stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב מקין
תוצאות הקרב

השלמת כיבוש מקין ארכה ארבעה ימים, ולמעשה במהלך הקרב נהרגו יותר מלחים של הצי מאשר נחתים. על אף עליונותה המספרית ובכוח אש, נתקלה הדיוויזיה ה-27 בקשיים בהכנעת הכוח המגן של האי. טנק יפני אחד הושמד במהלך הלחימה ושניים נוספים ננטשו מבלי שנטלו חלק בקרב.
מתוך חיל המצב היפני במקין נהרגו כ-395 חיילים, לעומת 218 חיילים אמריקאים. בקרב אנשי הצי האמריקאי היו האבידות גבוהות יותר: 644 מלחים נהרגו בטביעת נושאת המטוסים ליסקום ביי, 43 נהרגו לאחר שאש פרצה בצריח התותחים על סיפון אוניית המערכה "מיסיסיפי" ו-10 נוספים נהרגו על החוף. בסך הכל הגיע מספר ההרוגים בקרב אנשי הצי ל-697.
ראו גם

המערכה באיי גילברט ומרשל
הפשיטה על מקין
קרב טאראווה
לקריאה נוספת

Morison, Samuel Eliot. Aleutians, Gilberts and Marshalls, June 1942-April 1944, History of United States Naval Operations in World War II, University of Illinois Press, 2001. ISBN 9780252070372.
אטול מקין
טנק M3 סטיוארט שנתקע בבור ועיכב את שאר הכוחות
חיילים אמריקאים מביטים במטוס ימי במקין. טרם הקרב היה המטוס בתיקונים בלגונה. במהלך הנחיתה האמריקאית השתמשו בו היפנים כעמדת מקלע.
הפועל נחליאל

| --- | --- |
 שם מלא:  מועדון כדורגל הפועל נחליאל
 כינוי:  נחליאל
 תאריך ייסוד:  1946
 תאריך פירוק:  2006
 
הפועל נחליאל היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר חדרה, שייצגה את שכונת נחליאל בעיר, והוקמה לראשונה ב-1946. בשיא כוחה בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 שיחקה בליגה א', הליגה השנייה דאז, למשך 12 עונות, אך לאחריהן התדרדרה לליגות הנמוכות יותר. בשנת 2006 התאחדה הקבוצה עם עוד מספר קבוצות מהאזור ליצירת הפועל חדרה, שמתחרה כיום בליגת העל.
היסטוריית הקבוצה

מקורה של הפועל נחליאל הוא בשכונת עולי תימן שבעיר חדרה שכונת נחליאל, שהוקמה בשנת 1911. השכונה הייתה שכונת קשת יום והדור השלישי והרביעי למקימי השכונה, ברצונו להרים את המורל, חיפש תחומי תרבות שונים להשקיע בהם וביניהם הפשוט והנפוץ ביותר היה כדורגל. החל משנות ה-40 של המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות להקים את קבוצת הפועל נחליאל. הניסיון הראשון נעשה ב-1946, אז הוקמה הקבוצה על ידי שלמה ערבה, ובתחילה התאמנה הקבוצה במגרש על גבעת-ביל"ו. ראשוני השחקנים בקבוצה היו נח חממי, יהושע לוי, שמעון מזרחי, יהודה ויחיאל הנדי, שלמה אריה, יחיאל אריכא ופרג'ו. אך הקבוצה התפרקה עם פרוץ מלחמת העצמאות ב-1948.
בתחילת שנות ה-50 נעשה ניסיון שוב להקים קבוצה לבני השכונה בשם ניצ"ן (נוער צעירי נחליאל), שקיימה בעיקר משחקים נגד קבוצות מקומיות או ביישובים הקרובים במסגרת ליגה ג', כמו למשל הפועל חוגלה, הפועל גבעת חיים ועוד. אך לאחר כ-5 שנים הקבוצה התפרקה בגלל בעיות כלכליות.
בהמשך ניסו יוזמי הקבוצה להתחבר עם הקבוצה הגדולה והכי ותיקה בעיר, הפועל חדרה, אך המשא ומתן לאיחוד נכשל.
ב-1957 הוקמה הקבוצה בשנית מבני השכונה ומונה המאמן יצחק פון שאימן בעבר בהפועל חדרה, והקבוצה עברה להתאמן במגרש החול ליד בריכת הצולח (כיום שכונת יוספטל בחדרה), שם חלקה את המגרש עם מי שהפכה ליריבה העירונית - הפועל חדרה. בקבוצה שיחקו אז משה בן מנחם, עזרא תירם, ששון ואפרים כהן, אריה בנאי, משה חובשי, חנוך ששון, ציון אריה, משה פון, יואש שלום, נחמיה שגן, יאיר לוי, מישל גרשון, ואבנר כולני, כאשר היא הורכבה כ-80% ממנה מתושבי השכונה. תקציב הקבוצה עמד על 25 לירות לחודש ממועצת הפועלים וסכום נוסף שהוקצה ממרכז הפועל ומתרומות אוהדים. כדי לצאת מהמצוקה כבר בשנים הראשונות נעשה ניסיון נוסף לאיחוד עם הפועל חדרה שכשל. הקבוצה נרשמה לליגה ג' של עונת 1957/1958. בהמשך עלתה הקבוצה לליגה ב', וב-1963 עלתה לליגה א' (ליגת המשנה דאז), שנחשב לחצי מקצוענית.
את הקבוצה הוביל באותה עונת עלייה מפורסמת כוכב הקבוצה דאז משה בן מנחם אשר זכה לכינוי ״פאצ׳י״ כינוי אשר קיבל מהקהל המקומי בזכות היותו אחד מקשרי הכנף המהירים בליגה.
ב-1967 נכנסה הקבוצה ל"תור הזהב" שלה כשלבוגרים עלו השחקנים יחיעם שרעבי, שמוליק יעקובובסקי ואורי מסוארי, ויחד עם יורם גובס, רחמים אריה, משה אריה, דני אחרק שידלובסקי, בועז חממי, דודו בר עוז, והמאמן זכריה רצאבי, ידעה הקבוצה תקופה של 12 עונות (1963/1964 - 1975/1976) בה היא שיחקה בליגת המשנה ליגה א', וביססה את מעמדה בבית הצפון, כשהישג השיא שלה היה המקום הרביעי בליגה בעונת 1968/1969. במסגרת הגביע בשנים אלו הופיעה הקבוצה בפעם הראשונה בעונת 1958/1959 והגיעה לסיבוב השישי (32 הטובות ביותר), הישג גדול יחסית לקבוצה מליגה ג'. בעונת 1963/1964 הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה - רבע גמר גביע המדינה, שם הפסידה למכבי תל אביב 2-0.
בעונת 1975/1976 התבצע ארגון מחדש של מבנה הליגות בישראל ונוסדה הליגה הארצית, וליגה א' הפכה להיות הליגה השלישית, לשם ירדה נחליאל. משם התדרדרה הקבוצה והתנדנדה בין הליגה הרביעית והחמישית.
בשנת 2006 אוחדו כל הקבוצות העירוניות מאזור חדרה: הפועל נחליאל, הפועל בית אליעזר והיריבה העירונית, מכבי חדרה, ממנה נשארה רק מחלקת הנוער לאחר שפורקה שנתיים קודם לכן, לקבוצה אחת שנקראה עירוני ערן חדרה, וכך הפועל נחליאל למעשה הפסיקה להתקיים בתור קבוצה עצמאית. בהמשך התאחדה הקבוצה גם עם מועדון ספורט גבעת אולגה וכיום נקראת הקבוצה "הפועל חדרה גבעת אולגה".
הערות שוליים

↑  הפועל נחליאל:"האחות הקטנה" מאת העיר NEWS - ספורט ונוסטלגיה, 18 בפברואר 2022
אהרן ניר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1900 
 פטירה:  15 במרץ 1955 (בגיל 55 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 
אהרן ניר (פוליבוי) (1900 – 15 במרץ 1955) היה סופר והוגה ישראלי.
ביוגרפיה

אהרן בן לוי יצחק פוליבוי היה נינו של ר' יעקב ורטמן אב"ד טרנובקה (בן ר' אברהם אב"ד טרנובקה, וחתנו של ר' רפאל מברשד), שעלה לארץ ישראל בשנת תרכ"ו (1865). היה מראשוני מוסמכיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה-20 שימש במשך מספר שנים כמזכירו של ח"נ ביאליק.
בשנת תרפ"ח-1928 פרסם בהוצאת "כתובים" מונוגרפיה קצרה על שניאור זקש, שנולדה מתוך מחקר שערך בלימודיו במסגרת סמינר לספרות העברית החדשה אצל פרופ' יוסף קלוזנר.
פרסם פרקי הגות בכתבי עת ספרותיים בארץ.
בשנת תשי"ד-1954 פרסם בהוצאת "דביר" ספר הגות ומחשבה בשם "בין השעיפים" – מחרוזת הגיונות על אמונה ולבטי אמונה, המוות ותודעת המוות, האישה כניגוד לתורשת המוות, היצירה והיוצר.
אהרן ניר נפטר באביב 1955 בתל אביב לאחר שנים של מחלה.
נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר כתבים בכתב יד.
ספריו

שניאור זק"ש, תל אביב: כתובים, תרפ"ח.
בין השׂעִפִּים: הגיונות, תל אביב: דביר, תשי"ד.
ספריו > תרגומיו

נ. ר. דוניץ, שאול המלך; עברית: א’ בן-לוי, תל אביב: י’ שמעוני, תש"ו.
נ. ר. דוניץ, דוד ושאול; עברית: א’ בן-לוי, תל אביב: י’ שמעוני, 1946.
אמיליו סלגרי (אנ'), איש האש; עברית: א’ בן-לוי, תל אביב: יזרעאל, תש"י.
ז'ול וורן, שר העולם; תרגם: א. בן-לוי, תל אביב: י’ שמעוני, 1951.
הערות שוליים

↑  על פי הנקרולוגים: ב-1905.
1 2  אהרן פוליבוי באתר חברה קדישא ת"א–יפו.
↑  על פי קרובו גדליהו אמיתי, היה בוגר המחזור הראשון שלה (ג’ בר-צבי [=גדליהו אמיתי], עיירתנו טרנובקה: פרקי זיכרון ומצבה, מהדורה ב מורחבת, תל אביב: יוצאי טרנובקה על ידי הוצאת ספרים יזרעאל, תשל"ב, עמ' 52 (ספר יזכור לקהילת טרנובקה, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 56).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305492505171  VIAF: 97252237   WorldCat (עם VIAF): 97252237 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
באגסי סיגל

| --- | --- |

 לידה:  28 בפברואר 1906 ברוקלין, ארצות הברית 
 נרצח:  20 ביוני 1947 (בגיל 41) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Benjamin Hymen Siegelbaum 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הוליווד פוראבר 
 מקום מגורים:  לוס אנג'לס 
 תקופת הפעילות:  1920–1947 (כ־27 שנים) 
 השקפה דתית:  יהדות 
 בן או בת זוג:  וירג'יניה היל (1945–1947)  Wendy Barrie (1942–1943) 
 חתימה:   
 
בנג'מין "באגסי" סיגל (אנגלית: Benjamin "Bugsy" Siegel‏, 28 בפברואר 1906 - 20 ביוני 1947), היה פושע יהודי-אמריקאי, יליד ניו יורק. סיגל ידוע בכך שהיה בין הדמויות הבולטות בעולם הפשע המאורגן בארצות הברית בתקופת היובש, ונחשב אחראי במידה רבה לפיתוחו של אזור לאס וגאס. כינויו "באגסי" נבע ממילת הסלנג הניו-יורקית, "באגס" (Bugs), אשר פירושה משוגע, ותיארה את אופיו של סיגל. סיגל שנא כינוי זה ואסר על חבריו להשתמש בו בפניו.
דמות משנה בסרט הסנדק נבנתה על פי קווי חייו - מו גרין.
ביוגרפיה > סיגל בצעירותו

סיגל היה אחד מחמשת ילדיהם של מקס וג'ני זיגלבוים, יוצאי פודוליה שבתחום המושב. משפחתו, שהתגוררה בוויליאמסבורג, הייתה עניה מרודה. כילד הצטרף לאחת מכנופיות הרחוב בשכונתו ועסק בגנבות רחוב ובסחיטת דמי חסות. בנערותו פגש את מי שילווה אותו בהמשך חייו, מאיר לנסקי, והשניים הקימו כנופיה שעסקה בגנבת מכוניות ובהימורים. סיגל אף שימש כרוצח שכיר בשירות כנופיות שונות בעיר בתיווכו של לנסקי. בשנת 1926 הועמד סיגל לדין על אונס, אולם קורבן התקיפה שוכנעה על ידי לנסקי שלא להעיד כנגד חברו.
ביוגרפיה > החבירה למאפיה האמריקאית

בשנת 1930 חברו סיגל ולנסקי ללאקי לוצ'יאנו ולאלברט אנסטסיה, בין הדמויות הבולטות בדור השני למאפיה האמריקאית האטלקית בניו יורק, שראתה אז תקופת צמיחה משמעותית בעקבות התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית שאסר על ייצור ומכירת אלכוהול ולכן יצר שוק אדיר למבריחי ויצרני אלכוהול בלתי חוקי. אלו החלו לעסוק בהברחת אלכוהול לניו יורק, ניו ג'רזי ופילדלפיה. באותה התקופה פרצה מלחמה המכונה מלחמת הקסטלמארזים בין שתי משפחות חזקות במאפיה האמריקאית על השליטה בעיר ניו יורק ובמאפיה כולה. לאקי לוצ'יאנו ואלברט אנסטסיה היו חברים במשפחתו של ג'ו מסריה, שנלחמה במשפחת הפשע של סלווטורה מרנצאנו. בתחילה נמנעו סיגל ולנסקי להתערב, אך לאחר שמסריה ניסה לרצוח את חברם לוצ'יאנו (על אף שהיה שייך למחנה שלו) ראו בכך הזדמנות לסיים את המלחמה ולבסס את מעמדם עוד יותר. לוצ'יאנו וסיגל טמנו מלכודת למסריה, שנרצח בעודו יושב במסעדה, דבר שסימל את סיומה של מלחמת הקסטלמארזים. הדעה הרווחת היא כי סיגל עמד מאחורי רצח מסריה, אולם סיגל מעולם לא הועמד לדין בגין מקרה זה. בעקבות רצח מסריה בידי סיגל ועריקת לוצ'יאנו, מרנצאנו יריבו הכריז על עצמו כ"בוס כל הבוסים" (מאיטלקית: Capo di tutti capi), אך נרצח זמן קצר לאחר מכן על ידי אותה החבורה (לנסקי, סיגל, לוצ'יאנו ואנסטסיה), שהקימו את מועצת חמש המשפחות והניחו את התשתית לקיומו של "סינדקט הפשע הלאומי" שאיגד תחתיו גם את המאפיה האמריקאית וגם ארגוני הפשע היהודיים אותם הובילו לנסקי וסיגל, כמו גם ארגוני פשע אירים ואפרו-אמריקאים.
בשנת 1932, הועמד סיגל לדין על חלקו במכת הברחות האלכוהול ואולם גם מאשמה זו התחמק כאשר נגזר עליו קנס בלבד. בשנת 1935 חברו סיגל ולנסקי לדאץ' שולץ(אנ'), מאפיונר יהודי אשר עסק באותם זמנים בהלוואה בריבית. שמם של סיגל ולנסקי נקשר ברציחתם של מספר מתחרים ל"עסקו המצליח" של שולץ, אולם גם הפעם הדבר לא הוכח מעולם.
בשנת 1937 עבר סיגל ללוס אנג'לס, שם חבר לטייקוני פשע מקומיים והמשיך בעסקי ההימורים. שמו של סיגל, אשר היה ידוע כרודף שמלות, נקשר במספר רב של שחקניות הוליוודיות, והוא הפך לדמות פופולרית בחיי הלילה בקליפורניה. בשנת 1939 הועמד סיגל לדין באשמת רציחתו של המאפיונר היהודי הארי גרינברג אשר הפך לטענתו למודיע משטרתי. משפט הרצח הסתיים אף הוא בזיכויו של סיגל מחוסר ראיות.
ביוגרפיה > לאס וגאס

לאחר זיכויו במשפט הרצח של הארי גרינברג, נסע סיגל לביקור בניו יורק ובדרך עבר בעיירה שכוחת אל בשם לאס וגאס במדינת נבדה. המיתוס שנוצר דיבר על חיזיון שחווה סיגל ובו ראה בית מלון ענק ושולחנות הימורים בעיירה קטנה זו. סיגל ידע כי החל משנת 1931 הותרו ההימורים בחוקת מדינת נבדה, התחיל לפעול ליישום רעיון זה והסביר לחבריו בניו יורק על האוצר הפוטנציאלי הטמון במדבר. סיגל הצליח לשכנע את חבריו, ובשנת 1941 החל לנסקי בהקמתם של בית מלון וקזינו ענקיים, אשר נקראו פלמינגו, על שם כינויה של וירג'יניה היל, אחת ממאהבותיו של סיגל. הבעיות החלו לצוץ כאשר התברר לסיגל כי אינו מבין בבנייה כלל. הפרויקט התארך מעל למצופה ואנשי המאפיה נאלצו לעמוד בהוצאות רבות מעל המשוער. המצב הגיע לשיאו כאשר כונסה ישיבת בכירי העולם התחתון בהוואנה בירת קובה, בה דרשו בכירי העולם התחתון מלאקי לוצ'יאנו כי יאשר לחסל את סיגל, אשר נחשד כי הוא גונב את כספי חבריו. ההיתר לא ניתן לבסוף לאור התנגדותו של לנסקי, אשר זכר את הפעמים הרבות בהן הצילו סיגל, ודרש בכל תוקף לאפשר לו לסיים את הפרויקט, בתקווה כי אכן המאפיה תקצור את הפירות.
ביוגרפיה > סופו של סיגל

כעבור זמן מה התברר כי פרויקט הפלמינגו אכן נכשל, וכספם של המאפיונרים אכן נגנב על ידי המאהבת של סיגל אשר נמלטה לפריז ואחר כך לשוודיה. ב-20 ביוני 1947, לאחר שגם חברו לנסקי לא עמד לצידו יותר, נורה סיגל על ידי מתנקש מטעם המאפיה, ככל הנראה היה זה אדי קאניזרו. סיגל, אשר מת במקום, לא זכה לראות את לאס וגאס הופכת למרכז ההימורים העולמי כפי שחזה עשר שנים לפני כן.
סיוע להגנה

ב-1946, סיגל נפגש בחדר אחורי בבית מלון בלוס אנג'לס עם סוכן ההגנה, ראובן דפני שנשלח לארצות הברית בשביל לסייע למאמץ להבריח כלי נשק לארץ ישראל.
בפגישה דפני הסביר לסיגל שהוא הגיע מארץ ישראל כדי לרכוש נשק. בתום הפגישה הסכים סיגל לסייע לדפני ומאז, לפי עדותו של דפני, הוא הגיע פעם בשבוע לאותו חדר אחורי בבית המלון ומצא בו מזוודה על השולחן, ובתוכה שטרות של דולרים. דפני העריך שעד שעזב את העיר הוא קיבל מסיגל לפחות 50 אלף דולר – סכום ששווה כ-700,000 דולר כיום (2021).
ראו גם

באגסי
לקריאה נוספת

רוברט רוקאווי, מהגרים, פועלים וגנגסטרים: פרקים בתולדות היהודים בארצות הברית, מאנגלית: איטה ישראלי, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 1990. (הספר בקטלוג ULI)
רוברט רוקאווי, הגנגסטר היהודי בארצות הברית: חייו ופשעיו בראשית המאה ה-20, מאנגלית: איטה ישראלי, הוצאת גפן, 1994. (הספר בקטלוג ULI)
ריץ' כהן, יהודים קשוחים, מאנגלית: עפרה אביגד, הוצאת מודן, 1998. (הספר בקטלוג ULI)
מייקל בנסון, גנגסטרים נגד נאצים, מטר, 2024
Michael Shnayerson, Bugsy Siegel: the Dark Side of the American Dream, Yale University Press, 2021 (הספר בקטלוג ULI)
George Carpozi, Bugsy: the Bloodthirsty, Lusty Life of Benjamin "Bugsy" Siegel, S.P.I. Books, 1992 (הספר בקטלוג ULI)
Larry Dale Gragg, Benjamin "Bugsy" Siegel: the Gangster, the Flamingo, and the Making of Modern Las Vegas, Praeger, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
David Clary, Gangsters to Governors: the New Bosses of Gambling in America, Rutgers University Press, 2017 (הספר בקטלוג ULI)
Michael Benson, Gangsters vs. Nazis: How Jewish Mobsters Battled Nazis in Wartime America, Kensington Publishing, 2022 (הספר בקטלוג ULI)
Jack Sheehan (ed.), The Players: the Men who Made Las Vegas, University of Nevada Press, 1997 (הספר בקטלוג ULI)
Lawrence Block (ed.), Gangsters, Swindlers, Killers, and Thieves: the Lives and Crimes of Fifty American Villains, Oxford University Press, 2004 (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑    אלחנן שפייזר, ‏הגנגסטרים היהודים שרצחו, גנבו וסחטו למען מדינת ישראל, בעיתון מקור ראשון, 10 באוקטובר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267896405171  BNE: XX1300886  BnF: cb122620595 (data)  GND: 1236143663  ISNI: 0000 0000 6701 1979  LCCN: n92043937  NKC: mzk20211125790  NTA: 136157939  SNAC: w6nd3sxm  SUDOC: 254614442  VIAF: 70585319   WorldCat (עם VIAF): 70585319
חברה רב-אתנית

חברה רב־אתנית (באנגלית: Multiethnic society) היא חברה אשר מורכבת ממספר קבוצות אתניות, בניגוד לחברות אתניות הומוגניות. בפועל, כיום רוב החברות בעולם הן חברות רב־אתניות ורק מדינות מעטות נחשבות לחברות אתניות הומוגניות (בהם יפן, קוריאה וסומליה).
בחברות הרב־אתניות קיים סיכוי רב יותר להיווצרות סכסוכים אתניים. גורמים כגון הבדלי שפה, הבדלי תרבות, סכסוכים על רקע דתי, אפליה וקיום פערים כלכליים עלולים להוביל לסכסוכים אתניים. במקרים הגרועים ביותר, הסכסוכים האתניים יכולים להוביל לקריסת החברה. דוגמאות מהעת הנוכחית כוללות את צ'כוסלובקיה אשר התפרקה לשתי מדינות. במקרים מסוימים, התפוררות מסוג זה עלולה להיות אלימה בהרבה, כמו ביוגוסלביה. במקרים אחרים התפוררות מסוג זה עלולה להוביל למצב של מלחמת אזרחים אלימה ומתמשכת, כמו ברואנדה.
תנאים הכרחיים ליכולתם של חברות רב־אתניות להמשיך להתקיים לאורך זמן כוללים בין היתר קיום של שפה משותפת בין חברי הקבוצות האתניות השונות וחינוך לסובלנות.
דוגמאות למדינות שבהן חברה רב־אתנית

ישראל
ארצות הברית
קנדה
הודו
סין
ברזיל
ישראל כדוגמה של חברה רב־אתנית

ישראל היא דוגמה מצוינת לחברה רב־אתנית, עם אוכלוסייה מגוונת המורכבת מקבוצות אתניות ודתיות שונות. ניתן לייחס את השטיחים התרבותיים העשירים של המדינה להגירות ההיסטוריות, הכיבושים וההתנחלויות מרצון. מאמר זה בוחן את ההיבטים השונים של החברה הרב־אתנית בישראל, לרבות שפותיה, דתותיה, המטבח, אירועי התרבות והאמנויות שלה.
שפות
לישראל שתי שפות רשמיות, עברית וערבית, המשקפות את הקבוצות האתניות הגדולות במדינה. בנוסף, האוכלוסייה המגוונת הובילה לשכיחותן של שפות אחרות, כגון רוסית, אמהרית, צרפתית ואנגלית, במיוחד בקרב קהילות מהגרים ומיעוטים.
דתות
מגוון קבוצות דתיות מתקיימות במקביל בישראל, ביניהן יהודים, מוסלמים, נוצרים ודרוזים. כל קבוצה נוהגת באמונה ומנהגים משלה, ותורמת למגוון הדתי של המדינה. ניתן לראות זאת באתרי הדת הרבים הפזורים ברחבי ישראל, כמו הכותל המערבי, מסגד אל־אקצא, כנסיית הקבר ומקדשי הדרוזים.
מטבח
אוכלוסיית ישראל המגוונת באה לידי ביטוי במטבח שלה, המשלב מנות מזרח תיכוניות מסורתיות עם השפעות קולינריות מאירופה, צפון אפריקה ואסיה. מאכלים בסיסיים כמו חומוס, פלאפל ושווארמה ניתן למצוא לצד מנות המציגות את הרקע האתני השונות של תושבי ישראל, כמו בורקס, שקשוקה וסביץ'.
אירועי תרבות ופסטיבלים
ישראל מארחת מגוון רחב של אירועי תרבות ופסטיבלים החוגגים את המורשת והמסורות של הקהילות האתניות השונות שלה. כמה דוגמאות כוללות את חגיגת הסיגד השנתית של קהילת יהודי אתיופיה, פסטיבל המימונה שנחגג על ידי יהודי מרוקו, ופסטיבל הדרוזים לתרבות ומורשת, המציג אמנות, מוזיקה וקולינריה דרוזית.
אומנויות ומוזיקה
אמנות ומוזיקה ישראלית משקפים את האופי הרב־אתני של המדינה, עם השפעות ממסורות המזרח התיכון, צפון אפריקה ואירופה. מוזיקאים ואמנים מרבים לשלב אלמנטים תרבותיים מגוונים אלו ליצירת צליל וסגנון ישראלי ייחודי. בין הדוגמאות הבולטות ניתן למנות את הזמרת התימנית־ישראלית עפרה חזה, שהמוזיקה שלה שילבה לחנים תימניים מסורתיים עם צלילי פופ מודרניים, והלהקה העכשווית בלקן ביט בוקס, המשלבת סגנונות מוזיקה ים תיכונית, בלקנית ואלקטרונית.
כחברה רב־אתנית, ישראל מציגה נוף תרבותי עשיר שעוצב על ידי אוכלוסייתה המגוונת. הדו־קיום של קבוצות אתניות ודתיות שונות תורם לאופיה הייחודי של המדינה, כאשר כל עדה מוסיפה את הטעם המובהק שלה לשפה, לדת, למטבח, לאירועי תרבות ולאמנויות של ישראל. חברה רב־גונית זו משמשת עדות לחשיבותם של חילופי תרבות והבנה בעולם גלובלי.
אמצעי תקשורת המונים בחברה רב־אתנית

כלי התקשורת מהווים מעין סוכני חברות עבור הציבור, ומשמשים כמתווכים עיקריים, למשל, בין המרכז לפריפריה, הנבדלים מבחינה אתנית בחברות רבות דוגמת ישראל. הכוח של כלי התקשורת בא לידי ביטוי ביכולתם לקבוע את נושאי הסיקור ואת הקבוצות החברתיות שמיוצגות בו. כך, נוצר מצב שקבוצות מסוימות בחברה נלחמות על מקומן באמצעי התקשורת. יש הטוענים כי הסיקור, שקובע את מערך הכוחות בחברה, נוטה להציג באור שלילי או באזכורים ספציפיים בלבד את תושבי הפריפריה ולעומת זאת נוטה לסקר באופן חיובי יותר את תושבי המרכז, שבו מרוכזות האליטות. באופן הסיקור הלא שוויוני, התקשורת מחזקת את הלגיטימיות של המרכז החברתי והפוליטי, ומשמרת את מאזן הכוחות בחברה. אחת הסיבות להעדפה של המרכז בתקשורת היא שהאליטה ששולטת באמצעי התקשורת קרובה יותר מבחינה תרבותית, חברתית וגאוגרפית לאליטה שבמרכז.
ראו גם

רב־תרבותיות
אתניות
חברה
הערות שוליים

↑  חֶבְרָה רַב־אֶתְנִית במילון סוציולוגיה (תשע"ו), באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  ארן ליביו ואלי אברהם, מיהו 'מלח הארץ' על פי עיתון "הארץ"? השפעת המרחק החברתי- אידיאולוגי בין קבוצות חברתיות שונות לבין עיתונאים, כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל, 2006
↑  Sammy Smooha, The model of ethnic democracy: Israel as a Jewish and democratic state, Nations and Nationalism 8, 2002-10, עמ' 475–503 doi: 10.1111/1469-8219.00062
↑  Gershon Shafir, Yoav Peled, Being Israeli, Cambridge University Press, 2002-02-14, ISBN 978-0-521-79672-9
↑  7. A Spatial Odyssey, Rutgers University Press, 2019-12-31, עמ' 165–189
אבי ישראלי

אבי ישראלי (נולד ב-1953) הוא רופא פנימאי ומנכ"ל משרד הבריאות לשעבר. משמש מנהל מחלקת מדיניות מינהל וכלכלת בריאות במרכז הרפואי הדסה.
ביוגרפיה

ישראלי סיים ב-1978 לימודי רפואה בבית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. התמחה ברפואה פנימית ובניהול רפואי. הוא מוסמך בבריאות הציבור מהאוניברסיטה העברית ומוסמך במנהל עסקים מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. משנת 1996 מכהן כפרופסור מינהל וכלכלה רפואית בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
מונה לתפקיד מנכ"ל משרד הבריאות בשנת 2003 על ידי שר הבריאות, דני נוה. קודם למינויו זה מילא ישראלי את תפקיד מנהל המחלקה למינהל בריאות וכלכלת בריאות בבית-הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ועוד קודם לכן כיהן בתפקיד מנכ"ל המרכז הרפואי הדסה. כן כיהן כיו"ר הוועדה להרחבת סל הבריאות. פרש מתפקיד מנכ"ל המשרד בשנת 2009.
מכהן כיושב ראש חברת הביומד "בריינסטורם".
בנו גרינפלדר

אין תמונה חופשית
בנו גרינפלדר (1883–1955) היה רופא ילדים ישראלי, הפרופסור הראשון לרפואת ילדים באוניברסיטה העברית, מנהל מחלקת ילדים בבית החולים הדסה (1925–1952).
קורות חיים

גרינפלדר נולד בשאטס בוהמיה, בצ'כיה אשר הייתה חלק מאוסטרו-הונגריה. בשנת 1903 עם סיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה על שם לאופולד במינכן, יצא לווינה ללמוד בבית המדרש לרבנים. חסר היה לו הידע הבסיסי וגרינפלדר נאלץ להפסיק את לימודיו.
בין השנים 1904–1911 למד רפואה באוניברסיטת וירצברג, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת וינה.
לאחר סיום לימודיו גרינפלדר התמחה 3 שנים ברפואת ילדים במחלקתו של הפרופ' היינריך פינקלשטיין.
בקיץ 1914, מספר שבועות לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביקר גרינפלדר בארץ ישראל והיה מעורב בשלבים הראשונים לארגון תחנות לאמהות ולתינוקתיהן.
במלחמת העולם הראשונה היה רופא צבאי ושירת בחזית צרפת. בשנת 1916 גרינפלדר קיבל אות הצטיינות גבוה על טיפול בפצועים תחת אש.
בסיום מלחמת העולם הראשונה חזר גרינפלדר לברלין והיה ממונה על בית החולים לילדים עזובים.
בשנת 1919 עלה לארץ-ישראל עם רעייתו טראוטה (לבית שייער) שהייתה פסנתרנית.
גרינפלדר עבד בהדסה, כרופא בכיר בתפקיד של ממונה על מחלקת הילדים.
בשנת 1925 נתמנה למנהל מחלקת הילדים בהדסה. במקביל היה עוזר מנהלי מחלקת הילדים בבתי החולים הדסה בתל אביב והדסה בצפת.
גרינפלדר קיבל תואר פרופסור חבר עם פתיחת בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית. היה הפרופסור הראשון לרפואת ילדים באוניברסיטה העברית.
גרינפלדר פרסם כ-120 עבודות מחקר. גרינפלדר פרסם מספר ספרים ברפואת ילדים בשפות : בעברית, יידיש וערבית.
מתלמידותיו : ד"ר הלן סולובייצ'יק.
בשנת 1952 פרש גרינפלדר לגמלאות.
גרינפלדר נפטר ב-1955 ונקבר בהר המנוחות. הניח אישה טראוטה, פסנתרנית אשר הופיעה בקונצרטים לקהל הרחב, בעיקר למטרות צדקה ושלוש ילדים.
רפלקס גרינפלדר

גרינפלדר תיאר החזר הנושא את שמו: רפלקס GRUNFELDER.
סימן זה עוזר בקביעת דלקת באוזן התיכונה : הפעלת לחץ בזווית מרפס האחורית - לטרלית בגולגולת הילד גוררת הופעת רפלקס בבינסקי.
גרינפלדר פרסם את מסקנותיו בנושא "רפלקס גרינפלדר" במאמר רפואי : "על חזיון הבוהן הגדולה <GR .Z .PH> והרפלקס של גרינפלדר <G.R> בדלקת האוזן התיכונית ובליקויים בבקעת הגולגולת האחורית" תרפ"ג, תל אביב, מוציא לאור לא ידוע
מספריו של גרינפלדר

(Мать и дитя : учебник по гигіенѣ материнства и грудного ребенка (מוציא לאור Рига : тип. Глобус (1929)(מחבר: Б Герцфельд)
"מורה דרך לטיפול בתינוקות" ספרית בית-הבריאות של ההסתדרות מדיצינית "הדסה" על שם לינה ונתן שטראוס, ירושלים, תל אביב : אמנות, 1931
"מורה דרך לטיפול בתינוקות" - ספרית בית הבריאות של ההסתדרות מדיצינית הדסה על שם נתן ולינה שטראוס, תש"ח, 1947, ירושלים : עבר
"הטפול בילד הבריא והחולה בארץ ישראל", תש"ה, 1944, ירושלים : עבר
"מורה דרך לאם ולמטפלת" (בהשתתפות רחל גרינפלדר רסיס), 1953, ירושלים, ר. מס
וועג-ווייזער פאר יונגע מוטערס / פון בענא גרינפעלדער ; מיט דער באטייליגונג פון רחל גרינפעלדער רסיס, (איבערזעצט פון אהרן צפנת), גרינפלדר, בנו, צפנת אהרן, גרינפלדר-רסיס, רחל, ירושלים : ר' מס (1952)
مرشد الامهات الى العناية فى الاطفال / تأليف بنو غرونفلدر، ترجمة فايز يونس الحسيني. [نشرات دار الصحة لينا وناتان شتراوس التابعة لجمعية هداسا الطبية ]
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939

בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר ב. גרינפלדר (ירושלים): אי ספיקה חריפה של מחזור הדם מבחינה פדיאטרית (31 במאי)
לקריאה נוספת

'גרינפלדר, בנו טוב', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 150. (הספר בקטלוג ULI)
"רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, ערך : גרינפלדר, בנו טוב פרופ', הפרופסור הראשון בארץ למחלות ילדים, עמוד 162