פילוסופיה של ההיסטוריה
רקע היסטורי

הכרוניקות של העת העתיקה לא תחמו את עבודתם כהיסטורית. ואף שמו בפיהם של דמויות היסטוריות נאומים פרי עטם, כפי שמציין למשל הרודוטוס שהנאומים הם "כפי שהיו עשויים להיראות". הרודוטוס אף מסייג את סיפוריו ואומר שהוא מעביר את הסיפורים כמות שהם, ובמדה ואינם הגיוניים אין חובה על הקורא לקבלם. אעפ"כ חלק גדול מהידע על העת העתיקה בא לנו מאותן כרוניקות, החל מהרודוטוס המכונה אבי ההיסטוריה, וכלה בתוקידידס, כסינופון ורבים אחרים.
בעת החדשה, מאז המאה השמונה עשרה, הפכה הספרות ההיסטורית בהדרגה, לספרות מקצועית, המתיימרת לעסוק בחקר העובדות. אך בצד חקר העובדות, עסקו ההיסטוריונים גם בהסבר הדינמיקה של האירועים, גורמים ותהליכים, שיפוט ענייני וערכי של הגורמים הפועלים ועוד. כמו כן שלטו בספרות ההיסטורית מגמות חינוכיות בהתאם לערכי הזמן. במאה התשע עשרה, נעשו ניסיונות לקבוע את כללי ההיסטוריוגרפיה לקבוע מה הם הגורמים הפועלים בהיסטוריה, ולנסות להבין את הסיבות לאירועים ותהליכים היסטוריים.
תומאס קרלייל בן המאה ה-19, טען כי ההיסטוריה היא למעשה הביוגרפיה של כמה אישים דגולים, דמויות הרואיות כמו אוליבר קרומוול או פרידריך הגדול. גיבוריו היו דמויות פוליטיות וצבאיות, המייסדים או ההורסים של מדינות. ההיסטוריה שלו, של אישים דגולים, של גאונים של טוב ורע, שאפה להבין את השינויים בעולם דרך הגדוּלה. פילוסופים של ההיסטוריה חלקו על קרלייל, וסברו כי האירועים ההיסטוריים נובעים מכוחות רחבים ומשמעותיים יותר מאשר פעולתו של אדם בודד, מוכשר או חשוב ככל שיהיה. הרברט ספנסר, לדוגמה, כתב כי "חייבים להודות כי הבריאה של אדם גדול תלויה בסדרה ארוכה של השפעות מסובכות, שיצרה את התרבות שבה הופיע, והמצב החברתי שאליו התרבות הגיעה. לפני שהאדם הגדול יכול ליצור מחדש את החברה, החברה חייבת ליצור אותו".[דרוש מקור] טולסטוי מבקר את ההיסטוריונים התולים את האירועים בגאונותם של אישים וביד המקרה שזימנה להם סיטואציות לפעולה, וכותב: "רק אחרי שנכיר ונודה, שזרה לנו התכלית הקרובה ושהמטרה הסופית נשגבה מבינתנו, תפקחנה עינינו לראות את התכליתיות בחיי האישים ההיסטוריים;  לפנינו תתגלה סיבת הפעולה, שאינה לפי ערך הכוחות האנושיים הרגילים, המולידים אותה ושוב לא נזדקק למלים מקרה וגאון".
החיבור הראשון שהתיימר להיות 'היסטוריה מדעית', הוא 'אקדמות למדע ההיסטוריה' של ההיסטוריוגרף הערבי אבן ח'לדון במאה ה-14. אך את היסודות למתודה ההיסטורית הקלאסית והמקובלת במאה ה-20, הניח במאה התשע-עשרה ההיסטוריון לאופולד פון רנקה (Ranke), שטען כי על ההיסטוריון לתאר את ההיסטוריה "כפי שהייתה באמת" (בגרמנית: Die Geschichte, wie es war wirklich), כלומר: בצורה אובייקטיבית ומדויקת, ללא משוא פנים וללא הבעת דעה, בהסתמכות על מקורות היסטוריים לאחר שנבדקו מהימנותם.
שרל לנגלואה (Langlois) ושרל סניובו (Seingnobos) תיארו בסוף המאה התשע-עשרה את הכתיבה ההיסטורית כתהליך הכולל את: איתור המקורות, ביקורת חיצונית של המקורות, ביקורת פנימית של המקורות, גילוי העובדות על סמך המקורות, סינתזה שלהן ולבסוף העלאתה על הכתב. הם מודים בכך ששלב הסינתזה דורש הפעלת "דמיון יוצר" של ההיסטוריון כדי לשחזר את אירועי העבר; אך רואים בשלב זה חלק מהנורמה המדעית המתאימה כאן.
לנגולה וסניובו קבעו כי איננו 'מאמינים' למקורות, אנו מבקרים אותם ביקורת חיצונית וביקורת פנימית, וכך מסיקים מהם מה שניתן להגדיר כעובדות. אחרי מלאכת ה'קילוף' אנו מגיעים להיסטוריה המוצקה. לנגלוא וסניובו התייחסו לתוצאות ההיסטוריות בשיטה זו כ'מדע', בסמוך קבע ההיסטוריון האנגלי ביורי (J.B. Bury) כי ההיסטוריה "היא פשוט מדע לא פחות ולא יותר" (1902). בין שתי מלחמות העולם מתחו ההיסטוריונים האמריקאים צ'ארלס ברד (Charls A. Baerd) וקרל בקר (Carl. L Becker) ביקורת חריפה על המתודה הקלאסית. לטענתם, האמונה כי ה'סינתזה' שיוצר ההיסטוריון משקפת את המציאות, או שהיא בגדר 'מדע', נאיבית. בקר ובירד טענו שבפועל כל השלבים שתיארו לנגלוא וסניובו, מתערבבים אצל ההיסטוריון, הוא מונע מתוך אמונתו, הבנתו, ושאיפתו. שום היסטוריון אינו אובייקטיבי באמת. ובפרט תהליך הסינתזה מצריך שיקול דעת, המושפע מאישיותו של ההיסטוריון והשקפתו, וכן מהמוסכמות החברתיות והסביבתיות בהן הוא שרוי.
הפילוסוף אלעזר וינריב מדגים את הטענה נגד הרעיון שיש היסטוריה אובייקטיבית, באמצעות תיאורי מלחמת העולם השנייה. אין ביכלתינו לתאר את השואה באובייקטיביות, קביעתינו כי 'היטלר היה מפלצתי ומעשיו מפלצתיים', היא שיפוט ערכי. איננו רוצים להשתחרר באמת משיפוט ערכי. גם ההסברים שנראים בעינינו הגיוניים כגון: "המשבר הכלכלי גרם לעליית הנאציזם", אינם עובדה, אלא דעה. פילוסופים של ההיסטוריה במאה העשרים הוכיחו שאין אדם אובייקטיבי. כל אדם רואה את האירועים מנקודת מבטו, כל מה שנתון לנקודת מבט, לעולם יישאר סובייקטיבי. עלינו לקלף את החלק הסובייקטיבי מכל אירוע היסטורי שהוא, ולהישאר אך ורק עם מה שאינו נתון לפרשנות. מעבר לכך טענו בקר ובירד, שהדרך בה היסטוריונים מגיעים למסקנות, אינה תקפה מבחינה פילוסופית. לכן אין לראות את המסקנות ההיסטוריות כאמת. במקביל קבע קארל פופר שההיסטוריה אינה מדע, שכן אינה מגדירה קריטריונים של מה שיכול להיאמר ומה שלא יכול להיאמר.
דיונים פילוסופיים באשר לתקפותה של ההיסטוריה הועלו כבר על ידי דקרט. אך במאה העשרים נוצר מצב בו ההיסטוריונים והפילוסופים של ההיסטוריה פעלו במפוצל, כשני גופים עוינים. בעוד האחרונים מטילים ספק בערך מפעלם של הראשונים. ההיסטוריון הבריטי סר צ'ארסל אומן (Sir Charls Oman) קבע שהפילוסופים הם אויביה של ההיסטוריה, היסטוריון בריטי אחר (G.R. Elton) לגלג על הפילוסופים של ההיסטוריה: "אני מלא התפעלות ממקוריותם של הכותבים, שכן על פי רוב אלו אנשים שמעולם מן הסתם לא ניסו לעשות בעצמם את המלאכה.. לחרוץ משפט על עניינים היסטוריים, במקום על המתרחש במוחם של היסטוריונים".