stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל
סוגיות בגדה המערבית וברצועת עזה > העברת המינהל האזרחי לידי השר במשרד הביטחון

בהסכם הקואליציוני שנחתם בין סיעת ״הליכוד״ לסיעת ״הציונות הדתית״, והיווה בסיס להקמת ממשלת ישראל ה-37, נקבע כי ליו״ר סיעת הציונות הדתית ח״כ בצלאל סמוטריץ׳ יינתנו סמכויות מיוחדות בכל הנוגע ליהודה והשומרון. עם כינון הממשלה תוקן חוק יסוד: הממשלה, על מנת לאפשר את כניסתו של ח״כ סמוטריץ׳ כשר נוסף במשרד הביטחון. לאחר כמה שבועות של חוסר בהירות בנוגע למהות הסמכויות שהועברו במסגרת ההסכם הקואליציוני, נחתם ביום 23.2.23 הסכם בין שר הביטחון יואב גלנט לבין השר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ', המסדיר את חלוקת הסמכויות ביניהם. על פי ההסכם, רוב סמכויות המנהל האזרחי, שהוא הגוף האחראי מטעם צה"ל על ניהול ההיבטים האזרחיים הכרוכים בממשל הצבאי בגדה המערבית, מועברות לבצלאל סמוטריץ' בהיותו "שר נוסף במשרד הביטחון". על פי ההסכם השר הנוסף יקים מנהלת התיישבות, שתנהל את פעילות היחידה לתיאום פעולות הממשלה בשטחים (מתפ"ש) והמינהל האזרחי, ותהיה אחראית ל"הסדרת ההתיישבות", ולהובלת וביצוע רפורמת 'אזרחות שווה' ביהודה ושומרון, שעניינה "טיוב וייעול השירותים הניתנים ביהודה ושומרון, בין היתר באמצעות משרדי הממשלה". לפי ההסכם הקואליציוני, רפורמה זו תכלול מהלך להשוואת הדינים אשר יחולו על התושבים בהתנחלויות בשטחים לדינים החלים בישראל.
לדברי פורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, ההסכם הוא צעד גלוי ורשמי שמעניק תוקף לטענות על כך שישראל משתמשת בפרקטיקה של אפרטהייד, אשר אסורה במשפט הבינלאומי. הקמת "מנהלת התיישבות" שאחראית להסדרת מעמדם של הישראלים המתגוררים בשטחים לצד העברה של ניהול ההיבטים האזרחיים של חיי הישראלים מצה"ל למשרד הביטחון משמעה העצמת המצב בו יש מערכות משפט נפרדות לישראלים ולפלסטינים, ונסיגה מהמחויבות למסגרת הנורמטיבית של דיני הכיבוש. הפורום מדגיש שה"אזרחות שווה" שההסכם מקדם היא מפלה: היא מעצימה את השוני הקיים כבר היום במסגרת המשפטית ובדין החל, בין הישראלים המתגוררים בשטח לבין הפלסטינים, ומעמיקה את ההפליה ביניהם. ההסכם חושף אזרחים ישראלים לאישומים בגין פשע האפרטהייד, שבגינו ניתן להעמיד אנשים לדין בבית הדין הפלילי הבינלאומי.
טענות הסותרות את התפיסה של ישראל כמדינת אפרטהייד

הטיעונים השוללים את התפיסה המקשרת בין ישראל לבין אפרטהייד מתבססים על ששת ההיבטים הבאים:
מסמך הבסיס של מדינת ישראל מגילת העצמאות מקדש את העיקרון ללא הבדל דת גזע ומין. היבט זה הוטמע גם להיבטים שונים של החוק הישראלי.
ישראל אינה מבצעת פשעים המוגדרים בחוקת רומא נגד אף אזרח, תושב או תייר השוהים בשטחה.
אפרטהייד מוגדר כמעשים הנעשים על ידי משטר ממוסד המורכב מקבוצה גזעית אחת. בישראל יש נציגות לערבים בכנסת, בבית המשפט ובממשלה.
אין אפליה גזענית נגד אזרחי ישראל הערבים, שכן הם נהנים מאותן זכויות כמו יתר האזרחים.
פעולות הביטחון של ישראל בשטחי יו"ש הן על פי החוק הבינלאומי, ונועדו לשמירת ביטחון ישראל וסיכול טרור, ולא מתוך אפליה גזענית.
ערביי ישראל עצמם מעדיפים לחיות תחת חסות המדינה ולא לוותר על אזרחותם הישראלית.
בנוסף, יש לציין כי הטענות כנגד ישראל כמדינת אפרטהייד נדחו ברוב מובהק על ידי בית הנבחרים האמריקאי, באוקטובר 2023, כאשר, 412 חברים בבית הנבחרים משתי המפלגות התנגדו להגדרת ישראל כמדינה גזענית ורק 9 הצביעו בניגוד להם.
תגובות של ממשלות

מספר ראשי ממשלה ישראלים הזהירו כי ישראל יכולה להפוך לדומה לדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד. ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין הזהיר ב-1976 כי אילו ישראל תספח את הגדה המערבית ותאזרח את האוכלוסייה הפלסטינית שלה, היא מסתכנת בלהפוך למדינת אפרטהייד. ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט הזהיר ב-2007 כי "אילו פתרון שתי המדינות יקרוס, ישראל תתמודד מול תנועה לזכויות הצבעה שוות בסגנון הדרום-אפריקאי, ובמהרה מדינת ישראל תגיע לסיומה".
מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון קרי, הזהיר ב-2014 כי אילו ישראל לא תשיג שלום במהרה במסגרת פתרון שתי המדינות, היא יכולה להפוך למדינת אפרטהייד. אולם ביולי 2023 אישר בית הנבחרים של ארצות הברית הצעת החלטה המכירה בכך שישראל אינה מדינה גזענית או מדינת אפרטהייד. הצעת ההחלטה אושרה ברוב של 412 תומכים מול 9 מתנגדים.
במרץ 2011, ראש העיר של טורונטו רוב פורד אמר כי הוא לא יאפשר לעירייה לממן את מצעד הגאווה של טורונטו ב-2011, אילו המארגנים יאפשרו לארגון "קווירים נגד האפרטהייד בישראל" לצעוד בו בשנית. פורד אמר כי "כספם של משלמי המיסים לא אמור ללכת למימון של דברי שנאה". למרות זאת, באפריל 2011 הובאה לידיעת רוב פורד העובדה כי הביטוי "אפרטהייד ישראלי" לא מפר את המדיניות כנגד אפליה של העיר, וגם לא מהווה אפליה על פי החוק הפלילי הקנדי או קוד זכויות האדם של אונטריו.
ביוני 2012, מועצת העיר של טורונטו הצביעה בעד לגנות את הביטוי "אפרטהייד ישראלי", כחלק מהחלטה להכיר במצעד הגאווה של טורונטו כ"אירוע תרבותי משמעותי שמקדם ערכים של סובלנות וגיוון". ההחלטה טוענת כי הביטוי "אפרטהייד ישראלי" חותר תחת הערכים של מצעד הגאווה ומזלזל בסבל שחוו אינדיבידואלים תחת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה".
ב-1975 הועברה באספה הכללית של האו"ם החלטה אשר מכירה בציונות כצורה של גזענות. החלטה זו בוטלה ב-1991.
לקריאה נוספת

יונתן רטוש, "שלום של "אפרטהייד" - עמדות בשאלות הישות הפלשתינאית", בתוך: מניצחון למפולת, הוצאת הדר, 1976, עמ' 316–327
דב לוין (שופט)

דב לוין (1 בדצמבר 1925 – 27 ביוני 2001) היה שופט בית המשפט העליון בשנים 1981–1995.
ביוגרפיה

לוין נולד בנווה צדק שבתל אביב למשפחה בת ארבעה בנים.
אביו, אליהו בן-ציון לוין (1889–1946), בן למשפחה עשירה מרוסיה שעלה לירושלים עם אביו בילדותו, היה רוקח במקצועו, ומשנות ה-20, אז התיישבה המשפחה בתל אביב, עסק בביטוח.
אמו, דבורה לבית נטקין, הייתה מצאצאי הגאון מווילנה, בת למשפחה שהתגוררה בארץ ישראל מאז אמצע המאה ה-19 (נכדתו של נתן נטע נטקין, מעסקני היישוב הישן בירושלים).
בשנת 1943 עבר עם הוריו לירושלים, שם הצטרף לאצ"ל ובו זמנית עבד במטה הארצי של משטרת המנדט. כמו כן החל בלימודי משפטים, בהם המשיך לאחר שובו לתל אביב בשנת 1945. במלחמת העצמאות שירת בצה"ל כקצין מחלקת מקלעים בינוניים בגדוד 35 של חטיבת אלכסנדרוני. במילואים שירת כקצין כוח אדם בחיל השלישות, ועם מינויו לשופט שירת ביחידת בתי הדין הצבאיים ולבסוף בבית הדין הצבאי לערעורים.
בשנת 1951 הוסמך לעריכת דין והשתתף במוסדות לשכת עורכי הדין כחבר המועצה הארצית והוועד המרכזי. בעריכת דין עסק כשכיר וכעצמאי עד מינויו לשופט בספטמבר 1966. תחילה כיהן בבית משפט השלום בתל אביב ובמאי 1972 מונה לבית המשפט המחוזי. בשנת 1979 מונה לסגן נשיא בית המשפט בעיר. בשנת 1981 מונה לכהונה בפועל בבית המשפט העליון, וכעבור שנה מונה לבית המשפט העליון במינוי קבע. בשנת 1986 שימש כאב בית הדין המיוחד אשר שפט את דמיאניוק (תפ 373/86 מדינת ישראל נגד איוון ג'ון דמיאניוק).
לצד עבודתו פעל פעילות ציבורית נרחבת. בין תפקידיו: יושב ראש המועצה הלאומית למניעת תאונות, נשיא מוסדות השיפוט בהתאחדות לכדורגל בישראל ונשיא כבוד בבית הדין של תנועת "מכבי". בהגיעו לגיל 70, בשנת 1995, פרש מכס המשפט והחל לשמש בורר בתביעות שונות. ב-1997 זכה בתואר יקיר העיר תל אביב.
לוין נפטר ב-2001, בגיל 75. נטמן בבית העלמין קריית שאול.
משפחתו

לוין היה נשוי עד מותו לרחל לבית כהן (נפטרה בינואר 2014), נצר לראש"ז, ואב לשני בנים, אלי ואסף, עורכי דין במקצועם.
אחיו הבכור, צבי לוין, היה פעיל ציבור, תעשיין וחזן, נשיא הלשכה הגדולה של הבונים החופשיים בישראל (בנו עֲמָשַׂי לוין היה משורר ומתרגם). האח אריה לוין, היה בעליו של "צור", מפעל לזכוכית אומנותית, חבר באצ"ל ויו"ר קבוצת הכדורגל בית"ר תל אביב.
לקריאה נוספת

דברי כב' הנשיא א' ברק בטקס פרידה מכב' השופט ד. לוין (30.11.95)', הרשות השופטת: עלון השופטים בישראל 23 (1996), 14–20.
אהרן ברק, "אחינו דב לוין חיפש תמיד את האמת", הרשות השופטת: עלון השופטים בישראל 31 (2001), 122–124. (דבריו של ברק בלווייתו של לוין)
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "אליהו-מיכל (בן-ציון) לוין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1472.
↑  לוין דב (2001-1925), באתר News1 מחלקה ראשונה, 30 ביולי 2001
↑  דב לוין (שופט) באתר חברה קדישא ת"א–יפו
דב לוין באתר GRAVEZ
הקבר של דב לוין בבית העלמין קריית שאול, באתר BillionGraves
↑  רחל לוין באתר "אבלים".
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 7692 9529  VIAF: 407148451593715970004   WorldCat (עם VIAF): 407148451593715970004
מיכל דליות

| --- | --- |

מיכל דליות, ספטמבר 2020
 לידה:  15 במאי 1950 (בת 74) תל אביב-יפו, ישראל 
 כינוי:  "סופר נני"
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  הדרכת הורים, הרצאות
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  https://www.facebook.com/MichalDalyotCenter
 https://michaldalyot.co.il/
 
מיכל דליות (נולדה ב-15 במאי 1950) היא אשת חינוך והוראה ישראלית. ידועה בעיקר בשל כיכובה בתוכנית הטלוויזיה "סופר נני".
ביוגרפיה

דליות נולדה בתל אביב לעדה ולאברהם, והיא השלישית מבין ארבעה ילדים. במסגרת העתודה האקדמית למדה הוראה לגיל הרך בסמינר לוינסקי וב-1971 הוסמכה להיות גננת ומורה לכיתות א' וב'. תוך כדי לידת ארבעת ילדיה, עסקה בהוראה כמורה וכבעלת גן ילדים, במשך כ-20 שנה.
ב-1990 החלה ללמוד הנחיית קבוצות הורים במכון אדלר. בבקרים עבדה בגן הילדים ובערבים למדה. כעבור ארבע שנות לימוד, הפכה דליות למדריכת הורים ברחבי ישראל וליועצת בנושאי הורות. במקביל, המשיכה את לימודיה במסגרת קורסים והשתלמויות בנושאי פסיכולוגיה שונים, כדוגמת מודעות עצמית וזכרונות ילדות. בין היתר אף התנדבה לשמש כמדריכה לאבות בבית סוהר והרצתה בפני עובדי חברות היי-טק, מועצות וארגונים שונים. ב-2002 הצטרפה להנהלת מכון אדלר. שנתיים לאחר מכן החלה לשמש כמנהלת בית הספר להורים של המכון, ובשנה שלאחריה הפכה גם למאמנת ביחידה לאימון בו. בשנת 2007 סיימה את עבודתה במכון.
בשנת 2008 הקימה את "מרכז מיכל דליות", במסגרתו מתקיימת תוכנית להכשרת יועצות משפחה, המתקיימת במכללת לוינסקי לחינוך. כמו כן, הוא מספק הרצאות של דליות בישראל ומחוצה לה, ומפנה לצוות של מעל ל-30 יועצות ויועצים בתחום הדרכת ההורים מכל רחבי הארץ.
במהלך מלחמת לבנון השנייה ייעצה והדריכה מתקשרים לתוכניות הטלוויזיה השונות.
באוגוסט 2006 החלו צילומי תוכנית הטלוויזיה "סופר נני", בה דליות מצטרפת למשפחה, עוזרת ומייעצת להורים בקשיים שבגידול ילדיהם. התוכנית הייתה מבוססת על תוכנית הריאליטי "Supernanny" (אנ') של ערוץ 4 הבריטי, וזכתה למדרוג (רייטינג) גבוה, אך נמתחה עליה ועל החברה המפיקה ביקורת רבה על חשיפת הילדים ברגעים מביכים, ניצול המצב המשפחתי לחשיפה טלוויזיונית, הפרת זכותם של ילדיהם לפרטיות, ועל כך שלא ניתנה לילדים זכות הסירוב להשתתף בה, וזו הופקדה אך ורק בידי הוריהם.
בשנת 2012 יצא לאור הספר הראשון בסדרת ספרי "מיכל דליות לילדים". בשנת 2015 יצא לאור בהוצאה עצמית ספרה "הורים, מה השאלה?", שהיה לרב-מכר.
בנוסף, מדי שישי משודרת ב-103FM תוכנית בהנחייתה, בה היא עונה על שאלות המאזינים בנושאי משפחה. ב-2020 שימשה כפרזנטורית במסע פרסום של "אינטרנט רימון". ב-2022 שימשה כפרזנטורית של חברת יוניליוור עבור מותג השמפו "פינוק".
חיים אישיים

דליות נשואה, אם לארבעה וסבתא לנכדים. מתגוררת בתל אביב.
ספריה

אין ילדים רעים, הוצאת קשת, 2008; מהדורה מחודשת יצאה ב-2015 בהוצאה עצמית
אבל הוא התחיל - מיכל דליות לילדים (ביחד עם עפרה שפר־ברוש), איירה: רונה מור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2013
בתיאבון, רוני! - מיכל דליות לילדים (ביחד עם עפרה שפר־ברוש), איירה: רונה מור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2014
לילה טוב, עומר! - מיכל דליות לילדים (ביחד עם עפרה שפר־ברוש), איירה: רונה מור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2014
הורים, מה השאלה!? - 293 שאלות ששאלתם את מיכל, הוצאה עצמית, 2015
עוד תוכנית אחת ודי! - מיכל דליות לילדים (ביחד עם עפרה שפר־ברוש), איירה: רונה מור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2017
ככה לא מדברים! - מיכל דליות לילדים (ביחד עם עפרה שפר־ברוש), איירה: רונה מור, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2019
המתכון לגידול ילדים מוצלחים (ביחד עם שרון פאר), הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2021
לקריאה נוספת

צחי כהן, "סופרמרקט", 5 בספטמבר 2008, מוסף 7 ימים של ידיעות אחרונות, עמ' 50
הערות שוליים

↑  המסלול להכשרת יועצי/ות משפחה, באתר האינטרנט של "מרכז מיכל דליות"
↑  רותי זוארץ, ‏מישהי מטפלת בך, באתר גלובס, 15 בנובמבר 2006
↑  לי-אור אברבך, ‏"סופר נני" בראש הטבלה עם 29.5% רייטינג, באתר גלובס, 6 ביוני 2010
רועי ברק, ‏רייטינג: 25.4% צפייה לפרק פתיחת העונה של "סופר נני", באתר גלובס, 25 ביוני 2012
↑  גלי פיאלקוב, עכבר העיר, האם לאפשר לילדים להשתתף בתכניות ריאליטי?, באתר הארץ, 28 בינואר 2011
↑  יהונתן ליס, ועדת זכויות הילד נגד חשיפת ילדים ב"סופר נני", באתר הארץ, 1 ביולי 2010
לי-אור אברבך, ‏הרשות השנייה: הפרה נגד קשת על השפלת ילד ב"סופר נני", באתר גלובס, 19 בספטמבר 2012
↑  שלי ניידיץ', עכבר העיר, ספרי ילדים: סופר נני כותבת לילדים, באתר הארץ, 24 בדצמבר 2012
↑   רשימות רבי המכר 20.11.2015, באתר הארץ, 20 בנובמבר 2015
↑   אנה הרמן, מדוע אני נרתעת מספר הילדים של סופר נני, באתר הארץ, 2 בנובמבר 2014
↑   עופרה רודנר, "עוד תכנית אחת ודי!" של מיכל דליות: הגנריות היא שם המשחק, באתר הארץ, 7 ביוני 2017
↑   עופרה רודנר, "ככה לא מדברים!": כשסופר נני פוגשת ילד בריון המזכיר את יאיר נתניהו, באתר הארץ, 26 במרץ 2019
↑   נועה לימונה, מיכל דליות מציעה בספר חדש נוסחה לגידול ילדים מוצלחים, וזה מרתיח כמו שזה נשמע, באתר הארץ, 24 ביוני 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296951005171  ISNI: 0000 0004 0250 1060  LCCN: n92011634  VIAF: 28721400   WorldCat (עם VIAF): 28721400
ששי אליה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בדצמבר 1964  (בן 60)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל  שירות הביטחון הכללי
 תקופת הפעילות:  1986–1997 (צה"ל) 1997 – 2020 (שב"כ)
 תפקידים בשירות
 ראש אגף טכנולוגיות מערכות המידע בשב"כ
 עיטורים
 פרס ביטחון ישראל (פעמיים)
 
ששון (ששי) אֶלְיה (נולד ב-13 בדצמבר 1964) הוא איש מערכת הביטחון הישראלית בדימוס, כיהן כראש אגף טכנולוגיות מערכות המידע בשירות הביטחון הכללי.
ביוגרפיה

אליה שירת בצה"ל כקצין בממר"ם מ-1986 עד 1997. ב-1997 התגייס לשירות הביטחון הכללי. שירת כראש ענף פיתוח תוכנה וראש מחלקת פיתוח תוכנה. הוא הקים מחלקה בתחום איסוף מודיעין מרשתות חברתיות והיה ממקימי הרשות הממלכתית לאבטחת מידע. עסק בהקמת מערך הסיגינט ובביג דאטה ובבינה מלאכותית. בשנים 2008–2011 עמד בראש חטיבת מערכות מידע. ב-2011 מונה לראש חטיבת תשתיות טכנולוגיות. ב-2014 מונה לראש אגף טכנולוגיות מערכות המידע וב-2016 הוטל עליו על ידי ראש השירות נדב ארגמן לבנות מערכת מידע עתירת נתונים ("הכלי") שתרכז את כלל האמצעים הטכנולוגיים בארגון. על פועלו בשירות זכה בשני פרסי ביטחון ישראל ב-2006 וב-2002.
לאחר פרישתו משמש יועץ אסטרטגי בתחום הטכנולוגי לחברות הזנק. בנובמבר 2021 מונה לדירקטור חיצוני בבנק לאומי.
אליה בעל תואר ראשון במדעי המחשב וכלכלה ובעל תואר שני במנהל עסקים עם התמחות במערכות מידע, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן. נשוי לאורלי ואב לארבעה.
הערות שוליים

↑  עמרי מניב, ‏האיש שראה הכול: הריאיון הגנוז מ-7.10 עם ראש אגף הטכנולוגיות בשב"כ, באתר ‏מאקו‏, 24 במרץ 2024
בג"ץ ג'מעית אסכאן נגד מפקד כוחות צה"ל באזור יהודה והשומרון

בג"ץ ג'מעית אסכאן הוא החלטה שניתנה על ידי בג"ץ ב-28 בדצמבר 1983 מפי השופט אהרן ברק, ובהסכמת השופטים יהודה כהן וחנה אבנור. פסק דין זה עניינו בעתירה שהוגשה נגד הפקעת מקרקעין לשם בניית מחלף בין כבישים מהירים באזור יהודה ושומרון (להלן: "איו"ש"). איו"ש נכבש מירדן במלחמת ששת הימים ולא סופח לישראל. החוק הישראלי לא חל באזור זה ולכן מונהג בו ממשל צבאי במסגרתו שולטת מדינת ישראל, באמצעות צה"ל, על השטח ועל האוכלוסייה המקומית, הכוללת את התושבים הפלסטינים שהתגוררו באזור עת נכבש מירדן. לפיכך מכונה איו"ש בשם "השטחים המוחזקים".
הטענה המרכזית של העותרים בפסק הדין הייתה שתוכנית הקמת הכבישים סותרת את דיני המשפט הבינלאומי הפומבי, שכן ממשל צבאי אינו רשאי לבצע שינויים ארוכי טווח בשטחים מוחזקים. בפסק הדין קבעו השופטים כי במקרה הזה, ממשל צבאי רשאי לבצע שינויים בשטח כל עוד הם עולים בקנה אחד עם טובת האוכלוסייה המקומית, בייחוד כשמדובר בממשל צבאי ארוך טווח שעלול להביא לקיפאון בהתפתחות האוכלוסייה המקומית והאזור.
רקע עובדתי

האגודה השיתופית הרשומה כדין במפקדת איו"ש (להלן: "האגודה") ביקשה להקים שכונת מגורים בקרבת אזור התעשייה של עטרות. מועצת התכנון העליונה (להלן: "המועצה"), החליטה לדחות את תוכנית הבנייה המפורטת של האגודה בעקבות תוכנית דרכים שאמורה להסדיר דרכים חדשות באיו"ש. לצורך הקמת הכבישים, המועצה הפקיעה חלק מהקרקעות שהיו ברשות האגודה, ובחלק אחר אסרה את הבנייה. על אף שקיבלה פיצויים, האגודה עתרה כנגד דחיית בקשתה להקמת השכונה.
המועצה טוענת שמטרת תוכנית הדרכים היא לשרת את צורכי האזור, שכן היא מאפשרת קשר בין יישובי יהודה ושומרון השונים, וכן את צורכי האוכלוסייה המקומית, הכוללת את הפלסטינים הכפופים לשלטון הצבאי. לטענתם תפקיד הממשל הצבאי הנהוג באזור המוחזק אינו מסתכם בשמירה על הביטחון בלבד, אלא גם בפיתוחו. מנגד, האגודה טוענת שמטרת תוכנית הכבישים היא לא לשרת את צורכי האזור, אלא לשרת את צרכיה התחבורתיים של מדינת ישראל. לטענתה, כללי המשפט הבינלאומי הפומבי לא מאפשרים לממשל צבאי שהוא זמני באופיו, לבצע פעולות בעלות השפעה ארוכת טווח (כדוגמת הקמת הכבישים) באזור המוחזק על ידו, אלא רק פעולות שיש בהן כדי לשמר את המצב הקיים. זאת משום שהוא שולט על שטח שלא סופח למדינה, וכן על אוכלוסייה מקומית שאנשיה אינם נחשבים לאזרחי המדינה.
הסוגיה המשפטית

איו"ש הוא שטח המוחזק על ידי ישראל ומונהג בו ממשל צבאי, שבראשו עומד מפקד צבאי. כוחו וסמכויותיו של המפקד הצבאי מבוססים על כללי המשפט הבינלאומי הפומבי המכילים בתוכם את דיני המלחמה. דינים אלו מגדירים מושג בשם תפיסה לוחמתית העוסק בשליטה של צבא על שטח שלא סופח למדינה המחזיקה בו. מושג זה מוסדר ב"תקנות בדבר דיניה ומנהגיה של המלחמה ביבשה משנת 1907", הנספחות להסכם האג הרביעי מ-1907 (להלן: "תקנות האג"). התקנות משקפות משפט בינלאומי מנהגי החל בישראל, אף אם לא נחקקו במסגרת ההליך המקובל בכנסת ישראל.
תקנות האג קובעות כי כל סמכויות הממשל והמינהל מוחזקות בידיו של המפקד הצבאי ומחולקות לשני סוגים: האחד הוא הצורך "הצבאי" (אינטרס ביטחוני) והשני הוא הצורך "האזרחי" (אינטרס האוכלוסייה המקומית).
נקודת המוצא העקרונית היא שהמפקד הצבאי אינו הריבון בשטח המוחזק וסמכויותיו בעלות אופי זמני בלבד. אין המפקד הצבאי רשאי לשקול אינטרסים לאומיים, כלכליים וסוציאליים של מדינתו שלו, כל עוד אין להם זיקה לאינטרס הביטחוני שלו באזור או לאינטרס של האוכלוסייה המקומית. לפיכך, אין הממשל הצבאי רשאי לתכנן ולבצע מערכת כבישים באזור המוחזק בתפיסה לוחמתית, אם מטרתו של תכנון וביצוע זה הוא להוות דרך שירות בלעדי למדינתו שלו.
מהמקרה דנן עולות מספר שאלות בהן דנים השופטים: האם התכנון המקצועי של מערכת הכבישים לוקח בחשבון את תנאיו וצרכיו של האזור כולו ולא של מדינת ישראל בלבד? האם תוכנית הכבישים מטרתה לשרת את האינטרסים של האוכלוסייה המקומית? האם רשאי המפקד הצבאי לבצע שינויים ארוכי טווח בשטח המוחזק ב"תפיסה לוחמתית"?
עיקרי הדיון

השופטים מציינים כי המסגרת הקובעת את הדינים בעניין דיני המלחמה בהקשר הזה היא תקנות האג אשר שומרות על זכויות ספציפיות שונות של האוכלוסייה המקומית הנמצאת בשטח הנתון ל"תפיסה לוחמתית". בהקשר זה יש להתייחס להוראת "על" הקבועה בתקנות - תקנה 43 לתקנות האג:
בעבור סמכות השלטון החוקי למעשה לידי הכובש, עליו לנקוט בכל האמצעים שביכולתו על מנת להחזיר ולהבטיח במידת האפשר את הסדר והחיים הציבוריים, תוך כיבוד החוקים שבתוקף בארץ אלא אם כן קיימת מניעה מוחלטת לכך.
מניתוח הסעיף עולה כי הרישא של תקנה זו כוללת את סמכות הממשל הצבאי להחזיר ולהבטיח את הסדר והחיים הציבוריים. במסגרת סמכות זו, רשאי הממשל הצבאי להביא בחשבון את צורכי הביטחון שלו עצמו וכן את צרכיה של האוכלוסייה המקומית הנתונה לשליטתו. בסיפא של התקנה מצוי כלל הקובע שיש לכבד את החוקים באזור הנתון לתפיסה לוחמתית ואין לשנותם, אלא לשם הגשמת סמכויות הממשל הצבאי.
כיוון שהמקרה שהובא בפני בית המשפט אינו מתייחס לשינוי החקיקה הקיימת באזור, השופטים מתמקדים ברישא של התקנה כפי שהוסברה לעיל. הפירוש של הביטוי "הבטחת סדר וחיים ציבוריים" נידון בעבר בפני ביהמ"ש, אז נקבע כי הפירוש המתבקש הוא:
"הפעלת ממשל תקין על כל שלוחותיו, הנהוגות בימינו בארץ מתוקנת, כולל ביטחון, בריאות, חינוך, סעד, אך בין היתר גם איכות החיים והתחבורה".
סמכות הממשל הצבאי הנגזרת מתוך תפקידו להבטיח את הסדר והחיים הציבוריים, מושפעת משני אלמנטים מנוגדים: האחד הוא אלמנט מרחיב הכולל את החובה של הממשל הצבאי לפעול כשלטון מתוקן הדואג לצורכי האוכלוסייה המקומית. השני הוא אלמנט מצמצם המכיל מגבלות על הממשל הצבאי עקב אופיו הזמני והעובדה שהוא אינו ריבון אלא שליט מכוח דיני המלחמה.
באיזון שבין שני אלמנטים אלו, רשאי הממשל הצבאי לבצע שינויי קבע על בסיס השקעות יסוד ארוכות טווח אף אם יימשכו לאחר סיום הממשל הצבאי, זאת כל עוד השינויים עולים בקנה אחד עם האינטרסים של האוכלוסייה המקומית ואינם עולים כדי שינוי מהותי במוסדות היסוד של האזור. מחד, בצורה זו אין הממשל הצבאי מקפיא את התפתחותה של האוכלוסייה המקומית, ומאידך הוא מביא בחשבון את היותו זמני עקב הסמכויות שהוא שואב מדיני המלחמה.
לעניין הפקעת המקרקעין נקבע שממשל צבאי רשאי לבצעה בהתקיים שלושה תנאים מצטברים: (1) הסמכות להפקעה הופעלה על פי דרישות החוק המקומי; (2) ההפקעה התבצעה לטובת האינטרסים של האוכלוסייה המקומית כנדרש לפי תקנה 43 לתקנות האג; (3) הסמכות הופעלה על פי כללי היסוד של המשפט המנהלי, כגון מתן זכות שמיעה טרם ההפקעה.
השופטים קבעו שלא נמצא כל פגם בתוכנית הכבישים, זאת עקב צורכי התחבורה של האוכלוסייה המקומית. הממשל הצבאי אינו רשאי להקפיא את מצב הכבישים ולכן ראוי שיכין תוכנית שתיקח בחשבון את התפתחות הדרכים בהווה ובעתיד. בעשותו כך, הממשל הצבאי התחשב בטובתה של האוכלוסייה המקומית ולשם כך רשאי הוא לבצע השקעות יסוד ותכנונים ארוכי טווח, על אחת כמה וכמה בהינתן העובדה שמדובר בממשל צבאי בשטח המוחזק לתקופה ארוכה.
כללי המשפט הבינלאומי מקנים לממשל הצבאי סמכות לפגוע בזכויות קניין, כל עוד הדבר נעשה במסגרת הדין המקומי, לטובת האוכלוסייה המקומית ובאמצעות תשלום פיצויים לצד שזכויותיו נפגעו.
החלטת השופטים

השופטים דחו את העתירה של האגודה השיתופית הרשומה כדין במפקדת איו"ש, והתירו את מימוש תוכנית הקמת הכבישים.
השלכות

בג"ץ ג'מעית אסכאן דן בשתי סוגיות עיקריות להן השלכות מרחיקות לכת המשפיעות עד היום בכל הקשור ליישום הדין החל בשטחים המוחזקים:
סוגיה ראשונה נוגעת לסמכותו של בית המשפט לאכוף את אמנת ז'נבה הרביעית. מקורות המשפט הבינלאומי הפומבי מבחינים בין דין מנהגי לדין הסכמי. המשפט הבינלאומי קובע שדין מנהגי נחשב לחלק מהדין הפנימי המחייב של המדינה. מנגד, דין הסכמי אינו מחייב כל עוד לא עבר אימוץ על ידי הפרלמנט, אף אם הממשלה התחייבה במישור הבינלאומי לפעול על פיו. בעניין ג'מעית אסכאן קבע בית המשפט שאמנת ז'נבה הרביעית אינה משקפת דין מנהגי. התפיסה שעמדה בבסיס קביעה זו נובעת מהרצון להימנע מלדון בהוראות סעיף 49(6) של האמנה המכיל איסור על העברת אוכלוסיית מדינת הכיבוש אל השטח המוחזק, דבר שעלול להשליך על סוגיית היישובים היהודים בשטחים המוחזקים ולקבוע שהם אינם חוקיים. מכאן, כאשר פסק בית המשפט כי אמנת ז'נבה הרביעית משקפת דין הסכמי, הוא למעשה קבע שהיא איננה אכיפה בבית המשפט הישראלי, ולכן אין הוא נדרש לדון במעמדם החוקי של היישובים היהודיים בשטחים המוחזקים.
ממשלת ישראל התחייבה לקיים את ההוראות ההומניטריות שבאמנת ז'נבה הרביעית, אף על פי שלגישתה האמנה אינה חלה בשטחים. לאור זאת, השופטים קבעו שראוי שהמחוקק יסדיר בדין הישראלי את סוגיית אכיפת החלקים ההומניטריים של האמנה בבית המשפט. מנגד, לשיטתו של קרצמר, ניתן לראות בהתחייבות הממשלה כהוראות פנימיות מחייבות עבור המפקד הצבאי. יתר על כן, יש הטוענים שניתן לאכוף את אמנת ז'נבה הרביעית כולה בבית המשפט הישראלי. בבסיס טענה זו עומדת הוראת פקודת מטכ"ל 33.0133 מיום ה-20.7.1982, לפיה חלה חובה על חיילי צה"ל לנהוג בהתאם לאמנות ז'נבה שישראל צד להן. כלומר, גם אם האמנה לא נחקקה על ידי הכנסת, ניתן לאכוף את הוראותיה בבית המשפט הישראלי מכוח פקודת המטכ"ל דנן החלה על נושאי תפקידים בממשל צבאי בשטחים המוחזקים.
סוגיה שנייה נוגעת לסמכויות הממשל הצבאי בשטחים המוחזקים. בעניין ג'מעית אסכאן נקבע כי המפקד הצבאי בשטחים המוחזקים אינו ריבון אלא יונק סמכויותיו מן המשפט המקומי החל באותם שטחים, מן המשפט הבינלאומי ומתחיקת הביטחון שלו עצמו. סוגיה זו נידונה גם בעניין איציק אנג'ל. במקרה זה פסק בית המשפט כי הדין הנוהג באיו"ש הוא הדין הניתן על ידי צווים של המפקד הצבאי ולא הדין החל בשטח מדינת ישראל. מכאן ניתן להסיק שלצווים שמתקין המפקד הצבאי יש מעמד של חקיקה ראשית, אותם יש לאכוף באיו"ש.
סמכות נוספת שניתנה לממשל הצבאי בעניין ג'מעית אסכאן היא האפשרות לבצע שינויים ארוכי טווח לטובתה של האוכלוסייה המקומית, אף אם יישארו בשטח לאחר סיומו של הממשל הצבאי. בקביעה זו עושה בית המשפט שימוש אף בימינו אנו. בעניין נבי אליאס, נדונה שוב הסוגיה של הפקעת קרקעות, במסגרתה הוגשה עתירה כנגד ההחלטה להפקיע קרקע בסמוך לכפר נבי אליאס לטובת סלילת כביש עוקף על ציר קלקיליה-שכם. בית המשפט חזר ואישר את הקביעה בעניין ג'מעית אסכאן ופסק שהממשל הצבאי מוסמך להפקיע קרקע בשטח המוחזק לצורך סלילת כביש לטובת צורכי האוכלוסייה המקומית. לשיטתו של ספרד, כאשר בית המשפט הרחיב את סמכויותיו של הממשל הצבאי עקב סיטואציה של "כיבוש ארוך טווח", הוא עיקר במידה מסוימת את דיני הכיבוש והמטרות שהם מבקשים להשיג. לפי טענה זו, בית המשפט מנסה לגבש דמות של כובש "נאור", אך בעשותו כך הוא פותח פתח רחב מידי לניצול סמכויותיו של הממשל הצבאי.
ראו גם

אמנות האג
אמנות ז'נבה
אמנת ז'נבה הרביעית
מעמד הקרקעות ביהודה ושומרון
תפיסת קרקעות ביהודה ושומרון
כיבוש
הקו הירוק
החקיקה בישראל