stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוכנית אפולו
מתאר משימת אפולו > ההנמכה והנחיתה על הירח > הנמכה ממונעת

שלב זה כונה בטרמינולוגיית נאס"א בראשי התיבות PDI – ‏Powered Descent Initiation.
השלב החל כשרכב הנחיתה הגיע לנקודה הנמוכה ביותר במסלולו האליפטי (הפרילון – 15 ק"מ), אז הופעל מנועו הראשי. שלב זה התחלק לשלושה תתי־שלבים: בלימה, גישה (התיישרות) ונחיתה.
מטרת שלב הבלימה היא האטת מהירות ה־LM בצורה משמעותית: מ־5,000 קמ"ש ל־550 קמ"ש. בתחילה מופעל המנוע ב־10% מעוצמתו למשך 26 שניות ואז מועבר למלוא העוצמה. כתוצאה מההאטה מתחיל רכב הנחיתה להתיישר (בגלל מיקום מרכז מסתו) ומהירות ההנמכה עולה מ־0 מטרים לשנייה ל־45 מטרים לשנייה. כאשר ה־LM מגיע לגובה של כ־12 עד 15 ק"מ מהקרקע, המכ"ם שלו "מאתר" את הקרקע ומתחיל לספק נתוני גובה ומהירות לשם וידוא נתיב הנחיתה. לפני הפעלת המכ"ם חושבו הגובה והמהירות באמצעות מערכת האינרציה בלבד. אם הנתונים הצביעו על סטייה משמעותית מנתיב הנחיתה המתוכנן הייתה המשימה מתבטלת. שלב הבלימה נמשך כ־6 דקות ו־25 שניות והסתיים כ־60 שניות לפני ההגעה מעל אתר הנחיתה.
שלב הגישה מתחיל כאשר רכב הנחיתה נמצא בגובה של כ־210 מטרים מעל לקרקע ובמרחק של כ־8 ק"מ מאתר הנחיתה. מטרת השלב היא לאפשר לטייס לראות את אתר הנחיתה ולבחור מקום נחיתה מדויק. השלב מתחיל במצב המכונה "High gate" (שער עליון), ביטוי שהושאל מענף התעופה. במהלך שלב הגישה מיושר רכב הנחיתה על מנת שהטייס יוכל לראות את הקרקע בצורה נוחה דרך חלונות הרכב. במהלך הנחיתה מורה המחשב לטייס לאיזו זווית עליו לכוון את הרכב כדי שהוא יראה את אתר הנחיתה דרך סקלה (LPD – ‏Landing Point Designator) שסורטטה על חלון הרכב. אם הטייס מחליט שאתר הנחיתה לא ראוי או שהרכב סטה מנתיב הנחיתה המתוכנן באפשרותו להורות למחשב לשנות את זווית הגישה. במהלך שלב הגישה הונמך גובה הרכב מ־210 מטרים ל־150 מטרים ("Low gate") והמרחק לנקודת הנחיתה הצטמצם לכ־600 מטרים.
שלב הנחיתה על הירח – כשרכב הנחיתה נמצא בגובה 150 מטרים מעל לקרקע ובמרחק של כ־600 מטרים מנקודת הנחיתה שנבחרה על ידי הטייס, מתחיל שלב הנחיתה. אם נתיב הנחיתה נעקב כראוי, מהירות הרכב הייתה 66 קמ"ש אופקית ו־18 קמ"ש אנכית. את הנחיתה יכול היה מחשב הרכב לבצע אוטומטית, אך לטייס הייתה האפשרות לקחת שליטה מלאה על הרכב. אם נלקחו בחשבון עיכובים שונים, לטייס נותרו 32 שניות בלבד להביא את הרכב לנחיתה לפני שהדלק היה אוזל והנחיתה הייתה מתבטלת אוטומטית. בגובה 1.3 מטרים מעל לקרקע נגעו גששים קטנים (שנפרשו מכני הנחיתה) בקרקע והתריעו על כך לטייס, שכיבה מיד את המנוע כדי למנוע מהרכב מלקפץ או להתהפך.
מתאר משימת אפולו > השהייה על הירח

במהלך השהייה על הירח ביצעו האסטרונאוטים פעילות חוץ רכבית (EVA) שכונתה גם "הליכת ירח". במשימת אפולו 11 בוצעה הליכת ירח יחידה ואילו במשימת אפולו 17 בוצעו 3 הליכות. לפני היציאה לירח מילאו האסטרונאוטים את מכלי החמצן והמים הניידים שלהם, לבשו את חליפות החלל ורוקנו את פנים רכב הנחיתה מאוויר. לאחר מכן פתחו האסטרונאוטים את פתח הרכב שהוביל לסולם שירד אל הקרקע.
לאחר הירידה אל הקרקע החלו האסטרונאוטים לפרוק את תא המטען של רכב הנחיתה (שהיה חלק משלב הנחיתה של הרכב והיה נגיש רק מבחוץ) בו היו המערכות אותם היה עליהם להציב בירח וכלי עבודה. החל ממשימת אפולו 15 נשא רכב הנחיתה גם את רכב הנדידה הירחי, איתו יכלו האסטרונאוטים להתרחק לתור אזורים רחוקים מרכב הנחיתה.
במהלך הפעילות החוץ רכבית הציבו האסטרונאוטים מערכות מדעיות שונות על הירח ואספו דוגמאות קרקע אותן החזירו לכדור הארץ. בין פעילות לפעילות חזרו האסטרונאוטים אל הרכב שם יכלו להוריד את חליפות החלל (לאחר דיחוס פנים הרכב שהיה מרוקן מאוויר), לאכול ולנוח. לאחר הפעילות האחרונה ננטשו על הירח כלי עבודה וחפצים נוספים שלא נדרשו להחזרה לכדור הארץ על הירח, כדי להקל על ה־LM בעת ההמראה. החל מאפולו 15 הורחק רכב הנדידה הירחי מרכב הנחיתה ומצלמותיו כוונו אליו כדי שיצלם את ההמראה.
מתאר משימת אפולו > המראה ומפגש עם ה־CSM

ההמראה מן הירח נועדה לאפשר את עגינת רכב הנחיתה הירחי עם תאי הפיקוד והשירות שנותרו במסלול סביב הירח, על מנת שהצוות יוכל לחזור לכדור הארץ. ההמראה והעגינה נעשתה בשני שלבים: קודם המריא שלב ההמראה של רכב הנחיתה (בהשאירו את שלב הנחיתה על הירח) ונכנס למסלול סביב הירח, ולאחר הכניסה למסלול נעזר במנועי הגישה שלו כדי להתקרב אל ה־CSM ולעגון בו.
לפני ההמראה הוזנו נתוני מיקומו המדויק של ה־LM למחשב כדי שההמראה תבוצע בצורה המדויקת ביותר. רגע ההמראה נקבע כך שהכניסה למסלול תבוצע כאשר ה־CSM נמצא קרוב לנתיב ה־LM. שלב הנחיתה של ה־LM נשאר על הירח ומשמש ככן שיגור עבור שלב ההמראה. השלבים נפרדים רגעים ספורים לפני ההמראה על ידי נפצים קטנים.
שלב ההמראה ממריא במסלול אנכי עד לגובה 75 מטרים אז מתחיל המסלול להתאזן באיטיות עד הכניסה למסלול אליפטי בגובה 15 עד 67 ק"מ.
לאחר הכניסה למסלול נפגשים ה־LM וה־CSM (המוטס על ידי האסטרונאוט השלישי) ועוגנים אחד בשני. לאחר שדוגמאות הקרקע מהירח, סרטי הצילום והצוות עברו אל תא הפיקוד, שוחרר ה־LM והוכנס למסלול התרסקות בירח. לאחר מכן יכול היה ה־CSM להתחיל במסע חזרה לכדור הארץ (במשימות אפולו 15, 16 ו־17 נשאר ה־CSM יום נוסף במסלול סביב הירח, והצוות ביצע ניסויים מדעיים ושחרר לוויין מחקר קטן למסלול סביב הירח).
מתאר משימת אפולו > החזרה לכדור הארץ

על מנת לעזוב את מסלול הירח הופעל מנוע תא השירות למשך 2.5 דקות שהקנו לחללית ΔV (שינוי מהירות) של כ־1,000 מטרים לשנייה. שלב זה היה אחד השלבים הקריטיים במשימה, כי כשל במנוע או טעות בכיוון החללית היו עלולים לחרוץ את גורל הצוות. החללית לא כוונה ישירות אל כדור הארץ אלא אל המשך מסלולו, שהרי במשך המסע בן שלושת הימים של החללית, התקדם כדור הארץ במסלולו סביב השמש. החללית מוכנסת למסלול המתוכנן להביא אותה, לאחר שלושה ימים, לחלוף בגובה 40 ק"מ מעל פני כדור הארץ.
במהלך שלושת ימי המסע לכדור הארץ בוצעה הליכת חלל או עמידת חלל (בה רק פלג הגוף העליון יוצא מהחללית) במהלכה נאספו סרטי הצילום ממצלמות תא השירות. כמו כן בוצעו תיקוני מסלול קטנים כדי להביא למקסימום את זווית החדירה לאטמוספירה כך שהנחיתה תבוצע במקום בו המתינו צוותי החילוץ. ככל שהתקרבה החללית לכדור הארץ כך גדלה מהירותה, מ־850 מטר לשנייה עד ל־11 ק"מ לשנייה בתחילת החדירה לשכבות העליונות של האטמוספירה, שאת השפעותיה היה אפשר לחוש כבר בגובה 120 ק"מ (בגלל מהירותה העצומה של החללית). זמן קצר לפני החדירה לאטמוספירה הושלך תא השירות יחד עם המנוע הראשי, ומרבית מקורות החמצן והחשמל. החדירה לאטמוספירה בוצעה בזווית מדויקת של 6.5° עם אפשרות לסטייה של מעלה אחת בלבד. בזווית חדירה גדולה יותר היה תא הפיקוד עלול להתחמם לטמפרטורות גבוהות מ־3,000° צלזיוס, טמפרטורות שמגן החום אינו יכול לעמוד בהן, ותא הפיקוד עלול היה להישרף. מעבר לכך, בזווית כזו תאוטת החללית תהיה גדולה מדי, סיכון חמור נוסף לחיי הצוות. מאידך, אם זווית החדירה תהיה קטנה מדי, עלולה החללית ל"קפץ" על פני האטמוספירה – לפגוע בה ולהיזרק חזרה לחלל, כמו אבן הניתזת מפני המים. במצב כזה החללית הייתה נכנסת למסלול אליפטי גבוה מאוד, ממנו לא הייתה יכולה להיחלץ בשל חוסר יכולת תמרון. מקורות החמצן והחשמל המצומצמים שיהיו לחללית בשלב זה יחרצו את גורל הצוות למוות.
לאחר האטה בעומס 4 G איבדה החללית את רוב מהירותה האופקית והמשיכה ליפול אנכית. בגובה 7 ק"מ נפרשו שני מצנחים שייצבו את החללית והאטו אותה מ־480 ל־280 מטר לשנייה. מצנחים אלה הושלכו בגובה 3 ק"מ, ובמקומם נפתחו לצדדים שלושה מצנחים קטנים, שפרשו את שלושת המצנחים הראשיים (הדבר נעשה כדי למנוע את הסתבכות המצנחים). תא הפיקוד פגע בפני האוקיינוס במהירות של כ־35 קמ"ש. מיד עם הפגיעה במים נותקו שלושת המצנחים הראשיים ושלושה בלונים התנפחו בחרטום התא כדי למנוע את שקיעתו במים. צי שכלל נושאת מטוסים המתין לחללית בקרבת אתר הנחיתה ומסוקים ומטוסים ריחפו מעליו ותרו אחר החללית. עם פגיעת החללית במים זינקו צוותי צוללנים בסירות גומי אל התא וחילצו את האסטרונאוטים, שהוטסו במסוק אל נושאת המטוסים. גם תא הפיקוד הועלה לסיפון נושאת המטוסים.
כרונולוגיית הטיסות > תוכניות מרקורי וג'מיני

תוכנית מרקורי, שהחלה ב־1959, הייתה תוכנית החלל הראשונה של ארצות הברית, שנועדה לשגר אדם למסלול סביב כדור הארץ ולהקדים את ברית המועצות בהשגת יעד זה. התוכנית השיגה את היעד הראשון, אך נכשלה בשני; ב־12 באפריל 1961 שיגרה ברית המועצות את משימת ווסטוק 1, ועליה הקוסמונאוט יורי גגארין, שהיה האדם הראשון בחלל כשחללית הווסטוק נכנסה למסלול סביב כדור הארץ. ב־5 במאי 1961 הצליחה ארצות הברית לשגר את האסטרונאוט האמריקאי הראשון – אלן שפרד – לחלל, אך לטיסה תת-מסלולית, ורק ב-20 בפברואר 1962 שוגר האמריקאי הראשון – ג'ון גלן – לטיסה מסלולית במשימה מרקורי-אטלס 6. שלוש טיסות מסלוליות נוספות במסגרת התוכנית בוצעו במהלך 1962 ו־1963.
ארצות הברית צברה ניסיון רב בתוכנית מרקורי, אך עם סיומה נותרו היבטים רבים בתחום תעופת החלל אשר היה צורך ליישמם בטיסות אל הירח, שלא פותחו ולא נבחנו. על כן הציגה נאס"א תוכנית חלל מאוישת שמטרתה הייתה לפתח היבטים אלו לפני שיושלמו המערכות שתוכננו לשימוש בתוכנית אפולו ולמשימות אל הירח. לתוכנית, שנקראה ג'מיני, הוצבו שלושה יעדים:
שליטה בטכניקות הניווט, ההיפגשות והעגינה בחלל;
פיתוח יכולות עבודה מחוץ לחללית (פעילות חוץ רכבית);
חקירת השפעת השהייה הממושכת של האדם בחלל;
חללית הג'מיני תוכננה במקור כשדרוג של חללית המרקורי, אך הפכה לחללית שונה ומתקדמת בהרבה ממנה. משקלה של ג'מיני היה יותר מפי 3 מזה של מרקורי, והיא נשאה שני אנשי צוות. ג'מיני הייתה יכולה לשהות בחלל במשך שבועיים תמימים, ניתן היה לצאת ממנה להליכות חלל, והייתה לה יכולת לעגון בחלליות מסוג אג'ינה. החללית שוגרה על גבי טיל בליסטי מדגם טיטן 2 של חיל האוויר האמריקאי, שהוסב למשגר. המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית, ג'מיני 3, שוגרה בהצלחה ב־23 במרץ 1965, ואחריה שוגרו עוד 9 משימות מאוישות נוספות, במהלכן בוצעו הליכות חלל (כולל הליכת החלל האמריקאית הראשונה), וכן מפגשים ועגינות בין חלליות בחלל (הראשונים מסוגם בתולדות תעופת החלל). משימת ג'מיני 7 ששוגרה בדצמבר 1965 (ונפגשה עם ג'מיני 6A) נמשכה 14 יום ודימתה משימה אל הירח ובחזרה כולל שהייה על הירח (מבחינת משך הזמן).
כרונולוגיית הטיסות > תוכניות סיור: ריינג'ר, לונר אורביטר וסרוויור

במהלך פיתוח תוכנית אפולו הפעילה נאס"א מספר תוכניות לא מאוישות לחקר הירח, שמטרתן הייתה לאסוף מידע רב ככל הניתן על הסביבה הירחית. מידע זה היה הכרחי לתכנון רכב הנחיתה ולבחירת אתרי נחיתה מתאימים עבורם.
בין 1961 ל־1965 שוגרו מספר גשושיות, במסגרת תוכנית ריינג'ר. מטרת הגשושיות הייתה להתרסק על הירח תוך כדי צילום הקרקע ההולכת ומתקרבת. ריינג'ר 7 הייתה הראשונה שהצליחה להשלים את משימתה, ואחריה שוגרו שתי משימות מוצלחות נוספות (ריינג'ר 8 ו־9). תוכנית לונר אורביטר כללה 5 מקפות ששוגרו אל הירח בין 1966 ל־1967 ומיפו 99% מפניו. כמו כן הן מדדו את רמות הקרינה הקוסמית סביב הירח ואת צפיפות המיקרומטאוריטים סביבו, וסייעו לבחון את מערכות התקשורת שתוכננו לשימוש בחלליות אפולו. תוכנית סרוויור כללה 7 נחתות ש־5 מהן נחתו נחיתה רכה על הירח בין 1966 ל־1968 ושידרו נתונים על צפיפות הקרקע. נחיתות אלה סייעו גם בבחינת טכניקת הנחיתה הממונעת על הירח.
כרונולוגיית הטיסות > טיסות מבחן מוקדמות > סטורן I

הסטורן I (או סטורן C-1) תוכנן לפני שמפרט משימות תוכנית אפולו היה ידוע. כאשר סוכם המפרט התברר שהמשגר אינו חזק די הצורך. עם זאת, 10 משגרי סטורן I נבנו ושגרו בהצלחה מלאה בין 1961 ל־1965. חמש המשימות הראשונות (SA-1 עד 5) היו משימות פיתוח, שתי משימות נוספות (A-101 ו־A-102) נשאו דגמים של החללית אפולו לחלל ושלוש משימות נוספות (A-103 עד 105) היו חלק מפרויקט פגאסוס. חלק מהטכנולוגיה ששימשה בבניית הסטורן I שימשה לאחר מכן לפיתוח ובניית סטורן IB וסטורן V.
כרונולוגיית הטיסות > טיסות מבחן מוקדמות > סטורן IB

טיסות הסטורן IB נועדו לבחון את רכיבי השלב השלישי של הסטורן V ואת פעילות רכיבי החללית אפולו בחלל.
AS-201 (באופן לא רשמי אפולו 1A‏) (26 בפברואר 1966);
AS-203 (באופן לא רשמי אפולו 3) (5 ביולי 1966);
AS-202 (באופן לא רשמי אפולו 2) (25 באוגוסט 1966);
כרונולוגיית הטיסות > אסון אפולו 1

אפולו 1 (שמה הרשמי באותה עת היה AS-204) הייתה מיועדת להיות המשימה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו, והיא תוכננה לשיגור ב־21 בפברואר 1967. לרוע המזל, ב־27 בינואר 1967, בעת אימון בתוך תא הפיקוד, פרצה שרפה ושלושת אנשי הצוות: וירג'יל גריסום, אדוארד ווייט ורוג'ר צ'אפי, נספו. הוועדה שחקרה את האסון מצאה כשלים רבים בחללית אפולו, אותם דרשה לתקן לפני שיגור המשימה הבאה. בין הכשלים היו הרכב האטמוספירה בתוך החללית, שהיה 100% חמצן, דבר המגביר את הסיכויים לפריצת שרפה אפילו מניצוץ קטן, והמערכת המסובכת של דלת תא הפיקוד, שלא איפשרה לצוות להימלט ממנו כשפרצה השרפה.
בעקבות ממצאי ועדת החקירה, הורתה נאס"א לחברת נורת' אמריקן אוויאיישן, יצרנית ה־CSM, לבצע שינויים נרחבים בחללית אפולו. בין השינויים היו החלפת הפתח בפתח שהיה ניתן לפתיחה תוך 10 שניות בלבד, שינוי אטמוספירת החללית לתשלובת של חמצן וחנקן, והחלפת רכיבים חשמליים רבים וכיסויים בצורה בטוחה, כך שלא יגרמו לניצוצות.
האסון הביא לדחיית המשימה המאוישת הראשונה (אפולו 7) בכ־20 חודשים לאוקטובר 1968.
כרונולוגיית הטיסות > סידור המשימות לאחר האסון

בספטמבר 1967 הציג אוון מיינארד ממרכז החלל ג'ונסון הצעה לסדרת משימות אפולו שבסופם תבוצע נחיתה על הירח. שבעה סוגי משימות הוצגו – כל סוג בוחן מספר רכיבים ומבצע מספר משימות כאשר השלמת המשימה בהצלחה מאפשרת שיגור משימה מסוג מתקדם יותר. סוגי המשימות היו:
| סוג הטיסה | אופי הטיסה | רכיבי החללית | מסלול | המשימות שבוצעו |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| A | לא מאוישת | משגר סטורן V עם תא השירות ותא הפיקוד (CSM) | סביב כדור הארץ | אפולו 4 ואפולו 6 |
| B | לא מאוישת | משגר סטורן IB עם רכב הנחיתה (LM) | סביב כדור הארץ | אפולו 5 |
| C | מאוישת | משגר סטורן IB עם תא השירות ותא הפיקוד (CSM) | סביב כדור הארץ | אפולו 7 |
| D | מאוישת | משגר סטורן V עם תא השירות ותא הפיקוד (CSM), ורכב הנחיתה (LM) | סביב כדור הארץ | נועד להיות אפולו 8, הומר לאפולו 9 |
| E | מאוישת | משגר סטורן V עם תא השירות ותא הפיקוד (CSM), ורכב הנחיתה (LM) | מסלול לווייני בינוני | לא בוצעה |
| F | מאוישת | משגר סטורן V עם תא השירות ותא הפיקוד (CSM), ורכב הנחיתה (LM) | מסלול סביב הירח | אפולו 10 |
| G | מאוישת | משגר סטורן V עם תא השירות ותא הפיקוד (CSM), ורכב הנחיתה (LM) | נחיתה מאוישת על הירח | אפולו 11 |
משימת אפולו 8 שוגרה למסלול סביב הירח ללא רכב נחיתה, מכיוון שרכב הנחיתה שיועד למשימה זו (LM-3) לא היה מוכן לטיסה. הייתה זו הטיסה הראשונה שבה יצאה חללית ממסלול סביב כדור הארץ והקיפה גרם שמים אחר. טיסת המבחן שהייתה מיועדת לאפולו 8 בוצעה בסופו של דבר על ידי אפולו 9. אפולו 8 מכונה לעיתים C Prime. בעקבות הצלחת אפולו 8 בוטלו משימות מסוג E.
אחרי השלמת השלב האחרון (G) ונחיתה מוצלחת על הירח הוצעו עוד שלושה סוגי משימות מתקדמות יותר:
| סוג הטיסה | אופי הטיסה | רכיבי החללית | מסלול | המשימות שבוצעו |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| H | מאוישת | משגר סטורן V עם תא השירות ותא הפיקוד (CSM), ורכב הנחיתה (LM) | נחיתה מאוישת על הירח, פעילות ירחית ארוכה בת יומיים | אפולו 12, אפולו 13 – לא השלימה את משימתה, אפולו 14 |
| I | מאוישת | משגר סטורן V עם תא השירות ותא הפיקוד (CSM), ורכב הנחיתה (LM) | משימה ארוכת טווח על הירח, בסיוע רכב נחיתה נוסף | שודרג לסוג J |
| J | מאוישת | משגר סטורן V עם תא השירות ותא הפיקוד (CSM), ורכב הנחיתה (LM) | נחיתה מאוישת על הירח ופעילות ירחית בת שלושה ימים עם שלוש הליכות ירח ורכב נדידה ירחי | אפולו 15, אפולו 16, אפולו 17 |
שלוש משימות נוספות – אפולו 18, 19 ו־20 – תוכננו גם הן כסוג J, אך בוטלו בשל קיצוצי תקציב. אפולו 15 הייתה אמורה להיות מסוג H אך היא שודרגה לסוג J בעקבות קיצוץ התקציב לתוכנית וביטול משימות J המתוכננות.
כרונולוגיית הטיסות > סידור המשימות לאחר האסון > טיסות מבחן לסטורן V

העיכובים בפיתוח החללית אפולו, במיוחד לאחר אסון אפולו 1, אפשרו לתוכנית פיתוח הסטורן V להדביק את הפער. המשגר סבל מבעיות רבות, בעיקר בשלבו השני (S-II), שהתאפיינו בעיקר בעודף משקל, ברעידות (תנודות פוגו), ועוד.
אפולו 4 (9 בנובמבר 1967);
אפולו 5 (22 בינואר 1968 – 12 בפברואר 1968);
אפולו 6 (4 באפריל 1968);
כרונולוגיית הטיסות > משימות מאוישות > משימות הכנה

מטרתן של 4 המשימות המאוישות הראשונות בתוכנית אפולו הייתה לוודא את כשירות רכיבי התוכנית לשגר משימה אל הירח ולהשלימה בהצלחה:
אפולו 7 (11 באוקטובר 1968 – 22 באוקטובר 1968);
בין 21 בדצמבר 1968 ל־18 במאי 1969 תכננו בנאס"א לשגר שלוש משימות על גבי משגר סטורן V שיישאו את החללית אפולו על כל חלקיה (כולל רכב הנחיתה), אך בקיץ 1968 הבינו מנהלי התוכנית כי רכב נחיתה ראוי לטיסה לא יהיה מוכן לשיגור המתוכנן של משימת אפולו 8. במקום לבזבז עוד משגר סטורן V לטיסה רגילה סביב כדור הארץ, הוחלט לשלוח את צוות משימת אפולו 9 (שהייתה אמורה להיות טיסת המבחן השנייה של רכב הנחיתה) למסלול סביב הירח ב־CSM במשימת אפולו 8. הרעיון המקורי להחלפת המשימות הועלה על ידי ג'ורג' לוו, מנהל משרד תוכנית אפולו. אף על פי שנטען כי החלפת המשימות נעשתה כתגובה לניסיונות הסובייטיים לשגר חללית זונד מאוישת שתקיף את הירח, אין אף הוכחה לכך. מנהלי נאס"א היו מודעים לתוכנית זונד, אך תזמון משימות הזונד אינו תואם את התיעוד המפורט של נאס"א על ההחלטה לשגר את משימת אפולו 8 אל הירח. ההחלטה לבצע את ההחלפה בוצעה בעיקר בגלל בעיות הפיתוח של רכב הנחיתה, ולא בגלל החששות שהרוסים יגיעו אל הירח לפני האמריקנים.
אפולו 8 (21 בדצמבר 1968 – 27 בדצמבר 1968);
אפולו 9 (3 במרץ 1969 – 13 במרץ 1969);
אפולו 10 (18 במאי 1969 – 26 במאי 1969);
כרונולוגיית הטיסות > משימות מאוישות > משימות אל הירח

לאחר 4 משימות המבחן המאוישות שוגרו 7 משימות נוספות שמטרתן הייתה לנחות באזורים שונים של הירח:
| --- | --- |
: "זהו צעד קטן לאדם, צעד גדול לאנושות" 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
אפולו 11 (16 ביולי 1969 – 24 ביולי 1969);
אפולו 12 (14 בנובמבר 1969 – 24 בנובמבר 1969);
| --- | --- |
: טייס תא הפיקוד של אפולו 13 ג'ק סוויגרט מדווח "יוסטון, הייתה לנו בעיה כאן". 
: לעזרה בהפעלת הקובץ
אפולו 13 (11 באפריל 1970 – 17 באפריל 1970);
אפולו 14 (31 בינואר 1971 – 9 בפברואר 1971);
אפולו 15 (26 ביולי 1971 – 7 באוגוסט 1971);
אפולו 16 (16 באפריל 1972 – 27 באפריל 1972);
אפולו 17 (7 בדצמבר 1972 – 19 בדצמבר 1972);
פנורמה שצולמה במשימת אפולו 17. ניתן לראות את ה־LRV ואת האריסון שמיט.
כרונולוגיית הטיסות > משימות שבוטלו

ב־4 בינואר 1970 הודיעה נאס"א על ביטול משימת אפולו 20 שיועדה לנחות על הירח, כדי שמשגר הסטורן V שיועד למשימה זו יוכל לשמש את שיגור תחנת החלל סקיילאב. כמו כן, קיצוצים בתקציב נאס"א הגבילו את פיתוח משגרי הסטורן V מלבד ה־15 שחלקם כבר שוגרו וחלקם עדיין היו בהרכבה. בעקבות כך הודיעה נאס"א כי שלוש המשימות האחרונות אל הירח ישוגרו ב־1973 ו־1974, אחרי שלוש משימות הסקיילאב שהיו בתכנון. אחרי שבוטלה הנחיתה על הירח במשימת אפולו 13 באפריל 1970 נקבעו מטרות חדשות למשימת אפולו 14 – להשלים את היעדים שהיו מתוכננים לאפולו 13. בסופו של דבר הודיעה נאס"א ב־2 בספטמבר 1970 כי משימת אפולו 15 תהפוך למשימה מסוג J (קודם לכן היא הייתה מסוג H) וכי משימת ה־J האחרונה תבוטל. מכיוון שתוכננו רק 5 משימות מסוג J, ומאחר שהשתיים האחרונות (אפולו 19 ואפולו 20) בוטלו כך שהיה אפשר לשגר רק 3 משימות J, ומאחר שמשימת אפולו 15 הפכה למשימת ה־J הראשונה (ואפולו 16 ו־17 למשימות ה־J השנייה והשלישית) – לא נותרה תכלית ראויה לשיגור אפולו 18, והיא בוטלה.
כרונולוגיית הטיסות > זיהוי המשימות

במרץ 1967, לאחר שיגורם של שלוש משימות אפולו לא מאוישות על גבי משגר סטורן IB, ולאחר אסון אפולו 1, יצאה הוראה מהמטה המרכזי של נאס"א לשנות את צורת מספור המשימות.
עד אז מוספרו המשימות בצורה הזו: "AS-YXX", כאשר ה־AS הוא קיצור של Apollo-Saturn (אפולו־סטורן), ה־Y הוא סוג המשגר (1 – סטורן I,‏ 2 – סטורן IB,‏ 5 – סטורן V) וה־XX הם המספר הסידורי של המשימה. למעשה, המספור היה הזיהוי הסידורי של המשגר, כלומר המשימה נקראה על שם המשגר. לכן יצא שהמשימות לא מוספרו על פי סדר שיגורם אלא לפי המשגר ששימש את השיגור (כך יצא שמשימת AS-203 שוגרה לפני AS-202). בלבול נוסף נוצר לאחר שהמשימה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו (שנקראה בדיעבד אפולו 1), שנקראה על שם משגרה – AS-204 – בוטלה כביכול לאחר השרפה, והמשגר הוצב לשימוש משימה חדשה (אפולו 5).
ההוראה שהוציאה נאס"א הייתה שמעתה ואילך, כל משימות התוכנית יזוהו כ"אפולו X", כאשר ה־X הוא מספר סידורי שמתחיל מ־4 (כדי להתחשב בשלוש המשימות הקודמות ששוגרו תחת הזיהויים AS-201 עד AS-203, שיקראו "אפולו 1", "אפולו 2" ו"אפולו 3"). המספר היה ניתן לפי סדר השיגור ולא כתלות במשגר.
אך בעקבות ההחלטה נוצרה בעיה. הזיהוי "אפולו 1" ניתן (בצורה לא רשמית) למשימת אפולו 1 עוד לפני האסון, ואחריו ביקשו אלמנות האסטרונאוטים לשמור על הזיהוי "אפולו 1". כלומר משימת AS-201 נותרה ללא זיהוי מתאים. אחת ההצעות לפתרון הבעיה הייתה להחשיב את משימות ה־AS-201 עד 203 לחלק מתוכנית הפיתוח של הסטורן I, ולמספר את כל המשימות הבאות תחת הזיהוי "אפולו X", כאשר X הוא מספר סידורי המתחיל מ־2 (כאשר המספר 1 נשמר לבקשת האלמנות). הצעה נוספת הייתה פשוט לקרוא למשימת AS-201 "אפולו 1A".
ב־24 באפריל 1967 הודיעה נאס"א סופית כי החליטה להסב את הזיהוי AS-204 (שמה הרשמי של "אפולו 1") ל"אפולו 1" (רשמית), להשאיר את הזיהויים AS-201 עד 203 למשימות שכבר שוגרו, ולמספר את כל המשימות הבאות מ־4 ואילך.
תוכנית יישומי אפולו

לאור הצלחת רכיבי תוכנית אפולו החלה נאס"א יחד עם יצרניות הרכיבים לבחון יישומים נוספים להם. התוכנית, שהחלה תחת הכינוי "אפולו X" (קיצור ל־Apollo Extension) ואחר כך הוסב שמה ל"תוכנית יישומי אפולו", הציעה משימות מגוונות ביותר ליעדים שונים ועם מטרות שונות.
פיתוח הצעות אלו נדחה:
בסיס ירחי – בהצעה זו נכללו שני שיגורים של סטורן V: אחד היה נושא מעבדה שהייתה נוחתת על הירח ללא אנשי צוות והשני היה נושא 3 אסטרונאוטים לשהייה ממושכת של עד 200 יום בירח וסביבו. הבעיה המרכזית בתכנון זה היה בידודו הממושך של טייס תא הפיקוד שהיה נאלץ להישאר סביב הירח לבדו במשך זמן זה ועל כן הוצע רכב נחיתה משופר וגדול יותר.
מושבת ירח – הצעה זו דמתה באופן כללי להצעת הבסיס הירחי, אך היא כללה את החלפת הצוותים והרחבת הבסיס עם כל משימה, עד שתהפוך למושבה. כל צוות שהיה מגיע לירח היה גדול יותר מקודמו והיה שוהה בירח לפרק זמן ממושך יותר של עד 180 יום.
ביצוע יעף על פני נוגה – הצעה זו כללה שיגור משגר סטורן V שבראשו צירוף CSM עם שלושה אנשי צוות. לאחר הכניסה למסלול סביב כדור הארץ הייתה עוגנת החללית בשלב עליון מרוקן של משגר סטורן IB שהיה מותאם להפיכה למעבדה ולאזור מגורים. לאחר מכן הייתה עוזבת החללית־מעבדה את מסלול כדור הארץ למסע אל עבר נוגה. כעבור כארבעה חודשים הייתה מבצעת החללית יעף על פני נוגה במרחק של כ־5,000 ק"מ מעל פניו. בעת ביצוע היעף היו משחררים האסטרונאוטים גשושית או מספר גשושיות אל אטמוספירת וקרקע נוגה, וכן מבצעים מדידות שונות מתוך חלליתם. גם בזמן המסע אל נוגה ובחזרה היה מבצע הצוות ניסויים שונים ומדידות.
מארס וויאג'ר – הצעה זו כללה בתחילה שיגור נחתת אל מאדים בתוך תא פיקוד של חללית אפולו על גבי משגר סטורן IB, אך לאחר שהתגלה כי אטמוספירת מאדים דלילה בהרבה מאטמוספירת כדור הארץ, הובן שניתן להשתמש במגיני חום פשוטים יותר. ההצעה הסופית כללה את שיגורן של שתי גשושיות לחקר מאדים על גבי משגר סטורן V יחיד, אך ההצעה נדחתה סופית ב־1971. עם זאת, רעיונות מהתוכנית שימשו את תוכנית ויקינג.
פיתוח הצעות אלו אושר ובסופו של דבר הן אוחדו לתוכנית אחת – סקיילאב:
אפולו טלסקופ מאונט (מצפה אפולו) – הצעה זו כללה הפיכת שלב המראה של רכב נחיתה ירחי למצפה כוכבים לביצוע תצפיות על השמש וכדור הארץ, שהיה משוגר על גבי סטורן IB ועוגן ב־CSM עם שלושה אנשי צוות. המשימה הייתה חגה במסלול לווייני נמוך סביב כדור הארץ ונמשכת בין 21 ל־28 יום.
משימת סיור מאוישת – הצעה זו כללה הסבת רכב נחיתה ירחי למעבדה שהייתה משוגרת על גבי משגר סטורן IB למסלול קוטבי.
תחנת חלל – הצעה זו כללה הסבת שלב S-II (ולאחר מכן שונתה ההצעה לשלב S-IVB) משומש לתחנת חלל.
תוכנית יישומי אפולו > סקיילאב

סקיילאב הייתה תחנת החלל האמריקאית הראשונה בחלל. היא שוגרה ב־14 במאי 1973 על גבי משגר סטורן INT-21 – משגר סטורן V ששלבו השלישי הוחלף בתחנת החלל. תחנת החלל תופעלה על ידי נאס"א בין 1973 ל־1979 כאשר בשנים 1974–1973 ביקרו בתחנה שלושה צוותים, ששוגרו בחלליות אפולו שכללו רק את ה־CSM, וששהו בו לפרקי זמן של עד 84 יום במהלכם בוצעו ניסויים שונים. סקיילאב נעזבה על ידי הצוות האחרון (סקיילאב 4) בפברואר 1974 ומאז הייתה לנאס"א רק שליטה מעטה עליה. התחנה הייתה אמורה להישאר במסלול עד לכניסתם לפעולה של מעבורות החלל, שהיו אמורות להחזיר אותה לשימוש, אך סופות שמש גרמו להתעבות האטמוספירה שהאטה את תחנת החלל עד שלבסוף היא חדרה לאטמוספירה ב־11 ביולי 1979 והתפרקה.
סקיילאב 2 שוגרה ב־25 במאי 1973 על גבי משגר סטורן IB והייתה המשימה הראשונה אל תחנת החלל סקיילאב. הצוות כלל שלושה אסטרונאוטים ששוגרו בחללית אפולו ושהו בחלל 28 ימים, ובכך שברו את שיא השהייה הממושכת בחלל עד אז. הצוות היה גם לצוות תחנת החלל הראשון שחזר לכדור הארץ בחיים מאחר שצוות תחנת החלל סאליוט 1 הסובייטי נהרג במהלך החזרה לכדור הארץ ב־30 ביוני 1971. צוות סקיילאב 2 חזר לכדור הארץ בשלום ב־22 ביוני 1973.
סקיילאב 3 שוגרה ב־28 ביולי 1973 על גבי משגר סטורן IB והייתה המשימה המאוישת השנייה אל תחנת החלל סקיילאב. צוות המשימה שוגר בחללית אפולו ושהה בחלל מעט יותר מ־59 ימים. המשימה נחתה בכדור הארץ בשלום ב־25 בספטמבר 1973.
סקיילאב 4 שוגרה ב־16 בנובמבר 1973 על גבי משגר סטורן IB והייתה המשימה המאוישת השלישית והאחרונה אל תחנת החלל סקיילאב. צוות המשימה שוגר בחללית אפולו ושהה בחלל 84 ימים. המשימה נחתה בכדור הארץ ב־8 בפברואר 1974.
תוכנית יישומי אפולו > אפולו־סויוז

אפולו־סויוז הייתה משימת החלל המשותפת הראשונה של ארצות הברית וברית המועצות, שסימנה את סוף המרוץ לחלל. המשימה הייתה גם האחרונה של החללית אפולו, והמשימה המאוישת האמריקאית האחרונה עד לשיגור מעבורת החלל קולומביה למשימת STS-1, ב־1981. שתי חלליות עם שני צוותים – חללית אפולו עם 3 אנשי צוות, וחללית סויוז עם 2 אנשי צוות, שוגרו ב־15 ביולי 1975, אפולו על גבי משגר סטורן IB ממרכז החלל קנדי וסויוז על גבי משגר סויוז מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, למסלול היפגשות בחלל. במשימה זו, במקום את רכב הנחיתה הירחי, נשאה החללית אפולו מתאם מיוחד, שצידו השני עוצב כך שיוכל להתחבר לחללית הסובייטית. שתי החלליות נפגשו בחלל ב־17 ביולי וצוותיהם החליפו ביניהם מתנות וסעדו יחד. החלליות נפרדו בפעם האחרונה (נעשו מספר תרגילי עגינה והיפרדות) ב־19 ביולי אז חזרו החלליות לכדור הארץ.