stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תומאס אנדרס

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1963 (בן 61) מינסטרמייפלד, ריינלנד-פפאלץ, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 שם לידה:  Bernd Weidung 
 שם במה:  Thomas Anders 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1980 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מיינץ 
 סוגה:  יורופופ • יורודאנס • דאנס-פופ • סינת'-פופ • האוס • יורודיסקו • שלאגר
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  גרמנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  כלי מקלדת, פסנתר 
 חברת תקליטים:  Teldec, פולידור רקורדס, איסט ווסט רקורדס, ברטלסמן מיוזיק גרופ 
 בן או בת זוג:  Nora Balling (1984–1999) Claudia Hess 
 מספר צאצאים:  1 
 thomas-anders.com
 פרופיל ב-IMDb
 
תומאס אנדרס (בגרמנית: Thomas Anders; נולד ב-1 במרץ 1963) הוא זמר גרמני.
ביוגרפיה

אנדרס נולד בקובלנץ ובגיל צעיר החל ללמוד לנגן על פסנתר ולהתעניין בתחום המוזיקה.
הוא למד מוזיקולוגיה, הוצאה לאור ולימודי גרמניה במשך חמישה סמסטרים באוניברסיטת מיינץ במטרה להפוך לעיתונאי בתחום הכותב בענייני מוזיקה אך לאחר פרסומו הפסיק את הלימודים.
ב-1984 החל להתפרסם כחלק מהצמד מודרן טוקינג, הם הוציאו מספר להיטים שזכו להצלחה, ב-1987 הצמד התפרק.
בשנות התשעים החל להופיע כזמר סולו והוציא מספר אלבומים.
ב-2004 ו-2009 הציג את הניקוד של גרמניה באירוויזיון, הוא התמודד על ייצוג גרמניה בתחרות ב-2006 עם השיר "Songs That Live Forever" אך לא נבחר.
מ-1998 ועד 2003 התאחד הצמד מודרן טוקינג מחדש.
ב-2006 מונה לפרופסור לשם כבוד באוניברסיטת קייב.
תקרית נהר היאנגצה

האונייה אמטיסט בתצלום ממלחמת העולם השנייה
תקרית נהר היאנגצה היא אירוע שהתרחש בשנת 1949, במהלך מלחמת האזרחים הסינית, בו פריגטה של הצי המלכותי הבריטי הייתה נצורה על ידי הכוחות הקומוניסטים בנהר היאנגצה בסין במשך 102 ימים עד אשר הצליחה להיחלץ (בין החודשים אפריל–יולי). בתקרית נהרגו 46 מאנשי הצי הבריטי.
התקרית

הפריגטה אמטיסט נבנתה במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1949 היא הייתה מוצבת בצי הבריטי במזרח הרחוק. ב-20 באפריל שטה האונייה באפיק נהר היאנגצה לכיוון צפון-מערב בדרכה משאנגחאי לנאנג'ינג, כדי להחליף את המשחתת קונסורט ולהוות משמר צף לשגרירות הבריטית שם. ב-08:30 בבוקר נורו לעברה אש נשק קל ופגזי ארטילריה מעמדות של צבא השחרור העממי (הקומוניסטי) בגדה הצפונית של הנהר, אך היא לא נפגעה. ההשערה הייתה שהירי כוון לעמדות הלאומנים הסינים בגדה הדרומית של הנהר. האונייה הניפה דגל בריטי גדול על דופנה והמשיכה בדרכה. כעבור שעה, ליד גְ'יָאנְגְיִין (江陰), נורה לעברה מטח פגזים נוסף שפגע בה. נגרם לה נזק, קברניט האונייה נהרג, צוות הגשר נפגע, השליטה על האוניה אבדה והיא עלתה על שרטון. עקב נזקי ההפגזה לא ניתן היה להשיב אש לעבר התוקפים. קצין שתפס את הפיקוד הצליח לדווח בשידור רדיו על מקומה ומצבה של האונייה. פגזים המשיכו לפגוע באוניה. בהמשך הבוקר פקד מפקד האוניה לפנות ממנה אנשי צוות לחוף בסירה, אך הסינים ירו לעבר הסירה והפינוי הופסק. מאוחר יותר הצליחו 63 אנשי צוות ועמם חלק מהפצועים קשה להגיע לגדה הדרומית של הנהר שהוחזקה על ידי הלאומנים הסינים. הם הועברו משם על ידי דיפלומטים בריטים לשנגחאי. על האונייה הפגועה נותרו כ-60 אנשי צוות. הירי לעברה פסק אך לא ניתן היה לנוע מבלי לעורר אותו מחדש. בסך הכל פגעו באונייה כ-50 פגזים. חלקם פערו בה פרצות מתחת לקו המים, אך הן נאטמו.
סגן מפקד הצי הבריטי במזרח הרחוק פקד על המשחתת קונסורט, הסיירת לונדון והפריגטה בלאק סוון לחוש לעזרת האמטיסט, האחת מננקינג והאחרות משנגחאי. הקונסורט התקרבה לאמטיסט בשלוש אחר הצהריים בניסיון לחבר אליה כבל גרירה. נורתה לעברה אש סינית שגרמה לה נזקים ואבדות בנפש. למרות שהשיבה באש תותחים כבדה לעבר עמדות האויב שעל גדת הנהר היא נאלצה לנטוש את ניסיון החילוץ ולנוע במורד הנהר אל מחוץ לטווח האש הסינית.
אחרי חצות הלילה נחלצה האמטיסט מהשרטון לאחר שהוסר ממנה משקל, אך היא לא הייתה מסוגלת להימלט על נפשה שכן כל תזוזה שלה גררה אש לעברה. האוניות לונדון ובלאק סוון ניסו להגיע אליה לעזרה אך ספגו גם הן פגיעות מאש סינית ונסוגו. ב-22 באפריל הגיע אל האוניה סגן הנספח הימי הבריטי בסין, לוטננט קומנדר ג'ון קירנס (John Kerans), ונטל את הפיקוד עליה.
בשבועות הבאים נותרה האמטיסט תקועה במקומה וללא יכולת לקבל אספקה חיונית, בעוד משא ומתן עקר מתנהל עם הקומוניסטים הסינים בניסיון להביא לשחרורה. הקומוניסטים הסינים לא הכירו באמנות שנעשו בעבר בין סין לבין בריטניה, ארצות הברית וצרפת וטענו לפיכך ששהות של כוחות מזוינים שלהן ברחבי סין הייתה בלתי חוקית, והם דרשו כי שלוש המדינות יסיגו את כוחותיהן ממנה לאלתר. הקומוניסטים גם טענו שהאמטיסט פתחה באש ראשונה.
התקרית > היחלצות האנייה

ב-30 ביולי 1949, לאחר חושך, הרימה האמטיסט עוגן והחלה לשוט לדרום-מזרח בניסיון להיחלץ, בין עמדות תותחים של הקומוניסטים הסינים על שתי גדות הנהר. היא שטה מאחורי אוניית נוסעים סינית בתקווה לבלבל את אויביה. הסינים פתחו באש ופגזיהם פגעו באוניית הנוסעים, הטביעו אותה וגרמו לאזרחים שעליה אבדות כבדות. האמטיסט המשיכה בדרכה ועם בוקר הגיעה למפגש עם המשחתת קונקורד, כשצוותי שתיהן בכוננות קרב. הסינים לא הבחינו בהן ובשעת הצהריים הגיעו שתיהן למקום מבטחים בשפך הנהר, 167 קילומטרים ממקום המוצא של האמטיסט. משם הפליגה האונייה עם ליווי אל הונג קונג.
בסך הכל נהרגו בתקרית 46 מאנשי הצי המלכותי הבריטי מהאוניות המעורבות, מהם 21 מאנשי צוות האמטיסט.
בעקבות התקרית

בשנת 1957 הופק סרט הקולנוע תקרית היאנגצה אודות האירוע. לצורך הצילומים הוצאה האוניה אמטיסט מאחסנה וגילמה בסרט את דמותה שלה. השחקן ריצ'רד טוד גילם בסרט את דמותו של ג'ון קירנס.
חתול האונייה אמסטיסט, סיימון, עוטר לאחר התקרית במדליית דיקין (Dickin Medal).
אנדרטה לזכר התקרית וחלליה הוצבה במשתלת הזיכרון הלאומית בבריטניה.
האנדרטה לתקרית, הניצבת במשתלת הזיכרון הלאומית
תומאס היוורד הבן

| --- | --- |

 לידה:  28 ביולי 1746 קרוליינה הדרומית, ארצות הברית 
 פטירה:  6 במרץ 1809 (בגיל 62) קרוליינה הדרומית, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 ידוע בשל:  מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ותקנון הקונפדרציה
 בן או בת זוג:  אליזבת מתיוז היוורד  אליזבת סאבג'  היוורד 
 חתימה:   
 
תומאס היוורד הבן (באנגלית: .Thomas Heyward, Jr;‏ 28 ביולי 1746 – 6 במרץ 1809) היה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית ותקנון הקונפדרציה.
ביוגרפיה

היוורד נולד בצפון קרוליינה ואת לימודיו האקדמיים סיים במידל טמפל שבלונדון, אנגליה. בשובו לאמריקה הוא עסק באופן פרטי בעריכת דין ובשנת 1772 נבחר לבית הנבחרים התחתון של צפון קרוליינה.
בשנים 1776–1778 הוא היה חבר אספת הנבחרים במדינה ומטעמה חבר בוועדת החוקה. באותן שנים כיהן גם כחבר הקונגרס הקונטיננטלי, שחבריו נמנו בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. הוא כיהן כהונות חוזרות בבית הנבחרים של צפון קרוליינה בשנים 1778 - 1780 ושוב בין 1782–1790. באותה עת הוא החל לכהן גם כשופט.
היוורד היה ממפקדי מלחמת העצמאות של ארצות הברית ובמהלך המצור על צ'ארלסטון הוא נלקח בשבי צבא אנגליה. לאחר שחרורו הוא חזר לכהן כשופט בית משפט מחוזי (1785–1789).
תקרית מריה לוז

תקרית מריה לוז (ביפנית: マリア・ルス号事件) הייתה תקרית דיפלומטית בין ממשל מייג'י לבין הרפובליקה של פרו, בשל הספינה הפרואנית, מריה לוז, שנשאה עובדי חוזה סינים שנודעו בכינוי קולי.
רקע

ב-1872 היה נמל יוקוהאמה הנמל הפתוח ביפן לספינות זרות, והעיר הייתה מושבה מערבית משגשגת. הסוחרים המערביים שהתגוררו ביוקוהאמה נהנו מזכויות יתר שהוקנו להם בחוזים לא שוויוניים שנחתמו בין יפן לבין מדינותיהם. בין יתר זכויותיהם עוגנה זכותם שלא להישפט בידי בתי הדין היפניים, אלא בידי הקונסולים שלהם.
התקרית

הספינה הפרואנית, מריה לוז, בפיקודו של הקברניט ריקארדו הֶרֶרָה, הפליגה מהמושבה הפורטוגזית מקאו שבסין לנמל קייאו שבפרו. כשעגנה הספינה לצורך שיפוצים ביוקוהאמה התברר שהספינה נושאת "עובדי חוזה" סינים, נתינים של מחוזות נידחים מדרום קיסרות צ'ינג, שהוחתמו על חוזי עבודה ארוכי טווח במטעים בדרום אמריקה. אחד העובדים קפץ לים, ושחה לעבר "דוכס הברזל", ספינה שהייתה שייכת לצי הבריטי. הקברניט הבריטי העביר את העניין לטיפולו של הקונסול של הוד מלכותה ביוקוהאמה. הדיפלומט ניהל שיחה עם הפועל הנמלט, ושמע על מסכת מחרידה של התעללויות פיזיות שעוברים עובדי החוזה הסינים בבטן הספינה. הדיפלומט  הבריטי העביר את הפועל לרשויות היפניות בנמל יוקוהאמה, שהחזירו את הפועל לידיו של הקברניט ריקארדו הררה, לאחר שנזפו בו. כשנמשה על ידי הספינה "דוכס הברזל" עובד חוזה נוסף מן הים הוא דיווח על התעללויות בספינה 'מריה לוז', כולל מכות אכזריות שהוכה הפליט הראשון לאחר שהוחזר לספינה. הבריטים פשטו על הספינה הפרואנית, וגילו שהפועלים מוחזקים שם בתנאים קשים, ולמעשה מדובר בספינת עבדים. על הדיפלומט הבריטי נאסר להתערב, ולכן שלח מברק לשר החוץ היפני, סואֵגִ'ימָה טָנֶאוֹמִי, בבקשה לסייע לפועלים הסינים. סואג'ימה, שהיה לאומן יפני, שאף לבטל  את הפריבילגיות של הזרים המערביים ביפן, שהובטחו באותם חוזים לא שוויוניים. הוא הורה לפנות באופן מיידי את כל עובדי החוזה הסינים מהספינה לנמל יוקוהאמה, שם הוחזקו במשמורת, בתנאים טובים, בידי הרשויות היפניות, לעצור את קברניט האונייה, ריקארדו הררה, ולהעמידו לדין בעוון סחר עבדים.
המשפט

הררה, כאדם מערבי, טען שהחוק היפני אינו חל עליו. למרות זאת הוא הובא לבית המשפט של מחוז קנגאווה. הקברניט הררה ופרקליטיו, כולם בריטים, ניסו ראשית כל את כוחם בטענת סף – שלפיה החוק היפני אינו חל עליהם, שהרי כזרים מערביים הם נהנים מהזכות האקסטריטוריאלית של החוזים הלא שוויוניים. מושל המחוז בפועל, אוֹאֶה טאקו, שישב בראש צוות השופטים, דחה את הטענה, בנימוק כי יפן לא חתמה על חוזי אקסטריטוריאליות עם כל ה'מערביים' או ה'לבנים', אלא עם מדינות ספציפיות – ופרו אינה נמנית איתן. הליך השימוע הראשוני העלה את השאלה, האם עבדות מותרת ביפן. החוק היפני של אותה תקופה, לא התייחס באופן ממשי לשאלה הזאת. בסיום המשפט פסק השופט כי יש לשחרר את כל הפועלים ללא פיצוי, והרשיע את קפטן הררה בסחר עבדים. הקיסר הסכים לחון את הקברניט, שנידון למאה הצלפות שוט, והתיר לו לעזוב את המדינה ללא עונש. כמחויב בחוק, אואה הודיע לקברניט כי אם הוא סבור שחלה על הפועלים חובה להפליג עמו לפרו, הוא רשאי להגיש נגדם תביעה משפטית.
השלכות בינלאומיות

משרד החוץ היפני פרסם את פסק הדין בקרב השגרירויות הזרות, והתגובות היו נזעמות. רוב מדינות המערב, למעט בריטניה, תמכו בעמדת פרו, וגינו את פסק הדין כהפרה בוטה של החוזים הלא שוויוניים שנחתמו עמן. למרות הלחץ הבינלאומי, נותר שר החוץ סואג'ימה איתן בדעתו, ואישר את פסק הדין של אואה. הפרואנים ערערו על הפסיקה בטענה שהפועלים חתמו על חוזים שמחייבים אותם לעבוד בפרו במשך שמונה שנים. השופט בערעור היה שוב אוֹאֶה טָאקוּ. הפעם, התרכז המשפט לא רק בזכויותיה של פרו לפי החוזים הלא שוויוניים, אלא בחוקיות החוזים שנחתמו עם הפועלים הסינים. בפסק דין מנומק וסופי, דחה אואה את כל טענותיהם של הפרואנים. הוא קבע כי החוזה שנחתם עם הפועלים הסינים אינו חוקי משום שהוא כובל אותם בקשרי עבדות, שמנוגד לצדק הטבעי ולחוק הבינלאומי. וסיכם שהחוזה בין הפועלים לקברניט הררה אינו תקף, מנוגד לחוק הבינלאומי ולא ייאכף על ידי ממשלת יפן. 
נציגיהן של רוב מדינות העולם תמכו בעמדתה של פרו, משום שראו בפסק הדין של אואה ערעור על החוזים הלא שוויוניים ועל הפריבילגיות מהן נהנו זרים מערביים ביפן.
היפנים פנו לבוררות, כמקובל באותה התקופה, כשהנוהג היה מינוי בורר - שליט ריבוני של מדינה שלישית - ליישוב סכסוכים. הצאר של רוסיה, אלכסנדר השני, נבחר על ידי היפנים והפרואנים לתווך בסכסוך. הצאר, אשר שחרר את הצמיתים ברוסיה כעשר שנים קודם לכן, תמך בעמדתה של יפן.
תקרית נממוגי

תקרית נממוגי. ריצ'רדסון במרכז.
תקרית נממוגי (ביפנית: 生麦事件;‏ ידועה גם בשם תקרית קנאגאווה) הייתה התקפת סמוראים על אזרחים זרים ביפן, שארעה ב-14 בספטמבר 1862. בעקבות התקרית הפציצו ספינות בריטיות את העיר קגושימה.
השתלשלות האירועים

ביום המדובר יצאו ארבעה נתינים בריטים לטיול לאורך דרך הטוקאידו, דרך הכפר נממוגי (כיום חלק מהעיר יוקוהמה), בדרכם לבקר במקדש בקווסאקי. הארבעה היו צ'ארלס לנוקס ריצ'רדסון (Charles Lennox Richardson), סוחר משאנגחאי, וודת'ורפ צ'ארלס קלארק (Woodthorpe Charles Clark), ויליאם מרשל (William Marshall), שני סוחרים נוספים מיוקוהמה, ומרגרט וטסון בורדייל (Margaret Watson Borradaile). הקבוצה חצתה את נמל יוקוהמה בסירה בשעה 14:30, והגיעה לכפר קנאגאווה, שם עלו חבריה על סוסים.
בחולפם בכפר קווסאקי בדרכם צפונה פגשה הקבוצה בפמליה של היסמיצו שימאזו, אביו של הדאימיו של סצומה טדיושי שימאזו, בדרכה דרומה. הקבוצה המשיכה לרכוב לאורך הדרך מבלי לרדת מסוסיהם עד שהגיעו לגוף הראשי של הפמליה, שחסמה את כל הדרך. באותה עת ביפן החזיק כל סמוראי בזכות להרוג כל אדם שמפגין חוסר כבוד, אך האזרחים הבריטים נהנו מזכויות אקסטריטוריאליות ולכן החוק לא היה תקף עליהם. ריצ'רדסון, שהוביל את הקבוצה הבריטית, רכב קרוב מדי לפמליה ואחד משומרי ראשו של שימאזו הכה אותו בחרבו. שני הגברים האחרים נפצעו באורח קשה ובורדייל נותרה ללא פגיעה, והשלושה הצליחו לרכב משם במהירות, אך ריצ'רדסון נפל מסוסו וגסס, ושימאזו הורה לבצע בו מכת חסד.
כהגנה על מעשיהם הביאו תומכי שימאזו את המקרה של יוג'ין ואן ריד, שירד מסוסו והשתחווה בפני תהלוכת הדאימיו. הם השתמשו במקרה זה על מנת להדגיש את התנהגותם חסרת הכבוד של הבריטים. הקהילה המערבית ביפן לא ראתה את התנהגותו של ואן ריד בעין יפה, שכן הדעה הרווחת הייתה שמערביים צריכים להתנהג כשווים ליפנים, לפחות.
השלכות התקרית

התקרית עוררה בהלה בקרב הקהילה הזרה ביפן. סוחרים רבים הפעילו לחץ על נציגי ממשלותיהם כדי שינקטו בצעדים כנגד יפן. בריטניה דרשה פיצויים מממשלת יפן ומהדאימיו, ובנוסף לאסור, לשפוט ולהוציא להורג את התוקפים. הממשלה שילמה לבריטניה פיצויים בסך 100,000 לירה שטרלינג, אך הנהגת סצומה התחמקה מאכיפת הדרישות ועל כן שנה לאחר מכן תקפו הבריטים את סצומה, במה שנודע ביפנית בשם מלחמת אנגלו-סצומה. שייטת של ספינות מלחמה בריטיות הפליגה לקגושימה, בירת האן סצומה, בדרישת פיצויים על התקרית. כשהתחמקו אנשי סצומה פעם נוספת, החרימו הבריטים מספר כלי שיט של סצומה והחזיקו בהם כערובה. להפתעת הבריטים החלו היפנים לירות עליהם מתותחי חוף, והבריטים השיבו באש משלהם. ההתקפה גבתה את חייהם של חמישה יפנים (שפינו את תושביהם מהאזור לפני שתקפו מהחוף) ושל אחד-עשר בריטים. הנזק לרכוש היה גבוה וכחמש מאות בתים נשרפו בקגושימה ושלוש מספינות סצומה שקעו.
ההתקפה עוררה את השתאות אנשי סצומה מעוצמתו של הצי המלכותי הבריטי, ובעקבות זאת ניסו לחתום על חוזה סחר עם הבריטים. מאוחר יותר באתה שנה שילמה סצומה לבריטניה 25,000 לירה שטרלינג, לפי דרישת הפיצויים. את הכסף לוותה סצומה מממשלת השוגון, אך מכיוון שחמש שנים מאוחר יותר נפלה השוגונות בעקבות רסטורציית מייג'י לא נדרשה להחזיר את ההלוואה.
התקרית היוותה את הבסיס לספרו של ג'יימס קלאוול גאי ג'ין.
הערות שוליים

↑  תחלת דבר מלחמה ביאפאן, הכרמל, 13 בנובמבר 1863
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566125105171  LCCN: sh98003102  NDL: 001145733
.br

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1989 
 חסות:  Brazilian Internet Steering Committee 
 registro.br
 
לוגו הסיומת
‎.br היא סיומת האינטרנט (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) הלאומית של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בברזיל, ונרשמה בשנת 1989. עד שנת 2005 הסיומות היו מנוהלות על ידי ועדת היגוי האינטרנט הברזילאי. בשנת 2005 עבר הניהול לידי מרכז הרשת הברזילאית (Núcleo de Informação e Coordenação do Ponto br). כדי להירשם תחת סיומת זו נדרש קשר מקומי. בסיומת זו ניתן לרשום אתרים תחת שמות דומיין באותיות באנגלית ואף בפורטוגזית.
הרשמות אתרי אינטרנט בסיומות אינטרנט משניות הן זמינות ומחולקות לקטגוריות שונות. כגון: site.art.br משמש לאתר המשתייך לקטגוריית אמנות. ‎.edu.br משמש לאתר המשתייך לקטגוריית חינוך. נכון לאפריל 2010, 90% מכלל האתרים הרשומים בברזיל נמצאים רשומים תחת הדומיין com.br.
.bss

במהדרים (Compilers) ומקשרים (Linkers), ‏bss. או bss (block started by symbol) הוא חלק ממקטע הנתונים המכיל משתנים שהוקצו כמשתנים סטטים ומיוצגים אך ורק על ידי ערכי ביטים של אפס בהתחלה (כשהביצוע מתחיל). המושג מכונה לעיתים "מקטע bss". באנגלית, bss section או bss segment.
למעשה רק האורך של מקטע ה־bss, ולא הנתונים, מאוחסנים בקובץ האובייקט.
מריץ התוכנית מקצה ומאתחל את מקטע ה־bss לזיכרון כשהוא טוען את התוכנית. מערכות הפעלה יכולות להשתמש בטכניקה הנקראת "מילוי אפס כדרישה" כדי ליישם ביעילות את סגמנט ה־bss. בתכנה מובנית, סגמנט ה־BSS ממופה (מתואר על כל מרכיביו) לתוך זיכרון שמאותחל לאפס על ידי "מערכת זמן הרצה".
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעי המחשב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תפתח חלון (סיבוב הופעות)

תפתח חלון הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה אשר נתמך על אלבומה "תפתח חלון" והתקיים ברחבי ישראל. המופע עלה במרץ 2000 והסתיים בספטמבר 2000, הוא נמשך כשבעה חודשים וכלל כ-30 הופעות.
בהופעה שהתקיימה באמפיתיאטרון, קיסריה ביולי 2000, הודיעה ריטה על הריונה ובעקבות כך הסתיים סיבוב ההופעות בספטמבר 2000.
סיבוב ההופעות זכה בפרס מופע השנה.
רקע

בשנת 1999 יצא לאור אלבומה הכפול של ריטה "תפתח חלון", אלבום זה הוא היקר ביותר של ריטה מבחינת תקציב ההפקה ועלותו הגיע לכמיליון דולר. תהליך הכנתו היה מורכב, תחילה בשל ההקפדה המיוחדת על איסוף ובחירת הטקסטים ולאחר מכן, בעבודה האולפנית שנמשכה כשנה וחצי. אלבום זה זכה להצלחה גדולה כאשר 20,000 עותקים ממנו נמכרו בתוך 24 שעות מרגע שחרורו לחנויות ובתוך חודשים ספורים מכר יותר מ-85,000 עותקים. את שירי האלבום עיבדו משה לוי ולואי להב, ופרט לרמי קלינשטיין השתתפו בלחנים גם אתי אנקרי, אסתר שמיר, לאה שבת ושלמה ארצי. "תפתח חלון" שיר הנושא של האלבום, שכתבה ריטה והלחין קלינשטיין, היה למצליח ביותר מתוכו. פרט לו בלטו גם השירים "או שכן או שלא" שכתבה עירית לינור, "המכתב הראשון" שכתב יאיר לפיד ו"לא יודעת מה עובר לך בראש", שכתב שלמה ארצי והתפרסם כאשר ביצע אותו בעצמו בדואט עם יעל דקלבאום כעבור שנה. האלבום כלל שני דואטים עם קלינשטיין, "בערב יום העצמאות" ו"זמן", וכמו כן מספר שירים מתורגמים מפרסית, מפורטוגזית ומספרדית.
רשימת השירים

במופע זה ריטה מבצעת את רוב שיריה מאלבומה "תפתח חלון" וגם את שאר להיטיה הגדולים מהאלבומים האחרים.
הפקה

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  לואי להב - מפיק מוזיקלי |  ירון בכר - קלידים |  ארז נץ - גיטרות |  אמיר גבירצמן - כלי נשיפה |  ישראל נחום - תופים |  זיו הרפז - גיטרה בס |  ערן ויץ - תיכנותים, גיטרות |  |
ביקורות

יוסי חרסונסקי ביקר באופן חיובי את המופע: "ריטה היא לא רק זמרת. זוהי הפרפורמרית הכי ענקית שהייתה לנו בזמר העברי. כמו בהצגה הקודמת, כמו אצל ריטה, הרגשנות חזקה מפרשנות. רצה לפני השיר: קודם היא, אחר-כך השיר. אבל עושה את זה נהדר. השירים, חדשים וישנים, יושבים חזק על כתפיה הרוטטות, בתחום אוקטבות ששייך רק לה".
גם עדי גולד ביקר באופן חיובי את המופע: "אף זמר ישראלי לא זוכה לכזו כמות של אהבה ומצליח להחזיר כל-כך הרבה".
תומאס אנדרווד

תומאס ראסט אנדרווד (באנגלית: Thomas Rust Underwood‏; 3 במרץ 1898 - 26 ביוני 1956) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כנציגה של מדינת קנטקי בקונגרס של ארצות הברית.
ביוגרפיה

אנדרווד נולד בהופקינסוויל שבקנטקי. הוא עבד במערכת העיתון של לקסינגטון ובמספר משרות ממשלתיות ואף בוועדת מרוצי הסוסים הארצית, עד שנבחר אל הקונגרס האמריקאי מטעם מחוז הקונגרס השישי של קנטקי. הוא נבחר מחדש לקונגרס ה-82 של ארצות הברית וכיהן שם מה-3 בינואר 1949, עד להתפטרותו ב-17 במרץ 1951.
אנדרווד מונה ב-19 במרץ 1951 לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית עד ל-3 בינואר 1955, לאחר שהסנאטור וירג'יל צ'פמן הלך לעולמו בעודו מכהן בסנאט. אנדרווד כיהן בסנאט עד 4 בנובמבר 1952. הוא ניסה להתמודד על המועמדות הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי ב-1952, ומשנבחר למועמד התמודד בבחירות הכלליות מול יריבו מן המפלגה הרפובליקנית, ג'ון שרמן קופר, לו הפסיד.
לאחר כהונתו בסנאט ותום חייו הפוליטיים שב אנדרווד למקצוע העריכה בעיתון לקסינגטון הארלד. בעיר זו הלך לעולמו, ונטמן בבית הקברות של לקסינגטון.
הערות שוליים

1 2  תומאס אנדרווד, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 00526917  US Congress: U000015  VIAF: 253563643   WorldCat (עם VIAF): 253563643
תחלופת עובדים

תחלופה בארגונים, במונחי משאבי אנוש, היא הקצב שבו המעסיק מצליח לגייס עובדים חדשים או מאבד עובדים קיימים מקרב שורותיו. דרך פשוטה לתיאור התופעה היא מה משך הזמן שבו העובד נשאר בארגון. תחלופת עובדים נמדדת במונחי החברה הבודדת או על סמך ענף תעשייתי שלם אליו שייכת אותה החברה. כושר הייצור של חברה עשוי להיפגע באופן משמעותי עקב תחלופה תדירה של עובדים מיומנים וכנגזרת מכך, חלק גדול מכוח העבודה מונה עובדים חסרי ניסיון.
סיבות לתחלופה

ניתן להבחין בין שני סוגי מקרים של תחלופה. הסוג הראשון מתייחס לתחלופה הנובעת עקב רצון העובד,
בעוד שהשני עוסק בתחלופה כפויה הנובעת עקב החלטת המעסיק כי העובד אינו מתאים, דבר המוביל לפיטורים, או עקב גורמים נסיבתיים כגון מחלות או פטירה.
תחלופה מרצון - ע"פ המודל של סטירס ומודאיי. קיימות שלוש קטגוריות משתנים שונות העוסקות בהחלטת עובד לעזוב את הארגון - עד כמה תואמת העבודה את הציפיות, מהן התמורות להן זוכה העובד בגין עבודתו; תגובה רגשית למצב שאינו קשור לעבודה אך הוא מושפע ממנה, כגון משך הזמן המוקדש למשפחה; ועצם קיומן של מחשבות על עזיבה, אשר מובילות בסופו של תהליך לעזיבה בפועל.
תחלופה כפויה - לפי מחקרם של שאו, דלרי, ג'נקינס וגופטה, תחלופה כפויה נובעת מהחלטות שגויות שנתקבלו בנוגע להעסקת עובדים שאינם מתאימים. עוד נטען כי החלטות אלו מסתמכות על תהליכי המיון ובחירת העובדים ומכאן חשיבותם של תהליכים אלו. איכותו של תהליך המיון תלויה במידת בררנותו של הארגון וכן במידת תקפות המיון – קרי, עד כמה המבחנים והראיונות שעבר המועמד, משקפים את מידת התאמתו לתפקיד.
קצב תחלופה מהיר לעומת איטי

תחלופה גבוהה מעידה בדרך כלל על עובדים שאינם מרוצים מעבודתם או מהתגמול המתקבל בגינה. ייתכן והיא נובעת עקב תנאי תברואה לא טובים ורמת בטיחות נמוכה, כמו גם מצב בו קיימים מעט מדי עובדים שתפקודם מספק. העדר אפשרויות לפיתוח קריירה או אתגרים, חוסר שביעות רצון בעבודה, חוסר הכרה מצד המנהלים והעדר סביבת עבודה נוחה, כל אלו יכולים לשמש סיבה לתחלופה גבוהה. מאידך, תחלופה איטית מרמזת על עובדים מרוצים, תנאים תברואתיים ובטיחותיים נאותים ורמת ביצוע מספקת של העובדים. ידיעת הגורמים להצטרפות עובדים לארגון ולהישארותם בו, היא בעלת חשיבות רבה לארגונים בשוק העבודה. ניתוח של הנושא בוצע בשנת 2008 בדמות סקר מקיף בקרב 1,000 מומחים בתחום הלוגיסטיקה ושרשראות אספקה.
תחלופת פנימית אל מול תחלופה חיצונית ואפשרויות לניבוי תחלופה

המודל של בואל ובלאומתמקד בניגוד הקיים בין תחלופה חיצונית אל מול תחלופה פנימית. בתחלופה חיצונית, העובד עוזב הן את משרתו והן את מקום העבודה שלו, בעוד שבמקרה של תחלופה פנימית העובד עוזב את משרתו אך נשאר בארגון. ליבת המודל מתמקדת ביחסי הגומלין המתקיימים בין מעורבות בעבודה –קרי הזדהותו הפסיכולוגית של הפרט עם המשרה אותה הוא ממלא, לבין מחויבות ארגונית שהיא למעשה הזדהות העובד עם מטרותיו של הארגון וכן הרצון להישאר שייך אליו.
בואל ובלאו הגדירו ארבעה טיפוסי עובדים שונים:
בעלי מעורבות גבוהה במשרה וכן מחויבות ארגונית גבוהה, כאחד.
בעלי מעורבות גבוהה במשרה אך עם תחושת מחויבות נמוכה ביחס לארגון.
בעלי רמת מעורבות נמוכה במשרה אך עם תחושת מחויבות גבוהה ביחס לארגון.
בעלי רמות נמוכות – הן של מעורבות במשרה והן לגבי תחושת המחויבות לארגון.
לעובד מטיפוס מס' 4 קיימת רמות המשיכה והמוטיבציה הנמוכות ביותר ביחס לעבודה ולפיכך שיעור התחלופה הגבוה ביותר הוא בקרב עובדים מטיפוס זה, בעוד שלעובדים מטיפוס מס' 1 קיימים שיעורי התחלופה הנמוכים ביותר. באשר לטיפוסים 2 ו-3, הראשונים מוגדרים כ-'זאבים בודדים' – כאלו המשקיעים מאמץ בביצוע תפקידם על הצד הטוב ביותר אך בלא כל הזדהות ממשית עם הארגון. מכאן ששיעורי תחלופה בקרב עובדים מטיפוס 2 גדולים מאשר עובדי טיפוס 3.
עלויות

בספרם, "ניהול כוח אדם",(1978) מחלקים ווטקינס ו-סמית' את עלויות תחלופת העובדים לשלוש קטגוריות עיקריות:
עלויות ההפרדה כוללות בתוכן את תשלומי הפיצויים לעובד ועלויות מנהלתיות שונות הכרוכות בהליך הפיטורים / סיום עבודתו של העובד בארגון.
עלויות החלפה כוללות בתוכן את גיוס כוח העבודה החלופי על היבטיו: פרסום לצורך משיכת מועמדים, ראיונות, מיון עובדים באמצעות מבחנים, בדיקות רפואיות.
עלויות הכשרה – השקעת משאבים כגון כוח אדם לטובת ביצוע חפיפה, עזרי מחשוב, הדרכת עובדים, כל אלו לשם לימוד העובד את תפקידו.
בנוסף לעלויות שהוזכרו לעיל אשר ניתן להגדירן כעלויות ישירות, קיימות גם עלויות עקיפות אשר מתייחסות להפסדי הכנסה אפשריים שייגרמו עקב תחלופת עובדים (ירידה בכושר הייצור עקב עזיבת עובדים, מוראל נמוך בקרב הנשארים)
מיומנות עובדים

תחלופה גבוהה מאפיינת לרוב תפקידים שלא דורשים מיומנות גבוהה, כיוון שהעובדים יכולים להיות מוחלפים ללא נזק לתפקוד בארגון. הקלות שבהחלפה גורמת לחוסר תמריץ למעסיקים להציע חוזים נדיבים. החוזים הנוצרים, מטיבים עם המעסיק, מעודדים תחלופה גבוהה כיוון שהעובדים מחפשים, ולבסוף גם מוצאים, תעסוקה מועדפת.
תחלופה מהירה של מקצועות הדורשים מיומנות יכולה להוות סיכון לעסק או לארגון, עקב אובדן הון אנושי המתבטא במיומנויות, אימון וידע. ייתכן ועובד שעזב, יועסק על ידי ארגון מתחרה. לכן אובדן של עובדים מיומנים עשוי להזיק לארגון גם בשל ההוצאות על התחלופה וגם עקב התמודדות בסביבה תחרותית בעת שהיתרון הוא אצל המתחרים המעסיקים את העובד שעזב.
מניעת תחלופה

יצירת סביבת עבודה נעימה, המעודדת ומעצימה את העובדים, ומאפשרת להם התפתחות אישית ומקצועית תוביל לתחלופה איטית וגם לאחוז היעדרויות נמוך. על מנת למנוע את התחלופה יש להבין את הסיבות להתנהגויות נסיגה מצד העובדים.
יש להציג לעובד תמונה ברורה של מקום ואופי העבודה, טרם העסקתו. בנוסף, יש להקנות לעובד את המיומנויות הנחוצות על מנת שיצליח בעבודתו. הוקרה באמצעות פרסים מראה לעובדים שהם מוערכים וחשובים לארגון. התייעצות עם העובדים החדשים תגרום להם לתחושת מעורבות וגם תגביר את תחושת הנאמנות לארגון.
מודלים של תחלופה

לאורך השנים, היו מאות מחקרים שחקרו את ההיבטים השונים של תחלופות, ועד כה הוצעו מספר מודלים של תחלופת עובדים.
המודל הראשון שזכה לתשובת לב מרבית מצד חוקרים, הוצע במרץ 1958 על ידי מרצ' וסימון. בהמשך נעשו מאמצים להרחיב את המודל הזה ומאז 1958 הוצעו מס' מודלים נוספים.
מארץ' וסימון (1958): Process Model of Turnover
פורטר וסטירס (1973): Met Expectations Model
פרייס (1977): Causal Model of Turnover
מובלי (1977): Intermediate Linkages Model
הום וגריפין (1991): Alternative Linkages Model of Turnover
ויטמור (1979): Inverse Gaussian Model for Labour Turnover
סטירס ומודאיי (1981): Turnover Model
שרידן ואבלסון (1981): Cusp Catastrophe Model of Employee Turnover
ג'קובסקי (1984): Integrated Process Model
לי את אל (1991): Unfolding Model of Voluntary Employee Turnover
אקווינו את אל (1997): Referent Cognitions Model
מישל ולי (2001): Job Embeddedness Model
ראו גם

קואופטציה