stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מועצה אזורית מטה אשר
ראשי המועצה > לאחר האיחוד

יחזקאל בריט מכברי
יהודה שביט מכברי (1994–2013)
יורם ישראלי מגעתון (2013–2018)
משה דוידוביץ מבוסתן הגליל (2018–)
לקריאה נוספת

הספרייה האזורית מטה אשר
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  לטבלת הדירוג המלא.
↑  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  מאזן מפוני מלחמת חרבות ברזל: מספר מפונים שנקלטו במועצה האזורית פחות מספר מפונים שפונו ממנה, מבוטא באלפי תושבים. מתוך אתר למ"ס, המתבסס על מערכת "יחד" (של מערך הדיגיטל הלאומי) נכון ל-סוף אוגוסט 2024 (אומדן).
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  פרופיל מועצה אזורית מטה אשר באתר הלמ"ס
↑  כדורעף: הפועל מטה אשר זכתה באליפות ה-15 והפכה לשיאנית החדשה, באתר וואלה, 21 באפריל 2019
↑  בפעם השביעית ברציפות: מטה אשר/עכו מחזיקת גביע המדינה, באתר ynet, 12 בפברואר 2019
| דגל ישראל מועצות אזוריות בישראל |
| --- | --- | --- |
| מחוז הצפון | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף •  מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל |  |
| מחוז חיפה | אלונה • זבולון • חוף הכרמל • מנשה |  |
| מחוז המרכז | ברנר • גדרות • גזר • גן רווה • דרום השרון • חבל יבנה • חבל מודיעין • חוף השרון • לב השרון • נחל שורק • עמק חפר • שדות דן |  |
| מחוז ירושלים | מטה יהודה |  |
| מחוז הדרום | אל קסום • אשכול • באר טוביה • בני שמעון • הערבה התיכונה • חבל אילות • חוף אשקלון • יואב • לכיש • מרחבים • נווה מדבר • רמת הנגב • שדות נגב • שער הנגב • שפיר • תמר |  |
| אזור יהודה והשומרון | גוש עציון • הר חברון • מגילות ים המלח • מטה בנימין • ערבות הירדן • שומרון |  |
| דגל ישראל מחוז הצפון |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת רמת הגולן • נפת צפת • נפת עכו • נפת כנרת • נפת יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| ערים | בית שאן • טבריה • טמרה • יקנעם עילית • כרמיאל • מגדל העמק • מעלות-תרשיחא • נהריה • נוף הגליל • נצרת • סח'נין • עכו • עפולה • עראבה • צפת • קריית שמונה • שפרעם • מע'אר | מפת מחוז הצפון |
| מועצות מקומיות | אבו סנאן • אכסאל • אעבלין • בועיינה-נוג'ידאת • בוקעאתא • ביר אל-מכסור • בית ג'ן • בסמת טבעון • בענה • ג'דיידה-מכר • ג'וליס • ג'ש (גוש חלב) • דבורייה • דיר חנא • דיר אל-אסד • זרזיר • חורפיש • חצור הגלילית • טובא-זנגרייה • טורעאן • יאנוח-ג'ת • יבנאל • יסוד המעלה • יפיע • ירכא • כאבול • כאוכב אבו אל-היג'א • כסרא-סמיע • כעביה-טבאש-חג'אג'רה • כפר ורדים • כפר יאסיף • כפר כמא • כפר כנא • כפר מנדא • כפר תבור • מג'ד אל-כרום • מג'דל שמס • מגדל • מזרעה • מטולה • מסעדה • מעיליא • משהד • נחף • סאג'ור • ע'ג'ר • עיילבון • עילוט • עין מאהל • עין קנייא • פסוטה • פקיעין • קצרין • ראמה • ראש פינה • ריינה • רמת ישי • שבלי - אום אל-גנם • שלומי • שעב | מפת מחוז הצפון |
| מועצות אזוריות | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף • מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל | מפת מחוז הצפון |
| מועצה מקומית תעשייתית | מגדל תפן | מפת מחוז הצפון |
| יישובים לשעבר | אבוקה • אחוזת נפתלי • אתגר • גבעות זייד • מחנה ישראל • שייח' בראק | מפת מחוז הצפון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310956205171  VIAF: 144785971   WorldCat (עם VIAF): 144785971
שלמה תירוש (קצין)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 ביולי 1945 ישראל
 פטירה:  29 באוגוסט 2023 (בגיל 78)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1964–1987 (כ־23 שנים)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין
 עיטורים
   עיטור המופת    פרס ביטחון ישראל
 תפקידים אזרחיים
 מייסד גילת רשתות לווין
 
שלמה תירוש (28 ביולי 1945 – 29 באוגוסט 2023) היה יזם ומנהל ישראלי, ממייסדי חברת גילת רשתות לווין. שירת בצה"ל בתפקידי מודיעין, פיקד על היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
ביוגרפיה

תירוש נולד בארץ ישראל וגדל בקיבוץ משמר השרון, הוריו חיה וחיים תירוש (פטרושקה) היו ממייסדי הקיבוץ. ב-1964 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת מטכ"ל. שימש מפקד צוות ומפקד פלגה ביחידה ועוטר בעיטור המופת. במהלך מלחמת ההתשה שימש סגן מפקד פעולת "בולמוס 3" של היחידה.
לאחר לימודי תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן אותם סיים ב-1973 הצטרף ליחידה 8200, בה שימש ראש ענף 9 (אלינט), מפקד מרחב צפון וקצין אג“ם. בשנים 1980 עד 1985 פיקד על היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ובשנים 1985 עד שחרורו ב-1987 עמד בראש פרויקט טכנולוגי במשרד הביטחון. ב-1988 זכה בפרס ביטחון ישראל.
לאחר שחרורו מצה"ל, היה ממייסדי חברת גילת רשתות לווין, יחד עם יואל גת, יהושע לוינברג, עמירם לוינברג וגידי קפלן. היה ממייסדי גילת תקשורת (מנטרג'י), כיהן כמנכ"ל ויו"ר החברה, היה ממנהלי חברת חלל תקשורת לוויינים, דירקטור בגילת סאטקום, תדיראן קשר ובחברות נוספות.
היה נשוי ללאה ואב לשלושה, בהם הרופא פרופסור אמיר תירוש.
נפטר ב-28 באוגוסט 2023, ונטמן בבית העלמין סביון.
הערות שוליים

↑  אבנר שור, חוצה גבולות, הוצאת כנרת, 2008, עמ' 278
↑  גיא ימין, יום העצמאות של מנטרג'י, באתר TheMarker‏, 12 באוקטובר 2001
רוג'ר שימומורה

| --- | --- |

 לידה:  26 ביוני 1939 (בן 85) סיאטל, ארצות הברית 
 לאום:  אמריקני-יפני 
 מקום לימודים:  תיכון גרפילד  אוניברסיטת וושינגטון  אוניברסיטת סירקיוז  University of Washington School of Art + Art History + Design 
 זרם באמנות:  פופ ארט 
 יצירות ידועות:  Rape of Nanking, Diary, January 12, 1912 
 פרסים והוקרה:  Art Matters Foundation (1992)  Art Matters Foundation (1994)  Art Matters Foundation (1989)  קרן ג'ון מיצ'ל 
 
רוג'ר שימומורה (באנגלית: Roger Shimomura;‏ נולד בשנת 1939) הוא אמן אמריקאי ופרופסור בדימוס באוניברסיטת קנזס, לאחר שלימד שם מ-1969 עד 2004. אמנותו הוצגה ברחבי ארצות הברית, יפן, קנדה, מקסיקו, ישראל. יצירתו משלבת לעיתים קרובות תרבות פופולרית אמריקאית, אמנות אסיאתית מסורתית ודימויים גזעיים סטריאוטיפיים כדי לעורר מחשבה ודיונים בנושאי זהות ותפיסה חברתית.
ראשית חייו

רוג'ר שימומורה נולד ב-26 ביוני 1939, בבית משפחת שימומורה בסיאטל, המחוז המרכזי של וושינגטון. הוא יולד על ידי סבתו, טוקו, מיילדת מקצועית שתהפוך לדמות חשובה בחייו ובאמנותו. אביו, אדי קזואו שימומורה, היה רוקח, ואמו, איה, הייתה עקרת בית. שני ההורים היו ילידי ארצות הברית שהוריהם היגרו מיפן בתחילת המאה ה-20.
לאחר המתקפה על פרל הארבור, ותחילת הכליאה היפנית במחנות הסגר, משפחתו הועברה בכוח בהתראה קצרה ונכלאה במחנה בפויאלופ, וושינגטון. הם הועברו משם למחנה המינידוקה הקבוע יותר באיידהו. לאחר כשנתיים במינידוקה, המשפחה עברה לשיקגו (מחוץ לאזור ההדרה היפני בחוף המערבי), שם אביו של שימומורה מצא עבודה בבית מרקחת. המשפחה התגוררה שם כמה חודשים לפני שחזרה לסיאטל בתום המלחמה ב-1945. אחותו הצעירה של שימומורה, קרולין, מתה מדלקת קרום המוח במהלך שהותם בשיקגו.
המשפחה חזרה לביתה, ואביו חידש את עבודתו בבית המרקחת. שימומורה עדיין לא היה מודע לחלוטין להשלכות של ההיררכיות הגזעיות סביבו. כילד בשנים שלאחר המלחמה, הוא שיחק במשחק בשם "להרוג את היפנים" עם בניו של האמן פול הוריוצ'י, שגר ממול. ככל שגדל, הוא חש ייסורים מתגברים על הקונפליקט בין רצונו של אביו שיהפוך לרופא, לבין רצונו שלו ללכת בעקבות שלושת דודיו, כולם אמנים מסחריים.
חינוך

לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון גארפילד, שימומורה החל ללמוד עיצוב גרפי באוניברסיטת וושינגטון, והשיג את התואר הראשון שלו בשנת 1961. הוא נדרש להצטרף לתוכנית הכשרה צבאית. למרות סלידתו הקשה מהתכנית, הוא הצליח מאוד בלימודי הצבא. מ-1962 עד 64 שירת כקצין ארטילריה בדיוויזיית הפרשים הראשונה, שהוצב בפורט לואיס, וושינגטון ובקוריאה.
לאחר שעזב את הצבא החל שימומורה לעבוד כאמן מסחרי וכמעצב, כולל עבודה על הביתן הפולינזי ביריד העולמי של ניו יורק בשנת 1964. הוא נעשה מתוסכל ממגבלות התחום. הוא החל לקחת שיעורי ציור באוניברסיטת וושינגטון, שם, בהשפעת תנועת הפופ-ארט המתפתחת, גילה את האפשרויות בשילוב אמנות יפה עם התעניינותו לאורך חייו בתרבות הפופ. לאחר שעבר לאוניברסיטת סירקיוז בניו יורק, שם התנסה ביצירת סרטים ואמנות מיצג, קיבל את התואר השני ב-1969. באותה שנה הוא קיבל עבודה בהוראת אמנות באוניברסיטת קנזס בלורנס, קנזס. הוא לימד שם במשך 35 השנים הבאות, עד לפרישתו ב-2004.
קריירה

בשנת 2013, הוא אמר למראיין,
"ההשפעות הכי גדולות שלי בהתחלה היו אמני הקרמיקה של California Funk. חוסר הכבוד שלהם עזר לי לצאת ממצב החשיבה האסיאתית השמרנית שלי. אמני החימר האלה אמרו ביצירותיהם ששום דבר לא קדוש, שאנחנו צריכים התחלה חדשה וצריך לבחון הכל. שם הייתה תחושה שאמנות יכולה לקחת תפקיד מנהיגותי במהפכה זו."
הוא גם הביע הערצה לתנועת הפופ ארט, וציטט את אנדי וורהול כ"ההשפעה הגדולה ביותר עלי מבחינה חזותית, היסטורית וסגנונית".
הציורים של שימומורה לוקחים לעיתים קרובות דימויים אמריקאיים סטריאוטיפיים של אסייתים: "יפנים" זוהרים, בעלי שיניים מלחמתיות, פו מנצ'ו, גיישות כנועות, אמני לחימה, ומציבים אותם בצורה מוגזמת או בשילוב עם דימויים של החברה האמריקאית האידיאלית. אייקונים של תרבות פופ כגון מיקי מאוס, קוקה קולה מופיעים בצורה לא משתלבת בנופים בהירים ושטוחים, לפעמים עם דיוקנאות שהשתנו בצורה אבסורדית של שימומורה עצמו.  עבודותיו העדינות יותר משלבות לעיתים קרובות הדפס עץ יפני מסורתי עם רשמים ממחנות הכליאה, שנלקחו מזיכרונות הנעורים שלו ומקטעים מהיומן שסבתו טוקו שמרה במשך שנים רבות.
בזמן שהמשיך ללמד באוניברסיטת קנזס, הוא הפך בהדרגה לאחד האמנים המוכרים ביותר בארצות הברית, וצבר פרסים ותערוכות ברבים מהמוזיאונים והמוסדות הגדולים של המדינה. מאז פרישתו מהוראה ב-2004, הוא המשיך לצייר, לתת הרצאות ולהציג.
אוספים

עבודותיו נמצאות האוספים הקבועים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות (ניו יורק), מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית (ניו יורק), המוזיאון לאמנות אמריקאית סמיתסוניאן (וושינגטון, די.סי.) מוזיאון דנבר לאמנות, המוזיאון הלאומי היפני אמריקאי ( לוס אנג'לס, קליפורניה), המוזיאון לאמנות סיאטל, המרכז התרבותי והקהילתי היפני בוושינגטון, מכון דטרויט לאמנויות, הספרייה הציבורית של ניו יורק, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, המרכז לאמנויות אמריקה אסיה (ניו יורק), הפניקס מוזיאון האמנות, מוזיאון האמנות של טקומה, מוזיאון האמנות של מריאנה קיסטלר ביץ' באוניברסיטת קנזס סטייט, מוזיאון אולריך לאמנות באוניברסיטת וויצ'יטה סטייט, ומוזיאונים ומוסדות נוספים.
תערוכות

ציוריו והדפסיו היו נושא למעל 150 תערוכות יחיד. בנוסף, הוא השתתף במאות תערוכות קבוצתיות במוזיאונים, גלריות, בתי ספר ומוסדות נוספים בארצות הברית, יפן, קנדה, מקסיקו וישראל.
הערות שוליים

↑  Roger Shimomura | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu (באנגלית)
↑  Artist in residence:Roger Shimomura
1 2  Roger Shimomura Oral History Interview | C-SPAN.org, www.c-span.org
1 2 3  Densho Encyclopedia: Roger Shimomura
↑  Goodyear, Anne Collins, "Roger Shimomura, an American artist", American Art, Vol. 27, No. 1 (Spring 2013), pp. 70-93
↑  Roger Shimomura: Rebel With a Cause, Discover Nikkei, ‏2013-07-22
↑  National Portrait Gallery, Smithsonian Institution; Asian American Portraits of Encounter; Roger Shimomura;
↑  Roger Shimomura; resumé complete
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007435381905171  BnF: cb13332444x (data)  GND: 11943914X  ISNI: 0000 0000 8363 2484  LCCN: no95060943  SNAC: w6qj94pw  SUDOC: 120819430  ULAN: 500334023  VIAF: 21732052   WorldCat (עם VIAF): 21732052
Le roi s'amuse

| --- | --- |

"טריבולה"; איור עבור "המלך משתעשע" מאת ז'. א. בוסה וז'ורז' רוז'ה
 כתיבה:  ויקטור הוגו
 מקום ההתרחשות:  החצר של פרנסואה הראשון, מלך צרפת
 מדינה:  צרפת
 סוגה:  דרמה רומנטית
 הצגת בכורה:  22 בנובמבר 1832, קומדי פרנסז
 מספר מערכות:  5
 שפה:  צרפתית 
 
Le roi s'amuse (מילולית: המלך משתעשע או המלך נהנה) הוא מחזה צרפתי בחמש מערכות שנכתב על ידי ויקטור הוגו שהוצג לראשונה ב-22 בנובמבר 1832 אך נאסר על ידי הממשלה לאחר ההצגה הראשונה. המחזה שימש לליברית של האופרה ריגולטו של ג'וזפה ורדי משנת 1851.
הדמויות

פרנסואה הראשון, מלך צרפת
טריבולה (אנ'), הליצן שלו
בלאנש, בתו של טריבולה
מסייה דה סן-ואלייה (אנ'),אביה של דיאן דה פואטייה
סלטאבאדיל, מתנקש שכיר
מגואלון, שחקן רחוב
קלמנט מרוט, משורר מלכותי
מסייה דה פיין
מסייה דה גורד
מסייה דה פרדילן
מסייה דה בריון
מסייה דה מונטשנו
מסייה דה מונמורנסי
מסייה דה קוסה
מסייה דה לה טור-לנדרי
מסייה דה ויק
מאדאם דה קוסה
דאם ברארד
ג'נטלמן של המלכה
שרת המלך
רופא
אדונים, שרתים
פשוטי העם
תקציר

העלילה מתרחשת בפריז בשנה אחת מתוך שנות ה-1520.
המערכה הראשונה מתרחשת במהלך מסיבה לילית בלובר (הארמון) (אנ') ;המערכה השנייה ברחוב בוסי שהוא ללא מוצא ונטוש; המערכה השלישית בחדר המתנה של המלך בלובר, ואז 2 המערכות האחרונות על גדות נהר הסן ליד ארמון דה לה טורנל (אנ').
גיבור המחזה, טריבולה, הוא דמות היסטורית בתקופת שלטונם של לואי ה-12 ופרנסואה הראשון, מלכי צרפת. טריבולה הוא ליצן חצר, שבאמצעות דבריו הוגו תוקף את החברה העכשווית. המלך הוא מופקר ורודף נשים, מחפש כל הזמן כיבושים חדשים. לאחר שהמלך שם את עיניו בפילגש חדשה, הרוזנת דה קוסה, טריבולה מעודד את המלך להרוג את בעלה. אנשי החצר מתעבים את טריבולה והם זוממים לחטוף את הצעירה המתגוררת איתו, שהם חושבים אותה למאהבת שלו. לפתע לפתע מסייה דה סן-ואלייה (אנ') - שהמלך פיתה את בתו, דיאן דה פואטייה, נראה דורש פיצוי על כך. המלך וטריבולה לועגים לו, ועל כך הוא מתיל עליהם קללה.
כששב טריבולה הביתה, הקללה רודפת אותו במחשבתו. הוא פוגש זר ששמן סלטאבאדיל ברחוב אשר מציע את שירותיו לתיקון העוולות שיגרמו לו אך טריבולה מסרב וחוזר אל הבית שבו הוא מסתיר את בתו בלאנש. בהכירו את דמות המלך והאצולה, הוא רוצה להגן עליה מפני פיתוי ומאפשר לה לצאת למיסה בכנסייה בלבד. בלאנש שמחה לביקור אביה אך לא מספרת לו שהיא התאהבה בגבר אלמוני שראה אותה בכנסייה. בשומעו רעשים ברחוב טריבולט ממהר לבדוק במה מדובר, ואז המלך נכנס לבית מחופש; הוא ובלאנש מצהירים על אהבתם זה לזו. המלך עוזב, אך ברחוב נתקל הליצן בקבוצת אנשי חצר. לטענתם, בהתאם לתוכנית הקודמת של הליצן, הם רוצים לחטוף את מאדאם דה קוסה אך למעשה, הם באו אחרי בלאנש, שאותה הם חושבים למאהבת של טריבולה. זאת אמורה להיות נקמתם של אנשי החצר בליצן המעליב אותם. הם מרמים אותו בשכנוע שיטה מסכה עם כיסוי עיניים ואז בורחים עם הנערה. רק כשהוא שומע את קולה במרחקים הוא קולט את אשר קרה.
למחרת אנשי החצר מונעים מטריבולה להיכנס לחדר בו נמצאת בלאנש עם המלך. כשהיא מגיחה מן החדר היא מספרת לאביה את כל הסיפור, ובכך מעוררת את תחושת הנקמה של הליצן. כאשר סן-ואליה נלקח להוצאתו להורג, משיב לו טריבולה שהקללה תפעל בקרוב על המלך. הוא הולך לסלטאבאדיל בפונדק ליד הסן ומשלם מחצית מהכסף עבור הרצח של המלך. המלך מגיע גם הוא לפונדק, שם הוא מחכה למגואלון, אחותו של המתנקש. כשהמלך הולך לישון, סלטאבאדיל מתכנן להנחית את המכה הקטלנית, אך מגואלון מתחננת שיחוס על האיש שהקסים אותה ויהרוג זר אקראי וימסור את גופתו לליצן במקום את גופת המלך. בלאנש שמעה בסתר את דבריה ואף שראתה את המלך בוגד בה מחליטה ברוב אהבתה אליו להצילו בכל זאת בהקרבת עצמה. היא נכנסת לבית וסלטאבאדיל פוצע אותה אנושות.
במערכה האחרונה, השעה חצות וסערה חולפת. טריבולה חוזר לאסוף את הפרס שלו בשק ומסרב להצעתו של סלטאבאדיל לעזור לו לזרוק אותו לנהר, אבל בדיוק כשהוא עומד לעשות זאת בעצמו לסן, הוא שומע את המלך נותן קולו בשירה ואז מבין שהוא הוטעה. בעוד ברק מבזיק הוא פותח את השק ורואה את גופתה של בתו הגוססת והיא, לאחר שמבקשת ממנו סליחה, נופחת את נשמתה. המון רב נמשך לבכי של טריבולה ומאמין שהוא הרוצח, אך אישה מונעת מהם לקחת אותו משם. רופא גם מגיע למקום וקובע את מותה של בלאנש. טריבולט מתמוטט, וקורא " J'ai tué mon enfant! " ("הרגתי את הילדה שלי!").
רקע

בהקדמתו למחזה מציין המחבר כי טריבולה "שונא את המלך כי הוא מלך; שונא את האצילים כי הם אצילים ושונא בני אדם כי אין לכולם גבנון... הוא משחית את המלך ומתאכזר לו, מעודד אותו לרודנות, בורות ומידה רעה, גורר אותו בין משפחות האצילים, מצביע על אישה לפיתוי, אחות לחטיפה, נערה לפגוע בכבודה...".
כקורבן של עריצות מלכותית, דמותו של טריבולה המעוות מבשרת את זו של גווינפליין המעוות ברומן "האיש שצוחק" של הוגו משנת 1869; במערכה שנייה וסצנה ראשונה, טריבולה אומר "אני האיש שצוחק, הוא [סלטבאדיל] הוא האיש שהורג"
הוא אמנם מתאר את ההרפתקאות של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, אבל הצנזורים של אותה תקופה האמינו שיעד המחזה הוא המלך לואי-פיליפ ולכן הוציאו צו מיניסטריאלי שאסר על הצגתו לאחר הפעם הראשונה ב-1832. התביעה שהגיש הוגו להתרת הופעות נוספות הפך אותו למפורסם כמגן על חופש הביטוי בצרפת, אשר עברה ליברליזציה על ידי האמנה "Charte-Vérité" משנת 1830. למרות ההדים שעורר הוא הפסיד בתביעתו, נאלץ לשלם הוצאות משפט והמחזה נאסר ל-50 שנה נוספות.
ההצגה השנייה של "המלך משתעשע" התקיימה ב-1882 בקומדיה-פרנסז במלאת 50 שנה למחזה, עם מונה-סולי (אנ') בתור פרנסואה הראשון, גו (אנ') בתור Triboulet וג'וליה ברטה (אנ') בתור בתו בלאנש. היו 19 הופעות באותה שנה ועוד 28 ב-1883. המבקר בעיתון Les Annales ציין את האירוניה את העובדה שהאופרה ריגולטו, הנאמנה כל כך למחזה, הוצגה בשני תיאטראות בפריז מאז 1857 בזמן שההצגה הייתה אסורה. ליאו דליב כתב מוזיקה אגבית להופעות אלה - מוזיקת ריקוד לתזמורת במערכה הראשונה ('שש מנגינות ריקוד בסגנון ישן'), ושיר ישן בליווי מנדולינה ('כשבורבון גר במרסיי') עבור דה פיין וטריבולה במערכה שלישית. הצגה מחודשת עם רולאן ברטין (אנ') (טריבולה) בבימויו של ז'אן-לוק בוטה התקיימה בקומדיה-פרנסז בעונת 1991–1992.
עיבודים

באופרה ריגולטו של ג'וזפה ורדי משנת 1851 כותב הליברית פיאבה נשאר נאמן למחזהו של הוגו בתרגומו לאיטלקית. בדומה למחזה שנאסר על ידי הצנזורה הצרפתית, גם האופרה נתקלה בקשיים מול הצנזורה של שלטונות הכיבוש האוסטריים בוונציה שאפשרו את הצגת האופרה רק בתום משא ומתן עיקש עם ורדי ורק לאחר "הורדת" המלך לדרגת דוכס והעברת העלילה מצרפת למנטובה (דוכסות שבזמן הצגת האופרה כבר לא הייתה קיימת). הדמויות פרנסואה הראשון, סלטבאדיל, מסייה דה סן-ואלייה (אנ'), בלאנש, טריבולה, מגואלון, הפכו לדוכס מנטובה, ריגולטו, ג'ילדה, הרוזן מונטרונה, ספאראפוצ'ילה, מאדאלנה.
בשנת 1918 נוצר הסרט האוסטרי האילם ריגולטו (אנ'), בכיכובם של הרמן בנקה וליאן הייד. הסרט "המלך נהנה (אנ')" משנת 1941 הוא גם עיבוד למחזה של הוגו, ובכיכובו של מישל סימון (אנ') בתור הליצן.
טוני הריסון (אנ') תרגם ועיבד את היצירה לתיאטרון הלאומי בלונדון ב-1996, כ"מחזה הנסיך", המתרחש בלונדון הוויקטוריאנית, כאשר הדמות המרכזית (בגילומו של קן סטוט) היא כעת קומיקאי בחצר המלכה ויקטוריה והנבל רודף הנשים הוא המלך העתידי אדוארד השביעי. המחזה יצא לאור בהוצאת פייבר ופייבר.
גרסה מפושטת של העלילה משמשת את דיימון רוניון ליצירת אפקט זוועתי בסיפורו "חוש הומור" (מהאוסף "יתר על כן" מ-1938).
הערות שוליים

↑  Hugo, Victor. Le Roi s'amuse – via Project Gutenberg. 152...
↑  Roman, Myriam (2002). "Preface". L'homme qui rit. Paris: Librairie Générale Française. p. 11.
↑  Hugo, Adèle (1863). Victor Hugo. Carleton. p. 163. נבדק ב-11 באוקטובר 2010. le roi s'amuse. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Lettre du secrétaire général du bureau des Belles-lettres et des théâtres au ministère du Commerce et des travaux publics au Garde des Sceaux, ministre de la Justice avec copie de l'arrêté nommant une commission chargée de réviser le système de la législation théâtrale et de préparer les bases d'un projet de loi sur les théâtres …" [Letter from the Secretary-General of the Office of Belles-Lettres et des Thetres to the Ministry of Commerce and Public Works to the Minister of Justice, with a copy of the Order appointing a commission to revise the system of theatrical legislation and prepare the basis for a draft law on theaters]. VictorHugo2002.culture.fr. Centre Historique des Archives nationales National Center of Historical Archives. 18 ביוני 1831. p. CHAN, BB17 A 17, dr 16. נבדק ב-16 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Noel, E; Stoullig, E (1882). Les Annales du Théâtre et de la Musique (8ème édition ed.). Paris: G Charpentier et Cie. p. 85.
↑  de Curzon, Henri (1926). Léo Delibes, sa vie et ses oeuvres (1836–1892). Paris: G. Legouix. pp. 175–6.
↑  "Roland Bertin". sic-productions.com. Scène Indépendante Contemporaine. נבדק ב-10 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Phillips-Matz, Mary Jane (1993). Verdi: A Biography. London & New York: Oxford University Press. ISBN 0-19-313204-4. עמ' 272-273
↑  Osborne, Charles (1973). The Complete Operas of Verdi – a critical guide. London: Pan Books Ltd. p. 248.
↑  Taylor, Paul (21 באפריל 1996). "Theatre: The Prince's Play, Royal National Theatre". The Independent. נבדק ב-10 באוקטובר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590433705171  BnF: cb11988103r (data)  GND: 4578894-7  LCCN: n83176183  VIAF: 174190300   WorldCat (עם VIAF): 174190300 
הדמות טריבולה (אנ') (פסל מאת שרה ברנאר)
הפקה ליום השנה החמישים של "המלך משתעשע" בקומדי פראנסז
כבוד הכהנים

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק כ"א, פסוק ח'
 תלמוד בבלי:  מסכת גיטין, דף נ"ט, עמוד ב'
 משנה תורה:  ספר עבודה, הלכות כלי המקדש והעובדין בו, פרק ד'
 שולחן ערוך:  אורח חיים, סימן קל"ה, סימן ר"א
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה ל"ב ספר החינוך, מצווה רס"ט
 מקורות נוספים:  רבינו ירוחם חלק אדם נתיב ב ח"ג
 
כבוד הכהנים הוא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות  המחייבת את עם ישראל לכבד את הכהנים שבתוכם.
אחת הדוגמאות של יישום מצווה זו היא ההקפדה לתת לכהן להיות העולה לתורה הראשון בכל קריאת התורה.
מקור המצווה

בחירת אהרן וזרעו לכהונה מוזכרת בספר שמות בשני מקומות:
”ומשחת אתם ומלאת את ידם וקדשת אתם וכהנו לי” (שמות, כ"ח, מ"א).
”וְאֶת אַהֲרֹן וְאֶת בָּנָיו אֲקַדֵּשׁ לְכַהֵן לִי. ” (שמות, כ"ט, מ"ד) .
הציווי המורה לעם לכבד את הכוהנים מובא בספר ויקרא, פרשת אמור:
”וְקִדַּשְׁתּוֹ כִּי אֶת לֶחֶם אֱלֹהֶיךָ הוּא מַקְרִיב קָדֹשׁ יִהְיֶה לָּךְ כִּי קָדוֹשׁ אֲנִי ה' מְקַדִּשְׁכֶם” (ויקרא, אמור ).
דיני המצווה

בתלמוד מבואר שמצווה זו נוהגת גם בזמן החורבן אפילו שאין הקרבת קרבנות ונוהגת אף בחוץ לארץ, וכך נפסק להלכה.
דיני המצווה > כהני חזקה

קיום המצווה בזמן הזה שנוי במחלוקת כיוון שהיום אין בידינו ספרי יוחסין, וחלק מהכהנים נחשבים רק ככהנים מכח חזקה.
המגן אברהם כתב על אי-זהירות בקיום המצווה בפועל:
צריך עיון למה אין נזהרין עכשיו להקדים הכהן לכל הנך מילי (אלו הדברים) - ויש ליזהר בזה מאחר שמדאורייתא הם. ואפשר דאין אנו בקיאין ביחוסי הכהונה
יש שהבינו את דבריו רק כביאור בן־זמנו כמצב של דיעבד – אך לכתחילה יש לקיים המצווה על סמך כלל ההלכתי ספק דאורייתא לחומרא.
לעומת זאת, יש שכתבו כי למעשה אין דעת המגן אברהם להקל במצווה, ומכיוון שכך אין להטיל ספקות בכהני זמנינו, כי יש לסמוך על תורת חזקה וכן על הכלל ההלכתי "כל המשפחות בחזקת כשרות.
דיני המצווה > כהני חזקה > כהן קטן

קיימים חילוקי דעות בין הפוסקים אם חייבים לקדש כהן שעומד לפני גיל המצוות; לפי דעת בעל שולחן ערוך הרב אין חיוב. לעומתו יש סוברים כי כן מקדשים כהן קטן, והואיל שהמצווה היא מדאורייתא יש להחמיר ביישום המצווה.
דיני המצווה > כהני חזקה > בעל מום

מהמשך הפסוק, "כי את לחם אלהיך הוא מקריב", ניתן להסיק כי בעל מום שפסול לעבודת המקדש ואינו מקריב, אינו בכלל מצוות הכיבוד.
אך הרמב"ם כתב שאף כהן בעל מום בכלל. ומפרשים שהפסוק "את לחם אלהיך מקריב" כולל אכילת הקרבנות כחטאת שאכילת הכהן מצווה בכפרת הקרבן ואף בעלי מומים אוכלים.
דיני המצווה > כהני חזקה > בת כהן

בת כהן או אשת כהן שאוכלות בתרומה, יש מהפוסקים שכתבו שחייב להקדימה, ואף בקריאת התורה. וזה לא כפי הטעמים בבעל מום שתולים הכבוד באכילת קודשים או אי היטמאות למתים שהיא אינה בכלל זה.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
יישומים

חז"ל פרטו מקרים מסוים, כדוגמה, בהם מקיימים את מצוות "וקדשתו". היישום הנפוץ ביותר במאמרי חז"ל הוא יישום של התנא רבי ישמעאל כפי שהוא מופיע בברייתא בתלמוד: ”תנא דבי רבי ישמעאל: "וקדשתו" לכל דבר שבקדושה: לפתוח ראשון, ולברך ראשון, וליטול מנה יפה ראשון” (ברייתא הובא במסכת גיטין, דף נ"ט, ב'; ובמסכת הוריות, דף י"ב, ב'.)
יישומים > לפתוח ראשון

לדעת רש"י הכוונה ל"כל דבר כבוד בין בתורה בין בישיבה הוא ידבר בראש". לדעת הרמב"ם הכוונה לעלות ראשון בקריאת התורה, וכפי שנוהגים בדבר עד היום כל קהילות ישראל, להעלות כהן בקריאה הראשונה.
למעשה במשנה ברורה פסק שיש לכבד את הכהנים הן בדברי קודש והן בדברי חול:
וכתבו הפוסקים דבכלל לפתוח ראשון הוא להיות ראש המדברים בכל קבוץ עם ולדרוש תחלה וה"ה בישיבה ידבר בראש ועיין במ"א שמצדד דהלימוד מוקדשתו הוא דאורייתא (ולא אסמכתא בעלמא) ומ"מ אם הכהן רוצה לחלוק כבוד לאחר בכל זה רשאי ורק בקריאת התורה אינו יכול למחול
יישומים > לברך ראשון

יש שמפרשים שהכוונה לברכת הזימון, כך שבכל פעם שאוכלים עם כהן, יש לכבד אותו לזמן. בשולחן ערוך הרב, כתב המחבר שלא מועיל מה שאומרים בזימון "ברשות הכהן" אם הכהן אכן לא מחל במפורש על כך.
רש"י בפירושו על התלמוד כתב שבכלל חיוב זה, יש לכבד את הכהן באמירת "ברכת המוציא", לפני כל המסובים.
יישומים > מנה יפה ראשון

כיבוד זה הוא אף בענייני חול, שיש להקדים את הכהן בכל חלוקה שהיא.
מלשון הברייתא "ליטול מנה יפה ראשון" ולא סתם "ליטול מנה יפה", כתבו התוספות, שמדובר כשכל החלקים יפים ומאותו סוג בעיני הבוחרים, אזי נותנים לכהן בכבוד לבחור חלקו לפני כל הנאספים, אך איו חיוב לתת לכהן יותר משאר כל האנשים..
יש גורסים בברייתא דבי רבי ישמעאל ליטול שמשמעו ייקח בעצמו, ויש גורסים לתת לו שמשמעו שיתנו לו בכבוד ולא יכריחנו לטרוח לקחת בעצמו.
יש מפרשים את משמעות "ליטול מנה יפה ראשון" בחלוקת לחם הפנים, אולם משמעות זו לא התקבלה כי הכהנים הם מחלקים את הלחם בין עצמם בלי אפשרות לישראל לקדשו בכך.
יישומים > דינים נוספים

חז"ל הוסיפו מקרים נוספים בהם רצוי להראות קדושה כלפי הכהן. בספרי מובא שאין להכריח את הכהן לצאת מחוץ למחיצתו לעזור לעם להביא את קרבנותיהם. כמו כן, פרשני המקרא הסבירו שאל למצורע להכריחו לצאת ממקומו יותר מדי.
בתלמוד ירושלמי מופיע שבהליכה של קבוצת אנשים, יש לתת לכהן את המקום האמצעי והמכובד ביותר.
יש לתת דין קדימה לכהן שמבקש צדקה בתור עני, לפני ישראל. ההלכה קובעת גביית תשלום מופרז לאדם שמבייש כהן ברבים.