stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איסמו נוגוצ'י
ביוגרפיה > ראשית הקריירה האמנותית (1922–1927)

לאחר סיום התיכון, הביע נוגוצ'י בפני רומלי את רצונו להיות אמן; הגם שהעדיף שנוגוצ'י יהיה דוקטור, כיבד רומלי את בקשתו של נוגוצ'י ושלח אותו לקונטיקט לעבוד כעוזר של חברו גאטסון בורגלם. בורגלום, הידוע בתור היוצר של הר ראשמור, עבד באותו הזמן על פסל קבוצתי הנקרא מלחמות אמריקה, פסל המכיל ארבעים ושתיים דמויות ושני פסלי פרשים, עבור העיר ניוארק שבניו ג'רזי. כאחד מעוזריו של בורגלם, רכש נוגוצ'י הכשרה מסוימת כפסל; כחלק ממשימותיו היה עליו לארגן את הסוסים ולדגמן בשביל הפסל את דמותו של גנרל שרמן. אף על פי כן, הוא רכש מספר מיומנויות ביציקה מעוזריו האיטלקיים של בורגלם, ולאחר מכן אף עיצב בעצמו פסל של אברהם לינקולן. בסוף תקופת התמחותו של נוגוצ'י, הודיע לו בורגלם שהוא לעולם לא יוכל להיות פסל, והמריץ אותו לשקול מחדש את הצעתו הקודמת של רומלי.
למרות קביעתו של בורגלם, הפך נוגוצ'י לאחד הפסלים הידועים והמשפיעים במאה ה-20.
ב-1924, כשעדיין היה רשום באוניברסיטת קולומביה, נוגוצ'י שמע לעצת אמו ולקח שיעורי ערב בבית הספר לאמנות לאונרדו דה וינצ'י. ראש בית הספר, אונוריו רואוטולו, הורשם מידית מעבודתו של נוגוצ'י. רק שלושה חודשים לאחר כך, נוגוצ'י ערך את התערוכה הראשונה שלו, בחירה של עבודות טיח וטרקוטה. עד מהרה נשר נוגוצ'י מאוניברסיטת קולומביה על מנת להמשיך כפסל במשרה מלאה, ושינה את שמו מגילמור (שם המשפחה שהשתמש בו שנים) לנוגוצ'י.
לאחר שעבר לסטודיו משלו התפרנס נוגוצ'י על ידי מכירת פורטרטים וזכה במדליית לוגן לאמנויות. במהלך הזמן הזה, נוגוצ'י ביקר לעיתים תכופות בתערוכות אמנות אוונגרדיות בגלריות של מודרניסטים כגון אלפרד סטיגליץ וג.ב ניומן, והתעניין במיוחד בתצוגותיו של הפסל, הרומני במקור, קונסטנטין ברנקושי.
בסוף 1926 הגיש נוגוצ'י בקשה לקבלת מלגת גוגנהיים. במכתב הבקשה שלו ביקש ללמוד חיתוך אבן ועץ ולהשיג "הבנה יותר טובה של דמות האדם" בפריז במשך שנה, בהמשך להשקיע שנה במסע ברחבי אסיה, להציג את עבודתו ואז לחזור לניו יורק. המלגה הוענקה לו, אף על פי שהיה קטן בשלוש שנים מדרישת הגיל המינימלי.
ביוגרפיה > מסעותיו המוקדמים (1927–1937)

נוגוצ'י הגיע לפריז ב-1927 וזמן קצר לאחר מכן פגש את הסופר האמריקאי רוברט מק'אלמון, אשר הביא אותו לסטודיו של קונסטנטין ברנקושי. למרות מחסום השפה בין שני האמנים (נוגוצ'י כמעט ולא ידע לדבר צרפתית, וברנקושי לא דיבר כלל אנגלית) נלקח נוגוצ'י להיות עוזרו של ברנקושי לשבעת החודשים הבאים. במהלך הזמן הזה צבר נוגוצ'י ניסיון בפיסול באבן, חומר גלם בו לא התנסה בעבר. בינתיים, נוגוצ'י מצא את עצמו בחברה טובה בצרפת, עם מכתבי המלצה ממיצ'יו איטו שעזר לו לפגוש אמנים כמו יוליוס פסקין ואלכסנדר קלדר, אשר חי בסטודיו של ארנו ברקר. הם נהפכו לחברים וברקר אף הכין פסל ברונזה של נוגוצ'י.
נוגוצ'י יצר רק פסל אחד - "חתך כדור" משיש - בשנתו הראשונה מחוץ לארצות הברית, אך במהלך שנתו השנייה הוא נשאר בפריז והמשיך להתאמן בעבודת אבן עם הפסל האיטלקי מטאו הרננדס, ויצר עוד כעשרים יצירות אבסטרקטיות מעץ, אבן ופח. יעדו הגדול הבא של נוגוצ'י היה הודו, שממנו הוא נסע מזרחה; הוא הגיע ללונדון כדי לקרוא על פיסול מזרחי, אך נדחתה לו ההרחבה של מלגת גוגנהיים לה הוא היה זקוק.
בפברואר 1929, הוא עזב לניו יורק. ברנקושי המליץ לנוגוצ'י לבקר בבית הקפה של רומני מארי שבגריניץ' וילג'. נוגוצ'י עשה זאת ושם פגש את באקמינסטר פולר, איתו שיתף פעולה במספר פרויקטים.
בשובו, היצירות האבסטרקטיות שיצר בפריז הוצגו בתערוכה הראשונה שלו, בה הוצגו רק עבודותיו, שהתקיימה בגלריית יוג'ין שיין. אחרי שאף אחת מעבודותיו לא נמכרה, נוגוצ'י נטש בבת אחת את האומנות האבסטרקטית עבור ציור פורטרטים, על מנת לסייע לעצמו כלכלית, ובמהרה מצא את עצמו נוגוצ'י מקבל עמלות מלקוחות עשירים ומפורסמים. תערוכה ב-1930 של מספר פורטרטים הכוללים את הפורטרטים של מרתה גרהם ושל באקמינסטר פולר, צברה ביקורות חיוביות, ואחרי פחות משנה של ציור דיוקנאות, נוגוצ'י הרוויח מספיק כסף כדי להמשיך את טיולו לאסיה.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
פרסים

נוגוצ'י זכה בפרסים רבים ובהם:
מדליית לוגן לאמנויות, (מכון האמנות של שיקגו), 1963;
מדליית זהב, הליגה לאדריכלות של ניו יורק, 1965;
פרס ברנדיס לאמנות יצירתית, 1966;
מדליית זהב (האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות), 1977;
מסדר האוצר הקדוש;
המדליה הלאומית לאמנויות, 1987.
איפוספאמיד

|  שם IUPAC |
| --- | --- |
 N,3-Bis(2-chloroethyl)-1,3,2-oxazaphosphinan-2-amide 2-oxide
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C=7 | H=15 | Cl=2 | N=2 | O=2 | P=1
 מסה מולרית:  261.1 g mol−1
 נתונים פרמוקוקינטיים
 זמינות ביולוגית:  100%
 מטבוליזם:  כבדי
 זמן מחצית חיים:  60%-80% תוך 72 שעות
 הפרשה:  כליה
 בטיחות
 מעמד חוקי:  תרופת מרשם בסל הבריאות
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון D (אוסטרליה), קטגוריית סיכון D 
 דרכי מתן:  IV
 מזהים
 קוד ATC:  L01AA06 
 מספר CAS:  3778-73-2
 PubChem:  3690
 ChemSpider:  3562
 
איפוספאמיד (בלועזית: Ifosfamide, נמכר תחת שם המותג Ifex) היא תרופה כימותרפית המשמשת לטיפול במספר סוגי סרטן. תרופה זו שייכת לקבוצת סוכני אלקילציה ומשפחת חנקן חרדלי. פעולתה נעשית על ידי הפרעת שכפול ה-DNA וייצור ה-RNA.
התרופה אושרה לשימוש רפואי בארצות הברית ב-1987. היא נמצאת ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
שימושים רפואיים

התרופה משמשת לטיפול במגוון רחב של סוגי סרטן, ביניהם:
סרטן האשכים
סרטן השד
לימפומה (הודג'קין וששאינה הודג'קין)
סרקומה של רקמות רכות.
אוסטאוסרקומה או סרטן העצמות.
סרטן ריאות.
סרטן צוואר הרחם.
סרטן השחלות.
פרוטוקול ICE
שימוש

התרופה מגיעה כאבקה לבנה, ולאחר מהילה היא הופכת לנוזל חסר צבע. התרופה ניתנת דרך עירוי ורידי, ולעיתים קרובות בשילוב עם מסנה, על מנת למנוע דימום פנימי אצל המטופל, בפרט בשלפוחית השתן.
תופעות לוואי

תופעות הלוואי הנפוצות כוללות נשירת שיער המתרחשת תוך 3-4 שבועות מנטילת המנה הראשונה. הקאות המתחילות שעות ספורות לאחר נטילת התרופה ועשויות להתמשך עד שבועיים לאחר מכן. דם בשתן, כתוצאה מפגיעה בשלפוחית השתן. כדי למנוע זאת יומלץ למטופל להרבות בשתיית מים, ובנוסף הוא יקבל נוזלים רבים דרך הוריד. כתוצאה מדיכוי מח העצם תהיה ירידה בספירה שעלולה לגרום לאנמיה, שטפי דם, דימומים וזיהום. כמו כן, נטילת התרופה עשויה להשפיע על הפוריות של גברים ונשים כאחד. תופעות לוואי נדירות כוללות שינויים בתפקוד הכבד, פריחה, פיגמנטציה של העור, בלבול, עייפות ואובדן שיווי משקל. תופעות אלו מופיעות בעיקר במקרים של מינון גבוה.
הערות שוליים

↑  "Ifosfamide". The American Society of Health-System Pharmacists. נבדק ב-8 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "WHO Model List of Essential Medicines (19th List)" (PDF). World Health Organization. באפריל 2015. נבדק ב-8 בדצמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
אילושומה

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־20 לפנה״ס 
 פטירה:  המאה ה־20 לפנה״ס 
 מדינה:  אשור 
 
אילושומה היה מלך אשור ה-32.
הוא אחרון המלכים המכונים ברשימת המלכים האשוריים: "ששת המלכים אשר שמותיהם נכתבו על לבנים אולם האפונים שלהם אינם ידועים". הוא היה בנו של שלים-אהום ונכדו של פוזור-אשור הראשון. עלה לשלטון באזור שנת 1890 לפנה"ס לערך, ומלך על פי ההערכות עד 1874 לפנה"ס בערך. הוא העניק חופש לסוחרים זרים לפעול באשור וסייע לסוחרים אשורים לסחור במסחר בין-אזורי ארוך-טווח. ב"כרוניקת המלכים המוקדמים" הוא נזכר יחד עם שומו-אבו, ראשון מלכי בבל. הטקסט כולו מקוטע בקטע זה, אולם ניתן להבחין במילה "קרבות", כך שניתן לשער שלאילושומה היו סכסוכים עם שכנו מהדרום.
הוא בנה מקדש באשור לאלה אשתר, ובכתובת שנמצאה באזור הוא מכונה "האהוב על האל אשור והאלה אשתר". הוא בנה את חומות העיר, חילק אותה לחלקות, והסיט שני מעיינות אל שערי העיר. בכתובת אחרת הוא מתאר כ"מטהר הנחושת" של האכדים. המשמעות של המשפט אינה ברורה. ייתכן שמשמעותו היא הקלה במס על הנחושת.
ירש אותו בנו ארישום הראשון.
אלחואלה (מחוז)

אלחואלה (בספרדית: Alajuela) הוא מחוז בקוסטה ריקה. המחוז, הנמצא בצפון קוסטה ריקה, גובל בניקרגואה בצפון, בארדיה במערב, בסן חוסה בדרום ובפונטרנס ובגואנאקאסטה במערב.
במחוז מתגוררים 848,146 תושבים (נכון ל-2011). בירת המחוז היא אלחואלה.
קנטונים

מבחינה מנהלית מחוז אלחואלה מחולק ל-15 קנטונים.
| שם הקנטון | שם בספרדית | בירת הקנטון | אוכלוסייה (נכון ל-2011) |
| --- | --- | --- | --- |
| אלחואלה | Alajuela | אלחואלה | 254,886 |
| סן רמון | San Ramón | סן רמון | 80,566 |
| גרסיה | Grecia | גרסיה | 76,898 |
| סן מטאו | San Mateo | סן מטאו | 6,136 |
| אטנס | Atenas | אטנס | 25,460 |
| נרנחו | Naranjo | נרנחו | 42,713 |
| פלמארס | Palmares | פלמארס | 34,716 |
| פואס | Poás | סן פדרו דה פואס | 29,199 |
| אורוטינה | Orotina | אורוטינה | 20,341 |
| סן קרלוס | San Carlos | סיודד קסדה | 163,745 |
| סרסרו | Zarcero | סרסרו | 12,205 |
| ולברדה וגה | Valverde Vega | סרצ'י | 18,085 |
| אופלה | Upala | אופלה | 43,953 |
| לוס צ'ילס | Los Chiles | לוס צ'ילס | 23,735 |
| גואטוסו | Guatuso | סן רפאל דה גואטוסו | 15,508 |
הערות שוליים

1 2 3  מפקד האוכלוסין והדיור הלאומי של 2011: תוצאות כלליות, מכון הסטטיסטיקה ומהפקדים הלאומי של קוסטה ריקה (בספרדית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 0298aba2-c05b-4b1e-ae25-180173a15366
אליסבת גיפסטאד מיקלסן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1970  (בת 54 בערך) נורווגיה ראנה, נורווגיה
 מדינה:  נורווגיה 
 השכלה:  מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית  אוניברסיטת טרומסה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מספר צאצאים:  2 
 השתייכות:   צבא נורווגיה
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 דרגה:   גנרל מאיור
 תפקידים בשירות
 מפקדת משמר המולדת הנורווגי מפקדת המחלקה לתרבות מקצועית ואחריות חברתית
 עיטורים
 Defence Service Medal with Laurel Branch  Royal Norwegian Army National Service Medal with three stars  Defence Service Medal for international operations  Defence Service Medal  The National Rifle Association of Norway award of honor  בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 
אליסבת גיפסטאד מיקלסן (בנורווגית: Elisabeth Gifstad Michelsen;‏ נולדה ב-1970) היא גנרל מאיור בצבא נורווגיה אשר שימשה כמפקדת משמר המולדת הנורווגי בין השנים 2019-2023, וכיום מכהנת כמפקדת המחלקה לתרבות מקצועית ואחריות חברתית.
ביוגרפיה

מיקלסן נולדה ב-1970 בעיר ראנה. ב-1992 היא התגייסה לצבא נורווגיה ושירתה באפגניסטן ובעיראק. בין 2012–2015 שימשה כמפקדת גדוד, ובין 2018–2019 למדה במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית. ב-1 בנובמבר 2019 הועלתה לדרגת גנרל מאיור ומונתה למפקדת משמר המולדת הנורווגי. במהלך דצמבר 2020, פיקדה על כוחות משמר המולדת שסייעו לכוחות המשטרה לטפל בנזקי המפולת בירדום. על כך עוטרה בעיטור גבורה. ב-11 באפריל 2023, היא מונתה למפקדת המחלקה לתרבות מקצועית ואחריות חברתית - יחידה חדשה המטפלת במקרים של בריונות והטרדה מינית בתוך הצבא הנורווגי.
הערות שוליים

↑  Elisabeth Gifstad Michelsen - En ekte General
↑  Elisabeth Gifstad Michelsen fikk NROFs hederstegn
↑  HV-sjefen blir MOST-general
איפולה

| איפולה |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: קנגוראים
תת־סדרה:: דמויי-קנגורו
משפחה:: קנגוריים
סוג:: קנגורו אילני
מין:: איפולה
שם מדעי
 Dendrolagus notatus
תחום תפוצה


איפולה (שם מדעי: Dendrolagus notatus) הוא מין של כיסאי פפואני דמוי דובון בסוג קנגורו אילני, שאנדמי למזרח גינאה החדשה. הוא תואר לראשונה בשנת 1916 על ידי הביולוג הגרמני פאול מטשי (Paul Matschie) בתור תת-מין של קנגורו אילני דוריה, והוכר כמין נפרד בשנת 2007. כרבים מקרוביו, הוא נמצא בסכנת הכחדה עקב ציד ובירוא יערות.
תיאור

האיפולה בעל מבנה גוף גוצי וכבד, ומזכיר יותר את הוומבט מאשר את הקנגורו הקרקעי מערבות אוסטרליה. הגפיים שלו מסיביות וחזקות, כאשר הקדמיות ארוכות יותר מהאחוריות. הוא בעל טפרים עבים ומעוקלים, ורפידות מחוספסות בכפות הרגליים. זנבו ארוך, גלילי ועבה ומשמש לשיווי משקל. ראשו קצר ורחב, חוטמו גדול ועגול, ואוזניו קצרות ומשולשות. הדו-צורתיות הזוויגית אצל מין זה, ניכרת בעיקר במידות הגוף: אורכו של הזכר 58–69 סנטימטרים ומשקלו בין 7 ל-9.1 קילוגרם, ואילו האורך של הנקבה 51–63 סנטימטרים, ומשקלה 6.5-6 קילוגרם. הזנב של האיפולה זהה פחות או יותר לאורך הגוף (כ-54 סנטימטרים בממוצע), והוא ארוך במעט אצל הזכרים.
הפרווה של האיפולה עבה, צפופה וקצרה. צבעה הכללי נע בין חום בהיר לחום-קפה כהה, בעוד שהפנים, הגפיים, כפות הידיים ולעיתים אף הגב, בצבע אפרורי או כסוף. סביב פתח הביב ובסיס הזנב, ישנו כתם גדול בצורת טבעת בצבע כתמתם או צהוב, ואילו שאר הזנב עשוי להיות בצבע שוקולד כהה או שילוב של שערות צהובות, שחורות ואפורות. האוזניים והאף כהים אף הם משאר הגוף. הגורים של האיפולה בהירים יותר מהוריהם, וצבעם נוטה לאדמוני עם ראש בהיר.
תפוצה ואקולוגיה

האיפולה אנדמי לרכס ביסמרק במרכז פפואה, הממוקמת בצד המזרחי של האי גינאה החדשה; טווח התפוצה של האיפולה גדול ממרבית המינים האחרים ומשתרע על לא פחות מ-40,000 קילומטרים רבועים, אך חרף זאת הוא הפך לנדיר מאוד עקב הצפיפות האנושית הגבוהה במיוחד ברמות המרכזיות של פפואה. האיפולה הצליח לשרוד בלב האזור הזה שנחשב לאחד הצפופים ביותר במלנזיה, בעיקר בשל סביבת המחיה הבלתי נגישה שלו במרומי ההרים כדוגמת הר ג'ילוו והר סטולי.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים ויערות עננים על רכסי ההרים בגבהים של 3,100-900 מטר מעל פני הים. האיפולה חופף בקצה התפוצה המזרחי שלו עם קנגורו דוריה, ובקצה המערבי עם קנגורו סרי.
בהתחשב בכך שהאיפולה מאכלס בתי גידול גבוהים ובלתי נגישים, אין כמעט מידע זמין על האקולוגיה שלו. בטבע ובשבי, האיפולה פעיל בעיקר בשעות הדמדומים, וניזון בעיקר מעלים בגדלים שונים. בשעות הלילה, הוא נוהג לרדת לקרקעית היער על מנת להעשיר את תזונתו בעשבים ובצמחים טריים. האיפולה נוהג לעיתים קרובות להקיא את מזונו וללעוס אותו שוב, בדומה למעלי גירה, והוא שותה מים בתדירות גבוהה יותר ממינים אחרים שמסתפקים לרוב בלחות ממזונם הצמחי.
אין מידע רב על רבייה ומחזור החיים של המין, וסביר להניח שהוא דומה בכך לקרוביו. ההערכה היא, שהנקבה זקוקה להפסקה של 18 חודשים בין רבייה לרבייה, אשר מקטינה משמעותית את קצב הגידול של האוכלוסייה.
מצב שימור

האיפולה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל ירידה דרסטית במספריו בשלהי המאה ה-21 שמוערכת בלפחות 50%, וזאת כתוצאה מכריתת יערות, ציד על ידי בני אדם וטריפה על ידי כלבים. האיפולה נתפס על ידי כפריים מקומיים בעיקר בשוליים של רכסים הרריים, ולעיתים על ידי ציידים מקצועיים המרחיקים לכת לאזורים גבוהים יותר. הוא ניצוד בעיקר עבור מזון, או נלכד בתור חיית מחמד; במקומות מסוימים, האיפולה נחשב כחלק מהמוהר המסורתי. מפרוותו, טפריו ועצמותיו, מכינים לעיתים קרובות פריטי קישוט מקומיים.
האיומים הללו הובילו להכחדתו מרכס שריידר, ומצבו בשאר רכסי ההרים אינו מעודד. נכון לשנת 2019, אין עדיין פעולות שימור ספציפיות עבור האיפולה, אך הוא מצוי במספר אזורים מוגנים. נדרשים מחקרים נוספים אודות התפוצה, גודל האוכלוסייה, האקולוגיה והאיומים על האיפולה, על מנת לתכנן עבורו אסטרטגיית שימור יעילה.
הערות שוליים

↑  איפולה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| קנגוריים |
| --- | --- | --- |
| וולביים ארנביים מפוספסים | וולביים ארנביים מפוספסים |  |
| וולבי ארנבי מפוספס | וולבי ארנבי מפוספס (סוג ומין יחיד) |   |
| קנגורים | קנגורים |   |
| קנגורו | קנגורו אפור מזרחי • קנגורו אפור מערבי • קנגורו אדום • וולארו האנטילופה • וולארו מצוי • וולארו שחור • וולבי אגיל • וולבי שחור-פס • וולבי טמר • וולבי סבך מערבי • וולבי פרמה • וולבי זנב-שוט • וולבי אדום-צוואר |   |
| קנגורו אילני | קנגורו אילני אפרורי • קנגורו אילני לומהולץ • קנגורו אילני בנט • קנגורו אילני דובי • קנגורו אילני הואון • קנגורו אילני דוריה • קנגורו אילני סרי • קנגורו אילני גודפלו • קנגורו אילני עטוי-זהב • קנגורו אילני שפלתי • קנגורו אילני הוזר • קנגורו אילני וונדיוואי • איפולה • דינגיסו • טנקיל |   |
| וולבי הצבי | וולבי צבי שחור • וולבי צבי לבן-פס • וולבי צבי אפור • וולבי צבי חום |   |
| וולבי יערוני | וולבי יערוני מקלאי • וולבי יערוני זוטר |   |
| וולבי ארנבי | וולבי ארנבי ממושקף • וולבי ארנבי אדמוני |   |
| וולבי זנב-מסמר | וולבי זנב-מסמר מרוסן • וולבי זנב-מסמר צפוני |   |
| וולבי הסלע | וולבי סלע קצר-אוזן • וולבי סלע וילקינס • וולבי סלע פרוסרפיני • וולבי סלע רוטשילד • וולבי סלע צהוב-רגל • וולבי סלע אלייד • וולבי סלע כף-יורק • וולבי סלע גודמן • וולבי סלע הרברט • וולבי סלע חדגוני • וולבי סלע שחור-צד • וולבי סלע מאריבה • וולבי סלע זנב-מברשת • וולבי סלע סגול-צוואר • וולבי סלע שרמן • מונג'ון • נברלק |   |
| פדמלון | פדמלון טסמני • פדמלון בראון • פדמלון כהה • פדמלון קלבי • פדמלון ההרים • פדמלון אדום-רגל • פדמלון אדום-צוואר |   |
| וולבי ביצות | וולבי ביצות (סוג ומין יחיד) |   |
| קווקה | קווקה (סוג ומין יחיד) |   |
גור איפולה מגודל כחיית מחמד על ידי צ'יף פפואני.
איינו (שפה)

| --- | --- |
 מדינות:  יפן
 אזורים:  האי הוקאידו, לשעבר גם באי סחלין, האיים הקוריליים, קצה חצי־האי קמצ'טקה ואזור טוֹהוֹקוּ שבאי הונשו.
 דוברים:  פחות מ-1000
 שפת אם:  פחות מ-100
 כתב:  קאטאקאנה
 משפחה:  מבודדת
 לאום:  אין, בשימוש בני האיינו ביפן
 מוסד:  אין
 קוד ISO 639-2:  ain 
 קוד ISO 639-3:  ain 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
שפת אַיְנוּ (アイヌ イタク אַיְנוּ אִיטַק; ביפנית: アイヌ語) היא שפתם של בני האיינו, קבוצה אתנית שמרכזה בחלק הצפוני של האי הוקאידו שביפן. שפת האיינו נחשבת כיום לשפה בסכנת הכחדה.
בעבר דיברו בשפה זו באיים הקוריליים (כיום ברוסיה), בחלקו הצפוני של האי הונשו, ובחלקו הדרומי של האי סחלין (קאראפוּטוֹ; כיום ברוסיה). שפת האיינו נחשבת לשפה ייחודית שאין לה קשר לאף שפה אחרת, על אף שלשפה זו מאפיינים טיפולוגיים הדומים ליפנית. לעיתים נוהגים לשייכה לקבוצת השפות הפליאו-סיביריות, אך למעשה מונח זה מתאר קבוצת שפות קטנות שאין ביניהן קשר, וישנה השערה כי התקיימו בסיביר לפני הגעת השפות הטורקיות והטונגוסיות; וכי אין הן מהוות משפחת שפות על פי הגדרתה. ישנם בלשנים כדוגמת שיצ'רו מוריאמה, שקושרים בשנים האחרונות את שפת האיינו לשפות האוסטרונזיות, הן על פי אוצר המילים והן באמצעות הדמיון בין התרבויות.
דוברים

איינו יצאה משימוש נרחב בשנות ה-20 של המאה ה-20 וכיום היא שפה בתהליך הכחדה. בעיר ניבוּטני (חלק ממחוז ביראטורי באי הוקאידו), בה מתגוררים רבים ששפת האיינו היא שפת אמם, יש כ-100 איש הדוברים את השפה, מתוכם 15 בלבד משתמשים בשפה בחיי יום־יום (נכון לסוף שנות ה-80 של המאה ה-20). בכל הוקאידו יש כ-1,000 איש הדוברים את השפה, כולם בני יותר מ-30 (עם מעט יוצאים מן הכלל). השימוש בשפה בין דובריה התחזק לאחרונה שכן יש ניסיון לעצור את שקיעת השפה בטרם יהיה מאוחר מדי, כך שכנראה שמספר הדוברים בשפה באופן שוטף גדול מ-15. רוב בני איינו ביפן, כ-150,000 איש (המספר כנראה גדול יותר שכן רבים מבני האיינו אינם מודעים למוצאם או שהם מסתירים אותו מפחד מאפליה) מדברים יפנית בלבד. לאחרונה, יש גידול במספר הלומדים את שפת האיינו כשפה שנייה, במיוחד בהוקאידו, הודות למאמציו של פעיל האיינו וחבר הדיאט (הפרלמנט היפני) לשעבר שיגרוּ קיאנו (מת במאי 2006) שדיבר את שפת האיינו כשפת אם.
הגיית השפה וכתיבתה

ההברות הן מהצורה עיצור-תנועה-(עיצור) וקיימים מספר אשכולות עיצורים.
|  | סדקי | סדקי | וילוני | וילוני | חכי | חכי | מכתשי | מכתשי | דו־שפתי | דו־שפתי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אפי |  |  |  |  |  |  | n |  | m |  |
| סותם |  |  |  | k |  |  |  | t |  | p |
| מחוכך |  |  |  |  |  |  |  | ʦ |  |  |
| חוכך |  | h |  |  |  |  |  | s |  |  |
| מקורב |  |  | w |  | j |  |  |  |  |  |
| מקיש |  |  |  |  |  |  | ɾ |  |  |  |
הסותמים והמחוככים עשויים להפוך קוליים בין תנועות/לאחר אפיים, הצרוף /ti/ מבוטא [ʧi] ו-/s/ הופך [ʃ] לפני /i/ ובסוף הברה. קיימים אף הבדלים בין ניבים. בניב סחאלין העיצורים /p, t, k, r/ הופכים ל-/h/ בסוף הברה.
השפה איננה טונאלית אך יש בה מערכת של גובה-הטעמה, הווה אומר, גובה הצליל נקבע על פי ההטעמה של מילה; במילים עם מוספיות גזע המילה מקבל צליל גבוה, או לחלופין מקבלת ההברה הראשונה את הצליל הגבוה על ההברה הראשונה אם היא סגורה או שיש בה דיפתונג. בכל המלים האחרות ההברה השנייה היא זו שמקבלת את הצליל הגבוה.
טיפולוגיה ותחביר

מבנה המשפט הבסיסי הוא נושא-מושא-נשוא (כמו בקוריאנית ויפנית).
מילות היחס סופיות, כלומר מצטרפות אחרי שם העצם (כמו בסינית).
הנושא והמושא מסומנים בדרך כלל על ידי מילות יחס סופיות (כמו ביפנית).
שמות עצם יכולים להיות משורשרים ולשייך זה את זה (בדומה לסמיכות בעברית), וראש הצירוף השמני מופיע בסוף (כמו בסינית).
פועל יכול להיות רק פועל עומד או פועל יוצא, אך לא שניהם.
פעלים עוברים תהליכי גזירה על ידי הדבקת מוספיות.
כתב

רשמית, שפת האיינו נכתבת בגרסה מותאמת של הכתב היפנית הקטקאנה. קיים גם כתב המבוסס על האלפבית הלטיני. העיתון "Ainu Times” משתמש בשניהם.
טווח התווים 31FF-31F0 (תוספות פונטיות לקטקאנה) של התקן יוניקוד כולל תווי קטקאנה שנועדו בעיקר עבור שפת האיינו. תווי הקטקאנה עבור עיצורים סופיים אינם מופיעים ביפנית, אך מצויים בשימוש בשפת האיינו.
ספרות בעל פה

לבני האיינו ישנה מסורת עשירה של סיפורי גבורה העוברים בעל פה בין הדורות הקרויים "יוקאר", בסיפורים אלה קיימות כמה צורות לשון ודקדוק מיושנות.
אילורודון

| אילורודון |
| --- | --- |
שלד של אילורודון  איור אפשרי של אילורודון
תקופה
אמצע-סוף מיוקן 16–5.3 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
תת־משפחה:: בורופגיים
שבט:: Borophagini
תת־שבט:: Aelurodontina
סוג:: אילורודון
מינים
 Aelurodon asthenostylus  Aelurodon ferox  Aelurodon mcgrewi  Aelurodon montanensis  Aelurodon stirtoni  Aelurodon taxoides
שם מדעי
 Aelurodon
תחום תפוצה


אילורודון (שם מדעי: Aelurodon) הוא סוג יונק נכחד ממשפחת הכלביים, שחי במהלך תקופת המיוקן באמריקה הצפונית לפני 16 עד 53 מיליון שנים מזמננו. הוא הוגדר ב-1858 בידי החוקר ג'וזף ליידי ובסוגו נכללו 6 מינים. טורף זה היה נפוץ מאוד בתקופתו וזאת לפי ממצאי מאובנים שהתגלו במדינות רבות ביניהם: טקסס, נברסקה, נבדה, קולורדו, קליפורניה, מונטנה, קנזס ופלורידה.
מאפיינים

האילורודון הגיע לאורך של מטר וחצי ולמשקל של 40 קילוגרם בקירוב. הוא היה בעל חוטם קצר מאוד, שונה מכל כלב מודרני והיה בעל חוש ריח גרוע יותר. עם זאת היו לו לסתות חזקות כמו לסתות צבוע שאיתן היה יכול ללנשוך בעוצמה רבה. מבנה זה רמז שהוא ניזון כהיפרקרניבור והתבסס בעיקר על בשר חיות קטנות עד בינוניות במישורים. להקת כלבים יכלה להרוג טרף הגדול מהן בהרבה. עם זאת בדומה לצבועים אולי הוא ניזון בעיקר מנבלות שהיו פזורות במישורים ועם לסתותיו היה יכול לרסק עצמות.
הוא היה אחד מאחרוני בני תת-משפחת הבורופגיים - תת-משפחת כלביים קדומה שהכילה טורפים בעלי לסתות חזקות, כמו האפיסיון והבורופאגוס. קבוצה זו התפתחה באמריקה הצפונית לאורך הערבות והפרריה הקדומה, בה רעו אייליים, גמליים קדומים ואף מפריטי פרסה כמו סוסים וקרנפים קדומים. כלבים אלה שלטו בערבה, אך החלו להיכחד עקב תחרות עם הטורפים המקומיים, ובהם שנחרבים, צבועים, הדוב הקדום אינדרקטוס (אנ') וגם כלבים קטנים יותר מהסוג כלב שהחלו לגדול בסוף המיוקן.
איינהרד

| --- | --- |

 לידה:  770? פולדה, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  14 במרץ 840 (בגיל 70 בערך) Seligenstadt Abbey, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מקום לימודים:  מנזר פולדה 
 שפות היצירה:  לטינית 
 יצירות בולטות:  חיי קרל הגדול 
 
איינהרד (בגרמנית: Einhard;‏ 770 – 14 במרץ 840) היה מלומד פרנקי, ומזכירם של המלכים קרל הגדול, ובנו לואי החסיד. חיבורו הביוגרפי "חיי קרל הגדול" (Vita Karoli Magni) הוא אחת מהביוגרפיות המפורסמות ביותר שנשתמרו מימי הביניים.
חייו

איינהרד נולד סמוך לשנת 770 למשפחת אצולה פרנקית, שלא ידועים עליה פרטים רבים. מסמך הענקה שערך איינהרד עצמו, מספר על אדמות שהעניקו בני הזוג איינהרד ואנגילפרית' (כנראה הוריו) למנזר פולדה, ומכאן יש חוקרים המניחים כי מוצא משפחתו של איינהרד מפרנקיה המזרחית.
איינהרד נשלח בנערותו להתחנך במנזר פולדה, שהיה מרכז אינטלקטואלי חשוב בתקופת הרנסאנס הקרולינגי. אב המנזר בתקופת לימודיו, באוגולף (780–802) היה זה ששלח אותו בשנות ה-20 לחייו (שנות ה-90 של המאה ה-8) לחצרו של קרל הגדול.
חייו > בחצרו של קרל הגדול

איינהרד, כמו רבים באימפריה הפרנקית (ביניהם גם קרל הגדול), היה גם תלמידו של המלומד האנגלי אלקווין, אשר גם הוא היה מבין אנשי שלומו של המלך קרל.
בפתיחה לחיבורו חיי קרל הגדול מספר איינהרד שמיום בואו לחצר, פרס עליו קרל הגדול את חסותו:
"[...] היא הדאגה [שהפגין] כלפי והחברות העמוקה שנרקמה ביני לבינו וביני לבין ילדיו מיד עם בואי לחצרו."
כפי שניתן לראות בציטוט שהובא לעיל, איינהרד נעשה חברם הטוב של 3 בניו החוקיים (שכן היו לו ממזרים  רבים) של קרל: פפין, קרל ולואי, שלימים יהיה היורש של קרל הגדול. בתוך זמן קצר לאחר בואו לחצר המלכותית נעשה איינהרד לאיש סודו ואחד מיועציו הבכירים של קרל הגדול. קשריו של איינהרד עם קרל התהדקו עוד יותר עם פרישתו של אלקווין מהחצר המלכותית.
איינהרד זכה בחצרו של קרל הגדול לשני כינויים: אחד מהם היה "נרדולוס" (על שם צמח הנרד), ככל הנראה משום שנהג להתבשם. לדברי יצחק חן, אנשי החצר הקרולינגית הכירו את המילה העברית "נרד", שכן כך היא מופיעה בתרגום הירונימוס. הכינוי השני שהוצמד לו היה "בצלאל", על שם הדמות התנ"כית, שעליו מסופר שהיה מלא "רוח אלוהים, בחכמה בתבונה ובדעת ובכל מלאכה".
חייו > לאחר מותו של קרל הגדול

לאחר מותו של קרל הגדול (814), היה איינהרד לאדם היחיד מבין אנשי חצרו של קרל הגדול שלא הודח מתפקידו, ונשאר לשרת גם את בנו, לואי החסיד. במכתבים מהשנים 829 ו-830, התלונן איינהרד על מיחושי בטן וכאבי גב, שהביאו לפרישתו מהחיים הציבוריים.
בשנת 830 פרש איינהרד מפעילותו בשירות המלך הפרנקי, וכאות הוקרה לשירותיו קיבל את משרת אב המנזר של זליגנשטט (Seligenstadt), ליד פרנקפורט.
איינהרד התקשה להתמודד עם מותה של אשתו האהובה, אמה (בשנת 836) והחל מתבודד מהעולם. בעקבות מות אשתו, אפילו הקיסר, לואי החסיד, בא לנחמו. איינהרד הלך לעולמו 4 שנים לאחר מות אשתו, ב-14 במרץ 840.
לקריאה נוספת

איינהרד, חיי קרל הגדול, תרגום, מבוא והערות: יצחק חן, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005; מהדורה מעודכנת, תשפ"א 2021