stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאוגרפיה של ברזיל
פני השטח

הרי הסיירה דל סול נפרסים לאורך חופי המדינה עם האוקיינוס האטלנטי בצפונה של המדינה, והרי הסיירה דו אספינחקו נמצאים בדרומה של המדינה. ההרים הגבוהים במדינה נמצאים ברכסי הטומוקומאקה, הפאקאריימה והאימרי המצויים בצפון ברזיל לאורך גבולותיה עם גיאנה, גיאנה הצרפתית וונצואלה (הרים שגובהם עולה על 1,200 מהווים 0.5% משטח המדינה). גובה של 41% משטח המדינה נמוך מ-200 מטרים.
מרכזה של ברזיל הוא רמה מרכזית (Planalto Central) שגובהה הממוצע כ-1,000 מטרים.
מישור החוף של המדינה נרחב ומכוסה בעיקרו ביערות טרופיים, דיונות חול ויערות מנגרוב.
בברזיל שמונה מערכות נהרות הזורמים ממערב למזרח (או דרום מזרח) ונשפכים אל האוקיינוס האטלנטי. הגדולים בנהרות אלה הם אגן נהר האמזונס ואגן הנהרות טוקנטינס- ארגואייה, שני אגנים המכסים יחדיו כמחצית משטח ברזיל. אגן נהר האמזונס מכיל 20% מכמות המים המתוקים על פני כדור הארץ.
מתוך כלל אורכו של נהר האמזונס 3,615 ק"מ מצויים בשטחה של ברזיל. לאורך תוואי ארוך זה יורדים המים גובה של 100 מטרים בלבד. אל תוך נהר האמזונס זורמים הנהרות ג'אוארי, ג'ורואה, פורוס, מדיירה, טאפאחוס, קסינגו וטוקנטינס בדרומו של נהר האמזונס, וברנאקו, ג'פורה, ג'ארי ונגרו בצפונו של נהר האמזונס.
נהר נוסף בצפון המדינה הוא נהר סאו פרנסיסקו שאורכו 1,609 ק"מ ואגנו מהווה 7.6% משטח ברזיל. 277 הקילומטרים המזרחיים של הנהר משמשים לתנועת ספינות.
נהר פאראנה שאגנו מהווה 14.5% משטחה של ברזיל זורם אל אגן הריו דה לה פלטה ומתחבר אליו.
בגבול שבין ברזיל ופרגוואי נמצא אזור הביצות של הפאנטאנאל, ששטחם 230,000 קמ"ר.
הנהרות הרבים בברזיל מהווים מאגר הידרואלקטרי פוטנציאלי אשר מסוגל לייצר 129,046[דרוש מקור] מגהווטים של חשמל מדי שנה. סכרים הידרואלקטריים רבים נבנו בברזיל בסוף המאה ה-20.
צמחייה

בברזיל מופקים למעלה מ-70 מיליון טונות של יבול דגנים מדי שנה. כמות גדולה זו של יבול מושגת בשל הפוריות הרבה של האדמות שנבראו מיערות הגשם הטרופיים. פוריות זו של האדמות מושגת בשנים הראשונות לאחר בירוא העצים ולאחר מכן פוחת משנה לשנה. כמות המזיקים הרבה וחומציות האדמה המתגברים והולכים גורמים לאחר שלאחר מספר שנים האדמות מאבדות מפוריותן. תופעה זו מביאה לבירוא הולך וגובר של יערות הגשם ותנועה של האדמות החקלאיות שבשימוש מערבה.
האדמות הפוריות ביותר לגידול חקלאי הן אדמות הטרה רוסה המצוינות במדינות פרנה וסאו פאולו. אזור אגן האמזונס הוא הפחות פורה בשטחי המדינה.
בעקבות ניסיונות לשימוש יעיל יותר במים במדינת ריו גראנדה דו סול עברה כלכלת המדינה מהתבססות על מרעה לגידול סויה ואורז.
שטחה הגדול של ברזיל שמשמעותו אקלים שונה וסוגי אדמה שונים בה מביא לכך שבמדינה גדלים סוגים רבים ושונים של גידולים - החל מגידולים טרופיים בצפון המדינה (לאורך אגן האמזונס ולחופי האוקיינוס האטלנטי) וכלה בצמחייה ממוזגת בדרום המדינה. יער הגשם האמזוני יכול להכיל למעלה מ-3,000 זנים של צמחים ובעלי חיים לכל 2 קמ"ר.
השטחים היבשים למחצה בצפון מזרח המדינה (אזור קאאטינגה) כולל צמחייה יבשה וקוצנית ברובו.
שטחה המרכזי של ברזיל מכוסה בסוונת הסראדו הכוללת עצים מועטים ושטחי עשב נרחבים. אזור זה מהווה החל משנות ה-70 אזור עיקרי של פיתוח חקלאי.
בדרומה של המדינה (אזור סול) גדלים עצי מחט וצמחייה הדומה לצמחיית הפמפס שבארגנטינה.
שמה של המדינה קרוי על שם עץ הברזיל שגזעו האדום היה בעבר בעל חשיבות כלכלית רבה. עד שנת 1996 למעלה ממחצית שטח היערות האטלנטיים נכרתו ליצירת אדמות חקלאיות וכן על מנת להשתמש בגזעי העצים. 15% משטח יערות הגשם האמזוניים נכרתו עד שנת 1994 - ובירוא זה מתבצע בעיקר לצורכי חקלאות (בשל הגיוון הרב של העצים באזור אגן האמזונס העושה את הכריתה ללא יעילה כלכלית).
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 בירוא היערות מעורר ביקורת בינלאומית רבה.
אקלים

האקלים בברזיל מגוון ביותר, על אף היות יותר מ-90% משטחי המדינה באזור האקלים הטרופי. צפון המדינה ומרכזה, הקרובים לקו המשווה, מכוסים ג'ונגלים טרופיים. באזורים הדרומיים של המדינה, המצויים מדרום לחוג הגדי (קו רוחב '23°27 דרום), האקלים ממוזג.
בברזיל חמישה אזורי אקלים מרכזיים: אקלים משווני, אקלים טרופי, אזורים צחיחים למחצה, אזורי רמה טרופית ואזורי אקלים סובטרופי.
הטמפרטורות באזורים המשווניים גבוהות ומגיעות לממוצע של מעל C°‏ 25 (אולם לא עוברות את ה-C°‏ 40). באזור המשווני אין שינויי אקלים במהלך השנה.
בקצה הדרומי של המדינה, בחודשי החורף (יוני - אוגוסט) יורדות הטמפרטורות ולעיתים יורד שלג.
האקלים באזור חוג הסרטן, בערים סאו פאולו, בלו הוריזונטי וברזיליה, ממוזג והטמפרטורות נעות בין C°‏ 15 
ל-C°‏ 30 בממוצע, וזאת בעיקר בשל היות הערים בלו הוריזונטה וברזיליה על רמה שגובהה כ-1,000 מטרים.
ערי החוף ובהן ריו דה ז'ניירו, רסיפה וסלבדור נהנות מאקלים חם עם טמפרטורות ממוצעות בין C°‏ 23 ל-C°‏ 27. רוחות הסחר החזקות פוקדות את הערים.
האקלים בערים פורטו אלגרה וקוריצ'יבה סובטרופי, ובחורפים ייתכנו קרות.
כמות המשקעים בברזיל שונה בין אזורי השונים ונעה בין 1,000 ל-1,500 מילימטרי גשם, אשר רובם יורדים בחודשי הקיץ (דצמבר - אפריל).
באזור המשווני הלח מגיעים כמויות המשקעים ל-2,000 מילימטרי גשם בשנה באזורי החוף ועד 3,000 מילימטרי גשם בשנה בקרבת העיר בלם.
אזורי צפון מזרח המדינה צחיחים ברובם ונוטים לבצורות. האזור הצפון מזרחי הוא האזור היבש והחם ביותר במדינה, והטמפרטורות עולות לעיתים על C°‏ 38.
אזורים גאוגרפיים

ברזיל מחולקת לעשרים ושש מדינות ולמחוז פדרלי. כמו כן ניתן לחלק את המדינה לחמישה אזורים גאוגרפיים צפוני (Norte), הצפון מזרחי (Nordeste), הדרום מזרחי (Sudeste), הדרומי (Sul), והמרכזי מערבי (Centro-Oeste).
נכון לשנת 1996 ברזיל הייתה מחולקת ל-5,581 מחוזות המכונים municípios, ואלה מחולקים לתת מחוזות הנקראים distritos. בשנת 1995 היו בברזיל 9,274 מחוזות אולם חלקם אוחדו.
לצורכי סטטיסטיקה חולקו המחוזות בשנת 1990 ל-559 מיקרו אזורים המקובצים ב-136 "מאקרו אזורים".
אזורים גאוגרפיים > צפון המדינה

צפון ברזיל המכונה גם אמזוניה כולל את המדינות אקרי, רונדוניה, אמזונאס, רוריימה, פארה, אמאפה וכן, נכון לשנת 1988 גם את מדינת טוקנטינס (שנוצרה כתוצאה מחלוקת מדינת גויאס).
רונדוניה, שהייתה בעבר שטח פדרלי, הפכה למדינה בשנת 1986. רוריימה ואמאמפה הפכו למדינות בשנת 1988.
אזור זה, ששטחו 3,869,638 קמ"ר, הוא הגדול באזורי המדינה והוא מהווה 45.3% משטחה. האזור מכוסה ברובו ביער טרופי, והוא אחד האזורים המגוונים ביותר מבחינה ביולוגית בכדור הארץ.
באזור זה גדלים צמחיים המשמשים בתעשיות הרפואיות וכן גומי, קינמון, ואגוז ברזילאי. כלכלת האזור מתבססת כיום על כרייה, חקלאות וגידול בקר. בשנות ה-80 התפתחה תעשיית כריתת העצים והגיעה לשיא, ו-6.6% משטח האזור מהווה יערות שנכרתו (0.9% משטחי אמאפה, 14.0% משטחי רונדוניה).
נכון לשנת 1996 התגוררו באזור 11.1 מיליון תושבים (7% מתושבי המדינה).
הערים העיקריות באזור הן בלם וסנטרם שבפארה, ומנאוס שבמדינה אמזונאס.
ההכנסה הממוצעת לנפש באזור נמוכה מהממוצע המדינתי, כאשר ההכנסה הממוצעת לנפש הגבוהה באזור היא של מדינת אמזונאס: (נכון לשנת 1994) 2,888 דולרים אמריקאיים לשנה, וההכנסה הממוצעת לנפש הנמוכה באזור היא של מדינת טוקנטינס - 901 דולרים אמריקאיים לשנה (נכון לשנת 1994).
אזורים גאוגרפיים > צפון מזרח המדינה

אזור צפון מזרח ברזיל מורכב מתשע מדינות אלאגואס, באהיה, סיארה, מרניאו, פאראיבה, פרנמבוקו, פיאאוי, ריו גראנדה דו נורטה וסרז'יפה.
כמו כן ארכיפלג פרננדו די נורונהא שהיה בעבר שטח פדרלי הפך חלק ממדינת פרנמבוקו בשנת 1988 וחלק מהאזור.
אזור זה, ששטחו 1,561,178 קמ"ר מהווה 18.3% משטחה של ברזיל. האזור יבש באקלימו ונתון לתקופות בצורות ארוכות, ועל כן בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו בתוכניות הטיית מי השקיה לאזור.
אזור הזונה דה מאטה - "אזור היער" היה מכוסה בעבר ביער אטלנטי, שנכרת ברובו. כיום מצויים לאורך מישור החוף של האזור מטעי קנה סוכר.
באזור זה מתגוררים כ-45 מיליון תושבים (28% מאוכלוסיית המדינה). מרבית האוכלוסייה מתגוררת לאורך מישור החוף, ובעיקר בערי הבירה של המדינות השונות. הערים העיקריות הן סלבדור בבאהיה, רסיפה בפרנמבוקו ופורטלזה בסיארה.
נכון לשנת 1994, ההכנסה הממוצעת לנפש הנמוכה ביותר הייתה ההכנסה הממוצעת במדינת פיאאוי (835 דולרים אמריקאיים לשנה), והגבוהה ביותר הייתה זו של מדינה סרז'יפה (1,958 דולרים אמריקאיים לשנה).
אזורים גאוגרפיים > דרום מזרח המדינה

אזור זה של ברזיל כולל את מדינות אספיריטו סאנטו, מינאס ז'ראיס, ריו דה ז'אנרו וסאו פאולו. שטחו הכולל 927,286 קמ"ר (10.9% משטחה של ברזיל) ובו מתגוררת רוב אוכלוסייתה של ברזיל - 63 מיליון תושבים (נכון לשנת 1993 - 39% מאוכלוסיית המדינה).
האזור כולל את מטרופוליני הענק של סאו פאולו וריו דה ז'ניירו בהם מתגוררים 18.7 מיליון ו-11.7 מיליון תושבים בהתאמה (1991).
ההכנסה הממוצעת הגבוהה ביותר באזור היא במדינת סאו פאולו (הכנסה ממוצעת לנפש של 4,666 דולרים אמריקאיים) לעומת הנמוכה ביותר במינאס ז'ראיס (2,883 דולרים אמריקאיים).
בעבר היה האזור מכוסה על ידי היער האטלנטי אולם נכון לשנת 1990 רק 10% מהיערות המקוריים נותרו עומדים כתוצאה מכריתת עצים לצורכי חקלאות, בנייה ויצירת פחם.
במדינת סאו פאולו נמצאים למעלה ממחצית מפעלי התעשייה של ברזיל.
אזורים גאוגרפיים > דרום המדינה

אזור זה בדרומה של המדינה מורכב משלוש מדינות: פרנה, ריו גראנדה דו סול וסאנטה קטרינה, וכולל שטח של 577,214 קמ"ר (6.8% משטחי ברזיל). אוכלוסיית האזור כוללת 23.1 מיליון תושבים (1991) - 14% מאוכלוסיית המדינה.
מרבית תושבי האזור מתגוררים באזור החוף, בערים קוריצ'יבה ופורטו אלגרה.
רמת החיים באזור זה גבוהה באופן יחסי. ההכנסה הממוצעת לנפש באזור נעה בין 3,674 דולרים אמריקאיים לנפש לשנה בממוצע במדינת פרנה לעומת 3,405 דולרים אמריקאיים לשנה בממוצע במדינה סנטה קטרינה (בה יש חוות חקלאיות קטנות ותעשייה בהיקף קטן יותר) (הנתונים נכונים לשנת 1994).
מרבית היער האטלנטי ויערות עצי האורן שצמחו באזור זה נכרתו במהלך השנים, בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מרבית האזור מכוסה אדמות חקלאיות של חוות חקלאיות קטנות, אולם תפוקתן של חוות אלה גדולה. הגידול האזורי העיקרי הוא האורז.
אזורים גאוגרפיים > מרכז ומערב המדינה

אזור זה של ברזיל מורכב מהמדינות גויאס, מאטו גרוסו ומאטו גרוסו דו סול (שנפרדה ממדינת מאטו גרוסו בשנת 1979), וכן את המחוז הפדרלי ברזיליה - בירת המדינה.
שטח אזור זה 1,612,077 קמ"ר והוא מהווה 18.9% משטחי המדינה. מרבית השטח הוא סוואנה מסוג קראדו המכוסה בעיקר בעשבים עם מעט עצים נמוכים. מרבית השטח שימש בעבר למרעה, אולם כיום החלה באזור חקלאות גידול סויה.
לאורך הנהרות היו בעבר מספר יערות, אולם אלה בוראו לצורכי מרעה וחקלאות. בצפון האזור מצויים ראשיתם של יערות הגשם הטרופיים, ובמערב האזור - ביצות הפנטנל.
נכון לשנת 1996 התגוררו באזור זה 10.2 מיליון תושבים (6% מאוכלוסיית המדינה).
צפיפות האוכלוסין באזור זה נמוכה ביותר, והאוכלוסייה מרוכזת בעיקר בערים ברזיליה, גויאניה, קמפו גרנדה וקויאבה.
איכות החיים נמוכה מהמוצע הלאומי וההכנסה הממוצעת לנפש נעה בין 7,089 דולרים אמריקאיים לשנה בברזיליה (ההכנסה הגבוהה ביותר במדינה), להכנסה ממוצעת לנפש של 2,268 דולרים אמריקאיים במאטו גרוסו (נתונים נכונים לשנת 1994).
אקולוגיה ואיכות הסביבה

הבעיות האקולוגיות ובעיות איכות הסביבה של ברזיל זכו לתהודה כלל עולמית החל משנות ה-80 של המאה ה-20 בשל הבירוא הרב של יערות הגשם באזור האמזונס. שיטת בירוא היערות על ידי שריפתם לצורכי שימוש חקלאים קצרי טווח הביאו לביקורת עולמית רבה בשל חשיבותם של היערות.
הביקורת הביאה להפחתה בבירוא היערות מ-22,000 קמ"ר לשנה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20, לכ-11,000 קמ"ר בין השנים 1988 - 1991, אולם הסיבה העיקרית של ההפחתה הייתה המשבר הכלכלי של שנת 1987, ולא הביקורת הכלל עולמית.
תקנות חדשות שהותקנו על ידי ממשלת ברזיל ואכיפתם המוגברת בשנות ה-90 הביאה להפחתה נוספת של בירוא היערות.
משמעות בירוא היערות היא הפיכת האזור המבורא מיער גשם המכיל זנים רבים של בעלי חיים וצמחים, חלקם נדירים, לאזור מדברי יבש (לאחר מספר שנים מועט של שימוש חקלאי בשטח). בעיתיות הבירוא הוצפה אל פני השטח במהלך פסגת כדור הארץ שנערכה בריו דה ז'ניירו בשנת 1992.
בעיות אקולוגיות נוספות הפוקדות את ברזיל הן זיהום האוויר החמור שבערים ברחבי המדינה, ותנאי הסניטציה הירודים בערים אלה.
מבחינת התקנות והחוקים בברזיל, היחס לאיכות הסביבה הוא מתקדם ביותר - אולם האכיפה של חוקים אלה והענישה בגין הפרתם לוקים בחסר. במדינה הוקמו רשויות לדאגה לאיכות הסיבה ולשימור הטבע הן במישור הפדרלי והן במישור המדינתי, ומספר רב של פארקים לאומיים הוכרזו לאחר ועידת סטוקהולם משנת 1972. כיום בברזיל 34 פארקים לאומיים ו-56 שמורות טבע.
חוקת המדינה משנת 1988 דנה גם בהיבטים של איכות הסביבה ושמירת הטבע, ובשנת 1989 נוסד המכון הברזילאי לסביבה וחידוש המקורות הטבעיים (Instituto Brasileiro do Meio Ambiente e dos Recursos Naturais Renováveis)
משאבים טבעיים

משאביה הטבעיים של ברזיל כוללים: בוקסיט, זהב, עפרות ברזל, מנגן, ניקל, פוספטים, פלטינה, אורניום, נפט ועצים.
גבולות המדינה

אורך חופיה של ברזיל 4,578 ק"מ.
אורכם הכולל של גבולותיה היבשתיים - 15,735 ק"מ הכוללים את הגבולות הבאים:
אורוגוואי: 1,003 ק"מ, ארגנטינה: 1,263 ק"מ, בוליביה: 3,126 ק"מ, גיאנה: 1,298 ק"מ, גיאנה הצרפתית: 655 ק"מ, ונצואלה: 1,819 ק"מ, סורינם: 593 ק"מ, פרגוואי: 1,399 ק"מ, פרו: 2,995 ק"מ, קולומביה 1,644 ק"מ
ברזיל הכריזה על מים טריטוריאליים בעומק של 12 מילים ימיים (22 ק"מ), ועל מים כלכליים של 200 מילים ימיים (370 ק"מ) - בהתאם לעומקו של מדף היבשת.
שימושי הקרקע

שימושי הקרקע בברזיל הם (1993):
יערות - 58%.
מרעה - 22%.
אחרים - 14%.
אדמות מעובדות - 5%.
אדמות המועבדות דרך קבע (חוות חקלאיות) - 1%.
שטחי האדמות המושקות (גידולי שלחין) הם 28,000 קמ"ר (1993).
מפה מפורטת של ברזיל
מפה טופוגרפית
צמחייה טבעית בברזיל - 1977
יער גשם באגן האמזונס
טמפרטורה ומשקעים, 1977
ברזיל - חלוקה למחוזות
שימושי קרקע, 1977
רכב קרבי משוריין

רכב קרבי משוריין של צה"ל (בכיוון השעון): נגמ"ש מרכבה (נושא גייסות משוריין), דחפור די-9 משוריין (ציוד מכני הנדסי), משגר רקטות M-270 MLRS מנתץ (ארטילריה מתנייעת), מרכבה סימן 4מ (טנק).
טנק מרכבה סימן 3ד קס"ג – דוגמה לרכב קרבי משוריין
רכב קרבי משוריין (בראשי התיבות: רֶקֶ"ם) הוא רכב בעל מיגון ושריון לכלי רכב שמשמש ללחימה או לתמיכת לחימה. רק"מים נמצאות בשימוש כל חילות היבשה ומשמשים אותם כאמצעי לחימה, אמצעי מיגון וסיוע בלחימה וככלי לשינוע.
מאפיינים

רכב משוריין הוא בדרך כלל רכב כבד בעל מעטה שריון ואמצעי מיגון המסוגל לספוג פגיעה מכלי נשק שונים, על פי סוג השריון, תוך שמירה על מערכותיו החיוניות ושלום הנוסעים בו. כלי רכב שלא יוצרו עם שריון ומיגון כזה הוסף להם מאוחר יותר (כגון אוטובוס, מכונית־שרד או רכב שטח) נקראים בעברית "רכב ממוגן".
מאפיינים > דגמי הרכב המשוריין

סוגים נפוצים של רכב משוריין הם הטנק, התותח המתנייע, נושא הגייסות המשוריין, רכב ההנדסה הקרבית ומשחית טנקים. סוגים אלה מהווים בסיס למרבית כלי הרכב בעלי השימושים המשניים, כגון נגמ"ש לחימה, תותח נ"מ מתנייע, טנק חילוץ, נגמ"ש חימוש, נגמ"ש לוגיסטיקה, רכבי אספקה (דוגמת האלפ"א בצה"ל) וזחל"ם.
מאפיינים > כלי נשק וחימוש

לרוב רכב קרבי משוריין נושא עליו גם כלי נשק בנוסף למיגון, בדרך כלל מקלעים, כדי לאפשר ללוחמים שבכלי להגיב לאש אויב ולהגן על עצמם. חיל הרגלים ופלסי חיל ההנדסה הם היחידים שגם פורקים מהכלים לטובת לחימה רגלית בשטח פתוח וחשוף ובשטח אורבני ובנוי. בכלי רק"ם מסוימים (כגון טנקים ותומ"תים) הנשק נועד בעיקר למטרות התקפיות וכולל חימוש כבד יותר בנוסף למקלעים. יש כלי רק"ם, כגון טנקי גישור, שאינם חמושים.
כלי נשק נפוצים על רק"ם:
מקלעים – לרוב בקליבר 7.62 מ"מ, מיועדים בעיקר להגנה עצמית ולעיתים לאש רתק התקפית.
מקלע מקביל / מקלע בשלט רחוק – לרוב מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ' הנשלט מתוך הכלי, ומטרתו התקפת מטרות אויב, סיוע באש כבדה ומדויקת לחי"ר ואש רתק כבדה.
מרגמה – מיועדת לסיוע קרבי וירי מגוון פצצות כגון רסס, מיסוך עשן ותאורה. מרגמת סיוע היא לרוב בקוטר 60 מ"מ, אך ישנם כלי רק"ם בהם המרגמה היא החימוש העיקרי, ואז קוטרה הוא 120 מ"מ ומעלה.
משגר טילי נ"ט – נגד טנקים וכלי רק"ם אחרים.
תותח אוטומטי בקליבר 20–40 מ"מ – החימוש העיקרי של נגמ"ש לחימה, מטרתו התקפית והוא יעיל נגד מגוון מטרות בהם חי"ר, מבנים וכלי רק"ם אחרים.
תותח טנק – החימוש העיקרי של הטנק, תותח מדויק וכבד בקליבר 75–125 מ"מ שייעודו העיקרי הוא השמדת כל מטרה יבשתית בשדה הקרב, ובפרט טנקים אחרים.
תותח הוביצר – החימוש העיקרי של התותח המתנייע (תומ"ת), משמש לירי ארטילרי.
מאפיינים > תכנון וייצור של רכב משוריין

חלק מסוגי הרכב המשוריין מתוכננים באופן ייעודי לביצוע תפקיד מסוים, כגון טנקים, אך חלק גדול מנצלים תכנונים קיימים תוך ביצוע התאמות נדרשות.
יש דוגמאות למשפחות של כלי רכב משוריינים, כל אחד עם תפקיד שונה, הבנויים על גבי תובה אחת וגרסאותיהם נבדלות זו מזו רק בסוג הצריח, החימוש והאמצעים שמותקנים על הכלי.
ברוב מהמקרים מדובר בהסבות בדיעבד של טנקים ונגמ"שים תוך ניצול התובה הקיימת, אך בצבאות של מדינות עשירות ומתקדמות נפוץ יותר גם תכנון מראש של משפחת רק"ם המבוססות על אותה תובה ואותם מכלולים.
דוגמה למשפחה של כלי רק"ם היא הכלים המבוססים על טנק השרמן: טנק, תותח מתנייע, משגר רקטות, אמבולנס וטנק חילוץ, כאשר חלק מהכלים הם הסבות בדיעבד שלא היו חלק מהתכנון המקורי של הכלי. עוד דוגמה היא משפחת הכלים המבוססת על נגמ"ש ה־M-113 שכוללת לצד הנגמ"ש הבסיסי כלים ייעודיים כגון ה־M163 VADS, הצ'פארל ואלפ"א.
נגמ"ש הסטרייקר האמריקני תוכנן מלכתחילה כמשפחה של כלים – החל מרכב סיור קל וכלה בתול"ר 105 מ"מ מתנייע המבוססים על אותו מרכב, דבר המקל מאוד על אחזקת צי כלי רכב כזה.
מנגד, נגמ"ש האכזרית מבוסס על טנק T-55 שהצריח שלו באופן שלא היה קיים בתכנון המקורי ונעשה על מנת ליצור נגמ"ש כבד במהירות ובזול יחסית.
בצבאות גדולים ישנם מקרים הפוכים, בהם כל תפקיד ממולא על ידי רכב שתוכנן למשימה באופן ייעודי כולל תובה חדשה. העלות הגבוהה של תכנון ופיתוח רכב חדש גורמות לכך שמצב זה נדיר וקיים בעיקר בצבאות גדולים, בדרך כלל של מדינות בעלות אמצעים.
מאפיינים > ממדים ותכונות

הרק"ם הוא לרוב כלי זחלי וכבד. בגלל משקל המיגון שעליו וגודלו משקלו מגיע לעשרות טונות. מבנה הרכב מקנה לו קשיחות רבה המאפשרת לנגח בעזרתו מבנים מסוימים וכלי רכב רגילים. לצד הרק"ם הכבד, ישנם גם כלים קלים יותר שמשקלם נע בין עשר לעשרים טונות. כלים אלה הם בדרך כלל בעלי גלגלים ומשמשים לסיור והתערבות מהירה. יתרונם הגדול על הרק"ם הכבד הוא תחזקה קלה יותר ויכולת להובילם באופן אווירי.
רוב הרק"מים מונעים על ידי מַזְקוֹ"ם (מערכת זחלים קפיצים ומרכובים) – מערכת הנעה שבה הגלגלים נעים על גבי רצועה עשויה חוליות מתכת המסתובבת מתחתיהם (ומכונה "זחל"). צורת הנעה זו מקנה אחיזה טובה יותר ומפזרת את משקלו של הרכב הכבד על פני שטח גדול, וכך מאפשרת תנועה גם בשטחים שרכב רגיל עשוי להתחפר ולהתקע בהם. המזקו"ם אינו סובל מתקרים. הנעה זחלית חשופה לבלאי גבוה בשל החיכוך בין חוליות השרשרת. אחזקת הזחל יקרה ומסובכת יותר מאשר אחזקת גלגלים.
מאפיינים הגנתיים > הסוואה והקטנת חתימות

המושג חתימה מתייחס לעוצמת האותות מסוג מסוים שהכלי מייצר ומאפשרים את גילויו וזיהויו כמו החזרת אור, יצירת רעש ופליטת חום. הנמכת חתימת עין מבוצעת על ידי צביעת הכלי כך שהניגודיות שלו ביחס לשטח תהיה נמוכה. כמעט כל כלי הרכב הצבאיים צבועים בצבעי הסוואה: בצה"ל – חאקי־זית, בצבאות אירופה – בסכמות מנומרות, בארצות מושלגות בלבן ואילו בארצות הברית בצהוב בהיר (צבע מדברי). כיום, עם התפתחות אמצעי ראיית הלילה, לסכמת הצביעה משקל משני במניעת התגלות הרכב. גם צורת הכלי משפיעה על החתימה, וכלים בעלי מבנה נמוך הם בעלי חתימת עין נמוכה יותר. עם התפתחות מערכות הראייה התרמיות (מערכות ראיית לילה ה"רואות" את החום שפולט הכלי) וטילי נ"ט מתבייתי תת־אדום הפכה גם הקטנת החתימה התרמית לבעלת חשיבות. נעשים ניסיונות בדרכים שונות להקטין את הטמפרטורה של הדופן החיצונית של הכלי. הקטנת חתימת רעש יכולה להיעשות למשל על ידי פיתוח מנועים שקטים יותר. הקטנת חתימת מכ"ם שכיחה פחות בכלי רכב קרקעיים. גם פיזור עשן במטרה להסתיר את הכלי היא טכניקה להקטנת חתימת עין, אולם יעילותה משתנה מאוד בהתאם לנסיבות, והיא מנצלת אמצעים מתכלים כמו דלק או רימוני עשן.
לאחרונה נעשים גם ניסיונות להפיכת חפצים לבלתי נראים. רעיון זה נחשב עד לא מזמן כמדע בדיוני אך צבאות שונים עוסקים במחקר בתחום וייתכן כי בעתיד ניתן יהיה ליישם מערכות כאלה ברכב משוריין.
מאפיינים הגנתיים > מיגון פסיבי

הסוג השכיח והוותיק יותר של מיגון רכב משוריין הוא על ידי בניית דופן קשיחה ובעלת עובי גדול יחסית לכלי, כך שחימוש שנורה עליו לא יחדור אותו ויפגע באנשי הצוות. ההגדרה מקיפה צורות מיגון נוספות פרט לשריון.
המיגון הפסיבי כולל מספר סוגים: עטיפת הרכב בלוחות שריון עשויים פלדה או חומרים מרוכבים (כגון צ'ובהם או חומרים קרמים אחרים) שחוזקם הפיזי וגמישותם מאפשרים להם להדוף קליעים, רימונים, רסס, פיצוצים ואף נשק נ"ט (תלוי בסוג השריון). ניתן לשפר את רמת המיגון באמצעות שינוי הגאומטריה של השריון (כגון שריון משופע) או בנייתו ממספר שכבות של חומרים שונים (שריון מרוכב), לעיתים עם מרווחי אוויר ביניהן. קיימים סוגי שריון שנקראים באופן גנרי שריון מרוכב, העשויים מחומרים שהם קשים יותר מפלדה כגון סיבים קרמיים וחומרים מרוכבים. סוגי החומרים משתנים ממדינה למדינה ואופן ייצור לוחות השריון המתקדמים נחשב במרבית המדינות לסוד צבאי. במקרים בהם יש צורך לשמור על שדה ראייה עבור מפעילי הכלי בלי להפחית את רמת המיגון עושים שימוש בזכוכית משוריינת ליצירת חלונות.
קיימת גם תצורה של מיגון פסיבי המכונה "מיגון כלוב" (נקרא גם "מיגון סולמות" ו"מיגון סטטיסטי") שבה סדרת מוטות מתכת מוצבים בסמוך אחד לשני, אך לא בצמוד, במרחק מה מגוף הרכב המשוריין. המבנה שיוצרים מוטות המתכת מזכיר סולמות, או כלוב, ומכאן שמו של מיגון פסיבי זה. תצורת מיגון זו נועדה כנגד מטען חלול חד־שלבי הנפוץ בעיקר ברקטות נ"ט כגון לאו, RPG-7 ודומיהן. היא איננה יעילה כהגנה מפני טילי נ"ט טאנדם, פגיעת קליעים או רסיסים, ומשמשת כשכבת הגנה נוספת לשריון לוחות פסיבי. מטרתה להסב נזק מבני למטען החלול, שישבש את יעילותו, או לגרום לו להיזם במרחק גדול מדי מגוף הרכב המשוריין ובכך להקטין את יכולת חדירות השריון שלו. מיגון זה קיים היום על נגמ"שי הסטרייקר האמריקאים ורכבי הווריור הבריטים בעיראק ועל דחפור די-9 משוריין, הנגמחו"ן וטנק החילוץ M-88 בישראל.
קיימים גם אמצעי מיגון מאולתרים, כגון שקי חול, למשל בנגמ"שים כמו ה-M-113 והסטרייקר. השקים מוצבים מעל המיגון המקורי של הכלי. השימוש בשקי חול הוא לרוב אלתור שמתבצע על ידי החיילים בשטח, שלא מרוצים מהביצועים של המיגון התקני שהותקן ברכב. לעיתים משתמשים בשריון מאולתר המכונה "סנדוויץ'". שריון כזה כולל שני לוחות פלדה (בדרך כלל דקים) וביניהם חומר אחר – לרוב עץ, בטון או חול. שריון כזה הותקן בכלי הרכב שעלו לירושלים הנצורה בשיירות, בזמן מלחמת העצמאות.
מאפיינים הגנתיים > מיגון ריאקטיבי

מיגון ריאקטיבי הוא סוג שריון המגיב לפגיעת נשק בצורה המקטינה את הנזק לרכב עליו מותקן המיגון. מיגון כזה יעיל בעיקר נגד חימוש מטען חלול. קיימים סוגים שונים של מיגון ריאקטיבי, אולם מרביתם עושים שימוש ביחידות של חומר נפץ הודף המותקנות על הדופן החיצונית של הרכב ומתפוצצות עם פגיעת החימוש, וכך מפחיתות משמעותית את יעילותו. טכנולוגיה זו פותחה לאחר מלחמת ששת הימים על ידי חוקר גרמני בשם מנפרד הלד שעסק בניתוח הפגיעות שנגרמו לטנקים ישראליים במלחמה. הפיתוח של הלד הוא הבסיס למרבית מערכות המיגון הריאקטיבי המצויות בשימוש כיום.
מאפיינים הגנתיים > מיגון אקטיבי

קיימים שני סוגים של מערכות הגנה אקטיביות עבור טנקים: מערכות הגנה "רכות" המשבשות את מערכות ההנחיה של טילים מונחים נגד טנקים, ומערכות הגנה "קשות" המיירטות את האיום במהלך מעופו לעבר הטנק.
פיתוחם של מערכות ההגנה האקטיביות ידע שיטות שונות ופיתוחים רבים. החל ממערכת הגנה שפותחו בסופם שנות ה־40 של המאה ה־20, זאת כי בתקופה זו איכות הפלדה הייתה נמוכה והמשמעות של שריון עמיד היא משקל רב ופגיעה ביכולת התנועה והעבירות, אחת משלוש היכולות העיקריות והחשובות בטנק. המערכות שפותחו בשנים היו "צמודות דופן", אלו היו מבוססת על רשתות המקיפות את הצריח ויירוט פיזי של האיום באמצעות מטעני רסס.
בעשורים האחרונים פותחו מספר מערכות מסוג זה, בשל האיום שנשקף מפני רקטות נגד טנקים וטילים נגד טנקים: החל במערכת השטורה המורכבת משבשים ומיועדת לשיבוש מערכות ההנחיה של הטילים, עבור במערכת הארנה ליירוט פיזי וכלה במערכת מעיל רוח המבצעית, המשלבת שיבוש של מערכות ההנחיה (הגנה "רכה") ויירוט של האיום בעזרת כדוריות מתכת (מטען רסס; הגנה "קשה")
סוגי רק"ם

טנק:
דוגמאות: טנק המרכבה, מגח, T-72 ופאנצר.
נגמ"ש (נושא גייסות משוריין) APC:
דוגמאות: M-113, BRDM, BTR, MT-LB, סטרייקר, אכזרית, נמ"ר.
נגמ"ש לחימה IFV:
דוגמאות: M2/M3 בראדלי, ווריור, BMP-1 ופומה.
משחית טנקים:
דוגמה: שטוג סימן 3, פרא.
רכב חילוץ משוריין (טנק חילוץ) ARV:
דוגמאות: נמ"רה (נגמ"ש מרכבה), M88 מבוסס פטון, M32 מבוסס שרמן, פר"ג.
רכבי לוגיסטיקה (קיימים סוגים שונים של כלי רכב מבוססי נגמ"ש לנשיאת תחמושת, רפואה, שליטה ובקרה (שו"ב) וכו'):
רכבי הנדסה קרבית:
נגמש"י הנדסה: כגון פומ"ה ונמ"ר הנדסי.
טנקי הנדסה: טנק גישור, טנק מורג, טנק־דחפור.
כלי צמ"ה מבוססי תובת טנק כגון הטרייר (רק"ם), הגריזלי (רק"ם) והטרוג'ן (רק"ם).
כלי צמ"ה משוריינים כמו דחפור די־9 משוריין, יעה אופני ומחפר ממוגן.
תותח מתנייע (תומ"ת):
דוגמאות: תותח מתנייע M-109 דוהר, פריסט 155 מ"מ, Panzerhaubitze 2000 ועוד.
משגר רקטות מתנייע רב־קני:
דוגמאות: משגר רקטות M-270 MLRS, עברי על תובת שרמן ועוד.
תותח נ"מ מתנייע:
דוגמאות: "מחבט" M163,‏ שילקה ZSU-23-4 "גאנדיש".
שפות איראניות

השפות האיראניות הן ענף של השפות ההודו-איראניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות המדוברות על ידי העמים האיראנים, בעיקר ברמה האיראנית (אנ'), בטג'יקיסטן, באפגניסטן, באזורים בפקיסטן ובכורדיסטן.