תרבות הגוף
היסטוריה

חינוך גופני כחלק מתהליך החינוך של האדם היה ממאפייני התרבות ביוון העתיקה. לאחר שבימי הביניים הודחק החינוך הגופני ונעלם, חזרה התרבות האירופית לעסוק בו בשלהי המאה ה-18 בהשפעת הרומנטיקה. מבשר התמורה היה הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו בספרו אמיל. רוסו האמין שהתרבות והחברה מקלקלים ומנוונים את האדם ולכן החינוך צריך לעזור לילד לבטא את עצמיותו האותנטית וזאת באמצעות חיים בכפר שבו האנשים קרובים יותר למצב הטבעי. בהיותו קרוב לטבע יוכל הנער לפתח הן את גופו והן את האינטלקט שלו ובסופו של דבר לכונן חברה חדשה, שתשרור בה הרמוניה מושלמת בין הפרט לבין הכלל. בגרמניה ובעקבותיה בארצות אירופיות נוספות התפשטה ההכרה בנחיצות של אימון הגוף ושיכלולו במקביל לפיתוח האינטלקט והרוח. ב-1811 פתח פרידריך לודוויג יאן את מגרש ההתעמלות הפתוח הראשון בברלין. המקצוע החדש הוכנס לתוכנית הלימוד של בתי הספר, צבר תאוצה במהירות רבה וכבש את הגימנסיות בשילוב של הערצת הגוף ויכולותיו ומשמעת אימונים קשוחה. מועדוני ההתעמלות שצצו ברחבי גרמניה תחת "ההתאחדות להתעמלות" (Turnverein) שילבו את האימון הגופני האינדווידואלי ומשמעת האימונים הקבוצתית עם טיפוח הרוח הלאומית הגרמנית וגאווה לאומנית. בשורת ההתעמלות התפשטה במהירות מגרמניה לבריטניה, צרפת, דנמרק והארצות הנורדיות, לארצות הברית ולאוסטרליה. בצ'כיה נוסדה התאחדות ה-SOKOL להתעמלות עממית ובעקבותיה נוסדו תנועות דומות בשאר ארצות מרכז ומזרח אירופה. השפעתן של תנועות ההתעמלות העממית והעיסוק המתרחב בתחומי הספורט השונים הובילו, במחווה לתרבות הגוף ביוון העתיקה, לחידוש המשחקים האולימפיים ב-6 באפריל 1896.
בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 התחזקה ההכרה שתנאי החיים בעיר התעשייתית - זיהום האוויר, הצפיפות והעדר סניטציה הם גורמי מחלות. להכרה זו הייתה השפעה על החינוך להיגיינה אישית, על פיתוח שירותי סניטאציה בערים, על הארכיטקטורה ועל בינוי הערים, כמו בקונספט של עיר גנים. מדענים ורופאים החלו לראות באוויר צח ובאור השמש גורם חיוני לבריאות האדם והציבור. ההנחה שאור השמש יכול לחסן את הגוף מפני מחלות הביאה לתפוצה רחבה של השימוש ב"אמבטיות שמש" למבוגרים ולילדים. כמו כן התרחבה ההתייחסות לאור השמש ולאוויר הצח כאמצעים תראופוטיים. בשנות ה ה-1930 ההליותרפיה HELIOTHERAPY זכתה לפופולריות עצומה באירופה. במאות בתי מרפא שנקראו סנטוריום, בעיקר בשווייץ, טופלו חולים במחלות שונות, בעיקר שחפת, באמצעות חשיפה לקרני השמש.
תנועות תרבות הגוף שהופיעו בתחילת המאה ה-20 היו המשך למגמת העיסוק בגוף האדם אך סימנו התייחסות אלטרנטיבית שהושפעה ממה שכונה משבר מפנה המאה. תהליכי התיעוש, ההתקדמות הטכנולוגית והאורבניזציה עוררו זעזועים חברתיים ותחושה של משבר תרבותי וחברתי. מה שכונה משבר המודרניזציה עורר ביקורת נוקבת על החברה והתרבות והביא לצמיחת תנועות שדגלו ברפורמות חברתיות. הן קראו למרידה במוסכמות, יצאו נגד כל מה שהוא ישן בשם החדש ועוררו תסיסה אינטלקטואלית ואמנותית. ביניהן בלטה תנועת הLebensreform (רפורמת חיים) שפעלה בגרמניה ובשוויץ. התנועה הטיפה לאורח חיים בריא של שיבה אל הטבע, אכילת מזון טבעי ואורגני, לחופש מיני ולרפואה אלטרנטיבית. היא קראה לרפורמות בדת וגם להימנעות מאלכוהול, סמים, טבק וחיסונים. רעיונות אלו השיקו לתורות של הוגי דעות בני התקופה כמו רודולף שטיינר. מוטיב החזרה אל הטבע עמד גם ביסוד תנועת הנוער הגרמנית Wandervogel. שחינכה לערכי אחריות אישית, חישול הרוח במסעות לטבע, טיפוס הרים וטיפוח תרבות נעורים בריאה ומשוחררת מכבלי החברה. בעשורים הראשונים של המאה ה-20 היו בגרמניה מאות קבוצות שהתנסו בחיים על פי עקרונות אלה כמו קיום חקלאות אקולוגית ואורגנית, צמחונות ואורח חיים פשוט בטבע. תנועות תרבות הגוף שהיו חלק מתנועת ה-Lebensreform קראו לרפורמה בחינוך ולדרכים חדשות בחינוך הגופני והצמיחו מיזמים ניסיוניים רבים בתחומי ההתעמלות, המחול והאמנויות הפלאסטיות. בכך הציעו דרך אלטרנטיבית בהתייחסות לגוף האנושי, מעין דרך שלישית שונה מההתעמלות והספורט, תנועות אלה הכילו שני מרכיבים סותרים: מחד, המרכיב הסובייקטיבי של חתירה לביטוי האישי הייחודי והספונטני שבאדם, ומאידך, מרכיב אובייקטיבי שחייב כימות ומדידה כדי להגיע לביצוע מרבי.
לתנועות תרבות הגוף היה משקל ניכר באיגודי ספורט הפועלים הסוציאליסטיים בגרמניה. דרכם הגיעה לסוציאליסטים הרוסים כ-fiscultura, קבוצות שבשנים הראשונות למהפכה הבולשביקית פעלו בתחומים של אסתטיקה והיגיינה כחלק מתנועת proletkultur שקידמה יוזמות נסיוניות ואוונגארדיות בתחומי אמנות שונים. מהצד השני תנועות תרבות הגוף השפיעו גם על תנועות לאומניות ואנטישמיות ולכמה מהן, כמו ה-naturism, היו חסידים גם בקרב חוגי המפלגה הנאצית. בשנות ה-30 של המאה ה-20 כשתקופת החופש היחסית בגרמניה ובברית המועצות הגיעה לקיצה, נטשו הfiscultura והKorperlultur את דרך האוואנגרד והחיפוש אחר ביטוי אישי ואמנות התנועה הופנתה כולה להפקת מופעי התעמלות המוניים ומפגני ראווה אתלטיים לתפארת המשטר.