stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משרד התרבות של רוסיה
שרי התרבות לדורותיהם

פלאטון קרז'נצב (1936 - 1938)
אלכסיי נזארוב (1938 - 1939)
מיכאיל חראפצ'נקו (1939 - 1946)
מ. חראפצ'נקו (1946 - 1948)
פוליקארפּ לבדב (1948 - 1951)
ניקולאי בספאלוב (1951 - 1953)
פנטיילמון פונומארנקו (1953 - 1954)
גאורגי אלכסנדרוב (1954 - 1955)
ניקולאי מיכאילוב (1955 - 1960)
יקטרינה פורצבה (1960 - 1974)
פיוטר דמיצ'ב (1974 - 1986)
ואסילי זכרוב (1986 - 1989)
ניקולאי גוּבּנקו (1989 - 1991)
טטיאנה זוייבה (1953 - ?)
אלכסיי פופוב (? - 1966)
ניקולאי קוזנצוב (1965 - 1974)
יורי מלנטייב (1974 - 1990)
יורי סולומין (1990 - 1991)
יבגני סידורוב (1992 - 1997)
נטליה דמנטייבה (1997 - 1998)
ולדימיר ייגורוב (1998 - 2000)
מיכאיל שבידקוי (2000 - 2004)
אלכסנדר סוקולוב (2004 - 2008)
אלכסנדר אבדייב (2008 - 2012)
ולדימיר מדינסקי (2012 - 2020)
סרגיי אובריוואלין (6 - 14 במאי 2020)
אולגה ליובימובה (ינואר -מאי 2020; מאי 2020 - ואילך)
סמל משרד התרבות ותקשורת ההמונים, 2004 - 2008
אלכסנדרה לוקש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בפברואר 1987 (בת 37) קישינב, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית, ברית המועצות (כיום במולדובה) 
 תאריך עלייה:  1990
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 עיסוק:  קריינית, מנחת טלוויזיה וכתבת
 מעסיק:  גלי צה"ל, ynet, ערוץ 20
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  alexandra.lukash
 
אלכסנדרה לוּקָש (נולדה ב-27 בפברואר 1987) היא קריינית, מנחת טלוויזיה וכתבת ישראלית ילידת-מולדובה הסובייטית.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מאז 2015 התקדמה בחיים וכלום לא מצוין.
לוקש נולדה בקישינב שבמולדובה הסובייטית שבברית המועצות לשעבר. בהיותה בת שלוש, בשנת 1990, משפחתה עלתה עמה לישראל. התחנכה בבית ספר תיכון מקיף ג' שבאשדוד.
שירתה בגלי צה"ל כקריינית חדשות וכן כשדרנית בגלגלצ.
ב-2013 החלה להגיש את הפינה "בלוגוס" של אתר ynet (מבית "קבוצת ידיעות אחרונות"). ב-2014 החלה לשמש גם ככתבת שטח במגזין האוכל של ynet, וב-2015 החלה להגיש את הפינה הכלכלית "כסף עולמי".
בשנים 2014–2015 הגישה את תוכנית האקטואליה "בשמונה" של ערוץ 20.
חיים אישיים

לוקש היא בוגרת האוניברסיטה העברית מהתוכנית המשולבת: פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה (פכ"מ).
לייזר כימי

לייזר כימי הוא לייזר בו האנרגיה לקרינה נובעת מתגובות כימיות. דוגמאות נפוצות ללייזר כימי הן, לייזר יוד-חמצן (COIL), ולייזרים מסוג מימן פלואורי (HF) ודאוטריום פלואורי (DF), אשר כולם פועלים בתחום התת-אדום הבינוני.
היסטוריה

לייזר תת-אדום המבוסס על תוצרים מעוררים ויברציונית של תגובה כימית הוצע לראשונה על ידי ג'ון פולני ב-1961. לייזר כימי הודגם לראשונה על ידי ג'רום קספר וג'ורג' פימטל בשנת 1965. ראשית, כלור (Cl2) עבר פוטוליזה לאטומים, אשר הגיבו לאחר מכן עם מימן, והניבו מימן כלורי (HCl) במצב מעורר המתאים ללזירה. לאחר מכן הודגמה הטכניקה גם על מימן פלואורי (HF) ודאוטריום פלואורי (DF).
למרות שעבודה זו לא יצרה לייזר גל רציף כימי גרידא, היא סללה את הדרך בכך שהראתה את ההיתכנות של תגובה כימית כמנגנון פעולה ליצירת לייזר.
לייזר HF כימי גל רציף הודגם לראשונה בשנת 1969, ונרשם כפטנט בשנת 1972, על ידי D.J. Spencer, T.A. Jacobs, H. Mirels ו-R.W.F. Gross ב-The Aerospace Corporation באל סגונדו, קליפורניה. מכשיר זה השתמש בערבוב של שני זרמים סמוכים של H2 ו-F, בתוך מהוד אופטי, כדי ליצור מולקולות HF מעוררות שמבצעות לזירה.
שימושים

לייזר כימי יכול להיות שימושי בתחומים שונים, אבל השימוש העיקרי שלו הוא צבאי. מערכת נאוטילוס שפותחה על ידי ארצות הברית וישראל והשתמשה בלייזר כימי הייתה מתוכננת ליירט רקטות ופגזי ארטילריה. המערכת נגנזה ב-2007 בין היתר בשל הסכנה מהחומרים הרעילים הנפלטים בשימוש בלייזר.
הערות שוליים

↑  J. C. Polanyi, Proposal for an Infrared Maser Dependent on Vibrational Excitation, The Journal of Chemical Physics 34, 1961-01-01, עמ' 347–348 doi: 10.1063/1.1731608
↑  Jerome V. V. Kasper, George C. Pimentel, HCl Chemical Laser, Physical Review Letters 14, 1965-03-08, עמ' 352–354 doi: 10.1103/PhysRevLett.14.352
↑  Spencer, D. J.; Jacobs, T. A.; Mirels, H.; Gross, R. W. F., Continuous-Wave Chemical Laser, International Journal of Chemical Kinetics, 1969, עמ' 493-494
↑  Spencer, D. J.; Jacobs, T. A.; Mirels, H.; Gross, R. W. F., U.S. Patent 3,688,215, google patent, ‏1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007284922205171  GND: 4135482-5  LCCN: sh85022921
כלל (ישראל)

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברת החזקות
 מייסדים:  ג'ורג' וייז
 תקופת הפעילות:  1962–2000 (כ־38 שנים)
 חברות בנות:  כלל תעשיות כלל ביוטכנולוגיה כלל ביטוח כלל סחר כלל מחשבים
 משרד ראשי:  תל אביב
 ענפי תעשייה:  מוצרי צריכה, טכנולוגיה מתקדמת וביוטכנולוגיה, לוגיסטיקה, שירותי תקשורת, אנרגיה ותשתיות.
 
חברת כלל (ישראל) בע"מ, שנודעה בשם "כלל" או "קונצרן כלל", הייתה חברת החזקות ישראלית גדולה, בעלת חברות בנות ברבים מענפי המשק בישראל. עם החברות הבנות שלה נמנו כלל תעשיות, "כלל סחר", "אזורים" וכלל ביטוח. בשנת 2000 מוזגה חברת "כלל" לתוך חברת אי די בי חברה לפיתוח.
הקמה ובעלות

החברה הוקמה בשנת 1962 בשם "כלל - חברה להשקעות בישראל בע"מ". יוזם הקמתה היה ג'ורג' וייז, בתמיכתו של שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר. הקונצרן נועד למשוך לישראל השקעות של יהדות אמריקה הדרומית שהתקשו להשקיע ישירות במפעלים בישראל בגלל המרחק וחוסר ההכרות עם המשק הישראלי. הבעלות בחברה התפזרה על פני משקיעים רבים מחוץ לישראל, יחד עם עשר קבוצות ישראליות: בנק דיסקונט, בנק דיסקונט למשכנתאות, בנק לאומי, בנק הפועלים, סולל בונה, החברה המרכזית להשקעות, בנק לסחר חוץ, כור, בנק החקלאות והבנק לפיתוח התעשייה, שהחזיקו יחד 20% ממניות החברה, אך קיבלו מחצית מהמושבים במועצת המנהלים. בשנים הראשונות השקיעה החברה באופן פסיבי, אולם החל משנת 1965 החלה החברה להשפיע באופן אקטיבי על פעילות החברות בהן השקיעה.
בשנת 1969 רכשה קבוצת דיסקונט את המניות של הבנק לחקלאות והבנק לפיתוח התעשייה, שהיו בבעלות ממשלתית, כדי למנוע את הפיכת "כלל" לחברה החייבת בביקורת של מבקר המדינה. בכך הייתה קבוצת דיסקונט לגורם דומיננטי בחברה. גורם נוסף שהחזיק מניות רבות בחברה הייתה חברת "מעלה", שרכשה את מניות החברה מידי משקיעים מחוץ לארץ בעת עלותם לישראל. בשנת 1972 הגיע חלקם של בנקים ישראלים בחברת כלל לקרוב ל-50%, 20% לדיסקונט, 20% לבנק הפועלים ו-10% לבנק לאומי.
בשנת 2000 מוזגה כלל לתוך חברת אי די בי חברה לפיתוח, באמצעות המרה של מניות "כלל" למניות "אי די בי פיתוח", שהחזיקה ערב המיזוג ב-61% ממניות "כלל".
ניהול

בנו גיטר היה המנכ"ל הראשון של החברה. בתחילת 1965 הוא הוחלף על ידי אהרן דוברת, שפרש מניהול חטיבת התעשייה במשרד המסחר והתעשייה, וגיטר עבר לכהן כיו"ר הוועד המנהל ולאחר מכן כיו"ר מועצת המנהלים של החברה. דוברת כיהן כמנכ"ל החברה עד שנת 1991.
דוברת וגיטר הפכו את החברה לקונצרן הגדול בישראל, עם פעילות בתחומי התעשייה, היצוא, המסחר והנדל"ן, תוך הגדלת ההון העצמי שלו מ-20 מיליון דולר לכ-400 מיליון דולר.
בשנת 1980 התמנה יצחק שרם לסמנכ"ל החברה, ודוברת ושרם הובילו יחד את החברה להצלחות גדולות במהלך שנות ה-80.
ב-1990 הורשע אריה גולדין, מנכ"ל חברת ניהול התיקים כלל אינווסטמנט, בגנבת כספי לקוחות, ונידון לשמונה שנות מאסר.
בשנים 1991–1997 כיהן דוד וינשל כמנכ"ל החברה. בשנת 1997 מונה יצחק קאול למנכ"ל, והוא פרש מהתפקיד ביולי 2000, עם השלמת המיזוג של "כלל" עם אי די בי חברה לפיתוח.
תחומי פעילות

החברה השקיעה במגוון רחב של תחומים שכללו בנקאות, נדל"ן, תעשייה וחקלאות. ב-1965 תוארה החברה בדבר: "כמעט אין פרויקט גדול שכלל אינה חלק בו".
בשנת 1968 רכשה "כלל" את חברת "גאס רסקו", זרוע ההשקעות בתעשייה של חברת "רסקו". שם החברה הנרכשת הוסב ל"גאס תעשיות", ובשנת 1971 הוסב שמה ל"כלל תעשיות".
במרץ 1968 רכשה "כלל" את החברה הממשלתית "מניב", שהחזיקה בבעלותה את "מפעל תרגומי המדע הישראלי בע"מ" - חברה שעסקה בתרגום ובהוצאה לאור שמה של ההוצאה שונה ל"כתר הוצאה לאור". בשנת 1969 נמכרה מחצית ההוצאה למפעלי נייר חדרה. אולם לאחר כשנתיים יצאה נייר חדרה מהשקעה זו. באמצע שנות ה-70 סבלה ההוצאה מהפסדים כבדים בעקבות הוצאת אנציקלופדיה יודאיקה ובעקבות זאת הועברה הבעלות על ההוצאה מכלל תעשיות לחברה האם "כלל", כדי לשחרר את "כלל תעשיות" מחובות ההוצאה. בתחילת 1987 הונפקו 25% ממניות החברה בבורסה, ובשנת 1990 מכרה כלל את מניותיה בחברה להוצאת מקמילן.
בשנת 1964 החלה כלל לרכוש מניות של החברה המרכזית וב-1973 מוזגה "החברה המרכזית" לתוך כלל.
בשנת 1972 רכשה כלל 50% מהמניות של סופרגז.
במהלך שנות ה-80 השתלטה "כלל" בהדרגה על מניות בית החולים אסותא. בשנת 1994 מכרה "כלל" את בית החולים לקופת חולים מכבי.
ביולי 1999 קונצרן כלל רכש 28.8% ממניות חברת קו מנחה אשר הוחזקו על ידי קבוצת יפעת. בנובמבר 2005 מכרה אי די בי פיתוח כ-37% ממניות חברת קו מנחה לחברת קמן אחזקות באמצעות חברת הבת "כלל טכנולוגיות מידע". באוגוסט 1999 חברת כלל טכנולוגיות מידע מקונצרן כלל רכשה כ-10.8% ממניות חברת התוכנה כלנית כרמון.
תחומי פעילות > מבנה החזקות

בשנות ה-90 עסקי החברה היו מאורגנים במספר חברת החזקה שנרשמו למסחר בבורסה בתל אביב:
כלל תעשיות - חברת החזקות בחברות תעשייתיות, בין השאר מחזיקה או החזיקה ב: נייר חדרה, משאב, נשר מפעלי מלט ישראליים, קבוצת תעבורה (50%), קבוצת גולף א.ק. (62%), כלל ביוטכנולוגיה (56.8%), קרגל (20%), מנועי בית שמש, סאיטקס ועוד.
כלל ביוטכנולוגיה - חברת השקעות המשקיעה ומחזיקה במגוון חברות העוסקות בתחום הביוטכנולוגיה.
כלל טכנולוגיות מידע - חברה להשקעות בהיי טק שהוקמה ונוהלה על ידי גיורא רום.
כלל ביטוח - בעלת השליטה בחברות הביטוח "אררט", "אריה", ו"החברה הישראלית לביטוח אשראי בע"מ". בשנת 1992 רכשה כלל ביטוח חלק מתיק הביטוח של "הסנה, חברה ישראלית לביטוח" וחלק מתיק הביטוח של חברת הביטוח "צור שמיר".
כלל פיננסים בית השקעות - בית השקעות שהיה בשליטת כלל ביטוח.
כלל סחר - החזיקה ביותר מ-30 חברות בתחומי הקמעונאות, המסחר, השיווק, לוגיסטיקה, מדיה ומחשבים, נמכרה בינואר 1998 לאיש העסקים גד זאבי ששינה את שמה ל"זאבי אחזקות".
כלל מחשבים - חברת בת של "כלל סחר", שכללה את החברות סימטרון, כלל מערכות, טלה-נולדג', סמארט סולושנס ומל"ם מערכות. מל"ם עצמה החזיקה במספר חברות בת: כלל אייפקס, אטלס גיאומטיקס וקור סופטוור. ב-1999 שינה זאבי את שמה של "כלל מחשבים" ל"זאבי מחשבים".
בית כלל בתל אביב

מטה החברה היה ממקום ב"בית כלל", בניין משרדים בן 23 קומות ובצמוד לו מבנה חניון בין 5 קומות מעל הקרקע, הממוקם בצומת רחובות גליקסון ודרויאנוב, סמוך לכיכר דיזנגוף. הבניין שנבנה בסגנון הברוטליסטי, נחנך בשנת 1968 על מגרש בו פעל "בית החרושת סיליקט" ללבני חול-סיד.
מרכז כלל בירושלים

מתחם של מסחר ומשרדים הממוקם במרכז רחוב יפו, סמוך לשוק מחנה יהודה בלב ירושלים. הוקם בשנות ה-70 על ידי חברת הבת של כלל אזורים.
ביקורת

חברת "כלל" נקלעה למאבק חריף עם העיתונאי יואב יצחק, שפרסם ב"מעריב", החל מ-15 בינואר 1989, סדרת כתבות ביקורתיות על "כלל". המאבק כלל גם חרם מודעות על העיתון. באותה תקופה התנהלו חקירות אחדות נגד דוברת, אך כולן נסגרו ללא אשמה.
לקריאה נוספת

יואב יצחק, עגל הזהב: הסיפור המלא על קונצרן ’כלל (ישראל)’ ומנהליו משנת היווסדו (1962) ועד 1991
הערות שוליים

↑  איי אונליין, אידיבי פיתוח תמוזג עם כלל ותהפוך לחב' המרכזית בקונצרן, באתר TheMarker‏, 18 בנובמבר 1999
1 2  נוסדה חברת "כלל" להשקעות, דבר, 18 בינואר 1963
↑  ש. אור, אושרה הקמת חברת השקעות כלל" שתגייס 50 מיליון דולר, על המשמר, 27 בדצמבר 1962
1 2  דוד ליפקין, כלל הרוויחה ב-1965 5 מליון ל"י, דבר, 2 בפברואר 1966
↑  יובל אליצור, קבוצת דיסקונט רוכשת חבילות של מניות בחב' ההשקעות כלל, מעריב, 11 בדצמבר 1969
↑  יובל אליצור, טובתו של הפרט ומתינותה של כלל, מעריב, 19 בדצמבר 1969
↑  מנכ"ל כלל: ייקור הריבית מגביר האינפלציה, דבר, 5 במאי 1972
↑  אי.די.בי פיתוח וכלל ישראל משלימות המיזוג ב-13 ביולי, באתר TheMarker‏, 9 ביולי 2000
↑  שי שלו, ‏הרקנאטים החליטו: מיזוג כלל באי.די.בי פתוח תחילה, באתר גלובס, 21 בנובמבר 1999
↑  חב' כלל תשקיע השנה 30 מליון ל"י, דבר, 6 בינואר 1965
↑  שוקי שדה, יצחק שרם, ההבטחה של המשק הישראלי: מ-2 מיליארד שקל ל-20 מיליון בפחות מ-20 שנה, באתר TheMarker‏, 17 בנובמבר 2010
↑  איי אונליין, יצחק קאול עוזב את אי.די.בי: פורש מתפקידו כיו'ר כלל ביטוח, באתר TheMarker‏, 29 ביוני 2000
↑  מניב הניבה עסקה, מעריב, 18 ביולי 1969
↑  המפעל לתרגומי מדע משתף את עובדיו ברווחיו, מעריב, 22 ביולי 1968
אלף מתרגמי חוץ במפעל לתרגומי המדע, מעריב, 22 באפריל 1969
↑  הושלם קו ייצור ממוכן, דבר, 13 בדצמבר 1972
↑  הבעלות על הוצאת כתר הועברה לכלל, דבר, 20 באוקטובר 1975
↑  יואב יצחק, קונצרן כלל ישראל, מעריב, 6 באוקטובר 1986
הצלחה להנפקות אלקטרה וכתר, מעריב, 11 בינואר 1987
↑  אודות כתר הוצאה לאור, אתר כתר ספרים
↑  כלל רכשה מניות החברה המרכזית, מעריב, 11 ביוני 1964
↑  פניה למשקיעי כלל, דבר, 25 במאי 1973
↑  1.7 מליארד ל"י - מכירות כלל תעשיות בשנת 1975, דבר, 1 באפריל 1976
↑  חב' כלל רכשה 50 אחוז מסופרגז, מעריב, 11 באוגוסט 1972
↑  קמ"ן אחזקות רכשה את חלקה של כלל טכנולוגיות (כ-37%) בחברת קו מנחה תמורת 24 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 13 בנובמבר 2005
↑  גיורא רום: כלל בחרה בשוק תקשורת הנתונים כיעד פעילות אסטרטגי, באתר גלובס, 11 במרץ 1999
↑  חגי עמית, כלל ביטוח תזרים 150 מיליון ש' לבית ההשקעות כלל פיננסים, באתר הארץ, 28 בספטמבר 2009
 מיכאל רוכוורגר, כלל פיננסים: פעם בית השקעות גדול, בקרוב חברת ייזום נדל"ן, באתר TheMarker‏, 23 בינואר 2014
↑  אורנה רביב, ‏הושלמה מכירת כלל סחר לגד זאבי תמורת 483 מיליון ש', באתר גלובס, 25 בינואר 1998
↑  זהבה דברת, ‏מחדל הקימעונאות של כלל, באתר גלובס, 4 בדצמבר 1997
↑  מאת רוני ליפשיץ, ‏כלל סחר מתכננת להנפיק חברות בנות של כלל מחשבים, באתר גלובס, 2 בפברואר 1998
↑  מאת שי שלו, ‏הפסדי כלל מחשבים בשירות זאבי מחשבים, באתר גלובס, 8 בספטמבר 1999
↑  שלומי גולובינסקי, המוסדיים במלם נגד גד זאבי, באתר TheMarker‏, 2 בפברואר 2001
↑  פרופ' רם גופנא, בית החרושת סיליקט / בית כלל וחניון הכיכר, באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263743505171
משקה אלכוהולי

אגף משקאות חריפים בסופרמרקט
משקה אלכוהולי (או "משקה חריף") הוא משקה המכיל אלכוהול (שהוא השם המקובל בשפת היומיום לאתנול).
לצריכת אלכוהול יש, בין השאר, השפעות קצרות טווח. בשל השפעתו המשכרת של האלכוהול, המשרה על השותה אותו הרגשת שמחה, אופוריה ורוגע, הייתה מאז ומעולם שתיית משקאות חריפים, בעיקר בקבוצה, דרך מקובלת לחגוג, לבלות או להביע שמחה. קיימים משקאות חריפים רבים, המופקים מחומרים שונים. למעשה, כמעט לכל עם או קבוצת עמים יש משקה חריף מסורתי, בעל טעם, ריח ותכונות נוספות המייחדות אותו לעומת שאר המשקאות, וכן תרבות שתייה שהתפתחה סביבו.
הנזק הרפואי של האלכוהול גבוה מאד והוא מהווה את אחד מגורמי התמותה המרכזיים בעולם.. שימוש מזיק באלכוהול משפיע לרעה על מטרות בריאות רבות של יעדים לפיתוח בר קיימא כולל נושאים של בריאות נפשית, התפתחות הילד, מחלות מידבקות, פציעות והרעלות. שתיית אלכוהול קשורה גם לתאונות ולהתנהגות אלימה ועלולה לפגוע באנשים בקרבת השותים. משקאות אלכוהולים הם גורם מסרטן וודאי בבני אדם.
כינויים בשפות השונות

בעברית מליצית נהוג לכנות את המשקאות הללו הטיפה המרה, ובהוראה זו היא משמשת בכתבי ביאליק (אולם ביאליק השתמש בצירוף גם לציון מרירות ויגון בלבד). לצירוף המטונימי בן שתי המילים מקבילה ביידיש (דער ביטערער טראָפּן), והוראתה "יין שרוף". גם השפה הפולנית קושרת בין המרירות למשקה המשכר (gorzalka הוראתה 'מרירה' והיא משמשת אחד משמות הוודקה). ברוסית – 'גורקי' הוראתה 'מר'; באנגלית bitters (דקדוקית מתייחסים אל המילה בלשון יחיד) הוא סוג של קוקטייל אלכוהולי; בגרמנית Magenbitter ובהולנדית bittertje ("מריר קטן"). באנגלית מדוברת המשקאות הללו מכונים גם the hard stuff וכן firewater; שני הכינויים מתבססים על ריחם וטעמם העזים של המשקאות.
שתיית אלכוהול בעת העתיקה

שתיית משקאות חריפים הייתה מנהג מקובל בקרב עמים רבים עוד בעת העתיקה ועדויות קיימות לשתיית אלכוהול גם בתקופות פרהיסטוריות, לפני המהפכה החקלאית.
שרידים של דגנים שעברו התססה האופיינית לייצור בירה נמצאו בכרמל (מתוארכים כבני 13,000 שנה). החוקרים שיערו שהשרידים מעידים על חשיבות טקסית של האלכוהול בתרבות הנאטופית, ושהמשקה דמוי הבירה שימש לטקסים כגון טקסי קבורה.
העדויות המוקדמות ביותר לצריכת יין נמצאו בגאורגיה (מתוארכים כבני 8,000 שנה), בהרי זגארוס שבאיראן (מתוארכים כבני 7,400 שנה) ובבבל (מתוארכים כבני 5,500 שנה). עדויות לשתיית יין במזרח הקדום מופיעות למכביר במקרא, בציורי קיר ותבליטים מצריים, וכן בשרידי מתקנים שנתגלו בארץ ישראל, ואשר שימשו בייצור יין.
האדם הראשון ששכרותו מתועדת בתנ"ך הוא נח: ”וַיָּחֶל נֹחַ אִישׁ הָאֲדָמָה וַיִּטַּע כָּרֶם: וַיֵּשְׁתְּ מִן-הַיַּיִן וַיִּשְׁכָּר” (בראשית, ט', כ'–כ"א). ליין היה תפקיד חשוב בחיים הפולחניים במצרים העתיקה. ציורים המתארים ייצור יין נמצאו על קירותיהם של קברי הפרעונים, וברשימת המנחות שהוגשו למת נמצאו כדי יין.
העברים הקדמונים נהגו לשתות יין בעת שמחה, אך גם השתמשו בו בטקסים דתיים: בבית המקדש היה היין ננסך על גבי המזבח בשעת הקרבת הקורבנות. על כן היין מתואר בתנ"ך כמשקה "המשמח אלוהים ואנשים" (שופטים, ט', י"ג). על ההשפעה החיובית שיש לאלכוהול על מצב הרוח מעיד ספר תהלים: ”וְיַיִן יְשַׂמַּח לְבַב-אֱנוֹשׁ” (תהלים ק"ד ט"ו). עם זאת, על אובדן שיקול הדעת בעקבות שתיית אלכוהול נאמר "נכנס יין – יצא סוד" (תלמוד בבלי עירובין סה, א).
גם היוונים והרומאים אהבו לשתות יין, ואף סגדו לאל מיוחד אשר היה אחראי על משקה זה: דיוניסוס (בגרסה הרומית: בכחוס), אשר פולחנו (חגיגות הדיוניסיה) עורר התלהבות גדולה ואורגיות המוניות ("בכחנליות").
גם השבטים הגרמאנים מפורסמים בשל תרבות השתייה הענפה שלהם: הם שתו בעיקר בירה, וזו הפכה למשקה מקובל בטקסים דתיים. עדות נוספת לשימוש באלכוהול בתרבות השבטים הגרמאנים היא הקוניאק הצרפתי, שהתפתח ממשקה אלכוהולי של השבט האוסטרו-גותי.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי עמים רבים במקומות שונים בעולם נהגו להכין ולשתות משקה חריף בשם מי דבש, אשר נרקח באמצעות דילול דבש במים או במיצי פירות. עם העמים אשר נהגו לשתות משקה זה נמנים המצרים, היוונים, הרומאים, האינקה, האצטקים - ובראש ובראשונה הויקינגים. את המשקה היה נהוג לשתות במיוחד בחגים ובפסטיבלים מיוחדים. לדבש - ובהקשר לו, למשקה מי הדבש - יוחסו תכונות של עירור תשוקה, ובימים קדומים יוחסו לשותים מן המשקה תכונות כמו חוכמה, אומץ וכוח וכן יכולת פוריות גבוהה.
תרבות השתייה > ארצות הברית

גם כיום נחשבת שתיית אלכוהול לבילוי מקובל מאוד ברחבי העולם המערבי. ברוב מדינות המערב, משקאות חריפים הם מצרך זמין ביותר, שאפשר לקנות בכל חנות מזון או קיוסק. המשקאות החריפים הם גם מצרך קבוע במסעדות, בבתי מלון ובמועדוני לילה.
משקאות אלכוהוליים מוגשים בפאבים, אשר מהווים גלגול מודרני של הפונדקים אשר היו נהוגים בתחילת העת החדשה באנגליה ובארצות הברית. נוסף על המשקאות החריפים המסורתיים (בירה, וודקה, טקילה), מוגשים בפאבים בעיקר קוקטיילים- ערבובים שונים של משקאות חריפים ולא חריפים.
אף-על-פי-כן, בניגוד לרוב העולם המערבי בכלל ולאירופה בפרט, בארצות הברית נחשבת שתייה מופרזת של אלכוהול - ואפילו שתיית אלכוהול בכלל - למידה מגונה, בייחוד בקרב החוגים הדתיים-השמרניים של המדינה.[דרוש מקור]
תרבות השתייה > אירופה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תרבות השתייה האירופאית היא מגוונת ביותר, וכוללת משקאות רבים בנוסף לוודקה ולבירה.
בספרד נפוץ מנהג הבוטיון, במסגרתו בני-נוער מתאספים בפארקים או ברחובות בערים השונות וצורכים משקאות חריפים כגון בירה, יין, רום, סנגריה, טינטו דה וראנו, וודקה, ויסקי,ג'ין ועוד.
בקרב העמים הסלאבים תרבות השתייה והפולקלור הסובב אותה מפותחים מאוד, עד כי נוצרו סביב שתיית המשקאות החריפים כללים ומנהגים העוברים מדור לדור. הפופולריות הרבה של המשקאות הולידה את סטריאוטיפ "הרוסי השיכור". צריכת האלכוהול ברוסיה עומדת כיום על 15 ליטרים לאדם לשנה - כמעט פי שלושה מהצריכה ב-1990 (5.4 ליטרים). תוחלת החיים ברוסיה נמוכה יחסית, בעיקר אצל גברים, והיא אף ירדה במידה משמעותית מאז 1990. צריכת האלכוהול הגבוהה היא בין הסיבות העיקריות לתופעה זו.
תרבות השתייה > אירופה > וודקה

בתרבות הסלאבית הוודקה היא מרכיב הכרחי כמעט בכל מפגש חברתי, ובמיוחד באירועים חגיגיים. אירועים אשר נהוג בהם במיוחד לשתות וודקה בצוותא הם ימי הולדת וראש השנה האזרחית (31 בדצמבר). לרוב מתרחשת החגיגה סביב סעודה גדולה, אשר במהלכה שותים משקאות חריפים, וודקה ביניהם.
כל סועד מחזיק את כוסית הוודקה ביד אחת ובידו השנייה אוחז כוס מיץ או משקה לא-אלכוהולי אחר, אשר נועד לרכך את טעמה העז של הוודקה. המשקה אשר משמש בתפקיד זה נקרא "זפיבון" (запивон). לא נהוג בדרך כלל לערבב את הוודקה והזפיבון בכוס אחת. יש המעדיפים מלפפון חמוץ או דג מלוח, אשר ירככו את טעם הוודקה במקום משקה. מאכל המשמש בתפקיד זה נקרא "זקוסון" (закусон). טקס הרמת הכוסית נקרא "טוסט" (тост). לפני הלגימה מודיע אחד הנוכחים לכבוד מה שותים. על פי רוב יוכרזו איחולים הדדיים, כגון בריאות, הצלחה וכדומה. אם ההתכנסות החגיגית היא לכבוד אחד הנוכחים, כגון חתן יום הולדת, יוקדש הטוסט הראשון לו. נהוג לשתות גם לכבוד קרובי משפחה וחברים שאינם נוכחים באירוע. לאחר אמירת הטוסט מרימים כוסית ושותים את כוסית הוודקה, ומיד לאחר מכן לוגמים מהזפיבון או נוגסים בזקוסון. אם אחד הנוכחים אינו שותה מסיבה מסוימת, המנהג הוא שעליו לגעת עם כוסית הוודקה במצחו, ובכך להשתתף באופן סמלי בשתייה החגיגית. מנהג זה מקורו בקווקז, אך הוא אומץ גם על ידי שאר עמי מזרח אירופה.
יש הנוהגים לערבב וודקה עם בירה. ערבוב זה נקרא "יורש" (ёрш), והוא נחשב לבעל השפעה משכרת במיוחד, עד כי נהוג לומר ברוסית "וודקה בלי בירה – כסף לרוח" (водка без пива - деньги на ветер). אם אדם חש חמרמורת בעת שהתעורר לאחר לילה בו השתכר, נהוג לתת לו לשתות כוס בירה כדי שההרגשה הרעה תחלוף; אם חש האדם ברע בצורה קיצונית, נהוג אף לתת לו לשתות כוס וודקה. רבים מאמינים כי שיטה זו אכן עוזרת לדכא את החמרמורת, אך יעילותו של מנהג זה לא הוכחה מדעית.
מנהג סלאבי נוסף הקשור בוודקה הוא שתיית כוסית על קברו של המת, כדי לחלוק לו כבוד.
תרבות השתייה > אירופה > בירה

בנוסף לוודקה, גם הבירה היא משקה אהוב בקרב עמי מזרח אירופה. את הבירה נהוג לשתות לרוב במקביל עם מאכל מלוח כלשהו, כמו דג או גרעינים, אשר יהווה ניגוד לטעמה המריר של הבירה. עמים הידועים באהבתם הגדולה לבירה, אף יותר מעמי מזרח אירופה, הם הגרמנים, הדנים, והאנגלים. הבירה נחשבת למשקה הלאומי של העם הגרמני, וכיוון שכך, נחשבת גרמניה לאחד ממרכזיו המפותחים והמוערכים ביותר. בשנות השישים התפרסמה בגרמניה להקת הפולק רוק אונקל טום, אשר הקדישה את כל שיריה להילול הבירה. גם האנגלים ידועים כחובבי בירה גדולים; הבירה נפוצה במיוחד באצטדיוני הכדורגל באנגליה, בהם מרבים האוהדים לשתות אותה בעת הצפייה במשחקים.
תרבות השתייה > ישראל

דוח של ארגון הבריאות העולמי מראה שנכון לשנת 2016, ישראלים מעל גיל 15 שתו בממוצע 3.8 ליטרים של משקאות אלכוהוליים בשנה, בהשוואה ל-6.4 ליטרים בממוצע בעולם. בישראל, הפער בין הגברים לנשים היה גדול, עם 6.4 ליטרים לשנה לגברים ו-1.4 ליטרים בשנה לנשים. עיקר צריכת האלכוהול בישראל הייתה של בירה (54%). יין היווה רק 5% מהצריכה. הגיל הממוצע של ישראלים השותים אלכוהול הוא 41, וזה של השותים כמויות גדולות בזמן קצר (binge drinking) הוא 18.4. מוערך ש-6% מהישראלים סובלים מהפרעות הקשורות בצריכת אלכוהול, ו-3% מכורים לאלכוהול. 2.5% ממקרי המוות בישראל קשורים לצריכת אלכוהול.
במסגרת עבודת תיזה נדגמו 213 ישראלים בגילאי 18–35 במדגם נוחות. במחקר נמצא שגברים, רווקים, חילוניים ובעלי השכלה נמוכה נמצאים בסיכון מוגבר לשתייה מופרזת.
שתיית אלכוהול בדתות השונות

היחס אל שתיית משקאות חריפים משתנה מדת לדת:
שתיית אלכוהול בדתות השונות > יהדות

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בדת היהודית, היין נחשב למשקה חגיגי, ושתייתו נהוגה לשם ציונם של ימים קדושים ולשם חגיגת אירועים משמחים. היין הוא המשקה היחידי אשר זכה לברכות הנהנין מיוחדת משלו: "ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם, בורא פרי הגפן". ברכה זו יש לומר לפני שתיית היין. ואם מביאים יין משובח יותר מן הקודם מוסיפים ומברכים: "ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם הטוב והמיטיב".
היין הוא מצרך הכרחי לשם קיומם של החגים והטקסים היהודיים: בערב שבת יש לשתות כוסית יין בטקס הנקרא קידוש, אשר מציין את כניסתו של היום הקדוש. גם במוצאי שבת יש לשתות כוסית יין בטקס הנקרא הבדלה, המבדיל בין היום הקדוש היוצא ליום החול הנכנס. בליל הסדר יש לשתות ארבע כוסות יין, ואילו בפורים אף נהוג לשתות לשוכרה עד למצב שבו לא מבחינים "בין ארור המן לברוך מרדכי". גם באירועים משפחתיים, כגון נישואין וברית מילה יש לשתות יין. יחסה החיובי של היהדות ליין הגיע לידי כך, שנאמר "אין אומרין שירה אלא על יין". התלמוד הבבלי אף מרחיק לכת ומעמיד את השמחה האמיתית דווקא על כזו הנובעת משתיית יין: "אין שמחה אלא בבשר ויין" (ביטוי שמקורו בתלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ק"ט, עמוד א', שם נאמר: "במה משמחם? ביין...אין שמחה אלא בבשר").
למרות כל זאת, מזהירה הדת היהודית מפני שתייה מוגזמת: "אל-תהי בסבאי-יין" (משלי, כ"ג, כ') ו"אין לך דבר שמביא יללה לאדם אלא יין" (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ע'). אמנם נח, אחד הצדיקים בתנ"ך, נודע בשכרותו, אך הפרשנות המקובלת אומרת כי השתכרותו המוגזמת הייתה בבחינת נפילה מוסרית אשר הכתימה את צדיקותו.
יהודי תימן נוהגים לקיים בשבתות את מנהג הג'עלה. שולחן הערוך מיני תקרובת של ירקות ובשר. כל אדם מחזיק בידו כוס של ערק תימני או משקה אחר, וכן ספר שירים של שבזי. שרים שיר. בסופו נוטלים פרי או ירק, מברכים, לועסים. שותים כוסית משקה וממשיכים לשיר, וחוזר חלילה. בין לבין נאמרים דברי הגות או דברי תורה.
בפלגים מסוימים בתנועת החסידות (כגון בחסידות חב"ד) יש למשקה האלכוהולי ערך מוסף. קבוצות החסידים מתאספות, בתאריכים שיש להם חשיבות מיוחדת בשנה, דוגמת ימי שמחה או ייחוד דתי אחר, ומדברים בדברי תורה, שרים ניגונים ושותים משקה חריף (בדרך כלל יי"ש), והשתייה מכונה "לחיים". אירועים אלה נקראים "התוועדויות". בהתוועדויות אלה תפקידו של האלכוהול הוא לתת אפשרות להידברות פתוחה וישירה של "דברי אמת" בין החסידים, בנושאים בעלי משמעות רוחנית ודתית, וכן לאפשר לחסידים להגיע למה שנקרא אצלם התעלות רוחנית. מנהיגה הרוחני האחרון של תנועת חב"ד, רבי מנחם מנדל שניאורסון, הורה להגביל את כמות השתייה, זאת לפי הבנתו את האלכוהול כאמצעי להתעלות ולא כהנאה סתמית. תקנה זאת מכונה בפי חסידי חב"ד "תקנת המשקה".
בחודש אדר תשע"ט פורסמה קריאת הרבנים למעט במשקאות משכרים בימי הפורים ובשמחות משפחתיות בגלל נזקים בריאותיים ואסונות הנגרמים כתוצאה מריבוי שתייה משכרת.