stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרים אוירבך
ספריו > ספריו בתרגום לעברית

שנות ראשית: פרקי זכרונות; תרגם והקדים מבוא: יוחנן טברסקי, תל אביב: נ. טברסקי, תשי"ג 1953.
קריה לבנה: ווייסע שטאט. המשורר ויצירתו; התרגום העברי: אליהו מייטוס, לייב קופרשטיין; רישומים: אבא פניכל, תל אביב: ספריה י"ל פרץ (ואגוד יוצאי בסרביה בישראל), תש"ך 1960. (שירים: עברית ויידיש, עמוד מול עמוד)
ממעיינות קדומים: שירים ופואמות; תרגום מיידיש: אליהו מייטוס; מבוא: דב סדן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ז 1967. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
בעקבות הגאולה: נהגי הפרדות בגליפולי; מיידיש: ישראל זמורה, תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ח 1968.
לקריאה נוספת

שאול גוטמאן, 'אפרים אויערבאך, דער דיכטער און זיין ידישער וועלטבאנעם', די גאלדענע קייט 62–63 (1968), 183–188. (ביידיש)
בנימין יצחק מיכלי, 'על אפרים אויארבאך', מאזנים לט, ה (תשל"ה), 326–332.
לייב קופרשטיין, 'אפרים אויארבאך', בתוך: יוסף מזור, מישה פוקס (עורכים), ספר בלצי בסרביה: יד וזכר ליהדות בלצי, תל אביב: אגודת יוצאי בלצי, תשנ"ג 1993, עמ' 457–464. בסרביה ספר יזכור לקהילת 1159, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 469) (דיוקן המשורר בעמ' 456) (בתרגום לאנגלית, באתר JewishGen)
הערות שוליים

↑  לייב קופרשטיין - עמוד 457-459
↑  Le miroir d’un peuple: anthologie de la poésie yidich, 1870-1970; textes choisis, traduits, et présentes par Charles Dobzynski; postface de Shlomo Beilis, Paris: Gallimard, 1971, p. 204.
↑  א. אויירבך וא. מייטוס יקבלו פרס פיכמן, חרות, 11 ביוני 1964; הערב – טכס הענקת "פרס יעקב פיכמן לספרות ולאמנות", חרות, 14 ביוני 1964.
↑  אפרים אוירבך באתר GRAVEZ
↑  ביקורת: י. ח. בילצקי, משולחנה של ספרות יידיש: חיי דור בקובץ מסות, דבר, 16 במאי 1977.
↑  סקירה קצרה: ספרים חדשים, דבר, טור 2, 4 בספטמבר 1953.
↑  ביקורת: יפה קרינקין, מעיינות קדומים', מאזנים כה, ו (תשכ"ז), 482–483.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293169405171  PLWABN: 9810617813305606  GND: 120847183  ISNI: 0000 0001 1085 864X  LCCN: nr90012166  NTA: 216214386  SELIBR: 37311  SUDOC: 26176277X  VIAF: 118233304   WorldCat (עם VIAF): 118233304
קתרין אופנהיימר

| --- | --- |
תמונת התג של קת'רין למעבדת לוס אלאמוס
תמונת התג של קת'רין למעבדת לוס אלאמוס
 לידה:  8 באוגוסט 1910 רקלינגהאוזן, פרובינציית וסטפאליה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  27 באוקטובר 1972 (בגיל 62) Gorgas Hospital, אנקון, פנמה 
 שם לידה:  Katherine Vissering Puening 
 ענף מדעי:  בוטניקה, ביולוגיה
 מקום מגורים:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פיטסבורג  אוניברסיטת פנסילבניה 
 בן או בת זוג:  רוברט אופנהיימר (2 בנובמבר 1940–18 בפברואר 1967)  Richard Stewart Harrison (23 בנובמבר 1938–1 בנובמבר 1940)   Joe Dallet (1934–17 באוקטובר 1937) 
 צאצאים:  Peter Oppenheimer, Toni Oppenheimer 
 
קתרין "קיטי" אופנהיימר (באנגלית: Katherine "Kitty" Oppenheimer;‏ 8 באוגוסט 1910 – 27 באוקטובר 1972) הייתה ביולוגית ובוטנאית גרמנייה אמריקאית וחברה לשעבר במפלגה הקומוניסטית של אמריקה. היא מוכרת בעיקר כידועה בציבור של האקטיביסט ג'ו דאלט, ולאחר מכן כאשתו של הפיזיקאי ג'יי רוברט אופנהיימר, שהקים וניהל את מעבדת לוס אלמוס של פרויקט מנהטן במהלך מלחמת העולם השנייה.
ילדותה ונעוריה

קתרין "קיטי" ויסרינג פונינג נולדה ברקלינגהאוזן, וסטפאליה, פרוסיה, גרמניה, ב-8 באוגוסט 1910, בתם היחידה של פרנץ פונינג ואשתו קתה ויסרינג. היא טענה שאביה היה נסיך ושאמה הייתה קרובת משפחה של המלכה ויקטוריה, אך אין בכך אמת. אמה הייתה בת דודתו של וילהלם קייטל, שלימים הפך לפלדמרשל בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה, ונתלה ב-1946.
כאשר הייתה בת 3, היגרה משפחתה לארצות הברית, בעקבות העבודה שקיבל אביה, מהנדס מתכות שהמציא סוג חדש של תנור רם, בחברת פלדה בפיטסבורג. המשפחה התיישבה בפרבר של אספינוול, פנסילבניה. למרות ששפת אימה הייתה גרמנית, היא שלטה עד מהרה באנגלית, ודיברה בשתי השפות ללא מבטא, והתלוותה בקביעות להוריה לביקורי קיץ בגרמניה.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון אספינוול ביוני 1928, היא נרשמה לאוניברסיטת פיטסבורג, והמשיכה להתגורר עם הוריה בזמן שלמדה את הקורסים של שנה א' במתמטיקה, ביולוגיה וכימיה. בהמשך, שכנעה את הוריה כי לימודים בגרמניה יהיו טובים עבורה, והפליגה לאירופה במרץ 1930. ספק אם היא אכן נרשמה לקורסים, אך היא פגשה את פרנק רמזייר, אמריקאי שלמד מוזיקה בפריז אצל נדיה בולנג'ר, טרם שהפליגה לביתה ב-19 במאי.
קיטי סיימה את לימודי השנה הראשונה לתואר, אך נישאה לרמזייר בפיטסבורג ב-24 בדצמבר 1932. בני הזוג עברו לדירה ליד אוניברסיטת הרווארד, שם קיווה רמזייר להמשיך לתואר שני במוזיקה. היא נרשמה מחדש לאוניברסיטת פיטסבורג בינואר 1933, וחזרה לבית הוריה באספינוול. בחודש יוני 1933, היא שוב הפליגה לאירופה, הפעם עם בעלה. כשחזרה, היא נרשמה לאוניברסיטת ויסקונסין, אם כי אין כל תיעוד שהיא סיימה קורסים כלשהם.
ב-20 בדצמבר 1933 היא קיבלה מבית המשפט העליון של ויסקונסין החלטה בדבר בטלות נישואיה. מאוחר יותר סיפרה לחברים שגילתה ראיות לכך שרמזייר היה הומוסקסואל ומכור לסמים. עוד ידוע כי היא עברה הפלה.
פעילות קומוניסטית

במסיבת סילבסטר בשנת 1933, פגשה קיטי את ג'וזף דאלט ג'וניור, בנו של איש עסקים עשיר מלונג איילנד, שלמד בקולג' דארטמות'. דעותיו של דאלט הקצינו בעקבות הוצאתם להורג של סאקו וונצטי ב-1927, והוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של אמריקה ב-1929. הוא היה מעורב גם במחאת יום האבטלה הבינלאומי בשיקגו ב-6 במרץ 1930, שדוכאה באכזריות על ידי השלטונות, ובעת פגישתו עם קיטי עבד כמרכז ההתאגדות של עובדי הפלדה ביאנגסטאון, אוהיו. בשלב מסוים הוא התמודד על ראשות העיר יאנגסטאון מטעם המפלגה הקומוניסטית, אך לא נבחר.
הוריה של קיטי עברו לקלייגייט, דרומית-מערבית ללונדון, שם עבד אביה כנציג של חברה משיקגו. היא עצמה חזרה לארצות הברית ב-3 באוגוסט 1934 לאחר ביקור משפחתי באירופה, ועברה לגור עם דאלט כידועה בציבור שלו, בחדר בפנסיון רעוע בעלות של 5 דולר לחודש. הם התקיימו מדמי אבטלה בגובה של 12.50 דולר לחודש כל אחד. כאשתו של חבר מפלגה, הורשתה קיטי להצטרף למפלגה הקומוניסטית, אך רק לאחר שהוכיחה את נאמנותה באמצעות חלוקת עותקים של ה-Daily Worker ברחובות. דמי החבר שלה עמדו על 10 סנט לשבוע.
בני הזוג נפרדו ביוני 1936, וקיטי חזרה לגור עם הוריה בקלייגייט, שם עבדה כמתרגמת מגרמנית לאנגלית. חודשים חלפו בלי ששמעה דבר מדאלט, עד שגילתה כי אמה הסתירה את מכתביו אליה.
במכתבו האחרון, הודיע לה דאלט כי הוא נוסע לספרד על מנת להצטרף לבריגדות הבינלאומיות הנלחמות במלחמת האזרחים בספרד.  קיטי נסעה אליו ופגשה אותו יחד עם חברו הטוב סטיב נלסון בשרבורג, משם נסעו שלושתם יחד לפריז. כעבור מספר ימים, חזרה קיטי ללונדון בעוד דאלט ונלסון חצו את הגבול לספרד והצטרפו לגדוד מקנזי-פפינו, שהורכב ממתנדבים אמריקאים וקנדים.
קיטי רצתה להצטרף אל דאלט בספרד, והשיגה בסופו של דבר אישור לעשות כן, אך נסיעתה לספרד התעכבה עקב אשפוזה בבית חולים לצורך ניתוח ב-26 באוגוסט 1937. בתחילה חשבו כי היא סובלת מדלקת בתוספתן, אך בהמשך התברר כי מדובר בציסטות בשחלות, שהוסרו על ידי הרופאים הגרמנים. בתום האשפוז, היא חזרה לאנגליה כדי להתאושש, ולפני שהספיקה לצאת לספרד, הגיעה הידיעה שדאלט נהרג בפעולה ב-17 באוקטובר 1937. מכתביו אליה פורסמו בקובץ - "מכתבים מספרד מאת ג'ו דאלט, מתנדב אריקאי, לאשתו" (1938).
קיטי נסעה לבקר את נלסון ששהה בפריז לאחר שנפצע. יחד איתו היא חזרה לניו יורק, שם שהתה איתו ועם אשתו מרגרט בביתם בברוקלין במשך חודשיים. לאחר מכן היא נסעה לפילדלפיה כדי לבקר חברה שלה שעבדה במכון לחקר הסרטן באוניברסיטת פנסילבניה, ונרשמה ללימודים שם, במהלכם פגשה את ריצ'רד סטיוארט הריסון, רופא בעל תואר מאוניברסיטת אוקספורד, שהיה באותה עת בהשלמת ההתמחות שלו בארצות הברית. השניים נישאו ב-23 בנובמבר 1938, ולאחר מכן עזבה קיטי את המפלגה הקומוניסטית.
נישואיה לאופנהיימר

זמן קצר לאחר נישואיהם, עזב הריסון לפסדינה, קליפורניה, לטובת התמחותו במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech), בזמן שקיטי נשארה בפילדלפיה והשלימה את התואר הראשון שלה בבוטניקה באוניברסיטת פנסילבניה, כאשר הוצעה לה מלגת מחקר באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס.  ב-Caltech, עבדה קיטי עם הפיזיקאי צ'ארלס לאוריצן. במסיבת גן שערכו לאוריצן ואשתו סיגריד באוגוסט 1939 היא פגשה את רוברט אופנהיימר, שהיה גם הוא פיזיקאי שלימד ב-Caltech במשך חלק מהשנה.  זמן קצר לאחר מכן, החלו השניים לנהל רומן ונראו לעיתים קרובות בעיר במכונית הקרייזלר שלו.  אופנהיימר יצא עם כמה נשים מאז הפרידה מחברתו ג'ין טטלוק, שחלקן היו נשואות, לרבות קיטי הריסון. בחג המולד של אותה שנה נסעה קיטי בגפה לברקלי, על מנת לבלות את החג עם אופנהיימר, ופגשה גם בחבריו, ביניהם הוקון שבלייה והפסנתרנית אסטל קאן, שהייתה בעצמה אחת מחברותיו לשעבר של אופנהיימר.
אופנהיימר הזמין את הריסון וקיטי לבלות את הקיץ בחווה שלו "פרו קליינטה" בניו מקסיקו. הריסון סירב, כיוון שהיה עסוק במחקר שלו, אבל קיטי הסכימה. רוברט סרבר ואשתו שרלוט, שהיו מכרים של קיטי כבר משנת 1938, אספו את קיטי והסיעו אותה לחווה, שם נפגשו עם אופנהיימר, אחיו פרנק ואשתו ג'קי. אופנהיימר אהב לרכב בין חורשות עצי האורן והצפצפה וכרי הדשא הפרחוניים של הרי סנגרה דה קריסטו, בטיולי קמפינג שכללו אוכל וציוד מינימליים. קיטי הרשימה ביכולת הרכיבה שלה, שהייתה רגילה לנשים מהמעמד החברתי שלה. כנערה, היא למדה לרכוב בשבילי הרכיבה סביב אספינוול. קיטי ורוברט רכבו ללינת לילה אצל ידידתו של אופנהיימר, קייטי פייג', בלוס פינוס, ניו מקסיקו. למחרת רכבה פייג' על סוסה אל חוות פרו קליינטה, כדי להשיב לקיטי את כתונת הלילה שלה, שנשכחה מתחת לכרית של אופנהיימר.
מאוחר יותר אמרה קיטי לחברתה אן ווילסון שהיא גרמה לרוברט להתחתן איתה ב"דרך הישנה" - על ידי כניסה להריון. בספטמבר 1940, הודיע אופנהיימר בשיחה טלפונית להריסון על החדשות המשמחות, והשניים הסכימו כי הדרך הטובה ביותר לפתרון המצב הוא שקיטי תתגרש מהריסון כדי שתוכל להינשא לאופנהיימר. כדי להתגרש, עברה קיטי לרינו, נבאדה, שם שהתה שישה שבועות כדי לעמוד בדרישות התושבות של המדינה. הגירושין הושלמו ב-1 בנובמבר 1940, וקיטי נישאה לאופנהיימר למחרת בטקס אזרחי בווירג'יניה סיטי, נבאדה, בו שימשו כעדים שרת בית המשפט והפקיד.
פרויקט מנהטן

בנם של הזוג, פיטר, נולד בפסדינה, ב-12 במאי 1941, במהלך ביקורו הקבוע של אופנהיימר ב-Caltech. כשחזרו לברקלי, קנה אופנהיימר בית חדש ב-One Eagle Hill עם נוף לשער הזהב. קיטי עבדה באוניברסיטת קליפורניה כעוזרת מעבדה. הם השאירו את פיטר עם בני הזוג שבלייר ומינקת גרמניה, ויצאו לחוות פרו קליינטה למהלך הקיץ. חופשתם נקטעה כאשר אופנהיימר נפגע מדריסת סוס, וקיטי נפצעה בתאונת דרכים ברכב הקדילק שלהם. בדצמבר 1941, כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, החל אופנהיימר לגייס עובדים לפרויקט מנהטן.
ב-16 במרץ 1943 עלו בני הזוג על רכבת לסנטה פה, ניו מקסיקו. עד סוף אותו חודש הם השלימו את המעבר ללוס אלמוס, שם השתמשו באחד הבניינים שהיה שייך בעבר לבית הספר החווה במקום. לוס אלאמוס נודעה לדיירים כ"הגבעה" ובפרויקט מנהטן, כ'אתר Y'. אופנהיימר הפך למנהל פרויקט Y.‏ קיטי ויתרה על תפקידיה כאשת מפקד המוצב לטובת מרתה פרסונס, אשתו של סגנו של אופנהיימר, קפטן הצי ויליאם ס. פרסונס. במקום זאת היא עשתה שימוש בלימודיה כביולוגית ועבדה עבור מנהל קבוצת הבריאות בלוס אלמוס, לואי המפלמן, בביצוע בדיקות דם כדי להעריך את הסכנה שבקרינה רדיואקטיבית.
בשנת 1944, קיטי הרתה שוב, וילדה את בתה ב-7 בדצמבר 1944. היא נתנה לה את השם קתרין, על שם אמה, אבל קראה לה טוני. כפי שנעשה גם לתינוקות אחרים שנולדו בלוס אלמוס בתקופת המלחמה, בתעודת הלידה של טוני נרשם מקום הלידה כ"ת.ד. 1663". באפריל 1945, סבלה קיטי מדיכאון בעקבות הבדידות בלוס אלמוס, והשאירה את טוני אצל פט שר, אשתו של הפיזיקאי רובי שר, אשר בנה, מייקל, נפטר זמן קצר קודם לכן ממוות בעריסה. קיטי חזרה עם אופנהיימר לבית לחם, פנסילבניה, כדי לגור עם הוריה. השניים חזרו ללוס אלמוס ביולי 1945.
לאחר המלחמה

עם תום המלחמה באוגוסט 1945 הפך אופנהיימר לסלבריטאי, וקיטי הפכה לאלכוהוליסטית. היא סבלה מסדרה של שברים בעצמות שנגרמו כתוצאה מנפילה עקב שיכרות ותאונות דרכים. בנובמבר 1945, עזב אופנהיימר את לוס אלמוס כדי לחזור לקאלטק, אך גילה עד מהרה כי אינו מעוניין עוד בהוראה. בשנת 1947, הוא קיבל את הצעתו של לואיס סטראוס להיכנס לתפקיד מנהל המכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, ניו ג'רזי. תנאי העבודה כללו מגורים חינם בבית המנהל שבאחוזת אולדן, בית אחוזה מהמאה ה-17 שבו עשרה חדרי שינה, טבח ושומר, המוקף ב-265 אקרים של חורשות. אופנהיימר הקים שם עבור קיטי חממה, בה גידלה סחלבים; בימי הולדתה, אופנהיימר דאג כי יוטסו עבורה מינים נדירים מהוואי.   האחוזה נודעה לעיתים כ"אחוזת בורבון" שכן בני הזוג אהבו לשמור את ארון המשקאות שלהם מצויד היטב, וכמו רבים מבני דורם, אהבו לחגוג את שעת הקוקטיילים עם מרטיני, מנהטן, אולד פאשן וערבובי משקאות אחרים. שניהם אהבו גם לעשן, וקיטי הייתה משלבת שתיית אלכוהול עם עישון במיטתה, כשהיא גורמת לאינספור חורים במצעים ובמקרה אחד לפחות, גם לשריפה. בנוסף, היא נטלה מדי פעם כדורים במינון מופרז וסבלה מכאבי בטן בעקבות דלקת בלבלב. הכאב שסבלה ממנו עורר אצלה לעיתים קרובות התפרצויות כעס.
בשנת 1952 חלתה טוני בפוליו, והרופאים הציעו להעבירה לאקלים חם יותר. המשפחה טסה לאיים הקריביים, שם שכרו מפרשית באורך 22 מטר. בני הזוג גילו אהבה משותפת לשייט, בעוד טוני מחלימה. המשפחה בילתה בכל קיץ בסנט ג'ון שבאיי הבתולה, ולבסוף בנתה שם בית חוף בחוף גיבני. ב-6 בינואר 1967, אובחן אופנהיימר כחולה בסרטן בלתי ניתן לניתוח, והוא נפטר ב-18 בפברואר 1967. קיטי הורתה על שריפת גופתו, ולקחה את הכד עם אפרו לסנט ג'ון, שם פיזרה אותו מול החוף, בטווח ראייה מביתם.
היא התחברה עם רוברט סרבר, מכרם הוותיק, שאשתו התאבדה במאי 1967, ושכנעה אותו לרכוש יחד איתה מפרשית של 16 מטר, איתה הפליגו מניו יורק לגרנדה. בשנת 1972, הם רכשו מפרשית נוספת, מתוך כוונה להפליג בה דרך תעלת פנמה ליפן, דרך איי גלאפגוס וטהיטי. לאחר שיצאו לדרך, קיטי חלתה ונלקחה לבית החולים גורגאס בפנמה סיטי, בו נפטרה כתוצאה מתסחיף ב-27 באוקטובר 1972. סרבר וטוני שרפו את גופתה ופיזרו את אפרה בסמוך למקום בו פיזרה את אפרו של רוברט.
אזכורים בתרבות

במיני סדרה "אופנהיימר" שהפיק ה-BBC ב-1980, גולמה דמותה על ידי השחקנית יאנה שלדן.
בסרט הדרמטי "איש שמן וילד קטן" (אנ') - כינוין של הפצצות האטומיות שהופלו במלחמת העולם השנייה) משנת 1989, גילמה אותה השחקנית בוני בדליה.
ביולי 2023 יצא לאקרנים סרטו של כריסטופר נולאן, אופנהיימר, שיצא לאקרנים בחודש יולי 2023, בו נכנסה לדמותה השחקנית אמילי בלאנט.
לקריאה נוספת

Bird, Kai; Sherwin, Martin J. (2005). American Prometheus: The Triumph and Tragedy of J. Robert Oppenheimer. New York: Alfred A. Knopf. ISBN 0-375-41202-6. OCLC 56753298.
Conant, Jennet (2005). 109 East Palace: Robert Oppenheimer and the Secret City of Los Alamos. New York: Simon & Schuster. ISBN 0-7432-5007-9. OCLC 57475908.
Serber, Robert; Crease, Robert P. (1998). Peace & War: Reminiscences of a Life on the Frontiers of Science. New York: Columbia University Press. ISBN 978-0-231-10546-0. OCLC 1014748640.
Stern, Philip M. (1969). The Oppenheimer Case: Security on Trial. New York: Harper & Row. OCLC 31389.
Streshinsky, Shirley; Klaus, Patricia (2013). An Atomic Love Story: The Extraordinary Women in Robert Oppenheimer's Life. New York: Turner Publishing. ISBN 978-1-61858-019-1. OCLC 849822662.
Wolverton, Mark (2008). A Life in Twilight: The Final Years of J. Robert Oppenheimer. New York: St. Martin's Press. ISBN 978-0-312-37440-2. OCLC 223882887.
קאי בירד ומרטין ג'יי שרווין, פרומתאוס אמריקאי: הניצחון והטרגדיה של אבי פצצת האטום, מאנגלית: רחל אהרוני, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012
הערות שוליים

↑  "Joseph Dallet, Jr". Abraham Lincoln Brigade Archives. נבדק ב-11 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stern 1969, p. 357
↑  "Mrs. J. Robert Oppenheimer, 62, Nuclear Physicist's Widow, Dies". New York Times. 29 באוקטובר 1972. נבדק ב-17 באפריל 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Fat Man and Little Boy (1989)". AFI Catalog of Feature Films. נבדק ב-26 ביולי 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4144 4557  LCCN: no95040346  SNAC: w66t35ks  VIAF: 53736662   WorldCat (עם VIAF): 53736662
ניזאם היידראבאד

| --- | --- |
סמל הוד   ניאזם
 
 אוסמאן עלי ח'אן, אסף ג'א השביעי
 השליט הראשון בבית זה:  ניזאם-אל-מולק, אסף ג'א הראשון (אנ')
 השליט האחרון בבית זה:  אוסמאן עלי ח'אן, אסף ג'א השביעי
 תקופת המלוכה:  31 ביולי 1724 – 17 בספטמבר 1948 (224 שנים)
 מעון רשמי:  ארמון צ'ומהאלה (אנ')
 שטח שיפוט:  214,187 קמ"ר
 מוטו:  "אל אזמט אללה"("הגדולה שייכת לאללה") / "יא אוסמאן"
 
ניזאם היידראבאד היה תואר השליט של מדינת היידראבאד (כיום חלק ממדינת טלנגאנה ההודית), אזור מראתוואדה (אנ') של מהאראשטרה וחבל קאליאנה-קרנאטקה (אנ') של קרנאטקה)."ניזאם" הוא קיצור של "ניזאם אל-מולק" (בפרסית: نظام‌ الملک), שפירושו "אדמיניסטרטור של הממלכה", והוענק לאסף ג'א הראשון (אנ') כאשר מונה למשנה למלך של הדקאן על ידי קיסר האימפריה המוגולית פרוחסיאר (אנ'). בנוסף להיותו המשנה למלך המוגולי ("נאיב (אנ')") של הדקאן, אסף ג'א הראשון היה גם החצרן הראשי של האימפריה המוגולית עד 1724, אז הקים את המונרכיה העצמאית של היידראבאד ואימץ את התואר "ניזאם היידראבאד".
שושלת אסף ג'א (אנ') נוסדה על ידי אסף ג'א הראשון (אנ'), ששימש כ"נאיב" של סולטנויות הדקאן (אנ') תחת האימפריה המוגולית מ-1713 עד 1721. הוא שלט באזור לסירוגין לאחר מותו של הקיסר אורנגזב בשנת 1707. בשנת 1724 נחלשה השליטה המוגולית, ואסף ג'א הפך למעשה לעצמאי, אך המדינה תהפוך בסופו של דבר לוואסלית של האימפריה המראטהית לאחר סדרה של תבוסות צבאיות בסוף המאה ה-18. מאוחר יותר הניזאם הביס את האימפריה המראטהית בעזרת הברית עם הבריטים.
כאשר חברת הודו המזרחית הבריטית השיגה סוזרניות על תת-היבשת ההודית, הם אפשרו לניזאמים להמשיך לשלוט במדינה נסיכותית שלהם כוואסלים. הניזאמים שמרו על השלטון הפנימי על מדינת היידראבאד עד 17 בספטמבר 1948, כאשר היידראבאד שולבה באיחוד ההודי החדש.
לשושלת אסף ג'א היו רק שבעה שליטים מוכרים, אך הייתה תקופה של 13 שנים לא יציבות לאחר שלטונו של הניזאם הראשון כאשר שלטו שניים מבניו, נאסיר ג'ונג, וסלאבאט ג'ונג, והנכד מוצ'אפר ג'ונג. הם מעולם לא הוכרו רשמית כשליטים. הניזאם השביעי והאחרון, מיר אוסמאן עלי ח'אן, הודח מהשלטון כאשר הודו סיפחה את מדינת היידראבאד ב-1948 במבצע פולו (אנ'). כיום, התואר מוחזק על ידי נכדו, אזמט ג'ה.
היסטוריה > אטימולוגיה

מקור התואר ניזאם מפרסית (نظام), שעליה הגיעה המילה מערבית שבה פירושה "סדר" או "ארגון", והוענק בדרך כלל לפקידי מדינה רמי מעלה.
היסטוריה > מוצא

לפי סר רופר לת'ברידג' (Roper Lethbridge) ב"ספר הזהב של הודו" (1893), הניזאמים הם צאצאים מהשושלת של הח'ליף הראשון אבו בכר, יורשו של הנביא מוחמד. הניזאמים בהודו הם צאצאים של עביד חאן (אנ'), פרסי מסמרקנד, ששושלתו מקורה בסופי שיהאב אלדין עומר אל סוהרווארדי (אנ') (1154–1191) מסוהרווארד שבאיראן. בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-17, בדרכו לחג', עביד חאן עצר בדקאן, שם טיפח אותו הנסיך הצעיר אורנגזב, אז מושל הדקאן. עביד חאן חזר לשירותו של אורנגזב כדי להילחם במלחמות הירושה של 1657–1658. לאחר הכתרתו של אורנגזב, עביד חאן זכה לתגמול עשיר והפך לאציל האהוב על אורנגזב. בנו ע'אזי אודין חאן (אנ') היה נשוי לסאפיה ח'אנום, בתו של הווזיר הגדול הקיסרי לשעבר (ראש הממשלה) סאדולה ח'אן (אנ'). מיר קמרודין ח'אן (אנ'), מייסד שושלת הניזאמים, נולד לבני הזוג, ובכך היה צאצא לשתי משפחות בולטות של החצר המוגולית.
לאחר מותו של אורנגזב ובמהלך מלחמת הירושה, נשארו קמרודין ואביו נייטרליים ובכך נמלטו מהסיכון להיות בצד המפסיד; הם נותרו שחקנים שוליים בחצר המוגולית בתקופת שלטונם של בהאדור שאה הראשון (שלט 1707–1712) וג'האנדר שאה (אנ') (שלט 1712–1713). יורשו, פרוחסיאר (אנ') (שלט 1713–1719), מינה את קמרודין למושל דקאן בשנת 1713, והעניק לו את התואר ניזאם-אל-מולק. עם זאת, הוא הודח ממשרת המושל שנתיים לאחר מכן וקמרודין נסוג לאחוזתו במוראדאבאד (אנ'). תחת הקיסר הבא, מוחמד שאה (שלט 1719–1748), קיבל קמרודין את משרת מושל הדקאן בפעם השנייה בשנת 1721. בשנה שלאחר מכן, לאחר מותו של דודו מוחמד אמין חאן, אדם בעל השפעה רבה בחצר המוגולית, חזר קמרודין לדלהי והפך לוואזיר (ראש ממשלה). לפי ההיסטוריון פארוקי, כהונתו כראש ממשלה התערערה על ידי מתנגדיו ותוכנו נגדו מרד בדקאן. בשנת 1724 חזר הניזאם לדקאן כדי לתבוע מחדש את בסיסו, תוך כדי שינוי מעמדו לשליט עצמאי למחצה.
היסטוריה > שלטון

בשנת 1724 הביס אסף ג'א הראשון את מובאריז חאן (אנ') כדי להקים אוטונומיה על מחוז הדקאן של האימפריה המוגולית, שנקראה היידראבאד דקאן, והחל את מה שנודע בשם שושלת אסף ג'א (אנ'). השליטים הבאים שמרו על התואר ניזאם אל-מולק וכונו "ניאזם אסף ג'א," או הניזאמים של היידראבאד. הניזאם הראשון מעולם לא הכריז רשמית על עצמאות מהמוגולים; הוא עדיין הניף את דגל המוגול, ומעולם לא הוכתר. בתפילות יום השישי, הדרשה התקיימה בשמו של אורנגזב, ומסורת זו נמשכה עד סוף מדינת היידראבאד בשנת 1948. מותו של אסף ג'א הראשון בשנת 1748 התחיל תקופה של תסיסה פוליטית כשבניו, מגובים באופורטוניסטים ממדינות שכנות וכוחות זרים קולוניאליים, התמודדו על כס המלכות. עלייתו לשלטון של אסף ג'א השני, שמלך מ-1762 עד 1803, סיימה את אי היציבות. בשנת 1768, הוא חתם על הסכם מאצ'יליפטנם (אנ'), ומסר את אזור החוף לחברת הודו המזרחית הבריטית תמורת תשלום שנתי קבוע.
בעקבות דעיכת הכוח המוגולי, חזה אזור הדקאן בעלייתה של האימפריה המראטהית. הניזאמים עצמם נלחמו במהלך מלחמות האימפרייה המוגולית-האימפריה המראטהית (אנ') מאז שנות ה-20 של המאה ה-18, מה שהביא לכך שהניזאם שילם מס רגיל ("צ'אות (אנ')" ) למראטהים. העימותים העיקריים בין האימפריה המראטהית לניזאמים כוללים את קרבות פלקהד (אנ') (1728), רקשאסבהובן (אנ') (1763), וקרדה (אנ') (1795), שבכולם הובסו כוחותיו של הניזאם. לאחר כיבוש הדקאן על ידי באג'י ראו הראשון וכפיית של "צ'אות" על ידו, הניזאם הפך וסאל של האימפריה המראטהית לכל דבר ועניין.
הניזאם של היידראבאד קיבל את חסותה של חברת הודו המזרחית הבריטית בשנת 1805, לאחר ניצחון האחרונה במלחמה האנגלו-מראטהית השנייה (אנ'). בשנת 1858, מדינת היידראבאד הפכה לחלק מהאימפריה ההודית הבריטית כמדינה נסיכותית בעלת אוטונומיה מלאה אם כי תחת שלטון קולוניאלי והייתה כפופה לכתר הבריטי.
משנת 1876 עד 1948, הניזאם הכיר בכתר הבריטי כשליט העליון של הודו כאשר המונרך של הממלכה המאוחדת החזיק בו זמנית בתואר קיסר הודו (שבו החזיקה לראשונה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת כקיסרית, והאחרון היה ג'ורג' השישי כקיסר).
בשנת 1903, אזור בראר (אנ') של המדינה הופרד ואוחד עם הפרובינציות המרכזיות של הודו הבריטית, כדי ליצור את הפרובינציות המרכזיות ובראר (אנ').
במהלך מלחמת העולם השנייה, שירתו 80,000 גברים מהצבא הפרטי של הניזאם תחת כוחות המדינה ההודיים (אנ'), בשם רגימנט היידראבאד ה-19 במלאיה, צפון אפריקה, פרס, סינגפור ובורמה.
הניזאם האחרון של מדינת היידראבאד, מיר אוסמאן עלי ח'אן שהוכתר ב-1911, היה האיש העשיר ביותר בעולם בזמנו. הניזאם פיתח את מסילת הברזל, הכניס חשמל ופיתח כבישים, חברת תעופה, השקיה ומאגרים; למעשה, כל מבני הציבור הגדולים בעיר היידראבאד נבנו בתקופת שלטונו בתקופת השלטון הבריטי בהודו. הוא דחף את החינוך, המדע ואת הקמת אוניברסיטת אוסמאניה קדימה.
ב-1947, בזמן חלוקת הודו, הציעה ממשלת בריטניה ל-565 המדינות הנסיכותיות בתת-היבשת את האפשרויות להצטרף להודו או לפקיסטן או להישאר עצמאיות.
היסטוריה > קץ השושלת

לאחר עצמאותה של הודו ב-1947, בחר ניזאם היידראבאד שלא להצטרף לדומיניון של הודו (אנ') או לדומיניון של פקיסטן (אנ'). מאוחר יותר הוא הכריז על היידראבאד כמדינה עצמאית כדומיניון שלישי, בניסיון להפוך למונרכיה עצמאית בחבר העמים הבריטי, תוך שהוא משתף את המלך ג'ורג' השישי כראש המדינה (מאז החברים בחבר העמים נדרשים לשתף את המלך כראש המדינה). לא רק ממשלת הודו, אלא ג'ורג' השישי שהיה ראש הארגון, הקיסר האחרון של הודו לפני העצמאות, ובעיקר, המלך המכהן של הודו דחה את הרעיון. לאחר שניסיונותיה של הודו לשכנע את הניזאם להצטרף להודו כשלו, ובשל מעשי זוועה רחבי היקף שבוצעו על ידי הרזאקרים (אנ') (שרצו שהניזאם יצרף את היידראבאד לפקיסטן) באוכלוסייה ההינדית, ממשלת הודו פתחה לבסוף במבצע צבאי בשם "מבצע פולו (אנ')". הצבא ההודי פלש להיידראבאד ב-13 בספטמבר 1948 והביס את כוחותיה הבלתי מאומנים. הניזאם נכנע ב-17 בספטמבר 1948; באותו אחר הצהריים הוא שידר את החדשות ברשת הרדיו הממלכתית. הניזאם נאלץ להסכים להצטרפות לאיחוד החדש של הודו. התפטרותו ב-17 בספטמבר 1948 סיימה את שאיפותיה של השושלת. אף על פי כן, הוא הפך לראג'פרמוק (אנ') לאחר העצמאות בהתבסס על הצבעה ציבורית. הוא נפטר ביום שישי, 24 בפברואר 1967.
כל הניזאמים קבורים בקברים מלכותיים במסגד מכה (אנ') ליד הצ'ארמינר (אנ') בהיידראבאד מלבד האחרון, שביקש להיקבר לצד אימו, בבית הקברות של מסגד ג'ודי מול ארמון המלך קותי (אנ').
עושרה של המדינה

בתקופת שלטונם של הניזאמים, היידרבאד התעשרה - בזכות מכרות גולקונדה (אנ') שהיו המקורות היחידים ליהלומים בשוק העולמי באותה תקופה, מלבד מכרות דרום אפריקאים מה שהופך את הניזאם ה-7 לאדם העשיר בעולם. המדינה, שהשתרעה על פני 223,000 קמ"ר בדקאן, נשלטה על ידי שושלת אסף ג'א. הניזאמים קיבלו את התואר "הוד מעלתו", ו"בעל ברית נאמן של הממשלה הבריטית" על תפקידיהם במלחמת אנגלו-מייסור השנייה ושלישית וההמרד ההודי משנת 1857, והיו הנסיכים ההודים היחידים שקיבל את שני התארים הללו.
אחת הדוגמאות לעושר של הניזאמים היא תכשיטי הניזאמים של היידראבאד (אנ'), אטרקציה תיירותית בינלאומית שהוצגה בעבר במוזיאון סלאר ג'ונג (אנ'), אך כעת נעולה בכספת של הבנק המרכזי של הודו בדלהי. בשנת 1948 היה אומדן האוכלוסייה של מדינת היידראבאד כ-17 מיליון, והיא הניבה הכנסה שנתית מוערכת של 90,029,000 ליש"ט.
למדינה היה המטבע משלה הידוע בשם רופי היידראבאדי (אנ'), עד 1951. הקצב שבו צבר הון הניזאם האחרון, מיר אוסמאן עלי ח'אן הפך אותו לאחד מעשירי העולם ב-1937, הידוע גם בקמצנותו. הוא הוערך בשווי של 660 קרור רופי (בערך 2 מיליארד דולר לפי שערי החליפין של אז). לפי רשימת העשירים בכל הזמנים של פורבס משנת 2008, ניזאם מיר אוסמאן עלי ח'אן הוא האיש החמישי העשיר בהיסטוריה המתועדת לפי הנתונים, עם שווי מוערך של 210.8 מיליארד דולר בהתאם לצמיחה של התמ"ג האמריקאי מאז תקופה זו ושער החליפין הנוכחי של הדולר האמריקאי מול הרופי ההודי.
עושרה של המדינה > מוסדות

הניזאמים הקימו מוסדות רבים בשם השושלת כולל בתי חולים, בתי ספר, מכללות ואוניברסיטאות שהעניקו חינוך באורדו. בהשראת שירות המדינה ההודי, הקימו הניזאמים את שירות המדינה של היידראבאד.
עושרה של המדינה > תשתית

הניזאמים יזמו פרויקטים הנדסיים כמו מאגרים גדולים כמו אוסמאן סגאר (אנ') והימאייט סאגר (אנ'). במהלך תקופה זו החלה גם עבודת סקר על סכר נגארג'ונה סגאר (אנ'), אף שהעבודה בפועל הושלמה בחסות ממשלת הודו ב-1969.
הם גם העניקו להיידראבאד רשת הרכבות - הרכבת הממלכתית בערבון של הניזאם (אנ') שסייעה בהקמת תעשיות שונות.
ציוני דרך נוספים כוללים את בית המשפט העליון של טלנגאנה, סיטי קולג', הגנים הציבוריים (לשעבר באג-א-אאם), אולם היובל, ספריית אסאפיה, בניין האספה, בית החולים נילופר, המכללה לאמנויות אוסמאניה והמכללה הרפואית של אוסמאניה.