stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זויה פיודורובה
קריירה

ראשיתה של הקריירה הקולנועית של פיודורובה החלה בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, ומעמדה ככוכבת נערצת היה לאחר שכיכבה בתפקידים ראשיים בסרטים שהיו ללהיטים ברחבי ברית המועצות, ובעיקר לאחר פרסומו של הסרט "חברות" ב-1936, אשר תורגם ויצא לאקרנים גם בארצות הברית. במהלך מאסה היא המשיכה להופיע כשחקנית בתיאטרון. הקריירה של פיודורובה המשיכה להתפתח אף לאחר שאביה נאסר באשמת שווא, והיא המשיכה לככב בתפקידים ראשיים בסרטים מובילים.
זמן קצר לאחר שחרורה ב-1956 היא החלה לעבוד שוב כשחקנית ברוסיה. בשנות ה-60 וה-70 היא השתתפה בסרטי קולנוע רבים בתפקידים דרמטיים, לרוב כשחקנית משנה.
שנה לפני שנרצחה פיודורובה, היא הופיעה בסרט מוסקבה לא מאמינה בדמעות, שזכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1980.
חיים אישיים > נישואים

במהלך לימודיה היא נישאה ללאוניד וייצלר, שמאוחר יותר היה לשחקן תיאטרון ידוע, וב-1934 נישאה לקולנוען א. רפופורט, ולאחר 5 שנים הזוג התגרש והיא החלה בקשר עם הטייס איבן קלשבים, שנהרג 3 שנים מאוחר יותר. ב-1946 מתוך ניסיון להסתיר את קשריה עם טייט היא נישאה בנישואים פיקטיביים למלחין אלכסנדר רזונובה, אותו הכירה באחד הפרויקטים המשותפים שלהם.
חיים אישיים > מותה

ב-11 בדצמבר 1981, נרצחה פיודורובה ביריית אקדח בביתה. נסיבות הרצח לא התגלו מעולם.
אותות ותארים

פרס סטלין 1941
פרס סטלין 1942
תואר האמן המוערך של רוסיה הסובייטית על קריירה ענפה בקולנוע הרוסי, שנת 1965.
עיטור הדגל האדום של העמל ב-1939
תיעוד חייה

ב-2010 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "זויה" המבוסס על חייה של פיודורובה בכיכובה של השחקנית אירינה לגובה.
ב-2011 יצאה סדרת הדרמה הטלוויזיונית "בחיפוש אחר יהלומים" בה גילמה את דמותה של זויה השחקנית תמרה סמיינבה.
ב-2008 בסרט הקולנוע "גלינה" גילמה את דמותה של פיודורובה השחקנית ראיסה קוניוחובה.
ג'יימס וורד

| --- | --- |

 לידה:  14 ביוני 1919 וואנגנוי, ניו זילנד 
 נהרג:  15 בספטמבר 1941 (בגיל 22) המבורג, גרמניה הנאצית 
 מקום קבורה:  בית הקברות אולסדורף 
 מדינה:  ניו זילנד 
 השכלה:  Whanganui City College 
 השתייכות:  ניו זילנד ניו זילנד
 תקופת הפעילות:  1940–1941 (כשנה)
 דרגה:  סמל
 תפקידים בשירות
 טייס
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  צלב ויקטוריה
 
סמל ג'יימס אלן וורד (באנגלית: James Allen Ward; ‏14 ביוני 1919 – 15 בספטמבר 1941) היה טייס ניו זילנדי בחיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה. הוא עוטר בעיטור צלב ויקטוריה – העיטור הצבאי הבריטי הרם ביותר – לאחר שטיפס על כנף מטוס במהלך טיסה כדי לכבות אש שאחזה במנועו.
קורות חייו

וורד נולד בעיר וואנגנוי (Wanganui) בניו זילנד. למד שם במכללה טכנית ולאחר מכן למד הוראה במכללה בעיר ולינגטון ועבד כמורה במשך שנתיים עד אשר התגייס לחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד ב-1940. הוא עבר אימוני טיסה בארצו ובינואר 1941 הפליג לבריטניה והוצב בבסיס אוויר בסקוטלנד. בהמשך הוצב כסמל-טיס בטייסת 75 הניו זילנדית של חיל האוויר המלכותי, אשר הייתה מצוידת במפציצים דו-מנועיים מדגם ויקרס ולינגטון.
קורות חייו > הפעולה

בליל ה-7 ביולי 1941 שימש וורד כטייס-משנה במטוס ולינגטון שיצא מבסיס פלטוול (Feltwell) במחוז נורפוק שבמזרח אנגליה למשימה של הפצצת העיר מינסטר בגרמניה. בדרכו חזרה מיעדו, מעל הים הפנימי של הולנד, הותקף המפציץ על ידי מטוס קרב גרמני לילי. אחד מאנשי הצוות נפצע. כתוצאה מאש התותחים שהמטיר המטוס הגרמני נוקב מכל דלק בכנף הימנית של המטוס ואש אחזה בחלקו האחורי של המנוע הימני. האש הוזנה על ידי הדלק שדלף מהמכל ואיימה לאחוז בכנף כולה.
צוות המטוס פרץ חור בדופנו וניסה לכבות את האש על ידי מטפים, אך לשווא. קברניט המטוס הורה לצוות להתכונן לנטישת המטוס. אז התנדב וורד לצאת אל הכנף ולנסות לכבות את האש. הוא חשב להסיר את מצנחו כדי להפחית את התנגדות האוויר, אך חבריו שכנעו אותו להימנע מכך. הוא נקשר אל המטוס בחבל שנלקח מסירת ההצלה שבמטוס ויצא בעזרת הנווט דרך פתח קטן בתקרת המטוס. כשהוא אוחז בכיסוי מנוע מבד ברזנט שנמצא במטוס. הוא ירד כמטר מתקרת המטוס אל הכנף והתקדם עליה עוד כמטר אל המנוע, כנגד משבי רוח עזים, כשהוא קורע חורים בציפוי הבד של הכנף כדי ליצור לעצמו מאחז לידיו ולרגליו. הוא החניק את האש במנוע ובכנף באמצעות הברזנט שהביא אתו ואז ניסה לסתום בעזרתו את החור במכל הדלק. לאחר שעשה זאת תלשה הרוח את הבד מן החור ובניסיונו של וורד להחזירו לשם שוב הועף הבד ואבד. וורד הצליח לחזור לתוך המטוס. האש בכנף לא התלקחה שוב למעט לזמן קצר לקראת סוף הטיסה. המטוס הצליח לנחות בשלום למרות הנזק שנגרם לו.
על פעולתו עוטר וורד בעיטור צלב ויקטוריה.
קורות חייו > לאחר הפעולה

זמן קצר לאחר הפעלה הוזמן וורד לפגישה עם ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל במעונו בלונדון. בפגישה היה וורד נבוך ובקושי יכול לדבר. צ'רצ'יל אמר לו: "אתה בוודאי מרגיש ענו ונבוך בנוכחותי". וורד השיב בחיוב, וצ'רצ'יל הוסיף: "אם כך, תוכל להבין כמה ענו ונבוך אני מרגיש בנוכחותך."
וורד לא האריך ימים לאחר מעשה הגבורה שלו. בגיחתו האחת עשרה (החמישית כמפקד מטוס) ב-15 בספטמבר 1941 נפגע מפציץ הוולינגטון שלו באש נגד מטוסים מעל המבורג שבגרמניה, התלקח והתרסק. שלושה מחמשת אנשי הצוות ווורד ביניהם נספו. הוא הובא לקבורה בחלקה הצבאית הבריטית בבית הקברות אולסדורף בהמבורג.
הנצחה

עיטור צלב ויקטוריה של וורד המנוח הוענק לאחיו על ידי המושל הכללי של ניו זילנד בעיר ולינגטון ב-16 באוקטובר 1942. העיטור נמסר למשמרת לחיל האוויר הניו זילנדי, אך בשנת 2006 הוא הוחזר למשפחתו של וורד, שמסרה אותו לתצוגה במוזיאון המלחמה לזכר הנופלים באוקלנד.
בשנת 2004 נקרא על שמו של וורד אולם במכללת ולינגטון לחינוך (כיום חלק מאוניברסיטת ויקטוריה בניו זילנד). על שמו נקרא גם אולם האסיפות במכללת העיר וואנגנוי (לשעבר המכללה הטכנית וואנגנוי), שבה למד. בשנת 2011 הוקדש לזכרו המרכז הקהילתי בבסיס פלטוול בבריטניה, שממנו יצא להפצצה.
הערות שוליים

↑  קצינים בכירים בחיל האוויר המלכותי הטילו בתחילה ספק בצדקת הענקת העיטור לוורד, בנימוק שהוא עשה את מה שעשה לצורך הישרדותו האישית.
↑  וורד היה אחד משמונה ניו זילנדים שעוטרו במהלך במלחמה בעיטור צלב ויקטוריה (מקור: http://web.archive.org/web/20091026220057/http://www.geocities.com/Heartland/Park/7572/nzvcross.txt).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CWGC: 2201083
ניסאן פרינץ רויאל

| --- | --- |

Nissan Prince Royal
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Nissan Prince Royal series A70
 יצרן:  Prince Motor Company (ביפנית: "プリンス自動車工業株式会社") (החברה התמזגה עם יצרנית כלי הרכב ניסאן בשנת 1966) ניסאן (ביפנית: "日産自動車株式会社")
 שנות ייצור:  1966–1967
 הרכבה:  יפן יפן
 מודל אחריו:  Nissan (Prince) Gloria A30
 סיווג:  מכוניות סלון יוקרה – לימוזינה
 מרכב:  4 דלתות
 אורך:  6,155 מ"מ
 רוחב:  2,108 מ"מ
 גובה:  1,770 מ"מ
 משקל:  3,660 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3,884 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V8 צילינדרים, 6,437 סמ"ק, המפיק 260 כ"ס (מנוע קירור מים)
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית – 3 מהירויות מסוג "TH400 Turbo-Hydramatic"
 צריכת דלק:  קיבולת מכל דלק – 100 ליטר
ניסאן פרינץ רויאל  (ביפנית: 日産・プリンスロイヤル; באנגלית: Nissan Prince Royal) היא מכונית שרד מסוג לימוזינה אשר נבנתה בין השנים 1966–1967, עבור קיסר יפן על ידי יצרנית הרכב היפנית "Prince Motor Company" אשר התמזגה בשנת 1966 עם יצרנית כלי הרכב היפנית ניסאן.
סך הכול יוצרו 5 יחידות.
ניסאן פרינץ רויאל

קוד הדגם: "Model S390P-1"
שימוש: משפחת המלוכה
4 דלתות
8 מושבים
תמונות

ניסאן פרינץ רויאל
ניסאן פרינץ רויאל
ניסאן פרינץ רויאל
ניסאן פרינץ רויאל
ניסאן פרינץ רויאל
ניסאן פרינץ רויאל
ניסאן פרינץ רויאל
מנוע 8 צילינדרים - ניסאן פרינץ רויאל
ראו גם

ניסאן
לקריאה נוספת

ניסאן פרינץ רויאל - 13 תמונות (pinterest.co.uk/yosshiee/nissan-prince-royal)
ניסאן פרינץ רויאל (auto.de/magazin/nissan-prince-royal) (גרמנית)
הערות שוליים

↑  ניסאן פרינץ רויאל - מידות ונתונים טכניים jsae.or.jp/autotech
↑  ניסאן פרינץ רויאל - קיסר יפן אקיהיטוRecreation Vehicle: The Benefits of Owning Motor Homes
אווה קלטי

| --- | --- |

 לידה:  18 באוגוסט 1931 (בת 93) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פרסים והוקרה:  פרס בלה באלאז' (1975)  Prima Primissima Prize (2008)  עט הזהב (2007)  פרס מיהאי טאנצ'יץ' (2005)  צלב האבירים של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית (2002)  אמן דגול של הונגריה (2012)  פרס רדנוטי (2017)  פרס קושוט (2017)  אמן מצטיין של הונגריה (1987)  פרס לזכר ג'וזף פוליצר (2023)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Mihály Mátray 
 
אווה קלטי (בהונגרית: Keleti Éva; בודפשט, 18 באוגוסט 1931) היא צלמת יהודייה-הונגרייה עטורת פרסים יוקרתיים של פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל) ופרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה), פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול. כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 הקימה בית ספר לצילומי תיאטרון. תמונותיה לכדו את ההצגות הבולטות ביותר בתולדות התיאטרון ההונגרי והנציחו ואת הרגעים המיוחדים של אמנים יחידים גדולים.
ין היתר, היא עבדה ב"מראה חדשה" (Új Tükör), בסוכנות הידיעות ההונגרית, בתערוכות המקומיות של World Press Photo וכנשיאת איגוד צלמי העיתונות הונגרי.
קורות חייה

אווה קלטי נולדה במשפחה יהודית בורגנית. אביה היה פקיד בנק, אמה עקרת בית. (לפי שמועה וללא כל מקורות או תיעוד כלשהם המשפחה התנצרה ב-1936). אחיה של אמה, אנדרה קאבוש, היה אלוף אולימפי בסייף. בשנת 1944 נלקח אביה לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) היא ואמה שולחו לעבודת כפייה במפעל ללבנים, אך עלה בידם להימלט מהגירוש.
את לימודיה התיכוניים השלימה בבית הספר התיכון לבנות ברחוב ורש פאלנה, וסיימה את לימודיה ב-1949. המשיכה את לימודיה בפקולטה למדעים של אוניברסיטת אטווש לוראנד, בהתמחות בפיזיקה ובכימיה. עזבה את האוניברסיטה ב-1951 ועבדה ב-Magyar Fotó, ולאחר מכן סיימה את קורס הכתבים כתלמידם של ארנה ואדאש וקלרה לנגר. בין 1954 לבין 1976 עבדה ככתבת ב-Magyar Fotó, ולאחר מכן אצל היורש המשפטי שלו, סוכנות הידיעות ההונגרית. בין 1976 לבין 1989 הייתה צלמת עיתונות, עורכת תמונות, סגנית העורך הראשי של Új Tükör, ולאחר מכן עורכת התמונות של "חיי תיאטרון" (Színházi Élet). בשנים 1991–1992 היא הייתה עורכת התמונות הראשית של סוכנות העיתונות HT Press וסוכנות התמונות גמא, ולאחר מכן מ-1993 הייתה שותפה בכירה ב-Ferenczy Europress וראש מחלקת עריכת התמונות שלה. בשנת 1976 לימדה צילום עיתונות בהודו. היא הייתה חברה בחבר השופטים של Interpress ושל Photo World Press Photo מספר פעמים.
בגיל שישים הפסיקה לצלם, בהתאם להחלטתה הקודמת. היא הייתה פעילה גם בעשורים הבאים בתחומים שונים. קלטי הקימה והפעילה סוכנות צילום, וערכה ספרים.
בשנת 2019, בגיל 88, לאחר הפסקה של כמעט 30 שנה, החלה לצלם שוב באמצעות ציוד חדיש. היא ביקרה מחדש חלק מאלה הוותיקות שדגמנו בשבילה, כמו כן, לאחר שישים וארבע שנים, היא שוב צילמה את שלושת האחים שנותרו בחיים של רביעית התאומים מקפושוואר.
קורות חייה > חייה הפרטיים

הוא גידלה ילדה וילד והייתה תושבת ההצטלבות אוקטוגון בבודפשט מאז 1936. קלטי שמרה על קשר טוב וידידותי עם האמנים והשחקנים המובילים בהונגריה. היא חיה את כל חייה בדירת הוריה, בדירה גדולה בשדרה הגדולה בבודפשט בקטע של שדרת תרז.
מספר תצלומיה המאוחסנים במאגר התיאטרון : 3282.
חברויות

1957 – חברה בפדרציית הצלמים ההונגרים
1984 – חברה ב-MAOE (לשעבר: קרן האמנות); חברה במחלקת הצילום של MÚOSZ
1990 - חברה מייסדת של איגוד צלמי העיתונות ההונגריים (לשעבר: לשכת צלמי העיתונות ההונגרית), נשיאה משנת 1997
1998 – חברת הנשיאות של MÚOSZ (הפדרציה הלאומית של עיתונאים הונגרים).
פרסים

1975: פרס בלה באלאז'
1987: פרס האמן המצטיין
1997: פרס טוליפ הזהב (World Press Photo)
1999: פרס מפעל חיים של פדרציית אמני הצילום ההונגרים
2000: פרס לאמנות הונגרית
2002: צלב האבירים של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה
2005: פרס מיהאי טאנצ'יץ'
2007: נוצת זהב
2008: פרס פרימה פרימיסימה
2011: פרס מפעל חיים של קרן טאנצ'יץ'
2013: פרה האמן הדגול
2014: פרס ז'ולט הרשאני
2017: פרס קושוט
2017: פרס אנטי-גזענות על שם מיקלוש רדנוטי
2019: פרס למען בודפשט
2021: פרס למען טרזווארוש
2022: אזרחות כבוד של טרזווארוש
2023: פרס זיכרון על שם ג'וזף פוליצר
תערוכות קבוצתיות נבחרות

1998–2001 מחול בצילום, תערוכה של איגוד הצלמים ההונגריים ואיגוד אמני המחול, תיאטרון פטפי בווספרם, התיאטרון הלאומי בגיור, 2. שבועות הצילום הלאומי, בודפשט, הרפובליקה של דרום אפריקה, פרטוריה
1999 Recent Past, התערוכה של קבוצת היצירה Károly Escher מההיסטוריה הציורית של המאה האחרונה (ה-20), מאורגנת על ידי איגוד אמני הצילום ההונגריים ואיגוד הצלמים ההונגריים, Budapest Galéria 2001 Recent Past, Haus Ungarn, ברלין
תערוכת רטרוספקטיבה בגלריה לאמנות

בין 11 בדצמבר 2019 לבין 2 בפברואר 2020, אורגנה בהיכל האמנות בבודפשט נערכה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירתה של אווה קלטי. בתערוכה המצליחה ביותר הוצגו, בנוסף ליצירות ישנות יותר של אמנותה, גם תמונותיה האחרונות שצולמו מאז 2019, בהן צילמה מחדש במקרים רבים דמויות מצילומיה הישנים.
ספריה

כה רחוק וכה קרוב. הוצאת Folpress (2004) מסת"ב 9638666145
במבט לאחור ; מחברים, בודפשט, 2011
תחת כישוף הצילום. שיחה עם הצלמת אווה קלטי ; הכתב Zoltán Árpási; HarperCollins, בודפשט, 2018
חיים/תמונות ; עורכת קלרה מגפי; Hamu és Gyémánt, בודפשט, 2019
אווה קלטי ; הקדמה מאת קלרה סרקה; בית העירייה, בודפשט ( תמונות בלבד )
קולנוע תיאטרון מוזיקה, סדרת ספרים. עורכת אווה קלטי
תמונה וקול

בשעת נעילה ; 9 בנובמבר 2010
תערוכה וירטואלית
לקריאה נוספת

SZEGEDI EMIL: Hat fiatal fotográfus. Fotó, 1961/12. 529–537. o.
TÖLGYESI JÁNOS: Keleti Éva. Fotóművészet, 1969/4. 28–31. o.
BÁRKÁN GYÖRGY: Kép, kultúra, társadalom. Fotóművészet, 1973/1. 4–5. o.
ZAY LÁSZLÓ: Színészek, emberek. Fotó, 1974/5. 194–206. o.
APÁTI MIKLÓS: Keleti Éva képei. Fotóművészet, 1974/3. 52–54. o.
MICHÉLE AUER–MICHEL AUER: Photographers Encycloapedia International, Edition Camera Obsura, Hermance Genéve, 1985
[SÓ-]: Keleti Éva Indiában. Fotó, 1985/1. 10–13. o.
PÉNTEK IMRE: Fotószínház. Fotó, 1988/9. 428. o.
EIFERT JÁNOS: Keleti Éva – „Nem elég jelen lenni”. Zene, Zene, Tánc, 6. évf. 1. szám, 1999. április, 33-34. o.
SZARKA KLÁRA: Keleti Éva életműdíja. Magyar Hírlap, 1999. október 14.
Beszélgetés Keleti Éva fotóművésszel (fotomuveszet.net, 2005)
Keleti Éva életút a FotoKlikken (fotoklikk.eu)
ראו גם

Színházi adattár. Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet
הערות שוליים

↑  "Felemelni a fátylakat". Magyar Nemzet (בהונגרית). אורכב מ-המקור ב-2021-07-11. נבדק ב-2021-07-11.
↑  Reménytelen portrékísérlet a Kossuth-díjas Keleti Éváról (168ora.hu, 2017.04.02)
↑  2017. február 28-i lekérdezés
↑  PIM.hu
↑  "Archivált másolat". אורכב מ-המקור ב-2013-03-19. נבדק ב-2013-03-14.
↑  admin, Terézvárosért kitüntetést kapott Keleti Éva, Színház.online, ‏2021-10-28 (בהונגרית)
↑  Terézváros Díszpolgára 2022: Keleti Éva, נבדק ב-2023-08-11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12842839c (data)  GND: 126925291  ISNI: 0000 0001 1474 1967  LCCN: nb2006000353  PIC: 311622  VIAF: 67580380   WorldCat (עם VIAF): 67580380
יוחאי בן אב"י

| --- | --- |
יוחאי בן אב"י
יוחאי בן אב"י
 לידה:  27 בספטמבר 1977 (בן 47) ט"ו בתשרי ה'תשל"ח כפר פינס, ישראל ישראל
 שם לידה:  יוחאי רוזנבאום
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 עיסוק:  חינוך והוראה
 סוגה:  מוזיקה יהודית מקורית
 כלי נגינה:  גיטרה, פסנתר תופים, מפוחית
 שיתופי פעולה בולטים:  דניאל זמיר, ערוץ מאיר לילדים ועוד
 https://www.yohaybenavi.co.il
יוחאי בן אב"י (נולד בט"ו בתשרי ה'תשל"ח, 27 בספטמבר 1977 בכפר פינס), הוא מוזיקאי ישראלי, זמר ומנגן, כותב ומלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי.
קורות חייו

יוחאי בן אב"י נולד וגדל בכפר פינס בשם יוחאי רוזנבאום. למד בבית הספר תחכמוני בחדרה, בקריית יעקב הרצוג בכפר סבא ובמדרשית נעם בפרדס חנה. למד כשבע שנים בישיבת הגולן, שם שילב שירות בצה"ל בחטיבת גבעתי במסגרת ישיבת הסדר. בן אב"י בעל תעודת הוראה בתנ"ך ותושב"ע ממכללת אורות ישראל, ותואר ראשון בחינוך ממכללת אוהלו. לומד לתואר שני בתנ"ך במכללת הרצוג.
בין השנים תשס"ב - תשס"ג שימש מורה ומגיש לבגרות בגמרא ותנ"ך בישיבה תיכונית חיספין. מתשס"ד משמש מורה לגמרא ותנ"ך בישיבת אורות הזורעים.
קורות חייו > מוזיקה

בן אב"י החל את דרכו המוזיקלית החל בנעוריו בתור מתופף, גיטריסט וזמר בלהקה של המחזור במדרשית נעם, וכבר אז החל לכתוב ולהלחין שירים. במקביל לעבודתו החינוכית החל לכתוב שירים ולפרסמם. כשהחל להופיע בחר בשם הבמה יוחאי בן אב"י - על שם אביו אברהם יצחק שנפטר כאשר היה בן שנתיים.
בשנת תשע"ב הוציא את הסינגל הראשון שלו, "סתיו של תקווה", שהופיע לאחר מכן באלבומו הראשון "שעה ברחוב הגליל". מאלבום זה בלטו השירים: "סתיו של תקווה", "דתי מלידה" - שיר המאיר את נושא התשובה באור מקורי, והשיר "מוריס השען" המספר את הסיפור של שען טברייני ועוסק במשמעות הזמן בחיינו.
בשנת תשע"ד החל לנהל בית ספר למוזיקה לילדים ונוער במועצה אזורית גליל תחתון.
בתשע"ז הוציא את אלבומו השני "בוא ונצא", ממנו בלטו השירים: "בוא ונצא" – שיר הנושא של האלבום העוסק בגעגוע לילדות, "חיטה משגעת" - שיר המתכתב עם סיפור של רבי נחמן מברסלב ומדבר על שפיות ושיגעון, ו"חשק נטיעת אילנות", בהשתתפות אילן נוב – היוצא מתוך משפט של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ועוסק בנטיעה וביחסים בין דוריים.
בן אב"י עובד על פרויקט לחנים חדשים לפיוטים, בשיתוף פעולה עם אמנים נוספים. עד כה הוציא את הסינגלים: "מעוז צור" – לחן מקורי ובית נוסף לפיוט המוכר, "שובי אלי (יעלה)" – דואט עם דניאל זמיר המתכתב עם פיוטו של רבי ישראל נג'ארה, "סוכה ולולב" - דואט עם רפאל ממן, ו"חד גדיא" - לצד שחקני ערוץ מאיר. כמו כן הוציא את הסינגל "הנקודה" למילותיו של רבי נחמן מברסלב.
לכבוד חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל הוציא את השיר "יסוד כיסא ה'" – שיר המבוסס על משפט של הרב אברהם יצחק הכהן קוק ומבוצע יחד עם המקהלה של ישיבת ירושלים לצעירים.
באלול ה'תשע"ח הוציא את השיר "צפייה" למילותיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק. לשיר צולם קליפ בבית הרב קוק.
בכסלו ה'תשפ"א ראה אור אלבום הילדים שלו "ירח פרח וחליל". באלבום 13 שירים פרי עטו של צור ארליך סביב מעגל השנה.
באב ה'תש"פ הוציא את השיר "מסתבר" העוסק ברשתות חברתיות ובטכנולוגיה.
נשוי ואב לשישה, מתגורר בהזורעים.
הערות שוליים

↑  ספיישל אלול: יוחאי בן אב"י משיק קליפ מבית הרב קוק, באתר "סרוגים", 12 באוגוסט 2018
↑  ירח פרח וחליל באתר של יוחאי בן אב"י
↑  לינוי משעלי, ‏"אני הולך ומתעוור": יוחאי בן אב"י בסינגל חדש נגד הרשתות החברתיות, באתר "סרוגים", 3 באוגוסט 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007438362305171  VIAF: 28148874384949620323   WorldCat (עם VIAF): 28148874384949620323 
יוחאי בן אב"י
פרס היצירה לסופרים עבריים

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לספרות עברית
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  ראש ממשלת ישראל 
 תקופת הפרס:  1969–הווה (כ־55 שנים) 
 נקרא על שם:  לוי אשכול 
 
פרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול (ידוע גם כפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, פרס היצירה לסופרים ומשוררים או פרס לוי אשכול) מוענק מדי שנה מאז 1969 לסופרים בשפה העברית.
א. ב. יפה (מימין) מקבל בשנת 1996 את פרס היצירה לסופרים ומשוררים. יושבים מימין: יו"ר ועד הנאמנים של הפרס, אהרן ידלין, ראש הממשלה בנימין נתניהו שר החינוך, התרבות והספורט זבולון המר ופרופסור אורציון ברתנא.
מאפייני הפרס

מטרתו המוצהרת של הפרס היא "להוקיר את הספרות העברית ולעודד מצוינות בכתיבה הספרותית העברית", על ידי מתן מענק כספי לסופרים, שיאפשר להם להתפנות לכתיבה למשך שנה. הפרס נוסד על ידי ראש הממשלה לוי אשכול וביוזמתו של הסופר זליג לבון, אחיו של פנחס לבון.
הפרס ניתן בעשורים האחרונים על ידי משרד התרבות מתקציבו ובהתאם לתקנון שמנסח המשרד, לפיו אחת לשלוש שנים מתמנה ועד נאמנים בן שבעה חברים, מהם שלושה נציגי שר התרבות והספורט וארבעה מאגודת הסופרים העבריים, והיו"ר נבחר לפי המלצת השר. ועד זה בוחר מדי שנה את שלושת חברי ועדת השיפוט של הפרס שבוחרת 10–14 זוכים בהכרעת רוב, ובלבד שלא זכו בפרס בעשור האחרון או יותר מפעם אחת. בעבר ניתנו 14–18 פרסים בשנה וניתן היה לקבלו כל שבע שנים ולא יותר משלוש פעמים. יו"ר ועד הנאמנים הראשון של הפרס הראשון היה ד"ר מיכאל לנדאו ולאחר פטירתו החליפו ישראל קרגמן ב-1977. מאז 1986 מכהן אהרן ידלין, שר החינוך והתרבות לשעבר, כיו"ר ועד הנאמנים של הפרס.
עם החלת חלוקתו ב-1969 נקבע שיחולקו מדי שנה חמישה פרסים בסך 12 אלף לירות ישראליות כל אחד, וועדת הפרס הורכבה מד"ר בנימין אליאב, פרופסור שמעון הלקין, ד"ר מיכאל לנדאו (יו"ר), בנימין יצחק מיכלי, פרופסור דב סדן, אבא קובנר ויעקב שריד. ועדת השופטים מנתה את אברהם שלונסקי (יו"ר), חיים גורי ויהודה עמיחי. בראשות ועדת השופטים השנייה של הפרס ב-1970 עמד חיים הזז.
ב-1986 החליטו רה"מ שמעון פרס ושר החינוך יצחק נבון להכפיל את מספר הזוכים השנתי מחמישה לעשרה ולהעמיד את גובה הפרס על 1,130 ש"ח פטורים ממס לחודש במשך שנה, כגובה שכרו של מורה בעל תואר שני בוותק מרבי.
לאורך השנים עמד הפרס במוקד מחלוקת וביקורת: דוד אבידן ויצחק בצלאל הלינו בשנים הראשונות לקיומו של הפרס על כך שזוכים מכהנים כשופטים ולהפך. במהלך הטקס ב-1970, שנערך בעיצומה של מלחמת ההתשה, נשא דברים אחד הזוכים, אורי צבי גרינברג וגרס כי החולקים על הקו של ממשלת האחדות הם "קוויזלינגים אנשי-תרעלה שאינם בקו האש". לעומת זאת, בעת הענקת הפרסים ב-1985 הדגיש רה"מ שמעון פרס שאין הפרס ניתן עבור "העלאת קטורת לממשלה".
רשימת הזוכים (חלקית) > תשכ"ט (1969)

שירה: אמיר גלבע. סיפורת: אהרן אפלפלד, דוד שחר ואליהו דוד שפיר. מסה וביקורת: אברהם קריב. גובה הפרס: 12,000 ל"י. חבר השופטים: אברהם שלונסקי (יו"ר), חיים גורי ויהודה עמיחי.
רשימת הזוכים (חלקית) > תש"ל (1970)

שירה: אורי צבי גרינברג ויונתן רטוש. סיפורת: נעמי פרנקל ואהרן אלמוג. מסה וביקורת: ישורון קשת. גובה הפרס: 12,000 ל"י. חבר השופטים: חיים הזז (יו"ר), זרובבל גלעד ואליהו דוד שפיר.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשל"א (1971)

שירה: יהושע טן-פי, יהודה עמיחי, עוזר רבין וש. שלום. סיפורת: עמליה כהנא-כרמון. גובה הפרס: 12,000 ל"י. חבר השופטים: עזרא זוסמן (יו"ר), אהרן אפלפלד ואמיר גלבוע.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשל"ב (1972)

שירה: דן פגיס ואסתר ראב. סיפורת: אורי אורלב ואברהם ב. יהושע. מסה וביקורת: דוד כנעני. חבר השופטים: ד"ר צבי לוז (יו"ר), מנחם ברינקר ומשה שמיר.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשל"ג (1973)

דוד אבידן, ט. כרמי, אריה סיון, גצל קרסל, אהרן מגד ופנחס שדה.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשל"ד (1974)

סופרים: חנוך ברטוב, יונת סנד ודן צלקה. משוררים: יאיר הורביץ, זלדה ודב חומסקי. גובה הפרס: 18,000 ל"י. חבר השופטים: יהושע טן-פי (יו"ר).
רשימת הזוכים (חלקית) > תשל"ה (1975)

שולמית הראבן, משה שמיר, נתן יונתן, אברהם חלפי, טוביה ריבנר ואהוד בן עזר. גובה הפרס: 24,000 ל"י.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשל"ו (1976)

סופרים: יצחק אוורבוך-אורפז ויהודית הנדל. גובה הפרס: 24,000 ל"י. משוררים: זרובבל גלעד, אלי נצר וישראל פנקס. מבקר: יצחק עקביהו. חבר השופטים: אריה ליפשיץ (יו"ר).
רשימת הזוכים (חלקית) > תשל"ז (1977)

דליה רביקוביץ, בנימין תמוז, שמעון בלאס, מאיר ויזלטיר, יואב לויטס הלוי ויהושע קנז. גובה הפרס: 48,000 ל"י. חבר השופטים: אריה סיון (יו"ר), יונת סנד ואהרן אלמוג.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשל"ט (1979)

משוררים: ש. שלום, חיים באר ורבקה מרים. מספרים: דבורה עומר ואמנון שמוש. מסאית: רבקה גורפיין. גובה הפרס: 100,000 ל"י. חבר השופטים: פרופסור יהודה פרידלנדר (יו"ר), פרופסור אליעזר שביד ושרגא קדרי.
רשימת הזוכים (חלקית) > תש"ם (1980)

משוררים: גבריאלה אלישע, יעקב בסר, נורית זרחי ואנטון שמאס. מספרים: עמליה כהנא-כרמון ואמציה פורת. גובה הפרס: 150,000 ל"י. חבר השופטים: פרופסור יוסף דן, פרופסור דן פגיס וד"ר עדה צמח.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשמ"א (1981)

אמיר גלבע, אידה צורית ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשד"ם (1984)

גיורא לשם ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשמ"ה (1985)

סופרים: ישראל המאירי ויותם ראובני. משוררים: דוד אבידן ושמעון צמרת. מחזאי: יוסף מונדי. גובה הפרס: 8,400,000 שקל ישן.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשמ"ו (1986)

מאיה בז'רנו, יוסף בר-יוסף, בנימין גלאי, משה דור, יהודית כפרי, ראובן מירן, אבא קובנר, יורם קניוק, דן שביט ויורם שרון. גובה הפרס: 13,560 שקל חדש. חבר השופטים: חנוך ברטוב (יו"ר).
רשימת הזוכים (חלקית) > תשמ"ז (1987)

יוסף שרון, שולמית אפפל, יאיר הורביץ, ש. שפרה, משה דור ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשמ"ח (1988)

דודו ברק ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשמ"ט (1989)

ארז ביטון, אהרן אמיר, פנחס שדה, ישראל הר, חיים נגיד, עודד סברדליק, דודו ברק, אורי אורלב, שמחה רז ואייל מגד. חבר השופטים: שלמה ניצן (יו"ר), פרופסור יהודה פרידלנדר ומשה סרטל.
רשימת הזוכים (חלקית) > תש"ן (1990)

יוסף אורן, לאה אילון, מנחם בן, רחל חלפי, רוני סומק, דן בניה סרי, עזריאל קאופמן, אשר רייך, מאיר שלו ו-ש. שפרה. חבר השופטים: ארז ביטון, פרופסור הלל ברזל ושולמית לפיד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשנ"א (1991)

יצחק לאור, אהוד בן עזר, שמאי גולן, מרים איתן, נורית זרחי, יהודית מוסל-אליעזרוב ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשנ"ב (1992)

איתמר יעוז קסט ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשנ"ג (1993)

יעקב בוצ'ן, חיים באר, מרים עקביא, יוסף עוזר ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשנ"ד (1994)

לאה איני, ישראל אלירז, חנה בת שחר, בתיה גור, מאיה בז'רנו, רמי דיצני, יחזקאל יוסף, יוסף מונדי, רונית מטלון, אגי משעול, אריה סמו, עופרה עופר, דליה רביקוביץ ואמנון שמוש.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשנ"ו (1996)

יונדב קפלון, שמעון שלוש, א.ב. יפה, רמי סערי, יהודית קציר, מאיה בז'רנו, נאוה סמל, ניצה בן-דב ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשנ"ז (1997)

יוסף שרון, ש. שפרה ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשנ"ח (1998)

דן ערמון, יורם ורטה ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשנ"ט (1999)

אלאונורה לב ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תש"ס (2000)

דורית רביניאן ועוד.
רשימת הזוכים (חלקית) > תשס"א (2001)

אנדד אלדן, אלון אלטרס, יונתן בן נחום, יצחק גורמזאנו גורן, ורדה גנוסר, דליה הרץ, נתן זך, יחיאל חזק, אורציון ישי, יצחק לאור, רוני סומק, אידה צורית, אורלי קסטל-בלום ורועי רשקס.