מערות אג'אנטה
אתרים > ציורים

הציורים במערות אג'אנטה מספרים בעיקר את סיפורי הג'טאקה. אלו אגדות בודהיסטיות המתארות את לידותיו הקודמות של הבודהה. אגדות אלו משבצות מוסר קדום וידע תרבותי הנמצאים גם במעשיות ובאגדות בטקסטים של ההינדים והג'אינים. סיפורי ג'טאקה מודגמים באמצעות דוגמת החיים והקורבנות שהקריב בודהה במאות גלגולי העבר שלו, שם הוא מתואר כמי שנולד מחדש כחיה או אדם.
ציורי קיר שרדו מקבוצות המערות המוקדמות וגם המאוחרות יותר. כמה קטעים של ציורי קיר שהשתמרו מהמערות הקדומות יותר (מערות 10 ו-11) הם למעשה שרידים ייחודיים של ציור עתיק בהודו מתקופה זו, ו"מראים כי בימי סאטווהאנה, אם לא קודם לכן, שלטו הציירים ההודים בסגנון נטורליסטי קל וזורם, והתמודדו עם קבוצות גדולות של אנשים באופן בר השוואה לתבליטי הסורגים הצולבים בטוראנות של המונומנטים הבודהיסטיים בסאנצ'י". ניתן לציין גם כמה קשרים עם אמנות גנדהארה, ויש עדויות לסגנון אמנותי משותף.
בארבע מהמערות המאוחרות יותר יש ציורי קיר גדולים ושמורים היטב, שלדברי ג'יימס הארלה, "באו לייצג את ציור הקיר ההודי בפני שאינו מומחה", ומייצגים "את התהילה הגדולה לא רק של גופטה אלא של כל האמנות ההודית". הם מתחלקים לשתי קבוצות סגנוניות, כשהמפורסמות ביותר במערות 16 ו-17, וככל הנראה ציורים מאוחרים יותר במערות 1 ו-2. הקבוצה האחרונה נחשבה כמי שצוירה כמאה שנה ואילך מאוחר מהאחרות, אך הכרונולוגיה המתוקנת שהציע ספינק הייתה להציב גם אותה במאה החמישית, אולי בני אותה תקופה, אבל בסגנון מתקדם יותר, או כזו המשקפת צוות מאזור אחר. הפרסקו של אג'אנטה הם ציורים קלאסיים ועבודת אמנים הבטוחים בעצם, ללא קלישאות, עשירים ומלאים. הם מפוארים, חושניים וחוגגים יופי גופני, היבטים שצופים מערביים מוקדמים חשו כי הם מזעזעים בצורה שאינה הולמת מערות אלה, הנחשבים כמיועדים לפולחן דתי ולחיי נזירים סגפניים.
הציורים נעשו ב"פרסקו יבש", צבועים על גבי משטח טיח יבש ולא על טיח רטוב. נראה כי כל הציורים הם יצירתם של ציירים הנתמכים על ידי פטרונים מתוחכמים. אנו יודעים ממקורות ספרותיים כי אמנות הציור הייתה נפוצה ומוערכת בתקופת גופטה. שלא כמו ציורי קיר הודים רבים, הקומפוזיציות לא הוכנו ברצועות אופקיות כמו אפריז, אלא מראות סצנות גדולות המתפשטות לכל הכיוונים מדמות או מקבוצה אחת במרכז. גם התקרות צבועות במוטיבים דקורטיביים מתוחכמים ומשוכללים, רבים מהם מקורם בפיסול. הציורים במערה 1, שעל פי ספינק הוזמן על ידי הארישנה עצמו, מתרכזים באותם סיפורי ג'טאקה המציגים את חייו הקודמים של בודהה כמלך, ולא כצבי או פיל או חיית ג'טאקה אחרת. הסצנות מתארות את בודהה כמי שעומד להתנער מחיי המלוכה.
באופן כללי נראה כי המערות המאוחרות נצבעו על שטחים מטויחים כאשר עבודות החציבה נמשכו במקומות אחרים במערה, כפי שמודגם במערות 2 ו-16 בפרט. על פי תיאורו של ספינק על כרונולוגיית המערות, נטישת העבודות בשנת 478 לאחר תקופה עמוסה קצרה מסבירה את היעדר הציורים במערה 4 ובמקדש מערה מספר 17, כשהאחרונה טויחה כהכנה לציורים שמעולם לא נעשו.
הציורים ועבודות האומנות במערה נשחקו עקב בליה ופעילות אנושית. לכן, אזורים רבים של הקירות, התקרות והעמודים הצבועים הם מקוטעים. הנרטיבים המצוירים של סיפורי ג'טאקה מתוארים רק על הקירות, שדרשו את תשומת הלב המיוחדת של המאמינים. הם דידקטיים באופיים, שנועדו ליידע את הקהילה על תורתו של בודהה וחייו באמצעות לידות מחדש. הצבתם על הקירות חייבה את המאמין לעבור דרך המעברים ול"קרוא" את הנרטיבים המתוארים בפרקים שונים. הפרקים הנרטיביים מתוארים בזה אחר זה, אם כי לא בסדר ליניארי. זיהויים מהווה תחום מרכזי במחקר מאז גילוי האתר בשנת 1819.
מערה 2, המדגימה את אובדן הצבעים הנרחב של קטעים רבים. האומנים מעולם לא גמרו את הציורים
פתח מרפסת מערה 17; שמונה בודהות מעל שמונה זוגות
קטע של ציור הקיר במערה 17, "הגעתם של הסינהלים". הנסיך ויג'איה נראה בשתי הקבוצות של הפילים ושל הרוכבים.
חמסה ג'טאקה, מערה 17: הבודהה כאווז הזהב בחייו הקודמים
מערה 13