stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פוקס (רשת טלוויזיה)
היסטוריה > שנות ה-2000 - תחרות ראויה

בתחילת שנות ה-2000, פוקס השקיעה את רוב ההפקות של הערוץ בתוכניות ריאליטי כמו "מי רוצה להיות מולטי-מיליונר?" ו"אי הפיתויים". רוב התוכניות הללו נכשלו ולוח השידורים כלל יותר דרמות שזכו לביקורות טובות כמו 24 והאוס לצד קומדיות כמו מלקולם באמצע ומופע שנות ה-70. שיא ההצלחה של הרשת הגיע ב-2003 כשעלתה תוכנית הכישרונות אמריקן איידול שהצליחה להפוך לתוכנית הנצפית ביותר מבין כל התוכניות בארצות הברית במשך כל הזמן בה שודרה. שיא ההצלחה הגיע בפברואר 2005, כששודר גמר הסופרבול, שנחשב למשדר הנצפה ביותר באמריקה עם למעלה מ-100 מיליון צופים מדי שנה. בהמשך רשת פוקס דורגה במקום הראשון בקהל היעד הדמוגרפי של צופים בגילאי 18 עד 49, שנחשב למשמעותי ביותר בקרב המפרסמים.
לקראת סוף העשור הראשון של שנות ה-2000 הצליח הערוץ לייצר להיטים חדשים כמו סדרת המתח פרינג' והקומדיה המוזיקלית Glee שהפכה ללהיט עולמי.
בשנת 2016 שודר ברשת FOX המופע החי של גריז: לייב, שזכה להצלחה אדירה.
בשנת 2019 רשת FOX הוציאה לאור את המופע החי של רנט: לייב בכיכובם של ונסה הדג'נס, ג'ורדן פישר וולנטינה.
בשנת 2019 רשת FOX החלה לשדר את התוכנית SmackDown של ה-WWE.
אופי הערוץ

מאז הקמתה, כיוונה רשת פוקס את עיקרי שידוריה אל הקהל הצעיר, בניגוד ליריבותיה, הרשתות הוותיקות והגדולות (CBS, ‏ABC ו-NBC). שידורי צפיית-השיא שלה כללו בעיקרן סדרות קומדיה כגון "משפחת סימפסון" ו"נשואים פלוס". בהמשך שידרה תוכנית מציאות בשם "שוטרים", סדרה העוסקת בסדר יומם של קציני משטרה, ו"המבוקשים ביותר של אמריקה", סדרה העוסקת בתיעוד פשעים אמיתיים.
תוכניות המשודרות בהווה > דרמה

הבן האובד (מאז 2019)
9-1-1: Lone Star (מאז 2020)
תוכניות המשודרות בהווה > קומדיה

גבר מי שנשאר אחרון (מאז 2018; שודר ב-ABC בין השנים 2011–2017)
תוכניות המשודרות בהווה > אנימציה

משפחת סימפסון (מאז 1989)
איש משפחה ‏(מאז 1999)
ההמבורגרים של בוב (מאז 2011)
אבא אמריקאי (American Dad;‏ 2005-רץ)
Bless the Harts (מאז 2019)
Duncanville (מאז 2020)
The Great North (מאז 2021)
תוכניות המשודרות בהווה > תוכניות מציאות ושעשועונים

מטבחי הגיהנום (מאז 2005)
So You Think You Can Dance (מאז 2005)
מאסטר שף (מאז 2010)
מאסטר שף ג'וניור (מאז 2013)
Beat Shazam (מאז 2017)
Gordon Ramsay's 24 Hours to Hell and Back (מאז 2018)
הזמר במסיכה (מאז 2018)
Mental Samurai (מאז 2019)
First Responders Live (מאז 2019)
Spin the Wheel (מאז 2019)
What Just Happened??! with Fred Savage (מאז 2019)
Flirty Dancing (מאז 2019)
Lego Masters (מאז 2020)
הזמר במסיכה: אחרי הסרת המסיכה (מאז 2020)
Celebrity Watch Party (מאז 2020)
תוכניות המשודרות בהווה > טקסי פרסים ותחרויות

פרסי בחירת הנוער (מאז 1999)
מיס תבל (מאז 2015)
מיס ארצות הברית (מאז 2016)
פרסי המוזיקה של iHeartRadio (מאז 2019)
תוכניות בולטות ששודרו בעבר > דרמה

האוס (House;‏ 2004–2012)
אלי מקביל (Ally McBeal;‏ 1997–2002)
בוורלי הילס 90210 (Beverly Hills, 90210;‏ 1990–2000)
האו.סי (.The O.C;‏ 2003–2007)
מלרוז פלייס (Melrose Place;‏ 1992–1997)
שולחן לחמישה (Party of Five;‏ 1994–2000)
המעקב (‏ 2013–2015)
Glee (‏2009–2015)
המתמחה ( 2018-2023)
מוקד 911 (2018-2023,עבר לABC )
תוכניות בולטות ששודרו בעבר > מותחן/פעולה

24 (2001-2014)
מרוץ לאתמול (Tru Calling;‏ 2003-2005)
מלאך שחור (Dark Angel;‏ 2000-2002)
נמלטים (Prison Break;‏ 2005-2017)
פרינג' (Fringe;‏ 2008-2013)
תיקים באפלה (The X-Files;‏ 1993-2002)
תוכניות בולטות ששודרו בעבר > קומדיה

נשואים פלוס (Married... with Children;‏ 1987–1997)
מופע שנות ה-70 (That '70s Show;‏ 1998–2006)
מלקולם באמצע (Malcolm in the Middle;‏ 2000–2006)
משפחה בהפרעה (Arrested Development;‏ 2003–2006)
לגדל את הופ (Raising Hope;‏ 2010–2014)
הבחורה החדשה (New Girl;‏ 2011–2018)
לוציפר (2016–רץ) – רשת פוקס ביטלה את שידורי התוכנית, אך היא נרכשה על ידי נטפליקס ומשודרת בשירות ההזרמה שלה.
Outmatched ‏(2020)
תוכניות בולטות ששודרו בעבר > קומדיה > אנימציה

המלך היל (King of the Hill;‏ 1997–2009)
פיוצ'רמה (Futurama;‏ 1999–2013)
המופע של קליבלנד (The Cleveland Show;‏ 2009-רץ)
Bordertown בורדרטאון (2015-רץ)
תוכניות בולטות ששודרו בעבר > בידור

בצבעים חיים (In Living Color;‏ 1990-1994)
המופע של בן סטילר (The Ben Stiller Show;‏ 1992-1993)
המופע של טרייסי אולמן (The Tracey Ullman Show;‏ 1987-1990)
מד טי.וי (MADtv;‏ 1995-2009)
שידורים חיים של מחזות זמר

עם הצלחתם של NBC עם הספיישל הטלוויזיוני של "צלילי המוסיקה" בשידור חי, FOX שידרו את גריז: לייב בכיכובם של ארון טבייט וונסה הדג'נס. שזכה לרייטינג גבוה ולהצלחה מסחררת. בשנת 2016 FOX שידרו את הספיישל "!A Christmas Story: Live" בכיכובם של מאיה רודולף ומתיו ברודריק. הספיישל לא זכה להצלחה שלה ציפו. שלוש שנים אחר כך ב-2019, FOX שידרו את הספיישל "!Rent: Live" שנחל כישלון גדול מאוד מצד הקהל ומצד המבקרים. היו שמועות ש־FOX ישדרו את מחזות הזמר "קברט", "סיפור הפרברים" ו"שיקגו" כספיישלים טלוויזיוניים, אבל אף אחת מהשמועות לא התבררה כנכונה. נכון לספטמבר 2019, אין ל־FOX תוכניות לשדר מחזות זמר כשידורים חיים.
ראו גם

פוקס ניוז
פוקס קידס
פוקס ספורטס
פוקס ביזנס
12 המושבעים (סרט, 1957)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  12 המושבעים 
 בימוי:  סידני לומט 
 הופק בידי:  הנרי פונדה, רג'ינלד רוז 
 תסריט:  רג'ינלד רוז 
 עריכה:  קרל לרנר 
 שחקנים ראשיים:  הנרי פונדה  לי ג'יי. קוב
 מוזיקה:  בוריס קאופמן
 צילום:  בוריס קאופמן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה, הפצה לאולמות הקולנוע, הוצאה ביתית, שידורים 
 הקרנת בכורה:  13 באפריל 1957
 משך הקרנה:  96 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט בית משפט, huis-clos film 
 מקום התרחשות:  מנהטן 
 תקציב:  340,000 דולר
 הכנסות:  2,000,000 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   12angrymen
 פרסים:  (מועמד) 3 פרסי אוסקר: הסרט,  הבמאי והתסריט הטוב ביותר  (זכה) פרס האקדמיה הבריטית:  השחקן הזר הטוב ביותר –  הנרי פונדה.  פסטיבל ברלין:  הבמאי הטוב ביותר.
 דף הסרט ב־IMDb
 
12 המושבעים (באנגלית: ‎12 Angry Men מילולית: 12 גברים זועמים) הוא סרט דרמה משנת 1957, בכיכובו של הנרי פונדה. התסריט נכתב על ידי רג'ינלד רוז, על פי מחזה שכתב כמה שנים קודם לכן, והסרט היה סרטו הראשון של מי שהיה לימים לאחד הבמאים היותר פוריים של הוליווד – סידני לומט.
הסרט מגולל את סיפורו של חבר מושבעים המורכב מ-12 גברים, הנדרשים להכריע בשאלת אשמתו או חפותו של נער היספאני הנאשם ברצח אביו, על סמך הראיות שהוצגו במשפט. עלילת הסרט מתרחשת כולה בחדר המושבעים, מלבד 2 סצנות קצרות בתחילת הסרט ובסופו ו-2 סצנות בחדר השירותים הסמוך.
ב-2007 נבחר הסרט "12 המושבעים" לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית הנמצא בספריית הקונגרס.
הדמויות

| מספר המושבע | תפקיד הדמות | שחקן 1957 | שחקן 1997 |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | יושב ראש חבר המושבעים; עובד כעוזר מאמן פוטבול | מרטין בלסם | קורטני ב. ואנס |
| 2 | פקיד בנק נעים הליכות | ג'ון פידלר | אוסי דייוויס |
| 3 | איש עסקים מבולבל וכועס | לי ג'יי. קוב | ג'ורג' סי. סקוט |
| 4 | ברוקר מחושב ובטוח בעצמו | א. ג. מרשל | ארמין מילר-שטאל |
| 5 | אח שגדל בשכונה אלימה | ג'ק קלוגמן | דוריאן היירווד |
| 6 | צבע; קשוח אך קונפורמיסט וממושמע | אד בינס | ג'יימס גנדולפיני |
| 7 | איש מכירות, קשוח ולא נוטה להתפשר; אוהד בייסבול מושבע שמצפה ללכת למשחק לאחר המשפט | ג'ק וורדן | טוני דנזה |
| 8 | אדריכל בשם דייוויס; הוא זה שנותן לנער את הסיכוי לאורך כל הסרט | הנרי פונדה | ג'ק למון |
| 9 | פנסיונר חכם ועירני בשם מק'ארדל | ג'וזף סוויני | יום קרונין |
| 10 | בעל מוסך גזען וקולני | אד בגלי | מיקלטי ויליאמסון |
| 11 | מהגר שעובד כמתקן שעונים, גאה להיות אזרח אמריקני | ג'ורג' ווסקוביץ' | אדוארד ג'יימס אולמוס |
| 12 | מנהל פרסום הססני | רוברט ובר | ויליאם ל. פיטרסן |
תקציר העלילה

חבר מושבעים נדרש להכריע במשפט בו מואשם נער ברצח אביו. העונש הצפוי לנער באם יורשע הוא עונש מוות. הסרט מתחיל בשופט המסביר לחבר המושבעים את תפקידם, ומיד לאחר מכן נשלחים המושבעים לדיון בחדרם.
תקציר העלילה > העדויות והראיות

הסכין: בחזהו של האב נמצאה סכין זהה לסכין שהנער קנה מספר שעות לפני הרצח, וטוען שאיבד אותה כאשר נחקר בידי השוטרים. לטענתו הסיבה שקנה את הסכין היא כי שבר לחברו סכין זהה.
הקולנוע: כאשר הנער נחקר בביתו על ידי השוטרים, הוא טען שהיה בקולנוע בעת הרצח, אך לא זכר את שמות הסרטים בהם צפה.
עדות ראייה: כ-20 מטרים מול החדר בו בוצע הרצח, גרה אישה, שנשבעה כי ראתה את הרצח דרך חלונות קרונותיה של רכבת שחלפה בין שתי הדירות. (מסופר כי במשפט, התובע המחוזי הוכיח שניתן לראות דרך רכבת החולפת במהירות בינונית, כאשר האורות בה כבויים).
עדות שמיעה: קשיש שגר מתחת לביתם של האב והבן נשבע כי שמע את הבן צועק "אני אהרוג אותך" ושנייה לאחר מכן חבטה (של מה שנשמע כגופה) ברצפה. הוא טוען שהלך לדלת ביתו (הנמצאת כ-20 מטרים מהמקום בו היה) וראה את הנער נמלט במסדרון.
ברגעים הראשונים שהמושבעים מתארגנים בחדר, כבר אחדים מהם דנים במשפט ו"מסייעים" לחבריהם להחליט אם הנער אשם או לא. זהו היום החם בשנה, ומרבית המושבעים עצבניים, מזיעים ומקווים להחליט בנושא כמה שיותר מהר.
יושב ראש חבר המושבעים מחליט לפתוח בהצבעה גלויה כדי לראות את עמדותיהם של החברים:
עיבודים שונים

בשנת 1997 עובד הסרט על ידי הבמאי ויליאם פרידקין והופק כסרט טלוויזיה.
בשנת 2007 עובד הסרט לגרסה רוסית על ידי הבמאי ניקיטה מיכאלקוב תחת השם "12".
תיאטרון: הסרט עובד להצגת תיאטרון, שהועלתה גם בישראל.
מנהל ספורטיבי

לאונרדו, המנהל הספורטיבי של פריז סן-ז'רמן
בכדורגל, מנהל ספורטיבי או מנהל מקצועי (לעיתים מכונה בשמו האנגלי General Manager) הוא איש ניהול בכיר במועדוני כדורגל, האחראי על הנושא המקצועי במועדון. לעיתים קרובות אופי תפקידו של המנהל הספורטיבי אינו ברור, ויכולים להיות הבדלים גדולים בין תפקידיהם של מנהל ספורטיבי אחד לשני.
המנהל הספורטיבי נמצא למעשה בתווך בין המאמן להנהלה, כשמצד אחד ידיעותיו בכדורגל מאפשרות לו לייעץ להנהלה ולסייע לקבל החלטות ולתכנן השקעות בצורה נכונה ומצד שני הוא מאפשר למאמן להתמקד באימונים ובביצועי הקבוצה על המגרש. המנהל הספורטיבי, כשזה מגדיר מדיניות ושיטות עבודה במועדון, יכול גם לאפשר המשכיות ויציבות כשמאמנים מתחלפים. לרוב מעורב המנהל הספורטיבי גם ברכישות שחקנים, בבחירת אנשי הצוות המקצועי ולעיתים גם במחלקות הנוער.
לעיתים, בעקבות העדר ההגדרה הברורה לתפקיד, נוצרים חיכוכים בין המנהל הספורטיבי למאמן.
במועדוני הכדורגל בישראל השימוש במנהל ספורטיבי אינו נפוץ, וכל ההחלטות מתקבלות על ידי הבעלים ומאמני הקבוצות בלבד. שונה מאלו מכבי תל אביב, שבין השנים 2012–2017 העסיקה בתפקיד המנהל המקצועי את ז'ורדי קרויף, ומכבי חיפה, שם משמש גל אלברמן כמנהל הספורטיבי מאז 2021. בקבוצות אחרות בישראל היה ניסיון למנות אנשי מקצוע בתפקידים דומים אך ללא הצלחה מרובה. מכבי חיפה העסיקה בעבר שני אנשים בתפקיד: מוחמד אלאך וטור-כריסטיאן קרלסן. הפועל תל אביב העסיקה את אייל ברקוביץ' ועומר בוקסנבוים כמנהלים מקצועיים ללא הצלחה (בוקסנבוים מונה שוב לתפקיד בסוף שנת 2024).
בעברית מקובל לפעמים להתייחס למנהל הספורטיבי גם בשם "מנג'ר" (מאנגלית: Manager). במקור האנגלי, ולעיתים גם בעברית, מתייחסת המילה לכל מאמן ראשי של קבוצת כדורגל.
זיכרון השואה בישראל

ראש ממשלת ישראל משה שרת נואם ביער הקדושים בטקס יום השואה בשנת 1954
אנדרטת מגילת האש ביער הקדושים
זיכרון השואה בישראל מתייחס לדרך שבה מוצאת השואה את ביטויה בשיח החברתי והתרבותי במדינת ישראל. הכוונה היא בראש ובראשונה להנצחה, אך גם לביטוייה השונים של השואה ולמקומה באתוס הישראלי. בחינת מקומה של השואה בזיכרון הציבורי הישראלי משלבת דיונים היסטוריים, סוציולוגיים, אנתרופולוגיים ותרבותיים. לאופיו של זיכרון השואה השלכה חשובה גם לסוגיות תאולוגיות, כמו אמונה דתית בזמן השואה ואחריה ועוד.
זיכרון השואה מתייחס לדרך שבה נתפסת השואה באתוס הישראלי החילוני הציוני, ובמידה רבה גם אצל הציבור הדתי לאומי. סביר להניח שאירוע בסדר גודל כזה תהיה לו השפעה רב ממדית על דמותם של היהודים  כפרטים ועל הקולקטיבים היהודיים, קהילות בתפוצות ומדינת ישראל. יש לדבר גם על עיצובה של תרבות זיכרון, מגוון הדרכים בהם מתעצב הזיכרון במרחב התיבורי, המשפחתי, הקהילתי, המוסדי והלאומי.
השואה נתפסת באופן שונה למדי בין יהודים בארצות בהם כובד ידו של הטרור הנאצי הייתה רבת עוצמה לבין ארצות שאליהן לא הגיע הכיבוש הגרמני כלל. השואה נתפסת באופנים שונים אצל הציבור החרדי לענפיו השונים כמו גם אצל ערביי ישראל.
עם השנים חלו כמה שינויים בזיכרון השואה: שינוי בולט ביותר הוא המעבר מהתייחסות קולקטיבית להתייחסות פרטנית-אישית, כאשר המונחים "העם היהודי" ו"שישה מיליון" פינו את מקומם לסיפורים אישיים של ניצולים ולמפעל "לכל איש יש שם" להנצחת שמות הנספים; כך מצד הקורבנות, אך גם מצד התוקפים, הנאצים, שתוארו כמפלצות לא אנושיות קיבלו שמות ופנים. ההתייחסות אליהם הפסיקה להיות כאל מעין אסון טבע שנפל על האנושות, אלא כאל האנושות באופייה המרושע ביותר.
שינוי נוסף שניתן להצביע עליו הוא הפיכתם של הקורבנות לגיבורים. דמות הצבר הארצישראלי הלוחם התקשתה להזדהות עם קורבנות השואה. מוקבלת הייתה הדיכוטומיה בין החולשה שם, במחוזות השואה, לכאן בארץ ישראל. הדיכוטומיה הזו הלכה והתערערה מאז ימי ההמתנה לקראת מלחמת ששת הימים ובמיוחד לאחר מלחמת יום הכיפורים. בשנותיה הראשונות של המדינה נהוג היה לאזכר במיוחד את מורדי הגטאות והלוחמים הפרטיזנים שלא הלכו "כצאן לטבח". עם השנים, הוגדרה מחדש הגבורה בשואה כך שכללה גם "עמידה" או במילה אחרת "התנגדות", כלומר גם להחזיק מעמד עד כלות הכוחות פירושו גבורה. מושגים אלו הורחבו וקיבלו מספר משמעויות: מאבק על קיום בסיסי, למשל הברחת מזון, ניסיונות הסתתרות ובריחה, התנגדות רוחנית כולל קיום מסורת דתית, למידה בסתר וחגים, הקמת מערכות חינוך חלופיות, עיתוני מחתרת, כתיבת יומנים והכנת ארכיונים לתיעוד הימים ההם. מעמדה של ההתנגדות המזוינת בגטאות וביערות, במיוחד מרד גטו ורשה, קיבל את מקומו במסגרת רחבה יותר של התנגדות ותגובות יהודים לטרור הנאצי.
מקום המדינה עד משפט אייכמן > הגישה הממלכתית

הגישה שרווחה בשנותיה הראשונות של המדינה מוגדרת "הגישה הממלכתית" על ידי חוקרים, המזהים את מקורה בבית מדרשו של דוד בן-גוריון. גישה זו עמדה על כמה עקרונות:
מדינת ישראל היא מרכזו של העם היהודי, מרכז לנאמנותו ולהזדהותו ומוקד לגיבוש זהותו ולשמירה על קיומו.
שלילת הגלות: מדינת ישראל מסמלת את ההפך של הקיום הסביל והכפוף של יהודי הגלות; אזרח מדינת ישראל הוא יהודי גאה, בטוח בעצמו וחופשי. מורשתו של היהודי הישראלי אינה נשענת על הגולה, אלא ההיסטוריה שלו בזמנים קדומים יותר, כאשר אכן היה בן חורין.
השתלבות במשפחת העמים: בעלי גישת הממלכתיות שואפים לשלב את מדינת ישראל במשפחת העמים כמדינה שווה בין שוות. תודעת הקורבן הגלותית פסולה, מכיוון שהיא מונעת השתלבות זו, ולכן יש לשלול את הגלות ומורשתה. האנטישמיות אינה אלא תולדה של קיומו הלא-טבעי של עם ישראל בגלות; כאשר יהיה ליהודים קיום נורמלי, במדינה ככל המדינות, תימחק האנטישמיות.
השואה נתפסה כהפך המוחלט לגישה הממלכתית, גישה של ביטחון עצמי, חוזק וכבוד לאומי; הגישה הממלכתית לא הייתה יכולה להישען על היסטוריה של תבוסה והשפלה, וגם לא על גבורתם של מורדי הגטאות בגלל שמאבקם היה אבוד מראש. הגישה הממלכתית לא הייתה יכולה לקבל הזדהות עם השואה בתהליך עיצוב דמותו של הישראלי החדש. זאת ועוד, גישה זו גרסה שצורת הקיום הגלותית נחותה מהקיום העצמאי במדינה ריבונית, עד כדי אפיון הגלותיות כמחלה.
שני גורמים אלו הביאו לכך שהשואה לא הייתה יכולה להיות חלק מהותי בזיכרון הלאומי שניסתה הגישה הממלכתית לבנות. אומנם השואה הוזכרה בטקסים רשמיים (אירוני וסמלי שאת קבורת כדי האפר של יהודי אוסטריה - טקס הזיכרון הראשון לנספי השואה בישראל (יוני 1949) שנשא אופי ממלכתי, יזם שמעון ויזנטל, יהודי אוסטרי, אז עדיין אלמוני, ממקום שבתו בעיר לינץ שבאוסטריה), אבל רק כהוכחה לניצחונה של הגישה הממלכתית, בבחינת ראו מה קרה לעם היהודי באין מדינה. ומכאן שבשנות קיומה הראשונות של המדינה לא היה מקום לשואה כגורם מרכזי בעיצוב הזהות הישראלית. בשנות החמישים כבר הוחלט על הקמת מוסד יד ושם וזיכרון השואה נחקק בחוק המדינה כיום הזיכרון לשואה ולגבורה, כזיכרון ממלכתי (1953). מעבר לכך, העמדת השואה כגורם מרכזי בשיח הישראלי הייתה עלולה ליצור רגשות של שנאת זרים, הסתגרות ותפיסת עולם של "עם לבדד ישכון" – ההפך ממטרתה של הממלכתיות.
ממשפט אייכמן עד שנות ה-80 של המאה ה-20 > שחיקת הגישה הממלכתית

תפיסת עולם זו החלה להישחק עם השנים. ישנן כמה נקודות זמן בולטות בתהליך זה:
משפט אייכמן - העדויות שנשמעו בו חשפו בפעם הראשונה את השואה לציבור הישראלי, ובכך נפרץ מחסום חוסר הידע;
תקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, חשפה את הציבור הישראלי למצב של חוסר ישע, תחושה של ערב השמדה – התודעה הישראלית חשה לראשונה זהות גורל עם היהודי הגלותי החשוף להשמדה;
מלחמת יום הכיפורים הכניסה לזהות הישראלית הקולקטיבית תחושות של חולשה, השפלה, שבי, וכדומה, ושברה את המיתוס הבלתי-מנוצח של הצבר; אלו היו תחושות שעד אז היו שייכות באופן מלא ליהודי הגלותי, האנטי-תזה, כאמור, לצבר.
"המהפך", שחל ב–1977, נתן לגיטימציה לקבוצות שעד אז לא היו במרכז החברה הישראלית, ושינוי האליטה נתן מקום גם לזהות שונה מהזהות ה"צברית" שהייתה עד אז. מצב זה איפשר שינוי בדפוסי הזיכרון הקיימים, שעוצבו עד אז בידי המנהיגות ארוכת השנים של תנועת העבודה, ומכאן שגם איפשר תודעת שואה שונה.
מדובר בתהליך ארוך ולא פשוט, שאלו הן רק הנקודות החריפות והדרמטיות שבו. מרד גטו ורשה, שעד אז נתפס כדגם להתנהגות ה"ראויה" בשואה (להבדיל מרוב הקורבנות שהלכו "כצאן לטבח") מבחינת האתוס הציוני מתחיל להידחק הצידה, וההזדהות עם הקורבנות גוברת. זיכרון השואה נותן לגיטימציה ל"ביטחוניזם" ולתחושת "העולם כולו נגדנו". קיומה של מדינת ישראל החל להיות מובן יותר ויותר, ואיום ההשמדה נעלם לאיטו; עובדות אלו אפשרו עיסוק גדל והולך בענייניה הפנימיים של מדינת ישראל. מישור הדיון מתחיל לעבור מהדגש הקולקטיבי שאפיין אותו עד אז, למישור הפרטי, האינדיבידואלי.
ממשפט אייכמן עד שנות ה-80 של המאה ה-20 > הגישה החדשה

הגישה החדשה שהלכה ונוצרה ביטאה את התפישות הבאות:
השואה היוותה ביטוי שיא לאנטישמיות הנצחית כלפי העם היהודי, אנטישמיות שכעת מופנית כלפי מדינת ישראל.
השואה היא תמרור אזהרה, שנועד לקרוא לאחדות יהודית נגד השנאה העולמית.
יש להדגיש את זכר השואה ולהעמידו במקום מרכזי, כלימוד לקח, כיצירת רגשות אשם בעולם ומחויבות כלפי מדינת ישראל, וכהסבר וצידוק לפעולות שונות.
יש דמיון בין השואה לבין הסכסוך הישראלי-ערבי העכשווי: לקח השואה הוא חוסר האמון בעולם שמסביב והעוינות ליהודים, מחד, והצורך לחזק את הקשר בין חלקי העם היהודי ואת הקשר עם מורשתו, מאידך.
הגישה החדשה שמה דגש על המרטיריות, על קידוש השם, ועל גבורתם של כל היהודים שנספו בשואה.
זהו ניגוד ברור וחד לגישת הממלכתיות. אופני הביטוי של הזיכרון ומקומו בשיח הישראלי משתנים מאוד לאור גישה זו.
ממשפט אייכמן עד שנות ה-80 של המאה ה-20 > ביקורת על הגישה החדשה

הגישה החדשה זוהתה עם חוגי הימין וזרם הציונות הדתית. גישה זו ספגה ביקורת לא מועטה, שלהלן הנקודות העיקריות שבה:
הגישה החדשה מדגישה את שנאת היהודים על ידי הגויים;
זיכרון השואה מקבל אוריינטציה של כוח, לאמור: הלקח העיקרי מן השואה הוא השקעת מאמץ מסיבי בחיזוקה של מדינת ישראל, ומניעת כל ויתור או פשרה ביחסה עם שכנותיה ועם אומות אחרות;
הגישה החדשה מעלימה את הלקח האוניברסלי של השואה, ויוצרת האלהה של כוח ושל אלימות.
משנות ה-90 של המאה ה-20 עד היום > הזיכרון המופרט

לפי דני גוטויין, שתי תקופות אלו הובילו לתקופה שלישית של זיכרון השואה, תקופה שיש לכנות "תקופת הזיכרון המופרט". תקופה זו מתאפיינת בכמה נקודות:
תחילתה במלחמת לבנון הראשונה ובאינתיפאדה הראשונה;
אפיון של תקופה זו הוא בתחושה האישית של אזרחי מדינת ישראל: ערעור הקונצנזוס הלאומי, עלייתו של אתוס המימוש האישי על חשבון האתוס הקולקטיבי, וערעור הביטחון האישי;
אפיון שלישי וחשוב של תקופה זו הוא בעלייתם של הלכי רוח פוסט-ציוניים, מימין ומשמאל.
הפרטת הזיכרון מתבטאת בהתייחסות לשואה דרך הפריזמה של היחידים בה: מבצע "לכל איש יש שם" מאפיין בצורה ברורה את הלך הרוח הזה.
מנגד, וכביקורת על עמדת גוטוויין שרואה את השלילה בהפרטת הזיכרון, ניתן לאמר שהזיכרון שהתייחס לפרטים, לכל איש ואישה וילד שנרצחו בשואה, עשה את זיכרון השואה לאנושי יותר, פחות מיתי, תוך הפניית המבט לא אל מעשי הרוצחים אלא אל עולמם העשיר, המגוון, של הנרצחים. משמעות השואה לגישה זו אינה מתקני המוות ומתודת הרצח או ההצדקה האידאולוגית שלה, אלא האובדן העצום של בני אדם, חלומות, כישרונות, מסורות, יכולות.
משנות ה-90 של המאה ה-20 עד היום > סוגי ההתייחסות לשואה היום

למעשה ישנם היום שלושה סוגים עיקריים של התייחסות לזיכרון השואה.
ההתייחסות הרשמית, הממלכתית: השואה היא מרכיב בסיסי בזהות הקולקטיבית הישראלית והיהודית, בישראל ובגולה.
ההתייחסות הפרטית, הסיפור האישי הבודד, שאותו מנסים ניצולי השואה וגם בני הדור השני (ואף השלישי) להעביר הלאה.
"אנטי-סיפר", כהגדרתה של שפירא, נרטיב השואף לנתק את השואה מזיקתה הישראלית והיהודית, ושואף לקבע אותה בדגם אוניברסלי ושונה מהדגם הממסדי הקיים. תפיסת עולם זו רואה בזיכרון השואה המולאם (הגישה השנייה) תפיסה שהצדיקה דיכוי של קבוצות מיעוט שונות, ומטילה ספק בלגיטימיות של זיכרון זה ובתכניו.
הוראת השואה במערכת החינוך

גם בדרכי הוראת השואה חלו שינויים, בהתאם.
מקוּם המדינה ועד משפט אייכמן לא היה, למעשה, כל עיסוק בחינוך הפורמלי בהוראת השואה. השואה הייתה אירוע פרטי ואישי. עיקר ההנצחה הייתה סביב המורדים והפרטיזנים, ומי שלא היה חלק ממורשת זו נדחק הצידה ממעגל ההנצחה, ואף לא ניסה להשתלב בו. עם זאת, ההדחקה גם גרמה לכך שכאשר היו אירועים שהייתה בהם זיקה לשואה – וכבר ציינו כמה דוגמאות בולטות ומסעירות, כמו משפט קסטנר והשילומים מגרמניה – פרצו סערות רגשות אדירות. ואולם, גם סערות אלו לא גרמו לשינוי במערכת החינוך, ולאחר ששככו נעלמו, ללא השפעה. נוכחותה של השואה בבתי הספר הייתה בעיקר בטקסי זיכרון, וכדומה, כלומר ברמה הרגשית-חווייתית-חברתית.
הקמתו של "יד ושם" ציינה את תחילתה של עבודה אקדמית מסודרת בנושא, ואולם בשנים הראשונות רחוק היה "יד ושם" מלהיות בעל יכולת לממש את שהוטל עליו.
משפט אייכמן החל תהליכי מחשבה בנושא, על אף שכולם היו תחת צילה של השאלה "מדוע הלכו כצאן לטבח", ומרביתן של התוכניות היו אפולוגטיות בטבען. הזעזוע שהביא משפט אייכמן עדיין לא שינה את תוכניות מערכת החינוך. המחקר ההיסטורי לא היה מגובש עדיין דיו כדי להתמודד עם הנושא, ובמערכת החינוך עוד לא הייתה בשלות כדי להתמודד עם הנושא.
סמוך למלחמת ששת הימים התבסס "יד ושם" כמוסד רשמי המייצג את העמדה הישראלית בפני מבקרים מחו"ל, אך מערכת החינוך עדיין ראתה את השואה כנושא שיש לעסוק בו רק סמוך ליום הזיכרון לשואה ולגבורה.
השינוי החל רק בשנות השבעים, כתוצאה משינויים כלליים במערכת החינוך הישראלית, שעיקרם שינוי מבנה בתי הספר ויישום האינטגרציה. שינוי זה הביא גם לחשיבה מחודשת על תוכני הלימוד, ונושא השואה הוגדר כאחד מתוך 26 נושאי בחירה, שמתוכם היה על המורה להיסטוריה לבחור שלושה (להבדיל מנושאי החובה, שהיו אמורים להילמד בהעמקה רבה יותר). לאחר החלטה זו התפתח דיון ציבורי, בשני צירים: האחד, דיון פוליטי, שמטרתו הייתה להפוך את השואה לאחד מנושאי החובה; והשני, דיון חינוכי, לגבי מטרות הוראת השואה, תכניה והדגשותיה – האם יש ללמד את השואה כהוראת תפיסה היסטורית ומחקרית בלבד, או גם ככלי להעברת מסר חינוכי.
הדיון הראשון הסתיים בשנת 1979, בהחלטת המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך והפיקוח על לימודי ההיסטוריה להקצות להוראת השואה שליש יחידת לימוד, מעבר ללימודי המאה ה-20 ולהוראת תולדות עם ישראל בדורות האחרונים. שנה לאחר מכן התקבלה החלטת הכנסת על תיקון לחוק חינוך ממלכתי, שעל פיו נוספה מטרה נוספת למטרות החינוך בישראל – חינוך ל"תודעת השואה והגבורה".
מאז שנות השמונים קיימות שתי מגמות. המגמה האחת, שעל פיה מונחלת השואה במערכת החינוך כיום, מציגה את השואה על פי הסיפר הציוני. מגמה זו מדגישה את הממד הרגשי, החווייתי בשואה, תוך העמדת הסיפור הציוני והיהודי במרכז, ואף מנתקת אותו מן ההיסטוריה של המאה ה–20, ולמעשה מנתקת אותו מן הממד ההיסטורי והאקדמי. שצקר מכנה גישה זו "קיומית". גישה זו פונה אל הרגש באמצעים שונים, ובהם מסעות בני נוער לפולין, כאשר המטרה היא העמדה של השואה במרכז הדיון, ויצירת הזדהות עמוקה של התלמידים עם קורבנותיה. המגמה השנייה היא המגמה האקדמית, שראייתה אוניברסלית ובסיסה ומוקדה הוא במחקר האקדמי, גם במחיר של התנגשות עם המגמה הקודמת.
התקשורת

ביום השואה שידורי הטלוויזיה משודרים במתכונת שונה המתאימה לאווירת היום וערוצי החדשות מקדישים זמן לשדר את סיפור הניסים והניצולים בנוסף לשידור הטקס הממלכתי דרך הטלוויזיה.