פריץ הארמן
הרציחות

בין השנים 1918–1924 רצח הארמן לפחות עשרים וארבעה אנשים, על אף שנחשד כי היה אחראי לכל הפחות לעשרים ושבעה מקרי רצח. כל קורבנותיו היו גברים צעירים בגילאי עשר עד עשרים ושתיים, מרביתם נערים בעשור השני לחייהם. הארמן פיתה אותם לבוא עמו לאחד משלושת הבתים בהם נודע שהתגורר לאורך אותן שנים. הוא הצליח לשכנע אותם להתלוות אליו דרך הבטחות למתן סיוע, עזרה, דיור, עבודה, או תחת מצג שווא של מעצר.
כאשר הגיעו לדירתו סיפק הארמן לקורבנותיו מזון ושתייה בטרם נשך בחוזקה את הגרגרת שלהם, לעיתים קרובות תוך כדי חניקה. שיטה זו גרמה לקורבנותיו להיחנק למוות, אף על פי שבמספר מקרים החדיר הארמן את שיניו לחלוטין לתוך גרונם, עד לקנה הנשימה, כך שמתו מאובדן דם. הארמן התייחס לפעולה הזו בשם ”נשיכת האהבה”.
הארמן ביתר את כל גופות קורבנותיו הידועים, ונהג להשליך את שאריותיהן לתוך נהר הליין (אנ'), למעט גופת קורבנו הראשון, אשר נקברה, וגופת קורבנו האחרון, אשר הושלכה לאגם סמוך לגני הרנהאוזן (אנ').
כמו כן לקח את חפציהם האישיים של הנרצחים, אותם שמר בידיו או שהעניקם למאהבו, האנס גרנס. לעיתים מכר אותם בשוק השחור. במספר מקרים הגיעו החפצים לידיהם של בעלי חנויות חוקיות, או שניתנו כמתנות לחבריו.
לאחר מעצרו נפוצו מספר שמועות אשר טענו כי נהג הארמן לאכול את בשר קורבנותיו, או למכור אותו בשוק השחור בתור בשר חזיר או סוס. על אף שאין בנמצא ראיות המוכיחות את התיאוריות הללו, נודע בוודאות כי באותן שנים התפרנס הארמן כרוכל של בשר מוברח, אשר מטבעו היה חסר עצמות, טחון, וחתוך לקוביות. כאשר נשאל מאין השיג את הבשר, השיב כי קנה אותו מסוחר שענה לשם ”קרל”.
קורבנו הראשון של הארמן היה, ככל הנראה, פרידל רות' בן השבע עשרה. לאחר שעקבותיו של רות' נעלמו ב-25 בספטמבר 1918, סיפרו חבריו למשטרה כי נראה לאחרונה בחברתו של הארמן, אשר התגורר באותה העת בדירת חדר יחיד ברחוב סלרשטראסה מספר שלושים ושלוש. בעקבות הלחץ הרב שהפעילה משפחתו של הנער, פשטה המשטרה על מקום מגוריו של הארמן באוקטובר אותה שנה, ומצאה אותו בחברתו של ילד בן שלוש עשרה, עירום למחצה. הוא הורשע באונס ותקיפת קטין, ונידון לתשעה חודשי מאסר. על אף שערכה המשטרה חיפוש מקיף בדירה, לא עלה בידה למצוא את ראשו של פרידל רות', אשר נח באותה העת מאחורי תנורו של הארמן, עטוף בדפי עיתונים.
הארמן הצליח לדחות את עונש המאסר שקיבל, ובאוקטובר 1919 הכיר את האנס גרנס בן השמונה עשרה, אשר ברח מביתו בברלין לאחר שרב עם אביו. במשך שבועיים ישן בתחנת רכבת ומכר בגדים ישנים בכדי להרוויח את לחמו, לפני שפגש בהארמן.
בהודאותיו המאוחרות בפני המשטרה, הצהיר גרנס כי אף על פי שהיה הטרוסקסואל, עדיין ניהל מערכת יחסים מינית עם הארמן מאחר שהתפרנס כזונה. לדבריו, למד ממכריו בהנובר כי הלה סבל מהומוסקסואליות. הארמן עצמו אמר לאחר מעצרו כי גרנס היה ”כמו בן” בשבילו, והוסיף ש”חילץ אותו מתוך תעלה וניסה לוודא שלא ישוב לחיות עם הכלבים”. מעט לאחר היכרותם הזמין את גרנס לעבור לגור בדירתו, כך שהפך למאהבו ולשותפו לפשע. על אף שבמשך הזמן נשבה הארמן בקסמו של הצעיר, בעת ובעונה אחת נותר מודע לכך שנהג להתל בו, ולעיתים גם ללעוג לו. הארמן אף סילק אותו מדירתו מספר פעמים בעקבות ויכוחים סוערים שהתעוררו ביניהם, אך בכל פעם ביקש ממנו לחזור. למרות המשחקים הרגשיים שסבל מידיו של גרנס, טען מאוחר יותר כי קיבל אותם על עצמו מאחר שהזדקק לחברתו ולחיבתו, והוסיף כי ”הייתי חייב מישהו שאהיה הכל בשבילו”.
הארמן ריצה את עונש המאסר הדחוי שקיבל כשנתיים קודם לכן ב-1920, ועם שחרורו בדצמבר אותה שנה הצליח להשיב את אמון המשטרה בו, וחזר לעבוד בתור מודיע ומשתף פעולה של רשויות החוק. בכל הנוגע למצבו של משק ביתו, שכר חדר במלון בטרם הוא וגרנס עברו ללון בביתה של משפחה ממעמד הביניים.
בהמשך שמע הארמן דרך קשריו הפליליים על דירת קרקע פנויה ברחוב וויישטראסה מספר שמונה, בית מגורים ישן סמוך לנהר הליין, באזור צפוף אוכלוסין. הוא חתם על הסכם שכירות עם בעלת המקום לאחר שהסביר לה כי התכוון להשתמש בדירה לצורכי אחסון, אולם הוא וגרנס עברו להתגורר במקום ב-1 ביולי 1921.
קורבנותיו הבאים היו נערים וגברים צעירים שטיילו מעיר לעיר, כאלו שברחו מביתם, וכמה שעסקו בזנות. את מרביתם פגש בתחנת הרכבת של הנובר.
קורבנו השני, פריץ פרנק בן השבע עשרה, היה פסנתרן שפגש בתחנת הרכבת והזמין לביתו ברחוב וויישטראסה, שם הכיר אותו לגרנס ולשתיים מחברותיהם, אחת מהן בת זוגו של גרנס, שבאוזניה לחש באותו הערב, ”היי! הוא הולך להימעך היום!”. שתי הנשים הגיעו שוב לדירתם של השניים למחרת היום, אז סיפר להם הארמן כי פרנק עזב חזרה להמבורג. מעורבותו של גרנס ברצח של פרנק, מתוך התייחסות להערה שפלט בפני חברתו, מוטלת בספק. לאחר הרצח, לדבריו של הארמן, הגיע גרנס לדירה ללא הודעה מוקדמת, וחזה בגופתו העירומה של פרנק שוכבת על מיטתו. גרנס הסתכל עליו ושאל, ”מתי תרצה שאחזור?”.
חמישה שבועות לאחר הרצח של פרנק פגש הארמן את וילהלם שולץ בתחנת הרכבת של הנובר, בזמן שהלה נסע לעבודתו. גופתו מעולם לא נמצאה, אולם כמה מבגדיו אותרו בחזקת בעלת הבית של הארמן, אליזבת אנגל, בזמן מעצרו. שני קורבנות נוספים נרצחו במקום לפני שעזב הארמן את הדירה: רולנד הוך בן השש עשרה, אשר נעלם ב-23 במאי לאחר שסיפר לחברו כי התכוון לברוח מביתו ולהתגייס לצבא, והאנס זוננפלד בן התשע עשרה, אשר נעלם ב-31 במאי, ואת מעילו הצהוב נראה הארמן לובש בפרהסיה.
הארמן עבר להתגורר בדירת עליית גג בת חדר יחיד ברחוב רות' ריי מספר שתיים ב-9 ביוני 1923. שבועיים לאחר מכן, ב-25 ביוני, נעלמו עקבותיו של ארנסט ארנברג בן השלוש עשרה, בנו של אחד השכנים, בזמן שמילא שליחויות עבור אביו. כובע בית הספר וכתפותיו נמצאו בדירתו של הארמן לאחר מעצרו.
כעבור חודשיים, היינריך שטרוס בן השמונה עשרה דווח כנעדר בידי דודתו ב-24 באוגוסט. רבים מחפציו נמצאו בדירתו של הארמן מאוחר יותר. לאחר חודש נעלמו עקבותיו של פול ברונישבסקי בן השבע עשרה בדרכו לבוכום, בזמן שעבד עם דודו בסקסוניה-אנהלט. חקירות מאוחרות הציעו כי ברונישבסקי עלה ככל הנראה על רכבת להנובר ונתקל בהארמן בזמן הנסיעה.
קורבנו הבא נרצח, יש להניח, ב-30 בספטמבר 1923. ריצ'רד גריף בן השבע עשרה הודיע למשפחתו כי פגש אדם בתחנת הרכבת בהנובר אשר ”הציע לו עבודה טובה”. כעבור שבועיים, וילהלם ארדנר בן השש עשרה מהעיירה גרדן (אנ') הוגדר כנעדר לאחר שלא שב ממקום עבודתו. חקירות עצמאיות שנערכו בידי הוריו חשפו כי בנם פגש את הבלש פריץ הונרברוק, שם בדוי שאימץ הארמן, מעט לפני היעלמותו. הארמן וגרנס מכרו את אופניו של ארדנר ב-20 באוקטובר.
במהלך שבעת הימים הבאים רצח הארמן שני קורבנות נוספים: הרמן וולף בן החמש עשרה, אשר נעלם מביתו ב-24 באוקטובר, והיינץ ברינקמן בן השלוש עשרה, אשר נראה לאחרונה בכניסה לתחנת הרכבת של הנובר ב-27 באוקטובר, לאחר שפספס את הרכבת לקלאוסטל (אנ').
לאחר מספר ימים, אדולף הנאפל בן השבע עשרה, שוליית נגר מדיסלדורף, נעלם מתחנת הרכבת של הנובר. הוא נראה בידי מספר עדים בזמן שישב בחדר ההמתנה, אשר זיהו גם את האנס גרנס ששהה במקום בחברתו של הארמן. לדברי העדים, הצביעו השניים לכיוון הצעיר, אשר נראה הולך איתם לכיוון בית קפה קרוב.
כעבור חודש נעלמו עקבותיו של אדולף הניס בן התשע עשרה בזמן שחיפש אחר עבודה. הארמן הכחיש שרצח אותו, על אף שהודה כי ביתר את גופתו, שמעולם לא נמצאה. במהלך עדותו בבית המשפט, אותה הכחיש גרנס בתוקף, אמר הארמן כי שב לביתו רק בכדי למצוא את גופתו של הניס, ללא חתימת הרצח האופיינית לו, אותה, כאמור, כינה בשם נשיכת האהבה, שוכבת עירומה לצדם של גרנס ופושע נוסף בשם הוגו וויטקווסקי.
קורבנו הראשון של הארמן לשנת 1924 היה ארנסט ספיקר בן השבע עשרה, אשר נעלם ב-5 בינואר אותה שנה. על אף שאחד מחבריו של ספיקר מסר בעדותו כי הוא והארמן נפגשו זה עם זה קודם לרצח שלו, הצהיר הלה כי ”ייאלץ להניח” שהיה הצעיר אחד מני רבים בין קורבנותיו, היות שחפציו האישיים נמצאו בידיו, או בידי גרנס.
כעבור עשרה ימים רצח הארמן את היינריך קוך בן העשרים, אותו הכיר ככל הנראה במשך תקופה מסוימת שקדמה למותו. לאחר חודש, רצח הארמן שני קורבנות נוספים: וילי סנגר בן התשע עשרה, אשר נעלם מביתו בלינדן-לימר ב-2 בפברואר, לאחר שהודיע לאחותו על כוונתו לצאת לטיול עם חברו, והרמן שפייכהרט בן השש עשרה, אשר נראה לאחרונה בידי אחותו ב-8 בפברואר.
לא ידוע על רציחות נוספות שביצע הארמן עד ל-1 באפריל, אז ככל הנראה הרג את אחד מחבריו, הרמן בוק. על אף שזוכה מהרצח במשפטו, מספר מבגדיו של הצעיר נמצאו ברשותו במהלך מעצרו, ואף נודע כי העניק את מזוודתו לבעלת דירתו. כמו כן, שכנע כמה מחבריו של בוק שלא לדווח על היעדרותו למשטרה.
כעבור שבוע נעלמו עקבותיו של אלפרד הוגרפה בן השש עשרה, אשר נראה לאחרונה בתחנת הרכבת בהנובר ב-8 באפריל, לאחר שברח מביתו בעיירה לרטה (אנ') כשישה ימים קודם לכן. כעבור תשעה ימים רצח הארמן את וילהלם אפל בן השש עשרה, עמו נפגש בתחנת הרכבת הנובר-ליינהאוזן (אנ').
רוברט ויצל בן השמונה עשרה נעלם מביתו ב-26 באפריל לאחר שלווה חמישים פפניג מאמו, בתואנה כי רצה ללכת ולצפות בהופעה של קרקס נודד. חקירה עצמאית שערכו הוריו של הצעיר חשפה כי הצטרף ל”עובד בכיר בתחנת הרכבת” בדרכו למופע. מאוחר יותר הודה הארמן כי רצח את הצעיר באותו הערב, ולאחר שביתר את גופתו, השליך את שאריותיה לתוך נהר הליין.
שבועיים לאחר מכן רצח הארמן את היינץ מרטין בן הארבע עשרה, אשר נראה לאחרונה בחיים ב-9 במאי, וככל הנראה נחטף מתחנת הרכבת בהנובר. כל בגדיו נמצאו בין חפציו של הארמן. כעבור פחות משבוע רצח הארמן את פריץ ויטיג בן השבע עשרה מקאסל, אשר עבד כאיש מכירות. מאוחר יותר העיד כי הרג אותו בשל התעקשותו של גרנס, שלדבריו אמר כי הצעיר לבש ”מעיל חדש ויפה”. גופתו בותרה לחתיכות שהושלכו לנהר הליין.
לדעת הקונצנזוס הרווח רצח הארמן באותו היום גם את קורבנו הצעיר ביותר, פרידריך אבלינג בן העשר, אשר נעלם לאחר שהבריז מבית ספרו. תוך פחות משבועיים נעלמו גם עקבותיהם של שני קורבנות נוספים: פרידריך קוך בן השש עשרה, אשר פגש את הארמן ב-5 ביוני כאשר היה בדרכו למכללה בה למד. שניים מחבריו של קוך העידו כי הארמן התקרב לקוך והקיש על מגפו עם מקל ההליכה שלו באומרו, ”נו, ילד, אינך מזהה אותי?”.
קורבנו האחרון של הארמן, אריך דה פריס בן השבע עשרה, נרצח ב-14 ביוני 1924. השניים נפגשו בתחנת הרכבת בהנובר. גופתו המבותרת נמצאה מאוחר יותר באגם סמוך לגני הרנהאוזן (אנ'). הארמן הודה כי נאלץ לנסוע ארבע פעמים למקום בכדי להיפטר מכל שאריות גופתו, אותן נשא בתיק עור שהיה שייך לקורבנו.