רוברט פיל
ביוגרפיה > כהונה שנייה כראש ממשלה > אירלנד, חוקי הדגן ואחריהם

אירלנד עמדה באמצע נתיבי הסחר הבין-אוקיינוסים של בריטניה וגורמים אירים לאומניים דרשו רפורמות במנהל האי, דוגמת או'קונל ומפלגתו. פיל לא העז לחשוב על ביטול האיחוד, ובשנת 1841 הזמין את הפרוטסטנטי האדוק, הרוזן דה גריי, להיות סגן הלורד באירלנד. בכך סימן פיל את נחישותו להפוך את המדיניות האירית האוטונומית של ממשל הלורד מלבורן. עקב מדיניות נוקשת זאת, פיל עורר מחדש - נגד כוונתו - את תנועת ביטול האיחוד של הפרלמנטים. הממשלה הצליחה לאסור פגישת פוליטיקאים בדלנים בקלונטארף בשנת 1843, אך ניסיון להעמיד לדין את או'קונל נכשל. לאחר שהבין את טעותו, שינה פיל את דרכו בשנת 1843, ומינה את ועדת דבון שתחקור את בעיות ההחזקה בבעלי הקרקעות האירים. בשנה שלאחר מכן החל לשלוח לאירלנד את מה שבנג'מין דיזראלי כינה 'מסרי שלום', והחליף את דה גריי בלורד הייטסברי והעביר חוק ירושות הצדקה (כדי לאפשר לקתולים להוריש כספים עבור אנשי הדת הקתוליים).
בשנת 1845 העביר הצעת חוק להקמת שלוש מכללות באירלנד, שיציעו השכלה אוניברסיטאית למעמד הביניים האירי, והקפיד שימור על מצבה של המכללה הרומית -קתולית במיינות'. פיל הגיע למסקנה כי לא ניתן להחזיק באירלנד ללא תמיכת אנשי הדת הקתוליים. אם ממשלת בריטניה לא הייתה דואגת לתיקון ולתחזוקה של הכנסייה הקתולית האירית, אזי היא איבדה את תמיכת הממסד הדתי. פיל הציע להגדיל את המענק הקיים למיינות', ששולמה במשך חצי מאה בידי הממשלה, מ-9,000 ליש"ט ל-26 אלף ליש"ט, כדי לבצע מקדמה חד-פעמית להקמת בניינים חדשים ולהניח עלות התיקונים והתחזוקה על הלוח. של עבודות. זה היה מחיר קטן לשלם על הסיכוי לשלום באירלנד. מדיניות זאת הובילה להתפטרותו של ויליאם יוארט גלאדסטון מהקבינט. גלאדסטון עזב בעצבים במה שראה כהמשך ל"בגידה" (האמנציפציה הקתולית) מ-1829. צעד פוליטי זה עורר את מפגינים ברחבי בריטניה נגד הטבה ביחסים עם הכנסייה הקתולית. הקשרים בין מפגינים ובין פרוטקציוניסטים במפלגה השמרנית היו הדוקים: הצעת החוק בעניין מיינות' התקבלה; אך 148 שמרנים הצביעו בעד החקיקה בעוד 149 נגדה. הממשלה ניצלה על ידי קולות בודדים בחקיקה.
החוק העיקרי שהועבר במהלך כהונתה של ממשלת פיל השנייה היה זה שגרם לנפילתה. בפעם הזאת פעל פיל כנגד אצולת הקרקע על ידי ביטול חוקי הדגן, שהבטיח את ההכנסות מחקלאות על ידי הגבלת מחירי הדגנים. שינוי רדיקלי זה בפרוטקציוניזם השמרני הונע על ידי רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד בשנים 1845–1849. מומחי החקלאות המקורבים לטורים היו ספקנים בנוגע להיקפה של הבעיה ופיל הגיב בצעדים איטיים לטיפול במשבר. בכל מקרה, כאשר הבין את חומרת הבעיה, קיווה פיל שביטולם של חוקי הדגן יגרום להגברת אספקת המזון לאירלנד. מפלגתו של פיל נכשלה בהעברת החוק אך הוא עבר בתמיכתם של הוויגים והרדיקלים. ב-15 במאי 1846 בוטלו חוקי הדגן ברוב של 327 תומכים ו-229 מתנגדים וב-25 ביוני שכנע וולינגטון את בית הלורדים לאשר אותו. באותו לילה נפל בבית הנבחרים חוק שהגיש פיל להגשת לסיוע לאירים. בעקבות זאת הגיש פיל ב-29 ביוני 1846 את התפטרותו. אף שידע שביטולם של חוקי הדגן משמעותם נפילתה של ממשלתו החליט פיל להעבירם. ייתכן שפיל השתמש ברעב באירלנד כתירוץ לביטולם של חוקי הדגן וצעד זה נבע למעשה ממשנתו הכלכלית שהחזיק בה מאז שנות העשרים של המאה ה-19. פרשנים מציינים שאם פיל היה משוכנע שביטול מוחלט ומידי של החוקים היה נחוץ לפתרון בעיית הרעב באירלנד, הוא היה מציע זאת במקום החוק שהגיש לפרלמנט שלפיו חוקי הדגן יבוטלו בהדרגה תוך שלוש שנים.
הדעה הרווחת היא שפיל ידע כבר ב-1844 שהוא יודח מתפקיד מנהיג המפלגה השמרנית. רבים מחברי מפלגתו נהגו להצביע נגדו והקרע במפלגה בין הליברלים לבין הפטרנליסטים שגרם לנזק בשנות העשרים, אך הוסווה על ידי סוגיית הרפורמות בשנות השלושים, עלה וצץ על פני השטח כאשר עלה לדיון נושא חוקי הדגן. השערה זו גורסת שפיל קיווה שהוא יודח על רקע הרפורמות הליברליות כדי שמאוחר יותר הוא יוכל להנהיג את החזית הוויגית-ליברלית.
בנוסף לביטולם של חוקי הדגן, פיל יזם כמה צעדים לסבסד את רכישת המזון עבור האירים, אך ניסיון זה היה קטן ממדים והשפעתו הייתה שולית. בעידן של הלסה פר המיסים שהוטלו על ידי הממשלה היו קטנים בהיקפם וההתערבות הישירה שלה בכלכלה כמעט ולא הייתה קיימת. מבחינה פוליטית, צעד כזה של סבסוד מוצרי מזון, היה לא אופייני במידה רבה. יורשו של פיל, הלורד ראסל, זכה ליותר ביקורת מאשר זו שהוטחה כלפי פיל בנוגע למדיניותו כלפי אירלנד. ביטולם של חוקי הדגן נבע יותר מסיבות פוליטיות מאשר מסיבות הומניטריות. תמיכתו של פיל בכלכלה חופשית השתקפה כבר בתקציבים של 1842 ו-1845. למרות מאמציו הכבירים של פיל לחולל רפורמות, היו להם השפעה מועטה על המצב באירלנד.