קיבלי
קיבלי ביוון העתיקה

בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה, חדרו הפולחנים לאלת האם האנטולית מפריגיה למושבות היווניות האתניות של מערב אנטוליה, יוון גופא, האיים האגאיים והמושבות המערביות של יוון הגדולה. היוונים קראו לה מאטר (Mātēr או Mētēr, "אמא"), או מראשית המאה ה-5 לפני הספירה קובלה; בפינדארוס, היא "פילגש קיבלי האם". בהמנון הומרוס מספר 14 היא "אם כל האלים וכל בני האדם". קיבלי נטמעה בקלות עם דמותן של כמה אלות יווניות, במיוחד ריאה, בתור Mētēr theōn ("אם האלים"), שאולי קבלה ממנה את הטקסים הקולניים והאקסטטיים שלה. כמופת לאימהוּת מסורה, היא נטמעה בחלקה עם אלת התבואה דמטר, שתהלוכת הלפידים שלה הזכירה את חיפושיה אחר בתה האבודה, פרספונה; אך היא גם המשיכה להיות מזוהה כאלוהות זרה, כאשר רבות מתכונותיה משקפות רעיונות יווניים לגבי ברברים ואזורי הטבע הבראשיתיים, כ-Mētēr oreia ("אם ההרים"). היא מתוארת כפוטניה תרון (אנ') ("פילגש החיות"), עם שליטתה בעולם הטבע המתבטאת על ידי האריות שמאגפים אותה, יושבים בחיקה או מושכים את מרכבתה. סכמה זו עשויה לנבוע מדמות האלה מהדת המינואית (אנ'). החוקר הגרמני ולטר בורקרט (אנ') מציב אותה בין "האלים הזרים" של הדת היוונית, דמות מורכבת המשלבת מסורת מינואית-מיקנית משוערת עם הפולחן הפריגי שיובא ישירות מאסיה הקטנה.
הדימויים היווניים המוקדמים של קיבלי הם ייצוגים קטנים מקודשים של דמויותיה החצובות בסלע ברמות הפריגיות. היא עומדת לבדה בתוך נאיסקוס (אנ') (מינאטורה של מקדש יווני), המייצג את מקדשה או את פתחו, ומוכתרת בפולוס, כובע גבוה וגלילי. כיטון (סוג של טוניקה) ארוך וזורם מכסה את כתפיה וגבה. לפעמים היא מוצגת בנוכחות אריות. בסביבות המאה החמישית לפני הספירה, יצר הפסל אגורקריטוס פסל יווני לחלוטין ורב השפעה של קיבלי שהוקמה במטרון באגורה האתונאית. הפסל מציג אותה על כס המלכות, עם אריה נלווה, מחזיקה פיאלה (אנ') (צלחת להכנת נסך לאלים) וטימפנון (אנ'). שניהם היו חידושים יוונים באיקונוגרפיה שלה ומשקפים מאפיינים מרכזיים של הפולחן שלה שהוכנסו לשימוש על ידי היוונים, אשר יהיו בולטים בהתפתחות המאוחרת של הפולחן.
עבור היוונים היה הטימפנון סמן של כתות זרות, המתאים לטקסים של קיבלי, המקבילה הקרובה לראיה ודיוניסוס; מתוכם, רק קיבלי מחזיקה את הטימפנון. היא מופיעה עם דיוניסוס, בתור אלוהות משנית ב"הבאקכות" של אוריפידס, 64 – 186, ואצל פינדארוס. בביבליותקה שיוחסה בעבר לאפולודורוס, נאמר שקיבלי ריפאה את דיוניסוס משיגעונו.
הפולחנים שלהם חלקו כמה מאפיינים: האלוהות הזרה הגיעה במרכבה, רתומה לחתולים גדולים אקזוטיים (דיוניסוס על ידי טיגריסים או פנתרים, קיבלי על ידי אריות), מלווה במוזיקה פראית ופמליה אקסטטית של זרים אקזוטיים ואנשים מהמעמדות הנמוכים. בסוף המאה ה-1 לפנה"ס מציין סטראבון שהטקסים הפופולריים של ריאה-קיבלי באתונה נערכו לעיתים במקביל לתהלוכה של דיוניסוס. היוונים התייחסו לשניהם בזהירות בהיותם זרים, כדי לאמץ אותם ובו זמנית לשמור מהם מרחק.
קיבלי הייתה גם המוקד של פולחן מיסטריות (אנ'), טקסים פרטיים בעלי היבט כטוני הקשורים לפולחן הגיבורים היווני (אנ') ובלעדי לאלה שעברו חניכה, אם כי לא ברור מי היו החניכים של קיבלי. תבליטים מציגים אותה לצד מלווים צעירים, גברים ונשים, ומלווים גברים עם לפידים ועם כלי טהרה. מקורות ספרותיים מתארים אובדן חושים שמח למוזיקה הרועשת והקשה של הטימפנון, הקסטנייטות, מצלתיים וחלילים, ול"ריקוד פריגי" התזזיתי, אולי סוג של ריקוד מעגלים של נשים, לרעם "מוזיקה חכמה ומרפאה של האלים".
במקורות ספרותיים מוצגת התפשטות הפולחן של קיבלי כמקור לסכסוך ומשבר. הרודוטוס כתב שכאשר חזר אנכארסיס לסקיתיה לאחר שטייל ורכש ידע בקרב היוונים במאה ה-6 לפני הספירה, אחיו, המלך הסקיתי, הוציא אותו להורג על שחגג את המיסטריות של קיבלי. האותנטיות ההיסטורית של סיפור זה ושל אנכארסיס עצמו מוטלים בספק רב. במסורת האתונאית, מקדש המטרון (אנ') של העיר נוסד כדי להרגיע את קיבלי, שביקרה במגפה באתונה כאשר אחד מהכוהנים הנודדים שלה נהרג בניסיונו להחדיר את הפולחן שלה. המקור הקדום ביותר הוא המזמור לאם האלים (362 לספירה) מאת הקיסר הרומי יוליאנוס הכופר, אך התייחסויות אליה מופיעות בסכוליה מתאריך מוקדם יותר. הדיווח עשוי לשקף התנגדות אמיתית לפולחן של קיבלי, אבל לין רולר רואה בו סיפור שנועד להדגים את כוחה של קיבלי, בדומה למיתוס על הגעתו של דיוניסוס לתבאי שסופר ב"הבאקכות". פולחנים רבים של קיבלי מומנו באופן פרטי, ולא על ידי הפוליס, אבל הוקמו לכבודה מקדשים ציבורים בערים יווניות רבות, כולל אתונה ואולימפיה. "דמותה החיונית והעוצמתית" והקשר עם אזורי הפרא, מבדילים אותה מהאלים האולימפיים. הקשר שלה עם פריגיה הוביל לאי נוחות במיוחד ביוון לאחר מלחמות יוון-פרס, שכן סמלים ותלבושות פריגיות נקשרו יותר ויותר עם האימפריה האחמנית.
מיזוג עם ריאה הוביל לקשר של קיבלי עם אלים למחצה זכרים שונים ששירתו את ריאה כמלווים, או כשומרים של בנה, זאוס התינוק, כאשר שכב במערת הולדתו. במונחי פולחן, נראה שהם תפקדו כמתווכים בין האלה למאמינים בני תמותה, דרך חלומות, טראנס ער או ריקוד ושירה אקסטטית. הם כוללים את הקוריבאנטס (אנ') הערומים החמושים, שרקדו סביב זאוס והתנגשו במגיניהם כדי לשעשע אותו; המקבילות הפריגיות כביכול שלהם, הקוריבאנטס הצעירים, שסיפקו מוזיקה, ריקוד ושירה מלחמתית פרועה דומים; והדקטילים (אנ') והטלצ'ינים (אנ'), קוסמים הקשורים לעיבוד מתכת.