הארי בלקמן
שופט בית המשפט העליון > נושאים אחרים

בשנת 1973 הצטרף בלקמן לדעת הרוב שכתב חברו וורן ברגר בעתירה "תיאטרון פריז למבוגרים נגד סלייטון", אשר אישרה הוראה בג'ורג'יה שאסרה על בית קולנוע להציג סרטי "זימה", על אף שבית הקולנוע הגביל את הצפייה למבוגרים שנתנו את הסכמתם בלבד. פסק הדין קבע שיצירות "זימה" אינן מוגנות על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. לאחר פסיקתו ב"רו", נטה בלקמן לפסיקה ליברלית יותר בכל הקשור למין ומיניות, והתרחק מעמדותיו של ברגר. כך, בלקמן התנגד לפסק הדין בוורס נגד הארדוויק משנת 1986, אשר קבע שמותר למדינות לאסור על יחסי מין הומוסקסואליים. בדעת מיעוט כתב בלקמן, תוך שהוא מצטט באירוניה את דעתו של ברגר בפסק דין "תיאטרון פריז למבוגרים", כי "רק עיוורון מכוון יכול היה לכסות על העובדה שאינטימיות מינית היא 'מערכת יחסים רגישה ובסיסית של הקיום האנושי, שהיא מרכזית לחיי המשפחה, לרווחת הקהילה ולהתפתחותה של אישיות האדם'". ברגר, שתמך בזכות המדינות לאסור על יחסי מין הומוסקסואלים, כתב בדעתו המצדדת ש"במונחים חוקתיים, אין זכות יסודית לקיום מעשי סדום", שיחסי מין אלו היו אסורים במשפט הרומי ובממלכת אנגליה וש"לכתוב שמעשי סדום הומוסקסואליים הם איכשהו מוגנים כזכות יסודית זה להשליך הצידה אלף שנה של אמונה מוסרית". בלקמן השיב לו בצטטו את אוליבר ונדל הולמס הבן: "זה מזעזע כשאין נימוק טוב יותר לחוק מאשר שכך היה מאז ימיו של הנרי הרביעי. זה עוד יותר מזעזע כשהבסיס שעליו הונח החוק נעלם כבר מזמן והכלל ממשיך פשוט להתקיים מתוך חיקוי עיוור של העבר". ככל הנראה, את עמדתו בפסק דין זה כתבה העוזרת המשפטית שלו, פמלה קרלן.
בלקמן נודע גם בשל דעת המיעוט שכתב בפסק דין "דהשאני נגד מחוז וינבגו". בית המשפט דן בעתירה של ג'ושוע דהשאני, שהוגשה בשמו על ידי אימו, נגד מחלקת הרווחה של מחוז וינבגו בוויסקונסין. לאחר שההורים התגרשו, דהשאני היה תחת משמורת של אביו, שהרבה להכות אותו ולהתעלל בו. רשויות הרווחה במחוז היו מודעות למצב, אך לא עשו דבר. במרץ 1984 האב הכה את בנו בצורה כה חמורה, שהילד נכנס לקומה וסבל מנזק מוחי חמור, שאילץ אותו להיות מאושפז לשארית חייו תחת השגחה. בתביעה נטען שהמחדל של שירותי הרווחה מהווה הפרה של הזכות של הילד לחירות, וזאת ללא שניתנה לילד האפשרות לממש את זכותו החוקתית להליך הוגן, המובטחת על ידי התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. דעת הרוב אישרה פסק דין של בית המשפט לערעורים, שניתן מפי ריצ'רד פוזנר, לפיו הכשל של מערכת הרווחה לא הפר את זכותו של הילד להליך הוגן מהותי. הפסקה הרביעית בדעת המיעוט שכתב בלקמן היא קינה נרגשת, שזכתה מאז לאזכורים וציטוטים רבים:
ג'ושוע המסכן! קורבן להתעללות חוזרת מצד אביו חסר האחריות, הבריון, הפחדן וחמום המוח, נזנח על ידי המשיבים, ששמו אותו בתנאים מסוכנים ואשר ידעו או למדו על מה שהתרחש, ועדיין לא עשו דבר מלבד, כפי שבית המשפט מציין בגלוי... "לתעד בצייתנות את האירועים בתיקיותיהם". זוהי פרשנות עצובה על החיים באמריקה, ועל עקרונות חוקתיים - כה מלאים הם לאחרונה בלהט פטריוטי והצהרות גאות על "חירות וצדק לכל", שעל הילד הזה, ג'ושוע דהשאני, מוטל עתה לחיות לשארית חייו כמוגבל שכלית באופן חמור. לג'ושוע ואימו... מגיעה - אך כעת נמנעת על ידי בית המשפט הזה - ההזדמנות שטענותיהם העובדתיות ייבחנו לאור ההגנה החוקתית ש[החוק] נועד לספק
המקור באנגלית
Poor Joshua! Victim of repeated attacks by an irresponsible, bullying, cowardly, and intemperate father, and abandoned by respondents, who placed him in a dangerous predicament and who knew or learned what was going on, and yet did essentially nothing except, as the Court revealingly observes... "dutifully recorded these incidents in [their] files." It is a sad commentary upon American life, and constitutional principles -- so full of late of patriotic fervor and proud proclamations about "liberty and justice for all," that this child, Joshua DeShaney, now is assigned to live out the remainder of his life profoundly retarded.
הנשיא ביל קלינטון ציטט את הפסקה הזו במלואה בטקס הפרישה של בלקמן.