stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מילוש אוברנוביץ'
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות

מילוש אוברנוסיץ' נולד כמילוש תאודורוביץ' בכפר  דובריניה (בשכנות לפוז'גה), במחוז אוז'יצה בסרביה, אז תחת שלטון עות'מאני, לאיכר עני ממונטנגרו בשם תאודור (תשה) מיכאילוביץ' (מת ב-1802) ולווישניה אורושביץ' (או אולי גויקוביץ') (מתה ב-1817). הוא היה בנם הבכור מתוך שלושה ילדים. אחיו הצעירים היו יברם ויובאן. לשני ההורים היו גם ילדים מנישואים קודמים.
עם בעלה הראשון, אוברן מרטינוביץ' (מת ב-1777), נולדו לאם שלושה ילדים: סטאנה (נולדה ב-1773), יאקוב (1767–1817) ומילן (1810-1770). אחרי מותו של אחיו למחצה, מילן, שהיה אחד מגבורי המרד הסרבי הראשון, אימץ מילוש את שם אביו של מילן - וקרא לעצמו "אוברנוביץ'". לא ברור מתי בדיוק אימץ מילוש שם זה. רווחת הדעה שעשה כן אחרי מותו של מילן. אולם גילויים אחרונים חושפים כי השתמש בשם משפחה זה עוד בשנת 1808.
בנעוריו עבד מילוש כשרת במשפחה של אקסנטיה (אקסו) יצ'מניצה, סוחר בקר אמיד בזלטיבור.
חייו הבוגרים

בשנת 1805, בגיל 25, התחתן מילוש עם ליוביצה ווקומנוביץ' (1843 - 1788). מילוש הצטרף למרד הסרבי הראשון נגד השלטון העות'מאני עד לסיומו בשנת 1813. אחיו למחצה, מילן, עלה בימי המרד למעמד של מפקד של אזור הרי רודניק ונהרג. אחרי דיכוי המרד נמנה מילוש עם המנהיגים היחידים שנותרו בסרביה והצטרכו לעמוד בפני נקמת הטורקים. אחרי רציחתו של קאראג'ורג'ה פטרוביץ' ב-1817 הפך מילוש אוברנוביץ' למנהיג הסרבים.
באפריל 1815 הוא ארגן והוביל את המרד הסרבי השני. הטורקים הצליחו להביס את המורדים אולם בסופו של דבר הסכים המושל העות'מאני מרשלי עלי פאשה לשאת ולתת עם אוברנוביץ'. כתוצאה מההסכם שחתמו, קיבלה סרביה אוטונומיה תחת השלטון העות'מאני ומילוש אוברנוביץ' הוכר כשליט שלה הבלתי מעורער, בעל תואר נסיך. החל מסוף שנת 1828 ועד הסתיו 1830 הקים הנסיך מילוש "ועדה מחוקקת" שנועדה לתרגם את קוד נפוליאון לשפה הסרבית ולנסח חוקים וכללים למדינה המתגבשת מחדש. אחרי דיונים עם הוועדה, הזמין הנסיך שני משפטנים מומחים משטחי סרביה ששהיו בשליטת  האימפריה האוסטרית, כדי שיחברו קובצי חוקים פלילים ואזרחיים בשביל הנסיכות הסרבית.
היה מדובר בווסיליה לזרביץ', ראש העיר זמון ויובן חאג'יץ', משפטן ומשורר, חבר במועצת העיר נובי סאד. בינואר 1830 הודיע מילוש אוברנוביץ' לאספה הלאומית שכינס, כי הסולטאן העות'מאני הכיר בצו מיוחד בסרביה כישות אוטונומית בכל הנוגע בניהולה הפנימי. השלטון הטורקי אף השאיר פתוחות אפשרויות של התרחבות טריטוריאלית של ישות סרבית זו בעתיד, ביטל את כל התחייבויות האיכרים הסרבים כלפי הפאודלים העות'מאנים, נתן יד חופשית בהקמת בתי ספר, בתי משפט ומוסדות מנהל אוטונומי.
צווי הסולטאן משנת 1830 ו-1833 הרחיבו זכויות אלה לשטח גדול יותר והפכו את סרביה לנסיכות כשבראשה מילוש אוברנוביץ' כנסיך בעל זכויות תורשתיות. בבלגרד הבירה הוקמה מיטרופוליה של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, בעלת אוטונומיה ביחס לפטריארך היווני של קונסטנטינופול. בשנת 1837 בנה מילוש את הקתדרלה של בלגרד - "סבורנה צרקבה" בסגנון נאו-בארוקי. הסולטאן העות'מאני הכיר גם במעמדה של רוסיה כערבה לאוטונומיה של סרביה.
המשך שלטונו

העם הסרבי לא רווח נחת משלטונו האוטוקרטי ולעיתים קרובות ברוטלי של מילוש אוברנוביץ' ומרד תכופות נגדו.
בעקבות אחת המרידות, הוא הסכים לאמץ חוקה בשנת 1835, זאת למורת רוחן של שלוש האימפריות באזור: ההבסבורגית, העות'מאנית והרוסית. שלושתן ראו בחוקה תקדים מסוכן לשלטון האוטוקרטי של עצמן. הקנצלר האוסטרי מטרניך לגלג במיוחד לעובדה שלסרביה יש דגל ואף שר חוץ משלה. בסופו של דבר ביטל מילוש את החוקה לפי דרישות הטורקים והרוסים.
בשנת 1839 הוא ויתר על הכתר לטובת בנו מילאן, שמת כעבור שבועות אחדים, ואחר כך לטובת בנו השני, מיכאילו.
הנסיך מיכאילו אוברנוביץ' הודח בשנת 1842 ובית אוברנוביץ' סולק מהשלטון עד שנת 1858.
בשנות הגלות שהה מילוש אוברנוביץ' באוסטריה, בה הוטל עליו מאסר, אחר כך בוולאכיה.
בשנת 1858 חזר מילוש בגיל 78 לעוד שנתיים של שלטון בסרביה עד יום מותו. גם בשלטון השני שלו אופיה האוטוריטרי של הנהגתו לא השתנה. ב-12 בינואר 1860 הכיר השער הנשגב בשלטונו אך סירב להכיר בזכותו להוריש אותו לצאצאיו. אחרי מות מילוש, שוב הוכתר במקומו בנו, מיכאילו.
לקריאה נוספת

Милорад Бошњак ; Слободан Јаковљевић - Обреновићи : сакривена историја Лио : Доситеј, Горњи Милановац 2006
Gavrilović, M. Miloš Obrenović, vols. 1–3. Belgrade, 1908–12
נסיכות סרביה בשנת 1817
נסיכות סרביה בשנת 1833
אלכסנדרו יואן קוזה

אלכסנדרו יואן קוזה
אלכסנדרו יואן קוזה. צילום: קרול פופ דה סטמארי
אלכסנדרו יואן קוזה(ברומנית:Alexandru Ioan Cuza (‏האזנהקובץ:Ro-Alexandru Ioan Cuza.ogg‏Ⓘ‏; 20 במרץ 1820, ברלאד – 15 במאי 1873, היידלברג) היה פוליטיקאי רומני. השליט המשותף הראשון של הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה תחת השם אלכסנדר יואן הראשון  (ברומנית:  Alexandru Ioan Întâiul)  בין השנים 1859 עד 1866 והחל מינואר 1862 – דומניטור רומניה. בדומה לרבים מבני האליטה הרומנית באותם הימים היה קוזה בעל שורשים יוונים.
קוזה נבחר להיות השליט הן בנסיכות מולדובה והן בנסיכות ולאכיה, ובכך למעשה התאחדו שני חבלי הארץ תחת אוניה פרסונלית בשם הנסיכויות הרומניות המאוחדות. לקראת סוף תקופת שלטונו ניסה ליזום מספר רפורמות בנושאי קרקעות, אך לא צלח בכך ואולץ למעשה לחתום על כתב הוויתור שלו על כיסאו.
קוזה היה הנסיך האחרון של הנסיכויות ולאכיה ומולדובה. בינואר 1862 שינה את שם הנסיכויות המאוחדות לרומניה וקבע את בוקרשט כבירתו היחידה.
קוזה רצה להעניק זכויות אזרחיות ליהודי ארצו, אבל ההתנגדות החזקה שקמה מחוגים אנטישמיים רחבים, מנעה זאת ממנו. הוא הבטיח ליהודים אמנציפציה הדרגתית ועשה צעדים ראשונים בכיוון זה, אך הדחתו הפסיקה את התהליך.
רקע משפחתי ושנות צעירותו

אלכסנדרו יואן קוזה נולד ב-20 במרץ 1820 בעיר ברלאד בנסיכות מולדובה. אביו, יואן קוזה, היה איספרבניק, פרקלאב של גאלאץ, נשיא בית משפט מקומי) ומקורו היה במחוז פלצ'יו שבמולדובה. שם המשפחה קוזה מצביע על שורשים יוונים (קוזאס). האם, סולטאנה לבית קוזאדיני, הייתה בת למשפחה יוונית, וממנה למד אלכסנדרו גם את השפה היוונית המודרנית.
פעמים רבות הוזכרו כמקומות הולדתו גם הערים גאלאץ (לפי ההיסטוריון אי.ג'. ולנטיניאנו) וחוש (לפי החוקרת לוצ'יה בורש), אולם העיר ברלאד צוינה כמקום הולדתו בכמה מסמכים אישיים - כמו תעודת הפטירה מ-15 במאי 1873 בהיידלברג, דיפלומת הבגרות מאוניברסיטת סורבון בפריז ב-8 בדצמבר 1835, הצהרת התודה של אלמנתו אלנה למשלחת של תושבי ברלאד שבאו ללוויה בשנת 1873 ושפורסמה בעיתון המקומי "סמנטורול", שהופיע בעיר ברלאד ובמונוגרפיה שפרסם בשנת 1903 ההיסטוריון אלכסנדרו דימיטריה קסנופול.
אלכסנדרו יואן בילה את שנות ילדותו באחוזת אביו בכפר ברבוש (Bărboşi). למד ב"פנסיון" (פנימייה) הצרפתי של סאקטי בגאלאץ, ולאחר מכן ב"פנסיון" הצרפתי היוקרתי של ויקטור קנים ביאשי שם למדו יחד איתו דמויות נוספות של הפוליטיקה והתרבות הרומנית העתידית - מיכאיל קוגלניצ'אנו, וסילה אלכסנדרי ומאטיי מילו.
בהמשך למד בתיכון בפריז עד שנת 1835. אחרי לימודי ספרות, התחיל לימודי משפטים, אך לא סיים. נרשם באיגוד הכלכלנים בפריז. בבירת צרפת היה פעיל בחוגי הסטודנטים, לצידם של אלכסנדרי, האחים גולסקו, יון גיקה, צ'זאר בוליאק ואחרים.
בחזרתו למולדת בשנת 1839 התגייס לצבא המולדבי ושרת בו שלוש שנים. אחרי כן הועסק במערכת המשפטית. בין השנים 1842–1845 מונה כנשיא בית המשפט של המחוז ("צינוט") קובורלוי. בגיל 24, ב-30 באפריל 1844 נשא לאישה את אלנה רוסטי-סולסקו (1825–1909), בתו של הפוסטלניק יורדקה רוסטי ושל אקתרינה לבית סטורזה.
לזוג לא היו ילדים ולקוזה היו הרבה קשרים מחוץ לנישואים ולבסוף הייתה לו פילגש, מריה אוברנוביץ', שילדה לו שני בנים, שאומצו על ידי קוזה ורעייתו.
פעילותו המהפכנית

באירועי אביב העמים במולדובה בשנת 1848 נמנה אלכסנדרו יואן קוזה עם הפעילים הראשיים. יחד עם וסילה אלכסנדרי ומיכאיל קוגלניצ'אנו השתתף במפגשים של שוחרי החופש והרפורמות באחוזה מנז'ינה (Mânjina) של קוסטקה נגרי. עשרה ימים אחרי בריחתו של מטרניך מווינה, קוזה ומהפכנים אחרים נפגשו ביאשי כדי לתכנן את צעדיהם. בהמשך השתתף קוזה ונאם באספה במלון "פטרסבורג" ביאשי כשדרש מהשליט מיכאיל סטורדזה רפורמות בשם העם. אולם נעצר כעבור זמן קצר בתוך קסרקטין והוכה יחד עם מהפכנים אחרים. בעקבות המכות נפצע ברגלו וסבל מכך שנים רבות.
יחד עם אסירים פוליטיים אחרים גורש על ידי השלטונות לטורקיה, אבל בדרך, מלחים יוונים שעמדו בקשר עם הקונסוליה האנגלית החזירו אותם על סירה אל עיר-הנמל בראילה בנסיכות ולאכיה. משם, מצוידים בדרכונים אוסטרים הוברחו לטרנסילבניה. כך יכול היה להיות נוכח באספה הגדולה של המוני העם הרומני בעיר בלאז' ב-3 - 5 במאי 1848, שבה נאמו אברם ינקו וסימיון ברנוציו. באותו חודש, בעיר בראשוב צרף חתימתו לתוכנית המהפכנים המולדבים הגולים.
לאחר מכן נסע לבוקובינה, חבל ארץ בצפון מולדובה שהיה אז חלק מאוסטריה, ויחד עם קוסטקה נגרי, היה ביוני 1848 חבר בוועד המהפכני המולדבי. שימש כחבר בהנהגת הוועד וכאחד מאוספי התרומות למענו.
בהמשך פנה לווינה ולפאריז וסירב להיענות להצעת החנינה של מיכאל סטורדזה. בינתיים, באפריל 1849 מיכאל סטורדזה נאלץ לעזוב את כס המלכות לטובת גריגורה אלכסנדרו גיקה ). קוזה נפגש באיסטנבול עם השליט החדש, בעל דעות יותר ליברליות מקודמו, שאהד בסתר את התנועה המהפכנית מ-1848. גריגורה אלכסנדרו גיקה שאף, כמו קוזה, להגשמת איחוד הארצות הרומניות למדינה אחת.
קוזה ליווה את גיקה ליאשי והתמנה שוב על באוקטובר 1849 כנשיא בית המשפט במחוז קובורלוי. בשנת 1851 מונה מנהל במשרד הפנים, ולאחר מכן, בשנת 1856 כפרקלאב של גאלאץ.
בשנת 1858 התמנה לתפקיד שר המלחמה.
איחוד הנסיכויות הרומניות

איחוד הנסיכויות הרומניות היווה הגשמת שאיפה ארוכת שנים שהתחזקה אחרי שנת 1848 כשהשליטים מיכאיל סטורדזה וגאורגה ביבסקו חתמו על איחוד מכס בין שתי הארצות. היה מדובר בתהליך מורכב מבוסס על הזיקה החזקה מבחינה לשונית, תרבותית וכלכלית שביניהן.
סיום מלחמת קרים יצר הזדמנות להקשר אירופי נוח להגשמת שאיפה זו.
בחירתו בשנת 1859 של אלכסנדרו יואן קוזה לשליט בשתי הארצות הביאה בסופו של דבר למימוש האיחוד, מעבר ל
מה שציפו המעצמות.
כשבאוקטובר 1857 בהתאם להחלטות קונגרס השלום בפריז הוקמו ה"דיוואנים אד הוק", אסיפות שנועדו לדון בארגון מחדש של הנסיכויות הרומניות, קוזה השתתף בפורום מסוג זה שהוקם ביאשי. הוא היה נציג של גאלאץ.
נמנה עם התומכים ההחלטיים ביותר באיחוד שתי הנסיכויות - מולדובה וולאכיה (מונטניה או "הארץ הרומנית").
אחרי שהאסיפות אד הוק הצביעו בעד איחוד הנסיכויות, המעצמות אימצו בוועידת פריז (מאי-אוגוסט 1858) את רעיון האיחוד החלקי, מעין פדרציה, וביקשו לערוך בכל נסיכות בחירות לשליטים, לממשלות ולפלמנטים נפרדים. אחרי שתחילה הועלו המועמדויות של וסילה אלכסנדרי ושל קוסטקה נגרי, בסופו של דבר "המחנה הלאומי" -Partida Națională - שנהנה מרוב קולות ותמך באיחוד - בחר בקולונל קוזה כמועמד שלו. המועמד הנגדי של המחנה השמרני היה השליט לשעבר, מיכאיל סטורדזה. בבחירות שהתקיימו ב-5 בינואר 1859 (17 ינואר לפי לוח השנה הגרגוריאני) נבחר אלכסנדרו יואן קוזה כשליט (דוֹמְן) של מולדובה, על ידי כל 48 הנציגים הנוכחים. תומכי סטורדזה- חלקם נמנעו מלהצביע, חלקם הצטרפו לעמיתיהם מהמחנה הלאומי.
בוולאכיה האספה הבוחרת נראתה בהתחלה נשלטת על ידי שמרנים, אבל לחץ דעת הקהל היטה את הכף לטובת רעיון האיחוד. מועמדיהם, השליטים לשעבר ברבו שטירביי וגאורגה ביבסקו יצאו מהתחרות. לפי הצעתו של דימיטריה גיקה, המועמד הליברלי ניקולאיה גולסקו ויתר על מועמדותו לטובת אלכסנדרו יואן קוזה, השליט הנבחר של מולדובה. ב-24 בינואר 1859 (5 בפברואר לפי לוח השנה הגרגוריאני) כל 64 הנציגים שנכחו בהצבעה בחרו בקוזה גם כשליט של ולאכיה
הסכם פריז לא כלל שום איסור על בחירת אותו השליט בשתי הנסיכויות.
לפיכך הנסיכויות המאוחדות של מולדובה וולאכיה שאת הקמתן אישרו המעצמות האירופיות שהתכנסו בפריז, הפכו לאוניה פרסונלית בהנהגת שליט משותף.
אלכסנדרו יואן הראשון

בין השנים 1859–1861 הנסיכויות המאוחדות התנהלו בהתאם להסכם בפריז עם שתי ממשלות ושני פרלמנטים נפרדים.
בהמשך בשנת 1861 בתמיכת חסידי האיחוד המוחלט, איחד קושה את הפרלמנטים ואת הממשלות וב-24 בנובמבר 1861 השיג גם את הכרת איחוד זה מצד האימפריה העות'מאנית, המעצמה הסוברנית, אמנם רק הכרה זמנית מוגבלת לשנות שלטונו של קוזה.
ב-22 בינואר 1862 הורכבה הממשלה המאוחדת הראשונה בראשותו של ברבו קטרג'יו וכעבור יומיים - ב 24 בינואר 1862 - הפרלמנט היחיד.
לדברי מיכאיל קוגלניצ'אנו קוזה רצה לבנות בירה חדשה עבור הנסיכויות הרומניות, בירה שתמוקם בין גאלאץ ובין בראילה, בשפך הסירט. גם קוסטקה נגרוצי תמך בכך, אך הרעיון נפל לבסוף בגלל הקרבה היתירה לגבול הרוסי.
שלטונו של קוזה התאפיין ברצון עז להתגבר על הנחשלות ולהתאים את המדינה החדשה לעקרונות והדרישות של החברה המודרנית המערבית. ביולי 1864 ייסד קוזה את אוניברסיטת בוקרשט תוך איחוד תחת גג אחד של מספר מוסדות להשכלה גבוהה. מאמציהם של השליט ושל תומכיו נתקלו בהתנגדות הכוחות השמרניים ובאינרציה הציבורית. מלוכתו עמדה תחת סימן הזמניות, מפני שנחשבה על ידי חלק מהציבור כשלב ביניים עד להבאתו של שליט זר.
אלכסנדרו יואן הראשון > אלכסנדרו יואן קוזה והיהודים

בימי שלטונו של קוזה נעשו כמה צעדים לקראת האמנציפציה של היהודים.
יהודים אחדים התמנו לתפקידים ציבוריים.
החוק המוניציפלי משנת 1864 הרשה ליהודים, בתנאים מסוימים, להשתתף בבחירות המוניציפליות. באותה שנה, 1864, קובץ החוקים האזרחי איפשר התאזרחות של יהודים, רק ברמה אינדיבידואלית אחרי עשר שנות שהות במדינה.
הדחת קוזה מהשלטון

בלילה של 11 בפברואר 1866, בשעה 4:00 בבוקר, חדרו הקושרים להדחת קוזה אל הארמון הנסיכותי ואילצו את הדומניטור לחתום על מסמך התפטרות שבו נכתב: אנחנו, אלכסנדרו יואן הראשון, בהתאם לרצון האומה וההתחייבות שלקחנו עם העלייה על כס השלטון, מוסרים בזה את הגה השלטון לידי עוצרות שלטונית והממשלה שנבחרה על ידי העם.
העוצרות הורכבה משלושה אישים, גנרל ניקולאיה גולסקו, קולונל נ. חאראלאמב ולסקר קטרג'יו. בתקופת הביניים, עד הגעתו של גנרל גולסקו מאחוזתו הכפרית, מילא את מקומו דימיטריה סטורדזה. בראש הממשלה הזמנית עמד יון גיקה, שהיה גם שר חוץ, ושר הפנים היה דימיטריה גיקה. עוד באותו יום בחרו בתי המחוקקים בנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה כדומניטור במקום קוזה, אך התנגדות המעצמות וחוסר רצון של הרוזן לקבל על עצמו את התפקיד, הביאו לביטול הבחירה.
במקום קוזה נבחר מי שעתיד היה להיות המלך הראשון של רומניה, קרול הראשון, גרמני משושלת הוהנצולרן-זיגמרינגן, ובכך החלה למעשה שושלת המלוכה של רומניה.
לא הכל היו מרוצים מהדחת קוזה ובחירת קרול והדבר בא לידי ביטוי בעיתונות התקופה.
אלכסנדרו יואן קוזה נפטר ב-15 במאי 1873 בהיידלברג, בגיל 53.
הובא לקבורה במולדת באחוזתו רוג'ינואסה כשבלוויה השתתפו אלפי אנשים.
קוזה השאיר שני בנים מהקשר מחוץ לנישואים עם הנסיכה מריה אוברנוביץ'. אלמנתו אלנה גידלה אותם בפריז עד 1882 כשאחרי מות מזכירו של קוזה, באליגו דה בן, חזרה לרומניה. דימיטריה (1864–1888) שהתאבד בפריז בעקבות אהבה נכזבת, ואלכסנדר, חולה לב שנפטר ממחלת השחפת גם כן בגיל צעיר. אלכסנדרו קוזה ג'וניור היה נשוי לנסיכה מריה מורוזי שירשה ממנו את האחוזה ברוג'ינואסה.
אלנה קוזה התגוררה ביאשי ובשנותיה האחרונות בפיאטרה ניאמץ ויזמה פעילויות נדבנות רבות.
לקריאה נוספת

C. Giurescu, Viaţa şi opera lui Cuza Vodă, Ediţia Dinu C. Giurescu, Bucureşti 2000,
Alexandru Ioan Cuza şi Costache Negri, Corespondenţă, ediţie Emil Boldan, Bucureşti,1980,
Dumitru Ivănescu, Alexandru Ioan Cuza în conştiinţa posterităţii, Iaşi, Editura junimea, 2001
D. Bolintineanu, Viaţa lui Cuza Vodă, Memoriu istoric, ediţia a V-a, 1875
Constantin Giurescu Viaţa şi opera lui Cuza vodă Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1970
הערות שוליים

↑  C.Giurescu 1970
↑  De ce Alexandru Ioan Cuza stătea cu amanta și soția în aceeași casă? (ברומנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000006-QINU`"'
↑  Cuza, domn al Principatelor Române şi legăturile sale cu Galaţii (ברומנית)'"`UNIQ--templatestyles-00000006-QINU`"'
↑  L.Gyemant p. 92
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276650705171  PLWABN: 9810590838105606  BnF: cb136024099 (data)  CiNii: DA18033258  GND: 118648012  ISNI: 0000 0000 6152 7544  LCCN: n80115708  NLG: 241614  NTA: 070418888  SELIBR: 289349  SUDOC: 03171546X  VcBA: 495/50755  VIAF: 41903046   WorldCat (עם VIAF): 41903046 
מושבו הרשמי של השליט אלכסנדרו יואן ביאשי, כעת מוזיאון האיחוד
בול של רומניה עליו מודפס דיוקנו של אלכסנדרו יואן קוזה
קריקטורה מ-1872 - בציור השמאלי מתואר יון ברטיאנו הכורת בגרזנו את הדומניטור אלכסנדרו יואן קוזה ובציור הימני אותו ברטיאנו משקה את העץ של קרול הראשון הנשען על ביסמרק. ברקע נושבת דעת הקהל שסייעה להפלת קוזה, אך לא מצליחה נגד קרול הראשון
Milkshake Man

"Milkshake Man" (בעברית: "איש המילקשייק") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר האוסטרלי גו-ג'ו. הוא נכתב על ידו לצד איימי שפרד, ג'ורג' שפרד וג'ייסון בובינו, ויצא לאור ב-25 בפברואר 2025 דרך חברות התקליטים צ'אג מיוזיק וריקס רקורדס. עתיד לייצג את אוסטרליה באירוויזיון 2025, שיתקיים בבזל שבשווייץ.
רקע וכתיבה

"Milkshake Man" נכתב על ידו יחד עם גו-ג'ו, איימי שפרד, ג'ורג' שפרד וג'ייסון בובינו – כולם היו או עדיין חברים בלהקת שפרד, אשר התמודדה במהדורה הראשונה של Eurovision – Australia Decides בשנת 2019 עם השיר "On My Way".‏
השיר מאופיין בסגנון סינת'פופ, ומשמש כמעין דחיפה מוטיבציונית למאזינים, במטרה לעודד אותם לגלות את הגרסה הצבעונית ביותר של עצמם ולחוש ביטחון עצמי. לצד המסר החיובי, מילות השיר כוללות משחקי מילים עם כפל משמעויות, אשר מרמזים על רבדים מיניים יותר מאחורי החזות הקלילה והמשועשעת.
וידאו קליפ

הווידאו קליפ של "Milkshake Man", בבימויו של ג'וש האריס, יצא במקביל להשקת הסינגל בערוץ היוטיוב של גו-ג'ו. בקליפ נראה הזמר עם קבוצת נשים מכינים מילקשייקים בתוך אוטו גלידה, כאשר האווירה טעונה באנרגיה חגיגית.
תחרות הזמר של האירוויזיון > בחירה פנימית

ב-25 בפברואר 2025 הכריז תאגיד השידור האוסטרלי SBS כי בחר באופן פנימי בגו-ג'ו ובשיר "Milkshake Man" לייצג את אוסטרליה בתחרות האירוויזיון 2025 שתתקיים בבזל, שווייץ. הסינגל יצא להפצה דיגיטלית באותו היום.
תחרות הזמר של האירוויזיון > באירוויזיון

על פי חוקי האירוויזיון נדרשות כל האומות, למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) עתיד לפצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים על בסיס דפוסי הצבעה דומים וקשרים גאופוליטיים משותפים, על מנת להפחית את הסיכוי לתיאום הצבעות על רקע זה. ב-28 בינואר 2025 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. אוסטרליה שובצה להתחרות בחלקו הראשון של חצי הגמר השני, שיתקיים ב-15 במאי.
הערות שוליים

↑  "Go-Jo to represent Australia at Basel 2025 with 'Milkshake Man'". Eurovision.tv. EBU. 2025-02-25. נבדק ב-2025-02-25.
↑  Lisa Bird. "Go-Jo to represent Australia at Eurovision 2025 with 'Milkshake Man'". נבדק ב-2025-02-26.
↑  Simon Collins (2025-02-25). "WA pop sensation to shake up this year's Eurovision". PerthNow. נבדק ב-2025-02-26.
↑  Jefferson, Dee (2025-02-25). "'There's no better feeling': TikTok star Go-Jo to represent Australia at Eurovision 2025". The Guardian. נבדק ב-2025-02-26.
↑  Roy Moreno (2025-02-25). "Australia: Go-Jo to Perform "Milkshake Man" at Eurovision - Eurovision 2025". נבדק ב-2025-02-26.
↑  Johan Alexed (2025-02-25). "Go-Jo - Milkshake Man" (בשוודית). נבדק ב-2025-02-26.
↑  "Global viral pop sensation Go-Jo to represent Australia at this year's Eurovision Song Contest". SBS. 26 בפברואר 2025. נבדק ב-2025-02-26. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rules–Eurovision Song Contest". Eurovision.tv. EBU. ארכיון מ-8 באפריל 2020. נבדק ב-10 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "How to watch the Semi-Final Draw for the Eurovision Song Contest 2025". Eurovision.tv (באנגלית). EBU. 2025-01-27. נבדק ב-2025-01-27.
↑  Farren, Neil (2025-01-28). "Eurovision 2025: Semi-Final Allocation Draw Held in Basel". Eurovoix (באנגלית בריטית). נבדק ב-2025-01-28.
פרשת איראן-קונטראס

פרשת איראן-קונטראס (באנגלית: Iran–Contra affair), הידועה גם כשערוריית איראן-קונטראס או איראנגייט, הייתה שערורייה פוליטית בארצות הברית שאירעה במהלך כהונתו השנייה של ממשל רייגן. במסגרתה מכרה ארצות הברית נשק למשטר האייתולות באיראן בעסקה סיבובית בתיווך ישראלי באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20.
העסקה נבנתה כך שישראל מכרה נשק לאיראן, באישור אמריקאי, ובתמורה שחרר חזבאללה בלבנון בני ערובה אמריקאים שהחזיק. התשלום שהתקבל מאיראן תמורת הנשק, בניכוי הוצאות ועמלות, הועבר לממשל האמריקאי מבלי שנרשם בספרים. כך יכול היה הממשל להשתמש בכסף זה ללא פיקוח או ידיעה של הקונגרס למימון המורדים במשטר הסנדיניסטי בניקרגואה (הקונטראס), שהואשם על ידי הנשיא רונלד רייגן בתמיכה במרידות קומוניסטיות במרכז אמריקה.
רקע

מדיניות נשיא ארצות הברית רונלד רייגן כללה סיוע לכוחות גרילה אנטי-קומוניסטיים ברחבי העולם ("דוקטרינת רייגן" שיושמה באפגניסטן, אנגולה, קמבודיה, אל סלוודור, גואטמלה וניקרגואה), לפגיעה בהישגים להם זכתה ברית המועצות בעולם השלישי במהלך שנות ה-70. כמו כן, איראן נלחמה באותן שנים בעיראק והייתה זקוקה לנשק. איראן שלטה אז בארגון חזבאללה הלבנוני, שהחזיק בני ערובה אמריקאים. הקונגרס האמריקאי התנגד באותה עת הן לתמיכה במורדים בניקרגואה (ואף העביר בסוף 1985 את "תיקון בולאנד", Boland Amendment, שינוי בחוק האמריקאי אשר אסר להעניק סיוע למורדים אלה) והן לתמיכה כלשהי בשלטון האיראני.
מדינת ישראל העבירה נשק לראשונה לבקשת ה-CIA לשימוש מחתרת הקונטראס ב-1983 וב-1984 במבצע שכינויו היה "קומקום עקום". הנשק היה נשק שלל שצה"ל לכד במלחמת לבנון הראשונה. בפעם הראשונה הועבר הנשק בלא תשלום בהוראת שר הביטחון דאז משה ארנס. בפעם השנייה תבעו היחידה לסיוע ביטחוני (סיב"ט) ומחלקת קשרי חוץ בצה"ל פיצוי כספי עבור הנשק.
השתלשלות האירועים

המגעים בין הצדדים החלו בחודש מרץ 1985, ונמשכו בחודשים שלאחר מכן. באוגוסט פנתה ממשלת ישראל לממשל רייגן בהצעה לתווך בעסקה לשחרור הכומר האמריקאי בנג'מין ויר, שהוחזק בלבנון. לפי העסקה, ישראל הייתה אמורה למכור לאיראנים 508 טילי טאו נגד טנקים ובתמורה לקבל טילים חלופיים מארצות הברית. העסקה יצאה אל הפועל בחודשיים שלאחר מכן.
בנובמבר אותה שנה התבצע השלב השני בו הייתה אמורה ישראל, בסיוע המתווך עדנאן חשוגי, להעביר 500 טילי הוק נגד מטוסים לאיראנים בתמורה לשחרור שאר בני הערובה האמריקאים. כבר בשלב זה הסתבך הממשל בהסתרת העסקה מהקונגרס בניגוד לחוק. שלב זה נכשל לאחר שאיראן לא הייתה מרוצה מ־18 הטילים הראשונים שנשלחו אליה, וטענה כי הוטעתה על ידי ישראל.
בינואר 1986 התבצע שלב נוסף, במעורבות ישראלית מצומצמת יותר, במסגרתו העבירו האמריקאים 1,000 טילי טאו נוספים לאיראן. בין החודשים מאי ונובמבר הועברו נשק וחלקי חילוף נוספים בערוץ זה.
הכספים שזרמו מעסקאות אלו הועברו לקולונל אוליבר נורת', שהיה פקיד במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית (NSC). נורת' השתמש בכספים הללו כדי לממן קבוצות של מורדים ניקרגואים שכונו ה"קונטראס" (קיצור בספרדית של Contrarevolucionarios, "מתנגדי המהפכה"). קבוצות אלו התנגדו למשטר הסנדיניסטי ששלט אז בניקרגואה. באותם ימים האשימה ארצות הברית את השלטון בניקרגואה בכך שהוא נתמך על ידי קובה וברית המועצות, וכי הוא תומך בקבוצות מורדים קומוניסטים שניסו להפיל את המשטר באל סלוודור שנתמך על ידי ארצות הברית. ה-CIA אימן את המורדים החל מינואר 1982 וסיפק להם תחמושת, יחד עם מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
חשיפת הפרשה

ב־3 בנובמבר 1986 פרסם לראשונה העיתון הלבנוני "א-שראע" ידיעה על כך שארצות הברית מוכרת נשק לאיראן תמורת שחרור בני ערובה. הפרשה החלה להיחשף במלואה רק שלושה שבועות מאוחר יותר, כאשר נודע שהופל מטוס בניקרגואה שהכיל משלוחי נשק לקונטראס, והניצול היחיד מהמטוס סיפר לשוביו שהוא נשלח על ידי ה-CIA. ב-26 בנובמבר 1986, לאחר ששר המשפטים של ארצות הברית האשים את ישראל במכירת נשק לאיראן, פרסמה ישראל הודעה רשמית שהיא העבירה נשק לאיראן לבקשת ארצות הברית, אך שהכסף הועבר על ידי האיראנים ישירות לארצות הברית.
לאחר לחץ ציבורי, הסנאט של ארצות הברית החליט למנות ועדת חקירה. הוועדה עסקה בין השאר גם בשאלה האם רייגן וסגנו, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ידעו על העסקה. רייגן ובוש הכחישו שידעו אבל עדויות אחרות רמזו כי היו מודעים לפחות לחלק מהמאורעות. הוועדה נזפה בהם וטענה כי הייתה להם אחריות ניהולית על הפרשה.
כתוצאה מעבודת הוועדה הועמדו מספר אנשים לדין. חלקם זוכו וחלקם קיבלו חנינה מג'ורג' הרברט ווקר בוש בשלהי כהונתו כנשיא. נורת' ופוינדקסטר הועמדו למשפט והורשעו בקשירת קשר, מרמה, עדות שקר לקונגרס, שיבוש מהלכי משפט והשמדת ראיות. לבסוף זוכו שניהם בערעור מסיבות טכניות - הפרה אפשרית של התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית (המקנה לאזרח את הזכות להליך הוגן) עקב שימוש בעדות החוסה תחת חסינות, ובשל הסבר לקוי שניתן על ידי השופט למושבעים. נגד מזכיר ההגנה של ארצות הברית באותה התקופה, קספר ויינברגר, הוגש כתב אישום בעבירת עדות שקר ושיבוש מהלכי חקירה ביוני 1992, אך הוא קיבל חנינה מבוש ב-24 בדצמבר באותה שנה, בערב חג המולד. עוזר מזכיר המדינה לענייני מדינות אמריקה, אליוט אברמס, הורשע בעבירות של הלנת מידע מהקונגרס ונידון למאסר על תנאי, וגם הוא קיבל חנינה מבוש. יועץ הנשיא לביטחון לאומי, רוברט מקפרלן, נידון לשנה מאסר על תנאי, קנס ועבודה בשירות הקהילה על דיווח שקר לקונגרס.
דמות מרכזית נוספת בפרשה היה אלברט חכים, יהודי שנולד בביירות להורים איראנים. בשנות השבעים סחר בנשק עבור איראן, אך לאחר המהפכה האיראנית עבר לארצות הברית, שם הקים חברה ליצוא נשק עם גנרל משוחרר מחיל האוויר האמריקאי, חכים סייע במימון העסקה ויצירת הקשרים עם גורמי ממשל באיראן.
האישים הישראלים שהיו מעורבים בעסקה

העסקה נעשתה בידיעתה ובעידודה של הצמרת המדינית והביטחונית של ישראל. ראשי הממשלה באותה תקופה, שמעון פרס ויצחק שמיר, כמו גם שר הביטחון יצחק רבין, היו מודעים לכל הפרטים.
המתווכים הישראליים בעסקה היו סוחרי הנשק הפרטיים יעקב נמרודי ואל שווימר (מנכ"ל התעשייה האווירית לשעבר). לאחר שבעה חודשים הם הוחלפו על ידי הדרג המדיני. על נסיבות ההחלפה ניטש ויכוח רב-שנים. נטען כי נמרודי ושווימר ביצעו הטעיה של האיראנים לגבי טילי ההוק, שכמעט והכשילה את העסקה, ואילו נמרודי הכחיש טענות אלו וטוען שהוא הוטעה בכך שסופקו לו טילים מדגם לא נכון. כמו כן טען נמרודי בראיון בעיתונות ובספרו "התקווה והמחדל - פרשת איראנגייט", כי בעת שהותו בשווייץ אולץ על ידי סוכני מודיעין איראנים באיומי נשק לסור לסניף הבנק במקום ולהשיב כספים שנגבו על ידיו ללא קבלת התמורה המובטחת.
בהמשך הוחלפו נמרודי ושווימר בישראלי עמירם ניר, שהיה יועץ ראש הממשלה למלחמה בטרור. ניר נהרג לאחר סיום הפרשה, בשנת 1988, בהתרסקות מטוס במקסיקו. בשלב זה כבר לא נשא שום תפקיד ממלכתי.
שנים לאחר התפוצצות הפרשה עדיין מתנהל ויכוח בין המעורבים בה על פרטיה. הדבר עמד ברקע המאבק בין העיתון "מעריב", שנרכש על ידי יעקב נמרודי, לבין העיתון "ידיעות אחרונות" שבבעלות משפחת מוזס (עמירם ניר היה נשוי לבת המשפחה, ג'ודי שלום ניר מוזס, בתקופה שבה היה מעורב בפרשה ובעת מותו). מאבק זה כלל שלוש פרשיות בולטות: האזנות הסתר, חשדות לרצח (שהועלו על ידי רפי פרידן), ופרשת השיבוש (שבה היו מעורבים יעקב נמרודי והסופר אריה קרישק).