stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטוני שר
פרסים ומועמדויות > פרסי הקולנוע הבריטי של איבנינג סטנדרד

זכייה אחת ומועמדות אחת
| פרסי הקולנוע הבריטי של איבנינג סטנדרד> שנה | פרסי הקולנוע הבריטי של איבנינג סטנדרד> מועמדות עבור | פרסי הקולנוע הבריטי של איבנינג סטנדרד> קטגוריה | פרסי הקולנוע הבריטי של איבנינג סטנדרד> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | הוד מלכותה גברת בראון | פרס פיטר סלרס לקומדיה | זכייה |
פרסים ומועמדויות > פרסי גילדת שחקני המסך

זכייה אחת ומועמדות אחת
| פרס גילדת שחקני המסך> שנה | פרס גילדת שחקני המסך> מועמדות עבור | פרס גילדת שחקני המסך> קטגוריה | פרס גילדת שחקני המסך> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | שייקספיר מאוהב | צוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע | זכייה |
פרסים ומועמדויות > פרסי התיאטרון בממלכה המאוחדת (TMA)

זכייה אחת ומועמדות אחת
| פרסי התיאטרון בממלכה המאוחדת> שנה | פרסי התיאטרון בממלכה המאוחדת> מועמדות עבור | פרסי התיאטרון בממלכה המאוחדת> קטגוריה | פרסי התיאטרון בממלכה המאוחדת> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | טיטוס אנדרוניקוס | השחקן הטוב ביותר במחזה | זכייה |
פרסים ומועמדויות > פרסי טוני

מועמדות אחת
| פרס טוני> שנה | פרס טוני> מועמדות עבור | פרס טוני> קטגוריה | פרס טוני> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1997 | סטנלי | השחקן הטוב ביותר במחזה | מועמדות |
אותות כבוד

1998: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ליברפול
2000: אביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (KBE) על תרומתו לתחום התיאטרון
2007: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווריק
2010: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קייפטאון
הערות שוליים

↑  "Antony Sher Biography". Filmreference.com. 2008. נבדק ב-22 בינואר 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Smith, Rupert (20 בספטמבר 2001). "The great pretender". The Guardian. London. נבדק ב-4 במאי 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Murder Most Foul".
↑  "The Shadow Line, a New Drama for BBC Two". BBC Online. נבדק ב-2 בפברואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  BBC News, 21 December 2005.
↑  Sher, Anthony. "TMA Previous Winners". 1995. Theatre Management Association. נבדק ב-17 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267923405171  BIBSYS: 3031176  BnF: cb12239745g (data)  GND: 119458969  ISNI: 0000 0001 0936 8571  LCCN: n85175270  NKC: pna2015863191  NLA: 35821064  NTA: 07436586X  SNAC: w6kp94wq  SUDOC: 031120563  Trove: 1102758  VIAF: 112901035   WorldCat (עם VIAF): 112901035
המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה

המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה הייתה מערכה צבאית שניטשה בין האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית באזור הקווקז, ולאחר מכן במזרח אסיה הקטנה, כחלק מהזירה המזרח תיכונית במלחמת העולם הראשונה. הייתה זו המערכה היחידה בה השיגו העות'מאנים הישג צבאי, לאחר שבמסופוטמיה ובסיני וארץ ישראל, ניצחו אותם הבריטים בצורה מכרעת.
בשלב מאוחר יותר הצטרפו אל הצדדים הלוחמים גם אזרבייג'ן מחד, וארמניה, הדיקטטורה המרכז-כספית והאימפריה הבריטית מאידך. לאחר המהפכה הרוסית יצאה רוסיה מהמלחמה והארמייה הקווקזית הרוסית התפוררה והוחלפה בכוחות הארמניים. בהמשך התערבו הגרמנים במערכה, כשמטרתם היחידה היא לאבטח את מאגרי הנפט ומתקני הזיקוק באזור.
ב-3 במרץ 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק שסיים את פעולות האיבה בין העות'מאנים והרוסים, וב-4 ביוני חתמו העות'מאנים על הסכם בתומי (אנ') מול הארמנים. למרות זאת, התנגשויות צבאיות נמשכו בין העות'מאנים לבין הבריטים, הדיקטטורה המרכז-כספית והארמנים עד להפסקת האש של מודרוס באוקטובר של אותה שנה.
רקע היסטורי

המטרה העיקרית של העות'מאנים במערכה הייתה להחזיר לידיהם את שטח רמת ארמניה, שהפסידו במלחמה העות'מאנית-רוסית. היעד האסטרטגי שהוגדר בתחילת המערכה היה לכבוש בחזרה את ארטווין, ארדהאן, קארס ונמל בתומי, תוך כדי ניצול העובדה שהרוסים מרוכזים בחזית המזרח-אירופית. הגרמנים תמכו בעות'מאנים, כשמטרתם הייתה לגרום לרוסים להפריש כוחות שנלחמו מולם בחזית המזרחית, וציידו באספקה את הארמייה השלישית העות'מאנית שנועדה להשיג את היעדים שהוגדרו.
אולם, מניעים נוספים היו מעורבים בהחלטה לפתוח במערכה. שר המלחמה העות'מאני אנוור פאשה ביקש לממש את חלום האיחוד המוסלמי-טורקי שלו גם בשטחי גאורגיה על ידי כך שיחבור לתושבים המוסלמים שם. כמו כן, גרמניה והאימפריה העות'מאנית רצו למנוע מרוסיה להשתלט על תעשיות פטרוכימיה שהתרכזו סביב הים הכספי, ולזכות בהן בעצמן. מנגד, רוסיה ראתה במערכה בקווקז מערכה משנית בחשיבותה ביחס לחזית המזרח-אירופית וקיוותה שלא להסתבך בחזית זו, לאחר שהשיגה את מבוקשה במלחמה העות'מאנית-רוסית. בנוסף, על מנת להכשיל את המגמה האסלאמית-עות'מאנית באזור, היא תכננה להגלות את תושבי הקווקז וליישב במקומם שבטים קוזקים נאמנים. הארמנים מצדם שאפו להשתחרר מעולה של האימפריה העות'מאנית העוינת והפדרציה המהפכנית הארמנית נאבקה להקמת מדינה, או לכל הפחות אוטונומיה מדינית, ואילו הבריטים סייעו למהפכנים הרוסים למנוע את תוכניתו של אנוור פאשה לאיחוד האזור עם האימפריה העות'מאנית, כשהמניע המרכזי שלהם גם הוא הנפט. האנגלים רכשו נפט בעיקר מחברת הנפט האנגלו-פרסית, שלה היה זיכיון בלעדי על הפקת נפט בפרס, מלבד באזור הקווקז, וברצונה היה להגדיל את המאגרים מהם היא יכולה לרכוש נפט.
הכוחות > העות'מאנים

הארמייה השלישית של הצבא העות'מאני החזיקה לבדה בשטח מתחילת המלחמה עד 1916, אז נשלחה גם הארמייה השנייה לתגבר אותה וביחד הם אורגנו לקבוצת ארמיות קווקז. הגודל המשוער של הארמייה השלישית הוא בין 100 אלף איש ל-190 אלף איש שלא היו מצוידים היטב.
הכוחות > הרוסים

לפני המלחמה בקווקז הייתה אחראית על האזור ארמיית הקווקז שכללה 100,000 איש בפיקודו הפורמלי של אילריון דשקוב-וורונצוב ובפיקודו המעשי של אלכסנדר מישלבסקי שבהמשך הוחלף בניקולאי יודניץ'. כחצי מהחיילים עברו לחזית המזרחית (כלומר מזרח-אירופית) כדי להשתתף בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים, כך שעם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמה היה הכוח הרוסי בנחיתות מספרית. במשך המלחמה תוגברו הכוחות שוב ושוב, גם בחיילים ממוצא ארמני. כשנסוג הצבא הרוסי ב-1917 עמד מספר החיילים הארמנים שהמשיכו בלחימה על כ-110,000. מספר זה גדל ל-150,000 כשעוד חיילים ארמנים מצבאות מדינות ההסכמה האחרות הצטרפו ללחימה.
הכוחות > הארמנים

בנוסף לחיילים הארמנים ששירתו בצבא הרוסי, הקימו הרוסים בקיץ 1914 יחידות מתנדבים, שהורכבו מתושבים ארמנים שלא התגוררו בשטח רוסיה לפני פרוץ המלחמה, או שלא נקראו לשרת בצבא מסיבות שונות, וכללו כ-20,000 לוחמים. יחידות אלה לא היו כפופות לפיקוד הצבאי המקומי של הצבא הרוסי, אלא פעלו במסגרת מלכות המשנה של הקווקז ופיקדו עליהן מפקדים ארמנים מהצבא הרוסי. התנועה הלאומית הארמנית לעצמאות הקימה גם קבוצות גרילה בלתי סדירות, שהורכבו מאזרחים חמושים בפיקוד מנהיגים מקומיים. בדצמבר 1917 הקים מנהל מערב ארמניה כוח אזרחי חמוש נוסף.
הכוחות > הבריטים

ב-1917 נשלח לאזור כוח צבאי של פחות מ-1,000 חיילים אוסטרלים, בריטים, קנדים וניו זילנדים שהיו תחת פיקודו של ליונל דנסטרביל. הכוח היה אמור להבטיח את האינטרסים של בריטניה באזור מול העות'מאנים והבולשביקים.
מהלך העימות > 1914

ב-29 באוקטובר הפגיז צי גרמני בחסות עות'מאנית נמלים רוסיים בים השחור, ללא ידיעה או אישור של רוב ההנהגה העות'מאנית. בתגובה, פתחו הרוסים בקרב ברגמן בו חצו ב-1 בנובמבר הכוחות את הגבול וניסו להתקדם לעבר הערים דואובאיזיט (בטורקית: Doğubeyazıt) וקפריקיי (Köprüköy). הכרזת המלחמה הרוסית הרשמית התפרסמה רק למחרת ב-2 בנובמבר. הכוח הרוסי שהוקצה למערכה כלל 25 גדודים של חיל רגלים, 37 יחידות פרשים ו-120 תותחי ארטילריה. הכוח הרוסי התחלק לשתי זרועות: חלק מהקורפוס הראשון חצה את הגבול ליד סריקמיש והגיע לקפריקאי ב-4 בנובמבר, ואילו חלקו השני העסיק כוחות עות'מאניים באולטו (Oltu), והגיס הרביעי נע מזרחית לו מירוואן וחתר להגיע לפסינלר (Pasinler) שבאזור קפריקאי. מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית חשש מתנועה והתקפה בתנאי החורף הקשים ותכנן להישאר בעמדות הגנה עד לזמן המתאים להתקפה, אולם הפיקוד העליון, ובראשו אנוור פאשה, ביטל את הרעיון והורה לו לפתוח במתקפת נגד. ב-7 בנובמבר נעה הארמייה השלישית העות'מאנית כשהיא מתוגברת בקורפוס ה-11, ביחידות פרשים וברגימנט כורדי בניסיון לכתר את הרוסים. עד מהרה התברר שהפרשים נכשלו במשימתם והכוח הכורדי הוכח כלא יעיל. לאחר שנסוגו הדיוויזיות ה-18 וה-30 של הארמייה השלישית העות'מאנית התבססו הרוסים בתוך השטח והטורקים נאחזו בקפריקאי. ב-12 בנובמבר הצטרף הקורפוס התשיעי העות'מאני לקורפוס ה-11 בצד המערבי של המערכה והכף החלה לנטות לטובת העות'מאנים. בסוף נובמבר הצליחו העות'מאנים לדחוק את הרוסים לבליטה בעומק 25 ק"מ בלבד בשטח האימפריה העות'מאנית והחזית התייצבה. בחזית הדרומית זכו הרוסים לתמיכה ממתנדבים ארמנים, שכבשו כבשו את ארי (Ağrı) ואת דואובאיזיט. על אף שהצליחו לייצב את החזית, ספגו העות'מאנים אבדות כבדות: 9,000 חיילים נהרגו, 3,000 נלקחו בשבי ו-2,800 מחייליהם ערקו.
ב-15 בדצמבר הוביל לויטננט גנרל אוגוסט שטנגה הגרמני, כוח פשיטה עות'מאני שחדר לשטח רוסיה. ב-1 בינואר הצליח כוחו של שטנגה לכבוש את ארדהאן, שהייתה מוחזקת בידי רוסיה מאז 1878. האיום שהוא יצר על קווי האספקה של הרוסים גרם להפחתת הלחץ הצבאי הרוסי על שטחי האימפריה העות'מאנית. החל מ-22 בדצמבר התמקדו העות'מאנים והרוסים בקרב סריקמיש במסגרתו נפגעו כ-38,000 חיילים עות'מאנים וכ-47,000 חיילים רוסים כתוצאה מהקרבות, ממחלות ומהקור.
מהלך העימות > 1916

הרוסים, שצפו בשיתוק שגרם החורף הקודם לצבא העות'מאני, החליטו להפתיע ולתפוס את העות'מאנים ברגע החולשה שלהם. בתחילת ינואר עזב יודניץ' את מגורי החורף שלו והחל לנוע לעבר האויב. באותה שעה היה קאמיל פאשה, מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית, באיסטנבול וראש המטה שלו, פליקס גוס, החלים מטיפוס בגרמניה. ב-10 בינואר פתחו הרוסים במתקפה, וכשהם מנצלים את מלוא גורם ההפתעה, השמידו דיוויזה עות'מאנית של הגיס ה-11 שהייתה במגורי החורף, פרצו את כל קווי ההגנה והדפו את הכוחות העות'מאנים מקפריקאי. ההתקפה הכתה בהלם את כל מפקדת הארמייה ואת הפיקוד העליון באיסטנבול. ב-18 בינואר החלו הרוסים בהתקדמות לעבר ארזורום, שנחשבה לעיר המבוצרת והמוגנת השנייה בחוזקה באימפריה אחרי אדירנה והייתה מוגנת ב-235 תותחי ארטילריה.
ב-11 בפברואר החלו הרוסים בהפגזת הביצורים סביב העיר. קרבות עזים התחוללו בין המגנים לבין הרוסים, אך כוח האדם העדיף של הרוסים גבר על העות'מאנים למרות ניסיונות תגבור, ולאחר שלושה ימים החלו העות'מאנים לסגת מהעיר ומעמדות ההגנה הסובבות אותה. ב-16 בפברואר נכנסו הרוסים לתוך העיר ולקחו בשבי את כל יחידות התמיכה והציוד של הארמייה השלישית ואת הפצועים בבתי החולים. הפיקוד העליון באיסטנבול שהיה עדיין באופוריה מהניצחון במערכת גליפולי, החל להבין שהייתה זו טעות לזלזל במערכת הקווקז משזו התקרבה אל לבה של האימפריה. אנוור פאשה החליט להשתמש בכוחות שהובילו את ההצלחה בגליפולי והורה לגיס החמישי לנוע לקווי החזית בקווקז. הוא מינה את והיפ פאשה, עד אז מפקד הארמייה השנייה, למפקד הארמייה השלישית במקומו של קאמיל פאשה, וכמו כן, הורה לארגן מחדש את הארמייה השנייה ולשלוח אותה לקווקז שם תחזיק את צדה המזרחי של המערכה, אך מאחר שכוחות רבים הופנו למערכה במסופוטמיה על גבי רוב הרכבות, התעכבה העברת הארמייה לקווקז.
הרוסים לא חיכו להתארגנות העות'מאנית והתקדמו במלוא המהירות בצדה הצפוני של המערכה, בצמוד לחופי הים השחור. במרץ הגיעו לעיר הנמל ריזה שעל חוף הים השחור וב-16 באפריל כבשו את טרבזון, ובכך עצרו את מקור האספקה העיקרי של הארמייה השלישית שהיה דרך הנמל שם. במקביל להתקדמותם, הסתבכו הרוסים בקרבות בביטליס, דרומית לנתיב ההתקדמות העיקרי.
בסוף יוני החלו העות'מאנים במתקפה שייעודה היה כיבוש מחדש של טרבזון. אך הרוסים, שכמו העות'מאנים לפניהם השתמשו בנמל שבעיר לקבלת אספקה דרך הים השחור, הצליחו לעצור את המתקפה. הם ניצלו את הצלחתם, כבשו גם את בייבורט והתקדמו לארזינג'אן. בקרבות אלו ובנסיגה מארזינג'ן איבדו העות'מאנים כ-17,000 חיילים הרוגים ומספר דומה של שבויים.
באוגוסט סיימה להתארגן הארמייה השנייה והחלה במתקפה בצדה הדרומי של המערכה. הארמייה כבשה בחזרה את ביטליס ואת מוש אך איבדה 30,000 חיילים שנפצעו או נהרגו וסבלה מבעיות אספקה עד שההתקפה נעצרה בסוף ספטמבר. עד סוף השנה לא התחוללו עוד קרבות משמעותיים והצדדים התארגנו מחדש. מזג האוויר היה סוער וקר יותר מחורף 1915, כך שהרוסים לא תקפו שוב.
מהלך העימות > 1917

עם סיום החורף החלה ברוסיה מהפכת פברואר שהשפיעה ישירות על הצבא. החיילים המותשים, שרבים מהם היו חולים בשחפת ובצפדינה, לא רצו להילחם וגם האזרחים ברוסיה לא ששו אלי קרב. לא נערכו עוד תנועות צבאיות משמעותיות נגד האימפריה העות'מאנית ואט אט החלו קבוצות חיילים, ואחר כך יחידות שלמות, לסגת מקווי החזית. בעקבות מהפכת פברואר מונה יודניץ' למפקד המערכה בקווקז, אך לאחר כמה חודשים הדיחה אותו מתפקידו ממשלת המעבר הרוסית באשמת אי ציות לפקודות בגלל היותו מתנגד לבולשביזם, ובהוראתו הישירה של אלכסנדר קרנסקי הוא פוטר מהצבא. לאחר כמה חודשים היה הצבא הרוסי בקווקז חסר משמעות. האימפריה העות'מאנית מנגד, לא יכלה לנצל את המצב ולדחוק ברוסים עוד. היחידות בקווקז היו לא מאורגנות וחסרות ציוד, והלחץ העיקרי על האימפריה הגיע מצד הבריטים במסופוטמיה ובסיני.
במהלך הקיץ נערכו הארמנים לנסיגה הרוסית מהשטח. התושבים הארמנים שהיו נוצרים, סבלו רבות מהעות'מאנים ושיתפו פעולה עם הרוסים. הם ראו בחולשתה של האימפריה העות'מאנית הזדמנות להקים ממשל עצמאי בתמיכתן של מדינות ההסכמה. בנוסף, פחדו הארמנים שלאחר נסיגת הרוסים יכלו העות'מאנים את זעמם במשתפי הפעולה כפי שכבר עוללו בהזדמנויות שונות. מנהל מערב ארמניה כינס ועידה בה הוחלט על הקמת מיליציה בת 20,000 איש שתהיה מוכנה להילחם בעות'מאנים. אנדרניק אוזניאן, גנרל רוסי ממוצא ארמני, מונה למפקד המיליציה וניצל את הקריירה הצבאית שלו כדי לקבל סיוע לא רשמי מהצבא הרוסי. במקרים רבים שבהם נסוג הצבא הרוסי מעמדותיו, הוא השאיר ציוד לחימה רב אותו אסף הכוח הארמני שהלך והתגבש. כמו כן, קיבל הכוח הארמני סיוע כספי בגובה מיליון רובל מבריטניה.
ב-16 בדצמבר נפגשו נציגי הרוסים והעות'מאנים בארזינג'ן וחתמו על הפסקת אש. הרוסים הסיגו את כוחותיהם לגמרי והשטח התמלא בקבוצות חמושות של ארמנים, גאורגים, קוזאקים ויוונים פונטים שהחליטו לעצור את העות'מאנים בקווי הפסקת האש.
מהלך העימות > 1918

המכשול היחיד שעמד בפני הצבא העות'מאני היו קבוצות חמושות סדירות למחצה של ארמנים ובני לאומים שונים. ב-5 בפברואר החלה הארמייה השלישית לנוע במהירות לכיוון טביליסי. ב-24 בפברואר כבשה הארמייה את טרבזון מחדש והעבירה כוחות נוספים דרך הנמל שם. ב-12 במרץ ניצח הגיס הראשון את הארמנים שהגנו על ארזורום והכוחות העות'מאנים הגיעו בהמשך עד קפריקאי. באותה תקופה יחידות טורקיות אורגנו מחדש בקבוצת הארמיות המזרחית.
במקביל, ב-3 במרץ נחתם חוזה ברסט-ליטובסק, שבו הוחלט שרוסיה תחזיר את הטריטוריות שכבשה במלחמה העות'מאנית-רוסית ושהאימפריה העות'מאנית קיוותה להחזיר לידיה במלחמת העולם הראשונה. בחוזה הוסכם גם שעבר הקווקז יקבל עצמאות וינוהל כישות נפרדת מרוסיה. סעיף סודי שנכלל בהסכם הורה שעל רוסיה לדאוג לפירוק הכוחות הארמניים שנתמכו על ידה. בפועל, פינו הרוסים את הטריטוריות השנויות במחלוקת, ובמקומם החזיקו הארמנים בקארס ובארדהאן והגאורגים בבתומי. ב-14 במרץ החל משא ומתן בין העות'מאנים, שדרשו ציות מוחלט לחוזה ברסט-ליטובסק ופינוי של השטחים, לבין נציגי עבר הקווקז שהסכימו להכיר בחוזה כנקודת התחלה, אך ציפו לקבל ויתורים מהעות'מאנים. משהגיעו השיחות למבוי סתום, הורה אנוור פאשה לצבא לכבוש את הערים בכוח, אף שמפקדיו הבכירים הטילו ספק ביכולתם להחזיק בשטח לאורך זמן. ב-3 באפריל נכבשה ארדהאן ואחריה נפלו גם שאר הערים בידיהם של העות'מאנים. במאי התחולל קרב באש-אפאראן ובו באופן חריג הניצחון היה של הארמנים.
ביוני הכניסו הגרמנים כוחות לגאורגיה כדי לזכות בהשפעה על מאגרי הנפט, אותם חמדו גם העות'מאנים. לאחר כמה ימים תקף הצבא העות'מאני כוח משולב של גאורגים וגרמנים על הדרך הראשית לטביליסי ולקח בשבי מספר חיילים. בתגובה, הורו הגרמנים לעות'מאנים לעצור את התקדמותם לגאורגיה, תחת האיום להפסיק מיידית את כל התמיכה הגרמנית בציוד ובכוח אדם שניתן עד אז לעות'מאנים. באותו זמן, הקים אנוור פאשה את צבא האסלאם במטרה לכבוש את באקו, שהייתה אז בירת הישות החדשה, הדיקטטורה המרכז-כספית. על באקו הגנו כוחות בריטיים, רוסיים לבנים וארמניים שהדפו כמה התקפות עות'מאניות בתחילת אוגוסט. ב-14 באוגוסט התרחש קרב באקו, שבו ניצחו העות'מאנים והחילו את שליטתם באזרבייג'ן.
קרבות נוספים נמשכו בין הארמנים והעות'מאנים עד אוקטובר, אולם הארמנים היו נואשים וחסרי תמיכה והמערכה הוכרעה לטובת העות'מאנים. ב-30 באוקטובר נחתמה הפסקת האש של מודרוס שסיימה את המלחמה מבחינתה של האימפריה העות'מאנית.
לאחר המלחמה

על אף חוזה ברסט-ליטובסק, סכסוכי הגבולות בקווקז נמשכו וגררו את מלחמת גאורגיה-ארמניה, מלחמת ארמניה-אזרבייג'ן ומלחמת טורקיה–ארמניה. בגלל הפסדם של העות'מאנים למדינות ההסכמה, נחתם הסכם סוור ב-1920, שבין השאר נועד להסדיר את המחלוקות בקווקז כולו. מוסטפא כמאל אטאטורק דחה את ההסכם במסגרת מלחמת העצמאות של טורקיה, והגזרה שקטה באופן סופי רק עם חתימתו של הסכם לוזאן והסיפוח הסובייטי של ארמניה, גאורגיה ואזרבייג'ן.
הערות שוליים

↑  Kayaloff, Jacques The Battle of Sardarabad. Paris: Mouton Publishers,1973, עמ' 73
↑  Fridtjof Nansen, Armenia and the Near East (New York, 1976), עמ' 310
↑  Relocation - The Relocation Law - Forsnet
↑  Antranig Chalabian, General Andranik and the Armenian Revolutionary Movement (Melrose, 1988), עמ' 318
↑  Çaglayan, British Policy Towards Transcaucasia 1917–1921, עמ' 52.
↑  Hovannisian. "Armenia's Road to Independence", עמ' 288–289. ISBN 1-4039-6422-X
| החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית | קרב שטלופנן • קרב גומבינן • קרב טננברג • הקרב הראשון על האגמים המזוריים • הקרב השני על האגמים המזוריים |  |
| קרב גליציה | קרב קרשניק • קרב קומרוב • קרב גנילה ליפה • קרב רווה • המצור על פשמישל |  |
| המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה | קרב סריקמיש • מתקפת ארזורום • קרב ארזינג'אן • קרב באש-אפאראן |  |
| קרבות נוספים | הקרב על הוויסלה • קרב לודז' • מתקפת גורליצה-טרנוב • הנסיגה הגדולה • מתקפת ברוסילוב • קרב קובל • מתקפת קרנסקי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2010119473 
חיילי הארמייה השלישית בציוד חורף
מגיני העיר ואן
מפת הקרבות עד 1916
חיילים ארמנים בקרב באקו
אירוס הדור

| אירוס הדור |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אירוסיים
סוג:: אירוס
תת־סוג::  אירוס 
סקציה:: אירוס ההיכל
מין:: אירוס הדור
תת-מינים
 אירוס השומרון
שם מדעי
 Iris lortetii ‏בואסייה, 1882
אירוס הדוּר (שם מדעי: Iris lortetii) הוא מין של גאופיט בעל קני שורש הבא ממשפחת האירוסיים בסוג אירוס, בתת-הסוג אירוס (Iris Iris) בסקציה אירוסי ההיכל. האירוס ההדור, כמו שאר מיני האירוס, הוא ערך טבע מוגן בישראל.
תפוצה

אירוס הדור הוא צמח נדיר ואנדמי לארץ ישראל, בה הוא צומח בכמה ריכוזים, באוכלוסיות בודדות, המרוכזות כולן באזור מוגבל בצפון-מזרחו של הגליל העליון, בין חצור הגלילית וחולתה בדרום, לאבל בית מעכה ומשגב עם בצפון והר פועה במערב, באזור האירנו-טורני (ראו צמחיית ארץ ישראל) בשולי חורש ים-תיכוני ובמדרונות מכוסי בתה. ניתן למוצאו ליד סירה קוצנית ופרחים עשבוניים אחרים כגון פשתה שעירה. הוא גדל בגבהים שבין 200 ל-850 מטר על אדמות גירניות או אדמת טרה רוסה.
תיאור

האירוס ההדור הוא גאופיט בעל קני שורש מעובים המשמשים כאיבר האגירה. העלים נובטים עוד בסתיו, והם זקופים, ארוכים, דקים ודמויי חרב. הפריחה עצמה היא בחודש אפריל ולעיתים מסוף מרץ עד תחילת מאי, תלוי במשטר הגשמים ותנאי מזג האוויר באותה שנה. הפרח עצמו גדול והדור: גובה עמוד הפריחה נע בין 30 ס"מ ל-65 ס"מ, וקוטר הפרח נע בין 10 ס"מ ל-15 ס"מ. צבע הפרח הוא לבן-ורוד עם נקודות רבות וקטנות המקשטות אותו כעורקים בצבע חום עד סגול.
פעילות האדם

האירוס ההדור נחשב להדור ולמרהיב שבאירוסי ישראל ומכאן שמו העברי. שמו המדעי הוא על שם החוקר (רופא צרפתי בשם Lortet) שסייע בתיאור המדעי של הצמח. בעבר, בשל יופיו, הצמח נקטף רבות על ידי סוחרים שמכרו שורשים ופרחי אירוס לאירופה. הדבר הביא את המין לכמעט הכחדה מנופי ארץ ישראל. הדבר הביא לנקיטת פעולות שימור בידי מדינת ישראל שכללו את הכרזתו כצמח מוגן, הקמת שמורות טבע במקומות בהם הוא פורח, וכן ריבוי יזום מזרעים. למרות שהאירוס ההדור החל להשתקם בעקבות מאמצים אלו, הוא עדיין מוגדר כצמח בסכנת הכחדה. שמורות הטבע של אירוס הדור כוללות את שמורת עינות חצור שהוכרזה בסוף 1969 ואת שמורת טבע אירוס הדור מנרה שהוכרזה במרץ 2009.
בשנת 1978 הוציא השירות הבולאי בול הנושא ציור של אירוס הדור.
סיווג

ישנם המסווגים את אירוס השומרון כתת-מין של אירוס הדור.
מקבץ אירוסים הדורים
פרטי הפרח
פרח בודד של אירוס הדור
לקריאה נוספת

עזריה אלון (עורך) ומיכאל אבישי (כותב הערך), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 11, עמ' 244–245.
הערות שוליים

↑  אירוס הדור באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3 4 5  עזריה אלון (עורך) ומיכאל אבישי (כותב הערך), החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 11, עמ' 244–245.
↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), התשס"ה-2005
1 2  מיכאל עוזרמן, אירוס בעל זקן, דבר, 30 במרץ 1983
↑  עזריה אלון, עלון פרחים - אירוסים, באתר התאחדות בולאי ישראל
↑  בולים ישראליים חדשים, מעריב, 24 בנובמבר 1978
↑  מידע על בול אירוס הדור, באתר התאחדות בולאי ישראל
↑  עזריה אלון, איריסים שבים אל אחיהם, למרחב, 30 באפריל 1968
ועדת ההקצבות של הסנאט של ארצות הברית

| --- | --- |
הכניסה לאולם בו מתכנסת הוועדה במשכן הקפיטול
הכניסה לאולם בו מתכנסת הוועדה במשכן הקפיטול
 גוף פרלמנטרי:  ארצות הברית הסנאט של ארצות הברית
 ייסוד הוועדה:  6 במרץ 1867
 יו"ר:  סוזן קולינס (המפלגה הרפובליקנית) כהונה מ-3 בינואר 2025
 חבר בכיר:  פטי מארי (המפלגה הדמוקרטית)
 תחומי שיפוט:  הכנסת ההכנסה הלאומי למען תמיכה בממשלה, ויסות ההוצאות הממשלתיות
 חברים
 נכון ל:  הקונגרס ה-119 של ארצות הברית
 רפובליקנים: מיץ' מקונל, ליסה מרקאוסקי, לינדזי גרהאם, ג'רי מורן, ג'ון הובן, ג'ון בוזמן, שלי מור קפיטו, ג'ון נילי קנדי, סינדי הייד-סמית, ביל הגרטי, קייטי בריט, מארקוויין מולין, דב פישר, מייק ראונדס דמוקרטים: דיק דרבין, ג'ק ריד, ג'ין שאהין, ג'ף מרקלי, כריס קונס, בריאן שץ, כריס מרפי, תמי בולדווין, כריס ואן הולן, מרטין היינריך, גרי פיטרס, קירסטן ג'יליברנד, ג'ון אוסוף
  אתר האינטרנט הרשמי של ועדת ההקצבות
ועדת ההקצבות של הסנאט של ארצות הברית (באנגלית: United States Senate Committee on Appropriations) היא ועדה קבועה בסנאט של ארצות הברית, מהחשובות והמשפיעות ביותר בקונגרס. תחום השיפוט של הוועדה מתפרש על כל החקיקה הקשורה בהוצאת כספים על-פי שיקול דעת עצמי. תפקיד הוועדה מוגדר על ידי סעיף 7 בחלק התשיעי של פרק 1 לחוקת ארצות הברית, המחייב "הקצבות בחוק" לפני הוצאת כספים כלשהם מתקציב המדינה הפדרלי, ולכן היא אחת הוועדות החזקות ביותר בסנאט. הוועדה התכנסה לראשונה ב-6 במרץ 1867, אז הסמכות להקציב כספים ניטלה מידי ועדת הכספים של הסנאט. יו"ר הוועדה הנוכחית היא הסנאטורית סוזן קולינס ממיין והחברה הבכירה (המוגדרת כ"סגנית יושבת הראש") היא פטי מארי ממדינת וושינגטון.
תהליך ההקצבות

התקציב הפדרלי מחולק לשתי קטגוריות עיקריות: הוצאות לפי שיקול דעת והוצאות חובה (Discretionary and mandatory spending). כל ועדת משנה של ועדת ההקצבות מפתחת טיוטה ל"הצעת חוק מקציבה" המכסה כל סוכנות ממשלתית הנמצאת בתחום שיפוטה על בסיס החלטת תקציב הקונגרס, אשר מנוסחת על ידי ועדת התקציב המקבילה. על כל ועדת משנה לדבוק במגבלות ההוצאות שנקבעו בהחלטת התקציב וההקצבות שנקבעו על ידי כלל חברי הוועדה, אם כי מליאת הסנאט רשאית להציע ויתור על מגבלות אלה אם 60 סנאטורים יצביעו יתמכו בזאת. הוועדה בודקת גם הצעות חוק משלימות הקשורות בהוצאות ממשלתיות.
כל הצעת חוק מקציבה חייבת לעבור בשני בתי הקונגרס — בבית התחתון, בית הנבחרים של ארצות הברית ובבית העליון, הסנאט. אחרי שעברה חובה עליה להיחתם בידי נשיא ארצות הברית לפני תחילת שנת הכספים הפדרלית, שראשיתה ב-1 באוקטובר. אם ההצעה לא נחתמת עד יעד זה, הוועדה מנסחת תקן מאריך להצעה כמקובל בשנים האחרונות, המאושר בידי הקונגרס ונחתם על ידי הנשיא כדי להפעיל את הממשלה הפדרלית של ארצות הברית עד לאישור הצעות החוק הבודדות.
תחומי שיפוט

בהתאם לכלל 25 של הסנאט בארצות הברית, כל הצעות החקיקה, ההודעות, העתירות וכל הנושאים האחרים הנוגעים לנושאים הבאים מופנים אל ועדת ההקצבות של הסנאט:
הקצבת ההכנסה הלאומית של ארצות הברית לתמיכה עבור הממשלה
ביטול הקצבות שנבלמו בחוקי ההקצבות
הסכום של הוצאות הרשות המבצעת המתואר בסעיף 401 לחוק תקציב הקונגרס משנת 1974, אשר אמור להיות תקף לשנת הכספים
אישור הוצאות חדשות המתוארת בסעיף 401 לחוק תקציב הקונגרס משנת 1974
כמו כן, סעיף 7 לפסקה התשיעית בפרק 1 לחוקת ארצות הברית, המאציל סמכויות בכל הנוגע לשליטת הקונגרס בקופה הלאומית של ארצות הברית, קובע: ”אין למשוך כסף מקופת האוצר, אלא על פי הקצבות באמצעות חוק; ודין וחשבון סדיר על ההכנסות וההוצאות של כל כספי הציבור יפורסם מפעם לפעם.” סעיף זה הוא הבסיס לתהליך ההקצבות בקונגרס והמקור הבסיסי לכוח המוסדי של ועדת ההקצבות של הסנאט — ותקף כמו כן לתהליך ההקצבות בבית הנבחרים האמריקאי. הסעיף הנידון לעיל מחייב את הקונגרס של ארצות הברית לשלוט בהוצאות הממשלה ולהוות גורם של בדיקה ואיזון משמעותיים במערכת החוקתית האמריקאית.
הערות שוליים

↑  חוקת ארצות הברית מתורגמת לעברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599170205171  BnF: cb11863691f (data)  GND: 1052319-4  LCCN: n79056405  NLA: 35565640  SUDOC: 026377551  VIAF: 124321651   WorldCat (עם VIAF): 124321651
ועדת הכללים והניהול של הסנאט של ארצות הברית

| --- | --- |
סמליל הוועדה
 גוף פרלמנטרי:  ארצות הברית הסנאט של ארצות הברית
 ייסוד הוועדה:  9 בדצמבר 1874
 יו"ר:  מיץ' מקונל (המפלגה הרפובליקנית) כהונה מ-3 בינואר 2025
 חבר בכיר:  אלכס פדייה (המפלגה הדמוקרטית)
 תחומי שיפוט:  סמית'סוניאן, ספריית הקונגרס, ספרים, כתבי יד, כללי הסנאט של ארצות הברית, הגן הבוטני של ארצות הברית, פסלים ויצירות אמנות בקפיטול, פיקוח על אדריכל הקפיטול והפרלמנטר של הסנאט, בחירות בארצות הברית, פיקוח על ועדת הבחירות הפדרלית, על שירות המחקר של הקונגרס, ההיסטוריון של הסנאט ועל מזכיר הסנאט
 חברים
 נכון ל:  הקונגרס ה-119 של ארצות הברית
 רפובליקנים: טד קרוז, שלי מור קפיטו, רוג'ר ויקר, דב פישר, סינדי הייד-סמית, ביל הגרטי, קייטי בריט, ג'ון בוזמן  דמוקרטים: צ'אק שומר, מארק וורנר, איימי קלובשר, ג'ף מרקלי, ג'ון אוסוף, מייקל בנט, פיטר ולץ'
  אתר האינטרנט הרשמי של ועדת הכללים והניהול של הסנאט של ארצות הברית
ועדת הכללים והניהול בסנאט (באנגלית: Senate Committee on Rules and Administration) היא ועדה האחראית על כללי הסנאט של ארצות הברית ועל ניהול בנייני הקונגרס.
היסטוריה

הוועדה הוקמה לראשונה כוועדה המיוחדת לתיקון כללי הסנאט ב-3 בדצמבר 1867. ב-9 בדצמבר 1874 הפכה לוועדה קבועה.
ב-2 בינואר 1947 שונה שם הוועדה ל"וועדה לכללים ומינהל".