stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלל נשיאה
ביוגרפיה > כינוייו

"הלל נשיאה" או "הלל השני" - להבדילו מהלל הזקן
"הלל השלישי" - לפי חלק מהחוקרים, בהתחשב בהלל נכדו של רבי יהודה הנשיא
על פי המסורת, כל "הלל" שנאמר בתלמוד כוונתו להלל הזקן, או לרבי הלל נכדו של רבי יהודה הנשיא (שחי בדור הראשון לאמוראים). במקום אחד בתלמוד הבבלי, יש אזכור של השם הלל אשר יעקב עמדין (המאה ה-18), שיער בהגהותיו על התלמוד שמדובר בהלל נשיאה, אך רבים גורסים שם "רב הלל". ישנו אזכור גם לחכם בשם רבי הלל בריה דרבי וולס, שנדרש לשאלה שרבן גמליאל ברבי כבר ענה עליה.
ביוגרפיה > מקורות המידע

הלל אינו מוזכר במפורש באף אחד מן התלמודים. המידע עליו מגיע בעיקר מספרות הגאונים והראשונים.
יצחק אייזיק הלוי (המאה ה-19), טען שהסיבה להיעדרו מהתלמודים היא שלאחר דיכוי מרד גאלוס לא נשארו חכמים בישיבות ארץ ישראל, ולכן לא היה משא ומתן הלכתי בין הלל השני לאמוראים.
תקופתו

תקופתו של הלל נשיאה התאפיינה בשינויים משמעותיים במעמד היהודים באימפריה הרומית:
עליית הנצרות: הנצרות זכתה להכרה מהקיסר קונסטנטינוס, מה שהוביל להגמוניה נוצרית באימפריה.
רדיפות: כתוצאה מכך, החלו רדיפות נגד היהודים, המתוארות באיגרתו של רב שרירא גאון.
פגיעה במוסדות: רבות מישיבות ארץ ישראל נחרבו, וחלה פגיעה במעמדה של ההנהגה היהודית בארץ ישראל.
מרד גאלוס: שיא הרדיפות היה במה שמכונה "מרד גאלוס", במהלכו נחרבו ציפורי וערים נוספות על ידי הצבא הרומי.
כהונתו כנשיא

מועד עלייתו המדויק של הלל לנשיאות אינו ידוע, אך ישנן עדויות לכך שהוא כיהן כנשיא עד תקופת שלטונו של יוליאנוס (361-363 לספירה).
כהונתו כנשיא > יחסיו עם הקיסר יוליאנוס

מקובל לזהות את הפטריארך (הנשיא) "יולוס", הנזכר באיגרת של הקיסר יוליאנוס, עם הלל נשיאה.
יוליאנוס גילה יחס אוהד כלפיו וכיבדו. יוליאנוס שלח מכתב אישי לנשיא, בו הבטיח לו את ידידותו והתחייב לשפר עוד יותר את מצבם של היהודים. לפני צאתו למלחמה עם פרס, יוליאנוס שלח איגרת למנהיגי הקהילות היהודיות. באיגרת זו הוא הודיע כי "שרף את ספרי מס היהודים". באותה איגרת, יוליאנוס ציין כי ברצונו להעניק ליהודים טובות נוספות, ולכן הנחה את "אחיו, הפטריארך הנכבד 'יולוס'" לבטל את מה שכונה "מס השליחות" (send-tax).
אמנם, יש המפקפקים בזיהוי זה וטוענים כי הפטריארך המוזכר במכתב הוא רבי יהודה נשיאה השני.
תיקון הלוח העברי > המסורת על תיקון הלוח

הלל נשיאה מפורסם בעיקר כמי שהוביל את מעבר הלוח העברי לקביעוּת על פי חשבון, במקום על פי ראיית הלבנה, כפי שהיה מקובל עד אז.
לפי המסורת, המובאת לראשונה בכתביו של אברהם בר חייא (המאה ה-11) בשם רב האי גאון (המאה ה-11), תקנה זו תיקן הלל בשנת ד'קי"ט (359). תאריך זה מקובל גם לפי ראיות היסטוריות עקיפות.
הרמב"ן (המאה ה-13), מציין זאת גם כן: "מימי הלל בנו של רבי יהודה נשיאה, שנת תר"ע לשטרות, בטלה (סמכות) הסנהדרין בארץ ישראל, ובטלו ממנה מומחים, והוא שתיקן סדר העיבור ומנה שנים וקידש חדשים לדורות".
תיקון הלוח העברי > צורך השעה

תקנתו זו של הלל הייתה צורך השעה. הצרות התגברו, וגזירות שמד רבות נגזרו על היהודים. בנוסף לכך, היו ניסיונות שונים של נוצרים לשבש את קידוש החודש ואת קביעתם של התאריכים והמועדים היהודיים. גם סמכויותיה של הסנהדרין קוצצו ונשללו ממנה בזו אחר זו.
לנוכח כל הצרות הללו, שתכפו ובאו, ריחפה סכנה ממשית מעל האפשרות שהעם המתפזר בגלות יוכל להמשיך ולשמור על המועדים, בהיעדר סמכות תורנית עליונה שתמשיך את קביעת ראשי החודשים והשנים, וכתוצאה מכך עלול להתבלבל התאריך האחיד שלפיו נקבעים המועדים, ולא יהיה אפשרי לחגוג אותם בזמנם.
יצחק אייזיק הלוי טען שבעקבות מרד גאלוס התפזרו החכמים והסנהדרין לא יכלה להתכנס והיה חשש שיפסק עיבור השנים שיכול להעשות רק על ידי הסנהדרין ולכן ניצל הלל את זמן שלטונו של יוליאנוס שהיה נוח ליהודים כדי לכנס את הסנהדרין ולקדש את החודשים לכל השנים הבאות מחשש שיחזרו זמנים שבהם הסנהדרין לא תוכל להתכנס.
תיקון הלוח העברי > תיקונו של הלל

הלל עמד הוא ובית דינו ותיקנו שמעתה לא ייקבע ראש החודש על פי מופעי הירח, אלא לפי חשבונות מסודרים וקבועים, שיסודם הוא המולד ומהלך הירח הממוצע (="אמצעי" בלשון הראשונים). גם קביעת השנה המעוברת נתונה לחשבון קבוע, במקום בית דין שישב ודן בכל פעם האם לעבר את השנה.
ראשונים רבים דנו בתקנת הלל, ויש מחלוקות מה בדיוק היה כלול בה, ומנין הייתה להלל הסמכות לכך. יש שטענו, שהסמכות לכך היא מתוקף הלכה למשה מסיני, שקובעת שהלוח ייקבע לפי חשבון במקרים מסוימים או בכלל. אולם יש שטענו שלהלל הייתה סמכות לכך מכח היותו נשיא הסנהדרין, בית דין של סמוכים היכולים לקדש את החודש, והלל קידש את כל החודשים והשנים העתידים מראש.
תיקון הלוח העברי > תיקונו של הלל > רמת פירוט הלוח של הלל שבוצע על ידו

גם בנושא זה היו מחלוקות במשך הדורות. ואולם, מניתוח של מסמכים שנתגלו בגניזה הקהירית ומראָיות אחרות עולה, שכללי הלוח התגבשו במשך השנים מאז תקנתו של הלל ובמשך הדורות, והגיעו לחתימה סופית רק כחמש מאות שנה אחריו. בתוך תקופה זו, ומעט אחריה, היו הכללים שמורים בסוד, ולכן קשה לעקוב אחרי התפתחות הפרטים, וחוקרים שונים העלו כמה השערות בנושא זה.
טענה על המרת דת

אפיפניוס מסלמיס (המאה ה-4), מאבות הכנסייה, מזכיר את הלל השני בספרו "פנאריון" (אנ') (ספר הרפואות), העוסק בתנועות כפירה בדורות הראשונים של הנצרות. הוא מביא סיפור ששמע מפי יוסף הקומס (המאה ה-4), ממקורבי הלל הנשיא ששימש אצלו כאפוסטול (שליח). על פי תיאורו של אפיפניוס, כאשר הלל הנשיא היה על ערש דווי הוא פנה לבישוף טבריה וביקש ממנו שיטביל אותו בסתר לנצרות. לאחר מותו של הלל, מצא יוסף הקומס בגנזך של הלל את חלק מספרי הבשורה הנוצרית מתורגמים לעברית.
צבי גרץ וחוקרים נוספים, סוברים שאפיפניוס החליף בין האב ובנו. סיפור הטבילה לנצרות, שהוא מייחס בטעות להלל הנשיא, אמור היה להתייחס לאביו רבי יהודה נשיאה השלישי. לעומת זאת, הסיפור שהוא מספר על יהודה בנו של הלל, שנהג בצעירותו באופן מופקר מבחינה מינית, אמור היה להתייחס להלל הנשיא בנו של רבי יהודה נשיאה.
פאולו פריירה

ערך זה עוסק במחנך ברזילאי. אם התכוונתם לכדורגלן, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  19 בספטמבר 1921 רסיפה, ברזיל 
 פטירה:  2 במאי 1997 (בגיל 75) סאו פאולו, ברזיל 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 מקום לימודים:  הפקולטה למשפטים של רסיפה 
 מוסדות:  אוניברסיטת סאו פאולו  אוניברסיטת ז'נבה  אוניברסיטת קמפינאס  אוניברסיטת אולדנבורג 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, פדגוגיה 
 עיסוק:  מורה, פילוסוף, איש חינוך, עורך דין, סופר, משורר 
 מדינה:  ברזיל 
 יצירות ידועות:  הפדגוגיה של המדוכאים 
 פרסים והוקרה:  מסדר ההצטיינות בתרבות של ברזיל (2011) פרס אונסק"ו לחינוך לשלום (1986) 
 אתר רשמי
 
פאולו פריירה. רישום מאת אנדרה כהן
פאולו פריירה (בפורטוגזית: Paulo Freire;‏ 19 בספטמבר 1921, רסיפה – 2 במאי 1997, סאו פאולו) היה מחנך ברזילאי ותאורטיקן רב השפעה של החינוך. התפרסם בזכות עבודתו בתחום החינוך העממי, שבאה לידי ביטוי בפעילותו להרחבת ומיסוד מערכת החינוך וייסוד בתי ספר כמו גם ביצירת תודעה לערכו של החינוך. פריירה נחשב לאחד ההוגים הבולטים ביותר בהיסטוריה של הפדגוגיה העולמית.
ביוגרפיה

פריירה נולד למשפחה מהמעמד הבינוני וידע עוני ורעב בשנות ילדותו, במרוצת השפל הגדול שהחל בשנת 1929, התנסות אשר השפיעה עמוקות על דאגתו לעניים ואשר סייעה בעיצוב השקפת עולמו החינוכית. פריירה החל את לימודיו באוניברסיטת רסיפה בשנת 1943 ולמד משפטים, אך גם פילוסופיה ופסיכולוגיה של השפה. לאחר שעבר את בחינות לשכת עורכי הדין מעולם לא עסק במשפטים ובמקום זאת עבד כמורה בבית ספר תיכון ולימד את השפה הפורטוגזית. בשנת 1944 נשא לאישה את אלזה מריה קוסטה דה אוליבירה (Costa de Oliveira), אחת מעמיתותיו להוראה, והשניים עבדו יחדיו עד למותה, תוך כדי גידול חמישה ילדים.
בשנת 1946 מונה פריירה למנהל המחלקה לחינוך ותרבות של השירות הסוציאלי של מדינת פרנמבוקו. במהלך עבודתו זו, בה עבד בעיקר בקרב עניים אנאלפביתים, החל פריירה לאמץ צורה לא מסורתית של מה שיחשב מאוחר יותר כתאולוגיית השחרור (במקרה שלו, תערובת של מרקסיזם ונצרות). בברזיל של אותם הימים ידיעת קרוא וכתוב הייתה תנאי להצבעה בבחירות, כך שלעבודתו זו היה פן פוליטי מובהק.
בשנת 1961 מונה פריירה למנהל השלוחה התרבותית של אוניברסיטת רסיפה, וב-1962 נקרתה לפניו ההזדמנות הראשונה ליישום רחב היקף של התאוריות שלו, כאשר 300 עובדים מתעשיית קנה הסוכר למדו קרוא וכתוב ב-45 ימים בלבד. כתוצאה מהניסוי אישרה הממשלה הברזילאית את הקמתם של אלפי חוגים תרבותיים ברחבי ברזיל.
ב-1964 שמה הפיכה צבאית קץ לפרויקט זה, אשר הסתיים במעצרו של פריירה כבוגד למשך 70 ימים. לאחר גלות קצרה בבוליביה, עבד פריירה בצ'ילה במשך חמש שנים עבור התנועה הנוצרית-דמוקרטית לרפורמה אגררית.
בשנת 1967 פרסם פריירה את ספרו הראשון: "חינוך כיישום החירות" (Education as the Practice of Freedom). הספר התקבל היטב, ולפריירה הוצעה משרת מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד ב-1969. בשנה שקדמה לכך כתב פריירה את ספרו הנודע ביותר: "הפדגוגיה של המדוכאים" (Pedagogy of the Oppressed), אשר התפרסם בספרדית ובאנגלית בשנת 1970. הספר לא ראה אור בברזיל עד לשנת 1974 כתוצאה מהסכסוך הפוליטי שבין הדיקטטורה הצבאית והנוצרים הסוציאליסטיים שהתעורר כאשר הגנרל ארנסטו ג'יסל (Ernesto Geisel)(אנ') השתלט על ברזיל והחל בתהליך ליברליזציה.
לאחר שנה בקיימברידג' (מסצ'וסטס) עבר פריירה לז'נבה שבשווייץ, על מנת לעבוד כיועץ חינוכי מיוחד למועצה העולמית של הכנסיות (World Council of Churches). במהלך תקופה זו פעל פריירה כיועץ לרפורמה חינוכית במושבות הפורטוגליות לשעבר באפריקה, בעיקר בגינאה ביסאו ובמוזמביק.
בשנת 1979 הורשה פריירה לשוב לברזיל, ועשה כן בשנת 1980. פריירה הצטרף למפלגת הפועלים (PT) בעיר סאו פאולו, ופעל כמפקח על פרויקט האוריינות שלה בין השנים 1980 ל-1986. כאשר מפלגת הפועלים זכתה בבחירות העירוניות בשנת 1986, מונה פריירה לשר החינוך בעיר סאו פאולו.
באותה השנה, שנת 1986, נפטרה אשתו אלזה, ופריירה נשא לאישה את מריה ארוז'ו פריירה (Araújo Freire).
בשנת 1991 נוסד "מכון פאולו פריירה" בסאו פאולו על מנת להרחיב ולפתח את התאוריות שלו אודות חינוך עממי. במכון נמצא כיום ארכיונו של פריירה.
ב-2 במאי 1997 נפטר פריירה מאי ספיקת לב.
תרומתו התאורטית

פאולו פריירה תרם לפילוסופיה של החינוך אשר שורשיה נעוצים לא רק בגישות קלאסיות שמקורן באפלטון, אלא גם מהוגים מרקסיסטיים ואנטי קולוניאליים. למעשה, במובנים רבים הדרך הטובה ביותר לקרוא את "הפדגוגיה של המדוכאים" היא כהרחבה, או כתשובה ל"מקוללים עלי אדמות" של פרנץ פנון, אשר הדגיש את הצורך בחינוך מודרני, חדשני (ולא מסורתי) ואנטי קולוניאלי לאוכלוסיות ילידיות. כלומר, לא בחינוך שהוא הרחבה של תרבות המתרבת הקולוניאלי.
פריירה מפורסם ביותר עבור התקפתו על מה שכינה "תפיסת הבנקאות של החינוך", בה התלמיד נתפס כבעל חשבון ריק אשר יתמלא בידי המורה. כמובן, זהו אינו חידוש של ממש, שכן תפיסת הילד כלומד פעיל בידי ז'אן-ז'אק רוסו התרחקה כבר מתפיסתו כטאבולה ראסה (אשר בבסיסה זהה ל"תפיסת הבנקאות"), כמו גם הוגים כג'ון דיואי ואלפרד נורת' וייטהד אשר היו ביקורתיים ביחס להעברה של "עובדות" בלבד כמטרת החינוך. עם זאת, נחשבת עבודתו של פריירה כאחת מאבני היסוד של פדגוגיה ביקורתית.
מאתגרת יותר היא סלידתו של פריירה מהדיכוטומיה של יחסי התלמיד-מורה. דיכוטומיה זו התקבלה בידי רוסו והתקבלה באופן מאולץ בידי דיואי, אולם פריירה מתקרב לטענה כי יש לבטלה לחלוטין. על אף שקשה לדמיין יישום רעיון זה באופן מוחלט, פריירה מציע כי יחסי הדדיות עמוקה יהוו חלק מהבנתנו את התלמיד והמורה. פריירה מבקש שנחשוב במושגי תלמיד-מורה ומורה-תלמיד, כלומר מורה אשר לומד ותלמיד אשר מלמד ככללים הבסיסיים של ההשתתפות בכיתה.
זהו אחד הניסיונות הבודדים ליישם משהו הדומה לדמוקרטיה כשיטה חינוכית ולא רק כיעד של חינוך דמוקרטי. אפילו דיואי, אשר עבורו דמוקרטיה הייתה אבן הבוחן, לא שילב פרקטיקות דמוקרטיות במלואן בשיטותיו. עם זאת, בשלביו המוקדמים והקיצוניים הועברה ביקורת על חדר כיתה זה בטענה שהוא מסווה, ולא מתגבר, על סמכותו של המורה.
כתביו > ראו אור בעברית

פאולו פריירה, פדגוגיה של המדוכאים, חיפה: הוצאת פרדס, 2022, תרגום: נעמי זוסמן
פאולו פריירה, פדגוגיה של מדוכאים, ירושלים : מפרש, 1981, תרגום: כרמית גיא
שור, איירה ופאולו פריירה, פדגוגיה של שחרור: דיאלוגים על שינוי בחינוך, ירושלים : מפרש, 1990, תרגום: נתן גובר
פאולו פריירה, מכתבים למורה, לאלה המעזים ללמד, תל אביב, הוצאת דרור לנפש, 2015, תרגום: נירה מאי
ראו גם

פדגוגיה ביקורתית
פדגוגיה דיאלוגית
הערות שוליים

↑   אריה קיזל, פריירה: בית הספר הוא אחד המוסדות הפוליטיים ביותר בעולם, באתר הארץ, 15 באוגוסט 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261473605171  PLWABN: 9810579414605606  BIBSYS: 90151264  BNC: 000041496  BNE: XX882598  BnF: cb11903529p (data)  CANTIC: a10087588  CiNii: DA00471153  GND: 118535242  ICCU: RAVV043637  ISNI: 0000 0001 2143 1625  LCCN: n79029767  LNB: 000025478  NDL: 00440127  NKC: jn20000601625  NLA: 35102676  NLG: 97938  NLK: KAC199609304  NSK: 000048438  NTA: 068312687  RERO: 02-A012312444  SELIBR: 187428  SNAC: w6tx4z31  SUDOC: 027685918  Trove: 827153  VcBA: 495/349559  VIAF: 90070192   WorldCat (עם VIAF): 90070192 
פאולו פריירה 1963
חוק ההסמכה (גרמניה הנאצית)

היטלר נואם בפני הרייכסטאג, 23 במרץ 1933
חוק ההסמכה (בגרמנית: Das Ermächtigungsgesetz), או בשמו הרשמי החוק לתיקון מצוקת העם והרייך (בגרמנית:  Behebung der Not von Volk und Reich), הוא חוק שחוקק הרייכסטאג הגרמני ב-23 במרץ 1933, והעניק לממשלה סמכויות חקיקה מלאות, ובכך איפשר לממשלה לעקוף את הפרלמנט (הרייכסטאג עצמו), שבו למפלגה הנאצית לא היה רוב מוחלט. העברת חוק זה הייתה אחד השלבים העיקריים בתהליך השלטת הדיקטטורה הנאצית על גרמניה וחיסול רפובליקת ויימאר - הגלייכשאלטונג. חוק ההסמכה הוביל הלכה למעשה ל"הפיכה עצמית".
רקע

ב-30 בינואר 1933 מונה אדולף היטלר לראש ממשלת גרמניה, כאשר ברייכסטאג, שנבחר בנובמבר 1932, המפלגה הנאצית הייתה הגדולה ביותר אך היו לה רק כשליש המושבים.
ב-27 בפברואר הוצת בניין הרייכסטאג. הנאצים מיהרו להאשים בשריפה קנוניה קומוניסטית, והאשימו בכך את מרינוס ואן דר לובה, פועל הולנדי מובטל, ששהה במקום. בעקבות כך הוצא "צו שריפת הרייכסטאג" שבא להגן על האומה מהאיום הקומוניסטי כביכול, בו הושעו סעיפים בחוקה, וניתנו לממשלה סמכויות מרחיקות לכת לפגוע בחופש האזרח ובחופש העיתונות.
באווירה זו נערכו ב-5 במרץ בחירות נוספות לרייכסטאג. למרות ההגבלות החמורות שהוטלו על האופוזיציה ערב הבחירות, לא הצליחה המפלגה הנאצית לזכות ברוב מוחלט בבחירות, אלא רק בכ-44 אחוז מהקולות ו 37 אחוז מהמושבים ברייכסטאג.
חקיקת החוק

חוק ההסמכה נועד להבטיח לנאצים שליטה מוחלטת למרות היעדר הרוב המוחלט בפרלמנט. הפרלמנט החדש התכנס ללא צירי המפלגה הקומוניסטית, שהשלטונות מנעו מהם להשתתף ואף שמו רבים מהם במעצר. ב-23 במרץ, יומיים לאחר כינוס הרייכסטאג החדש, תחת אווירת הטרור הנאצי, נערך הדיון על החוק. בעדו הצביעו 444 צירים - מהם 288 צירים נאצים ו 156 צירים ממפלגות הימין הלא נאצי. בהיעדרם של הקומוניסטים, רק 94 צירי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התנגדו להצעה, ובראשם אוטו ולס, שאף נשא נאום תקיף כנגד החוק. 26 מצירי המפלגה לא הגיעו להצבעה, עקב איומים והפרעות מצד הנאצים.
בסיכום זכה החוק לתמיכה של 68.6 אחוז מחברי הרייכסטאג.
לדעת חוקרים רבים, לחוק ההסמכה לא היה תוקף חוקי, שכן הרוב שנדרש לו הושג באיומים.
תוכן החוק

החוק קבע שבנוסף לפרלמנט, גם לממשלה יש סמכויות חקיקה מלאות, סמכות לחוקק חוקים שנוגדים את האמור בחוקה, וסמכות לאשר הסכמים עם מדינות זרות. החוק נחקק לתקופה של ארבע שנים, אולם עם תום תקופה זו כבר לא היה שום כוח פוליטי במדינה שהתנגד לנאציזם, תוקף החוק הוארך לתקופה נוספת, והוא נותר בתוקף עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בהסכמה לחקיקה זו, ויתר הפרלמנט הגרמני והמפלגות השייכות לו על כוחן, הביא לקיצה את חוקת ויימאר הדמוקרטית, ונתן להיטלר את המשענת החוקית לשלטונו הרודני.
תוכן החוק > תרגום לשון החוק

החוק לביטול מצוקות העם והרייך:
הרייכסטאג חוקק את החוק הבא, שקיבל את אישורו של הרייכסראט
ועומד על הצורך לבצע תיקונים בחוקה, שעליהם אנו מכריזים:
חלק 1:
בנוסף להליך הקבוע בחוקה, חוקי הרייך עשויים להחקק בידי הממשלה של הרייך.
זה כולל חוקים המסתמכים על פסקה 85, שורה 2 ופסקה 87 שבחוקה.
חלק 2:
חוקים שנחקקו בידי הממשלה של הרייך עשויים לחרוג מהאמור בחוקה כל עוד הם לא פוגעים במוסד הרייכסטאג ובמוסד הרייכסראט.
סמכותיו של הנשיא נשארות ללא שינוי.
חלק 3:
חוקים שנחקקו בידי הממשלה של הרייך יאושרו בידי הקאנצלר ויפורסמו בעיתון הרשמי של הרייך.
החוקים יכנסו לתוקפם ביום הכרזתם, אלא אם צוין יום אחר לפרסומם.
פסקה 68 עד פסקה 77 שבחוקה לא ייושמו על חקיקה של ממשלת הרייך.
חלק 4:
בריתות וחוזים בין הרייך למדינות זרות שמתנגשות עם חוקי הרייך, לא ידרשו את אישורים של גופים העוסקים בחקיקה.
ממשלת הרייך תאשר את התיקונים הנדרשים להוצאתם לפועל של בריתות וחוזים אלו.
חלק 5:
חוק זה יכנס לתוקפו מרגע הכרזתו ויאבד את תוקפו באחד באפריל 1937, או אם הממשלה הנוכחית של הרייך תוחלף באחרת.
חלק 1 של החוק מתייחס לפסקה 85 של חוקת ויימאר המנחה את הדרך בה הרייכסטאג והרייכסראט מאשרים את תקציב הרייך, ולפסקה 87 של החוקה המגבילה את הלוואות הממשלה.
חלק 3 של החוק מתייחס לפסקות 68 עד  77 בחוקה הקובעות את התנאים לתהליך החקיקה ברייכסטאג.
הערות שוליים

↑  ד"ר קציאה טביביאן, "מסעות בזמן - משלום למלחמה ולשואה", עמוד 116, הוצאת מט"ח, 2009
| גרמניה הנאצית |
| --- | --- | --- |
| האידאולוגיה הנאצית | מיין קאמפף • הסדר החדש • קהיליית העם • דם ואדמה • פיהרר • עקרון הפיהרר • ההתפשטות הגרמנית מזרחה |  |
| תורת הגזע | איגניקה נאצית • מישלינג • ראסנשאנדה • לבנסראום • חוקי נירנברג • לבנסבורן • המשרד הראשי לגזע והתיישבות • משרד מדיניות הגזע |  |
| השלטון הנאצי | חוק ההסמכה • האחדה • התעמולה הנאצית: דר שטירמר, היהודי הנצחי, היהודי זיס, אולימפיאדת ברלין • אריזציה • אנשלוס • גנרלגוברנמן |  |
| ארגונים נאציים | אס אס • אס אה • ואפן אס אס • גסטפו • איינזצגרופן • אס דה • משטרת גרמניה הנאצית • המשרד הראשי לביטחון הרייך • ורמאכט • הנוער ההיטלראי • משרד התעופה של הרייך • משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם • המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות • משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח |  |
| נאצים בכירים | אדולף היטלר • מרטין בורמן • יוזף גבלס • הרמן גרינג • היינריך הימלר • ריינהרד היידריך • היינריך מילר • ארנסט קלטנברונר • הנס פרנק • אדולף אייכמן • רודולף הס • באלדור פון שיראך • אלברט שפר • ארנסט רהם • לני ריפנשטאהל • יוליוס שטרייכר • יוזף מנגלה • רודולף פרנץ הס • אמון גת • יירגן שטרופ • פרנץ שטנגל • יוזף ביהלר • ריכרד ולטר דרה פושעי מלחמה נאצים נוספים |  |
| קבוצות נרדפות | יהודים • הומוסקסואלים • צוענים • נכים • קתולים • עדי יהוה • קומוניסטים • אחרים |  |
ראו גם פורטל השואה • פורטל גרמניה ציר זמן מאוחד לתקופת הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
מיר-חוסיין מוסאווי

מיר-חוסיין מוסאווי (בפרסית: مير حسين موسوى, תעתיק מדויק: מיר חסין מוסוי; נולד ב-2 במרץ 1942) הוא פוליטיקאי איראני מן המחנה הרפורמיסטי, צייר ואדריכל. ראש הממשלה החמישי של איראן, בין השנים 1989-1981, בתקופת מלחמת איראן–עיראק. כיהן כנשיא האקדמיה האיראנית לאמנות עד להדחתו על ידי הרשויות השמרניות בשנת 2009. מוסאווי ואשתו, זהרה ראהנאווארד, היו נתונים במעצר בית מאז פברואר 2011 ועד למאי 2018.
ביוגרפיה

מוצאה של משפחת מוסאווי מח'אמֵנֵה, כפר אזרי באיראן שממנו הגיעה גם משפחתו של המנהיג הרוחני, עלי ח'אמנאי. משפחתו רואה בעצמה נצר למוסא אבן ג'עפר, האימאם השביעי באסלאם השיעי, ומוצא זה מזכה את מוסאווי בתואר הכבוד "סייד", בו הוא נוהג להשתמש לעיתים. רעייתו של מוסאווי היא זהרה ראהנאווארד, האישה הראשונה שהייתה נשיאת אוניברסיטה באיראן מאז המהפכה ב-1979, ולהם שלוש בנות.
לאחר המהפכה האסלאמית ב-1979 ובזכות יחסיו הקרובים עם האייתוללה ח'ומייני, מונה מוסאווי ב-1980 לשר, ובאוקטובר 1981 מונה לראש ממשלה, תואר בו החזיק עד לשנת 1989. תפקודו כראש ממשלה נותר שנוי במחלוקת. תומכיו טוענים כי הציל את הכלכלה האיראנית מקריסה, בעוד מבקריו סבורים כי סגנונו המרקסיסטי, במסגרתו פעל לצמצום סחר החוץ והישענות על הייצור האיראני, פגע בצמיחת הכלכלה.
לאחר סיום כהונתו כראש הממשלה, בשנת 1989, בוטלה משרת ראש הממשלה באיראן. בשנת 1999 סירב מוסאווי להתמודד על נשיאות איראן, ותמך במועמדותו של מוחמד ח'אתמי.
מוסאווי נשואי לזהרה ראהנאווארד, כיהנה כנשיאת אוניברסיטת אלזהרא, אוניברסיטה ממלכתית לנשים בלבד, בטהראן בין השנים 1998 ל-2006, וכיועצת פוליטית לנשיא איראן לשעבר, מוחמד ח'אתמי. לזוג שלוש בנות.
ביוגרפיה > הבחירות לנשיאות, 2009

ב-9 במרץ 2009, לאחר 20 שנה שבמהלכן שמר על שקט פוליטי, הודיע מוסאווי שיתמודד בבחירות לנשיאות איראן, שהתקיימו ב-12 ביוני 2009, מול הנשיא המכהן מחמוד אחמדינז'אד ושני מועמדים נוספים: מהדי כרובי ומוחסן רזאי. מוסאווי הודיע על מועמדותו לאחר שמקורבו, הנשיא לשעבר מוחמד ח'אתמי, הודיע שלא יתמודד, על מנת לשפר את סיכוייו של מוסאווי להביס את אחמדינז'אד. במהלך מערכת הבחירות, ראהנאווארד, לקחה חלק פעיל בקמפין והופיע לצידו בעצרות, הייתה חלק בעיצוב הקמפיין ואף ערכה עצרות לנשים בלבד. היא הייתה האישה הראשונה שלקחה חלק פעיל בקמפיין הבחירות של בעלה.
היו סקרים מוקדמים בהם נטען כי מוסאווי הוא המועמד המוביל עם 52% מהמצביעים, מול 36% לאחמדינז'אד ו-8% לכרובי, אך התקשורת המערבית נמנעה ברובה מפרסום סקרים שלא נחשבו אמינים. מנהיגה העליון של איראן, האייתוללה עלי ח'אמנאי, אשר לו השפעה מכריעה על העם האיראני, הודיע על תמיכתו באחמדינז'אד.
בסוף מערכת הבחירות, בהצבעה שנערכה ב-12 ביוני 2009, התברר כי מוסאווי הפסיד לאחמדינז'אד בהפרש משמעותי של כשלושים אחוזים. בעקבות פרסום התוצאות פרצו מהומות דמים ברחבי טהראן הבירה ומחוצה לה, בעקבות טענות על זיוף תוצאות הבחירות. אוניברסיטת טהראן נסגרה, על עיתונאים זרים נאסר לצאת מבתי המלון שבהם שהו, וצנזורה חמורה הוטלה על כל השידורים וכן על רשת האינטרנט ועל השידורים הסלולריים. שוטרים נשלחו לירות לתוך המפגינים, ולאחר כשלושה ימי הפגנות בהם מספר ההרוגים הרשמי עמד על ארבעה אנשים (אך דיווחים שהגיעו סיפרו על מספרים גבוהים בהרבה), הודיע המנהיג העליון עלי ח'אמנאי על החלטה לספור מחדש את הקולות בקלפיות שבהן ניצח אחמדינז'אד.
עמדותיו הפוליטיות

מוסאווי מזוהה עם המחנה המתון במפה הפוליטית האיראנית. הוא מציע הרחבת חופש הביטוי במדינה ומתן אפשרות לתחנות טלוויזיה פרטיות שאינן בשליטת הממשלה לפעול. הוא תומך בשיפור מעמדה של האישה האיראנית ומתנגד לפעולותיה של "משטרת המוסר". בתחום יחסי החוץ הוא מביע את תמיכתו בכינון משא ומתן עם נשיא ארצות-הברית ברק אובמה והביע את התנגדותו למדיניותו התוקפנית של אחמדינז'אד.
במסיבת עיתונאים שערך בטהראן באפריל 2009, אמר מוסאווי כי בכוונתו לאמץ מדיניות חוץ פייסנית כלפי המערב וכי איראן "נפגעה מהעמדות הקיצוניות שננקטו בשלוש השנים האחרונות". כמו כן הודיע כי הוא מאמין בחירות המחשבה, בחופש העיתונות ובחופש הביטוי.
מוסאווי גינה את דבריו של אחמדינז'אד על אודות השואה ואמר כי "רצח של חפים מפשע הוא דבר שראוי לגנאי. האופן שבו הנושא הובלט (על ידי אחמדינז'אד) היה שגוי".
לקריאה נוספת

בחירות 2009 באיראן, אלון לוין ויובל בוסתן
הערות שוליים

↑  יואב זהבי, מנהיג האופוזיציה האיראני נראה לראשונה מאז 2011, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי, ‏03 במרץ 2019
↑  "2,000 days and counting" (באנגלית בריטית). 2016-08-04. נבדק ב-2019-04-22.
↑  ראש ממשלה חדש באיראן, דבר, 28 באוקטובר 1981
↑  "Iran's first first lady? | Massoumeh Torfeh|last=Torfeh|first=Massoumeh|date=2009-05-05|newspaper=The Guardian|language=en-GB|issn=0261-3077|access-date=2019-04-22".
↑  Janet Afary, Sexual Politics in Modern Iran, Cambridge: Cambridge University Press, 2009
↑  Iran's Election 2009, web.archive.org, ‏2009-06-18
↑  צבי בראל, חוסיין מוסאווי הרפורמיסט ואשתו - הפתעת הבחירות באיראן, באתר הארץ, 25 במאי 2009
↑  Karimi, Maral, 1979-, The Iranian green movement of 2009 : reverberating echoes of resistance, Lanham, Maryland: Lexington Books, 2018, עמ' 99
↑  צבי בראל, הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ניצח בהפרש ניכר בבחירות באיראן, באתר הארץ, 13 ביוני 2009
↑  סוכנויות הידיעות, מועמד רפורמיסטי לנשיאות איראן: הכחשת השואה פוגעת באיראן, באתר הארץ, 16 במאי 2009
| ראשי ממשלת איראן |
| --- | --- | --- |
| פרס (1910-1925) המדינה הנשגבת של פרס | נסר אללה מושיר א-דוולה • סולטאן עלי וזיר-י אפח'אם • עלי אסגר אתאבכ • אחמד מושיר א-סלטנה • אבו אל-קאסם נאסר אל-מולכ • חוסיין-קולי נזאם א-סלטנה מאפי • אחמד מושיר א-סלטנה • כאמראן מירזא נאיב א-סלטנה • ג'וואד סעד א-דוולה • מוחמד ולי ח'אן תונכאבוני • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • מוחמד ולי ח'אן תונכאבוני • נג'ף קולי ח'אן בח'תיארי • מוחמד-עלי עלא א-סלטנה • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • חסן פירניא • עבד אל-מג'יד מירזא • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • עבד אל-חוסיין מירזא פרמאן-פרמא • מוחמד ולי ח'אן תונכאבוני • חסן ווסוק א-דוולה • מוחמד-עלי עלא א-סלטנה • עבד אל-מג'יד מירזא • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • נג'ף קולי ח'אן בח'תיארי • ווסוק א-דוולה • חסן פירניא • פתח אללה ח'אן אכבר  • זיא א-דין טבאטבאי • אחמד קוואם • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • חסן פירניא • רזא ח'אן |  |
| איראן (1964–1979)המדינה האימפריאלית של איראן | מוחמד עלי פורוע'י • חסן מוסתוופי אל-ממאלכ • מהדי קולי הדאית • מוחמד עלי פורוע'י • אחמד מתין דפתרי • עלי מנצור • מוחמד עלי פורוע'י • עלי סוהיילי • אחמד קוואם • עלי סוהיילי • מוחמד סאעד מראע'אי • מורתזא קולי ביאת • אבראהים חכימי • מוחסן סדר • אבראהים חכימי • אחמד קוואם • מוחמד רזא חכמת • אבראהים חכימי • עבד אל-חוסיין הז'יר • מוחמד סאעד מראע'אי • עלי מנצור • חאג' עלי רזמארא • חוסיין עלא • מוחמד מוסאדק • אחמד קוואם • מוחמד מוסאדק • פזל-אללה זאהדי • חוסיין עלא • מנוצ'הר אקבאל • ג'עפר שריף אמאמי • עלי אמיני • אסד אללה עלם • חסן עלי מנצור • אמיר עבאס הוויידא • ג'משיד אמוזגאר • ע'ולאם רזא אזהארי • שאפור בח'תיאר |  |
| איראןהרפובליקה האסלאמית של איראן | מהדי באזרגאן • מוחמד עלי רג'אי • מוחמד-ג'וואד באהונר • מוחמד-רזא מהדווי כני • מיר-חוסיין מוסאווי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007411554805171  ISNI: 0000 0000 3781 0753  LCCN: n2001915160  VIAF: 23954338   WorldCat (עם VIAF): 23954338 
מיר-חוסיין מוסאווי בהפגנה נגד תוצאות הבחירות
המתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו

המתחם הישועי חסוס נסרנו דה אטוטונילקו (בספרדית: Santuario de Jesús Nazareno de Atotonilco) הוא מתחם כנסייה וחלק מאתר מורשת עולמית, יחד עם סן מיגל דה איינדה הסמוכה, במדינת גואנחואטו במקסיקו. המתחם נבנה במאה ה-18 על ידי האב לואיס פליפה נרי דה אלפארו (Luis Felipe Neri de Alfaro), שלפי המסורת הקים את המתחם לאחר שחווה חיזיון של ישו עם כתר קוצים על ראשו, עם דם על פניו, ונושא צלב. המאפיין העיקרי של המתחם הוא ציורי הקיר העשירים בסגנון הבארוק המקסיקני המעטרים את הספינה הראשית ואת הקפלות. זו הייתה בעיקר עבודתו של אנטוניו מרטינס דה פוקאסנגרה (Antonio Martínez de Pocasangre) לאורך תקופה של שלושים שנה. ציורי הקיר היו הסיבה לכך שהמתחם זכה לכינוי "הקפלה הסיסטינית של מקסיקו". המתחם נותר מקום פולחן ועלייה לרגל עד היום, ומושך אליו עד 5,000 מבקרים מדי שבוע.