stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קונסטנטין אומאנסקי
לפני מבצע ברברוסה

במהלך החודשים שקדמו למבצע ברברוסה, פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות שהחלה ב-22 ביוני 1941, הגיעו אל סטלין התרעות רבות ממקורות שונים, על המתקפה הגרמנית הצפויה. הידועות בהן היו איגרת אזהרה מפורשת שהעביר צ'רצ'יל לסטלין ב-3 באפריל 1941 באמצעות שגריר בריטניה במוסקבה סר סטפורד קריפס. לסובייטים עצמם היו התרעות ממקורות ריגול שלהם. ריכרד זורגה, מרגל סובייטי שפעל ביפן, דיווח כי 170 דיוויזיות גרמניות עומדות לתקוף את ברית המועצות ונקב בתאריך 22 ביוני כמועד פתיחת הפלישה הגרמנית. רשת הריגול הסובייטית בגרמניה ובמערב אירופה, "התזמורת האדומה", שנהנתה ממקורות מהימנים בצמרת הצבא הגרמני, העבירה גם היא מספר התרעות לגבי התוכניות הגרמניות לפלישה. בנוסף לכך קיבל סטלין התרעות רבות מהמודיעין הצבאי הסובייטי (ה-GRU) על ריכוזי כוחות גרמניים גדולים באזורי הגבול, על טיסות סיור רבות שביצע הלופטוואפה מעל השטח הסובייטי ועל העברת מרבית יחידות הצבא הגרמני ממרכז ומערב אירופה למדינות הגובלות בברית המועצות. הבריטים העבירו גם מספר התרעות באמצעות איוואן מאיסקי, שגריר ברית המועצות בבריטניה. בחדשים אפריל, מאי ויוני 1941 ניהל שר החוץ הבריטי אנתוני אידן חמש שיחות עם מאיסקי. בכל אחת מהן כלל שר החוץ אזהרות על ההיערכות הצבאית הגרמנית מול ברית המועצות.
גם לאמריקאים נודע על ההכנות למבצע ברברוסה. למידע זה היו שני מקורות, האחד היה הנספח המסחרי האמריקאי בברלין סאם וודס (Sam E. Woods) שפיתח קשרים עם קציני צבא גרמניים ובהם קצינים שהתנגדו להיטלר והיו שותפי סוד להכנות למבצע ברברוסה. המקור האחר היה הצופן הדיפלומטי היפני שפוענח בספטמבר 1940 על ידי מפענחים אמריקאים. רוב החומר שהגיע ממקור זה התייחס לעניינים הנוגעים לאינטרסים היפניים בזירת אסיה והאוקיינוס השקט, ואולם בהמשך הגיעו ממקור זה ידיעות רבות ערך על הזירה האירופית, שהגיעו מדיווחים שהעביר בצופן הדיפלומטי השגריר היפני בברלין הגנרל הירושי אושימה, שקשר קשרי ידידות עם בכירים נאצים ומפיהם למד על ההכנות למבצע ברברוסה.
האמריקאים בחרו להעביר את התרעתם לברית המועצות באמצעות השגריר אומאנסקי. ב-1 במרץ 1941 העביר סגן שר החוץ של ארצות הברית, סאמנר ולס (אנ'), לשגריר אומאנסקי התרעה מפורשת, כי לארצות הברית הגיע מידע כי הגרמנים מתכוננים למתקפה נגד ברית המועצות באביב. אומאנסקי הודה לוולס על הגילוי ואישר "אני מכיר בהחלט בחומרת המסר" והבטיח להעבירו למוסקבה. בפגישתם הבאה ב-20 במרץ שאל אומאנסקי את ולס אם יש לו אישור נוסף. ולס השיב בחיוב, אך לא מסר פרטים. מקורו של האישור, אותו לא פירט ולס בפני אומאנסקי, היה ידיעה שהגיעה אליו יום קודם לכן מפי שגריר יוון בארצות הברית, כי לממשלתו נודע שלממשלת שוודיה היה ידוע מפי הנציגויות הדיפלמטיות שלה בברלין ובבירות נוספות באירופה, שמקורות גרמניים מסרו שגרמניה עלולה לתקוף את ברית המועצות.
לאחר הפלישה

סטלין התעלם מההתרעות הרבות ביחס לפלישה הגרמנית הקרובה, לרבות ההתרעות שהעבירו האמריקאים באמצעות אומאנסקי, וב-22 ביוני 1941 החל מבצע ברברוסה, כאשר כארבעה מיליון חיילים של גרמניה ומדינות הציר פלשו לשטח ברית המועצות.
לאחר הפלישה מצאה עצמה ברית המועצות במחנה אחד עם בעלות הברית המערביות, ארצות הברית ובריטניה. ארצות הברית כמעצמה תעשייתית, אשר המלחמה התחוללה הרחק מגבולותיה, נחלצה לעזרת ברית המועצות הנמצאת במערכה על אדמתה היא. באוגוסט 1941 נוסדה הוועדה הבין משרדית לעזרת רוסיה (the Intergovernmental Committee on Aid to Russia) בראשותו של הארי הופקינס (אנ'), יועצו הבכיר של הנשיא רוזוולט. השגריר אומאנסקי עמד בקשר עם הוועדה, שהביאה לאישורו של הנשיא רוזוולט הענקת סיוע צבאי בנשק ובציוד מלחמתי לברית המועצות במסגרת חוק השאל והחכר. בתחילה הוגבל החוק, שנחקק ב-11 במרץ 1941, רק למטרת סיוע לבריטניה, אך כשברית המועצות הצטרפה למלחמה ונראה היה שהיא נתונה בסכנת התמוטטות, הודיע הנשיא רוזוולט כי ארצות הברית מעמידה את הפוטנציאל התעשייתי האדיר שלה לעזרת ברית המועצות. האמנה לסיוע בריטי-אמריקאי לברית המועצות נחתמה ב-13 ביולי 1941 וארצות הברית סיפקה מאז נחתם הסכם "השאל והחכר" ב-30 באוקטובר 1941 ועד לסוף המלחמה, אלפי מטוסים ועשרות אלפי טנקים ויותר משני מיליון טון מזון לברית המועצות. כמו כן הועמד לזכות הסובייטים אשראי בסך של מיליארד דולר ללא ריבית.
קונסטנטין אומאנסקי, יחד עם מקסים ליטבינוב ואיוואן מאיסקי, שלושתם יהודים, שהיו מהדיפלומטים הבכירים של ברית המועצות בתקופתם, גילו יחס תומך ביהודים שהצליחו להיחלץ מהנאצים בעת המלחמה. ב-17 ביולי 1941 נפגשה משלחת מטעם הקונגרס היהודי האמריקאי וועד החירום של ציוני אמריקה, שיוצגו על ידי סטיבן וייז ונחום גולדמן, עם השגריר אומאנסקי. הנציגים העלו בפני השגריר את הבקשה לתת היתר יציאה לארץ ישראל לפליטי פולין. אומאנסקי השיב כי הוא נכון להעביר למוסקבה את משאלתם. שדלטונות ברית המועצות נעתרו לבקשה ורבים מפליטי פולין הגיעו לארץ ישראל, חלקם דרך טורקיה, חלקם דרך טהראן וחלקם דרך יפן.
לאחר שנחתם ההסכם בדבר הסיוע לברית המועצות במסגרת "השאל והחכר", סיים אומאנסקי את תפקידו כשגריר ברית המועצות בארצות הברית וב-5 בנובמבר 1941 חזר למוסקבה כדי לשמש חבר ההנהלה של משרד החוץ של ברית המועצות. במקומו נתמנה כשגריר בארצות הברית מקסים ליטבינוב, אף הוא יהודי.
סוף דרכו

ב-3 ביוני 1943 פקד אסון כבד את קונסטנטין אומאנסקי ואשתו ראיסה (Раиса Михайловна Уманская), כאשר בתם נינה בת החמש עשרה נורתה למוות במוסקבה על ידי החבר שלה, בנו של השר לענייני התעשייה האווירית, שהתאבד לאחר מעשה.
ב-17 ביוני 1943 אומאנסקי נתמנה כשגריר ברית המועצות. במקסיקו וב-22 ביוני, ביום בו מלאו שנתיים לתחילת מבצע ברברוסה, הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא מקסיקו. בטקס הגשת כתב ההאמנה הוא נשא דברי ברכה בשפה האנגלית והבטיח לנשיא מקסיקו כי ילמד ספרדית, ואכן תוך שלושה חודשים הוא כבר שלט בצורה שוטפת בשפה זו. בתקופת כהונתו במקסיקו נוצרה אווירה של שיתוף פעולה בין מקסיקו לברית המועצות, וכוננו קשרים דיפלומטיים גם עם קוסטה ריקה וניקרגואה. ב-8 ביולי 1944 נתמנה אומאנסקי, במקביל לשליחותו במקסיקו, גם כשגריר בקוסטה ריקה.
ב-25 בינואר 1945 עלה אומאנסקי על מטוס של חיל האוויר של מקסיקו, כדי לטוס לסן חוסה בירת קוסטה ריקה, להגשת את כתב האמנתו לנשיא קוסטה ריקה. בעת ההמראה מנמל התעופה של מקסיקו סיטי המטוס התרסק וקונסטנטין אומאנסקי, אשתו ראיסה ושלושה מעובדי השגרירות נהרגו. בן ארבעים ושתים שנים היה אומאנסקי במותו. גופתו הוטסה למוסקבה והוא הובא לקבורה בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה, בו קבורים גם שני הדיפלומטים הבכירים היהודים האחרים, מקסים ליטבינוב ואיוואן מאיסקי.
הערות שוליים

↑  בארטון וילי, מילת הקוד ברברוסה, הוצאת מערכות, 1980, עמ' 55.
↑  ועד החרום של ציוני אמריקה, באתר "יד ושם"
↑  אומאנסקי נהרג בתאונת אווירון, משמר, 26 בינואר 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb17704202j (data)  GND: 129353523  ISNI: 0000 0000 2075 1806  VIAF: 25680613   WorldCat (עם VIAF): 25680613
קרבות סג'רה

אנדרטת גולני בתש"ח
לוח הנצחה ללוחמי סג'רה והגליל התחתון במוזיאון גולני
המושבה סג'רה בגליל התחתון הייתה במלחמת העצמאות זירת קרבות קשים. המרים שבין הקרבות נערכו בין צבא ההצלה בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י ולוחמי חטיבת גולני וכרמלי (פלוגה).
רקע היסטורי

סג'רה נמצאת בגליל התחתון ליד צומת דרכים חשוב בין נצרת, טבריה והגליל העליון. הצומת הנקרא היום מחלף גולני נקרא אז "צומת מסכנה" על שם חורבת משכנה הנמצאת שם (כיום בתחום מוזיאון גולני). המושבה הייתה מוקפת משלושה צדדים ביישובים ערביים ורק הכביש מבית הספר החקלאי כדורי חיבר אותה לשאר הארץ. צמוד אליה היה הכפר הערבי שג'רה שבתיו גבלו בבתיה אולם האיום הגדול עליה היה הכפר הגדול לוביה. כבר בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות התנכלו ערביי לוביה לתנועת היהודים בכביש המוביל לטבריה. ב-24 בפברואר 1948 התפתח קרב גדול בין לוחמי לוביה לשיירת נוטרים יהודים ומאז נחסם הכביש לתנועה.
הכפר לוביה שכן על שתי כיפות מדרום לכביש טבריה - נצרת. בכפר היו כמה מאות ערבים חמושים. מערך ההגנה של לוביה היה מבוסס על שורה של משלטים קדמיים לכיוון סג'רה וכן על משלט חורבת מסכנה שחלש על הצומת החשוב.
ב-6 במאי 1948 נכבש הכפר שג'רה וכך חוזקה הגנת סג'רה אולם ההתקפה על כפר שבט הזביחים נהדפה באבידות כבדות.
ההתקפה על לוביה

ב-5 ביוני 1948, בשלישי מבין קרבות מלכיה, כבש 'צבא ההצלה', בסיוע לבנוני וסורי, את מלכיה. 
לקראת כניסת ההפוגה הראשונה לתוקף הוחלט להתקיף ולכבוש את לוביה כדי לפתוח את הכביש לטבריה ולחסום את תנועת הערבים מנצרת לצפון הארץ.
להתקפה על לוביה הוקצו שתי פלוגות חי"ר מגדוד דרור (גדוד 14) וגדוד ברק (גדוד 12) בסיוע מקלעים בינוניים, מרגמות 3 אינץ' ושני תותחי הרים 65 מ"מ (נפוליאונצ'יקים). ההתקפה נקבעה ל-9 ביוני 1948.
תוכנית ההתקפה הייתה השתלטות על המשלטים הקדמיים בדרום - מזרח הכפר ואחר כך פריצה לתוך הכפר מאותו הכיוון. באותה שעה היה צריך טור משוריין (כמה  משורייני "סנדביץ" ואוטובוס משוריין) לצאת מטבריה ולתקוף את לוביה מכיוון מזרח כדי להטיל מורא בקרב לוחמי לוביה ולהחדיר בהם את ההרגשה שהם מנותקים.
לוחמי גולני הגיעו למקום ההיערכות קרוב למשלטי לוביה בשעה 04.50. בראש הכוח הפורץ היה חיים לבקוב. ההתקפה החלה בהפגזת הכפר על ידי התותחים והמרגמות. התוצאה הייתה אובדן גורם ההפתעה. כשהחלה ההסתערות היו הערבים במשלטים הקדמיים מוכנים להתקפה. בהסתערות הראשונה נכבשו מספר משלטים. לוחמי לוביה לא ברחו כפי שהיה מצופה אלא החלו בהתקפות-נגד על המשלטים שנכבשו. תוך זמן קצר הוכרזה פזעה והגיעו תגבורות גדולות מנצרת ומכפרי הסביבה.
הערבים התקיפו את השדרה המשוריינת ואילצו אותה לחזור לטבריה. הקרב נמשך כל היום ובשעה 03.00 ב-10 ביוני 1948, כשהסתבר שאין סיכוי לחדש את ההסתערות, ניתנה פקודת נסיגה לסג'רה.
בהתקפה זו נהרגו 21 מחיילי גולני ורבים נפצעו. 13 מהנופלים נשארו בשטח ונאספו לקבורה בעת ההפוגה הראשונה.
ההתקפה הראשונה על סג'רה

ב-6 ביוני 1948, לאחר שכבש מידי צה"ל את מלכיה, חדר צבא ההצלה לגליל בציר מלכיה - סאסא והתבסס במרכז הגליל. תוכניתו של קאוקג'י הייתה לתקוף בכיוון מזרח בתאום עם הסורים במשמר הירדן כדי לחבור איתם ולנתק את הגליל העליון המזרחי בתנועת מלקחיים.
לאחר כישלון התקפת גולני על לוביה, כוחות החטיבה התבססו ממזרח ומצפון לסג'רה. 'צבא ההצלה', מצידו, שינה את מגמתו. הוא ביקש לנצל את כישלון ההתקפה ולהטיל את כל כוחו על סג'רה כדי להשיג על ידי כך שני הישגים:
הרחקת האיום מצומת מסכנה - עילבון שהיה הקשר היחידי בין נצרת לבין הגליל העליון.
כיבוש סג'רה יאפשר לו פריצה לאזור התבור כדי לנתק את הכביש היחידי שהוביל מעמק יזרעאל לעמק הירדן ולגליל, בסביבות כפר כמא.
על סג'רה הגנו חיילי גולני מגדוד "דרור", "ברק" ופלוגה מחטיבת כרמלי. ההפוגה אמורה הייתה להיכנס לתוקף ב-11 ביוני 1948 בשעה 10.00, אולם קאוקג'י לא ראה את עצמו כבול להחלטות האו"ם.
בשעה 09.15 נתגלה למגיני סג'רה טור של 50 מכוניות מצד עילבון ומנצרת ומהן ירדו מאות לוחמים ערבים. תוך זמן קצר החלה הפגזה של תותחים ומרגמות והסתערות על המשלטים הישראלים מצפון וממערב לסג'רה, וזרוע אחת של כוחות 'צבא ההצלה' הגיעה עד לכביש אל כפר תבור (כביש 65 של ימינו), וניתקה את סג'רה מעורפה. תוך זמן קצר ספגו המגינים אבדות כבדות ונאלצו לסגת והערבים כבשו את רוב המשלטים. מטה החטיבה, שנמצא ביבנאל, שלח מיד משוריין נושא תחמושת ולוחמים - ביניהם רופא החטיבה ד"ר ישעיהו מוריס. המשוריין פרץ לסג'רה כשהוא יורה לכל עבר. לאחר שתפסו הערבים את המשלטים הם הפגיזו משם את סג'רה. פגז אחד חדר לתחנת העזרה הראשונה שנמצאה באחד מבתי המושבה והרג את ד"ר מוריס. הקרבות באזור חוות השומר הגיעו עד לכדי לוחמת פנים אל פנים.
בלילה נסוגו לוחמי 'צבא ההצלה', ייתכן בגלל האבידות הכבדות שספגו גם הם במהלך היום. כוחות צה"ל חזרו בבוקר 12 ביוני 1948 ותפסו את המשלטים שנכבשו. חילופי האש נמשכו כל היום ורק ב-13 ביוני 1948 השתררה ההפוגה בחזית הזאת.
ההתקפה השנייה על סג'רה

בתקופת ההפוגה הראשונה נתמנה נחום גולן למפקד חטיבת גולני. גדוד ברק הובא לסג'רה והחלה עבודת התבצרות קדחתנית לקראת חידוש הקרבות.
אל מול סג'רה ריכז קאוקג'י כ-800 לוחמים, רובם אנשי צבא ההצלה ומיעוטם לוחמים מקומיים, שמונה משוריינים עם צריח, שישה משורייני זחל פתוחים, תותחים, מרגמות ומספר מטוסים (כנראה עיראקים).
קאוקג'י פתח בהתקפה ב-9 ביולי 1948 שנמשכה ללא הפסקה עד 18 ביולי 1948. הגנת סג'רה התבססה על שלושה משלטים עיקריים בצפון, במערב ובדרום. המגינים הפעילו יחידת קומנדו שהייתה מתגנבת לקווי הערבים ומניחה שם מוקשים שהיו מתפוצצים למחרת בעת ההתקפה. משלטים עברו מיד ליד אולם סג'רה לא נפלה. ב-12 ביולי השתמשו תותחני קאוקג'י בפעם הראשונה בפגזי רסס (שרפנל). מטוסי "טייסת הגליל" עזרו בהפצצות לילה על ריכוזי התוקפים. ב-14 ביולי ערכו כוחותיו של קאוקג'י שמונה התקפות בסיוע מטוסים. כל ההתקפות נהדפו, אבל קאוקג'י התמיד בהתקפותיו כי כיבוש סג'רה נעשה בעיניו לעניין של יוקרה. להקלת הלחץ מסג'רה יצא צה"ל למבצע דקל, למרות שמלכתחילה צה"ל לא רצה לפתוח חזית נוספת בצפון במקביל למבצע דני במרכז. קאוקג'י היה שקוע כולו בסג'רה ולא שם לב לכוחות צה"ל הנעים משפרעם לעבר נצרת במבצע דקל. אחרי כניעת נצרת נעו כוחות צה"ל צפונה, פתאום מצא עצמו צבא ההצלה בין כוח צה"ל מדרום, לבין מגיני סג'רה מצפון, והחליט על נסיגה. ב-16 ביולי הבחינו מגיני סג'רה בתנועת בריחה ניכרת של מכוניות בכיוון נצרת-עילבון.
ב-17 ביולי פסקה הארטילריה של קאוקג'י מלפעול ונראתה בריחה מכפרי הסביבה. הכפר דבוריה חתם על הסכם כניעה. הארטילריה היהודית רוכזה על לוביה ונראתה מנוסה המונית משם.
ב-18 ביולי נכנסו חיילי גולני ללוביה ללא קרב והדרך לטבריה נפתחה. הכפר טורען חתם על הסכם כניעה.
הנצחה

לאחר הקרבות הוקם גלעד צנוע בגבעת מסכנה. ב-1959 הוקמה אנדרטה גדולה ועליה חקוק למשחררי הגליל התחתון ה'תש"ח. במקום הוקם מוזיאון גולני ובשנת 2010 נחנכה בו אנדרטה לחללי גולני בכל התקופות.
לקריאה נוספת

ישראל גרנית ודן יהב, התיישבות במלחמה - יישובים שעמדו, פונו, או נפלו במלחמת העצמאות 1948, מכללת כנרת, 2015.
אריה יצחקי, קרבות סג'רה- לוביה (צומת גולני), בעקבות לוחמים כרך צפון, תל אביב, הוצאת בר-מודן, 1988.
בנימין עציוני (עורך), "אילן ושלח - דרך הקרבות של חטיבת גולני", הוצאת מערכות, 1950.
תולדות מלחמת הקוממיות הוצאת מערכות, 1959.
הרפואה, כרך 138,עמ' 414–418, 2000.
אטלס כרטא תש"ח - תש"ך, הוצאת כרטא, 1978.
יואב רגב, הגדות תש"ח, נתניה: אחיאסף, 2013.
הערות שוליים

↑  אילניה (סג'רה), באתר ההגנה הרשמי
משלטי סג'רה במלחמת העצמאות
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
משוריין של צבא ההצלה ועליו סמל צבא ההצלה: פגיון נעוץ במגן דויד
רובה הנרי

| --- | --- |

רובה הנרי
 מידע כללי
 סוג:  רובה מנופי (Lever-action)
 תכנון:  בנג'מין טיילר הנרי
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  New Haven Arms Company
 מעצב:  בנג'מין טיילר הנרי 
 תקופת השימוש:  1860–1866 (כ־6 שנים)
 מלחמות:  מלחמת האזרחים האמריקנית מלחמות האינדיאנים המלחמה הפרנקו-מקסיקנית מרד ינואר
 מחיר ליחידה:  40$ (שווה ערך ל-1,300$ ב-2022)
 יחידות שיוצרו:  14,000
 מידע טכני
 קליבר:  .44 הנרי
 פעולה:  פעולת מנוף, נטען-לוע
 אורך כולל:  44.75 אינץ' (113.7 ס"מ)
 אורך קנה:  24 אינץ' (61 ס"מ)
 משקל ריק:  4.2 ק"ג
 
רובה הנרי היה רובה מהפכני שפותח במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא נחשב לרובה הרב-כדורי הראשון והיה בעל קצב אש של 15 כדורים בדקה.
ייצור הרובה החל בשנת 1860 והופסק בשנת 1866. בתקופה זו נוצרו כ-14 אלף רובים.
לאחר מכן פותח מרובה ההנרי דגם מתקדם יותר, רובה וינצ'סטר, סמל המערב הפרוע. הטעינה בו הייתה פשוטה יותר, והוא כוסה עץ כדי שיהיה אפשר להחזיקו גם כשהוא מתחמם. מהירות הירי הייתה גבוהה יותר.
בסיפוריו של הסופר המפורסם, קרל מאי, אבטיפוס של הרובה ניתן ל"יד הנפץ" על ידי חברו הנרי שפיתח את הנשק. הרובה ממלא תפקיד חשוב בעלילות ספריו של מאי.
קוליות הגאים

קוליות הגאים (באנגלית: voicing) היא מאפיין פונטי של הגאים. הגאים עשויים להיות קוליים או אטומים (בלתי קוליים).
הגאים קוליים הם הגאים שבמהלך הפקתם לחץ האוויר מתוך הריאות גורם לרטיטת שפתות הקול.
הגאים אטומים הם הגאים  שבמהלך הפקתם לא נוצרת רטיטה של שפתות הקול.
עיצורים בעלי בסיס חיתוך ואופן חיתוך זהים, עשויים להיות נבדלים זה מזה בקוליות. במקרים אלה, הקוליות עשויה להיות תכונה מבחינה, היוצרת זוגות מינימליים של מילים שונות הנבדלות זו מזו בקוליות בלבד.
עיצורים קוליים ואטומים

| ערך פונטי | עיצורים קוליים | עיצורים אטומים |
| --- | --- | --- |
| עיצור וילוני, סותם | g | k |
| עיצור חכי, סותם | ɟ | c |
| עיצור כפוף, סותם | ɖ | ʈ |
| עיצור ענבלי, סותם | ɢ | q |
| עיצור מכתשי, סותם | d | t |
| עיצור שיני, סותם | d̪ | t̪ |
| עיצור דו־שפתי, סותם | b | p |

| ערך פונטי | עיצורים קוליים | עיצורים אטומים |
| --- | --- | --- |
| עיצור סדקי, חוכך | ɦ | h |
| עיצור כיסוי-גרוני, חוכך | ʢ | ʜ |
| עיצור לועי, חוכך | ʕ | ħ |
| עיצור ענבלי, חוכך | ʁ | χ |
| עיצור וילוני, חוכך | ɣ | x |
| עיצור חכי, חוכך | ʝ | ç |
| עיצור מכתשי־חכי, חוכך | ʑ | ɕ |
| עיצור כפוף, חוכך | ʐ | ʂ |

| עיצור בתר־מכתשי, חוכך | ʒ | ʃ |
| עיצור מכתשי, חוכך | z | s |
| עיצור שיני, חוכך | ð | θ |
| עיצור שפתי־שיני, חוכך | v | f |
| עיצור דו־שפתי, חוכך | β | ɸ |
| עיצור וילוני, חוכך צדי | ʟ̝ | ʟ̝̊ |

| עיצור מכתשי, חוכך צדי | ɮ | ɬ |
| ערך פונטי | עיצורים קוליים | עיצורים אטומים |
| --- | --- | --- |
| עיצור ענבלי, מחוכך | ɢʁ | qχ |
| עיצור וילוני, מחוכך | ɡɣ | kx |
| עיצור חכי, מחוכך | ɟʝ | cç |
| עיצור מכתשי־חכי, מחוכך | ʥ | ʨ |
| עיצור כפוף, מחוכך | ɖʐ | ʈʂ |
| עיצור בתר־מכתשי, מחוכך | ʤ | ʧ |
| עיצור מכתשי, מחוכך | ʣ | ʦ |
| עיצור שיני, מחוכך | d̪ð | t̪θ |
| עיצור שפתי־שיני, מחוכך | b̪v | p̪f |
| עיצור וילוני, מחוכך צדי | ɡʟ̝ | kʟ̝̊ |
| עיצור מכתשי, מחוכך צדי | dɮ | tɬ |
קוליות עיצורים בעברית

האותיות בי"ת ופ"ה דגושות מייצגת עיצורים דו שפתיים סותמים, אך בי"ת דגושה מייצגת עיצור קולי ופ"ה דגושה מייצגת עיצור אטום.
האותיות בי"ת ופ"ה רפויות מייצגות עיצורים שפתיים שיניים חוככים, אך בי"ת רפויה מייצגת עיצור קולי ופ"ה רפויה מייצגת עיצור אטום.
האותיות גימ"ל, כ"ף וקו"ף מייצגות עיצורים וילוניים סותמים, אך האות גימ"ל מייצגת עיצור קולי והאותיות כ"ף וקו"ף מייצגות עיצור אטום.
האותיות דל"ת, טי"ת ות"ו מייצגות עיצורים מכתשיים סותמים, אך האות דל"ת מייצגת עיצור קולי והאותיות טי"ת ות"ו מייצגות עיצור אטום.
האות זי"ן וסמ"ך מייצגות עיצורים מכתשיים חוככים, אך האות זי"ן מייצגת עיצור קולי והאות סמ"ך מייצגת עיצור אטום.
תהליכים פונטיים הקשורים בקוליות

הגברת הקוליות של צליל, הפיכתו מאטום  לקולי, נקראת בלועזית  "סונורזיציה" sonorisation או לפי המושג הצרפתי - voisement.
התנועות, הן במהותן, קוליות. אולם הן יכולות לפעמים לעבוד תהליך של איבוד הקוליות - בלועזית - "דסונוריזציה" - desonorisation או לפי מושג הצרפתי dévoisement, כלומר הנמכת ההדהוד של מיתרי הקול, כפי שקורה למשל בלחש.
הידמות – שאלת קוליות העיצורים אחראית לרבות מתפועות ההידמות בין העיצורים, כאשר עיצור אטום הנמצא בסביבת עיצורים קוליים הופך לעיצור הקולי המקביל לו או להפך. דוגמה לכך בעברית היא ההידמות המתרחשת בבניין התפעל כאשר השורש מתחיל באות ז'. האות ז' מייצגת עיצור קולי, ולכן משפיעה על ת' הבניין (שהיא עיצור אטום), והת' הופכת לד' – העיצור הקולי המקביל לה, למשל הִזְדָּרֵז.
קניין דברים

במשפט העברי, קניין דברים הוא קניין על דבר מופשט, וזאת בניגוד לפעולת קניין רגילה, החלה על חפץ גשמי. דוגמה לקניין כזה היא התחייבות של אדם לעשות מעשה. להלכה, קניין דברים אינו תופס, אף אם הוא מלווה בפעולה ממשית של קניין חליפין.
המונח מופיע פעם אחת בלבד בספרות חז"ל, בדברי התלמוד הבבלי במסכת בבא בתרא, דף ג', עמוד א', שם נאמר שהתחייבות לחלוקת חצר אינה תקפה כי היא בגדר קניין דברים.
לדעת תוספות יוצא מן הכלל הוא התחייבותו של אדם לשלם לחבירו במקרים מסוימים. אף שאינו מקנה לו חפץ מסוים ממנו יגבה את הכסף, אלא מחייב עצמו באופן כללי ("משעבד את עצמו"), אינו נחשב כקניין דברים והתחייבותו תופסת.
הרמב"ם מנמק את ההלכה שקניין דברים אינו נחשב לקניין, בכך ש”הרי לא הקנה לחברו דבר מסוים וידוע, לא עיקר ולא פירות עיקר הידוע”, כלומר, אין לקניין דבר ממשי לחול עליו.
הערות שוליים

↑  תוספות ד"ה קנין דברים בעלמא הוא, בבא בתרא דף ג ע"א
↑  משנה תורה לרמב"ם, ספר קנין, הלכות מכירה, פרק ה', הלכה י"ד
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
קולג' רוק

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  פוסט-פאנק • פאוור פופ • פופ רוק • פולק רוק
 מקורות תרבותיים:  סוף שנות השבעים, ארצות הברית וקנדה
 מוצא:  ארצות הברית 
 כלים:  גיטרה חשמלית • בס • תופים • כלי מקלדת
 נגזרות:  אינדי רוק • רוק אלטרנטיבי
 
קולג' רוק (שלעיתים הורכב עם "ג'אנג פופ") היה מוזיקת הרוק האלטרנטיבי שהושמעה בתחנות הרדיו של האוניברסיטאות והקמפוסים בקולג' שנמצאו בארצות הברית ובקנדה בשנות השמונים. רשימות ההשמעה של התחנות נוצרו לעיתים קרובות על ידי סטודנטים שנמנעו מרוק המיינסטרים שהושמע בתחנות רדיו מסחריות.
מוזיקה

הלהקות בקטגוריה זו שילבו את הניסויים בפוסט-פאנק ובגל החדש עם סגנון פופ מלודי יותר ורגישות מחתרתית. זה לא בהכרח מונח ז'אנרי, אבל קיימת אסתטיקה נפוצה בקרב להקות רוק בקולג'. אמנים מגוונים כמו REM, U2, הקיור, רד הוט צ'ילי פפרז, Camper Van Beethoven, הסמית'ס, XTC, the Smithereens, The Replacements,‏ 10,000 מניאקים ופיקסיז הפכו לכמה מהדוגמאות הידועות יותר בסוף שנות ה-80.
סקירה כללית

בשנת 1988, כמה מאמני הרוק בקולג' החלו לזכות בהכרה מיינסטרימית, כאשר כמה אנשים שהגיעו לסינגלים הראשונים של הבילבורד הוט 100[דרוש מקור].
ה-"CMJ New Music Report" פרסם שדיווח על הסצנה, יצר תרשים שמדד את הפופולריות של אמנים שהושמעו ברדיו הקולג'. תרשימי כתב העת שימשו את המגזין "רולינג סטון" וכלי תקשורת אחרים. בספטמבר 1988 הציגה בילבורד את תרשים "הרוק טראק מודרני" אשר פיקח על משחק אוויר בתחנות רדיו מודרניות ובמכללות. כמה אמני רוק בקולג' זכו להצלחה רבה במצעד במהלך השנים הראשונות לקיומו[דרוש מקור].
בשנות התשעים הוחלף השימוש במונח "קולג' רוק" בסגנון מוזיקה זה במונחים "רוק אלטרנטיבי ו"אינדי רוק". רבים ממנהלי המוזיקה ברדיו של שנות השמונים עברו קריירה מצליחה בתעשיית המוזיקה האמריקאית המרכזית.
הערות שוליים

1 2  [
 Allmusic: College Rock]
1 2  "About.com: College Rock - Alternative When Alternative Wasn't Commercial". 80music.about.com. 2011-02-01. נבדק ב-2011-02-22.
1 2  Wendy Fonarow. "Ask the indie professor: why do Americans think they invented indie?". the Guardian.
קולגיאליות

קוֹלֶגִיָאלִיּוּת (מאנגלית: collegiality, בעברית: עֲמִיתָנוּת) היא מערכת היחסים בין עמיתים. קולגה מתייחסת לכינוי חבר לחברי אותו המקצוע, קבוצת עמיתים המאוחדת במטרה משותפת, ומשמשת בשמות ראויים, חבר אלקטורים.
עמיתים הם אלה המאוחדים במפורש במטרה משותפת ומכבדים זה את היכולות של זה לעבוד למען מטרה זו. עמית הוא מקורב במקצוע או במשרד אזרחי או כנסייתי. קולגיאליות יכולה לרמז על כבוד למחויבותו של אחר למטרה והיכולת המשותפת לעבוד לקראתה. במובן הצר יותר, חברי סגל האוניברסיטה או המכללה הם עמיתים זה של זה.
סוציולוגים של ארגונים משתמשים במילה קולגיאליות במובן טכני, כדי ליצור ניגודיות למושג ביורוקרטיה. סופרים קלאסיים כמו מקס ובר רואים בקולגיאליות כמכשיר ארגוני המשמש את האוטוקרטים, כדי למנוע ממומחים ואנשי מקצוע לקרוא תיגר על סמכויות מונוקרטיות ולעיתים שרירותיות. לאחרונה, מחברים כמו אליוט פרידסון (ארצות הברית), מלקולם ווטרס (אוסטרליה) ועמנואל לזגה (צרפת) הראו שכעת ניתן להבין קולגיאליות כצורה ארגונית מן המניין. זה שימושי במיוחד כדי להסביר תיאום בארגונים עתירי ידע, בהם חברים תלויים זה בזה מבצעים יחדיו משימות לא שגרתיות - צורה מתאימה יותר ויותר בכלכלות הידע. תחום חברתי ספציפי מתחבר לצורה ארגונית זו, תחום המתואר במונחים של חיפוש נישה, תחרות סטטוס, שליטה לרוחב וכוח בקרב עמיתים בשותפויות בתחום דיני חברות, בדיוקסיות, במעבדות מדעיות וכו '. השקפה זו של קולגיאליות היא בבירור מאוד שונה מהאידאולוגיה של הקולגיאליות, המדגישה בעיקר אמון ושיתוף במכללה.
ברפובליקה הרומית

ברפובליקה הרומית, קולגיאליות הייתה הנוהג להכיל לפחות שני אנשים, ותמיד במספר זוגי, בכל עמדה שיפוטית של הסנאט הרומי. נוהג זה נקבע כדי לחלק את הכוח ואת האחריות בין כמה אנשים, הן כדי למנוע את עלייתו של מלך אחר, והן כדי להבטיח שופטים יעילים יותר. דוגמאות לקולגיאליות רומית כוללות את שני הקונסולים והקנסורים, שישה פראיטורים, שמונה קוואיסטורים, ארבע איידילים, עשרה טריבונים ודקמווירי וכו'.
באקדמיה

באופן מסורתי, קולגיאליות היה גורם חזק במכללות בממשל של אוניברסיטאות ובמוסדות להשכלה גבוהה אחרים. מדובר בסביבות בהן עצמאות מחשבתית וכבוד הדדי נחוצים, במיוחד במוסדות עם בסיס מחקרי חזק. לעיתים קרובות קולגיאליות מנוגד למנג'רליזם, שבו יש מבנה היררכי יותר, עם מנהלים מקצועיים בתפקידים מובילים. לעיתים קרובות מוצעת גישה ניהולית כזריזה ויעילה יותר בקבלת החלטות מהירות, בעוד שמבקרים טוענים כי היתרון שלה הוא שיותר סביר שתעמוד בצרכים מסחריים וממשלתיים.
הערות שוליים

↑  עֲמִיתָנוּת, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  HDS: 010093
קהילת יהודי קישקרש

קהילת יהודי קישקרש היא קהילה יהודית שישבה בעיר קישקרש (נכתב לפעמים בשגיאת כתיב כ"קישקורוש"; בהונגרית: Kiskőrös, ביידיש קישקעריש), שנמצאת במחוז באץ'-קישקון, שבמרכז הונגריה. קהילה אורתודוקסית, אחת מבין אלפי הקהילות ההונגריות שהושמדו בשואה.
תולדות הקהילה

יהודים ראשונים החלו להתיישב בקישקרש בסוף המאה ה-18. רוב המתיישבים הראשונים, שהקימו את הקהילה, הגיעו ממחוז מרמרוש בטרנסילבניה. כמה מהם היו ממוצא מוראבי. עד שנת 1930 מספר היהודים גדל ללא הרף מאחר שמדובר בקהילה אורתודוקסית יחסית בודדה באזור מלא בקהילות ניאולוגיות, יהודים אורתודוקסים העדיפו לגור בה. בנוסף, היה אזור קיסקרש אזור פורה מאוד והיהודים התפרנסו ממכירת התוצרת החקלאית, בעיקר דגנים, יין ומוצרי מזון. חלק מיהודי קישקרש היו בעלי מלאכה, וכמה מהם היו בעלי חוות.
בשנת 1880 חיו בעיר 360 יהודים מתוך 6,834 תושבי הכפר (כ-5% מכלל האוכלוסייה).
הקהילה הוקמה רשמית בתחילת המאה ה-19 ובזמן הקרע ביהדות הונגריה אחרי קונגרס יהודי הונגריה בשנים 1869-1868, הצטרפה הקהילה לזרם קהילות הסטטוס קוו אנטה, כלומר נשארה במתכונתה שלפני הקונגרס. בשנת 1912 עברה לזרם האורתודוקסי. אך עם זאת, הגדירה את עצמה הקהילה כיחסית מתונה מבחינת המצוות, בהשוואה לקהילות אורתודוקסיות אחרות.
דבר זה צוין גם על ידי העובדה שרבני קישקרש נהגו להעביר את דרשותיהם בגרמנית ולא ביידיש.
כפי שהיה נהוג, תחת כנפי הקהילה חסו קהילות יהודיות קטנות יותר כמו הקהילות ב: ארשקצ'נאד (Érsekcsanád), קצל (Kecel), באיאסנטאישטוואן (Bajaszentistvan), צ'אסארטלטש (Császártöltés), נמשנאדודוואר (Nemesnádudvar), שיקשד (Sükösd).
תולדות הקהילה > מפקדי האוכלוסין של יהודי קישקרש

| שנה | מספר היהודים בקישקרש | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 143 |  |
| 1880 | 360 | 6,834 |
| 1910 | 482 |  |
| 1920 | 536 |  |
| 1930 | 588 |  |
| 1941 | 509 | 12,875 |