stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איש הכריות
סיפוריו של קטוריאן > ישו הקטן

ילדה בת שש הייתה בטוחה שהיא התגלמותו של ישו. היא לבשה זקן, נעלה סנדלים. היא הסתובבה בחברת חסרי בית, שיכורים ומכורים לסמים, מברכת אותם ומנחמת אותם. הוריה היו מאושרים מכך שהיא בסדר ובחיים. יום אחד הוריה נהרגו בתאונה קטלנית. היא נמסרה למשפחה אומנת ששנאה דת, שנאה את ישו ושנאה את הילדה. הוריה עינו אותה, צלבו אותה וקברו אותה חיה בארון עם פתח אוויר צר שהספיק לה לחיות עוד שלושה ימים, באומרם שאם היא ישו היא תקום לתחיה תוך שלושה ימים. כעבור שלושה ימים טייל איש במקום, אולם מכיוון שהיה עיוור לא הבחין בקבר וגם לא שמע את השריטות שנשמעו ממנו.
סיפוריו של קטוריאן > הסופר והאח של הסופר

הסיפור הזה הוא אוטוביוגרפי בחלקו. ילד המגודל ביד הוריו האוהבים שמעודדים אותו להיות סופר, הוא כותב סיפורים שמחים במשך כמה שנים. ואז בלילה אחד הוא מתחיל לשמוע קולות עינויים מהחדר הסמוך וכתוצאה מכך הוא מתחיל לכתוב סיפורים מעוותים יותר ויותר. לילה אחד הוא מבחין בפתק המחליק מתחת לדלת, בו כותב אחיו של הילד שהוא עבר עינויים במשך שבע שנים כחלק מניסוי ספרותי כדי להפוך את הילד לסופר גדול. הוא פורץ את הדלת, ומוצא את הוריו מהתלים בו, בהעמידם פנים שהם מענים ילד. אולם כשהוא שב כעבור שנים הוא מגלה את גופת אחיו המת מתחת למזרן, לופת כתב יד של סיפור יפהפה, טוב יותר מכל סיפור שהוא כתב וגיבור הסיפור שורף אותו.
סיפוריו של קטוריאן > החדר של שייקספיר

מייקל מציין בפני קטוריאן את הסיפור כדי להצביע על כך שכל סיפוריו היו סוטים. שלא כמו הסיפורים האחרים, סיפור זה אינו מסופר, מיושם ברציחות או משוחק. במקום זאת מייקל מספר אותו בקצרה. שייקספיר אינו הגאון שהעולם חושב שהוא, במקום זאת הוא מחזיק בחדרו אישה גמדה בתוך קופסה שחורה. בכל פעם שהוא רוצה שהיא תכתוב מחזה חדש הוא דוקר אותה במקל.
סיפוריו של קטוריאן > למרתף יש פנים

אדם סדיסטי חסר שם חותך את פניהם של קורבנות חסרי שם, ושומר אותם בצנצנת על ראש של בובה במרתף. כמו בסיפור "החדר של שייקספיר", גם סיפור זה רק מוזכר בידי מייקל בקצרה.
השראה

המחזה "איש הכריות" נולד מניסיונו של מק'דונה לחבר  מעשיות בעלות שמו כמו "הכיסא והילד זאב", "הברנש הנמוך והצפרדע המוזרה" ו"הכינור והמלאך השיכור", בתחילת קריירת הכתיבה שלו. הוא ניסה לשכתב מעשיות אותן זכר מילדותו ונוכח לדעת ש"יש בהן משהו אפל".
בשיחה עם מבקר הדרמה האירי פינטאן אוט'ול בכתב העת Bomb ב-1998, מק'דונה סיפר מחדש את גרסתו למעשית האחים גרים "כיפה אדומה", שבו גרונו של הזאב ממולא באבנים ונתפר בחוט ירוק, מה שמוביל למותו של הזאב. מק'דונה ציין: "אהבתי לכתוב את הסיפור בצורה מפחידה ככל שיכולתי", בציינו מקור השראה אפשרי שלו לסיפור "אנשי התפוחים הקטנים" במחזה "איש הכריות".
מוזיקה

הפסקול המקורי של הפקות לונדון וברודוויי של המחזה הולחן בידי פאדי קאנין (Paddy Cunneen).
הפקות בולטות > הגרסה הראשונה

המחזה הוקרא לראשונה בגרסה המוקדמת שלו בתיאטרון פינבורו, לונדון, ב-1995, בעונה שכללה את המחזה Shopping and Fucking מאת מרק רבנהיל.
הפקות בולטות > הצגת הבכורה

הצגת הבכורה העולמית של המחזה התקיימה ב-13 בנובמבר 2003, בתיאטרון המלכותי הלאומי, בבימויו של ג'ון קראולי. בהפקה המקורית כיכבו דייוויד טננט בתפקיד קטוריאן, ג'ים ברודבנט בתפקיד טופולסקי, נייג'ל לינדסי בתפקיד אריאל ואדם גודליי בתפקיד מייקל.
הפקות בולטות > ניו יורק

הצגת הבכורה של המחזה בברודוויי נערכה ב-10 באפריל 2005, בתיאטרון בות'. ההצגה האחרונה הוצגה ב-18 בספטמבר 2005. בהצגה כיכבו בילי קרודופ בתפקיד קטוריאן, ג'ף גולדבלום בתפקיד טופולסקי, זליקו איבנק בתפקיד אריאל ומייקל סטולברג בתפקיד מייקל.
הפקות בולטות > פריז

המחזה עלה בפריז ב-23 במרץ 2012 בתיאטרון אלף, בבימויו של רפאל ג'ולי. בהצגה כיכבו: סיימון קופין בתפקיד קטוריאן, תומאס אוהלנד (Öhlund) בתפקיד טופולסקי, פולין סיסקו (Cescau) בתפקיד אריאל, אנטואן פלוש (Pluche) בתפקיד מייקל, סולן (Solène) חימנז בתפקיד ילד/ילדה, פול לנורמן בתפקיד האב, סגולן קבליה בתפקיד האם.
הפקות בולטות > איראן

המחזה הציג באיראן בין ה-24 במאי 2013 ל-18 ביולי 2013 בתיאטרון איראנשאהר, בבימוים של איידה קייקיי ומוחמד יאגהובי. בהצגה שיחקו אחמד מהרנפר בתפקיד קטוריאן, פאיאם דהקורדי בתפקיד טופולסקי, עלי שרבי בתפקיד מייקל, נאויד מוחמדזאדה בתפקיד אריאל.
הפקות בולטות > סיאול

הצגת הבכורה של המחזה בסיאול הייתה ב-1 במאי 2007 במרכז האמנות LG, בבימויו של פארק ג'וניונג. בהצגה שיחקו צ'וי מינסיק בתפקיד קטוריאן, צ'וי ג'ונגו בתפקיד טופולסקי, יי דיון בתפקיד אריאל, יון זמון בתפקיד מייק.
הפקות בולטות > הונג קונג

המחזה עלה לראשונה בהונג קונג ב-26 במרץ 2008 בתיאטרון הפרינג' של הונג קונג. הפקה מחודשת התקיימה ב-24 ביוני 2008 בסטודיו מקאולי, במרכז האמנויות ואן צ'אי, בבימויו של אריק נג. צוות השחקנים כלל את: פול שיהאן בתפקיד קטוריאן, מייקל פיצוטו בתפקיד מייקל, רובן מ. טאק בתפקיד טופולסקי, דאמיין בארנס בתפקיד אריאל.
המחזה עלה ב-30 באפריל 2010 ב葵青劇院演藝廳, בבימויו של מייקל דובין, ג'וי לונג (梁祖堯)שיחק בתפקיד קטוריאן.
הפקות בולטות > ארגנטינה

בעונת 2008, תיאטרון לולה ממבריבס, קפיטל פדרל, בואנוס איירס, הוא הציג בין יולי 2008 לאוקטובר 2008. הוא הציג בעונת 2009 בתיאטרון מוליתיאטרו, קפיטל פדרל, בואנוס איירס, החל מפברואר 2009. צוות השחקנים כלל את: פבלו אצ'ארי בתפקיד קטוריאן, קרלוס בלוסו בתפקיד מייקל, קרלוס סנטמריה בתפקיד טופולסקי, ואנדו וילאמיל בתפקיד אריאל.
הפקות בולטות > בריזביין, קווינסלנד, אוסטרליה

המחזה הציג בין ה-18 במרץ ל-4 באפריל 2009 בתיאטרון סו ברנר, מטרו ארטס. הבמאי היה מישל מיאלי (שזכה בפרס מטילדה לשנת 2009 לבמאי הטוב ביותר. צוות השחקנים כלל את: סטיבן רוק בתפקיד קטוריאן (שזכה על תפקידו בפרס מטילדה לשחקן הטוב ביותר), נורמן דויל בתפקיד טופולסקי, רוברט טווייטס (Thwaites) בתפקיד אריאל, כריס ורנון בתפקיד מייקל (שזכה על תפקידו בפרס מטילדה לשחקן המשנה הטוב ביותר).
הפקות בולטות > אנקרה, טורקיה

המחזה עלה בעונת 2011 בבימויו של ליהאם יאזאר וימשיך ויציג במשך עונת 2013 בתיאטרון טורקיש סטייט, אנקרה. צוות השחקנים כלל את: מוראט קידאמי בתפקיד קטוריאן, מסוט טוראן בתפקיד טופולסקי, טולגה טקין בתפקיד אריאל, אמיר ארסיל/בוגרה קוכטפ בתפקיד מייקל.
פרסים ומועמדויות > פרסים

2004 – פרס אוליבייה למחזה החדש הטוב ביותר.
2005 – פרס מבקרי התיאטרון של ניו יורק למחזה הזר הטוב ביותר.
2005 – פרס טוני לעיצוב התאורה הטוב ביותר בהצגה לבריאן מק'דביט.
2005 – פרס טוני לעיצוב התפאורה הטובה ביותר בהצגה לסקוט פסק
2005 – פרס דרמה דסק לעיצוב הקול הטוב ביותר.
פרסים ומועמדויות > מועמדויות

2004 - פרס איבנינג סטנדרט למחזה החדש הטוב ביותר.
2005 – פרס דרמה דסק להצגה הטובה ביותר.
2005 – פרס טוני להצגה הטובה ביותר.
איש הכריות בתיאטרון המקצועי הישראלי

תיאטרון גשר, הצגת בכורה: 23 ביולי 2005
יוצרים: תרגום ובימוי: בן בר-שביט, תפאורה - מיכאל קרמנקו, תלבושות - אנה איצקוביץ', מוזיקה - אבי בנימין, תאורה - אבי יונה בואנו (במבי).
שחקנים: אריאל – מיקי לאון, מיקל – אמנון וולף, טופולסקי – אלכסנדר סנדרוביץ', קטוריאן – גלעד קלטר.
תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 14 בינואר 2017
יוצרים: תרגום ובימוי: ארז דריגס, תפאורה ותלבושות - סבטלנה ברגר, מוזיקה - שי פישמן.
שחקנים: אייל רוזלס, אלון נוימן, ליה אולמן, מעיין בלום, נטע וינר.
בפרינג':
תיאטרון הבימה (הפקה עצמאית מתארחת), הצגת בכורה: 30 במאי 2022
יוצרים: בימוי: יאיר שפירא, תרגום: נדב אילון, מוזיקה: אלון גלזינגר, תפאורה: שירן לוי, תלבושות: חן חפץ, עיצוב תנועה: שון זילברשטיין תאורה: אמיר קסטרו
שחקנים: רוני מרחבי, תומר בן עמרם, עומר שמשוני, רוני אקרמן, ליאור אביבי
לקריאה נוספת

McDonagh, Martin (2003). The Pillowman (First edition ed.). London: Faber. ISBN 0-571-22032-0.
O'Toole, Fintan. "Martin McDonagh". BOMB Magazine. Spring 1998
הערות שוליים

↑  ציפי שוחט, איש הכריות, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2005
↑  מרטין מק'דונה, איש הכריות, תרגום: בן בר-שביט, עמ' 23.
↑  פינטאן אוט'ול, ריאיון עם מרטין מק'דונה, בכתב העת Bomb, גיליון מספר 63, אביב 1998, תיאטרון
↑  איש הכריות – הבימה, באתר www.habima.co.il
↑  נדב מנוחין‏, רצח מחריד, סיפורי זוועה, שירים וריקודים: "איש הכריות" מעוררת מחשבה ומועקה גם יחד, באתר וואלה, 11 באוגוסט 2022
↑  עמית קלינג, רציחות ילדים, חקירות, דילמות מוסריות. ערב של בידור קל זה לא, באתר רציחות ילדים, חקירות, דילמות מוסריות. ערב של בידור קל זה לא | טיים אאוט, ‏2022-10-30
↑  עליס בליטנטל, איש הכריות שונה, באתר News1 מחלקה ראשונה, 31 ביולי 2022
בלונדי (כלבה)

| --- | --- |
אדולף היטלר עם בלונדי
אדולף היטלר עם בלונדי
 לידה:  1941 Kravaře, צ'כיה 
 מוות:  29 באפריל 1945  (בגיל 4 בערך) ברלין, גרמניה
 מין:  כלב הבית
 גזע:  רועה גרמני
 זוויג:  נקבה
 בעלים:  אדולף היטלר
 ידועה בשל:  כלבתו של אדולף היטלר
 תקופת הפעילות:  ? – 29 באפריל 1945 
 
בלונדי (בגרמנית: Blondi;‏ 1941 – 29 באפריל 1945) הייתה כלבתו של אדולף היטלר, מנהיג גרמניה הנאצית. הכלבה זכתה לפרסום רב על ידי מערכת התעמולה הנאצית. באפריל 1945, סמוך להתאבדותו, הורה היטלר לתת לבלונדי את כמוסות הציאניד שהוצעו לו, כדי לבדוק את יעילותן, ובכך הוא הביא למותה.
היסטוריה

בשנת 1921 היה בבעלותו של היטלר כלב מגזע רועים גרמני בשם פוצ'ל. הכלב קפץ לתוך השוחה בה התחפר היטלר במהלך מלחמת העולם הראשונה ונשאר עמו שם כשנה וחצי. היטלר שהעריץ צייתנות ונאמנות פיתח מאז יחס מיוחד לגזע זה. בסופו של דבר פוצ'ל נעלם, ככל הנראה נגנב.
בלונדי ניתנה להיטלר בשנת 1941 כמתנה ממרטין בורמן, מבכירי המשטר הנאצי. משרתו האישי של היטלר, היינץ לינגה העיד לאחר המלחמה כי היטלר לא היה מסוגל ליצור קשרים רגשיים עם בני אדם וכי ידידתו הטובה ביותר הייתה בלונדי. את מזונה קיבלה הכלבה בשעה שבה סעד היטלר את ארוחותיו, והיא אכלה לצדו לעיתים קרובות. כשבלונדי חלתה היטלר הורה להביא למענה ביצים ובשר רזה ודרש לקבל דיווחים יומיים על מצבה. לדברי לינגה, "היה לו קל יותר לחתום על גזר דין מוות לקצין בצבא מאשר לעכל ידיעה שלילית על מצבה של הכלבה".
לעומת זאת, מזכירתו של היטלר, טראודל יונגה, סיפרה ברבות הימים כי פילגשו של היטלר אווה בראון תיעבה את הכלבה, ולעיתים הייתה בועטת בה.
בלונדי הפכה לגיבורת תרבות. היא כיכבה בתעמולה הנאצית, שביקשה להציג את היטלר כחובב חיות. פוסטרים שלה עם בעליה נמכרו ברחבי גרמניה. בעקבות פרסומה של בלונדי, גרמנים רבים אימצו כלב מזן רועה גרמני משלהם.
ב-16 בינואר 1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עבר היטלר לגור בפיהררבונקר בברלין, ולקח איתו לשם את בלונדי. שם הוא הרבה לשחק עמה, ואף הרשה לה לישון במיטתו. בתחילת אפריל 1945 המליטה בלונדי בבונקר חמישה גורים שבניו של יוזף גבלס ששהו אז בבונקר, נהגו לשחק איתם. היטלר העניק לאחד הגורים את השם "וולף", השם הפרטי האהוב עליו והמתקשר לשמו, אדולף. היטלר נהג ללכת מדי יום למכלאת הכלבים וללטף את הגור וולף, שאף אדם אחר לא הורשה לגעת בו.
היסטוריה > מותה

בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה אמר היטלר: "אני מוקף מכל עבר רק בוגדים ובגידות, רק המזל הרע נאמן לי - המזל הרע ובלונדי, כלבת הרועים שלי".
ב-29 באפריל 1945, לאחר שחיילי הצבא האדום כבר כבשו חלקים נרחבים מברלין, הורה היטלר לכלבן שלו, סמל פריץ טורנוב, להרעיל את בלונדי. הוא אמר שאסור שהחיה תיפול בידי הרוסים, והוסיף כי רק המחשבה על כך עושה אותו חולה. כן הייתה להיטלר מטרה נוספת - בדיקת יעילותן של כמוסות הציאניד שסופקו לדיירי הבונקר על ידי רופאו ד"ר לודוויג שטומפפגר. טורנוב פתח את פיה של בלונדי וריסק לתוכו במלקחת את כמוסת הציאניד. הכלבה צנחה מיד על צידה "כאילו נפגעה ממכת ברק", לפי דיווחו של אחד העדים. היטלר לא רצה להיות נוכח בהמתה אבל לאחר מכן בא כדי "להיפרד לשלום מהכלבה". אחד העדים סיפר שהיטלר נראה כאילו עטה על עצמו "מסכת מוות משלו ובלי לומר מילה...הסתגר בחדרו". מותה של בלונדי התקבל בעצב על ידי האנשים שנותרו בבונקר. ארנה פליגר, אחות ששהתה בבונקר, סיפרה כי מותה של בלונדי השפיע על הנוכחים יותר מהתאבדותה של אשתו בראון.
לאחר מכן לקח טורנוב את חמשת הגורים מידי ילדיו של גבלס, העלה אותם לגינת לשכת קנצלר הרייך וחיסל אותם ביריות. בהמשך, מצאו חיילי הצבא האדום במקום את שרידיה של בלונדי ושל אחד הגורים.
לקריאה נוספת

יואכים פסט: בתוך הבונקר של היטלר-14 הימים האחרונים, הוצאת "אחוזת בית", 2006.
אנטוני ביוור: נפילת ברלין, הוצאת "יבנה", 2003.
הערות שוליים

1 2  חיות וחברה, ליטוף של צורר: הכלבים של היטלר, 2 במאי 2011
1 2 3 4   אבנר שפירא, למה הנאצים אהבו כלבים?, באתר הארץ, 7 באפריל 2013
↑  A. Bullock ; Hitler: A Study in Tyranny ; Penguin Books, 1962. Page 785.
↑  הדר פרבר, מותו של כלבו של היטלר השפיע עלינו יותר מהתאבדותה של בראון, באתר News1 מחלקה ראשונה, 2 במאי 2005
אווה בראון ובלונדי בברגהוף, אוברזלצברג
ארכיון המדינה

| --- | --- |
בניין RAD בהר חוצבים בו שוכן ארכיון המדינה
בניין RAD בהר חוצבים בו שוכן ארכיון המדינה
 מידע כללי
 סוג:  ארכיון לאומי, מסד נתונים מקוון 
 כתובת:  ירושלים
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 בעלים:  ממשלת ישראל
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1948
 תאריך פתיחה רשמי:  1948 
 
 קואורדינטות:  31°48′17″N 35°12′43″E﻿ / ﻿31.804638888889°N 35.211972222222°E﻿ / 31.804638888889; 35.211972222222
 www.archives.gov.il
 he
 
סמליל ארכיון המדינה כפי שהוצג בספטמבר 2014. הסמליל הוא תמונה גרפית של דגל עשוי פסיפס. צבעיו – כחול, ירוק וחום – מרמזים על נופי הארץ: החלקים החסרים בפסיפס מרמזים על מלאכת איסוף המידע שלעולם ימשיך הארכיון לבצע; צורת הדגל המתנופף מרמזת על היותו מוסד ממלכתי
אולם הקריאה שנסגר בפברואר 2018
ארכיון מדינת ישראל או בקיצור ארכיון המדינה (עד 2011: גַּנְזַךְ המדינה) הוא הארכיון הממלכתי של מדינת ישראל, הנמצא באחריות משרד ראש הממשלה. אוספי הארכיון מהווים מקור למחקר ומשמשים את חוקרי תולדות היישוב ומדינת ישראל. בעקבות מתקפת סייבר במהלך מלחמת חרבות ברזל אתר האינטרנט של ארכיון המדינה ניזוק ועבר לפעילות מצומצמת.
תפקידיו העיקריים של ארכיון המדינה

כינוס התיעוד הארכיוני (על כל סוגיו) של מוסדות המדינה, שמירתו לצמיתות ופתיחתו לעיון הציבור, בהתאם לתקנות העיון.
קביעת מדיניות לשמירה, או לחלופין, לביעור התיעוד במדינת ישראל.
פיקוח מקצועי על פעולות ארכיונים שונים במדינה.
איתור, רישום והפקדה של ארכיונים פרטיים, המצויים בידי מוסדות המדינה ותושביה.
הוצאה לאור של "תעודות למדיניות החוץ של מדינת ישראל".
הוצאה לאור של ספרי הנצחה לזכרם של נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה.
הוצאה לאור של מדריכים מקצועיים וחוברת ביבליוגרפית של פרסומי הממשלה.
אוספי הארכיון

באוסף מתועדים מוסדות המדינה וכן הממשלים הקודמים בארץ ישראל: השלטון העות'מאני (חומר מן השנים 1815–1917), המנדט הבריטי (1917–1948), וכן אוספים שמקורם במוסדות הקהילה הערבית בארץ ישראל בתקופות אלה.
בארכיון המדינה שמורים מסמכים, מפות, בולים, ופרסומים רשמיים של משרדי הממשלה השונים, של הכנסת ושל בית הנשיא, ובהם פרוטוקולים של ישיבות הממשלה לאחר 1948, פרוטוקולים של ועדות הכנסת, תיעוד של ועדות חקירה ממלכתיות ותיעוד משפטי, ובכלל זה תיעוד מבית המשפט העליון ותיעוד מרשם המקרקעין. בנוסף לאלו מופקדים בארכיון עשרות ארכיונים פרטיים של מוסדות ושל אישים בעלי חשיבות בתולדות היישוב והמדינה. בארכיון מצויים כשלושה מיליון תיקים, נכון לינואר 2018.
בארכיון שמורים מסמכי היסוד של מדינת ישראל ובראשם מגילת העצמאות, חוק השבות, חוקי המדינה והסכמים בינלאומיים שהמדינה חתמה עליהם כגון הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, הסכם השילומים עם גרמניה, הסכמי השלום עם מצרים ועם ירדן, הצהרת העקרונות בדבר הסדרי-ביניים של ממשל עצמי וחילופי האיגרות עם אש"ף (הסכמי אוסלו) ועוד.
חומרי הארכיון מאוחסנים במתקן ייעודי במדפים באורך של כ-45 ק"מ. החומר הארכיוני כולל בין היתר תיקים ומסמכים ניריים (מנייר) וכן תיעוד אור-קולי מגוון, ובו סרטים המתעדים אירועים מתקופת המנדט והמדינה לרבות משפט אייכמן, קלטות קול וסרטי וידאו ובהם עדויות של אישים מרכזיים במדינת ישראל, תקליטים המתעדים נאומים, ישיבות הכנסת, טקסים ואירועים שונים וכן אוסף של כ-100,000 תצלומים. בשנים האחרונות הופקדה בשרתי ארכיון המדינה כמות גדולה של קובצי מחשב.
לאחר שנים רבות של מאבק, בשנת 2016 החליטה ממשלת ישראל על חשיפת החומר הארכיוני הקשור בפרשת ילדי תימן החומר נחשף במעמד ראש הממשלה בנימין נתניהו ב-28 בדצמבר 2016. תיקים הקשורים בפרשת ילדי תימן רוכזו באתר מיוחד. אך באוגוסט 2018 נחשף כי בארכיון המדינה יש עוד חומרי משטרה שטרם נחשפו.
היסטוריה

ארכיון המדינה החל לפעול עם הקמת המדינה, ופעולתו הוסדרה בחוק הארכיונים, התשט"ו–1955. החוק מהווה את המסגרת המשפטית, המינהלית והמקצועית לניהול המערכת הארכיונית במדינה. התקנות וההנחיות הנלוות לחוק מעניקות לגנז, ובאמצעותו לעובדי גַנזך המדינה, את הסמכות להדריך, להנחות ולפקח על ניהול הארכיונים והרשומות במוסדות המדינה, ברשויות המקומיות ובתאגידים הממשלתיים.
בארכיון המדינה ניתן למצוא את מסמכי המדינה: דיונים של מקבלי החלטות, פועלם של עובדי המדינה, טופסי הממשק בין האזרחים למשרדי הממשלה; תצלומי אירועים, סרטי חדשות מלפני היות הטלוויזיה, מפות של ארץ-ישראל המתפתחת והמשתנה על-פני מאה וחמישים שנה; מרשמי אוכלוסין, דיווחים סודיים, מכתבי אזרחים, חומרים כלכליים, משפטיים, גאוגרפיים, דמוגרפיים ומנהליים. תוכניות חינוך, תוכניות בינוי, תוכניות שיכון ועוד.
עובדי הארכיון עוסקים מאז הקמת המדינה בזיהוי התיעוד שבמוסדות המדינה ובהבאתו לארכיון, בסידורו, בשימורו ובהעמדתו לציבור. ואולם רובו העצום של התיעוד מעולם לא נפתח.
בשנת 1965 החל הארכיון להשתמש בטכנולוגית מיקרופילם.
בשנת 1970 החל הארכיון להשתמש במחשב לרישומו ולקליטתו של החומר הארכיוני.
בשנת 2004 החל פרויקט מחשוב הארכיון והתאמתו לעידן האינטרנט, שבו התיעוד דיגיטלי.
היסטוריה > שינוי מדיניות החשיפה

בשנת 2015 החלה סריקה מואצת של מסמכי הארכיון. בשנת 2016 הוקם אתר אינטרנט חדש המאפשר לחפש ולצפות בתיקים ומסמכים, לחפש ולהזמין תיקים שטרם נחשפו לציבור וכן להתעדכן אודות תיקים שנחשפו אך המידע עליהם חלקי. הדיגיטציה של התיקים הביאה לשימוש מוגבר בארכיון וב-2017 הגיע ל-40,000 מספר התיקים שנסרקו לבקשת הציבור. בעקבות תהליך הדיגיטציה, ביוני 2016, דרש המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, עורך דין רז נזרי, מגנז המדינה ד"ר יעקב לזוביק, להיצמד לתקנת חוק הארכיונים בנוגע למדיניות חשיפת החומר הארכיוני ופתיחתו לעיון הציבור, כלומר, ההחלטה על חשיפת החומרים לא תעשה על ידי עובדי הארכיון, אלא על ידי נציג מוסד המדינה שהפקיד את החומרים בארכיון. הוראה זו האריכה מאוד את זמן הטיפול בבקשות לחשיפת תיקים, מאחר שכל משרד נדרש להחליט איזה מסמכים יפתחו לעיון הציבור והאם קיימת מגבלה על חלק ממסמך שנפתח לעיון הציבור ועל כן משחירים חלק ממנו. זאת ועוד, בחלק ממשרדי הממשלה והגופים המדינתיים האחרים לא הוסמך כוח אדם לנושא. 13 משרדים ממשלתיים הסמיכו את הארכיון לחשוף חומרים מטעמם. החלטה זו עוררה ביקורת רבה בקרב חוקרים שטענו כי קבלת החומרים מהארכיון תתעכב עוד יותר. בהמשך הגנז הודיע כי הוא סוגר את חדר העיון לחוקרים.
בספטמבר 2020 הודיע ארכיון המדינה שהוא מתכנן לפרסם מאות מיליוני מסמכים בעזרת בינה מלאכותית. הטכנולוגיה נועדה לאתר מידע מסווג, ותאפשר לארכיון לעבור במהירות על מסמכים שמעבר עליהם היה דורש אלפי שנות עבודה. המידע יועבר למומחים שיקבעו אם ניתן לפרסמו.[דרושה הבהרה]
היסטוריה > מתקפת סייבר

בנובמבר 2023 נפגע הארכיון הדיגיטלי ממתקפת סייבר שמקשה על חיפוש בארכיון ועיון במסמכים. ההודעה על כך פורסמה באתר הארכיון. על פי הדיווח מידע רב נמחק מהאתר. בעקבות זאת הזהיר מערך הסייבר הלאומי כי יש סכנה שכל החומר הארכיוני של המדינה יימחק לעד. מוערך ששיקום המערכת לא יסתיים עד סוף 2024.
במאי 2024 פורסם בדף הפייסבוק של הארכיון שמוצע לציבור פתרון זמני לחיפוש מסמכים באתר עד לסיום הפיתוח של אתר חדש.
מבנים

במהלך השנים שכן ארכיון המדינה במבנים שונים. עם הקמת המדינה הוא היה מפוזר במספר מקומות, עד שנת 1963, בה רוכז במרתף בניין משרד ראש הממשלה החדש. אך כבר ב-1964 הוכרז על הקמת בניין חדש ליד הכנסת, בגלל חוסר מקום. ב-1966 הוכרז שיוקם מבנה מרכזי משותף, לגנזך המדינה ולארכיון הציוני. אך מנהלי הארכיון הציוני המרכזי לא הסכימו לאיחוד המוסדות, והקימו לבסוף בניין משלהם ליד בניני האומה, שנחנך ב-1985.
בשנת 1992 עבר ארכיון המדינה לבניין משרדים ברחוב מקור חיים בירושלים. בנוסף הוקם "מתקן גניזה", מבנה מסווג ומתקן ביטחוני בו מרוכז רוב החומר הארכיוני. באוקטובר 2012 הורה מנכ"ל משרד ראש הממשלה לסגור את המשרדים לאחר שהתברר כי לבניין במקור חיים אין טופס אכלוס. התברר כי הבניין הוקם כמבנה לסחר במכוניות, הורחב ועבר הסבה לבניין משרדים ללא היתר. בדצמבר 2014 עבר ארכיון המדינה לבניין בבעלות קבוצת רד-בינת בהר חוצבים בירושלים. בקומה הראשונה שלו הוקם אולם קריאה, בו ניתן לעיין במסמכים ותיקים אשר לא ניתן להעלות אותם לאתר האינטרנט מטעמי צנזורה ואחרים.
מרכז המבקרים של ארכיון המדינה

מרכז המבקרים של ארכיון המדינה נפתח בשנת 2019 והוא שוכן בבניין קבוצת רד-בינת בהר חוצבים, בירושלים. מרכז המבקרים הוקם בעלות של 2.5 מיליון ש"ח, והוא מציג את החומר הרב הטמון בארכיון המדינה וכן מהווה מרכז הנצחה למנהיגי המדינה - ראשי הממשלה והנשיאים שהלכו לעולמם.
המרכז משתרע על שלושה אולמות, האחד מדמה מחסן ארכיוני עם מכלי אחסון רבים שעומדים במדפים, באולם זה המבקר צופה בסרטון המתאר את החומרים שמגיעים לארכיון המדינה, ואת פעילות הארכיונאים. האולם השני מוקדש להנצחת נשיאי וראשי ממשלות ישראל שהלכו לעולמם. לצד דמותו של כל אחד מראשי הממשלה והנשיאים נפתחת מגירה ובה חפצים אישיים שלו. במקביל נפתחת מגירה ובה חומר ארכיוני שלו. האולם השלישי בנוי בסגנון של שעשועון טריוויה בו מתחרים המבקרים בשיוך ואיתור חומר ארכיוני באמצעות ארכיונאות נוכחית ועתידית – ארכיונאות דיגיטלית.
דף הפייסבוק של מרכז המבקרים מציג לעיתים קרובות חומרים מארכיון המדינה שרלוונטיים לתקופה, או למבקרים שביקרו במרכז.
הביקור במרכז ללא תשלום וכרוך בתיאום מראש.
מנהלי הארכיון / גנזי המדינה

סופיה יודין 1949–1957
ד"ר אלכסנדר ביין 1957–1971
פרופ' אברהם אלסברג 1971–1990
פרופ' ראובן ירון 1990–1992
פרופ' אביתר פריזל 1993–1994
ד"ר משה מוסק 1994–1995
פרופ' אביתר פריזל 1995–2001
ד"ר טוביה פרילינג 2001–2004
ד"ר יהושע פרוינדליך 2005–2011
ד"ר יעקב לזוביק 2011–2018
רותי אברמוביץ' 2018–הווה
ראו גם

הספרייה הלאומית
הארכיון הציוני המרכזי
בוי ג'ורג'

| --- | --- |

בוי ג'ורג' בשנת 2013
 לידה:  14 ביוני 1961 (בן 63) לונדון, אנגליה
 שם לידה:  ג'ורג' אלן או'דאוד
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1981
 עיסוק:  זמר, כותב, צלם, תקליטן
 סוגה:  פופ, רוק, סול, דאנס
 סוג קול:  קונטרה-טנור 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  מפוחית פה 
 חברת תקליטים:  וירג'ין רקורדס   אפיק רקורדס   More Protein   Plan A Records
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
בוי ג'ורג' (באנגלית: Boy George; נולד בשם ג'ורג' אלן או'דאוד (George Alan O'Dowd) ב-14 ביוני 1961) הוא זמר וכותב שירים אנגלי. היה סולנה של להקת "מועדון תרבות" (Culture Club). לאחר פירוק הלהקה המשיך לקריירת סולו ותקליטן.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

בוי ג'ורג' נולד בלונדון בשם ג'ורג' אלן או'דאוד. הוריו, ג'רי ודינה, היו במקור מאירלנד. לג'ורג' ארבעה אחים ואחות אחת.
ג'ורג' היה חסיד של התנועה הרומנטית החדשה (אנ'), שהייתה פופולרית בבריטניה בראשית שנות השמונים. הוא וחברו הזמר מרילין נהגו לפקוד באופן קבוע את מועדון "הבליץ'", מועדון לילה אופנתי בלונדון, שנוהל על ידי סטיב סטריינג' מלהקת "ויסאז'". השניים אף עבדו במועדון כאחראים על שמירת החפצים.
סגנון הלבוש האנדרוגיני של ג'ורג' משך את תשומת לבו של המפיק המוזיקלי מלקולם מקלארן, ובשנת 1981 הוא ארגן לו הופעות משותפות עם להקת "באוו וואו וואו", תחת שם הבמה "לוטננט לאש". הפופולריות שהחל לצבור גרמה לחיכוכים בינו לבין סולנית הלהקה, ושיתוף הפעולה ביניהם הסתיים לאחר זמן לא רב. ג'ורג' החליט להקים להקה משלו.
ביוגרפיה > מועדון תרבות

הלהקה הוקמה ב-1981, והשם שנבחר לה שיקף את הרקע האתני הרב-תרבותי של חבריה: זמר אירי קרוס-דרסר (בוי ג'ורג'), ג'מייקני (מייקי קרייג), מתופף יהודי (ג'ון מוס) ואנגלו-סקסי אנגלי (רוי היי). חברת וירג'ין רקורדס החתימה את הלהקה על חוזה הקלטות בבריטניה, וחברת אפיק רקורדס הפיצה את אלבומיהם בארצות הברית.
אלבום הבכורה של הלהקה, "Kissing to Be Clever", יצא בשנת 1982, ומכר מעל חמישה מיליון עותקים ברחבי העולם. הסינגל השלישי מהאלבום, "Do You Really Want to Hurt Me", שהושפע מסגנון הרגאיי, זכה להצלחה עולמית והגיע למקום הראשון במצעדי הסינגלים ב-12 מדינות. הלהקה הפכה לראשונה מאז הביטלס שהצליחה להכניס לעשרת הגדולים בארצות הברית שלושה להיטים מתוך אלבום בכורה. ג'ורג' הוביל את הלהקה כדמות צבעונית ומוחצנת. הוא נהג להשתמש באיפור כבד, ויחד עם קולו העדין והבגדים הססגוניים שלבש הייתה דמותו שילוב של גבריות ונשיות באופן המנוגד לקודים החברתיים המקובלים, זאת בתקופה בה מונחים כגון קוויריות, ג'נדרקוויר או קרוס-דרסר לא רווחו בשיח הציבורי באופן נרחב. מראהו האֶקְסְצֶנְטְרִי והאנדרוגיני של ג'ורג' ושערו הארוך גרמו לכך שהופעת הבכורה של הלהקה בתוכנית "טופ אוף דה פופס" עוררה הדים ותגובות כגון "מר (או שמא זו גברת?) מוזר" מצד הצהובונים והמגזינים, שפרסמו את תמונותיו על עמודי השער שלהם. בגיל 21 הפך ג'ורג' לאייקון תרבותי ולכוכב בינלאומי.
אלבומה השני של הלהקה, "Colour by Numbers", יצא בשנת 1983 והפך לאלבומה המצליח ביותר, שמכר כתשעה מיליון עותקים ברחבי העולם. הסינגל השני מהאלבום, "Karma Chameleon", הפך ללהיטם הגדול ביותר והיה לסינגל המצליח ביותר של הלהקה, לאחר שהגיע למקום הראשון ב-16 מדינות והיה הסינגל הנמכר ביותר בבריטניה ב-1983.
למרות ההצלחה הגדולה, החלו לצמוח בעיות בלהקה, ונוצרו בקיעים ראשונים במערכת היחסים בין חבריה. ג'ורג' החל להשתמש בסמים לעיתים קרובות. בנוסף, ג'ורג' ומוס החלו לנהל רומן, ללא ידיעתם של שאר חברי הלהקה באותה עת. הקשר ביניהם נמשך למעלה מ-4 שנים, היה סוער, וכלל אלימות פיזית ומילולית. הלחץ להסתיר את הקשר מהעיתונות ומהציבור החל לתת את אותותיו על הלהקה.
שני האלבומים הבאים של הלהקה, שיצאו בשנים 1984 ו-1986, נחשבו לאכזבה הן מבחינה מסחרית והן מבחינת הביקורות הצוננות להן זכו, בהשוואה לשני האלבומים הראשונים. התמכרותו של ג'ורג' לקוקאין הלכה והחריפה, והפכה מאוחר יותר גם להתמכרות להרואין. יחסיהם של ג'ורג' וג'ון מוס התערערו, עד כדי כך שהם התקשו לשהות האחד במחיצת השני. עובדה זו, בנוסף לבעיית ההתמכרות לסמים של ג'ורג', הביאו לביטול סיבוב הופעות מתוכנן ברחבי ארצות הברית. הידיעות על התמכרותו של ג'ורג' החלו לדלוף לתקשורת ולמלא את עמודי הצהובונים בבריטניה ובארצות הברית. תחילה הכחיש ג'ורג' את הידיעות על התמכרותו, אך בקיץ 1986 הודה בכך. ביולי אותה שנה נעצר על ידי משטרת בריטניה, לאחר שנתפס כשברשותו סם מסוג קנאביס. סמוך לאחר מכן הלהקה התפרקה.
הלהקה התאחדה בשנת 1998 וחזרה לפעול לסירוגין עד שנת 2002. במהלך תקופה זו הוציאה הלהקה את אלבום האולפן החמישי שלה, שהופץ באירופה וביפן בלבד ולא זכה להצלחה גדולה. לאחר הופעה חגיגית באלברט הול, לציון 20 שנים להקמתה, הלהקה התפרקה שוב ולא חזרה לפעול ביחד, בעיקר בשל סירובו של ג'ורג'.