stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החינוך היהודי בבולגריה
מעצמאות בולגריה ועד מלחמת העולם השנייה > הפוליטיקה הפנימית

בתי הספר נוהלו על ידי ועדים נבחרים והבחירות לוועדים היו בבואה של המערכת הפוליטית הארצית ככלל והמערכת הפוליטית הקהילתית בפרט ולוו במאבקים מרים ברחוב היהודי ופרסומים בעיתונות. ב-4 במרץ 1923 נערכו הבחירות בצל המאבק בין הקומוניסטים היהודים לבין גרעין "הנוטאבלים" של עשירי הקהילה ובינם לבין נציגי התנועה הציונית. במרבית הקהילות זכו הציונים בניצחון. בסופיה, זכו הציונים ב-63 אחוזים מהקולות וב-4 מושבים מתוך 5 בוועד, "מועדון סואידינניה" (נוטאבלים) זכו ב-25 אחוזים ומנדט אחד. הקומוניסטים זכו ב-8 אחוזים מהקולות והסוציאליסטים ב-4 אחוזים ולא זכו למושב בוועד. בפלובדיב זכו הציונים ב-86 אחוזים וברוב מוחלט בוועד. ברוסה זכתה רשימה מקומית המזוהה עם מפלגת השלטון, מפלגת האיכרים הבולגרית ב-51 אחוזים והציונים רק ב-49 אחוזים. הבחירות ברוסה לוו באלימות ובכלל זה מצד המשטרה המקומית, אשר אסרה את ראש התנועה הציונית בעיר וחסמה את הכניסה לבית העם הציוני. גם בקהילות דופניצה, ימבול, קרנובט, חאסקובו ושומן זכתה התנועה הציונית ברוב מוחלט. בבחירות שנערכו ב-1926 זכתה התנועה הציונית ברוב מוחלט.
הבחירות שנערכו ב-1929 הבליטו את הסכסוך בתוך התנועה הציונית בין הרוויזיוניסטים לבין נציגי ההסתדרות הציונית. הסכסוך החליש את התנועה הציונית ברחוב היהודי. בעוד שבסופיה זכו חברי ההסתדרות הציונית לרוב מוחלט, בפלובדיב זכתה "אגודת ז'בוטינסקי" ב-30 אחוז מהקולות ו"האגודה הציונית" ב-70 אחוזים. ברוסה זכתה אגודת "ההכרה האזרחית" המקורבת לקומוניסטים (שהוצאו אל מחוץ לחוק ופעלו שלא באופן רשמי) ב-52 אחוזים מהקולות והציונים ב-48 אחוזים. גם בווארנה ובקיוסטנדיל זכו רשימות אנטי-ציוניות ליותר ממחצית הקולות ובבורגס ופלבן הם זכו לאחוזים בולטים מהקולות למרות ניצחון התנועה הציונית. הפילוג בתנועה הציונית נמשך והקרין ביתר שאת, גם על הבחירות שנערכו ב-1932. בסופיה קמה תנועת "התושבים" שהייתה מזוהה עם עשירי הקהילה והתושבים הוותיקים והתנגדה להגירה הפנימית המסיבית של יהודים מערי השדה לסופיה. בבחירות שנערכו ב-20 במרץ זכתה תנועת "התושבים" ב-38 אחוזים מהקולות וב-2 מושבים לוועד והתנועה הציונית ב-40.5 אחוזים וב-3 מושבים. הקומוניסטים שזכו ב-14 אחוזים והסוציאליסטים שזכו ב-7.5 אחוזים לא זכו למושבים בוועד. בפלובדיב זכו הרוויזיוניסטים במושב אחד בוועד ונציגי ההסתדרות הציונית לארבעה מושבים. ברוסה, פאזארג'יק, שומן, סטארה זאגורה, פלבן, צ'ירפאן, בלגואבגרד, ברקוביצה וקרנובט זכו הציונים לרוב מוחלט. בחאסקובו זכתה רשימה משותפת של הציונים הכלליים ופועלי ציון.
בדופניצה זכו הקומוניסטים ב-41.5 אחוזים מהקולות וב-3 מושבים בוועד, רשימה המזוהה עם עשירי הקהילה המתנגדים לציונות ב-30 אחוזים מהקולות ול-2 מושבים בוועד, ואילו הציונים זכו ב-28.5 אחוזים מהקולות ולאף מושב בוועד. בימבול זכו מתנגדי הציונות ב-52 אחוזים מהקולות וב-3 מושבים בוועד והציונים ב-48 אחוזים ו-2 מושבים בוועד. בווארנה זכו המתנגדים ב-53 אחוזים מהקולות וב-3 מושבים בוועד והציונים ב-47 אחוזים מהקולות וב-2 מושבים. בביטאון התנועה הציונית "השופר" צוין, כי כישלונותיה של התנועה הציונית בבחירות הם תולדה של המשבר בתנועה הציונית העולמית והמשבר הכלכלי חברתי בבולגריה. ב-1934, לאחר הפיכת הליגה הצבאית בוטלו הבחירות בבולגריה לכל המוסדות הנבחרים הארציים והקהילתיים. ב-1937, חידשה ממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב את הבחירות לרשויות המקומיות ובהמשך לפרלמנט, אך לא נערכו בחירות למוסדות הקהילתיים.
מעצמאות בולגריה ועד מלחמת העולם השנייה > נתונים סטטיסטיים ותקציביים של מערכת החינוך > נתונים רב שנתיים של תלמידים ומורים

בשלהי המאה ה-19 למדו מרבית תלמידי הקהילה בבתי הספר של רשת כי"ח. בשנת הלימודים 1895/96 למדו 70 אחוזים מתלמידי הקהילה בבתי הספר של הרשת, ובשנת הלימודים 1896/97 ו-1897/98 עמד שיעורם על 76 אחוזים. ככל שהחריף המאבק ונחלש מעמדה של רשת כי"ח, ובמקביל התבסס מעמדה של רשת החינוך הקהילתית, גדל בהדרגה שיעור הלומדים בבתי הקהילתיים. לאחר עזיבת רשת כי"ח את בולגריה העדיפו משפחות עשירות מקרב הקהילה לשלוח את בניהם לבתי ספר מחוץ לבולגריה ומשפחות אמידות לשלוחות בתי ספר אירופיים כגון "הגימנסיה הגרמנית". לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל בבולגריה משבר כלכלי וחברתי חריף, אשר לא פסח על בני הקהילה. המשבר לווה בהגירה פנימית מערי שדה קטנות ובהן קהילות שהתקשו להחזיק כלכלית את בתי הספר לערים הגדולות ובעיקר לבירה סופיה. במקביל, גבר מאוד תהליך ההיטמעות של בני הקהילה בחברה הבולגרית והוא לווה באחוז הולך וגדל של לומדים במערכת החינוך הציבורית. בשנת הלימודים 1930/31 למדו 50 אחוזים מבני הקהילה היהודית בסופיה בבתי הספר הקהילתיים, 30 אחוזים בבתי הספר הממשלתיים ו-20 אחוזים בבתי ספר זרים. 74.2 אחוזים מתלמידי קהילת פלובדיב, למדו בבתי הספר הקהילתיים, 4.8 אחוזים בבתי הספר הממשלתיים ו-21 אחוזים בבתי ספר זרים. בקהילת רוסה למדו 65.8 אחוזים מהתלמידים בבתי הספר הקהילתיים, 2.5 אחוזים בבתי הספר הממשלתיים ו-31.7 אחוזים בבתי ספר זרים.
לקראת שלהי שנות ה-30, היה הגרעין המרכזי של הלומדים המערכת הקהילתית מקרב מעמד הצווארון כחול ומטה, וזאת בשל הוצאות הלימוד הנמוכות יחסית. אחוז לא מבוטל של בוגרי בתי הספר היסודיים של הקהילה לא המשיכו את לימודיהם והשתלבו במעגל פרנסת המשפחה. ב-1938 למדו במערכת החינוך הקהילתית בבולגריה 2,814 תלמידים, ב-13 בתי ספר יסודיים, 5 פרו גימנסיות ו-11 גני ילדים. באפריל 1938 קבע דין וחשבון של מחלקת החינוך של הקונסיסטוריה, כי כ-2,300 תלמידים שהיוו כ־45 אחוזים מכלל תלמידי הקהילה למדו בבתי הספר הממשלתיים בערים השונות. בספטמבר 1939 נסגר בית הספר הקהילתי האשכנזי בסופיה ותלמידיו הועברו לבית הספר המרכזי.
סגל ההוראה הורכב ממורים מקומיים, מורים שהובאו מארץ ישראל ומקצתו ממדינות אירופה. בשנת הלימודים 1924/25 לימדו במערכת החינוך הקהילתית בבולגריה 69 מורים ומתוכם 41 היו מקומיים, 25 מארץ ישראל ו-3 ממדינות אירופה. בשנת הלימודים 1927/28 לימדו במערכת החינוך 175 מורים, בשנת הלימודים 1928/29 לימדו 172 מורים, בשנת הלימודים 1929/30 לימדו 162 מורים ומספר זה קטן לכדי 146 מורים בשנת הלימודים 1930/31.
מעצמאות בולגריה ועד מלחמת העולם השנייה > נתונים סטטיסטיים ותקציביים של מערכת החינוך > תקציבים

בעידן העות'מאני בו למדו תלמידי הקהילה במלדארי נסמכה מערכת החינוך על תרומות ותשלומי הורים. לאחר עצמאות בולגריה הוכרה מערכת החינוך היהודית כחלק ממערכת החינוך הארצית והוכפפה לאמות המידה הכלליות ובכלל זה ניהול תקציבי. הקונסיסטוריה היהודית פעלה לקבלת תמיכה ממשלתית ועירונית במערכת החינוך היהודית מתוקף אותה ההכרה, וזו ניתנה בהדרגה. המשבר הכלכלי החריף שפקד את בולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה, הקשה על הממשלה הבולגרית לתמוך באופן משמעותי במערכת החינוך היהודית ועיקר הסיוע ניתן מתקציבי הרשויות המקומיות בכפוף לגודלה של מערכת החינוך היהודית ביישובים השונים ומידת מעורבותם של נכבדי הקהילות השונות במערכת השלטון המקומי. לדוגמה חיים אהרן פרחי שהיה חבר מועצת עיריית סופיה וחבר הפרלמנט הבולגרי, פעל להגדלת התמיכה העירונית במערכת החינוך היהודית והיא גדלה לכדי רבע מתקציב מערכת החינוך היהודית. ראשי הקהילה הסתייעו בקשריהם של ראשי התנועה הציונית מחוץ לבולגריה כדי לנסות ולהשפיע על הממשלה הבולגרית להגדיל את תמיכתה בתקציב מערכת החינוך. לדוגמה, ב-26 במרץ 1926 בעת ביקורו בפריז של ראש הממשלה הבולגרי אנדריי ליאפצ'ב, פנה אליו ליאו מוצקין בבקשה להגדיל את התמיכה במערכת החינוך היהודית. ליאפצ'ב נעתר לבקשתו והתקציבים הוגדלו, אך בשל המצב הכלכלי הקשה בבולגריה לא עלתה התמיכה הממשלתית על 10 אחוזים מתקציב מערכת החינוך היהודית.
| שנה | תקציב | הוצאה ממוצעת לתלמיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1920/21 | 2.5 מיליון לבות (כ-40,700 דולרים אמריקניים) | 642 לבות (כ-10 דולרים אמריקניים) | תמיכה ממשלתית: 3.6%, רשויות מקומיות: 19.9% (בממוצע) מהתקציב. |
| 1923/24 | 5.19 מיליון לבות (41,810 דולרים אמריקניים) | 1,704 לבות (13.7 דולרים אמריקניים) |  |
| 1924/25 | 6.22 מיליון לבות (44,879 דולרים אמריקניים) | 2,062 לבות (14.9 דולרים אמריקניים) | תמיכה ממשלתית: 2.3%, רשויות מקומיות: 18.6% מהתקציב. |
| 1925/26 | 7.66 מיליון לבות (55,108 דולרים אמריקניים) | 2,686 לבות (19.3 דולרים אמריקניים) |  |
משכורתו החודשית הממוצעת של מורה במערכת החינוך הקהילתית עמדה בשנת הלימודים 1927/28 על 2,350 לבות (כ-17 דולרים אמריקניים). בשנת הלימודים 1928/29 עמדה משכורתו הממוצעת של מורה בחינוך הקהילתי על 2,640 לבות (כ-19 דולרים אמריקניים), בשנת הלימודים 1929/30 על 2,854 לבות (כ-21 דולרים אמריקניים) ובשנת הלימודים 1930/31 על 2,557 לבות (כ-20 דולרים אמריקניים).
מעצמאות בולגריה ועד מלחמת העולם השנייה > מלחמת העולם השנייה

לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה הוחל במדיניות גזע כלפי היהודים. מדיניות זו יוצאה אל מחוץ לגרמניה והוחלה גם על שלוחות בתי הספר הגרמניים באירופה ובכלל זה בבולגריה. העיתונות בגרמניה הבליטה את מספרם הגדול של תלמידים יהודים בבתי הספר הגרמניים בבולגריה וגינתה את המשך שילובם במוסדות הגרמניים. ב"גימנסיה הגרמנית" בסופיה, נמנו 200 תלמידים יהודים מתוך כלל 900 תלמידי הגימנסיה והם עזבו בהדרגה את המוסד או מרצונם, או בהחלטת הוריהם. זו הייתה גם מנת חלקם של 76 התלמידים היהודים של "הגימנסיה הגרמנית" בפלובדיב.
בינואר 1941 חוקק בבולגריה החוק להגנת האומה ובמסגרתו הוטלו מגבלות על בני הקהילה היהודית ובכלל זה הטלת נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה (שהגביל את מספר היהודים הלומדים במוסדות אקדמיים), בהתאם לאחוז היחסי של היהודים בכלל האוכלוסייה.
למרות מגבלות מסוימות שהוטלו על מערכת החינוך הקהילתית, הפעילות במוסדות השונים נמשכה. שנת הלימודים 1941/1942 התנהלה כסדרה להוציא את העיר וידין שנפגעה קשות מהצפה בשל עליית מי הדנובה. מפקחים מטעם משרד החינוך הבולגרי המשיכו לבקר במוסדות החינוך שלא נסגרו, משום שהוגדרו חלק ממערכת החינוך הארצית בהתאם ל"חוק השכלת העם" הבולגרי. בנוסף, התיר משרד הפנים לבתי הספר להמשיך וללמד תכנים לאומיים ודתיים וכן להמשיך בלימודי העברית. פעילותן העצמאית של תנועות הנוער אשר נאסרה במסגרת החוק נמשכה בין כותלי בתי הספר הקהילתיים. שנת הלימודים 1942/1943 נפתחה כסדרה אך גירוש יהודי סופיה לערי השדה ומאוחר יותר גם מאות יהודים מערים אחרות, הוביל לשיכונם של הפליטים במוסדות הקהילתיים בערים השונות ובכלל זה בבתי הספר. כך, לא ניתן היה לסיים את שנת הלימודים. במרבית ערי בולגריה לא נפתחה שנת הלימודים 1943/1944 ובמקצתן היא נפתחה באיחור והתקיימו לימודים מקוטעים ולפרקי זמן קצרים במספר אתרים.
המצב בחזית המזרחית והתקדמותו המהירה של הצבא האדום, הובילו לשינוי מדיניותה של בולגריה ובכלל זה כלפי בני הקהילה היהודית. ביולי 1944 התמנה איוון בגריאנוב הפרו-מערבי לראש ממשלת בולגריה. בגריאנוב חידש את פעילות הקונסיסטוריה היהודית ואף הביא לתחיקה שהובילה לביטול החוק להגנת האומה. ב-9 בספטמבר 1944, התחוללה ברחבי בולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונתמכה על ידי כוחות הצבא האדום, אשר כוחותיו כבשו את סופיה בערבו של אותו היום. קימון גאורגייב התמנה לראש הממשלה ואנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית לשר הפנים. תקופת שלטון חזית המולדת הייתה תקופת ביניים בין משטר מלוכני פרו פאשיסטי ובין הטוטליטריזם הקומוניסטי. במשך שלוש שנים התנהל מאבק אלים על אופייה הפוליטי של בולגריה והוא הוכרע לטובת הקומוניסטים. מאבק דומה, אם כי פחות אלים, התנהל גם בתוך הקהילה היהודית בין הקומוניסטים היהודים חברי תא חזית המולדת היהודית (בבולגרית: אברייסקה סקצייה) לבין התנועה הציונית והוא נסב סביב השליטה בקהילות, במוסדות החינוך ובמנגנון העלייה לישראל. הקומוניסטים שאפו לבטל כל סממן לאומי ודתי בחינוך הקהילתי והתמקדו בלימודי העברית. התנועה הציונית מנגד ראתה בלימוד העברית ובעברית את לב פעילותם של בתי הספר הקהילתיים.
מתום המלחמה ועד העלייה ההמונית לישראל

בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת הבולגרית וביטול החוק להגנת האומה, החלו מגורשי סופיה לחזור בהדרגה לעירם. בלחץ הקומוניסטים היהודים, הועבר הטיפול בקהילה היהודית ממשרד החוץ הבולגרי בראשות פטקו סטאינוב למשרד הפנים בראשות אנטון יוגוב. בתי הספר הקהילתיים שלא נפגעו בהפצצות נפתחו מחדש ומונה להם ועד מנהל מטעם חזית המולדת היהודית. בית הספר ע"ש אנה ונטורה ברובע יוצ'בונאר היה הראשון שנפתח ולאחריו חזרו לפעילות בתי הספר בפלובדיב, רוסה, פאזארג'יק, בורגס, פלבן, קיוסטנדיל, דופניצה, ימבול ווידין. באוקטובר 1946 פורסם "החוק לבתי הספר של קהילות המיעוטים" ובמסגרתו הולאמו למעשה בתי הספר של הקהילה היהודית ורכושם הופקע על ידי הממשלה. ניהול בתי הספר הועבר מידי הקהילות למשרד החינוך הבולגרי.
עם פרסום החוק, מונו לבתי הספר מנהלים בולגרים מטעם, בוטלה חופשת השבת והונהגה חופשה ביום ראשון והוחל בפיטוריהם של מורים יהודיים תוך התמקדות במורים המלמדים עברית או בעברית. צומצמו בהדרגה לימודי העברית ובוטלו לחלוטין לימודי הדת. בתגובה, סירבו הורי התלמידים בקהילות השונות לרשום את ילדיהם לבתי הספר הקהילתיים. בהנחיית הממשלה סירבו בתי הספר הממלכתיים לקבל לשורותיהם את תלמידי הקהילה היהודים וההורים נאלצו לרשום את ילדיהם לבתי הספר הקהילתיים. בהמשך, סירבו ההורים לשלוח את ילדיהם ללימודים בשבת, אך לחץ של הנהלות בתי הספר תוך איום בנקיטת הליכים כנגד התלמידים, הוביל לוויתורם גם בנושא זה.
בשלהי 1946 חזר ארגון אורט לפעול בבולגריה. נפתחו בתי מלאכה לתחומי הנגרות, החייטות, כריכת הספרים והתפירה בסמוך לבית הספר היהודי ובהמשך נפתח בית ספר תיכון מקצועי. בספטמבר 1947 נפתח גם בפלובדיב בית ספר תיכון מקצועי של הרשת למכונאות וחשמל. ב-1947 הקימה הקונסיסטוריה היהודית במימון הג'וינט את "המכון היהודי למדעים" שאמור היה לרכז חומר היסטורי ומסמכים על יהדות בולגריה ותולדותיה ובכלל זה הקמת ספריה מרכזית לנושא. למנהלי המכון מונו הרב ד"ר אשר חננאל, אלי אשכנזי וד"ר מוריץ מרקוס שהחלו בפעילות בקרב קהילות בולגריה לאיסוף ותיעוד החומר. לאחר הקמת מדינת ישראל התעצם מאוד גל העלייה מבולגריה ועד לסוף 1949 עלתה מרבית הקהילה לישראל.
מתום גל העלייה ועד ראשית המאה ה-21

ב-29 במרץ 1949 התפרקה מרצון ההסתדרות הציונית בבולגריה בשל חוסר בחברים וחודשיים מאוחר יותר התפרקו כל הסיעות שהרכיבו אותה. ב-28 במאי 1949 ערכה הקונסיסטוריה מפקד אוכלוסין וממנו עלה, כי בבולגריה התגוררו 9,695 יהודים ומהם 5,062 בסופיה ו-1,220 בפלובדיב. ב-6 ביוני 1949 נערכה ועידת ראשי הקהילות בבולגריה ובמסגרתה הוחלט לסגור את כל בתי הספר הקהילתיים במדינה בשל מחסור בתלמידים. במועד זה דווח על עבודת "המכון היהודי למדעים" ועל החומר המקיף שנאסף. הוחלט, כי המכון יועבר מבעלות הקהילה היהודית לאקדמיה הבולגרית למדעים. בפועל, מדובר היה בהפקעה יזומה של השלטונות.
לאחר העלייה ההמונית לישראל, הצטמצמה פעילותו של ארגון אורט אך פעילות בתי הספר התיכוניים בסופיה ובפלובדיב נמשכה. בשל המחסור בתלמידים יהודיים, קלטו והכשירו בתי הספר של אורט תלמידים בולגרים. בשנת הלימודים 1951/52 למדו בתיכון המקצועי של הרשת בסופיה 261 תלמידים ומתוכם 109 (41.8 אחוזים) היו יהודים, ו-152 (58.2 אחוזים) היו בולגרים. במהלך שנת הלימודים הוחלט למסור את בתי הספר של אורט לרשות הקונסיסטוריה וזו העבירה אותם לידי הממשלה הבולגרית, שנה מאוחר יותר. ב-1952 הפסיק ארגון אורט את פעילותו בבולגריה. באפריל 1952 נותרו בבולגריה 7,191 יהודים ועד סוף אותה השנה הושלמה העברתם של בתי הספר הקהילתיים לבעלות הממשלה. מקצת מהמבנים נמכרו. בסוף 1952 פסקה למעשה העלייה מבולגריה לישראל. המשטר בראשותו של וולקו צ'רבנקוב הסטליניסט רדף כל סממן דתי או לאומי ופעילות המוסדות הקהילתיים צומצמה למינימום. הופעלו מספר גני ילדים בקהילות השונות. במרץ 1953 בוצע טיהור פוליטי בקהילת פלובדיב משום שהוברר כי בגן הילדים של הקהילה, נהוג היה לשיר שירים בעברית ולחוג את חגי ישראל. במסגרת הטיהור סולקו מתפקידם, ראשי קהילה, מורים וגננות. ב-1958 פורקה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה. בני הקהילה השתלבו במערכת החינוך הארצית ולמעשה, לאורך כל שנות השלטון הקומוניסטי כמעט ולא נותרו סממנים קהילתיים.
בראשית שנות ה-90, לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי היה גל עלייה נוסף לישראל ובמסגרתו עלו כ-3,500 יהודים. במקביל, חודשה הפעילות הקהילתית במדינה ובכלל זה פעולות תרבות, תנועות נוער ומוסדות חינוך. ב-2009 היו 4,800 יהודים רשומים בארגון "שלום", ארגון הגג של יהודי בולגריה. הארגון מקיים מספר פעילויות חינוכיות לגיל הרך, לצעירים ולמבוגרים בעיקר בסופיה. בסופיה פועל קומפלקס ובו בית הספר היסודי על שם "דימצ'ו דבליאנוב" וגן ילדים שבו למדו ב-2009 כ-800 תלמידים והוא נתמך תקציבית על ידי הממשלה הבולגרית. במסגרת תוכני הלימוד במוסד משולבות הוראת העברית והאנגלית וכן חגי ומסורת ישראל.
צלב גרו

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך יצירה:  960? 
 טכניקה וחומרים:  עץ אלון 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  1.66 מ' (קרוסיפיקס)  1.98 מ' 
 גובה:  1.87 מ' (קרוסיפיקס)  2.88 מ' 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  השושלת האוטונית, אמנות קרולינגית 
 מיקום:  קתדרלת קלן
 
תקריב של רגלי הצלוב
הצלב בקפלה שלו
צלב גרו (בגרמנית: Gero-Kreuz) הוא קרוסיפיקס שנמצא בקתדרלת קלן בעיר קלן בגרמניה. הקרוסיפיקס נוצר בסביבות השנים 965–970, והוא נחשב לעתיק ביותר מצפון להרי האלפים.
הצלב הוזמן על ידי הארכיבישוף גרו מקלן (Gero von Köln), שמת בשנת 976. הוא מגולף מעץ אלון ומצופה בחלקו בזהב (הן ציפוי הזהב והן הצבע חודשו במהלך השנים). ההילה והצלב הם מקוריים, אך הלהבות שמסביב הן תוספות מתקופת הבארוק. גובהה של דמות הצלוב הוא 187 ס"מ ומוטת זרועותיו היא 165 ס"מ. הצלב מתנשא לגובה של 288 ס"מ ולרוחב של 198 ס"מ. לצלב גרו, ולאיקונין "המדונה ממילאנו" השמור גם הוא בקתדרלה, מיוחסת היכולת לעשות ניסים.
מאפיינים ומשמעות אומנותית

צלב גרו הוא ככל הנראה הקרוסיפיקס העתיק והאיכותי ביותר, מבין קבוצה של פסלי עץ בגודל אדם. הצלב הוא מהתקופה האוטונית המאוחרת או מהרומנסק המוקדם, שהתפשט לאחר מכן ברחבי אירופה. ייחודו בכך שזוהי ככל הנראה היצירה העתיקה ביותר במערב המתארת את הצלוב המתייסר על הצלב (Christus dolens)‏, ובכך היא נחשבת לפורצת דרך. יצירות קודמות של הצלוב על הצלב, תארו אותו בדמות "ישו המנצח", דהיינו בעודו בחיים, ראשו זקוף והוא מישיר את מבטו לפנים, או מסתכל אל מריה, אמו, הנצבת למרגלות הצלב.
בצלב גרו נראה הצלוב כשראשו שמוט לפנים, עיניו עצומות, ידיו נשלחות מעט כלפי מעלה (בניגוד למקובל עד אז לתארן כשלוחות לצדדים), גופו נכנע לכוח הכבידה ושמוט באפיסת כוחות, וברכיו כפופות מעט לפנים ולצד. דימוי זה היה חסר תקדים באמנות הקרולינגית, ולכן חדרה גישה זו באיטיות ליצירות דומות במערב. רק החל במאה ה-13 אומץ סגנון "הצלוב המתייסר" ברחבי המערב. סגנון זה שם דגש על צידו האנושי של ישו והסובל. בנוסף, התפשט הנוהג לתאר את רגליו של הצלוב כמשולבות ומקובעות לצלב במסמר בודד. בצלב גרו הרגליים עדיין מקבילות.
הקרוסיפיקס היה חדשני גם בכך שיצירות קדומות יותר הוכנו ממתכת, או ממתכת סביב לב מעץ.
תארוך הצלב

צלב גרו תלוי מאז שנת 1350 על הקיר המזרחי של קפלה משלו (Kreuzkapelle - "קפלת הצלב"), ליד חדר תשמישי הקדושה, בקתדרלת קלן. קודם לכן הוא שכן מאז שנת 1270 בקפלת סטפנוס הקדוש. הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי החל במאה ה-13, כדי לשמש אכסניה ראויה למקדש שלושת האמגושים, וכדי לקלוט את זרם העולים לרגל שבאו לראותו. עם זאת, מקום מיוחד במבנה הוקדש גם עבור הצלב. בכרוניקון של תיטמר ממרסבורג, שנכתב בשנים 1012–1018, נטען שבמקור הוצג הצלב הוצג מעל קברו של הארכיבישוף גרו שנקבר בכנסייה הקרולינגית ששכנה במקום לפני שהוקם בו המבנה הגותי הנוכחי. עם זאת אין לדעת בוודאות היכן נקבר גרו בכנסייה הישנה, ומלומדים סבורים שהוא כנראה היה בציר המרכזי של הספינה הראשית. הצלב זכה לביקורים רבים מצד צליינים. למרות מסורת מקומית בדבר גילו של הצלב, ולמרות ההתייחסות המפורשת לכך בכרוניקון של תיטמר, עד שנות ה-20 של המאה ה-20 נהוג היה לתארך את הקרוסיפיקס כצעיר במאה שנים בשל סגנונו החדשני. גילה המקובל כיום של היצירה אושר באמצעות תיארוך באמצעות טבעות עצים ב-1976 ובכך שם קץ למחלוקת. מחקר זה שלל את המסורת לפיה קיים חלל לאחסון רליקים בחלקו האחורי של ראש הצלוב.
לקריאה נוספת

Lauer, Rolf, in Legner, Anton (ed). Ornamenta Ecclesiae, Kunst und Künstler der Romanik., III, p. 214 (E17), Catalogue of an exhibition in the Schnütgen Museum, Köln, 1985. 3 vols.
G Schiller, Iconography of Christian Art, Vol. II,1972 (English trans from German), Lund Humphries, London, pp. 140–142, ISBN 0853313245
הערות שוליים

↑  Schiller, pp. 140–142
1 2  Lauer
↑  Schiller, 142 lists examples
↑  צלב גרו באתר הרשמי של קתדרלת קלן
↑  Kaspersen & Thunø, pp. 46–7
↑  the passage, quoted in Kaspersen & Thunø, pp.45–6
↑  Decorating the Lord's Table: On the Dynamics Between Image and Altar in the Middle Ages, Søren Kaspersen, Erik Thunø, p.59, note 18, 2006, Museum Tusculanum Press, ISBN 8763501333
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4253726-5
ריקי צ'אמפ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 ביולי 1980 (בן 44) סאות'אנד-און-סי, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-2005 
 מקום לימודים:  South Essex College 
 פרופיל ב-IMDb
 
ריקי צ'אמפ (באנגלית: Ricky Champ; נולד ב-1 ביולי 1980) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה

צ'אמפ נולד בסאות'אנד-און-סי שבאסקס באנגליה. הוא ידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד פול בקומדיית המצבים "הוא והיא". עוד שיחק בסדרה הקומית "Crims", בסדרה "Plebs", ובעונה השישית של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס" של רשת HBO. ב-2018 החל להופיע באופרת הסבון "איסטאנדרס" בתפקיד סטיוארט הייוויי.
בשנת 2023 כיכב במחזה של וסט אנד "2:22 A Ghost Story" מאת דני רובינס (אנ') בדמותו של בן.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2005 |  | Family Affairs | ג'ף הרדקאסל | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 2006 |  | The Bill | בארני פורד | בפרק "451: The Wrong Man" |
| 2007 |  | Hotel Very Welcome | ג'וש |  |
| 2009 | דוק מרטין | Doc Martin | פרמדיק | בפרק "Better the Devil" |
| 2009 | המלט | Hamlet | לוציאנוס | סרט טלוויזיה |
| 2010 | כבוד הכומר | Rev. | סקפולדר | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2010 | חוק וסדר: UK | Law & Order: UK | רוב דנטון | בפרק "Broken" |
| 2012 |  | The Royal Bodyguard | לוק | בפרק "The Royal Art of Blackmail" |
| 2012 | חדר מיון | Casualty | מארק בורנטון | בפרק "Appropriate Force" |
| 2012 |  | Simon Schama's Shakespeare |  | מיני-סדרה |
| 2012 |  | Live at the Electric | נהג | בפרק "Delivery" |
| 2012 | מי רצח את הבוס? | Dead Boss | פרנק | מיני-סדרה |
| 2013 |  | The World's End | Big Ugly Bastard |  |
| 2013 |  | Compassion | איש | סרט קצר |
| 2013 | טיטוס | Titus |  |  |
| 2010–2013 | הוא והיא | Him & Her | פול | סדרת טלוויזיה |
| 2013–2014 |  | Youngers | קלינט | סדרת טלוויזיה |
| 2015 |  | Mortdecai | סרגיי |  |
| 2015 |  | Crims | קרג | סדרת טלוויזיה |
| 2015 | יציאה מלכותית | A Royal Night Out | חייל קשוח |  |
| 2015 | ג'קיל והייד | Jekyll & Hyde | One-Eye | מיני-סדרה |
| 2015 |  | Holy Thursday | רובי | סרט טלוויזיה |
| 2015 | פיטר וונדי | Peter and Wendy | ביל ג'וקס / מאליק | סרט טלוויזיה |
| 2016 |  | Plebs | הקטור | בפרק "The Crimewave" |
| 2016 | משחקי הכס | Game of Thrones | גטינס | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 2016 |  | Stoner Express | ברניסלב |  |
| 2016 |  | We the Jury | דארן | בפרק פיילוט |
| 2016 |  | 50 Ways to Kill Your Lover | בלש | בפרק "Two Timing Terror" |
| 2017 |  | Lost in London | נהג מונית |  |
| 2017 | המופע של טרייסי אולמן | Tracey Ullman's Show | בלוק / שוטר | סדרת טלוויזיה (2 פרקים) |
| 2017 | פרוצות | Harlots | היי | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2017 |  | Stan Lee's Lucky Man | ביל מרטין | בפרק "The Fallen Angel" |
| 2017 | פדינגטון 2 | Paddington 2 | סוהר | ללא קרדיט |
| 2017 |  | Absentia | צ'ארלס אבאלון | מיני-סדרה |
| 2018 |  | Grandpa's Great Escape | הקברן בוץ' | סרט טלוויזיה |
| 2018 | איסטאנדרס | EastEnders | סטיוארט הייוויי |  |
| 2024 | החשודים (אנ') | Suspect | קרטר |  |
| 2024 | צחוק מהחוק (אנ') | Piglets | סמל דאז בלאק | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
הערות שוליים

↑  "Ricky Champ interview". British comedy Guide. 23 ביולי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'All British sitcoms are about being trapped': on the set of Crims, BBC3's new prison comedy". The Guardian. 23 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Champ, Ricky (25 April 2016). "#plebs xxx" (Tweet) – via Twitter
↑  "Ricky Champ joins the cast; plus, Game of Thrones Emmy submissions!". Watchers On The Wall. 23 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
אוהד (סרט)

| --- | --- |
 בימוי:  Vladimir Feoktistov 
 שחקנים ראשיים:  אלכסיי סרבריאקוב Yury Gorobets Oleg Kantemirov 
 מוזיקה:  ארטמי ארטמייב 
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 חברת הפקה:  Odesa Film Studio 
 הקרנת בכורה:  1989 
 משך הקרנה:  81 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט פעולה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אוהד (ברוסית: Фанат) הוא סרט עלילתי סובייטי משנת 1989 בבימויו של ולדימיר פאוקטיסטוב, שקיבל מעמד של סרט פולחן בקרב חובבי אמנויות לחימה ברוסיה.
עלילה

הדמות הראשית היא צעיר בשם יגור לרין, המכונה "מליש" (ילד קטן). כנער הוא מגיע למחלקת הקראטה, שם הוא מקבל את הכינוי שלו. עובד קשה תחת הדרכתו של המנטור שלו אולג איבנוביץ', ויגור הופך בהדרגה לתלמידו הטוב ביותר. לאחר סכסוך עם אחד מאוהבי אמו, יגור עוזב את הבית, ובמשך זמן מה הוא גר עם חברו גרישה (פיודור סוחוב) מאותו חוג קראטה. לאחר שנודע לו שגרישה פורש מהקראטה בגלל לימודיו, יגור מסתכסך אתו ועוזב את ביתו.
כשלא מצא לעצמו מקום, יגור נכנס לחבורת רחוב ומסתבך בשוד דירות. הוא ניצל מהכלא על ידי מאמן לשעבר, שמסדיר שהבחור, שהוא כבר בן שבע עשרה וחצי, יגויס לצבא. בשירות צבאי היה הילד שימושי מאוד בידע שלו באמנויות לחימה. בחלק הלא תפקודי, בו יש זקונים, הוא מועבר תחת חסותם על ידי הכנופיה הפנימית, שהופכות את הילד ללוחם קשוח.
כשחזר מהצבא, נפגש יגור עם גרישה, שמתפרנס על ידי סחיטה והשתתפות בקרבות הימורים חשאיים. גרישה מביא את יגור לאדונו, איש העסקים המוצל אנטוניץ'. יגור, בזכות יכולותיו, עושה במהירות קריירה כלוחם טוב. עכשיו "מליש" הוא שם העט של יגור בזירת הלחימה. באחד ממאבקי האימונים, לאחר שאיבד שליטה על עצמו, מביא מכה לגרישה בכבד והוא הולך לבית החולים. זמן לא רב לפני כן, גרישה ספג מכה בכבד מהלוחם הטוב ביותר בקרבות המחתרתיים - "וישיבלה" הבלתי מנוצח (לוחם במשקל 130 קילוגרם). עד מהרה מת גרישה מפציעותיו. הסבל מאובדן של חבר, מליש מסרב להשתתף עוד בקרבות חשאיים. ברצונו לפדות לפחות את חלקו מאשמתו, הוא מצווה על אובליסק לקברו של גרישה. אבל אין לו מספיק כסף והוא שוב חוזר לאנטוניץ'.
בסדרת הקרבות הקרובה של המחתרת, "מליש" מנצח את כל יריביו, ואז הבעלים של הגרלות המחתרתיות "מאטר" מזמין אותו להיכנע לקרב הבא. ההצעה למסור את הקרב ניתנה לו על ידי מאמנו לשעבר אולג איבנוביץ', שמעורב גם הוא בעסק הפלילי. יגור מסרב. ואז "מאטר" מעמיד את "וישיבלו" נגדו, עדיף באופן משמעותי על מליש במשקל.
הערות שוליים

↑  http://www.cultin.ru/films-fanat-film-1989
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
Live at Leeds

Live at Leeds הוא אלבומה החמישי של להקת The Who משנת 1970. זוהי הופעת רוק מוקלטת לאלבום שביצעה הלהקה באוניברסיטת לידס שבאנגליה בראשית שנות השבעים, ובמשך השנים צבר מוניטין כאחת מן ההופעות הטובות ביותר של הלהקה, ואחד מאלבומי ההופעה הטובים ביותר של עולם הרוק בכלל.