stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי דרום אוסטיה – רוסיה
היסטוריה

דרום אוסטיה, כמדינה עצמאית, הוכרזה בשנת 1991 לאחר הסכסוך עם גאורגיה. אך עד שנת 2008 היא לא נותרה מוכרת על ידי אף מדינה חברה באו"ם. היא הוכרה רק על ידי שתי רפובליקות לא מוכרות אחרות: אבחזיה וטרנסניסטריה. בתקופה שלאחר הסכסוך, תושבי דרום אוסטיה החלו לקבל אזרחות רוסית בהמוניהם.
כעבור כמה שנים המצב באזור הסלים. מסוף יולי עד תחילת אוגוסט 2008, המצב באזור הסכסוך האוסטי-גאורגי החל להחריף מאוד. בליל 8 באוגוסט, החלו פעולות האיבה באזור, גאורגיה הכפיפה את צחינוואלי, בירת דרום אוסטיה להפגזה, ולאחר מכן ניסתה לבסס שליטה על דרום אוסטיה. בשעות אחר הצהריים של 8 באוגוסט הודיע נשיא רוסיה על תחילת "מבצע אכיפת שלום" באזור הסכסוך. לאזור הובאו כוחות רוסיים משמעותיים. תוך מספר ימים הכוחות הרוסים, יחד עם תצורות חמושות דרום אוסטיות, הוציאו את הכוחות הגאורגים מדרום אוסטיה. הלחימה נמשכה עד 12 באוגוסט כולל. ב-26 באוגוסט 2008 הכירה רוסיה בעצמאות דרום אוסטיה.
היחסים בין שתי המדינות > יחסים דיפלומטיים

היחסים הדיפלומטיים בין רוסיה לדרום אוסטיה נוצרו ב-9 בספטמבר 2008, כאשר שר החוץ הרוסי, סרגיי לברוב ושר החוץ של דרום אוסטיה, מוראט דז'יוייב החליפו מכתבים במשרד החוץ הרוסי במוסקבה.
ב-25 בספטמבר 2008 חתם הנשיא מדבדב על צו מינוי השגריר הרוסי הראשון בדרום אוסטיה, אלברוס קרגייב, שהגיש את כתב האמנתו בדרום אוסטיה לנשיא אדוארד קוקויטי ב-16 בדצמבר 2008. דמיטרי מדוב, נציג הממונה על ידי נשיא הרפובליקה של דרום אוסטיה ברוסיה, מונה על ידי אדוארד קוקויטי לשגריר הראשון של דרום אוסטיה ברוסיה ב-13 בינואר 2009. מדוב הציג את כתב האמנתו בפני נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב ב-16 בינואר 2009.
ראש ממשלת רוסיה, ולדימיר פוטין הוציא הוראה להקמת שגרירות רוסיה בדרום אוסטיה בשנת 2009.
היחסים בין שתי המדינות > שיתוף פעולה ושילוב פוליטי, כלכלי וצבאי

ב-18 במרץ 2015 נחתם במוסקבה הסכם אינטגרציה, לפיו לרוסיה ולדרום אוסטיה יהיה מרחב מכס והגנה יחיד, אזרחי שתי המדינות יעברו את הגבול בצורה פשוטה, הנוהל לקבלת אזרחות רוסית על ידי תושבי דרום אוסטיה באופן פשוט יותר, רוסיה קשורה להיווצרות פנסיות ולמערכת ביטוח הבריאות בדרום אוסטיה. על פי ההסכם, תוקפנות צבאית נגד אחת המדינות המשתתפות תיחשב כתוקפנות נגד שתי המדינות. נשיא דרום אוסטיה לאוניד טיבילוב, הדגיש כי אין תכנון על כניסת הרפובליקה לרוסיה. לדבריו, חתימת האמנה עם רוסיה מותנית במצב באוקראינה, הרחבת שיתוף הפעולה עם נאט"ו והמדינות של גאורגיה. ההסכם לא הוכר על ידי גאורגיה וארצות הברית, שגינו את חתימתו, מכיוון שהם רואים בו פגיעה בשלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה.
ראו גם

יחסי החוץ של רוסיה
יחסי אבחזיה–רוסיה
ישעיהו וינוגרד (מהנדס)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בדצמבר 1938 אחוזת בית, פלשתינה (א"י) 
 נהרג:  11 באוקטובר 1973 (בגיל 34) ח'אן ארנבה, המובלעת הסורית, סוריה 
 ענף מדעי:  הנדסה גרעינית, הנדסת מכונות
 מקום מגורים:  חיפה 
 מקום קבורה:  מתחם בתי הקברות בחיפה 
 מקום לימודים:  הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון (1962)  אוניברסיטת בראון (1966)  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס  צייטלין  בית הספר תחכמוני (תל אביב-יפו) 
 מוסדות:  הטכניון – מכון טכנולוגי לישראל  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב  רפאל – מערכות לחימה מתקדמות 
 
ישעיהו-יהודה (שי) וינוגרד (3 בדצמבר 1938 - 11 באוקטובר 1973) היה מהנדס מכונות ישראלי, פרופסור חבר בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון. נהרג במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה

ישעיהו וינוגרד נולד ב-3 בדצמבר 1938 בתל אביב, בנם האמצעי של רחל לבית מקובקי, בתו של חיים מקובקי ממייסדי שכונת רחביה ופנחס-מרדכי וינוגרד, בנו של ישראל וינוגרד אחד הסוחרים והיבואנים הבולטים בתל אביב של שנות ה-20 של המאה ה-20. אמו הייתה עקרת בית ואביו עסק בפרדסנות ובהנהלת חשבונות. אחיו הבכור שמואל וינוגרד היה לימים מדען מחשב, פרופסור למתמטיקה ומתמטיקאי בכיר בחברת המחשבים IBM וחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. אחיו הצעיר יוסף (יוסי) היה דוקטור להנדסת חשמל. דודו היה השופט אליהו וינוגרד (אח של אביו, פנחס).
הוא למד בבתי הספר היסודיים-דתיים "תחכמוני" ו-"יבנה" ובבית-הספר התיכון-עירוני "צייטלין" בתל אביב והיה חבר בתנועת בני עקיבא. בגיל 10 עברה משפחתו להתגורר ברמת גן. באוגוסט 1956 התגייס וינוגרד לחיל התותחנים לאחר שעמד להתגייס למסלול העתודה האקדמית אך שינה את דעתו. במהלך שירותו עבר קורס קצינים בסיסי, קורס קציני תותחנים, קורס מפקדי סוללות שדה וקורס קציני סיוע אוויר ולחם במבצע קדש. הוא השתחרר מצה"ל בשנת 1958 בדרגת סרן.
לאחר שירותו הצבאי החל בלימודי הנדסה גרעינית בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון. בשנת 1962 סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות והתקבל ללימודי תואר שני באוניברסיטת בראון בארצות הברית. במסגרת לימודיו עבר להתגורר בפרובידנס, רוד איילנד ועסק במכניקת הזורמים. הוא סיים את לימודי התואר השני בשנת 1964 והמשיך לדוקטורט בהנדסה באוניברסיטת בראון. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בזרימה של יונים. בין השאר הוא בחן את האפשרות של פיתוח מנוע יונים, המייצר דחף באמצעות פליטה של אלומת יונים (קרן המורכבת מחלקיקים טעונים-יונים), בעיקר בטיסות חלל, וחקר אפשרויות לשלוט במהירות של זרימת קרן החלקיקים ובפרמטרים נוספים שלה.
לאחר שסיים את הדוקטורט ב-1966, התקבל להשתלמות פוסט-דוקטורט כעמית מחקר בפקולטה להנדסת מכונות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) שם המשיך לעסוק בנושא ההנעה היונית של חלליות. היה חבר באגודות המיועדות לסטודנטים וחוקרים מצטיינים בתחומם: סיגמה קסי וטאו בטא פאי (אנ'). עם פרוץ מלחמת ששת הימים רצה לשוב לישראל ולשרת במילואים ביחידתו אך המלחמה הסתיימה בטרם הספיק להגיע לישראל ממקום מגוריו באותה עת בבוסטון. בשנת 1967 שב לישראל עם משפחתו והם התגוררו בחיפה. במקביל הוא הצטרף לטכניון ושימש כמרצה בכיר בפקולטה להנדסת מכונות, ולאחר מכן מונה לראש המעבדה לאנרגיה בטכניון.
ב-1971 מונה לדרגת פרופסור חבר בטכניון והיה אחד החוקרים הצעירים בטכניון בדרגה זו. מחקריו התמקדו בעיקר בתחום הזרימה של נוזלים ועסקו בין היתר באוסמוזה ההפוכה כאמצעי להתפלת מים. וינוגרד היה אחד המובילים בתחום זה, ומחקריו עסקו בין השאר בשינויי הריכוזים של המלחים, בצפיפות הקרומים, ניתוח מאפייני הזרימה ובתת-תהליכים המאפשרים את התפלת המים. מחקריו של וינוגרד עסקו גם בתכונות של הזרימה באופן כללי, בחקר זרימת הדם לצרכים רפואיים ובגורמים המשפיעים על היווצרות מערבולות. בנוסף עסק בפיתוח שיטה לקידוח עדין בחומרים קשים במיוחד.
הוא היה שותף למחקריו של המכון לחקר הנגב והיה מרצה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת הנגב בבאר שבע. בנוסף הוא עבד עם הרשות לפיתוח אמצעי לחימה בתחומים הקשורים בהנעה רקטית שבהם עסק בדוקטורט ובפוסט דוקטורט.
מותו

וינוגרד המשיך לשרת במילואים כסגן מפקד סוללה בגדוד 8139 של חיל התותחנים בדרגת רב-סרן. חודשיים לפני שפרצה מלחמת יום הכיפורים, השלימה הסוללה של וינוגרד שירות מילואים במעוז בודפסט. עם פרוץ המלחמה גויסה הסוללה של וינוגרד לקרבות ברמת הגולן. הסוללה בפיקודו של אבי ברעם השתתפה בקרבות הבלימה הקשים נגד הכוחות הסוריים בקרב על נפח, שבדרום רמת הגולן.
לאחר שצה"ל הצליח להדוף את כוחות השריון הסורי, הגיעה הסוללה לאזור העיירה הסורית חאן ארנבה. במהלך רוב הלחימה שימש וינוגרד ומפקדו ברעם כקציני שיתוף ארטילריה (קש"א) ובמסגרת תפקידם נסעו עם כוחות אחרים של צה"ל וכיוונו ברשת הקשר את הסוללה שלהם למטרות הירי. ב-10 באוקטובר התאחד וינוגרד עם הסוללה שלו בחאן ארנבה שם שהה בחפירה שהסורים נטשו, וספג הפגזה כבדה מאוד. לאחר מכן וינוגרד נפרד שוב מהסוללה, והצטרף לטנק של עמוס בן-דוד (מעוטר עיטור העוז על חלקו במלחמה), מפקד גדוד שריון בחטיבה 679, שהייתה בדרכה לפרוץ את ציר "אמריקה" (כביש קונייטרה-דמשק) ולהתחיל את ההבקעה של צה"ל לתוך סוריה עצמה.
ב-11 באוקטובר 1973, לא הרחק מחאן ארנבה, קצת לפני תל שער, ספג הטנק פגיעה ישירה בצריח מפגז סורי. בן-דוד, וינוגרד והטען קשר של הטנק נהרגו במקום.
ישעיהו וינוגרד הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי בחיפה והוא בן 34. על שמו נקרא חדר הסמינרים של הפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
חיים אישיים

היה נשוי לרות לבית גנטק אותה הכיר בבית הספר התיכון ולהם שלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "חיים מקובקי", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך י (1959), עמ' 3481
↑  דוד תדהר (עורך), "ישראל וינוגרד", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ה (1952), עמ' 2113
↑  חגי להב, בית וינוגרד - רחוב קלישר 15 - כרם ישראל - תל-אביב, באתר לוטוס הזהב, ‏2021-01-07 (בעברית)
1 2 3 4 5 6  איתי נבו, הפרופסור המבטיח שנהרג בטנק, באתר ynet, 4 במאי 2022
↑  פנחס וינוגרד, באתר Geni
↑  ישעיהו יהודה וינוגרד, באתר Geni
↑  מינויים בטכניון, באתר מעריב, ‏6 במרץ 1972
↑  וינוגרד ישעיהו יהודה ז"ל, באתר תמיד תותחן
↑  קורות החיים של עמוס (מוני) בן דוד, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  קורות החיים של ישעיהו-יהודה וינוגרד, באתר "יזכור" של משרד הביטחון
↑  איתי נבו, החוקר המבטיח שנהרג בטנק, באתר מכון דוידסון לחינוך מדעי, ‏2022-05-03
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308671205171  VIAF: 297249722   WorldCat (עם VIAF): 297249722
ישעיהו לזרסון

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1927 לודז', פולין
 פטירה:  21 בפברואר 2022 (בגיל 94) בני דרור, ישראל
 תאריך עלייה:  1947
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  שעיה
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מקלען אוויר  מפקד קורס מכין לטיס  מפקד טייסת מפקדה בבסיס רמת דוד  ראש מחלקת פרט בחיל האוויר  מפקד בסיס רפידים בסיני  ראש להק כוח האדם
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור לוחמי המדינה
 
ישעיהו (שעיה) לָזַרסון (10 באוגוסט 1927 – 21 בפברואר 2022) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, ששירת כראש להק כוח האדם בחיל האוויר.
ביוגרפיה

לזרסון נולד בקיץ 1927 בעיר לודז' שבפולין בשם שעיה לֶיזֶרסוֹן, בנם של דבורה לבית ליטוִוין ואברהם ליזרסון, ואח צעיר למרים. במלחמת העולם השנייה שהה עם משפחתו בגטו לודז', עד שב-1944 נשלח לאושוויץ ומשם למחנה ריכוז בגרליץ שבסקסוניה. לאחר המלחמה גילה שכל בני משפחתו נספו בשואה. הוא עבר למחנה העקורים ברגן-בלזן, היה פעיל ב"הגנה" ובתנועת הבריחה. בשנת 1947 עלה לארץ ישראל מגרמניה.
בארץ נקלט בקיבוץ יד מרדכי ולחם כחבר משק בהדיפת התקפות המצרים במלחמת העצמאות. התגייס לצה"ל, סיים קורס מס' 1 של מקלעני אוויר בחיל האוויר ושירת כמקלען במטוסי B-17 מבצר מעופף בטייסת 69. ב-1953 יצא לקורס קצינים, פיקד על קורס מקלענים וקורס מכין בבית הספר לטיסה. ב-1956 לחם במבצע קדש כמקלען אוויר ראשי במטוסי B-17 שהוחזרו לשירות, והשתתף בגיחות הפצצה ברצועת עזה ובשארם א-שייח'. לאחר המלחמה שב לתפקידי הדרכה בבית הספר לטיסה והיה ממניחי היסודות לשינוי בתוכנית האימונים של פרחי הטיס ולהכללתם של סדרות מילוט ומסעות. ב-1962 מונה למפקד טייסת מפקדה בבסיס רמת דוד וב-1965 לראש מחלקת פרט בחיל האוויר. בספטמבר 1969 מונה למפקד בסיס רפידים בסיני. ב-1970 מונה לראש מחלקת שלישות בחיל האוויר, שלאחר מלחמת יום הכיפורים הפכה ללהק כוח האדם. ב-1975 פרש משירות הקבע.
לאחר שחרורו מילא תפקידים בכירים בהם סמנכ"ל לענייני עבודה ומשאבי אנוש בהתאחדות התעשיינים, מנכ"ל קרן ביטוח המעסיקים בתעשייה וחבר ההנהלה הבכירה של עלית. היה ממייסדי עמותת חיל האוויר.
עסק בכתיבת שירה, וכן בכתיבת סיפורת ובאמנות פלסטית. פרסם שירים וביקורת ספרות ב"מאזנים".
בשנת תשס"ג 2003 פרסם ספר שירה בשם "ריח הלחם ריח הגשם" בהוצאת גוונים, ב-2013 פרסם את ספר השירה השני שלו, "בשער הסתיו", בהוצאת ספרי עתון 77.
חיים אישיים

נישא לאהובה הרשקו והיה אב לשלוש בנות ובן, התגורר ביישוב תל מונד.
נפטר ב-21 בפברואר 2022 בביתו בכפר הגמלאים בבני דרור והובא למנוחות בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
לקריאה נוספת

זאב שיף ואיתן הבר (עורכים), לקסיקון לביטחון ישראל, זמורה, ביתן, מודן, 1976.
"Lazarson, Yeshayah," in: Who's who in Israel and Jewish personalities from all over the world: 1985-86, p. 197.
הערות שוליים

↑  ישעיהו לזרסון, 'פרידה מרפידים - קשה היה בחופשות', בטאון חיל האוויר 115, פברואר 1980
↑  ראו שירו "אבי", בתוך: עיין ערך שירה (ירחון מקוון לשירה) 2 (ינואר 2007), 22 .
↑  צוות - ארגון גמלאי צה"ל, תא"ל ישעיהו (שעיה) לזרסון ז"ל, באתר מודעות אבל, ‏2022-02-22
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007475383005171  LCCN: nr2003027205  VIAF: 39321517   WorldCat (עם VIAF): 39321517
ישיבת תורה ודעת

ערך זה עוסק בישיבה בניו יורק. אם התכוונתם לישיבה בלידא, שהוקמה על ידי הרב יצחק יעקב ריינס, ראו .
| --- | --- |

 ישיבה
 תקופת הפעילות:  1917–הווה (כ־107 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  40°38′18″N 73°58′09″W﻿ / ﻿40.6382°N 73.9693°W﻿ / 40.6382; -73.9693
 www.torahvodaath.org
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיישיבת תורה ודעת(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיישיבת תורה ודעת
 
ישיבת תורה ודעת (או מתיבתא תורה ודעת) היא ישיבה חרדית הנמצאת בשכונת קנסינגטון שבברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית. הישיבה הוקמה בשנת 1917 על ידי בנימין וילהלם, לואיס דרשוביץ וזאב גולד, ופעלה בתחילתה כבית ספר יסודי. הרב גולד נבחר לכהן כנשיא הישיבה והוא שבחר את שמה: "ישיבת תורה ודעת", כשם ישיבתו של הרב יצחק יעקב ריינס בלידא, שבה למד בצעירותו.
בראשיתה התנהלה הישיבה ברוחה של תנועת תורה עם דרך ארץ, בהמשך הפכה לישיבה חרדית.
לאחר מספר שנים נקרא הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' לכהן כמנהל הישיבה. תחת ניהולו הוקמה "מתיבתא", מסגרת לגילאי תיכון. בשלב מאוחר יותר הקים הרב מנדלוביץ' גם ישיבה גבוהה, לבוגרי המתיבתא ולמסיימי מסגרות חינוך על-יסודי אחרות.
במשך השנים כיהנו בראשות הישיבה הרב יעקב קנטרוביץ (למשך כשנה), הרב שלמה היימן, הרב ראובן גרוזובסקי, הרב אליהו חזן, הרב גדליה שור, הרב יעקב קמינצקי, הרב ראובן פיין, הרב אברהם יעקב פאם והרב ישראל בלסקי. ראשי הישיבה כיום הם הרב יצחק ליכטנשטיין (בנו של הרב אהרן ליכטנשטיין), הרב יוסף סביצקי והרב ישראל רייזמן.
ישראל ברגיל

| --- | --- |

 לידה:  פברואר 1934 
 פטירה:  14 באוגוסט 2023 (בגיל 89) 
 מדינה:  ישראל 
 
ישראל ברגיל (פברואר 1934 – 14 באוגוסט 2023) היה מנהלם של מספר מוסדות, בהם הרשות לפיתוח ירושלים ומפעלי ביוב וטיהור ירושלים. מילא תפקידים בכירים במספר מוסדות נוספים, בהם גן החיות התנ"כי, הסתדרות הפקידים והאוניברסיטה העברית. הוכתר בתואר יקיר ירושלים.
ביוגרפיה

ברגיל עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער בהיותו בן 12. לאחר לימודים בכפר הנוער ע"ש ב.צ. מוסינזון במגדיאל ובאלוני יצחק היה חבר במושב השיתופי תלמי יפה, ומילא בו שורה של תפקידים. במשך 20 שנה עבד באוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה בפקולטה למדעי הטבע שבה היה דיקן-משנה, ואחר כך סגן המנהל הכללי לכספים ולבסוף המנהל הכללי וסגן נשיא.
ב-1987 התמנה ליועץ ארגוני וכספי במפעלי תעשייה, ואחר כך היה סגן מנהל כללי לכספים ומינהל בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה וחבר בצוות ההקמה. שימש כסגן מנהל כללי ואחר כך כמנהל כללי ברשות לפיתוח ירושלים, וכמנהל הכללי של מפעלי ביוב וטיהור ירושלים. כמו כן מילא שורה של תפקידים ציבוריים, בהם יושב ראש הנהלת קופת הפנסיה של עובדי האוניברסיטה העברית, חבר מזכירות הסתדרות הפקידים, חבר הנהלת מרכז ההדרכה לספריות, חבר דירקטוריון הנהלת גן החיות התנ"כי בירושלים, חבר הנהלה בסינמטק ירושלים, חבר הנהלת חממה טכנולוגית – ון ליר בירושלים ומוסדות נוספים.
בשנת 2007 הוענק לו התואר יקיר ירושלים. בשנת 2011 נבחר כיקיר התיאטרון וזכה לתואר "עמית כבוד" מטעם עמותת תיאטרון הקרון. בשנת 2017 הוענק לו תואר נאמן כבוד של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובשנת 2019 הוענק לו תואר עמית כבוד מטעם מכללת עזריאלי – מכללה אקדמית להנדסה בירושלים. עד למותו היה חבר הנהלה במוסדות וארגונים שונים בירושלים, בהם האקדמיה למוסיקה, המכללה האקדמית להנדסה ירושלים, מט"י ובית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
תפקידיו

1971 – 1973
יו"ר הנהלת קופת פנסיה של עובדי האוניברסיטה העברית
משנת 1990 ועד למותו
דמ"צ החברה המרכזית לניירות ערך בע"מ
דמ"צ בחב' אמיליה פיתוח (מ.עו.פ) בע"מ
דמ"צ בבנק לאומי לפיתוח התעשייה בע"מ
דמ"צ בחב' ע.ד.י. ניהול קרנות פנסיה בע"מ
דח"צ בחב' מרדכי אביב תעשיות בניה בע"מ
חבר ועדת השקעות - קרן השתלמות בנק ישראל
דח"צ בפרדס תעשיות בע"מ
חבר ועדת ביקורת בחב' בנין הספרייה הלאומית (חל"צ)
הערות שוליים

↑  אריה בנדר, הסטודנטים בי-ם יקימו מאהל כתחליף למעונות, מעריב, 29 באוקטובר 1986
↑  http://content.justice.gov.il/GuideStar/Docs/375-2017-00476617.pdf
↑  צוות והנהלת תיאטרון הקרון
↑  נאמני כבוד של האקדמיה
↑  חבר הנאמנים של מכללת עזריאלי
↑  חברי ועד מנהל מט"י ירושלים
יחסי דרום אפריקה – הולנד

| יחסי דרום אפריקה – הולנד |
| --- | --- |
דרום אפריקה: הולנד


דרום אפריקה: הולנד
שטח (בקילומטר רבוע)
1,219,090: 41,543
אוכלוסייה
64,192,939: 18,258,432
תמ"ג (במיליוני דולרים)
377,782: 1,118,125
תמ"ג לנפש (בדולרים)
5,885: 61,239
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: מונרכיה חוקתית

שגרירות דרום אפריקה בהאג
יחסי דרום אפריקה–הולנד הם היחסים הנוכחיים וההיסטוריים בין רפובליקת דרום אפריקה להולנד. שתי המדינות חולקות קשרים היסטוריים ומנהלות מערכת יחסים ארוכת שנים, בין השאר בגלל מושבת הכף ההולנדית, הדמיון הלשוני בין הולנדית לאפריקאנס והתמיכה הנחרצת של הולנד במאבק נגד האפרטהייד.
היסטוריה > קולוניזציה הולנדית

בשנת 1652, החליטה חברת הודו המזרחית ההולנדית להקים מושבה בשם כף התקווה הטובה (בקייפטאון של היום) שתשמש כבסיס למסחר הולנדי עם אסיה, במיוחד עם המושבה אינדונזיה. כמה שנים לאחר הגעתם של ההולנדים בכף, החלו מלחמות הולנד–חויכו בשנת 1659 ונמשכו עד 1677. לאחר המלחמות החלו ההולנדים להתרחב פנימה. זמן קצר לאחר מכן, החקלאים ההולנדים (המכונים בורים – Bores) החלו להגיע לאזור כף והפכו לאבות אבותם של האפריקנרים.
בשנת 1795 הפכה מושבת הכף ההולנדית למושבה בריטית לאחר שבריטניה פלשה למושבה. לאחר שצרפת סיפחה את הולנד, לקחו הבריטים את מושבת קייפ. בשנת 1802, החזירו הבריטים את מושבת הכף להולנדים לאחר חתימת חוזה אמיין. אולם בשנת 1806, במהלך המלחמות הנפוליאניות, כבשה בריטניה את המושבה מחדש והיא נותרה מושבה בריטית. בשנת 1814 ממשלת הולנד מסרה רשמית את הריבונות על הכף לבריטים, בתנאי האמנה האנגלו–הולנדית.
היסטוריה > יחסים במהלך האפרטהייד

בשנת 1931 בעקבות קבלת חוק וסטמינסטר בפרלמנט הבריטי, הפכה דרום אפריקה לאומה עצמאית. בשנת 1938 הולנד ודרום אפריקה כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים. במהלך מלחמת העולם השנייה (1939-1945) לחמו שתי המדינות כחלק מבעלות הברית.
בשנת 1948 הקימה ממשלת דרום אפריקה, באותה עת חלק קטן מהאוכלוסייה, מערכת של הפרדה גזעית קפדנית אותה כינתה אפרטהייד (נפרדות), מערכת שהתחילה להתגבש לראשונה בדרום אפריקה תחת האימפריה ההולנדית בסוף המאה ה-18. בתחילה, ממשלת הולנד הייתה נייטרלית כלפי ממשלת האפרטהייד בדרום אפריקה. דרום אפריקה הייתה אחת מקומץ המדינות באו"ם שתמכו בעמדה ההולנדית לגבי דה-קולוניזציה של אינדונזיה ושל גינאה החדשה ההולנדית, שלבעיות אופי "מקומי" ולאו"ם אין זכות להתערב בהן. בשנת 1949, במהלך ביקורו של ראש ממשלת דרום אפריקה דניאל פרנסואה מאלאן בהולנד, מלכת הולנד יוליאנה וילהלמינה אמרה כי "לעולם לא תדרוך רגלה במדינתו, כל עוד האפרטהייד ישלוט". למרות זאת בשנת 1959 נמנע הנציג ההולנדי באו"ם מלהצביע על החלטה נגד האפרטהייד, בטענה כי האפרטהייד היא "נושא פנימי" של דרום אפריקה.
בשנת 1960 בעקבות טבח שארפוויל (בו שוטרי דרום אפריקה ירו והרגו 69 בני אדם) היחסים בין הולנד לדרום אפריקה הפכו למתוחים. בשנת 1961, הולנד  הייתה המדינה המערבית היחידה שהצביעה בעד החלטה נגד האפרטהייד באו"ם. עד מהרה תנועות הולנדיות נגד האפרטהייד החלו לערוך הפגנות ולקבל חתימות למחאה גד ממשלת דרום אפריקה בהולנד. אירועים נוספים בדרום אפריקה הביאו את ממשלת הולנד לנקוט בצעדים דרסטיים יותר כמו למשל לבקש שכל החברות ההולנדיות יפסיקו לסחור עם דרום אפריקה (עם זאת, של המשיכה לפעול בדרום אפריקה). בשנת 1983 הטילה ממשלת הולנד דרישות ויזה לאזרחי דרום אפריקה המבקרים בהולנד.
ביוני 1990 ביקר נלסון מנדלה בהולנד. ובאוקטובר 1990 ביקר נשיא דרום אפריקה בהולנד. חקיקת האפרטהייד בוטלה באמצע 1991 וב-27 באפריל 1994 קיימה דרום אפריקה את הבחירות הדמוקרטיות לחלוטין הראשונות ומנדלה נבחר לנשיא.
היסטוריה > יחסים עכשוויים

בספטמבר 1996 ביקרה מלכת הולנד ביאטריקס ביקור רשמי בדרום אפריקה ונפגשה עם הנשיא מנדלה. בשנת 1999 ערך הנשיא מנדלה ביקור רשמי בהולנד. שתי המדינות מקיימות יחסים לבביים ועובדות יחד בארגונים בינלאומיים וחתמו על הסכמים דו-צדדיים רבים בשיתוף פעולה פוליטי, כלכלי, תרבותי וחברתי. ישנן טיסות ישירות בין שתי המדינות דרך KLM.
נציגויות דיפלומטיות

להולנד יש שגרירות בפרטוריה וקונסוליה כללית בקייפטאון.
לדרום אפריקה יש שגרירות בהאג.
יחסי גרמניה–מיאנמר

| יחסי גרמניה–מיאנמר |
| --- | --- |
גרמניה: מיאנמר


גרמניה: מיאנמר
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 676,578
אוכלוסייה
84,431,715: 54,588,239
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 64,815
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 1,187
משטר
רפובליקה פדרלית: דמוקרטיה נשיאותית

יחסי גרמניה–מיאנמר הם יחסי החוץ בין גרמניה ומיאנמר. בשנת 2014 חגגו גרמניה ומיאנמר את יום השנה ה-60 ליחסים בין המדינות. גרמניה היא היעד השני בגודלו להגירה בורמזית לאירופה, לאחר בריטניה.
היחסים לפני 1988

בשנים 1954–1988 קיימו גרמניה ומיאנמר קשר הדוק, שהונע ברובו על ידי מדיניות הפיתוח של גרמניה.
היחסים הדיפלומטיים הראשונים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין איחוד בורמה החלו בשנת 1952. הם התבססו לעיתים על יוזמת נציגים שונים של עסקים גרמנים, ביניהם קרופ, AEG, סימנס וחברת המסחר ברלי ג'וקר בבנגקוק שהחלה בראשית שנות החמישים לבצע שליחות דיפלומטית. בנוסף, גרמניה המערבית רצתה למנוע את השפעת גרמניה המזרחית, שכבר פתחה את הסוכנות המסחרית הראשונה שלה בשנת 1954. בשנת 1955 הוקמה נציגות דיפלומטית של גרמניה המערבית ברנגון, ובשנת 1973 פתחה גם גרמניה המזרחית נציגות שם.
דוקטרינת הלשטיין לא יושמה באופן עקבי במקרה של בורמה. לממשלה הפדרלית היה חשוב יותר לשמור על בורמה מפני הקומוניזם. המבנה הצבאי להדחת התקוממות קומוניסטית זכה לתמיכה מלאה. היחסים שנבנו על שותפות איתנה עם הצבא הבורמזי כדי להבטיח את ההשפעה. מנקודת המבט של ימינו לא הוערכו סוגיות חיוניות כמו זכויות אדם או דמוקרטיה. בורמה מעולם לא הכריעה ב"שאלה הגרמנית" ושמרה על יחסים דו צדדיים עם FRG וגם עם DDR. למרות שבורמה הייתה קרובה פוליטית ל-DDR, היא הייתה תלויה גם בסיוע פיתוח של ה-FRG. גולת הכותרת ביחסי גרמניה-בורמה הם ביקורם הרשמי של נשיא גרמניה הפדרלית ריכרד פון וייצזקר בפברואר 1986 בבורמה והנשיא הבורמזי סן יו באוקטובר 1987 בגרמניה.
היחסים לפני 1988 > סיוע בפיתוח

גרמניה המערבית החלה בתוכניות סיוע לפיתוח זמן קצר לאחר כינון יחסים דיפלומטיים עם בורמה. אף על פי שגרמניה שתרמה 1.15 מיליארד מארק בשנים 1956 עד 1988 הייתה המדינה התורמת השנייה בגודלה לאחר יפן ושותפת הפיתוח החשובה ביותר במערב אירופה לבורמה, אך השותפות מבחינה גרמנית הייתה פחות משמעותית. נוהל סיוע בפיתוח באותה תקופה היה שונה משמעותית מזה שנהוג כיום. במקום לספק סיוע הומניטרי ואזרחי דרך ארגונים לא ממשלתיים, גרמניה התמקדה בפרויקטים טכניים, על בסיס הרעיון: "עזרה באמצעות עזרה עצמית". חלק גדול מהסיוע הגיע לפרויקטים של האגודה הגרמנית לשיתוף פעולה טכני והמשרד הפדרלי לשיתוף פעולה כלכלי ולפיתוח. הסיוע כלל סיוע בפיתוח ושיתוף פעולה בתחום הטכני והאקדמי וכן הלוואות למדינה הבורמזית. שוב ושוב ביקרו ברפובליקה הפדרלית גורמים רשמיים ואנשי צבא למטרות אימונים.
היחסים לפני 1988 > Fritz-Werner GmbH

חברת פריץ-ורנר מגייזנהיים מילאה תפקיד מיוחד ביחסים הדו-צדדיים, והתמחתה בעיקר במפעלי תעשייה לייצור חימוש. היא הייתה בבעלות המדינה משנת 1954 עד 1990 ולכן נתמכה באופן מלא על ידי הרשויות בביצוע עסקים עם מיאנמר. הטיפול בדיסקרטיות בענייניה הפנימיים של המדינה והאמינות תרמו לכך שה-GmbH לשעבר הצליח להשיג דריסת רגל בבורמה. הנהלת פריץ ורנר GmbH ניהלה מערכות יחסים מצוינות עם הצבא והממשלה, בפרט לגנרל Ne Win, והרחיב אותה באופן שיטתי לאורך השנים. עד 1988 הוכשרו 600–700 אנשי צבא צעירים ומהנדסים בסדנאות ה-GmbH בברלין וגייזנהיים. מערכות היחסים הרחיקו לכת עד כי ראש פריץ ורנר GmbH היה בעל תפקיד יותר מיוחס מאשר שגרירות גרמניה ברנגון ופעל ברוב הפרויקטים וההסכמים הדו-צדדיים כמתווך. בסך הכל ייעץ Fritz-Werner GmbH ל-22 פרויקטים וחמישה פרויקטים חיצוניים נוספים בבורמה עד 1988. הקשר ההדוק איפשר לפריץ-ורנר GmbH להיות החברה היחידה שהורשתה להשקיע בבורמה בעידן Ne Win, בה רק חברות זרות הורשו להשקיע במדינה בשותפות עם המדינה. [18] עם זאת, נמתחה על החברה ביקורת חריפה בבורמה, על כך שסייעו לצבא בדיכוי עקוב מדם של מחאות פרו-דמוקרטיות באוגוסט 1988. פריץ ורנר GmbH שבבעלות המדינה והממשלה היו חשודים כי היו מעורבים באירועים וכי סיפקו לצבא נשק. הממשלה הכחישה כל ידיעה על כך.
היחסים בין השנים 1988–2012

יחסי גרמניה-מיאנמר בין השנים 1988–2012 התאפיינו בקיפאון. לאחר ההפגנות ההמוניות בבורמה באוגוסט 1988 וההפיכה ב-18 בספטמבר באותה שנה, האסטרטגיה של מדיניות החוץ הגרמנית כלפי המדינה הדרום אסייתית השתנתה באחת, מכיוון שהיחסים הדו-צדדיים הסתיימו בפתאומיות. בשנת 1988 הכספים לסיוע לפיתוח היו עדיין 31.7 מיליון דולר. עשרה פרויקטים בשווי של 50 מיליון מארק גרמני נסגרו בדצמבר 1988 ורוב העובדים המיומנים במדינה נקראו חזרה לגרמניה. רק שלושה מומחים נותרו במדינה כדי לסיים פרויקטים שהחלו. ניתן לתאר את האמצעים הרדיקליים הללו כ-"פדנטים שליליים בגין אי-תגובה לפני 1988, מכיוון שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה עצמה את עיניה בפני מהלכיה הדיקטטוריים של ממשלת Ne Win". האסטרטגיה החדשה הביאה לכך שגרמניה איבדה את מעמדה המיוחס ואת כל הקשרים במדינה.
היחסים בין השנים 1988–2012 > סנקציות של האיחוד האירופי

בשנת 1990 גם האיחוד האירופי הגיב בסנקציות הראשונות. הוא הטיל אמברגו נשק נגד מיאנמר והחזיר את כל הנספחים הצבאיים. כמו כן בוטל שיתוף הפעולה בפיתוח והותר רק סיוע הומניטרי. לאחר מותו של הדיפלומט הדני ג'יימס לינדר ניקולס בכלא מיאנמר בשנת 1996, האיחוד האירופי הוציא את חוות דעתו המאוחדת הראשונה על מיאנמר וחייב את כל מדינות האיחוד לבסס על כך את פעולות מדיניות החוץ שלהם. נגד חברי המשטר ומשפחותיהם הוצא איסור ויזה. בשנים שלאחר מכן הוטלו בהדרגה סנקציות נוספות של האיחוד האירופי, למשל, איסור הוויזה הוארך לתיירים בשנת 1997. בשנת 1998, האיחוד האירופי הנהיג סנקציות כלכליות לראשונה בהיסטוריה על ידי שלילת מיאנמר מהזכויות של מערכת ההעדפות הכלליות. למרות שיחות רב-לאומיות חוזרות ונשנות עם נציגי האיחוד האירופי ומיאנמר כמו גם מדינות אסיה, הסנקציות הוארכו בשנת 2003. המהפך התרחש בשנת 2011. בתגובה לבחירות החופשיות הראשונות מאז 1988, הסנקציות של האיחוד האירופי הושעו בתחילה לשנה ובוטלו לחלוטין בשנת 2012, למעט אמברגו הנשק. למרות שהרפובליקה הפדרלית של גרמניה עקבה אחר האסטרטגיה של האסטרטגיה של האיחוד האירופי כלפי מיאנמר בין השנים 1993 ל-2011, היא בכל זאת ניסתה להתערב במידה מסוימת. לדוגמה, היא לא הייתה לגמרי משוכנעת שהסנקציות שאומצו על ידי האיחוד האירופי יביאו להצלחה המיוחלת, ולכן תמכה בפרויקטי סיוע של הארגון לבקרת סמים של האו"ם והמשיכה את היחסים הבילטראליים בתחום החינוך נמשכו במידה מוגבלת. גרמניה העניקה מדי שנה כ-40–50 מענקים למיאנמר.