stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חזית המולדת של בולגריה
העלייה לשלטון ולאחריה

הקומוניסטים חברי חזית המולדת נערכו לביצוע הפיכה עוד במהלך המשא ומתן עם נציגי ממשלתו של מוראבייב בעוד ששאר חברות חזית המולדת חתרו להשגת הסכמה רחבה שאמורה הייתה למנוע מהלכים צבאיים. הקומוניסטים נעזרו בארגוני פועלים, יחידות צבא שונות וכוחות פרטיזנים לשעבר, תוך קבלת גיבוי מהצבא האדום. ב-8 בספטמבר התכנסו בערי בולגריה השונות ראשי התאים המחתרתיים ותיאמו את מהלכיהם לקראת ההפיכה הצפויה. לאור התקדמותו המהירה של הצבא האדום ברחבי בולגריה, נאלצו שאר חברות חזית המולדת להסכים לביצוע ההפיכה. ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה וברחבי בולגריה התחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת. ראש הממשלה קונסטנטין מוראבייב הודח וירד למחתרת, הגנרל קימון גאורגייב חבר מפלגת "זבנו" היה לראש הממשלה ומאוחר יותר מונה לסגנו טרייצ'ו קוסטוב מהמפלגה הקומוניסטית. שר החוץ פטקו סטאינוב היה עצמאי וחבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית ושר התעמולה דימו קזאסוב השתייך לסוציאל-דמוקרטים, אם כי היה גם חבר בחוג זוונו. תיק הפנים נמסר לאנטון יוגוב מהמפלגה הקומוניסטית, ובו גם השליטה על כוחות המשטרה ועל מנגנוני ביטחון הפנים החשאיים. הקומוניסטים ניצלו בהמשך תפקיד זה לצבירת כוח ולסילוק מתחריהם במאבק לשלטון האבסולוטי בבולגריה. טרייצ'ו קוסטוב היה הדמות הבכירה במפלגה הקומוניסטית עד לשובו מהגלות של גאורגי דימיטרוב והוא הוביל את המהלכים לשיקומה וארגונה מחדש של המפלגה הקומוניסטית.
ביוזמתו של טרייצ'ו קוסטוב, הקימה חזית המולדת בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון השלטון הקודם ומשתפי הפעולה עם הנאצים. ב-1 בפברואר 1945 הוצאו להורג 180 אנשי צבא ופוליטיקאים, שהורשעו בפשעים נגד העם הבולגרי ובכללם ראשי הממשלה לשעבר בוגדאן פילוב, דוברי בוז'ילוב, איוון בגריאנוב, שר הפנים לשעבר פטר גברובסקי והנסיך קיריל, אחיו של בוריס השלישי ועוצר המלוכה. ב-15 בספטמבר 1946 בוטל מוסד המלוכה במשאל עם והמלך סמיון השני נמלט מבולגריה מחשש לחייו.
לאחר התפטרותו של גאורגייב ומינויו של גאורגי דימיטרוב לראש הממשלה התחולל מאבק על אופייה של בולגריה בין המפלגות שהרכיבו את חזית המולדת. חוץ מן המפלגה הקומוניסטית דגלו שלוש המפלגות הנוספות בקו פרו-מערבי, מתוך שאיפה לכינון משטר דמוקרטי בבולגריה. הקומוניסטים חתרו להגמוניה של ברית המועצות במדינה. ב-1947 פתחו הקומוניסטים במסע טיהור ברחבי בולגריה שמטרתו חיסול כל ראשי המפלגות החברות בחזית המולדת והעברת רסן השלטון באופן מוחלט אליהם. ב-23 בספטמבר 1947 הוצא להורג ניקולה פטקוב מנהיג מפלגת האיכרים. דמיאן ולצ'ב ממנהיגי מפלגת "זוונו" ביקש מקלט מדיני בשווייץ וקוֹסְטָה לוּלְצֶ'ב מנהיג הסוציאל-דמוקרטים נידון ל-15 שנות מאסר. עשרות חברי המנגנונים של שלוש המפלגות הוצאו להורג ללא משפט. בפועל נותרה חזית המולדת על כנה, אך מאמצע 1948 היה זה גוף הנתון בלעדית לשליטת המפלגה הקומוניסטית. ב-1989, באחרית ימי השלטון הקומוניסטי בבולגריה, פורקה רשמית חזית המולדת הבולגרית.
הערות שוליים

1 2  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ד' - מאחורי מסך הברזל, הוצאת דבר, תל אביב, 1969, עמודים 314-305.
↑  מיכאל בר-זוהר, הרכבות יצאו ריקות, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999, עמודים 218-217.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ד' - מאחורי מסך הברזל, עמודים 18-17.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ד' - מאחורי מסך הברזל, עמודים 55-52.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ד' - מאחורי מסך הברזל, עמודים 171-170.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ד' - מאחורי מסך הברזל, עמודים 180-176.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ד' - מאחורי מסך הברזל, עמודים 219-215.
↑  חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ד' - מאחורי מסך הברזל, עמודים 235 - 246.
↑  יוסף בן, לחרות ולעלייה, בתוך:אנציקלופדיה של גלויות - יהדות בולגריה, ירושלים, 1967, עמודים 962-960.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007599122105171  LCCN: n81063016  SUDOC: 177337672  VIAF: 138384017   WorldCat (עם VIAF): 138384017 
לוחית קיר מהעיר באנקיה שבמחוז סופיה המציינת שב-8 בספטמבר 1944 התכנסו במקום ראשי התאים האזוריים של חזית המולדת וארגוני העובדים ונערכו לביצוע ההפיכה הצבאית ביום המחרת (בבולגרית)
טאמל

| --- | --- |

רחוב בטאמל
 מידע
 עיר:  קטמנדו
 קואורדינטות:  27°42′55″N 85°18′36″E﻿ / ﻿27.71516°N 85.31005°E﻿ / 27.71516; 85.31005
 he
 
טאמל (בנפאלית: ठमेल) היא שכונה בעיר קטמנדו שבנפאל. לעומת שאר השכונות שבעיר, טאמל מתאפיינת בעיקר כנקודת מעבר וכור היתוך בין מאות אלפי תיירים הפוקדים את נפאל ורוב הפעילויות התיירותיות וחיי הלילה בעיר מתרחשות בה. למעלה מ-4 עשורים, שכונת טאמל מהווה מרכז לענף התיירות במדינה. בגלל אחוזי התיירות הגבוהים, מצויים בה חנויות ציוד-למטייל, מסעדות ופאבים רבים.
רקע

טאמל ידועה בשל היותה מקום מרכזי עבור כמעט מיליון תיירים הבאים לבקר מדי שנה. כבר בעידן ההיפים במהלך שנות ה-70, הייתה טאמל לבסיס יציאה עבור תיירים בדרכם אל הרי ההימלאיה וטרקים אחרים באזור.
ישראלים

אלפי ישראלים פוקדים את נפאל מדי שנה. רובם במסגרת טיול אחרי צבא, ולרוב שוהים למשך מספר שבועות. קיימים מספר יעדים ייעודיים למטייל הישראלי בטאמל. במהלך שנות ה-90 ושנות ה-2000, נפתחו בטאמל סוכנויות (אחת מהן אף קרויה על שם השחקן הישראלי מאיר סוויסה) ומסעדות הפונות לקהל הישראלי והוקם בית חב"ד, בניהולו של הרב חזקי ליפשיץ ורעייתו הרבנית חני ליפשיץ.
הערות שוליים

↑  זיו מאור, חוץ מנקודת מוצא לטרקים: מה עושים בקטמנדו?, באתר הארץ, 10 ביולי 2018
חיל הים הטורקי

| --- | --- |

 מוטו:  "תמיד מוכן"
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 תקופת הפעילות:  10 ביולי 1920 – הווה (104 שנים)
 זרועות בצבא:  פיקוד הצי הטורקי  פיקוד הים הצפוני הטורקי  פיקוד הים הדרומי הטורקי  פיקוד צי האימונים וההדרכה הטורקי
 מטה:  אנקרה
 מנהיגות
 המפקד העליון:  הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן
 ראש הצבא:  הגנרל מטין גוראק
 שר ההגנה:  יאשר גולר
 ראש המטה:  האדמירל Ercüment Tatlıoğlu
 כוח אדם
 כוחות פעילים:  45,000
 כוחות מילואים:  55,000
 www.dzkk.tsk.tr/en-US
 
חיל הים הטורקי (בטורקית: Türk Deniz Kuvvetleri), או הצי הטורקי (בטורקית: Türk Donanması), הוא חיל הלוחמה הימית של הכוחות המזוינים של טורקיה.
החיל הוקם בשם "מנהלת לענייני חיל הים" במהלך מלחמת העצמאות של טורקיה בתאריך ה־10 ביולי 1920, והובל על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק. מאז יולי 1949, החיל ידוע רשמית בשם "חיל הים הטורקי".
בשנת 2008, הצי הטורקי דיווח שכוח האדם הפעיל מנה 48,600 איש, מספר הכולל את חטיבת הנחתים האמפיבית וכן מספר יחידות של כוחות מיוחדים וקומנדו. נכון ל־2022 מפעיל חיל הים מגוון רחב של כלי שיט וכ- 70 כלי טיס.
מבנה

בשנת 1961, הפיקוד של חיל הים הטורקי היה מאורגן בחלוקה ל-4 פיקודים עיקריים: פיקוד הצי הטורקי, פיקוד הים הצפוני הטורקי, פיקוד הים הדרומי הטורקי ופיקוד צי האימונים הטורקי. בשנת 1995 שונה שמו של האחרון לפיקוד צי האימונים וההדרכה הטורקי.
מבנה > מבנה הפיקודים

מפקדת הצי , הבסיס הימי גאלג'וק, קוג'אלי
פיקוד קבוצת פעולות על היבשה, הבסיס הימי גאלג'וק, קוג'אלי
פיקוד קבוצת משימה צפונית, הבסיס הימי גאלג'וק, קוג'אלי
פיקוד קבוצת משימה מערבית, הבסיס הימי פוקה, איזמיר
פיקוד קבוצת משימה דרומית, הבסיס הימי אקזאז, מוגלה
פיקוד צי צוללות, הבסיס הימי גאלג'וק, קוג'אלי
פיקוד קבוצת סירות סיור מהירות, איסטנבול
פיקוד קבוצת לוחמת מוקשים, הבסיס הימי ארדק, באליקסיר
פיקוד קבוצת תמיכה לוגיסטית, הבסיס הימי גאלג'וק, קוג'אלי
פיקוד קבוצת צי כלי התעופה, הבסיס הימי קנגיז טופל, קוג'אלי
פיקוד הבסיס הימי גאלג'וק, קוג'אלי
פיקוד מספנת גאלג'וק, הבסיס הימי גאלג'וק, קוג'אלי
פיקוד מרכז בקרת מלאי, הבסיס הימי גאלג'וק, קוג'אלי
פיקוד מרכז האספקה הימי, הבסיס הימי גאלג'וק, קוג'אלי
מרכז אימונים על יבשה ילדיזר, גאלג'וק, קוג'אלי
פיקוד הים הצפוני הטורקי , איסטנבול
פיקוד מיצרי איסטנבול, אנאדולו קבגי, איסטנבול
פיקוד מיצרי צ'נקלה, נרא, צ'נקלה
פיקוד הים השחור, אראלי, זונגולדק
קבוצת פיקוד חיפוש והצלה מתחת לים, ביקוז, איסטנבול
קבוצת פיקוד חילוץ
קבוצת פיקוד הגנה תחת המים
יחידת פיקוד של הצי להידרוגרפיה ואוקיינוגרפיה, קובוקלו, איסטנבול
פיקוד הבסיס הימי ברטין, ברטין
פיקוד המוזיאון של הצי, בשיקטאש, איסטנבול
פיקוד המספנה של הצי באיסטנבול, פנדיק
פיקוד הים הדרומי הטורקי , איזמיר
פיקוד קבוצת משימה לוחמה אמפיבית, פוקה, איזמיר
פיקוד חטיבת נחתים אמפיבית, פוקה, איזמיר
פיקוד כלי שיט אמפיביים, פוקה, איזמיר
פיקוד הבסיס הימי אקזאז, מרמריס, מוגלה
פיקוד הים התיכון, מרסין
פיקוד הבסיס הימי איסכנדרון, איסכנדרון, הטאיי
פיקוד הים האגאי, איזמיר
פיקוד הבסיס הימי פוקה, איזמיר
פיקוד תחזוקה, תיקון והנדסה, איזמיר
פיקוד צי האימונים וההדרכה הטורקי , איסטנבול
אימון שייטת קומודור, טוזלה, איסטנבול
פיקוד מרכז אימונים קארמרסלביי, קארמרסל, קוג'אלי
פיקוד מרכז אימונים דרינס, דרינס, קוג'אלי
מבנה > נחתים וכוחות מיוחדים

חיל הים הטורקי כולל יחידות נחתים, פינוי מטעני חבלה ומבצעים מיוחדים ביניהן:
חטיבת הנחתים האמפיבית - (בטורקית: Amfibi Deniz Piyade Tugayı Komutanlığı, AMFİBİ) כפוף לפיקוד קבוצת משימה לוחמה אמפיבית
קבוצת פיקוד הגנה תת-ימית - (בטורקית: Sualtı Savunma Grup Komutanlığı, SAS) כפוף לקבוצת פיקוד חילוץ והצלה תחת המים
קבוצת פיקוד התקפה תת-ימית - (בטורקית: Sualtı Taarruz Grup Komutanlığı, SAT) כפוף ישירות למחלקת המבצעים של חיל הים
הערות שוליים

↑  Library of Congress – Federal Research Division (באוגוסט 2008), Country Profile: Turkey (PDF), pp. 25–26 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Naval Air Command and Ongoing Naval Aviation Projects, www.defenceturkey.com
חווקה פולמן רבן

| --- | --- |

חווקה פולמן רבן
 לידה:  19 באפריל 1924 קיילצה, רפובליקת פולין 
 פטירה:  9 בינואר 2014 (בגיל 89) לוחמי הגטאות, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
חווקה (חווה) פוֹלמן רַבָּן (בפולנית: Ewa (Chawka) Folman-Raban;‏ 19 באפריל 1924, קיילצה – 9 בינואר 2014, קיבוץ לוחמי הגטאות) הייתה חברה בתנועת "דרור" בפולין ומחברי הארגון היהודי הלוחם בו שימשה כקשרית. בישראל הייתה ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, מחנכת ומדריכה בבית לוחמי הגטאות ובמרכז הלימודי על שם צביה לובטקין ויצחק צוקרמן ופעילה בהנחלת זיכרון השואה בישראל ובשאר העולם.
ילדות ונעורים

נולדה ב-19 באפריל 1924 בקילצה שבפולין לרוזליה (שושנה) לבית קצנגולד ולאברהם-בנימין פולמן. הצעירה מבין שלושה ילדים, אחות לוולף (וֶוֶק) ומרדכי (מארק) אשר היוו חלק גדול בגיבוש זהותה האידאולוגית. אביה התפרנס מתחזוקת בתי מגורים וניהולם. הוא גדל בבית מסורתי, בעוד אמה לא הקפידה על קיום מצוות, הזדהתה עם הציונות וערכי תנועות הנוער החלוציות ובשל כך הייתה חלוקה עם האב בנושא חינוך הילדים. כשהייתה כבת שנה עברה המשפחה לוורשה.
בהיותה בכיתה ז' עברה המשפחה לגור ברחוב דז'לנה 43, מול דז'לנה 34, שם שכן מרכז תנועת "החלוץ", עובדה שתרמה לבחירת המשפחה להיות מעורבים בפעולות התנועה עם בניית גטו ורשה. באותה שנה החלה ללמוד בגימנסיה "יהודיה" בה לשון ההוראה הייתה פולנית והיו שיעורים ומקצועות יהודיים. מספר רב של מורים ידועים לימדו בגימנסיה, ביניהם ד"ר עמנואל רינגלבלום, לימים יוזם ארכיון "עונג שבת" בגטו ורשה. בהשפעת אחיה מארק, שהיה חבר בתנועת "דרור", הצטרפה בשנת 1939 לקבוצה קטנה של בני נוער, שהייתה לחוג הנוער הלומד של תנועת "דרור".
פעילות בתנועת "דרור" > פעילות חינוכית בתנועת "דרור"

כשהתפרסמה הפקודה על הקמת הגטו בוורשה עם כיבוש פולין על ידי הנאצים, משפחת פולמן לא היו צריכים לעבור דירה משום שהרחוב שלהם היה כלול בגבולות הגטו. מורי הגימנסיה ניסו להמשיך את הלימודים במסגרת חוגים מחתרתיים, אולם הדבר לא החזיק מעמד והיא החלה ללכת יותר ויותר לדירה ברחוב דז'לנה 34 שם נפגשה עם חבריה מתנועת "דרור". לקראת שנת הלימודים של שנת 1940 הגו מארק פולמן ויצחק צוקרמן את הקמת הגימנסיה של תנועת "דרור" בגטו ורשה, בית ספר תיכון במחתרת בניהולו של מארק פולמן, בה היו בחינות ושיעורים לכל מקצוע וגם לימודים ייחודיים של תנועות הנוער. עם המורים נמנה המשורר יצחק קצנלסון. הגימנסיה התקיימה עד קיץ 1942, האקציה בגטו היא זו שהביאה לסיומה. בשנת 1941 עברה חווקה פולמן מבית הוריה לגור בבית "דרור" שם חלקה חדר עם חנצ'ה פלוטינצקה, אחותה הצעירה של פרומקה פלוטניצקה וצעירות נוספות. צביה לובטקין ויצחק צוקרמן שהיו בין המדריכים בבית עיצבו את דרכה בחיים והשפיעו על התנהגותה בימי המלחמה ואחריה, כאשר דחפו להקמתו של קיבוץ לוחמי הגטאות והיו ממעצבי דמותו. ביולי 1940 השתתפה בסמינר הכשרה של תנועת "דרור" שבסיומו יועדה לתפקידי קישור ושליחות מחוץ לגטו.
פעילות בתנועת "דרור" > כאסירה בחווה החקלאית בצ'רנוב

בשנת 1941 הוצבה לעבודה בחווה חקלאית בצ'רנוב, בחבל אוסטרוביץ פודולסקי. אחד מתפקידיו של הממשל הצבאי הגרמני בשטחי הכיבוש היה לתרום למאמץ המלחמתי בצד המשקי- כלכלי, לכן התירו הנאצים ליהודים לעבוד במשקים חקלאים שנלקחו מהפולנים לשם ייצור מזון. התנועות החלוציות נאחזו בזה וקיימו במשקים אלו קיבוצים. העבודה הייתה בתנאי אריסות והמשגיחים הפולנים ניצלו את העובדה שעובדיהם יהודים, שילמו להם שכר אפסי והכו את הגברים היהודים. על התנאים הקשים התלוננו חברי הקיבוץ ושלחו משלחת בה הייתה גם חווקה פולמן לבעל האחוזה שיעלה להם את השכר, אך ללא הועיל. לאחר מספר ימים נקראה על ידי התנועה לצאת לשליחות בוורשה ועזבה את החווה שהתפרקה מספר שבועות לאחר מכן.
כקשרית בארגון היהודי הלוחם

בשנים הראשונות של המלחמה ניסו תנועות הנוער בפולין לפרוץ את חומות הגטאות ולקיים קשרים ארציים ומסגרות ארציות באמצעות רשת של שליחים- קשרים ובעיקר קשריות. במסגרת פעולותיה כקשרית העבירה חווקה פולמן פרסומים תנועתיים ומסרים לחברי התנועה במקומות שונים ברחבי גנרלגוברנמן. פרסומי המחתרת הודפסו במכונות שכפול ידניות על נייר דק, כדי לאפשר את הטמנת העיתונים במקומות סתר על גופן של הקשריות. הדבר שאפשר לה לעשות זאת היה המראה החיצוני שלה, כשל נערה פולנייה, בלונדינית כחולת עיניים ודוברת פולנית שוטפת ובעגה ורשאית. היציאה מהגטו המוקף חומות והשמור לא הייתה פשוטה. היא נהגה להיצמד לאחת מקבוצות הנשים היהודיות שיצאו לעבודות כפייה ובהימצאותן בצד הארי, בהמולת הרחוב הסואן, הסירה את הטלאי הצהוב וחמקה לדרכה. סכנה נוספת ארבה מצד מלשינים שארבו כדי לזהות יהודים ולסחוט מהם שוחד בשביל שאלו לא יסגירו אותם. גם לאחר שיצאה מהגטו ציפתה לה דרך קשה שהרי כל יציאה מתחומי הגטו כדי לעבור ברחובות העיר עד הרכבת הייתה מסוכנת. אם מראה הפנים היה עצוב היו מזהים זאת, אם היו מסתכלים לעברה והייתה משפילה את מבטה היו רואים זאת כסימן ליהדותה.
בהמשך צוידה במסמכים מזויפים ונעה בדרכים בשם הבדוי אמה מרצ'יניאק. בשל גילה הצעיר לא נשלחה מעבר לגבולות הגנרלגוברנמן. בנסיעותיה הראשונות לקרקוב העבירה חומרים להכנת מסמכים ותעודות, לרוב לידיו של אברהם לייב לייבוביץ' (לאבאן), מנהיג תנועת "דרור" בקרקוב. לפני הנסיעות תודרכה על ידי בכירים בתנועה, יצחק צוקרמן ומרדכי טננבוים־תמרוף. מפעם לפעם נדרשה גם להתלוות לחברים, שמראם או הלשון שבפיהם היו עלולים להסגירם. שליחותה הראשונה כקשרית הייתה עם צביה לובטקין לחוות ההכשרה צ'רניאקוב. עקב קרבתה לוורשה, שימשה החווה כתובת בטוחה לקשרים ולקשריות שבאו לגטו או יצאו ממנו, וכן נערכו בה מפגשים בין יהודים ופולנים בענייני המחתרת. היות שבידי הגרמנים הייתה רשימה מדויקת של העובדים בחווה, הכניסה והיציאה חייבות היו להיעשות בהתגנבות וצביה לובטקין, שיהדותה ניכרה במראה פניה, נזקקה לליווי.
לאחר שעזבה את החווה בצ'רנוב, עברה לדירת המסתור של תנועת "דרור" בצד הארי של ורשה וגרה עם טוסיה אלטמן וטמה שניידרמן. בדירתן החביאו מזוודה שהכילה אקדחים ורימונים, שהיו אמצעי הלחימה הראשונים שיועדו לפלוגות של הארגון היהודי הלוחם שהלך והתארגן בגטו. באחת הפעמים יצאה עם טמה שניידרמן לשליחות ובה הסתירו בתחתוניהן רימונים לשם העברה לגטו. בנוסף, פעלה להברחת חברות וחברים מהגטאות ליערות במטרה שאלו יחברו לשורות הפרטיזנים. עם קבלת הידיעות על השמדה המונית באזור וילנה ובמקומות אחרים במזרח פולין נשלחו הקשריות, והיא ביניהן, לאסוף מידע ולספר על המתרחש ליהודים בערים השונות. באחת הפעמים נשלחה עם פרומקה פלוטניצקה לעיר הרוביישוב שבמחוז לובלין כדי להיפגש עם חברי התנועה ולהכין אותם לכך שהקשר בינם לבין מרכז התנועה בוורשה הולך להינתק. כשהגיעו לתחנת הרכבת בהרוביישוב ראו מבעד לחלון המוני יהודים שכולם נשלחו להשמדה. בפעם אחרת נשלחה מוורשה כדי לבדוק האם נכונה הידיעה לפיה שולחים אנשים להשמדה בטרבלינקה. כשהתקרבה לתחנה שמעה פולנים מדברים על ריח של אנשים שרופים וחזרה עם הידיעה לוורשה. לראדומסק נשלחה כדי לספר ליהודים על ההשמדה צפויה ואף נפגשה עם ראש היודנראט שם, אך נאצלה להימלט, מחשש שתעורר בהלה שתגרום להסגרתה. בכל מקום אליו הגיעה התמודדה עם חוסר האמונה וההקשבה לידיעות שהביאה עימה, אך היא ידעה כי רק אם תצליח לגרום ליהודים להבין את המציאות הנוראית הם יצטרפו לפעולות המרד.
השליחות לקרקוב עם יצחק צוקרמן והמאסר על ידי הגסטפו

ב-22 בדצמבר 1942 נקראה לצאת לשליחות בקרקוב עם יצחק צוקרמן במטרה לתאם בין פעילות "החלוץ הלוחם", תנועת המחתרת בקרקוב, לפעילות הארצית של התנועה. בגלל התנגדות יהודים בגטו קרקוב לפעילות מחתרתית, עברו חברי המחתרת לצד הארי ומשם ניהלו את עבודתם. הוחלט כי צוקרמן ייסע כדי לשכנע אותם לחזור לגטו ולתכנן את פעולת המרד מבפנים.
כשהגיעו לקרקוב יצרו קשר עם רייזה קלינגברג, הקשרית של אברהם לייב לייבוביץ' (לאבאן), מנהיג תנועת "דרור" בקרקוב, שאמר להם כי כדאי שיעזבו את המקום מפני שבערב עתיד להתקיים מבצע גדול בתיאום עם מפלגת הפועלים הפולנית (P.P.R), היהודים נגד הגרמנים – בקפה "ציגאנריה", מקום הבילוי של אנשי האס.אס. המבצע כלל השלכת רימונים, הדבקת כרוזים אנטי-פשיסטיים והעלאתם באש של מוסכים. פולמן המתינה ללוחמים בבית מסתור ומשחזרו חלקם, הוקף הבית באנשי גסטפו ואזרחים, שהפרידו בין הנשים לגברים, הכו אותם ולקחו אותם לכלא בקרקוב. בחקירותיה הציגה עצמה בזהותה המזויפת וכך נרשם כי היא פולנייה שעזרה ליהודים בפעולה זו. חברי תנועת "דרור" בגטו ורשה סברו שנרצחה ולכן כתב המשורר יצחק קצנלסון הספד לזכרה בפנקס ויטל:
חוה פולמאן היקרה! איך? הן לא הגעת עוד לשנת העשרים? אני לימדתיך, עברנו על ישעיהו, לימדתיך לשחק על הבימה, אותך ואת חבר חברים רכים כמוך ע"י 'החלוץ', דז'לנה 34... עם טל הילדות על שפתותיך ועם הבוקר אור בעיניך ובלב מלא רגש והכרה שלא לפי שנותיך, יצאת עם ניירות של 'גויה' לערים ולעיירות ששם הורגנו... את זאת שנשקפת בחלון על המגרש, שלפני בית הנתיבות וראית את אלפי היהודים שנסחבו להתם כדי לשלחם... לא בכית, היה בך כוח שלא לבכות[...] ואת? איך? עוד בקרקוי את כלואה? בקרקוי נצודות, צדוך, חטפוך, יונתי ובת נשרי! לאחר הפצצות שנפלו בבתי קפה אחדים שהתערו, של רוצחי הס.ס. אסרוך! החשדו בך? הגידי להם שאת עבריה והסירי חשד מעליך... אין הם מאמינים שבת ישראל תזרוק בהם פצצה... ואולם אל, אל תגידי להם- שעבריה את, את העבריה הורגים, יהרגוך, חווה'לי, יהרגוך. עבריה מכיוון שבאה לידם- נהרגת.
אולם פולמן נותרה בחיים ונשלחה למחנות אושוויץ ורוונסבריק עד לסיום המלחמה.
כאסירה במחנות > במחנה אושוויץ-בירקנאו

בינואר 1943 נשלחה למחנה אושוויץ-בירקנאו. ראשה גולח, היא נדרשה לפשוט את בגדיה ולהיכנס למקלחות והמספר 32291 קועקע על ידה. היא קיבלה קבקבי עץ ושמלת פסים אליה הוצמד משולש אדום של אסירה פוליטית. עבודתה הראשונה במחנה הייתה בהעברת אבנים ממקום למקום. בהמשך עבדה גם ב"קומנדו אפינגר" - יחידת עבודה באושוויץ, שם פגשה את זושה, בחורה פולנייה מוורשה, שהגנה עליה עד סוף המלחמה. ב"קומנדו אפינגר", כאשר עסקה במיון חפציהם של המגורשים שנשלחו לתאי הגזים, מצאה תמונה של קבוצת בני נוער בה זיהתה את יצחק צוקרמן. היא גזרה את ראשו והחזיקה בתצלום כמעט שלוש שנים. היה זה הזיכרון הממשי היחיד מחייה מחוץ למחנה. כאשר הייתה מוצאת דולרים או מטבעות זהב הייתה מחביאה אותם ואחר כך משליכה אותם בהסתר לביתי השימוש במטרה להרגיש כי היא פוגעת ברכוש הרייך ומורדת בדרך כלשהי. לאחר כשלושה חודשים במחנה חלתה בטיפוס והועברה לחדר חולים בו שכבה בסמוך לקשרית לונקה קוז'יברודסקה, אחת הקשריות הראשיות בתנועה, שלא הצליחה לשרוד.
בהמשך נשלחה לעבודת בחווה לגידול בעלי חיים שיועדו לספק מזון לגרמנים במחנה. בחווה זו ערכו הנאצים גם ניסויים בארנבות. ד"ר יוזף מנגלה עקב אחרי ניסויי העיקור בארנבות ואת תוצאותיהם מימש על גופן של אסירות יהודיות במחנה. בתקופת מאסרה במחנה חלתה במלריה, אך המשיכה לצאת לעבוד. זושה גנבה ביצים ודאגה שיהיה לה בשר ארנבות ובכך הצילה אותה. פעם נוספת בה ניצלה בזכות אחווה נשית הייתה כאשר נשלחה ל'שטרפקומנדו' (פלוגת עונשין). בפלוגה זו הומצאו שיטות שונות לענישה, ביניהן לקיחת הנשים לתעלות עמוקות מגובה אדם וכיסויין באדמה. כאשר חזרה לחווה הנשים האחרות רחצו אותה וטיפלו בפצעיה. בזיכרונותיה כתבה כי רק בזכות חברות זו ניצלו חייה.
כאסירה במחנות > במחנה הריכוז רוונסבריק

עם תחילת ההפצצות על אושוויץ-בירקנאו החליטו הגרמנים על פינוי האסירים במחנה. היא וחברותיה נדרשו להעמיס על עגלות את המשק החי וכשסיימו החלו בצעדה מבלי לדעת לאן בחורף המקפיא. לאחר הליכה ארוכה של מספר שבועות הגיעו לתחנת רכבת במקום לא ידוע ובו הועלו על רכבת משא. על פלטפורמות פתוחות עשו את שארית הדרך עד למחנה רוונסבריק הסמוך לברלין, שהיה מחנה הריכוז הגדול ביותר לנשים בגרמניה. היו בו אסירות פוליטיות, פושעות פליליות, יהודיות ועוד שהוכרחו לבצע עבודות כפייה שונות. היא נמצאה ברוונסבריק שלושה חודשים ונשלחה לעבוד בבניית גדרות מעץ ומחמת המחסור במזון הלכה ונחלשה.
בסוף אפריל 1945 שוחררה ממחנה רוונסבריק בזכות פעולת ההצלה של הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, אז ראש הצלב האדום. את האסירות העבירו לקופנהגן תוך נסיעה ברחבי גרמניה. ב-1.5.45, שמונה ימים לפני סיום המלחמה הגיעה לקופנהגן. מדנמרק הפליגו לשוודיה, שם התרחצו ועברו בדיקות רפואיות. רק שם הרגישה חופשייה לחשוף את יהדותה מול חברותיה. בחצות ליל ה-8 במאי 1945 פרצו עשרות סטודנטים בצעקות כי המלחמה נגמרה. היא לא לקחה חלק בשמחה, בפעם הראשונה מאז תחילת המלחמה הבינה את האובדן שלה וחשה עצב על אובדן חלק גדול ממשפחתה.
במרכז "החלוץ" בשוודיה ובפולין

מלונד בשוודיה עברה לכפר ריזבי, שם שימשה כאשת קשר בין אסירות משוחררות לבין הממסד השוודי ויצרה קשר עם מרכז תנועת "החלוץ" המקומי ובאמצעותו עם חבריה מהתנועה בפולין ובארץ ישראל שעד אותו הזמן חשבו שנרצחה על ידי הנאצים בפעולה בקרקוב. כשהקשיבה לרדיו הפולני שמעה את שמו של ראש עיריית ורשה, סטניסלב טולוונסקי ונזכרה כי בעבר היו לו קשרים עם אחיה וולף. היא כתבה לו שיעזור לה למצוא את משפחתה והוא מצא את אמה בקרקוב. לאחר כמה שבועות קיבלה מכתב ממזכירות "הקיבוץ המאוחד" בתל אביב בו גילתה לראשונה על גורל אחיה. בהמשך עבדה כמטפלת בסטוקהולם ושמרה על קשר עם אנשי "החלוץ", הוזמנה לכנס התנועה ולבתיהם של אנשי הקהילה היהודית ונפגשה עם זלמן שזר וישראל בר יהודה, שמסר לה כי צביה לובטקין ויצחק צוקרמן מבקשים שתחזור לפולין ותעזור בעבודת התנועה. במזכירות "הקיבוץ המאוחד" רצו שתעלה לארץ, אך היא השתוקקה להיפגש עם אמה ועם חבריה בפולין.
עם חזרתה לפולין בנובמבר 1945 הגיעה לדירתו של יצחק צוקרמן שנסע איתה ללודז' לפגוש את אימה. בפולין נשלחה להדריך בקיבוץ של תנועת "דרור" בקרקוב ולשלחויות בסניפי התנועה השונים. גם בשליחויות אלה היה עליה להסוות את זהותה, הפעם בשל גילויי אנטישמיות. בימי פוגרום קיילצה התבקשה לחזור ללודז' והתגוררה בסמיכות לחברי מערכת העיתון של המפלגה "נשו סלובו". באותם ימים כתבה על תפקידיה כקשרית בדרכים ועל ההתקפה בבית הקפה ציגאנריה בקרקוב. לימים תורגמו הרשימות לעברית ופורסמו בשנת 1954 באנתולוגיה "ספר מלחמות הגטאות" שערכו יצחק צוקרמן ומשה בסוק. בדצמבר 1946 נשלחה לקונגרס הציוני ה-22 בבזל במשלחת של התנועה.
העלייה ארצה וקיבוץ לוחמי הגטאות

בנובמבר 1947, מספר שבועות לפני ההחלטה על תוכנית החלוקה באו"ם, הגיעה בעלייה ד' ממרסיי לארץ ישראל. עם הגעתה נפגשה עם מפקדי הפלמ"ח יצחק שדה ויגאל אלון. לאחר מכן נסעה לקיבוץ יגור, שם התרכזו החברים והחברות שהקדימו אותה בעלייתם. תחילה עבדה בחקלאות ואחר כך בעבודות חוץ. בלילות השתתפה בתורנויות השמירה ועל אף שרצתה להתנדב לצבא הוחלט עבורה על ידי חברי הגרעין כי רצוי שהיא לא תעשה זאת מתוך חשש לביטחונה. באפריל 1949 נמנתה עם מייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, והייתה בין הנואמים בטקס העלייה על הקרקע, ב-19 באפריל 1949, יום השנה השישי למרד גטו ורשה. בקיבוץ עבדה בחקלאות ובבתי הילדים. היא למדה הוראה בסמינר אורנים ועבדה כ-14 שנה כמורה בבית הספר.
משפחתה

עם כניסת הגרמנים לוורשה, פנו הוריה ואחיה למקומות שונים. בעוד שילדיו ואשתו היו חלק מתנועת "דרור", אביה יצא עם קבוצת עבודה מחוץ לגטו. באחת הפעמים הבריחה לו פולמן תעודת שייכות לקבוצת עובדים. הייתה זו הפעם האחרונה שראתה אותו, ובאקציה של שנת 1942 הוא נשלח לטרבלינקה.
וולף פולמן, אחיה הבכור, הצטרף לארגון המחתרת הקומוניסטי "ארמייה לודובה" ועסק בזיוף תעודות. בפברואר 1943 יצא עם חבורת פרטיזנים פולנים ליערות ובהתנגשות עם הגרמנים נורה ונהרג בגיל 29.
אחיה האמצעי מארק השתתף בינואר 1943 בתחילתו של מרד גטו ורשה, נפל לידי הגרמנים ונשלח לטרבלינקה. בדרך קפץ מהרכבת, חזר לוורשה והצטרף ליחידת הפרטיזנים של ה"ארמייה לודובה". הוא השתתף במרד גטו ורשה באפריל 1943 ויצא דרך תעלות הביוב עם חברי אי"ל. משם עבר לבנדין וניסה ליצור קשר עם קבוצה פולנית שבגדה בו ובקבוצתו. מארק שהרגיש אשם בכישלון, עזב את בנדין ובדרכו לוורשה נלכד על ידי הנאצים ונורה במקום. בן 27 היה במותו. על פעולותיו קיבלה אמו בשמו את עיטור "צלב הגבורה", מאת הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
אימה, רוזיליה פולמן, פנתה ליצחק צוקרמן וצביה לובטקין וביקשה להתקבל כפעילה במחתרת במקום בניה. היא עברה לדירה בצד הארי והעבירה כספים שהיו מגיעים מלונדון ליהודים שהסתתרו בוורשה. היא עלתה לארץ ישראל, התגוררה בתל אביב ונפטרה בשנת 1954. בנו של אחיה וולף, עלה ארצה עם אמו ותקופה מסוימת אומץ על ידי צביה לובטקין ויצחק צוקרמן בקיבוץ יגור. בשנת 1953 החליטה אמו, שנישאה מחדש, להגר לקנדה, שם הוא חי עד היום. בזיכרונותיו כתב יצחק צוקרמן כי "הייתה זו משפחת מפוארת שראוי כי תיכתב עליה אפופיאה! הבנים והאם - משפחת לוחמת!".
ביגור פגשה את יחזקאל רבן, הם נישאו בזמן מלחמת העצמאות בשנת 1948. רבן עלה לארץ ישראל טרם מלחמת העולם השנייה ובמלחמה התנדב לצבא הבריטי ושירת ביחידת תותחנים ארצישראלית, שפעלה במזרח התיכון ובאירופה. עם הקמתו של קיבוץ לוחמי הגטאות עסק בחינוך ובעיקר בעיתונות ושימש כעורך במוזיאון בית לוחמי הגטאות. יחזקאל רבן נפטר בשנת 1998 לאחר מחלה ממושכת. לשניים נולדו שלושה ילדים.