stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאיר קוטלר
ספריו

הקרב על התעלה, עורך עם שלמה פרנק (עיצוב גרפי), הוצאת שוקן, 1969
ההלם, הוצאת שוקן, תל אביב, 1974, 214 עמ' (ביקורת-תחקירית על צה"ל במלחמת יום הכיפורים)
לא לפרסום, הוצאת י. שור, תל אביב, 1984, 295 עמ' (על פרשת יעקב לוינסון)
העלילה, הוצאת י. שור, תל אביב, 1984, 200 עמ' (על פרשת ניצב אברהם תורג'מן)
הייל כהנא, הוצאת מודן, תל אביב, 1985, 432 עמ' (על תנועת כך ומאיר כהנא)
ג'ו חוזר אל האור, הוצאת מודן, תל אביב, 1988, 303 עמ' (ביוגרפיה של יוסף (ג'ו) רענן)
הנבחרת הלאומית, כרך א'-ב', הוצאת י. ירדן, תל אביב, 1988, 399 עמ' (דיוקנאות של 27 שרי ממשלת האחדות הלאומית 1984 - 1988)
שדה של קוצים, הוצאת י. גולן, תל אביב, 1990, 126 עמ' (על שחיתות פוליטית)
כח להשחית, הוצאת ירון גולן, תל אביב, 1991, 381 עמ' (ביקורת על העיתונאות הישראלית)
סופר לכל עת (דו-שיח אקטואלי עם הסופר אברהם ב. יהושע), הוצאת י. גולן, 1999, 80 עמ'
הנחש: המשמיץ הלאומי, הוצאת אופק, 1999, 248 עמ' (ביוגרפיה של יוסי שריד)
הפולט - עזר ויצמן כמות שהוא, הוצאת י. גולן, תל אביב, 2000, 199 עמ' (ביוגרפיה של עזר ויצמן)
המבצר חן יונס, מתוך מלחמת 6 הימים - פרשיות גבורה, כרך ב', פרק 2, הוצאת מטכ"ל - קצין חינוך ראשי ענף הדרכה והסברה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשכ"ח (על גבורתו של מיכה בן-ארי "קפוסטה")
הזרזיר והעורב, הוצאת ירון גולן, תל אביב, 2002, 248 עמ' חלק א'-ממשלות ישראל בסרט נע (1988 - 2002) (על אריאל שרון ושמעון פרס ועל השותפות שלהם בממשלת האחדות החדשה)
כתיבתו

כתיבתו של קוטלר הייתה חריפה ועוקצנית. סדרת כתבות שלו על הקיבוץ בשנת 1971 תוארה על ידי אניטה שפירא:
ב"דבר" נכתב עליו:
קוטלר ביקר את מה שראה כחוליי החברה הישראלית בתחומים רבים. הוא ביקר את מה שראה כאפליה עדתית ב-1954, את היחס החמור לאסירות בנווה תרצה ב-1958, את חוליי דואר ישראל והטלפוניה ב-1960 ואת הקיבוצים. הוא טען לפרוטקציה בבית החולים העירוני בתל אביב וביקר את רמת הרופאים. יונה יגול בדבר כינה אותו "המומחה לשערוריות".
תביעות דיבה

קוטלר היה מעורב במשפטי דיבה לא מעטים, מהם שיזם ובאחרים הוא היה הנתבע.
במרץ 1967 כתב קוטלר, שהיה אז כתב "הארץ" לענייני תחבורה, מאמר בו סיפר שחברת החשמל רכשה למנכ"לה יעקב פלד רכב שרד מפואר, בעת שהחברה הייתה בגרעונות, ובעקבות לחץ ציבורי מסרה אותה למכירה, אך בעצם הכוונה הייתה לשכך את זעם הציבור ולא למכור את הרכב. פלד וחברת החשמל תבעו את קוטלר והארץ. שופט המחוזי, יוסף חריש, פסק לתובעים פיצויי בגין עברת לשון הרע. בערעור, בית המשפט העליון ברב דעות, הפך את ההחלטה, קבע שהעובדות היו נכונות ושהבעת הדעה על כוונות חברת החשמל הייתה בתום לב ועל כן מוגנת מתביעת לשון הרע. פסק דין זה נהפך בדיון נוסף.
באחד מפרקי הספר "שיחות עם יוסי שריד" של ישעיהו בן-פורת, טען יוסי שריד שקוטלר פוטר ב-1982 מ"מעריב", לאחר שפרסם בטורו האישי דברי שקר בגנות שריד. קוטלר תבע את שריד, את בן-פורת ואת הוצאת ספרית פועלים, ובאוקטובר 1998 קבע בית המשפט שקוטלר יזכה בפיצויים בסך של 50,000 ש"ח, וחייב את הנתבעים בעוד 20,000 ש"ח למימון מודעות התנצלות בעיתוני הערב. שנה לאחר מכן פרסם קוטלר ספר על שריד, בשם "הנחש: המשמיץ הלאומי".
הערות שוליים

↑  יאיר קוטלר, קואליציה ואופוזיציה בעיריית רחובות, הארץ, 4 ביוני 1953
↑  נחום ברנע, עיתון חופשי ומאושר, דבר, 2 ביוני 1978
↑  יאיר קוטלר השיג צו נגד פרסום, דבר, 25 במאי 1978; המשך
↑  טייסי אל על מאיימים במלחמה, מעריב, 14 בדצמבר 1978
↑  המפכ"ל מתכוון להגיש תביעת נזיקין, דבר, 21 ביוני 1983
↑  יאיר קוטלר קיבל צו מניעה נגד "רחוב ראשי", דבר, 14 ביוני 1983
↑  מדוע נסגרה רשת המקומונים?, דבר, 30 בנובמבר 1983
↑  ברוך נאה, "עשרות אנשי ציבור טענו שקוטלר אינו דובר אמת, מעריב, 2 באוקטובר 1984
↑  שקר להשכיר, מעריב, 7 באוגוסט 1985
↑  מסקנות מועצת העיתונות, מעריב, 6 בנובמבר 1985
↑  נרשמו לנישואין בתל אביב, הצופה, 16 בינואר 1955
↑  נחום ברנע, קובלנת קוטלר, כותרת ראשית, 20 ביוני 1984
↑  ירון גולן, ספרים - "הנבחרת הלאומית" (הוצאת ירדן, 443 עמודים, שני כרכים, כל העיר, 26 באוגוסט 1988
1 2  יעל גרינפטר, רצח על רקע עדתי, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2013
1 2  אניטה שפירא, הקיבוץ והמדינה, עיונים בתקומת ישראל 20, 2010, עמ' 201
↑  יומנו של נהג ללא רסן, דבר, 21 בינואר 1963
↑  א. שמאי, לא על שטה אלא על נווה תרצה, חרות, 19 באוגוסט 1958
↑  עבר מחתרתי והנהלת הדואר, דבר, 27 ביוני 1960
↑  הלהיטים של יאיר קוטלר, דבר, 28 בינואר 1972
↑  בענין בית החולים העירוני בת"א, דבר, 24 בינואר 1961
↑  שמעון פינס, רופאים־עולים : רמת הרפואה בברה"מ אינה, דבר, 13 בנובמבר 1975
↑  יונה יגול, הנסיון לשיתוף העובדים בחברת החשמל ולקחו, דבר, 15 בפברואר 1959
↑  במשפט קוטלר נגד דבר, חרות, 25 בנובמבר 1965
↑  הארץ" וכתבו יאיר קוטלר זכו בערעור בבמ"ש העליון נגד חברת החשמל, דבר, 25 בפברואר 1977
↑  חברת החשמל לישראל בע"מ נ' הוצאת עיתון הארץ בע"מ, באתר העין השביעית, 26 באוגוסט 1978
↑  יואב יצחק, הזיגזג של יוסי שריד, באתר News1 מחלקה ראשונה, 27 בנובמבר 1998
↑  תומר גנון, חשבון? בבקשה!, דף מאורכב מאתר התנועה הקיבוצית, 1 במאי 2003
↑  הנחש: המשמיץ הלאומי / יאיר קוטלר, באתר הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299749305171  BnF: cb165192343 (data)  GND: 1128191555  ISNI: 0000 0001 2022 0818  LCCN: n85015252  NTA: 13183942X  SUDOC: 186428545  VIAF: 20087054   WorldCat (עם VIAF): 20087054
קרן הגשמה

קרן הגשמה בע"מ היא חברה פרטית העוסקת בגיוס משקיעים להשקעה בשותפויות השקעה בתחומים שונים. משפטית, אין קשר בין השותפויות השונות, והקשר בין "הגשמה" לבין השותפויות הוא באמצעות מארג הסכמים מורכב. בפועל אין מדובר בקרן במובן המקובל (שכן קרן במובנה המקובל מאגדת משקיעים יחדיו לקבוצה אחת), אלא במאות שותפויות שונות ועצמאיות (אשר כל-אחת בנפרד היא קרן), "קרן הגשמה" משמשת כמותג וכלי שיווק וארגון. במאי 2023 הגישה הקרן לבית המשפט בקשה לעיכוב הליכים.
"הגשמה" הוקמה בשנת 2009 על ידי אבי כץ (מייסד קופיקס), עו"ד חנן שמש, איש העסקים גיל אונגר, רו"ח הדסה רוזנברג, ואמיר ברמלי.
"הגשמה" מגייסת בעיקר אנשים פרטיים עם הון זמין להשקעה של עשרות אלפי שקלים לכל הפחות עד מאות אלפי שקלים - קרי פלח הריטייל של המשקיעים. ישנם גם מספר מועט של לקוחות עם הון גבוה יותר. לקוחות פוטנציאלים המביעים עניין מצורפים ל"מאגר משקיעים", וכאשר "הגשמה" פותחת שותפות השקעה חדשה הלקוחות הרשומים במאגר מקבלים הצעת הצטרפות. הכניסה לשותפות ספציפית היא, לרוב, על-פי סדר רישום כאשר לשותפות ספציפית, שהיא מוגבלת בסכום גיוס וכמות משקיעים, נכנסים מי שנרשמו ראשונים.
בתחילת דרכה "הגשמה" שיווקה מיזמי השקעות במגוון רב של תחומים: מיזמים עסקיים (מחוות דגים ועד חברות סטארט-טפ טכנולוגיות), נדל"ן בארץ (תמ"א-38 ונדל"ן יזמי), ונדל"ן בחו"ל (ייזום בנייה, פרויקטים מסחריים ומלונאיים, ופרויקטים להשכרה), עם פיזור יחסית שווה בין הפלחים הללו. מיקוד העסקים עבר להשקעה בנדל"ן בחו"ל.
רוב מיזמי ההשקעה של "הגשמה" הם במתווה של "השלמת הון" ליזמים, או במינוח מקצועי יותר מימון מזנין. ההון של משקיעי הקרן (בניכוי הוצאות ועמלות) הוא שכבה נחותה לחוב חיצוני (בנקאי או אחר) גדול, אך בעלת עדיפות בהחזר (אך עם קטימה של רווחים גבוהים) על היזם שטיפוסית מעמיד הון נמוך מאוד ביחס למשקיעי "הגשמה" (לעיתים נמוך עד-כדי 10%).
בדצמבר 2019 נמכרה השליטה בחברה לשלושה משקיעים, אליהו קנפלר (שותף ב"מצלאוי") מוטי פלד ויוג'ין מנדלוביץ (משקיע מחו"ל), והחברה תעבור להשקיע בפרויקטים של פינוי בינוי בישראל.
בעלי תפקידים

אבי כץ – שותף ונשיא
עו"ד חנן שמש – שותף ויו"ר
יצחק לאופר – שותף
רו"ח הדסה רוזנברג – שותפה וסמנכ"לית כספים
חיים כהן – מנכ"ל לשעבר
ערן רוט - מנכ"ל לשעבר
יוג'ין (יוחנן) מנדלוביץ - בעלים חדשים
מוטי פלד -בעלים חדשים
אליהו קנפלר - בעלים חדשים
עוזי דנינו - מנכ"ל חדש
עופר מרום - מנכ"ל חדש
ביקורת > תשואות עבר מפורסמות חלקית

על פי דיווחי "הגשמה" באפריל 2016 היו לחברה 34 אקזיטים, שבהם חילקה למשקיעיה תשואה ממוצעת של 15.6% בשנה (לפני מס), עם זאת חלק ניכר מהכסף שהושקע דרך הגשמה טרם הוחזר למשקיעים, כך למשל על פי נתוני הגשמה הוחזרו על פרויקטים (שרובם היו עם אופק של פחות מ-3 שנים במקור) מ-2009–2013 168 מיליוני שקלים מתוך גיוסים של 513 מיליון שקלים באותן שנים.
נכון לינואר 2017 דיווחה הקרן על החזר של 510 מיליון שקלים למשקיעים, בעוד שטענה שגייסה 2.2 מיליארד שקל ממשקיעים, קרי אין דיווח פומבי על הסטטוס של יותר מ-75% מהכספים שגויסו על ידי "הגשמה".
ביקורת > קשרים עם גלובאל פאראגון

בתחילת דרכה "הגשמה" שיווקה גם פרויקטים של "גלובאל פאראגון". בסוף שנת 2012 קרסה חברת גלובאל פאראגון, עימה השקיעה "הגשמה" כספים במספר פרויקטים בהם פאראגון הייתה החברה המנהלת, תוך טענות להונאה וגנבת כספי משקיעים והותרת חובות בתוך הנכסים. לאחר הקריסה "הגשמה" המשיכה לנהל את הפרויקטים הקורסים, ופעולה לגיוס הון נוסף ממשקיעים חדשים לצורך חילוץ נכסים מגלובאל פאראגון.
ביקורת > גיוס ללא תשקיף והפרות לכאורה של חוק ניירות ערך

גיוס מיותר מ-35 משקיעים לשנה מחייב על-פי חוק ניירות ערך תשקיף. על-פי הרשות לניירות ערך, מגבלה זו נספרת באופן מצרפי לגורם בודד - קרי לגורם בודד מותר לגייס עד 35 משקיעים ללא תשקיף, וגם זאת תוך מגבלות שונות ביחס לפרסום נתונים כספיים, תשואה צפויה, ופרטים אחרים של הפרויקט (שכן עצם הפרסום עצמו מהווה הצעה).
גיוס ללא תשקיף מהווה עבירה פלילית על-פי חוק ניירות ערך סעיף 53(א) שדינה חמש שנות מאסר או קנס בשיעור ניכר (לתאגיד - פי 25 מהנקוב בחוק העונשין 61(א)(4), כ-5.65 מיליון שקלים). "הגשמה", מראשיתה, נקטה בגישה שכל עוד היא מאגדת 35 משקיעים בשותפויות נפרדות משפטית (גם אם גויסו עשרות שותפיות כאלה בשנה עם אלפי משקיעים), היא עומדת בדרישות החוק.
באוגוסט 2016, רשות ניירות ערך שלחה מכתב הדורש באופן ספציפי מ"הגשמה" לחדול מפעילותה המהווה גיוס ללא תשקיף. לאחר בקשת "הגשמה", הרשות נעתרה להמשך פעילות במתכונת מוגבלת לפרויקטים קיימים לשלושה חודשים. בתחילת 2017 רשות ניירות ערך אישרה תשקיף לפרויקט בודד של "הגשמה" בלונדון.
חברות דומות

לאור הצלחת "הגשמה" בגיוס כספי משקיעים, מספר חברות דומות החלו לפעול במודל עסקי דומה, כאשר חלקן גם יוסד על ידי מנהלים לשעבר בהגשמה.
ב-2015 ערן רוט, מנכ"ל "הגשמה" דאז, עזב את "הגשמה" והיה שותף בהקמת חברת iintooהמשווקת בצורה דומה ל"הגשמה" השקעות נדל"ן בחו"ל למשקיעים פרטיים קטנים.
ב-2016 עמליה שכטר-אורלי, מנהלת מחלקת קשרי משקיעים ב"הגשמה", פרשה והקימה את "INVO" הפועלת במודל עסקי דומה לשל "הגשמה". "INVO" מינתה את עופר עיני לנשיא.
בניין עירייה

בניין העירייה של ניו יורק, בניין העירייה הקדום ביותר הפועל ברציפות בארצות הברית. נבנה בשנת 1812.
בניין עיריית טורונטו, הנודע במבנהו שצורתו - כצורת סמל העיר.
בניין עיריית סטוקהולם, בו נערך נשף פרסי נובל.
בניין עירייה מהווה המבנה המרכזי של מושב השלטון המקומי או מרכז האדמיניסטרציה העירונית (מוניציפלית) בכל עיר, עיירה או מועצה מקומית.
בבריטניה ואוסטרליה מכונה הבניין לעיתים "בית הגילדות" (guildhall).
הבניין משמש את משרדו של ראש העיר וכן את חדר ההתכנסויות של מועצת העיר, וכן את משרדי העירייה, ומשרדי מתן השירות לתושבי העיר או העיירה.
היסטוריה

בתקופת התנ"ך מתוארים זקני העיר היושבים בשער העיר, ומנהלים למעשה את העיר, ואולם בערי הממלכה במזרח התיכון ניהול העיר בוצע על ידי מוסדות השלטון של המלוכה ששלטה בעיר.
בתקופת האימפריה הרומית נבנו בערים מבני בזיליקה ששימשו כבתי משפט, שווקים וכן כאתרי מסחר וחלפנות כספים.
בימי הביניים נבנו בערים "אולמות ראשיים" בארמונו או טירתו של האציל הפאודלי ששלט בעיר והוא נתן שירותי שלטון (לרוב שירותי משפט) לתושבי העיר.
בשלהי ימי הביניים, בערים החופשיות של אירופה וכן בערי השוק נבנו מבני שוק ששימשו גם להתכנסויות תושבי העיר, ונתנו שירותים לתושבים. מבנים אלה היו למעשה המבנים הראשונים של שירותים מוניציפליים. בניין עיריית קלן נבנה בשנת 1135 והוא דוגמה למבנה ראשון מסוג זה. גם הפאלאצו פובליקו שנבנה בעיר סיינה באיטליה בשנת 1297 והפאלאצו וקיו שנבנה בעיר פירנצה בשנת 1299. היו אלה מבנים מבוצרים שכללו מגדל גבוה, אולם התכנסות גדול וכן מספר חדרי משרדים שנתנו שירותים עירוניים וכללו ארכיונים עירוניים. שני מבנים אלה הפכו לדגם המקובל באירופה של בניין עירייה. לימים בראש מגדלי העירייה הוצבו שעונים אשר דה פקטו כיוונו את חייהם ועבודתם של תושבי העיר. בניין עיריית בריסל שנבנה במאה ה-15 הכולל מגדל שעון שגובהו 96 מטרים, שימש אבטיפוס למבני העירייה שנבנו באירופה ברחבי המאה ה-19, כגון בניין עיריית וינה.
במהלך המאה ה-19 החלו מבני העירייה לכלול "חדרי קריאה" במטרה להשכיל את תושבי העיר, ואלה לימים התפתחו לספריות עירוניות.
הערות שוליים

↑  אתר הניו יורק טיימס, 24 במאי 2012, מייקל מ. גרינבאום, "כתבי העירייה חוזרים למקום מושבם הקודם" (The Reporters of City Hall Return to Their Old Perch)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283814905171  HDS: 026452  LCCN: sh85026266
גשר שלוש

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גשר 
 על שם:  אהרן שלוש 
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1892
 תאריך פתיחה רשמי:  1892 
 מידות
 אורך:  8 מ' 
 רוחב:  4 מ' 
 מידע טכני
 מפתחים:  1 
 קואורדינטות:  32°03′35″N 34°45′57″E﻿ / ﻿32.05981944°N 34.765775°E﻿ / 32.05981944; 34.765775
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) גשר שלוש(למפת תל אביב רגילה) גשר שלוש(למפת גוש דן רגילה) גשר שלוש(למפת גוש דן מוגדלת) גשר שלוש  he גשר שלושhe גשר שלושמפת  דרום __ תל אביב (in English: Tel Aviv) ויפו (in English: Jaffa) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) מדרום: __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park), __ חולון (in English: Holon), __ בת ים (in English: Bat Yam) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גשר שְלוּש הוא גשר ברזל ברחוב שלוש בשכונת נווה צדק בתל אביב-יפו. גשר הברזל מחבר את רחוב אילת ליד שכונת פלורנטין עם רחוב שלוש בשכונת נווה צדק. הגשר נבנה מעל המבתר שנחפר בגבולה הדרומי של נווה צדק לצורך הנחת מסילת הרכבת יפו–ירושלים בשלהי המאה ה-19, ונחשב לגשר המודרני הראשון שהוקם בתל אביב-יפו (הקדים את גשר יהודה הימית ביותר מ-30 שנה). אורכו של הגשר 8 מטרים, גובהו 5 מטרים ורוחבו 4 מטרים.
היסטוריה

ב-1892 עבר להתגורר בשכונת נווה צדק אהרן שלוש, מראשי העדה הספרדית ביפו, צורף, חלפן כספים וסוחר קרקעות. שלוש היה נוסע ליפו בכרכרה מדי יום, לחנות התכשיטים שבבעלותו. באחת הפעמים התהפכה כרכרתו במהלך חציית המבתר שבו עברה מסילת הברזל (כיום פארק המסילה), והוא נפצע. מושל יפו, ששמע על המקרה, ציווה על הקמת גשר בין גדות המבתר, שלימים נקרא על שמו של שלוש. את הגשר הקימה "החברה הפריזאית לעבודות ציבוריות ולבנייה", החברה הצרפתית שבנתה את מסילת הרכבת מיפו לירושלים, שהושלמה באותה שנה.
בתקופת המנדט הבריטי הוגבה מבנה הגשר, כדי לאפשר את מעבר הרכבות הבריטיות שהיו גבוהות יותר מאלה העות'מאניות (כיום עדיין ניתן להבחין בהבדל אבני הגשר המקורי לאבני ההגבהה המנדטורית). תיאור של הגשר מופיע גם בציורה של ציונה תג'ר "הרכבת בנווה צדק" (1928).
בשנת 2000, הוכרז כמבנה מסוכן, ועיריית תל אביב ביצע בו שיקום. השיפוץ כלל חיזוק קורות הפלדה והמעקות, והחלפת אלמנטים שלא ניתן לשפץ.
הקו האדום של הרכבת הקלה, עובר מתחת לאדמה שמתחת לגשר. מוצא החלק התחתי של הרכבת הוא בשכונת נווה צדק (תחנת אליפלט) הסמוכה, לאחר תחנת אליפלט הרכבת עוברת לפעול בנתיב עילי לכיוון יפו, דרך שדרות ירושלים ועד לבת ים. תוכנית לסלילת כביש מהיר מעל נתיב הרכבת הוקפאה בלחץ ועד תושבי השכונה.
באוגוסט 2018 הגשר פורק על ידי חברת נת"ע כחלק מפרויקט בניית המנהרה עבור הרכבת הקלה. באפריל 2019 הושלמה בנייתו מחדש והוא נפתח שוב לתנועה. במאי 2020 החלה הקמתו של פארק המסילה מתחת לגשר בתוואי המסילה היסטורי, ומעל למנהרת הרכבת הקלה.
הערות שוליים

↑  דוד הכהן, ‏נווה צדק: החלו עבודות לשיקום גשר שלוש, באתר גלובס, 22 במאי 2000
↑  איתי בלומנטל, רכבת חדשה, מסילה היסטורית: החלו עבודות הקו האדום בנווה צדק, באתר ynet, 14 במאי 2017
מדינות סודאן

סודאן מחולקת חלוקה מנהלית ל-18 מדינות (ولايات). החלוקה הנוכחית התגבשה לאחר שב-2011 הוכרזה עצמאות דרום סודאן.
מפת מדינות סודאן
| מס' | מיקום יחסי | שם | בירה | שם בשפת המקור | אוכלוסייה נכון ל-2018 | שטח, קמ"ר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | ח'רטום | ח'רטום | الخرطوم | 7,993,900 | 22,142 |
| 2 |  | צפון כורדופאן | אל-אובייד | شمال كردفان | 3,174,029 | 185,302 |
| 3 |  | א-שימאליה ("הצפונית") | דונגולה | الشمالية | 936,255 | 348,765 |
| 4 |  | כסלא | כסלא | كسلا | 2,519,071 | 52,949 |
| 5 |  | מדינת הנילוס הכחול | א-דמזין | النيل الأزرق | 1,108,391 | 45,844 |
| 6 |  | צפון דארפור | אל-פשיר | شمال دارفور | 2,304,950 | 296,420 |
| 7 |  | דרום דארפור | ניאלא | جنوب دارفور | 5,353,025 | 81,000 |
| 8 |  | דרום כורדופאן | קדולי | جنوب كردفان | 2,107,623 | 158,355 |
| 9 |  | אל-ג'זירה | ווד מדני | ولاية الجزيرة | 5,096,920 | 27,549 |
| 10 |  | הנילוס הלבן | ראבאק | النيل الأبيض | 2,493,880 | 39,107 |
| 11 |  | נהר א-ניל ("הנילוס") | א-דמיר | ولاية نهر النيل | 1,511,442 | 122,123 |
| 12 |  | אלבחר אלאחמר (הים האדום) | פורט סודאן | البحر الأحمر | 1,482,053 | 218,887 |
| 13 |  | אל-קדארף | אל-קדארף | القضارف | 2,208,385 | 75,263 |
| 14 |  | סנאר | סנאר | سنار | 1,918,692 | 37,844 |
| 15 |  | מערב דארפור | אל-יונאיינה | غرب دارفور | 1,775,945 | 23,550 |
| 16 |  | מרכז דארפור | זאלינגי | مركز دارفور | 2,499,000 | 46,729 |
| 17 |  | מזרח דארפור | שארק דארפור | شرق دارفور | 1,587,200 | 52,867 |
| 18 |  | מערב כורדופאן | אל פולה | غرب كوردوفان | 1,764,800 | 111,373 |
פרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן הלטיני הטוב ביותר

| --- | --- |

הזוכה בפרס לשנת 2024, פסו פלומה
 הגוף המעניק:  MTV
 תקופת הפרס:  2020–הווה (כ־4 שנים)
 המספר הרב ביותר של זכיות:  אניטה (2)
 המספר הרב ביותר של מועמדויות:  באד באני (5)
פרס המוזיקה של MTV אירופה לאמן הלטיני הטוב ביותר מוענק מאז שנת 2020.
זוהי אחת הקטגוריות הלטיניות הנוכחיות של הטקס יחד עם המופע הטוב ביותר בקאריביים, צפון, דרום ומרכז אמריקה הלטינית. הקטגוריה זו, בשונה מהאחרות, היא גם היחידה שמתגמלת אמני/ים של מוזיקה לטינית כז'אנר מוזיקלי, ולא כלאום.
זוכים ומועמדים

הזוכים רשומים ראשונים ובטקסט מודגש.
שיאני מועמדויות וזכיות > זכיות

2 זכיות: אניטה
שיאני מועמדויות וזכיות > מועמדויות

5 מועמדויות: באד באני
4 מועמדויות: שאקירה
3 מועמדויות: ג'יי באלווין, רוסליה, אניטה וקרול ג'י
2 מועמדויות: מאלומה, פסו פלומה וראו אלחנדרו
ראו גם

פרס הווידאו קליפים של MTV לאמן הלטיני הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע הלטיני – צפון הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע הלטיני – מרכז הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע הלטיני – דרום הטוב ביותר
פרס המוזיקה של MTV אירופה למופע הקריבי הטוב ביותר
הערות שוליים

↑  All the Big Winners at the MTV EMA 2020, www.mtvema.com (באנגלית)
↑  2021 MTV EMA Winners: See The Full List, MTV (באנגלית)
↑  Gil Kaufman, Taylor Swift, Olivia Rodrigo and SZA Lead 2023 MTV EMAs Nominations: See List, בילבורד, ‏4 באוקטובר 2023 (באנגלית אמריקאית)
↑  Max Pilley, Here are all the winners from the 2024 MTV EMAs, NME, ‏2024-11-10 (באנגלית בריטית)
| פרסי המוזיקה של MTV אירופה |
| --- | --- | --- |
| טקסים | 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020 • 2021 • 2022 • 2023 |  |
| קטגוריות מרכזיות | שיר • קליפ • שיתוף פעולה • אמן • מופע החדש • פופ • אלקטרוני • רוק • אלטרנטיבי • היפ הופ • לטיני • ‏R&B • מופע חי • מופע הפוש • מעריצים הגדולים ביותר • קיי פופ • וידאו קליפ למטרה טובה • הקליפ הארוך הטוב ביותר • מופע המטהוורס הטוב ביותר |  |
| קטגוריות אזוריות | אוסטרליה • אפריקה • בלגיה • ברזיל • קנדה • קריבי • צרפת • גרמניה • סין • הונגריה • הודו • ישראל • איטליה • יפן • קוריאה • אמריקה הלטינית – צפון • אמריקה הלטינית – מרכז • אמריקה הלטינית – דרום • הולנד • ניו זילנד • המדינות הנורדיות • פולין • פורטוגל • רוסיה • דרום מזרח אסיה • ספרד • שווייץ • בריטניה ואירלנד • ארצות הברית |  |
| קטגוריות עבר | אלבום • זמר • זמרת • מראה • עולמי • להקה • אייקון עולמי |  |
דוכס אדינבורו

| --- | --- |


הנסיך אדוארד
 איוש נוכחי:  הנסיך אדוארד, דוכס אדינבורו
 תאריך כניסה לתפקיד:  10 במרץ 2023
 דרכי מינוי:  מינוי המונרך
 תחום שיפוט:  הממלכה המאוחדת
 ייסוד המשרה:  26 ביולי 1726
 איוש ראשון:  פרדריק, נסיך ויילס
 
הדוכס מאדינבורו (באנגלית: Duke of Edinburgh) הוא תואר אצולה בריטי הניתן לעומד בראש דוכסות אדינבורו שבסקוטלנד.
דוכסות זו הוקמה ארבע פעמים במהלך ההיסטוריה. הדוכס הנוכחי הוא הנסיך אדוארד, אחיו של המלך צ'ארלס השלישי ובנו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו.
היסטוריה

ב-26 ביולי 1726, המלך ג'ורג' הראשון ייסד את התואר והעניקו לנכדו, פרדריק, שנעשה יורש העצר ושנה לאחר מכן קיבל את התואר נסיך ויילס. לאחר מותו של פרדריק, התואר עבר לבנו, הנסיך ג'ורג', לימים המלך ג'ורג' השלישי, שעם הכתרתו הדוכסות והתואר הפכו לחלק מנכסי הכתר ובוטלו.
ב-24 במאי 1866, המלכה ויקטוריה יצרה את התואר מחדש והעניקה אותו לבנה השני, הנסיך אלפרד. אלפרד נפטר ב-1900 בלי שהיו לו בנים חיים, ולכן התואר נמחק.
ב-1947, המלך ג'ורג' השישי ייסד את התואר פעם נוספת והעניקו לחתנו, הנסיך פיליפ מאונטבטן, יום לפני נישואיו לנסיכה אליזבת. לפיכך, הנסיכה אליזבת הייתה לדוכסית אדינבורו עד הכתרתה כמלכה. התואר היה בידי פיליפ עד למותו ב-2021, ואז עבר לבנו הבכור, הנסיך צ'ארלס. לאחר הכתרת צ'ארלס למלך ב-2022, התואר התמזג עם הכתר. אולם ב-10 במרץ 2023, המלך צ'ארלס השלישי ייסד את התואר בפעם הרביעית והעניקו לאחיו הצעיר, הנסיך אדוארד. התואר הוענק לו לימי חייו בלבד, ולא יועבר בירושה לבנו.
אזכורים ספרותיים

בסדרת הטלוויזיה "הפתן השחור" של רשת ה-BBC מגלם רואן אטקינסון את דמותו של הנסיך אדמונד "הפתן השחור", בנו של מלך אנגליה ריצ'רד הרביעי, הנושא בתואר דוכס אדינבורו וזאת למרות העובדה שהסדרה מתרחשת לפני איחוד הכתרים כאשר סקוטלנד הייתה ממלכה עצמאית ונפרדת לחלוטין מאנגליה.
הערות שוליים

↑  אתר בית המלוכה - קורות חייו של הנסיך אדוארד
| דוכסי אדינבורו |
| --- | --- | --- |
| בית הנובר | הנסיך פרדריק (1726–1751) • ג'ורג' השלישי (1751–1760) • הנסיך ויליאם הנרי (1764–1805) • הנסיך ויליאם פרדריק (1805–1834) |  |
| בית סקסה-קובורג-גותה | הנסיך אלפרד (1805–1834) |  |
| בית מאונטבאטן | הנסיך פיליפ (1947–2021) |  |
| בית וינדזור | הנסיך צ'ארלס (2021–2022) • הנסיך אדוארד (2023–היום) |  |
מארק ברנס

| --- | --- |

 לידה:  25 בספטמבר 1911 (יוליאני) ניז'ין, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 באוגוסט 1969 (בגיל 57) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  רוסיה, האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  1929–1969 (כ־40 שנה) 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור הכוכב האדום  עיטור אות הכבוד  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה 
 פרופיל ב-IMDb
 
מארק נאומוביץ' ברנס (ברוסית: Марк Наумович Берне́с‏; 8 באוקטובר 1911 – 16 באוגוסט 1969) היה זמר שאנסון ושחקן קולנוע סובייטי ממוצא יהודי.
מארק ברנס על בול רוסי
חייו

נולד בשם  מארק ניימן בעיירת ניז'ין (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. כאשר היה בן חמש עברה משפחתו לחרקוב. בהיותו בחרקוב החל להופיע בתיאטרון מוזיקלי המקומי ואימץ את שם הבמה "ברנס". בשנת 1929, לאחר סיום קורס תיאטרון עבר למוסקבה, שם השתתף במספר הצגות בתיארטאות השונים בעיר. בשנת 1935 החל ברנס להצטלם בקולנוע ולצבור פופולריות.
בשנת 1943 שיחק ברנס באחד התפקידים הראשים בסרט "שני לוחמים" (Два бойца) לצדו של בוריס אנדרייב והסרט זכה להצלחה רבה. הסרט צולם בטשקנט, לשם נמלטה תעשיית הקולנוע הסובייטי בזמן מלחמת העולם השנייה. בסרט זה הוא שר את השיר ״לילה אפל״ (Тёмная ночь), שזכה לאהדת הקהל ונותר אחד השירים המפורסמים שלו. לאור הצלחת הסרט והשירים אותם שר ברנס, החל להופיע במסגרת קונצרטים ברחבי כל ברית המועצות. החל מסוף שנות ה-40 היה ברנס בין הזמרים הפופולריים במדינה. רפרטואר הזמר כלל 82 שירים מהם 40 נכתבו לפי הזמנתו או בהשתתפותו.
במקביל לשירה, המשיך ברנס להצטלם בסרטי קולנוע. בשנת 1951 הוא זכה בפרס סטלין עבור תפקיד בסרט.
ב-17 בספטמבר 1958 הופיעו מאמרים בגנותו של ברנס בעיתונים איזבסטיה ופראבדה, מאמרים שלא יכלו להתפרסם ללא אישור בכירי השלטון הסובייטי. כתוצאה מפרסומים אלו חדלו תחנות הרדיו הסובייטיות מלהשמיע את שיריו, והוא לא הוזמן לשחק בסרטים. רק בשנת 1960 הוא חזר לרדיו ובשנת 1961 הצטלם בתפקיד זוטר בסרט. באותה שנה שר את השיר ״האם הרוסים רוצים מלחמה?״ (Хотят ли русские войны), שהיה שיר מחאה אנטי-מלחמתי אותו כתב המשורר יבגני יבטושנקו. השיר זכה לפופולריות רבה.
בהמשך חזר ברנס בהדרגה להופיע ולשיר בסרטי קולנוע, אולם לא שב לתפקידים הראשיים. במהלך הקריירה שלו הצטלם ברנס במעל 40 סרטים, והופיע רבות ברחבי ברית המועצות ובמדינות הגוש הסובייטי. ב-8 ביולי 1969 הקליט את שירו האחרון, "העגורים" (Журавли), שכתב יאן פרנקל על מילים של רסול גמזטוב.
מארק ברנס נפטר ב-16 באוגוסט 1969 מסרטן הריאה והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה. לפי בקשתו במהלך הלוויה הושמעו הקלטות משיריו.
בשנים 1995-1997 הוצאו 3 תקליטורי אוסף הכוללים את כל שירי הזמר.
מארק ברנס היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה, פולינה, נפטרה בשנת 1956. בשנת 1960 נישא לליליה שהייתה צעירה ממנו ב-18 שנים.
מחוזות סנגל

מבחינה מנהלית סנגל מחולקת ל-14 מחוזות (région). כל מחוז מחולק לנפות.
מפת מחוזות סנגל
| מס' | שם | בירה | שטח, קמ"ר | אוכלוסייה (נכון ל-2023) | שם בשפת המקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מחוז דקר | דקר | 550 | 3,896,564 | Dakar Region |
| 2 | מחוז דיורבל | דיורבל | 4,824 | 2,080,335 | Diourbel Region |
| 3 | מחוז פאטיק | פאטיק | 6,849 | 908,858 | Fatick Region |
| 4 | מחוז קאפרין | קאפרין | 11,262 | 821,287 | Kaffrine Region |
| 5 | מחוז קאולק | קאולק | 5,357 | 1,338,671 | Kaolack Region |
| 6 | מחוז קדוגו | קדוגו | 16,800 | 245,288 | Kédougou Region |
| 7 | מחוז קולדה | קולדה | 13,771 | 916,513 | Kolda Region |
| 8 | מחוז לוגה | לוגה | 24,889 | 1,127,119 | Louga Region |
| 9 | מחוז מתם | מתם | 29,445 | 833,657 | Matam Region |
| 10 | מחוז סן-לואי | סן-לואי | 19,241 | 1,204,863 | Saint-Louis Region |
| 11 | מחוז סדיו | סדיו | 7,341 | 590,784 | Sédhiou Region |
| 12 | מחוז טמבאקונדה | טמבאקונדה | 42,364 | 988,193 | Tambacounda Region |
| 13 | מחוז צ'אס | צ'אס | 6,670 | 2,467,523 | Thiès Region |
| 14 | מחוז זיגינשור | זיגינשור | 7,352 | 7,352 | Ziguinchor Region |