ארמון גליניקה
החדרים במוזיאון הארמון > האולם האדום

ישנן עדויות מעטות על העיצוב הקודם של החדרים בקומה העליונה. ברוחב של כשישה מטרים ואורך כעשרה מטרים בלבד התאים האולם האדום כאולם אירועים של מעון הקיץ רק לחגיגות קטנות יותר. לקבלת הפנים הגדולות השתמש הנסיך קרל באולמות הייצוגיים יותר של ארמון העיר ברלין שלו בכיכר וילהלמפלאץ. שינקל תכנן פאנל בגובה 30 סנטימטרים מעץ מהגוני כקישוט קיר ושטח קיר מעליו צבוע במשטחים וממוסגרים, שהסתיימו באפריז מסביב של עיגולים ומלבנים.
החדרים, שהיו מצוידים בוודאות בחפצים בסגנון הקלאסיציזם בתקופת שינקל, עברו שינוי על פי טעם התקופה של ההיסטוריציזם (אנ') עוד בחייו של הנסיך קארל במחצית השנייה של המאה ה-19. תכנון מחודש של האולם האדום, העובר לרוחב הקומה העליונה, עולה מתוך הערה שכתב מרשל חצר המלוכה ב-27 באפריל 1872. פרט מהריהוט החדש מתועד על ידי צילום שצולם בסביבות 1950, ובו אח עם מראה בסגנון נאו-רוקוקו. בנוסף, מפרסומו של היסטוריון האמנות רודולף ברגאו, "מלאי מונומנטים אדריכליים ואמנות במחוז ברנדנבורג" משנת 1885, עולה כי שעון מעוטר בסגנונו של אנדרה שארל בול (אנ') היה חלק מהריהוט המאוחר יותר של האולם האדום. צוינו גם ריהוט בסגנון בול, אגרטלי כסף בארוקיים ופורצלן תוצרת סוור (אנ') לקישוט הדירות הסמוכות של הנסיך והנסיכה.
במהלך השיפוץ בשנות התשעים של המאה ה-20, נצבעו קירות האולם באדום מונוכרומטי, התקרה בלבן ועל הרצפה הותקן פרקט. חזית הארובה בסגנון נאו-רוקוקו על הקיר המזרחי שאבדה הוחלפה בחזית קלאסית עשויה שיש לבן בשנת 1951. היא מתוארכת לתקופת שינקל ונבנתה במקור באגף גבירות החצר. נברשת עם 14 זרועות, מוזהבת עם תליונים מזכוכית, מבוססת על עיצוב של שינקל משנת 1830, כמו גם שולחן מהגוני עגול עם עמוד מרכזי ושלוש רגליים מעוקלות קמורות. שינקל עיצב עוד שולחן מהגוני מלבני על הקיר המערבי בשנת 1828 עבור הארמון בווילהלמפלאץ. עיצוב הנוי עם כפות דקלים, שריגים ואצטרובלים בקצה המשקוף התבסס על מוטיבים מימי קדם. הריהוט המקורי של ארמון גליניקה כלל שני פמוטים בני 5 זרועות מוזהבים סמוכים.
רק אחדים מכלי הכסף המגוונים חזרו לגליניקה. מערכת כלי אוכל מכסף שאבדה מזמן, ושנוצרה בשנת 1827 לחתונתו של הנסיך קרל למארי פון זקסן-וויימר-אייזנאך כללה כחלק מרכזי קערה שהוכנה על ידי צורף חצר המלכות בברלין על פי תכנונו של קרל פרידריך שינקל, ושעוצבה על פי קערת השיש הידועה מהמאה הראשונה לספירה, אותה גילה הצייר והארכאולוג החובב הסקוטי גאווין המילטון בשנת 1771 ליד טיבולי בחורבות וילה אדריאנה של הקיסר הרומי אדריאנוס, המכונה "אגרטל וורוויק".
בשנת 1828 הוצגה קערת הכסף בתערוכת האקדמיה בברלין כאשר היא כבר הייתה ברשותו של הנסיך קרל. הקערה הייתה עדיין בגליניקה בשנת 1939 בגליניקה, אך נמכרה על ידי הנסיך פרידריך לאופולד הצעיר לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 2008 ניתן היה לרכוש עשרים פריטים ממערכת כלי הכסף.
דיוקנאות בפורמט גדול ופרוטומה של דמותו של הנסיך קרל בן ה-30 מנציחים את בעל הבית לשעבר וכמה מבני משפחתו. יצירתו של הפסל יוליוס סימוני, תלמידו של יוהאן גוטפריד שדו, המתוארכת לסביבות 1832 משום שהוצגה בתערוכת האקדמיה בברלין באותה שנה. סימוני השתמש בדיוקן שצייר פרנץ קרוגר סביב 1831. ציור מאת קרוגר משנת 1852 מציג את הנסיך קרל בגיל 51 כגנרל של חיל הרגלים. ציור מאת יוליוס שופה מ-1838 מציג את הנסיכה מארי בת ה-30 בנוף גן רומנטי וציור של הצייר הפלמי יאן בפטיסט ואן דר הולסט (אנ') מסביבות 1830 מציג את אחותו הצעירה של הנסיך קרל, לואיזה, נסיכת פרוסיה, שהתחתנה עם פרדריק, נסיך הולנד בשנת 1825. הצייר הצרפתי ממוצא גרמני שארל דה שטובן (אנ') תיאר את בעלה כבר בשנת 1815 בערך בגיל 18. על מדי פרוסיה הוא לובש את אות מסדר וילם הצבאי ההולנדי, את צלב הברזל על סרט שחור ואת אות מסדר העיט השחור, שהוענק לו בשנת 1815 על שירותיו לפרוסיה במאבק נגד הכיבוש הנפוליאוני. הציור הגדול ביותר באולם האדום הוא ציור של פרשים מאת אנטוניו שרדר (Antonio Schrader). הוא מראה את המלך הפרוסי ואביו של הנסיך קרל, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה במהלך מלחמות השחרור ובתנוחה דומה לנפוליאון בציור נפוליאון חוצה את האלפים של ז'אק-לואי דויד. קו הרקיע של ברלין נראה ברקע מתחת לשמיים כהים.