביא לאתאיזם ולספקנות. לטענתו, ניתן לקבל את ההנחה של לוק שהאובייקטים של השכל הם אידיאות בלבד ומכך נובע שכל הדברים שאנו תופסים כאילו היו קיימים בעולם באופן עצמאי מהשכל הם אידיאות והם תלויים בשכלנו. לוק וממשיכיו עונים (לפי ברקלי) שאמנם האובייקט המיידי של השכל הוא אידיאות, אך האידיאות מייצגות אובייקטים אחרים שקיימים במנותק מהשכל ונתפסים באופן לא מיידי. לפי ברקלי פתרון זה אינו מוצלח וחסר בסיס. בהתאם, הוא ביקר אלמנטים שונים בתאוריה של לוק שיכולים להתפרש כתמיכה בטענה שקיים חומר עצמאי מהשכל. הוא שולל את ההבחנה בין איכויות ראשוניות לאיכויות משניות, ומראה שאין אפשרות לתפוס או לתאר דברים על ידי איכויות ראשוניות בלבד תוך הפשטה של האיכויות המשניות. גם הרעיון שאידיאות של איכויות ראשוניות הן דמויות (resemblances) של האיכויות עצמן הוא חסר פשר, כיוון שהדבר היחיד שיכול להידמות לאידיאה הוא אידיאה אחרת. בנוסף ביקר ברקלי את הדיון של לוק על אידאות מופשטות וטען שהוא מוביל לסתירות.
בנוגע לדיון של לוק על טבעה של השפה, התאולוג הקתולי ג'ון סרג'נט (אנ') כתב מספר טיעוני ביקורת, שחזרו על עצמם מאוחר יותר בתחום הפילוסופיה של הלשון. סרג'נט ביקר את הרעיון שכאשר אנחנו משתמשים במילים אנחנו מסמנים את האידיאות שבשכלנו ולא את העצמים עצמם שקיימים בעולם. לפי סרג'נט, "כשג'נטלמן מבקש ממשרתו להביא יין מהמרתף, הוא לא מתכוון לבקש ממנו שיביא את האידיאה של היין שבראשו, אלא את היין, שבעצמו נמצא במרתף". ג'ון סטיוארט מיל הביע ביקורת דומה במאה ה-19. בנוסף, לפי סרג'נט, הטיעון של לוק שהשימוש במילים תלוי בהסכמה בין הדוברים על משמעותן נמצא בסתירה עם טיעונו שהמילים מסמנות אידיאות בשכלנו, שאינן נגישות לאף אחד מלבד הדובר עצמו. סרג'נט שואל, כיצד ניתן מלכתחילה להגיע להסכמה, אם המצב הראשוני הוא שאף אדם לא יכול לדעת מה נמצא בשכלו של אדם אחר. ברקלי ביקר גם כן את התאוריה של לוק לגבי שימוש בשפה, בין השאר בטענה שתכלית השפה היא לא רק תקשורת והבהרה של האידיאות שבשכלנו, אלא גם עירור של תחושות ורגשות, באופן שאינו מתווך על ידי אידיאות.