stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המחלוקת בציבור הליטאי
רקע

בשנות ה-80, בעקבות חילוקי דעות בין הזרם החרדי-ליטאי לסיעות החסידיות, פרש הרב שך מאגודת ישראל והקים את מפלגת "דגל התורה", וכן את העיתון "יתד נאמן" (כתחליף לעיתון "המודיע"). באותה תקופה היו הרבנים הבולטים בציבור הליטאי בבני ברק שנמנו על המחנה התומך ב"דגל התורה" הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הרב ניסים קרליץ והרב חיים קניבסקי. בירושלים בלטו הרב יוסף שלום אלישיב והרב שלמה זלמן אוירבך שבלטו יותר כפוסקים ופחות עסקו בהנהגה ציבורית. בכנס היסוד של "דגל התורה" בבנייני האומה ישב הרב שך במרכז, כשלצדו הרב אלישיב, הרב שטינמן והרב קניבסקי. הרב שלמה זלמן אוירבך סירב להביע עמדה סביב הפיצול בין אגודת ישראל ודגל התורה.
בסוף שנות ה-90 הידרדר מצבו הבריאותי של הרב שך ודעכה פעילותו. בסוף ימיו ולאחר פטירתו קיבע "יתד נאמן" את מעמדו של הרב אלישיב כיורשו של הרב שך. העיתון הנהיג אז מדרג תארים: הרב שך כונה "רבינו הגדול מרן", הרב אלישיב "רבינו מרן", ואילו הרב שטינמן "הגאון הגדול" (כשאר חברי מועצת גדולי התורה) ובהמשך שונה ל"ראש הישיבה הגאון הגדול". לצד מנהיגותו של הרב אלישיב נחשב הרב שטינמן בקרב רוב הציבור כשני בחשיבותו, ואצל מיעוטם (בעיקר מתושבי בני ברק), נחשב כמנהיג הציבור או לכל הפחות כשווה לרב אלישיב. מי שהוביל את המהלכים ביתד נאמן הוא העורך נתן זאב גרוסמן, שקיבל גיבוי למהלכים אלו מחלק מחברי הוועדה הרוחנית של העיתון. גרוסמן הואשם על ידי תלמידי הרב שטינמן שהוא נלחם ברבם בעיתון ומחוצה לו במטרה להדביק לו תווית של מי שסוטה מהנורמות החרדיות.
בסוף שנות ה-90 החלה מחלוקת פנימית בישיבת פוניבז', ישיבת הדגל של הציבור הליטאי. מחלוקת זו גרמה לחלוקתה לשתי ישיבות נפרדות, אחת בהנהגת נשיא הישיבה, הרב אליעזר כהנמן, והשנייה בראשות גיסו, הרב שמואל מרקוביץ. לצדו של כהנמן עמדו הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הרב חיים קניבסקי והרב נסים קרליץ (פלג זה מכונה "השונאים"), ובראשות ישיבה זו עומד הרב ברוך דב פוברסקי (עד לפטירתו, עמד בראשות הישיבה גם הרב גרשון אדלשטיין). לצדו של הרב מרקוביץ עמדו הרב יוסף שלום אלישיב והרב שמואל אוירבך (פלג זה בישיבה מכונה "המחבלים"). הסכסוך בין שתי הישיבות גלש לאלימות ופעמים אחדות נאלצה המשטרה להתערב. הרב שטינמן נמנע מלהביע את דעתו בעניין המחלוקת בישיבת פוניבז', ושני הצדדים ניסו לשייכו אליהם. בשנת 2014, בעקבות חידוש הדיון בסכסוך, הורה הרב שטינמן לבורר, הרב חיים גדליה צימבליסט, שלא לדון יותר בתיק, צעד שנתפס כמזוהה עם צד ה"שונאים".
מחלוקת זו תרמה לגיבושם של שני מחנות בציבור הליטאי. פעולות הקשורות ברב שטינמן (חוק טל, נח"ל חרדי, אמנת כנרת) זכו לתמיכה - או לפחות לאי-הסתייגות - של הרב קניבסקי והרב קרליץ; ולעומת זאת העיתון "יתד נאמן" יצא נגדן בתוקף. אנשי מחנהו של הרב שטינמן טענו כי העיתון אינו מתייחס בכבוד לרבם. בתמיכת חלק מרבני בני ברק הוקמו היומון "יום חדש", אשר התחרה ב"יתד נאמן", ומערכת הכשרות "יראים" שהתחרתה ב"שארית ישראל", שזוהה עם מחנה הרב אלישיב. הרב שטינמן לא הביע את דעתו ביחס למעשים הללו.
ב-2009 מינה הרב אלישיב את מנחם כרמל כנציג השלישי ברשימת יהדות התורה, בניגוד לעמדת הרב שטינמן שהעדיף את יעקב גוטרמן. עם זאת, גם במערכת בחירות זו השתתף הרב שטינמן בכינוסי הבחירות וחתם על "קול קורא" התומך במפלגה.
יתד נאמן – הפלס > המהפך ב"יתד נאמן" והקמת "הפלס"

בסוף מאי 2012 (סיוון תשע"ב), כאשר חלה הרב אלישיב והפסיק לתפקד, חל מהפך בשליטה ב"יתד נאמן". חברי העמותה וההנהלה של העיתון העבירו את השליטה בעיתון לאיש העסקים החרדי שמעון גליק מארצות הברית, על פי בקשת הרב שטינמן שגליק הוא ממקורביו, גליק פיטר את עורך העיתון נתן גרוסמן, ובהמשך גם את המנכ"ל, יעקב לבין, שסירב לקבל את הוראותיו. שבועיים לאחר מכן, לאחר מאבק בין שני המחנות, פורסם במהדורת החינמון של העיתון, "גילוי דעת" של הרב חיים קניבסקי שבו הוא תומך בהנהגת הרב שטינמן בעיתון "על פי הוראת מורי-חמי שליט"א" (הרב אלישיב). מנגד ניסו אנשי המחנה האחר, ללא הצלחה, לפרסם בעיתון את מכתבו של הרב שמואל אוירבך שבו כתב כי הרב אלישיב "ביקש והזהיר למאוד אשר לא לעשות שום שינוי בה'יתד נאמן'".
אנשי המחנה האחר פנו לבית המשפט בבקשה לצו מניעה נגד חוקיות ההליך, אך בית המשפט דחה את בקשתם. בעקבות כך הקימו מקורבי הרב אוירבך, ובראשם גרוסמן ולבין, ב-13 ביולי 2012 (כ"ג בתמוז תשע"ב), את היומון "הפלס". הרב אוירבך היה הסמכות הרוחנית של העיתון.
יתד נאמן – הפלס > המאבק בין "יתד נאמן" ל"הפלס"

מאז הקמת "הפלס" סובל העיתון מחרם מודעות שמפעילים כלפיו ככל הנראה גורמים המזוהים עם מחנה הרב שטינמן. לדברי אנשי "הפלס", תומכי "יתד נאמן" איימו על חברת השיווק לבטל את ההסכם עם "הפלס", גיליונותיו הוצאו מתיבות הדואר של המנויים ומנויים עליו קיבלו איומים שיסולקו מכוללים וישיבות. בפברואר 2014 פרסמו רבני "דגל התורה" מכתב נגד "הפלס" ואסרו לפרסם בו.
בדצמבר 2012 הותקף עורך "הפלס", נתן גרוסמן בידי שני צעירים חרדים ליד ביתו. אחד התוקפים הודה בעבירה של תקיפה בנסיבות מחמירות ונידון למאה ימי מאסר.
במקביל הוקם "ועד ידידי הפלס", שמרכז את המאבק של "הפלס" נגד "יתד נאמן". הוועד פתח קו טלפון שהאזנה לו מצריכה סיסמה. המתקשרים לקו קיבלו הוראות פעולה. במסגרת פעילות זו התקשרו מאות איש מדי יום ובמשך כל שעות היממה לגורמים הקשורים בחברות שפרסמו ב"יתד נאמן" ולא ב"הפלס" - משרדי פרסום, שירות לקוחות, סמנכ"לי שיווק מנכ"לים ואף עובדים מהשורה, ואף לבני משפחותיהם. המתקשרים מחו על החרמת "הפלס" ועל הפרסום ב"יתד נאמן" והכריזו כי ימשיכו להתקשר עד שתשונה מדיניות זו. רבים מנציגי החברות פנו למשטרה והתלוננו על הטרדה. בליל 25 במרץ 2015 עצרה המשטרה 22 איש בקשר לפעולות אלו. ב־13 באפריל הוגש לבית המשפט נגד מפעיל הקו כתב אישום בגין שידול להטרדה וקשירת קשר לביצוע פשע, התערבות המשטרה לא הפסיקה את פעילות המאבק ופעיליו עברו לשיטות אחרות כמו הפצת מספרי ראשי החברות באמצעות ספרי טלפונים מיוחדים שהונפקו לשם כך. באפריל 2017 נעצרו 28 אנשים החשודים כפעילים במערך הטרדות סחיטה באיומים ועברות נוספות בניסיון לאלץ מפרסמים וחברות במשק לפרסם בעיתון, בהם כמה מבכירי העיתון, נתן גרוסמן ומנכ"ל "הפלס". בנובמבר 2017 פורסמה בכאן הקלטה שבה אומר אברהם טריגר, מבכירי הפלג הירושלמי, כי חברת טמפו מעבירה לרב אוירבך 30 אלף ש"ח בכל פעם שהיא מפרסמת ב"יתד נאמן". טמפו הכחישה שהיה סיכום כזה.
כחלק מפעולות המחאה עזבו בקיץ 2014 אלפים מתומכי "הפלס" ובני משפחותיהם את קופות החולים מכבי וכללית ועברו לקופות החולים מאוחדת ולאומית. בתחילת קיץ 2015 חזרו חלק מהלקוחות לקופות החולים הקודמות.
הקמת מפלגת "בני תורה"

לאחר פטירת הרב אלישיב הפך הרב שטינמן למנהיגו של רוב המגזר הליטאי וזכה לתמיכת כמעט כל חברי מועצת גדולי התורה, וכן חברי הכנסת של "דגל התורה". הפלג השני, המחשיב עצמו כממשיך דרכם של הרב שך והרב אלישיב, קיבל את הנהגתו של הרב אוירבך.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה מינה הרב שטינמן למקום השלישי מטעם "דגל התורה" ברשימת יהדות התורה את יעקב אשר, ראש עיריית בני ברק, במקום מנחם כרמל, המזוהה עם הרב אוירבך. בעקבות זאת הגישו נאמני הרב אוירבך רשימה ברשם המפלגות בשם "נצח". הם דרשו תיאום עמם בנושא גיוס בחורי ישיבות, הכרה בכוחם והפסקת חרם המודעות על העיתון "הפלס". ב-17 בינואר, 5 ימים לפני הבחירות, התפטרו כל מועמדי המפלגה, לאחר סיכום בין האדמו"ר מגור לרב אוירבך שלפיו "הסיעה המרכזית" (המייצגת את חסידות גור באגודת ישראל) תייצג גם את מחנהו של הרב אוירבך, ותהיה מתואמת איתו בקביעת עמדת המפלגה בסוגיית גיוס בני ישיבות ובתחומים נוספים.
הקמת מפלגת "בני תורה" > הבחירות לרשויות המקומיות (2013)

בבחירות לרשויות המקומיות, בשנת 2013, התמודד הפלג של הרב אוירבך כמפלגת "בני תורה", בירושלים, בבני ברק ובמודיעין עילית. הרב שטינמן והרב חיים קניבסקי פרסמו מכתבים חריפים נגד המפלגה ותומכיה. המחלוקת בין שני הפלגים הליטאים הוחרפה מאוד על רקע בחירות אלו. אנשי "דגל התורה" טענו כי ישנו דיל בין אנשי "בני תורה" לבין ראש עיריית ירושלים ניר ברקת, שמועמדם לראשות העיר חיים אפשטיין יתמודד אף על פי שמועמדותו בלתי ריאלית, ובתמורה יקבל סגנות ראש עיר בשכר. מנגד טענו אנשי "בני תורה" כי בהסכם המוקדם שבין "דגל התורה" למשה ליאון סוכם על החרמת "בני תורה" אם ינצח ליאון בבחירות. לאחר ניצחונו של ברקת מונה אפשטיין, שרשימתו זכתה במנדט אחד, לסגן ראש העירייה. בבני ברק ומודיעין עילית זכתה המפלגה בשני מנדטים בכל אחת משתי הערים, אך הושארו על ידי דגל התורה באופוזיציה העירונית. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018, התמודדה "בני תורה" בנוסף לערים בהם התמודדה ב-2013 גם בבית שמש ביתר עילית ואלעד. בביתר ובאלעד לא הצליחה המפלגה להכניס אפילו נציג אחד (בביתר-עילית היו חסרים 18 קולות בלבד), ובבית שמש הכניסה נציג אחד. בירושלים ומודיעין עילית שמרה המפלגה על כוחה, ובבני ברק גדלה המפלגה מ-2 נציגים ל-3 נציגים. בסך הקולות הכללי זכתה המפלגה ב-2013 ב-15,000 קולות, וב-2018 ב-22,000 קולות.
הקמת מפלגת "בני תורה" > לאחר הבחירות

לאחר הבחירות תמכו הרב שטינמן והרב קניבסקי בהרחקת אברכים שהזדהו עם "בני תורה" מכוללים. חלק מראשי הכוללים המזוהים עם הרב שטינמן חייבו את אברכיהם לחתום על הצהרת נאמנות לרב שטינמן, סיעת "בני תורה" עתרה לוועדת הבחירות המרכזית בטענה שרשתות כוללים סילקו אברכים בשל הצבעתם, וראשי הכוללים טענו כי סילקו רק אברכים שהפרו את הסדר במוסדות הלימוד. העתירה נדחתה. הרב שטינמן והרב קניבסקי הורו לרבני ותלמידי ישיבת כנסת יצחק בחדרה לפרוש מן הישיבה, בשל זיהויים של ראשיה עם "בני תורה", כאשר במקביל פתחו עבורם את ישיבת תורה בתפארתה. בכמה תלמודי תורה המזוהים עם הרב שטינמן והרב קניבסקי סולקו מלמדים תומכי "בני תורה", ולא התקבלו לשורותיהם ילדים שמשפחותיהם נמנות עם "בני תורה". בכמה קהילות מנעו הגבאים עלייה לתורה של תומכי "בני תורה" או העבירו מתפקידם חזנים התומכים במפלגה.
לקראת עונת הרישום לישיבות הקטנות, בסוף שנת תשע"ד, הקימו תומכי הרב שטינמן את "הוועד למען כבוד רבותינו", שהפיץ רשימות של ישיבות שבהן לדבריהם מחנכים את התלמידים בניגוד לעמדותיו של הרב שטינמן, כדי שהורים לא ישלחו אליהן את בניהם.
בקיץ תשע"ד פרסמו מספר ראשי ישיבות בולטים בארצות הברית, בהם הרב אהרן שכטר והרב דוד פיינשטיין, קול קורא נגד המחלוקת בציבור הליטאי בישראל, ובו נכתב: "מעולם היו חילוקי דעות בין גדולי תורה, אך השלום והאחוה הייתה שרויה ביניהם ובין תלמידיהם, ואיככה הייתה לנו כזאת אשר חילוקי דעות יגרמו להתיר את הרסן בביזוי ורדיפת תלמידי חכמים, בני תורה ובני משפחותיהם, הריסת ישיבות וכיוצא בזה".
בספטמבר 2014 כינס הרב שטינמן בביתו אספה לצירוף חברים חדשים בבד"ץ שארית ישראל, שעד אז היה מזוהה עם מחנה הרב אלישיב, ובעקבות זאת הפך הבד"ץ כפוף לרב שטינמן ולרב קניבסקי.
באוקטובר 2014 תמכה "דגל התורה" ברב משה חיים לאו וברב שמואל אליהו לרבנות העיר ירושלים. "בני תורה" לא הכריזה על תמיכה באיש מן המועמדים. נטען כי היה דיל סמוי בין הרב אריה שטרן ו"בני תורה", אך סיעת "בני תורה" הכחישה זאת, לאחר זמן הודה אפשטיין כי נציגי המפלגה הצביעו לרב שלמה עמאר ולרב אריה שטרן.
בתשע"ה הקימו אנשי פלג "בני תורה" מוסדות חינוך חדשים בבני ברק, בירושלים ובמודיעין עילית, בנימוק שאין להם אמון במוסדות הישנים ושילדיהם מופלים בהם. בפתיחת שנת הלימודים תשע"ז השלים הפלג את פתיחתם של תלמודי תורה לבנים ובתי ספר יסודיים לבנות בשלושת הערים והצהירו שהמוסדות החדשים לא יתוקצבו על ידי משרד החינוך. הם פנו לעזרתם של נדיבים הקרובים לחוגי סאטמר לתמיכה כלכלית. עם זאת, עלו טענות שהמוסדות של "הפלג" מקבלים תקציבים ממשלתיים וכן נחשף כי סמינר שהקימו פועל במסגרת תוכנית עוז לתמורה של משרד החינוך שהותקפה בהפלס מספר חודשים קודם לכן. לקראת שנת הלימודים תשע"ח הכריזו בפלג על הקמת גנים בלתי מתוקצבים לילדות.
הקמת מפלגת "בני תורה" > הבחירות לכנסת העשרים ואילך

בבחירות לכנסת העשרים לא יוצג מחנה "בני תורה" ברשימת יהדות התורה לכנסת. חלק מאנשי מחנה זה ניהלו קמפיין נגד הצבעה ליהדות התורה, יומיים לפני הבחירות נאספו אנשי "בני תורה" באצטדיון הארנה בירושלים לכנס גדול בהשתתפות הרב אוירבך, ובו הוכרז כי "אין לסייע בידי עוברי עבירה" הכרזה שהתפרשה כאיסור הצבעה ליהדות התורה. יום קודם הבחירות הוכרז בשם הרב אוירבך כי הוא אינו מורה עבור איזו מפלגה להצביע. עוזרו של הרב אוירבך, יוסף פטרוף, אמר כי משמעות הדברים היא שיש להימנע מהצבעה. על פי הערכות, כ-4,000 מאנשי "בני תורה" הצביעו בפתקים פסולים ואחרים הצביעו למפלגות ש"ס ויחד - העם איתנו. מפלגת יהדות התורה רשמה עלייה של כ-14,000 קולות, כשחלקם מאנשי הפלג.
גם לפני הבחירות לכנסת ה-22, יצא ביטאון "הפלג הירושלמי", הפלס, בקריאה שלא להצביע בבחירות.
לאחר פטירת הרב אוירבך

לאחר פטירת הרב אוירבך הוקמה "מועצת גדולי עולם התורה" הכוללת שנים עשר רבנים המחנה שמונו כדי לקבוע את הקו האידאולוגי של התנועה. בראשם בלטו הרב צבי פרידמן, הרב שמואל דויטש והרב אשר דויטש. עם זאת, התגלעו חילוקי דעות בקרב רבני המועצה על המשך המלחמה בגיוס ועל הצבעה בבחירות. מחנה הרוב, הנתמך על ידי עיתון הפלס ובראשו עמד הרב אשר דויטש, מסרב להכריז איסור גורף על הבחירות, מתנגד בחלק מהמקרים לקיום הפגנות על מעצר עריקים. בראש המחנה האחר עומד הרב צבי פרידמן שמוביל קו מחמיר יותר, תומך בהפגנה בעקבות כל מעצר של עריק מעריקי הפלג ומכריז איסור גורף על השתתפות בבחירות.
חילוקי הדעות הובילו לפיצולים ולפיטורים במוסדות "בני תורה".
בבחירות לרשויות המקומיות 2024 הפלג של הרב פרידמן המחמיר יותר מבחינה אידאולוגית, הודיע על הימנעות מתמיכה במפלגת בני תורה, והוכרז שם על תמיכה באגודת ישראל או דגל התורה.[דרוש מקור]
אידאולוגיה > השפעת המחלוקת בציבור החרדי

המחלוקת חורגת גם אל הציבור החסידי והספרדי, אך לרוב אימצו מפלגות ש"ס ואגודת ישראל את עמדת הרב שטינמן בנושא הסדרת מעמד בני הישיבות בחוק, הן ביחס לחוק טל והן בתיקון "חוק הגיוס". במספר חסידויות לא המשיכו בתחילה להתייצב בלשכות הגיוס בשל חששות לבעיות צניעות שם. בהמשך הגיעו הצדדים להסדר והוראה זהה להוראת הרב שטינמן להמשיך ולהתייצב בלשכות הגיוס התקבלה גם שם.
אידאולוגיה > היחס בחוגי הקנאים

באופן רשמי נוקטת תנועת "בני תורה" בקו שבו נקטו אגודת ישראל ודגל התורה - התנגדות מוצהרת למדינת ישראל בשל אי מחויבותה לתורה, תוך השתתפות במוסדות השלטון. עם זאת, באופי הלוחמני של התנועה היא קרובה יותר לחוגי העדה החרדית, וחלק מהמוסדות שהקימה נמנעים מלקיחת תקציבים ממשלתיים, כמקובל בחוגי הקנאים (כגון חסידות סאטמר ונטורי קרתא), ואף זוכים מהם לסיוע כלכלי[דרושה הבהרה]. האדמו"ר יקותיאל יהודה טייטלבוים מסאטמאר (ויליאמסבורג) ומקורביו מקהילות אחרות בהתאחדות הרבנים תומכים בהם, ובמקביל הם מאשימים את ההנהגה הליטאית המרכזית בפשרנות ובאדישות ביחס להשתלבות חרדים בחברה הישראלית ובצה"ל. האדמו"ר קבע שהפלג מקדשים שם שמים באופן התנהלותם.
לעומת זאת, ספגו "בני תורה" ביקורת קשה מאחיו ויריבו, האדמו"ר אהרן טייטלבוים מסאטמאר (קריית יואל). הוא אמר שמחלוקתם אינה לשם שמים, והם אינם משתתפים בבחירות רק משום שלא ניתן להם נציג. הוא קבע שהם "אותם ציונים כמו אויביהם" ורחוקים מ"ההשקפה הטהורה, ואין כאן עניין של קנאות". בהזדמנות אחרת התנגד להימנעותם מהתייצבות בלשכות הגיוס לצורך הסדרת פטור, וגינה את חסימות הכבישים שהם יוזמים בנימוק שהן מזיקות לתושבים החרדים בישראל. עם זאת, אמר שיש לתמוך במוסדותיהם שאינם מקבלים מימון מהמדינה. הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק, ראש ישיבת בריסק, תקף אותם במספר הזדמנויות וטען כי ה"קנאות" שלהם מזויפת ומאבקם מעודד גיוס חרדים.
ביאורים

↑  זהו הכינוי המקובל לתיקון בחוק שירות ביטחון העוסק בקביעת מכסות ועידוד גיוס של חלק מן הציבור החרדי, והסדרת אי-גיוסם של שאר תלמידי הישיבות
טוויפסי

| --- | --- |

 סוגה:  הנפשה ממוחשבת
 יוצרים:  חוויאר מריסקאל
 מדבבים בעברית:  משה פרסטר עדי טופול אבי יפה אבי מאיר וענונו סער בדישי איה גרניט שבא
 ארץ מקור:  גרמניה גרמניה
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  52
 הפקה
 חברת הפקה:  EM.TV
 אורך פרק:  22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  Der Kinderkanal
 רשת שידור בישראל:  ערוץ 2 ערוץ ג'וניור
 תקופת שידור מקורית:  1 בנובמבר 1999 – 24 באפריל 2000
 תקופת שידור בישראל:  2000 – 2001
 
טוויפסי (באנגלית: Twipsy) היא סדרת טלוויזיה מונפשת גרמנית המבוססת על דמות בעלת אותו שם שהפכה לסמל של היריד העולמי של EXPO 2000. הסדרה שודרה בערוץ הטלוויזיה הגרמני Der Kinderkanal עם 52 פרקים קצרים, 13 דקות כל אחד, לעיתים קרובות הם היו משלבים כדי ליצור 26 פרקים, באורך כולל של 25 דקות לשני חלקים. שבעה חודשים לפני תחילת ה-EXPO 2000, הבכורה של הסדרה שימשה כדי להרגיל את הילדים לתערוכת העולם הקרובה, אולם היא התמקדה רק בסיפור הרקע של הדמויות, ולא היה לה שום קשר לאירוע עצמו.
בישראל הסדרה שודרה בהתחלה בערוץ 2 ולאחר מכן בערוץ ג'וניור.
תקציר העלילה

בפרק הראשון, ניק בן ה-13 נמשך במקרה למרחב הסייבר. לאחר מכן הוא פוגש את שליח הסייבר הססגוני והנמרץ טוויפסי, שמציג את ניק לתחום הווירטואלי. ניק מתגעגע הביתה וטוויפסי שולח אותו בחזרה לעולם האמיתי, תוך שהוא מסתיים שם בלי משים.
סורק שונה משמש לאחר מכן כמעביר ליקום של האינטרנט. בדרך ילדים רבים אחרים, כולל אחותו בת ה-8 של ניק ליסי וחברו אלברט, חווים הרפתקאות רבות ומכירים את תחום מרחב הסייבר. טוויפסי גם לומד להכיר היבטים של העולם האמיתי, כמו מזג האוויר, או אהבתו החדשה (וגרגרנותו) לאוכל.
הדמויות מוצגות באמצעות גרפיקה ממוחשבת כשהן שוהות במרחב הסייבר, וב"עולם האמיתי" תוך שימוש בסגנון קומיקס שגרתי. מלבד זאת, כל האנשים הם כמעט באותו גודל ומראה כמו טוויפסי עצמו.
טוויפסי בישראל

לכבוד שידור הסדרה בישראל, שודר בערוץ 2 (רשת) שעשועון רצף לילדים ולמשפחות בשם טוויפסי ברשת בהנחתה של ימית סול, שם טוויפסי הופיע בתור בובה שדובבה על ידי רובי מוסקוביץ'. בשעשועון זה התחרו 2 משפחות זו בזו בכל פרק.
הערות שוליים

↑  מיכל שדה, אתר אינטראקטיווי חדש לתוכנית הטלוויזיה "טוויפסי", באתר TheMarker‏, 7 בספטמבר 2000
נפתלי לובינצ'יק

נפתלי לובינצ'יק (19 בנובמבר 1913 - 20 באפריל 1946) היה איש לח"י שנודע בכך שיצא בימי מלחמת העולם השנייה לפגישה עם נציג דיפלומטי גרמני בביירות על מנת להציע לו שיתוף פעולה בין הלח"י לבין מדינות הציר (גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית) במלחמתן בבריטניה.
ראשית דרכו

נפתלי לובינצ'יק נולד בשנת 1913 ברוסיה. בפרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917 עקרה משפחתו לריגה בירת לטביה (שנכללה אז באימפריה הרוסית). לאחר סיום לימודיו התיכוניים יצא לברלין ולמד בה היסטוריה וכלכלה מדינית באוניברסיטה. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל. למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ושלט בשפות הגרמנית, האיטלקית והצרפתית.
היה פעיל בתנועה הרוויזיוניסטית ובאצ"ל. בשנת 1940, על רקע הפילוג באצ"ל, שבא עקב החלטת האצ"ל להפסיק את מלחמתו בבריטניה ולעמוד לצדה במלחמתה בנאצים, פרש מן האצ"ל והצטרף ללח"י.
פגישה עם הנאצים

בסוף שנת 1940 יצא לובינצ'יק בשליחות הלח"י (שנקרא אז "הארגון הצבאי הלאומי בישראל") ללבנון, שהייתה נתונה באותה עת לשלטון וישי, משתף הפעולה עם הנאצים, כדי להפגש בביירות עם הנציג הדיפלומטי הגרמני ורנר אוטו פון הנטיג. הוא הצליח ליצור קשר עם פון הנטיג וקבע עמו פגישה במלון "מונופול" בביירות, שבו התגורר פון הנטיג. פון הנטיג הופתע  מהופעתו של השליח היהודי מארץ ישראל. בזכרונותיו תיאר אותו כאיש צעיר יפה תואר בעל מראה של איש צבא. יותר מכל הופתע פון הנטיג מן ההצעה שהעלה בפניו האיש בשם הלח"י, שהייתה, כמצוטט על ידי פון הנטיג, לשתף פעולה עם הנאצים נגד בני עמו הציונים האורתודוקסים, אם יבטיח להם היטלר את עצמאותה של פלשתינה יהודית. פון הנטיג כינה את ההצעה בזכרונותיו "הצעת ברית". הוא השיב ללובינצ'יק כי שיתוף פעולה כזה אינו יכול להתממש בהתחשב בשיקולים של יחסי גרמניה עם הערבים ובעקרונותיה הכלליים (רמז למדיניות האנטישמית הנאצית), אולם הבטיח להביא את ההצעה בפני הממונים עליו. לובינצ'יק העלה את ההצעה על הכתב בתזכיר בשפה הגרמנית שנשא את הכותרת הארוכה "קווי היסוד של הארגון הצבאי הלאומי בישראל בנוגע לפתרון השאלה היהודית באירופה והשתתפותו הפעילה של הארגון הצבאי הלאומי בישראל במלחמה לצדה של גרמניה".
עיקרי ההצעה היו:
הארגון יסייע לנאצים בפתרון שאלת היהודים על ידי פינויים לארץ ישראל.
בארץ ישראל תוקם מדינת היהודים בגבולותיה ההיסטוריים.
הארגון יסייע לגרמניה בתחום המדיני, הצבאי ובאיסוף מודיעין בארץ ישראל.
הארגון יכשיר כוח אדם יהודי באירופה במסגרת יחידות צבא שתפעלנה בפעולות מלחמה לשם כיבושה של ארץ ישראל.
הארגון מבטיח לגרמניה שברית כזו תחזק את היסודות המוסריים של הסדר החדש הגרמני בעיני האנושות.
לובינצ'יק צירף לתזכיר סקירה על מהותו ופעולותיו של הארגון הצבאי הלאומי בישראל ותוך כדי כך הדגיש את קרבתו הרעיונית של הארגון לתנועות הטוטליטריות של אירופה (הכוונה לאלו של גרמניה ואיטליה). כן טרח להדגיש כי הארגון סובל מפעולות דיכוי לא רק מצד הבריטים אלא גם מצד "הסוציאליסטים היהודים" (הכוונה להנהגת היישוב).
פון הנטיג הבטיח להעביר את התזכיר לשולחיו. הוא העבירו לשגרירות הגרמנית באנקרה בירת טורקיה ששלחה אותו בצירוף מכתב לוואי מ-1 בינואר 1941, שקיבל לימים את השם "מכתב אנקרה", למשרד החוץ בברלין, שם נגנז ולובינצ'יק לא קיבל עליו תשובה מעולם. לאחר תום המלחמה נתגלה התזכיר בשלמותו בין מסמכי הנאצים שנתפסו על ידי בעלות הברית ונחשף לעיני העולם.
הנהגת היישוב ראתה במעשהו של לובינצ'יק משום בגידה לכל דבר ועניין; בגידה ביהודי פולין שהיו נתונים בתהליך של השמדה עקיפה בגטאות, בגידה בבריטניה שעמדה לבדה, בהנהגתו של וינסטון צ'רצ'יל, בחזית להגנת העולם החופשי מפני הנאציזם - ובעיקר בגידה באנשי היישוב שהתגייסו בהמוניהם לצבא הבריטי. ההיסטוריון יגאל עילם סבור כי במהלך הפרישה של לח"י מן האצ"ל חל בלח"י תהליך של הינתקות מבעיות העם היהודי באירופה והתרכזות בעניין הארץ-ישראלי. עילם ראה בכך פרישה מן הציונות עצמה ואת תכלית פעולתו של הלח"י לא בפתרון בעיית העם היהודי, כי אם במאבק על שחרור המולדת. עילם מסתמך על דברי האידאולוג של הלח"י ד"ר ישראל אלדד (שייב):
סוף דרכו

בתום המערכה בסוריה ולבנון נתגלה לובינצ'יק על ידי הכוחות הבריטים בלבנון והועבר לארץ ישראל, נכלא במחנה המעצר מזרעה ולאחר מכן בכלא עכו ובחודש אוקטובר 1941 הוגלה למחנה הגירוש באסמרה שבאריתריאה שם נפטר ממחלה בשנת 1946. ארונו הועלה ארצה לאחר קום המדינה ונטמן בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים.
ראו גם

הסכם ירושלים 1940
לקריאה נוספת

יוסף הלר, לח"י - אידאולוגיה ופוליטיקה 1949-1940. הוצאת מרכז שז"ר וכתר, 1989.
ספר תולדות ההגנה, כרך ג' חלק ראשון. הוצאת עם עובד, 1972.
יגאל עילם, ההגנה - הדרך הציונית אל הכוח. הוצאת זמורה, ביתן, מודן, 1979.
נתן ילין-מור, לוחמי חרות ישראל. הוצאת שיקמונה 1974.
הערות שוליים

↑  התפרסם ב"במאבק למדינה", הוצאת מרכז זלמן שזר, 1985
↑  יגאל עילם, ההגנה - הדרך הציונית אל הכוח, עמ' 143.
"מכתב אנקרה" מינואר 1941 שצורף למזכר ההצעה של לח"י לשיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית
כווייה חשמלית

| --- | --- |
 תחום:  רפואת חירום 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  770179 
 MeSH:  D002058
 
כווייה חשמלית על יד.
כווייה חשמלית היא כווייה שנגרמת ממעבר חשמל דרך הגוף (התחשמלות) באופן הגורם לפציעה מהירה.
כווייה חשמלית שונה מכווייה תרמית או כימית, באופן שבו היא גורמת לנזק תת-עורי גדול בהרבה. הכוויות החשמליות עשויות ליצור נזק על פני השטח, אך לרוב רקמות עמוקות מתחת לעור ייפגעו באופן חמור. מכאן ניתן להסיק, שכווייה חשמלית קשה לאבחון כראוי, ואנשים רבים מבצעים הערכת חסר את חומרת הכווייה. במקרים קיצוניים, החשמל עלול לגרום הלם למוח, לאמץ את הלב ולפצוע איברים נוספים.
כדי לסווג כווייה כחשמלית – חשמל חייב להיות הגורם המרכזי. לדוגמה, כווייה על האצבע ממגהץ חשמלי תהיה תרמית ולא חשמלית. באופן דומה, שרפה שנובעת ממקור חשמלי, לא בהכרח תוביל לכווייה חשמלית (מלבד במקרים נדירים).
סיבות

כווייה חשמלית עשויה להיגרם ממספר גורמים שונים. בין גורמים אלו ניתן למנות פגיעה ממכת ברק, הכנסת אצבעות לשקע חשמלי, מקור מים מחושמל. עם ההתקדמויות בטכנולוגיה, כוויות חשמליות הופכות נפוצות יותר והן הסיבה הרביעית של מוות בטראומה במקום העבודה[דרוש מקור].
ניתן לסווג כוויות חשמליות ל-6 קטגוריות, שיופיעו לחוד או במקביל על נפגע כווייה חשמלית:
כווית מתח נמוך – כווייה שנובעת ממגע עם מקור מתח של 500 וולט או פחות. הזרם במתח זה אינו מספיק כדי לגרום לנזק רקמתי לאורך דרכו, מלבד בנקודת המגע. סוג כווייה זה יכול להיות קל, שטחי או חמור לפי זמן המגע.
כוויות מתח גבוה – כווייה חמורה מאוד שכן הנפגע יוצר מגע עם מקור המתח והנזק נע במסלול דרך הגוף. הפגיעות החיצוניות מטעות, שכן רוב הנזק מתרחש מתחת לעור. בפגיעה זו הרקמות הסאבדרמליות נפגעות באופן חמור.
כווית קשת – סוג כווייה זו מתרחשת כשאנרגיה עוברת ממקום של התנגדות גבוהה לאזור עם התנגדות נמוכה. מגע אינו נדרש לכווייה זו, שכן החשמל מיינן חלקיקי אוויר כדי להשלים את המעגל. החום שנוצר יכול להיות גבוהה עד 4,000 מעלות צלזיוס, טמפרטורה שמספיקה להצית בגדי אדם. בנוסף קשת זרם גבוהה יכולה לייצר גל לחץ בעוצמה של 1,000 פאונד פר אינץ' מרובע של מתח. מכאן שבנוסף לכווייה החשמלית עצמה ישנה פגיעה נלווית בקורבן.
כווית להבה – נגרמות בשל מגע לאובייקטים שהוצתו בידי מקור חשמלי, כשמשויכים להבזק ושריפת קשת.
כווית אוראליות – נגרם בשל נשיכה או מציצה של כבל חשמל. נפוץ בילדים. זרם חשמלי לרוב עובר מצד אחד של פה הילד לצד השני, באופן שעלול לגרום לנכות.
פתופיזיולוגיה > הגורמים המשפיעים על הפגיעה

ארבעה גורמים חשמליים קובעים חומרת הנזק שנגרם בכווייה חשמלית: מתח, זרם, התנגדות ותדירות. החומרה של הכווייה גם תושפע ממסלול הזרם בגוף. באופן כללי זרם ינוע דרך התנגדות מועטה ככל הניתן: ראשית כלי דם, עצב ושריר. לאחר מכן עור, גידים, שומן ועצם. לרוב, פגיעות חשמליות באות לידי ביטוי בגפיים חיצוניות, אך גם אזורים קריטיים בגוף עלולים גם להיות מושפעים ולגרום לסיבוכים חמורים.
כשהגוף בא במגע עם מקור חשמלי, הוא הופך להיות חלק מהמעגל החשמלי. במצב שכזה, הזרם בעל נקודת כניסה ויציאה שונות על הגוף. נקודת הכניסה נוטה להיות שקועה, בעוד שנקודת היציאה נוטה להיות דרמטית יותר ובעלת אפקט רב. קשה להעריך בדיוק כווייה חשמלית – שכן לרוב נראה רק נקודת הכניסה והיציאה, אך לא את הנזק הפנימי לרקמות.
פתופיזיולוגיה > מנגנון הפציעה

אפקט ישיר של זרם חשמלי על רקמות הגוף.
מעבר של אנרגיה חשמלית לאנרגיה תרמית – מתבטא בכוויות עמוקות וגם שטחיות.
זרם בעוצמה של 100mA שיעבור דרך הלב עלול לגרום לפרפור חדרים.
רוב הנזק הגרם מכוויות חשמליות משויך ממעבר האנרגיה מאנרגיה חשמלית לאנרגיה תרמית. רקמות גוף עם התנגדות גבוהה בעלות נטייה להתחמם ולהיקרש, לעומת העברת הזרם.
האיבר עם ההשפעה הגדולה ביותר על חומרת הכווייה החשמלי הוא העור: עור יבש בעל התנגדות של כ-100,000 אוהם. כאשר העור בעל רטיבות, ההתנגדות יורדת לפחות מ-2,500 אוהם. לפיכך – במקרים מסוימים מספיק זרם חלש עם ההתנגדות הרקמתית הנמוכה ליצור זרם חזק עם פגיעה משמעותית, לעומת זרם חזק עם התנגדות גבוהה בכמה מונים של העור שלא ייצור זרם כה חזק.
חשיפה ל-20–35 mA על שטח של 2 מילימטר בריבוע של עור למשך 20 שניות משוערת להעלות את טמפרטורת העור ל-50 מעלות צלזיוס – גורם לשלפוחיות והתנפחות.
חשיפה באותו האופן לזרם גדול יותר של 75mA תעלה את הטמפרטורה של העור ל-90 מעלות צלזיוס – עלול לגרום לכוויות חמורות וחריכה.
טיפול > עזרה ראשונה

אין לגעת או לטפל בנפגע כווייה חשמלית עד שמקור המתח הוסר. פציעות חשמליות לרוב בעלות פגיעה נרחבת מזו של הכווייה וכוללות הפרעות קצב בלב כמו פרפור חדרים. טיפול עזרה ראשונה כולל הערכת ההכרה של הקורבן, הערכת דופק וסירקולציה וכן טיפול בכוויות.