stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק ברוקמן
מלחמת העצמאות

בפברואר 1948 הפך ארגון ההגנה לצה"ל. ברוקמן גויס לחיל הים ועל סמך הלימודים בבית הספר הימי והיותו מדריך ימאות ותיק קיבל דרגת סגן.

ברוקמן מונה לימאי הבכיר והאיש הטכני של יחידת החבלה הימית של הפלי"ם בשייח מוניס. במסגרת זו שוקם טורפדו ה"כריש".
בהמשך מונה ברוקמן למפקד כלי השיט הראשון של היחידה. סירת מנוע שהייתה שייכת בעבר למשטרת המכס של נמל חיפה. בסיס הספינה היה נמל תל אביב, והשם שנתנו לה
היה 'פוזה'. בתפקיד זה יצא ב-18 ביולי 1948 לחלץ גופות של אנשים שנרצחו בחוף הים של נבי רובין - כיום פלמחים. הנרצחים היו נוסעי מטוס פייפר שהגיע מבית הערבה, ונחת נחיתת אונס בגבעות בקרבת חוף הים.
מלחמת העצמאות > יחידת סירות הנפץ

באוגוסט 1948 הגיעו שש סירות נפץ מאיטליה. יוחאי בן-נון חזר לפיקוד יחידת החבלה. ברוקמן עלה עם היחידה שהתמקמה בטיילת בטבריה לצורך אימוני הפעלה. לצורך כסוי נקראה היחידה "סירות הצלה" וכאילו לחיזוק הכיסוי במהלך האימון נחת בדרום הכנרת מטוס ימי ישראלי. הסירות יצאו לחילוץ אך המטוס שקע והטייסים טבעו.
עם סיום האימונים תוכננה היחידה לעבור לנמל יפו. ברוקמן נשלח למספנת חיל הים בחיפה להכשיר אנייה שתוכל לקלוט על סיפונה את הסירות ולהתקין אמצעי הרמה והורדה עבורן. האנייה שנבחרה אח"י מעוז (ק-24) התאימה ליחידת החבלה, היות שהיה לה סיפון ירכתיים גדול ונמוך שאיפשר להעמיס ולהוריד את הסירות בקלות יחסית. ב-10 באוקטובר התקבלה הוראה להעביר את הסירות מטבריה ליפו ולהכינן לפעולה.
ב-21 באוקטובר התקבלה הוראה לחמש את סירות הנפץ ולהעלותן לאח"י מעוז (ק-24). בעת הפלגה דרומה התגלו שתי אוניות מצריות. ברוקמן היה בין חמשת הלוחמים שבחר יוחאי בן-נון לביצוע הפעולה. עוד לפני שהספיקו להוריד את הסירות לים התקבלה הודעת ביטול עקב ההפוגה שנכנסה לתוקפה ב-22 באוקטובר בצהריים. אבל מאוחר יותר התקבלה הוראה לתקוף את האניות בגלל הפרת ההפוגה על ידי המצרים.
בפעולה השתתפו 3 סירות נפץ וברוקמן נהג את סירת האיסוף. זלמן אברמוב וזאב ורדי תקפו את אל-אמיר פארוק ויוחאי בן-נון יצא לעבר שולת המוקשים כאשר ברוקמן בסירת האיסוף שט בעקבותיו. בסירת האיסוף היה גם יעקב ריטוב שתפקידו להרים בלולאת חבל תוך כדי נסיעה את הלוחמים מהמים. הלוחמים הראשונים פגעו בפארוק, והאנייה החלה לטבוע, ואולם משולת המוקשים כוונו זרקורים לכיוון סירת החילוץ ונפתחה ממנה אש מקלעים. הסירה של יוחאי בן-נון פגעה בשולת המוקשים והתפוצצה ותוך כמה שניות נאסף בן-נון וסירת האיסוף פנתה לכיוון הלוחמים
האחרים כדי לאסוף אותם. שולת המוקשים שהייתה בנויה מעץ סירבה לשקוע והמשיכה לירות לעבר שובל הסירה. ברוקמן שייט בזיגזגים והצליח להגיע
אל שני הלוחמים האחרים, שהיו מוקפים כבר במאות חיילים מצריים שקפצו למים מהפארוק.
הלוחמים עלו לסירה. המצרים חשבו שזו סירה שבאה לאסוף גם אותם והחלו לקרוא לעברם. ברוקמן השיט את הסירה עם כל הלוחמים לאח"י מעוז (ק-24) שהמתינה במקום ההורדה.
קורס סירות שני - בנובמבר 1948 מונה ברוקמן למפקד הקורס השני של לוחמי יחידת החבלה. גם הקורס הזה נערך בטבריה ונמשך חודשיים. בתחילת 1949 הגיעו עוד שש סירות מאיטליה, ועם סיום הקורס הוטל על ברוקמן לקלוט אותן ולהכין אותן לפעולה.
קבלת פנים במטכ"ל למטביעי "אל-אמיר פארוק". ברוקמן שני מימין.
בחיל הים

בסיס בעתלית - בחודשים יוני יולי 1949 התחילו לבנות ליחידה את הבסיס המרכזי בעתלית. ברוקמן מונה לקצין הטכני של יחידת החבלה. עם הצטרפות יחידת הצוללים קיבלה היחידה את שמה שייטת 13,. ברוקמן קיבל על עצמו את התיאום של כל עבודות הבינוי לפי הצרכים המיוחדים של היחידה בבסיס שנבנה בעתלית וכן את הרכש בישראל ומחוצה לה ואת האחזקה השוטפת.
במסגרת אחריותו על רכש אמצעי לחימה, יצא ברוקמן בקיץ 1950, לאיטליה באניות חיל הים שיצאו להספנה ולתיקונים ורכש עבור הצוללים מכשירי צלילה דיסקרטיים מדגם קְרסי. מכשירים אלה שימשו שנים רבות את צוללי השייטת.
בשנת 1951, בנוסף לכל תפקידיו האחרים, עסק גם בהדרכת הלוחמים החדשים והוותיקים בימאות ושימש כמפקד ספינת האימונים אח"י דרור (מ-21). בספינה זאת ערך הפלגות אימון בחופי ישראל.
באזרחות > בצי המסחרי

ב־2 ביולי 1951, השתחרר ברוקמן מהצבא בדרגת רב-סרן. כמה חודשים אחרי השחרור
עלה כעובד מכונה על אחת מאניות צים שהפליגה לאנגליה במחשבה לראות שם את תערוכת הענק הבינלאומית אקספו. אך לפני הפלגת האנייה פרצה שביתת הימאים (1951) הגדולה בהנהגתם של רבי החובלים אייק אהרונוביץ' ונמרוד אשל, אנשי ההעפלה לשעבר. שערי הנמל היו סגורים. הימאים אפשרו לברוקמן לרדת בכבוד ולהגיע בזמן לחתונתו.
באזרחות > כמדריך ימאות

בשנת 1952 עבד ברוקמן כשנה בהחבל הימי לישראל כרכז ימי מקצועי בכל הארץ. הדריך כיתות בבתי הספר ובאגודות הספורט הימיות ונעזר במדריכים מקצועיים בשכר שהדריכו בהשטת סירות משוטים ומפרש.
באזרחות > קבלן בנייה

בסוף 1952 ביקש שמשון ברוקמן את יצחק ברוקמן להצטרף ולעבוד יחד איתו. כקבלן עסק שמשון ברוקמן בהקמת מתקני דלק גדולים ובבניית מבנים למשרד הביטחון. בין היתר בנה אתמגדל הצלילה בבסיס השייטת בעתלית. שמשון ברוקמן בנה גם בתי מגורים שבאחד מהם גרה המשפחה. 

באחת השבתות באוגוסט 1953, כשהיה ברוקמן בהפלגת אימונים במסגרת שירות מילואים, טבע אביו שמשון ברוקמן, כשניסה להציל בחורה שטבעה בחוף דדו בחיפה. הבחורה נצלה אך שמשון ברוקמן טבע בגיל 51 . מפקד חיל הים שלח טרפדת בפיקודו של יוסף יריב כדי להחזיר את ברוקמן לישראל.
אחרי מות אביו לקח על עצמו ברוקמן את עול הפרנסה. המשיך את העבודות שהיו באמצע, טיפל בנכסים של אביו ובכל העניינים המשפחתיים. במקביל לעבודותיו פעל גם בשייטת 13 כמדריך לוחמים ונקרא למילואים כל שנה למשך ארבעים יום וכשהייתה מתיחות שירת גם תקופות ארוכות יותר.
ברוקמן עבד בכל חלקי הארץ בעבודות שפוץ מכלי דלק גדולים ובעבודות בינוי אחרות
עבור משרד הביטחון. בשנת 1956 עבד בהקמת מתקני מפעל הפוספטים ליד מצפה רמון, ובין העבודות שביצע הייתה הרמתה והצבתה של ארובה בגובה חמישים מטר ומשקל שישים וחמישה טון. אמצעי ההרמה של אז היו דלים ביותר והצריכו תכנון מדויק ותושייה רבה.
בשנת 1958 התחילו לבנות את מתקני מסוף פי גלילות. ברוקמן ושותפו פסח בילו בנו את אחד המכלים הראשונים עם גג צף במסוף. בשנים שלאחר מכן המשיך בעבודות שונות כולל בניית תחנות דלק ומתקני דלק לחברות דלק שונות ולמשרד הביטחון.
בשירות מילואים

ב־15 בדצמבר 1960 במסגרת שירות המילואים קיבל ברוקמן כתב מינוי למפקד המחנה הקטן בשייטת 13.
כאשר פרצה מלחמת ששת הימים. גויס ברוקמן למילואים בשייטת 13 ונשלח לאילת, שם קיבל ספינת ברטרם, חוליית לוחמים מהשייטת התמקמו על ציודם בספינה. היו התרעות שמשחתות מצריות עומדות להגיע לעקבה או להפגיז את אילת. בסירה סיירו הלוך ושוב, עם שלוש סירות נפץ, מאילת עד הגבול ירדני סעודי וחזרה. 

לקראת סוף המלחמה הצטרף לכוח בפיקודו של אל"ם אברהם בוצר ונכנס ראשון לשארם א-שייח'. ברוקמן נשאר מגויס כחודשיים וסייר עם סירת הברטרם בפיקודו בעיקר באזור שארם א-שייח'.
שדות הנפט בסיני

באוגוסט 1967, לאחר שחרורו מהמילואים, הציעו לברוקמן מנהלי נתיבי נפט, החברה שהפעילה את השדה באבו רודס, לעבוד שם כקבלן בשיקום והפעלת מכלי הדלק שנפגעו בידי חיל האוויר בזמן המלחמה.
ברוקמן ושותפו פסח בילו עם צוות עובדים שיקמו ארבעה מכלים גדולים, שיכלו לקלוט את תחילת הזרמת הדלק מהשדות הימיים והיבשתיים למכלים. לאחר שיקום המכלים הציע המנכ"ל פרידמן לברוקמן הישאר בתפקיד סגן מנהל השדה והמנהל הטכני. המנהל הראשי של השדה היה אלישע רואי.

בניהול שדה הנפט באבו רודס ראה ברוקמן את השיא של עבודותיו הקבלניות. השדה היבשתי והימי מציב כל הזמן אתגרים טכניים קשים. בזכות עבודתו עם אביו שמשון ברוקמן בבניית מכלים, קווים ומתקני דלק, נעשה בעל ניסיון עשיר, שגם העובדים האיטלקים והאמריקאים המנוסים ידעו להעריך.

ברוקמן הוסמך על ידי חברת הביטוח לויד להעביר דוברות מקידוח לקידוח. ידע להעביר דוברות זו ליד זו במרחק של חמישה מטר זו מזו, כדי שאפשר יהיה להניח משטח הליכה ביניהן ולעבור. הכניס לעבודה בשדה את שותפו ואנשיו מהחברה הקבלנית. באוגוסט 1968 סיים ברוקמן את עבודתו בנתיבי נפט וחזר להפעיל את החברה הקבלנית הפרטית.
הנצלה בנמל אילת

ב-5 בפברואר 1970 חדרו צוללנים מצריים שיצאו מעקבה לנמל הצבאי באילת והצמידו מוקשי עלוקה לשתי אוניות וחמקו לעקבה בלי שיתגלו. אחת האניות הייתה הנחתת אח"י בת שבע והשנייה אניית האספקה אח"י בת גלים (ת-81).
ברוקמן שבאותה העת הייתה לו עבודה קבלנית בחברת קו צינור אילת אשקלון באילת. לתכנון החילוץ גויסו מהנדסי אניות מקרב מערך המילואים. את אח"י בת שבע הושטה על ידי צוותה לחוף הצפוני הרדוד. שם באמצעות מערכת גלגלות וכבלים ובעזרת ציוד מכני כבד. נמשכה מהים ליבשה. החילוץ ארך כחודשיים, וכל זאת במסגרת המילואים.
אח"י בת גלים (ת-81) שהייתה טבועה כליל והפוכה על צדה לא הסכים לחלץ במסגרת המילואים, אלא כקבלן של משרד הביטחון בשיטת קוסט פלוס. עבודת החילוץ של אח"י בת גלים (ת-81) ארכה למעלה משישה חודשים. במהלך עבודת החילוץ, ב-15 במאי 1970 פעלו החבלנים המצרים שוב באילת. הניחו מטעני חבלה בקרבת האונייה הטבועה עם מנגנוני השהיה. כשירדו הצוללים לעבודה, אירעו שני פיצוצים. צולל שהיה בקרבת המטענים נהרג ו-2 הצוללים שהיו בבטן האנייה נפגעו קל. אחרי האירוע נמשכה עבודת ההנצלה לאטום את אח"י בת גלים (ת-81)
הטבועה, ולהציפה. לא היה במקום מבדוק כדי להחזיר את האנייה לכשירות וראש מחלקת הים בנימין תלם הורה לגרור אותה ללב ים להטבעה.
אוניית העזר אח"י בת גלים (ת-81) שקועה בנמל הצבאי באילת מאי 1970. הוצפה וסולקה מהנמל בספטמבר 1970.
אח"י בת שבא מוכנסת למבדוק זמני שהוכן על ידי יחידת ההנצלה בנמל אילת.
הרכבת זרועות על גוף אח"י בת גלים השקועה כדי ליישר אותה במהלך ההצפה, 1970.
עבודות קבלניות

מאמצע שנת 1968 עד 1979 ' ביצע ברוקמן עבודות בינוי בהיקף גדול מאוד עבור משרד הביטחון. בשארם א-שייח' לשם כך צורף שותף שלישי, מוטי גולדברג, שעסק בעבודות מהסוג הזה. בין העבודות הגדולות שביצענו היו מזח לאניות בשארם א-שייח', מבני מגורים בבסיס חיל הים, מתקן תקשורת גדול שהגיע בחלקים מארצות הברית והורכב במקום ובריכת מים מבטון בגודל של אלף מ"ק שלאחר אישור הטכניון שיצקו אותה בבטון עם מי ים.
יחידת ההנצלה

ב־1971 נקרא ברוקמן אל מפקד חיל הים האלוף אברהם בוצר אותו הכיר עוד כשהוקמה
בשייח' מוניס יחידת החבלה בשייח' מוניס. כמפקד חיל הים התרשם בוצר מחילוץ
האניות הטבועות באילת. בוצר הטיל על ברוקמן להקים יחידה מבוססת על מתנדבים במסגרת המילואים, שתפקידה היה חילוץ כלי שיט ומטוסים צבאיים הטבועים בים בכל הארץ כולל בזירת ים סוף. השם יחידת הנצלה (Salvage). היחידה תוכל לפעול גם להצלת כלי שיט אזרחיים שיוחלט לחלצם באמצעות צה"ל.
היחידה גם שמשה כיחידת איסוף כלי שיט ימיים, צבאיים או אזרחיים, בזירה הימית. נקבע
שאנשי היחידה יהיו ממערך המילואים של חיל הים, על כל יחידותיו, מתנדבים בלבד.
המקצועות שדובר בהם היו קציני ים בתחום מבצעים, פיקוד ושליטה, רבי חובלים בצי
הסוחר, קציני מכונה עם תעודות של מהנדסרגעים, קצינים עם תעודות בודקים מוסמכים,
צוללים, מכונאים, מסגרים, חשמלאים ובעלי מקצועות אחרים.
היחידה הייתה כפופה ישירות למפקד חיל הים. מיקום היחידה נקבע בבסיס חיפה; אבל הניהול המעשי שלה היה בבית משפחת ברוקמן כשרוחמה ברוקמן קיבלה את ההודעות על הצורך בהפעלת היחידה. הפיצה ישירות לאנשים וכינסה את אנשי היחידה למקום הנדרש. היחידה כללה כ-50 מתנדבים ממילואי חיל הים שכל אחד חתם על הסכמה להתייצבות בתוך יממה מרגע קבלת הודעת החילוץ.
יצחק ברוקמן עם מפקד חיל הים אלוף בנימין תלם במהלך עבודת הנצלה.
אנשי יחידת הנצלה ימית בצילום קבוצתי בבסיס אילת
הנצלת סירת הדייג של חיים ענתר בנמל הדייג בטבריה בניהולו של יצחק ברוקמן 1981.
יצחק ברוקמן מנהל עבודת חילוץ נחתת שנתקעה על שבר אנייה בחוף ניצנים 1983.
יחידת ההנצלה > במלחמת יום הכיפורים

למחרת יום הכיפורים גויס כל צוות היחידה, ונשארו מגויסים 180 יום. כל העת בזירת סיני וים סוף. במהלך המלחמה חילצו את גשר התמסחים ששקע בתעלת סואץ.

חילוץ אחר נעשה בים התיכון את אח"י חנית (סער 3) שעלתה על החוף. 

יחד עם כלי השיט של זירת ים סוף הגיעה היחידה לנמל אל-אדביה שנכבש שעות אחדות קודם לכן בידי גדוד הטנקים 195 . כאן נעשתה עבודת הנצלה והשתלטות על טרפדת מסדרת קומסומולץ (K-123) שהובאו לישראל.
כהערכה להישגי היחידה העלה ב-7 במאי 1974 הרמטכ"ל מרדכי גור את ברוקמן לדרגת סא"ל כמפקד יחידת הנצלה ימית. 

בחודש מאי 1991 חגגה יחידת הנצלה ימית את שחרורו של ברוקמן משירות מילואים. במסיבה נכחו כל אנשי היחידה ומפקד חיל הים מיכה רם ומפקדי החיל בעבר בנימין תלם ואברהם בוצר.
עבודות נוספות

השרפה במתקן הקידוח - במרץ 1974 נקרא ברוקמן אל השדה באבו רודס לעזרה בכיבוי שרפה שפרצה במתקן הקידוח בים F-10 מפגיעת טיל שירה צה"ל בסוף מלחמת יום כיפור. פעולות כיבוי השרפה בוצעו בידי מומחה אמריקני בשם רד האדום שהגיע עם חלק מהצוות שלו, וברוקמן ואנשיו השלימו את הנדרש בכלי השיט במתקני אבו רודס.
ספינת דיג בכנרת - בסוף יוני 1974 פנה חיים ענתר, דייג מטבריה שהיה איש יחידת ההנצלה לברוקמן, וסיפר שאחת הספינות שלהם טבעה במעגן בכנרת. ברוקמן גייס מתנדבים מאנשי היחידה, שיצאו למקום וחילצו את הספינה.
בריכה סולרית בשנת 1982 בנתה חברת ברוקמן בריכת אנרגיה סולרית בים המלח. במימון משרד האנרגיה במגמה לקבל חשמל מחום השמש. לברוקמן היו השגות על התכנון בשלב הבניה. לאחר השלמת הבנייה ועוד לפני המסירה ללקוח התרחשה סערה מזרחית תופעה רגילה בים המלח. המתקן נהרס. הרישום המסודר של העבודה כולל ההצעות לשיפור שלא התקבלו סייעו להימנע מתביעה. המתקן סבל מפגמים תכנוניים ולא הוקם מחדש.
דוברת חפירה בשנת 1987 קיבל ברוקמן לשפץ את דוברת חפירת הטין בביצת חברת נשר בחיפה. כולל הוצאתה ליבשה ובנייה מחדש.

מתקן מילוי גז של חברת פזגז בחיפה עבר שרפה בשנת 1988 . ברוקמן קיבל את חידוש המתקן כולל הרצת המתקן המחודש למשך שנה.

פירוק מבנה בוער באוגוסט 1988 ארעה שרפה במפעל הקרטון י.מ.א. בקיבוץ עין המפרץ. היה צורך לפרק את המבנה כולו תוך כדי שקרטון ממשיך להישרף בו. המתקן בשטח כשלושה דונם בגובה 30 מטר.
תחנת מלט – הקמת תחנת מלט מס' 9 במתקן חברת נשר בחיפה. מבנה פלדה במשקל 350 טון בגובה 30 מטר. העבודה נעשתה בשתי משמרות והסתיימה תוך 10 חודשים.

צינור דלק – באפריל 1995 בנתה חברת ברוקמן צינור דלק מבתי הזיקוק למפעל נשר מרחק כשלושה ק"מ. המיוחד בעבודה שהצינור היה צריך לחצות את נחל הקישון בוצעה חפירה ולפי עצתו של ברוקמן הושקע כל הקטע החוצה את הנחל במעטפת יציקת ביטון. כך בהשקעה ראשונית נוספת נמנעו תקלות וקורוזיה. 

מפעל וישיי באותה שנה 1995 קבל ברוקמן את כל מערכות הצנרת במפעל וישיי במגדל העמק. העבודה הסתיימה לשביעות רצון הלקוח. 

הגדלת מפעל אלקו בפברואר 1995 נכנס שי ברוקמן לפעילות מלאה בחברה. וניהל את הגדלת מפעל אלקו ברמת השרון. 

צינור דלק ימי – בשנת 1997 בנה ברוקמן במפרץ חיפה עבור בתי זיקוק לנפט צינור דלק ימי בקוטר 32 אינץ' באורך 1 ק"מ להעברת דלק ממכליות.
פירוק טקסטיל דימונה - במאי 1998 קיבל ברוקמן את המשימה לפרק את מפעל הטקסטיל שנסגר בדימונה. עבור החברה המצרית שקנתה אותו. נדרשה עבודה זהירה ומדויקת כדי שניתן יהיה להפעיל את המערכות מחדש.
משפחה ושאירים

בשנת 1949 הכיר ברוקמן את רוחמה ממשפחת פסלוב מעפולה ששירתה כחיילת בבית חולים צבאי בחיפה ונעשו חברים. ב-4 בדצמבר 1951 נשאו רוחמה ויצחק ברוקמן בחיפה במלון וינדזור במושבה הגרמנית. ברוקמן שנמצא על אנייה בנמל חיפה כשפרצה שביתת הימאים (1951) קבל אישור מיוחד ממארגני השביתה לצאת לחתונה. לחתונה הגיע אורח כבוד מאיטליה, פיורנצו קפריוטי, המדריך האיטלקי שאימן את יחידת הסירות בתחילת דרכה.
לאחר חתונתם עברו לגור ברחוב חורב בחיפה בדירה בבית שנבנה על ידי שמשון ברוקמן.
ב־12 בדצמבר 1954 נולדה לזוג בתם הבכורה אורנה. ב-22 בדצמבר 1956 נולדה בת שנייה מיכל. ב-8 ביולי 1965 נולד שי בן הזקונים. באוגוסט אותה שנה עברה המשפחה לביתם שנבנה בשכונת דניה בחיפה.
אורנה ברוקמן גויסה כמקצוע קשר במפקדת חיל הים ונעשתה פקידה ראשית בשייטת 13 בתקופת גדי שפי. מיכל ברוקמן עברה קורס קצינות שליטה ושירתה כקצינה באונית האימונים אח"י נגה.

שי ברוקמן גויס לחיל הים במקצוע כוון בספינת טילים. עבר קורס קצינים ואחר תקופה קצרה בשלישות נעשה קצין חבלה בשייטת 13.

בשנת 1995 השתחרר מחיל הים נכנס לעבודה בחברת הבנייה. החל לבצע כמנהל פרויקטים באופן עצמאי ומשנת 2001 נעשה מנהל בפועל.
לקריאה נוספת

רוחמה ברוקמן וחוה רימון, הילכו שניהם יחדיו בלתי אם נועדו, דפוס כתר, 2006.
ביאורים

↑  'פוזה' היה כינויו של דוד פוזננסקי, שהיה אחד המפקדים בגדוד הרביעי שנהרג בקרבות על ירושלים.
↑  מימין לשמאל: הרמטכ"ל יעקב דורי, יצחק ברוקמן, זאב ורדי, דוד בן-גוריון, יעקב ריטוב, יוחאי בן נון וזלמן אברמוב.
הערות שוליים

↑  רוחמה ברוקמן, עמ' 15.
↑  רוחמה ברוקמן עמ' 104.
↑  רוחמה ברוקמן, עמ'102.
↑  רוחמה ברוקמן עמ' 107.
↑  גדי גולן ויצחק דנון, ‏מפרק דימונה טקסטיל מוכר הציוד: "אפסו הסיכויים להפעיל את המפעל", באתר גלובס, 22 בדצמבר 1997
מאת גדי גולן, ‏קווי הייצור של דימונה טקסטיל יימכרו ליצרנית ממצרים תמורת 2.5 מיליון דולר, באתר גלובס, 30 במרץ 1998
↑  רוחמה ברוקמן, ע' 64.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007601043505171  VIAF: 38147266657735481097   WorldCat (עם VIAF): 38147266657735481097
טיל קרקע-קרקע

משגר סקאד
טיל קרקע-קרקע (בראשי תיבות: טק"ק) הוא טיל שנורה מנקודת שיגור קרקעית לעבר מטרה קרקעית מרוחקת, ויכול לשאת חומר נפץ או נשק כימי או ביולוגי.
הטילים השונים נבדלים במספר נקודות:
טווח הטיל: מבחינים בין רקטות שמגיעות עד ל-50 ק"מ לבין טילים שטווחם מאה ק"מ או יותר לבין טילים בין-יבשתיים המסוגלים לשאת ראשי קרב למרחק של מאות או אלפי קילומטרים.
מערכת הניווט וההנחיה של הטיל: מבחינים בין יכולת דיוק הפגיעה של הטילים על בסיס מנגנוני ניווט והנחיה בהם (גירוסקופ, מד תאוצה, ראש ביות וניווט לווייני ועוד).
כושר הנשיאה של הטיל: יכולת לשאת ראש קרב גדול ומכאן גם הרסני יותר (כאשר מדובר בראש קרב קונבנציונלי).
שימוש בטילים בקרב > בעולם

הסינים השתמשו ברקטות פרימיטיביות בקרב כבר לפני 80 שנה. במלחמת העולם השנייה פיתחו הגרמנים את טיל ה-V-2, שאותו שיגרו החל משנת 1944 לעבר בריטניה, ואחר כך לעבר שטחים שנכבשו על ידי בעלות הברית באירופה.
כ-6,000 בריטים נהרגו מהטילים הגרמניים.
שימוש בטילים בקרב > במזרח התיכון

מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 היו ניסיונות של מדינות באזור להצטייד בטילי קרקע-קרקע. המצרים ניסו לבנות יכולת ייצור טילים באמצעות מדענים גרמנים. ישראל ראתה בתוכנית זו איום והתנקשה בחלק מהמדענים. לבסוף, בהתערבות ממשלת מערב גרמניה הוחזרו המדענים הללו לגרמניה והפרויקט הופסק.
גם סוריה עשתה מאמץ לאורך השנים לבנות ארסנל של טילי קרקע-קרקע. כיום יש ברשותה מגוון גרסאות של טילי סקאד משופרים, טילי טוצ'קה (SS-21) סובייטיים ורקטות פרוג. במלחמת יום הכיפורים שיגרו הסורים רקטה קצרת טווח מסוג פרוג לעבר בסיס חיל-האוויר ברמת דוד, אך פגעו גם במגדל העמק. גם המצרים שיגרו רקטות פרוג לעבר הכוחות הישראליים באותה מלחמה ללא פגיעה משמעותית.
השימוש המאסיבי ביותר בטילי קרקע-קרקע במזרח התיכון היה במהלך מלחמת איראן–עיראק.
העיראקים והאיראנים שיגרו עשרות טילים אחד על השני ביניהם טילי סקאד עיראקים ששוגרו לעבר טהראן.
כעבור מספר שנים, במלחמת המפרץ, שיגרה עיראק 42 טילי סקאד ואל-חוסיין לעבר ישראל, ועוד 44 טילים מאותם דגמים לעבר סעודיה, בעיקר נגד הכוחות האמריקאיים. אחד הטילים פגע במגורי חיילים בדהראן ו-37 חיילים אמריקאים נהרגו. בישראל נהרג איתן גרונדלנד בשכונת רמת חן שברמת גן, מפגיעת טיל סקאד בביתו. האמריקאים עשו שימוש באותה מלחמה בטילי שיוט ששוגרו ממטוסים ומספינות, אך לא מהקרקע.
במלחמת חרבות ברזל שוגרו פעמים אחדות טילי קרקע-קרקע לעבר ישראל. ב-13 באפריל 2024 שיגרה איראן 110 טילי קרקע-קרקע לישראל, וכמעט כולם יורטו בהצלחה. בנוסף שוגרו טילי קרקע-קרקע אחדים בידי החות'ים מתימן ובידי חזבאללה מלבנון. מרבית הטילים יורטו בלי שגרמו נזק. ב-1 באוקטובר 2024 שיגרה איראן 181 טילי קרקע-קרקע לישראל, כמעט כולם יורטו בהצלחה.
שימוש בטילים בקרב > בישראל

לישראל ארסנל של טילי קרקע-קרקע, בין היתר מסוג "יריחו", שהגרסה הראשונה שלו פותחה על ידי צרפת וגרסאות מתקדמות שלו פותחו על ידי ישראל. על-פי האתר GlobalSecurity.org, שלוש טייסות של טילי "יריחו" מוצבות בבסיס חיל האוויר המכונה כנף 2 הנמצא בסמוך למושב שדות מיכה מערבית לבית שמש.
כמו כן, סיפקה ארצות הברית לישראל טילי קרקע-קרקע טקטיים מסוג לאנס (מנפץ) בשנות השבעים. לטיל זה טווח של כ-130 ק"מ וייעודו הוא טקטי בעיקר.
לפי הדיווחים, חיל התותחנים של צה"ל מפעיל רקטות קרקע-קרקע מתקנות מסלול, בעלות דיוק של טיל ביחס למטרות נייחות (CEP של פחות מ-10 מטר). אלו כוללות את הרקטות אקסטרא ונץ דורס של תעש מערכות, שהן בעלות טווח של 150 ק"מ ו-300 ק"מ בהתאמה. לפי פרסומים זרים ודיווחים סורים, ייתכן שנעשה שימוש ברקטות אלו במהלך הסכסוך האיראני-ישראלי במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, כאשר סוריה התייחסה אליהם כ"טילי קרקע-קרקע".
שימוש בטילים בקרב > יתרונות הטק"ק על פני מטוסים

היתרונות העיקריים של הטק"ק על פני חיל אוויר מתקדם:
טק"ק יוצר הרתעה רבה מאוד בקרב הציבור ונותן יכולת לפגוע בערי היריב.
יכולת שינוע והסוואה של טילים פשוטה יותר מזו של מטוס.
החזקת טילי קרקע-קרקע זולה לאין שיעור מהחזקתו של חיל אוויר מתקדם.
ניתן ליירט מטוסים בעודם באוויר, בעוד שקשה מאוד ליירט טילים היות שמהירותם גדולה מזו של מטוס. מערכת החץ לדוגמה, היא מהבודדות בעולם שבעלות יכולת כזאת.
דוגמאות

ALAS (אנ')
BGM-109 טומהוק
Bina (אנ')
הרמס (אנ')
Hyunmoo-3 (אנ')
Atmaca (אנ')
Kh-35 (אנ')
Kh-58 (אנ')
Long-Range Hypersonic Weapon (LRHW) (אנ')
לוז
מרלט (טיל) (אנ')
MGM-166 LOSAT (אנ')
ATacMS
נמרוד
Otomat (אנ')
PARS 3 LR
Polyphem (אנ')
יאחונט
RBS-15 (אנ')
Ure (אנ')
3M-54 Klub
ראו גם

נשק מונחה
הערות שוליים

↑  איתן גרונדלנד זל, באתר laad.btl.gov.il
↑  היום ה-355 למלחמה | צה"ל: מגייסים 2 חטיבות מילואים לגזרה הצפונית, באתר ‏מאקו‏, 25 בספטמבר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12124483m (data)  NARA: 10642580
רוז ואלאן

| --- | --- |

 לידה:  1 בנובמבר 1898 סן אטיין-דה-סן-ז'ואר, במחוז איזר אשר בצרפת 
 פטירה:  18 בספטמבר 1980 (בגיל 81) צרפת 
 שם לידה:  Rosa Antonia Valland 
 מדינה:  צרפת 
 מקום מגורים:  הרובע החמישי של פריז, סן אטיין-דה-סן-גאואר 
 מקום לימודים:  École nationale supérieure des beaux-arts de Lyon 
 שפות היצירה:  גרמנית, צרפתית 
 יצירות בולטות:  Le front de l'art: Défense des collections françaises, 1939-1945 
 פרסים והוקרה:  אות לגיון הכבוד ממשלת צרפת; מדליית מפקד מסדר האומנויות והספרות; מדליית הרזיסטנס; מדליית החופש מטעם ארצות הברית; עיטור הכבוד מטעם הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
 
רוז אנטוניה מריה ואלאן (בצרפתית: Rose Antonia Maria Valland; ‏1 בנובמבר 1898 – 18 בספטמבר 1980) הייתה היסטוריונית של אמנות צרפת, חברת המחתרת הצרפתית, קפטן בצבא הצרפתי ואחת הנשים המעוטרות ביותר בהיסטוריה הצרפתית. היא פעלה בתקופת מלחמת העולם השנייה, וסיכנה את חייה במשך 4 שנים על ידי תיעוד בסתר בפירוט רב של יצירות האומנות שנבזזו על ידי הגרמנים הנאצים.
קורות חיים

רוז ואלאן נולדה בסנט אטיין-דה-סן-ז'ואר (Saint-Étienne-de-Saint-(Geoirs במחוז איזר בצרפת, למשפחה דלת אמצעים. אביה פרנסואה ואלאן (François Valland), היה נפח במקצועו, ואִמָּהּ רוז מריה ויארדֶן (Rose Maria Viardin), היא שעודדה אותה ללמוד. בשל המצב הסוציו-אקונומי הנמוך של המשפחה, קיבלה ואלאן מלגת לימודים למדרשה להכשרת מורים והייתה תלמידה מחוננת. בשנת 1918, סיימה את הלימודים במטרה להפוך למורה לאמנות. לאחר מכן, למדה אָמָּנוּת בבית הספר לאָמָּנֻיּוֹת יפות (École nationale des beaux-arts de Lyon) וסיימה את הלימודים בשנת 1922. בהמשך, ניגשה לבחינת כניסה בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות בפאריס, וקיבלה את הציון הגבוה ביותר, שהקנה לה אפשרות לקבל מלגת לימודים ולהתמחות במשך שנתיים נוספות ללא תשלום במוסד לימודים זה. בתום הלימודים (1925), החלה ללמד ציור בבית ספר תיכון. במקביל למדה היסטוריה של האמנות במוסד להשכלה גבוהה הנמצא בארמון הלובר (École du Louvre) ובאוניברסיטת פריז. בשנת 1933 השלימה את הלימודים, וקיבלה תעודת בגרות מיוחדת מבית הספר לובר. ואלאן המשיכה ללימודי תואר שני בקולג' דה-פראנס. תוך כדי לימודיה, התקבלה בשנת 1932, לעבוד בהתנדבות בתפקיד עוזר האוֹצֵר בגלריה ז׳ה דה פום, שהייתה שלוחה של מוזיאון הלובר, ושכנה בפינה הרחוקה של גני טווילרי. אולם, שלא כמו מתנדבים אחרים במוזיאונים היא נאלצה גם לדאוג לפרנסתה.
היא לא הייתה נאה במיוחד, ונהגה ללבוש בגדים פשוטים ומיושנים. גובהה היה מטר שישים ושבעה ס״מ, שערה אסוף בפקעת, עיניה חומות והרכיבה משקפיים עגולים עדינים. לדברי ז׳אק ז׳וז׳אר, הממונה עליה, הייתה אישה אמינה, עצמאית מאוד, בעלת חוש הומור ותמיד עליזה. היא גם לא נהגה להפעיל את קסמיה הנשיים על גברים.
בתום מלחמת העולם השנייה, ניהלה מערכת יחסים עם ד"ר ג'ויס הלן הר (Dr .Joyce Helen Heer), שהייתה מזכירה-מתורגמנית, ילידת העיר ליברפול, בשגרירות ארצות הברית. שתי הנשים חלקו דירה ברחוב נאוואר ברובע החמישי של פריז. הקשר ביניהן נמשך עד מותה של הר מסרטן השד (1977-1917), והיא נקברה בחלקת הקבר של משפחת ואלאן.
רוז ואלאן נפטרה בשנת 1980, ונקברה בעיר הולדתה סנט אטיין-דה-סן-ז׳ואר.
פָּעֲלָה במלחמת העולם השנייה

זמן קצר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לצרפת (מאי-יוני 1940), הם החלו לבזוז יצירות ואוספי אמנות, בצורה שיטתית ברחבי המדינה, ממוזיאונים ומאנשים פרטיים - בעיקר מיהודים שנאלצו לעזוב את ביתם בחופזה. שוד הנכסים ואוספי האומנות נעשה באמצעות "הצוות המיוחד לאמנות פלסטית" (Sonderstab Bildende Kunst), בפיקודו של רייכסלייטר אלפרד רוזנברג לשטחים הכבושים (Einsatzstab Reichsleiter Rosenberg für die besetzten Gebiete- ERR). יותר מ-20,000 יצירות אמנות נבזזו, ביניהן יצירות שהיו שייכות למשפחת רוטשילד, משפחת קהאן, לסוחר האמנות פול רוזנברג, דוויד-וייל ועוד. מבנה גלריית הז'ה דה-פום שהולאמה על ידי הגרמנים, שימש מחסן מרכזי למיון היצירות שנשדדו עד שהועברו לגרמניה. מפקד הגלריה מטעם הגרמנים בתקופה זו היה קולונל קורט פון בהר (Baron Kurt von Behr).
בשנת 1941, ביקש ממנה ז׳אק ז׳וז׳אר להישאר ולהמשיך לעבוד בז׳ה דה פום, הואיל ואוצר הגלריה אנדרה דזארואה (Andre Dézarrois) חלה. היא מונתה אחראית על הגלריה ועל יצירות האמנות שבתוכה, והחלה לקבל תשלום על עבודתה.
במשך 4 שנים, עקבה, רשמה ותיעדה בסתר במדויק את פרטי היצירות שהגיעו לאחסון והועברו מהגלריה לגרמניה. 20,000 יצירות אמנות הגיעו לז׳ה דה-פום והיא הצליחה לתעד את רובן. זאת ועוד, היא שמרה בסוד מפני הגרמנים את העובדה שהבינה את שפתם. למעשה, מעולם לא למדה את השפה בצורה מסודרת. ידיעותיה בשפה שהייתה אז בשימוש נרחב, נרכשו בזמן שטיילה מספר פעמים בגרמניה בשנות ה־20 וה־30 של המאה ה־20, או בהקשבה לשיחות נהגי המשאיות, האורזים והשומרים שהועסקו על ידי הגרמנים. באופן זה הצליחה ללמוד ולקבל מידע על היצירות שנבזזו, והועברו ישירות לתחנות הרכבת.
ואלאן נהגה לדווח בקביעות לז'וז'אר, שהיה גם מנהל "איגוד המוזיאונים הלאומיים" (Réunion des Musées Nationaux), על הביזה והשוד של יצירות האמנות על ידי הנאצים. זאת ועוד, היא סיכנה את חייה כדי לספק מידע למחתרת הצרפתית, על משלוחי היצירות שהועמסו על רכבות, כדי שאנשי המחתרת הצרפתית לא יפגעו ויפוצצו בטעות רכבות המכילות יצירות אומנות, בדרכן לאחסון במקומות מסתור מחוץ לצרפת. קצינים נאצים בכירים הגיעו לז׳ה דה-פום כדי לבחור ציורים עבור המוזיאון שהיטלר תכנן להקים בעיר לינץ. אחד מהם היה הרייכסמרשל הרמן גרינג, ואלאן נכחה בביקורים אלה. גרינג ביקר בז׳ה דה פום למעלה מ-20 פעם, לצורך בחירת יצירות אומנות עבור המוזיאון המתוכנן בלינץ, אך גם כדי להעשיר את אוספו הפרטי. בנושא זה, אף דאג גרינג להוציא מהיטלר אישור, כי בעל הזכות הראשון לבחירת היצירות יהיה היטלר, השני – הרמן גרינג והשלישי יהיה רייכסלייטר אלפרד רוזנברג. כך למעשה, הפך ארגון ה-ERR לארגון הביזה הפרטי של גרינג.