stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שנות ה-80 של המאה ה-18
הערות שוליים

↑  Mysore-Wars, אנציקלופדיה בריטניקה
↑  תאילנד, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Bilal Ahmad Kuttp, SAUDI ARABIA UNDER KING FAISAL (עמ' 27)
↑  הינדואיזם, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  האימפריה הבריטית, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  סחר בינלאומי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
1 2  George C. Kohn, Encyclopedia of Plague and Pestilence: From Ancient Times to the Present
↑  Wurzbg Medizinhist Mitt, [The influenza pandemic of 1782, with special reference to its occurrence in the Imperial City of Nuremberg]
↑  What Is A White Dwarf?, Science ABC
↑  אידאליזם גרמני, באתר האנציקלופדיה המקוונת של הפילוסופיה
↑  סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| עשורים במאה ה-18 |
| --- | --- | --- |
|  | << • 1700–1709 • 1710–1719 • 1720–1729 • 1730–1739 • 1740–1749 • 1750–1759 • 1760–1769 • 1770–1779 • 1780–1789 • 1790–1799 • >> |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  KulturNav: 2f5bc92e-548f-45a8-b6de-83ffaa8ad9ee 
מלחמת העצמאות האמריקאית
ב-3 בספטמבר 1783 חוזה פריז הכיר רשמית בעצמאותה של ארצות הברית מבריטניה וקבע את הגבולות של האומה החדשה
14 ביולי 1789 – נפילת הבסטיליה
ב-1781 ויליאם הרשל מגלה את כוכב הלכת אורנוס
הטיסה הראשונה בכדור פורח שאינו מעוגן לקרקע מתבצעת ביער בולון שבפריז ב-21 בנובמבר 1783
נפץ (מכשיר)

נפצים חשמליים
נַפָּץ (באנגלית: Detonator או Blasting Cap; מכוּנה בעברית גם תַּחַל, מלשון התחלה) הוא מכשיר המשמש ליִזּוּם או אתחול שרשרת הניפוץ ולהפעלת מטען חומר הנֶפֶץ העיקרי.
קיימים שני סוגי נפצים:
נפץ חשמלי – מופעל על ידי פצץ, סוללה חשמלית או גנרטור מסוג אחר, המעבירים זרם חשמלי לנפץ וגורמים לפיצוצו.
נפץ מכני – מופעל על ידי החדרת פתיל השהייה לתוכו והידוק הפתיל על ידי צבת צימות מיוחדת. הפתיל מודלק על ידי גפרור, מצית, מצת או אמצעי הצתה אחר.
בדרך כלל הנפץ מוכנס לתוך חומר נפץ שנקרא מאיץ (Primer), שמהווה שלב שני ב"שרשרת הניפוץ".
ראו גם

פצץ
הערות שוליים

↑  יִזּוּם, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550421705171  BnF: cb145145840 (data)  LCCN: sh85037305  NARA: 10640521 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה ובנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הבחירות הפרלמנטריות בעיראק (2014)

ב-30 באפריל 2014 נערכו בעיראק בחירות פרלמנטריות על רקע תהליכים פוליטיים ואזוריים משמעותיים, שבראשם עזיבת הכוחות האמריקאיים את עיראק כבר ב-2011 וראשית התגבשותו של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש). בבחירות אלה נבחרו 328 חברי פרלמנט. אחוז ההצבעה היה גבוה, ועמד על 61%, ובמספר המושבים הגדול ביותר זכה הגוש המפלגתי "מדינת החוק" בראשותו של ראש הממשלה נורי אל-מאלכי. הרשימה קיבלה 24% מהקולות שהקנו לה 92 מושבים בפרלמנט ועל אל-מאלכי הוטלה מלאכת הרכבת הממשלה.
אף על-פי כן, בעקבות מתקפת המדינה האסלאמית בצפון עיראק ביוני 2014 שאירעה תוך תהליך גיבוש ממשלתו של אל-מאלכי, החלו מוסדות המדינה העיראקית לקרוס, ובראשם הצבא. המחדל שהוביל לקריסה המהירה יוחס לאל-מאלכי שכיהן כראש ממשלת עיראק כבר מאז 2006 ורבים במערכת הפוליטית דרשו את התפטרותו המידית. בעקבות זאת, הקימה מפלגת הדעווה האסלאמית, מפלגת האם של גוש "מדינת החוק", גוש מפלגתי חדש בשם ״הברית הלאומית״ והעמידה בראשו את הפוליטיקאי הוותיק חיידר אל-עבאדי, כמחליפו של אל-מאלכי. אל-עבאדי צלח בהרכבת ממשלה חדשה ב-8 בספטמבר 2014 והוביל אותה תול לחימה בדאעש עד לבחירות של שנת 2018.
רקע

ברקע מערכת הבחירות עמדו מספר התפתחויות חשובות בעיראק: אחד הגורמים הקריטיים ביותר היה נסיגת הכוחות האמריקאיים בסוף 2011, והותירה ואקום ביטחוני וממשלתי שאפשר את התעוררותן של קבוצות מיליטנטיות. ההתפשטות המהירה של דאעש ב-2014 הובילה לכיבוש ערים ושטחים מרכזיים, מה שהיווה איום ביטחוני גדול על עיראק. משבר זה הדגיש את האתגרים העומדים בפני ממשלת עיראק במונחים של שמירה על יציבות וביטחון. יתרה מזאת, ההקשר הרחב יותר כלל מתחים עדתיים עמוקים, כאשר סונים רבים חשו דחויים וחסרי זכויות תחת ממשלתו של נורי אל-מאלכי, הנשלטת על-ידי השיעים, דבר שתרם לאי היציבות הפוליטית והביטחונית במדינה.
בתהליך הבחירות בעיראק, נבחרים 328 נציגים, חברי הפרלמנט העיראקי, המכריעים מי יכהנו כנשיא וכראש ממשלה בעיראק. נציגי הפרלמנט נבחרים לארבע שנים על סמך מיקומם ברשימת המפלגה שאליה הם משתייכים.
הפוליטיקה העיראקית נשלטת על-ידי בריתות וגושים מפלגתיים משתנים, המורכבים ממפלגות פוליטיות שונות. גושים אלה נוצרים לעיתים על רקע אתני או דתי ומורכבים ממפלגות פוליטיות שונות המקיימות ביניהן ברית. הקמפיין היה צפוי להתמקד בתחרות בתוך שלוש הקהילות הדתיות והאתניות העיקריות: ערבים שיעים, ערבים סונים וכורדים. ההצבעה היא על בסיס ייצוג יחסי, כאשר לאחר מכן לגוש המפלגתי שזכה במספר המושבים הרב ביותר ניתנת ההזדמנות הראשונה להרכיב ממשלה, בתקדים שנקבע בעקבות בחירות 2010. התקדים היה תהליך רשמי של מתן הזדמנות ראשונה לגוש המפלגה שזכה במספר המושבים בפרלמנט להרכיב ממשלה. גישה זו נועדה למנוע אי ודאויות קודמות ומשברים פוליטיים. למרות שלא מעוגן בחוק, היא הפכה למוסכמה פוליטית מבוססת ובבחירות הבאות בעיראק פעלה בעקבותיה כפרקטיקה סטנדרטית כדי להבטיח מעבר חלק יותר של כוח.
אם הגוש המנצח לא יצליח להרכיב ממשלה בתוך 30 יום, לגוש עם מספר המושבים השני בגובהו תהיה ההזדמנות להרכיב ממשלה. כך שבנובמבר 2011 אישרה ועדת הבחירות העליונה העצמאית בעיראק ל-276 ישויות פוליטיות להתמודד בבחירות, כולל מספר גושים טכניים.
היו אלה הבחירות הפרלמנטריות הראשונות מאז יצאו כוחות הצבא האמריקאי מעיראק בשנת 2011. על מערכת הבחירות העיבו מתח ואלימות עדתית, ועיראקים רבים היו צריכים להתגבר על האיומים וההתקפות כדי להצביע בקלפיות. ראש הממשלה המכהן, נורי אל-מאלכי, התמודד לקדנציה שלישית בתפקיד, אך מבקריו התעקשו שממשלתו, שהייתה בעלת דומיננטיות שיעית מובהקת, הייתה מוטה נגד קבוצות אתניות ודתיות אחרות במדינה. אל-מאלכי התמודד בבחירות בראשות הגוש שנקרא "מדינת החוק", שזכה בבחירות 2010 בשני מושבים פחות מברית "אל-עיראקיה" של איאד עלאווי, אך הצליח להרכיב ממשלה לנוכח כישלונו של עלאווי לעשות זאת.
הרשימות המתמודדות והגושים המפלגתיים

בבחירות ב-2014, 22 מיליון עיראקים היו כשירים להצביע והשתתפו 9,000 מתמודדים מ-276 מפלגות שונות על 328 מושבים, מתוכם 25% ממושבי הפרלמנט שמורים לנשים ו-8 מושבים שמורים למיעוטים. ההצבעה לאומית על בסיס ייצוג יחסי. הרשימות מתחלקות לשלוש קבוצות עיקריות - שיעית, סונית וכורדית, כאשר השיעית היא הדומיננטית ביותר.
קולות השיעים בבחירות נחלקו בין שלושה גושים מפלגתיים עיקריים:
"מדינת החוק" (דוולת אל-קאנון), בראשותו של נורי אל-מאלכי, ששימש כראש הממשלה החל משנת 2006, ועד להתפטרותו בשנת 2014. כהונתו של נורי אל-מאלכי התאפיינה בהתיישבותו עם איראן ובגיבוש ההשפעה השיעית בממשלת עיראק. תחת הנהגתו, העמיקה עיראק את הקשרים הפוליטיים והצבאיים עם איראן, מה שנתפס כמחזק את הממשלה הנשלטת על-ידי השיעים ומעלה חששות בקרב הקהילות הסוניות והכורדיות לגבי דחיקה לשוליים ומתיחות עדתית.
"האזרח" (אל-מוואטן), המועצה האסלאמית העליונה של עיראק בראשותו של עמאר אל-חכים, בן למשפחת אנשי-דת מפורסמת, שחזר למדינה לאחר גלות באיראן בתקופת שלטון סדאם חוסיין והפך לאחד הפוליטיקאים המובילים בזירה הפוליטית השיעית בעיראק.
"החופשיים" (אל-אחראר), גוש מפלגתי המייצג את הזרם הסדרי, בראשותו של איש הדת מוקתדא א-סדר, שזכה לתמיכת המועצה האסלאמית העליונה של עיראק.
בקרב הגוש העיראקי החילוני והלא עדתי, הגוש "אל-עיראקיה", שהיה הכוח החזק ביותר שנבחר לפרלמנט בבחירות 2010, התפרק לגוש "מותחידון" הסונית בראשות אוסאמה אל-נוג'ייפי, הגוש הלאומי "אל-ווטניה" בראשות איאד עלאווי ולגוש "אל-ערביה" בראשות סאלח אל-מוטלק.
בבחירות התמודדו שתי המפלגות הכורדיות הבולטות, המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית (KDP) בראשות מסעוד ברזאני, והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (PUK) בראשות ג'לאל טלבאני, הצטרפה מפלגה כורדית שלישית, גוראן ("התנועה לשינוי") בראשות נאושירוואן מוסטפא.
יום הבחירות

הבחירות התקיימו כמתוכנן ב-30 באפריל וברחבי עיראק הוקמו כ-50,000 קלפיות. אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 61%, ירידה בולטת בהשוואה לבחירות הקודמות. ניתן לייחס ירידה זו לגורמים שונים, לרבות האתגרים הביטחוניים הנובעים מעליית דאעש, התפכחות פוליטית ומתיחות עדתית בתוך המדינה. גוש "מדינת החוק" זכה ב-24% מהקולות וב-92 מושבים בפרלמנט; גוש "אל-מוואטן" זכה ב-7.5% מהקולות וב-29 מושבים; גוש "אל-אחראר" זכה ב-7% מהקולות וב-28 מושבים; מתוך המפלגות הכורדיות, KPD זכתה ב-25 מושבים ו-PUK זכו ב-21.
בעת הצבעתם של אנשי חברי כוחות הביטחון ביום שני, 28 באפריל, שש קלפיות שונות במספר ערים שונות נפגעו על-ידי מחבלים מתאבדים, מה שהוביל לכל הפחות ל-27 הרוגים. הארגון האסלאמיסטי "המדינה האסלאמית בעיראק וסוריה" איים באלימות נגד מוסלמים סונים שיצביעו בבחירות.
תוצאות הבחירות וגיבוש הממשלה

למרות הניצחון של גוש "מדינת החוק" נותר קיפאון פוליטי משמעותי וחוסר הסכמה בין הפלגים הפוליטיים השונים. ישויות פוליטיות סוניות וכורדיות רבות, כמו גם כמה פלגים שיעיים, לא היו מרוצים מהנהגתו של אל-מאלכי והאשימו אותו בהטייה עדתית בוטה. דמות בולטת אחת מבין הקבוצות השיעיות המתנגדות הייתה מוקתדא א-סדר, איש דת רב עוצמה ומנהיג פוליטי. פלגים שיעיים אלה האשימו את אל-מאלכי בגיבוש כוח בתוך הפלג השיעי שלו ובקידום אג'נדה עדתית שדחקה והדירה קבוצות שיעיות, סוניות וכורדיות אחרות מהשתתפות משמעותית בממשלה. כתוצאה מכך, נעשו מאמצים להקים קואליציה שלטונית חדשה ולמנות מועמד חלופי לתפקיד ראש הממשלה.
בנוסף לכך, ביוני 2014, ניצבה עיראק בפני משבר חמור כאשר דאעש פתח בפלישה וכבש כמה ערים מרכזיות, כולל מוסול. משבר זה התפתח במהלך המשא ומתן להקמת ממשלה חדשה לאחר בחירות 2014, ונפילתה הדרמטית של מוסול והתקרבות כוחות דאעש לבגדד חשפו את החולשות והמחדלים שיוחסו להנהגתו של נורי אל-מאלכי.
כדי לתת מענה למצב, מפלגת הדעווה האסלאמית, שהיא מפלגת האם של גוש "מדינת החוק" ואל-מאלכי, יצרה גוש פוליטי חדש בשם "הברית הלאומית". הם בחרו בחיידר אל-עבאדי, פוליטיקאי שיעי בולט וחבר במפלגת הדאווה האסלאמית, כראש הממשלה החדש. המעבר הזה היה הכרחי כדי להתמודד עם האתגרים הביטחוניים שהציב דאעש ולהקים ממשלה המסוגלת להתמודד עם המשבר. מינויו של חיידר אל-עבאדי לראש ממשלה זכה לתמיכה רחבה, והוא הפך רשמית לראש ממשלת עיראק ב-8 בספטמבר 2014, המייצג המשכיות של המפלגה בשלטון עם שינוי בהנהגה.
החלטה זו זכתה לתמיכה רחבה מצד גורמים מקומיים ובינלאומיים, כולל פלגים סונים וכורדים. לאחר מינויו של חיידר אל-עבאדי, הוא הקים ממשלה שתפקידה, מלבד התמודדות עם עליית דאעש, הוא לטפל במחלוקות הפוליטיות ולקדם את הכלכלה.
משמעות פוליטית

חיידר אל-עבאדי, כיהן כראש ממשלה החל מ-2014 ועד ל-2018. בזמן זה עשה מאמצים משמעותיים לחיזוק מנגנוני המדינה המרכזית ומוסדותיה בעיראק. אחד מהישגיו הגדולים היה הקמתו מחדש של הצבא העיראקי, שהתמוטט במהלך הפלישה של דאעש. בהנהגתו של אל-עבאדי, הצבא העיראקי הביס בהצלחה את דאעש והחזיר את הריבונות על שטחה של עיראק. הוא גם ביקש להתנגד למעורבות זרה בענייניה הפנימיים של עיראק, במיוחד נגד ניסיונות ההשפעה האיראניים.
הבחירות ב-2014 הגיעו בנקודת זמן קריטית בעיראק, עם הקרב המתמשך מול דאעש והניסיון הכורדי לקבל עצמאות. בחירות אלו הושפעו עוד יותר מתהליכים פנימיים אחרים, כמו הציפיות לשיפור הכלכלה העיראקית עקב עליית מחירי הנפט הגולמי העולמי. עם זאת, גברה גם בציבור העיראקי תחושה של התנהלות מושחתת, פילוגים עדתיים והצורך לבנות מחדש ולפייס את המדינה לאחר המלחמה נגד דאעש. יתרה מכך, מחזורי הבחירות הקודמים הביאו למבוי סתום פוליטי, והעלו חששות לגבי האפקטיביות של התהליך הדמוקרטי עצמו.
במהלך כהונתו, אל-עבאדי התמקד בחיזוק תחושת האזרחות השוויונית בין כל אזרחי עיראק, תוך השמת דגש על חשיבות הזהות העיראקית מעל השתייכות עדתית. הוא נלחם באופן פעיל נגד תופעת העדתיות בעיראק וכחלק מדרישתו לחזק את מנגנוני המדינה המרכזית ולמלא אותם בתוכן, דרש מכל המיליציות השיעיות המאוגדות תחת אל-חשד א-שעבי למסור את נשקן ולהשתלב בכוחות הביטחון הרשמיים של עיראק. עמדה זו הייתה מקווי המדיניות הבולטים במצע הבחירות של אל-עבאדי במהלך הבחירות ב-2018.
בתגובה לשאיפות הבדלניות בקרב הכורדים שבאו לידי ביטויי במשאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית בשנת 2017, נקט אל-עבאדי בפעולה נחרצת כדי להחליש את ההנהגה הפוליטית הכורדית. הוא דחה בתוקף את יוזמת משאל העם, העמיד מחדש את השליטה העיראקית בשטחים שהיו בריבונות כורדית דה-פקטו מאז 2003, והחזיר לריבונות עיראקית את העיר כירכוכ, ממרכזי הפקת הנפט החשובים של עיראק שלה חשיבות כלכלית גדולה. אל-עבאדי סגר את שדה התעופה בארביל ואת נקודות הגבול בין כורדיסטן למדינות השכנות. למרות הצעדים התוקפניים הללו, הוא שמר על רטוריקה פייסנית ומכילה כלפי הציבור הכורדי, במקביל לרטוריקה תוקפנית ונחרצת כלפי ההנהגה הכורדית, תוך הבחנה בין בדלנים לבין הקהילה הכורדית הכוללת, תוך הכרה באזרחותם השווה של הכורדים בעיראק ובתפקידם בגיבוש החוקה והצבא.
ככלל, כהונתו של חיידר אל-עבאדי כראש ממשלת עיראק התאפיינה במאמצים לחזק זהות כלל-עיראקית, לנטרל התערבויות חיצוניות, לדכא שאיפות בדלניות ולהילחם בהצלחה בדאעש. מנהיגותו נועדה לטפח אחדות בקרב האוכלוסייה המגוונת בעיראק תוך התמודדות עם אתגרים שונים העומדים בפני המדינה.
הערות שוליים

↑  Inside Story - Iraq Election: Will there be change?, נבדק ב-2023-07-09
1 2  Al Jazeera, Q&A: Iraq elections explained, www.aljazeera.com (באנגלית)
↑  Women MPs in the Iraqi Parliament | Wilson Center, www.wilsoncenter.org (באנגלית)
↑  IFES Election Guide | Elections: Iraq Council of Representatives 2014, www.electionguide.org
↑  An overview of Iraq’s main political parties and coalitions in 2019 | Iraq’s adolescent democracy, www.clingendael.org
↑  "Iraq elections: Maliki's State of Law 'wins most seats'". BBC News (באנגלית בריטית). 2014-05-19. נבדק ב-2023-07-09.
↑  Arango, Tim; Adnan, Duraid (2014-04-28). "Militants Pose Threat on Eve of National Elections in Iraq". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2023-07-09.
↑  Suadad al-Salhy,Cathy Otten, Uncertainty as Iraq election results revealed, www.aljazeera.com (באנגלית)
↑  Harding, Luke (2014-08-11). "Haider al-Abadi: from exile in Britain to Iraq's next prime minister". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2023-07-09.
1 2 3  עידן בריר, עיראק בדרך לקלפי: לא עוד בחירות עדתיוּת, באתר ynet, 10 במאי 2018
↑  al-Abadi, Haider (2017-10-18). "Opinion | Iraq Will Remain United". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2023-07-09.
ראש הממשלה נורי אל-מאלכי מראה למצלמה את אצבעו לאחר שהשלים את הצבעתו בבחירות, 30 באפריל 2014.
השוק החופשי של הרעיונות

השוק החופשי של הרעיונות (Marketplace of ideas) הוא אלגוריה או ביטוי המשמשים לחיזוק חופש הביטוי. הביטוי "שוק הרעיונות" מבוסס על אנלוגיה לתפיסה הכלכלית של שוק חופשי. תאוריית שוק הרעיונות גורסת כי האמת תצמח מתחרות בין הרעיונות בשיח ציבורי חופשי ושקוף, ומסיקה כי מידת תפוצתם של רעיונות ואידאולוגיות תהיה על פי מידת עליונותם או נחיתותם. ביטוי זה - שוק הרעיונות - מיושם לעיתים קרובות בדיונים בדיני פטנטים כמו גם בנושאי חופש העיתונות ואחריות התקשורת בדמוקרטיה ליברלית.
בסיס תאורטי

תמיכה בתחרותיות של רעיונות זה בזה ובאופן התדיינות אינטנסיבי ניתן למצוא בפילוסופיה של ג'ון מילטון בעבודתו אראופגיטיקה משנת 1644 וגם בהגותו של ג'ון סטיוארט מיל בספרו על החירות משנת 1859. מילטון הציע כי אין צורך בהגבלת הדיבור משום שהאמת "במפגש חופשי ופתוח" תשלוט.
לרעיון הכללי שיש לסבול את חופש הדיבור מכיוון שהוא יוביל אל האמת יש היסטוריה ארוכה. הנשיא תומאס ג'פרסון טען כי ניתן לסבול "דעה שגויה [...] כאשר התבונה נותרה חופשית להילחם בה". ב-Four Theories of the Press טען פרדריק זיברט שחופש הביטוי מתקן את עצמו: "תנו לכל מי שיש לו משהו לומר, להיות חופשי לבטא את עצמו. האמיתי והמוצק ישרוד. השקרי והמעורער ינוצח. הממשלה צריכה להישאר מחוץ לקרב ולא לשקול את הסיכויים לטובת צד זה או אחר". כותבים אלה לא הסתמכו על האנלוגיה הכלכלית לשוק.
היסטוריה

לראשונה הופיעה המטפורה של שוק רעיונות באופן מילולי בפסיקה של בית המשפט העליון של ארצות הברית. ההתייחסות הראשונה ל"סחר חופשי ברעיונות" במסגרת "התחרות בשוק" מופיעה בדעת המיעוט של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן בפסק הדין אברמס נגד ארצות הברית (1919). הביטוי "שוק הרעיונות" הופיע לראשונה בחוות דעת מטעם הרוב של השופט ויליאם אורוויל דגלאס בהחלטת בית המשפט העליון בתיק ארצות הברית נגד ראמלי ב-1953: "כמו אלה שמוציאים לאור עיתונים, כתבי עת או ספרים, גם המו"ל הזה מציע את דעתם של אנשים בשוק הרעיונות". החלטת בית המשפט העליון משנת 1969 בתיק <b>ברנדנבורג נ</b>גד אוהיו עיגנה את רעיון "שוק הרעיונות" כמדיניות ציבורית דומיננטית הבאה לביטוי בחוק חופש הביטוי האמריקני (כלומר, כדי לפעול נגד רעיון זה ונגד חופש הביטוי, אפשר להצדיק חריגים קיצוניים ומעטים בלבד המנוגדים לזכות לחופש הביטוי, וזאת רק על ידי מדיניות שנועדה לדון בכל מקרה לגופו באופן ספציפי, למשל במקרים שבהם חופש הביטוי יוצר סכנה ברורה ומיידית לחיים). התיקים הקודמים שעסקו בנושא שוק הרעיונות, עסקו בזכויות הביטוי של אנשים ולא בעקרונות המופשטים, אך החלטת מועצת הרוקחות של מדינת וירג'יניה נגד המועצה הצרכנית לאזרחי וירג'יניה ב-1976 הרחיבה את זכות חופש הביטוי לתאגידים על ידי יצירת זכות דיבור מסחרית, וביטלה את הרגולציה הממשלתית על הפרסום. זכות זו לא הועמדה בספק מאז בפסיקה בארצות הברית, אך החלטות אלה יצרו מורשת שהובילה להחלטות עוקבות כמו פסק דין Citizens United נגד FEC, שצמצם את יכולת הממשלה לבקר את חופש הביטוי של תאגידים ואת מסעות הפרסום המסחריים והפוליטיים הנרחבים בהרבה מכפי שהאמריקאים חוו בעבר.
שימושים נוספים > חופש המדע והדת

אם אמונות כמו דתות נחשבות כרעיונות, לפי מושג שוק הרעיונות, עדיף שוק של דתות במקום דת מדינה כפויה, או במקום איסור אמונות שאינן תואמות. במובן זה, מספק מושג שוק הרעיונות רציונל לחופש הדת.
בשנים האחרונות התעוררו שאלות בנוגע לקיומם של שווקים ברעיונות. חוקרים ציינו הבדלים בין האופן בו מיוצרים ונצרכים רעיונות לבין האופן בו מיוצרים ונצרכים מוצרים מסורתיים יותר.  נטען גם כי יישומו של רעיון שוק הרעיונות על הדת, "מניח באופן שגוי שוויון באופן הדיון" בקרב הדתות.  בנוסף, הרעיון של שוק הרעיונות יושם בחקר המחקר המדעי עצמו, הממסד המדעי, כמוסד חברתי הנתון תחת הדינמיקה של שוק הרעיונות.
שימושים נוספים > שוק הרעיונות כמפתח לצמיחה כלכלית

ההיסטוריון הכלכלי יואל מוקיר טוען בספרו "תרבות צמיחה: מקורות הכלכלה המודרנית" משנת 2017, כי פיצול פוליטי באירופה (נוכחותן של מספר גדול של מדינות אירופיות) איפשר לרעיונות הטרודוקסיים לשגשג, כשיזמים, ממציאים, אידאולוגים וכופרים יכלו לברוח בקלות למדינה שכנה אם מדינה אחת הייתה מנסה לדכא את רעיונותיהם ופעילותם. זה מה שמייחד את אירופה מהאימפריות היחידות הגדולות שהיו מתקדמות טכנולוגית כמו סין והודו. לסין היו גם מכונות דפוס וגם דפוס נייד, והודו הייתה בעלות הישגים מדעיים וטכנולוגיים דומים לאלה של אירופה בשנת 1700, אולם המהפכה התעשייתית התרחשה באירופה, לא בסין או בהודו. באירופה, הפיצול הפוליטי הצטרף ל"שוק רעיונות משולב" שבו האינטלקטואלים של אירופה השתמשו בלטינית כשפה שאיחדה את כולם (lingua franca), והיו בעלי בסיס אינטלקטואלי משותף במורשת הקלאסית של אירופה ובמוסד הפן-אירופי של רפובליקת המכתבים.
הערות שוליים

↑  Ingber, Stanley (בפברואר 1984). "The Marketplace of Ideas: A Legitimizing Myth" (PDF). Duke Law Journal (1): 3. נבדק ב-27 בנובמבר 2018. ... this classic image of competing ideas and robust debate dates back to English philosophers John Milton and John Stuart Mill ... {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  John Milton, Areopagitica, in Areopagitica and Of Education 1, 50 (Harlan Davidson, Inc. 1951) [1644].
↑  "How Much Does a Belief Cost? Revisiting the Marketplace of Ideas", Gregory Brazeal, Southern California Interdisciplinary Law Journal, vol. 21 no. 1, pp. 2–10 (2011).
↑  Thomas Jefferson, First Inaugural Address (March 4, 1801), in Writings 492, 493 (Merrill D. Peterson ed. 1984).
↑  Siebert, Fred S. "The Libertarian Theory" in Fred S. Siebert, Theodore Peterson, and Wilbur Schramm's Four Theories of the Press: The Authoritarian, Libertarian, Social Responsibility, and Soviet Communist Concepts of What the Press Should Be and Do, p. 45. Chicago: University of Illinois Press. (1963).
↑  Abrams v. United States, 250 U.S. 616, 630 (1919)
↑  First Amendment Fellow (13 במאי 2010). "Holmes' idea marketplace – its origins & legacy | First Amendment Center – news, commentary, analysis on free speech, press, religion, assembly, petition". Firstamendmentcenter.org. אורכב מ-המקור ב-2017-11-04. נבדק ב-1 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Winkler, Adam (2018). We the Corporations: How American Businesses Won Their Civil Rights. Liveright. ISBN 978-0871407122.
↑  Bartholomew, Mark (2017). Adcreep: The Case Against Modern Marketing. Stanford Law Books. ISBN 978-0804795814.
↑  Ullman Chiswick, Carmel (בינואר 2013). "Competition vs. Monopoly in the Religious Marketplace: Judaism in the United States and Israel" (PDF). {{cite web}}:  (עזרה)
↑  See, e.g., How Much Does a Belief Cost? Revisiting the Marketplace of Ideas, Gregory Brazeal, Southern California Interdisciplinary Law Journal, vol. 21 no. 1, p. 1 (2011); The Competition of Ideas: Market or Garden?, Robert Sparrow & Robert Goodin, Critical Review of International Social and Political Philosophy, vol. 4 no. 2, p. 45 (2001); Speech, Truth, and the Free Market for Ideas, Alvin I. Goldman & James C. Cox, Legal Theory, vol. 2, p. 1 (1996).
↑  See, e.g., Makau Mutua, Facilitating Freedom of Religion or Belief, A Deskbook.
↑  "Jesús Zamora Bonilla | Dpto. Lógica, Historia y Filosofía de la ciencia (UNED)". Uned.es. נבדק ב-1 בינואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mokyr, J.: A Culture of Growth: The Origins of the Modern Economy". press.princeton.edu. נבדק ב-9 במרץ 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
פיטר רייט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באוגוסט 1916 צ'סטרפילד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  27 באפריל 1995 (בגיל 78) טסמניה, אוסטרליה 
 ענף מדעי:  מדעי המחשב
 מקום מגורים:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת   אוסטרליה אוסטרליה
 מקום לימודים:  סנט פיטרס קולג', אוקספורד  Bishop's Stortford College 
 מוסדות:  MI5 
 
פיטר מוריס רייט (באנגלית: Peter Maurice Wright;‏ 9 באוגוסט 1916 - 27 באפריל 1995) היה מדען ומרגל בריטי שעבד ב-MI5. עיקר פרסומו בעקבות הספר שכתב, לוכד המרגלים (אנ') והסאגה המשפטית שנגרמה בעקבות פרסומו.
ביוגרפיה

רייט נולד בצ'סטרפילד, אנגליה ולמד באוניברסיטת אוקספורד.
במלחמת העולם השנייה עבד רייט במעבדת המחקר של האדמירליות והתמחה בגילוי צוללות.
ב-1946 מונה לקצין המדע הראשי במעבדה למחקר אלקטרוני של הצי המלכותי.
ב-1949 חזר רייט לשרת באדמירליות כמומחה לתקשורת.
ב-1955 הצטרף רייט ל-MI5 כמדען ראשי, ותפקידו היה לפעול לחשיפת מרגלים סובייטים. בנוסף פעל כקצין קישור ראשי עם גורמים בכירים במודיעין האמריקאי.
ב-1976 פרש רייט מעבודתו ב-MI5 ועבר יחד עם אשתו לגדל כבשים בחווה בטסמניה.
ב-1984 גברה ההתעניינות ציבורית בו לאחר ריאיון שנתן ל-BBC על הקריירה שלו ב-MI5, ועל המפקד שלו, רוג'ר הוליס (אנ').
רייט היה שבוי באמונה כפייתית שרוג'ר הוליס ראש ה-MI5 לשעבר היה חפרפרת סובייטית, אולג גורדייבסקי סתם את הגולל על תאוריית הקשר הזאת וטיהר את שמו של הוליס אחת ולתמיד.
ב-1987 פרסם רייט את הספר "לוכד המרגלים" (אנ').
לקריאה נוספת

פרנק מק'לין, תרגום: לילית אור, 4, משפטים מפורסמים, אנדרומדה אוקספורד, 1995, עמ' 180–183
דניס ריצ'רדס

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1971 (בת 53) דוונרס גרוב, אילינוי, ארצות הברית
 שם לידה:  Denise Lee Richards 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 מקום לימודים:  תיכון דאונרס גרוב נורת'  תיכון אל קמינו 
 בן זוג:  צ'ארלי שין (2002-2006)  ארון פייפרס (2018-)
 צאצאים:  לולה רוז שין, סמי שין 
 מספר צאצאים:  3
 האתר הרשמי
 פרופיל ב-IMDb
 
ריצ'רדס בפרימיירית הסרט "העולם אינו מספיק", 1999
דניס ריצ'רדס (באנגלית: Denise Richards; נולדה ב-17 בפברואר 1971) היא שחקנית ודוגמנית עבר אמריקאית. מוכרת בשל השתתפותה בסרטי הקולנוע "גברים בחלל" (1997), "משולש פראי" (1998), ובתור נערת בונד - כריסמס ג'ונס בסרט "העולם אינו מספיק" (1999).
ביוגרפיה

ריצ'רדס נולדה בדוונרס גרוב, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית ממוצא גרמני וצרפתי. היא גדלה גם בעיר הולדתה, וגם בכפר מוקנה, אילינוי.
כשהייתה בת 17 התגלתה בתחרות דוגמנות מקומית והחלה להופיע כדוגמנית במגזינים ובקטלוגים הגדולים והנחשבים ביותר בארצות הברית.
קריירה

בגיל 19 ניגשה ריצ'רדס ללימודי משחק והופיעה, בין השאר, בסדרות "משפחה אוהבת", "בוורלי הילס 90210", "חברים", "נשואים פלוס" ו"סיינפלד".
את הקריירה הקולנועית שלה החלה בסרט "מת לצחוק" ב-1993, לצידו של השחקן צ'ארלי שין, לו נישאה מאוחר יותר, ולצד אחיו, אמיליו אסטבז.
ב-1997 קיבלה ריצ'רדס את תפקידה הגדול ביותר עד לאותה תקופה, תפקיד ראשי בסרט המדע בדיוני-מלחמתי "גברים בחלל" לצידם של קספר ואן דיין ודיינה מייר. שנה לאחר מכן שיחקה במותחן האירוטי "משולש פראי" לצידם של מאט דילון ונב קמפבל. את הפריצה הגדולה שלה בתור שחקנית השיגה כאשר בשנת 1999 שיחקה את נערת בונד בסרט "העולם אינו מספיק" לצידו של פירס ברוסנן. בדצמבר 2004, כשהייתה בגיל 33, הופיעה במגזין "פלייבוי" כחצי שנה לאחר שילדה.
בשנת 2012 שיחקה בדרמת הפשע "מדיאה בהגנת עדים" לצד טיילר פרי ובסרט הטלוויזיה הלגונה הכחולה: התעוררות.
בשנת 2019 החלה להופיע באופרת הסבון האמריקאית "היפים והאמיצים" (The Bold And The Beautiful) וגילמה את דמותה של שאנה פולטון.
חיים אישיים

ב-26 בדצמבר 2001 ריצ'רדס התארסה לשחקן צ'רלי שין, וב-15 ביוני 2002 הם נישאו, באחוזתו של מפיק הטלוויזיה גארי דייוויד גולדברג. ב-9 במרץ 2004 נולדה בתם הראשונה. במרץ 2005 ריצ'רדס הגישה בקשה לגירושין משין. ב-1 ביוני 2005 נולדה בתם השנייה. ב-19 באפריל 2006, ריצ'רדס הגישה מסמכים משפטיים רשמיים המבקשים להתגרש משין לפי חוקי מדינת קליפורניה. הגירושין הושלמו ב-30 בנובמבר 2006. בעקבות דיווחים על אלימות, שין נדרש לשמור מרחק של כ-300 מטרים מאשתו לשעבר ובנותיהם, למעט במהלך ביקורים תחת פיקוח.
ביוני 2011, ריצ'רדס אימצה בת שלישית. ריצ'רדס אימצה אותה בלידה, לאחר תהליך אימוץ של שנתיים.[דרושה הבהרה] לבת יש הפרעה כרומוזומלית נדירה, כרומוזום 8, המשפיעה על הדיבור שלה. ריצ'רדס למדה שפת הסימנים כדי לתקשר עם בתה.
במאי 2013, ריצ'רדס קיבלה משמורת זמנית על הבנים התאומים שנולדו במרץ 2009 לצ'רלי שין ולאשתו ברוק מולר, שהוצאו מביתם על ידי שירותי הרווחה עקב חששות כלפי שימוש בסמים מצד הוריהם.
בדצמבר 2017, ריצ'רדס החלה לצאת עם אהרון פייפרס. ב-8 בספטמבר 2018, ריצ'רדס ופייפרס נישאו במאליבו, קליפורניה. במאי 2019, ריצ'רדס הודיעה כי פייפרס מאמץ את בתה השלישית.