stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוגו בלאק
משנתו המשפטית > טקסטואליזם ואורגינליזם

בלאק בלט בשל קידום הגישה הטקסטואלית לפירוש החוקה. הוא עשה שימוש בקריאה "מילולית" או אבסולוטית של סעיפי מגילת הזכויות והאמין שהטקסט של החוקה הוא מכריע באופן מוחלט בכל שאלה שנדרשת בה פרשנות שיפוטית, וכך הוא זכה למוניטין כ"טקסטואליסט" (Textualism) וכ"קונסטרוקטיוניסט קפדני" (Strict constructionism). בעוד שהטקסט של החוקה היווה מגבלה מחולטת לסמכות השופטים בסוגיות חוקתיות, היה לשופטים בין השורות מנדט רחב ומוחלט לאכוף את סעיפי החוקה, ללא קשר לדעת הקהל באותה עת, או להשקפותיהם האישיות של השופטים עצמם. באופן זה סירב בלאק להצטרף למאמצים של השופטים ששאפו לבטל את עונש המוות, שעלו בידיהם (באופן זמני) בתקופה שמיד לאחר מותו של בלאק. בלאק טען שהתיקון החמישי וה-14 לחוקה מתייחסים במפורש ללקיחת "חיים" ולפשעים שמחייבים עונש מוות ומאשרים את חוקיותם. הוא גם לא שוכנע שהזכות לפרטיות מוזכרת בתיקון התשיעי וה-14, ובפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" (Griswold v. Connecticut) הוא כתב חוות דעת מיעוט להחלטת הרוב שאישרה את ההרשעה בשימוש באמצעי מניעה. בלאק אמר, "לומר על התיקון הרביעי שהוא עוסק אך ורק בהגנה על הפרטיות זה זילזול בו... פרטיות היא מונח רחב, מופשט ודו-משמעי... הזכות החוקתית לפרטיות לא נמצאת בחוקה".
בלאק שלל את ההסתמכות על מה שהוא כינה תפישה "מסתורית ומפוקפקת" על משפט הטבע. לדבריו תאוריה זו הייתה מעורפלת ושרירותית ורק התירה לשופטים לאכוף את השקפותיהם האישיות על האומה. תחת זאת הוא טען שבתי המשפט צריכים להגביל את עצמם לניתוח הקפדני של לשון החוקה. בלאק גם היה מתנגד של תאוריית "החוקה החיה" (Living Constitution). בחוות דעת המיעוט שלו הוא כתב:
הבנתי שאנשים טובים ומוכשרים רבים דיברו וכתבו בשפה ברורה, לעיתים במאמצים כבירים, על חובתו של בית המשפט לראות את החוקה כמסמך שמשתנה לאור התקופה. הרעיון הוא שהחוקה חייבת להשתנות מעת לעת, ושבית המשפט מופקד על החובה לבצע את השינויים הללו. אני לכשעצמי, עם כל הכבוד, דוחה את התאוריה הזאת. מנסחי החוקה ידעו על הצורך בשינויים, ודאגו לאופן בהם הם יעשו. תיקונים לחוקה שהוצעו על ידי הנציגים הנבחרים של העם יכולים להיות מוגשים לעם או לנציגיו הנבחרים לאשרור. שיטת שינויים זו הייתה טובה לאבותינו, וגם אם אשמע מיושן, אני חייב להוסיף שהיא מספיק טובה עבורי.
לאור הדברים הללו ראו רבים בבלאק כ"אורגינליסט" (Originalism). דייוויד סטראוס, לדוגמה, שיבח אותו כ"שופט האורגינליסט המשפיע ביותר במאה השנים האחרונות". בלאק עמד על כך ששופטים צריכים להסתמך על כוונת מנסחי החוקה וכן על המשמעות הפשוטה של מילות החוקה כאשר הם באים לפסוק את הדין.
בלאק גם קרא לנקוט בריסון השיפוטי, שלא היה נפוץ במיוחד בתהליכי קבלת ההחלטות בבתי המשפט. על שופטי בית המשפט לאשר את עליונותה של הרשות המחוקקת, אלא אם כן היא נטלה מהאנשים את זכויותיהם החוקתיות. בלאק ציין שהרשות המחוקקת "מצוידת באופן מלא בסמכות למשול ולשמור על החוק והסדר".
משנתו המשפטית > פדרליזם

בלאק החזיק בגישה רחבה בנוגע לסמכות המחוקק, בין אם היו אלו מחוקקי המדינות או המחוקקים הפדרליים, ולעיתים קרובות הוא הצביע נגד פרשנות משפטית של חוקי המדינות שניתן היה לפסול אותם על פי סעיף המסחר. קודם לכן, בשנות ה-20 וה-30, פירש בית המשפט את סעיף המסחר פירוש צר, ולעיתים קרובות פסל חוקים על רקע הטענה שהקונגרס חרג מסמכותו. בכל אופן, החל מ-1937, הפך בית המשפט העליון על פיהם כמה תקדימים ופירש פירוש רחב יותר של סעיף המסחר. בלאק הצביע באופן תמידי עם הרוב בפסקי דין אלו. לדוגמה, הוא הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "מלפורד נגד סמית'" (Mulford v. Smith) מ-1939, "ארצות הברית נגד חברת העצים למבר" (United States v. Darby Lumber Co.) מ-1941, "ויקרד נגד פילברן" (Wickard v. Filburn) מ-1942, "מוטל לב אטלנטה נגד ארצות הברית" (Heart of Atlanta Motel, Inc. v. United States) מ-1964 ו"קצנבך נגד מק'קלנג" (Katzenbach v. McClung) מ-1964.
עם זאת, בכמה תיקים נוספים שעסקו בחקיקה הפדרלית, פסק בלאק נגד הממשלה הפדרלית. לדוגמה, הוא התנגד באופן חלקי לדעת הרוב בפסק הדין "קרוליינה הדרומית נגד קצנבך" (South Carolina v. Katzenbach) מ-1966, בו אישר בית המשפט את תקפותו של חוק זכות ההצבעה של 1965. בניסיון להגן על זכות ההצבעה של האפרו-אמריקאים, דרש החוק שכל מדינה שאוכלוסייתה מורכבת מלפחות 5% אפרו-אמריקאים תקבל את אישור הממשל הפדרלי לפני שתשנה את חוקי ההצבעה שלה. על חוק זה כתב בלאק:
...ההתנייה שמדיניות מסוימות לא יכולות להעביר חוקים או לאמץ תיקונים לחוקותיהם מבלי שיאלצו קודם לכן להתחנן בפני הרשויות הפדרליות לאשר את צעדי המדיניות שלהן, מעוותת את המבנה החוקתי של הממשלה שלנו כך שתהפוך את ההבחנה בחוקה בין הממשלה הפדרלית לבין המדינות לחסרת כל משמעות.
באופן דומה, בפסק הדין "אורגון נגד מיטשל" (Oregon v. Mitchell) מ-1970, כתב בלאק את חוות דעת הרוב של בית המשפט, שקבעה שהממשלה הפדרלית לא מוסמכת לקבוע את גיל המצביעים בבחירות המדינתיות.
בהקשר לחוק השיפוט הפדרלי, תרם בלאק תרומה רחבה כאשר כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "יאנגר נגד האריס" (Younger v. Harris). פסק דין זה, שניתן במהלך שנתו האחרונה של בלאק בבית המשפט, יצר את מה שנודע כ"הימנעות יאנגר". על פי גישה זו, העיקרון החשוב של הפדרליזם, כיבוד של בתי המשפט המדינתיים על ידי בתי המשפט הפדרליים, מחייב שבתי המשפט הפדרליים יימנעו מהתערבות בהליכים פעילים בבתי המשפט המדינתיים, לא קיים ברוב הנסיבות. פסק דין זה נודע גם בשל הדיון שנערך בו בנוגע למה שבלאק כינה "הפדרליזם שלנו", דיון שבו הוא הרחיב את הדיבור על
כבוד הולם לתפקידיה של המדינה, הכרה בעובדה שארצות הברית כולה מורכבת מאיחוד של ממשלות מדינות נפרדות, והמשכיות של האמונה שממשלה לאומית תפעל בצורה הטובה ביותר אם המדינות ומוסדותיהן תהיינה חופשיות לפעול בתפקידיהן הנפרדים באופן נפרד משלהן.
בלאק נמנה עם התומכים המוקדמים בעקרון של קול אחד לכל אחד כפי שנקבע בפסק הדין "בייקר נגד קר" (Baker v. Carr). קודם לכן הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין שקדם לבייקר נגד קר, "קולגרוב נגד גרין" (Colegrove v. Green).
משנתו המשפטית > זכויות האזרח

כסנאטור, ביצע בלאק פיליבסטר נגד חוק למניעת מעשי לינץ'. עם זאת, במהלך כהונתו בבית המשפט העליון הוא הפגין אהדה רבה יותר לתנועה לזכויות האזרח. ב-1948 הוא הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "שלי נגד קרימר" (Shelley v. Kraemer), שביטל את תקפותה של אכיפת החוקים המגבילים על רקע גזעי. באופן דומה הוא הצביע עם כל השופטים בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שהתקבל פה אחד ב-1954, בו פסל בית המשפט את ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים. בלאק נותר נחוש בדעתו להמשיך את ההפרדה הגזעית בדרום וקרא לבית המשפט העליון לנקוט בעמדה של "ביטול הפרדה גזעית מיידית" בפסק הדין "אלכסנדר נגד מועצת החינוך של מחוז הולמס" (Alexander v. Holmes County Board of Education) מ-1969.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב של בית המשפט בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, שאישר את תקפות ההחלטה של הנשיא רוזוולט לכלוא את היפנים בחוף המערבי במהלך מלחמת העולם השנייה. החלטה זו היא דוגמה לאמונתו של בלאק בתפקיד המוגבל של בתי המשפט. הוא נתן תוקף לצעדיהן של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת שהובילו לכליאת היפנים, באומרו ש"אין אנו צריכים לאמוד את הסיבות האפשריות שעשויות היו לגרום לשימוש בצו כפי שנעשה".
בלאק גם נטה להעדיף את החוק והסדר על פני פעילות למען זכויות האזרח. גישה זו הובילה אותו לפרש את חוק זכויות האזרח פירוש צר. לדוגמה, הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסקי דין רבים שהפכו על פיהן הרשעות בתביעות שהוגשו נגד שובתי שבת, בטענה להגבלת ההיקף של חוק זכויות האזרח. ב-1968 הוא אמר, "לרוע המזל יש כאלו הסבורים ששחורים צריכים לקבל זכויות מיוחדות על פי החוק". בלאק חש שצעדים כמו מחאה, שירה, או צעידה ל"מטרות טובות", עלולים יום אחד להוביל לתמיכה במטרות זדוניות. גיסתו הסבירה שבלאק "פחד פחד מוות" ממפגינים. בלאק התנגד לכמה ממעשיהם של מפגינים למען זכויות האדם ונגד מלחמת וייטנאם והאמין שקודם כל המחוקקים, ואחר כך בתי המשפט, צריכים להיות אחראים להקלת העוולות החברתיות. בלאק אמר פעם שהוא "מתנגד בתוקף למאמצים להרחבת חופש הדיבור על פי התיקון הראשון מעבר לדיבור עצמו".
משנתו המשפטית > ההליכים הפליליים

בלאק אימץ פירוש צר יותר של התיקון הרביעי לחוקה בהשוואה לעמיתיו בבית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן. הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "כץ נגד ארצות הברית" (Katz v. United States) מ-1967, בו קבע בית המשפט שהאזנת סתר ללא צו מפרה את הסעיף התיקון הרביעי שמגן מפני חיפוש או תפישה בלתי הגיוניים. הוא טען שהתיקון הרביעי מגן אך ורק מפני חיפוש ותפישה של חפצים ממשיים. כך, הוא סיכם ששיחות טלפון אינן בתחום ההגנה של התיקון, ושהאזנות סתר ללא צו כתוצאה מכך מותרות.
בלאק האמין מלכתחילה שהחוקה לא קובעת את אי קבלתן של עדויות במשפט שהתקבלו באופן בלתי חוקי. בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק הדין "וולף נגד קולורדו" (Wolf v. Colorado) מ-1949 הוא טען שכלל הפסילה (Exclusionary rule) "לא היה הוראה של התיקון הרביעי, אלא... דין ראיות שנוצר באופן שיפוטי". אך בהמשך הוא שינה את דעתו והצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "מאפ נגד אוהיו" (Mapp v. Ohio), שיישם את הכלל הן על חקירות במדינות והן על חקירות פדרליות. בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק דין זה הוא ציין שתמיכתו בפסק הדין התבססה על ההגנה של התיקון החמישי מפני הפללה עצמית, לא על ההגנה של התיקון הרביעי מפני חיפוש ותפישה בלתי הגיוניים. הוא כתב, "עדיין לא שוכנעתי שהתיקון הרביעי כשלעצמו יהיה מספיק כדי למנוע את קבלתה של עדות ...שנתפשה ...תוך הפרה של הוראת התיקון".
במקרים אחרים נקט בלאק בראיה רחבה של זכויות הנאשמים הפליליים. הוא הצטרף לחוות דעת הרוב בפסק הדין שהיווה ציון דרך משמעותי, פסק דין מירנדה נגד אריזונה מ-1966, שהטיל על שוטרים את החובה לידע את החשודים על זכויותיהם טרם חקירתם, ובאופן עקבי הוא הצביע בעד יישום התיקונים הרביעי, החמישי, השישי והשמיני לחוקה ברמת המדינות.
בלאק כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין החשוב "גדעון נגד ויינרייט" (Gideon v. Wainwright) מ-1963, שבו נפסק שחובה על המדינות לממן שכירת עורך דין לנאשם בפלילים שידו לא משגת לממן עורך דין בכוחות עצמו. לפני פסק דין זה פסק בית המשפט העליון שכלל זה חייב אך ורק את הממשלה הפדרלית.
משנתו המשפטית > יישום מגילת הזכויות במדינות

אחד ההיבטים הבולטים ביותר במשנתו השיפוטית של בלאק הייתה השקפתו שמגילת הזכויות בכללותה צריכה להיות מיושמת במדינות. מלכתחילה, מגילת הזכויות חייבה רק את הממשלה הפדרלית, כפי שקבע בית המשפט העליון בפסק הדין "ברון נגד בולטימור" (Barron v. Baltimore) מ-1833. לדבריו של בלאק, על פי התיקון ה-14, שאושרר ב-1868, "שולבה" מגילת הזכויות, או במילים אחרות, חייבה גם את המדינות. במיוחד הוא התכוון לסעיף הזכויות והחסינויות שבתיקון ה-14, "לא תחוקק אף מדינה ולא תאכוף חוק שיגביל את הזכויות ואת החסינות של אזרחי ארצות הברית". הוא הציע שהמונח "זכויות וחסינויות" יכיל את הזכויות שהוזכרו בשמונת התיקונים הראשונים לחוקה.
בלאק הסביר לראשונה את השקפתו על ה"שילוב" כאשר קבע בית המשפט העליון בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" (Adamson v. California) מ-1947 שההגנה של התיקון החמישי נגד הפללה עצמית לא נוגעת למדינות. באותה תקופה הפך בלאק לאחד מחסידיו של ג'ון לילבורן ושל טענתו ל"זכויות מלידה". בנספח לחוות דעת המיעוט שלו בפסק דין זה, ניתח בלאק את הצהרותיהם של מנסחי התיקון ה-14, והגיע למסקנה ש"התיקון ה-14, ובמיוחד סעיף הזכויות והחסינויות שבו, היו יישום פשוט של מגילת הזכויות במדינות".
התיאוריה של בלאק זכתה לתמיכתם של שופטים כמו פרנק מרפי וויליאם אורוויל דאגלס. עם זאת, הוא מעולם לא זכה לתמיכת הרוב בבית המשפט. המתנגדים הבולטים ביותר של תאוריה זאת היו השופטים פליקס פרנקפורטר וג'ון מרשל הרלן השני. פרנקפורטר והרלן הסכימו שהתיקון ה-14 לא היה תקף למדינות בפני עצמו, אלא רק הגן על הזכויות ש"משתמעים במפורש במושג החירות המוסדרת", שהפך לכלל שהשופט בנג'מין קרדוזו קבע קודם לכן בפסק הדין "פלקו נגד קונטיקט" (Palko v. Connecticut).
בית המשפט העליון מעולם לא קיבל את הטיעון שהתיקון ה-14 יישם את מגילת הזכויות במלואה במדינות. עם זאת, הוא הסכים שכמה הגנות "יסודיות" יושמו במדינות. על פי רוב, במהלך שנות ה-30 עד שנות ה-50, רק ההגנות של התיקון הראשון (כמו ההגנה על חופש הדת וחופש הדיבור) נחשבו בסיסיות מספיק על ידי בית המשפט העליון כדי שישולבו בחוקי המדינות.
על כל פנים, בשנות ה-60 קידם בית המשפט בנשיאותו של וורן את התהליך עוד יותר, וקבע את יישומם של כמעט כל סעיפי מגילת הזכויות במדינות. כך, אף על פי שבית המשפט לא קיבל את התאוריה של בלאק של שילוב כל חלקיה של מגילת הזכויות בחוקי המדינות, התוצאה הסופית של פסיקותיו של בית המשפט קרובה מאוד לטענותיו של בלאק. כיום, החלקים היחידים מתוך שמונת התיקונים הראשונים לחוקה שלא שולבו בחוקי המדינות הם התיקון השלישי, התיקון השביעי, סעיף חבר המושבעים הגדול של התיקון החמישי, ההגנה של התיקון השמיני נגד ערבות מופרזת וההגנה של התיקון השישי, כפי שפורש, שחבר מושבעים יהיה מורכב מ-12 אנשים.
משנתו המשפטית > סעיף הזכות להליך הוגן

בלאק נודע בשל דחייתו של דוקטרינת "ההליך הראוי המהותי" (Substantive due process). רוב שופטי בית המשפט העליון קיבלו את הדעה שסעיף הזכות להליך הוגן כלל לא רק הגנות פרוצדורליות, אלא גם "צדק יסודי" וזכויות בסיסיות. כך נטען שההליך הראוי כלל מרכיב "מהותי" בנוסף למרכיב "פרוצדורלי".
לעומת זאת, בלאק האמין שהפירוש של סעיף הזכות להליך הוגן היה רחב ללא הצדקה. בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "גריזוולד נגד קונטיקט" הוא טען שדוקטרינת ההליך הראוי המהותי "נוטלת מהקונגרס ומהמדינות את הסמכות לחוקק את חוקיהם בהתבסס על שיפוטם העצמי שמבוסס על הגינות ותבונה, ומעביר את הסמכות לבית המשפט כמי שיקבל את ההחלטה הסופית". תחת זאת תמך בלאק בפירוש צר יותר של הסעיף. בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "בעניין וינשיפ" (In re Winship), הוא ניתח את ההיסטוריה של המונח "ההליך הראוי", והגיע למסקנה: "מבחינתי, המשמעות הנכונה היחידה של הסעיף היא שהממשלה שלנו חייבת להתנהל על פי 'חוק הארץ' - שמתבסס על הסעיפים הכתובים החוקתיים והמעוגנים בחוק כפי שפורשו בהחלטות בית המשפט העליון".
דעתו של בלאק על ההליך הראוי נבעה מקריאתו את ההיסטוריה הבריטית. מבחינתו, משמעות ההליך הראוי הייתה שכל בני האדם יישפטו ברוח ההגנות הפרוצדורליות של מגילת הזכויות ובהתאם לחוקים המגובים בחוקה. בלאק טען שעל הממשלה לנהוג באופן שווה לכל האנשים, ללא קשר לעושרם, גילם או גזעם. השקפתו בנוגע להליך הראוי הייתה מוגבלת במובן שהוא הבטיח הליכים שוויוניים. הוא לא הרחיב את השקפתו על ההליך הראוי להליך הראוי המהותי. השקפתו זו תאמה להשקפותיו המילוליות המוקדמות. בלאק לא קשר את ההליך הראוי הפרוצדורלי אך ורק למגילת הזכויות, אך הוא קשר אותה אך ורק למגילת הזכויות בשילוב לסעיפים מפורשים אחרים בחוקה.
אף אחד מעמיתיו של בלאק לא היה שותף לפירוש שלו לסעיף הזכות להליך הוגן. יריבו המרכזי בסוגיה זו (ובסוגיות רבות אחרות) היה פליקס פרנקפורטר, שטען שראיה מהותית של ההליך הראוי מובססת על משפט הטבע - פרנקפורטר לא מצא שום הפרה של ההליך הראוי אם הערעור לא גורם ל"זעזוע המצפון" של השופט, או פוגע בתפישת ההגינות הבריטית. ג'ון מרשל הרלן השני הסכים באופן כללי עם פרנקפורטר, ומתח ביקורת קשה על השקפתו של בלאק, בציינו בחוות הדעת המשלימה שלו בפסק הדין וינשיפ את "תמיהתו המתמשכת בנוגע ל... התעקשותו של בלאק שההליך הראוי... לא מגלם את התפישה של הגינות בסיסית".
משנתו המשפטית > זכות הבחירה

בלאק היה אחד המגינים המרכזיים בבית המשפט העליון על העיקרון של קול אחד לכל אחד. הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "וסברי נגד סנדרס" (Wesberry v. Sanders) מ-1964, שקבע שהחוקה מחייבת את קיומם של מחוזות בחירה לקונגרס בכל מדינה שיוקצו באופן שוויוני על פי גודל האוכלוסייה. הוא הגיע למסקנה שהציווי של החוקה "שנציגים שיבחרו 'על ידי העם במדינות השונות', משמעותו שככל האפשר הצבעתו של אדם אחד בבחירות לקונגרס תהיה שוות ערך לזו של אדם אחר". באופן דומה הוא הצביע עם הרוב בפסק הדין "ריינולדס נגד סימס" (Reynolds v. Sims) מ-1964, שהחיל את אותה אמת מידה למחוזות הבחירה במדינות על בסיס סעיף הזכות להגנה שווה.
באותה תקופה לא האמין בלאק שסעיף הייצוג השווה הפך את מס הגולגולת לנוגד את החוקה. במהלך המושב הראשון שלו על כס השיפוט, הוא השתתף בהצבעה פה אחד על החלטה שאישרה את תאימותו לחוקה של חוק מס הגולגולת של ג'ורג'יה בפסק הדין "ברידלאב נגד סאטלס" (Breedlove v. Suttles). 29 שנים לאחר מכן, כתב בלאק חוות דעת מיעוט בפסק הדין "הרפר נגד ועדת הבחירות של וירג'יניה" (Harper v. Virginia State Board of Elections) מ-1966, שפסל את השימוש במס הגולגולת כתנאי למימוש זכות הבחירה. בלאק מתח ביקורת על בית המשפט בשל הרחבת "סמכותו המוגבלת לפרש את המשמעות המקורית של סעיף ההגנה השוויונית" ובשל "מתן משמעות חדשה לסעיף זה שהוא מאמין שהוא מייצג מדיניות ממשלתית טובה יותר". הוא גם הצטרף לחוות דעת מיעוט בפסק הדין "קרמר נגד בית הספר המחוזי המאוחד החופשי מספר 15" (Kramer v. Union Free School District No. 15) מ-1969, בו פסק הרוב על פסילת חוק שאסר על מצביעים רשומים מלהשתתף בבחירות למועצות חינוך מחוזיות במקומות מסוימים אלא אם כן הם היו בעלי בתים או שכרו בתים בתחומי המחוז, או אם הם היו הוריהם או האפטרופוסים של ילדים שלמדו בבתי ספר ציבוריים בתחומי המחוז.
משנתו המשפטית > סעיף ההגנה השוויונית

בסוף שנות ה-40 האמין בלאק שסעיף ההגנה השוויונית של התיקון ה-14 היה למעשה איסור בחוקה נגד כל צעד של ממשלות המדינות להפלות על בסיס גזעי באופן פוגעני או גחמני. בלאק ראה רק במוצא הגזעי ובמאפיינים של הזרות כקטגוריות מפוקפקות שהיו קשורות להגנה השוויונית והגנו עליה. הוא האמין שסעיף ההגנה השוויונית לא יכול היה לשמש כאמצעי לפסילת צעדים של המדינות, אלא אם כן צעדים אלו היו כרוכים באפליה גזעית, אפליה נגד זרים, או מפרים את העיקרון של קול אחד לכל אחד. בלאק החזיק בדעה זו עד ליומו האחרון, באומרו שטיעונים נגד אפליה על רקע גזעי או נגד זרים זכו לבדיקה קפדנית בבית המשפט, ממש כמו היחס לעקרון של קול אחד לכל אחד, בעוד שטיעונים אחרים בנוגע להתנהלות המדינות לא זכו ליחס זהה.
במהלך המושב המלא האחרון שלו על כס השיפוט, השתתף בלאק בהצבעה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "גרהאם נגד ריצ'רדסון" (Graham v. Richardson), שבו נפסלו חוקים שהגבילו את הטבות הרווחה למהגרים חוקיים אך לא לאזרחי ארצות הברית. בפסק הדין נכתב, "זרים כמעמד הם דוגמה מעולה ל'מיעוט נבדל ומבודד' שעבורו יוחד טיפול משפטי ברמה כה גבוהה".
פרישתו ומותו

באוגוסט 1971 התאשפז בלאק במרכז הרפואי הלאומי של הצי שבבת'סדה, מרילנד, ובעקבות מצבו הבריאותי הוא פרש מכהונתו בבית המשפט העליון ב-17 בספטמבר אותה שנה. הוגו בלאק הלך לעולמו ב-25 בספטמבר 1971 לאחר שיומיים לאחר פרישתו לקה בשבץ מוחי.
טקס ההלוויה של בלאק התקיים בקתדרלה הלאומית של וושינגטון בנוכחות אלף איש. על פי בקשתו, ארון הקבורה היה "פשוט וזול". בלאק נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. הוא אחד מתוך 14 השופטים שנטמנו בבית קברות זה.
בתחילה שקל הנשיא ריצ'רד ניקסון למנות במקומו של בלאק את הרשל פריידיי, אך נמלך בדעתו לאחר שלשכת עורכי הדין של ארצות הברית מצאה את פריידיי בלתי כשיר למינוי. בסופו של דבר מינה ניקסון את לואיס פאוול, שמינויו אושר על ידי הסנאט.
חברותו בקו קלוקס קלאן והשקפותיו הגזעיות והדתיות

זמן קצר לאחר מינויו של בלאק לבית המשפט העליון, כתב ריי ספריגל (אנ') מהעיתון Pittsburgh Post-Gazette, סדרה של מאמרים, שעליהם הוא זכה בפרס פוליצר, ובהם נחשפה מעורבותו של בלאק בפעילות הקו קלוקס קלאן. במאמרים תוארה התפטרותו של בלאק מהארגון בתור "הצעד הראשון במסעו למועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית מטעם אלבמה". ספריגל כתב ש"בלאק ומנהיגי הקלאן החליטו שתהיה זו אסטרטגיה פוליטית טובה עבור בלאק להתמודד על מושב בסנאט מבלי שחברותו בקלאן תפריע לו, אך תוך כדי גיבוי מכוחו של הקלאן. התפטרות זו הוגשה במהלך מסע הבחירות, אך מעולם לא הגיעה לידיעת הדרגים הגבוהים בארגון ונשמרה בסודיות ברשומות הארגון באלבמה...".
הנשיא רווזולט הכחיש שידע על חברותו של בלאק בקו קלוקס קלאן.
בהצהרה שמסר בשידור רדיו ב-1 באוקטובר 1937, אמר בלאק בין השאר, "אני יכול למנות בין ידידי רבים שהם אנשי הגזע השחור. כמובן שהם זכאים להגנה המלאה של החוקה והחוקים שלנו...". בלאק גם אמר, "אכן הצטרפתי לקלאן. מאוחר יותר פרשתי. מעולם לא הצטרפתי אליהם מחדש. ...לפני שהייתי לסנאטור עזבתי את הקלאן. אין לי שום עניין איתם מאז. נטשתי אותם. כל קשר שלי עם הארגון נפסק לחלוטין. מעולם לא חידשתי אותו ואין אני צפוי לעשות כן". ה-Pittsburgh Post-Gazette דיווח ש"חמישים מיליון מאזינים שמעו את הנאום חסר התקדים".
בערוב ימיו אמר בלאק שההצטרפות לקו קלוקס קלאן הייתה שגיאה: "הייתי מצטרף לכל קבוצה אם זה היה מסייע לי להשיג קולות".
ביוגרפים משנות ה-90 בחנו את השקפותיו של בלאק בנושאי דת. האוורד בול ציין בנוגע לקו קלוקס קלאן שבלאק "גילה אהדה לאמונות של הארגון בנוגע לכלכלה ולהשקפותיהם נגד הקתולים". לדבריו של רוג'ר ניומן, בלאק "סלד מהכנסייה הקתולית וממוסדותיה" ונשא נאומים אין ספור נגד הקתולים במסע הבחירות שלו ב-1926 באסיפות של הקו קלוקס קלאן ברחבי אלבמה. על כל פנים, ב-1937 דווח בעיתון הרווארד קרימסון שבלאק מינה עוזר משפטי יהודי, בציינו שהוא "מינה קודם לכן את העלמה אנני באט, קתולית באמונתה, כמזכירתו, ושבית המשפט העליון מינה את לאון סמולווד, שחור וקתולי, כשליח בלשכתו". בשנות ה-40 גילה בלאק עניין בכתביו של פול בלנשרד, סופר שגם הוא היה מבקר של הנצרות הקתולית.
חברותו בקו קלוקס קלאן והשקפותיו הגזעיות והדתיות > ת'ורגוד מרשל ופסק דין בראון נגד מועצת החינוך

בלאק היה אחד מתשעת השופטים בבית המשפט העליון שב-1954 פסקו פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים נוגדת את החוקה. העותרים בתיק יוצגו על ידי ת'ורגוד מרשל. 13 שנים לאחר מכן, ב-2 באוקטובר 1967, היה מרשל לאפרו-אמריקאי הראשון שמונה לבית המשפט העליון, והוא שירת לצד בלאק עד לפרישתו ב-1971.
חברותו בקו קלוקס קלאן והשקפותיו הגזעיות והדתיות > ארצות הברית נגד פרייס

בפסק הדין "ארצות הברית נגד פרייס" (United States v. Price), הואשמו 18 חברי הקו קלוקס קלאן ברצח ובקשירת קשר לרציחתם של ג'יימס צ'ייני, אנדרו גודמן ומייקל שוורנר, אך ההאשמות בוטלו על ידי בתי המשפט. שופטי בית המשפט העליון, כולל בלאק, הפכו את הזיכוי על פיו והורו על המשך ניהול המשפט. שבעה מהנאשמים נמצאו אשמים בפשע, שמונה מהם זוכו ונגד שלושה אחרים לא הוגש כתב אישום.
מורשתו והנצחתו

בלאק הופיע פעמיים על שער המגזין טיים: ב-26 באוגוסט 1935, כאשר כיהן בסנאט, וב-9 באוקטובר 1964 כאשר כיהן בבית המשפט העליון.
ב-1986 הופיעה דמותו של בלאק בסדרת הבולים של האמריקאים הגדולים של שירות הדואר של ארצות הברית. בלאק ואוליבר ונדל הולמס הבן היו השופטים העליונים היחידים שהופיעו על בולים עד להופעתם על בולים של ת'ורגוד מרשל, ג'וזף סטורי, לואי ברנדייס, פליקס פרנקפורטר וויליאם ברנן. ב-1987 העביר הקונגרס חוק שקידם חבר בית הנבחרים בן ארדרייך, שעל פיו ניתן השם לבניין בית המשפט החדש של בית המשפט הפדרלי של המחוז הצפוני של אלבמה בברמינגהאם, "בית המשפט של ארצות הברית על שם הוגו ל. בלאק".
אוסף נרחב של מסמכיו האישיים של בלאק, מתקופת כהונתו בסנאט ומתקופת כהונתו בבית המשפט העליון מצוי בחטיבת כתבי היד של ספריית הקונגרס. בספריית בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אלבמה מוצג מיצג לזכרו של בלאק. הספרייה מחזיקה אוסף מיוחד של ספרים על שמו.
בלאק כיהן בבית המשפט העליון 34 שנים, ובכך היה השופט החמישי באורך כהונתו בהיסטוריה של בית המשפט העליון. הוא היה ותיק השופטים במשך תקופה חסרת תקדים של 25 שנים, ממותו של נשיא בית המשפט העליון הרלן סטון ב-22 באפריל 1946, ועד כאשר הוא עצמו פרש ב-17 בספטמבר 1971. כוותיק השופטים באותה תקופה, הוא שימש כממלא מקום נשיא בית המשפט בשתי הזדמנויות: ממותו של סטון ועד להשבעתו של פרד וינסון ב-24 ביוני 1946; וממותו של וינסון ב-8 בספטמבר 1953 ועד להשבעתו של ארל וורן ב-5 באוקטובר אותה שנה.
לקריאה נוספת

Howard Ball, Hugo L. Black: Cold Steel Warrior, Oxford Oxfordshire: Oxford University Press, 1996, ISBN 0-19-507814-4
Jeffrey D. Hockett, New Deal Justice: The Constitutional Jurisprudence of Hugo L. Black, Felix Frankfurther, and Robert H. Jackson, Lanham, MD: Rowman & Littlefield Publishers, 1996, ISBN 978-0-8476-8210-2
Roger K. Newman, Hugo Black: A Biography, New York: Pantheon Books, 1994, ISBN 978-0-8232-1786-1
Howard Ball, Of Power and Right : Hugo Black, William O. Douglas, and America's Constitutional Revolution, Oxford Oxfordshire: Oxford University Press, 1992, ISBN 978-0-19-504612-0
Tony Allen Freyer, Hugo L. Black and the Dilemma of American Liberalism, Glenview, IL: Scott Foresman, 1990, ISBN 978-0-8173-1194-0
James J. Magee, Mr. Justice Black, Absolutist of the Court, Charlottesville: University of Virginia Press, 1980, ISBN 1-58838-144-7
Howard Ball, The Vision and the Dream of Justice Hugo L. Black: An Examination of a Judicial Philosophy, University, AL: University of Alabama Press, 1975
Virginia Van der Veer Hamilton, Hugo Black: The Alabama Years, Baton Rouge: Louisiana State University Press, 1972
Tinsley E. Yarbrough, Mr. Justice Black and Legal Positivism, כרך 57, Virginia Law Review, 3, עמ' 375–407
Wallace Mendelson, Justices Black and Frankfurter: Conflict in the Court, Chicago: University of Chicago Press, 1961
John Paul Frank, Mr. Justice Black, the Man and His Opinions, New York: Alfred A. Knopf, 1949
בית הכנסת הגדול (חיפה)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, אתר מורשת לאומית (ישראל) 
 כתובת:  הרב הרצוג 5, חיפה 
 מיקום:  חיפה 
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  32°48′23″N 35°00′06″E﻿ / ﻿32.80649°N 35.00169°E﻿ / 32.80649; 35.00169
  (למפת חיפה מוגדלת) בית הכנסת הגדול(למפת חיפה רגילה) בית הכנסת הגדול(למפת הגליל המערבי רגילה) בית הכנסת הגדול(למפת הגליל המערבי מוגדלת) בית הכנסת הגדול
 
עיטור בצורת מגן דויד על קיר בית הכנסת הגדול של חיפה
בית הכנסת הגדול של חיפה הוקם במזרח שכונת הדר הכרמל בשנת 1937, ונפתח לתפילה בערב ראש השנה שנת תרצ"ט (ספטמבר 1938). בית הכנסת היה פעיל ביותר עד שנות ה-80 של המאה ה-20, עת התדלדלה האוכלוסייה הדתית בשכונה. תקופה מסוימת היה בית הכנסת סגור עד שהופעל מחדש על ידי מניינים חרדיים.