מלחמת הוונדלים
המלחמה > כניסתו של בליסאריוס לקרתגו והתקפת הנגד של גלימר

רק עם רדת הלילה, כשיוחנן הארמני עם אנשיו ו-600 ההונים הצטרפו לצבאו, הבין בליסאריוס את מידת ניצחונו. הפרשים בילו את הלילה בשדה הקרב. למחרת בבוקר, כשחיל הרגלים (ואנטונינה) השיגו את הקצב, כל הצבא יצא לקרתגו, לשם הגיע עם רדת הלילה. הקרתגים פתחו את השערים והאירו את העיר בחגיגה, אבל בליסאריוס, שחשש מארב אפשרי בחושך וביקש לשמור על חייליו בשליטה הדוקה, נמנע מלהיכנס לעיר, וחנה לפניה. בינתיים, הצי הקיף את כף בון ולאחר שנודע לו על הניצחון הרומאי, עגן בסטגנום, כ-7.5 ק"מ מהעיר. בהתעלמות מהוראותיו של בליסאריוס, קאלונימוס ואנשיו המשיכו לבזוז את ישוב הסוחרים מנדריאקום הסמוך.
בבוקר למחרת, ה-15 בספטמבר, הציב בליסאריוס את הצבא לקרב לפני חומות העיר, אך מכיוון שלא הופיע אויב, הוא הוביל את צבאו לעיר, לאחר ששוב קרא לחייליו לגלות משמעת. הצבא הרומי זכה לקבלת פנים חמה מהציבור, שהתרשם לטובה מהאיפוק שלו. בעוד בליסאריוס עצמו השתלט על הארמון המלכותי, התיישב על כס המלכות, ואכל את הארוחה שגלימר הורה בבטחה שתהיה מוכנה לשובו המנצח, נכנס הצי לאגם תוניס והצבא שוכן ברחבי העיר. הוונדלים הנותרים רוכזו והונחו תחת שמירה כדי למנוע מהם לגרום צרות. בליסאריוס שיגר את סולומון לקונסטנטינופול כדי למסור את החדשות על הניצחון לקיסר, אך בציפייה להופעתו המחודשת הקרובה של גלימר עם צבאו, הוא לא איבד זמן בתיקון חומות העיר ההרוסות ברובן והפיכתה למסוגלת לעמוד במצור.
במהלך השבועות הבאים, בעוד בליסריוס נשאר בקרתגו ומחזק את חומותיה, ביסס גלימר את עצמו ואת שארית צבאו בבולה רג'יה. על ידי חלוקת כסף הוא הצליח לבסס את נאמנותם של המקומיים למטרה שלו, ושלח הודעות הקוראות לצאזון ואנשיו מסרדיניה, שם הצליחו לכונן מחדש את הסמכות הוונדלית ולהרוג את גודאס. בזמן ההמתנה לבואו של צאזון, גדל צבאו של מלך הוונדלים גם על ידי הגעת עוד ועוד נמלטים מקרב אד דקימום, וכן על ידי קבוצה של בעלי בריתו משבטי המאורי. רוב שבטי המאורי של נומידיה וביזאקנה, לעומת זאת, שלחו שגרירויות לבליסאריוס, ונשבעו אמונים לאימפריה. חלקם אף הציעו בני ערובה וביקשו את סמל התפקיד שהוענקו להם באופן מסורתי על ידי הקיסר: מטה כסף מוזהב וכתר כסף, גלימה לבנה, טוניקה לבנה ומגף מוזהב. בליסאריוס סיפק בשם יוסטיניאנוס את החפצים הללו בציפייה לדרישה זו, ושלח אותם כדין יחד עם סכומי כסף. אף על פי כן, היה ברור שכל עוד תוצאות המלחמה נותרו ללא הכרעה, אף צד לא יכול לסמוך על נאמנותם האיתנה של שבטי המאורי. במהלך תקופה זו הפליגו שליחים מצאזון, שנשלחו להודיע על הצלחתו בסרדיניה, לקרתגו בלי לדעת שהעיר נפלה ונפלו בשבי, ואחריהם זמן קצר לאחר מכן שליחיו של גלימר לתאודיס, שהגיעו לספרד לאחר שהידיעה על ההצלחות הרומיות הגיעה לשם ולכן לא הצליחו להשיג ברית. בליסאריוס תוגבר גם על ידי הגנרל הרומי קירילוס עם הנציג שלו, שהפליג לסרדיניה רק כדי למצוא אותה שוב ברשות הוונדלים.
ברגע שקיבל צאזון את הודעת אחיו, הוא עזב את סרדיניה ונחת באפריקה, והצטרף לגלימר בבולה. המלך הוונדלי היה נחוש כעת להתקדם לקרתגו. כוונותיו לא היו ברורות; הפרשנות המסורתית היא שהוא קיווה להכניע את העיר על ידי חסימתה, אבל איאן יוז סבור כי בהיעדר עתודות למלחמת התשה ממושכת, הוא קיווה לכפות על בליסאריוס "עימות יחיד ומכריע". כשהתקרבו לעיר, צבא הוונדלים ניתק את אמת המים המספקת לה מים, וניסה למנוע הגעת אספקה לעיר. גלימר גם שלח סוכנים לעיר כדי לערער את נאמנות התושבים והצבא הקיסרי. בליסאריוס, שהיה ער לאפשרות של בוגדנות, גילה דוגמה בכך ששיפד אזרח מקרתגו שהתכוון להצטרף לוונדלים. הסכנה הגדולה ביותר של עריקה הגיעה מההונים, שהיו ממורמרים כי הובלו לאפריקה בניגוד לרצונם וחששו להישאר שם כחיל מצב. אכן, סוכני הוונדלים כבר יצרו איתם קשר, אבל בליסאריוס הצליח לשמור על נאמנותם - לפחות לרגע - בכך שהבטיח הבטחה חגיגית שאחרי הניצחון הסופי הם יזכו לתגמול עשיר ויורשו לחזור לבתיהם. נאמנותם, לעומת זאת, נותרה חשודה, וכמו שבטי המאורי, ההונים כנראה חיכו לראות מי יופיע כמנצח ולחבור אליו.