stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אבן רוזטה
קורותיה של האבן > גילוי האבן

ב-15 ביולי 1799, במסגרת מסעו של נפוליאון למצרים, עבדו חיילים צרפתים, תחת פיקודו של קולונל ד'אוטפול, על חיזוק הביצורים של מבצר ז'וליאן, מספר קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר הנמל המצרית רוזטה (רשיד). מבין האבנים שחשפו החיילים בעבודות, הבחין לוטננט פייר-פרנסואה בושאר בגוש אבן שעל צדו האחד חקוקות כתובות. בושאר וד'אוטפול הבינו כי מדובר בגילוי שעשוי להיות חשוב והודיעו לגנרל ז'אק-פרנסואה מנו, שהיה במקרה בעיר רוזטה, בדבר הגילוי. במסגרת אותו מסע של נפוליאון במצרים, התלוותה אל חיל המשלוח הצרפתי משלחת המדעים והאמנויות, שהייתה גוף של 167 מדענים. הממצא דווח לאגודה המדעית של נפוליאון בקהיר, המכון של מצרים, שהוקם זה מכבר, בדוח שחיבר חבר המשלחת, מישל אנז' לנקרה. לנקרה ציין בדוח כי האבן כללה שלוש כתובות, הראשונה בכתב חרטומים והשלישית ביוונית, בשערו נכונה כי שלוש הכתובות הן גרסאות של אותו הטקסט. במקביל, העביר בושאר את האבן לקהיר לבחינתה על ידי חוקרים, ואף נפוליאון בעצמו בחן את מה שכבר החל להיקרא בשם "אבן רוזטה", זמן קצר לפני חזרתו לצרפת באוגוסט של אותה שנה.
התגלית דווחה ב-Courrier de l'Égypte, העיתון הרשמי של המשלחת הצרפתית, בספטמבר 1799. במאמר הביע הכותב האלמוני תקווה כי האבן תהיה יום אחד מפתח בפענוח כתב החרטומים. בשנת 1800 פיתחו שלושה ממדעני המשלחת דרכים ליצירת העתקים של הטקסטים על גבי האבן. לאחד המדענים, המדפיס והבלשן ז'אן-ז'וזף מרסל, מיוחס הזיהוי שהטקסט המרכזי על גבי האבן, שנחשב לכתוב בסורית, כתוב למעשה בכתב דמוטי מצרי, כתב אשר הופיע באופן נדיר בכתובות אבן, ולכן נצפה על ידי חוקרים לעיתים רחוקות. היה זה האמן והממציא ניקולא-ז'אק קונטה שמצא דרך להשתמש באבן עצמה כגלופה, בעוד שיטה מעט שונה ליצירת העתקים של הכתובות אומצה על ידי אנטואן גלן. ההדפסים שהופקו נלקחו לפריז על ידי הגנרל שארל דגה. כך יכלו חוקרים ברחבי אירופה לראות את הכתובות ולנסות לקרוא אותן.
לאחר עזיבתו של נפוליאון המשיכו החיילים הצרפתים להדוף מתקפות בריטיות ועות'מאניות במשך שנה וחצי. במרץ 1801 נחתו הבריטים במפרץ אבו קיר. הגנרל מנו, שהיה מבין הראשונים לראות את האבן ב-1799, פיקד אז על חיל המשלוח הצרפתי. חייליו, לרבות מדעני המשלחת, צעדו צפונה לכיוון חוף הים התיכון על מנת לפגוש באויב שלהם, תוך שהם לוקחים איתם את האבן ועתיקות נוספות מכל הסוגים. מנו וחייליו נוצחו בקרב נגד הבריטים ונסוגו בעקבותיו לאלכסנדריה, שם הם כותרו והוטל עליהם מצור כשהאבן עמם בתוך העיר. מנו הודה בתבוסתו ונכנע ב-30 באוגוסט.
קורותיה של האבן > הבקשות להשבת האבן למצרים

ביולי 2003, לרגל 250 שנה להקמת המוזיאון הבריטי, ביקשה מצרים לראשונה את השבת אבן רוזטה, עת ביקש השר לענייני עתיקות דאז, זאהי חוואס, שהאסטלה תושב למצרים. בשיחה עם כתבים אמר חוואס: "אם הבריטים רוצים שיזכרו אותם, אם הם רוצים לשקם את המוניטין שלהם, הם צריכים להחזיר על דעת עצמם את אבן רוזטה משום שהיא סמל הזהות של מצרים". שנתיים מאוחר יותר, בעת היותו בפריז, חזר חוואס על הדרישה שלו בתארו את האבן כנכס צאן ברזל של המורשת התרבותית של מצרים, יחד עם הפרוטומה של נפרטיטי במוזיאון המצרי בברלין, הפסל של הפירמידה הגדולה בהילדסהיים שבגרמניה, הזודיאק דנדרה במוזיאון הלובר בפריז והפסל של אנכחף במוזיאון האומנות של בוסטון. בשנת 2005 הציג המוזיאון הבריטי במצרים העתק של האסטלה בגודלה האמיתי. ההעתק הוצג במוזיאון הלאומי המחודש ברוזטה, קרוב למקום שבו נמצאה האבן. בנובמבר 2005 הציע חוואס שהמוזיאון הבריטי ישאיל את אבן רוזטה למצרים לשלושה חודשים, בציינו שוב כי המטרה הסופית היא השבתה של האבן למדינה לצמיתות. בדצמבר 2009 הציע חוואס לוותר על הדרישה להשבת אבן רוזטה בתמורה לכך שהמוזיאון הבריטי ישאיל את האבן למצרים לשלושה חודשים לרגל פתיחתו של מוזיאון גיזה שהייתה צפויה להתרחש ב-2013.
קיימת התנגדות רבה בקרב מוזיאונים בעולם להחזרת פריטים בעלי חשיבות תרבותית בינלאומית, דוגמת אבן רוזטה, למולדתם. ב-2002, בתגובה לדרישות חוזרות ונשנות של יוון להחזרת שיש אלגין למדינה ודרישות דומות שקיבלו מוזיאונים אחרים בעולם, הוציאו למעלה מ-30 מוזיאונים מהמובילים בעולם, לרבות המוזיאון הבריטי, הלובר, מוזיאון פרגמון בברלין ומוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, הודעה משותפת המכריזה כי "פריטים אשר נרכשו בתקופות מוקדמות צריכים להיבחן לאור הרגישויות השונות והערכים השונים של אותן תקופות" וכי "מוזיאונים משרתים לא רק אזרחים של מדינה מסוימת אלא אנשים מכל העולם".
פענוח הכתוב על האבן

טרם גילויה של אבן רוזטה ופענוחה לא הייתה בעת החדשה הבנה כלשהי של השפה המצרית הקדומה ושל כתב החרטומים המצרי העתיק. השימוש בכתב חרטומים הפך לנדיר בסוף התקופה הפרעונית, ולקראת המאה ה-4 לספירה, רק מצרים מעטים ידעו לקרוא את הכתב. השימוש בכתב חרטומים פסק כמעט לחלוטין לאחר סגירת כל המקדשים הלא-נוצריים במצרים בשנת 392 לספירה על ידי הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון. הכתובת הידועה האחרונה שנכתבה בכתב חרטומים נמצאה באי פילה, והיא מתוארכת לשנת 394 לספירה.
האופי הציורי של כתב החרטומים לא נעלם מעיניהם של סופרים בימי הביניים שדאגו להדגיש עובדה זו ולהשוותו לאלפבית היווני והלטיני שנעדרו מאפיין זה. במאה ה-5 לספירה כתב הכומר הוראפולו את הספר "הירוגליפיקה", שניסה לספק הסבר לכ-200 סימנים הירוגליפיים. הספר סיפק מידע מבלבל, ובמידה רבה מטעה, על כתב החרטומים, אף על פי שחוקרים מאמינים שהוא נכתב בחלקו על בסיס ידע אמיתי שהיה קיים על הכתב באותה תקופה. ספר זה וספרים אחרים, שיצאו בתקופות מאוחרות יותר וסיפקו גם הם מידע מוטעה על כתב החרטומים, היוו מכשול להבנת הכתב במשך שנים רבות.
ניסיונות לפענח את כתב החרטומים נעשו על ידי היסטוריונים ערבים במאות ה-9 וה-10. היסטוריונים אלה ניסו לפענח את הכתב על ידי השוואתו לשפה הקופטית שהייתה נפוצה באותה תקופה בקרב כמרים קופטים. חוקרים אירופאים ניסו אף הם לפענח את הכתב אולם גם מאמציהם לא נשאו פרי. עם החוקרים האירופאים הבולטים שחקרו את כתב החרטומים ניתן למנות את יוהנס גורפיוס בקאנוס בן המאה ה-16, אתנסיוס קירכר בן המאה ה-17 וגאורג סואגה (Georg Zoëga) בן המאה ה-18. גילויה של אבן רוזטה בשנת 1799 סיפק את המידע המכריע החסר לצורך פענוח הכתב. חשיבותו של המידע החקוק על האבן לצורך פענוח כתב החרטומים נחשף בהדרגה על ידי מספר חוקרים והם שאיפשרו לז'אן-פרנסואה שמפוליון להבין את האופי האמיתי המסתורי של כתב החרטומים ולהביא לפענוחו.
פענוח הכתוב על האבן > הכתב היווני

הכתב היווני החקוק על אבן רוזטה סיפק את נקודת ההתחלה של התרגום. יוונית עתיקה הייתה שפה ידועה לחוקרים בני התקופה, אולם הטקסט על האבן היה כתוב בניב הקוינה. בניב זה נעשה שימוש בכתבים ממשלתיים במצרים בתקופה ההלניסטית והוא היה מוכר פחות. מסיבה זו, ניתן להבחין כי בתרגומים הראשונים של הטקסט היווני נאבקו המתרגמים להבין את ההקשר ההיסטורי ואת הז'רגון המנהלי והדתי שבו נעשה שימוש לאורך הטקסט. חוקר העתיקות סטפן ווסטון היה בין הראשונים להציג תרגום אנגלי אפשרי של הטקסט היווני. התרגום הוצג באופן מילולי בלבד בכנס של אגודת חוקרי העתיקות של לונדון ב-1802. במקביל, הגיעו שני העתקים ליתוגרפיים של האבן שנעשו במצרים לידי המכון של צרפת בפריז, שם החל גבריאל דה לה פורט די תיי, חוקר עתיקות וספרן במכון, במלאכת התרגום של הטקסט היווני. זמן קצר לאחר מכן, הועבר די תיי למקום אחר בהוראת נפוליאון והשאיר את עבודתו הלא-גמורה בידיו של עמיתו לעבודה, איבר-פסקל אמלון. ב-1803 פרסם אמלון לראשונה תרגום כתוב ראשון של הטקסט היווני. התרגום פורסם הן בלטינית והן בצרפתית על מנת להבטיח תפוצה נרחבת ככל האפשר. באותה שנה, עבד החוקר ריצ'רד פורסון מאוניברסיטת קיימברידג' על השלמת הטקסט היווני החסר בחלק הימני-תחתון של האבן. פורסון הציע שחזור מתקבל על הדעת של הטקסט החסר והוא הופץ בתוך זמן קצר ברבים על ידי אגודת חוקרי העתיקות של לונדון. במקביל, פרסם ההיסטוריון הקלאסי כריסטיאן גוטלוב היינה מאוניברסיטת גטינגן תרגום חדש לטקסט היווני. התרגום נעשה לשפה הלטינית והוא היה מהימן יותר מזה של אמלון.
פענוח הכתוב על האבן > הכתב הדמוטי

בעת גילוי האבן, עבד הדיפלומט והפלאוגרף השוודי, יוהאן דויד אקרבאלד, על כתב לא מוכר אשר דוגמאות שלו נמצאו זמן קצר לפני כן במצרים. כתב זה נודע בשם "הכתב הדמוטי". לכתב היה דמיון מסוים לאלפבית הקופטי, ואקרבאלד היה משוכנע שגם הכתב הדמוטי קשור לשפה זו. ב-1801 העביר ז'אן-אנטואן שפטל, שר הפנים של צרפת, את אחד הליתוגרפים הראשונים של אבן רוזטה לידיו של האוריינטליסט הצרפתי סילבסטר דה סאסי. סאסי, שהיה בקיא בעבודתו של אקרבאלד, הבין שהטקסט האמצעי שעל האבן חקוק בכתב הדמוטי שאותו חקר אקרבאלד. הוא העביר מידע זה לאקרבאלד והשניים פתחו במאמצים משותפים לפענח את הטקסט האמצעי, תוך שהם יוצאים מנקודת הנחה שהכתב הוא אלפביתי. השניים ניסו להשוות בין הטקסט הדמוטי לטקסט היווני, על מנת למצוא את המקומות בטקסט הדמוטי שבהם מאוזכרים שמות יווניים. מאמציהם נשאו פרי כאשר ב-1802 גילה סאסי לשפטל שהוא הצליח לזהות חמישה שמות ("אלכסנדרוס", "אלכסנדריה", "תלמיוס", "ארסינואי" ותוארו של תלמי "אפיפנס"), בעוד אקרבאלד פרסם זמן קצר לאחר מכן אלפבית של 29 אותיות דמוטיות (שיותר ממחציתן היו נכונות כפי שהתברר מאוחר יותר). אף על פי כן, השניים לא הצליחו לפענח את שאר סימני השפה. כיום ידוע שהשפה הדמוטית כוללת לא רק סימנים פונטיים, כפי שחשבו סאסי ואקרבאלד, אלא גם אידאוגרמות וסימנים מסוגים נוספים אחרים.
פענוח הכתוב על האבן > כתב החרטומים

דה סאסי נטש לבסוף את עבודתו על האבן, אך לפני כן תרם תרומה נוספת להבנתה. ב-1811, בהשראת דיון עם סטודנט סיני על מערכת הכתב הסינית, החליט דה סאסי לבחון סברה של גאורג סואגה מ-1797, לפיה השמות הזרים נכתבו בכתב החרטומים בצורה פונטית; כמו כן, זכר את הסברה שהציע ז'אן-ז'ק ברתלמי כבר ב-1761, לפיה הטקסט המוקף בתיבות כרטוש בכתב החרטומים מייצג שמות פרטיים. כך, כאשר כתב אליו בשנת 1814 תומאס יאנג, מזכיר החוץ של החברה המלכותית של לונדון, בעניין האבן, הציע לו דה סאסי בתשובה כי בנסותו לקרוא את כתב החרטומים, כדאי שיחפש אחר תיבות כרטוש, שאמורות להכיל שמות יווניים, וינסה לזהות ביניהן תווים פונטיים.
יאנג פעל כעצתו והשיג שתי תוצאות חשובות שיחד סללו את הדרך לפענוח הסופי. הוא גילה בטקסט את התווים הפונטיים "p t o l m e s" (בתעתיק בן ימינו "p t w l m y s"), שבאמצעותם נכתבה המילה היוונית "Ptolemaios" (תלמיוס). הוא אף גילה כי התווים הללו דמו למקביליהם הדמוטיים, ובעקבות זאת המשיך וגילה עוד 80 נקודות דמיון בין כתב החרטומים לטקסט הדמוטי באבן; הייתה זו תגלית חשובה, מאחר שקודם לכן נחשבו שתי מערכות הכתב שונות לחלוטין האחת מהשנייה. גילויים אלו הובילו אותו למסקנה הנכונה שמערכת הכתב הדמוטית היא פונטית רק בחלקה, וכוללת גם תווים אידאוגרפיים שמקורם בכתב החרטומים. גילוייו החדשים של יאנג הובלטו בערך הארוך שכתב על מצרים באנציקלופדיה בריטניקה ב-1819. עם זאת, יאנג לא הצליח להשיג תוצאות נוספות מעבר לכך.
ב-1814 התכתב יאנג לראשונה על אודות האבן עם ז'אן-פרנסואה שמפוליון, מורה בעיר הצרפתית גרנובל שחיבר מחקר על מצרים העתיקה. ב-1822 נתקל שמפוליון בהעתק של הטקסטים הקצרים, ביוונית ובכתב חרטומים, המופיעים על אובליסק פילה (Philae), שבהם סימן ויליאם ג'ון בנקס את השמות "תלמיוס" ו"קלאופטרה" בשתי השפות. בעזרת המסמך זיהה שמפוליון את התווים הפונטיים "k l e o p a t r a" (בתעתיק בן ימינו q l i҆ w p ꜣ d r ꜣ.t
). בעזרת מידע זה, ובעזרת השמות הזרים שנמצאו באבן רוזטה, חיבר שמפוליון טבלה של התווים הפונטיים בכתב החרטומים, אשר הופיעה בכתב ידו במכתב ששלח בשלהי 1822 לבון-ז'וזף דסייה (Bon-Joseph Dacier), מזכיר האקדמיה לכתובות ולספרות יפה (Académie des Inscriptions et Belles-Lettres) של פריז, שבאקדמיה הצרפתית. מכתב זה, שנודע בשם "Lettre à M. Dacier" ("מכתב למר דסייה"), פורסם מיד עם קבלתו על ידי האקדמיה, והוא מסמן את פריצת הדרך ביכולת לקרוא את כתבי החרטומים המצריים; זאת לא רק בזכות טבלת האלפבית ושאר תוכנו של המכתב, אלא גם בזכות הערת השוליים שבה העיר שמפוליון, כי נראה שתווים פונטיים דומים קיימים לא רק בשמות יווניים, אלא גם בשמות מצריים. בשנת 1823 אימת סברה זו, כשזיהה את שמותיהם של רעמסס ותחותמס, כתובים בין תיבות כרטוש, בכתבי חרטומים עתיקים בהרבה שהועתקו על ידי בנקס באבו סימבל ונשלחו לשמפוליון על ידי ז'אן-ניקולא איוֹ (Jean-Nicolas Huyot). החל מנקודה זו והלאה מתפצלים סיפוריהם של אבן רוזטה ושל פענוח כתב החרטומים המצרי, מאחר ששמפוליון הסתמך על טקסטים רבים אחרים כדי לגבש מודל ראשוני לדקדוק המצרי העתיק וכן מילון לכתב החרטומים – שני אלו פורסמו לאחר מותו.
פענוח הכתוב על האבן > המשך המחקר

לאחר הפענוח התמקדה העבודה על האבן בהבנה עמוקה יותר של הטקסטים ושל הקשרם ההיסטורי והתרבותי כמו גם בהשוואתם אחד לשני. בשנת 1824 הבטיח החוקר ז'אן לטרון (Jean Antoine Letronne) להכין עבור שמפוליון תרגום מילולי של הכתב היווני. שמפוליון הבטיח בתמורה לחקור את כל נקודות השוני בין שלושת הטקסטים, אולם לאחר מותו הפתאומי של שמפוליון ב-1832 לא נמצאו טיוטות מחקר זה ועבודתו של לטרון נעצרה. עם מותו של פרנסואה סלווליני, עוזרו ותלמידו של שמפוליון, נמצאה בין ניירותיו טיוטה של מחקר זה, וכן טיוטות אחרות, אשר הוכיחו בדיעבד שפרסומיו של סלווליני בנושא האבן ב-1837 היו גנבה ספרותית. כעת היה באפשרותו של לטרון לסיים את הערותיו על הכתב היווני ואת התרגום החדש לצרפתית שראה אור ב-1841. בשנות ה-50 של המאה ה-19 הוציאו שני אגיפטולוגים גרמנים, היינריך ברוגש (Heinrich Karl Brugsch) ומקס אולמן (Max Uhlemann), תרגום מתוקן ללטינית שהתבסס על הכתב הדמוטי ועל כתב החרטומים. התרגום הראשון לאנגלית יצא לאור ב-1858 בעקבות עבודת חברי האגודה הפילומתית (Philomathean Society) של אוניברסיטת פנסילבניה.
השאלה איזה מתוך שלושת הטקסטים שימש בסיס לתרגום הטקסטים האחרים נותרה עדיין פתוחה. לטרון ניסה להראות בשנת 1841 שהכתב היווני הוא המקורי. מבין החוקרים המודרניים, סבר ג'ון ריי כי "כתב החרטומים הוא החשוב מבין הטקסטים על האבן: הוא כאן כדי שהאלים והחכמים מבין הכוהנים יקראו אותו". פיליפ דרשאן והיינץ-יוסף תיסן טענו שכל שלוש הגרסאות חוברו במקביל, בעוד סטיבן קירק (Stephen Quirke) ראה בצו ממפיס "שילוב מורכב של שלוש המסורות הטקסטואליות". ריצ'רד פרקינסון (Richard B. Parkinson) מציין שכתב החרטומים סוטה במקומות מסוימים מהפורמליזם הארכאי ונוטה להתקרב לשפה הדמוטית ששימשה את הכוהנים בחיי היום יום. העובדה שכל שלושת הטקסטים לא זהים באופן מילולי, עוזרת להבין מדוע הפענוח היה הרבה יותר קשה ממה שחשבו, במיוחד עבור אותם החוקרים שציפו לקבל מפתח מדויק לסימני כתב החרטומים המצריים.
פענוח הכתוב על האבן > המחלוקת בדבר תרומתם היחסית של יאנג ושמפוליון לפענוח

עוד לפני פרשת סלווליני התעוררו מחלוקות סביב הפענוח בעניין קדימות וגנבה ספרותית. עבודתו של תומאס יאנג מוזכרת במכתבו מ-1822 של שמפוליון Lettre à M. Dacier, אך לדעת המבקרים הבריטים, לא ניתן לה קרדיט מלא. למשל, ג'יימס בראון (James Browne), שהיה עורך-משנה של אנציקלופדיה בריטניקה, אשר הוציאה לאור מאמר של יאנג ב-1819, כתב ב-1823 בעילום שם סדרה של כתבות ל-Edinburgh Review בהן הוא שיבח את עבודתו של יאנג והאשים את שמפוליון "חסר המצפון", לדבריו, בגנבה ספרותית. הכתבות הללו תורגמו לצרפתית על ידי יוליוס קלפרות (Julius Klaproth) ויצאו לאור כספר ב-1827. המאמר של יאנג עצמו משנת 1823 אישר שנית את תרומתו לפענוח. פטירתם של יאנג ושמפוליון ב-1829 וב-1832 לא שמה קץ למחלוקת. עבודה מקיפה בנושא האבן, מאת אוצר המוזיאון הבריטי ארנסט ווליס באדג', שפורסמה ב-1904, שמה דגש מיוחד לתרומתו של יאנג בהשוואה לשמפוליון. בשנות ה-70 של המאה ה-20 התלוננו המבקרים הצרפתים במוזיאון הבריטי שתמונתו של שמפוליון קטנה יותר מזו של יאנג. המבקרים הבריטים התלוננו שההפך הוא הנכון. למעשה, שתי התמונות הן בגודל זהה.
אבן רוזטה כמטבע לשון

המונח "אבן רוזטה" משמש בהשאלה לדבר המהווה מפתח חשוב לשם פענוח מידע מוצפן, במיוחד כאשר חלק קטן מוכר וידוע מתגלה כמפתח להבנת השלם. לפי מילון אוקספורד, השימוש הראשון של המונח הופיע במהדורת 1902 של אנציקלופדיה בריטניקה בערך על אנליזה כימית של גלוקוז. השימוש הכמעט מילולי של המונח הופיע בספר המדע הבדיוני "The Shape of Things to Come" של הרברט ג'ורג' ולס; בספר זה, הפרוטגוניסט מוצא איגרת שכתובה בקצרנות, אשר מהווה מפתח להבנת חומרים נוספים הכתובים הן בכתב יד והן בדפוס. אחד השימושים הידועים והחשובים ביותר של הביטוי בספרות מדעית היה של חתן פרס נובל לפיזיקה תאודור הנש. במאמרו בנושא ספקטרוסקופיה משנת 1979 בסיינטיפיק אמריקן כתב הנש: "הספקטרום של אטומי מימן הוא אבן רוזטה של הפיזיקה המודרנית: לאחר שתבנית הקווים פוענחה, ניתן היה להבין גם דברים רבים אחרים".
מאז נמצא הביטוי בשימוש רחב במדע בהקשרים שונים. לדוגמה, פענוח מלא של הגנים העיקריים במערך תיאום הרקמות תואר כ"אבן רוזטה של האימונולוגיה". לצמח תודרנית לבנה קראו "אבן רוזטה של בעלי פרחים". התפרצות גמא שנמצאה בהתקבצות עם סופרנובה זכתה לשם "אבן רוזטה להבנת מקור התפרצויות גמא". טכניקת אקוקרדיוגרפיית דופלר נקראה בשם אבן רוזטה על ידי חוקרים שניסו להבין תהליך מורכב שבו החדר השמאלי של לב האדם מתמלא בזמן אי ספיקת-לב דיאסטולית. הגשושית "רוזטה" משייטת בחלל במסגרת משימה לחקר השביט צ'וריומוב-גרסימנקו, במטרה להכריע בשאלת מבנה השביט ולגלות מקורות של מערכת השמש.
בשם "אבן רוזטה" נעשה שימוש גם בסוגים שונים של תוכנות תרגום. "Rosetta" הוא כלי תרגום מקוון שמיוצר ומתוחזק על ידי חברת "קנוניקל" כחלק מפרויקט "Launchpad" ונועד לסייע בהפצת תוכנות בשפה מקומית. באופן דומה, "Rosetta@home" הוא פרויקט המשתמש בחישוב מבוזר קהילתי במטרה לפתור את בעיית חיזוי (או תרגום) מבנה החלבון. "פרויקט רוזטה" נועד לקבץ יחד מומחים ודוברי שפות שונות כדי ליצור מסד נתונים וארכיון של 1,500 שפות שיחזיק מעמד משנת 2000 ועד שנת 12000.
הערות שוליים

↑  Bierbrier, M. L. (1999). "The acquisition by the British Museum of antiquities discovered during the French invasion of Egypt". In Davies, W. V. Studies in Egyptian Antiquities. (British Museum Publications) pp. 111-113
↑  Parkinson, Richard B.; Diffie, W.; Simpson, R. S. (1999). Cracking codes: the Rosetta stone and decipherment. University of California Press p. 23
↑  Synopsis of the Contents of the British Museum, G. Woodfall and son, London, 1847, p. 113-114
1 2  Middleton, A.; Klemm, D. (2003). "The geology of the Rosetta Stone". Journal of Egyptian Archaeology 89 pp. 207-208
↑  Rosseta stone באתר הרשמי של המוזיאון הבריטי
↑  E. A. Wallis Budge, Decrees of Memphis and Canopus, London, K. Paul, Trench, Trübner & co., ltd., 1904, Vol. 3, pp. 3-4.
↑  סימן גרדינר O26
↑  התארוך המקובל לתקופת הפרעונים הוא החל משנת 3200 לפני הספירה ועד 332 לפני הספירה
↑  Ray, J. D. (2007). The Rosetta Stone and the rebirth of Ancient Egypt. Harvard University Press. p.11
↑  Parkinson, Richard B.; Diffie, W.; Simpson, R. S. (1999). Cracking codes: the Rosetta stone and decipherment. University of California Press pp. 15-16
↑  El Daly, Okasha (2005). Egyptology: the missing millennium: Ancient Egypt in medieval Arabic writings pp. 65-75
↑  Ray, J. D, pp. 15-18
↑  Ray, J. D, pp. 20-24
↑  רק שנים רבות לאחר מכן החלו להתגלות פפירוסים יווניים בהיקף נרחב שאפשרו לחקור ניב זה בצורה משמעותית
↑  Andrews, Carol (1985). The British Museum book of the Rosetta stone. British Museum Press p. 13
↑  מקורו של הניב הקופטי הוא בשפה המצרית הקדומה.
↑  International Team Accelerates Investigation of Immune-Related Genes, National Institute of Allergy and Infectious Diseases, Sept. 6, 2000
↑  Simpson, Gordon G.; Dean, Caroline (2002-04-12). "Arabidopsis, the Rosetta Stone of flowering time?". Science
↑  Cooper, Keith (2010-04-14). "New Rosetta Stone for GRBs as supernovae". Astronomy Now Online
↑  Nishimura, Rick A.; Tajik, A. Jamil (1998-04-23). "Evaluation of diastolic filling of left ventricle in health and disease: Doppler echocardiography is the clinician's Rosetta Stone". Journal of the American College of Cardiology
↑  שרית פרקול, על פרויקט "רוזטה", פורסם ב"מעריב", נובמבר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267102005171  BnF: cb166886875 (data)  GND: 4199489-9  LCCN: n84160110  LNB: 000316315  NKC: ph685659  SUDOC: 171067088  VIAF: 177423312   WorldCat (עם VIAF): 177423312 
שחזור אפשרי לאסטלה המקורית.
דוגמה נוספת לשריד מאסטלת תרומה, שבה פרעה פפי השני מן הממלכה הקדומה מעניק פטור ממס לכוהני מקדש מין.
צדיה הימני והשמאלי של האבן עם הכתובות שנחרטו עליה באנגלית.
העתק של אבן רוזטה בספריית המלך
צילום של כיכר בעיר רוזטה שבה שוכן העתק של אבן רוזטה
חוקרים לומדים את האבן במהלך כנס בינלאומי ב-1874
שחזור הטקסט היווני החסר כפי שהוצע על ידי החוקר ריצ'רד פורסון
טבלת התווים הפונטיים הדמוטיים ומקבילים הקופטיים, מאת יוהאן דויד אקרבאלד (1802)
טבלת התווים הפונטיים בכתב החרטומים עם מקבילים הדמוטיים והקופטיים, מאת שמפוליון (1822)
פסלו של ג'וזף קוסות' (Joseph Kosuth), העתק ענק של אבן רוזטה בפיז'אק (Figeac), עיר הולדתו של שמפוליון בצרפת
היפהפייה והיחפן

| --- | --- |

כרזת הסרט בעברית
 בימוי:  קלייד ג'רונימי, וילפרד ג'קסון, המילטון לוסק 
 הופק בידי:  וולט דיסני 
 תסריט:  רלף ורייט, ארדמן פנר, דן דה-גריידי, ג'ו רינלדי 
 עריכה:  דונלד האלידיי 
 מדבבים:  ברברה לודי (ליידי) המלומן (Pound Dogs) ת'ראל רייבנסקרוף (Pound Dogs) דאל מקקנון (Toughy, פדרו, פרופסור) מקס סמית' (Pound Dogs) ביל לי (Pound Dogs) מקס סמית' (Pound Dogs) בוב סטיוונס (Pound Dogs) טיילור הולמס (Doctor) אלן ריד (בוריס) ג'ורג' גיבוט (Tony) ביל תומפסון (ג'וק, Bull, ג'ו, Dachsie, policeman at zoo) לארי רוברטס (Tramp) סטן פריברג (Beaver) ביל באוקום (Trusty) פגי לי (דרלינג, Si, פג, Am) לי מילר (Jim Dear, The Dogcatcher, Man in Pet Shop) ורנה פלטון (דודה שרה) ת'ראל רייבנסקרוף (Al the Alligator) 
 מוזיקה:  אוליבר ולאס, סוני ברוק, פגי לי 
 אנימטור:  מילט קאהל, Hugh Fraser, John Freeman, George Kreisl, Harvey Toombs, דון לוסק, John Sibley, Jack Campbell, George Rowley, ג'ושוע מידור, Bob Carlson, Dale Oliver, דן מקמנוס, Walt Stanchfield, Edwin Aardal, קליף נורדברג, אריק קליוורת, מרווין וודוורד, אריק לארסון, ג'ון לונסברי, פרנק תומאס, אולי ג'ונסטון, Hal King, וולפגנג ריית'רמן, George Nicholas, לס קלארק, Ken O'Brien, Jerry Hathcock, Hal Ambro, ביל צ'סטיק, Harry Holt, Al Coe, Clair Weeks, Bob McCrea, Henry Tanous, Fred Kopietz 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  אולפני ההנפשה של וולט דיסני
 חברה מפיצה:  בואנה ויסטה
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית22 ביוני 1955 ישראל2 ביולי 1960 ישראל13 באוקטובר 1989 (גרסה מדובבת לעברית)
 משך הקרנה:  75 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט פנטזיה, סרט מוזיקלי, סרט מונפש מסורתית 
 מקום התרחשות:  ארצות הברית 
 תקופת התרחשות:  1909, 1910 
 תקציב:  4 מיליון דולר
 הכנסות:  93 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   ladyandthetramp
 סרט הבא:  היפהפייה והיחפן 2: ההרפתקה של סקאמפ 
 תרגום לעברית:  ירושלים סגל (הפצה מקורית, 1960)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
היפהפייה והיחפן (באנגלית: Lady and the Tramp, נקרא בהפצה הראשונה גם "ליידי") הוא סרט אנימציה משנת 1955 שהופק על ידי וולט דיסני ויצא לאקרנים ב-22 ביוני 1955. "היפהפייה והיחפן" הוא הסרט ה-15 שהופק על ידי חברת וולט דיסני וסרט האנימציה הראשון שצולם בטכניקת הסינמסקופ למסך רחב. לסרט יצא סרט המשך אשר יצא בווידאו בשנת 2001.
בשנת 2019 נעשה סרט לייב אקשן בעל שם זהה, המהווה רימייק לסרט זה.
מדבבים

| דמות | מדבבים בגרסה האנגלית | מדבבים בגרסה העברית |
| --- | --- | --- |
| היחפן | לארי רוברטס | מיכאל מורים |
| ליידי | ברברה לודי | אילה אשרוב |
| ג'ים דיר | לי מילר | איציק סיידוף |
| דרלינג, פג | פגי לי | אפי בן ישראל |
| ג'וק | ביל תומפסון | דב רייזר |
| טראסטי | ביל באוקום | אריאל פורמן |
| טוני | ג'ורג' גיבוט | אלי גורנשטיין |
| דודה שרה | ורנה פלטון | נורית כהן |
| בולדוג | ביל תומפסון | אברהם מור |
| בונה | סטן פריברג | אוהד שחר |
| בוריס | אלן ריד | ישראל בידרמן |
| חתולים סיאמיים | פגי לי | ליליאן ברטו |
| ג'ו | ביל תומפסון | מומי לוי |
תמר פרימור

| --- | --- |

 לידה:  17 ביוני 1936 (בת 88) חיפה, המנדט הבריטי המנדט הבריטי 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  מכללת גורדון
 
תמרה פורמנסקי, הידועה בשם העט שלה תמר פרימור (נולדה ב-17 ביוני 1936 כתמר ליטובסקי), היא פזמונאית ישראלית, חברה באקו"ם משנת 1997. בין היתר כתבה את מילות השיר "שובב עם לב זהב", שזכה במקום הראשון בפסטיבל שירי הילדים מספר 5 בשנת 1974, ואת מילות השיר "שיר פשוט" שהולחן על ידי יאיר מילר, ומושר באופן קבוע בטקסי הסיום של קורס טיס. 
בנוסף להיותה משוררת, עוסקת תמר פרימור כמרפאה בתקשור ברוח הקבלה.
ביוגרפיה

תמר ליטובסקי נולדה לציפורה ואברהם ליטובסקי, בחיפה. שנות ילדותה ונעוריה עברו עליה בנשר שליד חיפה.
בשנת 1942 החלה פרימור ללמוד בבית הספר לילדי עובדים בנשר. בשנת 1950, בהיותה נערה בת 14, עברה פרימור ללמוד בבית הספר הריאלי העברי, בחיפה, ובקיץ 1954 סיימה את לימודיה, והתגייסה לשירות צבאי בצה"ל בחטיבת הנח"ל, ושירתה כפקידת מ"פ וכמורה לעברית של פלוגת מש"קים בקיבוץ יגור. במהלך שירותה הצבאי למדה לימודי ערב בבית מדרש למורים במסגרת מכללת גורדון שבחיפה. עם שחרורה מהשירות הצבאי בשנת 1956, החלה פרימור ללמוד לימודי היסטוריה ותנ"ך במסגרת בית ארדשטיין שבחיפה, אותם סיימה בשנת 1959.
במהלך לימודיה, החלה פרימור לעבוד כמורה בבית הספר הממלכתי "רכסים" שבכפר חסידים. בשנת 1960, זמן קצר לאחר סיום לימודיה, הצטרפה פרימור לצוות המורים בבית הספר הממלכתי "קישון", בשכונת נווה שאנן בחיפה, ועבדה כמורה במשך שנה.
בשנים 1973-1968 הנחתה פרימור ערבי ספרות במחלקה לתרבות בעיריית חיפה, וקורסים בכתיבה יוצרת בספריות ילדים. בשנות השבעים המאוחרות ובתחילת שנות השמונים הנחתה פרימור חוגים בכתיבה יוצרת לילדים מחוננים במחלקה לנוער שוחר מדע בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
במהלך רוב תקופת חייה, עסקה פרימור בפעילות ספרותית ענפה, שכללה כתיבת עשרות שירים ושני ספרים, עריכת ספרים, פרסומים ספרותיים, וטור קבוע בעיתון. פרימור אף זכתה בפרסים ספרותיים על כתיבתה.
בשנת 2002, החלה פרימור ללמוד במסגרת רפואה אלטרנטיבית - ביואורגונומי, קורס למרפאים הוליסטים, והיא עוסקת בריפוי בתקשור ברוח הקבלה.
תמר פרימור נישאה ב-25 מרץ 1958 לאבישי פורמנסקי, אותו פגשה בחיפה, בקומונה של תנועת הצופים לאחר שסיים קורס קצינים. לבני הזוג שלושה ילדים.
פעילות ספרותית

עריכת עלון הבוגרים של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
עריכת ספר זיכרון לטיס סגן אהרון-נעם (עמי) ארנון ז"ל.
עריכת הספר "בין גלים עליזים" מאת זאב הים.
פרסומים ספרותיים בעיתונות היומית המקומית והארצית. שירה, ביקורת ספרותית וסיפורת קצרה.
כתיבת שירים ולחנים להצגות ילדים בתיאטרון הילדים של בלהה ליפקין, בחיפה.
השתתפות בפסטיבלי שירים - "שישו את ירושלים" ופסטיבל שירי הילדים- 1974.
כתיבת שירים ללהקות צבאיות.
טור פובליציסטי קבוע בעיתון "זאת הארץ".