stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבריחות ממחנות המעצר באפריקה
שלוש בריחות ראשונות

הבריחה הראשונה (שנערכה בינואר 1945) הייתה ממחנה סמבל באסמרה והחלה בכך ששלושה מהעצירים (חגי לב, שמעון שייבה ובנימין זרעוני) קברו עצמם במגרש ספורט. עם פינויו של המגרש והסתלקות השומרים ממנו בשעות הלילה, יצאו העצירים ופנו אל אסמרה שבמרכז אריתריאה. חיים גמליאל סייע להם, אך הם נלכדו בביקורת בריטית באוטובוס שבו נסעו במטרה להגיע לגבול. קצין מארץ ישראל שביקשו את עזרתו באסמרה לא הושיט להם יד, ואולי אף בגד בהם.
הבריחה השנייה (שנערכה במרץ 1945) הייתה ממחנה קרתגו במדבר הסודאני ובמהלכה נמלטו שלושה אנשי לח"י אל הרי המדבריות. ללא תוכנית מסודרת הם נתפסו במהרה.
בריחה שלישית (שנערכה בספטמבר 1945) הייתה גם היא מהמחנה בקרתגו ותוכננה בקפידה. בין השלושה שהשתתפו בה היו יעקב יונדוף ויעקב מרידור, שהיה כה להוט לברוח שלא ניסה לקנות לעצמו עמדת מנהיגות במחנה למרות מעמדו הבכיר באצ"ל. הבריחה בוצעה באמצעות הסתתרות במכלי מים, ושיחוד הנהג הסודני שהוביל את המכלים. הבורחים נעו ונדו בסודאן. במהלך הבריחה נעשה שימוש בתעודות מזויפות של האינטליגנ'ס (שרות הביטחון והמודיעין הצבאי של בריטניה). התעודות עוררו את חשדו של מנהל תחנת רכבת בח'רטום. הוא קרא לשירות הביטחון שלכד את הבורחים, בחלוף שישה ימים ממועד בריחתם.
בריחות באסמרה

הבריחה הרביעית (שנערכה בנובמבר 1945) הייתה במחנה סמבל באסמרה. היא הייתה ספונטנית למדי, והתבססה בעיקר על האמונה בסיועם של אנשי הקהילה היהודית בעיר. אמונה זו התממשה, ובסופו של דבר הצליחו שניים מהבורחים להגיע בסיוע היהודים המקומיים לאתיופיה, מחופשים לערביות. הם נעצרו שם, משנתגלתה התרמית, ונכלאו בבתי כלא אתיופיים. על הקיסר האתיופי, היילה סלאסי, הופעלו לחצים כבירים, מהבריטים ומיהודים, ולבסוף הוא הסכים להסגיר לבריטים את הבורחים, כנראה תמורת בן משפחה בוגד שהיה נתון בידיהם. בורח שלישי נותר באריתריאה ונלכד לבסוף. הבורח הרביעי, אליהו לנקין, המשיך לעשות שימוש נרחב ביהודים מקומיים, נכלא באדיס אבבה, אולם נחלץ בעקבות לחצים שהופעלו על הקיסר. בראשית 1947 היה לבורח היחיד שהגיע לחירות באירופה עד 1948.
לקראת הבריחה החמישית (שנערכה ביולי 1946), שהייתה בריחה המונית, נכרו במחנה באסמרה שתי מנהרות עמוקות ביותר בעבודה יסודית ומתישה. מסופר שפתח אחת המנהרות נקבע בכוונה במקום בולט, כל כך בולט שקשה היה להאמין שמנהרה תיפתח בו. נקבעו חמישים וארבעה בורחים, מתוך 150 עצורים, והם חולקו לשתי קבוצות, בראשות יעקב מרידור ובראשות שלמה לב עמי. הקבוצה הראשונה אמורה הייתה לנדוד לאתיופיה בתחפושת של חיילים בריטים, תחפושת שהוכנה בקפדנות בידי העצורים במחנות. השנייה התכוונה להתחבא באסמרה. שלא במפתיע נלכדו הבורחים בקבוצת מרידור במהרה. הם לא התנגדו, לפי הבטחה שנתנו במכתב שהותירו אחריהם שבו דרשו שלא תפתח עליהם אש, אם ייתפסו. הקבוצה השנייה, לעומת זאת, הצליחה להסתתר באסמרה לאורך זמן. חמישה מהם, ביניהם מאיר שמגר, ניסו להתחבא במכלית דלק, אך נתפסו. באמצעות חדירה מודיעינית בקרב יהודי אסמרה הצליח המודיעין הבריטי לעלות על עקבות עוד כמה מהבורחים, אך חלקם נותרו עדיין במחבוא.
הבריחה השישית (שנערכה בספטמבר 1946), שוב בסמבל,  שבה נטלו חלק מרידור ואיש אצ"ל נוסף, בוצעה באמצעות עשיית חורים בתקרות. מרידור וחברו נמלטו ופגשו בשרידי הבריחה החמישית באסמרה. הפעילות המודעינית הבריטית סיכלה לבסוף הן את הבריחה הזו והן את מה שנותר מקודמתה. כל הבורחים נתפסו במקומות מחבואם.
בריחה שביעית (ינואר 1947)

בריחה זו, שוב בסמבל, הסתייעה בכך שהבריטים סתמו באופו שטחי בלבד את אחת המנהרות שנחפרו בבריחה החמישית. העצורים חפרו מנהרה קצרה שתעקוף את הסתימה. שוב השתתף בבריחה יעקב מרידור, ולצידו עוד ארבעה, ביניהם יצחק שמיר ובן ציון קיש. השימוש ביהודי אסמרה כבר היה בלתי אפשרי, אך באמצעות רב המחנה נוצר קשר עם ד"ר ג'וזפה לוי, יהודי איטלקי, שסייע לנמלטים במציאת מחבוא בתשלום אצל אזרח איטלקי באסמרה.
אחרי יותר מחודש של מחבוא הגיעו הבורחים בדרך לא דרך אל אדיס אבבה. משם פנו שניים מהם, יצחק שמיר ואריה בן-אליעזר (ראה בעניין מאבקו המשפטי) אל ג'יבוטי, נעזרים ברבו של המקום יוסף רצבי בנו של הרב סעדיה משה מנשיאי הקהילה העדנית.  עם הגעתם לג'יבוטי המתינו להם שוטרים, המודיעין הבריטי הקדים אותם. השליטים הצרפתים לא מיהרו להסגירם, ושני הבורחים הסתמכו על תעודות מעבר דרום אמריקניות מפוברקות כדי לדרוש שחרור. השניים הובלו בסופו של דבר לצרפת, תוך ניצול קשריהם המצוינים של אנשי אצ"ל עם גורמים ממשלתיים במדינה זו, ושוחררו שם בתחילת מאי 1948, שבועיים בטרם הקמת המדינה.
שלושת הבורחים האחרים, הושבו באוגוסט 1947 למעצרם, אחרי תקופה ממושכת של מחבוא באדיס אבבה ורגע לפני שעלו על מטוס שרכשו ידידי האצ"ל כדי להעבירם לפריז.
בריחה שמינית (סוף מרץ 1948)

הבריחה האחרונה התנהלה במחנה גילגיל שבקניה. הפעם התחולל סביבה ויכוח, לאור כישלון הבריחות הקודמת ובשל התחושה שבמילא סיום שלטון הבריטים בארץ קרוב. גם מנחם בגין הביע תמיכה, אך פושרת בלבד. שוב נכרתה מנהרה, שוב עמד בראש יעקב מרידור.
בעזרת מכונת דפוס שהוקמה במחנה ובסיוע אנציקלופדיית לרוס זויפו דרכוני מדינות לטיניות בדרום אמריקה, אל סלוודור והונדורס, עם ציורים מדויקים של סמליהן. שותפים בכירים בתוכנית היו שני רבנים, רב העצורים דוד כהנא, ורבה של יוהנסבורג, הרב לוי רבינוביץ, שהגניב להם מידע חיוני רב.
אחרי מעבר המנהרות וזחילה מעבר לגדרות חיכתה לבורחים מכונית שהסיעה אותם לאוגנדה. משם הגיעו לקונגו, שנשלטה בידי בלגיה. מארץ זו כבר עברה הטיסה לבריסל באופן חלק, ובתחילת אפריל היו ששת אנשי האצ"ל חופשיים. הכוונה הייתה להמשיך מיד בניסיון בריחה נוסף, אך היא סוכלה משניתן פרסום להצלחת בריחת השישה. הבריטים לא ידעו שהנמלטים כבר יושבים לבטח באירופה ופשטו לשווא על קניה.
לקריאה נוספת

שולמית אליאש, גולי אצ"ל ולח"י, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן
יעקב מרידור, ארוכה הדרך לחרות, אחיאסף, ירושלים, 1956.
דבורה עומר, הבריחה אל החופש, על הבריחה האחרונה, קרני, 1987.
שלמה מאירי ("בנימין"), "בנתיבי מחתרת ובארץ גזרה, מפתח-תקוה לקניה ובחזרה",הוצאת מלוא, [תשנ"ג, 1993]
אריה מהולל, "הבריחה מגילגיל - מחנה העצורים בגלות אפריקה", הוצאת טפר, 2016.
הערות שוליים

↑  יעקב מרידור, ארוכה הדרך לחרות, "המאסר". הוצאת מודן, עמודים 177 - 172.
↑  ר יוסף רצבי  BillionGraves Record, באתר BillionGraves
בשנת 2008 במסגרת הפקת סרט תיעודי בוצע שחזור היסטורי של הבריחה מהמחנה באריתריאה. קובצו כל האסירים שנותרו בחיים ובעזרת גד מה-טוב, נבנה לפי הנחיותיהם דגם של המחנה.
הלוח הגנוז

הלוח הגנוז (בערבית: اللوح المحفوظ), לפי האמונה המוסלמית והדרוזית, הוא משטח כתיבה שנשמר אצל אללה ומלאכיו. הוא נקרא גם הספר השמיימי, ועל פי האמונה המוסלמית ממנו נלקחו כל ספרי הקודש: 
התורה, הברית החדשה והקוראן, שהוא הספר המשלים והמושלם.
על פי כתבי קודש המוסלמיים, מתארים אותו כפיסת עץ גדולה, מלאה תוכן הכתוב בכל השפות. הלוח מתאר הרבה אירועים חשובים בעולם הערבי, ומתאר בפרטים כל אחד מן הנביאים באסלאם.
המוסלמים והדרוזים מתפללים באחת התפילות ומבקשים מאללה לשמור על הלוח טוב מפני מי שהם מאמינים שהוא האויב הכי גדול של האסלאם - "אל קריאידה" - שהוא, בהקבלה לשאר הדתות, השטן.
כמו כן, אומרים גם כי הלוח, שאף אחד לא ראה, היה עשוי בעצם מאש, אך אללה שרצה שהלוח ישמר והפך אותו ללוח אבן ואז לעץ, כך שיהיה קל להעבירו ממקום למקום.
הלוח מאוד חשוב לאנשי דת האסלאם, והמוסלמים לעיתים שומרים "תמונה" שלו במקום קרוב ללבם.
כיום אין תמונה של הלוח, אך יש אנשים רבים אשר יצרו מעין צורת מרובע עליה כתוב: "אשמור עלייך בליבי, גם כי לא אנשום".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: levh-i-mahfuz 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אסלאם. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הדיוויזיה ה-23 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1934   23 באוקטובר 1942 – 14 בספטמבר 1942   8 במאי 1945
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-23 (בגרמנית: 23. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > הקמה ראשונה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בפוטסדאם, והועמדה תחת פיקוד ארנסט בוש, שהוחלף ב-4 בפברואר 1938 על ידי ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בעתודת הארמייה הרביעית. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה ומבצע טייפון לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-7 במסרת הארמייה הרביעית. באוגוסט 1942 הועברה הדיוויזיה לצרפת, וב-14 בספטמבר 1942 פורקה הדיוויזיה והפכה להיות דיוויזיית הפאנצר ה-26.
היסטוריה > הקמה שנייה

ב-23 באוקטובר 1942 הוקמה הדיוויזיה מחדש בדנמרק, והועמדה תחת פיקוד פרידריך פון שלוויץ. בינואר 1943 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בגזרה הצפונית כחלק מהארמייה ה-16 והארמייה ה-18 לסירוגין. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה לפרוסיה המזרחית, שם לחמה בקרבות הקשים שהתחוללו שם כחלק מהארמייה השנייה עד סוף המלחמה.
מפקדים

| שם | כהונה | הערה |
| --- | --- | --- |
| ארנסט בוש | 1 באוקטובר 1934 - 4 בפברואר 1938 |  |
| ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט | 4 בפברואר 1938 - 1 ביוני 1940 |  |
| היינץ הלמיך | 1 ביוני 1940 - 17 בינואר 1942 |  |
| קורט בדינסקי | 17 בינואר 1942 - 1 ביולי 1942 |  |
| שמילו פון ליטוויץ | 1 ביולי 1942 - 14 בספטמבר 1942 |  |
| פרידריך פון שלוויץ | 23 באוקטובר 1942 - אוגוסט 1943 | הקמה שנייה |
| הורסט פון מלנתין | אוגוסט 1943 - 1 בספטמבר 1943 | הקמה שנייה |
| פאול גוראן | 1 בספטמבר 1943 - 22 בפברואר 1944 | הקמה שנייה |
| ולטר שאלה דה בוליו | 22 בפברואר 1944 - 1 באוגוסט 1944 | הקמה שנייה |
| הנס שירמר | 1 באוגוסט 1944 - 8 במאי 1945 | הקמה שנייה |
ה'תכ"ה

ה'תכ"ה (5,425) ובקיצור תכ"ה – היא שנה עברית  אשר החלה ביום א' בתשרי, אור ל-20 בספטמבר 1664, והסתיימה ביום כ"ט באלול, 9 בספטמבר 1665.
המולד של תשרי חל ביום השבת, 15 שעות ו-762 חלקים. לפיכך זו שנה מסוג זשג. איננה מעוברת, ואורכה 355 ימים.
זו שנת שמיטה, ושנת 10 במחזור העיבור ה-286. תקופת ניסן שבשנה זו היא תחילת שנת 21 (סימנה כאלאא) במחזור השמש ה-194.
שנה זו היא שנת 1,596 לחורבן הבית, ושנת 1,976 לשטרות.
אירועים

באמשטרדם מסתיימת הדפסתו הראשונה של הספר שפתי כהן על שולחן ערוך חושן משפט לרבי שבתי הכהן
נולדו

דוד אופנהיים, פוסק ורב של הקהילות היהודיות בערים ניקלשבורג ופראג
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג זשג, ובה 355 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
הלוח הדרום-אמריקאי

בצבע סגול - הלוח הדרום-אמריקאי
הלוח הדרום-אמריקאי הוא לוח טקטוני שנמצא מתחת ליבשת אמריקה הדרומית וגולש מזרחה כלפי ההרכס המרכז-אטלנטי. הלוח הדרום-אמריקאי גובל עם לוח נסקה ממערב, בלוח הקריבי ובלוח הצפון-אמריקאי מצפון, בלוח האפריקאי ממזרח ובלוח סקוטיה ובלוח האנטארקטי מדרום.
שטח הלוח עומד על כ-43,617,000 קמ"ר, דבר שמציב אותו במקום השביעי מבחינת שטח מבין כל הלוחות הטקטונים.
הרי האנדים התרוממו בתהליך של קימוט והעתק שנוצר ברובו על ידי לוח נסקה שנכנס תחת מערב הלוח הדרום-אמריקאי. עד היום האנדים ממשיכים להתרומם בתהליך זה, הנקרא אורוגנזה. החום הרב שנוצר מחיכוך בין כל הלוחות (בעיקר: לוח נסקה, הלוח האנטארקטי ולוח סקוטיה) מתיך את הלוח הדרום-אמריקאי ויוצר מאגמה. הלחץ הרב גורם למאגמה לפרוץ החוצה דרך הרי געש, חורים בלוחות שנוצרו בגלל הקימוט. באנדים יש כ-20 הרי געש שחלקם פעילים גם היום.
| טקטוניקת הלוחות |
| --- | --- | --- |
| לוחות | הלוח הערבי • הלוח האפריקאי • הלוח האירואסייתי • הלוח הלבנטיני • הלוח האנטולי • הלוח ההודי • הלוח האוסטרלי • הלוח האנטארקטי • הלוח הצפון-אמריקאי • הלוח הדרום-אמריקאי • הלוח הפסיפי • הלוח הקריבי • לוח סקוטיה • לוח נסקה • לוח קוקוס  • לוח גורדה • לוח חואן דה פוקה • הלוח הפיליפיני • הלוח האדריאטי • לוח אוחוצק • לוח אוקינאווה • הלוח האמורי • לוח יאנגצה |  |
| העתקים ובקעים | הבקע הסורי-אפריקני • העתק סן אנדראס • העתק המלכה שארלוט • ההעתק הצפון אנטולי • ההעתק המזרח אנטולי  • משולש עפר • הרכס המרכז-אטלנטי |  |
| שקעים אוקייניים | שקע טונגה • שקע מריאנה • שקע קוריל-קמצ'טקה • שקע יפן • שקע ננקאי • שקע אוקינאווה • שקע ריוקיו |  |
הגבלת תדירות

בפרסום מקוון, הגבלת תדירות (frequency capping) היא הגבלה של מספר הפעמים שבהן מוצגת למשתמש פרסומת מסוימת במהלך פרק זמן מוגדר. כאשר מקור הפרסומת הוא ברשת פרסום, ההגבלה יכולה לחול על כל האתרים שבהם מוצגות פרסומות מאותה הרשת.
הגבלת תדירות נועדה למנוע ירידה באפקטיביות של הפרסומת כאשר המשתמש מתרגל לראותה פרסומת מסוימת ובעקבות כך מתעלם ממנה יותר מאשר מפרסומת בלתי מוכרת. תופעה זו יכולה להתרחש במיוחד כשמדובר בבאנרים המשדלים את המשתמש ללחוץ עליהם. אך הגבלת תדירות עשויה שלא להתאים לקמפיינים שמטרתם אינה לשדל את המשתמש ללחוץ על פרסומת אלא להעלות את המודעות למותג על ידי חשיפה חוזרת ונשנית למסרי הקמפיין.
הצורך בהגבלת תדירות תלוי בהקשר הפרסום. לדוגמה, ידוע שפרסומות וידאו הנלוות לסרטונים ביוטיוב יכולות לגרום למשתמשים להשאיר תגובות שליליות אשר פוגעות במותג במקום לשרת אותו.
הגת בארץ ישראל

גת לדריכת ענבים בסטף, אזור ירושלים
תעשיית הגתות בארץ ישראל הייתה מפותחת מאוד החל מימי קדם ועד המאה השביעית. בתקופה הביזנטית פרחה תעשיית היין בשל השימוש הפולחני הרב שעושים הנוצרים ביין. מתקופה זו שרדו אלפי גתות בכל ארץ ישראל, המתאפיינות במשטחי דריכה ענקיים המרוצפים בפסיפסים, מערכות ניקוז משוכללות, תאי אחסון ובורות איגום גדולים. דוגמאות לגתות ביזנטיות כאלה ניתן למצוא, למשל, בחורבת חכלילי בכניסה לבת עין שבגוש עציון; בכנסיית יוחנן בהרים שבעין כרם בירושלים; בחורבת דיר סמען שבשומרון ועוד.
בעקבות הכיבוש הערבי של ארץ ישראל נהרסו במכוון אלפי גתות פעילות על ידי המוסלמים, שדתם אוסרת עליהם שתיית יין, ותעשיית היין שקעה. בעת החדשה התפתחה שוב תעשיית היין בארץ ישראל,גת אך הטכנולוגיה מאפשרת היום לבצע את רוב פעולת הריסוק והאיגום בעזרת מכונות. למרות זאת עוד ניתן למצוא גתות מסורתיות פעילות בכפרים ערביים-נוצריים בארץ יהודה ובגליל, וכן באתרי תיירות, כמו מרכז המבקרים בכפר עציון או בכפר התלמודי שבקצרין העתיקה.
הגת בתקופות השונות בארץ ישראל

ממצאים מתקופת הנאולית כגון ספלולים בסלע במערות הכרמל, העלו הצעות ליצור יין מוקדם בקרב חוקרים אחדים. אך השערות אלו חסרות בסיס של ממש. ניתן לסבור שהופעת הגתות הראשונות בארץ מהווים עדות וודאית לייצור התירוש, היין ומשקאות תוססים אחרים.
הגת בתקופות השונות בארץ ישראל > מבנה הגת בתקופת הברונזה

בישראל נמצאו גתות חצובות בסלע המתוארכות לתקופה הכלכוליתית, בסביבות 4000 לפסה"נ. גתות אלו כוללות משטח דריכה ובור איגום שאליו התנקזו הנוזלים. כמו כן היו האנשים שחיו במקום משתמשים בבורות טבעיים שנחצבו בסלע. נמצאו גם גתות דומות, המתוארכות לתקופת הברונזה הקדומה.
הגתות המתוארכות לתקופה שהחל מסביבות שנת 2800 לפסה"נ, עמוקות יותר ונוספו להן מכסים שנועדו למנוע כניסה של מזיקים. במצרים, שהייתה בקשר עם ארץ ישראל באותה תקופה, נמצאו הירוגליף המתאר מסחטת יין. כמו כן, בתקופת הברונזה הקדומה, נכנסה לשימוש הגת המורכבת, גת שכללה משטח דריכה/תסיסה מדופן, פתח ניקוז שהזרים את הנוזלים אל בור שיקוע וסינון, משם סוננו הנוזלים אל בור האיגום. עדויות ליצור היין בשלביו השונים מופיעות במצרים. למשל ציור קיר מהממלכה החדשה בתבאי, מקברו של הפקיד המצרי נח'ת משנת 1400 לפסה"נ בקירוב.
הגת בתקופות השונות בארץ ישראל > מבנה הגת בתקופת הברזל

בארץ ישראל נמצאו גתות רבים באזורי יהודה, בנימין ושומרון, אזור ההר המרכזי, הגליל, מישור החוף וצפון הנגב, המתוארכים לתקופת הברזל בארץ ישראל, 586-1200 לפנה"ס. החקלאי הממוצע הכין את גתו על ידי חיתוך אזור בסלע היסוד שיצור משטח קרקע המוקף בקירות נמוכים. בתקופת הברזל היו הגתות חצובות בסלע וצורתן הייתה כצורת בריכה שקרקעיתה משופעת.
המשטח בקרקעית הגת נועד לסחיטת הענבים, והקירות לשימור מיץ הענבים במכבש. סחיטת הענבים נעשתה לרוב בשדה בצמוד לעבודות חקלאיות אחרות כגון סחיטת זיתים וטחינת גרגרי חיטה.
מיקום הגת בצמוד ליקב פירושו שהקציר והפקת היין נעשו באותו מקום וכך ייעלו את העבודה, הן מבחינת מזעור הנזק שנגרם לענבים ובעיקר לקליפותיהם שבהן נמצאים השמרים שמביאים לתסיסת התירוש והפיכתו ליין, הן מבחינת חיסכון בזמן ובניודם של הענבים למרחקים ארוכים יחסית והן מבחינת השמירה על הענבים מפני גנבים או חיות רעות, משום שבכל זמן נתון נמצאו עובדים אשר בין היתר שמרו על הענבים. במקרים בהם הייתה מרוחקת הגת מהכרם, הובלו הענבים לגת בתוך סלסלות על גבי חמורים. סחיטת הענבים, לפי המקורות הכתובים והממצא הארכאולוגי נעשתה על ידי דריכה רגלית עליהם.
כמו כן ישנן עדויות לגתות בצורת עגן מחרס או מעץ בשם גת- עריבה שמשמעותו גת קעורה גדולה ושטוחה אשר עליה דרכו אנשי התקופה את הענבים, לאחר הדריכה עבר התירוש ישירות מגת העריבה לכלי האחסון אשר בהם הוא תסס. באותה תקופה נכנס לפעולה.
הגת בתקופות השונות בארץ ישראל > הגת בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית

עדויות לייצור ושימוש ביין מצויות בשפע על פסיפסים וציורים שונים מתקופה זו. ביניהם גם הפסיפס בציפורי שמתאר את התהלוכה הדיונסית. דיוניסוס, היה אליל יווני שהיה מזוהה עם היין והתיאטרון, תהלוכות השתייה מתוארות כחלק מפולחנו ברחבי העולם העתיק. בתקופה זו התפתחה הגת בארץ לגת שכללה משטח עבודה מרכזי אשר אליו נוקזו הנוזלים ממספר תאי דריכה/תסיסה שהיו ממוקמות מסביבתו. הטיח שבא לשימוש בסיוד הגתות השתכלל ונהיה יותר תברואתי ויעיל. כמו כן היה שימוש במכבש בורג לצורך סחיטת השיירים. בתקופה הרומית-מאוחרת/ביזנטית החלו האנשים בארץ להשתמש בבתי גתות, מערך משוכלל שכלל שתי קומות ושני מפלסי דריכה.
בתקופות הבאות לא הוסיפו הגתות בארץ להשתכלל. בשל תחילת הכיבוש המוסלמי והאיסור המוטל על שתיית האלכוהול בדת האסלאם, יצאו הגתות בארץ מידי שימוש.
התפתחות הגתות בארץ ישראל

בארץ אין גשמי קיץ וניתן לייצר בה יין בגתות פתוחות, בניגוד למקומות קרירים יותר בהם הועדפו מבנים מקורים וסגורים בדי לשמר את חום התסיסה בטמפרטורה המתאימה לפעילותם של השמרים. נמצאו באזור ארץ ישראל והלבנט מספר רב של גתות פתוחות חצובות בסלע. ייצור היין בארץ החל באלף השלישי לפני הספירה.
התפתחות הגתות בארץ ישראל > גת פשוטה

הגתות נחצבו בסלעי גיר רכים המכוסים בשכבת גיר מוקשה. כמו כן, היו אנשי התקופה משתמשים בשקעים טבעיים על משטח סלע דולומיט. בתחילה כללו הגתות שנחצבו משטח שעליו דרכו את הענבים, בור איגום שאליו נאסף מיץ הענבים- התירוש ובו תסס ליין. מבור האיגום הועבר היין לכלי אחסון. בנוסף השתמשו האנשים בגתות בסיסיות זעירות שנחצבו על לוחות אבן והיו יכולים לשמש גם להפקת שמן זית. רק בתקופה מאוחרת יותר בנו גתות ייחודיות ליין ובתי בד להפקת שמן הזית. עם הזמן הוגדלו הממדים של משטחי הדריכה והועמקו בורות האיגום. החשש לחדירת חיות, רמשים ולכלוך לתירוש התוסס הביא לכך שלאחר מילוי בור האיגום כדי שני שלישים עד שלושה רבעים מנפחו, הוא כוסה כדי למנוע כניסתם של גורמים מזיקים אלו. בתקופה הברונזה הקדומה (2800 לפנה"ס) נמצאה עדות בהרי שומרון לגתות עגולות ובמרכזן בור איגום שעל פיתחו ניצב מכסה מעוגל.
התפתחות הגתות בארץ ישראל > גת מורכבת

בתקופת הברונזה הקדומה, בעידן העיור הגדול בכנען, התפתחה הגת המורכבת. היא כללה משטח דריכה/ תסיסה, שסביבו דפנות נמוכות ופתח ניקוז משופע קלות כלפי בור איגום חצוב בסלע. בין המשטח לבור האיגום נוסף בור שיקוע או בור סינון, אשר הבדילו אותו מהגתות הבסיסיות. הוספתם נועדה להבטיח ששיירי הענבים לאחר התסיסה לא ינוקזו אל בור האיגום. בבור השיקוע מפלס כניסת היין היה זהה למוצאו אל בור האיגום. בור הסינון, מפלס כניסת היין קרוב לפני הבור העליונים, תוכו מלא בזרדים המשמשים כמסנן גס. מוצא היין המסונן אל בור האיגום היה בתחתית בור הסינון.
התפתחות הגתות בארץ ישראל > גת מורכבת > מכבש הקורה

באלף הראשון לפסה"נ בתחילת התקופה ההלניסטית, נכנס גורם נוסף לשימוש בגתות ארץ ישראל והוא מכבש הקורה. מכבש זה היה בנוי מקורת עץ ארוכה שקצה האחד עוגן בגומחה שנחצבה בדופן משטח התסיסה/דריכה, ועל קצה השני הועמסו משקולות אבן. הקורה נשענה על סלסילות שאליהן הוכנסו שיירי הענבים והפעילה לחץ גדול מאוד עליהם. כך יועלה הסחיטה על זו של מכבשים אחרים. התפתחות הגתות והפיכתן למורכבות יותר, הביאו להרחבה של מגוון היינות שיוצרו.
התפתחות הגתות בארץ ישראל > גתות ביתיות

לאורך כל התקופות נעשה שימוש בגתות ביתיות. אלו יכלו להיות משטחי עץ, אבן, חרס או שקעים אשר מהם זרם התירוש אל כלי האחסון. בתקופת הברזל ישנה עדות לכלי חרס קטנים עגולים בעלי שפה, אשר מהם יצא מעיין משפך שהזרים את התירוש לכלי האחסון. אין עדות לשקיעת הנוזל בבור איגום. כלי חרס אלו נקראו "עריבות חרס" פירוש המילה "עריבה" הוא קערה גדולה ושטוחה. ממצא של כלים אלו, בין השאר הגיע מגבעון שמצפון לירושלים ותוארך למאה ה-8 לפסה"נ.
התפתחות הגתות בארץ ישראל > הגת המשוכללת

בתקופה ההלניסטית (מאה 4 לפסה"נ עד המאה הראשונה לפסה"נ), הגת המשוכללת נכנסה לשימוש, בגת זו נוספו לשטח התסיסה/דריכה משטחים נוספים, שנוקזו אל משטח עבודה מרכזי שלעיתים שימש גם כתא דריכה/תסיסה גדול. המשטחים אפשרו לערום ענבים או לייבשם חלקית ולהפיק תירוש ראשוני שניגר מתחתית ערימת הענבים אל תא הדריכה/תסיסה. הופעת המשטחים הצדדיים הייתה שלב ביניים בשינוי נוסף במבנה הגתות ותפעולן. בתחילת התקופה הרומית (החל מהמאה הראשונה לפסה"נ) החליפו תאים לא מקורים את אותם משטחים, תאים אלו נבנו מסביב למשטח הדריכה/תסיסה. לתוספת תאים צדדיים אלו הקנתה מספר יתרונות כגון האפשרות ליצור מיני יין נוספים מענבים שייובשו בבורות הדריכה/תסיסה עקב הבשלת יתר, באופן כללי ליצור של יותר ממין אחד של יין (יינות שונים דורשים תהליכי תסיסה שונים וריבוי התאים אפשר זאת). בנוסף ריבוי התאים הקנה יתרון של אפשרות ניצול טוב יותר של מתקני העזר בגת (מכבש, בורות איגום וכו'). הקניית גמישות תפעולית לגת (הכנת יותר מיין אחד בו זמנית), כנראה שאותם תאים נוספים שנבנו מסביב למשטח הדריכה/תסיסה, הקנו לגת תפקידים רב תכליתיים אשר בהם היה ניתן לייצר מספר מיני יינות בכל מחזור ולעיתים גם "דבש ענבים".
התפתחות הגתות בארץ ישראל > הגת המשוכללת > טיח הידראולי

גורם נוסף שנכנס לשימוש בתקופה הרומית המוקדמת בארץ, הוא השימוש ב"טיח הידראולי" טיח אטום לנוזלים ועמיד לחומצות וקשה. היה צורך לחדשו מדי פעם וניתן ללמוד זאת משכבות טיוח רבות שנתגלו בגתות ברחבי הארץ. לפני תקופה זו, גם בתקופות הקדומות היו משתמשים אנשים בטיח, אם כי היה פשוט מאוד, רך, מסיס במחומצות והשתמשו בו בעיקר לסתימת סדקים. הטיח הקודם היה עשוי בעיקר על בסיס סיד וחול והיה ניזוק בקלות מן החומצות המצויות בתירוש וביין. במהלך התקופה הרומית ועם התקופה הביזנטית הוכנסו לגתות שני שכלולים נוספים. האחד היה ריצוף בפסיפס של משטחי הדריכה/תסיסה, התאים סביבם, בורות האיגום ובורות השיקוע או סינון. הציפוי בפסיפס לא החליף את הטיח ההידראולי אלא צורף אליו וכך שילב בין יתרונות החוזק והעמידות של אבני הפסיפס עם האטימות של הטיח. סוג ריצוף זה הביאו לשיפור תברואתי שמנע את כניסת הפטריות והחיידקים אשר השתמרו בסדקי החציבה באבן או בטיח לתוך היין. כמו כן הכנסת רצפת הפסיפס הקל בניקיון הגת ושימורו.
התפתחות הגתות בארץ ישראל > הגת המשוכללת > מכבש בורג

יתרון שני שנכנס לשימוש בגתות מהתקופה הרומית, היה החלפתם של מכבשי הקורה, במערכות כבישה וסחיטה משופרות שהיו מבוססות על השימוש בבורג, מכבש בורג פשוט כלל בורג מעץ שבסיסו עוגן בחור באבן גדולה וכבדה שנקבעה ברצפת משטח העבודה המרכזי, החלק התחתון של החור היה רחב יותר מאשר חלקו העליון כדי לקבוע את הבורג ולמנוע עקירתו במהלך הכבישה. תחת לבסיס הבורג נבנו פתחים לניקוז היין שדלף לתחתית האבן כדי למנוע שם הצטברות נוזלים אשר היו מביעות לביקועו של בסיס העץ. שיירי הענבים נערמו סביב הבורג ונתחמו בחבלים או כלוב העשוי ממוטות שעליהם הונח לוח עץ. על הלוח היה אום שסיבובו הפעיל לחץ גדול על הלוח וכתוצאה מכך גם על הענבים.
התפתחות הגתות בארץ ישראל > בתי גתות

בסביבות המאות ה-6 וה-7 לספירה (סוף התקופה הביזנטית) הופיעו בארץ מערכות שנקראו "בית גתות":

מפעלים תעשייתיים מתוחכמים לייצור יינות, כללו משטח דריכה בשני מפלסים המשטח העליון היה מרוצף פסיפס ומחולק לתאים ששימשו לאחסון ולדריכה. התאים הופרדו זה מזה באמצעות מחיצות וברצפת כל אחד מהם הותקן פתח צר או שניים. הנוזל שהופק במשטחי הדריכה העליונים נוקז דרך פתח בתקרת המבנה, אל התאים המקורים שבמפלס התחתון לאחר שפתחי הניקוז בהם נאטמו בעזרת פקקים. אותם תאים מקורים מוקמו סביב משטח עבודה מרכזי שהיה במפלס התחתון של בית הגתות. בתאים המקורים תסס נוזל הענבים, בסיום תהליך התסיסה נוקז למשטח העבודה המרכזי, בו הותקן בסיס למכבש בורג שבאמצעותו סחטו את שיירי הענבים. בסמוך למשטח המרכזי, מעט נמוך ממנו, נבנו בור שיקוע או בור סינון, כמו כן בורות איגום.
אלו הם טיפוסי הגתות העיקריים שנתגלו בארץ ישראל, עם סוף השלטון הביזנטי בארץ ועליית האסלאם, יצאו בהדרגה הגתות ומפעלי היין כמעט לחלוטין מידי שימוש והגתות חדלו מלהבנות.
שלבי יצור היין והשימוש בגת > בציר

הבציר היה השלב הראשון בתהליך ייצור היין, מועדו נקבע לפי המקום ותנאי האקלים, בארץ הבציר נערך בחודשים החמים, בין תמוז לאלול, והיה נמשך מ-4 עד 6 שבועות. בדרום הארץ, החל הבציר בסוף חודש יוני ובאזורים הגבוהים והקרירים, בצפון הארץ, לרבות התבצע הבציר בסוף חודש ספטמבר. אנשי המקום נהגו להוביל את הענבים או המוצר האחר (יינות הוכנו גם מתמרים, רימונים ותאנים) לגת שברוב המקרים מוקם בצמוד לכרם. במידה והיה הגת מרוחק מן הכרם, הובלו אליו הענבים בסלסילות על גבי חמורים.
שלבי יצור היין והשימוש בגת > סחיטה

לאחר שהובאו לגת הענבים היו מפוזרים על משטח הדריכה ונסחטים על ידי דריכה רגלית עליהם. הלחץ של רגלי הדורכים אינו מאפשר מעיכה מלאה של הענבים, אך הוא מפריד אותם מן האשכול, מקצתם שלמים ואחרים מעוכים חלקית. במקומות שונים נמצאו גתות בהן גלילי אבן שמשקלם הגיע לטונה ויותר, משערים כי אלו שימשו לסחיטה של שיירי הענבים, שאפשרה כמו כן את ריסוק החרצנים ובכך הוספת טעמים נוספים ליין. עדות תבליט אבן מן הקבר של האציל מררוכא בסקרא שבמצרים, ממלכה שהייתה בקשר עם ארץ ישראל, נראים נגנים הנותנים את הקצב לדורכים בגת.