רוברט באראני
מחקריו

טרם תקופת מחקרו, היה ידוע מניסויים של פייר פלורנס (Pierre Flourens) מ-1825 שכאשר פגעו בשבלול האוזן של יונים, הללו היו מסתובבות. עם זאת, לא היה הסבר לתופעה זו. באותה תקופה חקר יאן פורקינייה את תופעת הסחרחורת בבני אדם. פורקינייה ערך את ניסוייו על סובלים ממחלות נפשיות שבאותה עת כטיפול בהם, אם הם נעשו אלימים, סובבו אותם בכלוב עד שהם נרגעו שנית. היה זה פורקינייה שגילה שבזמן סחרחורת יש תנועה של גלגל העין, וכן הראה שיש קשר בין סחרחורות למיקום הראש. יחד עם זה, השניים לא קישרו בין המחקרים שלהם. ב-1861 חקרו את הקשר בין סחרחורות וטנטון, שמיעה של צלילים שאין להם מקור בעולם החיצוני ולרוב מדובר על צלילים חוזרים. אז חיברו את הניסויים של השניים והראו שהאוזן הפנימית יכולה להיות המקור לסחרחורות, בניגוד למה שחשבו קודם לכן שהמוח הקטן הוא המקור לסחרחורות. מחקרים נוספים הראו שנוזלים באוזן הפנימית הם שאחראיים לתופעה. כמו כן, לפני מחקריו היה ידוע כי שינויים בין האוזניים הם שגורמים לסחרחורות. על רקע זה באראני החל לחקור.
באראני הבחין כי לאחר ניתוחי אוזניים רבים ממטופליו סבלו מסחרחורות. כמו כן, הוא הבחין בתנועות של גלגלי עיניהם בכיוונים שונים. אחד ממטופליו סיפר לו שהוא מסוחרר רק כאשר המים המוזרקים לאוזניו לצורך הטיפול אינם חמים דיים. הוא חימם יתר על המידה את המים ואז עיניו של המטופל נעו בכיוון ההפוך. מכך הוא הסיק שהסחרחורות הן תוצאה של טמפרטורת המים שמוזרקים. המסקנה שלו הייתה שמים בטמפרטורת הגוף צריכים לא לגרום לסחרחורת. הוא מצא מקרה בו אדם שיש לו הפרשות מוגלה חמורות מהאוזן, ושאפילו הזרקה של מים קרים לא נהיו לו סחרחורות, ואבחן שמדובר בפגיעה בשבלול האוזן. כך למעשה פותחה שיטה לאבחון פגיעה בשבלול האוזן. 
בהתבסס על כך, הוא פיתח בהמשך את שיטת התגובה הקלורית (caloric reaction method), שיטה שבודקת את תקינות מערכת שיווי המשקל באמצעות הכנסה של מים או אוויר קרים או חמים אל אחת אוזניים. במצב תקין, הדבר יגרום להפרעה במערכת שיווי המשקל ולכן תגרום לסחרחורת. אולם, אם יש פגיעה במערכת שיווי המשקל, לא יהיה שינוי ולא תיגרם סחרחורת.
בנוסף, הוא מצא שבבני אדם יש קשרים ממערכת שיווי המשקל למוח הקטן. לפניו גילה רמון קחאל קשר דומה בעוברים של בעלי חיים קטנים. כמו כן, היה ידוע ממחקרים פסיכולוגיים קשר בין המוח הקטן למערכת השרירים. באמצעות השיטה שפיתח של הזרקת מים חמים או קרים לאוזן, הוא בדק את ההשפעה של שבלול האוזן על תנועות הגפיים. הוא ביקש מנבדקים ללכת בקו ישר ואז בדק את הסטייה מאותו קו כאשר שבלול האוזן מגורה. בנוסף, הוא בדק גם את השינויים בגפיים במצב של מנוחה (בניגוד לתנועה) וזה נעשה באמצעות גירוי דומה כאשר מבקשים מהנבדק לשים את היד לפניו בצורה יציבה. יש תנועה של היד באותו כיוון אליו מוזרקים מים קרים. כמו כן, הוא הראה שכאשר מבקשים מנבדק להזיז את האצבע מעלה ומטה תוך תנועה אל אצבעו של הרופא בעיניים עצומות, יש סטייה בכיוון אליו מוזרקים המים הקרים. הכיוון של האצבע הוא הפוך מהכיוון של העיניים. כל אלה הדגימו את זה שאם יש בעיה בשיווי המשקל, אפשר לאבחן באיזה ממערכות שיווי המשקל יש את הבעיה. הוא שם לב גם לכך שהבעיה היא במפרקים בלבד. מהניסויים שעשה הגיע למסקנה שהמוח הקטן בנוי כך שיש בו אזור לכל אחד מהכיוונים במרחב. באנשים נורמליים זה גורם לטונוס שרירים, כלומר כיווץ חלקי של השריר שמוביל ליציבה. שינוי ביחסים בין הפעילות שגורמת של האזורים במרחב גורמת לתנועה של הגפיים ולשינוי ביציבה.
ניסוי נוסף שהוא עשה בבני אדם היה קירור הקרום הקשה (Dura mater) של המוח הקטן. הוא ניתח מטופל שסבל מפצע מוגלתי במוח הקטן, וכאשר האזור היה חשוף, במסגרת הניתוח שהיה צריך לבצע בו, קירר את האזור. התוצאה הייתה מיידית - היד ההופכית לאזור אותו קירר סטתה הרחק מגופו של המטופל. הוא בדק גם אם יש תגובה לגירוי ספציפי של האזור שחשב שהוא המרכז האחראי על טונוס השרירים, וגם בכך צדק. חזרו על ניסוי זה פעמים נוספות עם אנשים אחרים, והתוצאות חזרו על עצמם.