stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלה יערי-חזן
קשרית במחתרת

במחצית השנייה של שנת 1941, לאחר שהגרמנים כבשו את וילנה והחלו לרצוח את יהודי העיר, התנדבה חזן בת ה-18 לשמש במחתרת התנועה כקשרית בין הסניפים של התנועה בעיירות ובגטאות לאורך הציר וילנה-גרודנה-ביאליסטוק-ורשה. היא הצליחה להשיג תעודת זהות של חברה פולניה קתולית, ברוניסלבה לימנובסקה, ועם זהות בדוייה זו ובזכות מראה פניה הסלאבי עשתה את כל שנות המלחמה כנוצרייה.
בתור קשרית במחתרת הוטל על חזן להבריח ידיעות, עלונים, כסף, נשק ותחמושת בין סניפי התנועה. באוקטובר 1941 היה יצאה לאחת משליחויותיה החשובות: היא עזבה את גטו וילנה והתיישבה בעיר גרודנה. חדרה השכור בפאתי העיר הפך למקום מסתור עבור קשריות ושליחים אחרים של המחתרת שנעו בין וילנה לוורשה. כדי להתחזות לנוצרייה היא רכשה צלב וספר תפילות נוצרי וביקרה בכנסייה באופן קבוע. בגרודנה היא גם מצאה עבודה כמתורגמנית במטה הגסטפו, שם גם קיבלה תעודות זהות פולניות ואישורי נסיעה. היא גנבה ניירות מכתבים רשמיים מהגסטפו והחתימה אותו בחותמות שונות. את הניירות האלה היא העבירה לחברי המחתרת בווילנה והם שימשו להכנת מסמכים מזויפים. לאחר שיהודי גרודנה נכלאו בגטו, נכנסה אליו חזן וניסתה לעורר את חברי "החלוץ-דרור" להתארגן לאפשרות של מרי מזוין. היא גם נפגשה עם ראש ה"יודנראט" של גרודנה, ד"ר דוד בראוור, ועם סגנו, צבי בלקו. חזן סיפרה להם על שחיטת היהודים בווילנה אך הם לא האמינו לסיפוריה. למרות זאת, נתן לה בלקו כסף וניירות מזויפים כדי לסייע בבריחת חלוצים מגטו וילנה לגטו גרודנה, שהיה מקום בטוח יחסית באותה עת, אותם היא העבירה לחבריה בווילנה.
ב-24 בדצמבר 1941, ערב חג המולד, ביקרו את חזן בחדרה בגרודנה שתי חברותיה הקשריות המנוסות לונקה קוז'יברודסקה (שם פולני בדוי קריסטינה קוסובסקה) וטמה שניידרמן (שם פולני בדוי ואנדה מייאבסקה), שהיו בדרכן למבצע חשאי בווילנה. חזן הוזמנה באותו יום על-ידי אחד מאנשי הגסטפו של גרודנה להשתתף במסיבת ערב חג המולד. כאשר נודע לו שחברות מבקרות אצלה הוא הזמין גם אותן. שלוש הקשריות הגיעו למסיבת הגסטפו לבושות במיטב מחלצותיהן ואחד המארחים הנציח אותן בתצלום משותף. אחד מעותקי התצלום שרד את המלחמה והפך לתצלום אייקוני של הקשריות, המוצג במוזיאונים "יד ושם", "בית לוחמי הגיטאות" ו"פולין" (המוזיאון לתולדות היהודים בוורשה).
בינואר 1942 השתתפו שלוש הקשריות במבצע שנוהל על-ידי אחד מראשי מחתרת "החלוץ-דרור", מרדכי טננבוים, בעזרתו של חייל וורמאכט אוסטרי, רב-סמל אנטון שמיד. במהלך המבצע הוברחו כמה עשרות חברי המחתרת מגטו ווילנה לגטו ביאליסטוק. זאת במטרה להקים בגטו ביאליסטוק, שהיה רגוע יחסית באותה עת, מחתרת לוחמת. במהלך מבצע זה הבריחה חזן מהגטו האחד לשני שתי תינוקות שהצפינה בכליה. לאחר מעברה לגטו ביאליסטוק השתכנה חזן בקיבוץ "תל-חי" של תנועת "החלוץ-דרור" והמשיכה לצאת את הגטו בשליחויות התנועה. באחת מהן היא גייסה משתתפים לסמינר תנועתי שערכה בגטו ביאליסטוק אחת מבכירות התנועה, פרומקה פלוטניצקה, אשר הייתה דמות מחנכת נערצת עליה.
מאסר בפביאק

בתחילת יוני 1942 נשלחה חזן לוורשה כדי לאתר את מקום הימצאה של לונקה קוז'יברודסקה, שנעלמה במהלך שליחות מחתרתית. חזן התבקשה גם להעביר שני אקדחים ועלון בעברית לקיבוץ התנועה בצ'רניאקוב, שליד ורשה. במעבר הגבול בתחנת הרכבת מלקיניה גורנה נעצרה חזן והורדה מהרכבת על-ידי ז'נדרמים גרמנים. הם גררו אותה למחנה מעצר קטן ביער וחקרו אותה בחשד להשתייכות למחתרת הפולנית ארמייה קריובה (צבא המולדת). הם אחזו בידיהם את תמונת שלוש הקשריות ובה מופיע גם דיוקנה. את התמונה הם מצאו בכליה של קוז'יברודסקה, אשר נלכדה שבועיים קודם לכן באותו מקום. לאחר חקירה ראשונית הועברה חזן למטה הגסטפו בשדרות שוכה בוורשה, שם עונתה קשות, ונכלאה לאחר מכן בכלא פביאק – בית הסוהר המרכזי של הגסטפו בוורשה - הידוע לשמצה. לאחר ששהתה מספר שבועות בתא צינוק חשוך, היא הועברה לתא "רגיל" של אסירות פוליטיות פולניות. שם היא פגשה את קוז'יברודסקה, שאף היא נכלאה כפעילת מחתרת פולניה. מכאן ואילך לא נפרדו דרכיהן של השתיים עד מותה של קוז'יברודסקה.
מאסר באושוויץ-בירקנאו

חמישה חודשים היו חזן וקוז'יברודסקה אסורות בפביאק, ובמהלכם ידעו חרפת רעב, עינויים וסלקציות להוצאות להורג. ב-13 בנובמבר 1942 הן נמנו על קבוצת אסירות פולניות אשר נשלחה מפביאק למחנה הנשים באושוויץ-בירקנאו. בקבלה למחנה קיבלה חזן את מספר האסיר 24458, שקועקע באמת ידה השמאלית. בתחילת שהותן במחנה צורפו חזן וקוז'יברודסקה לקבוצות שיצאו לעבודות שדה מפרכות, ובהן תוחלת החיים הייתה קצרה. אולם, כעבור מספר שבועות, הן הצליחו לקבל עבודות תחת קורת גג. חזן הפכה לשמש כוח עזר בבית החולים לנשים, ובו ניקתה רצפות, נשאה מכלי מזון כבדים ממטבח המחנה, רוקנה את דליי הצואה במחראה בשולי המחנה, וגררה את גוויות החולות שמתו אל החצר. באותה עת השתוללה מגפת טיפוס במחנה וחזן וקוז'יברודסקה חלו ואושפזו בבית החולים. חזן התאוששה והחלימה בעוד שמצבה של קוז'יברודסקה הלך והחמיר. למרות מאמצים בלתי נלאים של חזן להצילה, נפטרה קוז'יברודסקה בזרועותיה ב-13 באפריל 1943.
לאחר מות קוז'יברודסקה המשיכה חזן לעבוד בבית החולים ובו שימשה כאחות. פרק זמן מסוים היא נשלחה כאחות למחנה המשנה באביצה, אך לאחר שנתפסה עוזרת לאסירות להתחמק מעבודה קשה היא נשלחה לשרת בפלוגת העונשין של בירקנאו, שהסיכוי לשרוד בה היה זעיר. אף-על-פי כן היא הצליחה להשתחרר מפלוגת העונשין ולחזור לעבוד כאחות במחנה הנשים. היא התנדבה לעבוד בביתן חולות הגרדת, שרובן היו יהודיות, ואחיות פולניות סירבו לטפל בהן. רוב החולות בביתן זה, ולעיתים גם הסגל הרפואי מקרב האסירות שטיפל בהן, נשלחו לתאי הגז.
בכל תקופת מאסרה בבירקנאו נתקלה חזן לעיתים קרובות באכזריות ובסדיזם של האסירות ששימשו בתפקידי קאפו ואחראיות הבלוקים, ושל המשגיחות, אנשי האס אס, והרופאים הנאצים, שערכו סלקציות תכופות בקרב האסירות בכלל והחולות המאושפזות בפרט. היא הצטרפה למחתרת של המחנה והשתתפה בתכנון התקוממות שלא מומשה. במהלך קיץ 1944, בתקופת שיא השמדת היהודים, הצטרפה חזן לקבוצת אסירות יהודיות, שהשתייכו לתנועה חלוצית, ובלילות חשוכים הן חפרו תעלה מתחת לגדר, המפרידה בין מחנה הנשים לבין השביל המוביל מרציף הרכבת למתחם משרפה II. דרך תעלה זו הן העבירו אל תוך מחנה הנשים מספר נערות, ובכך הצילו אותן מכיליון בתאי הגז של המשרפה.
מצעדת המוות עד השחרור

בסוף 1944 הועברה חזן מבירקנאו למחנה חדש לנשים, שהוקם מחוץ למחנה הראשי (אושוויץ I) שם הוטל עליה התפקיד של אחראית ביתן המרפאה. ב-18 בינואר 1945, כאשר פינו הגרמנים את מחנות אושוויץ, נשלחה חזן לצעדת המוות בכיוון גרמניה. לאחר שלוש יממות של הליכה מואצת, במהלכן נספה שליש מהצועדות, היא הועברה ברכבת משא יחד עם האסירות הנותרות למחנה הריכוז לנשים בראוונסבריק. זמן קצר לאחר מכן היא הועברה למחנה הריכוז לנשים מלחוב, ליד עיר הנמל ליבק שבים הבלטי, שם היא שוב הוצבה כאחות בבית החולים לנשים. במהלך שלושת חודשי מאסרה במלחוב התנאים במחנה הלכו והחמירו ונשים רבות מתו מרעב, מתשישות וממחלות.
ב-3 באפריל 1945 הועברה חזן עם קבוצה של 1,000 נשים לטאוכה - מחנה ריכוז ועבודות כפייה ליד לייפציג (מחנה משנה של בוכנוואלד). באותה עת שהו במחנה כמה אלפי נשים וכמה מאות גברים. גם במחנה זה הצטרפה חזן למרפאה כאחות, שם סייעה לרופא המחנה דר' אלכסנדר הרמן, יהודי מפראג. ב-15 באפריל, בעת שכוחות בעלות הברית התקרבו ללייפציג מכיוון מערב, פינו אנשי ה-אס אס את טאוכה והוציאו את כל האסירות לצעדת מוות בכיוון מזרח. חזן נשארה במחנה עם ד"ר הרמן ומתנדבים נוספים כדי לטפל ב-140 החולים והחולות הקשים שלא היו מסוגלים להצטרף לצעדה. ב-18 באפריל, בעוד הצבא האמריקני כובש את לייפציג, הוטל על חוליית חיסול ניידת של ה-אס אס לרצוח את כל האסירים והאסירות שנותרו במחנות סביב לייפציג. לאחר שטבחה כ-300 אסירים במחנה עבודת הכפייה טקלה, עשתה חוליית ה-אס אס את דרכה לטאוכה הסמוכה. שני אסירים פולנים פצועים, שנמלטו מטבח טקלה, הביאו את הבשורה לטאוכה. ד"ר הרמן וחזן יחד עם אסירים נוספים, החביאו את החולים הקשים ביער סמוך למחנה עד רדת החשיכה. במהלך הלילה שבין ה-18 ל-19 באפריל הם נשאו אותם מרחק של מספר קילומטרים אל אזור הכיבוש האמריקאי ובכך הצילו את חייהם. ‏19 באפריל 1945 היה יום השחרור של חזן.
לאחר השחרור

לאחר תקופת התאוששות בבית חולים אמריקאי בלייפציג, נסעה חזן בסוף יוני 1945 ברכבת של הצלב האדום ללייז', ומשם הבריחה את הגבול לצרפת והגיעה לפריז. לאושרה היא פגשה בפריז חיילים מיחידת התובלה 178 שהשתייכה לבריגדה היהודית. יחידה זו הובילה חיילים בריטים מאיטליה לצרפת ובדרך חזרה, באופן לא לגלי, הבריחה יהודים ממחנות עקורים באירופה אל מחנה הבריגדה בטרביזיו, שבצפון איטליה, ומשם לנמלי הים התיכון. חיילי הבריגדה הסיעו את חזן במשאיתם למפקדתם בטרביזיו. משם היא נלקחה לרומא, כדי להתראיין במערכת העיתון "לחייל", עיתונם היומי של מתנדבי היישוב העברי בצבא הבריטי. עורך העיתון היה חייל הבריגדה חיים זלשינסקי. לאחר מספר ימים ברומא, במהלכם נוצר קשר רומנטי בין חזן לזלשינסקי, היא הועברה למחנה עקורים בדרום איטליה, בכפר הדייגים הקטן סנטה מריה די-באני. במשך שלושה חודשים שימשה חזן כמדריכה ומורה לקבוצת נערות יתומות שורדות שואה, שלה היא קראה "קבוצת פרומקה", לזכרה של מדריכתה ב"החלוץ-דרור" פרומקה פלוטניצקה, אשר נספתה בהתקוממות בגטו בנדין. לאחר קבלת אישורי עלייה ("סרטיפיקטים"), הפליגה הקבוצה ב-4 בנובמבר 1945 על סיפונה של אוניית הקיטור "פרינסס קתלין" מנמל טאראנטו והגיעה לנמל חיפה כעבור ארבעה ימים. לאחר שהות קצרה במחנה המעצר בעתלית נלקחה "קבוצת פרומקה" לקיבוץ רמת הכובש. חזן שהתה עם קבוצתה עוד שלושה שבועות כדי לסייע בקליטת הנערות בקיבוץ, ולאחר מכן נשלחה על ידי מרכז "החלוץ" לבית הבראה בקיבוץ גבעת ברנר, שם העבירה חודש בכתיבת זיכרונותיה. המסמך שהתקבל, השמור כיום בארכיון בית לוחמי הגטאות, הוא אחד העדויות הראשונות להתנגדות היהודית בשואה. הוא פורסם בשנת 1991 כספר "קראו לי ברוניסלבה" (הוצאת הקיבוץ המאוחד-בית לוחמי הגטאות).
ב-5 בינואר 1946 נישאו חזן וחיים זלשינסקי (1982-1911), שעיברת את שם משפחתו ליערי. הם התגוררו שנה בקיבוץ גליל-ים ולאחר מכן עברו לתל אביב, בה עבד יערי כעיתונאי בעיתון "דבר". לבני הזוג נולדו שני ילדים, אסתר בראל ויואל יערי. חזן נפטרה ב-18 בינואר 2004 בירושלים.
לאחר מותה, במאי 2019, העניק ארגון "בני-ברית העולמי" לחזן את "אות המציל היהודי", הניתן כהוקרה ליהודים שחרפו נפשם בהצלת בני עמם בשואה.
דמותה באמנות

דיוקנה של בלה חזן, שנתלה ב-1955 בתצוגה "חיי אסירים" במוזיאון אושוויץ-בירקנאו תחת השם השגוי קריסטינה קוסובסקה (שמה המחתרתי של חברתה לונקה קוז'יברודסקה, שנספתה באושוויץ) שימש את הצלם-אמן שמחה שירמן כמושא ליצירתו "קריסטינה היקרה" (1992), שהוצגה בתערוכות רבות בישראל ובעולם.
ספרה של בלה חזן "קראו לי ברוניסלבה" שימש השראה למחזה "רק לעמוד בשמש היא רוצה", שנכתב על ידי עמר בוקצ'ין והוצג על-ידי תיאטרון "אוהל" של תנועת תרבות.
הנצחה

שמה של בלה חזן-יערי חקוק בפסל "ידי הבחירה", שפיסל סם פיליפ לזכרם של יהודים שהצילו יהודים. הפסל ניצב ברחוב ירושלים בצפת.
לקריאה נוספת

מלך ניישטט (עורך), חורבן ומרד של יהודי ורשה, תל אביב: הוצאת הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל/ועדת הגולה, 1946.
רעיה כגן, נשים בלשכת הגיהנום, מרחביה: הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1947.
מרק דבורז'צקי, ירושלים דליטא במרי ובשואה, הוצאת מפלגת פועלי ארץ-ישראל, 1951.
יצחק צוקרמן, משה בסוק (עורכים), ספר מלחמות הגיטאות: בין החומות, במחנות, ביערות. בית לוחמי הגיטאות: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1956.
לייב שפיזמן – חלוצים אין פוילן, ניו-יורק: הוצאת יידישער פארשונגס אינסטיטוט, 1962.
לייב שפיזמן, חלוצים במחתרת ובקרב, ירושלים: הוצאת קרית ספר בע"מ, 1964.
גרשון זיק (עורך), רוז'ישץ' עיירתי, תל אביב: הוצאת ארגון יוצאי רוז'ישץ' בישראל, 1976.
יעקב זילברשייד, אריה פילאלקוב (עורכים), תל-חי: קיבוץ הכשרה בפולין ע"ש חללי תל-חי הגוש ופלוגותיו, בית לוחמי הגיטאות: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
נינה טננבוים-בקר, גיבור הגטאות, תל אביב: משרד הביטחון/ההוצאה לאור, 1980.
יצחק צוקרמן, פרקים מן העזבון, בית לוחמי הגיטאות: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982.
רבקה פרליס, תנועות הנוער החלוציות בפולין הכבושה, בית לוחמי הגיטאות: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
בלה יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, בית לוחמי הגיטאות: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1991.
יצחק לוי (לויצה), הניצחון אחר לבוא, תל אביב: הוצאת ירון גולן, 1993.
לוי אריה שריד, במבחן הענות והפדות: התנועות החלוציות בפולין בשואה ולאחריה - 1949-1939; כרך א' – בנתיב הייסורים והמרי, תל אביב: הוצאת מורשת/בית-עדות ע"ש מרדכי אנילביץ'. 1997.
ברונקה קליבנסקי, אריאדנה, תל אביב: חלונות/הוצאת גוונים, 2002.
יואל יערי, דיוקן אישה, תל אביב: כנרת-זמורה, 2024.
Nechama Tec, Resistance: Jews and Christians Who Defied the Nazi Terror, Oxford University Press, 2013.
Judy Batalion, The Light of Days: The Untold Story of Women Resistance Fighters in Hitler's Ghettos, Harper Collins Publishers, 2021.
הערות שוליים

↑  בלה יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, בית לוחמי הגיטאות: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1991. עמ' 24-26.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 29-30.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 34-8.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 44-5.
↑  רבקה פרליס, תנועות הנוער החלוציות בפולין הכבושה, בית לוחמי הגיטאות: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987. עמ' 160
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 46-7.
↑  יצחק צוקרמן, פרקים מן העזבון, בית לוחמי הגיטאות: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982. עמ' 89.
↑  פרליס, תנועות הנוער החלוציות בפולין הכבושה, עמ' 342.
↑  פרליס, תנועות הנוער החלוציות בפולין הכבושה, עמ' 288.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 51-2.
↑  פרליס, תנועות הנוער החלוציות בפולין הכבושה, עמ' 290-1.
↑  מרק דבורז'צקי, ירושלים דליטא במרי ובשואה, הוצאת מפלגת פועלי ארץ-ישראל, 1951. עמ' 160.
↑  ברונקה קליבנסקי, אריאדנה, תל אביב: חלונות/הוצאת גוונים, 2002. עמ' 31.
↑  קליבנסקי, אריאדנה, עמ' 22-23.
↑  יעקב זילברשייד, אריה פילאלקוב (עורכים), תל-חי: קיבוץ הכשרה בפולין ע"ש חללי תל-חי הגוש ופלוגותיו, בית לוחמי הגיטאות: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987. עמ' 6–325.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 57-8.
↑  ערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 63-7.
↑  נינה טננבוים-בקר, גיבור הגטאות, תל אביב: משרד הביטחון/ההוצאה לאור, 1980. עמ' 167.
↑  לייב שפיזמן, חלוצים במחתרת ובקרב, ירושלים: הוצאת קרית ספר בע"מ, 1964. עמ' 114-115.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 68-73
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 77-82.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 90-3.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 106-8
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 94-8.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 124-7.
↑  רעיה כגן, נשים בלשכת הגיהנום, מרחביה: הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1947. עמ' רנ"ב.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 13-4.
↑  רות אליעז, רוח חיים, הוצאת ספריית הפועלים. עמ' 125-129.
↑  יצחק לוי (לויצה), הניצחון אחר לבוא, תל אביב: הוצאת ירון גולן, 1993. עמ' 203-204.
↑  לייב שפיזמן – חלוצים אין פוילן, ניו-יורק: הוצאת יידישער פארשונגס אינסטיטוט, 1962. עמ' 184.
↑  יערי-חזן, קראו לי ברוניסלבה: בשליחות ובמעצר 1945-1939, 1991. עמ' 21-3.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310486105171  LCCN: nr91044140  VIAF: 54561511   WorldCat (עם VIAF): 54561511 
משפחת חזן (מימין לשמאל) שורה עליונה: בלה, ציפורה פייגה, הניה; שורה תחתונה: רוניה, האם אסתר, דבורה, אריה לייבל. רוז'ישצ'ה 1937
בלה חזן (יושבת, שורה ראשונה, שנייה משמאל, עם צמות) במחנה קיץ של תנועת הנוער "החלוץ-דרור" במחוז בנדין. אוגוסט 1939
תצלום שלוש הקשריות (מימין לשמאל) לונקה קוז'יברודסקה, בלה חזן, וטמה שניידרמן
תצלום האסירה ברוניסלבה לימנובסקה (שמה הבדוי של בלה חזן) בקבלתה למחנה אושוויץ
בלה וחיים יערי, תל אביב, 1972
אות המציל היהודי שניתן לבלה יערי-חזן על-ידי ארגון בני ברית העולמי
משה חיים אפרים מסדילקוב

| --- | --- |

קברו של הדגל מחנה אפרים
 לידה:  1748 ה'תק"ב מז'יבוז', אוקראינה 
 פטירה:  1800 (בגיל 52 בערך) י"ז באייר ה'תק"ס 
 מדינה:  האיחוד הפולני-ליטאי 
 תקופת הפעילות:  ?–1800 
 רבותיו:  הבעל שם טוב 
 
רבי משה חיים אפרים ("בעל הדגל") מסדילקוב (ה'תק"ב, 1742 לערך - י"ז באייר ה'תק"ס, 12 במאי 1800) היה נכדו של הבעל שם טוב (בעש"ט), מממשיכי דרכו ומסופריה הראשונים של החסידות.
בית הכנסת של סדילקאב
תולדות חייו

בנם של רבי יחיאל (מיכל) אשכנזי ואדל, בתו של הבעש"ט.
רבי אפרים נולד במז'יבוז' עיר מגורי סבו. שנת לידתו אינה ידועה וחלוקות הדעות על גילו בעת פטירת סבו הבעל שם טוב (בחג השבועות שנת תק"כ 1760). על פי "ספר החסידות" של אברהם כהנא נולד בשנת תק"ב (דהיינו 1742) ואילו בספר "החסידות והחסידים" של שמואל אבא הורודצקי נולד בשנת תק"ח (דהיינו 1748). חשיבות הוויכוח נוגעת לטיב זכרונותיו מדרשותיו של סבו בילדותו ובנעוריו. יהא גילו אשר יהא, סבו הבעל שם טוב מכנה אותו: "עילוי גדול בתכלית הלימוד", זאת באיגרת לגיסו רבי אברהם גרשון מקיטוב משנת תקי"ג לערך, כלומר כשהיה בן חמש או בן אחת-עשרה.
לאחר פטירת סבו, למד אצל תלמידו רבי דב בער המגיד ממעזריטש ובעיקר אצל רבה של פולנאה מחבר הספר תולדות יעקב יוסף המהווה למעשה את המקור הראשון והמרכזי לתורת הבעש"ט, אולם למרות זאת נחשב רבי אפרים כבן הדור השני לחסידות, כיוון שהוא עצמו קיבל ישירות מתורת סבו ואף מצטט אמירות ישירות שלו בספרו.
"בעל הדגל" כיהן כרב ומגיד מישרים בעיירה סודילקוב, הסמוכה לעיר שפטיבקה ולא רחוקה ממז'יבוז' עיירת הולדתו. בשנת תקמ"ח לערך, שב רבי משה חיים אפרים לעיירת הולדתו מז'יבוז' בה כיהן אחיו רבי ברוך ממז'יבוז' כאדמו"ר. משום כך, פנה הוא להתפלל בבית מדרשו של סבו הבעש"ט ואף הוא כיהן בעיר כאדמו"ר. ידוע שקשר הידידות בין האחים היה הדוק מאוד, אף על פי ששניהם כיהנו בכתר האדמו"רות בעיר אחת.
רבי אפרים לא התבלט רבות בחייו כמנהיג עדה גדולה, כרבו בעל תולדות יעקב יוסף כחו היה גדול בכתיבה יותר מבהנהגת עדה, אף על פי שנודע כדרשן. אחיו לעומתו, הנהיג עדה גדולה ואף הרבה בנסיעות לערי אוקראינה השונות בהן התגוררו חסידיו, ורבים מאדמו"רי הדור הבא של החסידות נמנו עם תלמידיו.
בי"ז באייר, ערב ל"ג בעומר שנת תק"ס (1800) נפטר רבי אפרים ונקבר באוהל סבו במז'יבוז'.
לאחר פטירתו, לא ירשו בניו את תפקידו באדמור"ות. את תפקידו כמגיד מישרים ואדמו"ר בסדילקוב, המשיך חתנו רבי דוד הלוי איש הורוביץ עוד בחייו.
תולדות חייו > צאצאיו

רבי יעקב יחיאל מקוריץ. הוציא את ספרו של אביו.
חתנו רבי לייבוש מחסידות פרוסקורוב.
רבי יצחק מקאליס.
חתנו רבי יעקב יוסף בנו של רבי חיים טירר ה"באר מים חיים".
חתנו רבי יוסף משיפיטובקה נכד רבי פנחס מקוריץ ורבי יעקב שמשון משיפיטובקה.
רבי יוסף יחיאל ממז'יבוז'. חתן רבי חנינא ליפא מחמלניק. היה נחשב אצל רבי ישראל מרוז'ין.
אטל אשת רבי דוד הלוי איש הורביץ מסדילקוב.
חתנו וממלא מקומו רבי אריה לייב גוטמן בן רבי אברהם מקוריסטשוב (חתן רבי מנחם נחום מצ'רנוביל).
רבי ישראל, האדמו"ר מסדילקוב ביאסי.
כיום מכהנים שניים מצאצאיו כאדמו"רי סדילקוב. הקשיש שבהם רבי אריה לייב גלאנץ במונסי שבניו יורק. והרב אריה וואהל מסדילקוב בבית שמש.
"דגל מחנה אפרים"

עשר שנים לאחר פטירתו בשנת ה'תק"ע (1810) הדפיס בנו רבי יעקב יחיאל מקוריץ את כתביו שהשאיר אחריו בהעניקו לספר את השם "דגל מחנה אפרים". ספר זה גדוש בפרשנות קבלית וחסידית ובו מובאות חלק מדרשותיו שנאמרו בשנים בהן כיהן כרבה של סדילקוב. אחת הנקודות הבולטות בספר היא; ציטוטים רבים של דברי תורה ששמע מסבו והופכים אותו בעצם לאחד המקורות הראשוניים והמהימנים של תורת הבעש"ט.
בסוף הספר מופיע נספח - אף הוא מכתב ידו - בו דברים נוספים ששמע מסבו, אך ללא פרשנות אישית משלו וכן תיעוד של חלק מחלומותיו.
הספר הוא אחד מספרי החסידות שזכה לתפוצה גדולה ויצא לאור במהדורות רבות. הוא מהווה עד היום "ספר יסוד" בתורת החסידות של הבעל שם טוב.
בשנת תשע"ג יצא לאור מחדש במהדורת "פאר מקדושים" - מהדורה מוערת מפוסקת ומנוקדת.
הדיוויזיה ה-225 (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  26 באוגוסט 1939 – אפריל 1945 (כ־5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה ה-225 (בגרמנית: 225. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 כחלק מגל הגיוס השלישי באזור המבורג של המחוז הצבאי X. היא כללה בתחילה את רגימנט הארטילריה ה-225 ואת רגימנטים הרגלים 333 (המבורג), 376 (ליבק) ו-377 (ברמן). הדיוויזיה הוקמה מאנשי לנדווהר משטחי הרגימנטים. המפקד הראשון של הדיוויזיה היה ארנסט שאומבורג.
דיוויזיית הרגלים ה-225 נשלחה לאאכן ושימשה לתפקידי משמר הגבול בעוד עיקר הכוחות הגרמניים התמקדו בפלישה לפולין. הגדוד ה-2 של רגימנט הרגלים 377 ניתן לדיוויזיית הרגלים ה-555 ב-29 בינואר 1940. לאחר הניצחון הגרמני בפולין, דיוויזיית הרגלים ה-225 השתתפה במערכה המערבית, במיוחד בפלישה להולנד. הדיוויזיה השתתפה בקרב על אמסטרדם. לאחר הניצחון הגרמני במערב, דיוויזיית הרגלים ה-225 נותרה בתפקיד חיל כיבוש עד סוף 1941. רגימנט הארטילריה 225 צורף לדיוויזיית הרגלים ה-215 ב-16 בנובמבר 1941.
בינואר 1942, היא הפכה לאחת מהדיוויזיה שנפרסו מחדש במהירות בחזית המזרחית בתגובה לניצחון הסובייטי בקרב על מוסקבה. הדיוויזיה הפכה לחלק מקבוצת ארמיות צפון ונשארה תחת קבוצת ארמיות זו למשך שארית המלחמה, למעט חריגה קצרה ביולי 1944, כאשר הדיוויזיה צורפה לקבוצת ארמיות מרכז לפני שהועברה חזרה לקבוצת ארמיות צפון. דיוויזיית הרגלים ה-225 השתתפה במתקפות החורף הסובייטיות של 1941/42 ו-1942/43, השתתפה במצור על לנינגרד, בקרב דמיאנסק מנובמבר 1942 עד פברואר 1943, ונלחמה באגם אילמן בין מרץ למאי 1942. באותו זמן, רגימנט הגרנדירים ה-333 (לשעבר רגימנט הרגלים 333 (המבורג)) לחם בראש הגשר אורנינבאום, שם ספג אבדות רבות (448 הרוגים, 1050 פצועים, 89 נעדרים) בין 1 במאי ל-15 ביוני 1942. כתוצאה מהאבדות הכבדות, פורק הרגימנט ה-333 בינואר 1943. ב-20 בפברואר 1944, דיוויזיית הרגלים ה-225 קלטה את רוב השרידים של דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-9. במהלך שנת 1944, דיוויזיית הרגלים ה-225 הייתה חלק מהנסיגה הגרמנית דרך הים הבלטי. הדיוויזיה נלכדה בכיס קורלנד באוקטובר 1944 ובסופו של דבר נכנעה לכוחות הסובייטיים באפריל 1945.
מפקדים

ארנסט שאומבורג (26 באוגוסט 1939–1 ביולי 1940)
פרידריך-קרל פון ואכטר (1 ביולי 1940–1 ביוני 1941)
הנס פון באסה (1 ביוני 1941–25 בספטמבר 1942)
ארנסט-ולטר ריס (25 בספטמבר 1942–אפריל 1945)
הדיוויזיה ה-292 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  6 בפברואר 1940 – 25 במרץ 1945 (5 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-292 (בגרמנית: 292. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חי"ר של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-6 בפברואר 1940, בגל ההתגייסות השמיני, במחוז הצבאי השני (פומרניה). היא לחמה במרבית קיומה במסגרת מרכז קבוצת הצבא בחזית המזרחית. בשנת 1941, כחלק מהארמייה הרביעית, היא לחמה בקרב על מוסקבה, ובשנת 1943 לחמה במבצע מצודה.
בסוף 1944 השתתפה הדיוויזיה עם הארמייה התשיעית בלחימה באזור ביצות פריפיאט, אך שחרור השטח הסובייטי המוצלח במהלך מתקפות הקיץ שלהם, מבצע בגרטיון ומבצע לבוב-סנדומייז', הביא לנסיגת כוחות גרמנים בהתמדה; לאחר סדרת קרבות הגנה עזים, הדיוויזיה ה-292 חצתה לבסוף את קו ההגנה של נהר נרב ב-5 בספטמבר 1944.
מול החזית הבלארוסית השנייה בנרב במהלך המזרחי של פרוסיה המזרחית, הושמדה הדיוויזיה במהלך סדרת פעולות הגנה החל מ-14 בינואר 1945. תוך עשרה ימים היא נסוגה לגבול פרוסיה המזרחית, ונותקה מיחידת האם שלה, הארמייה השנייה; עד ה-2 בפברואר היא הגיעה להיילסברג, שם היא הייתה כמעט מוקפת, אך המשיכה לנהל נסיגה קרבית (אם כי הצטמצמה לרמת קמפפגרופה) יחד עם שארית הארמייה הרביעית שנלכדה בכיס היילגנביל. הדיוויזיה הושמדה לבסוף בקרב על העיירה הייליגנביל, שנכבשה ב-25 במרץ. הניצולים נקלטו בדיוויזיה ה-170, כמה מהם פונו דרך פריש האף.
מפקדים

מרטין דהמל (6 בפברואר 1940)
וילי זיגר (29 בספטמבר 1941)
קורט בדינסקי (אוגוסט 1942)
וולפגנג פון קלוגה (ספטמבר 1942)
ריכרד יוהאן (20 ביולי 1943)
יוהנס גיטנר (30 ביוני 1944)
רודולף רייכרט (אוקטובר 1944)
הדיוויזיה ה-293 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  8 בפברואר 1940 – 2 בנובמבר 1943 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-293 (בגרמנית: 293. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-8 בפברואר 1940, והועמדה תחת פיקוד יוזף רוסוורם. הדיוויזיה הייתה במהלך המערכה על צרפת בעתודת ה-OKH, ולאחר מכן נותרה כחיל כיבוש בצרפת. במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה בעתודת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך הקרב על מוסקבה היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-35 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה. לאחר מכן נותרה הדיוויזיה החזית המרכזית, ובסתיו 1943 היא הועברה לקבוצת ארמיות דרום. הדיוויזיה לחמה בקרבות הקשים באוקראינה, וב-2 בנובמבר 1943 היא הושמדה בקרבות באזור אומן, ושרידיה צורפו לדיוויזיה ה-359.
מפקדים

יוזף רוסוורם (8 בפברואר 1940 – 4 ביוני 1940)
יוסטין פון אוברניץ (4 ביוני 1940 – 19 בפברואר 1942)
ורנר פורסט (19 בפברואר 1942 – 10 בינואר 1943)
קרל ארנדט (10 בינואר 1943 – 2 בנובמבר 1943)
הדיוויזיה ה-228 (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  16 באוגוסט 1939 – 1 באוגוסט 1940 (352 ימים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
הדיוויזיה ה-228 (בגרמנית: 228. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.