stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נטילת ידיים שחרית
ארבע אמות בלי נטילה

בספר תולעת יעקב כתב בשם הזוהר ”שההולך שחרית ארבע אמות בלי נטילת ידים חייב מיתה”, הב"ח העיר שהבית יוסף השמיט דין זה, והוסיף שייתכן שטעמו הוא משום שקשה להיזהר בזה ו"מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין".
בספר ברכי יוסף לחיד"א מציין שאמנם בספרי הזוהר שלפנינו לא מופיע איסור זה, אך הוא ראה בספר הזוהר שבכתב יד, ושם אכן נכתב שההולך בלא נטילה חייב מיתה.
רבי יעקב ריישר נשאל על כך בספרו שבות יעקב מה הטעם שלא מצינו שמקפידים כל כך שלא ללכת ארבע אמות בלי נטילה, ענה שייתכן שהבית יוסף לא פסק כדברי הזוהר, מאחר שבתלמוד נראה שאין להקפיד בזה, ואף לדברי הזוהר נראה להקל ולסמוך על כך שכל הבית דינו כארבע אמות.
במשנה ברורה פסק להלכה שיש להקפיד שלא ללכת יותר מארבע אמות, אך בשעת הדחק יכול לסמוך על דעת השבות יעקב שהבית כולו נחשב ד' אמות.
כמו כן הביא המשנה ברורה שיש שכתבו להקל ללכת פעם פחות מארבע אמות, אך למעשה כתב בשם השערי תשובה שעדיף ללכת מהר וליטול, מללכת לאט פחות מארבע אמות.
רוח רעה בזמן הזה

רבי שלמה זלמן אוירבך סיפר בשם רבי דוד בהר"ן ששמע מרבותיו, שבימינו הרוח הרעה אינה מזיקה כפי שהיה בתקופת חז"ל, על פי שמועה זו, סיפר רבי דוד בהר"ן כי בעת שהעלו את גר הצדק אברהם בן אברהם על המוקד, יצאה אש מקבר רחל, והגאון מווילנא אמר שבאותו זמן נסתלקה מהעולם הרוח רעה.
על אף דברים אלו, כתב הרב אוירבך כי על הדברים הכתובים במפורש בתלמוד יש להקפיד גם היום, אך על דברים שהחמירו בהם יותר מכך, ניתן להקל, ולכך ניתן גם להקל בהליכה יותר מארבע אמות, מאחר שלא נזכר איסור זה בתלמוד.
חיוב הטרחה לנטילה

לדעת הרי"ף והרמב"ם יש לטרוח ולהשיג מים כאשר המים נמצאים עד מרחק מיל לכיוון שאינו עתיד לצעוד אליו, ועד שיעור פרסה לכיוון שדעתו לצעוד אליו. לדעת הריא"ז יש לחזר אחרי המים גם אם על ידי כך יתאחר ויפסיד את זמן התפילה. אם המים רחוקים יותר, ינקה ידיו בלא מים בכל דרך אפשרית.
לעומתם, התוספות והרא"ש סוברים שאין חובה לחזר אחרי מים דווקא לשם הנטילה שלפני התפילה, ואם המים אינם מצויים ינקה את ידיו בכל דבר שמנקה. השולחן ערוך הכריע שיש לחזר אחרי המים, אך רק אם אין חשש שיפסיד את זמן התפילה.
נטילה לפני תפילת מנחה וערבית

בתלמוד לא נזכר במפורש האם יש ליטול ידיים קודם תפילת מנחה וערבית.
לדעת הרמב"ם יש לברך "על נטילת ידיים" הן כשנוטל את ידיו לפני קריאת שמע והן כשנוטל לפני תפילת העמידה, והדבר נכון גם לגבי תפילת מנחה ותפילת ערבית.
לדעת הרא"ש יש לברך ברכה זו לפני שנוטל ידיו לתפילות שחרית מנחה וערבית. כאשר מנקה ידיו בכל מידי דמנקי עליו, לדעת הרא"ש, לברך: "אשר קדשנו במצוותיו וציונו על נקיות ידיים".
לעומת זאת, לדעת הרשב"א אין מברכים "על נטילת ידיים" אלא לפני אכילה ולפני תפילת שחרית בלבד, שכפי שנתבאר סיבת הנטילה לדעתו הוא משום ש"בשחר אנו נעשים כבריה חדשה, ולכך יש להתקדש בקדושתו וליטול ידינו מן הכלי ככהן שמקדש ידיו מן הכיור קודם עבודתו.
השולחן ערוך מכריע שיש ליטול בברכה רק לפני תפילת שחרית, ואילו לפני מנחה וערבית יטול ידיו במים ללא ברכה. כשמנקה ידיו לפני תפילת שחרית בכל מידי דמנקה יברך "על נקיות ידיים", כדעת הרא"ש. לפי האמור בספר מעשה רב מנהג הגר"א היה לברך על הנטילה לפני כל תפילה.
הערות שוליים

↑  פירוש הרא"ש על מסכת ברכות פרק תשיעי.
↑  שו"ת הרשב"א חלק א סימן קצא.
↑  שו"ת נודע ביהודה אורח חיים תניינא סימן קמ, בביאור מחלוקת הרמב"ם והראב"ד.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"ט, עמוד א'
↑  כף החיים, סימן ד, יב
↑  כף החיים שם
↑  תשובות והנהגות חלק א סימן א. ועוד
↑  הובא בספר הליכות שלמה, תפילה.
↑  מובא בשלטי הגיבורים לברכות פרק שני דף ח עמוד ב בדפי הרי"ף אות ב.
↑  ראו משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות תפילה וברכת כהנים, פרק ד', הלכה ב', ושם בהלכה ג.
↑  תוספות לתלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ט"ו, עמוד א' דיבור המתחיל אמאן. רא"ש ברכות פרק שני סימן י"א.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן צ"ב, סעיף ד'.
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות ברכות, פרק ו', הלכה ב'.
↑  רא"ש למסכת ברכות פרק תשיעי סימן כ"ג.
↑  שו"ת הרשב"א חלק א סימן קצא.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן רל"ג, סעיף ב'.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ד', סעיף כ"ב, וראו שם במגן אברהם סעיף קטן כה שהקשה על כך, שאם ההלכה כרשב"א אין לברך כשמנקה ידיו.
↑  הלכות ברכות השחר ג.
בראשונים נחלקו האם נטילה זו יש ליטול מכלי דווקא
קאנטר וגאלופ

סוס ורוכב בקאנטר
סוס מיניאטורי בגאלופ
הקאנטר והגאלופ (הקרוי גם דהירה) הם וריאציות של מקצבי התנועה המהירים ביותר שיכולים להתבצע על ידי סוסי בית או סוסים אחרים. הקאנטר הוא מקצב מבוקר של שלוש פעימות, בעוד הגאלופ היא וריאציה מהירה יותר ובעלת ארבע פעימות של אותו מקצב. מדובר במקצב טבעי שיש לכל הסוסים, שהוא מהיר יותר מהקצב של רכיבה אומנותית או מקצבים איטיים של רוב הסוסים. הגאלופ הוא המקצב המהיר ביותר של הסוס, עם מהירות של כ-40 עד 48 קמ"ש. מהירות הקאנטר משתנה בין 16 ל-27 קמ"ש, בהתאם לאורך הצעד של הסוס. וריאציה איטית יותר של הקאנטר, הנראית ברכיבה מערבית, נקראת לופ (Lope), והמהירות שלה היא בדרך כלל לא יותר מ-13 עד 19 קמ"ש.
אטימולוגיה

מאז המילונים המוקדמים ביותר הייתה הצעה מוסכמת כי מקור המילה "קאנטר" בא מהעיר האנגלית קנטרברי, מקום עלייה לרגל בימי הביניים, כפי שמוזכר בסיפורי קנטרברי, שם המהירות הנוחה עבור עולי רגל שנסעו למרחקים על גבי סוסים הייתה גבוהה יותר מאשר זאת של רכיבה אמנותית אבל נמוכה יותר מאשר גאלופ. עם זאת, היעדר ראיות משכנעות הביא את הרוכב בן המאה ה-18 ריצ'רד ברנגר להציע ב-"The History and Art of Horsemanship" את המקור שלו שמצוין במילונים עכשוויים – שהמילה מגיעה מהמילה הלטינית cantherius שפירושה סוס מסורס, הידוע ברוגע שלו.
רצף הנחות הרגליים

הקאנטר הוא מקצב בעל שלוש פעימות, כלומר שלוש פעימות פרסה נשמעות על כל פסיעה. כל הנחת רגל היא שלב ה"קרקוע" של הרגל. שלוש הרגליים מרווחות באופן שווה, ואחריהן בא שלב ה"השעיה" של המקצב, כלומר כאשר כל ארבע הרגליים מורמות מהקרקע. שלושת הפעימות וההשעיה נחשבים כפסיעה אחת. התנועה לפסיעה אחד היא כדלקמן:
פעימה א': שלב הקרקוע של הרגל האחורית החיצונית. ישנם רוכבים רבים שחושבים שהרגל הקדמית היא הפעימה הראשונה של הקאנטר, וזה לא נכון. בשלב זה שלוש הרגליים האחרות יורדות מהקרקע.
פעימה ב': שלב הקרקוע בו-זמנית של הרגל האחורית הפנימית והרגל הקדמית החיצונית. הרגל הקדמית הפנימית עדיין מורמת מהקרקע. הרגל האחורית החיצונית (פעימה א'), עדיין נוגעת בקרקע, אך עומדת להתרומם. בגאלופ, פעימה זו מתחלקת, כאשר הרגל האחורית הפנימית נוחתת תחילה והופכת את הדהירה למקצב של ארבע פעימות.
פעימה ג': שלב הקרקוע של הרגל הקדמית הפנימית. הרגל האחורית החיצונית (פעימה א'), מורמת מהקרקע. הרגל האחורית הפנימית והרגל הקדמית החיצונית עדיין נוגעות בקרקע, אך עומדות להרים.
הרגל האחורית הפנימית והרגל הקדמית החיצונית (פעימה ב') מורמות מהקרקע. הרגל הקדמית הפנימית היא כף הרגל היחידה התומכת במשקל הסוס.
הרגל הקדמית הפנימית מורמת מהקרקע.
השעיה: כל ארבע רגלי הסוס מורמות מהקרקע. ככל שהסוס זז מהר יותר, שלב ההשעיה ארוך יותר.
גאלופ (דהירה)

הקאנטר הגאלופ הם מקצבים קשורים, כך שבאמצעות בקשה מהסוס לעבור לגאלופ מקאנטר, הרוכב פשוט מבקש מהסוס להאריך את צעדיו. כאשר הצעד מתארך במידה מספקת, הצמד האלכסוני של פעימה ב' נשבר, וכתוצאה מכך הגאלופ הוא מקצב של ארבע פעימות, כאשר האחורית הפנימית מורמת ראשונה, לפני הקדמית החיצונית. מאזין או משקיף זהיר יכול להבדיל בין קאנטר מורחב לבין גאלופ כתוצאה מהנוכחות של הפעימה הרביעית.
הגאלופ הוא המקצב המהיר ביותר של הסוס, בממוצע כ-40 עד 48 קמ"ש, והוא משמש בטבע כאשר בעל החיים צריך לברוח מטורפים או פשוט לכסות מרחקים קצרים במהירות. לעיתים רחוקות, סוסים יישארו בגאלופ למשך יותר מ-1.5 עד 3 ק"מ לפני שהם צריכים לנוח, אף על פי שסוסים יכולים להישאר בגאלופ בקצב בינוני למרחקים ארוכים יותר לפני שהם מתחילים להתעייף ויצטרכו להאט.
את מהירות הגאלופ המהירה ביותר משיג סוס הקווטר, שבספרינט קצר של רבע מייל (0.40 קילומטר) או פחות הוא הגיע למהירויות המתקרבות ל-88.5 קמ"ש. ספר השיאים של גינס מציין ת'ורוברד שיש לו מהירות ממוצעת של 70.76 קמ"ש לאורך מרחק של שני פרלונגים (402 מ') בשנת 2008.
גאלופ (דהירה) > הובלה

ה"הובלה" של קאנטר מתייחסת לסדר בו מתרחשות הנחות הרגליים. אם הרגל השמאלית האחורית מונחת ראשונה (פעימה א'), ואחריה תגיע הימנית האחורית והשמאלית הקדמית (פעימה ב'), לפני הרגל הימנית הקדמית (פעימה ג'), אומרים שהסוס נמצא על כשימין מובילה. אם הרגל הימנית האחורית היא בפעימה הראשונה, אז הרגל השמאלית הקדמית תהיה הרגל האחרונה שתיגע בקרקע, והסוס יימצא כששמאל מובילה. לכן, אדם על הקרקע יכול לדעת איזו רגל מובילה אצל הסוס על ידי צפייה ברגליים הקדמיות והאחוריות וקביעה באיזה צד הרגליים מובילות, ונוחתות על הקרקע מול הצד הנגדי.
הערות שוליים

↑  Tatlock, John (1906). "The Duration of the Canterbury Pilgrimage". PMLA. 21 (2): 485. doi:10.2307/456520. JSTOR 456520.
↑  p. 71
↑  p. 260
1 2  Harris, Susan E. Horse Gaits, Balance and Movement New York: Howell Book House 1993 ISBN 0-87605-955-8 pp. 47–49
↑  "American Quarter Horse-Racing Basics". America's Horse Daily. American Quarter Horse Association. 26 במאי 2014. אורכב מ-המקור ב-9 במרץ 2016. נבדק ב-2016-03-09. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Fastest speed for a race horse". Guinness World Records. נבדק ב-8 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
קאנטר שבו רגלי ימין מובילות, מראה רצף של שלוש פעימות
האנימציה הקלאסית של מויברידג' לגאלופ, המציגה רצף של ארבע פעימות
הצמד האלכסוני (במקרה זה, ימנית אחורית ושמאלית קדמית) אינו מסונכרן עוד בגאלופ.
שלב ההשהייה, כאשר כל ארבע הרגליים מורמות לרגע מהקרקע.
ימין מובילה: השמאלית האחורית נמצאת במקום, השמאלית הקדמית עומדת כרגע לפגוע בקרקע יחד עם הימנית האחורית, הימנית הקדמית תנחת מול השמאלית הקדמית לפעימה האחרונה לפני שלב ההשעיה.
קובאן קרסנודאר (כדורגל, 2018)

ערך זה עוסק בקבוצת כדורגל מהעיר קרסנודאר ברוסיה שנוסדה ב־2018. אם התכוונתם לקבוצת הכדורגל ההיסטורית בעלת אותו שם, ראו .
לוגו הקבוצה בשנים 2018—2020.
לוגו בעונת 2020/2021
מועדון הכדורגל המקצועני "קובאן" (ברוסית: Профессиональный футбольный клуб „Кубань“) היא קבוצת כדורגל מהעיר קרסנודאר שהוקמה ב-4 ביוני 2018 ביוזמת איש העסקים מישל ליטבק בשם אורוז'אי ("הקציר", Футбольный клуб „Урожай“) ומתמודדת בליגה 2, השלישית בחשיבותה.
היא נתמכת על ידי חברת אופטימה יוג וחברת רוסטאגרו.
שמות הקבוצה

2018—2020 — אורוז'אי
משנת 2020 — קובאן
היסטוריה

בתחילה המועדון תוכנן להיקרא "יקטרינודאר", אך בסופו של דבר, קיבל את שמו "אורוז'אי", אף על פי שבסקר אוהדים זה היה השם הכי פחות פופולרי מקרב ההצעות האחרות. בעונת 2018/2019 התמודד בליגת הכדורגל המקצוענית ובגביע הרוסי בכדורגל בו הפסיד המועדון כבר במשחק הבכורה. באוגוסט 2018 חברת Optima Youg וחברת "רוסטאגרו" הפכו לספונסריות הקבוצה והפכו לבעלי המניות העיקריים בקבוצה.
במרץ 2020 הודיעה הקבוצה על כוונתה לשנות את שם הקבוצה ל"קובאן", אך תשתמש בלוגו חדש ולא בלוגו ההיסטורי של קובאן. שינוי השם אושר על ידי התאחדות הכדורגל הרוסית ב-24 ביולי 2020. ביוני 2021 סיימה במקום הראשון בבית באליפות ליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה והבטיחה העפלה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, השנייה בחשיבותה במדינה. באוקטובר 2021 אירחה לראשונה את הדרבי של קרסנודאר, במסגרת שלב 32 האחרונות בגביע הרוסי, במשחק שבו גברה במפתיע על קרסנודאר בתוצאה 3:0 והעפילה לשמינית גמר הגביע.
בתום עונת 2023/2024 ירדה לליגה השנייה, השלישית בחשיבותה במערך הליגות.
הישגים לפי עונה

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה .
| עונה | טורניר | מיקום | מ | נ | ש | ה | יחס | נק' | גביע | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2018/2019 | הליגה המקצוענית, אזור "דרום" | ‏2 | 24 | 17 | 6 | 1 | 37-16 | 57 | 2018/19: סיבוב 1/256 |  |
| 2019/2020 | הליגה המקצוענית, אזור "דרום" | ‏11 | 19 | ‏‏5 | ‏‏5 | 9 | 22-37 | 20 | 2019/2020 סיבוב 1/256 |  |
| 2020/2021 | הליגה המקצוענית, אזור "דרום" | ‏1 | 32 | 26 | 2 | 4 | 88−22 | 80 | 2020/2021: סיבוב 1/128 |  העפלה לליגה הלאומית |
| 2021/2022 | הליגה הלאומית | ‏? |  |  |  |  |  |  | 2021/2022: סיבוב 1/8 |  |
אצטדיון הקבוצה

הקבוצה אירחה את משחקיה באצטדיון קובאן, המכיל 35,200 מושבים ונבנה ב-1960, קודם שימש כמגרשה הבייתי של קובאן קרסנודאר שפורקה והוקמה מחדש כקבוצת כדורגל בבעלות האוהדים ומתמודדת באליפות מחוז קרסנודאר ולכן אינה מארחת באצטדיון זה, אלא באצטדיון קטן יותר.
הערות שוליים

↑  האתר הרשמי של קבוצת אורוז'אי
↑  Профиль ООО «Футбольный клуб „Урожай“», EGRinf.com
↑  "Николай Долуда о ФК «Урожай»: «До последнего планировали, что „Кубань" переименуют в „Екатеринодар"»". «קומסומולסקאיה פראבדה».
↑  "ФК «Кубань» станет «Екатеринодаром»". «Юга.ру».
↑  ФК Урожай рискует не участвовать в ПФЛ?
↑  ФК «Урожай» может сняться с ПФЛ из-за недопонимания между властями и инвестором — «СЭ»
↑  Протокол матча «Академия» — «Урожай», ПФЛ
↑  ФК «Урожай» проиграл первый матч в своей истории и вылетел из кубка России, Sports.ru21.07.2018
↑  Протокол матча «Кубань-Холдинг» — «Урожай»
↑  Профиль ООО «Футбольный клуб „Урожай“», EGRinf.com
מראה כללי
ראדה דוגאליץ'

ראדה דוגאליץ'. (בסרבית: Раде Дугалић; נולד ב-5 בנובמבר 1992 בפרוקופליה, יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת המגן.
קריירה

דוגאליץ' הוא בוגר האקדמיה לכדורגל של מועדון "ראדניצ'קי ניש", שבו שיחק בשנים 2010-2013. בשלב זה, הושאל ל"אולימפיק סרייבו", "רדניק" ולאחר מכן למועדון "צאר קונסטנטין". בעונת 2013/14 שיחק עבור "סינג'ליץ'."
ב-2014 עבר לארמניה וחתם במועדון "יוליס". ב-10 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה במשחק נגד "בנאנצה" במסגרת ליגת העל הארמנית. ב-23 באוגוסט במשחק נגד "אררט ירוואן" הבקיע את השער הראשון במדי "יוליס".
בקיץ 2015 עבר לרוסיה וחתם בטורפדו ארמאוויר ומיד קיבל את סרט הקפטן. ב-12 ביולי במשחק נגד "זניט-2" עשה את הופעת הבכורה שלו.
ב-2 ביוני 2016 חתם על חוזה לשלוש שנים עם מועדון "טוסנו" ממחוז לנינגרד, בו שיחק במשך 3 שנים. בסך הכל הופיע במדי הקבוצה 71 פעמים בכל המסגרות והבקיע 4 שערים.
בעונת 2018/2019 שיחק במדי יניסיי קרסנויארסק.
הבחירות לכנסת השבע עשרה

פילוח תוצאות הבחירות בדיאגרמת עוגה. מקרא (בסדר כיוון השעון): בגוונים הכחולים - מפלגות הימין, בגוונים האפורים - המפלגות החרדיות, בגוונים הסגולים - מפלגות המרכז, בגוונים האדומים - מפלגות השמאל, ובכתום המפלגות הערביות.
הבחירות לכנסת השבע עשרה התקיימו ב-28 במרץ 2006, כ"ח באדר ה'תשס"ו, ותוצאות הבחירות קבעו את הרכב הסיעות בכנסת השבע עשרה. הבחירות התקיימו בעקבות החלטה שהתקבלה במערכת הפוליטית ב-21 בנובמבר 2005, על פיזור הכנסת והקדמת הבחירות. במקור נקבע מועד הבחירות ל-30 באוקטובר 2007 (י"ח בחשוון ה'תשס"ח), ארבע שנים ממועד הבחירות הקודם. מועד זה היה נתון במחלוקת משפטית בשל טעות שנבעה מתיקון בחוק יסוד: הממשלה, ובעקבות החלטת בג"ץ מיולי 2004 (2257/04) נקבע יום הבחירות (המקורי) ל-7 בנובמבר 2006, (ט"ז בחשוון ה'תשס"ז).
מערכת הבחירות התקיימה על רקע פינוי גוש קטיף ונסיגת צה"ל מרצועת עזה, פרישתו של ראש הממשלה אריאל שרון מהליכוד והקמתה של מפלגת קדימה, וכן על רקע נבצרותו של אריאל שרון שנמנע ממנו להתמודד בראשות קדימה עקב אירוע מוחי שלקה בו כחודשיים לפני הבחירות. שנה לפני הבחירות האישים הפוליטיים הראשיים היו אריאל שרון בליכוד, שמעון פרס במפלגת העבודה וטומי לפיד משינוי, אך ערב הבחירות כל אלה פינו את מקומם לאהוד אולמרט (קדימה), עמיר פרץ (עבודה) ובנימין נתניהו (ליכוד). מעבר לכך, אלו היו הבחירות הראשונות בהן המתמודדים המרכזיים לראשות הממשלה נולדו לאחר השואה ומלחמת העולם השנייה.
המנצחת העיקרית של הבחירות הייתה מפלגת קדימה, אשר התבססה כמפלגה הגדולה ביותר, ומנצחות נוספות היו ישראל ביתנו והפתעת הבחירות, מפלגת הגמלאים. המפסידות העיקריות היו הליכוד, שאיבדה את מרבית כוחה וצנחה מ-38 מנדטים ל-12 בלבד, ומפלגת שינוי, שהתפלגה לשתי מפלגות שלא עברו כלל את אחוז החסימה. מפלגות נוספות אשר השיגו תוצאות אשר נחשבו לכשלונות היו המפלגות האידאולוגיות המובהקות: האיחוד הלאומי-מפד"ל מימין ומרצ משמאל. שאר המפלגות שמרו פחות או יותר על כוחן. בניגוד לבחירות הקודמות אשר אופיינו במעבר מסיבי לגוש המרכז-ימין של המפה הפוליטית, אשר היה מורכב מליכוד ושינוי, בבחירות אלו גוש זה התרסק, בעוד שגוש המרכז-שמאל, אשר תמך בנסיגה מעזה ובנסיגה עתידית מחלקים ביהודה ושומרון במסגרת מה שהוגדר כ"תוכנית ההתכנסות", התחזק משמעותית וקיבל רוב בכנסת. הכנסת השבע עשרה הושבעה ב-17 באפריל 2006.
רקע היסטורי

הבחירות לכנסת ה־17 נערכו על רקע "תוכנית ההתנתקות" שנהגתה ובוצעה על ידי ראש הממשלה אריאל שרון. במהלך ביצוע התוכנית פונו היישובים היהודיים מרצועת עזה וצפון השומרון, למורת רוחו של הימין, שהתנגד בנחרצות לתוכנית. על רקע חיכוכים בתנועתו שלו, מפלגת הליכוד, ששיאם בהשתקת המיקרופון שלו בעת ועידת ליכוד, פרש לבסוף שרון מהליכוד בסוף נובמבר 2005 והקים, עם אישים נוספים, את מפלגת "קדימה" בראשותו.
סוגיה חשובה נוספת שעמדה על הפרק בתקופת הבחירות הייתה סוגיית הכלכלה והחברה, וזאת עקב מדיניותו הכלכלית הליברלית-קפיטליסטית של שר האוצר בנימין נתניהו, אשר אמנם הצליחה לייצב את כלכלת ישראל ולהביאה לצמיחה, אך כללה קיצוץ בקצבאות ונתפסה כפוגעת בשכבות החלשות של האוכלוסייה. בנוסף לכך, באותה תקופה פחתה עוצמתן של התקפות המחבלים הפלסטינים על ישראל (אם כי לא פסקה לגמרי), ולכן החלה הסוגיה החברתית לתפוס יותר ויותר מקום בתודעת הציבור הישראלי. חשיבות סוגיה זו הגיעה לביטויה המובהק ביותר עם בחירתו של יושב־ראש ההסתדרות לשעבר, עמיר פרץ, לתפקיד יושב־ראש מפלגת העבודה; ביטוי אחר לכך היה הופעתן של רשימות רבות בעלות מצעים חברתיים מובהקים, כגון רשימת "לחם", "עוז לעניים", רשימת הגמלאים והמפלגה למלחמה בבנקים.
בנוסף לכך, התגברה ההתמרמרות על השחיתות וקלקול המידות בקרב השלטון והמערכת הפוליטית בארץ. הכנסת ספגה ביקורות קשות עקב מספר חברי כנסת שנחקרו במשטרה ואף הועמדו לדין. הזעם והתסכול מהמפלגות הקיימות באו לידי ביטוי במלוא חריפותם בהצבעה של אזרחים רבים ובהם צעירים למפלגת הגמלאים, הצבעה שכפי הנראה נבעה גם ממחאה.
במקביל לעליית חשיבותן של סוגיות הכלכלה, החברה ונקיון המידות, עלו לדיון ציבורי בהמשך הקמפיין ניצחון החמאס בבחירות השניות לפרלמנט הפלסטיני והתקדמות תוכנית הגרעין האיראנית. בניגוד לאריאל שרון שלא הכריז קודם לבחירות הקודמות על תוכנית ההתנתקות, הכריז אהוד אולמרט, יושב־ראש מפלגת קדימה, על "תוכנית ההתכנסות" כמרכיב מרכזי במצע המפלגה.
רקע פוליטי > בקיעים ראשונים בקואליציה

הבקיעים הראשונים בקואליציה האיתנה למדי של אריאל שרון נראו לראשונה בעת הדיונים על תוכנית ההתנתקות, שבצילה עבר חלק נכבד מכהונתו השנייה כראש הממשלה. לאחר ששרון פיטר את שרי האיחוד הלאומי (אביגדור ליברמן ובני אלון) ערב ההצבעה על התוכנית בממשלה (פיטוריהם נכנסו לתוקף ב-6 ביוני 2004, ביום ההצבעה) ולאחר פרישתם של שני ח"כים מהמפד"ל (השר אפי איתם וסגן השר הרב יצחק לוי) מהקואליציה מיד אחר-כך (ב-8 ביוני), איבד שרון את הרוב בכנסת ונשאר בכיסא ראש הממשלה בזכות תמיכת רוב לא-יציב של 61 חברי כנסת, בעיקר בזכות הח"כים העצמאיים דוד טל (שפרש מעם אחד לאחר התמזגותה עם מפלגת העבודה), מיכאל נודלמן (שהתפצל מישראל ביתנו על רקע תמיכתו בהתנתקות) ויוסף פריצקי (שפרש מ"שינוי" על רקע פרשת חתירתו תחת בכיר אחר בשינוי, אברהם פורז). בשל כך, ובשל פילוג למעשה בסיעת הליכוד בכנסת, נאלץ ראש הממשלה לחפש אפשרויות אחרות להרכבת קואליציה.
רקע פוליטי > הפיצול הפנימי בסיעת הליכוד

עוד ממועד הבחירות לכנסת השש עשרה נראה פער מהותי בין עמדותיו של ראש התנועה אריאל שרון לבין חברים בכירים בליכוד - חברי מרכז הליכוד בחרו לרשימה לכנסת את החברים ה"נציים" בתנועה - בנימין נתניהו, צחי הנגבי ונעמי בלומנטל, בעוד שחברים מתונים יותר, כגון אהוד אולמרט, נדחקו לעשירייה הרביעית.
עם ההכרזה על תוכנית ההתנתקות כתוכניתו המדינית של ראש הממשלה התרחב פער זה והפך לאקטואלי יותר. בניסיון לפתור את המשבר שנוצר, החליט שרון לערוך משאל בקרב כלל חברי הליכוד על התוכנית, ובמשאל זה נקבע ברוב של 60% כי עמדת מתפקדי התנועה היא נגד התוכנית. חרף הבטחתו המוקדמת כי יקבל את תוצאות המשאל, יהיו אשר יהיו, נשאר שרון נחוש בדעתו.
בהצבעה על תוכנית ההתנתקות באוקטובר 2004, התפצלה סיעת הליכוד בכנסת באופן בלתי רשמי לשני חלקים שווים פחות או יותר - תומכי התוכנית והמתנגדים לה (אשר כונו בתקשורת "מורדי הליכוד"). לא זו בלבד ש"המורדים" ניסו לסכל את תוכנית ההתנתקות או לפחות להביאה למשאל עם, הם אף ניסו לסכל תוכניות אחרות של הממשלה (ובהן תקציב המדינה) וכך הפכו למעשה לאופוזיציה בתוך הקואליציה.
עם התומכים הגדולים בשרון ובתוכניתו נמנו שאול מופז, אהוד אולמרט, ציפי לבני, רוני בר-און, זאב בוים ורוחמה אברהם. עם המתנגדים הגדולים נמנו עוזי לנדאו, מיכאל רצון, גלעד ארדן, יולי אדלשטיין וכן יושב ראש הכנסת רובי ריבלין. שר האוצר בנימין נתניהו תמרן בין שני המחנות: הוא אומנם התבטא נגד התוכנית, אך בכנסת הצביע בעד התוכנית בהתאם להחלטת הממשלה. זאת, על-מנת להישאר בתפקיד שר האוצר ולסיים לבצע את הרפורמות בכלכלה שהוא רצה להעביר, כדבריו.
רקע פוליטי > פרישת שינוי וממשלת האחדות

כיוון שהרוב שתמך בו הלך ונעשה יציב פחות ופחות בשל התנגדות "מורדי הליכוד" ופרישת המפד"ל מהקואליציה (11 בנובמבר 2004), החליט ראש הממשלה שרון לנסות ולהרחיב את הקואליציה שלו ולזכות בתמיכה, ולו זמנית, של מפלגות אחרות, בעיקר לצורך העברת תקציב המדינה (אשר אי-אישורו עד 31 במרץ גורר את התפזרות הכנסת). לצורך כך הוא צירף לקואליציה נציגים מסיעות אגודת ישראל ודגל התורה והחל במגעים עם מפלגת העבודה, סיעת האופוזיציה הגדולה ביותר; כמו כן, ניסה לחזר אחר שאר המפלגות - ש"ס, מרצ והמפלגות הערביות. החיזורים אחר ש"ס עורר את חמתה של מפלגת שינוי, השותפה הבכירה בקואליציה, אשר פרשה מהקואליציה ב-2 בדצמבר 2004 לאור אי-הסכמתה להעברת כמה מאות מיליוני שקלים למוסדות דתיים ותורניים לבקשתן של ש"ס, אגו"י ודגל התורה.
לכאורה נראה היה כי ראש הממשלה נותר בלא קואליציה וסופו ליפול, אך לא כך היה. מימין לא יכלו להפילו, משום שסיעת הליכוד, אף-על-פי שחלקה לא ראה בעין יפה את תוכניותיו, עדיין הצביעה בשלב זה כאיש אחד נגד הצעות אי-אמון בו (אם כי הגרעין הקשה של ה"מורדים" הצביע נגד תקציב המדינה לשנת 2005), ומשמאל לא יכלו להפילו, משום שמפלגת העבודה, המפלגה השנייה בגודלה, תמכה בהתנתקות וגם קיוותה להיכנס לממשלתו ולכן לא הייתה מעוניינת בהפלתו ואולי אף בבחירות חדשות. בתקופה זו נהנתה הממשלה גם מ"רשת ביטחון", תמיכה אד-הוק של סיעות השמאל והמפלגות הערביות שסייעו למניעת הפלתה. זמן לא רב לאחר פרישתה של מפלגת שינוי נכנסה מפלגת העבודה, בראשות שמעון פרס, לקואליציה עם שרון (ב-10 בינואר 2005). דבר זה איפשר את אישורו של תקציב המדינה, ב-29 במרץ ואת המשך כהונתה של הכנסת.
רקע פוליטי > ביצוע תוכנית ההתנתקות

מפלגת העבודה הסכימה להיכנס לקואליציה עם שרון כדי לאפשר את מימושה של תוכנית ההתנתקות ופינוי יישובי גוש קטיף וצפון השומרון. בעקבות כניסתה קיבלה "העבודה" מספר תיקים בממשלה, ושמעון פרס, יו"ר המפלגה מונה ל"משנה לראש הממשלה" - תפקיד חדש שנתפר במיוחד עבורו (אך בהמשך (מ-2006) שימש בו גם חיים רמון).
תוכנית ההתנתקות, שבה, על-פי הסקרים, תמך רוב האוכלוסייה (כ-60% עד 65%), גררה עם זאת גם מחאה קשה ורחבה כנגד הממשלה והתוכנית מצד המיעוט הגדול שהתנגד לה בתקיפות, התנגדות שהתעצמה ככל שקרבו הימים לביצוע התוכנית. ימים ספורים לפני ביצוע התוכנית, ב-7 באוגוסט, התפטר שר האוצר בנימין נתניהו מהממשלה במחאה על ביצועה.
ב-15 באוגוסט 2005 החל ביצוע תוכנית ההתנתקות שהסתיים ב-12 בספטמבר. הפינוי עצמו בוצע כמתוכנן, ללא אבדות מצד המפונים והחיילים ועם אלימות מעטה יחסית, אך גרם לטראומה קשה ושבר עז בציונות הדתית. משבר זה התבטא באמירות קשות של חלק מהציבור נגד שרון, בתי המשפט וצה"ל, ובערעור מהותי על תפיסת הממלכתיות, שנחשבה לערך עליון בקרב הציונות הדתית. בין פעולות ההתנגדות היו שני בני אדם שהציתו עצמם למוות במחאה על התוכנית (ילנה בוסינובה וברוך בן מנחם) ושני אירועי טרור נגד ערבים שהסתיימו בהרוגים.
בעקבות כישלונן של סיעות הימין בכנסת למנוע את ההתנתקות החלו דיבורים על הצורך בהקמת גוש ימין מאוחד, שיסכל תוכניות דומות בעתיד. במתכונתו המצומצמת, דובר על איחוד כוחות בין האיחוד הלאומי והמפד"ל, אך הועלו גם הצעות על גוש רחב יותר, שיפעל ואולי אף יתמודד יחד עם ש"ס ויהדות התורה.
אחרי ביצוע התוכנית החלו ניסיונות קדחתניים מצד כל סיעות האופוזיציה להפיל את הממשלה, אך ללא הצלחה בעקבות הישארות מפלגת העבודה בממשלה ואי-רצונם של מורדי הליכוד להפיל את ראש הממשלה, בהיותם חלק מסיעת השלטון.
רקע פוליטי > המאבק על ראשות מפלגת העבודה ופירוק ממשלת האחדות

לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, עלתה במפלגת העבודה שאלת ההישארות בממשלה בשיא חריפותה. חלק גדול מחברי סיעת המפלגה בכנסת צידד ביציאה מהקואליציה בטענה כי מפלגת העבודה נכנסה לתוכה רק על-מנת לאפשר לשרון לבצע את תוכנית ההתנתקות ותו לא. מאידך גיסא, חברים אחרים, ובעיקר שמעון פרס, טענו כי אין צורך לפרק את הקואליציה ליכוד-עבודה.
במקביל לכך, הגיע תאריך בחירתו של יושב-ראש המפלגה. לאחר שאהוד ברק פרש מההתמודדות, התחרו על התפקיד ארבעה אישים - שמעון פרס, היו"ר הזמני של המפלגה, עמיר פרץ, בנימין בן-אליעזר ומתן וילנאי. ימים מספר לפני מועד הבחירות שכנע שמעון פרס את מתן וילנאי לפרוש מההתמודדות בהבטיחו לו את תפקיד שר הביטחון אם וכאשר הוא יהיה ראש הממשלה, וכך נשארו רק שלושה מועמדים על תפקיד יו"ר המפלגה. בנובמבר 2005 נערכו הבחירות, בהן ניצח יו"ר ההסתדרות לשעבר, עמיר פרץ, את שמעון פרס - זאת בניגוד לסקרים, אשר ניבאו את ניצחונו של פרס. פרץ, אשר היה בין המצדדים ביציאה מיידית מהקואליציה ובין המתנגדים החריפים ביותר למדיניות הכלכלית הליברלית של הממשלה, שהותוותה בידי בנימין נתניהו, העביר במרכז מפלגת העבודה החלטה על יציאת המפלגה מהקואליציה וב-21 בנובמבר 2005 מסר לראש-הממשלה אריאל שרון את מכתבי ההתפטרות של שרי מפלגת העבודה. ממשלת האחדות נפלה.