stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיאטרון הקרון
הערות שוליים

1 2  פרדי רוקם, תיאטרון - לאן יוביל "הקרון"?, כל העיר, 2 באוקטובר 1981
1 2  דן הנדל, תיאטרון הקרון כבר לא עובד מתוך קרון רכבת ישן - אבל האם התחליף הולם אותו?, באתר הארץ, 17 ביוני 2021
↑  חגיגות קיץ במוזיאון ישראל ־ עם בובות, דבר, 29 ביולי 1982
נעמה כהן, 25 שנה לקריית מנחם ועיר גנים, כל העיר, 3 ביוני 1983
↑  שוש אביגל, בובה של פסטיבל, כותרת ראשית, 24 באוגוסט 1983
↑  שוש אביגל, בובה של פסטיבל, כותרת ראשית, 8 באוגוסט 1984
↑  אריה בנדר, שחקני הקרון הירושלמי: לא נופיע במעלה אדומים, מעריב, 1 ביולי 1985
↑  תמר רותם, תחייתן של הבובות, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2009
↑  מיקי ביטון, הקרן לירושלים: גויסו למעלה מ־50 מיליון דולר, באתר כל העיר, 29 בינואר 2017
↑  רן גפן, תיאטרון הקרון יוצא לחו"ל, חדשות, 17 באוגוסט 1986
↑  עכבר העיר, בובה של הצגה: פסטיבל תיאטרון הבובות בירושלים, באתר הארץ, 27 ביולי 2015
↑  דודי טל, יהי זכרה ברוך: מנכ"לית תיאטרון הקרון לשעבר הלכה לעולמה, באתר כל העיר, 1 באוגוסט 2021
↑  מרב יודילוביץ', פסטיבל חיפה: "הצגה יומית" היא המנצחת הגדולה, באתר ynet, 23 באפריל 2008
↑  תמר רותם, תחייתן של הבובות, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2009
↑  תמר רותם, "עושת הנפלאות" היא הזוכה הגדולה בפרס הבמה להצגות ילדים ונוער, באתר הארץ, 31 באוגוסט 2014
↑  יאיר אשכנזי, לזוכה פרס ישראל הדס עפרת לא אכפת שלא יבינו אותו, באתר הארץ, 12 במאי 2016
↑  מרב יודילוביץ, הזוכה בפסטיבל להצגות ילדים בחיפה: "הקסם של מוצרט", באתר ynet, 26 באפריל 2016
↑  אורין ויינברג, הוכרזו הזוכים בפרסי הבמה לילדים ונוער, באתר ynet, 25 באוגוסט 2017
↑  שני רחל פומס, הבית היפה בישראל ומבנה הציבור המצטיין: הוענק אות האדריכלות לשנת 2022, באתר ynet, 26 באוקטובר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301976705171  LCCN: no2010155314  VIAF: 134230624   WorldCat (עם VIAF): 134230624 
תיאטרון הקרון - מבט מכיוון מזרח
תיאטרון הקרון - קרון הרכבת המשוחזר בחצר, שהיה בעבר תיאטרון הקרון המקור
תיאטרון הקרון - מבט מכיוון דרום
מו"פ מדבר וים המלח

מו"פ מדבר וים המלח (לשעבר: מרכז מדע ים המלח והערבה) הוא מרכז מו"פ יישומי אזורי, הפועל באזור ים-המלח, הערבה והר הנגב. מטרתו העיקרית היא להוות מרכז מחקר מוביל בתחומים מגוונים תוך ניצול המאפיינים הייחודיים של האזור שבו הוא פועל ומתן מענה לצורכי הפיתוח של האזור. המרכז הוקם על ידי משרד המדע והמועצות האזוריות במרחב ופועל בחסות אקדמית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, כמוסד ללא כוונת רווח. למרכז ועד מנהל המורכב מנציגי הרשויות המקומיות ונציגים מהאקדמיה.
היסטוריה

המרכז הוקם בגלגולו הראשון כמו"פ קטן בים המלח בשנת 2006 בשם "מרכז מדע ים המלח והערבה" ומנה חוקרים בודדים. כחלק ממהלך לאיחודם של גופי המחקר הקטנים בפריפריה שיזם משרד המדע הטכנולוגיה, אוחד המרכז עם המו"פ האקולוגי בחצבה והוקמה שלוחת חבל אילות בשנת 2007 על ידי מנהלו הראשון חנן גינת. בשנת 2012 צורפו חוקרים ממצפה רמון ובשנת 2017 הוכרה מצפה רמון כשלוחה רשמית במרכז המדע. כיום מורכב המרכז מאיחודם של ארבעה מרכזי המו"פ האזוריים.
יעדי המרכז

לבצע מחקרים יישומיים הממוקדים באזורי ים-המלח, הערבה והר-הנגב, תוך שמירה על ערכי פיתוח בר-קיימה.
להוות מרכז לשיתופי פעולה מדעיים חוצי גבולות.
ליזום אוריינות מדעית בקרב הקהילה הבוגרת ובקרב התלמידים.
להוות מוקד למיפוי, פיתוח והפצת הידע הקשור לנושאי ים המלח והערבה, על ידי קידום כנסים, קורסים, פרסומים ועוד.
לסייע בצמיחת הקהילה המדעית במרחב.
לקדם תהליכי תיירות במרחב ולסייע ביצירת מנגנוני צמיחה בתחום זה.
מבנה המרכז ותקציבו

פעילות המרכז מתבצעת בארבעה מוקדים:
שלוחת ערבה דרומית- מועצה אזורית חבל אילות.
שלוחת ערבה תיכונה- מועצה אזורית ערבה תיכונה.
שלוחת ים המלח- מועצה אזורית תמר ומועצה אזורית מגילות ים המלח.
שלוחת מצפה רמון- מועצה מקומית מצפה רמון.
משרדי מטה מרכז המדע ממוקמים במכון מחקר ים המלח, בסמוך למרכז המבקרים מצדה של רשות הטבע והגנים.
לאור המרחק הפיזי הרב בין השלוחות, נוצרה הלכה למעשה רשת רב-תחומית המאגדת את המחקר לאורכו ורוחבו של הנגב מוורד יריחו בצפון, אילות בדרום ומצפה רמון בהר הנגב. רשת זו מקיימת מחקר יישומי של מרחב ים המלח, הערבה והר הנגב על ידי 30 חוקרים, עוזרי מחקר ותלמידי מחקר. המחקרים מתמקדים בהבנת תופעות ייחודיות המתקיימות בסביבת מדבר יהודה, הנגב, ים המלח והערבה. דגש מיוחד ניתן על קיום מחקרים יישומיים שיוכלו להביא לפיתוח אזורי הפריפריה המדבריים, לעודד התיישבות, פיתוח כלכלי, קידום תיירות ומצוינות בחינוך. במסגרת זו חוקרים הנקלטים במו"פ מחויבים להתגורר או להעתיק את מקום מגוריהם למרחבי הפעילות, במטרה לעודד מעורבות פעילה ועידוד ההתיישבות בפריפריה הגאוגרפית של הנגב.
עמותת המו"פ נתמכת על ידי משרד המדע והטכנולוגיה, הרשויות המקומיות (מועצה מקומית מצפה רמון, מועצה אזורית חבל אילות, מועצה אזורית ערבה תיכונה, מועצה אזורית תמר ומועצה אזורית מגילות ים המלח), קרן יק"א, רשויות הניקוז ערבה וים המלח, ומענקי מחקר תחרותיים.
סגל המרכז

מרכז המדע מאגד כשלושים חוקרים במגוון תחומים מדעיים שביניהם גאולוגיה, ארכאולוגיה, הידרולוגיה, אקולוגיה וביולוגיה.
שלוחות > מכון מחקר ים המלח

בשנת 2016 הוקם מבנה למרגלות מצדה על בסיס שיקום מבנה ישן ששימש לרפָּאוּת חרסים מחפירות מצדה. המבנה הוקם במימון מועצה אזורית תמר ובתמיכת משרד המדע והטכנולוגיה, המשרד לשיתוף פעולה אזורי, קרן יק"א וקרן פורטר. מעבדות המבנה משמשות את מרכז מדע ים המלח והערבה למחקרים ביולוגים בתחומי העור, מחקרי סביבה בתחומי אקולוגיה, הידרולוגיה וגאולוגיה.
בנוסף למערך המעבדותי, שנועד לשמש את המכון לחקר העור, המבנה נועד כפלטפורמה למחקרי החיים בתנאי קיצון ולרכז ארבעה תחומי עניין מרכזיים:
רפואת אקלים וסביבה בדגש על ים המלח והמדבר.
לימודי ים המלח: צומח, חי, סביבה, גאולוגיה, ארכאולוגיה, ומורשת.
ניהול משאבי טבע וסביבה, חקר קהילות והתיישבות ושיתוף פעולה אזורי-בינלאומי.
משאבים ייחודיים של ים המלח: צומח, חי ומינרלים ייחודיים בדגש של ביוטכנולוגיה וננוטכנולוגיה.
לצד מרכז מדע ים המלח והערבה, הוקמו כיתות לימוד ומחקר לטובת חוקרים אורחים בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת תל אביב.
שלוחות > מכון מחקר ערבה תיכונה

שלוחת ערבה תיכונה ממוקמת בחצבה בסמוך למרכז מבקרים על שם ויידור. במרכז מעבדה לפאלאונתולוגיה מעבדה לבוטניקה של צמחי מדבר, ומעבדה ביולוגית. בחצבה ממוקמת חממת ערבה המשמשת זרוע חינוכית למרחב כולו. במכרז החינוכי מתקיימת פעילות ענפה בהקשר של יצירה מבוססת טכנולוגיה.
שלוחות > מכון מחקר חבל אילות

שלוחת חבל אילות ממוקמת בצומת יטבתה בסמוך לבניין המועצה האזורית חבל אילות. השלוחה פועלת במבנה מחקר משולב עם מינהלת האנרגיה האזורית אילת אילות. במקום מעבדה אקולוגית ומעבדה לבחינת כלים באנרגיה מתחדשת.
שלוחות > מכון מחקר ארץ המכתשים (מצפה רמון)

שלוחת מצפה רמון במרכז מדע ים המלח והערבה היא גוף מחקר ופיתוח. המרכז ממוקם במצפה רמון וכולל חוקרים בתחומים גאולוגיה, הידרולוגיה, אקולוגיה, אנתרופולוגיה ומחקרי חברה וחינוך סביבתי. צוות המחקר מונה 5 חוקרים בעלי תואר דוקטור, 7 עוזרי מחקר וצוות מנהלה. המרכז יוזם ומקדם מיזמים מקומיים, ארציים ובינלאומיים בתחומי חינוך, קהילה, חקלאות עירונית ותיירות ובהם: גיאופארק ארץ המכתשים, פלטפורמה סביבתית חברתית ארוכת טווח (LTSER), תחנת מחקר אקולוגית ארוכת טווח (LTER), היערכות למצבי חירום, כיתה מדברית מתוקשבת במדעי כדור הארץ, חקלאות עירונית מדברית,, פיתוח תיירות ציורי סלע ושימור מורשת תרבותית.
שלוחת מצפה רמון במרכז מדע ים המלח והערבה הוקמה בשנת 1990 כמרכז מדע רמון (גוף עצמאי). בשנת 2010 הוחל תהליך האיחוד לתוך מו"פ מדבר וים המלח. בינואר 2017 הוכרה השלוחה באופן רשמי.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007502747505171
זוועות קונגו
רקע

עוד לפני עלייתו לכתר השלטון בבלגיה בשנת 1865, המלך המיועד לאופולד השני פעל למען הקמת לובי בקרב הפוליטיקאים הבלגים הבכירים במטרה ליצור אימפריה קולוניאלית במזרח הרחוק או באפריקה, שתבסס את היוקרה הבלגית. לעומת זאת, מבחינה פוליטית, קולוניאליזם לא היה פופולרי בבלגיה כיוון שהוא נתפס כהימור יקר ומסוכן ללא רווח בטוח למדינה. כך, ניסיונותיו הרבים לשכנע פוליטיקאים, זכו להצלחה מעטה בלבד.
נחוש למצוא קולוניות ובהשראת דיווחים ממרכז אפריקה, לאופולד החל לממן מספר חוקרים בכירים, כולל הנרי מורטון סטנלי. לאופולד הקים את הארגון האפריקאי הבינ"ל (international African association), ארגון שפעל במטרה לפקח על חקר וסקירת הטריטוריה סביב נהר הקונגו, עם המטרה המוצהרת של הבאת עזרה הומניטרית וציוויליזציה למקומיים.
בבלגיה, שרטטו לאופולד וסטנלי באופן שרירותי לחלוטין את גבולות המדינה החדשה. לאנשים אשר נכללו בשטח החדש, לא הייתה שום היסטוריה או תרבות משותפת המאחדת אותם כקהילה אחת בתוך המדינה החדשה של קונגו. מסגרת השייכות עבורם, הייתה הקבוצה האתנית בהם הם היו חברים ולא המסגרת המדינית המומצאת.
בוועידת ברלין 1885 צרפת ובריטניה הכירו באופן רשמי בשליטתו של לאופולד, לאחר שזה הבטיח כי יסיים את סחר העבדים ויאפשר מעבר סחורות בארצו. בנוסף, הבטיח כי לא ייגע בכספי האוצר הבלגי. המדינה החדשה השתרעה על פני 2,350,000 ק"מ ונקראה מעתה המדינה החופשית של קונגו. כך, לאופולד הפך לשליטה של מדינה ממרחק של 6,000 ק"מ וארבעה שבועות הפלגה. את המרחק הזה, לאופולד מעולם לא הפליג במשך 24 שנות שלטונו, מכיוון שלא היה בקונגו מעולם.
למרות המרחק, לאופולד שלט במדינה באופן ישיר ואישי, עם מעט מאוד נציגים הכפופים לו. הצ'יפים המקומיים מילאו תפקיד חשוב באדמיניסטרציה על ידי יישום הוראות הממשלה בקרב הקבוצות האתניות שלהם. לאורך מרבית שנות קיומה, הנוכחות של המדינה בטריטוריה שהיא שלטה לא הייתה מסודרת, עם מעט פקידים המרוכזים במספר תחנות קטנות ומרוחקות.
בשנת 1906, היו 3,000 אנשים לבנים בלבד בקונגו, ומהם רק מחצית היו בלגים. למשך כל התקופה, היו בין 700–1500 מנהלנים ופקידים בלבד, אשר היו אמונים על כל השטח העצום של המדינה החדשה.
בשנים הראשונות של ההתיישבות, מרבית תשומת הלב המנהלית הופנתה לצורך גיבוש השליטה באמצעות קרבות עם מנהיגים מקומיים אשר התנגדו לשלטון הקולוניאלי. זה כלל את השבטים שעל נהר הקוואנגו (kwango river) בדרום מערב, ושבט האואלה (Uélé) בצפון-מזרח המדינה.
רקע > מצב כלכלי ומנהלי

מעל לכל, המדינה החופשית כיוונה להיות רווחית למשקיעים שלה ועבור לאופולד במיוחד. תחילה, ההישענות על שנהב לא הניבה רווחים כמצופה, והמנהל הקולוניאלי היה נתון בחובות גדולים. לאופולד עצמו השקיע מהונו האישי עד שנת 1890 כ-19 מיליון פרנקים בלגים, אשר כמעט ולא הניבו תשואה. כך כילה לאופולד כמעט את כל ירושת אביו. בנקודה הזו, החליט לאופולד לשבור את הסכמותיו: הוא לווה סכומי עתק מהאוצר הבלגי, ששיתף פעולה מכיוון שלא רצה לראות את מנהיגו פושט רגל.
המעבר לשימוש בצמיגי גומי במקום גלגלי עץ, הביא לעלייה פתאומית בדרישה לגומי טבעי בשנות ה-90 של המאה ה-19. כך, תמו הבעיות הכלכליות והשלטון הקולוניאלי החל להכריח גברים קונגולזים לעבוד בכפייה באיסוף גומי מהטבע אשר נשלח לאירופה וצפון אמריקה. תקופת השגשוג שינתה את המערכת הקולוניאלית שכשלה לפני כן והובילה אותה אל רווחים משמעותיים. הייצוא צמח מ-580 ל-3,740 טונות בשנים 1895–1900. ב-1891, כל האדמה הפנויה, כולל יערות ושטחים שלא שימשו לחקלאות, הוכרזו כלא-מיושבים והפכו לשטח של המדינה. כך, משאבים רבים של קונגו (בייחוד גומי ושנהב) עברו לבעלות השלטון הקולוניאלי בנוסף לזיכיונות שהוקצו לחברות פרטיות. בדרום המדינה למשל, החברה ההודית האנגלו-בלגית לגומי קיבלה שטח בגודל של 160,000 ק"מ מרובע. לאופולד שמר חלק גדול מהשטחים תחת שלטונו הישיר, שטחים אלו נקראו "התחום המלכותי", 250,000 ק"מ רבועים שהתווספו לשטח הפרטי שהוא כבר שלט בו. כך, הניצול הכלכלי העיקרי של השטח הקונגולזי היה בידיהם של המלך ומספר מועט של בעלי זיכיון.
השיטה הוכיחה את עצמה כרווחית מאוד וחברה מסוימת אף החזירה את ההשקעה הראשונית שלה בתוך שנה אחת בלבד. המלך, הרוויח 70 מיליון פרנקים בלגים מהשיטה הזו בין השנים 1896–1905.
הזוועות בקונגו

בעקבות הרווחים העצומים של מדינת קונגו החופשית מייצוא של גומי, נחתם הסכם עבודה (הנקרא על ידי מבקרים "מערכת גומי אדומה" מכיוון שבמקרים רבים תהליך הוצאת הגומי גרם לשפיכת דמים) על מנת להגביר לרמה מקסימלית את ייצוא הגומי. הממשל הבלגי קבע סטנדרטים בלתי אפשריים להפקת גומי, דקל ושנהב. הקונגולזים אשר נכשלו להגיע ליעדים אשר הוצבו להם נרצחו או עברו עינויים מבעיתים. העבודה נדרשה על ידי השלטון כמס. ככל שחברות ייצוא הגומי נעשו תלויות יותר ויותר בגיוס בכוח של עובדי קונגו לטובת האיסוף, נוצר מצב של "עבדות חברתית", בו העבודה הכפויה למען השלטון הבלגי היא חלק בלתי נפרד מהחברה הקונגולזית. המדינה גייסה מספר פקידים אפריקאים, הידועים גם כ-"קאפיטס" כדי לנהל את העבודה. היה רצון למקסם את איסוף הגומי ורווחי המדינה אך הם באו על חשבון העובדים, ללא התחשבות ברווחתם. מערכת הגומי האדומה התפתחה עם יצירת משטר הזיכיונות. בשטחי הזיכיון, לחברות הפרטיות שרכשו זיכיון מממשלת המדינה, הייתה יד חופשית להשתמש בכל אמצעי על מנת להגדיל את הייצור והרווחים ללא התערבות ממשלתית. הטיפול והיחס כלפי העובדים לא היה מוסדר לפי חוק ובעצם נותר לשיקול דעת הפקידים בשטח. היו מספר חברות פרטיות כגון החברה ההודית האנגלו-בלגית ו-"אנוורויז" אשר התייחסו לפועלים הקונגולזים בקשיחות יתרה. ההיסטוריון ז'אן סנטגרס תיאר אזורים בשליטת שתי החברות הללו כ"גיהנום עלי אדמות".
מתנגדים לעבודות הוכו והוצלפו, נלקחו בני ערובה על מנת להבטיח איסוף מידי של גומי, כמו כן נשלחו משלחות להרוס כפרים שהתנגדו לעבוד. מדיניות זו הביא לקריסת החיים הכלכליים והתרבותיים של קונגו כמו גם לחקלאות באזורים מסוימים. רוב האכיפה של הייצור הייתה באחריותו של הצבא הקולוניאלי הבלגי. באותה התקופה נרשמו מקרים רבים בהם נלקחו ילדים בגיל צעיר ונרשמו לצבאו המקומי של המלך לאופולד, "הכוח הציבורי". הכוח הוקם בשנת 1885 עם קצינים לבנים ומפקדים אשר גויסו מזנזיבר, ניגריה וליבריה. ב-1900 מנה הכוח 19,000 איש. שווי הגומי שנלקח מקונגו מוערך היום בכחצי מיליארד דולר.
בשנת 1970 האנתרופולוג הבלגי דניאל ונגרואנווגה אשר עבד באזור עשיר בגומי, מצא הוכחות דמוגרפיות משכנעות לכך שגברים רבים הועסקו בתנאי עבדות עד לרמה של מוות.
הזוועות בקונגו > הטלת מום וברוטליות

אחד הדימויים הבולטים של המדינה החופשית היו הידיים הכרותות שהפכו לסמל הבולט של זוועות קונגו. קטיעת ידיים הייתה נפוצה תחת שלטון המדינה החופשית ומקורה בתעשיית הגומי. חיילי הכוח הציבורי נחשדו בחוסר משמעת ונדרשו להוכיח שלא גנבו תחמושת וציוד צבאי למטרות ציד. הנוהג לכרות ידיים מן הגופות בעקבות מסעות ענישה הפך נפוץ, כראייה שלא נעשה שימוש לרעה בציוד צבאי. תצלומים של קורבנות, שצולמו על ידי מיסיונרים היווה אמצעי תעמולה למתנגדי משטרו של לאופולד השני בבלגיה ובבריטניה. בשנת 1896 עיתון גרמני פרסם כי על פי ידיעה בלגית רשמית, 1300 ידיים כרותות הועברו לנציב המחוז, לאון פיביז ביום אחד. בשנת 1899 אחד מקציני המשטר סימון רוי, ניהל שיחה עם מיסיונר אמריקאי על כך שצוותים תחתיו היו אחראים לרצח של מאות קונגולזים. המיסיונר אליס וורת' פאריס תיעד את השיחה ביומנו וציטט את רוי: "כל פעם נשלח רב-טוראי להביא גומי וניתנו לו מחסניות עם כדורים אשר עליו להחזיר אותם ללא שימוש אלא אם כן נתקל בסיטואציה שבה עליו להשתמש בהם אז עליו להביא הוכחה שאכן היה שימוש "מוצדק" בצורה של יד כרותה עבור כל כדור". כמו כן רוי ציין כי בתקופתו השתמשו ב-6000 כדורים כלומר נהרגו 6000 איש. רשימת התיעודים של המיסיונר האמריקאי לא מסתיים כאן. ידוע על קצינים רבים מהכוח הציבורי אשר ניהלו יומנים ותיעדו את הזוועות ומעשי הרצח אשר ביצעו בתקופתם בקונגו.
מלבד איסוף הגומי, האלימות במדינה החופשית התרחשה בעיקר במלחמות ובמרידות. המדינות הממלכתיות (יישויות אתניות בעידן הפרה קולוניאלי), בעיקר ממלכת קי של מסיר, הפדרציה של זאנדי וטריטוריה דוברת סוואהילי במזרח קונגו תחת שלטונו של טיפו-טיפ, אשר כולם היו סוחרי עבדים, שנהב ונחושת, לא הכירו בסמכות חיילי הכוח הציבורי. בשנת 1895 פרצה התקוממות בקרב בני באטלה שבמחוז קאסי, שהפכה למרד בן 4 שנים. הסכסוך היה אלים במיוחד וגרם למספר רב של נפגעים. הרבה מהאלימות שבוצעה בקונגו נגרמה על ידי אפריקאים אחרים. אך היו מספר לבנים אשר גם הם היו ידועים בשיטות סדיסטיות כמו הבאים: לאון רום, ליאון בייביז ורנה דה דרמנטייה אשר שימש השראה לדמותו של קורץ בספר "לב האפלה".
הירידה באוכלוסייה

הירידה הדרמטית באוכלוסייה של קונגו נבעה משילוב של רצח, רעב, חשיפה למחלות ובנוסף שיעור ילודה נמוך. אף שהנתון לא וודאי בגלל העדר רישומים עקביים, האלימות והרצח היוו רק חלק זעום משיעור הירידה באוכלוסייה. ההיסטוריון יאן ואנסינה העריך כי האלימות הובילה למוות של פחות מחמישה אחוזים מהאוכלוסייה וכי רוב הירידה באוכלוסייה נגרמה בעקבות המחלות הרבות שהגיעו על ידי סוחרים ערבים. מחלות כמו דיזנטריה אמבית באזורים שבהם הדיזנטריה הייתה נפוצה העמידו בסיכון בין 30–60 אחוז מהאוכלוסייה. בנוסף למחלות מין, אבעבועות שחורות ושפעת החזירים שגרמו למותם של כחמישה אחוזים מהאוכלוסייה. יתר על כן, מחלת השינה הייתה המגפה הגדולה ביותר באזורי הקונגו, ובה היו שיעורי התמותה הגדולים ביותר. בשנת 1901 לבדה הוערך כי חצי מיליון קונגולזים מתו ממחלת השינה. יחד עם המחלות, המגפות, הרעב והירידה בשיעור הילודה שנגרמו כתוצאה מהפרעות אלה, תרמו הזוועות לירידה חדה באוכלוסייה הקונגולזית.
נערכו מספר אומדנים בנוגע לתמותה בקונגו בין השנים 1885–1908. המספר המדויק שנוי במחלוקת ומספר הערכות שונות נעשו. רוג'ר קייסמנט מעריך כי בשנים האלו צנחה האוכלוסייה בכשלושה מיליון בני אדם. אדם הוכשילד מעריך כי הייתה ירידה של כעשרה מיליון בני אדם, איזידור נדיוול מעריך כי הייתה ירידה של כשלושה עשר מיליון מהאוכלוסייה ויאן ואנסינה מעריך שבין השנים 1900–1919 הייתה ירידה של כ-25 אחוז, בעיקר בשל המחלות הרבות שפקדו את האזור.
מאז המפקד הראשון של האוכלוסייה הקונגולזית שנעשה בשנת 1924, יש ויכוח בין היסטוריונים שונים אודות מספרים מדויקים הנוגעים בירידת האוכלוסייה או מספר מקרי המוות. מכיוון שההערכות הן כי מדובר במיליוני אבדות וכי לא נערכו רישומים מסודרים באותה תקופה, לא ניתן להגיע לאומדן מדויק.
היסטוריוגרפיה והמונח "רצח עם"

כיום ישנה מחלוקת גדולה באופן ההגדרה של פשעי לאופולד ואנשיו במדינת קונגו. כיום קיימים המונחים "רצח העם הגדול בקונגו" או "השואה הבלגית בקונגו", אך למעשה חוקרים והיסטוריונים רבים מתקשים לקבל את השמות הללו כמתארים את מה שהתחולל בקונגו בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20. כמה שנים לאחר מלחמת העולם השנייה ב-1948 האומות המאוחדות הגדירו את המונח "רצח עם" כ-"פעולות שיטתיות שננקטות במטרה להשמיד באופן מלא או חלקי קבוצה אתנית, עם, גזע או קבוצה דתית".
אדם הוכשילד ונזונגולה נטלייה ג'אורג'ס הם שני החוקרים המרכזיים של אירועי אימפריית לאופולד בקונגו. הם דוחים בכל תוקף את הטענות על רצח עם. לטענתם, אין עדות אחת לכך שמעשי אנשי לאופולד היו במטרה להעלים או לפגוע בקבוצות אתניות בקונגו. יתרה מכך, לאופולד ושותפיו העסקיים במדינת קונגו החופשית ניצלו את האוכלוסייה המקומית לטובת עבודה ולכן היה להם אינטרס בשימורה. נציגי הקולוניה דאגו להילחם במחלות שהתפשטו בקרב המקומיים באמצעות גופים רפואיים מערביים, לדוגמה "בית ספר ליברפול לרפואה טרופית". כדברי הוכשילד – "שום היסטוריון מכובד של קונגו לא מעלה האשמות בדבר רצח עם. הייתה שם מערכת של ניצול ועבדות, שכנראה הייתה קטלנית באותה מידה אך זה לא אותו דבר כמו רצח עם. גם אם לא רצח עם, הזוועות בקונגו היו אחד ממעשי הטבח המחרידים שהאנושות אי פעם ידעה".
אליו מצטרף דויד ואן רייברוק- "זה אבסורד לדבר על מעשי רצח עם או שואה. רצח עם מתייחס לתכנון וביצוע מודע של השמדת אוכלוסייה מסוימת, אך זו לעולם לא הייתה הכוונה או התוצאה כאן. היה כאן טבח בקנה מידה גדול מאוד כתוצאה ממדיניות חמורה של ניצול".
ההבחנה הזו חשובה להיסטוריונים על מנת שהציבור ידע להבין את המשמעויות והאמת בנוגע למה שהתרחש בכל אירוע באשר הוא. כולם מסכימים על כך שבמלחמת העולם השנייה התרחשה שואה ורצח עם כנגד העם היהודי באירופה, ושבתחילת המאה ה-20 התרחש רצח העם של בני ההררו והנאמה בנמיביה על ידי הגרמנים. בשני המקרים האלו מדובר על רצח שיטתי מכוון ומודע כלפי קבוצה דתית ואתנית בהתאמה. מה שלא אפשר לומר הזוועות בקונגו החופשית, עם זאת אין להקל בחשיבות ההיסטורית וההשפעה של תקופה ואירועים אלו על החברה הקונגולזית היום.
אחרית דבר > מורשתו של לאופולד

בדצמבר 1908 נפטר המלך לאופולד השני. הוא נשאר מלך בלגיה עד יום מותו. מאחר שלא היו לו ילדים זכרים ירש אותו אחיינו, המלך אלברט. למרות דעת הקהל בעולם המערבי שהייתה מאוד נוקבת וביקורתית כלפי לאופולד ומעשיו בקונגו, הממשל הבלגי התייחס אליו כאל משחרר העם הקונגולזי מעבדות, וכזה שתרם רבות לפיתוחה של החברה בקונגו. בעת הלווייתו שהתקיימה בבריסל נשמעו קריאות בוז רבות לנוכח מעשיו בקונגו. עם זאת דעת הקהל הבלגי היא אמביוולנטית בנוגע למורשתו של לאופולד. מצד אחד הוא נתפס כמלך שתרם רבות ואחראי לפיתוחם המהיר של ערי בלגיה בתחילת המאה ה-20, מצד שני קשה להתעלם מהסיפורים והעדויות שמראות את אשר התחולל בקונגו בזמן שלטונו שם. מוסדות בלגיה הרשמיים עד היום מנציחים את דמותו של המלך כמי שתרם רבות לעם ולחברה הקונגולזית, מסמכים רבים מאותה תקופה נגנזו ואסורים לפרסום עד היום, במסגרת שיעורי היסטוריה הממלכתיים לא נלמד על הזוועות שבוצעו שם. הממשל הבלגי נזף באופן בוטה ברשת הטלוויזיה BBC שפרסמה סדרה תיעודית על לאופולד ומעשיו בקונגו והשוותה אותו לאדולף היטלר- Congo: white king, red rubber, black death. במוזיאון רשמי שנפתח בבריסל שמתאר את קולוניית בלגיה במרכז אפריקה אין שום תיעוד לזוועות מאותה תקופה. יתרה מכך בנאום הכרזת עצמאות של המדינה בשנת 1960, בודואן, מלך בלגיה הזכיר את המלך לאופולד כמי שמעשי ידיו תרמו רבות לפיתוח המדינה ולחברתה. גישה זו ליוותה את בלגיה גם בימיה כקולוניה רשמית במדינה, וגם לאחר שנתנה לקונגו עצמאות, שהיום נקראת "הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו". כיום אנשי עסקים בלגים רבים שולטים על משאבי טבע ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו – אורניום, יהלומים ועוד, בנוסף לכך, סיפורי הזוועות הללו אינם נלמדים גם במערכת החינוך המקומית. להפך, ברוח הבלגים, מוסדות המדינה מציגים את לאופולד כמלך "בונה", ששיפר תשתיות ובנה בכמויות אדירות ברחבי המדינה, מכנים אותו אף Noko- "דוד האומה" בסוואהילי, השפה המקומית. לעומת המאמצים של הרשויות הבלגיות למחוק סיפורים אלו מההיסטוריה הספרות, התרבות וארגונים עצמאיים ובלתי תלויים, לא מוכנים להרפות כל כך מהר. בקונגו מדי שנה בתאריך ה-2 באוגוסט, ארגון קונגולזי עצמאי- Congolese Action Youth Platform מיסד את יום הזיכרון ה־Geno Cost, שמטרתו היא לציין ולהזכיר את מעשיהם האכזריים של לאופלד וממלכתו בסוף המאה ה-19 ובתחילת ה-20, ושל הקולוניה הבלגית הרשמית לאורך המאה ה-20.
אחרית דבר > מקומן של הזוועות בתרבות קונגו היום

בתרבות היום ישנו קונצנזוס רחב בנוגע לדימויו השלילי של לאופולד בנוגע לתקופת שלטונו בקונגו. סרטים, ספרים אקדמיים ונובלות רבות מתארים את התקופה, חלקם כסיפורי יומן אישיים, חלקם כסיפורים עלילתיים ברוח התקופה וחלקם כדוקומנטריים תיעודיים. המפורסמים שבהם הם Kings Leoplad’s Ghost, סרט וספר תיעודיים (ספר – 1997, סרט- 2006), שנכתב על ידי אדם הוכשילד. גומי אדום, ספרו של אדמונד דנה מורל שיצא לאור בתחילת המאה ה-20, היה מבין אבני הדרך המשמעותיים שתרמו לחשיפת הזוועות בקרב העולם המערבי, הכיל עדויות ותיעודים רבים. כמו כן גם ספרו של ג'וזף קונראד – "לב המאפליה", שפורסם בשנת 1902, תרם לחשיפת המאורעות. ג'וזף בסיפור עלילתי מתאר את חוויותיו האישיות מתקופתו בקונגו כרב חובל בספינת קיטור. ספר זה יצא לאקרנים כסרט בשנת 1993, The Heart of the Darkness.
ביבליוגרפיה

Neal, Aschesron (1999).The King Incorporated: Leopold the Second and the Congo. London: Granta
"Democratic Republic of the Congo". World Without Genocide.
Thomas, Pakenham (1992). The Scramble for Africa: the White Man's Conquest of the Dark Continent from 1876 to 1912. London: Abacus
.Adam, Hochschild (1999). King Leopold's Ghost: A Story of Greed, Terror, and Heroism in Colonial Africa. Boston: Houghton Mifflin
Jean, Stengers (1969). Colonialism in Africa. Cambridge: Cambridge University Press
Adam, Hochschild (2005). "In The Heart of Darkness". New York Review of Books
Georges, Nzongola-Ntalaj (2007). The Congo, From Leopold to Kabila: A people's History. New York: Palgrave
David, Van Reybrouck (2014). Congo: The Epic History of a People. London: Fourth Estate
Jan, Vansina (2010). Being Colonized: The Kuba Experience in Rural Congo, 1880–1960. Madison: University of Wisconsin Press
Guy, Vanthemsche (2012). Belgium and The Congo. New York: Cambridge University Press
Renton, David; Seddon, David; Zeilig, Leo (2007). The Congo: Plunder and Resistance. London: Zed Books. ISBN 978-1-84277-485-4.
Lyons, Maryinez (1992). The Colonial Disease: A Social History of Sleeping Sickness in Northern Zaire, 1900–1940. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-40350-2.
הערות שוליים

↑  Van Reybrouck 2014, p. 79
↑  Hochschild 2005, p. 231
↑  Pakenham 1992, p. 5-12
↑  Pakenham 1992, p. 40-60
↑  Van Reybrouck 2014, p. 90
↑  Vanthemsche 2012, p. 173
↑  Van Reybrouck 2014, p.60
↑  Stengers 1969, p. 273
1 2  Stengers 1969, p. 272
↑  Hochschild 1999, p. 60
↑  Stengers 1969, p. 265
↑  Hochschild 1999, p. 70
1 2 3 4  King Leopold's Ghost: A Story of Greed, Terror, and Heroism in Colonial Africa, Boston: Houghton Mifflin, 1999
↑  Hochschild 2005, p.232
1 2 3  Hochschild 2005, p.226
1 2  Jan, Vansina (2010)., Being Colonized: The Kuba Experience in Rural Congo, 1880–1960
↑  Adam, Hochschild, "In The Heart of Darkness", New York Review of Books, 2005
↑  Renton, Seddon & Zeilig 2007, p. 36.
↑  Hochschild 1999, pp. 112.
1 2  Hochschild 1999, pp. 179-180.
↑  Slade 1962, p. 179.
↑  Renton, Seddon & Zeilig 2007, p. 39.
↑  Hochschild 1999, pp. 197.
↑  Hochschild 1999, pp. 213.
↑  Vanthemsche 2012, p. 26.
↑  Pakenham 1992, pp. 657; 663.
↑  Hochschild 1999, pp. 42.
↑  Hochschild 1999, pp. 256.
↑  Hochschild 1999, pp. 224.
↑  Vanthemsche 2012, p. 24.
↑  "Legal definition of genocide" (PDF). United Nations. Retrieved 22 February2017.
↑  Nzongola-Ntalaja 2007, p. 22.
↑  Hochschild 1999, p. 255.
↑  Lyons 1992, p. 74.
1 2 3  Van Reybrouck 2014, p. 95.
↑  Ascherson 1999, pp. 8–9.
↑  Hochschild 1999, pp. 281–2.
↑  Hochschild 1999, p. 301.
מפת המדינה החופשית של קונגו בשנת 1892.
עובדים קונגולוזים בפעילות הפקת הגומי
מיסיונר מצביע על ידו הכרותה של קונגולזי כפרי
טפיל מחלת השינה האפריקאי. מוערך שהרג כחצי מיליון קונגולוזים בשנת 1901
אדמונד דנה מורל, במשרדו עבר וסונן מידע שהתקבל בנוגע לזוועות בקונגו. לאחר מכן כתב את הספר "גומי אדום" שהפך לאבן דרך משמעותית בחשיפת הזוועות לעולם.
תמונה של קונגולזי מחזיק ידיים חתוכות. צולם על ידי אליס סילי האריס, מאי 1904.