שלום דובער שניאורסון
קורות חייו

נולד לרבי שמואל ורבקה, בעיירה לובביץ' בפלך מוהילב. נקרא שלום על שם אבי סבו רבי שלום שכנא אלטשולר, ודובער על שם אבי סבתו, רבי דובער שניאורי ("האדמו"ר האמצעי").
מינקותו התחבב על סבו "הצמח צדק", שאף בחר את שמו ואת כינויו "הרש"ב". רוב לימודו וחינוכו היה אצל אביו המהר"ש. בעודו ילד, נפל קרבן להתעללות מינית חמורה: כפי שסיפר מאוחר יותר לווילהלם שטקל, אחד החסידים ביצע בו מעשים מיניים מאז שהיה בערך בן שש ועד לחתונתו. ההתעללות גרמה לו לטראומה חריפה ולמספר נוירוזות, והוא פנה לטיפול פסיכולוגי בבגרותו. בגיל 12 התחיל לכתוב "הנחות" (תמליל בלשון החסידים) ממאמרי אביו. בבחרותו רצו לגייסו לצבא האימפריה הרוסית, ואביו שילם כופר כדי לפוטרו מכך.
בי"א באלול ה'תרל"ה (1875) נישא לשטערנא שרה, בת דודו רבי יוסף יצחק מאוורוץ' בן הצמח צדק וחתן רבי יעקב ישראל מצ'רקס. שטר התנאים נכתב כשהיה בן 4 וחצי. חתונתו התקיימה בעיר הכלה, ואביו לא השתתף בה אלא נשאר בלובביץ'. אחרי חתונתו החל ללמוד בהדרכת הרב שמואל בצלאל שעפטיל.
פטירת אביו בגיל ארבעים ושמונה וחצי, בי"ג בתשרי ה'תרמ"ג (1882), השפיעה עליו קשות ובמשך שנת האבלות הסתגר בחדרו וחלה. על אף היותו הבן השני ולא הבכור, הוכר על ידי החסידים כיורשו של אביו. הוא לא קיבל על עצמו מיד את האדמו"רות בין היתר מפני כבוד אחיו המבוגר, הרב שניאור זלמן אהרן שניאורסון. אמנם אמר "מאמרים" (דרשות בתורת החסידות), דבר המיוחד לאדמו"ר, אך לא נהג בשאר גינוני אדמו"רות. רק 11 שנה לאחר פטירת אביו, בראש השנה ה'תרנ"ד (1893) קיבל על עצמו באופן מוחלט את התפקיד, בהמשך לעקירת אחיו מלובביץ' לעיר ויטבסק. אקט זה בא לידי ביטוי בישיבתו במקום אביו בבית הכנסת. בריאותו הייתה רופפת במשך כל חייו, והוא נהג לצאת למעיינות מרפא בחו"ל כמו קארלסבד, באד האל ומנטון (אנ').
כשנבחר לגבאי ה"חברה קדישא" בעירו בשנת ה'תרמ"ח (1888), אמר מאמר בשם "אין הקב"ה בא בטרוניא", העוסק במעלת אנשים פשוטים. בביקורו במוסקבה בשנת ה'תרנ"ז (1897) אמר דבר תורה בשם "וידעת את ה'" הדן בעניין השגחה פרטית והקשר שבין הבורא לנברא. כמו כן בשנת ה'תרנ"ט (1898) אמר מאמר בשם "החלצו" העוסק בעניין אהבת ישראל.
בחורף ה'תרס"ג (1903) נסע הרש"ב לווינה עם בנו הריי"צ ונפגש עם הפסיכולוג זיגמונד פרויד כדי לטפל בתסמינים שנבעו מההתעללות שספג בילדותו. הסיבה הישירה הייתה אובדן תחושה בידו השמאלית. הרש"ב תיאר במכתביו את מצבו הבריאותי ואת ביקוריו אצל הרופאים והטיפולים שנעשו לו. מהמכתבים עולה כי פרויד נתן לו טיפול בחשמל, שהועיל להחזרת התחושה בידו. הוא טופל גם אצל וילהלם שטקל. הוא המשיך בטיפולים האלה גם בשובו לביתו, אך הציוד שהיה ברוסיה התברר כלא יעיל.
רש"ב קרא לחג הגאולה שבי"ט בכסלו "ראש השנה לחסידות".
בשנת ה'תרנ"ז (1897) כאשר הודיעו לו הרופאים כי סיכויי החלמתו נמוכים החליט לעלות לארץ ישראל אך לבסוף חזר בו. בשנת ה'תרע"ו (1915) בשל מלחמת העולם הראשונה והתקרבות הגרמנים, עזב את לובביץ' ועבר לרוסטוב על הדון. יעקב מַרק, שהכירו באופן אישי, טען שלא היה זה ניסיון להתרחק מקרבת החזית, אלא מסיבות אידאולוגיות־דתיות, עקב שנאתו העזה להשכלה המערבית ונציגיה הגרמנים.
בשנת ה'תר"פ (1920), זמן קצר לפני מותו, משהתקרבו הבולשביקים לרוסטוב, שקל לעבור לטורקיה, אך לבסוף נשאר בה. במוצאי שבת אור לב' בניסן ה'תר"פ (1920) נפטר, כשהוא ממנה בצוואתו את בנו היחיד, רבי יוסף יצחק שניאורסון, לממשיך דרכו.
הוא נהג לכתוב את מאמריו לפני אמירתם, אך מלבד מספר קונטרסים לא הדפיס אף ספר בחייו. בנו הריי"צ החל בהדפסת כתביו, ורובם נדפסו לאחר פטירתו. חלק מהמאמרים אבדו. ידוע על 1173 מאמרים שחיבר[דרוש מקור] ונדפסו ב-29 כרכים. חיבר גם תשובות בהלכה שיצאו לאור.
זמן קצר לפני פטירתו אמר לבנו רבי יוסף יצחק: "אני עולה השמימה, ואת הכתבים אני משאיר לכם".
נקבר בבית העלמין הישן ברוסטוב על הדון. בעקבות החלטת הממשלה הסובייטית בשנת ה'תרצ"ט (1939) לסלול כבישים במקום, הועברה גופתו לבית העלמין החדש בעיר בידי חסידים שעשו זאת בהדרכתו של קרובו, רבי לוי יצחק שניאורסון.