stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלאמת (נהר)
אקולוגיה > הסכרים על הנהר

בעבר היה הנהר המקור השלישי בגודלו לדגי אלתית בחוף המערבי של ארצות הברית, אחרי הנהרות קולומביה וסקרמנטו, אך כמות דגי האלתית העולים בנהר להתרבות הצטמצמה מאז בניית שישה סכרים בין 1908 ל-1962. אלתית כסופה בנהר קלאמת רשומה כמין בסיכון על פי חוק המינים בסכנת הכחדה. עם השלמת סכר לואיסטון וסכר טריניטי ב-1963, כחלק ממיזם העמק המרכזי, נותק למעשה נהר הטרינטי העליון, היובל שתרם את הכמות הגדולה ביותר של מים לנהר הקלאמת, כשרוב המים (כ-90%) הוטו לעבר עמק סקרמנטו. בין 1963 ל-1991 הייתה הספיקה הממוצעת בערוץ ראשי של הטריניטי מעבר לסכרים רק 4.2 מטרים מעוקבים בשנייה. ב-1991 נקבע מינימום ספיקה שנתית של הטריניטי ל-420 מיליון מטרים מעוקבים, או 13 מטרים מעוקבים בשנייה.
משנות ה-20 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, נבנו ארבעה סכרים הידרואלקטריים על ידי חברת החשמל של קליפורניה-אורגון (California-Oregon Power Company בראשי תיבות COPCO), וחברת החשמל שרכשה אותה, חברת החשמל הפסיפית (PacifiCorp) על הערוץ הראשי של הנהר קלאמת, תוך חסימת הנתיב לדגי האלתית והטרוטה ועצירת הסחף שבעבר חידש את מצעי החצץ ששימשו את הדגים לרבייה. פירוק אפשרי של הסכרים היה נושא שנוי במחלוקת באזור מתחילת המאה ה-21. למרות שתדלנות נמרצת מצד נציגים של שבטי האינדיאנים, של קבוצות לשימור הסביבה ודייגים, לא כלל חידוש רישיון ההפעלה של הסכרים למשך 50 שנים שקיבלה חברת החשמל הפסיפית ב-2004 סעיפים כלשהם שיאפשרו לדגי האלתית לחזור ל-483 הקילומטרים של בתי הגידול לשעבר בנהר וביובליו מעבר לסכרים. עם זאת, בינואר 2007 קבע הממשל הפדרלי שחברת החשמל הפסיפית חייבת להתקין סולמות דגים בכל אחד מארבעת הסכרים, תיקון שעלול לעלות יותר מ-300 מיליון דולר. חברת החשמל הפסיפית הציעה להוציא 300 מיליון דולר לשדרג את סולם הדגים בסכר ג'ון סי. בויל והציעה לשנע את הדגים במשאיות מעבר לסכרים איירון גייט ו-Copco מספר 1, לאחר שלא קיבלה רישיון לבנות תחנת כוח ביוטה. ביל פרמן (Bill Fehrman) נשיא החברה הגן על פעילות החברה באזור כשהוא מצביע על התועלות שמביאים הסכרים.
ב-2012 הוציאה לשכת הטיוב תוכנית מפורטת לפירוק כל הסכרים. בתחילת 2016 הגיעו הצדדים להסכמה על תוכנית לפירוק של ארבעה סכרים הידרואלקטריים: סכר איירון גייט, סכר קופקו מספר אחד ומספר שניים וסכר ג'ון סי. בויל, החל בשנת 2020, כמו גם מיזמי שיקום.
אקולוגיה > זכויות השימוש במים

כאשר נחתם ההסכם בין שבטי הקלאמת לממשלת ארצות הברית ב-1864 נקבעו גם הזכויות של השבטים למימי הנהר. אף על פי שבין 1950 ל-1970 לא הוכרו השבטים רשמית, הם לא איבדו מעולם את זכויות המים שלהם. ב-2001 כאשר חוואים באגן קלאמת הגישו פעמיים תביעה משפטית כנגד מחלקת הפנים של ממשלת ארצות הברית בדרישה להגדיל את כמות המים להשקיה, אישר בית המשפט את זכויותיהם של השבטים. השימוש במים באגן קלאמת העליון לשם השקיה נעצר זמנית ב-2001 על מנת להגן על הדגים באגם במהלך בצורת חמורה. סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני התערב אישית על מנת להבטיח שהחקלאים יקבלו את המים במקום להזרים אותם על מנת לשמר את בית הגידול בנהר. ב-2002 סיפק הממשל הפדרלי תחת גייל נורטון, מזכירת הפנים של ארצות הברית את כל המים לחברות ההשקיה כיוון שהבצורת נמשכה, למרות העובדה שלשבטי האינדיאנים של אזור קלאמת היו זכויות הנובעות מההסכם שנחתם עימם שקדמו להתיישבות של החוואים באזור. נורטון טענה לגישת "השוק החופשי" בכך שאפשרה לחקלאים למכור מים לאינדיאנים שבמורד הזרם. באותה שנה היה בנהר המוות ההמוני הגדול ביותר בהיסטוריה של דגים בנהר. ועדת משאבי הטבע של בית הנבחרים של ארצות הברית חקרה את סגן הנשיא צ'ייני בדבר החשדות שפעל להעביר כמות מים נוספת לחקלאים למטרת רווח פוליטי.
לטענת ביולוגים ממדינת קליפורניה ושירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית גרמו השילוב בין כמות המים הנמוכה בצורה יוצאת דופן יחד עם כמות גדולה של דגים שחזרו לנהר וטמפרטורת מים גבוהה להתפתחות מחלת ריקבון הזימים ולמותם של 33,000 דגי אלתית כסופה בספטמבר 2002, לפני שהספיקו להתרבות. המוות ההמוני היה במורד הזרם משפך נהר הטריניטי, ודגי האלתית של הטריניטי סבלו יותר מאשר אלו של הקלאמת כיוון שמועד הרבייה שלהם היה בשיאו. הדו"ח גם מציין שהאומדן הרשמי של מספר הדגים שמתו, שהיה 34,056, הוא ככל הנראה נמוך כדי מחצית מהמספר האמיתי. ספיקת הנהר קלאמת הנמוכה ביותר, לפני שהחל השימוש במים להשקיה, כפי שנמדדה בתחנת המדידה בקנו (Keno) ב-1908 הייתה 22.7 מטרים מעוקבים בשנייה. במהלך המוות ההמוני של הדגים ב-2002 נמדדה ספיקה של 13.5 מטרים מעוקבים בשנייה. בספטמבר 2001 בזמן שהופסקה זמנית אספקת המים להשקיה הייתה ספיקת המים בנהר 19.5 מטרים מעוקבים בשנייה.
ב-2011 אשרה הסוכנות להגנת הסביבה של ממשלת ארצות הברית תוכנית שהוצעה לראשונה ב-1992 על ידי ממשלת קליפורניה. התוכנית קוראת לניקוי יסודי של החלק התחתון של הנהר במטרה להגן על האלתית מזרחן, חנקן וירידה בכמות החמצן המומס במים. הדו"ח גם מביע חשש לגבי טמפרטורות המים הגבוהות, פריחת אצות ורמות חמצן נמוכות, אם כי דגים מסוימים הסתגלו לחלק מבעיות אלו. קבוצות לשימור הסביבה, יותר משש סוכנויות ממשלתיות, שבטי אינדיאנים באגן ואחרים עבדו יחד עם הסוכנות להגנת הסביבה להקטין את רמת הזיהום בקלאמת.
הקצבות המים של השבטים עבור דיג המשיכו להיות גורם מרכזי במחלוקת על השימוש במים באגן קלאמת במאה ה-21. ב-2013 נאכפו זכויות המים של השבטים בפעם הראשונה במה שמכונה "הקריאה למים" ('Water Call'). תביעתם של השבטים גרמה להפסקה כמעט מוחלטת של המים להשקיה באגן העליון, למעט מי השקיה שמקורם במי תהום.
פעילות נופש

רפטינג על מים לבנים ושיט בקיאקים הם פעילויות נופש פופולריות לאורך החלק העליון של נהר הקלאמת אחרי סכר ג'ון סי. בויל, וגם במורד הנהר בחלקו התחתון סמוך לעיירה הפי קמפ. בנהר יש קטעים ארוכים, אחד מהם מעל ל-150 קילומטרים, של אשדות בדירוג 3 עד 5. בחלק מהקטעים הצרים. מתחת לנקודת היישוב הקטנה ויצ'פק, הנהר מאט לערוץ רחב ועמוק יותר. כ-21 קילומטרים מנהר מוגדרים נהר פראי ונופי ו-282 קילומטרים מוגדרים כשטחי נופש.
ספורט הדיג גם הוא פופולרי בנהר הקלאמת כשטרוטת עין-הקשת היא הדג הפופולרי ביותר, אם כי גם אלתית גמלונית גם היא מבוקשת מאוד כאשר כמות הדגים מתירה זו. בספר הדרכה על דיג זבובים נכתב שהקלאמת הוא אחד מהנהרות העשירים ביותר בדגי טרוטת עין-הקשת בחוף המערבי של ארצות הברית.
חיפוש אחר זהב הוא פעילות נופש פופולרית לאורך הקלאמת וחלק מיובליו, כולל סלמון וטריניטי. אף ששיטות פשוטות כדוגמת סינון החצץ בתנועה סיבובית בקערה עדיין בשימוש, חלק מהשיטות משתמשות במשאבות יניקה – שיטה שבה הופכים משקעים ומפזרים אותם במטרה למצוא זהב. מחלוקות לגבי שיטה זו, שהמתנגדים לה טוענים כי היא פוגעת באיכות המים (פיזור כספית רעילה שהצטברה בקרקעית הנהר מפעולות כריית הזהב במאה ה-19) ובבית הגידול של הדגים, הסתיימו ב-2016 כאשר נחקק בקליפורניה חוק האוסר לבצע כרייה באמצעות דליית יניקה (suction dredge).
באגן הניקוז של הנהר קלאמת יש מגוון של יערות לאומיים ושמורות חיות הבר – כולל היער הלאומי קלאמת, היער הלאומי שישה נהרות ומקלט חיות הבר הלאומי קלאמת התחתון. היער הלאומי קלאמת שוכן במחוז סיסקיו, כשחלק קטן ממנו שוכן באורגון, והיער הלאומי שישה נהרות שוכן בדרום אזור הניקוז של הנהר קלאמת, מרביתו באגן הניקוז של הנהר טריניטי. שני האחרונים שוכנים באזור אגם קלאמת העליון-אגם קלאמת התחתון. המונומנט הלאומי שכבות הלבה, הכולל מכלול רחב של צינורות ותצורות לבה, גם הוא באזור אגם קלאמת התחתון, דרומית לשרידים של האגם.
סכר איירון גייט הוא הסכר התחתון ביותר בנהר קלאמת, והוא מנתק למעשה את בית הגידול של נדידה ורבייה של יותר מ-675 קילומטרים מאגן קלאמת העליון. סכרים אלה ניתקו הזדמנות לנופש, כמו דיג מודרך של אלתית באגן קלאמת העליון. ארבעת הסכרים הגדולים של הנהר קלאמת נמצאים בדרך להסרה בעתיד הקרוב. לאחר הסרת הסכרים הללו הם עשויים לספק הזדמנויות חדשות רבות לפיתוח תיירותי. ההידרולוגיה של הנהר עשויה להשתנות באופן דרמטי לאחר הסרת הסכרים, הדבר עשוי ליצור מפלים ואזורים חדשים שבהם יכולה לפרוח תיירות של טבע, של סביבה ושל הרפתקאות ולספק הזדמנויות כלכליות נוספות לתושבים המקומיים של אגן קלאמת.
פעילות נופש > פסטיבל האלתית של קלאמת

פסטיבל שנתי של בני היורוק מתקיים לאורך הנהר קלאמת לכבוד האלתית הכל כך חשובה. פסטיבלי האלתית של קלמאת (The Yurok Tribe's Klamath Salmon Festival) מתקיימים בדרך כלל באוגוסט וכוללים משחקים, ארוחות, תהלוכות ודרכים אחרות לחגוג.
לקריאה נוספת

Blake, Tupper Ansel; Blake, Madeleine Graham; Kittredge, William (2000). Balancing Water: Restoring The Klamath Basin. Berkeley, California: University of California Press. ISBN 978-0-520-21314-2. OCLC 247677277.
Board on Environmental Studies and Toxicology (BEST); Water Science and Technology Board (WSTB) (2008). Hydrology, Ecology and Fishes of the Klamath River Basin. Washington, D.C.: National Academies Press. ISBN 978-0-309-11507-0. OCLC 190778059.
Bright, William (2004). Native American Placenames of the United States. Norman, Oklahoma: University of Oklahoma Press. ISBN 978-0-8061-3598-4. OCLC 53019644.
Durham, David L. (1998). California's Geographic Names: A Gazetteer of Historic and Modern Names of the State. Clovis, California: Word Dancer Press. ISBN 978-1-884995-14-9. OCLC 38389700.
Grinnell, Joseph; Dixon, Joseph S.; Linsdale, Jean M. (1937). Fur-bearing Mammals of California: Their Natural History, Systematic Status, and Relations to Man. Vol. 2. Berkeley, California: University of California, Berkeley. OCLC 1836075.
Hittell, Theodore Henry (1897). History of California. Vol. 3. N.J. Stone.
Irwin, William Porter; Snoke, Arthur W.; Barnes, Calvin G. (2006). Geological Studies In The Klamath Mountains Province, California And Oregon. Boulder, Colorado: Geological Society of America. ISBN 978-0-8137-2410-2. OCLC 70407916.
Mackie, Richard Somerset (1997). Trading Beyond the Mountains: The British Fur Trade on the Pacific 1793–1843. Vancouver, British Columbia: University of British Columbia (UBC) Press. ISBN 978-0-7748-0613-8. OCLC 82135549.
National Research Council (NRC) (2004). Endangered and Threatened Fishes in the Klamath River Basin: Causes of Decline and Strategies for Recovery. Washington, D.C.: National Academies Press. ISBN 978-0-309-09097-1. OCLC 54280138.
Palmer, Tim (1993). The Wild and Scenic Rivers of America. Washington, D.C.: Island Press. ISBN 978-1-55963-145-7. OCLC 26586845.
Powers, Dennis M. (2005). The Raging Sea: The Powerful Account of the Worst Tsunami in U.S. History. New York, New York: Citadel Press. ISBN 0-8065-2682-3. OCLC 57588825.
Reisner, Marc (1986). Cadillac Desert. New York, New York: Viking Press. ISBN 978-0-670-19927-3. OCLC 13423435.
U.S. Coast and Geodetic Survey (UCGS) (1951-06-02). United States Coast Pilot: Pacific Coast (7th ed.). Washington, D.C.: U.S. Government Printing Office. OCLC 54088263.
ביאורים

↑  נהר הקולומביה מתחיל בעמק המכונה רוקי מאונטיין טרנץ' (Rocky Mountain Trench) כמה מאות קילומטרים מזרחית לרכס הקסקייד, בעוד שהפרייזר מתחיל צפונה יותר באותו עמק. שני הנהרות חצבו את דרכם בתוך רכס הקסקייד על מנת לזרום לאוקיינוס השקט (במקרה של הנהר פרייזר קרוי רכס ההרים בשם הקסקייד הקנדי, אבל גאופיזית הם חלק מאותו רכס). היובלים הגבוהים ביותר של הקלאמת מתחילים בקרבה לקצה הצפון מערבי של האגן הגדול, רחוק מהקסקייד הגבוה. אין לטעות ולחשוב שנהרות, דוגמת הרוג והאומפקווה באורגון, שחצבו את דרכם דרך רכס החוף ומקורותיהם נובעים במורדות המערביים של הקסקייד הגבוה חוצים את רכס הקסקייד, אף כי הם זורמים דרך רכס מקביל.
↑  דגים הנולדים במים מתוקים, נודדים לים וחוזרים ועולים בנהרות בהם נולדו כדי להתרבות
↑  מתקן בצד הסכר שנועד לאפשר לדגים לעבור את הסכר. בנוי ממדרגות של בריכות כך שהדגים יכולים לקפוץ מבריכה לבריכה
מרתון שיקגו

| --- | --- |


 ענף:  ריצת מרתון
 תאריך ייסוד:  1977
 מדינות משתתפות:  ארצות הברית ארצות הברית
 עיר מארחת:  שיקגו 
 www.chicagomarathon.com
 קואורדינטות:  41°51′00″N 87°39′00″W﻿ / ﻿41.85003°N 87.65005°W﻿ / 41.85003; -87.65005
 he
 
מרתון שיקגו (באנגלית: Chicago Marathon) היא ריצת מרתון המתקיימת מדי שנה ביום ראשון השני בחודש אוקטובר בעיר שיקגו אשר במדינת אילינוי שבארצות הברית. זהו אחד מששת המרתונים הגדולים ביותר בעולם והמרתון הרביעי בגודלו בעולם לפי כמות האנשים שמגיעים לקו הסיום.
המרתון הראשון במתכונתו הנוכחית החל ב-25 בספטמבר 1977, והוא המשיך מסורת של תחרויות מרתון בעיר, שהראשונה שבהן התקיימה ב-23 בספטמבר 1905. המרתון נערך מאז מדי שנה, למעט שנת 1987 בה נערך רק חצי מרתון, ושנת 2000 בה לא נערך המרתון בשל מגפת הקורונה.
לאורך השנים המרתון הפך לאחר מהמרתונים הפופולריים ביותר בעולם בין היתר משום שהמסלול הוא מישורי ברובו והדבר מקל במיוחד על המשתתפים לשבור שיאים אישיים ושיאים עולמיים.
בעשורים האחרונים משתתפים בתחרות באופן קבוע מעל ל-40,000 רצים מכל 50 המדינות בארצות הברית ו-140 מדינות מרחבי העולם.
היסטוריה

המרתון המודרני הראשון נערך במסגרת משחקי האולימפיאדה הראשונים שהתקיימו ביוון בשנת 1896 ועוררו עניין רב בענף הספורט ובעקבות כך החלו להיערך בעשורים הבאים מרתונים דומים ברוב מדינות המערב וברחבי ארצות הברית. בעוד שבתחילה מרתונים התרחשו באופן ספורדי בעיר ניו יורק ובסנט לואיס, בבוסטון החלה בשנת 1897 המסורת של מרתון בוסטון השנתי. ב-23 בספטמבר 1905 נערך בשיקגו המרתון הראשון אשר החל במועדון הגולף של אוונסטון והסתיים במסלול המרוצים של פארק וושינגטון. בתחילה כלל המרתון בסביבות תריסר רצים בלבד ורק שבעה רצים הצליחו לסיים את המסלול. המרתון במתכונותו המקורית הצליח למשוך אליו קהל צופים גדול. המרתון במתכונתו המקורית נערך בתחילה מדי שנה עד לתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20.
המרתון הראשון במתכונתו הנוכחית החל ב-25 בספטמבר 1977, והוא כונה באותה העת "מרתון ראש העיר דיילי", כהוקרה לתמיכה של ראש העיר שיקגו ריצ'רד ג'יי דיילי בקיום המרתון. מאז ואילך המרתון גדל באופן ניכר. במהלך שנות ה-80 המרתון התחרה על תואר המרתון הגדול ביותר בארצות הברית עם מרתון ניו יורק. לבסוף מרתון שיקגו הפך לאחד מששת המרתונים הגדולים ביותר בעולם.
מאז 2008 ואילך המרתון ממומן ומאורגן על ידי בנק אוף אמריקה, ושמו הרשמי הוא "מרתון בנק אוף אמריקה שיקגו".
לאורך השנים ארגון המרתון היה כרוך גם באתגרים שונים, ובמיוחד התמודדות עם מקרים של מזג אוויר קר במיוחד - במיוחד במרתון של שנת 2007 כאשר שיקגו חוותה טמפרטורות קרות במיודח אשר גרמו לכך שהמרתון נדחה, וכמו גם לכך שאחד מהמשתתפים נפטר, וגרמו גם לאשפוזים רבים. בשנת 2020 המרתון בוטל בשל מגפת הקורונה.
המסלול

המסלול של המרתון הוא מסלול לולאתי אשר מתחיל ומסתיים בפארק העירוני הגדול פארק גרנט אשר ממוקם במרכז שיקגו. המסלול הנוכחי של המרתון עובר ב-29 מהשכונות של העיר שיקגו. ניתן לחלק את מסלול המרתון לשלושה חלקים - החלק הצפוני, החלק המערבי והחלק הדרומי. שלושת האצטדיונים המרכזיים של העיר ממוקמים בכל אחד מהחלקים השונים של המסלול - אצטדיון ריגלי פילד בחלק הצפוני של המסלול, אצטדיון יוניטד סנטר בחלק המערבי של המסלול, ואצטדיון קומיסקי פארק בחלק הדרומי של המסלול.
במשך שלושת הקילומטרים הראשונים של המסלול המשתתפים רצים באזור הדאונטאון של שיקגו.
לאורך המסלול פרוסים מעל ל-12,000 מתנדבים, כולל ב-20 תחנות הממוקמות בקירוב כל 1.6 עד 5 קילומטרים. לאורך המסלול נמצאים גם צוותים רפואיים ושירותי אמבולנס אשר מסוגלים לסייע לרצים שזקוקים לעזרה.
שיאים

שיא המסלול שהוא גם שיא העולם, שייך לקלווין קיפטום (קניה) בתוצאה של 2:00:35 שעות, שנקבע במרתון 2023.
שיא המסלול לנשים, שהוא גם שיא העולם, שייך לרות צ'פנגטיץ' (קניה) בתוצאה של 2:09:57 שעות, שנקבע במרתון 2024.
גלריית תמונות

רצי המרתון חולפים בסמוך לאזור שדרת מישיגן לאורך המייל המפואר(אנ') במהלך התחרות של 2005
רצי המרתון במהלך התחרות של 2007
רצי המרתון בקו ההתחלה במהלך התחרות של שנת 2008
רצי המרתון חולפים בסמוך למתחם מרינה סיטי במהלך התחרות של 2010
הרצים המובילים במרתון במהלך התחרות של 2012
הערות שוליים

↑  "World Marathon Majors". World Marathon Majors. אורכב מ-המקור ב-20 בפברואר 2009. נבדק ב-22 באפריל 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zumbach, Lauren (5 באוקטובר 2016). "On Chicago Marathon weekend, some businesses can't lose". Chicago Tribune. ארכיון מ-6 באוקטובר 2016. נבדק ב-5 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Chicago Marathon at a Glance". Runners World. 23 בספטמבר 2009. ארכיון מ-25 באפריל 2012. נבדק ב-17 באוקטובר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  2020 Chicago Marathon, chiff.com
↑  Zumbach, Lauren (9 באוקטובר 2019). "Flashback: Runners in Chicago's first marathon — in 1905 — dodged traffic and waited for a passing train and an open drawbridge". Chicago Tribune. ארכיון מ-14 באוקטובר 2019. נבדק ב-14 באוקטובר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jacob, Mark; Benzkofer, Stephan (11 באוקטובר 2011). "10 things you might not know about running". Chicago Tribune. ארכיון מ-29 בנובמבר 2011. נבדק ב-21 באפריל 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Marathon Course Map" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-14 בדצמבר 2010. נבדק ב-31 באוקטובר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Chicago Marathon Thanks Thousands of Volunteers: Read Their Names". 6 באוקטובר 2016. ארכיון מ-12 בספטמבר 2021. נבדק ב-30 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Course & Amenities". ChicagoMarathon.com. אורכב מ-המקור ב-12 באוקטובר 2011. נבדק ב-14 באוקטובר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Aid Station Locations". ChicagoMarathon.com. אורכב מ-המקור ב-3 באוקטובר 2011. נבדק ב-14 באוקטובר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
אד קוץ'

אדוארד ארווינג "אד" קוץ' (באנגלית: Edward Irving "Ed" Koch; ‏12 בדצמבר 1924 – 1 בפברואר 2013) היה פוליטיקאי, עורך דין ופרשן פוליטי יהודי-אמריקאי. חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן בשנים 1969–1977 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית המייצג את מדינת ניו יורק, ובין השנים 1978–1989 כיהן במשך שלוש קדנציות כראש עיריית ניו יורק. כראש עיר, הוא הצליח להעביר את העירייה ממשבר כלכלי עמוק, לפריחה כלכלית. נוסף לכך עסק בביקורת סרטים, והיה שופט בתוכניות ריאליטי בטלוויזיה.
ראשית חייו

אדוארד איי. קוץ' נולד ב-12 בדצמבר 1924 בעיר ניו יורק, כילד שני מבין שלושה, להורים יהודים שהיגרו מהאימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו, לייב קוך, היה יליד כפר מגליציה המזרחית, ושינה באמריקה את שמו ללואיס קוץ'. אמו, ייטה לבית סילפה, נולדה בעיירה קוזלוב, גם היא בגליציה המזרחית ובארצות הברית נקראה ג'ויס. האב, שעסק בייצור מכנסיים, נקלע לקשיים כלכליים במהלך השפל הגדול, בהיותו בן שש, והמשפחה עברה להתגורר אצל קרובים בניוארק שבניו ג'רזי, ב-1931, ורק אחרי כעשר שנים הם חזרו להתגורר בגפם בעיר ניו יורק.
קוץ' סיים בהצטיינות את בית ספר התיכון ולאחר מכן המשיך ללימודים בסיטי קולג' בין 1941–1943, עד שהתגייס כחיל בחיל הרגלים בדיוויזיה ה-104 של המילואים של הצבא האמריקני במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה הושמה בשרבור שבצרפת וקוץ' זכה בעיטור גבורה בעל שני כוכבים. ב-1946 שוחרר בדרגת סמל.
לאחר המלחמה, לקח קורס מזורז בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, סיים ב-1948, והחל לעסוק במשפטים.
קריירה מוקדמת

עם קריירה משפטית שלא נסקה, קוץ' החל להיות מעורב בנבכי הפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית. הוא עבד תחילה כמתנדב לקמפיין הבחירות הנשיאותי של עדלי סטיבנסון ב-1952 וב-1956 היה לחבר קולני של קבוצה למען רפורמה, שנקראה "הדמוקרטים העצמאיים של גריניץ' וילג'". כליברל פעיל זכויות אדם וכרפורמיסט, קוץ' הוביל את המאבק על הדחתו של אחד המנהיגים הוותיקים והמשפיעים במפלגה הדמוקרטית ובניו יורק, קרמיין דספאיו, ב-1963. לאחר מכן, ניסה את כוחו במירוץ לבית הנבחרים של ניו יורק ב-1966, אך כשל.
שנתיים לאחר מכן, ב-1968, הפך לדמוקרט הראשון, מאז השפל הגדול, שנבחר לייצג את המחוז ה-17 של ניו יורק, בבית הנבחרים של ארצות הברית. מאז נבחר שוב ארבע פעמים רצופות.
בבית הנבחרים, ישב בוועדות לבנקאות וכספים וכן בוועדת ההקצאות רבת ההשפעה, והיה בין ארבעת המשקיפים של חברי הקונגרס שישבו במועצת החרום לבקרה הפיננסית, אשר יוסדה על מנת להתמודד עם המשבר הכספי שפקד את ניו יורק ב-1975.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים, קוץ' יצא כנגד מלחמת וייטנאם ובין השאר, פעל גם למען סיוע פדרלי ארצי לתחבורה ציבורית, ביטוח בריאות לאומי למבוגרים, וקצבאות פדרליות למשפחות נזקקות. הוא זכה לשבחים מהשמאל הליברלי האמריקני על פעולתיו לקידום הרעיונות הליברליים-דמוקרטיים.
ראש עיריית ניו יורק

בספטמבר 1977, אד קוץ' נכנס למרוץ של שבעה מתמודדים בפריימריס הדמוקרטים, על מועמדות לראשות עיריית ניו יורק מטעם המפלגה לבחירות הכלליות, וניצח.
במהלך הפריימריס, אנשי הקמפיין של אחד המתחרים העיקריים שלו, מריו קואומו, הפיצו שמועה לפיה קוץ' הוא הומוסקסואל. כשהסתובבו בשטח שלטי בחירות עם הכיתוב: "הצביעו לקואומו ולא להומו". למרות זאת, אד קוץ' ניצח בהפרש גדול של 713,000 קולות לעומת 587,000 של קואומו.
אחרי הבחירות אד קוץ' הכחיש את השמועה ואמר שהוא מאוד מקווה שאם באמת היה הומוסקסואל, היה לו האומץ לומר זאת בגלוי.
הוא תקף את קואומו שהפיץ את השמועה בכך שעצם השמועה ביזה את ההומוסקסואלים כאילו מדובר בדבר שיש להתבייש בו.
קוץ' הצליח לשבות את לב הניו יורקים על רקע קמפיין ונאומים קשוחים על מיגור הפשע, כמו גם הצורך באיזון תקציבי והיכולת שלו להתייצב כנגד איגודים מוניציפליים רבי עוצמה וקבוצות אינטרסים.
עם היכנסו לתפקיד ראש העיר, בינואר 1978, ניו יורק הייתה על סף פשיטת רגל, כשהיא שקועה בחובות של כמילארד דולר. בד בבד עם הלוואות הערבון הפדרליות ותמיכה של תאגיד הסיוע המוניציפלי, הוא קיצץ במשכורות עתק, הוצאות מיותרות, ושירותי ציבור בלתי יעילים, וב-1983, הביא את העיר לידי מאזן תקציבי חיובי של 500 מיליון דולר. הוא בלט בעמידתו כנגד כניעה לדרישות תקציבים גדולים בהסכמים מול האיגודים המוניציפליים, כחלק ממאבק זה.
ב-1981 נבחר מחדש לראשות העיר, כשהוא מהווה מועמד הן של המפלגה הדמוקרטית והרפובליקנית. שנה לאחר מכן, שוכנע בידי המוציא לאור רופרט מרדוק, לרוץ למשרת המושל של מדינת ניו יורק ב-1982. הוא נכנס למרוץ של הפריימריס הדמוקרטים, כשהוא פוגש שוב יריב מר מן העבר, מריו קואומו, והפסיד. ראיון שנתן למגזין פלייבוי, ובו תיאר את החיים בפרברים כ"סטריליים" לעומת החיים הכפריים כ"בדיחה", ולעג לנהגי המשאיות, הפך לנשק בידי יריביו בבחירות וגרם למצביעים אלו, להם במיוחד היה זקוק כדי לנצח, לזנוח את הרעיון להצביע עבורו בפריימריס.
הוא נבחר בפעם השלישית לראשות עיריית ניו יורק ב-1985, בניצחון סוחף של 75% מקולות הבוחרים עם פופולריות רבה בקרב קבוצות אתניות, אנשי מעמד הפועלים ויהודים. אף על פי שנחשב כבעל קשרים רעועים עם מנהיגי הקהילות השחורות בניו יורק, הוא הצליח לסחוף 37% מהמצביעים השחורים עוד בפריימריס, לעומת מועמד שחור שזכה ל-40% מהקולות ו-20% למועמד אחר.
אינסייט מגזין כתב על דמותו ב-1985, "אף ראש עיר, מאז פיורלו לה גוארדיה, לא השרה כל כך הרבה חיבה, כבוד ותיעוב מוחלט [באותה העת]". קוץ' כינה פעם את אחת מדוברות הרווחה "זונה של עוני", ובמהלך כהונתו השנייה, כתב ספר רב-מכר בשם, "ראש העיר: אוטוביוגרפיה", שהביך כמה מיריביו וידידיו.
קוץ' היה ידוע כתומך נלהב של ישראל ואף עירב לא פעם מדיניות חוץ עם פוליטיקה מוניציפלית בהופעותיו הציבוריות.
הישגו הגדול, הוא בכך שהביא את ניו יורק שעמדה על סף אסון כלכלי, לידי פריחה ושגשוג. בשל כך, וגם בגלל סיבות אחרות, אמר עליו פרופסור רוג'ר סטאר: "ראש העיר קוץ' היה המקדם האפקטיבי ביותר של ניו יורק ולעיתים קרובות חזר על כך שהוא היה רוצה להיות ראש העיר לכל החיים".
כמו כן, קוץ' ניסה את כוחו בכתיבה ספרותית וכתב בין השאר את הרומנים, "רצח בעירייה" (1995) ו"רצח בברודוויי" (1996).
מותו

ב-1 בפברואר 2013, בגיל 88, נפטר קוץ' בבית החולים הפרסבטריאני שבעיר ניו יורק. לפני מותו, ביקש כי הכיתוב על מצבתו יכלול את הפסוק "שמע ישראל" בעברית, יחד עם המילים "אבי יהודי, אמי יהודייה, אני יהודי", מילותיו האחרונות של העיתונאי האמריקאי דניאל פרל, מעט לפני שנרצח ב-2002 על ידי טרוריסטים בפקיסטן.
הערות שוליים

↑  חמי שלו, המצבה היהודית שבחר אד קוץ' לפני מותו, באתר הארץ, 1 בפברואר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263928705171  BIBSYS: 90268137  BnF: cb150583568 (data)  GND: 119358999  ISNI: 0000 0000 8185 7524  LCCN: n81051888  NLA: 36099326  NTA: 072105410  SNAC: w6b38m3s  SUDOC: 077307348  Trove: 1212179  ULAN: 500259236  US Congress: K000302  VIAF: 116774312   WorldCat (עם VIAF): 116774312 
קוץ' בעת כהונתו בקונגרס
סימפוניה מס' 40 של מוצרט

וולפגנג אמדאוס מוצרט כתב את הסימפוניה מס' 40 בסול מינור (מס' 550 ברשימת קכל) בשנת 1788.
יש שמתייחסים לסימפוניה מס' 40 כאל הסימפוניה "הגדולה" בסול מינור, להבדילה מן הסימפוניה "הקטנה" בסול מינור (הסימפוניה מס' 25) של מוצרט. אלה הן שתי הסימפוניות היחידות בסולם מינור שמוצרט כתב, בחריג אפשרי של סימפוניה מינורית מוקדמת, שהתגלתה מחדש בשנים האחרונות[דרושה הבהרה], המוכרת כיום כ"סימפוניית אודנזה".
יצירה

הסימפוניה הושלמה ב-25 ביולי 1788. תהליך חיבורה התרחש בתקופה יצרנית במיוחד, שנמשכה שבועות ספורים, בשנת 1788, במהלכה סיים מוצרט גם את הסימפוניות מס' 39 ומס' 41, (ב-26 ביוני וב-10 באוגוסט בהתאמה). יש האומרים ששלוש הסימפוניות האחרונות הללו של מוצרט משלימות אחת את השנייה. מס' 39 החיננית והריקודית, מנוגדת למס' 40 הקודרת והמינורית, ש"משלימה" את הסימפוניה מס' 41 ה"כבדה", חגיגית ומלכותית.
שאלת ביצוע הבכורה של הסימפוניה

אין ראיה מתועדת מוצקה לחלוטין לכך, שביצוע הבכורה של הסימפוניה ה-40 התרחש בתקופת חייו של מוצרט. עם זאת, כפי שמציין זסלב (1983), הראיה ה"נסיבתית" לביצועה חזקה מאוד. בכמה הזדמנויות בין חיבור הסימפוניה למות המלחין נערכו קונצרטים סימפוניים שכללו מוזיקה של מוצרט, בהם קונצרטים שתוכניתם השתמרה והיא כוללת סימפוניה, ללא פירוט תאריך או סולם. באלה כלולים:
דרזדן, 14 באפריל 1789, בזמן מסעו של מוצרט לברלין.
לייפציג, 12 במאי 1789, באותו מסע.
פרנקפורט, 15 באוקטובר 1790.
עותקים שהשתמרו ממודעה לקונצרט של "אגודת המוזיקאים" (Tonkünstlersocietät) מ-17 באפריל 1791 בבורגתיאטר בווינה, בניצוח עמיתו של מוצרט, אנטוניו סליירי. כיצירה הראשונה בתוכנית מופיעה במודעה "סימפוניה גדולה שחיבר מר מוצרט".
חשובה ביותר העובדה, שמוצרט הכניס שינויים בסימפוניה (כתב היד של שתי הגרסאות עודנו קיים). כדברי זסלב, "זו ראיה לביצוע הסימפוניה, שכן קשה להניח, שמוצרט היה טורח להוסיף את הקלרינטים ולשכתב את החלילים והאבובים לולא עמד לנגד עיניו ביצוע מוגדר", שכן הקונצרט בווינה ב-1791 כלל את האחים הקלרינטנים אנטון ויוהאן שטדלר; עובדה זו מגבילה, כדברי זסלב, את האפשרויות לסימפוניות ה-39 וה-41 בלבד, ומוסיף זסלב: "הגרסה ללא קלרינטים בוצעה כנראה גם היא, כי הגרסה המתוזמרת מחדש לשתי פסקאות בפרק האיטי, הקיימת בכתב ידו של מוצרט, נכתבה ללא ספק כתוצאה מכך, שהמלחין שמע את היצירה וגילה היבט הזקוק לשיפור.
ביחס לקונצרטים שלהם נועדה הסימפוניה מלכתחילה (1788), אוטו אריך דויטש גורס שמוצרט תכנן לקיים סדרה של שלושה "קונצרטים בקזינו", בקזינו חדש בשפילגאסה, בבעלות פיליפ אוטו. מוצרט שלח אפילו שני כרטיסים לסדרה הזו לידידו מיכאל פוכברג. עם זאת, נראה שאי אפשר לקבוע בוודאות אם סדרת הקונצרטים התקיימה או בוטלה בגלל חוסר עניין. זסלב סבור, שרק הראשון בשלושת הקונצרטים התקיים הלכה למעשה.