אדוארד הראשון, מלך אנגליה
מלחמת האזרחים ומסעי הצלב (1264–1273) > מסעי הצלב

אדוארד התחייב לערוך מסע צלב בטקס שנערך ב-24 ביוני 1268, יחד עם אחיו אדמונד קרוצ'בק (אנ') ובן דודם הנרי מאלמיין. כמה מיריביו לשעבר של אדוארד התחייבו לעשות גם כן, אם כי חלקם לא השתתפו בסופו של דבר במסעי הצלב העתידיים. המכשול הגדול ביותר לביצוע מסע הצלב היה השגת סכומים מספקים. לואי התשיעי, מלך צרפת, שהיה מנהיג מסע הצלב, בציע הלוואה של כ-17,500 פאונד. סכום זה לא הספיק, ואת יתר הסכום הדרוש היה צריך להשיג באמצעות הטלת מס ישיר על עמאים, שלא הוטל מאז 1237. במאי 1270 העניק הפרלמנט מס של עשרים מכלל המיטלטלין; בתמורה לכך הסכים המלך לאשר מחדש את המגנה כרטה ולהטיל הגבלות על הלוואות כספים ליהודים. ב-20 באוגוסט הפליג אדוארד מדובר לצרפת. היסטוריונים לא קבעו את גודל הכוח שליווה אותו בוודאות, אך הוא כלל כנראה פחות מאלף איש, כולל כ-225 אבירים.
בתחילה התכוונו הצלבנים להקל על המעוז הנוצרי הנצור של עכו בארץ ישראל, אך המלך לואי ואחיו צ'ארלס מאנז', מלך סיציליה, החליטו לתקוף את אמירות תוניס כדי להקים מעוז בצפון אפריקה. תוכניות אלו נכשלו כאשר נפגעו הכוחות הצרפתיים ממגפה אשר, ב-25 באוגוסט, גרמה למותו של לואי עצמו. כאשר אדוארד הגיע לתוניס כבר חתם צ'ארלס על הסכם (אנ') עם אמיר תוניס, ולא הייתה אפשרות אחרת מלבד לחזור לסיציליה. פעולה צבאית נוספת נדחתה עד לאביב הבא, אך סופה הרסנית מול חופי סיציליה הניאה גם את צ'ארלס וגם את פיליפ השלישי, מלך צרפת במקומו של לואי, מכל מערכה נוספת. אדוארד החליט להמשיך לבדו, וב-9 במאי 1271 נחת לבסוף בעכו, כשהוא עומד בראש כוח בן 100 אבירים. מסע צלב זה נודע כמסע הצלב התשיעי.
מצב הצלבנים בארץ ישראל היה רעוע. ירושלים נכבשה מחדש על ידי המוסלמים ב-1244, ועכו הייתה כעת מרכזה של ממלכת ירושלים. המדינות המוסלמיות היו במתקפה מצד הממלוכים בהנהגתו של ביברס, והטילו אימה על עכו. אף על פי שאנשיו של אדוארד היוו תוספת חשובה לחיל המצב, לא היה להם סיכוי מול כוחותיו של ביברס. משלחת מונגולית בראשותו של אבאקה חאן (אנ') סייעה בהתקפה על העיר חלב, שהסיחה את דעתם של כוחותיו של ביברס. אולם הפלישה המונגולית נכשלה בסופו של דבר. בנובמבר הוביל אדוארד פשיטה על קאקון, שיכולה הייתה לשמש ראש גשר לירושלים, אך זו לא הצליחה. המצב בעכו הלך ונואש, ובמאי 1272 חתם הוגו השלישי, מלך קפריסין, שהיה גם מלך ירושלים, על שביתת נשק למשך עשר שנים עם ביברס. אדוארד התריס בתחילה, אך ביוני 1272 ניסה מתנקש מכת החשישיון השיעית לרצוח אותו, כביכול בהוראת ביברס. למרות שאדוארד הצליח להרוג את המתנקש, הוא נפגע בזרועו על ידי פגיון שחששו שיורעל, ונחלש קשות במהלך החודשים הבאים. הדבר שכנע את אדוארד לנטוש את המערכה.
ב-24 בספטמבר 1272 עזב אדוארד את עכו. זמן קצר לאחר שהגיע לסיציליה נודע לו שאביו נפטר ב-16 בנובמבר. אדוארד התעצב מאוד מהבשורה הזו, אך במקום לחזור ישירות לאנגליה הוא נע צפונה, מפאת בריאותו הירודה, אך גם מחוסר דחיפות. המצב הפוליטי באנגליה היה יציב לאחר התהפוכות שהתרחשו במחצית המאה, ואדוארד הוכרז כמלך לאחר מות אביו, אך לא התקיימה הכתרה כפי שהיה מקובל עד אז. בהיעדרו של אדוארד, נשלטה ממלכת אנגליה על ידי מועצה מלכותית בראשות רוברט ברנל. אדוארד הפליג דרך איטליה וצרפת וביקר את האפיפיור גרגוריוס העשירי ואת פיליפ השלישי, מלך צרפת.
לאחר מכן נסע אדוארד לגסקוניה כדי לטפל בענייניה ולדכא מרד בהנהגתו של גסטון דה בארן (אנ').בעודו שם פתח בחקירה על רכושו הפיאודלי, אשר משקפת את "עניינו הרב של אדוארד ביעילות ניהולית... [ו]חיזקה את מעמדו של אדוארד כלורד באקיטן וחיזקה את קשרי הנאמנות בין המלך-הדוכס ונתיניו". בערך באותו הזמן כרת המלך בריתות פוליטיות עם הממלכות באיבריה. בתו אלינור בת הארבע הובטחה בנישואים לאלפונסו, יורש העצר של כתר אראגון, ויורשו של אדוארד, הנרי (אנ'), היה מאורס לג'ואן, יורשת העצר של ממלכת נווארה. אף אחד מהנישואים לא התרחשו. רק ב-2 באוגוסט 1274 חזר אדוארד לאנגליה, ונחת בדובר. המלך אדוארד בן ה-35 ערך את הכתרתו ב-19 באוגוסט במנזר וסטמינסטר, לצד המלכה אלינור. מייד לאחר שנמשח והוכתר למלך אנגליה על ידי רוברט קילוורדבי, הארכיבישוף מקנטרברי, הוריד אדוארד את הכתר מעל ראשו, ואמר כי אין בכוונתו לענוד אותו שוב עד שישיג את כל אדמות הכתר שאביו ויתר עליהן במהלך שלטונו. אף על פי שלפניו מלכו שלושה מלכים בשם "אדוארד" הוא נקרא בשם "אדוארד הראשון" מכיוון שמאז הכיבוש הנורמני "התאפסה" ספירת המלכים האנגלית.