stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אימון כושר אישי

אימון אישי
אימון כושר אישי הוא אימון כושר שבו אדם אחד מתאמן תחת הדרכתו האישית של מאמן כושר גופני. אימון זה נערך בחדר כושר או בכל מקום שהמאמן והמתאמן בוחרים ויכול להיות בית, דירה, חוף הים, גינה, סטודיו או פארק.
הציוד בו ניתן להשתמש במסגרת אימוני כושר אישיים מגוון ויכול לכלול ציוד ייעודי כדוגמת מכונות ומכשירים בחדר הכושר, משקולות יד, גומיות התנגדות, רצועות TRX, משקל גוף, מתקני כושר ציבוריים כגון אלו הפזורים בגינות הכושר הרבות ברחבי הארץ.
על אף כי אין דרך אחת נכונה לבצע פעילות גופנית מבוקרת, ניתן לומר בהכללה כי אימון כושר אישי הוא אחת הדרכים המושכלות להתאמן בצורה נכונה ומבוקרת אשר מותאמת למטרות וליכולות של המתאמן. ניתן להתאים אימון כושר אישי לאוכלוסיות מיוחדות, כגון קשישים, נשים בהריון, אוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, מתאמנים עם מחלות רקע, ילדים, מתבגרים וכל מי שמחפש לשפר את הכושר הגופני שלו או שלה.
מכיוון שבאימון כושר אישי העבודה היא פרטנית ומבוקרת ניתן להניח כי אימון אישי נחשב כיעיל יותר מאימון קבוצתי וזאת כאמור היות שהמאמן משגיח על המתאמן ונותן לו משוב מיידי על ביצועיו, הטכניקה ומנגד מקבל הערכה וחוזר חלילה - טכניקה המוכרת כמשוב הכפול. אימון כושר אישי מאפשר התקדמות אינדיבידואלית של המתאמן, בהתאם ליכולתו.
ישנן סיבות רבות ומגוונות מדוע מתאמנים בוחרים לשכור את שירותיהם של מאמני כושר למטרת אימון כושר אישי מודרך כך שלעיתים ישנה מטרה קרובה ומידיית ולעיתים ליווי ארוך ומתמשך.
מטבע הדברים, אימון כושר אישי עשוי להיות יקר במידה ניכרת באופן יחסי מאימון כושר קבוצתי ולכן נהוג להניח כי קהל הצורך אימון כושר אישי הוא אמיד במיוחד מה שלעיתים אינו מדויק. במקרים מסוימים הטבת אימן כושר אישי ניתנת דרך קופת החולים במסגרת חבילת אימונים מסובסדת.
הסמכת מאמני כושר

בישראל, מאמן כושר אישי הוא איש מקצוע אשר סיים בהצלחה ועמד בכל הדרישות של קורס מדריכי כושר גופני ובריאות באחד מן המוסדות המוכרים למשרד התרבות והספורט והוא מחזיק בתעודת הדרכה. בנוסף, מאמני כושר נדרשים לבצע קורס עזרה ראשונה, להחזיק בתעודת מגיש עזרה ראשונה בתוקף ולרענן אותה מדי שנתיים. למרות שנהוג לכנותו מאמן, ההגדרה המדויקת על פי חוק הספורט היא מדריך כושר או מדריך ספורט. כיום ישנם כ-65 מוסדות בישראל המכשירים מדריכי כושר מדי שנה.
שליו ליצן

| שליו ליצן |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: תרנגולאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פסיוניים
סוג:: שליו
מין:: שליו ליצן
שם מדעי
 Coturnix delegorguei ‏דלגורג, 1847

שליו הליצן  או שליו ארלקינו (שם מדעי: Coturnix delegorguei), הוא מין של עוף קטן עד בינוני, ממשפחת הפסיוניים, (סוג: Coturnix), החי באפריקה החל מחלקו הדרומי של מדבר סהרה ועד לדרום אפריקה.
מבנה

גובה 16-20 ס"מ.
משקל 57-70 גרם.
אורך כנף 92-101 מ"מ.
אורך הזנב 49-35 מ"מ.
צבעים - הזכר והנקבה זהים זה לזה בצבעיהם, אך צבעי הנקבה דהויים יותר. הראש חום כהה ועל הפנים מעין מסכה בצבעי שחור לבן. העיניים אדום - חום, המקור שחור, הגרון לבן, הגב חום והרגליים צהובות.
תפוצה

בית הגידול של שליו הליצן מתפרש על פני הארצות הבאות: אנגולה בוטסואנה בורונדי קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית צ'אד, קומורו, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, חוף השנהב, גינאה המשוונית, אריתריאה, אתיופיה, גבון, גמביה, גאנה, קניה, לסוטו, ליבריה, מדגסקר, מלאווי, מאלי מוזמביק נמיביה, ניגריה, עומאן, רואנדה, סאו טומה ופרינסיפה סנגל, סומליה, דרום אפריקה, סודאן, סווזילנד, טנזניה, אוגנדה, תימן, זמביה וזימבבואה.
בית גידול, קינון ורבייה

שליו הליצן חי באזורים טרופיים, על שטחי מרעה פתוחים ואדמות מעובדות ולכן תפוצתו נקטעת, באזורים בהם צומחים יערות. הוא ניזון מחרקים, רכיכות ותולעים, וכן עלים, נצרים וזרעים. שליו הליצן חי בזוגות, ואינו נצפה בלהקות.
הזכר מחזר אחרי הנקבה באמצעות מתנה, הוא בוחר חרק ראוי להתכבד בו, ומגיש אותו לנקבה כשי חיזור. בנוסף, הוא פורש את כנפיו ורודף אחרי הנקבה. בתקופת החיזור הזכר תוקפני כלפי זכרים אחרים.
הקן נמצא על הקרקע, חבוי בתוך עשביה סבוכה. עונת ההטלה בין מרץ לאוקטובר, ותלויה בעונת הגשמים. הנקבה מטילה 3-9 ביצים, בצבע שמנת, מנומרות בצבעי חום אדמדם, משך הדגירה הוא 17-18 ימים. האפרוחים הם עוזבי קן וצבעם צהבהב עם פסים חומים כבדים. בגיל שלושה ימים הם יכולים ללקט מזון בכוחות עצמם, ובגיל חמישה עשר יום הם מתפלשים בעפר להסרת טפילים. הנקבה מגדלת את האפרוחים בעצמה והזכר אינו משתתף בדגירה ובאימון האפרוחים.
ראו גם

שליו
שליו נודד
הערות שוליים

↑  שליו ליצן באתר הרשימה האדומה של IUCN
תמנון כחול-טבעות

| תמנון כחול טבעות |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: רכיכות
מחלקה:: סילוניות
סדרה:: תמנונאים
תת־סדרה:: Incirrina
משפחה:: תמנוניים
סוג:: תמנון כחול-טבעות
מינים
 H. fasciata  H. lunulata  H. maculosa  H. nierstraszi
שם מדעי
 Hapalochlaena ‏רובסון, 1929

תְּמָנוּן כחול-טבעות (שם מדעי: Hapalochlaena), הוא סוג שבו 3 או 4 מיני תמנון, החיים באוקיינוס השקט, באוקיינוס ההודי ובחופי אוסטרליה ויפן. תמנון כחול-טבעות  משתייך למערכת הרכיכות ולמחלקת הסילוניות, ומזוהה כאחד היצורים הימיים הארסיים בעולם.
מקום מחיה

התמנון חי בעיקר במים הרדודים לאורך החופים המערביים של אוסטרליה
תכונות

צורתו של תמנון כחול-טבעות עגולה כמו כל התמנונים, וגודלו ככדור גולף. לתמנון 8 זרועות שמתפצלות מרגל אחת, והוא נושם בעזרת זימים. שמו של התמנון ניתן לו בשל 50 הטבעות הכחולות שעל גופו. שאר גופו בצבע אפור ובז'.
משקלו גופו כ-30 גרם.
ארס

לתמנון ארס חזק ביותר, המשתק על ידי נשיכה את כל השרירים הרצוניים (לא כולל הריאות והלב). אדם שננשך ימות כעבור כ-90 דקות, אם לא יקבל טיפול. הארס של התמנון אגור בבלוטות הרוק שלו, וכאשר הוא תוקף הטבעות שעליו הופכות כחולות יותר.
ארסו של התמנון, המיוצר על ידי חיידקים החיים בתוך בלוטות הרוק שלו, מכיל טטרודוטוקסין TTX, רעל/ארס הסותם את תעליות הנתרן של העצבים ומשתק את פעילותן. רעל זהה נמצא בכבד של דגי הנפוחית. לא נמצא נסיוב לארס זה. הארס בגופו חזק פי 1,200 מציאניד, ושיעורו עולה פי למעלה מעשרים על הכמות הדרושה כדי להרוג אדם.
עוצמתו של ארס תמנון זה לפי מדד LD50 היא 0.3  מ"ג לקילוגרם מסת גוף.
מינים

תמנון כחול-טבעות דרומי
תמנון כחול-טבעות גדול
תמנון כחול-טבעות מפוספס
הערות שוליים

↑  סכנה באוקיינוס: בעלי חיים ארסיים, החיים מתחת למים, באתר ynet, 17 בספטמבר 2021
↑  The evolution and origin of tetrodotoxin acquisition in the blue-ringed octopus (genus Hapalochlaena), ScienceDirect
↑  Convergent and parallel evolution in a voltage-gated sodium channel underlies TTX-resistance in the Greater Blue-ringed Octopus: Hapalochlaena lunulata, ScienceDirect
↑  How Not To Die In Australia Part 3: Sea Creatures, wordpress.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מרטין פלדסטיין

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1939 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  11 ביוני 2019 (בגיל 79) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום מגורים:  ניו יורק 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד (1961)  אוניברסיטת אוקספורד (1967)  קולג' נאפילד (1963)  תיכון סאות' סייד 
 מעסיק:  אוניברסיטת הרווארד 
 תפקיד:  Chair of the Council of Economic Advisers (14 באוקטובר 1982–10 ביולי 1984)  נשיא 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 פרסים והוקרה:  פרס אדם סמית (1993)  Clarivate Citation Laureates (2008)  עמית החברה האקונומטרית (1970)  מדליית ג'ון בייטס קלארק (1977)  פרס אירווינג קריסטול (2011)  עמית מכובד של האגודה האמריקאית לכלכלה  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  הרצאת פישר-שולץ 
 
מרטין פלדסטיין (באנגלית: Martin Feldstein,‏ 25 בנובמבר 1939 – 11 ביוני 2019) היה כלכלן יהודי-אמריקאי, הנשיא של הלשכה הלאומית למחקר כלכלי (NBER) ופרופסור באוניברסיטת הרווארד. פלדסטיין כיהן בין השנים 1982 ל-1984 כיו"ר מועצת היועצים הכלכליים של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, וב-2006 מינה אותו הנשיא ג'ורג' בוש לחבר בוועד המייעץ לענייני מודיעין של הממשל (PIAB).
ביוגרפיה > השכלה וקריירה באקדמיה

פלדסטיין נולד בניו יורק. הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת הרווארד ב-1961, הוא התקבל ללימודי רפואה בהרווארד, אך החליט לדחות את תחילתם לתקופה מסוימת לטובת לימודים באוניברסיטת אוקספורד. הוא נותר לבסוף באוקספורד במשך שש שנים בהן סיים ב-1963 תואר בספרות (B.Litt), תואר M.A ב-1964 ודוקטורט ב-1967.
לאחר קבלת תואר הדוקטור חזר פלדסטיין לארצות הברית ולאוניברסיטת הרווארד, ב-1968 נהייה לפרופסור חבר ומ-1969 שימש כפרופסור מן המניין במוסד. משנת 1984 הוא החזיק בקתדרה על שם ג'ורג' פ. בייקר. במשך יותר מ-20 שנה לימד פלדסטיין את קורס המבוא בחוג "עקרונות הכלכלה". בין תלמידיו דמויות בולטות באקדמיה, בכלכלה ובממשל האמריקאי. הוא היה מנחה למספר דוקטורנטים שבהמשך פיתחו קריירה מוצלחת בתחום הכלכלה ובעצמם נעשו כלכלנים בולטים (כמו למשל לארי סאמרס ואלי נועם)
ב-1977 זכה פלדסטיין במדליית ג'ון בייטס קלארק, המוענקת לכלכלן המשפיע ביותר מתחת לגיל 40.
ביוגרפיה > עבודתו

עיקר עבודתו של פלדסטיין התרכזה בתחומי מחקר המקרו-כלכלה והמימון הציבורי, במשך שנות פעילותו פרסם מעל 300 מאמרים בכתבי עת כלכליים וכן חיבר וערך מספר ספרים. הוא היה אחד הכלכלנים המצוטטים ביותר והמשפיעים ביותר בכלכלה. פלדסטיין נודע במחקריו פורצי הדרך בתחום של הפנסיה הציבורית והוא תמך ברפורמה במערכת הביטוח הלאומי של ארצות הברית. במחקר שביצע בהזמנת הקונגרס האמריקאי הראה פלדסטיין כיצד מדיניות תשלומי דמי האבטלה הביאה לתמריץ שלילי לתעסוקה. הוא אף היה מהגורמים שדחפו את הנשיא בוש ביוזמתו להפרטה חלקית של מערכת זו .
פלדסטיין היה מהתומכים הבולטים במדיניות הקיצוץ במיסים על רווחי הון, עמדותיו הביאו את הנשיא רייגן להזמינו לעמוד בראש מועצת היועצים הכלכליים, תפקיד בו כיהן משנת 1982 ובמהלכו התפרסם כמרסן ההתרחבות התקציבית, שהביאה לגרעון גבוה במאזן התשלומים של ארצות הברית. ביקורתו הרבה על המדיניות התקציבית הביאה לעזיבתו את התפקיד ב-1984.
ב-1976 מתח במאמרו במגזין JPE ביקורת על תאוריית שקילות ריקרדו ומאמרו המפורסם של הכלכלן רוברט בארו, "Are Government Bonds Net Wealth ? ", (שקילות בין גיוס חוב באמצעות הטלת מיסים לבין הנפקת אג"ח). פלדסטיין טען שלא נלקחו בחשבון השפעות הצמיחה והגידול באוכלוסייה.
אחת התרומות המפורסמות של פלדסטיין לחקר הכלכלה נוסחה במאמר שחיבר ב-1980 עם עמיתו צ'ארלס הוריוקה. במאמר זה הציגו המחברים את מה שמכונה מאז "חידת פלדסטיין-הוריוקה", לפיה גם בהנחה של שוק בינלאומי חופשי לתנועות הון וסחר, בטווח הארוך החיסכון וההשקעות של הציבור נוטים להיות מקומיים. על פי הכלכלנים הנודעים מוריס אובספלד וקנת' רוגוף, חידה זו היא אחת משש החידות החשובות ביותר בכלכלה הבינלאומית.
ב-1997 התריע פלדסטיין מההשפעות השליליות שעלולות להיות להגברת שיתוף הפעולה הכלכלי באיחוד האירופי, הוא צפה שבעוד שכוונת האיחוד למנוע מלחמות נוספות ביבשת הרי שהמדיניות הכלכלית עלולה להגביר חיכוכים בין המדינות ובין האיחוד לארצות הברית. פלדסטיין חזה כי מעבר למטבע אחיד עלול להגביר בחלק מהמדינות את האבטלה והאינפלציה ברמה שתעיב על הפירות הצפויים מתנועות הון וסחר חופשי. מספר שנים אחר כך כשהאירו נקלט במדינות האיחוד בהצלחה, נשאל פלדסטיין אם טעה בהערכתו זו, הוא השיב כי התמורות בשטח רק חיזקו את דעתו בנושא, שכן הוא סבר במקור שההשפעות השליליות יחלו בשולי האיחוד בעוד שבפועל מתבטאות בליבה, לדוגמה במחלוקות בין צרפת וגרמניה. בעקבות משבר החוב של יוון ופורטוגל ב-2010, העריך פלסטיין כי יוון תגיע לחדלות פירעון כמו גם מדינות אחרות בגוש האירו.
באוקטובר 2007 חזה פלדסטיין, בנייר עמדה שחיבר, כי משבר הסאב-פריים יתפתח למשבר כלכלי ומיתון ארוך טווח, והמליץ על מדיניות מוניטרית שתכלול הורדת הריבית, גם על חשבון עלייה באינפלציה בטווח הקצר, הוא חזר על הערכות אלו גם במרץ 2008.
ב-2008 פרסם נייר עמדה הקורא לרה-ארגון בגופים העוסקים בסיכול טרור בארצות הברית ובפרט ב-FBI, שינוי והגברת שיתוף הפעולה הבינלאומי בין גופים אלו, זאת על רקע התגברות הטרור מבית האסלאם הרדיקלי במאה ה-21.
בהתייחסו לרפורמה במערכת הבריאות שניסה לקדם נשיא ארצות הברית ברק אובמה, הציע פלדסטיין מודל מהפכני אחר, לפיו לא יוגדל החוב הלאומי ולא יוטל מס בריאות נוסף, על ידי הענקת שוברים לכלל הציבור, שיאפשרו לאוכלוסייה לרכוש ביטוחי בריאות על הוצאות הגבוהות מ-15% מהכנסתם השנתית.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

מעבר לתפקידו כיו"ר מועצת היועצים הכלכליים של רייגן, פלדסטיין שימש כיועץ במספר רב של גופים ציבוריים אחרים, הוא היה חבר במועצה המייעצת לוועדת התקציבים של קונגרס, וחבר מועצת הבנק הפדרלי בסניפי ניו יורק ובבוסטון. בין השנים 1977–1982 ו-1984–2008 שימש פלדסטיין כנשיא הלשכה הלאומית למחקר כלכלי (National Bureau of Economic Research), גוף המחקר הכלכלי הפרטי הגדול ביותר בארצות הברית, המחבר ניירות עמדה ובעל מוניטין של חיזוי מועדי כניסה ויציאה ממיתון. ב-2006 מונה פלדסטיין על ידי הנשיא ג'ורג' בוש לחבר בוועד המייעץ בענייני מודיעין למשרד הניהול הנשיאותי בבית הלבן (President's Foreign Intelligence Advisory Board). לאחר כניסתו לתפקיד של ברק אובמה, מונה פלדסטיין לחבר במועצה המייעצת לנשיא בנושא היציאה מהמשבר הכלכלי. הוא היה חבר מועדון ה-30 מאז 2003 וחבר בוועד השלישייה.
פלדסטיין כיהן כדירקטור בחברות הענק AIG ו-אלי לילי.
נפטר ב-11 ביוני 2019. הותיר אחריו אישה - קת'רין, אף היא כלכלנית, אותה הכיר בזמן לימודיו באוניברסיטת אוקספורד, ושתי בנות.
הערות שוליים

↑  הכלכלנים המשפיעים ביותר על פי המדד המשוקלל המבוסס על RePEc‏
↑  Maurice Obstfeld, Kenneth Rogoff, The Six Major Puzzles in International Macroeconomics: Is There a Common Cause?, NBER Working Paper No. 7777 Issued in July 2000
↑  EMU and International Conflict, מגזין פוריין אפיירס, נובמבר-דצמבר 1997
↑  סוכנויות הידיעות, הכלכלן מרטין פלדסטין: יוון תגיע לחדלות פירעון למרות חבילת הסיוע; פורטוגל הבאה בתור, באתר TheMarker‏, 29 באפריל 2010
↑  Housing, Credit Markets and the Business Cycle, NBER Working Paper No. 13471
Issued in October 2007
↑  NBER's Feldstein says U.S. sliding into recession ‏reuters.com
↑  Designing Institutions to Deal with Terrorism in the United States, NBER Working Paper No. 13729 Issued in January 2008
↑  A Better Way to Health Reform, וושינגטון פוסט, 8.10.09
↑  THE TRILATERAL COMMISSION
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463317605171  BnF: cb12292489t (data)  CiNii: DA00218140  GND: 124078834  ISNI: 0000 0001 0930 8421  LCCN: n50001103  LNB: 000003982  MGP: 203917  NARA: 10580884  NDL: 00439355  NKC: mzk2004238165  NLK: KAC201808729  NTA: 068807694  SNAC: w64219tm  SUDOC: 031771688  VIAF: 108177945   WorldCat (עם VIAF): 108177945
פול ראיין

פול דייוויס ראיין (באנגלית: Paul Davis Ryan; נולד ב-29 בינואר 1970) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית מאוקטובר 2015 ועד ינואר 2019, עם פרישתו מהחיים הפוליטיים. היה המועמד של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן הנשיא בבחירות 2012.
ביוגרפיה

ראיין נולד בג'יינסויל שבוויסקונסין, הצעיר מבין ארבעת ילדיהם של פול ובקי ראיין. אביו נפטר כשהיה בן 16, ומותו דחף את ראיין להצטיינות בלימודים ולקריאה מרובה. הוא הושפע מספרה של איין ראנד, "מרד הנפילים" ובעקבותיו החל להעמיק בכתביהם של כלכלנים כגון פרידריך האייק, לודוויג פון מיזס ומילטון פרידמן. סיים תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה מאוניברסיטת מיאמי באוהיו. עם שובו לוויסקונסין עבד כיועץ שיווקי בחברת עבודות עפר השייכת לקבוצת ראיין שבבעלות משפחתו.
את הקריירה הפוליטית שלו החל בהיותו סטודנט, תחילה כעוזרו של הסנאטור בוב קסטן, בהמשך כיועץ בשדולה שבין מייסדיה היו ג'ק קמפ וג'ין קירקפטריק, ובמהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1996 שימש ככותב נאומים במטהו של קמפ, שהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן הנשיא.
ב-1998 התמודד לראשונה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, כמועמד למושב המחוז הראשון של מדינת ויסקונסין. הוא זכה לרוב של 57% מקולות הבוחרים ומאז נבחר תשע פעמים נוספות רצופות לתפקיד, כשב-2010 זכה לרוב שיא של 68%. לקראת הבחירות לקונגרס ב-2010 כתב יחד עם קווין מקארתי ואריק קנטור, את הספר "Young Guns: A New Generation of Conservative Leaders", ובו מפורטות הכנות המפלגה הרפובליקנית לקראת ניצחון בבחירות. בהתמודדות של 2016 הוא זכה ב-84% מהקולות מול פול נלן.
משנת 2007, ראיין היה הנציג הבכיר של המפלגה הרפובליקנית בוועדת התקציבים של בית הנבחרים. ב-2011 כשהשליטה בבית חזרה לידי הרפובליקנים הוא הפך ליו"ר הוועדה. ב-2015 מונה ליו"ר ועדת המיסים (Ways and Means Committee).
בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית ב-2012 הביע תמיכה במועמדותו של מיט רומני. ב-11 באוגוסט 2012, הציג רומני את ראיין כמועמדו לתפקיד סגן הנשיא, אך הם הפסידו לנשיא המכהן ברק אובמה וסגנו ג'ו ביידן.
ב-22 באוקטובר 2015 הכריז על כוונתו להתמודד לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, לאחר שזכה לתמיכה גם מן הצד המכריע של חברי מפלגתו השמרנים ביותר, המתקבצים בסיעה המכונה "Freedom Caucus" – תמיכה אותה הציב כתנאי להצגת המועמדות. ב-29 באוקטובר נבחר לתפקיד לאחר שזכה ל-236 קולות.
באפריל 2018 הודיע על כוונתו לפרוש מהקונגרס בינואר 2019.
ראיין הוא קתולי, נשוי לג'נה ליטל ראיין ואב לבת ושני בנים.
עמדותיו > בתחום הכלכלי

ראיין תומך בריסון פיסקלי ובצמצום הוצאות הממשלה. במאי 2008 הציג ראיין הצעת חוק שבמסגרתה פירט את תוכניתו להבראה כלכלית של ארצות הברית, תחת השם "Roadmap for America's Future Act of 2008". ב-2009 הציג הצעה נגדית להצעת התקציב ל-2010 של הנשיא ברק אובמה, ובתחילת 2010 הציג עדכון לתוכנית מפת הדרכים הכלכלית שלו, בשם: "The Path To Prosperity, Restoring America's Promise", שכללה רפורמה נרחבת במסוי ובביטוח הבריאות וקיצוץ בהוצאות הממשלתיות שמטרתו לכסות את החוב הציבורי של ארצות הברית עד הדור הבא. הצעת החוק שלו עברה בבית הנבחרים אך נפלה בסנאט. עם זאת, תמך ראיין בתוכנית החילוץ של הממשל הפדרלי בשנת 2008.
עמדותיו > מדיניות החוץ

במישור מדיניות החוץ לא הרבה ראיין להתבטא, וכשעשה זאת היה זה בדרך כלל בהקשר הכלכלי. בנאומו ביוני 2011 ציין כי מדיניות החוץ האמריקאית והמדיניות התקציבית נמצאות על מסלול התנגשות, וללא ריסון תקציבי תאבד ארצות הברית את מעמדה כמעצמה עולמית מובילה. הוא ציין כי ארצות הברית חייבת להמשיך להיות מעורבת בעולם, כי עולם ללא מעורבותה יהיה כאוטי יותר, עם הרבה יותר סכנות ופחות הזדמנויות לאזרחי ארצות הברית.
ראיין תמך בנשיא ג'ורג' בוש בהצבעה על יציאה למלחמת עיראק. הוא תמך גם באמנה קבועה בין ארצות הברית והרפובליקה העממית של סין שנועדה לחזק את הסחר הבינלאומי בין שתי המדינות, והביע תמיכה ב"אביב הערבי" במצרים.
בהצבעותיו בבית הנבחרים בנושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני, תמך בחוק להכרה בירושלים כבירתה המאוחדת והבלתי ניתנת לחלוקה של ישראל ובהעברת שגרירות ארצות הברית לעיר, התנגד לצעדים להכרה חד צדדית במדינה פלסטינית, תמך בהקפאת העברת כספים לאו"ם עד שהארגון ייסוג מהאשמתו את ישראל בפשעי מלחמה, כמו כן חתם ב-2010, יחד עם 326 חברים נוספים בבית הנבחרים, על מכתבם המשותף של אריק קנטור, מנהיג הרוב הרפובליקני ושל סטני הויר, מצליף המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים, שבו פנו אל מזכירת המדינה הילרי קלינטון והביעו מחויבות ל"קשר הבלתי ניתן לניתוק בין ארצות הברית וישראל" על רקע המתיחות בין הממשל האמריקאי לישראלי.
הערות שוליים

↑  FUSSBUDGET: How Paul Ryan captured the G.O.P, ניו יורקר, 6 באוגוסט 2012
↑  Ryan: I'm 'ready and eager' to be House speaker, פוליטיקו, 22 באוקטובר 2015
↑  הצעת החוק, באתר הקונגרס
↑  A Roadmap for America's Future
↑  House Republicans Propose $4 Trillion in Cuts Over Decade, אתר הניו יורק טיימס, 3 באפריל 2011
↑  Paul Ryan voted for the bailouts, but has since soured on them, וושינגטון טיימס, 13 באוגוסט 2012
↑  Ryan on foreign policy: America ‘must lead’, אתר The Daily Caller, ‏11 בנובמבר 2012
↑  אתר ontheissues.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 90663050  CiNii: DA1828575X  GND: 1031881727  ISNI: 0000 0000 9096 6896  LCCN: no2010164774  MusicBrainz: 438f97a7-46f3-47e1-9d02-610544d95704  NKC: xx0270417  SNAC: w6d95mtr  SUDOC: 158009959  US Congress: R000570  VIAF: 422149106270468492205   WorldCat (עם VIAF): 422149106270468492205
ניר בן משה

ניר בן משה (נולד ב-1967) כיהן כממונה על הביטחון במערכת הביטחון.
ביוגרפיה

בן משה הצטרף לשורות המלמ"ב בשנת 1993. ב-2008, בהיותו נציג סיב"ט (אגף הסיוע לייצוא ביטחוני) בוושינגטון, מונה לראש האגף לאבטחת מידע וקשרי חוץ במלמ"ב, והתקדם עד לתפקיד סגן ראש המלמ"ב. בשנים 2015-2013 שימש כעוזר למנכ"ל משרד הביטחון דן הראל.
ב-13 בדצמבר 2015 נבחר על ידי ועדת איתור לכהן כראש המלמ"ב במקום אמיר קין.
ב-27 בדצמבר 2015 הדיח את ראש מנהלת חומה, יאיר רמתי, בשל עבירת ביטחון מידע.
בוגר מחזור 2020 של תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
בפברואר 2021 סיים את כהונתו וביוני של אותה שנה הצטרף למכון למחקרי ביטחון לאומי כחוקר בכיר.
הוא עבד בחברת הסייבר ההתקפי "אינטלקסה" בבעלות טל דיליאן.
הערות שוליים

↑  Defense Ministry to appoint new head of Security Department, יעקב לפין, 12 בדצמבר 2015, באתר הג'רוזלם פוסט
↑  יוסי מלמן, אין ביקוש לסיב"ט, באתר הארץ, 31 ביולי 2008
↑   גילי כהן, ניר בן משה צפוי להתמנות לתפקיד הממונה על הביטחון במערכת הביטחון, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2015
↑  יואב זיתון, אחראי פרויקט ה"חץ" הודח בשל עבירת ביטחון מידע חמורה, באתר ynet, 27 בדצמבר 2015
↑  דניאל דולב, שומרים, אולמרט עבד עם חברת הסייבר ההתקפי אינטלקסה, באתר ynet, 5 באוקטובר 2023
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גשר מעריב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר לשעבר 
 שימוש:  כלי רכב בלבד
 על שם:  בית מעריב 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ינואר 1976 – יולי 1976 (כ־183 ימים)
 תאריך פתיחה רשמי:  יולי 1976 
 תאריך פירוק:  21 באוגוסט 2015 
 שיטת בנייה:  הנפת קורות על עמודים יצוקים
 חומרי בנייה:  בטון ופלדה
 עלות:  כ-7.5 מיליון ל"י
 אדריכל:  חברת "החומש", שהייתה בבעלות משותפת של הממשלה ועיריית תל אביב
 מידות
 אורך:  כ-200 מטר מטר
 רוחב:  8 מ' 
 גובה:  4.65 מ' 
 מידע טכני
 אורך דרכי גישה:  כ-170 מטר
 מסלולים:  2
 נתיבים:  1 בכל כיוון
 מידע נוסף:  הגשר פוצץ ב-21 באוגוסט 2015
 
 קואורדינטות:  32°03′58″N 34°47′01″E﻿ / ﻿32.066075°N 34.783702777778°E﻿ / 32.066075; 34.783702777778
 תבנית:לשוניות2
 
בית מעריב לצד גשר מעריב
הנצחה ללוחמים שהשתתפו במבצע אנטבה, מתחת לגשר הנשרים בצומת מעריב בתל אביב
גשר מעריב, או בשמו הרשמי גשר הנשרים, היה גשר בתל אביב, שעד להריסתו באמצע אוגוסט 2015, איפשר נסיעה חופשית לאורך דרך בגין (דרך פתח תקווה לשעבר) מעל מפגש הרחובות המחומש עם רחוב יצחק שדה, רחוב קרליבך ורחוב לינקולן. השם "גשר הנשרים" ניתן לו לכבוד לוחמי מבצע אנטבה, שנערך סמוך לחנוכת הגשר.
היסטוריה

הצומת ליד בית מעריב היה מהסואנים ביותר בישראל. התוכנית לבניית הגשר עלתה כבר בתחילת שנת 1965, עוד בטרם היו מחלפים בישראל, והתכנון המפורט התבצע בשנת 1967. אולם הביצוע התעכב בגלל עלויות גבוהות לתשלום פיצויים, בעיות הנדסיות והמחסור בקבלנים בישראל המסוגלים לבצע עבודות מסובכות כאלו. בסוף שנת 1972 עלה הנושא מחדש ונבדקה האפשרות לבצע הפרדה מפלסית במנהרות.
הגשר הוקם במחצית הראשונה של 1976 ובנייתו נמשכה יותר מהמתוכנן בגלל עיכוב בתשלום לקבלן על ידי חברת נתיבי איילון. העבודות על הגשר הושלמו ביוני 1976 והוא נפתח לתנועה ב-7 ביולי 1976. הגשר היה עשוי מפלדה ובטון, אורכו כ-200 מטר, רוחבו 8 מטר, וגובהו רק 4.65 מטר, גובה הנחשב נמוך יחסית, ולכן היה מכשול לתנועתן של משאיות גבוהות. עם זאת, הגשר היה גדול יחסית לרחובות העיר והסתיר למשל את "בית מעריב".
הגשר דרש תחזוקה מתמדת בשל החלדה והתרופפות ברגים. לטענת ישראל גודוביץ, מהנדס העיר לשעבר, הגשר היה מסוכן לציבור. העירייה בתגובה אמרה כי "הגשר בטוח לנסיעה והוא טופל ביסודיות לפני כשלוש שנים. העבודות כללו שיקום הבטון, טיפול בקורוזיה, חידוש המעקות וסלילה".
גשר דומה, גשר רוקח, נמצא במפגש של שדרות רוקח עם דרך נמיר. בהמשכה של דרך בגין ניתן פתרון אחר לבעיה תחבורתית זו, בדמות מנהרה שקועה, שדרכה עוברת דרך בגין. מנהרה ניכרת פחות מבחינה חזותית אך עלות בנייתה גבוהה יותר.
בקרן הרחובות לינקולן ובגין, מול הגשר, נמצא בית רובינשטיין. בשנת 2002 אירע בסמוך לגשר פיגוע הירי בסי פוד מרקט, כאשר מחבל יצא מהגשר והתקדם לכיוון המסעדות הסמוכות תוך שהוא יורה בסועדים. שניים מיושבי מסעדת "סי פוד מרקט" ושוטר נהרגו בפיגוע.
ב-21 בינואר 2015 ביצע שוהה בלתי חוקי פלסטיני פיגוע דקירה ליד הגשר בנוסעי אוטובוס קו 40 של דן, שבו נפגעו 12 אנשים.
היסטוריה > פירוק הגשר

כחלק מפרויקט הרכבת הקלה בתל אביב נסגר הגשר לתנועה באמצע אוגוסט 2015 והוחל בפירוקו. הוא נהרס בפיצוץ מבוקר ב-21 באוגוסט. במקומו של הגשר הוקמה תחנת קרליבך, אחת מהתחנות התת-קרקעיות לאורך הקו האדום והקו הירוק של הרכבת הקלה של תל אביב.
הערות שוליים

↑  תמונה של הצומת משנת 1975, בעת פקק, דבר, 14 ביולי 1975
↑  מעברים, מפלסים וגשרים בתכנית פיתוח התנועה בתל אביב, מעריב, 10 בפברואר 1965
↑  מחר ייחנך גשר, דבר, 26 ביוני 1966
↑  19 פרוייקטים תחבורתיים חדשים נמסרו לביצוע, דבר, 8 בספטמבר 1967
↑  אברהם רותם (עיתונאי), לחברת החומש יש עודף כסף, מעריב, 29 באוגוסט 1968
↑  דוד מושיוב, דנים בהפיכת צומת מעריב בתל אביב לדו מפלסי, דבר, 18 בדצמבר 1972
↑  הגבלות תנועה בשל בניית גשר קרליבך, דבר, 23 בינואר 1976
צומת קרליבך בת"א ייסגר לתנועה מחר, דבר, 21 במרץ 1976
↑  יאיר פלדמן, לא לומדים לקח, דבר, 26 במרץ 1976
↑  מתחדשת עבודת ההקמה של גשר קרליבך בתל אביב, דבר, 20 במאי 1976
↑  גשר קרליבך בתל אביב - תמונה, דבר, 14 ביוני 1976
↑  נחנך גשר הנשרים בצומת קרליבך בתל אביב, דבר, 8 ביולי 1976
↑  אבי כהן, משאית נתקעה מתחת לגשר בלב תל אביב, באתר ynet, 25 בנובמבר 2007
↑  ראו למשל: פקקי תנועה בצומת מעריב בת"א, דבר, 26 ביוני 1979
↑  מתוך מקומון "זמן תל אביב"
↑  אבי אשכנזי ומור שמעוני‏, פיגוע דקירה במרכז תל אביב: 12 פצועים, בהם שלושה קשה, באתר וואלה, 21 בינואר 2015
↑  נועם דביר, היסטוריה בתל אביב: גשר מעריב פוצץ, באתר ynet, 21 באוגוסט 2015
↑   רועי צ'יקי ארד, פיצוץ גשר מעריב: לראות מה שאחרים רואים, אפילו דרך מסך הסמארטפון, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2015
הגשר במבט מלמעלה מכיוון מזרח
צומת מעריב לאחר פיצוץ הגשר