stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רענן לוריא
קורות חייו > תחילת דרכו האומנותית

בשנות ה-50 קריקטורות שלו הופיעו בבטאון חיל האוויר שבעריכת משה הדר (פומי). הוא שלח קריקטורות למערכת העיתון עוד כשהיה חניך בקורס טיס. סימן ההיכר שאימץ לקריקטורות שלו היה ציור זעיר של שמש בכל ציור. אם הציור היה על רקע שאין בו שמש, כגון חדר סגור, או ציור לילי, הוסיף לוריא את השמש בפינה כלשהי בציור: על גבי בגד, בתמונה התלויה על הקיר וכיוצא באלו. הוא שמר על סימן היכר זה לאורך הקריירה שלו.
עבד כעורך גרפי וקריקטוריסט בשבועון "העולם הזה", וככתב צבאי וקריקטוריסט ב"במחנה" וב"מעריב". שימש ככתב של "מעריב" בגליל ולאחר מכן בתל אביב, מונה כעורך משנה של "הדור".
ביולי 1954 ביקר באוניית הצי המצרי, "דומיאט", שעגנה בוונציה כשהוא מציג עצמו כעיתונאי אוסטרלי (אמו שהתה באוסטרליה מספר שנים). הוא ראיין את מפקדיה וטען שצילם את מתקני המכ"ם שלה. את ביקורו תיאר בכתבת שער שהתפרסמה ב"במחנה" וב"מעריב", שתוארה כ"פעולה הנועזת ביותר בעיתונות הישראלית" ועליה קיבל את "פרס הרפורטז'ה" הראשון.
בשנת 1955 פרסם את ספר הקריקטורות שלו "בין השמשות". הספר, שיצא לאור בהוצאת חיל האוויר, כלל קריקטורות על נושאים הקשורים לצה"ל ולחיל האוויר, ולא היו בו קריקטורות פוליטיות. אפרים קישון כתב הקדמה לספר, שיצא לאור בכמה מהדורות. בהמשך פרסם לוריא עוד עשרה ספרים באנגלית, ביפנית, בגרמנית ובעברית.
משנת 1956 החל לפרסם את הקריקטורות שלו ב"ידיעות אחרונות". הקריקטורות שפרסם בעיתון היו פוליטיות, לרוב מנקודת מבט פטריוטית המפנה חצי ביקורת כלפי מדינות ערב והמעצמות. הקריקטורות של לוריא בתקופה זו כמעט ולא עסקו בביקורת פוליטית פנימית ובפלוגתות פוליטיות וחברתיות בישראל, משום שכבר אז התעוררה דרישה לציוריו בעיתונות בחו"ל, והוא ריכז את נושאיו באירועים בינלאומיים. לוריא סיקר מטעם עיתונות בינלאומית, בסוף שנה זו, את הכנות הבריטים והצרפתים למבצע סואץ, ובילה הרבה בקפריסין, ששימשה בסיס עיקרי לצנחנים הבריטים והצרפתים, ידידיו הוותיקים לאימונים משותפים.
בשנת 1964 נערכה תערוכת יחיד של ציורי השמן שלו בבית סוקולוב בתל אביב, שפתחו אותה ראש הממשלה, לוי אשכול, והאמנים יוסף זריצקי, ראובן רובין ומירון סימה, מוריו. ב-23 במאי 1967 פתח נשיא המדינה, זלמן שזר, תערוכת יחיד של לוריא בתערוכה העולמית אקספו 67' בקנדה. באוקטובר 1973 נערכה תערוכת יחיד שלו באולמות הסנאט של ארצות הברית, בחסות שתי המפלגות הגדולות: מטעם הדמוקרטים פתח אותה הסנטור אברהם ריביקוף ומטעם הרפובליקנים נאם הסנטור לואל וייקר. יושב ראש ועדת הסרת הלוט היה סגן הנשיא ג'רלד פורד, שאף כתב הקדמה לאחר מכן לאחד מספרי הקריקטורות של לוריא שיצאו בהוצאת הספרים של "הניו יורק טיימס".
בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 החל לפרסם את הקריקטורות שלו בעיתונות האמריקאית וזכה להצלחה רבה. בשנת 1967 מונה לקריקטוריסט וצייר השערים הקבוע של המגזין "לייף" והעתיק סופית את מגוריו לארצות הברית (ב-1974 הוענקה לו ולמשפחתו, בעזרתו הפעילה של "לייף", אזרחות אמריקאית).
קורות חייו > מלחמת ששת הימים ולאחריה

כשבוע לפני מלחמת ששת הימים, בעת ששהה במונטריאול שבקנדה, נקרא לוריא למילואים בישראל. הוא חויל ושירת כמפקד פלוגה בדרגת רב-סרן בחטיבה 5 שבפיקודו של זאב שחם. תחילה הוטל עליו להגן על "המותניים הצרים" של ישראל (בין נתניה לטולכרם), כאשר יחידתו המקורית מתעבה לכ-500 לוחמים (כולל טנקים, תול"רים מורכבים על ג'יפים, תותחי הוביצר, פלוגת מילואים של הטכניון, ופלוגת הנדסה קרבית). לאחר יום וחצי של הפגזות ירדניות קשות עבר עם חייליו להתקפה וכבש את טולכרם מצפון. בהמשך קיבל פקודה ישירה[דרושה הבהרה] מאלוף פיקוד המרכז, עוזי נרקיס, לפרוץ "כמה שיותר לכיוון שכם ולהגיע לצומת ראמין תוך תשעים דקות, ולנסות לגלות בדרך יחידות קומנדו מצריות או עיראקיות המנסות להעביר גזים לחזית." במשימה זו נתקל בחיילי קומנדו מצרי וחיילי הלגיון הערבי. הכוח בפיקודו של לוריא איתר את לוחמי הקומנדו המצרים, ולאחר שחיסל אותם מצא ג'ריקנים ועליהם סמל של גולגולות, שאישר את איתור היעד המבוקש[דרושה הבהרה]. לאחר שהעיירה ענבתא נכנעה לצה"ל, קיבל לוריא הוראה לגרש את תושביה אל מעבר לנהר הירדן. הוא סירב פקודה ויצר קשר עם ידידו, ראש הממשלה לוי אשכול. הלה השתכנע והינחה את שר הביטחון משה דיין להחזיר את התושבים שכבר גורשו. את חוויותיו מהמלחמה תיאר במגזין LIFE.
בחורף 1971, לאחר שהושגה הסכמה ישראלית לנסיגה של שלוש מאות מטר מזרחה לתעלת סואץ, כדי לאפשר את פתיחת התעלה לשיט בינלאומי, פנה אל לוריא מזכיר המדינה, ויליאם רוג'רס, בבקשה שיעביר לראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, בקשה של מצרים להתיר לחיילים המצרים שיחזיקו בשטח שיתפנה להיות חמושים בתת-מקלעים. רוג'רס הוסיף לדבריו את אזהרתו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, שהימנעות מצעד זה תוביל למלחמה. רוג'רס ביקש מלוריא להימנע מלערב את שגריר ישראל יצחק רבין ואת שר החוץ אבא אבן ("כיוון ששניהם חושבים על מישורים שונים ולפעמים נוגדים") ולהיפגש עם גולדה אישית בשמו, בשם הנשיא ניקסון ובשם הנשיא סאדאת. לוריא טס למחרת לישראל, נפגש עם גולדה מאיר בלשכתה ומסר לה את דברי רוג'רס, אך נענה בשלילה.
מספריו

בין השמשות, בהוצאת חיל האוויר, 1955; מהדורה מחודשת, 1988
בקו רענן : מבחר קריקטורות ורישומים, הוצאת טברסקי, 1962; מהדורה מחודשת, זמורה-ביתן, 1986
Nixon rated cartoons, Quadrangle‏, 1973
Pardon me Mr. President‏, 1975
Lurie’s Worlds‏, 1980
So sieht es Lurie (בגרמנית; הקדמה מאת אפרים קישון)
Lurie’s almanac‏, 1983.
Mr. Taro San’s Politics (ביפנית)
The story of Israel, Embassy of Israel, 1979
The Cartoonist Mask. גרסה עברית: מסיכת הקריקטוריסט : נובלה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2004
הערות שוליים

↑  מקום לידה זה ייתן ללוריא יתרון ברור כאשר ייזום מפגש פנים-אל-פנים לצורך סדרת ראיונות וציורי פורטרטים עם אנואר סאדאת (1977 ו-1979) ועם חוסני מובארכ (1984 ו-1997).
↑  מירב הלפרין, הראשוניות של מס' 2, בטאון חיל האויר, אוגוסט 1981, מס' 23
↑  The Maestro Who Has 3,000,000 Followers, p. 12–13
↑  כשנתיים לאחר מכן הוטבעה הספינה על ידי הסיירת הקלה "ניו פאונדלנד" של הצי המלכותי הבריטי במסגרת מלחמת סיני באוקטובר 1956
↑  בדף זה מופיעה סריקה של תחילת הכתבה
↑  רענן לוריא, הייתי "אורחה" של אניית מלחמה מצרית, מעריב, 18 באוגוסט 1954
↑  על פי לוריא "צילמתי את הרדאר הכי חדיש, שהרוסים התקינו בחדר הניווט של האונייה", אולם ברית המועצות החלה לספק נשק למצרים רק בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית ב-1955
↑  השר פ. לבון והשגריר הצרפתי אורחי מסיבת 'הושענה רבה' של העיתונאים, הצופה, 20 באוקטובר 1954
↑  אביעזר גולן, ששה ימי תהילה, הוצאת דקל, 1967, עמ' 240
↑  Yoram Ilan-Lipovsky in The Maestro Who Has 3,000,000 Followers, p. 21
↑  מרדכי להב, חמישים שנות הפליטים הפלסטינים, 1948–1999, עמ' 462–463
Dafna Linzer, Arab Expulsion Ended by Cartoonist, Associated Press, June 5, 1998
↑  Rana Lurie, A Major's Long Ride to a Short War, LIFE, June 30, 1967, p. 60–61
↑  האתר של Cartoon News
↑  GLOBAL ART CREATION ORIGINATING AT UNITED NATIONS TO BE UNVEILED ON 1 NOVEMBER, הודעה לעיתונות של האו"ם, 28 באוקטובר 2005
↑  The UNITING PAINTING: The World Is Its Canvas - אתר המיזם
↑  Neil Rosenstein, The Lurie Legacy: The House of Davidic Royal Descent, Avotaynu, 2004
↑  רותי אברהם, הקריקטוריסט רענן לוריא: לעצור את הפצת ספרי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 10 באוקטובר 2007
↑  Ranan R. Lurie - Political Cartoonist, Carnegie Corporation of New York
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272447205171  BnF: cb146364436 (data)  GND: 130009571  ISNI: 0000 0000 7845 1857  LCCN: n80051326  MusicBrainz: 985c6b50-4146-499e-9a9e-7a26d50246eb  NDL: 00448225  NTA: 131355813  RKD: 307187  SNAC: w67s86mh  ULAN: 500079061  VIAF: 311283416   WorldCat (עם VIAF): 311283416 
קורס טיס מס' 2. בקורס השתתפו בני פלד (שני משמאל בשורה האמצעית), רענן לוריא (שלישי משמאל בשורה האמצעית), יואש צידון (ראשון משמאל בשורה העליונה), אורי יפה (רביעי מימין בשורה העליונה).
מזכיר המדינה, ויליאם רוג'רס (מימין), ורענן לוריא
קריקטורה של פרדיננד מרקוס מאת רענן לוריא, כפי שפורסמה ב"אסאהי שימבון"
קריקטורה של מזכיר האו"ם, קופי אנאן, מעשה ידי רענן לוריא, בשער כתב העת "Cartoon News"
The Uniting Painting - די יונייטינג פיינטינג, יצירתו החובקת עולם של רענן לוריא, בפסגת האוורסט
The Uniting Painting - די יונייטינג פיינטינג, יצירתו החובקת עולם של רענן לוריא
טיסה 8243 של אזרבייג'ן איירליינס

| --- | --- |

המטוס שהיה מעורב בתאונה, ב-2016
 תאריך:  25 בדצמבר 2024
 מיקום:  בקרבת נמל התעופה הבין-לאומי אקטאו (אנ') בקזחסטן
 גורם:  פגיעת טיל של חיל האוויר הרוסי
 קואורדינטות:  43°52′57″N 51°00′36″E﻿ / ﻿43.8825°N 51.01°E﻿ / 43.8825; 51.01
 הרוגים:  38 
 פצועים:  29 
 ניצולים:  29 
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  אמבראר 190 AR
 מספר זנב:  4K-AZ65
 מוצא:  נמל התעופה הבין-לאומי באקו-היידר אלייב
 יעד:  נמל התעופה הבין-לאומי קדירוב גרוזני (אנ')
 מפעיל:  אזרבייג'ן איירליינס
 נוסעים:  62
 אנשי צוות:  5
  (למפת קזחסטן מוגדלת) אסטנה אלמטי שימקנט קראגנדי טראז פבלודר אוסקמן סמיי אקטובה אורל רוסיה רוסיה אזר. טורקמניסטן אוזבקיסטן קירגיזסטן סין הים הכס. מיקום ההתרסקות(למפת קזחסטן רגילה) אסטנה אלמטי שימקנט קראגנדי טראז פבלודר אוסקמן סמיי אקטובה אורל רוסיה רוסיה אזר. טורקמניסטן אוזבקיסטן קירגיזסטן סין הים הכס. מיקום ההתרסקות(למפת מחוז מנגוסטאו רגילה) אקטאו ז'נאוזן ביינאו פורט-שבצ'נקו א ו ז ב ק י ס ט ן  טורקמניסטן א ק ט ו ב ה  אטיראומיקום ההתרסקות(למפת מחוז מנגוסטאו מוגדלת) אקטאו ז'נאוזן ביינאו פורט-שבצ'נקו א ו ז ב ק י ס ט ן  טורקמניסטן א ק ט ו ב ה  אטיראומיקום ההתרסקות
 
טיסה 8243 של אזרבייג'ן איירליינס הייתה טיסה מסחרית וסדירה של חברת אזרבייג'ן איירליינס מנמל התעופה הבין-לאומי באקו-היידר אלייב לנמל התעופה הבין-לאומי קדירוב גרוזני (אנ'). ב-25 בדצמבר 2024 מטוס האמבראר 190 AR שהפעיל את הטיסה התרסק בקרבת נמל התעופה הבין-לאומי אקטאו (אנ') באקטאו שבקזחסטן. 38 מתוך 67 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
המטוס טס מבאקו לגרוזני שבצ'צ'ניה ונאלץ לשנות את מסלולו בשל ערפל בגרוזני. עוד דווח כי המטוס שידר קוד חירום 7700, המאותת על מצב חירום על סיפון המטוס, בעת שהטיסה הייתה מעל הים הכספי.
המטוס

המטוס שהתרסק, יוצר בשנת 2013, הוא היה מדגם אמבראר 190 AR ונרשם תחת הסימון 4K-AZ65 עם המספר הסידורי: 19000630. המטוס הונע על ידי שני מנועי ג'נרל אלקטריק CF34-10E6.
לפי פרסום של שירות מעקב הטיסות המקוון פלייטרדאר24 ברשת X, המטוס "נחשף להפרעות GPS חזקות".
ההתרסקות

המטוס המריא מנמל התעופה הבין-לאומי באקו-היידר אלייב בשעה 7:55 לפי שעון אזרבייג'ן (UTC+04:00) בטיסה לנמל התעופה הבין-לאומי קדירוב גרוזני (אנ'). הצוות שידר אות מצוקה בשעה 9:35 שעון מקומי (UTC+05:00) ודיווח על תקלה במערכת הבקרה. לאחר מכן, בשעה 9:49, הטייסים ביקשו נחיתת חירום באקטאו וניסו לבצע אותה, אך בשעה 10:28, המטוס פגע בקרקע. מתיעודי וידאו של ההתרסקות עלה כי כן הנחיתה היה פרוש כאשר המטוס פגע בקרקע. המטוס התרסק בקרקע בזווית כזו שכנף ימינו פגעה בקרקע ראשונה. לאחר מכן הוא התהפך, התפוצץ, נשבר לשני חלקים עיקריים, והתלקחה בו דלקה.
תמונות מהזירה הראו כי נגרם לגוף המטוס נזק משמעותי ואנשים רבים נפגעו ברמות פגיעה שונות.
תמונות וסרטונים מאתר ההתרסקות מעלים כי ישנם מספר חורים קטנים באזור זנב המטוס אחרי ההתרסקות. על פי מספר טענות, חורים אלו נגרמו מירי ולא מפגיעת ציפורים.
מאוחר יותר פורסם כי המטוס הופל על ידי אש נ"מ רוסית.
בהמשך, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין שוחח בטלפון עם נשיא אזרבייג'ן אילהם אלייב, והתנצל בפניו על "התקרית הטראגית" שהתרחשה בשטח האווירי של רוסיה, שבמסגרתה הופל מטוס הנוסעים. אך לא קיבל אחריות.
המשבר הדיפלומטי בעקבות האירוע

נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, נחשב עד ההתרסקות כמקורב לפוטין, אך לאחר האירוע תקף את רוסיה במספר הזדמנויות. ב-29 בדצמבר 2024 אמר: "בשלושת הימים הראשונים שמענו מרוסיה רק גרסאות משוגעות". הוא דחה תיאוריות רוסיות ראשוניות להתרסקות, כגון התנגשות בציפורים וערפל צפוף, ואף טען שהתגלו בגוף המטוס חורים שנוצרו מרסס ושמערכות המטוס שותקו באמצעות לוחמה אלקטרונית. הוא דרש מרוסיה להתנצל בפני אזרבייג'ן, להודות באשמה, להביא את האחראים לדין, ולשלם פיצויים.
במהלך פגישה עם ניצולי התאונה ב-6 בינואר 2025 אמר אלייב כי חקירה מוקדמת של ההתרסקות אישרה שהמטוס נפגע ממערכת נשק רוסית, וכי הרוסים מנסים לטייח את חקירת האירוע.
הערות שוליים

↑  באזרבייג'ן מאשרים: המטוס שהתרסק נפגע מטיל רוסי, לא מלהקת ציפורים, באתר ynet, 26 בדצמבר 2024
↑   ליזה רוזובסקי,, מומחים: מטוס אזרבייג'אן איירליינס שהתרסק נפגע ממיירט של מערכות ההגנה הרוסיות, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2024
↑  Holes in fuselage suggest Russians shot down Azerbaijan jet, archive.md, ‏2024-12-25
↑  מסתמן: זו הסיבה להתרסקות המטוס בקזחסטן | עכשיו 14, באתר www.now14.co.il
↑  יואב שוסטר‏, גוברות ההערכות: המטוס שהתרסק בקזחסטן נפגע מאש נ"מ רוסית, באתר וואלה, 25 בדצמבר 2024
↑  באזרבייג'ן מאשרים: המטוס שהתרסק נפגע מטיל רוסי, לא מלהקת ציפורים, באתר ynet, 26 בדצמבר 2024
↑  פוטין התנצל על התרסקות המטוס האזרי, אבל לא קיבל אחריות: "הנ"מ הופעל", באתר ynet, 28 בדצמבר 2024
↑  אספיר איובוב, ‏פוטין ירד על ארבע: נשיא אזרבייג'ן עשה משהו שרבים עד כה לא עשו, באתר מעריב אונליין, 29 בדצמבר 2024
↑  Azerbaijan’s leader accuses Russia of passenger jet ‘cover up’ in blistering new attack on neighbor, CNN, ‏7 בינואר 2025 (באנגלית)
מישור החוף

מישור החוף בישראל
חלקו הצפוני ביותר של מישור החוף הצפוני, כפי שהוא נראה מראש הנקרה
חוף הים התיכון בצפון הארץ
שפך נחל אלכסנדר
חולות ניצנים
גבעת כורכר בחוף הרצליה
מישור החוף הוא חבל ארץ מישורי בארץ ישראל המשתרע לאורך חוף הים התיכון, מגבול הצפון (מישור החוף הצפוני) בראש הנקרה ועד לגבול מצרים בדרום (מישור החוף הדרומי), ברצועת עזה.
מישור החוף הוא אזור נוח לפיתוח ולהתיישבות. קרקעות הסחף עמוקות ופוריות, האקלים ממוזג, גשמים עם טמפרטורות נוחות, ומפלס גבוה של מי תהום המאפשר שאיבת מים בקלות יחסית. החלק המישורי נוח לתנועה ולמעבר והסמיכות לים התיכון מהווה מקור פרנסה.
גבולות

מישור החוף נחלק לשלושה חלקים:
מישור החוף הצפוני – מראש הנקרה בצפון ועד נחל תנינים בדרום, נחלק לחוף הגליל המערבי ולחוף הכרמל.
השרון (מישור החוף המרכזי) – מנחל תנינים בצפון ועד נחל הירקון בדרום.
מישור החוף הדרומי – מנחל הירקון בצפון ועד רפיח בדרום וגבול ישראל–מצרים.
היסטוריה

האזור היה שקוע תחת פני הים עד לפני כשני מיליון שנה.[דרוש מקור]
במאה ה-13, בתקופה הממלוכית, החל חורבנו של מישור החוף. מרכז שלטונם של הממלוכים היה במצרים, ובשל חולשתם הממלוכים בתחום הימי, הם חששו מאפשרות חזרתם והתבססותם של הצלבנים במישור החוף. לכן הם זרעו בו הרס והציפו את שטחיו, שהפכו לביצות, והעתיקו את צירי הסחר ("דרך הים") אל פנים הארץ. השלטון העות'מאני לא תיקן את המצב ושבטים בדווים ניצלו זאת והשתלטו על אזורים במישור החוף. הכפריים המועטים של האזור נדחקו אל שולי אזור ההר, ותושבי ערי החוף נעשו מבודדות. רק במאה ה-18 החל השלטון העות'מאני לנסות לשנות את המצב בהדרגה. במאה ה-19 קמו במישור החוף כפרים חדשים.
במשך מאות שנים הוזנח מישור החוף הארץ-ישראלי, ועד תחילת המאה ה-20 גרה בו מעט מהאוכלוסייה שהייתה בארץ. העות'מאנים לא השקיעו בפיתוח, ואדמת הביצה באזור לא יושבה. שודדים היו נפוצים באזור באותה תקופה, ושילוב הבעיות מנע התפתחות התיישבותית באזור.
למרגלות הרי השומרון והרי יהודה התקיימה אוכלוסייה של ערבים בהתיישבות כפרית מבוססת חקלאות. הערבים ניצלו את האדמות הפוריות הנמצאות למרגלות ההר ועיבדו אותן.
על קו החוף היו ערי נמל קטנות כמו יפו ועכו.
עד ראשית העלייה הראשונה אזור מישור החוף היה דל באוכלוסייה. עם העלייה הראשונה החלה רכישת קרקעות מערביי ארץ ישראל להקמת מושבות חקלאיות במישור החוף.
בהמשך הוקמו גם מושבים וקיבוצים שעד שנות ה-60' התמודדו עדיין עם בעיית הביצות. עם קום מדינת ישראל והעליות הגדולות לארץ ישראל, תאוצת הבנייה במישור החוף גדלה מאוד, ומרבית המושבות התפתחו להיות ערים לכל דבר, כמו פתח תקווה, ראשון לציון, נס ציונה ורחובות.
כיום מרוכזת במישור החוף מרבית אוכלוסיית ישראל.
סוגי קרקעות במישור החוף

בחלקו הצפוני, באזור נהריה, לאורך של כ-15 קילומטרים מישור החוף הוא צר ואילו בחלקו הדרומי באזור חוף הנגב רוחבו מגיע עד 40 קילומטרים.
מרבית שטחו של מישור החוף, בעיקר מישור חוף הכרמל, השרון ואזור מישור חוף הגליל, מכוסה באדמת סחף (קרקעות שירדו מאזור הרי הגליל, השומרון והרי יהודה) וביצה שנוצרו ביצות בעיקר בסמוך לנחלים, כתוצאה מהמחסום הטבעי של רכסי כורכר.
רכסי הכורכר מנעו את זרימת המים לכיוון הים ובמיוחד בעונות הגשומות התרחבו שטחי הביצה באזור נחל הירקון, נחל אלכסנדר, נחל פולג, נחל התנינים ונחל נעמן.
סוגי קרקעות במישור החוף > המרזבה

המרזבה היא מישור בחלקו של מישור החוף התיכון והדרומי לרגלי הרי יהודה. הכינוי "מרזבה" בא מן המילה מרזב – צינור לאיסוף וסילוק מים.
באזור זה נמצאת קרקע סחף אשר הגיעה מההרים.
זוהי קרקע פורייה, המתאימה לעיבוד חקלאי. אף על פי שמיקומו לרגלי ההרים, אזור זה לא היה ביצתי שכן הוא משתפל מערבה לכיוון הים התיכון, דבר המסביר את העובדה שאזור זה היה מיושב בצפיפות יחסית כבר בימי קדם, כל עוד הקפידו התושבים על מעברי מים פתוחים.
סוגי קרקעות במישור החוף > שטחי החולות

החולות משתרעים לאורך החוף ומופיעים בנוף בצורת רכסי גבעות, הנקראים חוליות (בלועזית – דיונות) ובצורת משטחי חול מישוריים.
במישור החוף הדרומי (מישור יהודה) שטחי החולות גדולים ונרחבים, ואילו במישור החוף התיכון (השרון) שטחי החולות קטנים יותר, ובמישור החוף הצפוני (חוף הגליל) אינם קיימים כלל, והם נמצאים בעיקר בשפכי נחלים.
קרקע החול מורכבת מגרגירים קשים שצבעם זהוב.
הגרגרים עפים בקלות עם הרוח ועוברים ממקום למקום, ולכן הם נקראים חולות נודדים.
רק מינים מעטים של צמחים מסוגלים לגדול ולהתפתח בשטחי החולות הנודדים מכיוון שהמים מחלחלים בקלות בין גרגרי החול ונעלמים במהירות במעמקי האדמה, לפני שהספיקו להשקות ולהרוות את הצמחים וגם החולות נודדים ממקום למקום ולעיתים תוך כדי תנועתם הם מכסים לגמרי את הצמח או שהם מגלים את שורשיו והוא נעקר ממקומו.
החול שבחופי ארץ ישראל נוצר באזורים הרריים במזרח אפריקה, במקורות הנילוס. חלק מהסלעים באזורים אלה (כדרכם של סלעים בטבע) מתפרקים, מתפוררים ונסחפים מן ההרים אל אפיק הנילוס. במהלך המסע שאורכו 6,670 קילומטר עד הים התיכון ובהמשכו הם ממשיכים להתפורר עד שהם הופכים לחול. נהר הנילוס נשפך אל הים התיכון, עם המים נשפך גם החול שהוסע במי הנהר. זרמים בים התיכון מסיעים את החול מחופי מצרים מזרחה ואחר כך צפונה, לכיון חופי ישראל. כאשר החול מגיע לחופי הארץ, גלי הים מעלים אותו אל החוף.
סוגי קרקעות במישור החוף > הכורכר

גבעות הכורכר הן רצועת גבעות בודדות של רכסי גבעות הבנויות מסלע כורכר, וביניהן עמקים מכוסים בקרקע סחף.
רוב גבעות הכורכר נמצאות ממזרח לרצועת החולות, אך יש גם גבעות אחדות לאורך חוף הים (ממערב לחולות). לחלק מגבעות הכורכר יש מדרונות תלולים, ולעיתים חלקן העליון בנוי מקירות של סלעים זקופים וגבוהים הנקראים מצוקים.
הכורכר הוא סוג של סלע, העשוי בעיקר מגרגירי חול ומשברי צדפים. בתהליך ממושך התלכדו חומרים אלה והפכו לסלע.
בסלע הכורכר, כמו בקרקע החול, המים מחלחלים במהירות, ולכן גדלים עליו רק מינים מעטים של צמחים.
קרקע הסחף שבין רכסי הכורכר נוצרה מהתפרקות של סלעים. חלקי הסלע שהתפרקו נסחפו ונשחקו במי הנחלים, הפכו לקרקע ושקעו בין גבעות הכורכר. לקרקע זו צבע כהה, והיא עשויה מגרגרים זעירים.
קרקע הסחף היא קרקע פורייה ומתאימה לעיבוד חקלאי, אך בעבר חלקים גדולים של קרקע הסחף במישור החוף התיכון (בשרון) היו מכוסים בביצות רחבות ידיים, ולכן לא היה אפשר לעבד את אדמתם.
עם זאת, בחלק מגבעות הכורכר ישנה פריחה רבה בחורף ובאביב, דבר שהפך אותן למוקד טבע וטיולים במרכז שמאופיין בהתיישבות עירונית צפופה.
בחלק מן המקרים – כגון גבעת האירוסים, גן לאומי גבעות הכורכר נס ציונה וגבעת חומרה – קמו קבוצות תושבים מקומיים הפועלות לשימורן והכרזה עליהן כשמורת טבע.
סוגי קרקעות במישור החוף > חמרה

גבעות החמרה (אַחְמָר احمر בערבית – צבע אדום) הן גבעות נמוכות שמדרונותיהן מתונים מאוד.
בין הגבעות יש שטחים מישוריים נמוכים, המכוסים בקרקע סחף, אשר היו מכוסים בעבר בביצות.
הקרקע שממנה בנויות הגבעות נקראת קרקע חול אדום, בשל צבעה האדמדם. מקורן של גבעות החול האדום בגרגירי חול, אשר בתהליך ארוך צופו בחומרים המכילים ברזל, והחלודה נותנת להם את צבעם האדום. בקרקע החול האדום, בדומה לקרקע החול, המים מחלחלים ונעלמים במהירות בתוך האדמה.
חי וצומח

החי והצומח של מישור החוף מותאמים לאדמות כורכר, חמרה וחולות. לצידם נפוצים מגוון בעלי חיים מבויתים ולא מבויתים שהסתגלו לחיים ביישובים, בערים ומשכנות האדם.
בין הצמחים הנפוצים במישור החוף: חצב מצוי, סביון אביבי, סביון יפו, ציפורני-חתול מצויות, לשון-שור מגובבת, מרגנית השדה, כלנית מצויה, צבעוני השרון, אירוס הארגמן, פרג אגסני, חלמית, חרדל השדה, חרצית עטורה, גדילן מצוי וחבצלת החוף.
בעשורים האחרונים נפוצו מאוד בטבע מינים פולשים ופליטי תרבות שהובאו על ידי האדם, בהם חמציץ נטוי (נמצא בארץ ישראל למעלה ממאה שנה), נר הלילה החופי, לנטנה ססגונית, טיונית החולות וכנפון זהוב.
היונקים במישור החוף מותאמים לחיים בחולות.
הם כוללים מספר מיני מכרסמים, קיפוד מצוי וקיפוד החולות, תן זהוב ושועל מצוי.
בערים נפוצים כלב הבית, חתול הבית, עכבר הבית, חולדה מצויה וחולדת החוף.
בין העטלפים נפוצים בעיקר עטלף פירות מצוי, עטלפון לבן-שוליים ואשף מצוי.
על פי סקר מרכז היונקים והזוחלים של החברה להגנת הטבע שנערך בשנים 2001–2006 עולה כי "מינים לא מעטים של בעלי חיים וצמחים נעלמו ממישור החוף", או שהם נתונים בסכנת היעלמות (הכחדה).
הרכיכות הנפוצות במישור החוף הם חלזונות ים, צדפות ושבלולי יבשה. בטבע נפוצים שבלול השדה, דרחול השיח ושבלולון מצוי. בערים נפוצים שבלול הגינה, חרוטית הגינה, רומינה ערופה וכן חשופיות.
ראו גם

חופי ישראל
השרון
רצועת עזה
מישור חוף הכרמל
עמק זבולון
תל אביב
נתניה
הרצליה
חדרה
אשדוד
אשקלון
בת ים
ראשון לציון
השפלה
הערות שוליים

↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 292.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 296.
↑  יובל ארנון-אוחנה, קו החריש והאש – מאה וחמישים שנות סכסוך על ארץ ישראל, 1860–2010, נתניה, אחיאסף 2013, פרק 11
↑  אתר החברה להגנת הטבע
| אזורים בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| רמת הגולן וסביבתה | הר חרמון • טרכון • חורן • הבשן • רמת הגולן |  |
| הגליל והעמקים | הגליל העליון • אצבע הגליל • הגליל המערבי • הגליל התחתון • עמק יזרעאל • עמק חרוד • בקעת בית שאן |  |
| מישור החוף | מישור החוף הצפוני • הכרמל • חוף הכרמל • השרון • מישור חוף יהודה • גוש דן • מישור החוף הדרומי |  |
| הבקע הסורי-אפריקני | בקעת הירדן • עמק החולה • ארץ כינרות • עמק בית שאן • הערבה • בקעת ים המלח |  |
| מרכז שדרת ההר המערבית | הגלבוע • השומרון • הרי בנימין • הרי ירושלים • גוש עציון • השפלה • יהודה • מדבר יהודה • הר חברון |  |
| שאר עבר הירדן | הגלעד • ארץ המישור • עמון • מואב • הרי אדום |  |
| הנגב | הנגב הצפוני • חבל אשכול (חבל הבשור) • בקעת באר שבע • מכתשים בנגב • הר הנגב • מדבר פארן • הרי אילת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465873905171  VIAF: 316601321   WorldCat (עם VIAF): 316601321 
חלקו הצפוני של מישור החוף הצפוני הים התיכון, תצפית ממזרח
שרמולה

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מזון 
 מטבח:  מטבח צפון אפריקאי
 מוצא:  המגרב
 מרכיבים עיקריים:  לימון כבוש, שום, זרעי כמון, מלח שולחן, עשבי תיבול, שמן, זרעי כוסברה 
 
שרמולה (בברברית: tacermult או tacermilt, בערבית: شرمولة) היא סוג של מרינדה או רליש מהמטבח התוניסאי, אלג'יראי, לובי, והמרוקאי הוא משמש באופן מסורתי לתיבול דגים, אך ניתן להשתמש בו על בשרים או ירקות אחרים. דומה במקצת לצ'ימיצ'ורי הדרום אמריקאי.
רכיבים

המרכיבים הנפוצים כוללים שום, כמון, כוסברה, שמן, מיץ לימון ומלח. וריאציות אזוריות עשויות לכלול גם לימונים משומרים, בצל, פלפל צ'ילי טחון, פלפל שחור, זעפרן ועשבי תיבול אחרים.
גרסאות

מתכוני שרמולה משתנים מאוד לפי אזור. בספקס, תוניסיה, מוגשת שרמולה לעיתים קרובות עם דג מלוח במהלך עיד אל-פיטר. גרסה אזורית זו מורכבת ממחית צימוקים כהים מיובשים מעורבבים עם בצל מבושל בשמן זית ותבלינים כגון ציפורן, כמון, צ'ילי, פלפל שחור וקינמון.
גרסה מרוקאית כוללת פטרוזיליה מיובשת, כמון, פפריקה ומלח ופלפל. הגרסה הלובית לשרמולה מוגשת כתוספת בקיץ; היא מכילה זיתים, טונה ומגוון עשבי תיבול ירוקים.
ראו גם

אריסה
מטבוחה
המטבח המרוקאי
הערות שוליים

↑  Shulman, M.R. (2014). The Simple Art of Vegetarian Cooking. Rodale. p. 144. ISBN 978-1-62336-130-3. נבדק ב-3 בנובמבר 2017. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "The Art of Moroccan Cuisine | Fes Cooking and Cultural Tours". Fescooking.com. 10 באוקטובר 2007. נבדק ב-2013-11-06. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Poon, Linda (8 באוגוסט 2014). "Chermoula: From North Africa To The White House To Your Table". NPR. נבדק ב-31 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Monaghan, Gail (23 במרץ 2012). "Magic-Carpet-Ride Chermoula". Wall Street Journal. נבדק ב-31 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Recette de cuisine : La Charmoula Sfaxienne | 🐙 Kerkennah". 14 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
ביות בעלי חיים

.
סאמי מקבץ איילי צפון בשוודיה, בעלי שימוש רב תכליתי: משיכת מזחלות, אספקת בשר, התקנת ביגוד מהפרווה.
בוליביאני והאלפקה שלו
אישה קצ'ואנית ולמות מצויות
החמור שבוית מהערוד משמש בעיקר כבהמת משא
הגמל מכונה "ספינת מדבר" בשל עמידותו הגבוהה למקומות צחיחים, משמש כבהמת משא במדבר
ביות בעלי חיים (לעיתים משתמשים במושג תִּרבות בעלי חיים) הוא שם כולל לשינויים שעשה האדם בבעלי חיים על מנת להתאים אותם לצרכיו. יש בעלי חיים שבויתו ללא שינוי בהתנהגותם הטבעית (דבורי דבש, תולעי משי), יש כאלה שעברו שינוי חלקי (חתולים) ויש כאלה שעברו סיגול מלא לצורכי האדם (כל חיות המשק והכלבים) והתנהגותם שונה לחלוטין מחיי קרוביהם החיים עדיין חיי בר.
ביות של בעלי חיים שונה מאילוף. אילוף הוא שינוי התנהגותי מותנה של בעל חיים אינדיבידואלי, כדי להפחית את ההימנעות הטבעית שלו מבני אדם, ולהקנות לו את היכולת לסבול נוכחות של בני אדם. ביות הוא שינוי גנטי קבוע של שושלת צאצאים המוביל לנטייה תורשתית להגיב בשלווה לנוכחות אנושית.