stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איידה ברני
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Benjamin F. Shearer, Barbara S. Shearer, Ida Barney, Notable women in the physical sciences : a biographical dictionary
1 2 3 4 5  E. Dorrit Hoffleit, Ida M. Barney, Ace Astrometrist, STATUS The Committee on the Status of Women in Astronomy - American Astronomical Society JUNE 1990
↑  John Triana, (Ida Barney (1886-1982, Find a Grave, ‏שנת 2006
↑  Ogilvie, Marilyn; Harvey, Joy, (BARNEY, IDA (1886-1982, The biographical dictionary of women in science : pioneering lives from ancient times to the mid-20th century
↑  Ida Barney, Celebrating Amazing Women, ‏6/11/2016
↑  Ida M. Barney (1886–1982), Ph.D., Yale University Library Online Exhibitions, ‏שנת 2020
↑  (5655) Barney = 1159 T-2 = 1988 EN1 = T/1159 T-2, The International Astronomical Union, Minor Planet Center
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 8564 9513  MGP: 38658  NKC: jx20090303003  SNAC: w66r86rn  SUDOC: 084640936  VIAF: 242589487   WorldCat (עם VIAF): 242589487
טרור מיזוגיני

לוח זיכרון לקורבנות הטבח באקול פוליטכניק
טרור מיזוגיני ("טרור של עליונות גברית" או "מיזוגיניות קיצונית") הוא טרור הנובע משנאת נשים ומטרתו לפגוע בנשים. טרור מיזוגיני הוא בדרך כלל אירוע אלים רב-נפגעים המבוצע על ידי גבר מתוך תחושת עליונות על נשים, ונתפס בעיניו כנקמה על התנהגות של נשים שאינה עולה בעיניו בקנה אחד עם תפיסתו הפטריארכלית.
הטרור המיזוגיני מכוון לעיתים קרובות לפגוע בבני אדם המייצגים תכונות שמעוררות כעס בעיני הטרוריסט. למשל, גבר עלול לתקוף נשים וגברים נאים, אם לפני כן אישה נאה דחתה את חיזוריו המיניים.
מעשי רצח המוני של אינסלים משנת 2014 עד 2020 גבו לפחות 53 קורבנות בנפש ועוד עשרות פצועים.
משנת 2018 נתפס הטרור המיזוגיני כ"איום עולה" על ידי חוקרי טרור. טרור מיזוגיני ועליונות גברית נוספו לרשימות של מספר ארגונים הנלחמים בטרור.
מקור הביטוי

בשנת 1979 ראה אור הספר "Violence against Wives: A Case against the Patriarchy", ובו לראשונה תוארה אלימות נגד נשים כאקט פוליטי בעל מניעים אידאולוגיים. על פי המחברים (Dobash and Dobash) אלימות במשפחה שונה מפשעים פליליים אחרים, בכך שהיא מכוונת לאדם ספציפי, כלומר כלפי בת הזוג או הרעיה, ומשמשת ככלי שליטה באישה זו.
במאמר מאוחר יותר, משנת 1993, מחברי המאמר החלו לקשר בין אלימות במשפחה לבין צורות אחרות של אלימות נגד נשים, בהן אונס ואלימות מינית. במאמר משנת 1995 מייקל פ. ג'ונסון (אנ') טבע את הכינוי "טרור פטריארכלי" המתאר דפוס של שליטה בנשים באמצעות אלימות. הוא היה הראשון שחיבר באופן ישיר בין הגדרת טרור לבין אלימות במשפחה.
ג'ונסון תיאר כיצד אלימות משמשת ככלי  לשליטה בנשים מתוך מטרה למסד נורמות שמרניות-פטריארכליות של משפחה גרעינית ותפקידי מגדר מסורתיים, ובמיוחד כדי לאכוף דיכוי כלפי נשים בחברה. מאמרים מאוחרים יותר מכנים צורה זו של אלימות "טרור אינטימי", מתוך הבנה שגברים ונשים כאחד משתמשים באלימות כאמצעי הפחדה ודומיננטיות, וגברים ונשים כאחד יכולים להיות הן המבצעים והן הקורבנות של אלימות זו.
התודעה הציבורית לאלימות המונית כלפי נשים גברה לאחר הפיגועים באיסלה ויסטה (2014), שלאחריהם הסתבר שרוב הקורבנות של אירועי ירי המוני בארצות הברית הן נשים. לורי פני כינתה את הפיגועים הללו "מיזוגיניות קיצונית", ורבקה סולניט הציעה ב-2018 את הכינוי "טרור הקשור לשנאת נשים" בהתייחסה לאירועי אלימות של אינסלים, או בקצרה "טרור מיזוגיני". מאז 2018 מופיע ביטוי זה בספרים ומחקרים רבים אודות התופעה.
מאפיינים

מיזוגיניה שכיחה באופן כללי אצל טרוריסטים, גם בקרב אלה ההורגים בני אדם מסיבות אחרות. לדוגמה, אלן (הארי) גודמן פרץ באפריל 1982 להר הבית, רצח שומר ווקף ופצע מספר מתפללים. בחקירה התברר שגודמן היה בעל רקע בעייתי ביחסיו עם נשים, וזה היה אחד הגורמים לפיגוע שביצע.
טרור מיזוגיני מאופיין על ידי מספר מניעים המשותפים לרוב התוקפים. להלן המניעים העיקריים שנמסרו על ידי התוקפים בחקירות של מקרי טרור מיזוגיני.
מאפיינים > תחושת זכאות למין

במקרים בהם אינסלים ביצעו מעשי רצח המוני, הם טענו כי המניעים העיקריים שלהם הם זכאות למין ולקשר רומנטי, וכמו כן טענו שרצו לנקום על "פגיעה ברגשותיהם" לאחר שנדחו על ידי נשים, וגם "להעמיד את הנשים במקומן". לדוגמה, בפיגוע הירי נגד נשים באיסלה ויסטה, קליפורניה, בשנת 2014, פרסם התוקף מנשר בו כתב: "בתקופת הלימודים בקולג' נמנעו ממני סקס וכיף והנאה. אתן הבנות מעולם לא נמשכתן אליי. אני לא יודע למה, אבל אני אעניש את כולכן בשל כך. זה אי-צדק, זה פשע."
תחושת הזכאות למין הייתה גם המניע העיקרי בפיגוע הירי באטלנטה (2021). התוקף, שהיה דתי אדוק וטופל בעבר במרפאה לגמילה מהתמכרות למין, האשים נשים בתסכול המיני שלו.
מאפיינים > עליונות גברית

במספר פיגועים או איומים בטרור, התוקפן נימק את מעשיו בכך שרצה לחזק את העליונות הגברית בחברה באמצעות רצח נשים, כדי למנוע מהן הישגים או קידום מקצועי. לדוגמה, במרץ 2014 קיבלה מבקרת משחקי הווידאו אניטה סרקיזיאן פרס ונשאה דברים בכנס מקצועי. לאחר הטקס פורסם כי אלמונים ביקשו לבטל את השתתפותה ואיימו להטמין פצצה באולם אם לא ייענו. דוגמה נוספת היא פיגוע הירי בהנאו, בו התוקף פרסם לפני הפיגוע מנשר לפיו אחד המניעים העיקריים שלו היה עליונות גברית.
במקרים רבים של טרור מיזוגיני התוקפים אמרו שהם מאמינים שהפמיניזם הוא "כוח מרושע" השולט בחברה על חשבון הגברים, באופן דומה לתאוריות אנטישמיות על "אליטות יהודיות" השולטות כביכול בעולם. בחלק מהמקרים התוקפים טענו שהם לא שונאים נשים, אלא פיתחו שנאה כלפי פמיניזם וכלפי נשים ספציפיות שנתפסות בעיניהם כמייצגות את הגישה הפמיניסטית, ובפיגועיהם ניסו לפגוע בנשים מסוג זה.
מאפיינים > הוכחת גבריות

על פי החוקרת ג'סיקה ולנטי, חלק מהפיגועים נגד נשים מונעים על ידי רצונם של הגברים התוקפים להתאים לסטריאוטיפ לפיו "גברים אמיתיים הם חזקים" באמצעות אלימות. במקרים רבים האידאולוגיה של האינסלים כוללת תיעוב כלפי גברים שנתפסים כמוצלחים מינית עם נשים, ובמספר פיגועים מסוג זה הותקפו גם גברים.
מאפיינים > הסתה מקוונת

החוקרת הבריטית לורה בייטס זיהתה קריאות לאלימות המונית נגד נשים בקבוצות דיון באינטרנט בהן נושאי הדיון הם בעיות האופייניות לגברים בעולם המודרני, כמו תאונות עבודה, סרטן ומקרי התאבדות. בקבוצות אלה נפוצה שנאת נשים, וחלק מהמשתתפים חולקים כבוד למי שתוקף נשים ומעודדים טרור מיזוגיני.
מאפיינים > הטלת אימה

פיגועי טרור, ככלל, נועדו לזרוע פחד בציבור. פיגועי טרור מיזוגיני נוטעים פחד אצל כלל ציבור הנשים, מפני שקורבנות טרור מיזוגיני נבחרו רק בשל היותן נשים, ולא מפני שהיה להן קשר כלשהו לרוצח.
דרכי התמודדות

מחקר מצא שדרך ההתמודדות של גופי ממשל עם פיגועי טרור מיזוגיני היא פחות החלטית וזוכה לפחות תשומת לב לעומת סוגים אחרים של פיגועי טרור, כמו טרור אסלאמי. אחת הסיבות לכך היא שפיגועים אלה נתפסים יותר כ"אירוע פרטי" ולא כאירוע בעל משמעות פוליטית שמטרתו פגיעה בנשים. יתרה מזו, תקיפות של אינסלים לעיתים מכוונות כנגד גברים ונשים ללא הבחנה, לכן קשה לזהות את המניע כמבוסס על מגדר.
דרכי התמודדות > הכרה בטרור מיזוגיני כסוג של טרור

בשנת 2018 נוספו טרור מיזוגיני ועליונות גברית לרשימות של ארגוני טרור המרוכזות בידי המרכז הבינלאומי למלחמה בטרור (אנ') (ICCT) בהאג, המכון הלאומי לחקר הטרור ותגובות לטרור (אנ') (START) והמרכז המשפטי לדרום העני (SPLC). מכונים אלה גם עוקבים אחר קבוצות דיון באינטרנט המפיצות את האידאולוגיה האינסלית.
גם הליגה נגד השמצה התייחסה לתופעה בדו"ח משנת 2018 בו נכתב: "בכל פעם שארגוני עליונות לבנה ארסיים מפיצים את שנאתם, אנחנו מיד מגנים אותם וקוראים להם קיצוניים. לא היינו מספיק החלטיים בגינוי גברים שמביעים כעס אלים ותיעוב כלפי נשים."
בין הארגונים הנוספים שהכריזו על טרור מיזוגיני כסוג של טרור נמנים ארגון הביון והביטחון האוסטרלי, והארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
דרכי התמודדות > מניעת טרור מיזוגיני

בפברואר 2021 פורסם מחקר לפיו ניתן למקם פיגועי טרור מיזוגיני ברצף של פגיעות מיניות הכולל התעללות בבני זוג, הטרדה מאיימת, הטרדות מיניות ואלימות נגד נשים. עורכי המחקר ממליצים לטפל בטרור מיזוגיני באמצעים דומים לטיפול בבעיות מסוג זה, למשל בעידוד תוכניות למעורבות בקהילה למניעת פגיעה מינית (כגון מודל דולות' (אנ')).
חוקרים באוסטרליה המליצו להתייחס לטרור מיזוגיני כאירוע ביטחוני משמעותי הפוגע בביטחון האישי של כלל האזרחים, בדומה לסוגים אחרים של טרור, ולנהל מעקב מודיעיני אחר קבוצות אידאולוגית של אינסלים, כפי שנעשה עבור אידאולוגיות אחרות המעודדות טרור.
על פי החוקרת ג'סיקה ולנטי, כפי שהפמיניזם הצליח לחולל שינוי תרבותי אצל נשים צעירות, עליו לחולל שינוי דומה אצל גברים צעירים ולהעניק אלטרנטיבה ראויה לאלה המתקשים להתמודד עם הלחץ החברתי להתאים לסטריאוטיפ הגברי ועלולים להצטרף לקהילות מקוונות של אינסלים.
הרשעות בדין

כריסטופר קלירי תכנן פיגוע נגד מצעד הנשים 2019 (אנ') שנערך ב-2019 בפרובו, יוטה. הוא נתפס, נשפט והורשע באיום בטרור. במשפטו השתמש בטיעונים של זכאות למין ולקשר רומנטי כמניעים למתקפה. הוא נדון לחמש שנות מאסר, ומקרה זה נחשב לאירוע המשפטי הראשון שניתן לסווג כטרור מיזוגיני.
פיגוע המצ'טה בטורונטו (אנ'), בפברואר 2020, בוצע על ידי אדם שהיה חלק מקבוצת אינסלים, וגם הוא הורשע בטרור מיזוגיני.
בינואר 2021 נתפס אדם באדינבורו, סקוטלנד, שרכש כלי נשק ותכנן לבצע פיגוע טרור מיזוגיני. הוא הורשע ונדון למאסר.
פיגועים בולטים

במהלך השנים התרחשו פיגועי טרור מיזוגיני רבים. בחלק מהמקרים נעצרו חשודים בתכנון פיגועים מסוג זה, והפיגועים נמנעו.
להלן מספר פיגועי טרור מיזוגיני בולטים.
הטבח באקול פוליטכניק (1989)
פיגוע הירי בקולייר (2009) (אנ')
הפיגועים באיסלה ויסטה (2014) (אנ')
הירי במכללה הקהילתית אומפקווה (2015)
פיגוע הדריסה בטורונטו (2018) (אנ')
פיגועי הירי בנשים בטקסס (2018)
פיגוע הירי בטלהאסי (2018) (אנ')
פיגוע הירי בהנאו (2020) (אנ')
פיגוע המצ'טה בטורונטו (2020) (אנ')
פיגוע הירי בגלנדייל, אריזונה (2020)
פיגוע הירי באטלנטה (2021)
פיגוע הירי בפלימות' (2021) (אנ')
לקריאה נוספת

החוקרות קייט מאנה (אנ') ולורה בייטס (אנ') פרסמו מספר ספרים (באנגלית) על תרבות האינסלים ועל מיזוגיניה.
הערות שוליים

↑  The Conversation – Incels, ‏7 במאי 2020 (באנגלית).
↑  Male Supremacist Terrorism as a Rising Threat - ICCT, באתר המרכז הבינלאומי למלחמה בטרור (ICCT) בהאג, ‏1 בפברואר 2020 (באנגלית).
↑  Caron E. Gentry, Misogynistic terrorism: it has always been here, ‏8 בפברואר 2022 (באנגלית).
↑  A Common Trait Among Mass Killers: Hatred Toward Women, באתר הניו יורק טיימס, ‏10 באוגוסט 2019 (באנגלית).
↑  השיגעון האמיתי: סינדרום ירושלים, באתר ישראל היום, 8 בנובמבר 2013.
↑  סוכנויות הידיעות, הטבח בקליפורניה: "ארצח כי נשארתי בתול", באתר ynet, 24 במאי 2014.
↑  When Women are the Enemy: The Intersection of Misogyny and White Supremacy, באתר הליגה נגד השמצה, ‏2018 (באנגלית).
↑  Misogynist Incels and Male Supremacism, באתר "New America", ‏18 בפברואר 2021 (באנגלית).
↑  "אני רוצה להיות היורה המוני הבא", באתר ‏מאקו‏, 23 בינואר 2019.
↑  סוכנויות הידיעות, נער-רוצח מתנועת הגברים הדחויים מואשם בפיגוע טרור, באתר ynet, 20 במאי 2020.
↑  ניתן למצוא סקירה רחבה של פיגועים וניסיונות פיגוע מיזוגיני במאמר הבא:  (באנגלית).
↑  אביטל מימון, ‏גבר החליט שנשים לא מסוגלות לנהוג, אז הוא ירה בהן, באתר onlife,‏ 28 באוגוסט 2018.
↑  Westgate shooting suspect was an "incel" who wanted to kill couples, prosecutor alleges, באתר ניוזוויק, ‏21 במאי 2020 (באנגלית).
↑  בפיגוע הירי באטלנטה נהרגו 8 אנשים, מתוכם 7 נשים. בגלל הרקע של הרוצח, רבים מתייחסים לאירוע זה כפיגוע שנועד בעיקר לפגוע בנשים, למשל כאן וכאן.
↑  5 הרוגים במסע ירי נדיר בבריטניה, היורה הזדהה בתור "אינסל", באתר וואלה, 14 באוגוסט 2021.
פרחים באתר הנצחה לקורבנות פיגוע הדריסה בטורונטו
מחאה לאחר פיגוע הירי באטלנטה (2021) נגד אלימות כלפי אסייתים
כ-20,000 משתתפים באזכרה לקורבנות הפיגועים באיסלה ויסטה, קליפורניה
דניאל סוזן אלן

| --- | --- |

 לידה:  1971 (בת 54 בערך) טקומה פארק, ארצות הברית 
 שם לידה:  Danielle Susan Allen 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת פרינסטון 
 מוסדות:  אוניברסיטת שיקגו 
 זרם:  מחשבה מדינית 
 עיסוק:  חוקרת מדע המדינה, חוקרת העת הקלאסית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  Gittler Prize (2024) פרס הארטלנד (2015) פרס פרנסיס פרקמן (2015) עמיתת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים עמיתי מקארתור 
 
דניאל סוזן אלן (באנגלית: Danielle Susan Ellen, נולדה ב-3 בנובמבר 1971) היא פילוסופית פוליטית אמריקאית. אלן ידועה בעבודתה על צדק ואזרחות הן ביוון העתיקה והן באמריקה המודרנית. בדצמבר 2020 הודיעה שהיא בוחנת התמודדות על תפקיד מושל מסצ'וסטס בשנת 2022, והכריזה רשמית על הקמפיין שלה ביוני 2021.
קורות חייה > חיים אישיים

אלן נולדה בטקומה פארק שבמרילנד, ארצות הברית. היא ביתו של סוזן אלן ושל ויליאם ב. אלן (אנ'), פילוסוף פוליטי. אלן נשואה לג'יימס דויל, מרצה במחלקת פילוסופיה, ויש לה שני ילדים ושני בנים חורגים.
קורות חייה > השכלה וקריירה אקדמאית

אלן סיימה את לימודיה לתואר ראשון בלימודים קלאסיים באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1993. היא השלימה עבודת גמר בנושא "מצב השיפוט" (באנגלית: The State of Judgment) בפיקוח אנדרה לאקס. לאחר מכן, אלן למדה בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', שם קיבלה תואר שני בפילוסופיה (אנ') בקלאסיקה בשנת 1994, ותואר דוקטור בלימודים קלאסיים בשנת 1996. אלן המשיכה בלימודים באוניברסיטת הרווארד וקיבלה תואר שני (M.A.) בממשל בשנת 1998 ותואר דוקטור בממשל ב-2001. בין השנים 1997–2007 כיהנה בסגל של אוניברסיטת שיקגו, וכיהנה כדיקנית החטיבה למדעי הרוח בשנים 2004-2007. אלן ארגנה את סמינר דיואי: חינוך, בתי ספר ומדינה, עם רוב רייך (אנ'). אלן היא נאמנה לשעבר של אוניברסיטת אמהרסט (אנ') והייתה חברה בוועדת פרס פוליצר, שם כיהנה בשנים 2007-2015. אלן הייתה פרופסור בקרן United Parcel Service במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, הצטרפה לסגל הרווארד ומונתה למנהלת מרכז ספרא לאתיקה בשנת 2015.
תרומותיה האקדמיות של אלן זכו להכרה נרחבת. היא חברה בתוכנית עמיתי מקארתור משנת 2001 וחברה נבחרת באקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים, כמו גם בחברה הפילוסופית האמריקאית. אלן היא חברה לשעבר במועצת הנאמנים של קרן מלון (אנ') וחברה לשעבר במועצת פרס פוליצר. היא שירתה בתור נאמנה באוניברסיטת אמהרסט כמו גם באוניברסיטת פרינסטון. אלן משמשת כיו"ר שותפה בכוח המשימה החדש של אוניברסיטת הרווארד בנושא הכלה ושייכות, וחברה הן במועצת הפקולטה של אומנויות ומדעים והן בוועדה המייעצת באוניברסיטה על תארים של כבוד. כמו כן, אלן קיבלה את פרס קוונטרל למצוינות בהוראה לתואר ראשון מאוניברסיטת שיקגו. ב-24 ביולי 2017, "הניו יורקר", מגזין שבועי אמריקאי, פרסם את המאמר שלה "The Life of a South Central Statistic".
יחד עם סטפן ב. היינץ ואריק ליו, אלן עמדה בראש הוועדה הדו-מפלגתית בנושא הפרקטיקה של אזרחות דמוקרטית, מטעם האקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים. מטרתה של הוועדה, כפי שהוגדרה בדו"ח היא: "לחקור מה הדרך הטובה ביותר להגיב לחולשות ולפגיעות בחיים הפוליטיים והאזרחיים שלנו ולאפשר ליותר אמריקאים להשתתף בתור אזרחים אפקטיביים בדמוקרטיה המגוונת של המאה ה-21". ביוני 2020 הוועדה פרסמה דו"ח שכותרתו "המטרה המשותפת שלנו: המצאה מחדש של דמוקרטיה אמריקאית בשביל המאה ה-21". הדו"ח הכיל אסטרטגיות והמלצות מדיניות על מנת "לעזור לאומה להופיע בתור דמוקרטיה עמידה יותר עד שנת 2026".
קורות חייה > קריירה פוליטית

אלן הודיעה בדצמבר 2020 שתשקול להגיש מועמדות במירוץ לתפקיד מושל מסצ'וסטס של שנת 2022, והכריזה רשמית על הקמפיין שלה ביוני 2021.
פרסים והוקרות כבוד

1993 מלגת מרשל (אנ')
2001 פרס קוונטרל למצוינות (Quantrell Award for Excellence)
2001 תוכנית עמיתי מקארתור
2009 חברה באקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים
2015 פרס פרנסיס פרקמן (אנ')
2017 פרופסור אוניברסיטה (James Bryant Conant University Professor)
2018 דוקטור באותיות הומניות, אוניברסיטת אמהרסט (Doctor of Humane Letters)
2020 פרס קלוגה (אנ')
עבודות

"The World of Prometheus: The Politics of Punishing in Democratic Athens", 2000 (הודפס מחדש, אוניברסיטת פרינסטון, 2002)
"Talking to Strangers: Anxieties of Citizenship Since Brown vs. the Board of Education", אוניברסיטת שיקגו, 2004
"Why Plato Wrote", ג'ון ווילי ובניו, מהדורה מוגבלת, 2010
"It's Up to Obama", כתב עת "דמוקרטיה" בעיה #16, אביב 2010
"Our Declaration: A Reading of the Declaration of Independence in Defense of Equality", ליברייט, 2014
"From Voice to Influence: Understanding Citizenship in a Digital Age", אוניברסיטת שיקגו, 2015
"Education and Equality", אוניברסיטת שיקגו, 2016
"Cuz: The Life and Times of Michael A.", וו. וו. נורטון וחברה, 2017
הערות שוליים

1 2  Danielle Allen: Equity not equality | Randeep Ramesh, the Guardian, ‏2013-04-30 (באנגלית)
↑  Danielle Allen - People, Berggruen Institute (באנגלית)
1 2  Danielle S. Allen - Scholars | Institute for Advanced Study, www.ias.edu, ‏2019-12-09 (באנגלית)
↑  דניאל סוזן אלן, Opinion: Why I’m exploring a run for governor of Massachusetts, The Washington Post
↑  Leah J. Teichholtz, Harvard Professor Danielle Allen Officially Announces 2022 Campaign for Mass. Governor | News | The Harvard Crimson, The Harvard Crimson
↑  (הקישור אינו פעיל, 1.12.2021)Danielle Susan Allen, The State of Judgment
↑  Deven Desai, Double Serendipity: Danielle Allen and the Institute for Advanced Study's Sympoium on Technology and Education, Madisonian: Michael Madison on Governance and More, ‏2010-01-14 (באנגלית)
↑  Corporation & Trustees | Fast Facts & FAQs | Amherst College, Amherst College (באנגלית)
↑  Pulitzer Prize Board, The Pulitzer Prizes (באנגלית)
↑  Stephanie T. Kacoyanis, Danielle Allen named to Harvard posts, Harvard Gazette, ‏2014-12-18 (באנגלית)
1 2  Danielle Allen, קרן מקארתור, ‏2001-10-01 (באנגלית)
↑  Member Directory, החברה הפילוסופית האמריקאית
↑  Arthur Fournier, 2001 Quantrell Award Winner: Danielle Allen, Associate Professor in Classical Languages & Literatures, the university of chicago chronicle, ‏2001-05-24
↑  Danielle Allen, The New Yorker (באנגלית)
↑  Commission on the Practice of Democratic Citizenship, American Academy of Arts & Sciences (באנגלית)
↑  Our Common Purpose, American Academy of Arts & Sciences (באנגלית)
↑  Danielle Allen, American Academy of Arts & Sciences (באנגלית)
↑  The Associated Press, Parkman prize awarded to book on Declaration of Independence, ksl, ‏2015-05-11 (באנגלית)
↑  Anna Steinbock Harvard Correspondent, Danielle Allen named University Professor, Harvard Gazette, ‏2016-11-14 (באנגלית)
↑  Danielle S. Allen | 2018 Honorees | Amherst College, Amherst College
↑  Danielle Allen Awarded Kluge Prize by Library of Congress | News | The Harvard Crimson, The Harvard Crimson
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292050505171  BIBSYS: 66354  BnF: cb137524352 (data)  CiNii: DA12667367  GND: 1013069358  ISNI: 0000 0001 2022 5619  LCCN: n99040108  LNB: 000337140  NKC: mub2013790448  NLG: 181993  NTA: 192811991  RERO: 02-A006097131  SNAC: w65x9m3w  SUDOC: 059850760  VIAF: 24782485   WorldCat (עם VIAF): 24782485 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דניאל סוזן אלן".
בית האופרה של המארקגראף בביירוית

חזית בית האופרה, 2007
פנים המבנה עם קומות התאים, 1879 (ציור מאת גוסטב באורנפינד)
פנים בית האופרה
התא המלכותי
בית הנשפים (משמאל) ובית האופרה, סביב 1900
זירת הרכיבה של המארקגראף, לאורך הצד הארוך של הכניסה לתיאטרון, ראשית המאה ה-20
בית האופרה של המארקגראף סביב 1910
בית האופרה של המארקגראף (בגרמנית: Markgräfliches Opernhaus) הוא בניין תיאטרון מהמאה ה-18 בעיר ביירוית, השוכנת במחוז המנהלי פרנקוניה עילית במדינת בוואריה בגרמניה. מכיוון שביירוית הפכה לעיירת מחוז לא משמעותית לאחר סיום תקופת השלטון של המארקגראפים באזור לקראת סוף המאה ה-18, הצליח הבניין לשרוד את התקופה שלאחר מכן כמעט ללא שינוי. הודות לאיכות האמנותית ולמצב השימור, בית האופרה של המארקגראף הוא אחד משני בנייני התיאטרון החשובים ביותר שנבנו לפני המהפכה הצרפתית ושהשתמרו, יחד עם תיאטרו אולימפיקו (אנ') בוויצ'נצה.
בביירוית מכונה המבנה "בית האופרה" בלבד, ואילו בית הפסטיבלים של ביירוית (בית אופרה) שבנה ריכרד וגנר נקרא "פסטשפילהאוס" (Festspielhaus). לאחר שנסיכות ביירוית נמכרה לממלכת בוואריה בשנת 1810, נקרא הבניין "בית האופרה המלכותי" (Königliches Opernhaus).
ב-30 ביוני 2012 נוסף בית האופרה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בהחלטה להוסיף את בית האופרה לרשימה נכתב: ”כבית אופרה של חצר המלכות במרחב ציבורי, הוא בישר את התיאטראות הציבוריים הגדולים של המאה ה-19. המבנה הלוגי המדורג של התיאטרון המקושט מאוד עם מסכי אשליה מצוירים מייצג את המסורת האדריכלית הטקסית הזמנית שפעלה בתחרויות וחגיגות לייצוג עצמי של הנסיך”.
היסטוריה של הבנייה > לפני הקמת הבניין

בשנת 1714 בנה גאורג וילהלם, מארקגראף ברנדנבורג-ביירוית (אנ') בית נשפים על רחוב מינצגאסה, ולידו "בית אופרה". בית הכנסת (גר') נבנה בשנת 1759 באתר בית הנשפים הראשון - ארבע שנים לאחר מכן הוקם הנוכחי במפגש הרחובות מינצגאסה ואופרנשטראסה. הארקדות של תאי בית האופרה הישן נראו עדיין על קיר בית הכנסת בשנת 1946. הבמה הייתה ממוקמת בין בית הנשפים הישן לחדש, ממש ליד בית האופרה של ימינו. עם זאת, בניין זה לא עמד בדרישותיה של וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית (משנת 1735 עם בעלה פרידריך, מארקגראף ברנדנבורג-ביירוית (אנ') שליטי נסיכות ביירות).
היסטוריה של הבנייה > הבנייה

בית האופרה של המארקגראף נבנה בשנים 1744–1750 והוא אחד התיאטראות ובתי האופרות המקוריים הבודדים של אותה תקופה באירופה. ביוזמת בני הזוג המארקגראף פרידריך ואשתו וילהלמינה הוא נועד להעביר למבקרים מסר של תחילת עידן החוכמה והשלום.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי ז'וזף סן פייר (Joseph Saint-Pierre‏; 1709-1754), פנים הבית תוכנן על ידי המעצבים האיטלקים ג'וזפה גלי ביבינה (אנ') ובנו קרלו בסגנון הבארוק המאוחר של איטליה. רק מסך הבמה המקורי חסר - הוא נגנב על ידי חיילים מצבא נפוליאון בונפרטה, כשעברו דרך ביירוית בדרכם לרוסיה במאי 1812.
תיאטרון התאים עשוי כולו מעץ. שלושת המפלסים של התאים מוקצים לשלוש המעמדות של החברה. אולם מה שבולט הוא העובדה שהתא המלכותי כמעט ולא שימש את המארקגראף ואשתו. באמצע השורה הראשונה היו כורסאות מוזהבות, שמהם ניתן היה לראות את הפעולה על הבמה ממרחק קצר.
ציור התקרה של "אפולו ותשע המוזות" נוצר על ידי יוהאן בנימין מילר מדרזדן. סצנות מיתולוגיות מהמטמורפוזות של אובידיוס מתוארות בתמונות העגולות על מסגרת התקרה.
מבנה הגג, שהוא כנראה יצירתו של נגר החצר אדולף אדם פולנר (Adolf Adam Feulner) והגדול מסוגו, מעורר השתאות. ארגון הייעוץ ICOMOS (הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים) של אונסקו ראה את הגג כבעל ערך מיוחד וסיווג אותו כחלק מהמורשת העולמית.
עם מפתח של 25 מטר, הגג נטול העמודים הוא בקצה אורך הבנייה האפשרי. העץ למבנה הגג הושג ככל הנראה בחורף 1746–1747 מהיערות העיקריים של קולמבך (אנ') וזנקט יוהאניס (Sankt Johannis), ומהיערות של קרוסן (אנ'), לינדהנהרדט (Lindenhardt) ורוהרנהוף (Röhrenhof) ובמחלקת היערות של הימלקרון. לאחר הקמת הקירות החיצוניים נאלצו נגרי החצר להקים את הגג במהירות האפשרית כדי לאפשר לביבינה לסיים את הפנים מבלי חשש מגשם. המבנה שלא היה לגמרי מלבני מושלם אילץ את הסתרת חריגות הבנייה והקשה על הקמת מבנה גג עם רכס גג ישר. על מנת לפצות על רוחב שונה מלפנים ומאחור - הגג קוזז בעד 40 סנטימטרים - פולנר בנה ארבעה קורות גג על פי אותו עיקרון וחיבר אותם יחד.
העץ שהושט בנהרות הותקן כשהוא עדיין לח. על מנת לסיים מהר יותר, היו לפולנר שני חלקים של הקמת הגג שהתנהלו במקביל זה לזה: האחד הגיע מהבמה לכיוון מרכז הבניין, והשני מקדימה. ביבינה לא הגיע לביירוית כדי להתקין את התאים רק בשנת 1747, כאשר מבנה הגג היה במקום ואתר הבנייה היה יבש. בפתיחה, לחזית הרחוב עדיין היה סוף ישר. הגג המשופע בצד הרחוב לא נבנה עד 1750 עם תוספת הפרוזדור.
היסטוריה של הבנייה > לאחר הבנייה > המאה ה-18

בית האופרה נחנך בסוף ספטמבר 1748 לרגל נישואיה של אליזבת פרדריקה סופיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית, בתם של המארקגראף ואשתו, לקרל השני אויגן, דוכס וירטמברג. החזית טרם הסתיימה עם חנוכת המבנה. במסגרת פסטיבל של אופרות איטלקיות הוצגו האופרות "ארתחשסתא" ו"אציו" של המלחין יוהאן אדולף האסה. בניית הבניין שעל עלותו נאלצו לשלם בסופו של דבר נתיני המארקגראף הכניסה את נסיכות ביירוית למשבר כספי.
המרקיזה וילהלמינה, אחותו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, מתה עשר שנים לאחר חנוכת הבית. היא הייתה מלחינה ולברתיסטית מחוננת של אופרות ומחזות מוזיקליים שהוצגו בביירוית. במהלך ניהול האופרה שלה, שנמשך כ-20 שנה (משנת 1737), היא העניקה לתיאטרון המוזיקה שלה אופי אישי ועצמאי, שהגיע לשיאו בבניית בית האופרה של המארקגראף. לאחר מותה הצטמצם התיאטרון הרגיל, ולאחר מותו של המארקגראף פרידריך חמש שנים לאחר מכן (1763) הוא הופסק זמנית. היסטוריונים רואים בכך סיבה לכך שבית האופרה עשוי עץ זה לא נפל קורבן לשריפה כמו האחרים בתקופתו. נרות או עששיות, שעלולים היו לגרום לשריפה, הודלקו שם לעיתים רחוקות יותר.
מכאן ואילך, כבר לא היו לביירוית אנסמבל שחקנים משלה; העלויות והרפרטוארים התאימו למה שהיה בר השגה לעיירה פרובינציאלית. בשנת 1769 עברה לראשונה לבניין קבוצת אמנים נודדת (Wanderbühne). מינה פון ברנהלם (אנ') של לסינג, רומיאו ויוליה של שייקספיר והקמצן של מולייר היו באותה תקופה בתוכנית. המחזה מזימה ואהבה של שילר פתח כנראה מחדש בסוף 1780 פצעים מדממים באוכלוסייה עם הדיווח על חיילים שנשלחו לאמריקה. בשנת 1777 הכריח אלכסנדר, מארקגראף ברנדנבורג-אנסך (אנ') יותר מ-2,300 גברים משטחי ביירוית ונסיכות אנסבך לשרת בשלוש עשרה המושבות תוך איום בעונשי מוות, מתוכם שבו רק 1,379. באותה תקופה חיו בעיר כ-10,000 איש. בית האופרה היה גדול מדי לדרישות הצנועות של האזרחים ולא ניתן היה לחמם אותו. לכן, החל משנת 1785 ואילך, אנשים עברו לעיתים קרובות לתיאטרון קטן ומחומם יותר, שנבנה באורוות לשעבר של המארקגראף בשנת 1762.
בשנת 1794 הושמעה לראשונה האופרה חליל הקסם של מוצרט בבית האופרה, אך "הלהיטים של הקהל" היו אופרטות ומחזות מוזיקליים. הזמרים היו לרוב רק שחקנים בלא הכשרה בשירה, נגני התזמורת הגיעו מלהקת התיאטרון וגם מהתזמורת הצבאית שהובאו כדי לחזק אותם. המחברים המועדפים בדרמה היו אוגוסט פון קוצבו ואוגוסט וילהלם איפלנד (אנ'), רבים משחקני המחזות ההיתוליים (Posse mit Gesang) ביצעו מחזות משעשעים כמו "היפה מביירוית בווינה" (Die Schöne Bayreutherin in Vienna ). בשנים 1792–1793 הופיע פרנץ אנטון פון ובר (Franz Anton von Weber) בהופעות אורח עם להקתו, כולל בנו קרל מריה, בבית האופרה של המארקגראף. בזמן הכיבוש הצרפתי (אנ') משנת 1806 הופסקו ההופעות בבית האופרה.