stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרגיט פלדמן
קריירה > מחנכת ופעילה

במשך שנים רבות לא דיברה פלדמן בפומבי על קורותיה בתקופת השואה. בשנות ה-70, בזמן שחיה עם משפחתה בבאונד ברוק, הנער בשכנות לביתם ביקש ממנה לדבר על השואה לפני כיתתו בבית הספר היסודי. היא סירבה לדבר עם הקבוצה באופן אישי, אך אפשרה לילד להקליט את מה שהיא סיפרה לו. הילד השמיע את ההקלטה לחבריו לכיתה. הכיתה התרגשה מאוד מהסיפור שלה, והמשוב של הילד גרם לה להבין את חשיבות שיתוף חוויתה עם אחרים.
בשנת 1981, פלדמן ייסדה את "המכון ללימודי שואה ורצח עם" במכללה הקהילתית Raritan Valley. בשנת 1991 ייסדה את הוועדה לחינוך השואה בניו ג'רזי יחד עם חבר בית הנבחרים של המדינה ג'ים מקגריווי (James McGreevey). בשנת 1994, נתנה חסות להצעת החוק שחייבה את החינוך לשואה ולרצח עם כחובה בבתי ספר בניו ג'רזי.
פלדמן הייתה נשיאת הפדרציה היהודית של מחוזות סומרסט ווורן ((Jewish Federation of Somerset & Warren Counties) בבית היהודי לזקנים. היא הייתה סגנית נשיא "קהילת כנסת ישראל" וחברה בבית הכנסת שלום בברידג'ווטר, ניו ג'רזי.
ב-2003 הייתה שותפה לכתיבת ספרה האוטוביוגרפי, שכותרתו הייתה "מרגיט: מסע של נערה דרך השואה ומעבר לה". (Margit: A teenager's journey through the Holocaust and beyond).
חייה הפרטיים

ב-1953 היא נישאה להארווי פלדמן, אותו פגשה בבית החולים בו החלימה משחפת. היא גרה עם בעלה בבאונד ברוק, ניו ג'רזי (Bound Brookban, New Jersey) והיו לה שני ילדים. מרגיט פלדמן עברה להתגורר בסומרסט, ניו ג'רזי עד מותה. היא מתה מסיבוכים עקב מחלת נגיף קורונה 2019.
ספרה

עם ברנרד ויינשטיין: Margit: A teenager's journey through the Holocaust and beyond. Scottsdale: Princeton Editorial Associates (2003)
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Bella, Timothy (17 באפריל 2020). "Holocaust survivor dies of the coronavirus 75 years after she was liberated from concentration camp". The Washington Post (באנגלית). נבדק ב-18 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  "Oral history interview with Margit Feldman – Collections Search – United States Holocaust Memorial Museum". Collections. United State Holocaust Memorial Museum. נבדק ב-18 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Schiavi, MaryLynn (22 במאי 2016). "Film chronicles the life of a woman who dared to speak the truth about Holocaust". My Central Jersey (באנגלית). נבדק ב-18 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a tolcsvai polgári házassági akv. 12/1928. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-08-13.
1 2 3 4 5  Siemaszko, Corky (16 באפריל 2020). "Coronavirus kills 90-year-old Holocaust survivor". NBC News (באנגלית). נבדק ב-18 באפריל 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  "Margit Feldman Obituary, Somerset, New Jersey". Bruce C. Van Arsdale Funeral Home. נבדק ב-18 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Holocaust Survivor Margit Buchhalter Feldman Addresses Upper School". Gill St. Bernard's School (באנגלית). 24 באפריל 2017. אורכב מ-המקור ב-2020-04-18. נבדק ב-18 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007396519005171  ISNI: 0000 0000 4357 6481  LCCN: no2003092696  VIAF: 36612856   WorldCat (עם VIAF): 36612856 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרגיט פלדמן".
נורברט וולהיים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  26 באפריל 1913 ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  1 בנובמבר 1998 (בגיל 85) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  גרמניה 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
נורברט וולהיים (באנגלית: Norbert Wollheim;‏ 26 באפריל 1913 - 1 בנובמבר 1998) היה ניצול השואה הראשון שהגיש תביעה כנגד תאגיד גרמני בו הועסק בכפייה במהלך השואה וזכה בתביעתו, שסללה את הדרך לקבלת פיצויים לניצולים רבים אחרים.
קורות חיים

וולהיים גדל בברלין. הוא למד משפטים וכלכלה פוליטית, אך נאלץ להפסיק את לימודיו בשנת 1933 בגלל מוצאו היהודי. לאחר מכן עבד כרתך בחברת יצוא מתכות עד לפרוץ המלחמה בשנת 1939. באותה תקופה מילא תפקיד מפתח בניהולו של הקינדר-טרנספורט שהעביר 10,000 ילדים יהודים מהישג ידם של הנאצים.
וולהיים היה מעורה מאוד בחיים היהודיים ואחרי "ליל הבדולח", בשנת 1938 סייע בארגון הובלות ילדים יהודים לבריטניה ולשוודיה. בשנת 1939 הוא גם ליווה באופן אישי את קינדרטרנספורט לשוודיה, אך מיד חזר לברלין לאחר שהבטיח את שלומם של הילדים. עד שנת 1941 היה אחראי על בתי הספר להכשרה מקצועית של הרייכסווריינגונג-ג'ודן בדויטשלנד, ויועץ להכשרה הקשורה למלאכה של גרמנים יהודים.
מספטמבר 1941 עבד וולהיים במפעל לציוד תחבורה בליצנברג, ברלין.
לאחר השואה היה חבר הנהלה במועצה המרכזית ליהודים בגרמניה וכמפקח של ארגונים יהודיים אחרים.
קורות חיים > אושוויץ

ב־8 במרץ 1943 וולהיים עם אחותו רות וולהיים (ילידת 1910), אשתו רוזה (נדה מנדלברוד, ילידת 1912) ובנם פיטר אוריאל (יליד 1939) נעצרו על ידי הגסטפו והובאו לנקודת האיסוף של יהודים בברלין, גרמניה. ב־12 במרץ 1943 גורשה כל המשפחה לאושוויץ. בזמן שוולהיים הופנה לעבודות כפייה, אחותו, אשתו וילדו נאסרו במחנה הריכוז, בו לבסוף נרצחו.
וולהיים הובא למחנה אושוויץ השלישי, מונוביץ', שם נאלץ לעבוד כפועל כפייה עבור התאגיד הגרמני IG Farbenindustrie AG, וסייע בבניית המפעל הרביעי החדש עד פינוי אושוויץ ב־18 בינואר 1945.
באחת מצעדות המוות הצליח וולהיים לברוח. לאחר המלחמה הוא התיישב בעיר ליבק, בגרמניה שהייתה באזור הכיבוש הבריטי. עד מהרה התערה וחידש את חיי הקהילה היהודית בעיר ונבחר לנשיאה, תוך שסייע בשיקום החיים היהודיים במערב גרמניה. הוא נבחר ליו"ר השני של הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הבריטי (" Zentralkomitee der befreiten Juden in der britischen Zone ") והיה אחד ממייסדיו של חברת הנאמנות היהודית באזור הבריטי.
בהמשך התמנה ליושב ראש איגוד הקהילות היהודיות בצפון מערב גרמניה וחבר מועצת המועצה המרכזית ליהודים בגרמניה.
קורות חיים > תביעה נגד אי גה פארבן

בשנת 1950 תבע נורברט וולהיים את תאגיד I.G. Farben בגין אי תשלום שכרו כעובד כפייה ובנוסף בגין פיצויים עבור הנזקים שנגרמו לו עקב כך. התביעה שלו הייתה מקרה הבוחן הראשון של עובד כפייה לשעבר נגד חברה בגרמניה.
בשנת 1953 במסגרת הדיון בערכאה הראשונה, חייב בית המשפט של פרנקפורט את חברת אה גה פארב והורה לה לשלם לוולהיים סך של 10,000 מארק גרמניים כפיצויים עונשיים.
בערכאה השנייה ניתן הסדר כולל שהעניק לאלפי עובדי כפייה לשעבר של אה גה פארב סך של 30 מיליון דולר. מלבד ההסדר הנ"ל שבין הצדדים לתובענה, הוא אף כלל תשלום פיצוי לועידת התביעות. הסכמה זו לוותה בחוק משנת 1957 שחוקק על ידי הבונדסטאג המערב גרמני.
בתביעתו העיד לטובתו צ'ארלס קווארד, המכונה "הרוזן מאושוויץ", שהיה חייל בריטי שנפל בשבי הגרמנים במלחמת העולם השנייה אשר הציל יהודים מאושוויץ.
בספטמבר 1951 וולהיים היגר לארצות הברית והתיישב בעיר ניו יורק, שם למד לימודי ראיית חשבון. הוא היה פעיל במקצועו זה עד אמצע שנות השמונים. וולהיים סיפק את שירותיו על בסיס פרו-בונו לארגונים כמו מועצת השואה של ארצות הברית והפדרציה העולמית של ניצולי ברגן-בלזן.
לקריאה נוספת

(in English) Wollheim, Norbert: "Belsen’s Place in the Process of „Death-and-Rebirth“ of the Jewish People", in: Irgun She'erit Hapleita Me'ha'ezor Habriti, Belsen: London: The Narod Press, 1957, pp. 52–66.
(in English) Norbert Wollheim Memorial: Wollheim Memorial, www.wollheim-memorial.de
(in English) Rudberg, Pontus, The Swedish Jews and the Holocaust, Abingdon & New York, 2017, pp. 136–137
(in German) Wollheim, Norbert, "Wir haben Stellung bezogen", in: Richard Chaim Schneider, Wir sind da! Die Geschichte der Juden in Deutschland von 1945 bis heute, Berlin: Ullstein, 2000, pp. 108–120
(in German) Wollheim, Norbert, "Jüdische Selbstverwaltung in der britischen Zone", in: Michael Brenner, Nach dem Holocaust: Juden in Deutschland 1945-1950, Munich: Beck, 1995, pp. 141–147
(in German) Benz, Wolfgang, Wiedergutmachung in der Bundesrepublik Deutschland, Munich: R. Oldenbourg, 1989, (=Schriftenreihe der Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte Sondernummer), pp. 303–326
מפעל IG Farben במונוביץ (ליד אושוויץ) 1941
מלניצה

| --- | --- |
 מדינה:  אוקראינה אוקראינה
 אובלסט:  מחוז ווהלין ווהלין
 תאריך ייסוד:  1245
 שטח:  0.028 קמ"ר
 גובה:  170 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  573 (2001)
  ‑ צפיפות:  20,464.29 נפש לקמ"ר
 קואורדינטות:  51°09′N 25°01′E﻿ / ﻿51.15°N 25.01°E﻿ / 51.15; 25.01
 אזור זמן:  UTC+2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםמלניצה(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםמלניצה(למפת מחוז ווהלין רגילה) לוצק קובל נובו-וולינסק לודמיר קאמין-קושירסקי לובומל בלארוס רובנו טרנ. לבוב פוליןמלניצה(למפת מחוז ווהלין מוגדלת) לוצק קובל נובו-וולינסק לודמיר קאמין-קושירסקי לובומל בלארוס רובנו טרנ. לבוב פוליןמלניצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מלניצה (או מילניצא; Мельниця) היא עיירה הנמצאת כ-30 ק"מ מהעיר המחוזית קובל במחוז ווהלין באוקראינה.
מקור השם מלניצה הוא "טחנת הקמח" ברוסית. המבנה הראשון שהוקם באזור היה למעשה טחנת קמח המופעלת על ידי הרוח. חקלאים החלו לבנות את בתיהם בקרבת הטחנה על מנת שיוכלו להביא את תבואתם לטחינה בזמן קצר והיישוב הקטן היה לעיירה עם השנים.
היסטוריה

מלניצה הייתה בשנת 1544 רכוש המלך ומשנת 1583 הייתה לעיר פרטית בבעלותו של האציל סיימשקו. לאחר חתימת הסכם הפולני-ליטאי המוכר בשם איחוד לובלין בשנת 1569, עברו קהילות ווהלין לרשות המלכות. ראשי הקהל היהודי נשבעו אמונים לממלכה, יחד עם עיריות קרמניץ, לודמיר, ולוצק. בהתאם לכך, הוציא המלך זיגמונט אוגוסט פקודה המשווה את יהודי ווהלין ליהודי פולין ומוציאה אותם מרשות הסטאראסטא לרשות הווייוודא.
בינואר 1700, הוטל על קהילת מלניצה לשלם 180 זהובים מס גולגולת. זהו סכום קטן המעיד על מספרם הדל של היהודים ביישוב.
לפי מפקד האוכלוסין בשנת 1847, הקהילה היהודית במלניצה מנתה כ-640 נפשות. מפקד נוסף, משנת 1897 מראה כי העיירה מנתה 2588 תושבים, מתוכם 1599 יהודים.
בשנות השבעים של המאה ה-19 היו במלניצה מבני ציבור רבים וביניהם מבשלת בירה, שתי טחנות קמח, מלבנה, שבע-עשרה חנויות וכעשרים בעלי מלאכה. בראשית המאה ה-20 היה מצבה הכלכלי של העיירה קשה והוא נעשה גרוע יותר עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נסוגו הרוסים ששלטו אז בשטח ולמקום הגיעו הגרמנים והאוסטרים. החזית נעצרה על יד מלניצה ורבים מיהודי העיירה היגרו לשטחי פולין לערים קולץ ולובלין. במהלך המלחמה ולאחריה פלך ווהלין עבר מיד ליד בין מעצמות ומדינות. כל פעם שנכבש השטח הוא לווה בפוגרומים ומעשי פרעות ביהודים. במהלך שבע השנים הבאות שלטו בווהלין הגרמנים, האוקראינים, הפולנים והבולשביקים.
בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1920 יחידות רוסיות "לבנות", שלחמו תחת פיקודו של הגנרל בולאק בלאחוביץ בצבא האדום, ערכו פוגרומים קשים ביהודי האזור. בין ההרוגים היו גם מבני מלניצה.
עם גמר המלחמה לא חזרו לבתיהם כל יהודי מלניצה שהוגלו לפולין. במפקד האוכלוסין של שנת 1921 כללה אוכלוסיית מלניצה 1372 תושבים מהם 875 יהודים.
היסטוריה > הקהילה היהודית

המוסד העליון של יהודי העיירה הייתה הקהילה היהודית. הקהילה לא הייתה זקוקה להכרה רשמית מצד השלטונות כדי שתתקבל על ידי הציבור היהודי. כולם סרו למרותה וקיבלו עליהם את הנהגתה. הקהילה נוהלה על ידי גבאים, פרנסים ובעלי בתים בהשתתפות הרב המקומי או בראשותו. בסמכות הקהילה היה לנהל את החיים הדתיים של האוכלוסייה היהודית - רבנות, שחיטה, מקווה, בתי מדרש ו"בתי חיים" - בתי העלמין.
בראשית שנת 1926 אושרה הקהילה במלניצה על ידי השלטונות הפולנים (הוויאבודה). לעומדים בראש הקהילה ניתן תקציב והזכות לגבות מיסים מיהודי העיר, לשלם שכר לרבנים ולהוצאות הקהל.
בשנת 1929 סופחה לקהילה במלניצה האוכלוסייה היהודית ביישובים הולובי, אזריען, קופיצ'ב, פובורסק, טרויאנובה ומנייביץ'. כראש הקהל נבחר ר' אידל גאטמן. לרב הקהילה מונה הרב יהודה ספרד. הנהגת הקהילה פעלה בתחומים סוציאליים רבים ביניהם תמיכה בחולים, בעניים ובמשפחות מרובות ילדים.
הקהילה היהודית בעיירה פעלה עד הכיבוש הסובייטי בספטמבר 1939.
היסטוריה > תנועות נוער ציוניות ואחרות

המצב הכלכלי הקשה בעיירה הביא להגירה של צעיריה לארצות הברית, לארגנטינה ולברזיל מחד ולהתעוררות השאיפה לעלות לארץ ישראל מאידך. המהגרים לא ניתקו את הקשר עם העיירה והיו שולחים עזרה לבני משפחותיהם, ככל שיכלו.
התמורות והלכי הרוח שקמו ברוסיה בזמן המהפכה הבולשביקית לא פסחו על העיירה. רבים מצעירי העיירה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית המחתרתית בפולין. אחדים מפעילי המפלגה בעיירה נשלחו לתקופה ממושכת לבית הסוהר בקרטוז-ברזה.
רבים מבני הנוער היהודים בעיירה הצטרפו לתנועה הציונית. הראשונים הציונים הכלליים ואחריהם קמו סניפים של החלוץ ובית"ר.
המפלגות הציוניות בעיירה פעלו לגיוס כספים לקרן הקיימת לישראל, לקרן היסוד, ללימוד עברית ולהקמת ספרייה בעיירה.
כ-20 מחברי "החלוץ" במלניצה עברו תקופת הכשרה בקיבוצים שבערי ווהלין, ולאחר שקיבלו סרטיפיקטים מהסוכנות היהודית עלו ארצה ונקלטו בקיבוצים ובמושבות.
חברי המפלגות השתתפו בהצבעות הקונגרסים הציוניים משנת 1933 ועד 1939. 1939.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה - חיסול הקהילה היהודית

בספטמבר 1939 נפתחה מלחמת העולם השנייה ופלך ווהלין נכבש על ידי ברית המועצות.
הנאצים כבשו את מלניצה ב-22 ביוני 1941 [דרוש מקור: מבצע ברברוסה רק החל ביום זה]. בעת הכיבוש היו במלניצה, יחד עם פליטים שהגיעו מפולין כ-1800 יהודים. אחדים מהיהודים הצליחו לסגת עם כוחות הצבא האדום האחרונים מזרחה. כבר ביום הכיבוש כיתרו הנאצים ואוקראינים בני המקום 40 צעירים וצעירות יהודיים שהשתייכו לתנועת הנוער הקומוניסטית ולקחו אותם מחוץ לעיירה. הם הובלו לקרבת בית המטבחיים העירוני ושם הוצאו להורג.
על היהודים האחרים הוטלו גזרות קשות מאת השלטונות הנאציים. משפחות יהודיות צוו להישאר בבתיהן ולצאת אך ורק לצורכי עבודה כאשר הם לבושים טלאי צהוב. נאסר עליהם ללכת על המדרכות והם נאלצו ללכת עם הסוסים והבקר על הכבישים והשבילים.
הגברים מעל גיל 16 נקראו להתייצב למפקד אשר בו נאספו מהם תעודותיהם. הם הובלו אל מחוץ לעיירה ונרצחו בדם קר.
ב- 1–2 בספטמבר 1942 רוכזו כל יהודי העיירה ברחוב אחד והוקם גטו. סביב הגטו הוצבו שוטרים אוקראינים לשמור מפני ניסיונות בריחה.
שבוע לפני ראש השנה התש"ג, ב-כ"א באלול התש"ב, 3 בספטמבר 1942, בחשכת הליל, פרצו שוטרים אוקראינים וחיילים נאצים אל בתי 1200 יהודי העיירה, הוציאו אותם מבתיהם והובילו אותם לבורות מוות מחוץ לעיירה. היהודים צוו להתפשט ונורו למוות אל תוך הבורות. לאחר מכן כוסו הבורות ובאותו ערב פשטו האוקראינים על בתי היהודים ובזזו את כל מה שנותר מאחור.
היסטוריה > משפטי המרצחים

השלטונות הסובייטים לא העלימו עין מהרציחות שנעשו ביהודים. במשך שנים נאספו עדויות וארגוני הביטחון עשו את דרכם לאיתור פושעי מלחמה. בשנת 1974 הוסגר המרצח האוקראיני איבן א. קלימוביץ, יליד מלניצה, לידי הק.ג.ב. בחקירתו הסגיר שלושה רוצחים נוספים - פ.ד. פרבושצ'יק, ס.ס. זאגורסקי וע.ד. גוגוליוק. שלושת הרוצחים אותרו והובאו לקובל. ארבעת השוטרים לשעבר הועמדו למשפט על השתתפותם הישירה ברצח 1200 יהודי מלניצה ו-15000 מיהודי קובל וכן על שיתוף פעולה עם הנאצים ברצח אוקראינים ופולנים. המשפט החל ב-14 במאי 1974 ונמשך שישה ימים. בתום המשפט, לאחר מתן עדות של שישים עדים, גזרו השופטים גזר דין מוות בירייה לארבעת הרוצחים. לשניים מהם - קלימוביץ וגיגליוק - הומר גזר הדין ל-15 שנים במחנות בסיביר כיוון שהיו בני שמונה עשרה בעת הרצח וכי "לא הוכח שהכדורים שהם ירו הביאו לקיפוח חיי אדם".
הנצחה

מעטים בלבד מיהודי מלניצה שרדו את השואה. חלקם הצליחו לחמוק ליערות ימים מספר לפני חיסול הקהילה היהודית; אחרים עלו לישראל או היגרו למדינות אחרות לפני פרוץ המלחמה. מבין שרידי הקהילה חברה קבוצה של ארבעה אנשים - יהושוע ליאור, ציפי נוימן-אבנון, ישראל וולק ושמואל רייטר, שאספו וארגנו את העדויות על מלניצה היהודית ומאורעותיה לכדי ספר הנצחה שפורסם ב-1994. מאז, מדי שנה נפגשים בני מלניצה שעודם בחיים, ילדיהם ונכדיהם לאזכרה.
בשנת 1977 סומן קבר האחים של יהודי מלניצה והוקף בגדר מעץ. בשנת 1990 הוקמה במקום מצבה על חשבון הממשל הסובייטי. על המצבה כתוב באוקראינית: "במקום זה רצחו הגרמנים 1200 אזרחים סובייטים ביום 3.9.1942."
הערות שוליים

↑  בללר בצלאל, מלניצה, מתוך מלניצה - ספר הנצחה, עדות וזיכרון לקהילת מלניצה, הוצאת יוצאי מלניצה והתפוצות, תל אביב, התשנ"ד - 1994, עמ' 53
↑  באלאבן מאיר, בית ישראל בפולין, ירושלים תש"ח, עמ' 35.
1 2 3  פנקס קהילות ווהלין ופולסיה, יד ושם, ירושלים, תש"ן-1990, עמ' 135.
↑  ליאור יהושוע, דברי ימי מלניצה היהודית, מתוך מלניצה - ספר הנצחה, עדות וזיכרון לקהילת מלניצה, הוצאת יוצאי מלניצה והתפוצות, תל אביב, התשנ"ד - 1994, עמ' 36-37
↑  ליאור יהושוע, דברי ימי מלניצה היהודית, מתוך מלניצה - ספר הנצחה, עדות וזיכרון לקהילת מלניצה, הוצאת יוצאי מלניצה והתפוצות, תל אביב, התשנ"ד - 1994, עמ' 49
1 2  רוג לאה, בעקבות הדמים של המרצחים האוקראיניים, מתוך מלניצה - ספר הנצחה, עדות וזיכרון לקהילת מלניצה, הוצאת יוצאי מלניצה והתפוצות, תל אביב, התשנ"ד - 1994, עמ' 138-141
מארטון שרלוש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בפברואר 1886 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  1 באוקטובר 1971 (בגיל 85) אויפשט, הונגריה 
 שם לידה:  Spitz Márton 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1907) 
 תפקיד:  פרופסור 
 
מארטון שרלוש (במקור עד 1905 שפיץ, בהונגרית: Sarlós Márton;‏ בודפשט, 5 בפברואר 1886 – בודפשט, 1 באוקטובר 1971) היה היסטוריון של המשפט יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקטורט .CSc) למדע המדינה ומשפטים (1959).
קורות חייו

מארטון שפיץ נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף שפיץ, משכיר שקים (לתבואה וכדומה), ושל קטלין גולדפינגר. הוא השלים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוענק לו תואר דוקטור ב-1907. לאחר התמחות ובחינות לשכת עורכי הדין מיוני 1911 עבד כעורך דין בבירת הונגריה. בשנה השנייה למלחמת העולם הראשונה, הוא נפל בשבי הרוסי והתגורר במחנה שבויים ליד אירקוטסק עד 1920. בין השנים 1920–1921 היה עובד הקומיסריון העממי הסובייטי לענייני חוץ ומרצה לגרמנית באוניברסיטת סברדלוב במוסקבה. הוא חזר הביתה בדצמבר 1921 והמשיך בעיסוקו המשפטי. לא ידוע על קורותיו בשואת יהודי הונגריה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה, הפך חבר פעיל במפלגה הקומוניסטית ההונגרית. משנת 1945 השתתף בהקמת בתי המשפט העממיים ובפיתוחם. לאחר מכן ארגן את מערכת בתי המשפט הסוציאליסטית, תחילה כמנהל המועצה הלאומית של בתי המשפט העממיים, ולאחר מכן מ-1946 עד 1948 כנשיא המשותף שלהם. ביוני 1948 מונה לנשיא בית המשפט הפלילי בבודפשט ובשנת 1950 לנשיא בית המשפט המחוזי בבודפשט. מ-1954 ועד פרישתו ב-1962, עבד כפרופסור באוניברסיטה בפקולטה למשפטים וממשל באוניברסיטת אטווש לוראנד.
חייו הפרטיים

רעייתו הייתה אליז וייס (1903–1971), לה נישא ב-4 ביוני 1929 בטרזווארוש, בודפשט.  ב-1938 (ייתכן) שהמירו את דתם לקתולית (אין על כך שום תיעוד).
עבודותיו העיקריות

דיני מים ותעשיית טחנות הקמח (בודפשט, 1930)
מבנה אחיד של סדר הדין האזרחי (בודפשט, 1932)
מדינה אוניברסלית והיסטוריה משפטית (ספר לימוד באוניברסיטה, עם ג'רג', בודפשט, 1957)
מאבקה של תנועת הפועלים בהונגריה במאה ה-20. המאה למען זכות בחירה וחירויות (בודפשט, 1958)
סצ'ני והשינוי של הסדר המשפטי הפיאודלי (בודפשט, 1960)
בתי הדין המהפכניים של הרפובליקה הסובייטית (בודפשט, 1971)
פרסים והוקרה

עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1947)
עיטור מסדר הכבוד של העמל (1956; 1962)
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1970)
לקריאה נוספת

כתב עת למשפטים (ינואר - פברואר 1972) 1-2. שִׁיר
Magyar életrajzi lexikon III: כרך משלים (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש).
הערות שוליים

↑  Az engedélyt tartalmazó BM rendelet száma/évszáma: 32499/1905.Forrás: MNL-OL 30804. mikrofilm 310. kép 2. karton. Névváltoztatási kimutatások 1905. év 44. oldal 17. sor
↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 258/1886. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-10-29.
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest IV. kerületi állami halotti akv. 991/1971. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-10-29.
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség házassági akv. 182/1884. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-10-29.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 773/1929. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-10-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810608689005606  GND: 1267515864  ISNI: 0000 0000 3931 7794  LCCN: no90020400  NTA: 363988858  VIAF: 68489899   WorldCat (עם VIAF): 68489899 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מארטון שרלוש".
משה בן יצחק בונמש

| --- | --- |

שער הספר "חידושי הלכות מהדורי בתרא" מהדורה ראשונה לובלין ה'ת"ל - 1670
 לידה:  1600 פינסק, האיחוד הפולני-ליטאי 
 פטירה:  1668 (בגיל 68 בערך) 
 תקופת הפעילות:  ?–1668 
 
רבי משה בן יצחק בּוּנֶמשׂ (בּוּנִים, בּּנֵמ'ס או בּוּנִימְז - כלומר: של בּוּנִים, 1600 בקירוב – אחרי 15 בספטמבר 1671) מכונה רבי משה מלובמלא או רבי משה מלומבלא, היה רב ומפרש התלמוד בלובומל ובלובלין, חתנו של המהרש"א.
ביוגרפיה

נולד כנראה בפינסק, ללאה - בת רבי בונם מיזלש חתן הרמ"א, ועקב חשיבות משפחתם נקרא על שם אביה, רבי יצחק בונים מפינסק, דודו של הש"ך, ומצאצאי רבי ישראל איסרלן מחבר תרומת הדשן.
הוא נישא לבתו של המהרש"א.
אחותו נישאה למדפיס מנחם נחום מייזלש (מייזלס) מקרקוב. כיהן כרב בלובומל ומשנת תט"ז (1656) ועד לפטירתו שימש כרבה של לובלין, בהחליפו את רבי השיל שעבר לרבנות קראקא.
ספרו המכונה "מהדורא בתרא" על חידושי חותנו המהרש"א וחידושיו שלו, יצא לאור בשנת ה'ת"ל ובתבניתו הייחודית השפיע רבות על לימודי התלמוד.
יש המציינים את תאריך פטירתו בח' בכסלו ה'תכ"ט, אך הוא חתום על הסכמה שניתנה בי"א בתשרי ה'תל"ב, ומכאן שנפטר לאחר מכן. ונקבר בלובלין.
ספרו

הספר 'מהדורא בתרא': רבי משה ערך והגיה וכן הוציא לאור חלק מפירושי חותנו המהרש"א על התלמוד, אשר לא הודפסו בספר חידושי הלכות של המהרש"א וחבורתו, שיצא לאור עוד בחיי המהרש"א, כ-60 שנה קודם לכן. הספר הודפס בשם "חידושי הלכות מהדורא בתרא למהרש"א" וכונה בקיצור "מהדורא בתרא" ספרו של רבי משה, כולל חידושי הלכה מהמהרש"א שלא הודפסו קודם עם הערות של רבי משה, מסומנים ביד מצביעה, וכן חידושי אגדות של רבי משה (שאינם כלל משל המהרש"א).
הפירוש ההלכתי "חידושי הלכות" והפירוש התלמודי "חידושי אגדות" ערוכים לבקשת המהרש"א זה לצד זה לעיתים, דבריו והערותיו הם עיקרו של הכתוב, ובחלק מהמסכתות הן למעשה חידושיו של רבי משה ולא של המהרש"א. הספר הודפס בלובלין בשנת ה'ת"ל.
הספר צורף גם מאוחר יותר בדפוס וילנא בסופי הכרכים, עם שגיאות העתקה מרובות, ובלי הפרדה בין דבריו של רבי משה לדברי המהרש"א. ספר זה הפך להיות אחד המקורות המרכזיים בלימוד התלמוד בישיבות.
ייחוסו ומשפחתו

מכיוון שאביו היה ממשפחתו של מחבר תרומת הדשן הרב ישראל איסרלן, וממשפחת הרמ"א, ומכיוון שהיה דוד של אשת הש"ך, וחתן המהרש"א שושלות רבניות ובעקבותיהן משפחות מיוחסות רבות, ראו ב'רב מלומבלא' עוגן לתולדות המשפחה וקשריה עם משפחות חשובות אלו. ביניהן משפחות רוקח, מרגליות, מייזלס ומייזל, אידלס, וכן שושלות אדמורים חסידיים וביניהם נדבורנא ובלז.
אחד מצאצאיו היה בין חשובי עליית החסידים עם הרב מנחם מנדל מוויטבסק וחלק מאגרותיו מהתקופה נשתמרו.
לקריאה נוספת

מאיר וונדר, אלף מרגליות, ירושלים תשנ"ג, עמוד 174.
משה מטראצ'ינה

משה מטראצ'ינה (טראצ'ינו)  (1555- 1623) היה מחכמי איטליה במאה ה-17, רב בקהילת פרארה (Ferrara) ונחשב כפוסק מרכזי באיטליה.
המשפחה

משפחתו הייתה מפורסמת בתלמידי חכמים. מוצא המשפחה הוא מהעיר טראצ'ינה (Terracina) בחופה המערבי של איטליה, בין רומא לבין נאפולי. בזמן השלטון הספרדי במאה ה-15 גורשו היהודים תושבי העיר: חלקם עברו לרומא - מדינת הכנסייה, אך הרוב העדיפו לעבור לצפון איטליה.
ר' מנחם מטראצינה הזמין סופרים שיכתבו עבורו ספרי קודש. היה זה תחליף לדפוס כאשר מדובר היה בהעתקות בודדות.
באחד הספרים כותב הסופר:
אני שמשון צרפתי בן כ"מ אבי הנ"ר אליהו חלפן יצ"ו כתבתי החומש לכ"מ מנחם יצ"ו מטרצינו עם התרגום והפרוש של רבי שלמה (רש"י) ואבן עזרא בשנת 5254 לבריאת עולם (1494).
מנחם בן משולם מטרצינה מופיע בראש כת"י של תנ"ך שנכתב בפיזה בשנת רנ"ו (1496), וכך נכתב:
קניין כספי אני הצעיר מנחם בכ"מ משלם זלה"ה מטרצינה אשר הכתבתיהו לעצמי.
רבנות בפרארה

רבי משה היה מחשובי רבני קהילת פרארה במשך עשרים וחמש שנה לפחות.
בשנת שנ"ח (1598) פסק הלכה בקשר לכשרות המקווה בקהילת רוויגו. המחלוקת ידועה ונכתבו אודותיה ספרים לכאן ולכאן. בסופו של דבר מופיעה בספר פלגי מים הפיסקה הבאה :
פסק האלוף כמהר"ר משה טיראצינו נר"ו מפיראר"א 

כאשר עברתי על הצעת מעשה המקוה, מהנשאים בני רוויג"ו יצ"ו, אשר הונחה לפני, אך הפעם מצאתי מוחלפת השיטה מאת אשר ראיתיה עד הנה... ולענ"ד אלו (=הרבנים המכשירים את המקווה) היו מסכימים גם הם לגזירת החכם האוסר... כה דברי הצעיר הנאנח הוא משה בכמה"ר מנחם זלה"ה מטראצינו הכותב וחותם פה פיראר"א י"ג ימים לירח מנחם שס"ז לפ"ה.
בשנת שס"א (1600) פסק בסכסוך בין בנקאי מנטובה לבין בעלי המלאכה והסוחרים של אותה קהילה.
בשנת ש"ע (1610) התבקשה הסכמה לפסק דין של הרמ"ע מפאנו, וכה הוא כתב בראש התשובה ובסופה:
לאה ילדה והניקה פחות משלושים יום...ולאחר שמונה חודשים התגרשה... ולאחר שמונה חדשים אחרים שדכה עצמה. ועתה שאל המשודך, והוא בני, מהו לכנוס. ואני הוריתי לו להיתר... והסכימו עמי בעלי ההוראה בעיר, חוץ מא' שנפתה לדעת חכם מן החוץ, ושניהם בדין זה בחוץ".
לפסק הדין ניתנה הסכמה של "משה בכמר מנחם זלה"ה מטראצינה.
סמוך לשנת ש"ף (1620) התעוררה בפירארה מחלוקת בעניין הזכות להלוות בריבית לגויי הסביבה. המוחזקים בכך לא רצו להניח למשפחה נוספת להצטרף לעיסוק זה. לפני כמה שנים פרסם הרב דניאל שוורץ כרוז ובו דעות הרבנים שאסרו להשיג את גבולם של המוחזקים בהלוואות.בכרוז סוכמו דבריהם של הרבנים בקיצור, אך הם כתבו תשובות מפורטות. אחד המוזכרים בכרוז הוא "האלוף כמהר"ר משה טירצינה".
משיב

נוסף לנושאים שנהפכו למחלוקות ציבוריות, שהוזכרו לעיל, השיב רבי משה ופסק בכל תחומי ההלכה: ריבית, נידה, כתובה, ארבעה אבות נזיקין הלכות דיינות, ועוד.
בכתב יד אחד, שבו מקובצות תשובות של כמה חכמי איטליה מאותה תקופה, נמצאות תשובות של רבי משה מטראצינה, כתובות בכתב ידו בנושאים הבאים:
בעניין מכירת בית במשכנתא, וצוואה בעש"ג (=ערכאות של גויים) וחרם לגלות שטרותיו.
בעניין נאמנות הבוררים לומר שטעו בקביעת התאריך המוזכר בפסק.
שאנשי הוועד הנבחר אינם צריכים להתחשב בתקנות הקודמות שנשכח זכרם.
בעניין חיוב המשלח בנזקי השליח.
בדין שכיר-שותף שנגרם נזק בפשיעתו.
לקריאה נוספת

הרב ישראל מרדכי פלס הגאון כמה"ר משה מטריצינה, המעין, הוצאת מוסד יצחק ברויאר, כרך מה גל' ג [ניסן תשס"ה] עמ' 70-79.