stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליוט פורבס
חיים וקריירה

פורבס נולד בקיימברידג' למשפחה מאצולת בוסטון; אביו היה מנהל מוזיאון פוג לאמנות באוניברסיטת הרווארד. הוא למד בהרווארד, קיבל תואר בוגר בשנת 1941 ותואר מוסמך בשנת 1947, שניהם במוזיקה; הוא למד אצל וולטר פיסטון ובתקופת לימודיו לתואר שני, ניצח על מועדון הזמרה של הרווארד
(Harvard Glee Club). בשנים 58–1947 לימד באוניברסיטת פרינסטון, אבל בשנת 1958 חזר להרווארד ונשאר שם לשארית חייו כפרופסור ב"קתדרת פאני פיבודי למוזיקה" (לאחר 1984, פרופסור אמריטוס).
אליוט פורבס היה המנצח הראשי של מועדון הזמרה של הרווארד ושל האגודה הכוראלית של רדקליף (אנ') בשנים 1958-70; בין תלמידיו היו איזאיה ג'קסון, עכשיו מנהל התזמורת הקאמרית פרו ארטה בבוסטון, וויליאם כריסטי, מייסדו ומנהלו של אנסמבל הבארוק האירופאי לז ארטס פלוריסאן. כמנצחן של שתי הקבוצות, לקח אותן פורבס בשנת 1967 לסיור סביב העולם.
לצד הניצוח, התמקדה עבודתו המחקרית בחייו ויצירתו של בטהובן, בעיקר המוזיקה הכוראלית שלו. ההוצאה בתרגומו לאנגלית לביוגרפיה של בטהובן מאת אלכסנדר וילוק תאייר משנת 1964 נקראה "תרומה משמעותית לחקר בטהובן".
בשנת 1991 קיבל פורבס את המדליה של בוגרי הרווארד ובשנת 2003 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד. ממש עד מותו נשאר פורבס תומך בלתי נלאה במבצעים מתלמידי התואר הראשון, ובאירועים רבים היה נוכח כחבר הסגל היחיד.
אליוט פורבס מת בקיימברידג'.
מבחר מכתביו

A Neglected Work in Beethoven's Choral Music: the Funeral Cantata, Essays on Music in Honor of Archibald Thompson Davison (Cambridge, MA, 1957), 253–61
Ed.: Thayer's Life of Beethoven (Princeton, NJ, 1964, 2/1967)
The Choral Music of Beethoven, American Choral Review, xi/3 (1968–9) [whole issue]
Beethoven as a Choral Composer, PRMA, xcvii (1970–71), 69–82
Beethoven's Choral Music: a Reappraisal, American Choral Review, xxiv/2–3 (1982), 67–82
A History of Music at Harvard (Cambridge, MA, 1988–93)
הערות שוליים

↑  הבוסטון גלוב, 13 בינואר 2006
↑  ד"ר ברנרד קרגר, מועדון הזמרה של הרווארד (מקהלת גברים). אגודת קנטטות באך אונליין.here
↑  פאולה מורגן, "אליוט פורבס", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין בעריכת ל. מייסי.
↑  גלוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463407005171  BnF: cb12399498n (data)  CANTIC: a10868094  CiNii: DA0248338X  GND: 133821218  ISNI: 0000 0001 1023 1310  LCCN: n50024796  NTA: 072860669  SNAC: w6fn2rdn  SUDOC: 110973747  VIAF: 263324971   WorldCat (עם VIAF): 263324971
אן באנון

| --- | --- |

אן באנון בשנת 1983
 לידה:  15 בספטמבר 1932 (בת 92) ג'ולייט, אילינוי, ארצות הברית
 שם לידה:  אן וולדי
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אמריקאית
 שם עט:  Ann Bannon 
 עיסוק:  סופרת, מרצה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת המדינה של קליפורניה, סקרמנטו, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, המכללה לתקשורת של UIUC 
 שפות היצירה:  אנגלית
 תחום כתיבה:  סיפורת
 סוגה:  ספרות זולה
 נושאי כתיבה:  לסביות, היסטוריה להט"בית
 יצירות בולטות:  Odd Girl Out
 תקופת הפעילות:  מ-1957
 פרסים והוקרה:  פרס GLAAD
 www.annbannon.com
 
אן באנון (שם עט של אן ולדי, נולדה ב-15 בספטמבר 1932) היא סופרת אמריקאית. בין השנים 1957 ו-1962 חיברה שישה רומנים של ספרות זולה לסבית בסדרה שנקראה לימים The Beebo Brinker Chronicles, שזכתה להשפעה רבה ונותרה אהודה במשך עשורים.
באנון החליטה לכתוב את הרומן הראשון כשהייתה עקרת בית צעירה שהתמודדה עם נטייתה המינית. גיבורת הסדרה, ביבו ברינקר, הפכה לסמל לארכיטיפ הלסבי "בוצ'ית". רוב הדמויות שיצרה שיקפו אנשים שהכירה. על אף חינוכה המסורתי והיותה נשואה לגבר, ברומנים שכתבה דחתה את מוסכמות הרומן הרומנטי ואף את מוסכמות הייצוג הלסבי, ותיארה מערכות יחסים חד-מיניות מורכבות.
באנון לא הייתה מודעת להשפעתם הרבה של ספריה על עיצוב הזהות הלסבית, ואף ההומוסקסואלית. היא חדלה מכתיבה בשנת 1962. לימים, השלימה תואר דוקטור בבלשנות ונשארה באקדמיה.
לאחר 27 שנים של נישואים קשים, נפרדה מבעלה בשנות ה-80 של המאה ה-20. אז יצאו ספריה לאור מחדש, ובאנון נדהמה לגלות מה הייתה השפעתם על החברה. הספרים נלמדים בתוכניות לימודי נשים ולימודי להט"ב, בעיקר בארצות הברית, ובאנון זכתה במספר פרסים על היותה חלוצה של ספרות הומו-לסבית. החוקר כריסטופר נילון הגדירה את יצירתה כ"התיאור הראשון במעלה בבדיון של חיים לסביים בארצות הברית בשנות החמישים והששים".
הערות שוליים

↑  בקה קוסטלו, "Pulp friction" באתר ה-Sacramento News & Review,‏ 20 ביוני 2002.
↑  כריסטופר נילון, "Invert-History: The ambivalence of Lesbian Pulp Fiction", בכתב העת New Literary History, כרך 31 גיליון 4, עמ' 745–764.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463434605171  BIBSYS: 15024922  BNE: XX5239536  CiNii: DA18880254  GND: 1045950319  ISNI: 0000 0000 6327 7120  LCCN: n50022084  NLA: 35013286  NTA: 073466123  SUDOC: 110115929  VIAF: 20927701   WorldCat (עם VIAF): 20927701
אלברו דה מנדניה

| --- | --- |

 לידה:  1 באוקטובר 1542 Congosto, ספרד 
 פטירה:  18 באוקטובר 1595 (בגיל 53) Nendo Island, איי שלמה 
 מדינה:  ספרד 
 מקום קבורה:  האוקיינוס השקט 
 ידוע בשל:  מסעות תגלית באוקיינוס השקט
 בן או בת זוג:  איסבל בארטו 
 
אלברו דה מנדניה (בספרדית: Álvaro de Mendaña y Neira; ‏1 באוקטובר 1542 - 18 באוקטובר 1595) היה מגלה ארצות ספרדי, הידוע בעיקר בזכות שני מסעות הגילוי שהוביל לאוקיינוס השקט בשנת 1567 ו-1595 בחיפוש אחר "טרה אוסטרליס".
ראשית חייו

דה מנדניה נולד בקונגוסטו, בחבל לאון (León) שבצפון ספרד, היה אחיינו של לוֹפֶּה גרסיה דה קסטרו, מושל פרו.
חיפוש טרה אוסטרליס

ההיסטוריון ברט הילדר כתב על "רוחות נלהבות בפרו היוו השראה למסעות ספרדיים בדרום מערב האוקיינוס השקט בארבעים השנים 1565 - 1605." אחד האנשים שדחפו את המסעות האלה היה ללא ספק האסטרונום, המדען וחוקר הארצות הספרדי פדרו סרמיינטו דה גמבואה שהגיע לפרו בשנת 1557. סרמיינטו דה גמבואה פיתח עניין בסיפורי האינקה על זהב ועושר שנאספו מארצות במערב והציע לצאת למסע למציאת המקומות האלה באוקיינוס השקט. ההצעה הועלתה בפני המושל, לופה גרסיה דה קסטרו, ומצאה חן בעיניו כי תאמה את האמונה הספרדית הרווחת בדבר קיומה של ארץ עשירה בדרום. ההיסטוריונית מרים אסטנסן טוענת שדה קסטרו ראה בכך דרך לשמור על שלום וסדר במושבות הספרדיות. תושבים שונים באמריקה הספרדית רצו להצטרף למסע חקר כזה כדי שיוציאם מהחברה הקולוניאלית. הפיתוי להתעשרות עתידית הפכה את המשלחות הללו ליעד עבור אנשים שהיו לעיתים קרובות מהשכבות העניות ביותר של החברה.
עם זאת, סרמיינטו דה גמבואה התאכזב מרה שלא התמנה למפקד הכללי של המשלחת. במקום זאת, ניתן הפיקוד לאחיינו של המושל קסטרו, אלברו דה מנדניה דה נירה הצעיר והלא מנוסה יחסית. סרמיינטו היה אמור להיות "קוסמוגרף". סרמיינטו מונה למפקד ספינת הדגל והיה לפחות באותה רמת חשיבות כמו הנווט הראשי והנווט הרננדו גאלגו. בעוד שסרמיינטו ראה במטרת המסע האפשרות לצבור זהב ואוצרות אחרים, העדיפות של מנדניה הייתה דתית - המרת העמים החדשים לנצרות. מחלוקות עמוקות נוצרו בשרשרת הפיקוד הספרדי עוד לפני שיצאה המשלחת.
המסע הראשון בין השנים 1567–1569

שתי הספינות, לוס רייס (200 טונות) (ספינת הדגל) וטודוס סנטוס (140 טון) (הספינה המשנית) יצאו מנמל קייאו בפרו ב־20 בנובמבר 1567, עם כ-150 מלחים, חיילים, כמרים ועבדים על הסיפון.
לאחר שגילו אי קטן באמצע חודש ינואר, הם ראו גם שטח יבשתי גדול יותר ב־7 בפברואר 1568. היה זה האי סנטה איזבל (אנ'), שם הם עגנו מספר ימים לאחר מכן. המשלחת גילתה את איי שלמה. הספרדים באו מיד במגע עם תושבי איי שלמה. בתחילה הקשר היה לבבי. עם זאת, הצורך של המשלחת הספרדית במזון טרי ובמים הוביל במהירות למתיחות וסכסוכים. תושבי איי שלמה חיו בכלכלת קיום שלא הצליחה לספק אספקה רציפה של מזון לספרדים. הוויכוח הגדול היה על החזירים - הספרדים היו זקוקים לבשר, אבל החזירים היו חיוניים לכלכלת התושבים המקומיים. הפער התרבותי היה עמוק. במקרה אחד מפורסם, הספרדים נחרדו כשהציעו להם תושבי האי לאכול בשר אנושי, ואילו תושבי האי נעלבו כאשר הספרדים סירבו.
לאחר בניית ספינה קטנה, נבדקו האיים שמסביבם - מלאיטה, גוודלקנל, מקירה (שנקראה סן קריסטובל) והאי צ'ויסול. עם זאת, ניסיונות השגת מזון הובילו לאי הבנות. אחריהם הגיעו לפיוס מדי פעם או למעשי שוד ונקמה אלימה. לבסוף, בישיבת מועצה של קברניטים, הנווטים, החיילים והמלחים ב־7 באוגוסט 1568, התקבלה ההחלטה לחזור לפרו. מנדניה רצה להפליג דרומה יותר, בעוד סרמיינטו דה גמבואה וכמה חיילים דחקו ללא הצלחה להקמת מושבה במקום.
שתי הספינות הפליגו צפונה ואז מזרחה, עברו את איי מרשל ואת האי ויק, לפני שהגיעו לחוף מקסיקו בסוף ינואר 1569. זו הייתה הפלגה ארוכה וקשה, עם מספר מקרי מוות כתוצאה ממחלת הצפדינה.
תוצאות ההפלגה הראשונה

התוצאה העיקרית של המשלחת הייתה גילוי איי שלמה ותובלו. הנווטים צברו ניסיון שיט יקר עבור ספרד, במיוחד במעבר מפרו לדרום האוקיינוס השקט. תגליות אלה הובילו למסעות רצופים בחיפוש אחר טרה אוסטרליס, הן על ידי מנדניה עצמו והן על ידי פדרו פרננדש דה קיירוש.
באותה התקופה "ארץ הדרום" הגדולה עוד לא התגלתה על ידי האירופאים. האיים שהתגלו נקראו איי שלמה, וזאת בשל האמונה כי הם-הם ארץ אופיר הנזכרת במקרא שממנה הביא שלמה המלך את אוצרותיו. באיים אלה לא חשפו יותר מכמה סימנים לזהב. לא היו בהם שום תבלינים והאנשים לא המירו דתם לנצרות.
המסע 1595–1596

משלחת גדולה ויקרה יותר תוכננה בראשית שנות ה-1590, לאחר שמנדניה בילה שנים רבות בעבודה לטובת מדריד ולימה. ארבע אוניות ו-378 אנשים, נשים וילדים הצטרפו אליה, הם היו אמורים להקים מושבה באיי שלמה. מנדניה שוב עמד בראש המשלחת, בליווי אשתו דונה איסבל בארטו, שלושת אחיה ואחותה. הנווט הראשי אמור היה להיות פורטוגזי צעיר בשירות ספרדי, פדרו פרננדש דה קיירוש. פדרו מרינו מנריקה נבחר לתפקיד מפקד החיילים, והוא גרם למחלוקות עוד לפני שהצי אפילו עזב.
ארבע הספינות – סן חרונימו (אוניית הדגל, ה"קפיטנה"), סנטה איסבל (אוניית האדמירל, ה"אלמירנטה"), הפריגטה הקטנה סנטה קטלינה והגאליוט סן פליפה – הפליגו מקייאו ב־9 באפריל 1595. מצב הרוח היה מרומם בחודש הראשון. מנדניה הכין מפות עבור קברניטיו שהראו רק את פרו ואת איי שלמה.
ב־21 ביולי 1595 הגיעו הספינות לאי פאטו היווא בקבוצת איי מרקיז בפולינזיה שם פגשו ארבע מאות איש בסירות קאנו. הספרדים העריצו את "צורתם החיננית" ואת גוון העור "הכמעט לבן", מערכת היחסים עם הילידים הידרדרה מאוחר יותר. כשעזבה המשלחת כשבועיים לאחר מכן, קיירוש העריך כי 200 מתושבי האי נהרגו.
למרות אמונתו של מנדניה כי איי שלמה נמצאים בקרבת מקום, רק ב-8 בספטמבר הם ראו שוב יבשה, הפעם את האי ננדו, אותו כינו "סנטה קרוז". אולם האי סנטה איזבל נעלם מעיניהם, ולמרות חיפושים עם שני כלי השייט הקטנים יותר, לא הצליח למצוא אותו. בהגיעם למפרץ גרוססה הם החל להקים את היישוב. היחסים עם תושבי האי המקומיים ומנהיגם התחילו בצורה טובה - הם קבלו אספקת מזון וסיוע בבניית מבנים. עם זאת, המורל בקרב הספרדים היה נמוך והמחלות (כנראה מלריה) היו נפוצות. מנריקה (מפקד המחנה) נרצח בהוראת מנדניה, וזמן קצר לאחר מכן, נהרג על ידי החיילים מלופ מנהיג הילידים. היחסים עם תושבי האי התדרדרו במהרה.
המשלחת סבלה מסכסוכים פנימיים ומספר מקרי מוות הלך וגדל, מה שגרם להתפרקות ההתנחלות. מנדניה עצמו נפטר ב־18 באוקטובר 1595, והשאיר את אשתו כיורשת ובתפקיד מושל. אחיה לורנצו היה הקפטן הכללי. ב־30 באוקטובר התקבלה ההחלטה לנטוש את היישוב. כשיצאו שלוש הספינות ב־18 בנובמבר 1595, מתו עוד ארבעים ושבעה אנשים במהלך חודש אחד.
בזכותו של הנווט הראשי, פדרו פרננדס דה קיירוש, הגיעה שארית המשלחת בבטחה לפיליפינים, ללא מפות מדויקות, וספינותיה עגנו הספינות במפרץ מנילה ב־11 בפברואר 1596. למעלה מחמישים איש מתו במסע שנמשך 12 שבועות מסנטה קרוז, בין השאר בגלל המחסור באספקת המזון, בעיקר מים. קיירוש סיפר שדונה איסבל סירבה לחלוק את מלאי המזון הפרטי שלה עם אחרים.
הפריגטה שנשאה את גופתו של מנדניה נעלמה במהלך ההפלגה, בעוד שהגאליוט סן פליפה הגיעה לקצה הדרומי של מינדנאו מספר ימים לאחר הגעתה של סן חרונימו לאי לוזון.
מתוך 378 אנשים שהפליגו מפרו, כ-100 שרדו, מתוכם עשרה נוספים מתו זמן קצר לאחר שהגיעו למנילה. דונה איסבל בארטו זכתה לכבוד במנילה, וקיירוש זכה לשבחים על שירותו ונוקה מכל אחריות להרג בסנטה קרוז. כעבור שלושה חודשים נישאה דונה איסבל לבן דודו של המושל. היא המשיכה לשאוף לחזור לאיי שלמה. היא נפטרה בשנת 1612.
חזרה לפרו

ביוני 1597, החל קיירוש בהכנות למסע חזרה לאיי שלמה, והוביל את המשט הספרדי הבא בשנת 1605. גם משלחת זו לא הצליחה למצוא את אוסטרליה, אך היא הובילה לגילוי איי פיטקרן וונואטו שנחקרו במהירות. קיירוש ביקר באיי שלמה בשנת 1606, אך לא הצליח להקים שם יישוב.
באיי שלמה לא ביקרו שוב אנשים אירופאיים עד 1767, כאשר פיליפ קרטרט (אנ') ראה את איי סנטה קרוז ומלאיטה.
סיפור המסע השני מסופר ב"איי האיוולת (אנ')", רומן היסטורי מאת רוברט גרייבס.
הערות שוליים

↑  Herbermann, Charles, ed. (1913). "Alvaro de Mendaña de Neyra" . Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton.
↑  Hilder, B.(1980) The Voyage of Torres. p.2 Queensland University Press, St. Lucia, Queensland.
↑  Estensen, M. (2006) Terra Australis Incognita; The Spanish Quest for the Mysterious Great South Land. P.15. Allen & Unwin, Australia
↑  Estensen, M. (2006) p.17
↑  Spate, O.H.K. (1979) The Spanish Lake. p.121, (Second Edition 2004) Australian National University.
↑  "Alvaro de Mendaña de Neira, 1542?–1595". Princeton University Library. Retrieved February 8, 2013.
↑  Spate, O.H.K. (1979) p.124
↑  Hernando Gallego quoted in Estensen, M. (2006) p.27
↑  Spate, O.H.K. (1979) p129
↑  Estensen, M. (2006) p.44 -5
↑  Estensen, M (2006) p.63
↑  Spate, O.H.K. (1979) p.128
↑  See Spate, O.H.K (1979)
↑  Spate, O.H.K (1979) p.128
↑  Allen, J. and R.C. Green, 'Mendana 1595 and the Fate of the Lost, 'Almiranta': an archaeological investigation', The Journal of Pacific History,(1972), pp 73-91
↑  Estensen, M (2006) p.85
↑  O.H.K (1979) p.131
↑  Estensen, M. (2006) p.88-90
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457074405171  BnF: cb11156063v (data)  GND: 122509943  ISNI: 0000 0000 8006 6552  LCCN: nr90025896  NTA: 071317686  SUDOC: 069323887  Trove: 1042648  VIAF: 93107383   WorldCat (עם VIAF): 93107383 
יבשת טרה אוסטרליס תופסת חלק נכבד במפת העולם של מרקטור, 1587
סרמיינטו דה גמבואה
האנדרטה לזכרו של אלברו דה מנדניה בהוניארה, גוודלקנל
אלברו דה סאבדרה סרון

| --- | --- |
 לידה:  לא ידוע ספרד
 פטירה:  אוקטובר 1529 האוקיינוס השקט, סמוך לאנווטאק
 לאום:  ספרדי
 תקופת הפעילות:  ?–1529 
 מספר מסעות:  1
 גילויים בולטים:  איים רבים במערב האוקיינוס השקט
 אזורים שחקר:  גואם איי מרשל איי מאלוקו איי קרוליין
 
אלברו דה סאבדרה סרון (בספרדית: Álvaro de Saavedra Cerón; ‏ ? – אוקטובר 1529) היה מגלה ארצות ספרדי, הראשון שהפליג מערבה מיבשת אמריקה, שחקר את איי האוקיינוס השקט. תאריך ומקום הולדתו המדויקים אינם ידועים, אך מניחים שנולד בשנותיה האחרונות של המאה ה-15 או בתחילת המאה ה-16 בספרד. דה סאבדרה היה אחיינו של הקונקיסטאדור הרנן קורטס והתלווה אליו במסעו למקסיקו (ספרד החדשה) ב-1526.
רקע

תוכניותיו של הרנן קורטס לחקר חלקו הצפוני של האוקיינוס השקט השתנו בהתאם לצו מלכותי של קרלוס הראשון, מלך ספרד ביוני 1526. קרלוס הראשון היה להוט לשמוע חדשות על משלחת לואאיסה, אך נישואיו לנסיכה איזבלה מפורטוגל הפכו את הוצאת משלחת סיוע מספרד לבעייתית מבחינה פוליטית. הפתרון לבעיה נמצא בהוצאת המשלחת מספרד החדשה, שקורטס השלים לא מכבר את כיבוש חופה המערבי. שלוש ספינות נבנו בהוראת קורטס וב-1527 הקים משלחת ומינה את אחיינו, אלברו דה סאבדרה, למפקדה. מטרתה העיקרית של המשלחת הייתה הגעה אל איי התבלינים ומטרתה המשנית הייתה חיפוש ניצולים ממשלחתו של פרדיננד מגלן באזור סבו שבפיליפינים של ימינו. קורטס תכנן להפוך את איי התבלינים למוצב חוץ של ספרד החדשה (כפי שהפיליפינים הפכו להיות בסופו של דבר) והוא הורה לדה סאבדרה להחזיר עמו מגוון של צמחי תבלינים יחד עם הוראות כיצד לגדלם.
מסע המשלחת לאיי התבלינים

ב-31 באוקטובר 1527 הפליגו שלוש ספינות, שתיים מסוג קרוולה - ספינת הדגל הפלורידה והסנטיאגו, ואחת מסוג בריגנית - האיספיריטו סאנטו מנמל סיוואטנחו (Zihuatanejo); תפוסתן המשותפת לא עלתה על 120 טונות ועל סיפונן היו 110 אנשי צוות, כאשר 50 מתוכם על הפלורידה. הנווט הראשי היה פורטוגזי, אשר שירת על הסנטיאגו, אחת מספינות משלחת לואאיסה שאבדה בדרכה והגיעה לחוף המערבי של מקסיקו, אך הוא מת לפני שהגיעה המשלחת לאזור איי מריאנה של היום. לאחר כשבוע של הפלגה החלה הפלורידה לדלוף, אך דה סאבדרה דחה את ההצעות לעבור לספינה אחרת, החלטה שהתבררה כנכונה, כאשר שתי הספינות האחרות אבדו לבלי שוב ברוחות עזות באמצע דצמבר. בימים הראשונים של שנת 1528 גילה דה סאבדרה ארבעה איים קטנים שהשתייכו לארכיפלג של איי מרשל. דה סאבדרה חזר על שגיאתו של לואאיסה, כאשר הפליג בנתיב שהחמיץ את האי גואם והביא אותו לחופו המזרחי של האי מינדנאו, אליו הגיע ב-1 בפברואר 1528. שם, הצליח דה סאבדרה לאתר שלושה ניצולים ממשלחתו של לואאיסה ולאחר מכן הפליג באמצעות רוחות הסחר, אותן גילה בדרך מקרה, בנתיב שהביא את ספינתו לבסוף לאי גואם. לנתיב בו בחר דה סאבדרה היו מספר יתרונות: הפלגה בקווי הרוחב הנכונים (בין 10 ל-13 מעלות צפון) כדי לנצל את רוחות הסחר בתזמון נכון, הביאה להתחמקות מהריכוז המסוכן של שרטונות איי האלמוגים של איי מרשל העיקריים, בהם כמעט לא ניתן היה להבחין עד שהספינה כבר הייתה קרובה מדי. נתיב זה גם הבטיח נחיתה באי גואם, אשר באורך של כ-50 ק"מ מנגד לנתיב ההפלגה ובגובה של כ-400 מטרים, הקל מאוד על זיהויו מרחוק.
לאחר הפלגה בת חמישה חודשים מספרד החדשה הגיעה משלחתו של דה סאבדרה אל איי התבלינים בסוף מרץ 1528. הפורטוגזים אותם פגשה המשלחת באזור טענו כי לא נותרו ספרדים באיים, אך דה סאבדרה הצליח לחבור לבני ארצו ששרדו ממשלחת לואאיסה באיים ג'ילולו (הלמהרה של ימינו) ובטידורה, בקצה הצפוני של איי התבלינים. לאחר השמחה הראשונית נערכה מועצה ובה הוחלט להפליג עם 700 הקילוגרמים של התבלינים שכבר נאספו בחזרה לספרד החדשה ולהשיג בכך סיוע נוסף למאבק על השליטה באזור כנגד הפורטוגזים ובעלי בריתם המקומיים מהאי השכן, טרנאטה.
הניסיונות לשוב לספרד החדשה

דה סאבדרה הפליג במטרה לשוב לספרד החדשה ב-14 ביוני 1528 על גבי הפלורידה, הקיף את ג'ילולו לכיוון צפון וב-24 בחודש גילה את קבוצת איי סשוטן (Schouten Islands), צפונית לפפואה, ונחת באי יאפן (Yapen). הספרדים כינו את קבוצת האיים "איסלאס דה אורו" ("האיים המוזהבים"), המשיכו לאורך חופי צפון גינאה החדשה של ימינו, גילו את איי האדמירליות (חלק מארכיפלג ביסמרק) ונחתו באי העיקרי, מאנוס (Manus). לאחר מכן הפליגו צפונה וגילו את איי נומואי (חלק מארכיפלג איי קרוליין). אז נקלעה הספינה אל תוך רוחות הסחר המזרחיות שהסיטו את הספינה בחזרה לאיי התבלינים והפלורידה עגנה בחזרה בטידורה ב-19 בנובמבר 1528.
המפקד הספרדי במקום, ארננדו דה לה טורה, הציע הפלגה מערבה דרך כף התקווה הטובה, נתיב ידוע בו כבר עבר חואן סבסטיאן אלקנו ב-1522, אך דה סאבדרה החליט לנסות בשנית וב-3 במאי 1529 יצא פעם נוספת, כשהפעם בחר בנתיב שייט דרומי יותר. פעם נוספת הגיע למאנוס ומשם פנה צפונה, גילה שני איים נוספים המשתייכים לאיי קרוליין - פונפאי (Pohnpei) והאטול אנט (Ant) (חלק ממיקרונזיה של ימינו). ב-21 בספטמבר התגלה אטול אוג'לאנג (Ujelang), המערבי שבאיי מרשל, אשר כונה "לוס פינטאדוס" ("הצבועים"; בשל צבעי הקעקועים של תושביו). ב-10 באוקטובר התגלה האטול אנווטאק שכונה "לוס חארדינס" ("הגנים"; בשל יופיו של האי ואופיים הידידותי של תושביו). זמן קצר לאחר מכן מת דה סאבדרה, וכמפקד התמנה פדרו לאסו. אז הפליגו הספרדים עד קו הרוחב 31 צפון, אך נכשלו במציאת רוחות מערביות ולאחר מותו של לאסו הוחלט לשוב לג'ילולו, אליה הגיעה הפלורידה ב-8 בדצמבר 1529.
אחרית דבר

22 הספרדים אשר שרדו את מסעו האחרון של דה סאבדרה והגיעו לג'ילולו גילו כי המצב באיי התבלינים השתנה בהיעדרם: הפורטוגזים הגבירו את נוכחותם באזור והפעילו לחץ על הספרדים בטידורה. כמו כן, היו המקומיים באיים טידורה וטרנאטה היו על סף התקוממות בשל נוכחות הספרדים והפורטוגזים, בהתאמה. המבצר הספרדי הקטן שבטידורה נכנע בפני הפורטוגזים חמישה שבועות לפני חזרתה של הפלורידה, אך לספרדים נותר כוח משמעותי באי הגדול הסמוך, ג'ילולו. בין הספרדים לפורטוגזים הושג הסכם הפסקת אש, כאשר הספרדים העבירו מזון לידי הפורטוגזים שהיו באותה עת תחת מצור בטרנאטה על ידי המקומיים. כאשר הצליחו הפורטוגזים לדכא את המרד, הפנו את מאמציהם לעבר ג'ילולו. הספרדים שמרו על נייטרליות מכיוון שלא היו מסוגלים לסייע רבות לבני בריתם על האי: כאשר כבשו הפורטוגזים את ג'ילולו נותרו בחיים רק שבעה-עשר ספרדים.
חוזה סרגוסה אשר נחתם בין ספרד לפורטוגל ב-5 באפריל 1529 קבע שהזכויות על איי התבלינים יועברו לחזקת פורטוגל בתמורה לפיצוי כספי. בפברואר 1534 הועברו הספרדים המעטים ששרדו בספינה פורטוגזית להודו. אנדרס דה אורדאנטה וספרדי נוסף נותרו פרק זמן באיים כדי להמתין למטען של ציפורן שכבר הוזמן, אך הפורטוגזים מנעו זאת. דה אורדאנטה ועמו קומץ ספרדים חזרו לבסוף לליסבון באמצע שנת 1536.
מבחינת ספרד, היה היגיון רב בחתימה על החוזה ובוויתור על האזור לפורטוגל: במהלך עשר שנים שלחו הספרדים 15 ספינות מספרד ומספרד החדשה לעבר איי התבלינים ורק אחת (הוויקטוריה בפיקודו של אלקנו) שבה, לאחר מסע מסוכן ביותר ותוך התחמקות מהפורטוגזים ששמרו על הנתיב שסביב כף התקווה הטובה. המחיר ששולם בכוח אדם ובכסף כדי לשמור על הנוכחות הספרדית היה גבוה מידי. לפורטוגזים היה יתרון לוגיסטי ניכר, בשל שליטתם על תחנות סחר והנתיב דרך הודו, והיכרותם המוקדמת והמעמיקה עם אזור האיים ונתיבי המסחר והפוליטיקה המקומית, לעומת הספרדים שבאותה תקופה לא הצליחו לפתור את בעיית ההפלגה בחזרה מזרחה לספרד החדשה. הצלחתם היחסית של הספרדים להחזיק מעמד באזור למרות קווי התקשורת הרעועים שלהם, נבעה בעיקר מחוסר המשמעת ורדיפת הבצע של המנהיגים הפורטוגזיים המקומיים, שדאגו יותר לעושרם האישי ופחות לאינטרסים של ארצם ומלכם.
המצב באיי התבלינים חזר לתקופה שלפני מסעו של פרדיננד מגלן. ספרד הפרה את חוזה סרגוסה כאשר שבה לאזור והשתלטה על הפיליפינים, אך רק כעבור 30 שנה, כאשר בסיס היציאה בספרד החדשה התחזק, ובעיקר כאשר נפתרה בעיית החזרה עם גילוי נתיב הגליאון של מנילה על ידי דה אורדאנטה ב-1565.
ראו גם

משלחת לואאיסה
אנדרס דה אורדאנטה
הגליאון של מנילה
לקריאה נוספת

Spate, O.H.K. The Spanish Lake: The Pacific since Magellan, Volume I. National Library of Australia Cataloguing-in-Publication entry
הערות שוליים

↑  Spate, עמודים 91–93
↑  Spate, עמוד 90
1 2  Spate, עמוד 93
1 2 3 4  Spate, עמוד 94
1 2  Spate, עמודים 94–95
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143792415  ISNI: 0000 0001 1703 8345  LCCN: no2010156315  VIAF: 149351374   WorldCat (עם VIAF): 149351374 
נתיב מסעותיו של דה סאבדרה, 1527–1529
אן באול

אן באול (בקוריאנית: 안바울; נולד ב-25 במרץ 1994) הוא ג'ודוקא דרום-קוריאני אשר מתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
אן התחרה פעמיים במשחקים האולימפיים. בריו דה ז'ניירו 2016 זכה במדליית הכסף ובטוקיו 2020 במדליית הארד.
אן מחזיק בשלוש מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (2015) ושתי מדליות ארד (2018 ו-2022). במשחקי אסיה זכה במדליית זהב (2018) ובאוניברסיאדה זכה במדליית זהב בקוואנגג'ו 2015.
אן זכה במדליות רבות בתחרויות מהסבב העולמי בהן שמונה מדליות זהב; שתיים בטורנירי מאסטרס, ארבע בטורנירי גראנד סלאם ושתיים בטורנירי גראנד פרי.
זכיות בתחרויות מהסבב העולמי

| שנה | קטגוריה | עיר | מדינה |
| --- | --- | --- | --- |
| 2015 | גראנד סלאם | אבו דאבי | איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות |
| 2016 | גראנד פרי | דיסלדורף | גרמניה גרמניה |
| 2016 | מאסטרס | גוודלחרה | מקסיקו מקסיקו |
| 2018 | גראנד סלאם | פריז | צרפת צרפת |
| 2020 | גראנד פרי | תל אביב | ישראל ישראל |
| 2020 | גראנד סלאם | פריז | צרפת צרפת |
| 2021 | מאסטרס | דוחה | קטאר קטאר |
| 2021 | גראנד סלאם | טשקנט | אוזבקיסטן אוזבקיסטן |
הערות שוליים

↑  פרופיל וסטטיסטיקות אודות הג'ודוקא באתר sports-reference.com
↑  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
אלודסמוס

| אלודסמוס |
| --- | --- |
 שלד של אלודסמוס
תקופה
מיוקן 24–7.25 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: דסמנטופוקיים
סוג:: אלודסמוס
מינים
 Allodesmus demerei  Allodesmus kernensis  Allodesmus naorai  Allodesmus packardi  Allodesmus sadoensis  Allodesmus sinanoenis  Allodesmus uraiporensis
שם מדעי
 Allodesmus

אלודסמוס (שם מדעי: Allodesmus) הוא סוג נכחד של טורף ימי גדול מהמשפחה הקדומה דסמנטופוקיים. הוא חי במשך המיוקן לחופיה המערביים של אמריקה הצפונית באזור קליפורניה, ושל יפן, ושחה במי האוקיינוס השקט. בצורתו דמה לכלב ים מודרני, אך היה בעל אוזניים חיצוניות בדומה לאריות ים. עם זאת, היה האלודסמוס בעל סנפירי גפיים אחוריים שטוחים שלא עזרו לו לנוע על הקרקע, כך שהוא התאים בעיקר לחיים בים.
האלודסמוס היה טורף ימי בגודל של כלב ים נמרי באורך של 2.5 מטר ומשקל של 360 קילוגרם בממוצע. הוא היה בעל דו-צורתיות זוויגית, כשהזכרים היו גדולים בהרבה מהנקבות, אולי כדי להילחם בעוצמה ביריבים על ההרמון והטריטוריה שלהם בדומה לפילי ים מודרניים. האלודסמוס היה בעל לסתות חזקות ושיניים שנועדו לקריעת בשר בעזרת ניביו. הדבר מצביע על תזונה שהתבססה גם על בשר ולא רק על דגים ורכיכות, אם כי ייתכן שנועדו גם למלחמה ביריבים. האלודסמוס נחשב לטורף-על סביב חופי קליפורניה ויפן של המיוקן.
סוג זה הוגדר ב-1922 ונכללים בו שבעה מינים. המינים Allodesmus sinanoensis ו-Allodesmus packardi שויכו במקור לסוגים Megagomphos ו-Brachyallodesmus, אך הועברו ב-2018 על סמך מחקרים מולקולריים. הסוג Atopotarus הופרד מסוג זה בשל מבנה הלסתות והשיניים השונה שלו.
אמנת 77

מצבה לזכר אמנת 77, שהוקמה בשנת 2017 בפראג במקום שבו בתאריך 6 בינואר 1977 (חמישה ימים אחרי פרסום האמנה) נעצרו על ידי המשטרה החשאית ואצלב האוול, פאבל לנדובסקי ולודביק ואצוליק, מבין מובילי האמנה ודובריה הראשונים
אמנת 77 הייתה יוזמה אזרחית, שפורסמה בצ'כוסלובקיה הקומוניסטית בשנת 1977 ע״י קבוצת אינטלקטואלים בראשות ואצלב האוול ויאן פאטוצ'קה, שמתחה ביקורת על השלטון בארצם על כך שאינו מכבד את זכויות האדם והאזרח, בניגוד להתחייבויות שנטלה על עצמה הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית בעת חתימתה על הסכמי הלסינקי. היוזמה הייתה פעילה בין השנים 1977 ו-1992, שבמהלכן הצטרפו לחותמי האמנה הראשונים אלפים רבים נוספים.