stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עליות מגורשי ספרד ופורטוגל
הערות שוליים

↑  בצלאל רות, תולדות היהודים באיטליה, הוצאת מסדה, תל אביב, 1962, עמ' 101.
↑  יערי, אגרות ארץ ישראל, עמ' 127
↑  אברהם יערי, אגרות ארץ ישראל, ירושלים תש"י, עמ' 103.
↑  מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עמ' 296.
↑  בצלאל לנדוי, הכותל – סמל ירושלים בגולה, באתר דעת, קדושת הכותל, באתר הכותל
↑  בית הדפוס העברי הבא שהוקם בארץ גם כן היה בצפת, הוקם רק לאחר כ-250 שנה על ידי ישראל ב"ק בעזרתו של משה מונטיפיורי.
↑  נתן שור, תולדות היהודים בגליל בתקופה העות'מאנית
↑  אברהם דוד, עלייה והתיישבות בארץ-ישראל במאה הט"ז, עמ' 37, הוצאת ראובן מס בע"מ, ירושלים, תשנ"ג–1993.
↑  סיכוני רעידת אדמה במדינת ישראל – ד"ר אבי שפירא, באתר ועדת ההיגוי הבין-משרדית להיערכות לרעידות אדמה.
↑  נתן שור ואליעזר שוורץ, לתולדות מגפת הדבר בארץ ישראל, ב-אריאל: כתב עת לידיעת ארץ ישראל - מאמרים ומחקרים בידיעת הארץ, עורכים גבריאל ברקאי ואלי שילר, עמ' 69, הוצאת ספרים אריאל, ירושלים, תשנ"ה - 1994.
↑  אלמוני איש קנדיא (כרתים), בתוך מסעות ארץ ישראל, תל אביב: אברהם יערי, תש"ו–1946, עמ' 110–113, באתר Hebrew Books
↑  מתוך מסעות משולם מוולטרה, בתוך מסעות ארץ ישראל, תל אביב: אברהם יערי, תש"ו–1946, עמ' 114–125, באתר Hebrew Books
↑  מסע ר׳ משה באסולה, בתוך: מסעות ארץ ישראל, תל אביב: אברהם יערי, תש"ו–1946, עמ' 125–165, באתר Hebrew Books
1 2  בתוך מסעות ארץ ישראל, תל אביב: אברהם יערי
↑  אגרת ר' שמואל בק מירושלים, שמ"ד (1584), בתוך: אגרות ארץ ישראל, תל אביב: אברהם יערי, תש"ג-1943, עמ' 182-187, באתר Hebrew Books
| קבוצות בחברה הישראלית (ישראלים) |
| --- | --- | --- |
| ישראלים לפי דת | יהודים • נוצרים • מוסלמים  • דרוזים • בהאים  • שומרונים   העבריים מדימונה • עדי יהוה • יהדות משיחית  • סובוטניקים |  |
| יהודים | אשכנזים • ספרדים • מזרחים • הודים  • אתיופים • יוצאי ברית המועצות  חילונים • מסורתיים • דתיים • חרדים   אורתודוקסיים • קונסרבטיביים • רפורמים • קראים |  |
| ערבים | בדואים • ערבים-נוצרים • אחמדים • מדנים • פלאחים • עלווים |  |
| מיעוטים | צ'רקסים • צוענים • ארמים |  |
מפת יישובים בארץ ישראל וסביבתה, 1489
ארץ ישראל וסביבתה במפה שצייר אברהם אורטליוס, מ-1570
מיקרוסקופ אלקטרונים

מיקרוסקופ אלקטרונים חודר (צולם ב-2005)
מיקרוסקופ אלקטרונים (באנגלית: Electron Microscope) הוא מיקרוסקופ המסוגל להגדיל עצמים קטנים במיוחד בכושר הפרדה גבוה על ידי שימוש באלקטרונים, כתחליף למקור אור במיקרוסקופים רגילים. מיקרוסקופ אלקטרונים מסוגל להגדיל את העצם הנבחן עד לפי 10,000,000 מגודלו המקורי תוך ניצול טכנולוגיות של קרן האלקטרונים.
היסטוריה

מיקרוסקופ האלקטרונים הראשון נבנה על ידי הפיזיקאי הגרמני ארנסט רוסקה. הוא ידע שלאלקטרונים יש פן של גלים, לכן האמין שהוא יכול לנהוג בהם באופן דומה לגלי אור. השפעת שדות מגנטיים על תנועת אלקטרונים הייתה ידועה, ורוסקה שיער כי ניתן להשתמש בהשפעה זו כדי למקד קרני אלקטרונים כפי שעדשה אופטית ממקדת קרני אור. לאחר שוידא עקרונות אלו במחקר, הוא החל בתכנון מיקרוסקופ אלקטרונים. רוסקה הסיק שמיקרוסקופ אלקטרונים יהיה הרבה יותר יעיל ממיקרוסקופ אופטי רגיל ויאפשר הגדלה רחבה יותר משום שהרזולוציה גדלה באורכי גל קצרים וגלי אלקטרונים קצרים יותר מגלי האור הרגילים. בשנת 1933 רוסקה ושותפו, פיזיקאי גרמני נוסף בשם מקס נול, שרוסקה היה תלמידו, בנו אב טיפוס ראשון למיקרוסקופ האלקטרונים. אמנם המיקרוסקופ היה פרימיטיבי ולא ראוי לשימוש מעשי, אולם היה מסוגל להגדיל עצמים פי 400. רוסקה זכה בשנת 1986 בפרס נובל לפיזיקה, וכך נאמר בטקס: "על עבודתו הבסיסית באופטיקת אלקטרונים, ועל תכנון מיקרוסקופ האלקטרונים הראשון".
מיקרוסקופ האלקטרונים היעיל הראשון נבנה על ידי אלי פרנקלין ברטון ותלמידיו, ססיל הול, ג'יימס היליאר ואלברט פרבוס, באוניברסיטת טורונטו, קנדה בשנת 1938.
אף על פי שמיקרוסקופים אלקטרוניים במאה ה-21 מסוגלים להגדיל עצם פי 10 מיליון, הם עדיין מבוססים על אב הטיפוס ועל גילוי הקשר בין אורך גל לרזולוציה של רוסקה. מיקרוסקופ אלקטרונים הוא חלק אינטגרלי מהציוד הנדרש במעבדות רבות. חוקרים נעזרים בו על מנת לבחון חומרים ביולוגיים (כגון מיקרואורגניזמים ותאים), מגוון מולקולות גדולות, דגימות ביופסיה, מבנה חומרים מתכתיים, גבישיים, ננו-חומרים וכן לאפיון פני-שטח של חומרים.
סוגי מיקרוסקופ האלקטרונים > מיקרוסקופ אלקטרונים חודר (מינוח אנגלי וראשי תיבות: Transmission Electron Microscope, TEM)

הוא הגרסה המקורית של מיקרוסקופ האלקטרונים הראשון, מיקרוסקופ אלקטרונים חודר, מצריך אלומת אלקטרונים במתח גבוה הנפלטת באמצעות קתודה (תותח אלקטרונים) וממוקדת על ידי עדשות מגנטיות. אלומת האלקטרונים שהוחדרה חלקית דרך הדגימה המאוד דלילה (ולכן שקופה למחצה לאלקטרונים) נושאת מידע לגבי המבנה הפנימי של הדגימה. הסטייה המרחבית במידע זה (ה"תמונה") מוגדלת באמצעות סדרת עדשות מגנטיות עד שהיא נרשמת על ידי פגיעה במסך פלואורסצנטי, צלחת צילומית או חיישן אור כגון מצלמת CCD (ראשי תיבות של התקן צמוד מטענים, באנגלית: charge coupled device). את התמונה המזוהה על ידי ה-CCD ניתן להציג בזמן אמת על גבי מוניטור או מחשב.
רזולוציית התמונה המתקבלת באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים חודר ברזולוציה גבוהה (High Resolution TEM, HRTEM) מוגבלת בגלל סטיות כדוריות וכרומטיות; אבל דור חדש של מתקני סטיות הצליח להתגבר על אותן סטיות כדוריות. תיקונים של סטיות אלו אפשרו הפקת תמונות עם מספיק רזולוציה על מנת להציג אטומי פחמן ביהלום מופרדים ב-0.89 אנגסטרום (89 פיקומטר) ואטומי צורן ב-0.78 אנגסטרום, הגדלה של פי 50 מיליון. היכולת לקבוע מיקום אטומים בתוך חומרים הפכה את ה-HRTEM לכלי הכרחי במחקר ופיתוח ננוטכנולוגיות בתחומים רבים, כולל זירוז הטרוגני (Heterogeneous Catalysis) ופיתוח התקני הולכה למחצה לאלקטרוניקה ופוטוניקה.
מיקרוסקופ אלקטרונים חודר מספק תמונה דו-ממדית של העצם.
סוגי מיקרוסקופ האלקטרונים > מיקרוסקופ אלקטרונים סורק (Scanning Electron Microscope, SEM)

בשונה מה-TEM, שבו נוצרת תמונה על ידי זיהוי אלקטרונים החודרים דרך הדגימה, במיקרוסקופ אלקטרונים הסורק הפקת התמונות נוצרת על ידי זיהוי אלקטרונים משניים הנפלטים מפני השטח עקב פגיעת אלומת האלקטרונים העיקרית שנורתה מתותח האלקטרונים ומורכזה על ידי העדשות. ב-SEM, אלומת האלקטרונים סורקת את כל הדגימה שורה אחר שורה (סריקת ראסטר), וגורמת לפליטת אלקטרונים משניים (Secondary electron), ואלקטרונים מוחזרים (Backscattered electrons) מפני הדגימה. האלקטרונים המשניים והמוחזרים שנפלטו מפני הדגימה נקלטים על ידי גלאי אלקטרונים המשניים הנמצאים בדרך כלל לצד הדגם; ואילו גלאי האלקטרונים המוחזרים נמצאים בדרך כלל מעל הדגם; ולעיתים ניתנים אף להוצאה (משיכה) מתא הבדיקה. התמונה הסופית נבנית ממספר האלקטרונים שנפלטים מכל נקודה על הדגימה.
באופן כללי, רזולוציית המיקרוסקופ החודר גבוהה בהרבה משל אחיו הסורק, אך, מכיוון שהדמיית המיקרוסקופ הסורק נסמכת על עיבוד פני השטח במקום חדירה לתוכו הוא מסוגל להדמות נפח ויש לו עומק ראייה גדול יותר, משום כך הוא יכול לדמות תמונות שיהיו ייצוג טוב למבנה התלת-ממדי של העצם הנבחן.
הערות שוליים

↑  ,Nobelprize.org All Nobel Prizes in Physics
↑  An introduction to Cs-corrected S/TEM, נבדק ב-2024-02-16
↑  Knut W. Urban, Juri Barthel, Lothar Houben, Chun-Lin Jia, Lei Jin, Markus Lentzen, Shao-Bo Mi, Andreas Thust, Karsten Tillmann, Progress in atomic-resolution aberration corrected conventional transmission electron microscopy (CTEM), Progress in Materials Science 133, 2023-03-01, עמ' 101037 doi: 10.1016/j.pmatsci.2022.101037
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538457205171  BnF: cb119811272 (data)  NDL: 00561446 
תאי סרטן השד מתוך שורת תאים במיקרוסקופ אלקטרונים חודר (2006)
תמונת sem של ליבת סיב פוטוני (מלוכלך), צולם במעבדת אלקטרואופטיקה של אוניברסיטת אריאל (2009)
מיקרוסקופ אלקטרונים סורק במעבדת המכון הגיאולוגי לישראל (צולם ב-2010)
עקרון הפעולה של מיקרוסקופ אלקטרונים סורק (SEM)
דריל האנה

| --- | --- |

האנה, 2013
 לידה:  3 בדצמבר 1960 (בת 64) שיקגו, ארצות הברית 
 שם לידה:  Daryl Christine Hannah 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1978
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קליפורניה  בית הספר על שם פרנסיס פארקר 
 בן או בת זוג:  ניל יאנג (2018–?)   ג'ון קנדי ג'וניור (?–ערך בלתי־ידוע) 
 פרסים והוקרה:  פרס פטל הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר (1988) 
 פרופיל ב-IMDb
 
דריל כריסטין האנה (באנגלית: Daryl Christine Hannah; נולדה ב-3 בדצמבר 1960) היא שחקנית קולנוע אמריקאית. מאז הופעתה הראשונה ב-1978 השתתפה האנה בעשרות סרטים הוליוודים, חלקם שוברי קופות כגון "בלייד ראנר", "ספלאש" ו"להרוג את ביל".
ביוגרפיה

האנה נולדה בשיקגו שבאילינוי שבארצות הברית, להורים נוצרים-קתולים, וגדלה כקתולית. הוריה הם סוזן ג'ין מצגר ודונלד כריסטיאן האנה. הם התגרשו זמן קצר לאחר לידתה, ואמה נישאה בשנית לג'רולד וקסלר, איש עסקים אמריקאי-יהודי ואחיו של הסקל וקסלר, צלם קולנוע נודע. כבר מילדות משפחתה תמכה בקריירת המשחק של האנה, של אחיה דון, של אחותה פייג' האנה (אנ'), ושל אחותם-למחצה, הבמאית טניה וקסלר (אנ').
בילדותה אובחנה כאוטיסטית. בבית הספר שיחקה בקבוצת כדורגל ובאוניברסיטה למדה תיאטרון. בעקבות תאונה, איבדה חלק מהאצבע המורה.
קריירה

הופעת הבכורה שלה הייתה ב-1978, כאשר השתתפה בסרט אימה של הבמאי בריאן דה פלמה בשם "הזעם", אך היא פרצה לתודעה רק בשובר הקופות הראשון שלה, סרטו של רידלי סקוט מ-1982 בלייד ראנר. ב-1984 שיחקה בסרטו המצליח של רון הווארד "ספלאש" כבתולת ים. הסרט שנחשב להצלחה גדולה באותה תקופה (62$ מיליון) וביסס את מעמדה כאחת השחקניות הלוהטות של אותה תקופה.
לצד סרטים מצליחים בהם השתתפה באותה תקופה דוגמת "מגנוליות מפלדה" ו"וול סטריט" זוכה הפרסים, ניתן למצוא גם כישלונות צורבים כמו "שבט דוב המערות" מ-1986. ב-1990 הופיעה האנה בעיבוד מחודש לסרט האימה הקלסי מ-1958 "התקפת האישה בגובה 50 רגל". ב-1995 נבחרה האנה לאחת מ-100 הנשים הנחשקות בתולדות הקולנוע על ידי מגזין "אמפייר". ב-1993 הופיעה בסרט "זקנים חסרי מנוח" לצידם של ג'ק למון ווולטר מתאו ובסרט ההמשך "משתגעים על אהבה" (1995). ב-1997 השתתפה בסדרה האנתולוגית של ABC "אקדח" בהפקתו של רוברט אלטמן. בשנת 1998 שיחקה במותחן של רוברט אלטמן "ג'ינג'רברד", לצד קנת בראנה, ובסרט "חלון אחורי" לצד כריסטופר ריב (רימייק לסרט הנודע של אלפרד היצ'קוק).  ב-1999 שיחקה בסרט "פרחי בר", "חברי החייזר", ובסרט "כביש מהיר".
מסוף שנות התשעים הקריירה של האנה נמצאה בתקופת שפל והיא השתתפה בסרטים שוליים בלבד כמו "מצילים: סיפורי אומץ: שתי משפחות" לצד לינדה המילטון, "כביש מהיר" לצד פטסי קנזיט, "הג'וב" לצד אריק מביוס, עד לשנת 2003 בה הופיעה בתפקיד "אל דרייוור" בסרטו של קוונטין טרנטינו "להרוג את ביל". סרט זה, יחד עם סרטים נוספים כגון "עיר הכסף", הקפיצו שוב את מעמדה בקרב שחקני הוליווד ומבקרי קולנוע רבים תיארו את התקופה כקאמבק קולנועי. ב-2004 הצטלמה למגזין "פלייבוי". ב-2005 הציגה האנה משחק לוח הנקרא "מבוך" כחלק מתפנית עסקית שהחלה בחייה. ב-2006 שיחקה בקומדיה "ראש בראש עם משפחת שטיין" לצד ג'רמי פיבן. ב-2007 שיחקה בסרט הקנדי "המשורר" לצד קולם פיור. בשנת 2008 כיכבה בסרט אימה לטלוויזיה "נחיל כרישים" לצד ג'ון שניידר.
בשנת 2013 שיחקה בסרט הטלוויזיה "סיוט חברתי". בשנת 2015 שיחקה בסרט הפעולה הבריטי "רוצח שכיר בלונדון" לצד אריק רוברטס. בשנת 2017 שיחקה בדרמה הביוגרפית "אני מיכאל" לצד ג'יימס פרנקו וזאכרי קווינטו. ב-2018 כיכבה בסרט הדרמה "פאפא".
חיים אישיים

האנה היא טבעונית. את ההחלטה להפסיק לאכול בשר קיבלה בגיל 11, לאחר שפגשה עגל במשאית הובלה, וכששאלה את הנהג לגבי השם שלו נודע לה שהוא צפוי להישלח לשחיטה.
ב-2005 החליטה האנה לעזוב את קריירת המשחק והצטרפה לתנועת איכות הסביבה. היא נוסעת ברכב המונע בביו דיזל ומשתמשת באנרגיה סולרית. ב-2006 נעצרה ביחד עם 17 חבריה מתנועת הסביבה כאשר התבצרה על עץ בחווה קהילתית ליד מרכז העיר לוס אנג'לס שנועדה להריסה. במקום החווה נוסדה גינה בעקבות מהומות לוס אנג'לס של 1992 ונועדה לגידול מזון לצרכים האישיים של חקלאי האזור.
האנה קיימה זוגיות עם מספר אישים מפורסמים ביניהם ג'ון קנדי ג'וניור, רובי ויליאמס וואל קילמר. החל משנת 2014 היא בזוגיות עם הזמר הקנדי-אמריקאי ניל יאנג, לו נישאה ביולי 2018.
בית הכנסת מלבי"ם

בית הכנסת מלבי"ם. נחרב ב-1986 בימי הנשיא צ'אושסקו במסגרת "שיקום המרכז האזרחי" של בוקרשט. במקום שבו ניצב בית הכנסת בעבר נמצא כעת בניין ענק של הספרייה הלאומית החדשה של בוקרשט.
בית כנסת מלבי"ם בבוקרשט או בשמו המלא "בית המדרש הרב הגאון מלבי"ם ז"ל" (ברומנית: Sinagoga Malbim) הוא בית כנסת שהיה קיים בבוקרשט, בירת רומניה, עד לשנת 1986. באתר בית הכנסת לשעבר ניצבת היום הספרייה הלאומית של רומניה.
היסטוריה

בית כנסת זה נבנה במקור בתחילת המאה ה-19 על ידי יהודים אשכנזים אורתודוקסים. הוא ניצב ברחוב בראווילור מס. 4 (Strada Bravilor 4), ליד כיכר קאוזאש (Piaţa Căuzaşi) לשעבר, בסמוך לצומת של שני רחובות ראשיים של השכונות וקרשט ודודשט. בניין בית הכנסת נבנה שנית בשנת 1848 ושוקם בשנת 1864, אז נקרא על שם הרב מלבי"ם, הרב מאיר ליבוש יחיאל מיכל וייזר, רבה הראשי של בוקרשט בשנים 1858–1864. הרב גורש מן העיר על ידי השלטונות אחרי סכסוך קשה, מלווה בהלשנות והשמצות נגדו, עם קהילת המשכילים בעיר.
בית הכנסת נבנה שוב בשנת 1904 לפי תוכנית האדריכל ריכרד קראפט (1872 - 1949). טקס חנוכת אבן הפינה התקיימה ב-6 ביוני 1904 בנוכחות סגן ראש העיר בוקרשט. הבניין עבר שיפוץ בשנת 1928, ושיפוץ נוסף לתיקון נזקים שנגרמו בעת רעידת האדמה בבוקרשט, במרץ 1977.
בשנת 1986 נהרס בית הכנסת המלבי"ם. המבנה נהרס במסגרת תוכנית ענק של נשיא רומניה, ניקולאה צ'אושסקו, לחידוש פני "המרכז האזרחי" של בוקרשט. התוכנית כללה הרס אלפי בניינים, בהם כ-60 בתי כנסת. במקום בו ניצב בעבר בית הכנסת הוקם בניין ענק של הספרייה הלאומית של רומניה בבוקרשט.
מאפייני הבניין

בניין בית הכנסת, בצורתו האחרונה, היה גדול ממדים ותוכנן בסגנון נאו-קלאסי ואחר כך אקלקטי. החזית לרחוב, דרומית-מזרחית, הבליט את הגוף המרכזי המוגבה, ובו אולם התפילה המרכזי שכלל 1,200 מושבים, ומשני צידיו גופי בניין נמוכים יותר. בית הכנסת כלל גם ספריה וחדר תפילה קטן. הכניסה הראשית בחצר, הייתה מוגבהת ומובלטת קדימה, ומעליה קשת רחבה.
קהילת בית הכנסת מלבי"ם

בית הכנסת מלבי"ם הפך למרכז הענף האורתודוקסי השמרני-מסורתי של יהדות בוקרשט.
בימי המשטר הפאשיסטי-צבאי בשנים 1940 - 1944 הרב הראשי של רומניה, ד"ר אלכסנדר שפרן נבחר על ידי קהילת המתפללים בו לרב בית הכנסת הזה, כמעין "ממשיך דרכו" של המלבי"ם. האירוע הונצח בתעודה מיוחדת שהוענקה לרב שפרן. במקביל לפעילותו בבית הכנסת הקורל, שהיה המוסד הדתי העיקרי של יהדות רומניה, נשא הרב שפרן בבית כנסת זה דרשות ולימד שיעורים, שבהם נכחו לפעמים גם דמויות נשואות פנים של רבנים אשר היו פליטים באותם ימים בבוקרשט כמו הרב משולם ראטה מצ'רנוביץ והרב חיים מאיר הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ שנמלט מצפורני הנאצים מגטו אוראדיה.
בימי מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט, ב-21–23 בינואר 1941, הוכו ועונו בתוך בית הכנסת 300 יהודים על ידי הפורעים.
אחרי נפילת משטרו של אנטונסקו כיהן לפרק זמן קצר בבית הכנסת מלבי"ם הרב דוד משה רוזן. במהלך השנים של השלטון הקומוניסטי הידלדלו שורות המתפללים בבית הכנסת עקב גלי העלייה לישראל.
טריוויה

בבוקרשט פעל גם בית ספר יהודי על שם המלבי"ם, ברחוב טריניטצי. שם בית הספר שונה בשלב כלשהו לבית הספר "דלאווראנצ'ה". הבניין הוחזר בשנת 1999 לקהילה היהודית וניצב היום ברחוב מקסימיליאן פופר 8–10. למוסד זה לא היה קשר לבית הכנסת.
הערות שוליים

↑  אירועים ב-6 ביוני 1904 בעיתון "ז'ורנאלול נציונאל" ברשת
1 2  Gabriel Catalan, Distrugerea patrimoniului arhitectural mozaic în Bucureşti în timpul demolărilor ceauşiste, proiectul 36 Berna, Simon Geissbühler 2010. p. 4. (ברומנית)
1 2  Simon Geissbühler, Die verlorenen Synagogen von Bukarest. Von jüdischen Nachbarschaften zu erinnerungsleeren grossstädtischen Räumen. Bern: Projekt 36, 2010.  (בגרמנית)
↑  Alexandru Şafran Un tăciune smuls flăcărilor,Memorii'. Bucureşti: Editura Hasefer, 1996. ISBN 9739737560. p. 74 (ברומנית)
↑  Radu Ioanid, Pogromul de la Bucureşti, 21-23 ianuarie 1941 (ברומנית)
↑  הרב מאיר וונדר. מאורי גליציה: אנציקלופדיה לחכמי גליציה. ירושלים: מכון להנצחת יהדות גליציה, ירושלים, 1990. כרך ד', ע' 760
↑  על המורשת היהודית בבוקרשט באתר "ההתנגדות העירונית" ברשת, ברומנית
עומר בוקסנבוים

עומר "בוקסה" בוקסנבוים (נולד ב-12 בנובמבר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר. בוקסנבוים הוא כיום המנהל המקצועי של הפועל תל אביב.
קריירה

בוקסנבוים, בנו של אבי בוקסנבוים, כדורגלן הפועל רמת גן בשנות השבעים והשמונים, החל גם הוא את הקריירה במחלקת הנוער של הפועל רמת גן, ובגיל 16 גם שיחק בקבוצת הנערים של הפועל תל אביב, אך עלה לבוגרים בגיל 17 דווקא במדי הכח רמת גן, בשעה שאביו ניהל את מחלקת הנוער של המועדון. כשהיה בן 18 חזר להפועל רמת גן. בשנה הראשונה שלו בבוגרים לא הרבה לשחק אך בעונתו השנייה כבר קיבל יותר דקות משחק ועונתו השלישית הייתה עונת הפריצה שלו, בה היה שותף לזכייה של הפועל רמת-גן בגביע המדינה בשנת 2003.
לאחר הזכייה בגביע הוחתם בוקסנבוים על חוזה במכבי חיפה. בוקסנבוים עבר לחיפה, שזכתה באותה עונה באליפות, אך כמעט ולא זכה לדקות משחק, ובסך הכל שיחק במדי הקבוצה 9 משחקים בכל המסגרות, וכבש שני שערים בגביע הטוטו. עונה לאחר מכן עזב להפועל פתח תקווה, ובעונתו הראשונה בפתח תקווה זכה עמה בגביע הטוטו. בסוף עונתו השנייה בקבוצה עזב למכבי הרצליה, העולה החדשה לליגת העל. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 12 שערי ליגה וזכה עם הקבוצה פעם נוספת בגביע הטוטו, ואף כבש את שער הניצחון של הקבוצה בדקה ה-116, לקראת סיום ההארכה. בתום עונתו השנייה של בוקסנבוים בהרצליה, ירד עמה לליגה הלאומית ועזב את הקבוצה. בקיץ 2008 חתם בוקסנבוים במכבי פתח תקווה, ובמדיה שיחק שנה וחצי.
בינואר 2010 שוחרר ממכבי פתח תקווה וחתם בקבוצת נעוריו הפועל רמת גן, אליה חזר אחרי שבע שנים. במרץ 2010 נפצע בוקסנבוים במשחק שמינית גמר גביע המדינה מול מכבי חיפה, וחזר לשחק באמצע העונה הבאה, שבסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית. בעונה שלאחר מכן היה שותף בוקסנבוים להעפלתה של הפועל רמת גן חזרה לליגת העל. בעונת 2012/2013 זכה עם הקבוצה בשנית בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר, בו ניצחה הקבוצה את עירוני קריית שמונה, 4-2 בדו-קרב בעיטות עונשין, ואף כבש את השער שקבע שוויון 1-1 בתום תשעים דקות. עם זאת, בתום העונה ירד עמה בחזרה לליגה הלאומית.
בתחילת עונת 2014/2015 נפצע ואובחן עם קרע במניסקוס וברצועה הצולבת, ובעקבות כך הודיע ב-29 באוקטובר 2014 על פרישה ממשחק פעיל. בעקבות פיטוריו של מאמן הקבוצה תמיר בן עמי באותה עת, מונה בוקסנבוים למאמן הזמני של הקבוצה. כעבור שבוע מונה לעוזרו של המאמן החדש דני גולן. בקיץ 2015 מונה בוקסנבוים למנהל המקצועי במחלקת הנוער של המועדון.
בעונת 2017/2018 מונה בוקסנבוים למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל תל אביב. לאחר 5 עונות, בעונת 2022/2023, קודם בוקסנבוים לתפקיד המנהל המקצועי של קבוצת הבוגרים של המועדון. ב-10 בינואר 2023 עזב את הקבוצה יחד עם המאמן סלובודן דראפיץ'.
ביוני 2023 מונה למנהל האקדמיה של ההתאחדות לכדורגל במקומו של גיא עזורי.
בדצמבר 2024 שב לתפקיד המנהל המקצועי של הפועל תל אביב.
חיים אישיים

ביוני 2009 נישא ליפית פז, רופאת שיניים מכפר סבא. לזוג ארבע בנות.
ב-2024 נבחר לחבר מועצת העיר גבעתיים מטעם רשימת "צעירים פלוס".
בוקסנבוים לומד לתואר ראשון בחינוך וחברה עם התמקדות בהכשרות בספורט בקריה האקדמית אונו.
תארים

גביע המדינה: 2002/2003, 2012/2013
אליפות הליגה הלאומית 2011/2012
גביע הטוטו ליגה לאומית 2011/2012
אליפות: 2003/2004
גביע הטוטו: 2004/2005
גביע הטוטו: 2006/2007
הערות שוליים

↑  זיו אמויאל, ‏עומר בוקסנבוים פרש: הגשמתי הרבה חלומות, באתר ערוץ הספורט, 29 באוקטובר 2014
↑  סיון גולדנברג, ‏בוקסנבוים ישמש באופן זמני כמאמן הפועל ר"ג, באתר ONE‏, 27 באוקטובר 2014
↑  דני גולן חתם כמאמן הפועל רמת גן עד תום העונה, באתר ONE‏, 6 בנובמבר 2014
↑  הפ' ת"א: בוקסנבוים - המנהל המקצועי של מחלקת הנוער, באתר ישראל ספורט, 9 במאי 2017
↑  מהאצטדיון לספסל הלימודים, haifahaifa ‏4 בנובמבר 2018
קולנוע ישראלי

הכניסה לסינמטק ירושלים (2009), בזמן פסטיבל הקולנוע ירושלים, פסטיבל קולנוע בינלאומי והאירוע החשוב והמרכזי בישראל ליוצרי קולנוע ושוחריו.
הקולנוע הישראלי הוא תיאור כולל ליצירה הקולנועית במדינת ישראל, החל מימי טרום הקמתה ועד ימים אלו. תחילתו בסרטי תעמולה של המפעל הציוני אשר החל באותה עת בארץ ישראל, והמשכו ביצירות הקולנוע השונות אשר צולמו והופקו לאחר הקמת המדינה. במהלך הזמן, עבר הקולנוע הישראלי תמורות ותהפוכות בתכנים, בסוגות ובאיכות ההפקה.
בראשיתו, הקולנוע הישראלי היה חלק מבניית האומה החדשה בארץ על ידי ביסוס של מיתוסים לאומיים וזיכרון קולקטיבי משותף, עם התפתחותו ובהתאם לאירועים שונים אשר התרחשו במדינה עם השנים, גם הקולנוע שינה את אופיו. לאורך השנים, ניתן להצביע על נושאים אופייניים שחוזרים ועולים בסרטי הקולנוע הישראלי - יהודים וערבים, מזרחים ואשכנזים, מלחמה ושלום וגבריות ונשיות. במשך הזמן גבר הגיוון של יוצרי הקולנוע השונים ואוכלוסיות ישראליות חדשות, שהיו ממודרות בעבר מהקולנוע בישראל, נכנסו לתחום הבימוי וההפקה.
במרביתו, השפה הדומיננטית בסרטי הקולנוע הישראלי היא עברית. על כן, השוק המקומי הוא קטן מאוד, ומעטים הסרטים הישראליים שמגיעים כיום לרווחיות, הפקות רבות נסמכות על תרומות וקרנות קולנוע שונות. במקביל לכך, סרטים רבים של הקולנוע הישראלי זכו להוקרה והערכה ברחבי העולם, זכו בפרסים בפסטיבלי קולנוע בעולם והיו מועמדים לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
היסטוריה של הקולנוע הישראלי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19. יעקב בן דוב היה חלוץ של סרטים תיעודיים ומפורסם ביותר הוא תיעודו של כניסת הגנרל אלנבי לירושלים. סרטיו התיעודיים שימשו בעיקר את קרן היסוד וקק"ל. בן דוב ביים גם את הסרט העברי הראשון שכלל דיאלוגיים בעברית בין השחקנים שנקרא: "מעשה בתייר אמריקאי בארץ-ישראל" (1923), אך מרבית הסרט אבד. בשנות השלושים, ברוך אגדתי הפיק וביים את סרט הקולנוע הראשון באורך מלא בארץ ישראל שנקרא "זאת היא הארץ" (1935), על פי תסריט של אביגדור המאירי. אגדתי ביים חלק מהסצנות ושילב בו גם צילומים תיעודיים של יעקב בן דוב.
בשנות ה-50 הוקמו אולפני קולנוע ישראלים כ"אולפני גבע" ו"אולפני ההסרטה בישראל" בהרצליה, ומספר סרטים עלילתיים נוצרו. בשנת 1954 התקבל החוק לעידוד הסרט הישראלי.
בשנות ה-60 החלה להתפתח בישראל תעשיית קולנוע עצמאית. מנחם גולן, אפרים קישון ואורי זוהר היו היוצרים הפעילים ביותר במהלך שנים אלו. שני סרטים, "סאלח שבתי" ו"השוטר אזולאי" זכו בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר. בשנות ה-70 הרבו ליצור בארץ סרטים בסוגה שנקראה "סרטי בורקס". סרטים אלו הצליחו בקופות אך נקטלו בביקורות. הסרטים באותה התקופה החלו לבטא את השינויים שעברה החברה הישראלית לאחר מלחמת יום כיפור, בירידת קרנם של המיתוסים הציוניים, ובמעבר מחברה שיתופית וחלוצית לעבר התרכזות בממד האישי. בשנות השמונים חלה התרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע. עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה-21 החל עידן של פריחה לקולנוע הישראלי, הן בתחום הדוקומנטרי והן בתחום העלילתי. מספר לא מבוטל של סרטים הצליחו למשוך מאות אלפי צופים לבתי הקולנוע ולזכות בהכרה בתחרויות ובפסטיבלים ברחבי העולם. הצלחה זו מיוחסת להשתפרות ניכרת באיכות הסרטים, להתרחקות הולכות וגוברת מיצירה פוליטית, ובעיקר לכספים שהחלו לזרום לתעשיית הקולנוע מהממשלה ומחברות הטלוויזיה. ערוצי הטלוויזיה המסחריים וחברות הכבלים והלוויין חויבו בחוק לממן הפקת סרטי קולנוע תמורת זכויות שידור עתידיות.
החל משנת 2008, שישה סרטים ישראליים היו מועמדים לפרס האוסקר, אך לא זכו. לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר היו מועמדים "בופור" (2008), "ואלס עם באשיר" (2009), "עג'מי" (2010) ו"הערת שוליים" (2012). לפרס הסרט התיעודי היו מועמדים ב-2013 "חמש מצלמות שבורות" ו"שומרי הסף".
נהוג לחלק את תולדות הקולנוע הישראלי לתקופות מוגדרות בהן היה ריכוז סרטים גבוה בעלי מאפיינים דומים, דגם משותף.
היסטוריה של הקולנוע הישראלי > הקולנוע הארץ ישראלי

תעשיית הקולנוע בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ולאחר מכן, במשך שנות המדינה הראשונות, לא הייתה קיימת למעשה. סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19, אך לא הוקם בסיס של ממש לתעשיית סרטים, הן בתקופת היישוב, והן לאחר מכן בימי ראשית המדינה. הסרטים הבודדים שנוצרו היו לרוב באיכות שלא תאמה את הסרטים שיובאו מחו"ל. התעשייה התמקדה במיוחד בייצור סרטי תעמולה ויומני חדשות.
עם קום המדינה לא הייתה קיימת תעשיית קולנוע מסחרית עצמאית. הסרטים הופקו על ידי מספר גורמים מוסדיים, בראש ובראשונה מדינת ישראל על שלוחותיה השונות. בשנת 1948 הוקמה במשרד הפנים מחלקה מיוחדת לעיתונות ולקולנוע, ובראשה עמד ישעיהו קלינוב, עורכו לשעבר של העיתון "הארץ". המחלקה השתלטה על "יומני כרמל", ובאמצעים של תמיכה כספית היה בידה להכתיב אף את תכניו. לאחר חילופי תפקידים במשרד הפנים, שהביאו להשתלטות המפלגות הדתיות, הוחלט במשרד ראש הממשלה דוד בן-גוריון ליצור יומן מתחרה בשם "יומני גבע". לאחר מספר גלגולים, הוקמה חברה בשם "סרטי גבע" אשר הפיקה את היומן. את החברה יזמו היזם מרדכי נבון ואיש הקולנוע יצחק אגדתי.
בשנת 1953 החלה ההסתדרות להפיק סרטים. בשיתוף פעולה עם "סרטי גבע" הופקה סדרת סרטים קצרים, בבימוי הבמאי נתן גרוס, שהפיצה את ראיית העולם ההסתדרותית. במקביל החל אף צה"ל בעשיית סרטים. בשנת 1954 הוקמה "יחידת ההסרטה של דובר צה"ל", אשר פרט לסרטי הדרכה הפיקה גם סרטים תיעודיים, בהם "חוד החנית" משנת 1954, סרט על חטיבת הצנחנים, על פי תסריט מאת שבתי טבת. בשנה זו החל גם "מנהל ההסברה" במשרד ראש הממשלה להפיק סרטים.
התוצר של גופים אלו, סרטי תעודה, סרטים קצרים וסרטי עלילה, היה סרטים בעלי מסר ציוני, תעמולתי לרוב, המתעלמים מן הבעיות האמיתיות שעמדו בפני המדינה הצעירה בשנות ה-50, ומדגיש את המסרים של ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וההסתדרות. סוג זה של סרטים מכונה כיום "סרטי הריאליזם הציוני". המאבקים האמיתיים בהם נאבקה ישראל, מפירוק הפלמ"ח ועד לאירועי ואדי סאליב, המתחים הדתיים והאתניים והשאלות הדוחקות בדבר הזהות הישראליות והזהות היהודית - לא קיבלו ביטוי בסרטים אלו, אשר הציגו קו רשמי כמעט אחיד, פשטני ותועמלני.