stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה הרומנטית
לקריאה נוספת > על התנועה הרומנטית, על המשוררים הרומנטיקנים

גאורג ברנדס, ראשי הזרמים בספרות המאה התשע עשרה (תרגם: א’ ראובני), תל אביב: מסדה, תשי"ד.
מלכה לוקר, תרגום: עזרא פליישר, פני הרומאנטיקה: (גרמניה, צרפת, אנגליה), ירושלים: מוסד ביאליק, 1962; גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר". (הספר בקטלוג ULI)
יוסף ליכטנבוים, משוררים עולמיים: מסות, תל אביב: ניב, תשכ"ו 1966.
יוסף ליכטנבוים, מתחום אל תחום: מסות, תל אביב, תש"ד.
יוסף קלוזנר, משני העולמות: מסות ספרותיות, ירושלים: מסדה, תש״ד 1944.
ישורון קשת, רוחות המערב: מסות, תל אביב: הוצאת עם עובד, תש"ך.
ג'רג' לוקאץ', הרומן ההיסטורי – התפתחות המגמות והצורות בענפי הספרות, ספרית פועלים 1955.
יעקב טלמון, המשיחיות המדינית: השלב הרומנטי, עם עובד ודביר, 1965. (הספר בקטלוג ULI)
יעקב טלמון, רומנטיקה ומרי: אירופה 1815-1848, מאנגלית: יונה שחר-לוי, עם עובד, 1973. (הספר בקטלוג ULI)
ישעיה ברלין, שורשי הרומנטיקה, מאנגלית: עתליה זילבר, עם עובד, 2001. (הספר בקטלוג ULI)
חדוה בן-ישראל, המהפכה הצרפתית והתנועה הרומאנטית בהיסטוריוגראפיה, עיון, ניסן תשכ"ב, ע' 100-91.
יוסי מאלי, מעבר לתבונה: הבארוק, ההשכלה־שכנגד והרומנטיקה, מוסד ביאליק, 2020. (הספר בקטלוג ULI)
עטרה איזקסון, צלילו של השיר בקונצ'רטו הרומנטי, הוצאת כרמל, 2019.
לקריאה נוספת > הספרות העברית החדשה והרומנטיקה

יעקב פיכמן, בבואות, הוצאת מוריה, אודסה תרע"ט.
יעקב פיכמן, רוחות מנגנות: סופרי פולין, ירושלים: מוסד ביאליק תשי"ג.
יעקב פיכמן, רומנטיקה והשכלה, מאזנים, י"א בתמוז תרפ"ט, ע' 6-4.
יעקב פיכמן, מיכ"ל הרומנטיקן, דבר, 26 ביוני 1942
יוסף קלוזנר, תולדות הספרות העברית החדשה, ע' 27-13, ירושלים תר"ף.
משה כרמלי-וינברגר, רומנטיזם בשירה העברית בהונגריה, דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות, כרך ג, חטיבה ג, ע' 240-229, תשל"ג.
אהרן הראל-פיש, התבנית הרומאנטית של "הבריכה": עיון השוואתי בשירת ח. נ. ביאליק, מאזנים, תמוז תשל"ה, ע' 89-83.
ראובן צור, יסודות רומאנטיים ואנטי-רומאנטיים בשירי ביאליק, טשרניחובסקי, שלונסקי ועמיחי, תל אביב: פפירוס תשמ"ה (1985).
מרדכי יפה, יעקב פיכמן המשורר והמבקר, הַבֹּקֶר, 20 ביוני 1958
לקריאה נוספת > ספרים בשפות אירופאיות

George Sampson (ed.), Coleridge's Biographia Literaria & Wordsworth's Prefaces and Essays on Poetry, Cambridge University Press, 1920.
Madame de Staël, De l'Allemagne, Paris, 1813.
Giovanni Berchat, Lettera semiseria di Grisostomo al suo figliuolo, Milano, 1816.
William Hazlitt, The Spirit of The Age, London, 1825.
Victor Hugo, La Préface de Cromwell, Paris, 1900.
Heinrich Heine, Die romantische Schule, Hamburg, 1836.
Leigh Hunt, Imagination and Fancy, London, 1844.
Allesandro Manzoni, Lettera sul Romanticismo a Cesare D'Azeglio, 1846.
Joseph Freiherr von Eichendorff, Über die ethische und religiöse Bedeutung der neuen romantischen Poesie in Deutschland, 1847
Thomas De Quincey, Recollections of the Lakes and the Lake Poets, Edinburgh, 1862.
Théophile Gautier, Histoire du Romantisme, Paris 1874.
Edward Dowden, Studies in Literature (1789-1877), London, 1878.
Edward Dowden, The French Revolution and English Literature, New York, 1897.
Henry A. Beers, A History of English Romanticism in The Eighteenth/Nineteenth Century, v. 1-2, New York 1899, 1918.
Rudolf Haym, Die romantische Schule, Berlin, 1900.
Arthur Symons, The Romantic Movement in English Poetry, New York, 1909.
Robert M. Wernaer, Romanticism and The Romantic School in Germany, New York and London, 1910.
C. H. Herford, The Age of Wordsworth, London, 1928.
Jacques Barzun, Romanticism and The Modern Ego, Boston, 1945.
F. L. Lucas, The Decline And Fall of the RomanticI Ideal, Cambridge University Press, 1948.
C. M. Bowra, The Romantic Imagination, Oxford University Press, 1949.
M. H. Abrams, The Mirror and the Lamp, Oxford University Press, 1953.
Northrope Frye (ed.), Romanticism Reconsidered, Columbia University Press, 1963.
Lilian R. Furst, The Contours of European Romanticism, London, 1979.
John Beer, Romantic Influences, New York, 1993.
Frederick C. Beiser, The Romantic Imperative, Harvard University Press, 2003.
Michael O'Neil and Mark Sandy (ed.), Romanticism: Critical Concepts in Literary and Cultural studies, v. 1-4, London and New York, 2006.
Robert Schumann, Music and Musicians, London, 1876.
Alfred Einstein, Music in the Romantic Era, New York, 1947.
John Ruskin, Modern Painters, v. 1-5, New York, 1890.
Kenneth Clark, The Romantic Rebellion: Romantic versus Classic Art, London, 1986.
מגרש השדים

| --- | --- |

 מבוסס על:  "מגרש השדים" מאת ויליאם פיטר בלאטי
 בימוי:  ויליאם פרידקין
 הופק בידי:  ויליאם פיטר בלאטי
 תסריט:  ויליאם פיטר בלאטי
 עריכה:  נורמן גיי
 שחקנים ראשיים:  אלן בורסטין מקס פון סידוב לי ג'יי. קוב קיטי וין ג'ק מקגורן ג'ייסון מילר לינדה בלייר
 מדבבים:  מרסדס מקיימברידג' (Pazuzu) 
 מוזיקה:  ג'ק ניטשה
 צילום:  אוון רויזמן
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 בדצמבר 1973
 משך הקרנה:  122 דקות גרסת הבמאי: 132 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט אימה, סרט דרמה, סרט אימה על־טבעי, סרט בלשי, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט שטני, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  וושינגטון די. סי. 
 תקציב:  12,000,000‏$
 הכנסות:  $441,306,145
 הכנסות באתר מוג'ו:   exorcist
 פרסים:  פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה (ויליאם פיטר בלאטי)  פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר (ויליאם פיטר בלאטי)  פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר (רוברט קנאדסון, כריס ניומן)  פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (לינדה בלייר)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (ויליאם פיטר בלאטי)  פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע (ויליאם פרידקין)  פרס סאטורן לסרט אימה 
 סרט הבא:  מגרש השדים 2 מגרש השדים: המאמינים (2023)
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מגרש השדים (באנגלית: The Exorcist) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 1973 בבימויו של ויליאם פרידקין, המבוסס על הרומן באותו שם של ויליאם פיטר בלאטי משנת 1971. הספר נכתב בהשראת גירוש שדים של הנער רונלד דו בשנת 1949, ובנוסף, בלאטי כתב את תסריט הסרט ואף הפיק אותו ומתמודד בדיבוק של נערה צעירה בת ה-12 וניסיונותיה הנואשים של אמה לזכות בחזרה בבתה באמצעות גירוש שדים שנערך על ידי שני כמרים.
"מגרש השדים" יצא בארצות הברית על ידי האחים וורנר ב-26 בדצמבר 1973, והיה מועמד ל-10 פרסי אוסקר וזכה בשניים: הסאונד הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר. בנוסף הוא הפך לאחד הסרטים המכניסים ביותר של כל הזמנים, עם 441 מיליון דולר ברחבי העולם. כמו כן, זהו סרט האימה הראשון המועמד לפרס הסרט הטוב ביותר.
לסרט הייתה השפעה משמעותית על התרבות הפופולרית. הוא נחשב לסרט המפחיד ביותר בכל הזמנים על ידי "אנטרטיינמנט ויקלי". ב-2010, ספריית הקונגרס בחרה בסרט להישמר בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית. הסרט דורג במקום הראשון ברשימת 100 סרטי האימה הטובים ביותר של טיימאווט לונדון ודמותה של רייגן דורגה במקום השני ברשימת "11 התפקידים המפחידים ביותר" שערך דאג ווקר מעל אנטון שיגור מ"ארץ קשוחה" ומתחת ל"האל 9000" מהסרט 2001: אודיסאה בחלל.
אנשים רבים חשפו כי ראו את הסרט בקולנוע ביומו הראשון ליציאתו, ושם מרוב הפחד אנשים התעלפו והובאו לבית חולים. מאז יום ההקרנה הראשון בו היו 3 התעלפויות במהלך הקרנת הסרט, כל פעם שהוקרן הסרט, בכל שעה כלשהי, הונח אמבולנס מחוץ לבית הקולנוע, ליתר ביטחון שאם מישהו יתעלף מרוב הפחד, האמבולנס ישר יבוא וייקח אותו לבית החולים. הסרט, מאז תופעה זאת של ההתעלפיות הלא נגמרות, הפך לסרט המפחיד ביותר בכל הזמנים ולבין הסרטים המכניסים ביותר אי פעם בהיסטוריית הקולנוע, והכי מכניס לשנת 1973 ליציאתו.
תקציר העלילה

בחפירה ארכאולוגית בצפון עיראק, הארכאולוג האב לנקסטר מֶרין מבקר באתר שבו נמצאים קבורים מדליון כסף קתולי יחד עם קמע אבן קטן הדומה ליצור חייתי מעוות. בינתיים, האב דמיאן קאראס, כומר צעיר מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די. סי., מתחיל לפקפק באמונה שלו תוך התמודדות עם מחלתה של אמו.
בעודה מצלמת סרט ליד מקום מגוריה בג'ורג'טאון, השחקנית כריס מקניל מבחינה בשינויים דרמטיים ומסוכנים בהתנהגותה של בתה בת ה-12, רייגן. בהתחלה, כריס סבורה שהשינויים של רייגן קשורים לגיל ההתבגרות, עם זאת, הרופאים חושדים בפציעה באונה הטמפורלית שלה. רייגן עוברת סדרה של בדיקות רפואיות לא נעימות. כאשר קרני הרנטגן לא מראות שום דבר יוצא דופן, רופא מייעץ שרייגן תלך לפסיכיאטר, שאותו היא תוקפת. התרחשויות על טבעיות ממשיכות, כולל מיטה שרועדת באלימות, קולות מוזרים, ותנועות בלתי מוסברות.
לאחר שכל ההסברים הרפואיים אוזלים, הרופאים ממליצים על גירוש שדים. כריס ביאושה מתייעצת עם קאראס, שהוא גם כומר וגם פסיכיאטר. בתקופה שבה קאראס בוחן את רייגן, היא כל הזמן מייחסת את עצמה כהשטן. קאראס בתחילה מאמין שהיא סובלת מפסיכוזה, עד שהוא מתעד אותה מדברת בשפה זרה אשר מתבררת כאנגלית מדוברת לאחור, ומגלה בבטן של רייגן את המילים "עזור לי" כתובות בכתב היד של רייגן. למרות הספקות שלו, קאראס מחליט לבקש רשות מן הכנסייה לבצע גירוש שדים.
מרין, בעל ניסיון בגירוש שדים, מזומן לג'ורג'טאון לסייע. הוא וקאראס מנסים לגרש את הרוח מרייגן. השד מאיים ומתגרה בשני הכמרים, הן פיזית והן מילולית. מרין מבקש שהוא וקאראס ייקחו הפסקה. מרין מתחיל בגירוש השדים לבד. קאראס חוזר ומוצא את מרין שלקה בהתקף לב קטלני. הוא מנסה לבצע החייאה אך ללא הועיל, תוך כדי שרייגן צוחקת. קאראס מכה וחונק אותה, ומאתגר את השד לעזוב את רייגן ולהיכנס לתוכו. השד עושה זאת, והכומר זורק את עצמו דרך חלון חדר השינה של רייגן ונופל במדרגות שבחוץ. בתחתית המדרגות, האב ג'ו דייר הרוס מנהל טקס אחרון כשקאראס מת. רייגן מבריאה ואינה זוכרת את החוויה הקשה שלה. כריס ורייגן עוזבות את ג'ורג'טאון ואת הטראומה שלהן מאחור. הן מחזירות את מדליון הכסף של קאראס לדייר, הלוקח מבט אחד סופי במורד המדרגות שמאחורי הבית ועוזב.
צוות שחקנים ודמויות

אלן בורסטין - כריס מקניל
מקס פון סידוב - האב לנקסטר מרין
לי ג'יי. קוב - הבלש ויליאם קינדרמן
קיטי וין - שרון ספנסר
ג'ק מקגורן - בורק דנינגס
ג'ייסון מילר - האב דמיאן קאראס
לינדה בלייר - רייגן מקניל
מרסדס מקיימברידג' - קול השד
הפקה וצילום

לתפקיד רייגן נבחרה לינדה בלייר בת ה-12 לאחר בחינתן של כ-600 מועמדות לתפקיד. לתפקיד נבחרה גם איליין דיץ בת ה-20, ששימשה כפילתה של בלייר בצילום סצנות מסוימות שנחשבו גסות מדי בשביל ילדה בת 12. לתפקיד האב קאראס הוצע שמו של מרלון ברנדו, אך פרידקין מיד שלל את האפשרות מפאת פרסומו של השחקן. בנוסף הוצעו ג'ק ניקולסון, ג'ין הקמן וסטייסי קיץ' ("נמלטים"), בטרם ניתן התפקיד לג'ייסון מילר. לתפקיד האם נבחרה אלן בורסטין לאחר שהוצע התפקיד למועמדות כג'יין פונדה, אודרי הפבורן, שירלי מקליין ואן בנקרופט.
בימוי הסרט הוצע לבמאים כארתור פן, פיטר בוגדנוביץ', מייק ניקולס, וג'ון בורמן (שמאוחר יותר ביים את סרט ההמשך), שטען כי הסרט "אכזרי לילדים". בעקבות הצלחת הסרט הקשר הצרפתי משנת 1971, הוסכם לשים את מלאכת הבימוי בידיו של ויליאם פרידקין. פרידקין התאמץ מאוד כדי להשיג תגובה אמיתית משחקניו, בדומה לשיטות העבודה של ד.וו גריפית'. הוא נהג לירות באקדח ללא התרעה מוקדמת באתר הצילומים, ואף סטר לאב ויליאם אומאלי לפני צילום סצנה שבה האב דייר ספד לאב קאראס לאחר נפילתו במדרגות. הדבר העליב כמה מחברי צוות ההפקה הקתולים. בנוסף, צוות ההפקה רתם הן את לינדה בלייר - לסצנת הריחוף - והן את אלן בורסטין - לצורך הטחתה בקיר - לרתמות עור שלחצו על גופן, מה שהוציא מהן זעקות כאב, שהשתמשו בהן בסרט. לבסוף, פרידקין מיקם את חדרה של רייגן במקרר ענק לצורך צילום אותנטי של סצנות גירוש השדים המקפיאות. זאת, בנוסף לשעות העבודה הארוכות, יצרו אווירת מתח בסט הצילומים. לפחות שלושה סיומים אלטרנטיביים נשקלו לסרט, כאשר אחד מהם נכלל אף בגרסת הבמאי.
הפקה וצילום > "הליכת העכביש"

נערת הגומי לינדה ר. הייגר נשכרה לצורך ביצוע הסצנה בה רייגן יורדת במדרגות ביתה בהליכת עכביש, כשהיא הפוכה על גבה. הסצנה הוסרה לבסוף בעריכה על ידי פרידקין בטענה כי הופיעה בשלב מוקדם יחסית בסרט, לפני שהדיבוק שלט בילדה לחלוטין. כמעט שלושים שנה אחרי, פרידקין שינה את דעתו והוסיף את הסצנה בגרסת הבמאי, שיצאה בסוף שנת 2000. קיימות מספר גרסאות לסצנה זו, כאשר הן מופיעות בתוספות המיוחדות של הסרט.
הפקה וצילום > מוזיקה

פסקול הסרט הוצע למלחינים כמו לאלו שיפרין והרכב טנג'רין דרים, אך פרידקין השתמש לבסוף במנגינות הקונצ'רטו לצ'לו של המלחין הפולני קשישטוף פנדרצקי. במהדורת ה-CD המוקדמת יצא גם הקטע "Tubular Bells" של מייק אולדפילד, שנהפך לפופולרי מאוד בעקבות יציאת הסרט. במהדורת 25 שנה לרגל יציאת הסרט, נוספו 15 דקות לפסקול הסרט, שכעת כלל את המנגינות שהולחנו בידי לאלו שיפרין.
הפקה וצילום > מקומות צילום

אתר החפירות הארכאולוגיות בתחילת הסרט ממוקם בחטרא שבעיראק, כאשר צוות צילום בריטי נשלח לצלם במקום מכיוון שלארצות הברית לא היו יחסים דיפלומטיים עם עיראק באותם זמנים. סצנת מותו של האב קאראס צולמה למרגלות גרם המדרגות שברחוב אם בג'ורג'טאון, שצופה בחומר גומי קשיח למניעת חבלות גופניות. בית מקניל צולם באולפני ההסרטה אשר במנהטן. סט הצילומים בחדר השינה היה צריך להיות מקורר בטמפרטורות נמוכות מאוד על מנת להשיג את נשיפות הפה הקפואות של האב מרין והאב קאראס בעת צילום סצנות גירוש השד.
הפקה וצילום > אגדות אורבניות ואירועים במהלך הצילומים

מספר מקרים חריגים אירעו בעת התקופה בה הוסרט הסרט, כולל מותם של תשעה אנשים הקרובים לצוות ההפקה ושריפה שפרצה על סט הצילומים. אירועים אלה ככל הנראה היו המצאה פרסומית ששוחררה על ידי אולפני ההפקה כדי לקדם את מכירות הסרט, או שהומצאו בידי צהובונים. כך או כך, היו שמועות שעל הסרט רבצה קללה, היות שהוא עוסק באירוע שטני.
ביקורות והכנסות

הסרט "מגרש השדים" יצא ב-26 בדצמבר 1973 וגרר אחריו תגובות מעורבות ושנויות במחלוקת. רבים מצופי הסרט יצאו מאולמות הקולנוע כשהם בסערה רגשית גבוהה לנוכח המראות שהוצגו בסרט, והיו שנדרשו לטיפול רפואי במקום. בנוסף הואשם הבמאי כי שתל בסרט מסרים חבויים.
לצד מבקרים שקטלו את הסרט עקב היותו בוטה ואלים בצורה מוגזמת, היו שהיללו את פועלו של ויליאם פרידקין במאמצו ליצור סרט אותנטי ככל האפשר וחתכו קטעים מהסרט.
זהו הסרט המפחיד ביותר אותו ראיתי מזה שנים. הסרט המפחיד "היחיד" שראיתי מזה שנים... אם אתה רוצה לרעוד מפחד... "מגרש השדים" יפחידך כהוגן.
סרט מדהים, ואחד שנועד להיות סרט אימה קלאסי. סרטו של ויליאם פרידקין בוודאי שיטריד את מנוחתו של קהל הצופים, במיוחד הרגישים שבהם שנוטים 'לחיות' את הסרטים אשר הם רואים. מספיק לציין כי לא נראה סרט כמותו על המסך בעבר.
סרט מיסטי טפשי בלבוש אלגנטי... שבלתי אפשרי לצפות בו. הוא מבסס סטנדרט נמוך חדש של אפקטים מגוחכים.
חולשתו הגדולה ביותר של פרידקין היא אי יכולתו לספק מידע חזותי מספק על דמויותיו... מקטעים שלמים באקספוזיציה של הסרט היו רחש אחד ארוך של דיבורים והזכרת שמות... ברובד אחד, "מגרש השדים" מצליח להיות בידור אפקטיבי ומעייף, בעוד שברובד עמוק יותר, הסרט מרושע מיסודו.
הסרט הניב הכנסות של מעל 66 מיליון דולר ברחבי ארצות הברית וקנדה בעת יציאתו לקולנוע, זכה להצלחה מיידית והפך לסרט השני הכי פופולרי באותה שנה (לאחר "העוקץ" של פול ניומן ורוברט רדפורד). נכון להיום, הכנסותיו הכוללות נאמדות בלמעלה מ-400 מיליון דולר.
פרסים ומועמדויות

הסרט היה מועמד במגוון קטגוריות במספר פרסים, בהם:
מועמדות לעשרה פרסי אוסקר, בהם זכה בשניים: פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר.
מועמדות לשבעה פרסי גלובוס הזהב, בהם זכה בארבעה: (הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר, והתסריט הטוב ביותר).
ארבעה פרסי סאטורן - סרט האימה הטוב ביותר לשנת 1973, כתיבה, איפור ואפקטים מיוחדים.
מועמדות לפרס איגוד הבמאים האמריקני על בימויו של ויליאם פרידקין.
מועמדות לפרס באפט"א על הסאונד הטוב ביותר.
משפטי נירנברג

ערך זה עוסק בסדרת משפטים בהם נשפטו פושעי מלחמה נאצים בתום מלחמת העולם השנייה. אם התכוונתם לסרט קולנוע משנת 1961, ראו .
חבר השופטים במקום מושבו בהיכל הצדק בנירנברג
משפטי נירנברג היו סדרת משפטים שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנים 1945 ו-1946, שבהם הועמדו לדין מספר בעלי תפקידים נאצים וראשי המשטר בגרמניה הנאצית, באשמת ביצוע פשעי המלחמה ופשעים נגד האנושות, כגון רצח עם, בין השנים 1933 ל-1945. המשפטים נערכו על ידי בעלות הברית בעיר נירנברג בבוואריה שבגרמניה. פסקי הדין שניתנו במסגרתם קבעו הלכות חדשות בתחום דיני מלחמה, במסגרת המשפט הבין-לאומי הפומבי.
באמצע 1945 הסכימו צרפת, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת וארצות הברית לכנס בית דין צבאי בין-לאומי משותף בנירנברג, שפעל מכוח אמנת לונדון עליה חתמו. בין 20 בנובמבר 1945 ל-1 באוקטובר 1946 נשפטו 21 ממנהיגיה החשובים ביותר של גרמניה הנאצית שנותרו בחיים בתחום המדיני, הצבאי והכלכלי, וכן שישה ארגונים גרמניים. מטרת המשפט לא הייתה רק להרשיע את הנאשמים אלא גם לאסוף ראיות בלתי ניתנות להפרכה לפשעי הנאצים.
פסק הדין של בית הדין הצבאי הבין-לאומי בא בעקבות הכרזת התביעה על הפשע של תכנון וניהול מלחמה תוקפנית בתור "הפשע הבין-לאומי העליון", מכיוון ש"הוא מכיל בתוכו כל הרוע המצטבר". רוב הנאשמים הואשמו גם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות. השואה, רצח העם שביצעו הנאצים נגד היהודים, היוו נושא משמעותי במשפט. 12 משפטים נוספים נערכו על ידי ארצות הברית בנירנברג נגד פושעים בדרג נמוך יותר.
בין הנאשמים, שרובם לא התחרטו על מעשיהם, נכללו שרים לשעבר בקבינט של היטלר כגון פרנץ פון פאפן, יואכים פון ריבנטרופ, קונסטנטין פון נויראט, וילהלם פריק ואלפרד רוזנברג; מנהיגי הכלכלה הגרמנית כמו גוסטב קרופ פון בוהלן אונד הלבך והיילמאר שאכט ומנהיגים נאציים בולטים כגון הרמן גרינג, וילהלם קייטל, אלפרד יודל, אריך רדר, קרל דניץ, יוליוס שטרייכר ורודולף הס. כמה מהמנהיגים הנאצים הבולטים ביותר ובראשם אדולף היטלר, היינריך הימלר ויוזף גבלס, התאבדו ולכן לא ניתן היה לשפוט אותם.
ההכנות למשפטים > אמנת לונדון

בוועידת לונדון, שהתקיימה בין 26 ביוני ל-2 באוגוסט 1945, ניהלו נציגי צרפת, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת וארצות הברית משא ומתן על הצורה בה ייערך המשפט, וכלל לא היה ברור אם בכלל ייערך.
הפשעים שעליהם הועמדו הנאשמים לדין היו פשעים נגד השלום, פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה. בוועידה נדונה השאלה האם מלחמות תוקפניות אסורות במשפט הבין-לאומי הקיים. לפני אימוץ אמנת לונדון לא היה חוק שקבע אחריות פלילית לתוקפנות מלחמתית. למרות החששות של מדינות אחרות מבעלות הברית, איים הנציג האמריקאי ושופט בית המשפט העליון של ארצות הברית רוברט ה. ג'קסון כי מדינתו תנטוש את המשא ומתן אם תוקפנות לא תועמד לדין, משום שזה היה הרציונל לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. עם זאת הסכים ג'קסון להגדרת 'פשעים נגד השלום', אך שלוש בעלות הברית האחרות התנגדו לכך משום שחששו שהדבר יפגע בחופש הפעולה של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
פשעי מלחמה כבר היו קיימים במשפט הבין-לאומי כהפרות פליליות של חוקי המלחמה ומנהגי המלחמה, אך אלה לא חלו על יחסה של הממשלה לאזרחיה. משפטנים חיפשו דרך לשפוט אזרחים גרמניים, כמו למשל על פשעים שביצעו נגד יהודי גרמניה הנאצית. הצעה סובייטית ל"פשעים נגד אזרחים" שונתה ל"פשעים נגד האנושות" לפי הצעתו של ג'קסון, לאחר שנכשל השימוש במונח זה בוועדה שהוקמה לאחר מלחמת העולם הראשונה במטרה להעמיד לדין את מבצעי רצח העם הארמני. ההצעה הבריטית להגדרת פשעים נגד האנושות התקבלה ברובה, כשהנוסח הסופי הוא "רצח, השמדה, שעבוד, גירוש ופעולות לא אנושיות אחרות שנעשו נגד אוכלוסייה אזרחית". הגרסה הסופית של האמנה הגבילה את סמכות השיפוט של בית הדין לגבי פשעים נגד האנושות לאלה שבוצעו במסגרת מלחמה תוקפנית. ארצות הברית הייתה מודאגת מכך ששיטת ההפרדה הגזעית של "חוקי ג'ים קרואו" לא תוגדר כפשע נגד האנושות. גם ברית המועצות רצתה להימנע ממתן סמכות שיפוט לבית דין בין-לאומי לגבי יחסה של הממשלה לאזרחיה.
האמנה שיפרה את ההשקפה המסורתית של המשפט הבין-לאומי בכך שהטילה על יחידים, ולא על מדינות, אחריות להפרות. הצעתן של שלוש בעלות הברית האחרות להגביל את הגדרת הפשעים למעשים שבוצעו על ידי מדינות הציר נדחתה על ידי ג'קסון. במקום זאת הגבילה האמנה את סמכות השיפוט של בית הדין למעשיה של גרמניה הנאצית. סעיף 7 באמנה מנע מהנאשמים לבקש חסינות ריבונית, והטענה לפעול לפי פקודות עליונות ניתנה להכרעת השופטים. המשפט נערך על פי חוק מקובל ומתוקן. מנהלי המשא ומתן החליטו כי מושבו הקבוע של בית הדין יהיה בברלין, בעוד שהמשפט יתקיים בהיכל הצדק בנירנברג. נירנברג, ששכנה אז באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, הייתה מקום סמלי בכך ששימשה כאתר לעצרות נאציות. היכל הצדק היה שלם יחסית, אך היה צורך לשפץ אותו לקראת המשפט עקב נזק שנגרם למבנה מההפצצות על העיר במהלך המלחמה. בהיכל שכן גם בית סוהר צמוד שבו ניתן היה להחזיק את הנאשמים. ב-8 באוגוסט נחתמה אמנת נירנברג בלונדון.
ההכנות למשפטים > השופטים והתובעים

בתחילת 1946 היו אלף עובדים במשלחות ארבע המדינות בנירנברג, מתוכם כשני שלישים מארצות הברית. מלבד אנשי מקצוע משפטיים, היו במשלחות גם חוקרים רבים ממדעי החברה, פסיכולוגים, מתרגמים ומתורגמנים, וכן מעצבים גרפיים שהכינו את התרשימים הרבים שבהם השתמשו במהלך המשפט. כל מדינה מינתה מטעמה צוות תביעה ושני שופטים, שאחד מהם הוא סגן ללא זכויות הצבעה.
ג'קסון מונה לתובע הראשי מטעם ארצות הברית, וההיסטוריון קים פרימל (אנ') מתאר אותו כ"פוליטיקאי רב-תכליתי ונואם יוצא דופן, אם לא פילוסוף משפטי גדול". התביעה מטעם ארצות הברית סברה שהנאציזם הוא תוצר של סטייה גרמנית מהמערב (תזת זונדרווג), וביקשה לתקן סטייה זו במשפט שישיג גם מטרות גמול וגם מטרות חינוכיות. בהמלצתו של ג'קסון מינתה ארצות הברית מטעמה את השופטים פרנסיס בידל וג'ון פארקר (אנ'). התובע הראשי מטעם הממלכה המאוחדת היה הארטלי שוקרוס (אנ'), ששימש כתובע הכללי של אנגליה וויילס, בסיוע קודמו בתפקיד דייוויד מקסוול פייף (אנ'). על אף שהשופט הבריטי הראשי, סר ג'פרי לורנס, שימש כנשיאו של בית הדין, בפועל הפעיל בידל את סמכותו יותר מלורנס.
המשפטן היהודי ד"ר יעקב רובינסון שימש כיועץ לענייני יהודים לג'קסון. שמו של רובינסון נקשר כמי שמילא תפקיד מפתח בשכנועו לקבל כהולם את הרעיון החדש, "פשע נגד האנושות", כסעיף אישומם של הנאצים בפשעים נגד היהודים (המונח הופיע לראשונה בכתבי אישום במשפטי נירנברג). אחרי משפט פושעי המלחמה הראשיים, הוא הוסיף לעקוב מקרוב אחרי בירור דינם והליכי ענישתם של פושעי מלחמה בסדרת משפטים הידועה בשם "משפטי נירנברג הנוספים". הוא ייעץ, למשל, לתובע הראשי במשפטו של פרידריך פליק (אנ'), בריגדיר גנרל טלפורד טיילור (אנ').
התובע מטעם צרפת, פרנסואה דה מנטון (אנ'), פיקח זה עתה על משפטיהם של מנהיגי צרפת של וישי; הוא התפטר בינואר 1946 והוחלף על ידי אוגוסט שמפטייה דה ריב. השופטים מטעם צרפת היו אנרי דונדייה דה ואבר, פרופסור למשפט פלילי, וסגנו רוברט פאלקו, שייצג את צרפת בוועידת לונדון. ממשלת צרפת ניסתה למנות עובדים שלא שיתפו פעולה עם משטר צרפת של וישי; כמה מינויים, כולל של דה ריבס, היו של אלה שהיו חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית. בציפייה למשפט ראווה מינתה תחילה ברית המועצות את יונה ניקיטצ'נקו כתובע הראשי מטעמה, אך הוא מונה לשופט והוחלף על ידי רומן רודנקו, שנבחר בשל כישוריו כנואם. השופטים והתובעים הסובייטים לא הורשו לקבל החלטות חשובות מסוימות מבלי להתייעץ עם ועדה במוסקבה בראשות הפוליטיקאי הסובייטי אנדריי וישינסקי; העיכובים שנוצרו הפריעו למאמץ הסובייטי לקבוע את סדר היום. השפעתה של המשלחת הסובייטית הוגבלה גם בשל שליטה מוגבלת בשפה האנגלית, היעדר מתורגמנים וחוסר היכרות עם דיפלומטיה ומוסדות בין-לאומיים.
בקשותיו של נשיא ההסתדרות הציונית העולמית חיים ויצמן, וכן של הממשלה הזמנית בפולין לקבלת תפקיד פעיל במשפט נדחו. ברית המועצות הזמינה תובעים מבעלות בריתה, כולל פולין, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה; גם דנמרק ונורווגיה שלחו משלחת מטעמם. למרות שהמשלחת הפולנית לא הייתה מוסמכת להתערב בהליך, היא הגישה ראיות וכתב אישום, והצליחה למשוך תשומת לב מסוימת לפשעים שבוצעו נגד יהודי פולין ונגד לא-יהודים.
ההכנות למשפטים > כתב האישום

מלאכת ניסוח כתב האישום חולקה על ידי המשלחות. הבריטים עבדו על מלחמה תוקפנית; על המשלחות האחרות הוטלה המשימה לסקר פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה שבוצעו בחזית המערבית (צרפת) ובחזית המזרחית (ברית המועצות). המשלחת האמריקאית תיארה את הקונספירציה והפשיעה הנאצית הכוללת של ארגונים נאציים. המשלחות הבריטיות והאמריקאיות החליטו לעבוד במשותף בניסוח ההאשמות של קשירת קשר לביצוע מלחמה תוקפנית. ב-17 בספטמבר נפגשו המשלחות השונות כדי לדון בכתב האישום.
האשמה בקשירת קשר לביצוע פשע, הנעדרת מהאמנה, החזיקה את המגוון הרחב של האישומים והנאשמים ושימשה להאשמת המנהיגים הנאצים הבכירים, כמו גם פקידים שמעולם לא הרגו או רצחו איש או אפילו הורו ישירות להרוג. בכך גם בא הקץ למגבלות האמנה על האשמה בפשעים שבוצעו לפני תחילת מלחמת העולם השנייה. אישומים בקשירת קשר לביצוע פשע היו מרכזיים בתיקים נגד תעמולנים ותעשיינים: הראשונים הואשמו במתן הצדקה אידאולוגית לביצוע מלחמה ופשעים אחרים, בעוד שהאחרונים הואשמו בכך שאיפשרו את המאמץ המלחמתי של גרמניה.
הבעיה בתרגום כתב האישום והראיות לשלוש השפות הרשמיות של בית הדין - אנגלית, צרפתית ורוסית - וכן גרמנית הייתה חמורה בשל היקף המשימה והקושי בגיוס מתורגמנים, בעיקר מברית המועצות. וישינסקי דרש תיקונים נרחבים בהאשמות בפשעים נגד השלום, במיוחד בנוגע לתפקידו של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בפרוץ מלחמת העולם השנייה. ג'קסון גם הפריד בין אישום בקשירת קשר לביצוע פשע משלושת האישומים האחרים, במטרה שהתביעה האמריקאית תכסה את קשירת הקשר הנאצית הכוללת בעוד שהמשלחות האחרות יבחנו את פרטי הפשעים הנאציים. חלוקת העבודה על כתב האישום והחיפזון שבו הוכן הביאו לכפילות, שפה לא מדויקת והיעדר ייחוס של אישומים ספציפיים לנאשמים בודדים.