stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוליוס באב
מבחר ספרים

יוליוס באב כתב 90 ספרים וביוגרפיות על עולם התיאטרון:
1904 - Die Berliner Boheme (הבוהמה הברלינאית)
1910-1911,1922-1933,Der Mensch auf der Bühne. Eine Dramaturgie fur Schauspieler (האדם על הבמה)
1911 Die Chronik des deutschen Dramas מונוגרפיה של השחקנים הגרמנים - 5 כרכים
1930 Der Mensch auf der Bühne. Eine Dramaturgie fur Schauspieler (האדם על הבמה)
1910,1926 George Bernard Shaw
Ludwig Anzengruber
Nebenrollen. Ein dramaturgischer Mikrokosmos 1913 (תפקידים משניים. מיקרוקוסמוס תיאטרוני)
on the site archive
Fortinbras oder Der Kampf des 19. Jahrhunderts mit dem Geist der Romantik. Sechs Reden. 1914.
(פורטינברס או מאבקה של המאה ה-19 ברוח הרומנטיזם. שש הרצאות)
Am Rande der Zeit 1915 בשולי הזמן - מסות
עם וילי האנדל: Wien und Berlin. Vergleichendes zur Kulturgeschichte der beiden Hauptstädte Mitteleuropas. Berlin 1918 (Neue, bearbeitete Ausgabe. Mit einem Schlußkapitel von Hermann Kienzl. Berlin 1926)
(וינה וברלין. מבט השוואתי על ההיסטוריה התרבותית של שתי בירות מרכז אירופה. (מהדורה חדשה, מתוקנת, עם אחרית דבר מאת הרמן קינצל)
Die deutsche Kriegslyrik 1914–1918. Eine kritische Bibliographie. Stettin 1920.(ליריקת המלחמה הגרמנית 1914–1918. ביבליוגרפיה בקורתית)
1921 »Das Leben Goethes«
1922 -Heinrich von Kleist und seine bühnenwerke
1923 - Hebbel
1925 - Shakespeare
Richard Dehmel. Die Geschichte eines Lebenswerkes Leipzig 1902, 1926.
(ריכרד דהמל. היסטוריה של מפעל לחיים)
1926 - Goethe und die Juden
Das Theater der Gegenwart. Geschichte der dramatischen Bühne seit 1870 (= Illustrierte theatergeschichtliche Monographien. Bd. 1, Leipzig) 1928. (התיאטרון העכשווי. ההיסטוריה של הבמה הדרמטית החל מ-1870- ב"מונוגרפיות מאוירות על תולדות התיאטרון", כרך א)
Albert Bassermann. Weg und Werk eines deutschen Schauspielers um die Wende des 20. Jahrhunderts. Leipzig 1929 ("אלברט בסרמן. דרכו ומפעל חייו של שחקן גרמני בצומת המאה ה-20")
Die Devrients. Geschichte einer deutschen Theaterfamilie. Berlin 1932 (בני דווריינט. תולדות משפחה גרמנית של אנשי תיאטרון)
Rembrandt und Spinoza. Ein Doppelbildnis im deutsch-jüdischen Raum. Berlin 1934 (רמברנדט ושפינוזה. דיוקן כפול במרחב הגרמני-יהודי)
Leben und Tod des deutschen Judentums. Herausgegeben von Klaus Siebenhaar. Berlin 1988, (גם: Leben und Tod des deutschen Judentums. Essay, Briefe und „vita emigrationis“ (= Akte Exil.כרך. 6). Berlin 2002 (חייה ומותה של יהדות גרמניה - בעריכת קלאוס זיבנהאר - מסה, מכתבים ו"חיי מהגר")
Amerikas Dichter 1949–51 (המשוררים של אמריקה) 2 כרכים
מבחר ספרים > מחזות

Der Andere - 1907 (האחר), קומדיה טרגית
on site archive
ָ1908 - Das Blut (הדם), דרמה
מבחר ספרים > שירים

Ausgewaehlte Gedichte 1930 (שירים מובחרים), כולל השיר Der Jude (היהודי)
מבחר ספרים > כתבים אוטוביוגרפיים

Erinnern, autobiographische Skizze
מבחר ספרים > מכתבים

באב ניהל התכתבות ענפה עם אישים רבים בזירה התרבותית הגרמנית והיהודית - כמו גרהרט האופטמן, שטפן צווייג, מרטין בובר, ואחרים
התכתבות בין באב לגרהרט האופטמן
לקריאה נוספת

Elisabeth Albanis German-Jewish Cultural Identity from 1900 to the Aftermath of the First World War, De Gruyter, Tübingen 2002
Amos Elon The Pity of it all - A Portrait of Jews in Germany 1743-1933. Penguin Books, London 2002
David Wertheim Salvation through Spinoza: A Study of Jewish Culture in Weimar Germany 2011
John Willett - Expressionism, New York 1970
Sylvia Rogge-Gau: Julius Bab und der Jüdische Kulturbund. Metropol, Berlin 1999
הערות שוליים

↑  E.Adynka
↑  האתר familyname
↑  E.Albanis עמ' 148-149
↑  E.Albanis עמ' 148-149
↑  מצוטט אצל John Willett 1970 עמ' 102
↑  A.Elon עמ' 323
↑  A.Elon עמ' 323
↑  A.Elon עמ' 322
↑  Julius Bab on genealogical site Geni
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258041905171  PLWABN: 9810694289405606  BIBSYS: 90061838  BnF: cb12745893q (data)  CiNii: DA02914539  GND: 116019891  ISNI: 0000 0001 1037 870X  LCCN: n82222250  NDL: 00550571  NKC: ola2002150479  NLA: 36552219  NSK: 000099737  NTA: 067876196  RERO: 02-A002955832  SNAC: w61k2033  SUDOC: 070991332  Trove: 1288105  VcBA: 495/328313  VIAF: 9973320   WorldCat (עם VIAF): 9973320 
לוחית זיכרון על בית בווילמרסדורף, שבו התגורר יוליוס באב בשנים 1906–1908
יחסי צ'ילה–תוניסיה

| יחסי צ'ילה–תוניסיה |
| --- | --- |
צ'ילה: תוניסיה


צ'ילה: תוניסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
756,102: 163,610
אוכלוסייה
19,788,712: 12,295,083
תמ"ג (במיליוני דולרים)
335,533: 48,530
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,956: 3,947
משטר
רפובליקה דמוקרטית

יחסי צ'ילה–תוניסיה הם יחסי החוץ בין תוניסיה לצ'ילה.
נציגויות דיפלומטיות

תוניסיה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה.
צ'ילה מיוצגת בתוניסיה באמצעות שגרירותה ברבאט, מרוקו, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בתוניס.
יחסי הממלכה המאוחדת – ירדן

| יחסי הממלכה המאוחדת – ירדן |
| --- | --- |
הממלכה המאוחדת: ירדן


הממלכה המאוחדת: ירדן
שטח (בקילומטר רבוע)
243,610: 89,342
אוכלוסייה
69,242,094: 11,544,753
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,340,032: 50,814
תמ"ג לנפש (בדולרים)
48,237: 4,401
משטר
מונרכיה חוקתית

ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון (מימין) נפגש עם עבדאללה השני, מלך ירדן, בדאונינג 10 בלונדון, 2019
היחסים האנגלו-ירדניים מתייחסים ליחסים בין ממלכת ירדן ההאשמית לבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. שתי המדינות חולקות קשר הדוק יחסית שהחל בעת שההאשמים קיבלו עזרה בריטית להפיל את השלטון העות'מאני במדינה במלחמת העולם הראשונה, אך לעיתים היחסים גם סבלו ממתחים. עם זאת, שתי המדינות הצליחו להבטיח מערכת יחסים חזקה. לירדן יש שגרירות בלונדון ולבריטניה יש שגרירות בעמאן.
היסטוריה

במהלך מלחמת העולם הראשונה ביקשו ההאשמים עזרה ותמיכה מהאימפריה הבריטית דרך מטה המשרד לענייני המזרח התיכון בקהיר כדי להילחם נגד העות'מאנים, שהתממשה לאחר 1916. המרד הערבי הפתאומי בהנהגת המשפחה ההאשמית, אף שלא היה מסוגל להבטיח תמיכה מוחלטת משבטים ערביים אחרים, מילא תפקיד אינסטרומנטלי בקריסת השלטון העות'מאני שם. עם זאת, המטרה העיקרית של המרד ההאשמי, אחדות ועצמאות מוחלטת למדינה ערבית שהשתרעה מעיראק וסוריה המודרנית ועד תימן למעט עדן, לא כובדה על ידי לונדון ובעלת בריתה צרפת. בסופו של דבר, כהתנצלות על הכישלון, בריטניה העמידה את השריף עבדאללה כשליט אמירות עבר הירדן בתקווה ליישר את ההדורים.
עד שנת 1956 לא הייתה לאמירות, אף על פי שהיא נשלטה על ידי ההאשמים, ממשל עצמאי מלא. ממשלת בריטניה הפעילה עדיין את השפעתה ברחבי האמירויות. ג'ון באגוט גלאב, המכונה גלאב פאשה, היה השליט דה-פקטו האחראי על המדינה, והניח את היסוד של הלגיון הערבי, שהפכו מאוחר יותר לכוחות המזוינים הירדניים. באותו הזמן, גלאב פאשה מילא תפקיד שנוי במחלוקת, שנמצא עדיין בוויכוח בתולדות הממלכה הירדנית המודרנית.
במלחמת העצמאות הישראלית ב-1948, בריטניה העדיפה בסתר פלישה ירדנית מוחלטת לגדה המערבית, בתקווה למנוע הקמה אפשרית של מדינה פלסטינית בהנהגת אמין אל-חוסייני, והצליחה בהשגת מטרתה, ובכך הבטיחה את ההשפעה הבריטית בתוך עבר הירדן אף על פי שתפקידם יצר תוצאה לא רצויה בעתיד המזרח התיכון. מאוחר יותר בריטניה המשיכה לתמוך בירדן במהלך ספטמבר השחור נגד אש"ף, אף על פי שתמיכתה הוטלה בספק לאחר התייחסותה בחוסר אמון לעתידו של המלך חוסיין. בריטניה גם תמכה בסתר בהיתר למטוסים ישראליים לטוס בירדן כאשר סוריה שלחה כוחות לפלוש למדינה, ואילצה את הסורים לסגת.
המלך חוסיין עצמו נישא לאנטואנט גרדינר, אישה בריטית שילדה מאוחר יותר את עבדאללה השני, מלך ירדן, ובעקבות כך, עבדאללה השני נחשב ממוצא בריטי דרך אמו.
יחסים מודרניים

הודות לקרבה חזקה זו ולנישואים המאוחרים בין חוסיין למונא, ירדן ובריטניה שומרות על קשר חזק. ראש הממשלה הבריטית תרזה מיי ראתה את ירדן כבעלת ברית ראויה לציון, ונענתה באמון הדדי מצד ראש הממשלה הירדני. שתי המדינות גם התכוונו להרחיב את קשריהן הדו-צדדיים.
שתי המדינות גם היו מעורבות בקנה מידה קטן בשיחות השלום בין ישראל לרשות הפלסטינית כמשא ומתן, ודחקו בשיחות שלום בין הצדדים.
לדברי המלך עבדאללה השני, מערכת היחסים כבר הגיעה לנקודת שיא ובשלה להפוך לשותפות אמיתית.
ראו גם

חוזה לונדון (1946)
יחסי גרמניה–לטביה

| יחסי גרמניה–לטביה |
| --- | --- |
גרמניה: לטביה


גרמניה: לטביה
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 64,589
אוכלוסייה
84,431,715: 1,867,238
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 43,627
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 23,364
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין לטביה הם יחסים היסטוריים שתחילתם במהלך ימי הביניים, ובמהלך השנים ידעו עליות ומורדות. לאחר קריסת ברית המועצות ואיחוד גרמניה מחדש, התחזקו קשרי המדינות, וכיום שתי המדינות חברות בנאט"ו ובאיחוד האירופי, ומקיימות ביניהם קשרים כלכליים, חברתיים ותרבותיים בשלל תחומים.
היסטוריה

במהלך המאה ה-12 הקימו גרמנים תחנות סחר על הדווינה, ובמאה ה-13 ייסד אלברט מבוקסהובן את ריגה. מאוחר יותר ניהלו המסדר הליבוני והמסדר הטבטוני מסע לביעור הפגאניות באזור הים הבלטי. גרמנים-בלטים שלטו בתרבות, בדת ובחינוך של אסטוניה ולטביה עד שלהי המאה ה-19. אחרי כיבושן של אסטוניה ולטביה על ידי האימפריה הרוסית בתחילת המאה ה-18 תרמו גרמנים-בלטים רבות לקידום המדע והתרבות של רוסיה, ובני העדה התגייסו לצבא הרוסי, ואחדים מהם הגיעו לדרג הפיקודי הבכיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה לטביה על ידי צבא הקיסרות הגרמנית, ובשנת 1918 אף הוקמה על ידי הגרמנים דוכסות קורלנד וסמיגליה, אשר התפרקה עד מהרה בעקבות התבוסה הגרמנית במלחמה. ב-15 ביולי 1920 נחתם הסכם הכרה הדדית בין רפובליקת ויימאר ולטביה, ולטביה העניקה מעמד שווה אף למיעוט הגרמני הגדול שחי בה.
בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 הוכרה לטביה כחלק מאזור ההשפעה הרוסי, ואכן ב-15 ביוני 1940 נכבשה לטביה על ידי ברית המועצות, אשר הקימה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית ב-21 ביולי אותה שנה. בקיץ 1941 נכבשה לטביה על ידי הוורמאכט במהלך מבצע ברברוסה וצורפה לשטחי נציבות הרייך אוסטלנד. חלק ניכר מהלטבים ראה בגרמנים כמשחררים, ואלפי לטבים אף לחמו בשורות הוואפן אס אס עד סוף המלחמה. בשנת 1944 כבש הצבא האדום בחזרה את לטביה, ואלפי גרמנים גורשו לעבר גרמניה.
במהלך המלחמה הקרה היחסים בין ליטא לגרמניה המערבית היו מוגבלים מאוד, וכמעט לא היה קשר בין המדינות. בשנת 1986 הכריז מיכאיל גורבצ'וב על פרסטרויקה, וב-21 באוגוסט 1991 הכריזה לטביה על עצמאותה. ב-27 באוגוסט 1991 אסטוניה, לטביה וליטא הוכרו על ידי המדינות החברות באיחוד האירופי, וכך גם על ידי גרמניה. בתקופה שלאחר מכן נעה המדיניות הגרמנית כלפי לטביה בין הרצון והמחויבות לשלב את המדינות הבלטיות במוסדות האירופיים, לבין החשש להכעיס את רוסיה או להפריע להתקרבותה עם אירופה. בשנת 2004 הצטרפה לטביה הן לאיחוד האירופי והן לנאט"ו. היחסים הגרמניים-לטבים אינטנסיביים וידידותיים כיום, ומתפתחים הן במישור הבין-צדדי והן הרב-צדדי במסגרת הארגונים הנזכרים.
יחסים דיפלומטיים

גרמניה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה, ואילו לטביה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-7 קונסוליות בברמן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, קינצלזאו, מינכן ורוסטוק.
ישיבת בית מדרש עליון

| --- | --- |

מבנה בית המדרש הישן של הישיבה
 מכון לימודים פרטי ללא מטרות רווח
 השתייכות:  זרם ליטאי
 תקופת הפעילות:  תשנ"ח–הווה
 מייסדים:  הרב דן אונגרישר
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב ירחמיאל אונגרישר
 משגיח:  הרב שמואל שולמן
 תלמידים
 :  כ-600
 מיקום
 מיקום:  בני ברק
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 קואורדינטות:  41°06′50″N 74°04′10″W﻿ / ﻿41.114°N 74.0694°W﻿ / 41.114; -74.0694
 he
 
ישיבת בית מדרש עליון היא ישיבה שהוקמה במקורה במונסי שבניו יורק, וכיום עיקר פעילותה בבני ברק.
היסטוריה

הישיבה הוקמה על ידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ', ראש ישיבת תורה ודעת – ששילבה לימודי חול ותלמידיה היו מודרניים. הרב מנדלוביץ' שאף להקים ישיבה בסגנון מחמיר יותר, ולכן פתח את ישיבת בית מדרש עליון. הוא שאף לשלב בישיבה את הלמדנות הליטאית יחד עם החמימות החסידית ולשם כך הוא הביא את ראשי ישיבת תורה ודעת, הרב ראובן גרוזובסקי הליטאי והרב גדליה שור החסיד. בהמשך מונה כראש ישיבה הרב דן אונגרישר, חתנו של הרב גרוזובסקי. משגיח הישיבה היה הרב ישראל חיים קפלן, חתנו של הרב ירוחם ליבוביץ.
הישיבה נפתחה במונסי, כדי להתרחק מהעיר הגדולה. בהמשך השנים החלו להתגורר סביב הישיבה בוגרים שלה, והם היוו את תשתית הקהילה החרדית במונסי.
הישיבה הקימה את הכולל הראשון בארצות הברית, ובראשו עמד הרב שמחה שוסטל.
שיא פעילותה היה בין השנים 1950–1960.[דרוש מקור] בשנת 1970 נסגרה, וכעבור מספר שנים נפתחה מחדש על ידי הרב דן אונגרישר. לאחר פטירתו, מונה חתנו הרב ישראל מרדכי פאלק סוויאטיצקי לראש הישיבה.
בוגרים בולטים

הרב ישראל בלסקי ראש ישיבת תורה ודעת
הרב יעקב משה קולפסקי - ראש ישיבת נר ישראל
הרב יהודה דוד בלייך
הרב משה יהודה לייב רבינוביץ האדמו"ר ממונקאטש
הרב נתן שרמן
הרב דוד שוסטל - מראשי ישיבת לייקווד
הרב אהרן טברסקי - פרופסור למשפטים
הרב אברהם שור, ראש ישיבה, משגיח ורב קהילת תפארת יעקב בפלטבוש
הרב שמחה שור ראש ישיבת אור שמח
הרב רפאל שור ראש ישיבת ויז'ניץ מונסי
הרב ישראל חיים מנשה פרידמן, ראב"ד קהילת סאטמר (פלג הרב זלמן לייב)
הישיבה בישראל

בשנת תשנ"ח הקים הרב אונגרישר סניף של ישיבת בית מדרש עליון בבני ברק, בראשה העמיד את בנו, הרב ירחמיאל אונגרישר. המשגיח בישיבה הוא הרב שמואל שולמן. בין הר"מים: הרב אברהם יצחק ליפקוביץ, בנו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ; הרב יואל מקלב, נכדו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ ואחיו של חבר-הכנסת אורי מקלב; הרב נפתלי קופשיץ רב קהילת חניכי הישיבות רוממה בירושלים, הרב ישראל אידלשטיין בנו של ראש ישיבת פוניבז' הרב גרשון אדלשטיין, הרב ישראל סוקל חתנו של הרב שלמה הרשלר ואחיינו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, והרב טוביה שפירא בן הרב זאב שפירא וחתנו היחיד של ראש הישיבה הרב אונגרישר אשר מכהן כאחד מראשי הישיבה. באלול תשפ"א התמנה לר"מ הרב אהרן ולדמן.
נכון לשנת תשפ"ד לומדים בישיבה כ-600 בחורים. תחילה היה בניין בית המדרש וחדרי השיעורים ברחוב קושניר. ובניין הפנימייה ברחוב אורליאן. אך עם התרבות התלמידים נבנה בניין נוסף [שבנייתו עדיין לא הושלמה] ברחוב עוזיאל, על אף הבניה העבירה הישיבה את משכנה לבניין החדש, בבניין זה ישנו בית מדרש חדש המכיל כ-1000 מקומות ישיבה. וכן חדר אוכל וחדרי שיעורים. בבניין הקודם ברחוב קושניר נשארו אברכי הישיבה ומספר מצומצם של בחורים.
הישיבה בישראל > ישיבת שכר שכיר

לאחר פטירתו של הרב יששכר מאיר, נזנחה ישיבת הנגב. באדר ה'תשע"ב, לאחר שנעשו מספר ניסיונות להחיותה, אומצה הישיבה על ידי ישיבת בית מדרש עליון ונקראה "ישיבת שכר שכיר" על שם ספרו של הרב מאיר. ראשי הישיבה הם הרב צבי יהודה גרשונוביץ והרב אריה לוי. בין הר"מים: הרב דב לב, הרב ישראל חיים ינקלביץ והרב מרדכי פלאי, הרב מאיר שמחה ויספיש והרב שניידר. בישיבה כ-120 בחורים.
הישיבה בישראל > ישיבת נחלת דן

בקיץ ה'תשע"ו הוקמה בבני ברק ישיבת בת לבני עדות המזרח, הישיבה קרויה "נחלת דן" על שמו של מייסד הישיבה הרב דן אונגרישר. בראשות הישיבה עומד הרב ירחמיאל אונגרישר, משגיח הישיבה הוא תלמידו, הרב דוד משען.
הערות שוליים

↑  מנחם קולדצקי, כִּי הֵם חַיֵּינוּ וְאֹרֶךְ יָמֵינוּ > 'המחדש' מציג: מפת הרישום של עולם הישיבות לאלול תשפ"ד, באתר המחדש, ‏7 בספטמבר 2024
↑  התרגשות ב'בית מדרש עליון': תפילות הימים הנוראים בבניין החדש, 24 בספטמבר 2019, באתר JDN
משה ויסברג, תיעוד: ב'בית מדרש עליון' סיימו שישה סדרי משנה, 2 ביולי 2019, באתר בחדרי חרדים
ישראל כהן, הישיבה ניצחה: אור ירוק לבניית 'בית מדרש עליון' בבני ברק, 21 בנובמבר 2017, באתר כיכר השבת
1 2  משה ויסברג, הכירו: הגרסה הספרדית של 'בית מדרש עליון', 9 באוגוסט 2016, באתר בחדרי חרדים
יחסי עומאן–רוסיה

| יחסי עומאן–רוסיה |
| --- | --- |
עומאן: רוסיה


עומאן: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
309,500: 17,098,242
אוכלוסייה
5,334,472: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
108,192: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
20,282: 13,978
משטר
מונרכיה: רפובליקה פדרלית נשיאותית

יחסי עומאן–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין רוסיה לעומאן.
סקירה כללית

עומאן הייתה בעלת ברית של הגוש המערבי במהלך המלחמה הקרה. ברית המועצות תמכה במורדים מרקסיסטים כמו החזית העממית לשחרור עומאן בעומאן במהלך מרד דופאר בשנות השישים והשבעים, והביאה להידרדרות היחסים בין עומאן לברית המועצות. המורדים הובסו בעזרת בריטניה על ידי ממשלת עומאן. עומאן לא קיימה יחסים עם ברית המועצות בתקופה זו. לאחר תקופה ארוכה כוננו עומאן וברית המועצות יחסים דיפלומטיים ב-5 בפברואר 1986 ועדיין מקיימים יחסים נייטרליים ברובם. אולם מאז עסקת פורצת דרך של אופ"ק, עומאן ורוסיה נהיו בעלות ברית פעילות במפרץ הפרסי.[דרושה הבהרה]
נציגויות דיפלומטיות

רוסיה מחזיקה בעומאן שגרירות במסקט.
עומאן מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה.
יחסי צ'ילה–רואנדה

| יחסי צ'ילה–רואנדה |
| --- | --- |
צ'ילה: רואנדה


צ'ילה: רואנדה
שטח (בקילומטר רבוע)
756,102: 26,338
אוכלוסייה
19,788,712: 14,334,764
תמ"ג (במיליוני דולרים)
335,533: 14,098
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,956: 983
משטר
רפובליקה דמוקרטית: רפובליקה

יחסי צ'ילה–רואנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של צ'ילה לבין רפובליקת רואנדה.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת רואנדה לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות ברואנדה אינם זקוקים לאשרה מראש על מנת לעשות כן, אלא מקבלים אחת עם הכניסה למדינה או מנפיקים אשרה אלקטרונית (eVisa). לעומת זאת, אזרחי רואנדה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן.
נציגויות דיפלומטיות

צ'ילה אינה מיוצגת ברואנדה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
רואנדה אינה מיוצגת בצ'ילה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי. רואנדה האמינה את שגרירותה שבוושינגטון די. סי., בירת ארצות הברית, על צ'ילה.
ישיבת בית יעקב (פירירא)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מוסד חינוכי
 מייסדים:  חזקיה די סילוה 
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הפרי חדש, רבי יעקב מולכו, רבי אברהם יצחקי, רבי אליעזר נחום, רבי יצחק הכהן רפפורט, רבי רפאל מיוחס, רבי יצחק קובו, רבי אברהם אשכנזי, רבי ישראל מאיר מזרחי, רבי יוסף יום טוב מיוחס
 
ערך זה עוסק בישיבה שהוקמה בשלהי המאה ה-17 על ידי הגביר יעקב פירירא. אם התכוונתם לישיבה שהוקמה מכספי משפחת וויגה באמצע המאה ה-17 על ידי רבי ישראל יעקב חאגיז, ראו .
ישיבת בית יעקב פירירא הייתה ישיבה ותיקה בירושלים שהתקיימה בין השנים ה'תנ"א (1691) ועד תחילת המאה העשרים. היא נוסדה על ידי הגביר יעקב פירירא מאמסטרדם ובהשפעתו של רבי חזקיה דה סילוה, ה"פרי חדש". הישיבה הייתה אחד ממוסדות התורה החשובים ביותר בירושלים במאות השבע עשרה והשמונה עשרה, ובין לומדיה נמנו גדולי החכמים בירושלים.
רקע

בשנת ה'תמ"ח נשלח רבי חזקיה דה סילוה על ידי רבו רבי משה גאלנטי בשליחות לארצות אירופה המערבית לשם איסוף כספים ליהודי ירושלים. בשהותו באמסטרדם הוא פגש את הגביר ר' יעקב פירירא, נדיב מפורסם שתרם רבות למטרות צדקה באמסטרדם ובארץ ישראל. יעקב פירירא היה בנו של הגביר אברהם פירירא מאנוסי ספרד, שייסד בשנת תי"ט (1659) את ישיבת חסד לאברהם בעיר חברון בראשות הרב אברהם ישראל זאבי. לאחר פטירת אביו בשנת תנ"ט (1699) הגדיל בנו יעקב את קרן התמיכה בישיבה והרחיב אותה. מאז נקראה הישיבה "חסד לאברהם ואמת ליעקב". הפרי חדש הציע לגביר להקים ישיבה דומה בירושלים שילמדו בה חכמי העיר ושתיקרא על שמו.
עד לשנת תמ"ט התקיימה בירושלים ישיבה ותיקה אף היא, "בית יעקב ויגה" שייסד הגביר אברהם ויגה מליוורנו. עם פטירתו של ראש הישיבה האחרון רבי משה גאלנטי הישיבה נסגרה ונוצר חלל בעיר בישיבה שתשמש את חכמיה. זה היה אפוא הרקע להצעתו של הפרי חדש.
היסטוריה

הישיבה נוסדה בחודש אלול ה'תנ"א. בי"ב בחודש הפקיד יעקב פירירא סכום בסך 20,000 פלורין בקרן מיוחדת שהקים לשם כך ושאת ניהולה מסר בידי ראשי הקהל באמסטרדם. הוא מינה את הפרי חדש לראש הישיבה וקבע את תקנות היסוד של הישיבה. מתוך הקרן נמסר מיד לידי הפרי חדש סכום של 800 פלורין לשם החזקת הישיבה בשנה הראשונה, וסכום נוסף לקניית ציוד ראשוני כמו ריהוט וספרים לישיבה. מספר שנים לאחר מכן הוגדלה הקצבה ונקבע שמתוכה ישלח סכום מסוים לישיבת "חסד לאברהם ואמת ליעקב" בחברון, והשאר לישיבה בירושלים.
בשנת תנ"ה (1695) נפטר ראש הישיבה הראשון, הפרי חדש, ור' יעקב פירירא מינה, בהתייעצות עם חכמי ירושלים, את רבי יעקב מולכו לראש הישיבה. בד בבד הוא פתח מחלקה חדשה בישיבה והגדיל את סכום התמיכה.
בהמשך עמדו בראשות הישיבה גדולי החכמים שבירושלים ובהם ידועים:
רבי אברהם יצחקי (תכ"א [1661] – תפ"ט [1729]) - ראש הישיבה לאחר הרב מולכו. כיהן גם כראשון לציון.
רבי אליעזר נחום (תכ"ב [1662] - תק"ה [1745]) - שימש כראש הישיבה במקביל לכהונתו כראשון לציון.
רבי יצחק הכהן רפפורט - שימש בסוף ימיו כראש הישיבה במקביל לכהונתו כראשון לציון.
רבי רפאל מיוחס ב"ר שמואל (ה'תס"א [1701] - ה'תקל"א [1771]).
רבי יצחק קובו (תק"ל [1770] - תרי"ד [1854]) – עמד גם בראש "ישיבת כנסת ישראל" שהקים האור החיים.
ר' אברהם אשכנזי (תקע"א [1811] – תר"מ [1880]).
הרב ישראל מאיר מזרחי, מחבר השו"ת פרי הארץ.
רבי יוסף יום טוב ב"ר רפאל מיוחס, חיבר ספר "מי בא"ר" (כתב יד), הכולל חידושים שחידש "בבית מדרשנו בית יעקב פירירא".
צביון וסדרי הישיבה

מבנה הישיבה כלל שלושה חדרים: חדר אחד שנועד עבור בית המדרש הגדול, חדר שני עבור בית המדרש הקטן וחדר שלישי בו היה אוצר הספרים.
בית המדרש הגדול המכונה גם "ההסגר", מנה תשעה אנשים: ראש הישיבה (המכונה "האדון הראש"), ארבעה "חכמים" וארבעה "בעלי תורה". בית מדרש זה – מטרתה העיקרית של הישיבה ובו למדו חכמי ירושלים לאורך השנים. הלומדים נבחרו בקפידה על ידי ראש הישיבה ונתמכו כלכלית בידי הקרן שהקצתה לכל אחד סכום חודשי קבוע. סדרי הלימוד נערכו בשעות הבוקר והצהריים, בעיקר בגמרא והלכה. חודשי החגים, תשרי וניסן היו חודשי פגרה ובתקופה זו היו מתפנים הלומדים לכתוב ולהדפיס את חידושיהם.
בית המדרש הקטן נועד עבור תלמידים "מתנדבים" ואינם נתמכים כלכלית מידי הישיבה. בתקנות הישיבה אף מודגש שתלמידים אלו לא יקבלו כל קצבה מהישיבה, אף אם יסכימו הלומדים בבית המדרש הגדול לקבל פחות. בראשות הישיבה עמד חכם קבוע שהיה לומד עם התלמידים.
החדר השלישי הכיל בראשיתו את אוצר הספרים של הישיבה. הלומדים היו רשאים להשאיל ספרים מהחדר בהמשך תוך רישום בפנקס מיוחד עליו היה אחראים התלמידים לפי תורנות. לאחר פטירת הפר"ח חדר זה הוסב לשם פתיחת חדר לימוד חדש בישיבה והוא נועד עבור נערים המעוניינים ללמוד מקרא עם פירוש רש"י, כאשר שפת הלימוד הייתה בבוקר בעברית ואחר הצהריים בלדינו. בראש בית מדרש זה שבראשו עמד תלמיד חכם שמונה על ידי מנהלי הישיבה.
צביון וסדרי הישיבה > תקנות הישיבה

תקנות הישיבה נכתבו על ידי יעקב פירירא בעצמו, כנראה בהיוועצות עם הפרי חדש. התקנות עסקו בכלל הנושאים העומדים לפתחה של הישיבה, כמו סמכות ראש הישיבה, שיטת הלימוד, זמני הלימוד, מספר החדרים וחלוקתם, סכומי הקצבה ועוד נושאים רבים. התקנות עודכנו מפעם לפעם לפי צורך השעה.
מלומדי הישיבה הנודעים

רבי יונה נבון (תע"ג – תק"כ).
רבי חיים יוסף דוד אזולאי (תפ"ד - תקס"ו) - למד בישיבה אצל הרב יצחק הכהן רפפורט
רבי נסים חיים משה מזרחי (ת"ץ – תק"ט).
רבי ישראל מאיר מזרחי - אחיו הקטן של הרב נסים חיים משה מזרחי. כאמור, שימש בערוב ימיו גם כראש הישיבה.
רבי מנצור מרזוק (נפטר תקמ"ג) - מרבני ארם צובא וירושלים, מחבר הספר קרבן אליצור.
רבי אברהם ב"ר שמואל מיוחס - אחיו של הראשון לציון הרב רפאל מיוחס.
רבי יונה משה נבון (נפטר תר"א).
לקריאה נוספת

אברהם יערי, ישיבות פירירא בירושלים וחברון, ירושלים חלק ד' (עמודים קפה-רב)
הערות שוליים

↑  יעקב יהושע, ילדות בירושלים הישנה, חלק ג: חכמים בירושלים הישנה עיסוקם ופרנסתם (תשכ"ח 1968), עמוד 39
↑  מנחם אדלר, מבוא לספר בתי כהונה, ירושלים תשע"ג, עמוד ד'
↑  אברהם בן יעקב, ירושלים בין החומות, לתולדות משפחת מיוחס, (הוצאת ראובן מס 1977), עמוד 97. מאיר בניהו, רבי חיים יוסף דוד אזולאי חלק ב, (הוצאת מוסד הרב קוק, תשי"ט), עמוד שפח.
↑  יעקב גליס, אנציקלופדיה לתולדות חכמי ארץ-ישראל חלק א, עמוד מא. יצחק רפאל (עורך), אנציקלופדיה של הציונות הדתית, חלק א, "אשכנזי, אברהם הרב"
↑  מאיר בניהו, אסופות חלק א'
↑  ירושלים בין החומות עמוד 147
יחסי עומאן–קטר

| יחסי עומאן–קטר |
| --- | --- |
עומאן: קטר (מדינה)


עומאן: קטר
שטח (בקילומטר רבוע)
309,500: 11,586
אוכלוסייה
5,334,472: 3,065,289
תמ"ג (במיליוני דולרים)
108,192: 235,770
תמ"ג לנפש (בדולרים)
20,282: 76,916
משטר
מונרכיה אבסולוטית

היחסים בין סולטנות עומאן לבין מדינת קטר הם יחסים טובים ושתי המדינות משתפות פעולה במגוון תחומים.
יחסים פוליטיים

היחסים בין עומאן לקטר כוננו בשנת 1976. יחסי המדינות נחשבים למיוחדים עקב הסממנים הדומים של כל אחת מהמדינות: שתי המדינות הן מדינות מפרץ עשירות, דוברות ערבית, אין בהן צפיפות אוכלוסין רבה, האוכלוסייה עצמה עשירה והמשטר הוא מונרכיה אבסולוטית. עומאן וקטר מרבות לחתום על הסכמים, בין היתר, הסכמי מניעת כפל מס. שתי המדינות מרבות לשתף פעולה בעיקר במישור הגאופוליטי מכיוון שהן מדינות סמוכות יחסית. שיתופי פעולה בולטים נוספים הם תיירותיים, כלכליים, שירותים ותעשייתיים. קטר מחזיקה שגרירות במסקט ועומאן מחזיקה שגרירות בדוחה.
יחסי צ'ילה–רומניה

| יחסי צ'ילה–רומניה |
| --- | --- |
צ'ילה: רומניה


צ'ילה: רומניה
שטח (בקילומטר רבוע)
756,102: 238,391
אוכלוסייה
19,788,712: 18,988,203
תמ"ג (במיליוני דולרים)
335,533: 351,003
תמ"ג לנפש (בדולרים)
16,956: 18,485
משטר
רפובליקה: רפובליקה דמוקרטית

יחסי צ'ילה–רומניה הם יחסי החוץ בין צ'ילה לרומניה.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-5 בפברואר 1925. באותה שנה הוקמו שגרירויות זו אצל זו, אך היחסים הדו צדדיים נותקו בשנת 1943 בעקבות מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1965 חודשו היחסים הדיפלומטיים. למרות שרוב מדינות הגוש המזרחי ניתקו את יחסיהן עם צ'ילה לאחר 1973, רומניה סירבה לנתק את היחסים הדיפלומטיים.
נציגויות דיפלומטיות

צ'ילה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט וקונסוליות כבוד בבראשוב וקלוז'-נאפוקה.
רומניה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.