ג'. לינדזי אלמונד
מושל וירג'יניה

אף על פי שאלמונד לא היה מקורב לסנאטור הארי פ. בירד, ששלט במנגנון המפלגתי של המפלגה הדמוקרטית בווירג'יניה, הביע אלמונד נאמנות למנגנון של בירד ולסוגיית ההפרדה הגזעית שהייתה על סדר היום הלאומי. בירד נפגע מתמיכתו של אלמונד בבחירתו של מרטין הצ'ינסון למועצת הסחר הפדרלית, וסירב לתמוך באלמונד בבחירות למשרת המושל של 1953, כך שתומאס סטנלי נבחר כמועמד המפלגה ובסופו של דבר נבחר כמושל. ב-1956 הכריז בירד על מדיניות המנגנון שלו ל"התנגדות המסיבית" (Massive resistance), וכתובע הכללי, הגן אלמונד על מה שנודע בכינוי "תוכנית סטנלי" (Stanley Plan), זאת על אף הספקות בנוגע להתאמתה לחוקה. ב-1957 התפטר אלמונד מתפקידו כתובע הכללי, כשסטנלי מינה במקומו את קנת קרטרייט, והודיע על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל וירג'יניה. הוא סירב להצעתו של בירד לקבל מינוי לבית המשפט העליון של וירג'יניה בתלות בתמיכתו במועמד שהיה המועדף על בירד למשרת המושל, גרלנד גריי, שהיה תומך מובהק בהפרדה הגזעית.
בסופו של דבר פרש גריי מהמרוץ, ואלמונד ניצח בקלות בהתמודדות על מועמדות הדמוקרטים. יריבו הרפובליקני, תאודור רוזוולט דלטון, תמך בביטול ההפרדה הגזעית במוסדות החינוך בהתאם להחלטות בתי המשפט. אלמונד הציג מצע של השארת ההפרדה הגזעית על כנה וניצח בבחירות הכלליות, חודש לאחר שהנשיא דווייט אייזנהאואר שלח כוחות צבאיים לאכיפת ביטול ההפרדה הגזעית בליטל רוק, ארקנסו לנוכח התנגדות מושל ארקנסו אורוול פובוס.
בינואר 1958 הושבע אלמונד כמושל וירג'יניה וכיהן עד 1962. ב-19 בינואר 1959 פסקו שופטי בית המשפט העליון של וירג'יניה שתוכנית סטנלי נגדה את החוקה. בתחילה הביע אלמונד מחאה וגינה את פסיקת בית המשפט בנאום לוהט בו תקף את "אלו שמטרתם ותוכניותיהם היא למזג ולאחד את הגזעים הלבנים והשחורים", וציטט את "הצחנה העזה של הסדיזם, אי המוסריות המינית, ומקרי ההיריון בגיל הנעורים שאירעו בבתי הספר המעורבים במחוז קולומביה ובמקומות אחרים", אך עד מהרה הוא זימן מושב מיוחד של בית המחוקקים של וירג'יניה והכריז, לזעמם של בירד, ג'יימס ג'. קילפטריק ואחרים, שהוא לא יתנגד לפסיקות בית המשפט הפדרלי.
ב-5 בפברואר התיר אלמונד לבתי הספר במחוז ארלינגטון ובנורפוק לבטל את ההפרדה הגזעית בדרכי שלום על פי הוראות בית המשפט. תוך כדי שהוא האזין לעצתם של כמה אישים מתונים במפלגתו, כולל חבר הסנאט המדינתי מסבי פארו הבן, הבין אלמונד שהתנגדות לתהליכי ביטול ההפרדה הגזעית הייתה חסרת תועלת בסופו של דבר, שכן המדינה המשיכה להפסיד בבתי המשפט. באפריל, סייעו אלמונד וסגנו, אלי אדוארד סטייקס סטיבנס, לפארו ולחבר סנאט נוסף, סטיוארט ב. קרטר, להעברה על חודם של קולות בודדים את החוקים שהתירו לרשויות המקומיות להחליט אם לבטל את ההפרדה הגזעית בבתי הספר שלהן אם לאו.
בתי הספר במחוזות אלבמארל ווורן פתחו שעריהם לשחורים וצייתו לחוקי ביטול ההפרדה הגזעית, אך בתי הספר במחוז הנסיך אדוארד נותרו סגורים עד 1963, ותוכנית הסיוע בשכר הלימוד שתמכה בבתי הספר המופרדים, נותרה בתוקף עד 1968, כאשר פרסם בית המשפט העליון של ארצות הברית את פסיקתו בפסק דין גרין נגד מועצת החינוך של מחוז ניו קנט (אנ'). כך, למעט מחוז זה, ההתנגדות המסיבית הפכה להתנגדות פסיבית נגד ביטול ההפרדה הגזעית במוסדות החינוך.
ב-1960 הכשילו בירד, וסגנו משכבר הימים, א. בלאקברן מור, את בקשתו של אלמונד להטלת מס מכירות, צעד שהיו כאלו שראו בו כנקמה על ההחלטה על ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר. סגנו של אלמונד, סטיבנס, פרש מהמרוץ למשרת המושל לפני תום השנה. על כל פנים, המנגנון של בירד בחר כמועמד המפלגה באלברטיס הריסון, התובע הכללי שתמך בהפרדה הגזעית בהתנהלות נגד ה-NAACP. בבחירות המקדימות של 1961 הובס סטיבנס, שבכך הסתיימה הקריירה הפוליטית שלו, ובמרוץ למשרת סגן המושל הביס מילס גודווין, שהיה נאמן למחנה בירד, את ארמיסטיד ל. בות' המתון, אך הצבעת תומכי המנגנון של בירד הייתה נמוכה מאשר קודם לכן. הן הריסון והן גודווין ניצחו בבחירות הכלליות בנובמבר, וכתובע הכללי נבחר רוברט יאנג באטון.