stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריקרדו בקי
פרסומים עיקריים

L'Italia economica nell'anno 1909 , Torino, Società Tipografico-Editrice Nazionale, 1910.
פרסומים דומים יצאו גם בשנים הבאות, עד 1921.
Le fluttuazioni stagionali nella vita economica italiana, Roma, Tip. R. Accademia Dei Lincei, 1919.
Storia della Cassa di risparmio delle provincie lombarde : 1823-1922, Milano, Stab. arti grafiche Alfieri e Lacroix, 1923.
L'alimentazione e la politica annonaria in Italia, Bari, Laterza e New Haven, Yale University Press, 1926.
Sulla costruzione di barometri economici in Italia, Milano, Tipografia sociale Carlo Sironi, 1928.
La politica della congiuntura : prevenzione e attenuazione degli effetti delle crisi economiche, Roma, F.lli Bocca, 1929.
L'economia e la finanza delle prime guerre per l'indipendenza d'Italia. Contributo alla storia economica del Risorgimento, Roma, Signorelli, 1930.
Lezioni di economia generale e corporativa : parte I. Anno scolastico 1934-35, Roma, Off. di Arti Grafiche, 1934.
Lezioni di economia generale e corporativa : Parte II. Moneta e credito. Dinamica nel Movimento degli Affari. Anno scolastico 1935-36, Roma, Offic. Di Arti Grafiche, 1935.
Politica doganale fra madrepatria e colonie. Relazione del corrispondente Riccardo Bachi, Roma, Giovanni Bardi Tip. della R. Accademia nazionale dei Lincei, 1937.
Principii di scienza economica , 2 voll., Torino, Einaudi, 1937-1938. Riedito da Giuffrè nel 1947. Comprende:
Scambio, produzione, regime di coalizione, economia corporativa, quesiti
Economia interregionale e internazionale, moneta, credito, variazioni cicliche nel movimento degli affari.
Colloqui com me stesso, Roma, Tipografia del Senato, 1952.
ביבליוגרפיה

Anna Maria Ratti, Vita e opere di Riccardo Bachi, Pubblicazioni dell'Istituto di economia della Facolta di economia e commercio dell'Universita di Roma, Milano, A. Giuffre, 1960.
Franco Bonelli, Riccardo Bachi, in Dizionario biografico degli italiani, vol. 5, Roma, Istituto dell'Enciclopedia Italiana, 1963. URL consultato il 28 settembre 2013.
ראו גם

רוברטו בקי
היסטוריה כלכלית
חוקי הגזע באיטליה
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Fonte: Franco Bonelli in Dizionario Biografico degli Italiani, riferimenti in Bibliografia.
↑   Tra questi Luigi Einaudi allora giovane docente all'università torinese e futuro presidente della Repubblica e Achille Loria. Vedi Franco Bonelli in Dizionario Biografico degli Italiani.
↑  "Riccardo BACHI".
↑  Jewish Virtual Library
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258033305171  BnF: cb10989271m (data)  CANTIC: a10802290  CiNii: DA11752267  GND: 1055262164  ICCU: RAVV066569  ISNI: 0000 0000 6629 1489  LCCN: n92063829  NTA: 131999648  RERO: 02-A002957884  SUDOC: 085852554  VcBA: 495/124042  VIAF: 88353948   WorldCat (עם VIAF): 88353948
קרל יגר

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1888 שפהאוזן, שווייץ 
 התאבד:  22 ביוני 1959 (בגיל 70) מבצר הוהנאשפרג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, גרמניה הנאצית, גרמניה המערבית 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 פרסים והוקרה:  צלב הברזל, דרגה ראשונה  צלב ההצטיינות במלחמה 
 
קרל יגר (בגרמנית: Karl Jäger;‏ 20 בספטמבר 1888 – 22 ביוני 1959) היה פושע מלחמה נאצי, מחברו של "דו"ח יגר" על רצח יהודי ליטא בתקופת השואה.
ראשית חייו

יגר נולד בשפהאוזן, שווייץ, ועבר עם אביו לגרמניה כשהיה בן 3. הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית בתחילת מלחמת העולם הראשונה, וקיבל את צלב הברזל (מחלקה 1) ואותות אחרים. לאחר המלחמה, יגר, יוצר אורקסטריונים (אנ') במקצועו, קיבל תפקיד ניהולי במפעל התזמורת ובר בוולדקירך. הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1923 (חבר מפלגה מס' 30988) והקים את סניף המפלגה המקומי, כך שנודע כ"היטלר של וולדקירך" בקרב הלוחמים הוותיקים, כפי שכינו את עצמם אלה שהצטרפו למפלגה לפני הבחירות לרייכסטאג בספטמבר 1930.
חברת ובר פשטה את הרגל בשנת 1931, ויגר היה מובטל מספר שנים. על פי דיווחו, הוא דחה את דמי האבטלה מממשלת רפובליקת ויימאר, שלה בז, ולכן בשנת 1934 תמו חסכונותיו ואשתו אמה נפרדה ממנו, אם כי גירושיהם לא נכנסו לתוקף עד 1940. ביולי 1933, סגן הפיהרר רודולף הס קבע רשמית כי יש למצוא עבודה בשכר טוב עבור אלטה קאמפפר (לוחמים ותיקים) על בסיס מועדף.
יגר הצטרף ל-SS בשנת 1932 (חבר מספר 62823), ועד מהרה בנה כוח בן 100 איש בעיר הולדתו הקטנה וולדקירך. עלייתו בתוך האס-אס החלה בשנת 1935, כאשר הוצב בלודוויגסבורג ואז ברבנסבורג. לאחר שמשך את תשומת ליבו של היינריך הימלר, נקרא למטה משטרת הביטחון, ה-SD ‏(Sicherheitsdienst) בברלין בשנת 1938, שם סיים בהצלחה קורס לימודים, וקודם לראש משרד ה-"SD" המקומי במינסטר בשנת 1939. במהלך הפלישה להולנד במאי 1940 התמנה יגר למפקד "איינזצקומנדו 3", יחידה שהשתייכה ל-"איינזצגרופה A", והועלה לדרגת "שטנדרטנפיהרר".
רציחות המוניות במזרח אירופה

יגר הנהיג את הרוצחים בהשמדה השיטתית של הקהילה היהודית בליטא. מיולי 1941 עד ספטמבר 1943 היה יגר מפקד האיינזצקומנדו "3a", יחידת משנה של "איינזצגרופה A" בראשות פרנץ ולטר שטאלקר, בקובנה. תחת פיקודו של יגר, האיינזצקומנדו שלו, בעזרת ליטאים, ירה בגברים יהודים, נשים וילדים ללא הבחנה בטבח יהודי קובנה באוקטובר 1941.
במהלך תקופה זו הוגשו באופן שוטף לממונים עליו דיווחים המפרטים מעשי רצח המוניים מחושבים. חלק מהדיווחים הללו שרדו את המלחמה ומכונים "דו"ח יגר". הם מקיפים דיווחים מ-2 ביולי 1941 עד 25 בנובמבר 1941, ועודכנו ב-9 בפברואר 1942. יגר הועבר בחזרה לגרמניה לקראת סוף שנת 1943 לאחר התמוטטות עצבים שנגרמה ככל הנראה עקב השתתפותו ברציחות ההמוניות. הוא התמנה למפקד ה-SD ברייכנברג שבחבל הסודטים (כיום ליברץ), ולא נכלל במבצעים נוספים בשל מה שהממונים עליו באס אס כינו "עצבים רופפים."
דו"ח יגר

| דוח קרל יגר> חודש | דוח קרל יגר> ערכים | דוח קרל יגר> רציחות |
| --- | --- | --- |
| יוני | ערך אחד | 4,000 |
| יולי | 20 ערכים | 4,400 |
| אוגוסט | 33 ערכים | 47,906 |
| ספטמבר | 38 ערכים | 40,997 |
| אוקטובר | 12 ערכים | 31,829 |
| נובמבר | 10 ערכים | 8,211 |
פעולותיו של איינזצקומנדו 3, כולל חוליית ההרג של רולקומנדו האמאן, הוזמנו על ידי יאגר עצמו. הדו"ח מפרט רציחות באופן כמעט יומיומי, ואלה מסתכמות ב-137,346 נרצחים. "דו"ח יגר" מביא תיאור מפורט על ההשתוללות הרצחנית של "חוליה מיוחדת" זו בליטא הכבושה על ידי הנאצים.
בריחה, תפיסה והתאבדות

יגר הצליח להיטמע בחברה כעובד חקלאי עד שהתגלה הדו"ח שלו במרץ 1959. הוא נעצר והוגש נגדו כתב אישום. הוא התאבד בתלייה בכלא בהוהנאספרג בזמן שהמתין למשפטו, ביוני 1959.
לקריאה נוספת

Klee, Ernst, Dressen, Willi, and Riess, Volker, "The Good Old Days" – The Holocaust as Seen by its Perpetrators and Bystanders, (translation by Deborah Burnstone) MacMillan, New York, 1991 ISBN 0-02-917425-2, originally published as Klee, Ernst, Dreßen, Willi, and Rieß, Volker (Hrsg.): Schöne Zeiten. Judenmord aus der Sicht der Täter und Gaffer. S. Fischer, Frankfurt / Main 1988. ISBN 978-3-10-039304-3ISBN 978-3-10-039304-3
Krausnick, Helmut, and Wilhelm, Hans-Heinrich: Die Truppe des Weltanschauungskrieges. Die Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD 1938–1942. Deutsche Verlags-Anstalt, Stuttgart 1981, ISBN 3-421-01987-8
Seljak, Anton: Monolithisches Leitbild und soziale Heterogenität einer Elite. Untersuchungen zum Ordensgedanken der SS und zur sozialen Stratifikation des SS-Führerkorps. Including a socio-biographical excursus on Karl Jäger. Universität Basel, 1992 (vgl. "Alexandria": Online-Katalog (OPAC) des Bibliotheksverbunds der Schweizerischen Bundesverwaltung)
Stang, Knut: Kollaboration und Massenmord. Die litauische Hilfspolizei, das Rollkommando Hamann und die Ermordung der litauischen Juden. Peter Lang, Frankfurt am Main [u.a.] 1996, ISBN 3-631-30895-7
הערות שוליים

↑  Vincas Bartuseviécius; Joachim Tauber; Wolfram Wette (2003). Jägers Karriere in der SS 1936–1941. Holocaust in Litauen: Krieg, Judenmorde und Kollaboration im Jahre 1941. Böhlau Verlag Köln Weimar. pp. 80–82. ISBN 3412139025. נבדק ב-22 ביולי 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Frank Bajohr: Parvenüs und Profiteure - Korruption in der NS-Zeit. Frankfurt am Main 2004, ISBN 3-596-15388-3, pages 22 and 23.
↑  Vincas Bartuseviécius; Joachim Tauber; Wolfram Wette (2003). Jägers Karriere in der SS 1936–1941. Holocaust in Litauen: Krieg, Judenmorde und Kollaboration im Jahre 1941. Böhlau Verlag Köln Weimar. pp. 80–82. ISBN 3412139025. נבדק ב-22 ביולי 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  "Der Waldkircher Hitler" By Wolfram Wette in Spiegel Online, 10 March 2008, retrieved 10 November 2018.
↑  Henry Friedlander, Friedlander, Henry (1995). The Origins of Nazi Genocide: From Euthanasia To The Final Solution. Chapel Hill, NC: University of North Carolina Press. p. 289.
↑  [Grouped by the ending date of the massacre]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411475305171  GND: 124220800  ISNI: 0000 0000 5026 9279  LCCN: nr2003005556  SUDOC: 153248858  VIAF: 940564   WorldCat (עם VIAF): 940564 
טבח על ידי האיינזצגרופן בשנת 1942 באוקראינה באיוואנגורוד. יגר ארגן אלפי רציחות כאלה.
מפה שוולטר שטאלקר צירף לדו"ח שלו לריינהרד היידריך תוך שימוש בציון ההוצאה להורג מהדו"ח המעודכן של יאגר
קישבר

העיירה קישבר (בהונגרית: Kisbér) במחוז קומארום-אסטרגום בהונגריה היא מקום מושבו של נפת קישבר.
מיקום

קישבר נמצאת בין הרי הבאקון (Bakony) לבין הרי הוורטש (Vértes), בקצה הצפוני של עמק תעלת מורי בבקע הנמתח לאורך כ-50 קילומטרים בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח, ברוחב של מספר קילומטרים; הוא נקרא גם "השער של הבאקון".
היישוב ממוקם באזור מפתח מנקודת מבט גאוגרפית-תחבורתית. שם נפגשים הכביש הראשי 81 המחבר את סקשפהרוואר עם גיור, כביש 13 המחבר את קומארום עם קישבר והמסלול בין טטבאניה לפאפה, שהוא כביש 8135 מטטבאניה ליישוב, וכן כביש 8218 מהיישוב לוספרמוורשאן, ומשם לפאפה (ככביש ראשי). כך, העיר נגישה בקלות בכבישים מכל הכיוונים.
קישבר נמצאת במרחק של 50 ק"מ משקספהרוואר, 36 ק"מ מגיור, 35 ק"מ מטטבאניה, 26 ק"מ מקומארום ו-50 ק"מ מפאפה. וניתן להגיע אליה לכביש המהיר M1 בין בודפשט לבין וינה לאחר נסיעה של 18 קילומטרים על כביש מהיר 13, לכיוון קומארום.
קווי הרכבת קומארום-סקשפהרוואר ופאפה-טטבאניה חוצים זה את זה בעיר - עם זאת, על הקו האחרון לא נוסעות רכבות מאז 2007.
היסטוריה

הסערות ההיסטוריה במהלך אלפי השנים האחרונות לא נחסכו מיישובי האזור. תעלת מורי, כמסלול המחבר והמגדיר את הכיוון מזרח-מערב, מילאה תפקיד חשוב בהיסטוריה של האזור ולכן ניתן למצוא באזור זה עקבות כמעט לכל תרבות אנושית מאז התקופה הפרהיסטורית המאוחרת ואילך. בשל מיקומה הגאוגרפי הנוח, לקישבר עבר היסטורי עשיר. המתיישבים הקבועים הראשונים הופיעו במקום בין השנים 1000–1200. הרשומות הכתובות הראשונות ידועות משנת 1277, והן מזכירות את היישוב בשם ביר (Beyr) (לימים Beer). קישבר נהרס מספר פעמים על ידי הטורקים במאה ה-16. במאה ה-18, הוא הגיע לידי משפחת בתיאני (Batthyány). הרוזן קזמר בתיאני, שהיה שר החוץ של ממשלת הונגריה בשנת 1849, ואשר בשנת 1838 ירש את יחד עם אחיו גוסטב את ספריית רוהונץ (כיום רכניץ) בת 30,000 הכרכים, תרם את הספרייה המשפחתית, כולל קודקס רוהונץ, לאקדמיה ההונגרית למדעים. במהלך הגירתו לחו"ל, הוחרמה אחוזתו בקישבר (כולל עדר סוסי ההרבעה שלו). בשנת 1853, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ייסד שם את גידול הסוסים המקומי, ובאמצעות המומחיות הקשורה - את עדר הרבעת הסוסים המלכותית בקישבר. העדות הכתובה הראשונה להקמת עדר קישבר היא מסמך מ-9 ביולי 1852. בסביבות 1850 (?) הועבר כל מלאי הסוסי המילואים ואלה הצבאיים מפיבר לקישבר, ופיבר הוסב לגידול סוסי ליפיצה. שם פותח זן הסוסים ליפיצן.
אתרים בעלי חשיבות

קישבר היה מהעשור הראשון של המאה ה-19 עד מלחמת העולם השנייה מעוז גידול הסוסים ההונגריים. בקישבר נולדה וגודלה ב-17 במרץ 1874 "סוסת הנס הבלתי מנוצחת", קינצ'ם (אנ') וב-14 בפברואר, אימפריאל (הו'), סוס המירוץ ההונגרי הגזעי הטוב ביותר של המאה ה-20. גם סוס המירוץ הגזעי האנגלי Kisbér נולד במקום ב-1873. הוא זכה ב-3 מהתחרויות היוקרתיות ביותר באותה תקופה.
חוות ההרבעה, המשמרת את זכר גידול הסוסים, מורכבת מכמה מבנים: טירת באתיאני (בית החולים המאוחר יותר), אורוות המלך ומערכת האורוות הנלווית, וקזינו הקצינים (היום: לשכת ראש העיר).
טירת באתיאני
היא נבנתה בשנת 1770 בסגנון הבארוק, ולאחר מכן בשנת 1840 בנה מחדש בסגנון קלאסיסטי על ידי גוסטב בתיאני. בבניין שכן במשך תקופה ארוכה בית חולים. כרגע הוא ריק.
בית החולים מנשקר
הוא תפקד בעיקר כבית חולים צבאי, אך גם חולים אזרחיים טופלו בו. לאחר המלחמה שימש כבית ספר יסודי, כעת עובר שיפוץ ותוספת משמעותית. לאחר השיפוץ הוא יהיה שוב בית חולים.
בית הספר המלכותי לרכיבה
בית הספר לרכיבה והאורוות של חיל הפרשים המלכותי ההונגרי נבנה בשנת 1858 על ידי הרוזן קזמר באתיאני מול טירת באתיאני. עד היום היא נחשבת לאורוות הרכיבה המקורה, ללא תמיכה, הגדולה ביותר במרכז אירופה.
קזינו קצינים
הבניין הוסב לתיכון לאחר המלחמה, וכיום שוכן בו לשכת ראש העיר .
הפסל של בלה ונקהיים, שנוצר על ידי יאנוש פאדרוס, ניצב מול האורווה המלכותית. הוא עמד במקור על "גבעת הגיהנום". (בלה ונקהיים זכה בהישגים בקשר לגידול גזע הסוסים האנגלי.
ילידי המקום

ליפוט באומהורן, אדריכל. ללא ספק, הוא הפרט הגדול ביותר באדריכלות בתי הכנסת ההונגריים. בפתרון בסגנון אר-נובו של החללים הגדולים (הכיפתיים), הוא פעל בצורה ייחודית וכמעט בית ספרית.
דז'ה קורדה (1864 – 1919) היה מהנדס, מעצב המכונית החשמלית הראשונה.
ראו גם

אתר עיריית קישבר
מדריך מפות - קישבר
קישבר בפנקס הסוסים הגזעיים המפורסמים
הסוסה קינצ'ם במרשם הסוסים הגזעיים המפורסמים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547815605171  BnF: cb137347171 (data)  LCCN: n78074182  VIAF: 130166695   WorldCat (עם VIAF): 130166695
הערות שוליים

↑  Utazasok.org (2021-11-13). "Kisbér Batthyány-kastély - Utazasok.org" (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-08-20.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547815605171  BnF: cb137347171 (data)  LCCN: n78074182  VIAF: 130166695   WorldCat (עם VIAF): 130166695 
קינצ'ם, סוסת הפלא ההונגרית, באנגליה, איור, The Illustrated London News, 1878)
לשכת ראש העיר, בניין קזינו הקצינים לשעבר
הכנסייה הקתולית
קישבר, הכנסייה הקלוויניסטית
שלמה סיריליו

| --- | --- |
 לידה:  1485 ספרד 
 פטירה:  1554 (בגיל 69 בערך) ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 תקופת הפעילות:  ?–1554 
 רבותיו:  אליהו הלוי, יעקב בן חביב, לוי בן חביב 
 חיבוריו:  פירוש הר"ש סיריליו לתלמוד ירושלמי
 
.
רבי שלמה סיריליו (או סירליאו, ובראשי תיבות: רש"ס או ר"ש סיריליו) היה ממגורשי ספרד ומחכמי צפת וירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-16, מראשוני פרשני התלמוד הירושלמי.
קורותיו

נולד ב-1485. גורש מספרד, על פי עדותו בהקדמתו לפירושו לירושלמי.
היה נכד רבי שמואל סיריליו [אבן-סיד].
לאחר הגירוש הגיע רש"ס לקושטא, שם למד אצל רבי אליהו בן רבי בנימין הלוי (מחבר שו"ת "זקן אהרן"), מגדולי רבני טורקיה. כעבור מספר שנים עבר לסלוניקי, שם למד אצל רבי יעקב בן חביב (מחבר הספר עין יעקב על אגדות הש"ס) ובנו, רבי לוי בן חביב. רש"ס נמנה בין רבני סלוניקי, ואף חיבר ספר בשם: "הלכות שחיטות ובדיקות הריאה בקוצר", אך ספר זה אבד. כעבור זמן התמנה לדיין באדריאנופול, אז מן הערים החשובות באימפריה העות'מאנית.
בשנות ה-30 למאה ה-16 עלה רש"ס לארץ ישראל, עם קבוצת חכמים ובהם רבי יוסף קארו ורבי שלמה אלקבץ, והתיישב בצפת. ככל הנראה לא התמנה לתפקיד רשמי, אך לימד תלמידים, ושם החל את כתיבת פירושו על התלמוד הירושלמי. דיונים הלכתיים שונים שהיה מעורב בהם הותירו את רישומם בספרי השו"ת בני התקופה. ידוע, למשל, שביקש להנהיג בצפת קולא בסדרי בדיקת הריאות כפי שנהגו בסלוניקי, ובכך להוזיל את מחיר הבשר, אך רבה של צפת באותם ימים, רבי יעקב בירב, מנע זאת.
סמוך לשנת ה'ש"ו (1546) עלה מצפת לירושלים, והקים בה ישיבה, ונמנה בין רבניה. שם השלים את פירושו. בשו"ת רדב"ז מופיע מכתב מאת רש"ס שנשלח מירושלים, ובו נשאל הרדב"ז על ביאורה של סוגיה במסכת שביעית לצורך כתיבת הפירוש.
רש"ס נפטר בין השנים ה'שי"ג-ה'שט"ו (1553-1555). יוסף צאייח החליף אותו בתפקיד רב העיר.
לאחר פטירתו נקלעה משפחתו למצוקה כלכלית, ורבי יוסף קארו סייע לה בגביית חובות המגיעים לה.
כפי הנראה אחד מבניו, הרב מרדכי, היה הראשון שזיהה את כינויי החכמים בספר בית הבחירה למאירי, ואחרונים שבאו אחריו נשאו ונתנו בכך.
פירושו לתלמוד הירושלמי

רש"ס פירש את כל סדר זרעים מן הירושלמי, עליו אין תלמוד בבלי (פרט למסכת ברכות, וכן סוגיות קצרות הפזורות ברחבי התלמוד הבבלי שנוגעות להלכות סדר זרעים), ואת מסכת שקלים (שגם עליה יש תלמוד ירושלמי בלבד).
פירושו הוא הפירוש הרציף הראשון הידוע שנכתב אי פעם על התלמוד הירושלמי (חוץ ממסכת שקלים). אף כי הראשונים כתבו לעיתים פירושים לקטעים קצרים מן הירושלמי, כאשר סוגיית הירושלמי מתקשרת לנושא שדנו בו, אך אין בידינו פירוש רציף לירושלמי מתקופת הראשונים, ובמובן זה היה חידוש רב במפעלו של רש"ס.
במרבית הסוגיות לא עמד לפניו פירוש קדום שיכול היה להסתמך עליו, ובדרך כלל פירושו מקורי משלו. גם כאשר היו לפניו פירושי הראשונים, רש"ס לא נרתע מלנקוט עמדה עצמאית כאשר מצא זאת לנכון. לעיתים אף חלק על הרמב"ם בלשון חריפה.
בפירושו שאף רש"ס לתאם ולסלק סתירות בין התלמוד הבבלי והירושלמי, ודרך זו אופיינית לרוב פרשני הירושלמי.
מטרתו של רש"ס לא הייתה פרשנית גרידא. רש"ס שילב בפירושו גם פסקי הלכה הנובעים מן הסוגיות על פי פרשנותו (כדרכם של ראשוני ספרד, כדוגמת הרשב"א, בחידושיהם לתלמוד הבבלי). פסקים אלה הם מאבני היסוד בפסיקת ההלכה בימינו בנושא של המצוות התלויות בארץ. כמו כן רש"ס שזר בפירושו כמה רמזים לתורת הקבלה כפירוש לאגדות מסוימות בתלמוד הירושלמי.
כאשר הוא החל במלאכת הכתיבה בסלוניקי, הוא השתמש בכתבי יד, לפני שנדפס תלמוד ירושלמי דפוס ונציה. לאחר זמן כאשר יצא הנוסח הירושלמי בדפוס ונציה הוא השתמש בו בקביעות בארץ ישראל (סיים את הפירוש בירושלים), עם כתבי יד שעמדו לרשותו. רש"ס הרבה להגיה את נוסח הירושלמי, והיו שסברו שכל השינויים הללו מקורם בכתבי יד. ברם, מחקרים מאוחרים העלו שרוב גרסאותיו החדשות הן פרי רוחו, מתוך מגמה ליצור תלמוד ירושלמי בנוסח חדש ורהוט יותר. לשם כך אף שילב לעיתים סוגיות שלמות מן התלמוד הבבלי לתוך טקסט הירושלמי.
רש"ס לא הספיק להדפיס את פירושו. כתבי יד של הפירוש נפוצו בקרב חכמי דורו, וכך הטביע הפירוש את חותמו על פרשנים חשובים שבאו אחריו, כמו רבי יהושע בנבנישתי, מחבר פירוש "שדה יהושע" על הירושלמי, ורבי אליהו מפולדא ("פירוש רא"פ"), שאימצו רבים מפירושיו. גם מפרש המשנה רבי שלמה עדני מרבה לצטט ממנו בפירושו "מלאכת שלמה".
לראשונה נדפס הפירוש על מסכת ברכות במגנצא בשנת תרל"ה, על ידי הרב מאיר להמן. מאוחר יותר נדפסה גם מסכת פאה במהדורת הירושלמי של האלמנה והאחים ראם (וילנא תרפ"ב). הפירוש לסדר זרעים כולו יצא לאור (תרצ"ד-תשכ"ז) על ידי הרב חיים יוסף דינקלס, עם פירוש נוסף משלו בשם "אמונת יוסף", ועל מסכת שקלים (תשי"ח) על ידי הרב אפרים זאב גרבוז, עם פירושו בשם "הר אפרים". כמו כן, הפירוש כולו מופיע בתלמוד ירושלמי של הוצאת עוז והדר.
מלבד פירושו לירושלמי ערך גם מעין גמרא על מסכת עדויות (שאין עליה תלמוד כלל), שלוקטה מסוגיות שונות בבבלי ובירושלמי הנוגעות למסכת זו. זו יצאה לאור לראשונה בשנת תשע"ד על ידי מכון אהבת שלום בעריכת הרב בצלאל דבליצקי.
לקריאה נוספת

משה עסיס, לנוסח הירושלמי של רבי שלמה סיריליו במסכת שקלים, ספר הזיכרון לרבי יצחק נסים ז"ל, סדר שני, ירושלים תשמ"ה, עמ' קיט-קנט.
הערות שוליים

↑  בפירוש מלאכת שלמה הוא מכונה ר"ש שיריליו או רש"ש
↑  מאגר הזהויות של הספרייה הלאומית.
↑  נדפס קושטא רצ"ג
↑  שו"ת רשד"ם, יורה דעה, סימן מ
↑  ראו שם הגדולים ערך "גדולי הדורות שלפנינו".
↑  בפרט הרבה רבי שמשון משאנץ לעסוק בתלמוד הירושלמי, ובמסגרת פירושו למשנה בסדר זרעים שילב קטעים מן הירושלמי לסדר זה ופירשם
↑  ראה למשל בפירושו לברכות דף נו: ד"ה ים ודרום.
↑  הכרכים של הרב דינקלס והרב גרבוז זמינים באוצר החכמה.
↑  חלק קטן מ"גמרא" זו יצא לאור בשנת תשס"ב על ידי מכון אופק עם תוספות הרא"ש על מסכת חגיגה.
| פרשני התלמוד הירושלמי |
| --- | --- | --- |
| המאה ה-16 | רבי שמואל יפה אשכנזי • רבי אלעזר אזכרי • רבי שלמה סיריליו |  |
| המאה ה-17 | רבי יהושע רפאל בנבנישתי (שדה יהושע) • רבי משה בן שלמה אבן חביב |  |
| המאה ה-18 | רבי אליהו מפולדא • רבי דוד פרנקל (קרבן העדה) • רבי יעקב כהנא • רבי משה מרגלית (פני משה) • הגאון מווילנה • רבי נחום טרייביטש (שלום ירושלים) |  |
| המאה ה-19 | רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין • רבי אברהם אשכנזי (נחמד למראה) • רבי מאיר מארים שאפיט • רבי יוסף שאול הלוי נתנזון • רבי יהושע אייזיק שפירא (נועם ירושלמי) • רבי יעקב דוד וילבסקי (הרידב"ז) • רבי ישראל משקלוב |  |
| המאה ה-20 | רבי יחיאל בר לב • רבי ישראל חיים דייכס • רבי חיים קניבסקי • רבי יצחק אייזיק קרסילשציקוב • רבי חיים אלעזר שפירא • רבי שאול ליברמן • רבי ישכר תמר • רבי משה פיינשטיין |  |
| פירושים אבודים | הרמב"ם • רבי יהודה בר יקר • רבי מנחם זמבה |  |
| פירושים שלא פורסמו | רבי משה זכות |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312936705171  ISNI: 0000 0000 6694 3512  LCCN: n85120293  NTA: 22711373X  VIAF: 33429759   WorldCat (עם VIAF): 33429759
קהילת יהודי קניגסברג

קהילת יהודי קניגסברג הייתה עד המאה ה-20 אחת הקהילות היהודיות הגדולות יותר ברייך הגרמני. רוב בני הקהילה היהודית בקניגסברג היגרו והנותרים נרצחו בשואה במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

היהודים הראשונים בקניגסברג בתקופת היותה בירת דוכסות פרוסיה, דוכסות וסאלית של ממלכת פולין (כיום קלינינגרד, רוסיה), היו הרופאים אייזק מאי (1538) ומישל אברהם (1541) בחצרו של אלברכט, דוכס פרוסיה. בשנת 1680 או 1682 התיר הנסיך פרידריך וילהלם, לתושבים היהודים לשכור מקום תפילה בבית אוילנבורגשס (Eulenburgsches, לימים מלון דויטשס האוס, Hotel Deutsches Haus) בקרווידרשטראסה (Kehrwiederstraße) לימים תאטרשטראסה (Theaterstraße). רובם היו סוחרים מהאיחוד הפולני-ליטאי.
קהילה יהודית החלה להתפתח בקניגסברג ב-1704, אז הוקם בית קברות יהודי. סטודנטים יהודים התקבלו לראשונה לאוניברסיטת קניגסברג ב-1712.
בשנת 1750 הוציא פרידריך השני, מלך פרוסיה, צו שסיווג את היהודים בפרוסיה למספר קטגוריות. החלוקה העיקרית הייתה בין יהודים "נסבלים" (geduldete Juden) שיכלו להישאר בפרוסיה, יהודים "לא נסבלים" שנדרשו לעזוב עם הגיעם לבגרות, ויהודים "מוגנים" (יהודי חסות). מספרם של היהודים המוגנים הוגבל בתחילה ל-203 משפחות בכל ברנדנבורג-פרוסיה. הם הורשו לגור בעיר אך לא הורשו לנוע אל מחוץ לה. רוב יהודי פרוסיה היו "יהודים נסבלים" שאינם מוגנים. הם לא הורשו להתיישב דרך קבע בפרוסיה, לרכוש קרקעות או בתים, לעסוק בפעילות מסחרית או כלכלית, ולגור בערים – אלא אם היו שכירים או לקוחות של היהודים המוגנים. כתוצאה מכך היו מעט יהודים בקניגסברג במאה ה-18. ההגבלות הוקלו במהלך המאה ה-19. בשנת 1753 התיר פרידריך השני ליהודי העיר לבנות בית כנסת חסידי בשנורלינגסדאם (Schnürlingsdamm) ברובע פורשטט (Vorstadt), וזה הושלם ב-1756. גאורג דוד קיפקה (Georg David Kypke) היה מפקח ממשלתי שלו. ב-1756 היו בקניגסברג 29 משפחות של יהודים מוגנים, וב-1789 – 57. באמצע המאה ה-18 היו פחות מ-500 יהודים בעיר, וכ-800 עד סוף המאה, מתוך כמעט 60,000 תושבים. בין רבני העיר בתקופה זו נמנים מאיר פוזנר ואריה לייב הלוי אפשטיין.
המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20

העיר מנתה 300 תושבים יהודים בשנת 1756, 900 תושבים בשנת 1800 ו-1,027 בשנת 1817. חלק ניכר מהם הגיע מהאימפריה הרוסית. בית הכנסת הראשון, בית הכנסת הישן (Alte Synagoge), נשרף ב-1811. הוא נבנה מחדש ברחוב בית הכנסת (Synagogenstraße) הסמוך ונחנך ב-1815. האמנציפציה ליהודים התרחשה בשנת 1812 במהלך הרפורמות הפרוסיות, אך על היהודים נאסר לעבוד במקצועות קצינים וממשל, בין היתר. אמנציפציה מלאה התרחשה רק בשנת 1869 בקונפדרציה הצפון-גרמנית.
הקהילה היהודית של קניגסברג שגשגה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ב-1880 היו בה 5,000 נפש. את ההיסטוריה הראשונה של יהודי העיר כתב היימן יולוביץ' (Heymann Jolowicz) בשנת 1867. בשנת 1893 הסניף האורתודוקסי של עדת ישראל (Adass Jisroel) פתח בית כנסת ברחוב סינגוגנשטראסה (רחוב בית הכנסת, Synagogenstraße), ליד בית הכנסת הישן. האורתודוקסים מנו רק 25–30 משפחות, אך כללו בנקאים, סוחרים ותכשיטנים בעלי השפעה. בית הכנסת הליברלי נויה סינגוגה (Neue Synagoge, "בית כנסת חדש") נבנה לאורך לינדנשטראסה ברובע לומזה (Lomse) בין השנים 1894 ל-1896 כדי לשרת את רוב האוכלוסייה היהודית. בעיר היו גם יהודים מפולין וליטא. מספר היהודים הרוסים גדל בסוף המאה ה-19 עקב פוגרומים אנטי-יהודיים באימפריה הרוסית. בין יהודי קניגסברג היו ציונים והיו תומכי הישארות בגרמניה, רבים מהם חברי האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית.
רבים מיהודי קניגסברג שירתו במהלך מלחמת העולם הראשונה. עד 1917 היו 820 מיהודי קניגסברג בצבא הפרוסי, כולל 80 מתנדבים. 15 מהם קיבלו צלב הברזל דרגה ראשונה ו-102 – דרגה שנייה.
בין המלחמות ובמלחמת העולם השנייה

עקב האנטישמיות והרדיפות בשנות ה-20 וה-30, האוכלוסייה היהודית של קניגסברג דעכה עוד לפני שהמפלגה הנאצית השתלטה על ידי ה-Machtergreifung ב-1933. באותה שנה חיו בעיר 3,500 יהודים. חקיקה אנטי-יהודית בגרמניה הנאצית לפני המלחמה נאכפה על ידי אריך קוך. החקיקה הגבילה את העסקים היהודיים והובילה רבים מיהודי קניגסברג להגר, בעיקר לארצות הברית ולבריטניה. מיכאל ויק כתב על האפליה שסבל מ"נוער היטלר". ב-1935, בפתיחת האוסטמסה (Ostmesse), יריד מסחר תקופתי שנערך בקניגסברג, ביקר היילמאר שאכט את הרדיפה, מסיבות מסחריות, ללא הועיל. רדיפות הביאו את הקהילה היהודית ליצור בית ספר יהודי נפרד ל-82 תלמידים באפריל 1935; בית הספר גדל והקיף 180 תלמידים ב-6 כיתות עם 4 מורים עד אוקטובר 1935. בפברואר 1938 פרסם עיתון התעמולה Der Student der Ostmark את שמותיהם של 201 עסקים יהודים, 38 רופאים ו-22 עורכי דין שנותרו בעיר. הרשימה שימשה את האס אה במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938. בית הכנסת החדש נשרף. בית הכנסת האורתודוקסי עדת ישראל ושני בתי קברות הושחתו. בית הספר היהודי הותקף, וכך גם בית הכנסת האורתודוקסי. שניהם נפתחו מחדש לאחר מכן; באמצע 1941 עוד יכול היה מיכאל ויק לחגוג בר מצווה בבית הכנסת הישן.
במאי 1939 היו בעיר רק 1,585 יהודים, ולאחר מכן נאסרה ההגירה. יהודי קניגסברג בולטים שהתאבדו במהלך מלחמת העולם השנייה היו חבר המועצה פול סטטינר, הקונסול פליקס יאפא ורעייתו והרופאה לוטה גוטשלק. דודה, הפוליטיקאי אלפרד גוטשלק, רעב למוות ב-1942. מנהיג הקהילה היהודית, הוגו פלקנהיים (אנ'), הוברח למקום מבטחים.
כיום יש באזור כ-2,000 יהודים. בית הכנסת החדש נבנה מחדש בשנת 2018 באותו מקום, עותק מדויק של המבנה שנהרס ב-1938.