אלי ויזל
משמעות השואה

בספרו הנודע "הלילה", שיצא בהרבה מהדורות ושלל שפות פיתח ויזל את השקפתו על השואה ומשמעותה. הגותו נהייתה לאבן יסוד בשיח משמעות השואה.
השואה היא מאורע בעל משמעות אוניברסלית, נושאת לקח לכל אדם המתבונן בעבר ומנסה לרדת לחקרו:
עדיין איננו יודעים מה נראה שם, כל שכן מדוע התרחשו שם מאורעות מסוימים בדרך שהתרחשו. עדיין אין אנו יודעים מדוע וכיצד הפך עם, עם שלם, בן לילה לרוצחים ומדוע נעשו כולם שותפים בקנוניה של רצח, ואילו עם אחד, כמעט עם שלם, כמעט בן לילה, היה להם לקרבן. המטמורפוזה הזו הכפולה היא אתגר לאדם ולגורלו, לאדם וליחסו לאלוהים, לאדם ולאלוהים כאחד.
המאורע מצוי מעבר להבנת האדם החושב. לעיבודם המחשבתי של גלי ההדף של מאורע אפוקליפטי כשואת העם היהודי נדרש זמן, הן מבחינת הקרבנות והן מבחינת המקרבנים; זוהי מלאכה לדורות. מלאכת הפענוח מוטלת על מי שמבקש להבין את זהות החברה בה הוא חי ואת מהותה של התרבות שהנו חלק ממנה.

אולם השואה מציבה בפני האנושות אתגר שהוא מעבר למחקר ההיסטוריוגרפי, אולי מעבר ליכולת ההבנה של בן אנוש.
כן, הקרבנות מוסיפים להיות לדידנו בעיה חמורה ומעוררת דאגה. אין טעם להעלים זאת. מה, אם כן, היה בו ביהודי שכה מהר, כה בנקל, נהיה לקרבן? קראתי את כל ההסברים. אין בהם די, כולם כאחד. איך להעלות על הדעת את התהלוכות הדמומות שצעדו אל עברי פי-פחת? את המוני האדם שהניחו להוליכם שולל? ואת הנידונים, שבקרונות החתומים ולפעמים על רציפי בירקנאו ממש, המשיכו שלא לראות כלום? אינני מבין.
איני מבין, מסכם ויזל את דבריו כאן. אי ההבנה העקרונית היא תרומה ייחודית של ויזל לשיח השואה.

מרכיב יסוד בהגותו היה חוויית היתמות, הן האנושית מאביו, והן המטאפיזית, התאולוגיה של היתמות ושל הריק המטאפיזי. ויזל מעיד שהוא נותר בודד בעולם ללא משענת רוחנית. הנער בעל התמימות האמונית מהקהילה החסידית בז'יגט חווה במחנה אושוויץ את מות האלוהים. ויזל הנו - בכתביו של שנות החמישים והשישים של המאה הקודמת - נביא הריק המטאפיסי היהודי, עולם של חורבן מוחלט, ללא שמעות וללא נחמה. ביטוי זה של יתמות ושל 'מות אלוהים' בתוכה מופיע במלוא עוצמתו בתיאור הלילה הראשון במחנה, לילה שממשיך ומלווה אותו מאז, לילה שנהיה לילה של כל הימים שלאחר מכן, לילה שבו מתה נשמתו בתוכו ועמה נמחתה זהותו של טרום המחנה, הלילה שנהיה למייצג של כל מציאות מחנה כפי שתוארה בחיבור בשם זה:
לעולם לא אשכח את הלילה הזה, הלילה הראשון במחנה שהפך את חיי ללילה ארוך ונעול על שבעה מנעולים.
[לעולם לא אשכח את העשן הזה.
לעולם לא אשכח את פניהם הקטנות של הילדים שגופם היה ללפיד בוער תחת שמים מחרישים.
לעולם לא אשכח את הלהבות אשר שרפו לתמיד את אמונתי.
לעולם לא אשכח את דומיית הלילה שגזלה ממני לנצח את התשוקה לחיות.
לעולם לא אשכח את הרגעים הללו שרצחו את אלוהי ואת נשמתי ואת חלומותיי שהיו למדבר שממה.
לעולם לא אשכח כל זאת, לו גם אהיה נידון לחיים ארוכים כחיי אלוהים עצמו. לעולם.
מילים אלו, הקשות ביותר שיכול אדם לבטא, מעמידות אותנו לנוכח החורבן שהותירה השואה בנפשותיהם של אלו ששרדו אותה. הגוף שרד את ההשמדה אולם הנפש איננה. הניצול הנו חי מת. עם תמונת הילדים הנשרפים נשרפה נפשם של העדים, אבד רצון החיים וכוח השיפוט המוסרי. שיח מות האלוהים נקשר לויזל בעקבות פסקה אחת ב"הלילה", אולי המצוטטת ביותר, בה הוא מתאר את תגובתו למראה תלייתו של נער במחנה.
שלשות הנידונים למוות עלו יחדיו על כיסאותיהם. עניבות החנק הושמו על צוואריהם בבת אחת.
'יחי החופש!' זעקו שני המבוגרים.
הנער שתק
'היכן אלוהים, היכן הוא?' שמעתי קול מאחורי גבי.
מפקד המחנה נתן אות ושלושת הכיסאות סולקו.
דממת מוות ברחבי המחנה. באופק שקעה השמש.
'הסירו הכובעים!' שאג מפקד המחנה. קולו היה צרוד ואנחנו, אנחנו בכינו.
'חבשו הכובעים!'
אחר החלה התהלוכה. שני המבוגרים חדלו לחיות. לשונם נשתרבבה, תופחת ומכחילה. אך החבל השלישי לא נדם עדיין. מחמת משקלו הזעיר המשיך הנער לפרפר...
למעלה מחצי שעה נאבק גופו בין החיים לבין המוות, גוסס לעינינו, ואנו נאלצנו להביט בפניו. כאשר עברתי לידו היה עדיין חי, לשונו עודה מאודמת, עיניו לא כבויות.
מאחורי גבי שמעתי שנית את קולו של האיש:
'היכן, אפוא, אלוהים?'
וחשתי בתוכי קול עולה ומשיב:
'היכן הוא? הנהו – הוא תלוי כאן, על הגרדום הזה...'
הפעם היה למרק טעם גופת מת.
בכתיבתו המאוחרת יותר, בספרו "כל הנחלים הולכים אל הים" (עברית, 2000) מסתייג ויזל מפרשנות זו של הטקסט ב"הלילה" וטוען שמעולם לא אמר שאלוהים מת אלא ששאלת השגחתו לנוכח השואה נותרה עבורו בלתי פתורה.
רעיון מות האלוהים בשואה וקיום היהודים בעולם נטול השגחה מהדהד בכתיבתם של הוגים רבים. בולטת ביניהם הגותו של ההוגה ואיש האקדמיה ריצ'רד רובינשטיין שהרחיב את הדבור על קיום יהודי בעולם נטול אלוהות. המשורר, מקונן השואה, יצחק קצנלסון, כתב על "השמיים הרייקים" כבר בימי השואה ממש.