stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלחו קרפנטייר
נושאים > אתנומוזיקולוגיה ואפרו-קובניזם

עם אהבה מהותית כל כך למוזיקה ומשיכה עזה לזהות הקובנית, החל קרפנטייר לחקור את מקורותיה של המוזיקה הקובנית במובן האקדמי יותר. בשנת 1946 פרסם קרפנטייר את המחקר האתנומוזיקולוגי – המוזיקה של קובה – La Música en Cuba, בו הוא בוחן כיצד מוזיקה אירופאית, מוזיקה אפריקאית מוטמעת והמוזיקה הילידית של האי התמזגו כולם ליצירת מוזיקה קובנית. קרפנטייר התעניין במיוחד בנושאים האפרו-קובניים.
קרפנטייר, שהוקסם במיוחד מההשפעתה המוחצת של המוזיקה האפריקאית על המוזיקה הקובנית, הביא לראשונה מוזיקה מושפעת אפרו-קובניזם הנקראת lo afrocubano (כלומר מוזיקה מאולתרת וכבדה מבוססת קצב) לתוך מה שנחשב למקומות התכנסות מוזיקליים פורמליים יותר התלויים בסגנונות אירופאים, המכונים לו גואחירו – lo guajiro. קרפנטייר כתב פעם ש–לו גואחירו היה, "פואטי מאוד, אבל הוא אינו מוזיקה. . . מצד שני, במסטיזו ובמוזיקה השחורה... יש לחומר העשיר עומק מדהים... עד כדי הפיכתו ליצירת הביטוי הלאומי." בגלל מתחים גזעיים בין קובנים לבנים לקובנים שחורים ולבין קריאולים עדיפות זו לא התקבלה היטב על ידי האליטה הקובנית של אמצע המאה העשרים. קרפנטייר הקדיש את מרבית מחקרי המוזיקולוגיה שלו להשפעות האפרו-קובניות הקיימות בקובה. לדוגמה, קרפנטייר הקדיש תשומת לב מיוחדת לקונטרדנזה – Contredanse – ריקוד קובני פופולרי ביותר שנבע מסגנון המחול האירופי. המרחב השופע שנותר לאימפרוביזציה מוזיקלית ואלמנט הריקוד הקבוצתי הותאמו בקלות למסורת המוזיקלית האפריקאית בה האלתור והמחול ממלאים תפקידים אינטגרליים. מכאן נוצרה מתכונת מוזיקלית היברידית הייחודית לקובה. קרפנטייר טען כי האלתור הטמון במוזיקה שהשפיע על אפריקה אפשר פרשנויות מגוונות אשר האיצו הבדלים אזוריים ובהתאם גם זהויות אזוריות, והגיע למסקנה שזו הסיבה שלקובה הייתה זהות מוזיקלית כה מגוונת.
עבודות עיקריות

עבודותיו העיקריות של קרפנטייר כוללות:
1933 - Écue-Yamba-O ("ישתבח האל!")
1949 - El reino de este mundo ("מלכות העולם הזה")
1953 - Los pasos perdidos (צעדים אבודים)
1956 - El acoso ("המרדף", תרגום לאנגלית, 1989 על ידי אלפרד מק אדם)
1962 - El siglo de las luces ("עידן האורות")
1974 - Concierto barroco ("קונצרטו בארוקי"), המבוסס על מפגשם של ויוואלדי, הנדל ודומניקו סקרלטי, עם הבלחות מאת וגנר וסטרווינסקי, ודמויות בדיוניות מהעולם החדש שעוררו השראה לאופרה של המלחין הוונציאני, מוטזומה.
1974 - El Recurso del método ("מניעיה של המדינה")
1978 - La consagración de la primavera ("פולחן האביב"), בלט מאת איגור סטרווינסקי.
1979 - El arpa y la sombra ("הנבל והצל"), העוסק בקולומבוס.
1956 - Guerra del tiempo ("מלחמת הזמן")
1984 - Otros relatos ("סיפורים אחרים")
1946 - La música en Cuba ("המוזיקה של קובה"), מחקר אתנו-מוזיקולוגי של קובה החל מהמאה השש עשרה, עם הגעתם של חוקרים אירופאים ועד למועד הפרסום, אמצע המאה העשרים.
עבודות עיקריות > El reino de este mundo (מלכות העולם הזה)

"מלכות העולם הזה" של קרפנטייר (1949) מתמקד במהפכה בהאיטי של המאה ה-18 כאשר העבדים האפריקאים נלחמו בקולוניאליסטים הצרפתים על חירותם וזכויות האדם הבסיסיות שלהם. הרומן משלב לא רק אזכורים היסטוריים של האירוע עם היבטים של אמונה וטקסים אפריקאים, ובמיוחד הוודו של האיטי ; אלא גם את הקשרים בין עצמי גשמי לרוחני. הסיפור מסופר דרך עיניו של הגיבור, טי נואל, עבד שחור. בהיותו סופר לבן אירופאי / קובני שפרסם ספר בנושא המהפכה בהאיטי, השתמע שקרפנטייר בחר לכתוב מנקודת מבטו של טי נואל כדי שיימנע מביקורת על סטריאוטיפים גזעיים כלשהם. קרפנטייר משלב ארכיטקטורה סמבולית לאורך הרומן; המייצגת את הדיקטטורה של השלטון הקולוניאלי באמצעות מבנים כמו ארמון סנסוסי ומצודת לה פרייר.
עבודות עיקריות > La música en Cuba (המוזיקה של קובה)

La música en Cuba ("המוזיקה של קובה") הוא מחקר אתנו-מוזיקולוגי של מוזיקת קובה החל מהמאה השש עשרה עם הגעתם של חוקרים אירופאים, עד ליום פרסומו, אמצע המאה העשרים. המיזוג בין תרבויות שונות – שחור, לבן, קריאולי, וילידי – משקף את מיזוג שני הסגנונות המוזיקליים העיקריים של קובה, המוזיקה האירופית הנוצרית והמוזיקה של כלי הקשה והמוזיקה מבוססת הקצב של האפריקאים והתושבים המקוריים באי. הספר כולל היסטוריה כללית של מוזיקה באמריקה הלטינית הקולוניאלית אך מתמקד בעיקר בסגנונות קובניים של מוזיקה וריקודים, מוזיקאים קובניים בעלי השפעה וזהות מוזיקלית קובנית. קרפנטייר מקדיש חלק ניכר ממחקרו לחקר ההשפעה של צאצאי אפריקה על המוזיקה הקובנית. יש לו פרק שלם שכותרתו, "לוס נגרוס" ("השחורים") שחוקר את הדרכים הרבות והמהותיות בהן השפיעה המוזיקה האפריקאית על כל המוזיקה הלטינו אמריקאית. לדברי קרפנטייר, ההשפעה האפריקאית על המוזיקה הקובנית בפרט הוסתרה במכוון על ידי הדעות הקדומות של הקולוניאליסטים של קובה של המאה ה-18 וה-19. בזמן פרסום הספר קובנים לבנים רבים לא ששו אפילו להכיר במיזוג התרבויות ועוד פחות מכך בחקירתוו. עם זאת, קרפנטייר היה להוט לעשות זאת. באמצעות הצהרות נועזות על קשרי העבר של קובה והאינטגרליות עם מגוון רחב של תרבויות, הוא הצליח להחזיר לקובה נקודת מבט אקדמית מעמיקה של זהות תרבותית משלה באמצעות המוזיקה שלה.
עבודות עיקריות > Guerra del tiempo

Guerra del tiempo ("מלחמת הזמן") הוא קובץ סיפורים קצרים סוריאליסטיים, במגוון סגנונות, מה שמעיד על יכולתו של קרפנטייר לעבוד עם הפנטסטי והסוריאליסטי. הסיפור החשוב ביותר הוא הראשון, "דרכו של סנטיאגו" (El Camino de Santiago), המספר את הרפתקאותיו של פשוט עם, ספרדי בעידן הגילוי, שהיום הוא חייל, מחר צליין, אחר כך מלח, כובש, אסיר וכן הלאה; הוא רודף כל חלום וסובל מכל אכזבה. הסיפור השני נקרא "Viaje a la semilla" (מסע אל המקור). נרטיב זה יוצא דופן בשל היפוך הזמן אותו מייצר המספר כדי לספר את חייה של הדמות הראשית, דון מרסיאל (Marqués de Capellanías).
עבודות עיקריות > El arpa y la sombra (הנבל והצל)

הנבל והצל הוא רומן היסטורי חדש (שנחשב גם לרומן הראשון בסגנון הספרותי של הכרוניקה של האינדיאנים – La nueva crónica de Indias) שיצא בשנת 1979. זה בא בעקבות שני ניסיונותיהם של האפיפיור פיוס IX וליאו ה-XIII להביס את כריסטופר קולומבוס, ששניהם בסופו של דבר נכשלים. החלק השני של הרומן, שהוא ארוך משמעותית משני האחרים, הוא וידוי של קולומבוס, שיימסר למוודה הפרנציסקני. המבקר ריימונד ל. ויליאמס רואה ברומן "נרטיב בדיוני אודות חייו של כריסטופר קולומבוס וגורלו כדמות היסטורית. רומן זה עמוס ברמיזות למסורת הספרות המערבית, החל מהעתיקה הקלאסית ועד הקריבית המודרנית. ג'יימס ג'יי פנקראציו כותב כי "הווידוי" הוא אירוני מכיוון שאינו מתרחש אף פעם; כאשר הכומר מגיע לנהל את טקס הוודוי האחרון, קולומבוס, לאחר שהרהר בדקדקנות בחייו, מחליט שאין לו על מה להתוודות. בעניין זה, תיווך של אשמה, ולא חזרה בתשובה, הוא זה שממסגר את הווידוי."
סגנון > בארוק

סגנון הבארוק מתוארך לתקופה התרבותית של המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. לרוב הוא מוגדר כ"סגנון האמנות השולט באירופה בין תקופות המנייריזם והרוקוקו, סגנון המאופיין בתנועה דינמית, רגש גלוי ורטוריקה בעלת ביטחון עצמי". קרפנטייר הוקסם לראשונה מסגנון זה בארכיטקטורה ובפיסול; עם זאת, מאוחר יותר הוא מתאר את הבארוק כמשהו רוחני, ולא כסגנון היסטורי ("רוח, לא סגנון היסטורי"). וויקפילד מתעקש כי גישה זו כלפי הבארוק נבעה מהרקע של קרפנטייר הן באירופה והן באמריקה הלטינית, מה שאיפשר לו לנקוט עמדה עליונה אל מול הפוסט-קולוניאליזם ובסופו של דבר נתן לו יתרון ספרותי בו יכול היה להשתמש בסגנון אירופי כדי לספר את הסיפור הלטינו אמריקאי. קרפנטייר פיתח את חזונו על הבארוק ביצירותיו המוקדמות עוד לפני שתיאר את עצמו כסופר בארוק. הוא התנסה בטכניקה במספר שלבים התפתחותיים: "תחילה כסגנון תרבותי של קסם אסתטי, אחר כך כאמצעי ספרותי ליצירת אווירה תקופתית, ולבסוף כנשק של גאווה פוסט-קולוניאלית והתרסה".
סגנון זה מציג את עצמו בתוקף כאשר משווים בין יצירות כמו Ecue-Yamba-O המוקדם לבין מלכות העולם הזה המהולל. זאת ביחס לשימושו של קרפנטייר באוצר מילים רהוט יותר מבחינה היסטורית המאפיין את מלכות העולם הזה, במקום בשפה האותנטית של הדמויות שנכתבו בהשראת אתנית. כאן הוא נמלט מהסטראוטיפ של "נטיביות" על ידי שילוב סטנדרטים אירופיים, אך ממשיך להשיג תחושה של תקינות ללא השימוש הצפוי בניב דיבורי שבו הגיבור טי נואל ללא ספק משתמש.
חוקרת הספרות מוניקה קאופ טוענת כי קרפנטייר משתמש במה שמכונה "הבארוק העולמי החדש", מכיוון שאמריקה הלטינית לא באה במגע עם ההשכלה או "המודרנה האירופית". "כיבוש נגדי" זה (קונטרה-קונקוויסטה) מאפשר לסופרי העולם החדש להתנסות בזהויות חדשות ובאופני הביטוי שלהם. ככזה ציין קרפנטייר במאמרו משנת 1975 כי "הבארוק האמריקני מתפתח [עריכה] בצד התרבות הקריאולית...: המודעות להיות אחר, להיות חדש, להיות סימביוטי, להיות קריאוליו ; והרוח הקריאולית היא עצמה רוח בארוקית. " קריאולו זה של הבארוק העולמי החדש נתפס לעיתים קרובות כסגנון הדומיננטי של הספרות האירופית המתגלה כמבנה ספרותי משני באמריקה הלטינית.
סגנון > השפעת הנסיעות

וויקפילד מציין כי מסעותיו המגוונים של קרפנטייר הונעו מהצורך שלו לשלב את המראות שחווה בתיאורים מוכרים בתוך הרומנים שלו. ספרו מלכות העולם הזה נוצר בהשראת נסיעתו ב-1943 להאיטי, וצעדים אבודים קיבל השראתו מביקורו בוונצואלה בשנת 1949. באופן דומה, מסעותיו לגוואדלופ ומפרץ סנטה פה עוררו בו את ההשראה לעידן האורות, ותיאוריהם ממקור ראשון של ורה ואנריקה את באקו ומקסיקו בפולחן האביב נבעו מנסיעותיו של קרפנטייה לאותם מקומות.
סגנון > סוריאליזם

במהלך ביקורו בצרפת מוקדם יותר בחייו, נפגש קרפנטייר ושיתף פעולה עם דמויות רבות מהתנועה הסוריאליסטית הצרפתית, וספג חלק ניכר מתפיסותיו הסוריאליסטיות מבני דורו אלו, ובעיקר מחברו ועמיתו, העיתונאי הפריזאי רוברט דזנוס. מתוך השאיפה לתאר יופי בלתי סביר, המכונה "היופי השלישי", אימצה התיאוריה הסוריאליסטית נקודות מבט ייחודיות על העולם. בתוך התיאוריה הסוריאליסטית היה מושג הפרימיטיביזם או במילים אחרות הוקרה לשימור המסורת הפולקלורית. קרפנטייר, בהשראת הסוריאליסטים הצרפתים, למד לראות את ביתו הקובני באור חדש זה. הוא עזב את צרפת עם תחושה מתפרצת של גאווה קובנית ולטינו אמריקאית ועם יעד אמנותי שהציב לעצמו - ללכוד את המשמעות של שניהם.
הפניות

(1956) Carpentier, Alejo, El acoso, עריכה Losada, SA, תרגום לאנגלית Alfred Mac Adam, The Chase, New York: Farrar, Straus, and Giroux, 1989.
(בערך שנות השבעים) קרפנטייה, אלחו, "שיחה עם ז'אן-פול סארטר", ו"על המציאות האמריקאית המופלאה, חלק 3 ", תרגום "קונפלנס, בקטין, וההקשרים של אלחו קרפנטייר בסלינה ואנה קרנינה" קרנר, גרנט קלווין - עבודת דוקטורט 1995 (ספרות השוואתית) אוניברסיטת קליפורניה בריברסייד.
Carpentier, Alejo (1975), The Baroque and the Marvelous Real
Carpentier, Alejo (1990), Obras completas: Ensayos, Vol. 13, Mexico: Siglo XII
Carpentier, Alejo (1972), La música en Cuba, Mexico: Fondo de Cultura Economica
Carpentier, Alejo (1976), Razón de ser, Caracas: Universidad Central de Venezuela
Carpentier, Alejo (2004), El reino de este mundo, D.F., México: SEIX BARRAL, ISBN 978-970-749-012-3  Carpentier, Alejo (2004), El reino de este mundo, D.F., México: SEIX BARRAL, ISBN 978-970-749-012-3
Belnap, Jeffrey Grant (1993), The Post-Colonial State and the 'Hybrid' Intellect: Carpentier, Ngugi, and Spivak, Irvine, CA: U of California P
Bergh, Klasu Müller (Ed.) (1972), Asedios a Carpentier, Santiago de Chile: Editorial Universitaria
Colchie, Thomas (1991), A Hammock Beneath the Mangoes: Stories from Latin America, Plume, ISBN 978-0-452-26866-1
Echevarría, Roberto González (1990), Alejo Carpentier, the Pilgrim at home, Cornell University Press, ISBN 978-0-8014-1029-1
Gosser Esquilín, Mary Ann (1997), "Caribbean Identities Reconstructed and Redefined in Women's Narrative Texts: Marie Chauvet, Myriam Warner-Vieyra, and Ana Lydia Vega", Latin American Issues, 13 (2), אורכב מ-המקור ב-2002-07-18
Kaup, Monika (2005), "Becoming-Baroque: Folding European forms into the New World baroque with Alejo Carpentier" (Subscription required), CR: The New Centennial Review, 5 (2): 107–149, doi:10.1353/ncr.2005.0043, נבדק ב-2010-12-03
Janney, Frank (1981), Alejo Carpentier and his Early Works, London: Tamesis Books Unlimited, ISBN 978-0-7293-0062-9
Mocega-González, Esther P. (1975), La narrativa de Alejo Carpentier : el concepto del tiempo como tema fundamental, New York: Eliseo Torres
Navarro, Gabriel (1999), Musica y escrita en Alejo Carpentier, Alicante: Universidad de Alicante, ISBN 978-84-7908-476-9
Paravisini-Gebert, Lizabeth (Summer 2004), "The Haitian Revolution in Interstices and Shadows: A re-reading of Alejo Carpentier's "The Kingdom of This World"", Research in African Literatures, 35 (2): 114–127, doi:10.1353/ral.2004.0052, JSTOR 3821348
Piper, David (1984), A-Z of Art & Artists, London: Michell Beazeley, ISBN 978-0-949819-49-9
Wakefield, Steve (2004), Capentier's Baroque Fiction: Returning Medusa's gaze, Great Britain: The Cromwell Press, ISBN 978-1-85566-107-3
Shaw, Donald (1985), Alejo Carpentier, Boston, MA: Twayne Publishers P
הערות שוליים

1 2  Belnap 1993, pp. 263–264, cited in Wakefield (2004) p.5
↑  Belnap 1993, pp. 263–264, cited in Wakefield (2004) p.6
1 2 3 4 5 6 7  Colchie, Thomas (editor), A Hammock Beneath the Mangoes: stories from Latin America; Penguin Group, 416–417 (1991).
1 2  Bergh 1972, p.19
↑  Bergh 1972, p.24
↑  Bergh 1972, p.33
↑  Bergh 1972, p.18
1 2  Echevarría 1990, p.34
↑  Bergh 1972, p.42
↑  Bergh 1972, p.43
↑  Mocega-Gonzalez 1980, p.54
↑  Janney 1981, p.69
↑  Bergh 1972, p.45
↑  Bergh 1972, p.32
↑  Bergh 1972, p.31
↑  Bergh 1972, p.77
↑  Bergh 1972, p.131
↑  Carpentier, Alejo 1972. La Musica en Cuba. Mexico.
↑  Echevarría
↑  Prix Médicis
↑  Gosser Esquilín 1997
↑  Carpentier 2004
↑  Carpentier 2004
1 2  Navarro 1999, p. 25
↑  Colchie 1991
1 2 3  Navarro 1999
↑  Navarro 1999, p. 43
1 2 3 4 5  Carpentier 1972
↑  Navarro 1999, p. 105
↑  Carpentier & 1983 , cited in Navarro (1999) p.156
↑  Navarro 1999, p. 217
↑  Carpentier 1972, pp. 360–362, cited in Navarro (1999) p.39
↑  Carpentier 1972, pp. 293–294
↑  Paravisini-Gebert 2004, p. 114
↑  Paravisini-Gebert 2004
↑  Wakefield 2004, p. 58
↑  Wakefield 2004, p. 56
↑  Carpentier 1972, p. 50
↑  Carpentier 1972, p. 136
↑  Carpentier 1972, p. 304
↑  Williams, Raymond L. (2007-09-21). The Columbia Guide to the Latin American Novel Since 1945 (באנגלית). Columbia University Press. ISBN 978-0-231-50169-9.
↑  Pancrazio, James J. (2004). The Logic of Fetishism: Alejo Carpentier and the Cuban Tradition (באנגלית). Bucknell University Press. ISBN 978-0-8387-5582-2.
↑  Wakefield 2004, p. 1
↑  Piper 1984
↑  Carpentier 1990, p. 175, cited in Wakefield (2004) p.5
↑  Wakefield 2004, p. 3
↑  Wakefield 2004, p. 10
↑  Wakefield 2004, p. 49
↑  Kaup 2005, p. 109
↑  Kaup 2005
↑  Carpentier 1975, p. 100, cited in Kaup (2005) p.110
↑  Kaup 2005, p. 116
↑  Wakefield 2004, p. 9
↑  Navarro 1999, p. 62
↑  Leante 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300444305171  PLWABN: 9810578075505606  BIBSYS: 90056045  BNE: XX830623  BnF: cb11895271t (data)  CANTIC: a11387531  CiNii: DA02147054  GND: 118667238  ICCU: CFIV102958  ISNI: 0000 0001 2146 3029  LCCN: n79070121  LNB: 000090205  NDL: 00435347  NKC: jn19990001337  NLA: 35026068  NLG: 60560  NLK: KAC200408609  NTA: 069301425  SELIBR: 235863  SNAC: w6tq78ss  SUDOC: 027377970  Trove: 799703  ULAN: 500246392  VcBA: 495/178253  VIAF: 105310694   WorldCat (עם VIAF): 105310694
נפתלי צבי יהודה ריף

| --- | --- |

הרב נפתלי צבי יהודה ריף בצעירותו  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 פטירה:  26 באוקטובר 1976 
 תקופת הפעילות:  ? – 26 באוקטובר 1976 
 אב:  ישראל ריף 
 אם:  Mirel Shapiro 
 
הרב נפתלי צבי יהודה ריף (באנגלית: Naftali Riff; ט' בחשוון ה'תרנ"ה, 8 בנובמבר 1894 – ב' בחשוון ה'תשל"ז, 26 באוקטובר 1976) היה רב בלארוסי, אמריקאי אורתודוקסי, רבה של טלחאן, בלארוס; אב"ד קמדן שבניו ג'רזי, סגן יושב ראש אגודת הרבנים ומנשיאי ארגון עזרת תורה וועד ההצלה.
ביוגרפיה

נולד בבוברויסק לרב ישראל ריף, רבה של זאגר חדש שבליטא ולמירל בתו של הרב רפאל שפירא ראש ישיבת וולוז'ין. נמנה עם תלמידי ישיבת וולוז'ין וקיבל תורה מסבו. בשנת תרע"ג, 1913, הוסמך לרבנות. בשנת תרע"ה, 1915, נישא לבתיה (בסי) בת הרב אליעזר ישעיה אוליבצקי, רבה של טלחאן ומילא את מקומו ברבנות.
ב-1916 הגיע לארצות הברית, בתחילה לסיאטל, וכעבור שנתיים, בשנת תרע"ח, 1918,  הוזמן לכהן כרבה של קהילת "בני ישראל" בקמדן שבניו ג'רזי, שנוסדה ב-1886. ב-1923 התקבלה בקשתו לאזרחות אמריקאית, אז הגיעה לארצות הברית גם אשתו. הוא הנהיג את הקהילה האורתודוקסית בקמדן והיה חבר הנשיאות של אגודת הרבנים בניו ג'רזי במשך חמישים שנה, מאז בואו לעיר ועד לשנות ה-60 המאוחרות.
במקביל לעבודתו הרבנית בקהילתו בקמדן, היה הרב ריף פעיל ציבורי גם במישור הארצי. במשך שנים רבות עמד לצד הרב יוסף אליהו הנקין והרב דוד ליפשיץ בראש ארגון ״עזרת תורה״ שתמך בבני ישיבות בארצות הברית ובישראל. כן השתתף בניהול ועד ההצלה וכיהן כסגן יושב ראש אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
לאחר פרישתו לגמלאות בסוף שנות ה-60, עלה לישראל. הוא התיישב בבני ברק שבה נפטרה אשתו. בשנת תשל"ו, 1976, חזר הרב ריף לניו יורק בשל מחלה ונפטר בה. ארונו הוטס לקבורה בארץ ישראל והוא נטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
חתנו הקים בשנת תשמ"ד, 1984, על שמו את "ישיבת רבי נפתלי ריף" (אנ') בסאות בנד ובאינדיאנפוליס, אינדיאנה. בראש הישיבה עומד כיום בנם הרב רפאל משה גטינגר.
משפחתו

היה נשוי לבתיה (לבית אוליבצקי).
בתם היחידה רחל היא אשת הרב מנחם מנדל גטינגר, רב קהילת ישראל הצעיר במנהטן (נפטר ה'תשע"ה, 2015).
לקריאה נוספת

זאב אריה רבינר, הרבי נפתלי צבי יהודה ריף, בתוך צדקה וחסד: ח"ב - אנשי צדקה וחסד, תל אביב תשל"א. עמ' קל-קלא
הערות שוליים

↑  תאריך הלידה לפי הרב ישראל שורין, מורי האומה, ח"ב, אפרת תש"ס. "רבי נפתלי צבי יהודה ריף", עמ' 185–188. אולם בדף ההנצחה של קהילתו (להלן "קישורים חיצוניים") נרשם 9 בספטמבר 1893.
↑  משה צינוביץ, עץ חיים: תולדות ישיבת וולוז'ין, תל אביב תשל"ב, עמ' 103.
↑  חיים קרלינסקי, הדרום, ניו-יורק תשל"ח, חוברת מה, עמ' 419.
↑  אתר לזכרו של Rabbi Emanuel Gettinger.
קברו בהר הזיתים
קווינטוס קורטיוס רופוס

אינקונבולה של Historiae של קווינטוס קורטיוס רופוס
קווינטוס קורטיוס רופוס (בלטינית: Quintus Curtius Rufus) היה היסטוריון רומאי שכתב ככל הנראה במאה ה-1 לספירה. ישנם חוקרים הסבורים כי חי ופעל בתקופת אוגוסטוס, ואחרים משערים כי חי בתקופת קלאודיוס או אספסיאנוס ואפילו מאוחר יותר.
חיבורו

יצירתו היחידה הידועה לנו ושרדה לימינו היא "תולדות אלכסנדר" (אנ') (Historiae Alexandri), המגוללת את ההיסטוריה של אלכסנדר הגדול. שמו המלא של הספר הוא Historiarum Alexandri Magni Macedonis Libri Qui Supersunt - "כל הספרים על תולדות אלכסנדר הגדול ממוקדון שהשתיירו לימינו". חלקים גדולים מן החיבור חסרים: מבין 10 ה"ספרים" (פרקים) שהקיף החיבור שרדו 8 בלבד; שני הספרים הראשונים אבדו. הספר אינו כתוב בסדר כרונולוגי, וניכר כי כותבו אינו בעל מומחיות צבאית או מדינית. ברם, זהו המקור הקדום הטוב ביותר לתקופת אלכסנדר הגדול ששרד לימינו. כתבי היד של חיבור זה נושאים את שמו של קורטיוס רופוס, אך הידיעות אודותיו מעטות ומסופקות. פילולוגים אחדים סבורים, כי "קורטיוס רופוס" הוא שם עט, וכי זהותו ההיסטורית האמיתית של רופוס נשתכחה עם השנים ואבדה.
חיבורו > ארץ ישראל

בין תיאוריו יש גם התייחסות לארץ ישראל. בזמן שהמקורות היווניים העוסקים בכיבוש אלכסנדר את ארץ ישראל בשנת 332 לפנה"ס, מתרכזים בכיבוש עזה, קורטיוס רופוס מוסיף לזה מידע קצר אך בעל ערך:
"בשעה שישב עדיין אלכסנדר במצרים והיה שרוי באבל על מותו הטרגי של הקטור בן פרמיניון, הגיעה אליו השמועה המחרידה מארץ ישראל שהשומרונים שרפו חיים את אנדרומכוס שנתמנה בשעתו מטעם פרמיניון לנציבם של חבלי סוריה וארץ ישראל הפנימיים; אלכסנדר הקדים את מועד יציאתו ממצרים. כשהגיע לארץ ישראל נמסרו לו מיד ראשי האשמים ברצח הנציב. במקום אנדרומכוס מינה אלכסנדר את מנון, שקיבל בשעתו מטעם אלכסנדר את ההגנה על צפון סוריה, ועשה שפטים ברוצחי אנדרומכוס."
מלבד קורטיוס, את אנדרומכוס זה מזכירים רק שני סופרים נוצרים: אוסביוס מקיסריה וגאורגיוס סינקלוס. הנראטיב של קורטיוס תואם היטב למסורת הספרותית המדגישה את נטייתו של אלכסנדר לטובת היהודים.
חיבורו > מים שקטים

רופוס ציטט בספרו פתגם, אותו ייחס ליושבי באקטריה, שהוא ככל הנראה גרסה קדומה של הביטוי "מים שקטים חודרים עמוק": altissima quaeque flumina minimo sono labi (בלטינית), שתרגומו המילולי: "העמוקים שבנהרות – קולם חרישי מִכּול".
לקריאה נוספת

"המצור על צור" (Quintus Curtius Rufus, Historiae Alexandri Magni, iv.2-4). תרגם מלטינית מאיר שש. הים, ביטאון החבל הימי לישראל, נובמבר 1962.
"מעלליו של גל גאות" (Quintus Curtius Rufus, Historiae Alexandri Magni, iv.9-10). תרגם מלטינית מאיר שש. חיפה, "תורן" - דפים לבית צים, מס' 41, דצמבר 1962.
מנחם שטרן - Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Jerusalem, 1976, Vol. I, LXXII. Curtius Rufus, pp. 447-449
הערות שוליים

1 2  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, LXXII. Curtius Rufus, p. 447
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, LXXII. Curtius Rufus, p. 448
↑  Menahem Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. I, LXXII. Curtius Rufus, p. 449
↑  De Rebus Gestis Alexandri Magni, VII. iv. 13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260027505171  PLWABN: 9810549883905606  BIBSYS: 90723819  BNC: 000239819  BNE: XX1081498  BnF: cb12023228h (data)  CANTIC: a10944801  CiNii: DA0152357X  GND: 118523074  ICCU: RAVV040588  ISNI: 0000 0001 1877 9161  KulturNav: 1abce51e-165f-40a4-b9e8-58a555786b8f  LCCN: n50034703  LNB: 000073631  NDL: 00929441  NKC: jn19981000536  NLA: 35032817  NLG: 217350  NLK: KAC199606152  NSK: 000051330  NTA: 06962562X  RERO: 02-A000045552  SELIBR: 47478  SNAC: w6127h2k  SUDOC: 028386604  Trove: 805444  ULAN: 500057142  VcBA: 495/65047  VIAF: 73866222   WorldCat (עם VIAF): 73866222 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אובידיוס

ערך זה עוסק במשורר רומי. אם התכוונתם למכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה, ראו .
| --- | --- |

פסל אנונימי של אובידיוס, המאה ה-1
 לידה:  21 במרץ 43 לפנה"ס סולמו (סולמונה המודרנית)
 פטירה:  17  (בגיל 58 בערך) טומיס, (קונסטנצה המודרנית)
 מדינה:  רומא העתיקה 
 מקום מגורים:  קונסטנצה 
 עיסוק:  משורר
 שפות היצירה:  לטינית 
 סוגה:  טרגדיה, אלגיה, שירה אפית 
 יצירות בולטות:  האהבות, איגרות הגיבורות, אמנות האהבה, מטמורפוזות
 
פּוּבְּלִיוּס אוֹבִידִיוּס נָאסוֹ (בלטינית: Publius Ovidius Naso; ‏ 21 במרץ 43 לפנה"ס – 17 לספירה) היה משורר רומי, שחי ופעל בימי שלטונו של הקיסר אוגוסטוס. אובידיוס היה בן תקופתם הצעיר של המשוררים ורגיליוס והורטיוס ולרוב נחשב, יחד עמם, כאחד משלושת המשוררים הקאנוניים של השירה הלטינית. שלא כקודמיו, אובידיוס לא כתב סיפורים אפיים, אלא הציע את סיפור תולדות העולם מבריאתו ועד ימיו, בשילוב מיתולוגיות ואגדות מהמסורת היוונית והרומאית.
רוב המידע על אודות חייו של המשורר ידוע מהשירים שכתב בעצמו. הואיל ואין עדות ביוגרפית חיצונית אודותיו, כמו על המשוררים ורגיליוס, הורטיוס וטיבולוס, קשה לעיתים לדעת מה מדברי אובידיוס המתייחסים לעצמו מבוססים על עובדות, ומה מדבריו מתייחסים לדמותו הספרותית.
אובידיוס היה בן למשפחת פרשים אמידה. אביו דאג להשכלת שני בניו, אובידיוס ואחיו הגדול ממנו בשנה אחת. הוא התחנך ברומא, ויצא לסיור לימודי ביוון ולאחר מכן באסיה הקטנה ובסיציליה. בשנת 8 לספירה הוגלה אובידיוס על ידי אוגוסטוס לטומיס, (קונסטנצה המודרנית שברומניה) שבאזור הים השחור, מסיבות מסתוריות, שאובידיוס עצמו הגדיר כ"שיר וטעות" (carmen et error).
ימי שלטונו של אוגוסטוס ידועים היום כתור-הזהב של הספרות והאמנות הלטינית, בתחום השירה במיוחד, ואכן שירתו של אובידיוס תרמה רבות לשגשוג האמנותי של אותה עת. יצירתו הידועה ביותר כיום היא כנראה "מטמורפוזות" ("גלגולי צורות" לפי דיקמן), אשר הותירה את חותמה בתקופות מאוחרות יותר במדיות אמנותיות שונות. החל מהעת העתיקה המאוחרת, עבור דרך ימי הביניים, הרנסאנס, והבארוק, וכלה בתקופה המודרנית ועד ימינו אנו, זכתה שירתו לאין ספור גרסאות, תרגומים, עיבודים ודימויים ויזואליים.
חייו > ילדותו ונעוריו

אובידיוס נולד בסולמו (סולמונה (אנ') המודרנית שבמחוז אברוצו שבמרכז איטליה) למשפחה ממעמד הפרשים. בחיבורו "תוגות" (Tristia), וכן בחיבוריו "האהבות" (Amores) ו"מכתבים מפונטוס" (Epistulae ex Ponto), שם דגש רב על ייחוס משפחתו. אובידיוס הדגיש שמשפחתו השתייכה למעמד הפרשים במשך דורות רבים, טענה שכנראה אינה נכונה מכיוון שאזרחי סולמו זכו באזרחות הרומית רק במאה הראשונה לפני הספירה. למרות חיבתו של אובידיוס לשירה ולחיי הרוח, הוריו רצו להבטיח לבנם עתיד מבוסס במנגנון השלטון. לדבריו הוא התחנך ברומא, למד אצל טובי מומחי הנאום הרומים, ושמע, בין היתר, את שיעוריהם של מרקוס פורקיוס לאטרו (אנ') וארליוס פוסקוס (אנ'). בשנת 27 לפני הספירה, ביום הולדתו ה-16, לבש במצוות אביו טוניקת שרד המזהה אדם צעיר עם המשפחה הסנאטורית והחל בקריירה ציבורית. למרות שאיפותיהם של הוריו, שדחפו אותו לתפקידים ציבוריים שונים, לא השקיע אובידיוס בקריירה הפוליטית שיועדה לו והעדיף לדבוק בכתיבה ובפואטיקה לאחר קריירה פוליטית קצרה.
חייו > קריירה פוליטית

אובידיוס סיפר כי החל את דרכו הפוליטית במועצת השלושה (tresviri), אחד מהתפקידים המינוריים שמהם ניתן להמשיך לקריירה סנאטוריאלית, אך לא סיפר אם היה אחד משלושת האחראים על המטבעה (tresviri monetales), או על ענישת עבריינים ושמירת הסדר הציבורי (tresviri capitales). סביר יותר שאובידיוס אייש את התפקיד השני, כיוון שהתפקיד הראשון היה שמור בעיקר לבני סנאטורים, בעוד שהתפקיד השני יועד יותר למתחילים בתחום הציבורי. לאחר שסיים את תפקידו, שב אובידיוס למעמדו המקורי כפרש. הוא טען שאינו כשיר פיזית או מנטלית למתחים הנלווים לקריירה בסנאט. בהמשך כיהן אובידיוס שוב באחד התפקידים המינוריים של מגיסטראטים בעיר, הפעם כשופט במועצת העשרה. מגיל 25 עד 30, כאשר הוגלה לטומיס, הופיע אובידיוס גם בבית המשפט, בעיקר בתביעות פרטיות.