stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איילין צ'אנג
ביוגרפיה > מותה

ב-8 בספטמבר 1995, נמצאה גופתה של צ'אנג בדירה שבה התגוררה בשדרות רוצ'סטר בשכונת ווסטווד (אנ') בלוס אנג'לס. לדברי חבריה היא נפטרה בנסיבות טבעיות ימים אחדים לפני שבעל הדירה שלה מצא אותה, אחרי שלא ענתה לטלפונים שלו. בתעודת הפטירה שלה צוינה סיבת המוות כמחלה קרדיווסקולרית. בהתאם לצוואתה גופתהּ נשרפה ואפרהּ פוזר באוקיינוס השקט.
לאחר מותה מונה סונג קי (Song Qi), ידידהּ והעורך הספרותי שלה, כאחראי על יצירותיה.
קריירה > שנגחאי

כשהגיעה לגיל עשר, נתנה לה אמהּ שם חדש, איילין, וזאת לקראת כניסתה לבית ספר אנגלי. בהיותה בבית הספר, קראה צ'אנג את חלום החדר האדום, אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הסיניים, יצירה שהשפיעה על עבודתה במהלך כל הקריירה שלה. צ'אנג ניחנה בכישרון ספרותי רב, ודברים שכתבה התפרסמו בעיתון בית הספר. שנה לאחר מכן, בגיל 12, התפרסם הרומן הקצר הראשון שלה.
כתיבתה של צ'אנג הושפעה מאוד מהסביבה שבה היא חיה. שנגחאי והונג קונג בשנות ה-40 היו הרקע של מרבית הרומנים הראשונים שלה. צ'אנג נודעה ב"אמביוולנטיות האסתטית" שלה, שכן הסגנון הסיפורי והשפה הזכירו את הרומן "מחובר הפרקים" המסורתי בעוד הרקע והקונטקסט תאמו יותר למלודרמה עירונית מודרנית. צ'אנג גם נהגה לבחון ולחקור את הפסיכולוגיה של דמויותיה.
בשנת 1943 נפגשה צ'אנג עם העורך החשוב ג'ואו שוג'ואן (אנ') והעבירה לו כמה מיצירותיה. בעזרתו של ג'ואו נהפכה עד מהרה צ'אנג לסופרת החדשה הפופולרית ביותר בשנגחאי. בתוך שנתיים כתבה צ'אנג שתיים מיצירותיה המפורסמות ביותר:
אהבה בעיר כבושה (אנ'), מגולל את סיפורה של אישה שהתגרשה מבעלה וחזרה למשפחתה, שם היא מרגישה דחויה, כי לדעת בני המשפחה גירושיה המיטו עליהם בושה. רווק סיני, שחזר מלימודים באנגליה, מגלה בה עניין ומערכת היחסים ביניהם, המתנהלת בשנחאי ובהונג קונג, רצופה משברים ואתגרים שכן שניהם אינם בטוחים בכנות אהבתו של האחר. לבסוף, על רקע נפילתה של הונג קונג לידי היפנים, מבינים השניים עד כמה אהבתם אמיתית וכנה.
הקולר המוזהב (אנ'), מספר על אישה ממשפחה פשוטה שאולצה להתחתן עם אדם נכה ממשפחה אמידה. אחרי נישואיה הייתה חייבת לשרת נאמנה את בעלה, אך זכתה ליחס משפיל מבני המשפחה ואפילו מפלגשיו ומשרתיו שבזו למעמד החברתי ממנו באה. את תסכולה היא פרקה במֵרוץ אחרי כסף וסממני עושר, אך נקודת המפנה בחייה מגיעה אחרי מותם של בעלה ואימו. צ'אנג תרגמה את הספר לאנגלית ופישטה ביטויים באנגלית ואת מבנה המשפטים כדי להקל על הקוראים.
בשנת 1944 התפרסם קובץ סיפורים שלה – פרשיות אהבים (Romances) – שנהפך במהירות לרב מכר בשנגחאי והעלה את יוקרתה ותהילתה של צ'אנג בקרב הקוראים ואנשי הספרות הסינים גם יחד.
בשנת 1945 התפרסם קובץ מסות שכתבה – כתוב על המים (Written on Water). הבגרות שלה ככותבת הייתה הרבה מעבר לבגרות הכרונולוגית שלה. בהקדמה למהדורה האנגלית של הספר, כתבה ניקול הואנג (Nicole Huang), פרופסור לספרות באוניברסיטאות ויסקונסין והונג קונג: "המתכונת של מסה הייתה אמצעי שאִפשר לצ'אנג להגדיר מחדש את הגבולות בין החיים לעבודה, בין המקומי להיסטורי, ולשזור בקפידה חיים אישיים עשירים עם הדאגה לחיי רוח של הכלל. בסין של המאה ה-20 צ'אנג ערכה ניסויים בשפה ספרותית חדשה. במסה שכותרתה "כתיבה של עצמו" (Writing of One's Own) התייחסה צ'אנג בדיעבד לאופן שבו השתמשה בשפה פיקטיבית בנובלה "קשרים כבולים" (Chained Links).
בשנים הראשונות של הקריירה שלה, נקשר שמהּ של צ'אנג עם אמירה שיוחסה לה:
כדי להיות מפורסמת עלי למהר. אם הפרסום יגיע מאוחר מדי, הוא לא יביא לי אושר רב [...] למהר! למהר! בטרם יהיה מאוחר מדי! מאוחר מדי!
קריירה > הונג קונג

בשנת 1945 דעך המוניטין של צ'אנג בשל התרבות שהתפתחה לאחר המלחמה והתהפוכות הפוליטיות בארצהּ. בסופו של דבר הבינה צ'אנג שקריירת הכתיבה שלה בשנגחאי הסתיימה ובשנת 1952 היא עברה מסין היבשתית להונג קונג. בהונג קונג היא עבדה במשך שלוש שנים כמתורגמנית בעבור סוכנות ההסברה של ארצות הברית. במהלך תקופה זו היא כתבה שתי יצירות אנטי־קומוניסטיות: שיר ניצני האורז (אנ') (שהיה הרומן הראשון שכתבה בשלמותו באנגלית) וארץ חשופה (Naked Earth). בהמשך תרגמה צ'אנג את שתי היצירות לסינית, ופרסמה אותן בטאיוואן.
במקביל תרגמה צ'אנג מגוון יצירות ספרות מאנגלית לסינית, ובהן הזקן והים של ארנסט המינגוויי והאגדה על סליפי הולו של וושינגטון אירווינג. התרגום של הזקן והים נתפס על ידי סוכנות ההסברה של ארצות הברית כחלק מהתעמולה של ימי המלחמה הקרה. לדעת רבים, תרגום הספר השפיע ישירות על כתיבת שיר ניצני האורז ותרגומו לסינית.
בשנת 1955 היגרה צ'אנג לארצות הברית ומעולם לא חזרה לסין היבשתית.
צ'אנג חיפשה השראה ספרותית לא רק בספרות המערב אירופית, אלא גם ברומנים מקומיים. היא דחתה את הרעיון שהמלחמה או המהפכה נוכחים ביצירותיה, ולא הכירה בקשר שלהן לרומן מלחמה ושלום של טולסטוי.
קריירה > ארצות הברית

המעבר לארצות הברית היה נקודת מפנה חשובה בקריירה הספרותית של צ'אנג – מסופרת מפורסת היא נהפכה לכותבת מן השורה. עם הגעתה לארצות הברית היא חיפשה סוכן שיאפשר לה להתפרנס כסופרת, אך נכשלה. מוציאים לאור דחו את יצירותיה פעמים רבות. בשנות ה-60 חיפשה צ'אנג כל עבודה אפשרית בתרגום או בכתיבת תסריטים. בין היתר ניסתה צ'אנג להציע להוליווד תסריט עם אלמנטים סיניים, אך ללא הצלחה, שכן לדעת הסוכן התסריט היה גדוש במידע והיו בו שינויים פסיכולוגיים רבים מדי. לאחר שצ'אנג קיבלה אזרחות אמריקאית ב-1960, היא עברה לטאיוואן בחיפוש אחרי מקורות תעסוקה ופרנסה. לאחר שנתיים שבה לארצות הברית.
בגידות הוא נושא המופיע ברבות מיצירותיה המאוחרות של צ'אנג, במיוחד במסה "חזרה לגבול" (A Return to the Frontier) משנת 1963 וברומן מפגשים קטנים (Little Reunions), שראה אור בשנת 2009, שנים לאחר מותה. ואכן, מחקרים מראים כי ביצירות שכתבה צ'אנג משנות ה-60 ואילך היו הרבה יותר טרגדיות ובגידות בהשוואה ליצירותיה המוקדמות.
זמן קצר לאחר שצ'אנג הגיעה לארצות הברית היא החלה לכתוב שלושה רומנים המבוססים על מסכת חייה: נפילת הפגודה (The Fall of the Pagoda), ספר השינוי (The Book of Change) ומפגשים קטנים (Little Reunions). את שני הראשונים היא סיימה לכתוב בשנת 1963, ויש הרואים בהם מעין ניסיון של צ'אנג להציע חלופה לסגנון שהיה מקובל אז על הזרם המרכזי באמריקה, אבל היא לא הצליחה לפרסם אותם. הרומנים ראו אור בסופו של דבר רק בשנת 2010, חמש־עשרה שנים לאחר מותה. עם זאת פרסום שלושת הרומנים החזיר לה את תהילתה ועורר עניין מחודש במכלול יצירתה.
בשנת 1966 קיבלה צ'אנג מגורים לצורכי כתיבה באוניברסיטת מיאמי, באוקספורד (אנ'), אוהיו. שנה לאחר מכן הייתה לה משרה זמנית במכללת רדקליף, בקיימברידג' (מסצ'וסטס). ביוזמתו של שי-שיאנג צ'ן (Shih-Hsiang Chen), פרופסור לשפות המזרח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הוזמנה צ'אנג בשנת 1969 לשמש חוקרת בכירה במכון ללימודי סין שבמקום. צ'אנג חקרה הן את המונחים המיוחדים שבהם משתמשים הקומוניסטים הסינים והן את היצירה הקלאסית חלום החדר האדום. בשנת 1971 מת שי-שיאנג, וצ'אנג נאלצה לעזוב את מכון המחקר.
בשנת 1972 עברה צ'אנג ללוס אנג'לס. בשנותיה שם עסקה, בין היתר, בתרגום היצירה המפורסמת פרחי שנגחאי (Shanghai Flowers) (אנ') שנכתבה בסוף המאה ה-19 בשפת וו. היצירה, שאותה כתב האן באנגקינג (Han Bangqing) (אנ'), עוסקת בחיי יצאניות הצמרת והפילגשים בשנגחאי בשלהי ימיה של שושלת צ'ינג, ורבים – ובראשם לו שו'ן, הו שי ואיילין צ'אנג –ראו בה יצירה קלאסית. מאחר ששפת וו אינה מובנת לרוב הסינים בימינו תרגמה צ'אנג את היצירה למנדרינית ופרסמה את התרגום בשני כרכים. לאחר מותה נמצא בעיזבונה גם תרגום לאנגלית של היצירה, והוא פורסם בשנת 2005 בשם The Sing-song Girls of Shanghai בעריכתה של אווה הונג (Eva Hung).
כתיבתה המאוחרת של צ'אנג הושפעה מאוד מאירועים טרגיים בחייה, והדבר בא לידי ביטוי בעיקר בתיאורים של בגידות הדדיות בין אֵם ובת. היא שילבה את הנושא באוטוביוגרפיות רבות, וניכר היה שכתיבתה הבשילה עם השנים. לצ'אנג היה כישרון רב בתיאור פרטי פרטים בחיי היומיום של משפחות, מה שאִפשר לקוראיה להבין לעומק את רגשותיהן של הדמויות ואת המצבים שאליהן נקלעו.
בשנת 1978 פורסמו שלוש נובלות שלה ב-Crown Magazine, ואחת מהן אף עוּבְּדָה לסרט בשם תשוקה, זהירות.
שמה של צ'אנג מופיע ברשימת ארבע הנשים הסיניות הגאונות, לצד Lü Bicheng (אנ')‏, Xiao Hong (אנ') ו-Shi Pingmei (אנ').
השפעתה

במהלך שנות ה-70 הייתה למורשתה של צ'אנג השפעה כה גדולה בטאיוואן, עד שקמו שם כמה דורות של סופרים הנמנים עם "אסכולת הכתיבה של צ'אנג". כמה מהסופרים הטאיוואנים הנודעים נמנים עם אסכולה זו.
בעידן שאחרי שלטונו של מאו דזה-דונג נעשה בסין מאמץ משותף לחשוף את ההיסטוריה הספרותית הסינית מהימים שקדמו להשתלטות הקומוניסטים על המדינה. כתוצאה מכך שטפה את סין היבשתית "קדחת" של התעניינות באיילין צ'אנג וביצירותיה. שמה נהפך למילה נרדפת לתהילה של עידן שחלף ואיננו. בדומה למה שקרה בטאיוואן בשנות ה-70, קבוצה של סופרות סיניות ששאבו השראה מצ'אנג פרצה לקדמת הבמה בסין בשנות ה-80 וה-90, לצד סופרים סינים אחרים שהושפעו מיצירתה של צ'אנג.
דומיניק צ'וונג (Dominic Cheung), משורר ופרופסור לשפות של דרום מזרח אסיה באוניברסיטת דרום קליפורניה טוען כי אלמלא פרצה מלחמת האזרחים בסין שבסופה השתלטו הקומוניסטים על המדינה, הייתה צ'אנג זוכה בפרס נובל לספרות.
הסרט תשוקה, זהירות, המבוסס על נובלה שכתבה צ'אנג, זכה אמנם לביקורות מעורבות בארצות הברית ובמדינות הדוברות סינית, אך הוא נחשב לאחד הסרטים הבולטים ומעוררי־הדיון בעשורים האחרונים. הסרט זכה ב"פרס אריה הזהב" בפסטיבל הסרטים של ונציה וב"פרס סוס הזהב" (אנ') ופרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של טאיפיי. את הסרט ביים הבמאי הנודע אנג לי והשתתפו בו שניים מטובי השחקנים הסינים.
אחת מיצירותיה המפורסמות ביותר, אהבה בעיר כבושה (אנ') הומחזה והועלתה על בימת התיאטרון הרפרטוארי של הונג קונג (אנ') בשנים 1987, 2002 ו-2005. בשנת 2006 יצא התיאטרון לסיבוב הופעות בעולם והעלה את המחזה בניו יורק, בטורונטו ובשנגחאי, ובכך חשף את יצירתה של צ'אנג בפני קהל חדש.
בשנת 1997 נתרמו חלק מכתבי היד של צ'אנג לספריית מזרח אסיה באוניברסיטת דרום קליפורניה, לאחר שהוצגו שם לקהל הרחב. רוב כתבי היד שנתרמו הם מהתקופה שבה שהתה צ'אנג בארצות הברית ובין היתר נכלל בה גם תרגומה לאנגלית של היצירה פרחי שנגחאי.
יצירות בתרגום לאנגלית

רשימת ספרים וסיפורים של צ'אנג שאפשר למצוא באנגלית (לחלק מהיצירות יש גם תרגומים קודמים שלא צוינו כאן).
Half a Lifelong Romance (1948, English: 2016; trans. by Karen S. Kingsbury)
Little Reunions (2018; trans. by Martin Merz and Jane Weizhen Pan). ISBN 978-1681371276
Love in a Fallen City (1943, published in English in October 2006 by New York Review Books) Translated by Karen S. Kingsbury. ISBN 1-59017-178-0
The Golden Cangue, in Modern Chinese Stories and Novellas, 1919–1949 (ed. Joseph S M Lau et al.) HC ISBN 0-231-04202-7 PB ISBN 0-231-04203-5
Lust, Caution, Translated by Julia Lovell. New York: Anchor Books, 2007. ISBN 978-0-307-38744-8
"Naked Earth, Hong Kong: Union Press, 1956.
The Rice-Sprout Song: a Novel of Modern China, (translated by the author) HC ISBN 0-520-21437-4, PB ISBN 0-520-21088-3
The Rouge of the North HC ISBN 0-520-21438-2 PB 0520210875
Traces of Love and Other Stories PB ISBN 962-7255-22-X
Written on Water (tr. by Andrew Jones) ISBN 0-231-13138-0
Sealed Off
Jasmine Tea
תרגומים של צ'אנג ליצירות של סופרים אחרים:
The Sing-song Girls of Shanghai (Chang's tr. of Han Bangqing's novel) ISBN 0-231-12268-3
יצירות בתרגום לעברית

"ורד אדום ורד לבן|נעורים" (שני סיפורים), תרגמה דנה שם-אור, הוצאת לוקוס, 2023.
סרטים

רשימה הסרטים שנעשו על פי תסריטים של צ'אנג (רוב הסרטים הופקו בהונג קונג בשפה הסינית):
אהבה ללא קץ (Unending Love) (אנ') (1947). הסרט מבוסס על נובלה פרי עטה, אך כתב היד התפרסם כתסריט. המדובר בסרט סנטימנטלי והעלילה מזכירה בקווים כלליים את ג'יין אייר של שרלוט ברונטה.
תחי הנשים! (Long Live the Missus!) (אנ'), (1947). הסרט הוא תיאור סאטירי של חיי נשים, יחסי גברים נשים ומוסד הנישואים בשנגחאי של שנות ה-40. הסרט משמש דוגמה כיצד צ'אנג ניסתה להתאים את קומדיית המצבים המערבית לקהל הסיני.
אומללים בגיל העמידה (Miserable at Middle Age) (אנ'), (1949). הסרט מוגדר כדרמה קומית רומנטית והוא בוחן את יחסה של החברה הסינית לאנשים מבוגרים, אך עוסק גם בסוגיות חברתיות אחרות. בכמה משאלים הוא נכלל ברשימת הסרטים הסינים הטובים בכל הזמנים.
הקולר המוזהב (The Golden Cangue) (אנ'), (1950). צ'אנג כתבה את התסריט על בסיס רומן באותו שם שהתפרסם כמה שנים לפני כן.
קרב האהבה (The Battle of Love) (אנ'), (1957). הקומדיה זכתה לשבחי הביקורת כשהסרט יצא לאקרנים.
מעשה בשתי נשים (Tale of Two Wives), (1958). התסריט משנת 1956.
הבעל הסורר (The Wayward Husband) (אנ'), (1959). קומדיה המבוססת על תסריט משנת 1956.
הכלה של חודש יוני (The June Bride) (אנ'), (1960). קומדיה רומנטית מוזיקלית, המגוללת את סיפורה של צעירה העומדת להינשא ומתעוררים בה ספקות האם החתן המיועד ראוי לאמונהּ.
החתונה הגדולה עלי אדמות (The Greatest Wedding on Earth) (אנ') (1962). מגולל את סיפור התחרות בין שני מסעדנים המתלהט כאשר ילדיהם מחליטים להינשא.
אבא מצא כלה (Father Takes a Bride), (1963). הסרט מגולל את סיפורה של צעירה המשמשת אומנת לשני אחים קטנים אחרי מות אימם. כשהאב מוצא כלה ומעוניין להתחתן היא תוהה עד כמה האם החורגת תיטיב עם הילדים.
הרפתקת האהבים הגדולה בעולם (The Greatest Love Affair on Earth), (1964).
אנא זכור אותי (Please Remember Me), (1964).
סרטים שעובדו על פי רומנים וסיפורים שכתבה צ'אנג:
אהבה בעיר כבושה (Love in a Fallen City) (אנ'), (1984). הסרט, המבוסס על רומן בשם זהה שכתבה צ'אנג, זכה בפרס הסרט במקורי הטוב ביותר באירוע השנתי של פרסי הקולנוע בהונג קונג (אנ').
יואן נו (Yuan Nu), (1988). הסרט מתרחש בסין של תחילת המאה ה-20, ומגולל את סיפור חייה של צעירה שמאולצת לשאת גבר אמיד אך חולה, אף על פי שהיא מאוהבת בצעיר הגר בשכנות. הסרט עוקב אחרי השינוי שחל בה עם השנים וכיצד נהפכה לאישה אמידה ומרושעת.
שושנה לבנה, שושנה אדומה (Red Rose White Rose) (אנ'), (1994). הסרט מבוסס על רומן בשם זהה (אנ') שכתבה צ'אנג בשנת 1944. העלילה מתמקדת בסיפור האהבה של גבר ושתי הנשים בחייו (אשתו ופילגשו) ובוחן בעדינות את דרכי ההישרדות של הנשים וגורלן הטרגי בחברה הפטריארכלית הסינית באותה תקופה.
שמונה־עשר אביבים (Eighteen Springs) (אנ'), (1997). הסרט מבוסס על הרומן בשם זה שפרסמה צ'אנג ב-1950. הסרט עוסק באהבה מוחמצת על רקע מעמדן המוחלש של הנשים בכלל והחלוקה למעמדות בחברה הסינית.
תשוקה, זהירות (Lust, Caution), (2007). סרט של הבמאי הנודע אנג לי המבוסס על רומן בשם זה (אנ') שכתבה צ'אנג בשנת 1979. העלילה מתרחשת בימי מלחמת העולם ומתארת ניסיון של סטודנטים לרצוח סוכן המשתף פעולה עם ממשלת הבובות ששלטה בסין לאחר הכיבוש היפני.
אזכור בתרבות והנצחה

בשנת 2004 שודרה בטלוויזיה הטאיוונית סדרת טלוויזיה בשם "מורשתה של איילין צ'אנג". את הסדרה, שבה 20 פרקים, ביים ואנג הואי-לינג (אנ').
בשנת 2005 פרסם הזמר המלזי ויקטור וונג (אנ') שיר בשם "איילין צ'אנג".
בשנת 2020,לרגל מלאת 100 שנים להיוולדה, נערכה במוזיאון ובגלריית האמנות האוניברסיטאיים של הונג קונג (אנ') תערוכה הכוללת תמונות ומסמכי ארכיון מחייה של איילין צ'אנג.
ביאורים

↑  מוכר גם התעתיק איילינג ג'אנג
↑  שמה מופיע גם בתעתיקים Chang Ai-ling ו- Zhang Ailing
↑  במיוחד החוקר, המתרגם והמבקר Hsia Chih-tsing ‏(אנ') (2013-1921), שתרם רבות לחשיפת הספרות הסינית המודרנית לעולם המערבי. הוא נחשב למבקר החשוב ביותר של הספרות הסינית.
↑  שירה שנכתבה בימי שושלת טאנג (907-618) או שירה שנכתבה במועד מאוחר יותר תוך שמירת המאפיינים הייחודיים של שירת טאנג
↑  רייהר (1967-1891) היה חברו של ברטולד ברכט והשניים שיתפו פעולה בכמה עבודות.
↑  התעתיק שבו בחרה האם (Ailing) שונה מהתעתיק Eileen שבו השתמשה צ'אנג בהמשך חייה.
↑  ובהם הסופרים Chu T’ien-wen (אנ'), Chu T’ien-hsin (אנ') ו-Yuan Chiung-chiung (אנ').
↑  ובהם הסופרים סו טונג, Wang Anyi (אנ') ו-Ye Zhaoyan (אנ')
↑  השניים הם השחקן Tony Leung Chiu-wai (אנ') והשחקנית Tang Wei (אנ')
↑  המקום 71 במשאל של שנערך לרגל חלוקת פרסי הקולנוע של הונג קונג (אנ') בשנת 2013 והמקום ה-55 במשאל שערך העיתון Time Out Beijing בשנת 2014
↑  בשנת 1966 עיבדה צ'אנג את הרומן והוא פורסם באנגלית בשם Half a Lifelong Romance (אנ').
זיז (מיתולוגיה)

לווייתן, בהמות וזיז. אילוסטרציה, אולם, 1238
זיז שָׂדַי (או בקיצור זיז) הוא יצור מיתולוגי מעופף המוזכר – לפי פרשנויות אחדות – בספר תהילים, ומתואר בהרחבה בספרות חז"ל. הוא מתואר כעוף עצום ממדים, שיכול לחסום את השמש עם כנפיו הפרושות, או שהוא גבוה דיו כך שרגליו עומדות על קרקעית הים וראשו מגיע לרקיע.
על פי המסורת היהודית הזיז הוא עוף טהור, ובשרו יוגש יחד עם הבהמות והלווייתן, בסעודת אחרית הימים. על פי פרשנים מימי הביניים מנהג הבאת הביצה בליל הסדר, הוא כנגד עוף זה.
ייתכן שזיז דומה במידת מה לרוק.
בר יוכני

ישנו עוף-ענק אחר המוזכר על ידי חז"ל, הקרוי "בר-יוכני". חז"ל אף ראו בו את העוף המכונה בספר איוב: "כנף רננים". קצת קשה לדעת אם אכן אותו "בר יוכני" הוא גם ה"זיז" המוזכר בספר תהילים והוזכר בשני המקומות בשמות נפרדים. עוף-ענק זה מוזכר בתלמוד: "פעם אחת נפלה ביצת בר יוכני, וטבעה שישים כרכים, ושברה שלוש מאות ארזים". אף שמספרים אלו הם בדרך גוזמה, מכל מקום המשתמע מכך הוא שאותו "בר יוכני" היה אדיר ממדים.
הערות שוליים

↑  ספר תהילים, פרק נ', פסוק י"א; ספר תהילים, פרק פ', פסוק י"ד (אם כי יש פרשנים הסבורים שה"זיז" בתהילים הוא כינוי לשרצים, כך למשל רש"י על שני הפסוקים.
↑  בראשית רבה, פרשה י"ט, פסקה ד' (מהד' תיאודור-אלבק, עמ' 173); ויקרא רבה, פרשה כ"ב, פסקה י' (מהד' מרגליות עמ' תקכג).
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ע"ג, עמוד ב', בין אגדות רבה בר בר חנה.
↑  בראשית רבה, פרשה י"ט, פסקה ד'
↑  מדרש תהלים י"ח, כ"ה
↑  תניא רבתי סימן מז. ודעת זקנים לבעלי התוספות שמות פרק י"ב פסוק ח'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף פ', עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף ה', עמוד ב'; תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף נ"ז, עמוד ב'.
↑  ספר איוב, פרק ל"ט, פסוק י"ג.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף נ"ז, עמוד ב'. ראו גם בין דברי המפרשים המסורתיים על הפסוק שייחסו את ה"כנף רננים" לעופות אחרים (אלשיך: בלעז 'פאוון' [בתרגום מטורקית (שפת מגוריו הראשונה של האלשיך): tavuskuşu=טווס]. מצודות דוד: טווס (כדברי האלשיך). מלבי"ם: יען), איך אין להקביל זאת לאותו "בר יוכני", שכן כפי הנראה בגמרא, רוחב פני ה"בר יוכני" היה רחב בהרבה משיעור טפח (ובפרט זה לא שייך לומר כי יש בו הגזמה, שכן הגמרא מוציאה מכך דין הלכתי).
ראו גם: הרב אברהם קורמן, הטהור והמותר, הוצאת עמותת מקור נובע, 2000, פרק א': עופות טהורים וטמאים
↑  תלמוד בבלי, מסכת בכורות, דף נ"ז, עמוד ב'.
↑  ראו רש"י, מסכת שבת, דף צ', עמוד ב', ד"ה שיתין; תוספות, מסכת בבא קמא, דף צ"ב, עמוד ב', ד"ה שיתין; רשב"ם, מסכת פסחים, דף קי"ט, עמוד א', ד"ה משוי.
משבר בני הערובה בבסלאן

| חלק מterrorism in Russia |
| --- | --- |

 תאריך:  1 בספטמבר 2004 – 3 בספטמבר 2004 (3 ימים) 
 מקום:  בסלאן 
 קואורדינטות:  43°11′03″N 44°32′27″E﻿ / ﻿43.18417°N 44.54091°E﻿ / 43.18417; 44.54091
 סוג:  פיגוע, משבר בני ערובה, טבח, משימת חילוץ בני ערובה 
 נשק:  אקדח, מטול רימונים, מקלע, AK-47, חגורת נפץ 
 הרוגים:  334 
 פצועים:  727 
 מבצע:  Riyad-us Saliheen Brigade of Martyrs 
 מספר מפגעים:  32
  (למפת רוסיה מוגדלת) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפונימשבר בני הערובה בבסלאן(למפת רוסיה רגילה) מוסקבה סנקט פטרבורג נובוסיבירסק אנאדיר נורילסק סקנדינביה אי רו פה  קזחסטן איראן סין מונגוליה ק. יפן האוקיינוס השקט  אוקיינוס הקרח הצפונימשבר בני הערובה בבסלאן(למפת צפון אוסטיה - אלניה רגילה) ולדיקווקז מוזדוק בסלאן אלאגיר ארדון זאבודסקוי אלחוטובו אינגושטיה צ'צ'ניה סטברופול קברדינו-בלקריה דרום אוסטיה גאורגיה גאורגיהמשבר בני הערובה בבסלאן(למפת צפון אוסטיה - אלניה מוגדלת) ולדיקווקז מוזדוק בסלאן אלאגיר ארדון זאבודסקוי אלחוטובו אינגושטיה צ'צ'ניה סטברופול קברדינו-בלקריה דרום אוסטיה גאורגיה גאורגיהמשבר בני הערובה בבסלאן
 
משבר בני הערובה בבסלאן (ברוסית: Террористический акт в Беслане, מוכר בתקשורת גם כטבח בבסלאן וכמצור על בית הספר בבסלאן) הוא אירוע חטיפה שהחל כאשר טרוריסטים צ'צ'נים-מוסלמים חמושים לקחו מאות ילדי בית ספר ומבוגרים כבני ערובה ב-1 בספטמבר 2004, בבית ספר מספר אחת בעיר הרוסית בסלאן שבצפון אוסטיה - אלניה. ב-3 בספטמבר 2004, ביום החטיפה השלישי, פרצו חילופי יריות בין החוטפים לבין כוחות הביטחון הרוסיים. לפי הנתונים הרשמיים, 385 אזרחים נרצחו, 186 מהם הם ילדים, ועוד מאות נפצעו.
על התקפת הטרור היה אחראי המחבל הצ'צ'ני שאמיל באסייב, שנהרג על ידי שירות הביטחון הפדרלי, ביולי 2006.
אחד בספטמבר

ב-1 בספטמבר, בכל בתי הספר ברוסיה (כולם ממשלתיים), מצוין מאורע הידוע כ"חג הידע". הילדים באים בלווית הוריהם ובני משפחותיהם לבית הספר בלבוש מהודר, ולאחר שמיעת נאומים מצוות המורים ומסטודנטים, ה "כיתה הראשונה" נותנת פרח ל "כיתה האחרונה". לאחר מכן, תלמידי הכיתה האחרונה מלווים את תלמידי הכיתה הראשונה לכיתות. ב-2004, ב-1 בספטמבר, היום הראשון ללימודים, בבית הספר מספר אחד בבסלאן, מסורת זו נוצלה בידי הטרוריסטים כהזדמנות להשתלט על בית הספר ולקחת מאות בני ערובה. התוצאה הסופית היא מאות הרוגים, ביניהם ילדים רבים ובני משפחותיהם, מורים ואנשי ביטחון וצבא.
התהוות המשבר > היום הראשון

ב-9:30 לפי הזמן המקומי (GMT+3), ב-1 בספטמבר 2004, ביום הראשון של שנת הלימודים ותחילת סמסטר הסתיו, קבוצה של כשלושים טרוריסטים חמושים, נשים וגברים, הסתערו על בית הספר בבסלאן, שבו לומדים ילדים בגילאי 7 - 18, בעזרת משאיות וטנדרים צבאיים. רוב החוטפים חבשו מסכות סקי או מסכות גרב על פניהם וכמה מהם נראו נושאים חגורות נפץ. לאחר חילופי יריות עם המשטרה המקומית, שבהם נהרגו חמישה שוטרים ואחד מהחוטפים, השתלטו החוטפים על בניין בית הספר ולקחו יותר מ-1,300 בני ערובה, מספר שאושר בידי המורים לאחר מכן. מרבית החטופים היו ילדי בית הספר, בני פחות מ-18.
כחמישים איש הצליחו להימלט בבטחה מבית הספר בתחילת המתקפה.
בתחילה, שרר בלבול ואי-וודאות סביב מספר בני הערובה. השלטונות הרוסיים הצהירו שהיו בפנים כ-350 בני ערובה, בעוד דיווחים אחרים טענו שיש בפנים כאלף איש. דווח על יריות חוזרות ונשנות בתוך מבנה בית הספר. הממשלה טענה שמטרת יריות אלה היא לזרוע פחד אצל כוחות הביטחון. לאחר סיום המשבר, התגלה שהיריות היו יריות החוטפים שהרגו 20 מבוגרים, וגופותיהם הושלכו החוצה.
כעבור זמן קצר הוקמה "חגורת ביטחון" מסביב לבית הספר, שהורכבה מכוחות המשטרה הרוסית, כוחות הצבא הרוסי, וכוחות מיוחדים רוסיים למלחמה בטרור.
ביום הראשון לחטיפה, העבירו הטרוריסטים את בני הערובה לאולם ההתעמלות של בית הספר, מלכדו אותו ואת שאר המבנים בעזרת מטענים מאולתרים והקיפו אותו במטעני חבלה. בהמשך, במטרה להרתיע את כוחות הביטחון, הטרוריסטים איימו שירצחו חמישים בני ערובה על כל אדם אחד משלהם שייהרג על ידי כוחות הביטחון, ויהרגו עשרים בני אדם על כל אחד משלהם שנפצע.
הם גם איימו לפוצץ את אולם ההתעמלות כשכוחות הביטחון יתקפו. בתחילה, הרשויות הרוסיות הצהירו כי לא ישתמשו בכוח כדי להציל את בני הערובה, וביום הראשון והשני לחטיפה הם אכן ניהלו משא ומתן עם החוטפים. המשא ומתן נוהל בידי לאוניד רושאל, רופא ילדים, שאיתו ביקשו בני הערובה להתדיין. רושאל סייע גם בניהול המשא ומתן לשחרור ילדים בשנת 2002, במצור על התיאטרון במוסקבה.
על פי בקשת רוסיה, פגישה מיוחדת של מועצת הביטחון כונסה בערב של האחד בספטמבר. חברי המועצה דרשו "שחרור מיידי וללא תנאי של כל בני הערובה". נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש הציע "עזרה בכל צורה" לרוסיה.
התהוות המשבר > היום השני

ב-2 בספטמבר 2004, כשל המשא ומתן בין רושאל לבין החוטפים, והם אף סירבו לקבל מזון, מים וסיוע רפואי, בתמורה להוצאת גופות ההרוגים מבית הספר. בני ערובה רבים, במיוחד ילדים, הורידו חולצות ופריטי לבוש אחרים בגלל החום הכבד ששרר באולם ההתעמלות העמוס. בכלי התקשורת הופצו שמועות רבות על כך שהילדים הורידו את בגדיהם בשל תקיפה מינית שביצעו בהם החוטפים, אולם לאחר סיום המשבר, סיפרו הילדים הניצולים כי הם הורידו את בגדיהם רק בשל החום הכבד.
אחר הצהריים, החוטפים הסכימו לשחרר קבוצה של נשים, אימהות לתינוקות, בעקבות המשא ומתן עם רוסלאן אַאוּשב. ילדיהן הבוגרים יותר של חלק מהנשים הללו הוחזקו גם הם כבני ערובה, והן לא הסכימו לעזוב את הילדים לבדם.
בסביבות השעה 15:30, שני פיצוצים נשמעו בבית הספר בהפרש של עשר דקות. מאוחר יותר נתגלה כי פיצוצים אלה היו פיצוצי רקטות נגד טנקים, שנורו בידי החוטפים כדי להזהיר את כוחות הביטחון ולהרחיק אותם מבית הספר.
על פי תיעוד ה-BBC, היו רוב הרוגי הכוחות המיוחדים תוצאה של ירי תועה של הרוסים ולא בשל חילופי אש עם הצ'צ'נים.
התהוות המשבר > שישה ושבעה בספטמבר

הנשיא הרוסי ולדימיר פוטין הורה על שני ימי אבל לאומיים, שישה ושבעה בספטמבר. בימים אלו נערכה הפגנת ענק נגד הטרור, בהשתתפות כ-135,000 בני אדם בכיכר האדומה במוסקבה. לצורך האירוע, פוטין ביטל פגישה עם קנצלר גרמניה.
זהות המפגעים

על התקפת הטרור היה אחראי המחבל הצ'צ'ני שאמיל באסייב. ב-17 בספטמבר 2004, הוציא שאמיל הצהרה שאומרת שהוא האחראי לפעולת הטרור. גם דיווחי העיתונות קישרו אותו ואת סגנו לפעולה. כמעט שנתיים אחרי המשבר, ב-10 ביולי 2006, נהרג באסייב על ידי שירותי הביטחון של רוסיה.
בהתחלה, זהות התוקפים לא הייתה ממש ברורה. הרבה הניחו שהם היו קנאים מצ'צ'ניה, אבל נשיא המחוז הכחיש זאת: "הם לא היו צ'צ'נים. כשאני התחלתי לדבר איתם בצ'צ'נית, הם אמרו: אנחנו לא מבינים, דבר רוסית."
הממשלה הרוסית הצהירה שהתוקפים הייתה קבוצה בינלאומית שהורכבה מערבים, טורקיים, קזחים, צ'צ'נים ואפילו תושבים מקומיים.
נשיא צ'צ'ניה העצמאית, אסלאן מסחאדוב, הכחיש קשר של אנשיו לחטיפה. הוא גינה את הפעולה ואמר שהוא מתנגד לכל פגיעה באזרחים חפים מפשע.
משבר בני הערובה הזה היה דומה למשבר בני הערובה בבית החולים בבודיונובסק (אנ') (1995) ולמשבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה (2002).
רוסיה טענה שאנשי אל-קאעידה השתתפו בהתקפה, אך רבים מטילים ספק בטענה זאת, ושהקישור לאל-קאעידה נוצר רק כדי לחזק את תדמיתה של רוסיה כמשתתפת ב"מלחמה הגלובלית בטרור".
דרישות החוטפים

נסיגת כל הכוחות הרוסיים מצ'צ'ניה.
נוכחות האנשים הבאים בבית הספר:
אלכסנדר דקסוב, נשיא צפון אוסטיה - אלניה
מארט זיאקוב, נשיא אינגושטיה
אלה אלקנוב, נשיא צ'צ'ניה
מוקברק אשב
ולדימיר רושלב
לאחר זמן מה, נתפסו מספר אנשים שהואשמו בתכנון פעולת הטרור, חלקם הואשמו גם בהשתתפות בחטיפה עצמה.
סרטים

"הילדים של בסלאן", סרט תעודה של ה-BBC
ראו גם

הירי בבית ספר מספר 263
בסלאן
משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה
פיגועי המטוסים הרוסיים (2004)
הערות שוליים

↑  Putin meets angry Beslan mothers, באתר חדשות BBC,‏ 2 בספטמבר 2005
↑  Rebecca Leung,‏ New Video Of Beslan School Terror, באתר חדשות CBS,‏ 21 בינואר 2005
↑  Civilians 'began siege shooting'‎, באתר חדשות BBC,‏ 7 בספטמבר 2004
↑  Washington worries over democratic rollback; Putin: Western governments soft on terror
↑  Jill Dougherty,‏ Chechen 'claims Beslan attack'‎, באתר CNN,‏ 17 בספטמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547099705171  PLWABN: 9810654751505606  LCCN: sh2007000658 
הרפובליקה של צפון אוסטיה ברוסיה
מפה של בית הספר ואולם הספורט המראה את נתיב הנסיעה של הרכב לפינוי הגופות