stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוניה ריקייל

| --- | --- |
סוניה ריקייל בפריז, יוני 2009
סוניה ריקייל בפריז, יוני 2009
 לידה:  25 במאי 1930 צרפת פריז, צרפת
 פטירה:  25 באוגוסט 2016 (בגיל 86) הרובע השביעי של פריז, פריז, צרפת 
 שם לידה:  Sonia Annette Flis 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 ידועה בשל:  מעצבת-על באופנה העולמית
 מקצוע:  מעצבת אופנה
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  מפקדת במסדר ההצטיינות הלאומי (27 ביולי 2001)  קצין בכיר של מסדר ההצטיינות הלאומי (14 במאי 2013)  מפקדת בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 http://www.soniarykiel.com
 
סוניה ריקְיֶיל (בצרפתית: Sonia Rykiel;‏ 25 במאי 1930 – 25 באוגוסט 2016) הייתה מעצבת אופנה צרפתייה-יהודייה. סוניה ריקייל נחשבה למעצבת-על באופנה העולמית וידועה כ"מלכת הסריגים" בעולם האופנה הפריזאי. נחשבה לאחת ממעצבי העל שייחודם הוא בכך שידעו תמיד לעצב את "הדבר הבא" ולהתאים את האופנה לייצור המוני. בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים ייצגה את האישה המשוחררת העולמית ביצירתה ובסגנון חייה. הייתה מעורבת חברתית בכמה פרויקטים חברתיים בישראל, והשתייכה לוועד הארגון "בת שלום" לעידוד הנשי למען השלום.
קורות חיים

סוניה ריקייל נולדה ב-1930 בניי-סיר-סן, פרוור במערב פריז. היא הבכורה מבין חמש בנות משפחת פליס (Flis). הוריה, מהגרים יהודים ממזרח אירופה (אב ממוצא רומני ואם ממוצא רוסי), עבדו כשענים.
בשנת 1948 עבדה ריקייל כמעצבת חלונות ראווה בגרנד מזון דה בלאן (Grande Maison de Blanc), שם פגשה את הצייר אנרי מאטיס, שהחמיא לה על עבודתה. בשנת 1951 נישאה לסם ריקייל (Sam Rykiel), שבשנת 1954 התחיל לנהל את הבוטיק היוקרתי שירש מהוריו, "לורה" (Laura). בשנת 1956 נולדה בתה נטלי, ובשנת 1961 נולד בנה ז'אן-פיליפ (אנ') (לימים מוזיקאי).
ריקייל החלה לעצב בגדים כאשר בהיותה בהריון לא מצאה בגדים לטעמה. בשנת 1962 עיצבה סוודר שאותה כינתה "הסוודר של הנער העני", והוא נמכר בהצלחה רבה. היא מכרה את הסריגים שלה כחלק מחנותו של בעלה. בשנת 1964 עיצבה שמלה בעלת מחשוף גדול במיוחד בעבור בוטיק לורה בגאלרי לפאייט. בשנת 1965 פתחה חברה על שמה. ב-1967 הציג העיתון "ווג" לקוראיו את ריקייל כ"מלכת בוטיק 'לורה' המקסימה בעלת השיער האדום". בשנת 1968 התגרשה, ומצבה הכלכלי הרעוע אתגר אותה לקדם את עסקי האופנה שלה. בחודש מאי אותה שנה פתחה את חנות הדגל שלה ברחוב דה גרנל (rue de Grenelle) בפריז, ושנה לאחר מכן הוסיפה עוד חנות בגאלרי לפאייט. עיצוביה נמכרו אף בבלומינגדיילס בניו יורק. בשנת 1971 השיקה את הבושם הראשון שלה. בשנת 1972 נכללה ריקייל במסגרת 12 מעצבי-העל האירופאים של העיתון "ווג", שהכתיר אותה כ"מלכת הסריגים". בשנת 1973 מונתה לסגן נשיא ארגון האופנה הצרפתי Chambre Syndicale, משרה שבה החזיקה 20 שנה, ובתה נטלי ריקייל נבחרה להמשיך בשנת 2008. בשנת 1976 פתחה ריקייל קו אופנת סוודרים לגברים. באותה שנה הציגה את קולקציית "nonfashion" (ללא אופנה), המבוססת על הרעיון שאופנה אינה קיימת כשלעצמה ללא סגנון. לשם הדגשת הרעיון שינתה וקיצרה את אורך שמלות הערב ועיטרה אותן במילה MODE בחזית. ב-1977 הייתה המעצבת הראשונה שהציעה רכישת בגדים מעוצבים באמצעות קטלוג אופנה, שם היא הציעה אופנה לציבור הרחב. משנת 78 היא הוסיפה גם אביזרים. בשנת 1979 פרסמה את ספרה הראשון, Et je la voudrais nue.
בשנת 1981 הופיעה ריקייל בתוכנית הטלוויזיה של אנדי וורהול, שכינה אותה "האישה המודרנית הזוהרת" שנתנה לעיתון "ווג" טאצ' של גבריות יחד עם פמיניזם שייצר את מראה ה"טומבוי", ויצרה את הקשר החושני בין אישה לבגדיה. מאוחר יותר צייר וורהול ארבעה דיוקנאות של ריקייל. ב-1982 נבחרה ריקייל לעצב מחדש את מלון קריון בפריז. 1983 נפתח בוטיק זיכיון בשדרת מדיסון. ב-1985 עיצבה את מלון לוטסיה בפריז, וזכתה בפרס מטעם ארגון האופנה הבינלאומי. ב-1987 השיקה קו קוסמטיקה ביפן. ב-1988 יצא לאור ספרה Célébration, 20 Ans de Mode. ב-1992 עיצבה קו נעליים ומוצרי אקססוריס. ב-1993 נפתחה תערוכת אופנה לעיצוביה במוזיאון האורנז'רי בפריז. בשנת 1995 הקליטה יחד עם הזמר מלקולם מקלארן את השיר "מי היא לעזאזל סוניה ריקייל?" לאלבום של הזמר. בשנת 1998 הופיעה בסרט Belles. ב-2000 עיצבה יותר ממאתיים וחמישים תחפושות עבור המחזמר "עשרת הדיברות". בשנת 2004 השיקה קו הלבשה תחתונה. משנת 2009 יצרה שיתוף פעולה עם חברת H&M בשיווק מוצרי האופנה שלה.
בתה נטלי המשיכה את מפעל חייה של אמה, פיתחה והרחיבה את מותג האופנה "סוניה ריקייל". ביולי 2019 נסגר בית האופנה "סוניה ריקייל", לאחר שנקלע לקשיים כספיים.
ריקיאליזם

סונייה ריקייל חידשה גם בסגנון הלבוש שהטמיעה וגם בפילוסופית האופנה שלה: ”ריקיאליזם היא תנועה המשלבת סוציולוגיה וסטייל, שנוסדה בשנת 1968 על ידי סוניה ריקייל ברחוב סַן-זֶ'רמַן-דֶה-פרֶה, ריב גוֹש (Saint-Germain-des-Prés, Rive Gauche) שם פתחה את הבוטיק הראשון שלה. ריקיאליזם מהלל את חופש הנשים באמצעות החושים, האינטליגנציה וחוסר יראת הכבוד. ריקיאליזם משמעותו השחרור כשלעצמו. זו דרך חיים שיוצרת סגנון יוצא דופן. ריקיאליזם חי ב"ריב גוש" כמו גם בכל העולם. ריקיאליזם יופיע בכל המקומות בהן נשים מוקירות את החופש שלהן”.
בשנות ה-60 חל שינוי היסטורי בעולם האופנה המערבית: הצעירים רצו אופנה לא קונבנציונלית ולא מגדרית, כדי להיבדל מהוריהם. הם מעדיפים סגנון פחות רשמי כדי להקטין את ההבדלים בין המינים. האופנה באה כדי להחמיא לגוף של הדור הצעיר. חצאיות מיני וגזרות חופשיות יותר בעלות צבעים נועזים פרצו לעולם האופנה. התנועה שייסדה ריקייל שויכה להתחזקות "הביגוד ביצור המוני" (ready-to-wear) שהתרחשה בצרפת בשנת 1970 בפריז. היא אפיינה את העיצוב של הדור החדש שהשיק סגנון חדש ואחר ממערך ה"הוט קוטור" (אופנה עילית, המיוצרת באופן ייחודי איכותי וידני, לא באופן תעשייתי וללא חיקוי והעתקה). סוניה ריקייל דחפה נשים להיות תמהוניות, מושכות ומסתוריות בעת ובעונה אחת, וליצור את סגנון האישי לעצמן. ריקייל מציעה סגנון בוהמי ולא פורמלי אך גם אלגנטי. היא כינתה סגנון זה "לא במודה". היא הדגישה בכך שנשים לא צריכות להיות כפופות למודה אלא ללכת אחרי הטעם שלהן. למעשה הלכה ריקייל כנגד האופנה העילית שהתיימרה לחנך נשים כאשר המעצבים מנחיתים עליהן את הדגמים שלהם.
ריקייל הייתה לחלוצה בתחום האופנה בכך שהקנתה חשיבות לנוחות של בגדי נשים ללבישה יומיומית. בגדיה כוונו לנשים היוצאות למרחב הציבורי, לבילוי ולעבודה, וצריכות להיראות במיטבן. העיצוב מדגיש את הגוף הנשי המשוחרר, ובגדיה נחשבים לספורטיבים ונועזים לזמנם בשנות ה-70. ריקייל לקחה את האופנה "רחוק ככל האפשר" לדבריה. היא אף "העזה" לשלב את האופנה שלה עם האופנה של מעצבים אחרים כדי לשקף את הרעיון של האישה המשוחררת היכולה לקבוע לעצמה שילוב בגדים המתאים לה. העיצוב של ריקייל חצה יבשות וראה את האישה וגופה כפי שהוא ללא קשר ללאומיות או מוצא. בו זמנית הוצגו ונמכרו בגדים בעיצובה בפריז, בניו יורק ובלונדון. ריקייל ראתה לנגד רוחה את דמות האישה המודרנית והבגדים הם אלה שצריכים לשמש אותה. בשנת 1983 אמרה בריאיון לעיתון ווג: "יש לי את הרושם שנשים הן כמוני: הן עובדות, יש להן ילדים, יש להן גברים, הן נוסעות, הן צריכות לארגן את חייהן". את ההשראה לבגדיה קיבלה מהרחוב, מאמנות, ולמעשה מכל מקום. "להיות בראש ענף האופנה אינו חשוב כל כך בעיני, מה שחשוב באמת הוא ליצור קדימה". הדוגמניות שהופיעו בתצוגות האופנה של ריקייל בשלהי שנות ה-60 של המאה העשרים התהלכו ללא חזייה, לפי הוראה של ריקייל, והבדים השקופים חשפו לעיתים יותר מאשר כיסו. התעוזה נתנה לגוף האישה מקום, היוותה חידוש ואמירה בתחום האופנה והכניסה את התפיסה כלפי גוף האישה כמשתלב עם הבד העוטף אותו. ריקייל נחשבת לממציאה של "התפר ההפוך הגלוי", את הבגדים ללא ביטנה, וגם את הרעיון של גימור הבגד בתפר במקום במכפלת. כל החידושים האלה הוטמעו עמוק בעולם האופנה של היום.
אופנה

קו האופנה של ריקייל התאפיין כלבוש יומיומי נוח ומחמיא לאישה בעידן המודרני, העשוי מסריגים ובדים רכים, מפוספסים ושקופים למחצה. בנוסף השיקה ריקייל מספר בשמים על שמה, קו מוצרי קוסמטיקה, וקולקציית הלבשה תחתונה. כן גם עסקה בעיצוב פנים, עיצוב ריהוט, תיקים, נעליים, משקפיים ותכשיטים. ריקייל התראיינה רבות בתקשורת, וכתבה ספרים המציגים את קולקציות האופנה הרבות שעיצבה בדרכה הייחודית.
בשנת 1967 עיצבה שמלת הריון וסוודר קטן לו קראה "הסוודר של הנער העני" שנמכר תחת המותג של בעלה "לורה". הסוודר הופיע על הכריכה של עיתון האופנה ELLE והביא לריקייל את התהילה. מאז מכונה ריקייל כ"מלכת הסריגים". ריקייל הייתה הראשונה שהניחה את התפר בגלוי מעל הבד, והראשונה להדפיס מילים על הסריג, כמו גם סוודרים צמודים וכפלי סריג מבצבצים. עוד ממאפייני האופנה שהטמיעה ריקייל היו מכפלת מכנס גבוהה מכופלת לאחור, ורדידים ארוכים. פלטת הצבעים שלה הכילה מאפיינים של בז', אפור, כחול עמוק וצבע פחם.
סוניה ריקייל הוסיפה כמה מאפיינים דקורטיביים ששינו את פני האופנה: היא הפכה את הסריגים לאופנה, הפכה את התפר מבפנים החוצה, יצרה בגדים ללא מכפלת, הכניסה לאופנה פסים רחבים, שיבצה תחרה ויהלומים מלאכותיים בבגדים, כתבה מסרים באותיות גדולות על הסוודרים, ועיצבה סריגים ארוכים וצמודים.
סונייה ריקייל פיתחה ושינתה ללא הרף את הבגדים שיצאו מבית האופנה Rykiel. בתחילת דרכה בשנות ה-60 עיצבה סריגים כסוודרים קטנים בעלי כפתורים ושמלות צמודות סרוגות בפסים רוחביים. בגדיה חידשו את מגמת האופנה בכך שהחמיאו לגזרה הנשית, היו צמודים לגוף האישה, לעיתים שקופים למחצה. העיצוב השווה גזרה רזה וארוכה לנשים, יחד עם תחושה של שחרור ורכות. היא הוכיחה כי הסריג יכול להיות מותאם לכל מגמת אופנה. בשנות ה-80 אתגרה את האופנה כאשר ערבבה את המושגים גדול, רך, שעשוע, ופרווה בהוסיפה פלטת הצבעים צבעונית עשירה ולא שגרתית של ורוד, סגול יחד עם פרוות שועל וצמר כבשה. באוקטובר 2003 הציגה ריקייל את קולקציית האביב שכללה שמלות וינטאג' פרחוניות מעוטרות במלמלה, ודוגמאות של נקודות מודפסות, לצד מעילי סריג בדפוס שחור-לבן.
סמלה המסחרי של ריקייל היה שיערה הפזור האדמוני, כאשר הוא מנופח לרעמת אש המקיפה כהילה את ראשה. גם הדוגמניות שייצגו את בגדיה בתצוגות האופנה הרבות ניפחו את שיערן באותו אופן.
פועלה של סוניה ריקייל פרץ את תחום האופנה והמשיך לעיצוב טקסטיל לריהוט, אקססוריס כנעליים, תיקים ופריטי אופנה. חברת קוקה-קולה בחרה בסגנון עיצובה וחתימתה לעיצוב המותג המועדף על נשים "קוקה-קולה לייט" ופנתה לבת, נטלי ריקייל, שהקנתה לבקבוק קווים נשיים ו"הלבישה" אותו בצבעי קשת רוחביים, כמו אלו המעטרים את סריגיה של סוניה ריקייל (הפנייה לאתר ווג). ריקייל עיצבה תלבושות לתיאטרון למחזה "אמוק" 1997, ולמחזה בשם "החדר הכחול" 1999, ולהצגה "עשרת הדיברות" 2000.
ספרים

סונייה ריקייל כתבה מספר ספרים על אופנה, ביניהם "מ-א' עד ת' באופנה", "קולקציית אופנת בהשראת סיפורי ילדים". ריקייל כתבה גם רומן בשם "והייתי רוצה אותה עירומה" (1979), ואת "שפתיים אדומות" (1994). ספרה "אל תשכח שאני משחקת N’oubliez pas que je joue שנכתב בשנת 2012, בשיתוף פעולה עם הסופרת יהודית פריגנון, מספר על התמודדותה עם מחלת פרקינסון במשך 15 השנה האחרונות. ריקייל חשפה את מחלתה לאחר שלדבריה, לא יכלה להסתיר את הסימפטומים של המחלה. באומץ רב אמרה: "אני לא רוצה להראות את הכאב שלי. התנגדתי, היססתי, ניסיתי להיעלם, ולהעמיד פנים ששום דבר לא קרה. זה בלתי אפשרי, זה לא אני".
ספרים רבים נכתבו עליה כמעצבת אופנה: הספר "סוניה ריקייל - אופנה עולמית" (1998) מאת פרטיק מוריס Patrick Mauries מציג את עיצוב האופנה כמייצגת את שחרור האישה על פי סוניה ריקייל. הספר "סוניה ריקייל" (2009) מאת אוליבר סאליארד, ביאטריס סלומון, ליז גולדווין ואקיקו פואקי, יצא לאור במקביל לתערוכה במוזיאון לאמנות דקורטיבית בפריז. הספר מציג 40 שנה של סגנונות אופנה שעוצבו על ידי סוניה ריקייל. הספר כולל צילומים משמונים עונות המתפרשות על 40 שנה, ושוזר אנקדוטות אישיות וביטויים של המעצבת.
ריקייל הייתה ההשראה לסרטו של רוברט אלטמן, בשנת 1994) לדמות המרכזית של הסרט "אופנה עילית". את דמותה בסרט שיחקה השחקנית אנוק איימה, וריקייל עצמה גם היא הופיעה בסרט.
עיצוב טקסטיל ואקססוריס (אביזרי אופנה)

עיצוב טקסטיל לריהוט של סוניה ריקייל מתאפיין בצבעים חמים ומשרה אווירה נעימה המזמינה להתכרבל בתוכו. הכריות, הבדים והריפוד, בעלי פסים רחבים בשילוב צבעים כמו ורוד, כתום, אדום, סגול, שחור ולבן וכן פרחים ואותיות.
הנעליים של סוניה ריקייל גדולות ושחורות ברובן. לעיתים בעלות עקב גבוה מאוד, או שטוחות בעלות סולייה מוגבהת, ומשובצות באבנים נוצצות ואבזמים גדולים.
המשקפים בעיצובה, הן גדולות, עטורות אבני חן מלאכותיות כמו יהלומים או אבנים צבעוניות או פנינים, בקווים עגולים.
עיצוב טקסטיל ואקססוריס (אביזרי אופנה) > בשמים

1979 (Septième Sens) 7th sense
1993 (Sonia Rykiel Parfum) W
1998 L'Eau de Sonia Rykiel
1999 (Rykiel Homme) M
2000 (Rykiel Rose) W
2003 (Rykiel Woman) W
פרסים והכרה

1986 – פרס מטעם ארגון האופנה הבינלאומי (Fashion Group International) בניו יורק.
1993 – תואר קצינת מסדר האמנויות והספרות (Ordre des Arts et des Lettres), מטעם משרד התרבות הצרפתי.
1996 – תואר קצינת מסדר לגיון הכבוד (Ordre national de la Légion d'honneur), מטעם משרד התרבות הצרפתי.
2001 – תואר מפקדת במסדר ההצטיינות הלאומי (Ordre national du Mérite), מטעם משרד הכלכלה, הפיננסים והתעשייה הצרפתי.
2008 – הועלתה לדרגת מפקדת במסדר לגיון הכבוד.
2012 – הועלתה לדרגת מפקדת במסדר האמנויות והספרות.
2013 – הועלתה לדרגת קצינה גבוהה במסדר ההצטיינות הלאומי.
לקריאה נוספת

Et je la voudrais nue, Paris, 1979
Rykiel, Paris, 1985
Célébrations, Paris, 1988
La collection, Paris, 1989; Tokyo, 1989
Colette et la mode, Paris, 1991
Collection Terminée, Collection Interminable, Paris, 1993
Tatiana Acacia, Paris, 1993
Plaisirs de femmes: nouvellescontributor Spengler, Franck, ed., Paris, 1998
Paris: sur les pas de Sonia Rykiel, Paris, 1999
De quelques Success Stories dans la création vestimentaire des années 60, Archives Juives, revue d'histoire des Juifs de France, Numéro 39/2, 2ème semestre 2006, pp. 72-84.. (שושנה-רוז מרזל, "מספר סיפורי הצלחה ביצור הלבוש בשנות ה-60"; מתוך: מאגד "היהודים בפריז שעסקו בביגוד ואופנה")
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  שושנה-רוז מרזל, מספר סיפורי הצלחה ביצור הלבוש בשנות ה-60, עמ' 76.
↑  שירה פור, בית האופנה הצרפתי "סוניה ריקל" נסגר, באתר הארץ, 27 ביולי 2019
↑  תרגום מתוך אתר האינטרנט של המעצבת
↑  שושנה-רוז מרזל, מספר סיפורי הצלחה ביצור הלבוש בשנות ה-60, עמ' 79.
↑  ready-to-wear פירושו לבוש יומיומי המיוצר מפעל לייצור אופנה ונמכר בגימור המוכן ללבישה מיידית.
↑  סוניה ריקייל, באתר עיתון ווג
↑  שושנה-רוז מרזל, מספר סיפורי הצלחה ביצור הלבוש בשנות ה-60, עמ' 80.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267439905171  PLWABN: 9810596964505606  BIBSYS: 14068954  BnF: cb119231724 (data)  CiNii: DA0547319X  GND: 124211070  ISNI: 0000 0000 8388 506X  LCCN: n80029197  LNB: 000245042  NDL: 00455073  NGV: 9729  NKC: xx0323344  NTA: 073783692  RKD: 324534  SELIBR: 396982  SNAC: w6349r4f  SUDOC: 027116034  ULAN: 500330873  VIAF: 64011411   WorldCat (עם VIAF): 64011411
ישקר

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה בבעלות חברה ציבורית
 מייסדים:  סטף ורטהיימר
 תקופת הפעילות:  1952–הווה (כ־73 שנים)
 חברת אם:  ברקשייר האת'וויי
 מיקום המטה:  הגליל המערבי 
 קואורדינטות:  32°58′46.16″N 35°16′15.93″E﻿ / ﻿32.9794889°N 35.2710917°E﻿ / 32.9794889; 35.2710917מיקום המטה
 משרד ראשי:  אזור התעשייה תפן
 בעלות:  ברקשייר האת'וויי
 מוצרים עיקריים:  כלי עיבוד למתכת
 מנכ"ל:  אילן גרי
  
 www.iscar.com
 
ישקר בע"מ היא חברה המייצרת כלי חיתוך ממתכת קשה (מתק"ש), המיועדים לתעשיית העיבוד השבבי ולייצור מוצרי מתכת מתקדמים. בין מגוון מוצריה ניתן למצוא בין היתר כלים ושימות למחרטות וכרסומות.
החברה פעילה בישראל ובמקומות אחרים בעולם, בבעלות חברת ברקשייר האת'וויי האמריקאית. נשיא החברה ומייסדה הוא סטף ורטהיימר, מנכ"ל החברה הוא אילן גרי, שהחליף בתפקידו את יעקב הרפז ששימש בתפקיד מאז שנת 1985 ומשמש כיו"ר קבוצת IMC.
מפעלה הראשי של החברה ומשרדיה נמצאים באזור התעשייה תפן, שבסמוך לכפר ורדים, ול"ישקר" מפעל נוסף בישראל, באזור תעשייה דלתון.
היסטוריה

המפעל הראשון של החברה נוסד בשנת 1952 בעיר נהריה כמפעל משפחתי קטן. שמו הוא ראשי תיבות של "ישראל קרביד" (קרביד היה החומר ממנו יוצרו המוצרים הראשונים של החברה). בשנת 1956 רכשה החברה ידע וציוד מקונצרן אדמס (אנ') ובשנת 1957, בעת שהיו בחברה 15 עובדים, עברה החברה למפעל חדש בצפון נהריה. בשנת 1964 זכתה החברה בפרס קפלן, בעת שבחברה עבדו כ-70 עובדים. בשנת 1966 הגיע מספר העובדים בחברה ל-100 והחברה הודיעה על כוונה להשקיע 1.5 מיליון ל"י בהרחבת המפעל. בשנת 1969 הגיע מספר העובדים במפעל ל-200.
את ההון הראשוני סיפק המשקיע בלו דוהן[דרוש מקור]. בשנת 1963 רכש דיסקונט השקעות 36% ממניות החברה. בשנת 1966 עמד חלקה בחברה על 28.6%. בהמשך הגיע אחזקת דיסקונט השקעות בחברה לכ-50%. בהמשך החברה עברה לפארק תעשייה תפן ומשפחת ורטהיימר יזמה את הקמת כפר ורדים על מנת לספק מגורים לעובדי המפעל.
באוקטובר 1988 קנה ורטהיימר 22% ממניות ישקר מידי דיסקונט השקעות, שנותרה עם בעלות של קצת יותר מ-25%. למרות לחצים של דיסקונט השקעות, ורטהיימר התעקש לשמור על ישקר כחברה פרטית שאינה מונפקת בבורסה ואף התנגד לפרסום דו"חות עסקיים של ישקר לציבור. בלחצה של משפחת ורטהיימר, ביקשו בדיסקונט השקעות, שהייתה חברה ציבורית ומחויבת על כן לפרסם דו"חות של השקעותיה לציבור, פטור מפרסום הדו"חות של ישקר לציבור. אך למרות שבקשתם סורבה הסתפקו בהגשת דו"חות ישקר לרשות לניירות ערך ונמנעו בשנים 1990-1995 מצירוף הדו"חות של ישקר לדיווח לבורסה, שהתפרסם לציבור. בשנת 1995 התעקשה דיסקונט השקעות לכלול את דו"חות ישקר בדו"חותיה לבורסה וחברת ישקר סירבה להעביר לה את הדו"חות. בעקבות זאת תבעה דיסקונט השקעות את ישקר ובית המשפט העליון קבע שעל ישקר החובה לספק את הדו"חות לידי דיסקונט השקעות. באוגוסט 1997 רכשה משפחת ורטהיימר את מניות דיסקונט השקעות בחברת ישקר. דיסקונט השקעות הסכימה למכור את המניות רק לאחר שמשפחת ורטהיימר רכשה מניות רבות של אי.די.בי., בעלת השליטה בדיסקונט השקעות, ובכך איימה על השליטה של משפחת רקנאטי באי.די.בי..
במהלך השנים התרחבה החברה ורכשה מפעלים וחברות שונות במדינות נוספות, כולל בארצות הברית, הודו, סין, גרמניה, צרפת, איטליה וקוריאה הדרומית. עם ההתרחבות הקימה משפחת ורטהיימר את קבוצת IMC המרכזת את פעילותן של 15 חברות שונות, כאשר ישקר היא הגדולה ביותר מביניהן.
בשנת 1998 רכשה קבוצת IMC את חברת טגוטק בע"מ (בעבר KTC) אשר ממוקמת בדגו (Daegu) בחלקה הדרומי של דרום קוריאה.
במאי 2006 נרכשו 80% מקבוצת IMC על ידי חברת "ברקשייר האת'וויי" האמריקאית, שבניהולו של וורן באפט, בסכום של 4 מיליארדי דולרים, על פי שווי שוק של 5 מיליארד דולרים וללא חברת "טכנולוגיית להבים". עסקה זו הפכה את משפחת ורטהיימר לאחת המשפחות העשירות בישראל. במאי 2013 מימשה ברקשייר האת'ווי את האופציה לרכישת 20% הנותרים בחברה תמורת 2.05 מיליארד דולר ונכון ל-2014, ישקר בבעלות מלאה של ברקשייר האת'ווי.
בספטמבר 2008 רכשה ישקר מבנק ההשקעות היפני נומורה כ-95% ממניותיה של החברה היפנית טונגאלוי (Tungaloy Corporation), תמורת קרוב למיליארד דולר.
לקריאה נוספת

סטף ורטהימר, איש ליד מכונה - סיפור חיים, רעיונות ומעשים, ידיעות ספרים, 2011. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  ישקר בע"מ נהריה, דבר, 24 ביוני 1955
1 2  זמירה שפירא, ממטבח קטן - למפעל גדול, מעריב, 8 ביולי 1964
↑  יוסף אורי, ביח"ר "ישקר" מצפה מקדחים, למרחב, 12 ביולי 1957
↑  12 חתני פרס קפלן 1964, חרות, 1 ביולי 1964
↑  יורחב מפעל למתכת קשה בנהריה, הארץ, 12 ביולי 1966
↑  גידול של 80% במחזור המכירות של "ישקר", היום, 28 במרץ 1969
↑  תוצאות טובות בחברת ההשקעות של בנק דיסקונט, דבר, 21 באוגוסט 1963
↑  חברה להשקעות של בנק דיסקונט, הארץ, 27 ביולי 1966
↑  מצפים לגידול בדיווחי חברת דיסקונט השקעות, מעריב, 15 ביולי 1988
↑  דיסקונט השקעות, דו"ח שנתי לשנה שנסתיימה ב-31 בדצמבר 1984, עמ' 26
↑  יואב יצחק, סטף ורטהיימר רכש עוד %22 מחברת ישקר, מעריב, 18 באוקטובר 1988
↑  קו העושר, מעריב, 20 בפברואר 1990
↑  איתי הר אור, הרשעת תדמור בעליון: חדשות רעות לעברייני צווארון לבן, באתר כלכליסט, 22 בפברואר 2010
רע"פ 11476/04 מדינת ישראל נ' חברת השקעות דיסקונט ואחרים, ניתן ב־21 בפברואר 2010
↑  ע"א 218/96 ישקר בע"מ ואחרים נ' חברת השקעות דיסקונט בע"מ ואחרים, ניתן ב־21 באוגוסט 1997
↑  אלי דניאל, "המכה הכפולה" שהנחיתה ישקר על דסק"ש, באתר TheMarker‏, 10 בפברואר 2002
↑  פריסה עולמית באתר ישקר
↑  אורה קורן, ישקר מנצלת את המשבר: רכשה את טונגאלוי היפאנית בכמיליארד דולר, באתר TheMarker‏, 21 בספטמבר 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0366 7249
אתנוגרפיה פמיניסטית

אתנוגרפיה פמיניסטית הוא תחום העוסק במחקר אתנוגרפי המחויב לנשים ולחשיפת התנהלות המגדר בחברות שונות.
אתנוגרפיה היא אחת הסוגות של המחקר האיכותני, אשר צמחה באנתרופולוגיה החברתית, ובהמשך בסוציולוגיה. ענף מחקר זה מבוסס על עבודת שדה וכולל תצפית משתתפת.
אודות שיטת המחקר

אתנוגרפיה כוללת הן את תהליך המחקר, עבודת השדה, והן את התוצר הכתוב שלו. התוצר הכתוב הוא טקסט המציג לציבור את התהליך וממצאיו, בדרך כלל כדו"ח מחקר, עבודה אקדמית, מאמר או מונוגרפיה, והוא כתוב על פי הכללים הנהוגים באקדמיה. מטרת האתנוגרפיה היא תיעוד תופעות בזמן התרחשותן, ותיעוד תפיסת העולם של מושא המחקר בהקשר לעולם היומיומי בו הוא חי, לחברה ולתופעות. מטרת המחקר היא ראיית המכלול של תופעה על מורכבותה ומשמעויותיה הסמליות. האנתרופולוג והסוציולוג כותבים אתנוגרפיה (אתנוס = עם או שבט, גרפיה = תיאור, כתיבה), כלומר, תיאור ופרשנות של קבוצה אנושית או של מערכת תרבותית מקיפה.
ישנם פירושים רבים למושג אתנוגרפיה פמיניסטית, ואף מועלים ספקות האם קיומו אפשרי. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא נתפס כמחקר המבוצע על ידי נשים, עבורן ואודותיהן, והתפתח עד לתפיסתו כמגוון צורות כתיבה של התנסויות מגדריות. נושא הכוח הוא מרכזי באתנוגרפיה פמיניסטית. המחקרים מנתחים מבני כוח שמציבים את משתתפי המחקר כמוכפפים או פרימיטיביים ביחס למומחה יודע-כל המערבי. האתנוגרפיה המוקדמת קשורה לפרויקטים קולוניאליסטיים שחתרו להפקת ידע שיאפשר לשלוט טוב יותר ב"אחר". חוקרות פמיניסטיות זיהו בדרך כלל חלוקה בין חוקר, זכר ורציונלי, מול נחקר לא מערבי או לא-גבר המזוהה עם רגש וגוף. באתנוגרפיה הפמיניסטית, לעומת זאת, שוויון בין חוקרת ומשתתפת הוא אסטרטגיה בסיסית שמנסה ליצור אינטימיות, דיאלוג, וגילוי עצמי משותף דרך יחסי החוקרת עם משתתפות המחקר. הדדיות ויחסי גומלין הם מרכיב חיוני ובעל ערך בפני עצמו באתנוגרפיה הפמיניסטית לא רק למטרת איסוף מידע. יתר על כן, חשיפת הדיכוי הנשי במחקר האתנוגרפי הפמיניסטי, עשויה להאיר את הצורך בשינוי פוליטי.
במחקר של קבוצות מיעוט חלשות (מבחינה מעמדית, אתנית, דתית, מינית, מגדרית וכדומה), על החוקר להתמודד עם השקפת עולמו ביחס לתרבות הנחקרת, מעמדה ונוהגיה וכיצד להציג או לייצג את הקבוצה. בנוסף, יחס קבוצת הנחקרים למין החוקר משפיע על שיתוף הפעולה. נשים חוקרות יוצרות קשר טוב יותר עם נשים משתתפות במחקר, בעיקר אלו הנמצאות בבידוד מגדרי, והן מפתחות הבנה טובה יותר של חוויות הנשים. החוקרות מתקבלות כבעלות סמכות אקדמית פחותה ביחס לחוקרים גברים, ולכן מעוררות פחות התנגדויות. חוויית האתנוגרפית בשטח מושפעת מיחס הסביבה הנחקרת למרכיבים הקשורים בחוקרת: היותה נשואה או רווקה, מראה הגוף וההופעה החיצונית שלה ומרכיבי אתניות, מעמד, מיניות ודת של החוקרת.
כתיבה אתנוגרפית, ספרות וכתיבה נשית

הטקסט האתנוגרפי מתאפיין בתיאור גדוש, הבניה של מציאות והצבעה על דרכי פעולה. כתיבה אתנוגרפית על פי מרטין המרסלי (Hammersley Martin) ופול אטקינסון (Atkinson Paul) היא תהליך יצירתי של הבנית מציאות באמצעות טקסט. האתנוגרף נעזר בתאוריה ספרותית, ברטוריקה, בבלשנות ובתחומים קרובים אחרים. בכתיבה האיכותנית מיטשטשים הגבולות בין סגנון מדעי לסגנון ספרותי. הכתיבה האיכותנית מאמצת יסודות ספרותיים בשל האופי הנרטיבי של המחקר האיכותני ובשל השתחררותו מכבלי האובייקטיביות, כפי שהובנה על ידי המחקר הפוזיטיביסטי. הגבולות בין סוגות כתיבה ובין תחומי הדעת מטושטשים. בעולם פוסט מודרני, המציאות רבת פנים ומדומיינת, אינה מושגת, נבנית ומשתנה, וגם התערבות להבנתה משנה אותה. ויליאם ג'. טיירני ( Tierney William G.) טוען, שנדרשים אמצעים ספרותיים לייצוגה של מציאות חמקמקה כזאת. הכתיבה האתנוגרפית המקובלת כמדעית רוויה בנרטיבים, בשירה, דרמה וכוללת רכיבים בדיוניים. על פי איריגארי (Irigaray, 1985) הדיבור השירי הוא נשי. זהו דיבור מיסטי, מרובה משמעויות, לא קוהרנטי וסובייקטיבי, הנתון לזרימה מתמדת. בניגוד לכך, הדיבור הגברי הוא לוגי, חותר לבהירות וקוהרנטיות. המציאות רב קולית, והכתיבה צריכה לבטא את הקולות ולהבחין בין גוונים, להציג את ריבוי הרבדים של המצב ואת עמימותו. ייצוג אתנוגרפי הוא מעבר מטקסטים סמכותיים וחד קוליים למגוון של צורות וסוגים. אלה משקפים סדר יום שונה, פוסט מודרני, פמיניסטי, ביקורתי, שבו המחקר מתורגם לצורות של ייצוג וידע. יש התייחסות לטקסט כפרשנות של מציאות חברתית.
האנתרופולוגית, מוצפי- האלר, במחקרה האתנוגרפי פמיניסטי מנסה לפתח מסגרת של חשיבה ושל כתיבה שתיצור ידע שונה של המציאות המתוארת, וגם לפתח דרך חדשה ליצירת ידע כזה, לפתח מודל כתיבה ומחקר מורכב, לא סגור, לא זכרי. היא השתמשה במגוון שיטות כתיבה וייצוג המאפשרות תיעוד מרובד, רב פנים, לא סגור. היא יצרה שילוב היברידי של סיפורים ופרשנויות שלה וסיפורים ופרשנויות של סובייקט המחקר, לצד כתיבה על תאוריות, שיטת המחקר, ניתוח, פרשנות ומסקנות.
איילין שוואלטר (1986) טוענת שבכתיבה נשית מתקיים שיח של שני קולות: הקול האחד הוא הקול המצופה מן הכותבת לאור נורמות חברתיות שעוצבו על ידי גברים, ככותבים מבקרים ומוציאים לאור. הקול השני הוא קול נשי אותנטי שדוכא והושתק. אורלי לובין מרחיבה על כך שהסופרת כבולה למוסכמות הכתיבה הגברית והדימויים הנשיים שהיא מספקת המגבילים אותה, ואין לה מקור מחוץ לתרבות הגברית כדי לכונן את עצמה כסובייקט. הסובייקט הוא מה שהשפה, מה ששדות השיח מאפשרים לו להיות. ההתקיימות בשדות השיח, בתרבות, קודמת לשפה, לתקשורת ולספרות. אין נשיות מבלי שהיא קיימת בשפה/ בספרות. ה"אני" מתקיים בשדות השיח, בתרבות, כפי שהוא מתכונן דרך הטקסטים.
כתיבה מחקרית קרובה לסגנון אמנותי ספרותי נדירה בארץ, ומעטים החוקרים שכותבים כך. החוקרים הישראלים מעדיפים לכתוב בהתאם למסגרת הדיווח האקדמי במדעי החברה, המכיר במחקר איכותני כפרדיגמה מחקרית לגיטימית. יחד עם זאת, טקסטים בעלי צורות אחרות יכולים להרחיב את אפשרויות הביטוי והייצוג של מורכבות עולם התופעות.
אתנוגרפיה פמיניסטית ישראלית

בתחילת תהליך התמסדותה של הדיסציפלינה האנתרופולוגית בישראל, ובניסיונות החוזרים לשלב אותה בממסד האקדמי של המדינה, נעדרו ממנה הנשים. אך משנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך השתלבו הנשים בהדרגה, גם כמותית וגם בתרומתן האיכותית, בשורות האנתרופולוגים המובילים באוניברסיטאות ובמכללות.
גישתן ה"נשית" של האנתרופולוגיות ניכרה בדגש ובחשיבות שניתנו לתיעוד של פרטי פרטים בחיי קהילה ומשפחה, בהתמקדות בקבוצות ובקהילות פריפריאליות ו/או מודרות, ובמעורבות חברתית ויישומית. עבודתן מימשה את תפיסת המחקר הפמיניסטי כמסתמך על התנהגות, פעולות, חוויות, רגשות ומחשבות, כפי שהם נחווים על ידי הנחקרות והחוקרות.