stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחוב אבן גבירול

| --- | --- |
רחוב אבן גבירול (2004) מבט ממגדל המאה לכיוון דרום המשקיף על שרידי כפר סומייל, בניין העירייה וגן העיר
רחוב אבן גבירול (2004) מבט ממגדל המאה לכיוון דרום המשקיף על שרידי כפר סומייל, בניין העירייה וגן העיר
 מידע כללי
 על שם:  שלמה אבן גבירול, משורר ופילוסוף יהודי
 מיקום
 עיר:  תל אביב
 רובע:  1, 3, 4, 6
 שכונה:  מרכז העיר, קריית מאיר, הצפון הישן, כוכב הצפון
 
 קואורדינטות:  32°04′58″N 34°46′53″E﻿ / ﻿32.082903°N 34.781256°E﻿ / 32.082903; 34.781256
  מפת מיקום  מפה מפורטת  תבנית:לשוניות2  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
רחוב אבן גבירול נמתח מסמוך למגדל דניאל פריש בצידה הימני של התמונה לכיוון תחנת הכוח רדינג (למעלה)
רחוב אבן גבירול הוא רחוב מסחרי ראשי בתל אביב הקרוי על שמו של המשורר שלמה אבן גבירול. הוא אחד הרחובות המרכזיים של העיר וכיוונו הכללי הוא מדרום לצפון. הרחוב הוא המשכו הצפוני של רחוב יהודה הלוי והוא מסתיים מצפון לנחל הירקון בצפון העיר.
מבנה

רחוב אבן גבירול חוצה את החלק המרכזי של תל אביב, כ-1,200 מטרים מזרחית לים התיכון, וכ-1,000–1,300 מטר מערבית לנתיבי איילון. הרחוב מהווה גם גבול בין רובעי העיר, בין אזור הצפון הישן ממערב שנבנה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 והצפון החדש ממזרח אשר נבנה לאחר קום מדינת ישראל. הרחוב נחשב על כן לגבולה המזרחי, יחד עם דרך בגין, של העיר הלבנה והוא היווה גם את גבולה המזרחי של תוכנית גדס.
תוואי הרחוב קיים עוד מתחילת המאה ה-20 כדרך עפר המחברת בין יפו והכפר סומייל. חלקו הדרומי של הרחוב שהיה המשך לרחוב יהודה הלוי, נקרא כך עד שנות ה-50 ומאוחר יותר שונה שמו לאבן גבירול, משורר נוסף של תור הזהב של יהדות ספרד.
הרחוב הוא רחוב דו-מסלולי, ובכל אחד ממסלוליו שלושה נתיבים. הרחוב מהווה עורק תחבורה ראשי, ויש בו חנויות לכל אורכו. בזכות רוחבו עבר ברחוב פעמים אחדות מצעד צה"ל, וכן נערכו בו העדלאידע, מצעד הגאווה ואירועים מיוחדים נוספים.
בשנים 2006 עד 2010 עבר הרחוב שיפוץ כללי אשר במסגרתו הועברו מערכות תשתית עירוניות מעמודי חשמל וטלפון למערכות תת-קרקעיות, נחנכו שבילי אופניים וניטעו עצים חדשים.
בתוכניות המקורית של הרכבת הקלה בתל אביב אמור לעבור הקו הירוק של הרכבת הקלה ברחוב אבן גבירול ולתפוס חלק מרוחבו של הרחוב. עיריית תל אביב עמדה על כך שקו הרכבת יפעל כרכבת קלה תת-קרקעית מתחת לרחוב, ומשרד האוצר התנגד לכך בגלל העלות הגבוהה. בדצמבר 2011 החליט ראש הממשלה, בנימין נתניהו כי על קווי הפרויקט בעיר תל אביב להיות תת-קרקעיים, בין היתר גם הקו הירוק. העבודות על הקו הירוק החלו בשנת 2020.
מבנה > רחובות נחתכים

רחוב אבן גבירול נפגש עם מספר רב של רחובות ראשיים בעיר, ובהם (מדרום לצפון):
רחוב דיזנגוף (ממערב) ורחוב קפלן (ממזרח)
רחוב הנביאים (ממערב) ושדרות שאול המלך (ממזרח)
שדרות דוד המלך
שדרות בן-גוריון
רחוב ארלוזורוב
רחוב ז'בוטינסקי
רחוב בזל
רחוב פנקס
שדרות נורדאו
שדרות רוקח
מבנה > ככרות

מספר כיכרות גדולות מצויות לאורך הרחוב ובהן (מדרום לצפון):
כיכר רבין (לשעבר כיכר מלכי ישראל) - בפינת רחוב פרישמן ושדרות בן-גוריון
כיכר מוגננת ע"ש משפחת פרוכטר - בפינת שדרות נורדאו ורחוב הבשן
כיכר מילאנו - בפינת רחוב יהודה המכבי
בנייני הרחוב מעוצבים באופן כמעט אחיד: קומת חנויות ומעליה שלוש קומות של דירות מגורים - צורה פשטנית למדי שאינה דומה לסגנון הבינלאומי שבו התאפיינו בתי מגורים רבים של תל אביב עד להתרחבותה מזרחה. האחידות בולטת במיוחד בתכנון האכסדרה, שורת העמודים, הניצבת מתחת לקומת הבניין הראשונה בקומת הקרקע בסמוך לחנויות. תכנון זה מאפשר להולך רגל לצעוד ברובו של הרחוב עם הגנה מפני תנאי מזג האוויר.
רבים מהבניינים ברחוב נבנו בשנות ה-50 ובשנות ה-60, אך עלות הדיור בהם גבוהה בשל מרכזיותו של האזור, הקוסם לצעירים רבים. לאורך הרחוב פזורים גם בנייני משרדים אחדים, ובהם משרדי חברת הביטוח "אליהו" (בקצהו הדרומי), בית וואלה!, "מגדל המאה" ובית עיריית תל אביב-יפו.
אתרים חשובים לאורך הרחוב (מדרום לצפון)

בית אליהו
בית ציוני אמריקה (פינת רחוב דניאל פריש)
מרכז הקניות "לונדון מיניסטורס" (בפינת שדרות שאול המלך), שבו גם שוכן אולם "צוותא"
שיכוני קריית מאיר
בניין קולנוע גת לשעבר (בכיכר רבין, פינת רחוב צייטלין)
בית עיריית תל אביב-יפו, ובחזיתו כיכר רבין - אחת הכיכרות הנודעות בישראל, שבה מתקיימים טקסים, הפגנות, עצרות ואירועים. בכיכר זו נרצח ראש הממשלה יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995 (פינת רחוב מלכי ישראל)
בסמוך לבית העירייה, במקום שבעבר היה גן החיות של תל אביב, נמצא מתחם "גן העיר" (בפינת רחוב הדסה)
הכפר הערבי סומייל שהפך אחרי מלחמת העצמאות לשכונה יהודית, נמצא בסמוך לפינת רחוב ארלוזורוב
מגדל המאה ניצב בבית מספר 124, בין רחוב ארלוזורוב לרחוב ז'בוטינסקי
"ביתן מכירות כרטיסים קסטל" בכיכר שהוחלף בתחילת העשור השני של המאה ה-21 בבית קפה
בית וואלה
בצדו המזרחי של הרחוב בין בית וואלה לרחוב יהודה המכבי נמצאים שיכון עובדי נמל תל אביב. ששונים מהמבנה הסטנדרטי של הרחוב
קרוב לקצהו הצפוני של הרחוב, מעבר לירקון, נמצאים התחנה הראשית של שירותי כיבוי והצלה בתל אביב, תחנת הכוח רדינג ונמל התעופה דב הוז.
גלריה

מבט ממתחם גן העיר צפונה
מבט ממתחם גן העיר דרומה
כיכר רבין ורחוב אבן גבירול מעבר לו
מראה בחלקו הדרומי של הרחוב
גשר בר יהודה עליו חוצה רחוב אבן גבירול את הירקון
בית וואלה בפינת רחוב פנקס
הערות שוליים

↑  הפרויקט הגדול ביותר בישראל יוצא לדרך, באתר משרד התחבורה
↑  יוסי שמר (שמרליס), שיכון עובדי הנמל והצי (שיכון פועלי הנמל), באתר האנציקלופדיה העירונית "תל.אביב.פדיה"
תאופילוס בן חנן

תאופילוס היה כהן גדול בבית המקדש השני בירושלים בין השנים 37–41 לספירה. משפחתו, משפחת בית חנן, הייתה אחת העשירות והמשפיעות בפרובינקיית יהודה במאה הראשונה לספירה.
השם "תאופילוס" משמעותו ביוונית קוינה: "ידיד האל" (ידידיה) או "אהוב האל" או "אל אוהב".
תאופילוס היה בנו של הכהן הגדול חנן בן שת (שירת בשנים 6–15 לספירה) ואחיהם של הכהנים הגדולים אלעזר (15 לספירה), יונתן (36–37 לספירה, נרצח על ידי הסיקריים בזמן כהונתו של חנניה בן נדבאי), מתתיהו (43 לספירה) וחנן (63 לספירה, עמד לאחר מכן בראש ממשלת המרד הגדול ברומאים ונרצח על ידי הקנאים). אחותו הייתה אשתו של הכהן הגדול קיפא (19–36 לספירה).
בשנת 37 לספירה, ויטליוס, הנציב הרומי בסוריה, נטל את הכהונה הגדולה מיונתן בן חנן, ומסר אותה לתאופילוס, אחיו.
בשנת 41 לספירה, אגריפס הראשון מלך יהודה, העביר בתחילת תקופת מלכותו את הכהונה הגדולה מתאופילוס לשמעון בן ביתוס, שכונה קנתירא, ולאחיו ואביו, בית ביתוס.
בנו של תאופילוס, מתתיהו, שירת ככהן גדול בשנים 65–67 לספירה, בזמן פרוץ המרד הגדול ברומאים, עד מינויו של פינחס בן שמואל מכפר חבתא, הכהן הגדול האחרון, שבזמנו חרב בית המקדש השני.
קיים ממצא ארכאולוגי המאשר את קיומו של תאופילוס, גלוסקמה הנושאת את הכתובת: "יהוחנה ברת יהוחנן בר תפלוס הכהן הגדל".
ישנה סברה המזהה את תאופילוס בן חנן עם אותו "תאופילוס" שאליו פונים ספרי הברית החדשה הבשורה על-פי לוקאס ומעשי השליחים.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  תרגום יעקב נפתלי שמחוני לתולדות מלחמת היהודים עם הרומאים (יוספוס פלויוס), טבלת "משפחת הכהנים הגדולים בני חנן", מופיעה בספר א, פרק יא, בין פסקאות ו-ז, עמ' 64–65.
↑  מטבעות כסף מהר הבית, באתר רשות העתיקות; שמעון כהן, חשיפה בי-ם: קבר בנו של הכהן הגדול, באתר ערוץ 7, 6 באוקטובר 2008
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 18, פרק ה, פסקה ג, סעיף 123.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 19, פרק ו, פסקה ב, סעיף 297.
↑  הברית החדשה, הבשורה על־פי לוקאס, פרק א', פסוק 3; מעשי השליחים, פרק א', פסוק 1.
| כהנים גדולים בולטים לפי תקופתם |
| --- | --- | --- |
| משכן משה והמשכן בגלגל | אהרן • אלעזר הכהן |  |
| המשכן בשילה | • אלעזר הכהן • פינחס • אבישוע בן פנחס • בקי בן אבישוע • עזי בן בקי • עלי הכהן • אחיטוב (נכד עלי) • אחיה בן אחיטוב |  |
| משכן נוב ומשכן גבעון | אחימלך בן אחיטוב • אביתר בן אחימלך |  |
| תקופת בית ראשון | צדוק • אחימעץ בן צדוק • עזריהו בן צדוק • אמריהו • יהוידע הכהן • זכריהו בן יהוידע • עזריהו הכהן • אוריה הכהן • עזריהו הכהן (השני) • שלום הכהן • חלקיהו בן שלום • שריה הכהן • יהוצדק הכהן • צפניה בן מעשיה |  |
| תקופת בית שני (תחת שלטון ממלכת פרס) | יהושע בן יהוצדק • יהויקים בן יהושע • אלישיב בן יהויקים • יהוידע הכהן (בית שני) • יוחנן הכהן • ידוע הכהן |  |
| בתקופה ההלניסטית | חוניו הראשון • שמעון הראשון • אלעזר בן חוניו • מנשה אחיו של חוניו • חוניו השני • שמעון השני • חוניו השלישי • יוחנן כהן גדול |  |
| כהנים מתיוונים ואחרים | יאסון •  מנלאוס • אלקימוס • חוניו הרביעי |  |
| כהנים גדולים מבית חשמונאי | יונתן • שמעון • יוחנן הורקנוס הראשון • יהודה אריסטובולוס הראשון • אלכסנדר ינאי • הורקנוס השני • אריסטובולוס השני • מתתיהו אנטיגונוס השני • אריסטובולוס השלישי |  |
| תחת ממשלת רומא | מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) • יוסף בן עלים • חנן בן שת • ישמעאל בן פיאבי • יוסף קיפא • יונתן בן חנן • תאופילוס בן חנן • חנניה בן נדבאי • חנן בן חנן • יהושע בן גמלא • מתתיהו בן תאופילוס (השני) • פינחס בן שמואל מכפר חבתא • רבי אלעזר בן חרסום • יששכר איש כפר ברקאי • רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא תולדות עם ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רן אלדמע

| --- | --- |

רן אלדמע ב-1948
 לידה:  18 בספטמבר 1926 תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  14 בספטמבר 2016 (בגיל 89) גבעתיים, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  גבעת השלושה 
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 פרסים והוקרה:  יקיר העיר גבעתיים 
 
שלט הנצחה לרן וגיל אלדמע בבית ראשונים בגבעתיים
רן אלדמע (תל אביב, 18 בספטמבר 1926 – גבעתיים, 14 בספטמבר 2016) היה מחנך, מוזיקאי ומראשוני חיל הקשר. קיבל את התואר יקיר העיר גבעתיים.
שנים ראשונות

אביו, אברהם אלדמע (אייזנשטיין), נולד בשנת 1884 בברדיצ'ב באוקראינה. למד אומנות באודסה, בהשפעת בורוכוב הפך לציוני ועלה ארצה בשנת 1906. היה שחקן, צייר וצלם אומנותי, ארגן את חגיגות העדלאידע הראשונות בתל אביב ושימש מורה לאומנות בגימנסיה הרצליה.
אמו, זהבה אלדמע לבית יודילביץ, ילידת ליטא, עלתה לארץ ישראל בשנת 1921 והצטרפה למשק הפועלות בשכונת בורוכוב. שם פגשה את אלדמע, נישאה לו בשנת 1925 ונולדו להם שלושה ילדים, רן, גיל ודיצה.
ביתם היה למרכז תרבות לתושבי האזור ושם התקיימו הצגות תיאטרון עם טובי השחקנים, חגיגות חגים ומפעלי תרבות אחרים שמשכו קהל רב.
יחד עם אחיו גיל אלדמע, קיבל חינוך מוזיקלי מגיל צעיר. הוא ניגן בפסנתר וכינור ולאחר מספר שנים עבר לנגן באקורדיון, כלי שליווה אותו במרבית שנות חייו. שליטתו בכלי יצרה מיד מעגלי רוקדים ושירה בציבור ברגע שרן ואחיו החלו לנגן.
אלדמע למד בבית הספר היסודי שהיה שייך ל"זרם העובדים" וחינך לפי ערכי תנועת העבודה, הצטרף לתנועת הנוער העובד ואחר כך להגנה, כאשר האימונים הטרום צבאיים נעשו בכיתות בית הספר.
בשנת 1923 בנתה ההגנה "סליק" מקום מסתור לנשק לא חוקי בחצר משפחת אלדמע. בעזרת אביו של אלדמע ומספר מפקדים בהגנה נבנה המחבוא שהכיל לעיתים מאות כלי נשק מסוגים שונים, והיה פעיל עד קום המדינה.
עם סיום לימודיו בבית הספר העממי, החל ללמוד בגימנסיה הרצליה, מקום עבודתו של אביו. הוא למד במגמה הראלית והצטיין גם בחינוך גופני, תחת ידו של המורה צבי נשרי. לימים יפנה למקצוע זה כחלק נכבד מעיסוקו הפדגוגי.
שירות בהגנה ובצה"ל

בגיל 16, יצא לקורס מ"כים של ההגנה בגבעת עדה. במהלך הקורס כמעט והתגלו על ידי חיילים בריטיים וכדי לטשטש את העקבות, הוצעדו החניכים על כלי נשקם לגינוסר בשפת הכנרת ומשם באוטובוסים עד עמק חפר, שם סיימו את הקורס.
עם סיום לימודיו בית הספר התיכון, השתתף אלדמע בקורס אלחוטנים של ההגנה בג'וערה ולאחריו התגייס למשטרת היישובים כנוטר מטעם הבריטים וקיבל אישור לשאת נשק.
אלדמע שירת במשטרת גבעת רמב"ם, אך בשעות הפנאי "הופקע" על ידי ההגנה ושימש אלחוטן ההגנה בתחנת האלחוט של גוש דן. ולאחר מכן צורף לכוח שמטרתו לשמור על יישובים יהודיים מפורעים ערבים. כל אותה עת התחמק מהבריטים שניסו לגלות את מכשירי הקשר של ההגנה. במהלך השבת השחורה נעצר, אך בהיותו נוטר בריטי, שוחרר עד מהרה.
בשנת 1946, בהתאם להמלצת אביו, קיבל אלדמע חופשה מההגנה והחל ללמוד בקורס השני של מורים לחינוך גופני בתל אביב, והוסמך כמורה לחינוך גופני. בתום לימודיו שובץ ללמד בכפר יהושוע, שם הפך עד מהרה לדמות חינוכית מרכזית ואהודה. הוא לימד חינוך גופני ומוזיקה, ארגן חוגי ריקודי עם ומופעים רבי משתתפים, כאשר האקורדיון מלווה אותו בכל פעילויותיו.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, סופח לגדוד 53 של גבעתי בפיקודו של יצחק פונדק, שירת בחזית המצרית כאלחוטן והשתתף ב"מבצע חסידה". במאי 1948 ירד עם צוות אלחוטנים בשיירה לנגבה הנצורה והמופגזת. ב-2 ביוני החלה התקפה מצרית מסיבית על הקיבוץ ובקרב נואש נגד חיילי חי"ר וטנקים מצריים הצליחו המגנים, למרות אבדות רבות שספגו, להבריח את הכוח המצרי. עם סיום הקרב, תוך שהוא משוטט בין ההריסות, מצא רן פסנתר, החל לנגן בו והחיילים, בהם פצועים, מפויחים והמומים, התקבצו סביבו והחלו לשיר יחד, עד אור הבוקר. אירוע סוריאליסטי זה הונצח אחר כך גם במחזהו של יגאל מוסינזון "בערבות הנגב".
בתחילת 1949 נשלח לקורס קציני קשר ומיד לאחר מכן השתתף במבצע כיבוש אילת אשר בסיומו הונף שם דגל הדיו המפורסם. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בבית הספר לקשר, בה"ד 7. במסגרת שירותו במילואים השתתף אלדמע בעוד שלוש מלחמות. במבצע סיני הוא שימש קצין קשר חטיבתי. במלחמת ששת הימים השתתף כסגן קצין קשר אוגדתי בחזית הדרום, באחד ממבצעי ההטעיה הגדולים של המלחמה. האוגדה הייתה אוגדת דמה של חיל ההנדסה כאשר כל כלי הרכב והטנקים היו עשויים מקרטון ופיברגלס ומערך הקשר יצר מערך תקשורת שהטעתה את הצבא המצרי, גרמה לו למהלכים מוטעים והשפיעה על תוצאות המלחמה.
במלחמת יום הכיפורים שוב שירת באוגדת הדמה, הן בחזית המצרית והן בסורית. בסיום המלחמה הועלה לדרגת רב-סרן וקיבל מגן הוקרה צהלי.
אלדמע המשיך לשרת בחיל הקשר כמילואימניק שנים רבות והשתחרר בדרגת רב-סרן.
עשייה תרבותית וחינוכית

לאחר שחרורו החל לעבוד כמורה לחינוך גופני בבית הספר התיכון גבעתיים שלימים יקרא תיכון קלעי, ושם לימד חינוך גופני במשך 42 שנה.
שנות עבודתו הרבות בבית הספר אופיינו בעשיה רבה הן מקצועית והן תרבותית. הוא ארגן טיולים, אירועי תרבות, מסיבות ונגינה באקורדיון ושירה בציבור.
תוך כדי עבודתו בקלעי, התבקש גם ללמד בבית ספר "ביאליק" בתל אביב, שם הכיר את ברכה לבית בונדר, מורה לחינוך גופני, מתעמלת ורקדנית. הם נישאו בגבעתיים בשנת 1953.
בית ספר קלעי ופעילויות תרבות נוספות

במסגרת עבודתו בתיכון קלעי אלדמע היה אחראי על רוב האירועים, הטקסים והטיולים. הוא ארגן מסעות מים אל ים, טיולי תלמידים לסיני, וכאחראי גם על לימודי הגדנ"ע בבית הספר, יצא בשנת 1951 עם תלמידיו להקים את חוות הגדנ"ע בבאר אורה, ליד אילת. לימים הפך לסגן מנהל בית הספר, תפקיד שמילא עד פרישתו לגמלאות בשנת 1992.
במקביל לעבודתו בבית הספר, יזם וביצע פעילויות רבות למען ילדי גבעתיים ותושביה. בשנות הששים החל במפעל הקייטנות לילדי גבעתיים בהן השתתפו מדי קיץ אלפי ילדים. הוא בנה מעין עיר עשויה מחצלות בחוף בת ים ובסיוע עשרות מדריכים קיים את המפעל שלווה בפעילויות חינוכיות מגוונות במשך שנים רבות. כמנהל ומלווה מוזיקלי של האולפן להכשרת מדריכי ריקודי עם בתל אביב, החל גם לטפח חוגים לריקודי עם בגבעתיים לילדים ומבוגרים. אלדמע הגה וניהל במשך 25 שנה את במות הבידור של גבעתיים ביום העצמאות בהשתתפות עשרות אלפים מתושבי העיר.
במשך שלושים שנה הפעיל יחד עם אחיו גיל מועדון זמר לזכרו של אביהם. במועדון זה, שנקרא "ברון יחדיו", קיימו בהתנדבות ערבי שירה בציבור לתושבי גבעתיים.
יחד עם אשתו ברכה הוא ארגן קייטנה לנפגעי שיתוק ילדים מטעם אילן אשר התקיימה כמה שנים רצופות.
בשנים 1964 ו-1966 היה חלק מצוות מצומצם שנשלח לזמביה באפריקה על מנת לסייע לה להכנת חגיגות העצמאות. הוא ארגן מופעי התעמלות וריקוד וכאשר נשלחה משלחת זו לביקור נוסף, ביקש נשיא זמביה במפורש את נוכחותו בסיוע לחגיגות. לאחר צאתו לגמלאות המשיך, עם חבריו "ותיקי שכונת בורוכוב" במבצע הפיכת ה"סליק" ברחוב בורוכוב למוזיאון פתוח חינוכי והוא המשיך להדריך סיורי תלמידים ומבוגרים במקום, בניסיון לשמר את המורשת המיוחדת של חצר אלדמע ושכונת בורוכוב.
יקיר העיר גבעתיים

אלדמע קיבל את התואר "יקיר העיר גבעתיים", עבור פועלו לטובת העיר ובשנת 2009 נבחר לאיש השנה מטעם מועדון המתנדבים של ליונס גור אריה.
רעייתו ברכה נפטרה בשנת 2010. השאיר אחריו 3 בנות ובן.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
הערות שוליים

1 2 3 4  אל דאגה ועל דמע, www.toldot.co.il, 2010
1 2 3  עופר אדרת, הלוחם שניגן בפסנתר על הריסות נגבה, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2016
1 2  אלי אלון, הלך לעולמו רן אלדמע, באתר TheMarker, ‏15 בספטמבר 2016
↑  מפעולות אילנשל-פוליו, קול העם, 2 באוגוסט 1956
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599519205171  VIAF: 316604421   WorldCat (עם VIAF): 316604421
שלמה זלמן הבלין (ראש ישיבה)

| --- | --- |

הרב הבלין בראשית ימיו בארץ ישראל (בסביבות 1911)
 לידה:  אוגוסט 1877 י' באלול תרל"ז
 פטירה:  אפריל 1936 (בגיל 58) ט"ז בניסן תרצ"ו
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום פעילות:  רוסיה
 תקופת הפעילות:  ?–1936 
 השתייכות:  חב"ד
 רבותיו:  הרש"ב
 
הרב שלמה זלמן הַבלין (בכתיב יידי: האַוולין) (י' באלול תרל"ז, אוגוסט 1877 – ט"ז בניסן תרצ"ו, אפריל 1936) היה מייסד וראש ישיבת תורת אמת בחברון, ולאחר מכן בירושלים.
תולדותיו

הבלין נולד ברוסיה לאליעזר ורחל הבלין (האוולין). מחסידי האדמו"ר הרש"ב ולמד בישיבתו בליובאוויטש. בראשית המאה ה-20 עמד בראש ישיבת חב"ד בהרדזישצ'ה. בתחילת שנת תרע"ב (1911) עלה לארץ ישראל בשליחות רבו בראש קבוצת בחורים כדי לייסד את ישיבת תורת אמת בחברון, לצד הרב יצחק חן שעלה אף הוא באותה שנה לחברון. בתחילה התקיימו הלימודים במבנה ששימש את ישיבת "מגן אבות חברון", שהוקמה על ידי חסידי חב"ד תושבי חברון. כעבור זמן עברה הישיבה ל"בית רומנו" בעיר. עם קבוצת הבחורים נמנו הרב אלתר שימחוביץ, לימים חתנו של הרב הבלין, והרב יחזקאל פייגין, לימים מזכירו של הרבי הריי"צ. הלימודים נמשכו במשך כשלוש שנים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרע"ד (1914), אז גירשו השלטונות העות'מאניים את תלמידי הישיבה לרוסיה.
הרב הבלין שהה באותה עת ברוסיה ושב לארץ בשנת תרפ"ב (1922). בכוונתו הייתה לפתוח מחדש את הישיבה בחברון, בשל קשיים שונים החליט להקים את הישיבה בירושלים. תחילה שכנה הישיבה בשכונת בית ישראל, וכעבור זמן עברה לשכונת גבעת שאול. החל משנת תרפ"ט (1929) כיהן בה כמשפיע חתנו הרב אלתר שימחוביץ, עד פטירתו בשנת תרצ"ט (1939). בשנת תרפ"ד (1924) ייסד הרב הבלין את ישיבת תורת אמת בתל אביב, אך היא לא החזיקה מעמד ונסגרה באותה שנה.
הרב הבלין נפטר בניסן תרצ"ו ונקבר בהר הזיתים. לאחר פטירתו עברה הישיבה מגבעת שאול לשכונת הבוכרים ומשם לשכונת מאה שערים. את מקומו כמשפיע בישיבה מילא חתנו הרב משה יהודה רייכמן. ניהול הישיבה עבר לבנו, הרב חנוך הענדל הבלין.
צאצאיו

היה נשוי לשיינא, ולהם עשרה צאצאים:
שלום הבלין - בנו הוא חוקר התלמוד פרופ' שלמה זלמן הבלין
דוד הבלין - בנו הוא הפיזיקאי פרופ' שלמה הבלין
דב אליעזר הבלין. אחד מבניו הוא הרב משה הבלין - רבה של קריית גת. בן נוסף הוא הרב שמואל אהרן הבלין רב ואב"ד בסאן פאולו ברזיל, בנו השני הרב יוסף יצחק הבלין רבה של קהילת חב"ד רמת שלמה בירושלים ומוציא ספרים ידוע.
הרב חנוך הענדל הבלין - מנהל ישיבת תורת אמת. אחד מבניו הוא עו"ד הרב שמואל הבלין, רבה הראשי של אילת. ולאחר מכן רבה של בית שאן.
רבקה, נישאה לרב אלתר שימחוביץ - משפיע בישיבת תורת אמת
שרה נחמה, נישאה לרב משה יהודה רייכמן - משפיע בישיבת תורת אמת
מוסיא מרים, נישאה לרב יצחק פרץ ליפשיץ - ייסד תלמוד תורה של חסידות חב"ד בחדרה.
אסתר, נישאה לרב יחיאל משה הכהן רוט
חנה
טובה
לקריאה נוספת

שלמה זלמן הבלין, המשפיע: תולדות הגה"ח מוהרש"ז האוולין ... : פרקים בתולדות חב"ד, בתולדות היישוב היהודי בחברון ובתולדות היישוב היהודי באה"ק ..., ירושלים: [חמו"ל], תשמ"ב.
שכונת שפאק

|  מידע |
| --- | --- |
 עיר:  תל אביב-יפו 
 תאריך ייסוד:  שנות ה־20 של המאה ה־20 
 על שם:  דב שפק-לובזובסקי 
 קואורדינטות:  32°04′16″N 34°46′51″E﻿ / ﻿32.071133697567°N 34.780854828733°E﻿ / 32.071133697567; 34.780854828733
  (למפת תל אביב מוגדלת) שכונת שפאק(למפת תל אביב רגילה) שכונת שפאק(למפת גוש דן רגילה) שכונת שפאק(למפת גוש דן מוגדלת) שכונת שפאק
 
תל אביב בתצלום אווירי משנת 1933, מבט לכיוון מערב. מקרא: 1- שכונת שפאק, 2- תוואי שדרות רוטשילד, 3- דרך שכם, תוואי רחוב יהודה הלוי, 4- פרדס ליטוינסקי, 5- לימים, רחבת הבימה והיכל התרבות, 6- רחוב מרמורק, 7- רחוב ברדיצ'בסקי, 8- רחוב כרמיה
שכונת שפאק בתל אביב שוכנת בין הרחובות יהודה הלוי במזרח, שדרות רוטשילד במערב, רחוב מרמורק בצפון ורחוב כרמיה בדרום. הוקמה במהלך שנות העשרים של המאה ה־20 ונקראה על שמו של היזם שרכש את הקרקע – דב שפק-לובזובסקי.
בתי השכונה נבנו על קרקע בגבולו הצפוני של פרדס שהיה בבעלותן של משפחות למלה ושומאכר – גרמנים טמפלרים תושבי שרונה. הפרדס השתרע מערבית לדרך שכם – כיום רחוב יהודה הלוי – ועד לתוואי בו יעבור החלק הצפוני של שדרות רוטשילד.
מאז חלוקת העיר לרבעים נמצאת שכונת שפאק בחלק הצפוני-מזרחי של רובע 5 שהוא האזור ההיסטורי הכולל בעיקר את אזור לב העיר.
הרקע להקמת השכונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים (1917–1918) נחשבו הטמפלרים לנתיני מעצמת אויב ורבים מהם גורשו למצרים. רק לאחר מאמצים רבים ומשא ומתן ממושך אפשרו האנגלים את שובם לבתיהם במושבותיהם ברחבי ארץ ישראל. עם שובם גילו רבים מהם כי נחלותיהם נבזזו והמטעים והפרדסים הוזנחו ונהרסו. עם ירידת ערכם ומחירם של חלק מהפרדסים, ומתוך הצורך לממן את המשכיות נחלותיהם, נאלצו אחדים מהטמפלרים, ובהם משפחות למלה ושומאכר, למכור חלק מהפרדסים שבבעלותם. אדמת הפרדס ליד דרך שכם נמכרה ליזמים יהודים ועליה נבנתה שכונת מרכז בעלי מלאכה ב' (מרחוב כרמיה דרומה עד רחוב שינקין) ובצפון החלקה הוקמה שכונת שפאק.
דב שפאק-לובזובסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1911 והתגורר בגדרה שם רכש אדמות מערביי הסביבה. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה השתקע עם משפחתו בתל אביב וניהל בה את עסקי הקבלנות שלו כמומחה לסוסים. הוא הפעיל עבור העירייה מערכת לפינוי אשפה של תל אביב בעגלות רתומות לסוסים וכן עסק בתחזוקת סוסי המשטרה העירונית. יחד עם שותפו, יעקב גוברניק, רכש את הקרקע בגבולו הצפוני של פרדס למלה – שטח של 200 דונם במחיר 10 לירות לדונם. הקרקע חולקה למגרשים שנמכרו למתיישבים חדשים, ביניהם אנשי העלייה השלישית שהגיעו בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 לארץ ישראל ולתל אביב. בשכונה נבנו בתים צנועים, בדרך כלל בני קומה אחת, ובחלק מהחצרות התקיים משק חקלאי זעיר שתוצרתו נמכרה לתושבי תל אביב. הרחוב הראשי בשכונה נקרא על שמו של הרופא והעסקן הציוני אלכסנדר מרמורק שנפטר בשנת 1923, כשנה לפני הקמת הרחוב. השכונה הייתה מנותקת למעשה מתל אביב עד לשנות השלושים, כאשר רק אז נוצר רצף בנוי עם העיר.
בתי הכנסת

הבתים ברחוב מרמורק 20–22 בשכונת שפאק נבנו על ידי ישראל וחוה ישראלסון. באחד החדרים, בקומה הראשונה הפונה לרחוב מרמורק, ייסד ישראל ישראלסון בית כנסת. חוה ישראלסון נפטרה בנובמבר 1935 ובעלה ישראל נפטר במרץ 1941. מספר שנים טרם מותו הוריש ישראלסון את הבתים לעיריית תל אביב כדי שישמשו בית ומקלט לנכים – בית אינוולידים – וזאת בתנאי שבאי בית הכנסת ימשיכו להתפלל לעילוי נשמתו ונשמת רעייתו. בבית האינוולידים שוכנו כ־30 נכים סיעודיים, אשר הועברו אליו מהוסטל שפעל קודם לכן בבניין שכור ברחוב שרעבי ליד שכונת נווה צדק. רופא המוסד היה ד"ר יעקב פרנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביוני 1941 הותקפה תל אביב, בשנית מהאוויר, (ההפצצה הראשונה התרחשה בחודש ספטמבר 1940), על ידי מטוס גרמני בודד, מדגם יונקרס 88, שהמריא מבסיס צבא וישי בסוריה, והצליח לחדור את ההגנה האווירית הבריטית. בהפצצה זו נפגע בית האינוולידים פגיעה ישירה. 13 מדייריו נהרגו, אחרים נפצעו והבניין עצמו ניזוק קשות. שיפוץ המבנה לאחר ההפצצה נתקל בהתנגדויות השכנים, אך העירייה השלימה את בניית המוסד מחדש, תוך הבטחה לאתר מבנה חילופי שיקלוט את הנכים. רק בשנת 1964 הועברו הנכים למוסד מלב"ן הסמוך לקיבוץ גבעת השלושה.
בפינת הרחובות מרמורק והוברמן, מרחק קצר מבית האינוולידים, ניצב מתחילת שנות השלושים צריף שבו פעל בית הכנסת מרמורק. עיריית תל אביב ניסתה מאז שנות השישים לפנות את בית הכנסת ולהרוס את הצריף שהפריע להרחבת הכביש בפינת הרחובות. לבאי בית הכנסת מרמורק הוצע להקים בית כנסת חדש על המגרש של בית האינוולידים שפונה באותה תקופה. מתפללי בית הכנסת על שם ישראלסון שפעל בבית האינוולידים התנגדו להריסת הבניין ופנו לערכאות. בית המשפט דחה את תביעתם והתיר לעירייה לממש את התוכנית להרוס את בית האינוולידים. בשנת 1993 נחנך בית הכנסת מרמורק החדש הניצב במקום בו שכן בית האינוולידים. המבנה החדש תוכנן עלי ידי משרד האדריכלים אלחנני-כנען. חלונות בית הכנסת מקושטים בויטראז'ים שעוצבו על ידי בית המלאכה בקיבוץ נחשון.
דמויות משכונת שפאק

ברחוב ברדיצ'בסקי 14 פעלה מאפיית טגנסקי, מהראשונות בתל אביב, בהנהלת יוסף טגנסקי ואשתו חנה (למשפחת זמלר). בסופי שבוע הובאו אל התנור שבמאפייה סירי החמין של חלק מהשכנים והלקוחות. בני משפחת טגנסקי התגוררו בבניין שברחוב ברדצ'בסקי 16 (פינת בילו) שנבנה בשנות העשרים בידי הסבא יצחק טגנסקי. בני משפחת טגנסקי היו חברים באצ"ל, החביאו נשק בביתם ויוסף טגנסקי ישב מספר פעמים במעצר במחנה לטרון והיה מאסירי ציון הראשונים אחרי מעצרו של זאב ז'בוטינסקי בעכו בשנת 1920 אשר השניים היו חברים קרובים מאוד. בבית המשפחה ברחוב ברדיצ'בסקי התגוררה גם אסתר טגנסקי שהייתה נהגת ה"טקסי" הראשונה בארץ, והסיעה ברכבה לוחמים של האצ"ל ונשק. מאפיית טגנסקי נסגרה בתחילת שנות ה-70. בשנת 2012 נחנך באתרה מלון בוטיק בשם מלון ברדצ'בסקי שעוצב בסגנון אר דקו.
בליל 26 במרץ 1946 נהרגה בפינת הרחובות מרמורק ויהודה הלוי לוחמת הפלמ"ח ברכה פולד. היא הייתה מפקדת חוליה שאמורה הייתה לחסום מעבר תגבורת אנגלית לחוף מדרום לנמל תל אביב שם עמדה להתבצע באותו לילה הורדה של מעפילי האונייה "אורד וינגייט". אולם האונייה התגלתה על ידי האנגלים שהפנו אותה לעתלית והמבצע התבטל ללא ידיעת אנשי הפלמ"ח שהתמקמו בבית ברחוב מרמורק. בחילופי אש עם משוריין בריטי שהגיע מכיוון שרונה נפגעה ברכה פולד ונפצעה קשה. היא נלקחה לחקירה ביפו ונפטרה מפצעיה לאחר זמן קצר. הרחוב המקביל לרחוב מרמורק מצפון נושא את שמה של ברכה פולד.
בשכונת שפאק גדל הסופר והמחזאי יגאל מוסינזון ("חסמבה"). ברחוב ברדיצ'בסקי 8 חי ויצר המשורר אבות ישורון שתיאר את סביבתו בכמה משיריו.