stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שארל הראשון, קרדינל דה בורבון
ביוגרפיה

שארל היה בנם של שארל דה בורבון, דוכס ונדום ושל פרנסואז ד'אלנסון. הוא היה דודו של אנרי השלישי, מלך נווארה (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת, ראשון מלכי בית בורבון). הוא התקדם מהר מאוד בהיררכיה של הכנסייה הקתולית. שימש כבישוף נבר שבחבל בורגון (1540–1545), ובישוף סינט שבחבל פואטו-שראנט (1545 -1550). ב-1548 התמנה לקרדינל. היה בישוף נאנט שבחבל פיי דה לה לואר (1550 -1554). ב-1551 התמנה לממלא מקום של מושל פריז וחבל איל-דה-פראנס. הוא החזיק גם בתואר ארכיבישוף רואן שבחבל נורמנדי (1550 עד מותו), ובתואר שליח האפיפיור לאביניון (1565 עד מותו).
ב-18 באוגוסט 1572 ערך בפריז את טקס נישואי אחיינו, אנרי, מלך נווארה ההוגנוטי למרגריט דה ולואה, בתם של אנרי השני מלך צרפת ושל קטרינה דה מדיצ'י. מאורע זה היה אחת הסיבות לטבח ליל ברתולומאוס הקדוש, שהחל שישה ימים אחרי נישואים אלה.
עם מות יורש העצר פרנסואה, דוכס אנז'ו (19 ביוני 1584) הפך שארל הראשון, קרדינל דה בורבון למועמד הליגה הקתולית לכתר צרפת. פיליפ השני מלך ספרד אישר את הסכם ז'ואנוויל (31 בדצמבר של אותה שנה) שלפיו הוכר הקרדינל דה בורבון כיורש העצר הצרפתי, אם כי אחיינו, אנרי מלך נווארה ההוגנוטי היה יורש העצר החוקי.
ב-23 בדצמבר 1588 הקרדינל דה בורבון, שהגיע לארמון בלואה יחד עם מנהיגי הליגה הקתולית כדי להשתתף באספת המעמדות הצרפתית, הושם במעצר בידי אנשיו של אנרי השלישי, מלך צרפת. אחרי מות אנרי השלישי (2 באוגוסט 1589) התבקש שארל מלורן, דוכס מאיין, שהיה ראש הליגה הקתולית במלחמות הדת בצרפת נגד ההוגנוטים, לקחת על עצמו את המלוכה. אך הוא העדיף לתמוך במועמדותו של הקרדינל דה בורבון, שהיה אסיר של אנרי מלך נווארה, והוחזק בכלא בארמון שינון.
ב-1590 הקרדינל דה בורבון נפטר בכלאו, והקתולים הקיצוניים דרשו למנות למלך צרפת מועמד קתולי אחר. אולם המתונים בקרב הקתולים שחששו מהשתלטות בית הבסבורג על צרפת, ביקשו לקיים שיחות שלום עם אנרי מלך נווארה, יורש העצר ההוגנוטי. אחרי שקיבל על עצמו את הדת הקתולית ב-25 ביולי 1593, נמשח אנרי מלך נווארה לאנרי הרביעי מלך צרפת בקתדרלת שארטר ב-27 בפברואר 1594.
רשת (עיר)

| --- | --- |

פוטומונטז' של רשת
 מדינה:  איראן איראן
 מחוז:  גילאן
 שטח:  180 קמ"ר
 גובה:  4.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  679,995 (2016)
 קואורדינטות:  37°16′51″N 49°34′59″E﻿ / ﻿37.28083°N 49.58306°E﻿ / 37.28083; 49.58306
 אזור זמן:  UTC +3:30
 www.rasht.ir
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןרשת(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןרשת  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
רשת (בפרסית: ‏رشتקובץ:Rasht.ogg‏Ⓘ‏; בגילקית: Rèsht) היא בירת מחוז גילאן בצפון-מערב איראן. העיר שוכנת על שפת הים הכספי כ-241 ק"מ צפון-מערבית לבירה טהראן, לרשת חשיבות מסחרית גבוהה, נמל העיר משמש לייבוא ויצוא למדינות הקווקז ורוסיה. נכון ל-2016 מתגוררים בעיר 679,995 בני אדם, רשת מדורגת במקום ה-11 בגודלה במדינה, כמו כן היא העיר האיראנית הגדולה ביותר מבין שאר הערים הסמוכות לים הכספי. האקלים העיר הוא אקלים סובטרופי גשום.
בעבר הייתה רשת מרכז עסקים, שחיברה בין איראן לרוסיה ומדינות אירופה. ההיסטוריה המוקדמת שלה מגיעה למאה ה-13, ההיסטוריה המודרנית תחילתה באימפריה הספווית, בתקופה זו הייתה רשת מרכז לסחר במשי ואריגים.
בסוף המאה ה-19 השתנתה התעשייה המקומית במידה ניכרת. תחומי תעסוקה בולטים כיום הם דיג וייצור קוויאר. עד אמצע שנות השבעים דורגו רשת ומחוז גילאן במקום השלישי באיראן לפי התוצרת המקומית. לאחר המהפכה האיראנית איבדה העיר במידה רבה את מעמדה התרבותי והתעשייתי.
גאוגרפיה ואקלים

האקלים של רשת מתאפיין בתכונות האקלים הים תיכוני - הקיץ חם בעוד החורף קר ורטוב. יתר על כן, בעיר קיימת  כמות המשקעים הגבוהה ביותר בהשוואה למחוזות איראן השונים, ולכן זכתה לכינוי "עיר הגשם".
הטמפרטורה השנתית הממוצעת במקום היא 28 מעלות צלזיוס וממוצע הגשמים השנתי הוא 1,356 מילימטרים.
מוקדי עניין בעיר

מתחם כיכר שאחרדרי - המתחם כולל את הבניינים הישנים של סניף הדואר והעירייה הישנים, הממוקמים ליד הכיכר, ואת הבניין הישן של ראשות המחוז.
השוק הגדול - השוק הפתוח הגדול באיראן.
פארק סבזה מידן - פארק ציבורי גדול המכיל שורת פסלים של מנהיגים ואישי ציבור מקומיים.
מוזיאון רשת - מוזיאון המכיל יצירות מקומיות. המבנה הוא בית בגודל 300 מ"ר הבנוי בסגנון בתי גילאן המסורתיים.
ציר זמן

982 - העיר רשת מוזכרת לראשונה בחיבור הגאוגרפי "חֻדוד אל-עאלַם" (גבולות העולם)
1636 - סטפן ראזין, שר צבא קוזקי, כובש את העיר ובוזז אותה
1714 - רעש אדמה מחריב את העיר
1722–1734 - העיר נמצאת תחת כיבוש רוסי בעקבות מלחמת רוסיה-פרס
1734 - העיר חוזרת לשליטה פרסית
1901 - מגפה משתוללת בעיר
1917–1920 - כוחות צבא בריטיים ורוסיים נלחמים בעיר הנמל בַּנְדַר-י אַנְזַלי ובראשת. הבריטים נסוגים והרוסים כובשים את העיר
1920–1921 - ראשת היא בירתה של הרפובליקה הסובייטית של גילאן
1921 - הכוחות הסובייטים והבריטיים נסוגים מהעיר והיא חוזרת לשלטון פרסי פהלווי
1974 - פתיחת האוניברסיטה הראשונה בראשת: אוניברסיטת גילאן
ערים תאומות

לראשת חמש ערים תאומות:
רוסיה מוסקבה, רוסיה
רוסיה אסטרחן, רוסיה
טורקיה טרבזון, טורקיה
גאורגיה כותאיסי, גאורגיה
פקיסטן מולטאן, פקיסטן
שוקי התוכי

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  רחל שטיגליץ
 
שוקי התוכי היא סדרת ספרים חרדית בהוצאת ספרייתי לילדים בת 6 ספרים של הסופרת רחל שטיגליץ. הספר הראשון, שוקי כפול שתיים, יצא בשנת תשס"ב, 2002. מאיירת הסדרה היא רחל דוד.
הסדרה

יענקל, שכנם המבוגר של משפחת ביכלר, הלך לבית עולמו בגיל 85. בימי חיותו היה בן בית אצל המשפחה ונהג לבקר אותם רבות. אולם, מעולם לא הזמין איש אליו, מה שסיקרן מאוד את הילדים.
לאחר מותו ביקש אבי המשפחה מהילדים ללכת ולסדר את דירתו של יענקל. להפתעתם, לאחר שהם נכנסו לדירה הם גילו ששכנם היה בעלים של תוכי מסוג ג'קו אפריקני העונה לשם שוקי. שמו של התוכי ניתן לו על שם בחור אמריקאי שהתגורר בביתו של יענקל במשך חודש, אז עזב בבהילות לארצות הברית משום שאביו חלה. לאחר התלבטות הסכימו ההורים ביכלר לאמץ את התוכי אליהם, לשמחת הילדים ושוקי התוכי הפך לחלק מהמשפחה והשתתף בכל עלילות הסדרה.
דמויות מרכזיות בסדרה

גבריאל - הבן הבכור. עינו קצת צרה במיכלי אחותו הקטנה מצליחה לפתור בעיות ביתר קלות.
מיכלי - ילדת הסנדוויץ' של המשפחה, אוהבת להמציא פטנטים וקצת שתלטנית.
יודי - יש לו שער שחור ועיניים כחולות. הוא הלץ של המשפחה.
נחומי - לומד בכיתה א'. תולעת ספרים שתמיד יודעת הכול על הכול.
ספרי הסדרה

שוקי כפול שתיים
שוקי התוכי בניו יורק
שוקי התוכי בתעלומת בית הכנסת
שוקי התוכי ברוסיה
שוקי התוכי בתעלומת המזוזות
שוקי התוכי בבית הספר
רובע דונגצ'נג

| --- | --- |

פוטומונטז' של הרובע
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מחוז עירוני:  בייג'ינג
 שטח:  41.79 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ברובע:  708,829 (2020)
  ‑ צפיפות:  16,962 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  39°55′38″N 116°24′36″E﻿ / ﻿39.92718°N 116.41006°E﻿ / 39.92718; 116.41006 
 אזור זמן:  UTC +8
 http://www.bjdch.gov.cn
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת בייג'ינג מוגדלת) חביי טיינג'יןדוֹנְגְצֶ'נְג(למפת בייג'ינג רגילה) חביי טיינג'יןדוֹנְגְצֶ'נְג    מיקומו של רובע דונגצ'נג במחוז העירוני בייג'ינג tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דוֹנְגְצֶ'נְג (בסינית מפושטת: 东城区; בסינית מסורתית: 東城區; בפין-יין: Dōngchéng Qū; תעתיק: דוֹנְגְצֶ'נְג צ'וּ') הוא רובע במרכז המחוז העירוני בייג'ינג שבצפון הרפובליקה העממית של סין. הרובע מכיל בין היתר את החצי המזרחי של העיר העתיקה של בייג'ינג. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסייתו מנתה 708,829 תושבים ב-17 תתי-רבעים. הרובע משתרע על פני 41.79 קילומטרים רבועים והוא גובל מצפון וממזרח ברובע צ'אויאנג, ברובע פנגטאי מדרום וברובע שיצ'נג ממערב.
ההתיישבות באזור החלה מתחילה לפני כאלף שנים. רובע דונגצ'נג הפך באופן רשמי לרובע של בייג'ינג רק לאחר הקמת הרפובליקה של סין ב-1911. הרובע קיבל את השם דונגצ'נג ב-1958. הרובע קיים במתכונתו הנוכחית כתוצאה מאיחוד שבוצע בשנת 2010 עם רובע צ'ונגוון ששכן מדרום לו.
הרובע כולל חלק גדול מהאטרקציות התרבותיות העיקריות של בייג'ינג, כגון העיר האסורה ומקדש השמיים, אשר שניהם הם אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו. יותר מרבע מהאתרים ההיסטוריים והתרבותיים הלאומיים המרכזיים של העיר נמצאים בתחום הרובע. גם כיכר טיין-אן-מן נמצא בתחום הרובע, וכמו גם יעדים פופולריים נוספים בקרב התיירים שמבקרים בבייג'ינג והאזור כולל גם סצנת חיי לילה תוססת באזור נאנלווגושיאנג (אנ') ואזור הקניות הפופולרי ואנגפוג'ינג (אנ'). למעלה משלושה רבעים מהפעילות הכלכלית של הרובע כרוכה במגזר מתן שירות.
תחנת הרכבת של בייג'ינג ממוקמת ברובע.
גלריית תמונות

העיר האסורה
כיכר טיין-אן-מן
פארק ג'ונגשאן
אזור הקניות ואנגפוג'ינג
הערות שוליים

↑  China: Bĕijīng Municipal Province (Districts and Townships) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| רובעי בייג'ינג |
| --- | --- | --- |
| רבעים | דונגצ'נג • שיצ'נג • צ'אויאנג • האידיין • פנגטאי • שה-ג'ינגשאן • מנטואוגואו • פאנגשאן • טונגג'ואו • שוניי • צ'אנגפינג • דאשינג • חוואיז'ואו • פינגגו • מי-יון • ינצ'ינג |  |
| בעבר | צ'ונגוון • שואנוו • ינשאן |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538038705171  LCCN: nr98037738  NLA: 36727905  VIAF: 129470289   WorldCat (עם VIAF): 129470289 
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של סין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שוקי וייס

| --- | --- |

 לידה:  19 ביוני 1952 (בן 72)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1973
 עיסוק:  מפיק אירועים ואמרגן
 אתר רשמי
יהושע (שוקי) וייס (נולד ב-19 ביוני 1952) הוא מפיק, יזם ואמרגן ישראלי. החברה שייסד, "שוקי וייס יזמות והפקות בע"מ", עוסקת ביזמות והפקת אירועים ציבוריים.
ביוגרפיה

וייס החל את דרכו בעולם המוזיקה בשנות ה-70, כשניהל את חנות התקליטים "מסדה", שייבאה לישראל באופן פרטי אלבומי רוק מהעולם כמו האלבום "Wish You Were Here" של להקת פינק פלויד. בשנת 1983 הקים וייס את מועדון ההופעות "קולנוע דן" שהביא אליו את אמני הגל החדש באוהאוס, איאן דיורי וסוזי והבנשיז לצד מתן במה ראשונה לאמנים ישראליים כמו משינה, אהוד בנאי והקליק.
באמצע שנות ה-80 הקים וייס יחד עם מירון רכטמן את חברת ההפקות "רידינג הפקות". השניים הביאו זמרים ולהקות בינלאומיים להופעות בארץ, וכן סיפקו שרותי הפקה והגברה להופעות ואירועים גדולים. וייס החל להפיק גם את פסטיבל ערד (עד שנת 1994) והיה בין האחראים להפיכתו מפסטיבל זמר עממי לפסטיבל המוזיקה והרוק הגדול בישראל. בתחילת שנות ה-90 הקים את חברת ההפקות "שוקי וייס יזמות והפקות בע"מ" והביא להופעות בארץ אמני רוק בינלאומיים רבים, ובמקביל החל לנהל ולהפיק אמנים ישראלים כמו רמי פורטיס, משינה, דויד ברוזה ואביב גפן. בשנת 1993 הקים וייס את "פסטיבל הבלוז והנשמה" בנמל חיפה שבמשך שלוש שנות פעילותו ארח את במסגרתו אמנים בינלאומיים בתחום.
בשנת 1998 הפיק את חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל. בשנת 2009 הפיק וייס את שתי הופעות הסיכום של סיבוב ההופעות Sticky & Sweet Tour של הזמרת מדונה, אליהן נמכרו כ-100,000 כרטיסים. ההופעות הן המופע הבינלאומי הגדול ביותר שנערך בישראל אי פעם.
בשנת 2019 שודר בערוץ כאן 11 סרט תיעודי על פועלו של וייס בשם "זה רק רוקנ'רול".
הופעות בינלאומיות בישראל בהפקת שוקי וייס

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  1983 – סוזי והבנשיז  1983 – באוהאוס  1984 – פיטר האמיל  1985 – טוקסידומון  1985 – ג'ון קייל  1986 – ג'ת'רו טאל  1986 – הווטרבויז  1987 – מינימל קומפקט  1987 – ג'יימס בראון  1987 – סנטנה  1987 – החונקים  1989 – אריק קלפטון  1991 – ג'ו קוקר, האחים נוויל, ג'ק ברוס וג'ינג'ר בייקר  1992 – דייוויד ביירן  1993 – רדיוהד, רוקסן  1993 – ג'ון קייל  1993 – ניק קייב  1993 – באדי גאי  1994 – בלר |  1995 – ביורק  1995 – אר.אי.אם.  1995 – רדיוהד  1995 – ניק קייב  1995 – שריל קרואו  1995 – פי ג'יי הארווי  1995 – בודי קאונט  1995 – סווייד  1995 – פיית' נו מור  1996 – בי. בי. קינג  1996 – סוניק יות'  1997 – פיית' נו מור  1997 – רייג' אגינסט דה מאשין  1998 – ניק קייב  1999 – מטאליקה  1999 – סוזן וגה  1999 – מריאן פיית'פול  2000 – רייג' אגינסט דה מאשין  2000 – סווייד  2000 – לו ריד |  2000 – רדיוהד  2000 – סופרגראס  2000 – אפקס טווין  2005 – פיל קולינס  2006 – רוג'ר ווטרס  2009 – דפש מוד  2009 – מדונה  2009 – כריס קורנל  2010 – פלסיבו  2010 – האדיטורז  2010 – מיסי אליוט  2010 – ג'ף בק  2010 – לינקין פארק  2010 – אוזפסט (אוזי אוסבורן, קורן, סולפליי, בצפר)  2011 – זיגי מארלי  2011 – ג'ון קייל  2011 – ג'יינז אדיקשן  2011 – מובי  2011 – רוקסט  2011 – מריאן פיית'פול |  2011 – לורי אנדרסון  2011 – גוגול בורדלו  2012 – מדונה  2012 – כריס קורנל  2012 – מוריסי  2012 – רופוס ויינרייט  2012 – סירק דו סוליי  2012 – רד הוט צ'ילי פפרז  2013 – ברברה סטרייסנד  2013 – אלישה קיז  2013 – דפש מוד  2013 – אנתרקס  2013 – טומהוק  2014 – הרולינג סטונז  2014 – פיקסיז  2014 – סאונדגארדן  2015 – דמיאן מארלי  2015 – The Afghan Whigs  2015 – מארק לאנגן  2015 – בלונד רדהד |  2016 – אלטון ג'ון  2016 – קרלוס סנטנה  2016 – מוריסי  2016 – כריס קורנל  2016 – Die Antwoord  2016 – Eagles of Death Metal  2016 – The Chemical Brothers  2017 – ניק קייב  2017 – פיקסיז  2018 – אוזי אוסבורן  2018 – אוונג'ד סוונפולד  2018 – קאמל  2018 – אליס אין צ'יינס  2018 – זיגי מארלי  2018 – אמריקה  2018 – באדי גאי  2019 – מסטודון  2019 – מייק שינודה |
רוזנות נסאו-זארבריקן

| --- | --- |
סמל

 
 היסטוריה
 תאריכי הקמה:  1381 
 ישות קודמת:   רוזנות זארבריקן
 ישות יורשת:  צרפת הרפובליקה הצרפתית הראשונה
 
רוזנות זארבריקן (בגרמנית: Grafschaft Nassau-Saarbrücken) הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה באזור לורן עילית, ובירתה היא זארבריקן. משנת 1381 השתייכה לענף וולרם של בית נסאו.
רוזנות זארבריקן

בסביבות שנת 1080, היינריך הרביעי, מלך גרמניה העניק לרוזן זיגברט אחד בזארגאו את הקייזרפפאלץ הקרולינגי בוואדגאסן שעל נהר הסאר ונכסים נוספים שהחזיקו הבישופים של מץ בבליסגאו וכן באזורי אלזס ופפאלץ הסמוכים.
במהלך מאבק האינווסטיטורה העזה, עלייתה של השושלת ברוזנות נמשכה עם מינויו של בנו של זיגברט אדלברט לארכיבישוף מיינץ בשנת 1111, ובשנת 1118 הוזכר אחיו הבכור פרידריך לראשונה בתואר "רוזן זארבריקן". עם זאת, בנו של פרידריך, זימון הראשון, נאלץ להתמודד עם השפלת מעונו בזארבריקן על ידי כוחותיו של הקיסר פרידריך ברברוסה ב-1168. עם מותו בערך ב-1183, הרוזנות חולקה לשני חלקים, כאשר שטחי פפאלץ הופרדו כדי להוות את הבסיס לרוזנות צווייבריקן. הנחלות האלזסיות אבדו כבר בסביבות 1120.
כאשר נכחד בית לינינגן בשנת 1212, ירשו הרוזנים של זארבריקן על ידי jure uxoris את רכושם הפלאטיני סביב טירת אלטליינינגן, שם הם הקימו את הענף הצעיר יותר של הרוזנים של לינינגן כענף זוטר. זימון השלישי, רוזן זארבריקן, ששלט משנת 1207, היה תומך נאמן של בית הוהנשטאופן ושל פיליפ משוואביה. מאוחר יותר הוא הצטרף למסע הצלב החמישי, ומכיוון שלא היו לו יורשים גברים, הכיר בתו לאורט כיורשתו. בתו הצעירה מתילדה, שירשה את אחותה בשנת 1272, הצליחה להבטיח את זכות הירושה שלה על ידי נישואיה לרוזן סימון מקומרסי אשר מ-1271 כינה את עצמו רוזן זארבריקן-קומרסי.
זארבריקן קיבלה הרשאות עיר ב-1322. הרוזן יוהאן הראשון, וסאל של דוכסי לורן, הצטרף להיינריך השביעי, מלך גרמניה מבית לוקסמבורג במסעו לאיטליה ונלחם עם בנו של היינריך יוהאן, מלך בוהמיה בצד הצרפתי במלחמת מאה השנים. נכדו, הרוזן האחרון יוהאן השני, לחם גם הוא עם הצרפתים בקרב פואטייה ב-1356, שם נלכדו הוא וז'אן השני, מלך צרפת ועד הסכם ברטיני ב-1360 נכלאו בטירת וולינגפורד. הוא החזיק בתואר המאסטר של הוואקולורס וגם בתואר הגרנד באטלר של צרפת, אולם למרות זאת נאלץ למשכן חלקים גדולים מרכושו לארכיבישוף בולדווין מטריר. עם מותו של יוהאן ב-1381 שוב הסתיים הקו הגברי. מכיוון שבתו יוהנה נישאה ליוהאן הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג בשנת 1353, בנם פיליפ הראשון ירש את רוזנות זארבריקן.
רוזנות נסאו-זארבריקן

פיליפ הראשון שלט גם בנסאו-זארבריקן וגם בנסאו-ויילבורג ובשנת 1393 ירש באמצעות אשתו יוהנה מהוהנלוהה את הלורדות Kirchheimbolanden ו-Stauf. הוא גם קיבל מחצית מנסאו-אוטוויילר ב-1393 וטריטוריות אחרות מאוחר יותר במהלך שלטונו. לאחר מותו ב-1429 השטחים סביב זארבריקן ולאורך ה-Lahn נשמרו מאוחדים עד 1442, אז שוב חולקו בין בניו לענפים נסאו-זארבריקן (ממערב לריין) ונסאו-ויילבורג (ממזרח לנהר הריין), מה שנקרא הענף הצעיר של נסאו-ויילבורג.
בשנת 1507 הגדיל הרוזן יוהאן לודוויג הראשון את שטחו באופן משמעותי על ידי נישואים לקתרינה, בתו של הרוזן האחרון ממורס-זארוורדן ובשנת 1527 ירש את רוזנות זארוורדן כולל הלורדות של להר. למרות שאחרי מותו ב-1544 הרוזנות חולקה לשלושה חלקים, שלושת הענפים (אוטוויילר, זארבריקן פרופר וקירכהיים) נכחדו כולם ב-1574 וכל נסאו-זארבריקן אוחדה עם נסאו-ויילבורג עד 1629. אולם החלוקה החדשה הזו לא בוצעה עד שמלחמת שלושים השנים הסתיימה ובשנת 1651 הוקמו שלוש רוזנויות: נסאו-אידשטיין, נסאו-ויילבורג ונסאו-זארבריקן.
רק שמונה שנים מאוחר יותר, נסאו-זארבריקן שוב חולקה ל:
נסאו-זארבריקן, נפלה בידי נסאו-אוטוויילר ב-1723
נסאו-אוטוויילר, נפל בידי נסאו-אוזינגן ב-1728
נסאו-אוזינגן
עד 1728 אוחדה נסאו-זארבריקן עם נסאו-אוזינגן שירשה את נסאו-אוטוויילר ונסאו-אידשטיין. בשנת 1735 חולקה נסאו-אוזינגן שוב לנסאו-אוזינגן ולנסאו-זארבריקן. בשנת 1797 נסאו-אוזינגן ירשה סופית את נסאו-זארבריקן, היא אוחדה (מחדש) עם נסאו-ויילבורג והועלתה לדוכסות נסאו ב-1806. הדוכס הראשון של נסאו היה פרידריך אוגוסט מנסאו-אוזינגן שמת ב-1816. וילהלם, נסיך נסאו-וויילבורג ירש את דוכסות נסאו. אבל, שטחי נסאו-זארבריקן נכבשו על ידי צרפת ב-1793 וסופחו למחוז הסאר ב-1797. לבסוף רוזנות נסאו-זארבריקן נהייתה חלק מפרוסיה ב-1814.
הסמל שילב את האריה של רוזני זארגאו עם צלבי בית קומרסי, ושימש בעת יצירת סמל חבל הסאר.
שליטים > בית לינינגן

1080–1105 זיגברט
1105–1135 פרידריך
1135–1182 זימון הראשון
1182–1207 זימון השני
1207–1245 זימון השלישי
1245–1271 לורטה
1271–1274 מתילדה
שליטים > בית ברואה-קומרסי

1271–1308 זימון הרביעי
1308–1342 יוהאן הראשון
1342–1381 יוהאן השני
1381–1381 יוהנה
שליטים > בית נסאו

| תקופת שלטון | שם | תאריך לידה | תאריך פטירה | משפחה/קשר לשליט הקודם |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1381–1429 | פיליפ הראשון | 1368 | 2 ביולי 1429 | בן |
| 1429/42–1472 | יוהאן השני | 4 באפריל 1423 | 25 ביולי 1472 | בן |
| 1472–1545 | יוהאן לודוויג | 19 באוקטובר 1472 | 4 ביוני 1545 | בן |
| 1545–1554 | פיליפ השני | 25 ביולי 1509 | 19 ביוני 1554 | בן |
| 1554–1574 | יוהאן השלישי | 5 באפריל 1511 | 23 בנובמבר 1574 | אח |
| 1574–1602 | פיליפ הרביעי | 14 באוקטובר 1542 | 12 במרץ 1602 | בנו של פיליפ השלישי, רוזן נסאו-ויילבורג |
| 1602–1627 | לודוויג השני | 9 באוגוסט 1565 | 8 בנובמבר 1627 | הבן של האח |
| 1625/7–1640 | וילהלם לודוויג | 18 בדצמבר 1590 | 22 באוגוסט 1640 | בן |
| 1640–1642 | קראפט | 7 בנובמבר 1621 | 14 ביולי 1642 | בן |
| 1642–1659 | יוהאן לודוויג | 24 במאי 1625 | 9 בפברואר 1690 | אח |
| 1642–1677 | גוסטב אדולף | 27 במרץ 1632 | 9 באוקטובר 1677 | אח |
| 1677–1713 | לודוויג קראפט | 28 במרץ 1663 | 14 בפברואר 1713 | בֵּן |
| 1713–1723 | קרל לודוויג | 6 בינואר 1665 | 6 בדצמבר 1723 | אח |
| 1723–1728 | פרידריך לודוויג | 3 בנובמבר 1651 | 25 במאי 1728 | בנו של יוהאן לודוויג |
| 1728–1735 | קרל | 31 בדצמבר 1712 | 21 ביוני 1775 | בנו של וילהלם היינריך, נסיך נסאו-אוזינגן, בן דודו השני של פרידריך לודוויג |
| 1735/42–1768 | וילהלם היינריך השני | 6 במרץ 1718 | 24 ביולי 1768 | אח |
| 1768–1794 | לודוויג | 3 בינואר 1745 | 2 במרץ 1794 | בן |
| 1794–1797 | היינריך | 9 במרץ 1768 | 27 באפריל 1797 | בן |
הערות שוליים

↑  Siebmacher, Johann (1703). Erneuertes und vermehrtes Wappenbuch... Nürnberg: Adolph Johann Helmers. pp. Part I Table 14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 247678532   WorldCat (עם VIAF): 247678532 
סמל רוזני זארבריקן
ארמון זארבריקן
הסמל של נסאו-זארבריקן.
שארל הראשון, דוכס אורליאן

שארל הראשון, דוכס אורליאן (בצרפתית: Charles Ier d'Orléans; ‏24 בנובמבר 1394 - 5 בינואר 1465), נכדו של שארל החמישי ואביו של לואי השנים עשר, מלכי צרפת.
חייו

שארל היה בנם של לואי הראשון, דוכס אורליאן (בנו של שארל החמישי, מלך צרפת) ושל ולנטינה ויסקונטי, בתו של דוכס מילאנו. ילדותו עברה בצילם של מעשי האיבה בין בית אורליאן לבין בית בורגונדיה, שנאבקו על השלטון בצרפת. ב-1407 נרצח אביו בידי עושי דברו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה, ובהיותו בן 14 שנה בלבד, ירש שארל את התואר דוכס אורליאן. בשנה שלאחריה נפטרה אמו ברוב יגון על רצח בעלה, ושארל נשבע לנקום את מות אביו. עם מות אמו ירש את התואר רוזן אסטי, שזיכה אותו בנחלותיה של אמו באיטליה.
ב-1415 לקח שארל חלק בקרב אז'נקור, בו הובסה צרפת בידי הנרי החמישי, מלך אנגליה. הוא נפל בשבי, נלקח לאנגליה והוחזק במבצר ואלינגפורד (שעל נהר התמזה ליד אוקספורד) במשך 25 שנה. אף כי שוביו אפשרו לו תנאי מעצר נוחים, בהתאם למעמדו הרם, הם סירבו לשחררו תמורת כופר נפש בעקבות צוואתו של הנרי החמישי, שראה בו נצר למלכי צרפת שלחמו נגד אנגליה במלחמת מאה השנים. בתקופת שביו הארוכה התמסר שארל לכתיבת שירים שביטאו את יגונו, ובהם כינה את שביו "יער של צפייה ארוכה".
ב-1440 השתחרר משביו תמורת כופר נפש, הודות למאמציו של פיליפ השלישי, דוכס בורגונדיה, ששנה קודם לכן חתם על הסכם שלום עם אנגליה. ב-26 בנובמבר באותה שנה נשא לאישה את מארי דה קלב, אחייניתו של דוכס בורגונדיה, שילדה לו שתי בנות ובן (העתיד להיות לואי השנים עשר, מלך צרפת). ב-1447 נסע לאיטליה כדי להבטיח את זכותו לנחלותיה של אמו שבחבל לומברדיה, ובשנה שלאחריה שב לצרפת, פרש לארמון בלואה (שעל גדות הנהר לואר), והפך שם לפטרון האמנות.
שארל נפטר בארמון אמבואז ב-5 בינואר 1465, ונקבר בכנסיית סנט סובה שבעיר בלואה.
משפחתו

בשנת 1406 התחתן שארל עם איזבל מוולואה, בתם של שארל השישי, מלך צרפת ואיזבו מבוואריה, ממנה נולדה לו בת אחת (איזבל מתה בלידתה):
ז'אן מוולואה, דוכסית אלנסון (1409–1432), התחתנה עם ז'אן השני, דוכס אלנסון
בשנת 1410 התחתן שארל עם בון מארמניאק, בתם של ברנאר השביעי, רוזן ארמניאק ובון מברי, אך לא היו לו ממנה ילדים.
בשנת 1440 התחתן שארל עם מריה מקלווה, בתם של אדולף הראשון, דוכס קלווה ומארי מבורגונדי, דוכסית קלווה, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
מארי מאורליאן, רוזנת נרבון (1457–1493), התחתנה עם ז'אן מפואה, רוזן נרבון
לואי השנים עשר, מלך צרפת (1462–1515)
אן מאורליאן, אם המנזר של פונטוורו (1464–1491)
בתרבות

דוכס אורליאן מופיע במחזהו של שייקספיר "הנרי החמישי" בשם הדוכס מאורליאן.
רצ'א צארום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באוקטובר 1879 ה' בחשוון ה'תר"ם צנעא, תימן
 פטירה:  12 בפברואר 1970 (בגיל 90) ו' באדר א' ה'תש"ל ירושלים, ישראל
 תאריך עלייה:  כ"ד בתשרי ה'תש"י (17 באוקטובר 1949)
 מדינה:  תימן, ישראל 
 תקופת הפעילות:  ? – 12 בפברואר 1970 
 השתייכות:  יהדות תימן, דרדעים
 רבותיו:  מארי יחיא קאפח, מארי יחיא אביץ'
 תלמידיו:  הרב שלום רדאעי, הרב יוסף קאפח, הרב יוסף עמר
 צאצאים:  הרב שלמה צדוק
 
מארי רצ'א (רצון) צארום (במקור: צַארֻם; ה' בחשוון ה'תר"ם – ו' באדר א' ה'תש"ל, 22 באוקטובר 1879 – 12 בפברואר 1970) היה רב תימני, מתלמידיהם המובהקים של מארי יחיא קאפח ומארי יחיא אלאביץ', וממשיך דרכם.
ביוגרפיה

נולד לסאלם בן סאלם צארום ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן. בקטנותו לא נשלח ללמוד אצל מלמד תינוקות, אלא נשאר עם אביו ללמוד בבית מלאכתו. כשהגיע לגיל 8 בערך החל ללמוד לפני מארי אברהם קארה בחברת המבוגרים, ולאחר פטירתו בשנת ה'תר"נ (1890) עבר ללמוד לפני מארי אברהם עזירי, מגדולי חכמי הישיבה הגדולה.
בשנת ה'תרמ"ח (1888) נפטר אביו. בגיל 11 למד סנדלרות, היה נחשב סנדלר מומחה, וממקצוע זה התפרנס.
לאחר מכן למד אצל מארי חיים בן סלימאן כסאר, מתלמידי מארי יחיא קאפח. שם למד בנוסף לתלמוד ומשנה תורה להרמב"ם גם ספרי רב סעדיה גאון, הכוזרי, ותורת חובות הלבבות. בשנת ה'תר"ע (1910) החל ללמוד אצל מארי יחיא קאפח בבית מדרשו, ואצל מארי יחיא אביץ' בבית הכנסת בית אלמסורי. למד דקדוק אצל דוד קאפח.
עלה לארץ בעלייה הגדולה בתאריך כ"ד בתשרי ה'תש"י (17 באוקטובר 1949), והתיישב בירושלים. בירושלים עמד בראש בית הכנסת "חברת אחים" בשכונת בית ישראל.
נפטר בירושלים בו' באדר א' ה'תש"ל (12 בפברואר 1970), בגיל 90.
נכדו הוא הרב שלמה צדוק, מפרש משנה תורה להרמב"ם.
תורתו

היה חלק מחבורת לומדים המזוהה עם הפלג הדרדעי. חברי הקבוצה היו: דוד קאפח, יחיא קארה, הרב שלום יצחק הלוי (מקריית אונו), שמואל הכהן, סאלם אלג'מאל (בן מארי סאלם אלג'מאל), דוד נדאף, חיים בדיחי, מנחם הלוי, יחיא צאלח, יהודה ד'הבאני, ישראל אביץ', מארי יחיא מנצורה, אבשלום משרקי, יוסף צאלח, אהרן צאלח, יצחק יצחק, ועוד. החבורה הייתה מתכנסת בבית אחד הלומדים מחצות הלילה עד עלות השחר ותפילת שחרית, והיו לומדים בעיקר בכתבי הרמב"ם.
בשנת ה'תרע"ג (1913) ייסד יחד עם דוד קאפח אגודת צדקה בשם "חברת פקוחי עין", שעוזרת לעניים במתן בסתר ובהלוואות. פעילות האגודה בטלה בשנת ה'תרע"ט (1919) עם פטירת דוד קאפח.
בשנת ה'תרצ"ב (1932), הצטרף ליוזמת מארי יחיא אביץ' לחדש את פעילות הישיבה הכללית, שבטלה עקב הרעב והמצור המכונה חוזת אלנפר. חברי הישיבה החדשה היו מארי אברהם בדיחי, מארי עמרם קורח, מארי שלום קורח, מארי משה צארום, מארי חיים משרקי, מארי יחיא גיאת, מארי סעיד צאלח, מארי יחיא מנצורה, הרב שלום יצחק הלוי (מקרית אונו), מארי סאלם צאלח, ועוד. לאחר פטירת מארי יחיא אביץ' בשנת ה'תרצ"ה פסקה פעילות הישיבה.
לאחר פטירת מארי יחיא אביץ' החל למסור שיעורי תלמוד והרמב"ם בבית הכנסת מסורי, יחד עם מארי משה אביץ'.
כתב עליו הרב יוסף קאפח:
הוא היה בעל מוח חריף מאוד. תפישתו מהירה מאוד, ועל אף מהירות תפישתו היה בעל חדירה לעומק העניין ובכל הקיפו. היה בעל זכרון להפליא, בתשובותיו קולע אל השערה ולא יחטיא, ובביטויים חריפים וקולעים ביותר, כי עם כל סגולותיו אלה היה גם בעל לשון חריפה. בקיאותו בש"ס ורמב"ם הייתה גדולה מאוד, כמעט שאין שאלה שתעלה לפניו ואינו מוצא תשובתה מסוגיה כל שהיא או מרמב"ם כל שהוא. בקיאותו המפליאה באגדה הייתה עצומה לא פחות מבקיאותו במקרא. ספרים שלמים מספרי הנביאים ידע על פה, ובדרשותיו אמר קטעים שלמים מן המקרא ודרשם כמן חומר. אגדות סתומות או מופלאות הסבירן בשופי ובאופן המתקבל על הדעת, ובתבונה דלה את עומק המחשבה הגלומה בהן לפי רוחו והכוונתו של הרמב"ם. כאשר היה אומר דברי טעם בבתי משתאות שמו כל הנוכחים אוזנם כאפרכסת כדי לקלוט פנינים היוצאים מפיו. הוא היה בקי מאוד בספר חובות הלבבות, ובדרשותיו שילב לא מעט מפניני אמריו מאמריו אמרותיו ואמירותיו.
שמועות מתורתו התפרסמו על ידי תלמידו המובהק הרב שלום רדאעי בספר האסיף. מארי חיים כסאר תיאר אותו בתואר "זכרן".
בשנת ה'תשל"ג (1973) תורגם ויצא לאור לזכרו הספר תורת חובות הלבבות לרבנו בחיי אבן פקודה, על ידי הרב יוסף קאפח.