stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נמל התעופה הבין-לאומי קייפטאון
היסטוריה

הנמל התעופה הבינלאומי בקייפטאון נפתח בשנת 1954, שנה לאחר שנפתח נמל התעופה הבינלאומי או. אר. טאמבו (אז נמל התעופה הבינלאומי יאן סמאטס). בתחילה נקרא "נמל התעופה די.אף. מאלאן", על שמו של ראש ממשלת דרום אפריקה דאז, והציע שני קווי טיסה בינלאומיים - טיסה ישירה לבריטניה וטיסה לבריטניה דרך יוהנסבורג.
עם נפילת שלטון האפרטהייד בתחילת שנות התשעים של המאה העשרים, הבעלות על נמל התעופה עברה מהמדינה לחברת נמלי התעופה דרום אפריקה, ושמו שונה לשם נייטרלי מבחינה פוליטית - נמל התעופה הבינלאומי קייפטאון. בשנים הראשונות של המאה העשרים ואחת חווה הנמל צמיחה עצומה; מכמות של 6.2 מיליון נוסעים בשנה במהלך 05–2004, עברו בשדה 8.4 מיליון נוסעים בשנים 08–2007. בשנת 2009 ירדה כמות הנוסעים לכדי 7.8 מיליון בשנה.
כהכנות למונדיאל 2010, עבר נמל התעופה הרחבה ושיפוץ רחבי היקף. מירב תשומת הלב התמקדה בבנייתו של בית נתיבות מרכזי בעלות של כ-1.6 מיליארד ראנד. בית הנתיבות נועד לחבר בין הטרמינלים הנפרדים לטיסות פנים ולטיסות בינלאומיות, וכן לשמש כאזור צ'ק-אין משותף.
בתי נתיבות

הטרמינל החדש חולק לאגף המראות בקומות העליונות ואגף נחיתות בקומות התחתונות. מערכת כבישים מוגבהים מאפשרת גישה ברכב הן לקומות ההמראות והן לקומות הנחיתות. תהליך הצ'ק-אין מתבצע בטרמינל המרכזי, הכולל 120 דלפקי צ'ק-אין ו-20 עמדות שירות אישי. אחרי הצ'ק-אין עוברים הנוסעים בידוק ביטחוני אחיד, לאחריו עוברים הנוסעים בטיסות בינלאומיות לטרמינל הצפוני ונוסעים בטיסות פנים לטרמינל הדרומי.
בתי הנתיבות כוללים עשרה גשרי עלייה למטוס, המחולקים שווה בשווה בין טיסות הפנים לטיסות הבינלאומיות. חלק מהקומות התחתונות בבתי הנתיבות משמשות להסעת נוסעים באוטובוס אל וממטוסים החונים בחניות מרוחקות.
תאונות ואירועים בולטים

ב-26 במאי 1971, שלושה מטוסי הוקר סידלי HS125 של חיל האוויר הדרום אפריקאי, אשר התאמנו בנמל התעופה לקראת מופע אווירי, התנגשו בהר ממערב לנמל התעופה. אחד-עשר אנשי הצוות בשלושת המטוסים נהרגו בתאונה.
ב-5 ביוני 1983, מטוס ססנה 402B התרסק מעט לאחר המראתו בשל מזג אוויר סוער. שבעה מתשעת הנוסעים נהרגו. לאחר התאונה התברר כי הטייס זייף חלק ממסמכיו ולא היה מוסמך לטוס בתנאים האלו.
ב-7 בנובמבר 2007, ניתק בעת ההמראה מנועו הימני של מטוס בואינג 737-230. ההמראה נמשכה כרגיל והצוות הצליח להנחית את המטוס על 106 הנוסעים ללא פציעות או נזק.
הערות שוליים

↑  קווי התעופה העמוסים ביותר, באתר OAG
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2018164579  VIAF: 690154441720735460008   WorldCat (עם VIAF): 690154441720735460008
וידאודרום

ערך זה עוסק בסרט קולנוע. אם התכוונתם לאלבום של להקת קין והבל 90210, ראו .
| --- | --- |

 בימוי:  דייוויד קרוננברג
 הופק בידי:  קלאוד הרולס
 תסריט:  דייוויד קרוננברג
 עריכה:  רונלד סנדרס 
 שחקנים ראשיים:  ג'יימס וודס  דברה הארי  סוניה סמית
 מוזיקה:  הווארד שור
 צילום:  מארק אירווין 
 מדינה:  קנדה, ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Telefilm Canada 
 חברה מפיצה:  אולפני יוניברסל
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  4 בפברואר 1983
 משך הקרנה:  89 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  body horror film, סרט מדע בדיוני, מדע בדיוני 
 תקציב:  5,952,000‏$
 הכנסות:  2,120,439‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   videodrome
 דף הסרט ב־IMDb
 
וידאודרום (באנגלית: Videodrome) הוא סרט קולנוע שביים דייוויד קרוננברג בשנת 1983. בסרט מככבים ג'יימס וודס ודבי הארי, סולנית להקת בלונדי, בתפקידה הקולנועי הראשון.
תקציר העלילה

הסרט מספר את סיפורו של מקס ראן, מנהל ערוץ טלוויזיה בכבלים המשדר סרטי פורנו. עובד שלו מעלה תוכנית, המראה סדרת עינויים בבחורה צעירה עד מוות. שניהם מתלהבים מהרעיון של הפקה זולה, פשוטה וריאליסטית. לאחר ניסיון התחקות של מקור השידור, מקס מגיע אל פרופסור אובליביון. הסיפור מסתבך כאשר מתברר שהפרופסור אינו בחיים, אך השאיר ספריה ענפה של הקלטות עצמיות ובתו היא שמדברת בשמו, בעזרת הקלטות. מקס מתחיל להזות, וככל שהוא רואה יותר את וידאודרום, כך הופכות ההזיות לאלימות יותר ויותר. מקס מבין שיש קשר בין ההזיות לשידורים, הוא מגלה גידול בראשו שנגרם כתוצאה ישירה של אותות הטלוויזיה שמוקרנות מתוכניות הווידאודרום. הגידול מתגלה כאיבר חדש הנוצר בגופו. הגידול נשלט על ידי ידיד חברה בשם ספקטור אופטיקל. חברה אשר מנסה בעזרת וידאודרום ליצור עולם חדש. וכך מוצא עצמו מקס בין אנשי הרוח אשר מזהירים נגד שידורי הטלוויזיה, שהם פרנסתו של מקס, לבין חברות ענק שמנסות להפוך את עורו לרוצח, ועומדים בצד אחד עם תוכניות סנאף המשודרות לעולם.
הסרט מחולק לשלוש מערכות.
במערכה הראשונה מתוודע הצופה למקס החלקלק והתעניינותו במין סאדו-מזוכיסטי (BDSM). בחלק הראשון, מודגש התעניינותו של מקס במציצנות, ובמערכה השנייה, ההזיות שתוקפות אותו בעקבות הצפייה בסרטי סנאף.
המערכה הסופית והאחרונה שנפתחת בסצנה שבו נפער בבטנו פות, ומודעות לגופו החדש. מקס מתפתח ליצור חדש. על מנת להשלים את התהליך הוא חייב להתאבד.
ביקורת והמשכים

עלות ההפקה הייתה כ-6 מיליון דולר, והסרט הכניס רק 2 מיליון. הוא היה כישלון בקופות וגם אצל המבקרים: "וידאודרום אינו ראוי להיקרא מדע בדיוני, ועל אף מאמציו הנואשים של יוצריו, הוא גם אינו ראוי להיכלל בקטגוריית של פורנו סאדו מזוכיזם" (טוביה מנדלסון, דבר, 1989).
בשנת 1999 ביים קרוננברג את הסרט אקזיסטנז שיש הרואים בו המשך לווידאודרום, אך הפעם מדובר בעולם משחקי המציאות המדומה.
רצח רוז פיזם

המקום שבו נמשה התיק ובתוכו גופת רוז פיזם בירקון. על העץ נתלו מכתבים שכתבו ילדים ל"רוז היקרה".
רצח רוז פיזם (בצרפתית: Rose Pizem) הוא רצח של הילדה רוז פיזם בת ארבע וחצי שנים בידי סבהּ ואמהּ, שאירע ב-12 במאי 2008, ונחשף ב-26 באוגוסט באותה השנה. המשפחה הסתירה את דבר הרצח במשך שלושה חודשים, אך לאחר פניית אמו של סבה של רוז לגורמי הרווחה נפתחה חקירה משטרתית שבסופה נמצאה גופתה של רוז במזוודה בנחל הירקון ב-11 בספטמבר 2008.
רקע משפחתי

הוריה של הילדה רוז פיזם, בנימין רון, תושב נתניה ומארי-שרלוט רנו-פיזם, נוצרייה מצרפת, התגוררו בישראל ובצרפת לסירוגין. בנימין רון נולד בצרפת אחרי מערכת יחסים קצרה בין אביו, רוני רון, למתנדבת נוצרייה בשם ביאטריס, שגידלה את בנימין בצרפת מבלי שהכיר את אביו רוני. רק אחרי לידת רוז, ובנוכחות אשתו מארי, פגש בנימין באביו.
לאחר שבני הזוג בנימין רון ומארי פיזם התגרשו, עברה מארי פיזם להתגורר בישראל. רוז נשארה עם אביה בנימין ואמו ביאטריס בצרפת.
בישראל ניהלה מארי פיזם קשר רומנטי עם חמיה לשעבר, רוני רון, ולשניים נולדו שתי בנות.
בדצמבר 2007 אושפזה רוז בבית חולים בצרפת, ובעקבות האשפוז חשדה מארי פיזם שבתה עברה התעללות והזנחה כשהייתה בידי בעלה לשעבר בנימין רון. מארי פיזם ניהלה מאבק משפטי שבסופו עלה בידה לקבל משמורת על רוז, וזו עברה לגור עמה ועם רוני רון בישראל. בהמשך, מארי ורוני, שלא רצו בה, מסרו אותה במרץ 2008 לידי אמו של רוני, ויויאן. בתקופה זו, בה שהתה רוז אצל סבתא רבתא שלה, טענה זו שמארי לא התעניינה ברוז, אך רוני טיפל בה מדי פעם. ב-12 במאי באותה השנה, כחמישה חודשים מהיום שקיבלה מארי פיזם לחזקתה את הילדה, ויויאן ביקשה מרוני רון לרשום את רוז לגן, והוא ענה לה: "את לא תראי יותר את רוז." מאז נעלמו עקבותיה של רוז.
פרשת הרצח

כאשר שאלה ויויאן את בנה לגבי רוז, דיווח לה רון ששלח את הילדה למוסד פנימייתי סגור של חינוך מיוחד. ויויאן, שחשדה בכנות תשובתו של בנה, פנתה למועצה לשלום הילד, הן מחשש שהילדה מצויה במערכת חינוכית שאינה מתאימה לה והן מחשש שהיא נעדרת. ואולם, מידע זה הגיע למשטרה רק כחודש מאוחר יותר.
משטרת נתניה ביקשה את עזרת הציבור באיתור הילדה. מארי ורון נעצרו לחקירה, שבה הודה הסב שבעצם הוא הרג את נכדתו "בשוגג" ולאחר מכן השליך את גופתה לירקון. על פי בית המשפט, רון "נטל את התיק הגדול, הכניס לתוכו בגדים של רוז, הכניס את רוז לתיק, בין בחיים ובין לאחר גרימת מותה, והטביע אותה במימי הירקון על מנת שלא תתגלה גופתה".
עוד התברר כי במכתבים שנמצאו בדירתם של בני הזוג כתבה האם שבתה "העלימה ממנה את שמחת החיים שלה", והיא מבקשת מבן זוגה שידאג להעלים אותה מחייה.
בבקשת אישור כניסה לארצות הברית מסרה האם כי בחזקתה שני ילדים בלבד (שתי הבנות ממערכת היחסים עם רוני), זאת טרם היעלמה של רוז.
כעבור שבועיים נוספים נמצאה בירקון, בתחומי תל אביב, המזוודה ובה גופתה של רוז ובגדיה.
רוז נקברה במונטסו, פרבר של פריז ב-22 בספטמבר 2008, בהשתתפות עשרות מלווים, בהם אביה וקרובי משפחה אחרים, נציגי הקהילה היהודית בצרפת ונציגת משטרת ישראל.
הכרעת בית המשפט

רוני רון ומארי פיזם הועמדו לדין באשמת רצח רוז. במהלך המשפט סיפר הסב רון כי הרג אותה בשוגג במהלך נסיעה, אך בהמשך החליף את גרסתו כ-15 פעמים. התביעה במשפט דחתה את הודאתו בנימוק שהוא מנסה לחפות על מעורבותה של האם מארי.
ב-19 במאי 2011 הרשיע בית המשפט המחוזי מרכז בהרכב בראשות השופט אברהם טל את רוני רון ברצח, ואת מארי פיזם בשידול לרצח: "גרסת הנאשם (רוני רון) לפיה רוז שברה את המפרקת ונחנקה כתוצאה מהמכה שהנחית על פניה נסתרת מממצאי הנתיחה... הנאשמת (מארי פיזם) פעלה באופן שמלמד על כוונתה שהנאשם יגרום למותה של רוז".
ב-13 ביוני 2011 גזר בית המשפט מאסר עולם על בני הזוג, מארי ורון. את מארי ייצגה בבית המשפט המחוזי עורכת הדין רויטל סויד, לימים חברת כנסת מטעם מפלגת העבודה..
ב-11 בדצמבר 2014 הרשיע בית המשפט העליון את מארי פיזם ברצח, ובכך הוחמרה העבירה שבגינה הורשעה ב-2011.
לאחר הרצח

בשנת 2010 הוקם בפארק הירקון גן המשחקים "גן רוז", על שם רוז פיזם.
ב-6 ביוני 2011 התאבדה איזבל דיי, סבתה של רוז ואמה של מארי, בקפיצה מגשר בנורמנדי שבצרפת, שם התגוררה. גופתה נמצאה כעבור יומיים בנהר הסן. מחקירת הרשויות לא הוכח קשר בין מעשה ההתאבדות לבין מעשה הרצח של רוז פיזם.
ב-24 באוקטובר 2022 דחה נשיא המדינה יצחק הרצוג את בקשת החנינה שהגישה מארי פיזם.
רצח רוז פיזם בתרבות

ב-2008 כתב אורי קציר את השיר "הבלדה על רוז הקטנה". השיר נכתב בגוף ראשון נקבה, ומתאר את ההתעללות מנקודת מבטה של רוז ואת תחינתה וכמיהתה שזה ייפסק. הזמרת עירית דותן הלחינה וביצעה את השיר.
להקת הרוק הכבד Prey For Nothing הקליטה את השיר "Chekhov's Gun" ("האקדח של צ'כוב"), שנכתב בהשפעת הפרשה והוקדש לזכרה של רוז.
הזמרת לי גאון הקליטה את השיר "פלגים של מבוכה", שהוא גרסה עברית לשירו של סרז' גינזבורג La Noyée. שיר זה, שאת גרסתו העברית כתב איתמר אהרוני, הוקדש לזכרה של רוז פיזם.
הראפר הישראלי איזי כלל בשירו "פנים קרות" קטעים המתארים את רצח רוז.
הערוץ הראשון יצר סרט תעודה בן שש שעות בנושא ואמור היה לעלות לשידור ב-23 בפברואר 2015. יומיים לפני, שינה בית המשפט המחוזי בלוד את ההחלטה אף על פי שחלק מהחומרים שודרו לקראת עליית הסדרה. באפריל 2016 דחה בג"ץ את עתירת רשות השידור, וקבע שלא ניתן יהיה לשדר את הסדרה לפני שאחיותיה של פיזם יגיעו לגיל 18.
ב-5 בספטמבר 2018, כעשר שנים לאחר מציאת הגופה, הוצב בנחל הירקון ליד מקום מציאת הגופה, על ידי אדם אנונימי, פסל של רוז עם דובי בידה. הפסל הוסר על ידי רשות נחל הירקון מכיוון שהוצב ללא אישור.
הערות שוליים

↑  אור רביד, ‏"היא הייתה ילדה של אף אחד" | לזכור את רוז: המראות והקולות שלא עוזבים, והקרב על ההנצחה, באתר ‏מאקו‏, 20 באפריל 2023
↑  רענן בן צור, המשטרה: חשש כבד לחיי ילדה נעדרת, כבת 4, באתר ynet, 24 באוגוסט 2008
↑  רענן בן צור, הסב שהתאהב באם: הרגתי את רוז וזרקתי לירקון, באתר ynet, 26 באוגוסט 2008
↑  רענן בן צור ואבי כהן, המשטרה: סבירות גבוהה שמצאנו את גופת רוז, באתר ynet, 11 בספטמבר 2008
↑  רענן בן צור, רוני רון ומארי פיזם מואשמים ברצח הילדה רוז, באתר ynet, 22 בספטמבר 2008
↑  נעמה כהן פרידמן ויואב זיתון, רוני רון הורשע ברצח הילדה רוז, האם בשידול לרצח, באתר ynet, 19 במאי 2011
תפ"ח 10953-09-08: מדינת ישראל נ' רוני רון ומרי פיזם, ניתן ב-19 במאי 2011
↑  גלעד גרוסמן‏, רצח רוז פיזם: ביהמ"ש גזר מאסרי עולם על סבה ואמה, באתר וואלה, 13 ביוני 2011
תפ"ח 10953-09-08: מדינת ישראל נ' רוני רון ומרי פיזם, ניתן ב-13 ביוני 2011
↑  ע"פ 5706/11 מארי פיזם נ' מדינת ישראל, ניתן ב־11 בדצמבר 2011
↑  דורון נחום, סבתה של רוז פיזם התאבדה בקפיצה מגשר בצרפת, באתר nana10‏
↑  טל שלו‏, מארי פיזם ביקשה חנינה ממאסר העולם, באתר וואלה, 24 באוקטובר 2022
↑  השיר "הבלדה על רוז הקטנה" בביצועה של עירית דותן
↑  "האקדח של צ'כוב" בביצוע להקת Prey For Nothing
↑  הודעה לעיתונות, באתר רשות השידור
↑  איתי שטרן, בג"ץ דחה עתירת רשות השידור בנוגע לשידור סדרה תיעודית על רצח רוז פיזם, באתר הארץ, 5 באפריל 2016
ע"פ 2476/15 רשות השידור (בפירוק) נ' מדינת ישראל ואחרים, ניתן ב־5 באפריל 2016
↑  איתי בלומנטל, מצמרר: פסל בדמותה של רוז פיזם הוצב בירקון, באתר ynet, 6 בספטמבר 2018
גן משחקים על שם רוז פיזם בפארק הירקון
פסל מוזהב של רוז פיזם, עומדת על מזוודה ואוחזת בובת דובי. הפסל הוצב ב-5 בספטמבר 2018 על ידי פסל אלמוני בנחל הירקון, סמוך לגשר ראש ציפור, אך הוסר למחרת היום על ידי רשות נחל הירקון משום שלא הוצב כחוק.
חרובה

| --- | --- |

שרידי הכפר
 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז לוד
 נפה:  נפת רמלה
 שפה רשמית:  ערבית
 שטח:  3,374 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  10 ביולי 1948
 דת:  מוסלמים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  170 (1945)
 קואורדינטות:  31°54′44″N 34°57′38″E﻿ / ﻿31.91222222°N 34.96055556°E﻿ / 31.91222222; 34.96055556 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) ח'רובה(למפת גוש דן רגילה) ח'רובה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רובה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ח'רובה  he חרובהhe חרובהמפת  __ מודיעין-מכבים-רעות (in English: Modi'in-Maccabim-Re'ut) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממערב: __ מועצה אזורית חבל מודיעין (in English: Hevel Modi'in Regional Council) ממזרח: __ מועצה אזורית מטה בנימין (in English: Mateh Binyamin Regional Council) / רמאללה ואל-בירה (נפה) (in English: Ramallah and al-Bireh Governorate) מדרום וממערב: __ מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ח'רובה (בערבית: خرّوبة) היה כפריר ערבי של בית איכסא ששכן כ-8 קילומטרים ממזרח לרמלה. במלחמת העצמאות נכבש הכפר ונהרס.
תולדות הכפר

שם הכפר נובע מעץ החרוב. מקורו בחקלאות כמו שמות יישובים אחרים באזור (בית ענבה (ראה נחל ענבה) וגמזו).
פרופ' מיכאל אבי יונה הציע לזהות את ח'רובה עם יישוב בשם "כפר חריבה", עליו מסופר בתלמוד הירושלמי. שם מסופר כי במאה השנייה לספירה גרו בו שני אחים שלחמו ברומאים, ומותם היה האירוע שהביא לפרוץ קרבות מרד בר כוכבא.
במקום נמצאים שרידי מבצר מהתקופה הרומית וההרודיאנית השוכנים בסמוך לחווה האקולוגית במודיעין.
בתיאור האתר בסקר ארכאולוגי שערך אלון שביט, נכתב כי במרכז הכפר הערבי קיים "מבנה גזית מפואר, כנראה מהתקופה ההלניסטית-רומית. סביב האתר יש שפע קברים חצובים, אף הם בני תקופה זו. באתר נמצאו מספר בורות מים חצובים".
הכפר נזכר בתעודת הענקה המתייחסת לשנת 1552, שבה נזכרים שטחים שהעניקה ח'אצכי סולטאן (רוקסלנה, אשת סולימאן המפואר) לווקף של בית התמחוי שלה בירושלים, והכפר מתואר בה כמזרעה (כלומר כאדמה חקלאית לא מיושבת) של הכפר בית איכסא, המצוי במרחק של כ-40 ק"מ ממנו. לפי רשימת המיסים העות'מאנית האחרונה, מסוף המאה ה-16, נזכר הכפר בשם "ח'רנובה" ונרשם בה כיישוב ריק מתושבים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנות ה-60 של המאה ה-19 ותיאר אותו ככפריר ובו בקתות ספורות. את שרידי המבצר שייך (בטעות) למבצר ארנלדי.
במפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1931 נמנו 119 מוסלמים ו-21 בתים מיושבים.
לפי מפקד האוכלוסין המנדטורי שנערך ב-1945, ישבו בכפר 170 ערבים מוסלמים על שטח של 3 דונם, לא כולל אדמות ששימשו לצרכים חקלאיים.
בתקופת המנדט הבריטי, תושבי הכפר עסקו בייצור סיד, ששווק לחברות כגון סולל בונה למטרות בנייה במישור החוף. בסביבות הכפר שרידים רבים מתעשיית הסיד, כולל מחצבות וכבשני סיד.
במלחמת העצמאות, ב-10 ביולי 1948, נכבש הכפר במסגרת מבצע דני על ידי חטיבת יפתח. בתי הכפר נהרסו מייד לאחר מכן, לדברי בני מוריס ממניעים צבאיים.
גלריה

חורבת ח'רובה - שרידי מבצר
הפארק הטכנולוגי מודיעין מכיוון הגבעה שעליה שרידי הכפר חרובה
לקריאה נוספת

זוהר ברעם, בתוככי מודיעים, מושב שילת, 2007
הערות שוליים

↑  נתונים מסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל (באנגלית: Village statistics 1945), שנערכו מחדש בספר, Hadawi, Village statistics 1945, Classification of Land and Area Ownership in Palestine, Beirut, 1970, ומן הספר נסרקו לאתר PalestineRemembered.com
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת תענית,  פרק ד', הלכה ה' (דפוס וילנא: דף כ"ד, עמוד ב')
↑  פנחס נאמן, כְּפַר חֲרֵיבָה, אנציקלופדיה לגיאוגרפיה תלמודית - ב, תל אביב: יהושע צ'צ'יק, הוצאת ספרים בע"מ, תשל"ב, עמ' 41, באתר אוצר החכמה
1 2 3 4  רז מוסטיגמן, "מעשה בשני אחים מכפר חרובא", בתוך: אוהב שלום – מחקרים לכבודו של ישראל פרידמן בן־שלום, באר שבע, תשס"ה, עמ' 296.
↑  רועי מרום, כתבי הֶ קדש מהתקופה הממלוכית־עות'מאנית כמקור למחקר גאוגרפי־היסטורי: וקפית ח'אצכי סולטאן (1552 לסה"נ), אופקים לגאוגרפיה 103-104, 2023, עמ' 6
↑  כיום סבורים שמבצר ארנלדי (בלועזית: Castrum Arnaldi) שכן בכפר יאלו; כיום בשטח פארק קנדה.
↑  רועי מרום, תעשיית הסיד הערבית באזור מודיעין בתקופת המנדט מנקודת מבטם של העוסקים במלאכה, לוד דיוספוליס - עיר האלוהים ח, 2023-05-13, עמ' 70 - 83
↑  ששון א' ושביט א' 2022. תעשיית הסיד בשפלת לוד. בתוך: שביט א' (עורך), לוד "דיוספוליס – עיר האלוהים" כרך ח'. לוד: 136-103.
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמוד 227
יהודה משה דנציגר

רבי יהודה משה דנציגר (י' בכסלו תרנ"ג, 29 בנובמבר 1892 – כ"ג באדר א' תשל"ג, 16 בפברואר 1973) היה האדמו"ר החמישי בשושלת אלכסנדר, הוא כיהן כאדמו"ר בין השנים תש"ז - תשל"ג (1947–1973).
ביוגרפיה

נולד בעיירה פלאוונה להרב יחיאל יוסף טיברג (בנו של ר' הירש פלאוונער, מחשובי חסידי וורקא ואלכסנדר וחותנו של רבי בצלאל יאיר דנציגר) והענדל בת רבי דוד דב טאוב, ה"בנין דוד" רבה של דאבראז'ינסק. בבחרותו למד אצל הרב אברהם אליעזר רוטנברג, דיין בלודז' ובגיל 13 קיבל סמיכה. נסע 50 פעמים להישמח ישראל. בהצעת רבו התארס לאסתר פערל, בת דודו רבי בצלאל יאיר דנציגר, אחיו של הרבי. לאחר פטירת רבי ירחמיאל ישראל יצחק, היה לחסידו של אחיו רבי שמואל צבי. נישא בשנת תרע"ג.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט עם חמיו ודודו ללודז'. הוא נסע לאוסטרובצה ללמוד אצל רבי מאיר יחיאל מאוסטרובצה. לאחר מכן עסק במסחר ביין שייבא מקרקוב. בתקופה זה נסע גם לחצרותיהם של רבי ישכר דב מבעלז ורבי ישראל מצ'ורטקוב.
בשנת תרצ"ג נסע ללונדון שם כיהן כרב בבית הכנסת טריסק. לאחר מספר חודשים, בהיעדר אשרת שהייה, גורש לפולין. בסוף שנת תרצ"ד עלה לארץ ישראל עם אשתו ובנו רבי אברהם מנחם. הוא התיישב בירושלים ועסק בתורה, כשהוא חי בעניות ודחקות. בתקופה זו עסק גם בתורת הסוד. בשנת תרצ"ח נסע לארצות הברית לטפל במחלת עור. בתקופה זה הנהיג את בית הכנסת של חסידי אלכסנדר שם.
בשואה נרצחו האדמו"ר בעל העקדת יצחק, משפחתו ומרבית חסידיו שנמנו בעשרות אלפים. בשנת תש"ז, הכתירו אותו שרידי החסידים לממלא מקומו.
הוא הורה לבנו לשנות את שם משפחתו מטיברג לדנציגר, להנציח את שם משפחת השושלת. בהמשך שינה גם הוא את שמו.
נפטר בבית החולים אסותא בתל אביב ביום כ"ג באדר א' תשל"ג. הוא הובא למנוחות בבית הקברות פוניבז' בבני ברק.
שכל בפולין שמונה ילדים. בן נוסף, דוד הירש עלה לארץ ישראל בסיוע הראי"ה קוק ונפטר בארץ. בנו רבי אברהם מנחם מונה לממלא מקומו.
ספריו

אמונת משה - על התורה והמועדים, ארבעה חלקים. (בני ברק תשל"ו, תשל"ח, תשמ"ג ותשנ"א).
חידושי אמונת משה - על הש"ס. (בני ברק תשע"ג).
חשבה לטובה - שו"ת. פולין תרצ"ג.
קדושת יצחק - סיפורים על אדמו"רי שושלת וורקא - אלכסנדר. בסוף הספר נספח ספרו נחלת צבי על התורה. ירושלים תשי"ב
כמו כן הדפיס הספר "מאורן של ישראל" - נספח לספר "ישמח ישראל" ובו מאמרים שעוד לא נדפסו בספר. כן, ליקט את דברי תורתו של האדמו"ר רבי יצחק מנחם דנציגר, בספר עקידת יצחק. כן הדפיס הערות לצד ספרו של סבו "בנין דוד" בשם "וזאת ליהודה", וכן ספר בשם "קול יהודה"[דרושה הבהרה].
לקריאה נוספת

הרב יהודה משה מקובר, צדיק באמונתו - תולדותיו, רשימותיו ואגרותיו של האדמו"ר בעל "אמונת משה"
יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות - אישים, בערכו.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  ספר יזכור לקהית ראדומסק, עמוד 487 (491 בדפי האתר).
↑  מכתב המלצה מהרב איסר זלמן מלצר. ישורון יא, היברובוקס.
↑  נפטר האדמו"ר מאלכסנדר, מעריב, 26 בפברואר 1973, עמ' 9
↑  ראו פניית הראי"ה קוק אל הרב משה שפירא, לשם השגת סרטיפיקט לר' דוד הירש, י"ב חשון תרצ"ה (אתר Bidspirit).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310311405171  LCCN: n2017011935  VIAF: 298567715   WorldCat (עם VIAF): 298567715
סוקס

| --- | --- |

תמונה של סוקס למרגלות הבית הלבן
 לידה:  15 במרץ 1989 ליטל רוק, ארקנסו שבארצות הברית
 מוות:  20 בפברואר 2009 (בגיל 19) מרילנד שבארצות הברית
 מין:  חתול הבית
 גזע:  domestic short-haired cat 
 זוויג:  זכר
 בעלים:  ביל קלינטון, נשיא ארצות הברית ה-42 בטי קורי, מזכירת נשיא ארצות הברית
 ידוע בשל:  "החתול הראשון" של ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  20 בינואר 1993 – 20 בינואר 2001 (8 שנים)
 
סוקס (15 במרץ 1989 – 20 בפברואר 2009) היה החתול של משפחתו של נשיא ארצות הברית ה-42, ביל קלינטון, בתקופת נשיאותו. סוקס נקרא כך בשל הכתמים הלבנים המופיעים בקצות רגליו השחורות, המזכירים בצורתם גרביים (באנגלית: Socks).
ביוגרפיה

סוקס אומץ בשנת 1991 על ידי צ'לסי קלינטון, בתו של ביל קלינטון, כאשר הוא קפץ לזרועותיה בזמן שיצאה משיעור הפסנתר הפרטי שלה. באותם רגעים שיחק סוקס עם אחותו, מידנייט, שאומצה בסופו של דבר על ידי משפחה אחרת.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1992 נבחר ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית, ובשנת 1993 עבר עם משפחתו ועם סוקס לבית הלבן. באותה עת סוקס היה חיית המחמד היחידה של משפחת קלינטון. סוקס התלווה פעמים רבות למשפחת קלינטון כשביקרו ילדים בבתי ספר ובבתי חולים.
בשנת 1997 אימצה משפחת קלינטון את באדי, כלב מגזע לברדור רטריבר. בעקבות זאת, מרבית תשומת הלב שהוענקה לסוקס נגזלה ממנו לטובת באדי. מאז הפך באדי לשנוא נפשו של סוקס. הילרי קלינטון, הגברת הראשונה של ארצות הברית, אמרה כי ”סוקס תיעב את באדי באופן מיידי, ממבט ראשון, ולתמיד”. ביל קלינטון, בהתייחסו ליחסים העכורים בין סוקס לבאדי, אמר כי ”הצלחתי לקדם יותר את היחסים בין הפלסטינים לישראלים מאשר את היחסים בין סוקס לבאדי”.
לאחר שקלינטון הוחלף בבית הלבן על ידי ג'ורג' ווקר בוש בינואר 2001, עזב סוקס את הבית הלבן, ועבר להתגורר אצל בטי קורי, מזכירתו של ביל קלינטון. באדי נשאר בבעלותה של משפחת קלינטון, עד אשר נדרס על ידי מכונית בתאונת דרכים בשנת 2002.
סוקס הומת בהמתת חסד בשנת 2009, לאחר שסבל מסרטן זמן רב.
בתרבות

סוקס כיכב בספר סוקס היקר, באדי היקר - מכתבי ילדים לחיות המחמד הנשיאותיות שנכתב על ידי הילרי קלינטון, ופורסם בשנת 1998. הספר כלל 50 מכתבים שנכתבו על ידי ילדים לסוקס ולבאדי, וכמו כן 80 תמונות שלהם.
גלריה

סוקס על הסטנדר בחדר מסיבות העיתונאים של הבית הלבן, 1993
סוקס ליד בטי קורי, מזכירתו של ביל קלינטון
צ'לסי קלינטון משחקת עם סוקס בחדר הסגלגל, 1994
סוקס מציץ לתוך גרבי חג המולד, 1993
סוקס על כתפו של ביל קלינטון, 1993
סוקס ליד מספר ביצי פסחא, 1994
סוקס נח על רגליה של הילרי קלינטון, 1995
הערות שוליים

↑  The Nine Lives of Socks Clinton, באתר מנטל פלוס
↑   Bill Clinton's Puppy & Socks The Cat Meet With Fiery Results - 1998, סרטון  באתר יוטיוב
↑  President Clinton Touts Economy While President-elect Bush Warns of Slowdown, באתר CNN
↑  סוקס, החתול של משפחת קלינטון, הלך לעולמו, באתר ynet, 21 בפברואר 2009
| ביל קלינטון |
| --- | --- | --- |
| משפחה | הילרי רודהם קלינטון (רעיה) • צ'לסי ויקטוריה קלינטון (בת) • וירג'יניה קלינטון קלי (אמא) • סוקס (חתול) • באדי (כלב) |  |
| פעילות מוקדמת | אוניברסיטת ג'ורג'טאון • מלחמת וייטנאם • אוניברסיטת ייל • מושל ארקנסו |  |
| נשיא ארצות הברית ה-42 | נשיא ארצות הברית ה-42 |  |
| מערכות בחירות | הבחירות לנשיאות 1992 • הבחירות לנשיאות 1996 |  |
| קבינט | אל גור (סגן הנשיא) • וורן כריסטופר (מזכיר המדינה) • מדליין אולברייט (מזכירת המדינה) • לס אספין (מזכיר ההגנה) • ויליאם פרי (מזכיר ההגנה) • ויליאם כהן (מזכיר ההגנה) |  |
| אירועים מרכזיים | הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה (1994) • אל תשאל, אל תספר (1993) • הסכמי אוסלו (1993–1994) • הסכם דייטון (1995) • צו נשיאותי 13087 (1998) • ההתקפות על השגרירויות (1998) • פרשת מוניקה לווינסקי (1998) • מבצע כוח מאוחד (1999) • ועידת קמפ דייוויד (2000) |  |
| ראו גם | המרכז הנשיאותי ע"ש קלינטון • זאת הכלכלה, טמבל • שלום, חבר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 108279984X  LCCN: no2012121347  VIAF: 26145602344301360644   WorldCat (עם VIAF): 26145602344301360644
יהדות אורוגוואי

| --- | --- |

כתובה מאורוגוואי
 אוכלוסייה
 15,000 (2007)
 דת
 יהדות
יהדות אורוגוואי היא אחת מקהילות היהודים בדרום אמריקה ומקום מושבה הוא באזור אורוגוואי של היום.
תולדות הקהילה

היהודים הראשונים שהגיעו לאורוגוואי היו אנוסים שהגיעו אליה במאה ה-16 והקימו קהילה בסתר במונטווידאו. בשנת 1813 בוטלה האינקוויזיציה באורוגוואי אך היא חזרה לפעול וחוסלה רק עם עצמאותה של אורוגוואי.
עם תחילת המאה ה-20 החלה הגירה משמעותית של יהודים לאורוגוואי. לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו פליטים יהודים רבים מאירופה וכן לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה, אז הגיעו יהודים רבים ממרכז אירופה לאורוגוואי.
החל משנות ה-70 חלה ירידה במספר היהודים בקהילה כתוצאה מעליה לישראל, הגירה למדינות אחרות (בעיקר פנמה וקנדה) והתבוללות.
כיום מונה הקהילה כ-15,000 איש. רוב היהודים מתגוררים בעיר הבירה, מונטווידאו, אך יש מספר משפחות המתגוררות גם בפונטה דל אסטה, פייסנדו ורוצ'ה.
קהילת יהדות אורוגוואי היא הרביעית בגודלה בדרום אמריקה אחרי יהדות ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה בהתאם.
תולדות הקהילה > גודל הקהילה לאורך השנים

| שנה | מספר יהודים |
| --- | --- |
1910: 150
1925: 6,000
1938: 25,000
1952: 40,000
1971: 54,000
1992: 23,800
2007: 15,000