דרדנוט (סוג אונייה)
בנייה > מרוץ החימוש בין הקיסרות הגרמנית והאימפריה הבריטית

בניית אה"מ "דרדנוט" התרחשה בתקופה של עליית מתח בין האימפריה הבריטית לקיסרות הגרמנית. גרמניה החלה בתוכנית נרחבת לבניית צי מלחמה בשנות ה-90 של המאה ה-19, כחלק ממדיניות כוללת שנועדה לבסס את גרמניה כמעצמה עולמית, ובמסגרתה קריאת תגר על עליונותו הימית של הצי המלכותי הבריטי. עם חתימת ההסכמה הלבבית (Entente Cordiale) בין צרפת ובריטניה ב-1904, הסתבר לבריטים יותר ויותר שהאויב העיקרי יהיה מעתה גרמניה. היריבות הגוברת הניעה והגבירה עוד יותר את מרוץ החימוש והביאה לבניית שני ציי הדרדנוטים הגדולים ביותר בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה.
התגובה הגרמנית ל"דרדנוט" הייתה סדרת נסאו, שבבנייתה החלו ב-1907, ולאחריה אוניות המערכה מסדרת הלגולנד, שבנייתה החלה ב-1909. הצי הקיסרי הגרמני החל גם בבניית שתי סיירות מערכה, אף על פי שהאסטרטגיה הבריטית שדגלה בהפעלתן של סיירות המערכה לא הייתה מקובלת בגרמניה; בניית אוניות אלה נעשתה משום שניתן היה לבנותן תחת האישור שניתן ברייכסטאג לבניית סיירות משוריינות ולא מתוך המכסה המאושרת של אוניות מערכה. ב-1909 היו לקיסרות הגרמנית עשר אוניות מערכה מודרניות, מוכנות או בשלבי בנייה. האוניות הבריטיות היו מהירות יותר ובעלות חימוש עוצמתי יותר ממקבילותיהן הגרמניות, אך היחס בין המספרים היה 10:12 בלבד לטובת הבריטים – הרבה פחות מהיחס אליו שאפו הבריטים, 1:2 לטובתם.
ב-1909 אישר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת בניית ארבע אוניות ראשה נוספות, עדיין בתקווה שגרמניה תסכים למשא ומתן שיגביל את מספר אוניות המערכה. אישור האוניות הותנה בכך שאם לא יימצא פתרון דיפלומטי, תתחיל ב-1910 בניית ארבע אוניות מערכה נוספות. החלטה זו הייתה פשרה בין הלחץ של השמרנים לבנות שש אוניות מערכה בשנה אחת, לבין רצונם של הליברלים לצמצם את ההוצאות הצבאיות כדי לפנות משאבים לרפורמות חברתיות ולבנות לא יותר מארבע. גם פשרה זו חייבה הטלת מיסים כבדים על השכבות הגבוהות, מהלך שהביא למשבר חוקתי בשנים 1909–1910. לאחר שלא חלה התקדמות במגעים עם גרמניה, הונחה ב-1910 השדרית לארבע אוניות מערכה נוספות שכללו גם ארבע אוניות "סופר דרדנוט" מסדרת אוריון. שמונה אוניות המערכה תוגברו בשתי סיירות מערכה שנרכשו על ידי אוסטרליה וניו זילנד, והיו אמורות להיות חלק מהצי שלהן, אך בעת הצורך תתגברנה את הצי הבריטי.
הצי הגרמני בנה באותן שנים שלוש אוניות מערכה, וכך הגיע יחס הכוחות בין שתי המעצמות ל-22 אוניות מערכה בריטיות מול 13 גרמניות. נחישותם של הבריטים לשמור על יתרונם הימי הביאה את הגרמנים לשאת ולתת על סיום מרוץ החימוש. מטרתה של האדמירליות להגיע ליתרון של 60% על הצי הגרמני הייתה קרוב למדי ליעדו של אלפרד פון טירפיץ, שר הימייה הגרמני, ששאף לצמצם את יתרונו של הצי הבריטי ל-50%. עם זאת, השיחות כשלו בגלל ויכוח שלא הוכרע לגבי הכללת סיירות המערכה הבריטיות במספר אוניות המערכה, וכן בשל נקודות מחלוקת אחרות שלא היו קשורות לנושא הימי, כמו דרישת הגרמנים להכרה בבעלותם על אלזס-לורן.
כישלון השיחות הביא להגברת קצב מרוץ החימוש. גרמניה החלה בבניית ארבע אוניות ראשה ב-1910 וב-1911, ובריטניה החלה במקביל בבניית חמש אוניות בכל אחת מהשנים הללו. המתח עלה עוד יותר כאשר אישר הרייכסטאג את החוק הימי של 1912. החוק קבע תוכנית לבניית אוניות, שעם סיומה יהיו לצי הקיסרי הגרמני 33 אוניות מערכה וסיירות מערכה, יותר מכוחו של ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול"), יחידת הצי הבריטי הגדולה ביותר שהגנה על בריטניה עצמה במימי הבית (Home Waters). מצבה של בריטניה היה חמור עוד יותר, מכיוון שהצי של האימפריה האוסטרו-הונגרית היה בשלבי בנייה של ארבעה דרדנוטים, והצי האיטלקי בנה שתיים נוספות. הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה היו קשורות זו לזו בברית המשולשת, והיו אמורות לפעול יחד בעת מלחמה. מול כוח משולב של שלוש המעצמות הללו לא היה הצי הבריטי יכול להגן על האינטרסים החיוניים של בריטניה.
כדי לתת מענה לאיום זה היו לבריטניה שלוש אפשרויות: בניית אוניות מערכה נוספות, ויתור על הנוכחות בים התיכון כדי לרכז את הכוחות בים הבית, או יצירת ברית עם צרפת. בניית אוניות מערכה נוספות הייתה מטילה עול כלכלי כבד ולא מתקבל על הדעת בתקופה שבה ניסתה הממשלה הבריטית להוביל תקציב שיוביל לשינויים חברתיים. ויתור על הים התיכון היה בעייתי מאוד, שכן משמעותו הייתה החלשת כוחה הדיפלומטי והשפעתה בכל האזור וערעור יציבותה של האימפריה. האפשרות היחידה שניתן היה לקבל הייתה שינוי במדיניות הבריטית עד אז, שהייתה ידועה בכינויה "בדידות מזהרת", והגעה להסכם עם צרפת, במסגרתו תקבל זו האחרונה אחריות על ריסון איטליה ואוסטרו-הונגריה בים התיכון, והבריטים בתמורה יגנו על חופה הצפוני של צרפת. למרות התנגדות פוליטית מסוימת בבריטניה, התארגן הצי המלכותי הבריטי על בסיס פריסה חדשה זו ב-1912.
למרות התוצות האסטרטגיות, בפועל לא הייתה לחוק הימי של 1912 השפעה מועטה על יחסי הכוחות. מעבר להיערכות המחודשת של הצי המלכותי, החלו הבריטים בבניית עשר סופר-דרדנוטים חדשים ב-1912 וב-1913. לאוניות אלו היה מיגון משופר, מהירות גבוהה יותר וחימוש כבד יותר. גרמניה החלה בבנייתן של חמש אוניות בלבד, והעדיפה להשקיע את המשאבים בצבא היבשה.