stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טיילר ג'יימס ויליאמס
קריירה

ויליאמס החל את קריירת המשחק שלו בגיל 4. הוא כיכב בסדרה "ביל הקטן" כקולו של בובי, והחליף באופן זמני את דבון מאליק בקפורד בשנת 2000. בנוסף, הוא שיחק את עצמו (או דמות בשם "טיילר") בסדרה "רחוב סומסום" מ-2000 עד 2005. ויליאמס זכה לתהילה בספטמבר 2005 כאשר גילם את הדמות הראשית בסדרה "כולם שונאים את כריס", שסיימה את שידוריה במאי 2009. על תפקידו בסדרה זו זכה ויליאמס בפרס האמן הצעיר בשנת 2007. הוא גם השתתף כאורח בתוכניות כמו "שניים על הכסף" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד".
בשנת 2012, ויליאמס שיחק בתפקיד אוון בסדרה "תתקדם". הוא גם גילם את התפקיד הראשי של סיירוס דבארג' בסרט של ערוץ דיסני "Let It Shine", לצידם של קוקו ג'ונס, טרבור ג'קסון וברנדון מייקל סמית'. ויליאמס השתתף בתשעה שירים מתוך פסקול הסרט, שהציגו את כישורי הראפ שלו. הסרט שודר לראשונה ב-15 ביוני 2012, ושיריו זכו להשמעה ברדיו דיסני.
בשנת 2014, ויליאמס כיכב בסרט "Dear White People" כבמאי עצמאי, וגילם את דמותו של ליאונל היגינס. הוא גם השתתף בתפקיד נוח בסדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים". בשנת 2016, ויליאמס גילם את ראס "מונטי" מונטגומרי בספין-אוף של "מחשבות פליליות" בשם "מחשבות פליליות: מעבר לגבולות".
ויליאמס אובחן עם מחלת קרוהן ב-2017, לאחר שחווה תסמינים במשך שלוש שנים. מאז אבחנתו הוא עבר טיפולים, כולל ניתוחים מרובים. בשנת 2019, ויליאמס לוהק לג'ייק בסרט "שנת החתונה", סרט קומדיה רומנטית לנוער בבימויו של רוברט לוקטיק ובכיכובם של שרה היילנד, ג'נה דוואן, מאט שיבלי ואנה קאמפ.
בשנת 2017, ויליאמס אובחן עם מחלת קרוהן לאחר שסבל מתסמינים במשך שלוש שנים. מאז האבחון עבר טיפולים, כולל מספר ניתוחים. בשנת 2019, שיחק ויליאמס בתפקיד ג'ייק בסרט הקומדיה הרומנטית "שנת החתונה" בבימויו של רוברט לוקטיק.
בשנת 2020, הוא גילם את דמותו של פול בסרט "הוויכוח". בשנת 2021, החל לשחק את גרגורי אדי בסיטקום אבוט אלמנטרי, תפקיד שזכה להערכה רבה והוביל למועמדות לפרס אמי.
הערות שוליים

↑  "Tyler James Williams: From Child Actor to Hollywood Hunk + Nina Parker on 'Tamron Hall' | WATCH". EURweb. 17 בפברואר 2022. נבדק ב-12 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Tyler James Williams filmreference.com
↑  "Tyler James Williams: star of Everybody Hates Chris". Ebony. 1 בינואר 2006. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tyler James Williams Cast in 'Criminal Minds' Spinoff". 28 בינואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Tyler James Williams Reveals His Musical Talents In Disney's 'Let It Shine'". HuffPost. 15 ביוני 2012. נבדק ב-20 ביוני 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Walt Disney Records (22 במאי 2012). "Walt Disney Records' Let It Shine Soundtrack Boasts Songs By Coco Jones, Tyler James Williams And Other Stars From The Disney Channel Original Movie". PR News Wire. נבדק ב-29 בנובמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  ""Dear White People" Actor Tyler James Williams Talks To BOSSIP About Race & Sexuality". bossip.com. 26 באוקטובר 2014. נבדק ב-21 בספטמבר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Lesley Goldberg (24 בספטמבר 2014). "'Walking Dead' Adds 'Go On' Alum in New Mystery Role". The Hollywood Reporter. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "'Criminal Minds' Episode 10.19 Photos: Meet the FBI's International Unit". www.buddytv.com. 27 במרץ 2015. נבדק ב-30 בינואר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Crohn's and Colitis Foundation (1 בדצמבר 2018). "#myIBD: Tyler James Williams' Story". Facebook. נבדק ב-16 בנובמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Wedding Year". Rotten Tomatoes.
↑  "'The Argument': Film Review". The Hollywood Reporter. 4 בספטמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Schneider, Jordan Moreau,Michael; Moreau, Jordan; Schneider, Michael (12 ביולי 2022). "Emmys 2022: The Complete Nominations List". Variety (באנגלית). נבדק ב-12 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16648240k (data)  ISNI: 0000 0000 5354 2082  LCCN: no2006118479  MusicBrainz: c23d40bf-0f03-4a52-a16c-9c50994322ab  VIAF: 4694572   WorldCat (עם VIAF): 4694572
תוכנית המבצר האחרון

שלט הסבר אודות 'תוכנית המבצר האחרון' באזור הכרמל
תוכנית המבצר האחרון לארץ ישראל (באנגלית: Palestine Final Fortress) הייתה תוכנית שיזמו הבריטים בשנת 1942, בימי מלחמת העולם השנייה, להגנת ארץ ישראל מפני פלישה של הנאצים מכיוון צפון.
הרקע

בימי מלחמת העולם השנייה עמדה ארץ ישראל שבשלטון המנדט הבריטי פעמיים בפני סכנת פלישה של הנאצים ובעלי בריתם.
הסכנה הראשונה החלה ביוני 1940 כאשר כבשה גרמניה את צרפת, והשליטה בצרפת ובמושבותיה הייתה בידי משטר וישי הפרו-נאצי.  בכך באו סוריה ולבנון תחת שלטון פרו-נאצי. הנחת העבודה של הבריטים הייתה שפלישה גרמנית לארץ ישראל מצפון היא אפשרות ריאלית.
בקיץ 1940 החלו הבריטים להקים קווי ביצורים להגנת הארץ מפני פלישה ולהכנת פעולות התנגדות לכובשים, אם תפול בידי האויב.
ביוני-יולי 1941, במסגרת המבצע לכיבוש סוריה ולבנון, כבשו אותן הבריטים מידי צבא וישי, אך האיום הנאצי לא הוסר. הבריטים העריכו כי הצבא האדום עלול להתמוטט והנאצים יתקדמו דרומה, יכבשו את הקווקז ויפלשו לארץ ישראל מצפון. למרות ייצוב החזית ברוסיה, הכינו הבריטים תוכנית להגנת הארץ מכיוון צפון, מתוך הערכת מצב שגזרה כי לא יהיה בידם כוחות מספיקים להגנה במרחב הלבנט או הגליל. הכוחות שייסוגו מסוריה יתכנסו למערך הררי מבוצר שמשתרע מרכס הכרמל, להרי גלבוע, בקעת הירדן ומצוקי ים המלח. רק קו זה ייתן אפשרות הגנה מפני השריון הגרמני וימנע את דהירתו לסיני ולתעלת סואץ. ההגנה נועדה להתבסס על מתחמים של עמדות, תעלות קשר, בונקרים, עמדות נשק כבד ומחפורות לארטילריה, שבהם ימוקמו כוחות של דיוויזיה שמפקדתה בטול-כרם. מאחוריה יעמוד קורפוס גדול יותר שיתגבר פרצות במערך ויעבה כוחות במידת הנדרש. בחורף 1942 החלו כוחות הנדסה וחברות בניה כמו "סולל בונה" לחפור עמדות, לסלול דרכי גישה, לבצר בונקרים ותעלות מדופנות, והכרמל כולו הוכרז שטח צבאי סגור. התוכנית כונתה על כן "ארץ-ישראל-המבצר האחרון" (Palestine Final Fortress) ובקיצור PFF. במהלך 1942 וב-1943 עבר משקל הכובד לקרבות הגדולים בצפון-אפריקה, ומערכי הכרמל ננטשו. עם התקדמות קורפוס אפריקה מזרחה גברה ביישוב חרדה, ובהנהגת היישוב נאחזו בתוכנית הבריטית והגו רעיונות להשתמש במערך הנטוש ובמתקנים בחיפה כדי לרכז במרחב זה את היישוב היהודי - אם יפנו הבריטים את הארץ בלחצו של רומל. מלבד רעיונות ומילים כגון "מצדה בכרמל", "חיפה-טוברוק" ו"מוסא-דאג", לא נעשו בפועל הכנות של ממש ובוודאי שלא מעשים בשטח. תקופה זו בתולדות היישוב קיבלה את הכינוי "מאתיים ימי חרדה", אך הם חלפו ועברו ללא צורך לקדם תוכניות מסוג זה. לימים, השתמשו בביצורי הכרמל הבריטים שכוונו לצפון - כנימוק בוויכוחים פוליטיים פנימיים ביישוב, כגון בימי הוויכוח על ההתגייסות לבריגדה היהודית או ההישארות בארץ כדי להגן עליה מפני הערבים, כמו אז כשנהגתה תוכנית "מצדה בכרמל". מערך הביצורים אשר שרד בכרמל מוכיח כי אכן היה הוא חלק מתוכנית הגנה כלפי צפון - ואין לו שום קשר להגנה כלפי דרום, משם יגיעו לכאורה כוחותיו של רומל.
התוכנית

התכנון הבריטי היה להשתמש במספר אזורים בארץ ישראל כמערך עיקרי בתוכנית ההגנה.
התוכנית התבססה על יצירת מתחמים מוגנים בהרי הכרמל, הגלבוע ובהרי השומרון, כאשר בכל אזור יתמקם כוח שלדי של הכוחות הבריטים המוצבים בארץ ישראל, אשר יתוגבר על ידי כוחות בריטים מסוריה. התכנון התבסס על סדר גודל של שתי אוגדות חיל רגלים, אוגדה משוריינת ואגד ארטילרי.
שנת 1942, כאשר עמד רומל בשערי מצרים, הייתה שנת השיא בשיתוף הפעולה בין פיקוד הצבא הבריטי לבין ארגון ההגנה (שאנשיו כונו בתכתובת הסודית הבריטית "הידידים"). סכנת ההשמדה שנשקפה ליישוב היהודי מכיבוש נאצי הוחמרה עקב הלך הרוחות ששרר אז בקרב ערביי ארץ ישראל, בעקבות ההסתה של המופתי אמין אל-חוסייני שישב אז בברלין.
הבריטים הביאו בחשבון נסיגת כוחותיהם מארץ ישראל מזרחה לכיוון עיראק ואילו תוכניתו של ארגון ההגנה התבססה על קרב הגנה בתוככי ארץ ישראל ללא נסיגה. הבריטים ציפו כי הפלמ"ח, שאומן וצויד על ידם, ימשיך להילחם בפולשים בפעולות גרילה וחבלה לאחר נסיגתם. בין השאר הייתה כוונה כי לוחמי המחלקה הערבית, המסתערבים של הפלמ"ח, יבצעו בעורף הכובש, בחזות של ערבים, פעולות ריגול, חבלה ושיבוש דרכי תחבורה, בצורה שתעורר את הרושם שהאוכלוסייה הערבית היא האחראית לכך. זאת על מנת לשבש את היחסים בין הערבים לכובש הגרמני, על מנת שהגרמנים יתרשמו כי התקווה שטיפח בהם המופתי על נאמנות ערבית לכוחות הציר, הייתה תקוות שווא וכי הערבים פועלים למעשה בשירות הבריטים. כן צריכים היו המסתערבים לבצע פעולות הרג בקרב האוכלוסייה הערבית, כדי ליצור את הרושם שהגרמנים מפעילים את תורת הגזע גם על הערבים ובכך לעודדם לפעולות התנגדות.
התוכנית הבריטית ותוכנית ההגנה לא מומשו מעולם בעקבות התבוסה שנחל קורפוס אפריקה מידי הארמייה השמינית הבריטית בפיקודו של ברנרד מונטגומרי בקרב אל-עלמיין השני, ב-3 בנובמבר 1942, שאילצה את רומל להתחיל בנסיגה ארוכה לאורך חופי צפון אפריקה, והסתיימה בכניעת הכוחות הגרמניים והאיטלקיים בתוניסיה בראשית מאי 1943. בזאת באה גם תקופת שיתוף הפעולה עם הבריטים לקיצה.
ראו גם

מאתיים ימי חרדה
התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש (1941)
משמר העם
לקריאה נוספת

יואב גלבר, מצדה-ההגנה על ארץ ישראל במלחמת העולם השניה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1990.
דן גלעדי ומרדכי נאור ארץ ישראל במאה העשרים - מיישוב למדינה. הוצאת משרד הביטחון, 2006.
יהודה באואר דיפלומטיה ומחתרת במדיניות הציונית, 1945–1939. הוצאת ספרית פועלים, 1963.
ספר תולדות ההגנה, כרך שלישי חלק ראשון. הוצאת עם עובד, 1972.
מגן בסתר - מפעולות המחתרת הארץ-ישראלית במלחמת העולם השנייה, בעריכת זרובבל גלעד. הוצאת הספרים של הסוכנות היהודית, 1952.
יגאל עילם,  ההגנה - הדרך הציונית אל הכח, הוצאת זמורה-ביתן-מודן, 1979.
מנחם רהט, 200 ימי חרדה מיותרת, 'מצב הרוח' גיליון 467, 12 בינואר 2018, ע'45-42.
תעלת קשר בריטית על הכרמל לא רחוק מחורשת הארבעים
אחד הבונקרים על הכרמל, שעל פי הסברה יועד ליצחק שדה
ברזלי זווית נגד טנקים (בזנ"טים) בגן שאול סלעי בחיפה, שהוצבו על ידי הבריטים כחלק מתוכנית המבצר האחרון.
תוכנית הלפרן

תוכנית הלפרן היא תוכנית שהגה ביל הלפרן, פעיל האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה, להעלאתם של ביתא ישראל דרך סודאן במהלך 1976. התוכנית יושמה על ידי המוסד במסגרת מבצע אחים וכן על ידי האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה במהלך מבצע אליהו.
התוכנית

במהלך שנת 1974 התרחשו מספר אירועים בהם התוכנית ליישובה מחדש של ביתא ישראל כשלה, מקרי טבח שהבולט בהם היה טבח לסתה בוצעו, פרצה המהפכה האתיופית והחלה מלחמת האזרחים שגרמו לארגונים היהודים שפעלו באתיופיה במסגרת האגודה לרווחת הפלאשים להתחיל וללחוץ על מדינת ישראל להעלאה מידית, אולם זו התנגדה לכך נחרצות. במקביל החלו פעילים לחשוב על דרכים להוצאת בני הקהילה מאתיופיה ולהכריח את ישראל לקבלם וב-1976 הציע הפעיל ביל הלפרן לגרנום ברגר, נשיא האגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה, תוכנית שכללה קריאה כוללת לביתא ישראל לצאת בהמוניהם לסודאן, שם הם יוכרו כפליטים, יטופלו על ידי ארגוני סיוע, לרבות ועד ההצלה הבינלאומי (אנ') ולא יותירו ברירה לישראל אלא לקבלם.
במרוצות 1977 המשיך הלפרן לקדם ולפתח את התוכנית ונפגש עם ברוך טגניה ושניהם התאימו אותה לנתיב הבריחה של טגניה מאתיופיה לסודאן ב-1974. בהמשך פגשו השניים בברגר שסיים את תפקידו כנשיא האגודה ושהפנה אותם להיפגש עם הנשיא הנכנס, הווארד לנהוף. במקביל התרחשו שינויים במדיניות ישראל כלפי ביתא ישראל וזו החלה לפעול לעלייתם, אולם בתחילת פברואר 1978 ניתקה אתיופיה את יחסיה החשאיים עם ישראל והעלייה הופסקה בעקבות לחץ מדינות ערב והגוש הקומוניסטי לאחר ששר החוץ, משה דיין, הודיע כי ישראל מחמשת את אתיופיה. באותו החודש שבו נותקו היחסים נפגש טגניה עם לנהוף והציג בפניו את התוכנית שהוא והלפרן פיתחו ושכללה גיוס של צעירים בני הקהילה ובהם טגניה שישתפו פעולה עם ארגון המורדים האיחוד הדמוקרטי האתיופי, ששלט בשטחים נרחבים בהם חייו בני הקהילה, ביציאה ההמונית של ביתא ישראל מאתיופיה למחנות הפליטים בסודאן, וברגע שבני הקהילה יוכרו כפליטים יהיה ניתן להסיעם לעיר הנמל פורט סודאן ומשם להשיטם לישראל. חודש לאחר מכאן נפגשו השניים עם ראש הממשלה, מנחם בגין ומזכירו הצבאי אפרים פורן והציגו בפניהם את התוכנית.
יישומה

בתחילת 1978 התחילו להגיע ידיעות על הימצאותם של עשרות יהודים בסודאן להיאס ולאגודה האמריקאית ושהם ביקשו עזרה ביציאה מהמדינה ושהועברו לסוכנות היהודית. היהודים בסודאן המשיכו ושלחו הודעות נוספות ובקיץ האגודה קיבלה ידיעה כי ישראל והסוכנות יודעות על כך ומצפות שמספרם יגדל. בסתיו התקבלו ידיעות נוספת לאגודה מאותם יהודים ואלו הועברו לממשלה ולסוכנות שמאשרות זאת. באותו הזמן פנה בגין לנשיא מצרים, אנואר סאדאת, שדן עמו בהפעלת התוכנית וניסה לשכנעו לשדל את נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, לאפשר את עליית הקהילה דרך מדינתו, המצרים דחו זאת, והעבירו את המידע לסודאן. בהמשך פנתה ישראל אל נציבות האו"ם לפליטים שפעלה בסודאן ולבכירים סודאנים באיתור היהודים, אולם אלו התקשו לאתרם כיוון שברישומיהם לא נרשמו פליטים יהודים ושכנראה הופיעו תחת זהות אחרת.
בשלהי 1978 ולאחר שתיקה של כשנה שבה לא הייתה התקדמות בנושא העלייה נערכה פגישה של התאחדות יהודי אתיופיה, ובתמיכת האגודה האמריקאית החליטה להפגין. יומיים לפני ההפגנה פגשו בכירי ההתאחדות בהם היושב ראש, זימנה ברהני, את ראש הממשלה בגין והציעו להפעיל את התוכנית. בגין נתן הוראה למוסד להפעיל את התוכנית והסוכן דני לימור יצר קשר עם טגניה ודן עמו על שליחתו לסודאן. כמעט במקביל לתחילת המבצע שלח פרדה אקלום, ששהה בסודאן, מכתב לארגון אורט שבו הועסק כמורה, לברגר שהעבירו זאת להיאס, לסוכנות ולמוסד שבו ביקש להוציאו מהמדינה. לימור יצר קשר עם אקלום ושכנע אותו לקחת חלק ביישום התוכנית ותוך שהוא מודיע לטגניה שהמבצע מבוטל.
באותו הזמן ולאחר שהאגודה חשה כי ישראל והסוכנות לא עושות דבר בנושא היהודים בסודאן החלו פעיליה לחשוב על הפעלת מבצע עצמאי וליישם את התוכנית. ברגר, הלפרן ונייט שפירו דנו על התוכנית והציעו להעלותה בוועד המנהל של האגודה, להשיג רוב וליישמה. עם התקדמות התוכנית טגניה גויס גם הוא למבצע. בעזרת תמיכתם של מספר חברים בוועד הפועל בהם הנשיא לנהוף וברבי וינברג ועם ראיות לקיומם של יהודים מאתיופיה בסודאן המבקשים להגיע לישראל הוועד אישר את התוכנית. באפריל 1979 הגיע הלפרן לסודאן ופגש באקלום שפעל לבדו ושניהם עבדו יחד. בהמשך עם הגעתו של טגניה שלושתם עבדו בשיתוף פעולה, דבר אשר המוסד וישראל לא ראו בעין יפה.
לקריאה נוספת

Louis Rapoport, Redemption Song: The Story of Operation Moses, Harcourt Brace Javanovich, 1986
Graenum Berger, Rescue the Ethiopian Jews!: a memoir, 1955-1995, J.W. Bleeker Hampton Pub. Co., 1996, ISBN 0963564110
Mitchell G. Bard, From Tragedy to Triumph: The Politics Behind the Rescue of Ethiopian Jewry, Greenwood Publishing Group, 2002, ISBN 9780275970000
Howard M. Lenhoff, Black Jews, Jews, and Other Heroes: How Grassroots Activism Led to the Rescue of the Ethiopian Jews, Gefen Publishing House Ltd, 2007, ISBN 9789652293657
Baruch Tegegne, Baruch's Odyssey: an Ethiopian Jew's struggle to save his people, Gefen Publishing House, 2008
הערות שוליים

↑  Berger, Rescue the Ethiopian Jews!, p. 61
↑  Lenhoff, Black Jews, pp. 98-99
↑  Berger, Rescue the Ethiopian Jews!, p. 71
1 2 3  Lenhoff, Black Jews, pp. 100-103
1 2  Tegegne, Baruch's Odyssey, p. 136
↑  Tegegne, Baruch's Odyssey, p. 137-138
1 2 3  Bard, From Tragedy to Triumph, pp. 83-85
1 2  Berger, Rescue the Ethiopian Jews!, p. 84-85
1 2  Rapoport, Redemption Song, pp. 67-68
↑  Bard, From Tragedy to Triumph, pp. 70-72
↑  Tegegne, Baruch's Odyssey, p. 142
1 2 3  Tegegne, Baruch's Odyssey, pp. 148-149
1 2  Bard, From Tragedy to Triumph, pp. 87-89
↑  Lenhoff, Black Jews, p. 104
11:11 (נומרולוגיה)

דוגמה למספר בשעון, 11/11/11 11:11:11
נומרולוגים טוענים שאירועים שקשורים לשעה 11:11 מופיעים לעיתים קרובות יותר ממה שניתן להסביר באופן אקראי או כצירוף מקרים ומהווים דוגמה לסינכרוניזם. לטענת אחרים הבטה בשעון בשעה 11:11 מראה אותות לנוכחות ישות רוחנית. עם זאת, ספקנים אומרים כי הדוגמאות לתופעות 11:11 באירועים עולמיים הן דוגמאות לכשל לוגי מסוג פוסט הוק (מתאם אקראי) והטיה לאישור.
חשיבות התיארוך

מסיבות שונות, אנשים מייחסים סוגים שונים של משמעות לתאריכים ולמספרים. לדוגמה, "השעה האחת עשרה של היום האחד עשר בחודש האחד עשר", 11:00 בבוקר (זמן פריז) 11 בנובמבר 1918, אז נכנסה לתוקף שביתת הנשק שסיימה את מלחמת העולם הראשונה, שעה שנבחרה על ידי המדינות הלוחמות לסיום המלחמה. בנוסף, ב-11 בנובמבר 2011, או "11/11/11", נרשמה עלייה במספר הזוגות המתחתנים באזורים שונים ברחבי העולם, כולל ארצות הברית וברחבי יבשת אסיה.
ראו גם

דיסקורדיאניזם
אפופניה
הערות שוליים

↑  Geller, Uri. "The 11:11 phenomenon." (אורכב 17.02.2016 בארכיון Wayback Machine) 2006. Web. 22 Dec. 2014.
↑  Solara (1992). 11:11: Inside the Doorway. Charlottesville, VA: Star-Borne Unlimited. ISBN 1-878246-05-4.
↑  George Barnard (2004). The Search for 11:11: A Journey into the Spirit World. Australia: 11:11 Publishers. ISBN 0-9577889-6-7.
↑  "Uri Geller". Skeptic Report. אורכב מ-המקור ב-8 באוקטובר 2009. נבדק ב-2009-10-05. On his web site, Uri Geller has a list of things he connects with the number 11. He believes this number to be all-important. E.g. he attaches meaning to the fact that some people have noticed their clocks sometimes show the numbers "11:11". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The law of truly large numbers". אורכב מ-המקור ב-2 בדצמבר 2009. נבדק ב-2009-11-21. The law of truly large numbers says that with a large enough sample many odd coincidences are likely to happen. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  שלמה אהרונסון, "המלחמה הגדולה": פרקים במלחמת-העולם הראשונה, סדרת אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור: ישראל 2012. (הספר בקטלוג ULI)
↑  Basu, Moni. "11/11/11: 'Ones' in a lifetime". CNN. נבדק ב-2011-11-11.
↑  Savadove, Bill. "11/11/11 spells marriage and magic". Hindustan Times. אורכב מ-המקור ב-12 בנובמבר 2011. נבדק ב-2011-11-11. {{cite web}}:  (עזרה)
תמיר גרינברג (משורר)

| --- | --- |

 לידה:  15 בספטמבר 1959 (בן 65) נְתַנְיָה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
תמיר גרינברג (נולד ב-15 בספטמבר 1959) הוא משורר, מחזאי ואדריכל ישראלי. משמש כראש המכללה הטכנולוגית שנקר הנדסאים, וכן ראש המחלקה לאדריכלות ועיצוב פנים בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב. שיריו תורגמו לשפות רבות והופיעו בכתבי עת ואנתולוגיות ברחבי העולם כולו. מתגורר בתל אביב.
ביוגרפיה

גרינברג נולד בנתניה. למד בתיכון כצנלסון בכפר סבא במסגרת פנימיית שטיינברג. בשנים 1984–1990 למד לתואר אדריכל ומתכנן ערים בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון. במקביל למד שנתיים בפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון ובשנת 1990 סיים את לימודיו בתואר B.arch.
בשנים 1990–1996 עבד כאדריכל שכיר במגוון משרדי אדריכלים כמנהל פרויקטים ובתכנון מבני מגורים שכונות מגורים, מבני ציבור, מבנים מסחריים, מבני חינוך ועיצובי פנים למבני משרדים.
ב-1996 במקביל לעבודתו כאדריכל שכיר החל ללמד בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת תל אביב ובבית הספר להנדסאים של אוניברסיטת תל אביב. על עבודתו בהוראה זכה במגוון תעודות הוקרה וציונים לשבח.
ב-1997, פתח משרד עצמאי ותכנן מגוון פרויקטים בתחומי המגורים, עיצוב פנים מסחרי ועוד. במקביל לעבודתו כאדריכל עצמאי המשיך ללמד את מקצועות האדריכלות.
בשנת 2000 התמנה לתפקיד ראש המחלקה לאדריכלות ועיצוב פנים בבית הספר להנדסאים שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2005 רכש בית הספר הגבוה להנדסה ולעיצוב "שנקר" את המכללה הטכנולוגית של אוניברסיטת תל אביב וגם תחת הניהול החדש ממשיך גרינברג לעמוד בראש המחלקה לאדריכלות ועיצוב פנים. במקביל הוא החליט להפסיק ללמד בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2012 התמנה גרינברג לעמוד בראש המכללה הטכנולוגית 'שנקר הנדסאים', ותחת ניהולו מתרחב המוסד וזוכה למוניטין מקצועיים מעולים.
במשך השנים השתתף בפסטיבלי שירה רבים ברחבי העולם, במקביל פרסם מדי פעם דברי שירה וביקורות בנושאי תרבות וספרות במוסף לספרות של עיתון "הארץ", ומשמש כמבקר ספרות במוסף הספרים של קול ישראל.
ספרים ומחזות

1986 – "מזמור לדוד" הוצג בפסטיבל עכו וזכה בפרסים.
1992 – "דיוקן עצמי עם קוונט וחתול מת" - ספר שירים בהוצאת עם עובד. זוכה בפרס לוריא לשירה ופרס קרן תל אביב לספרות
2000 – "על הנפש הצמאה" - ספר שירים בהוצאת עם עובד
2004 – קובץ תרגומי שיריו En Paper de Vidre רואה אור בברצלונה, בהוצאת Enciclopedia Catalana (בשיתוף עם רוני סומק)
2008 – המחזה 'חברון' מפרי עטו מועלה כקופרודוקציה של תיאטרון הבימה והתיאטרון הקאמרי, בבימויו של עודד קוטלר. המחזה מעורר תגובות קיצוניות בתקשורת ומגיע אף לדיון בכנסת ובממשלה. קבוצות מפגינים מקפידות להגיע ולהפגין מול כל אולם שבו מוצגת ההצגה. במקביל רואה אור המחזה בהוצאת הקיבוץ המאוחד. המחזה מתורגם מיידית לערבית (הוצאת Ugarit), ורואה אור בראמאללה
2008 – המחזה 'חברון' מועלה על הבמה באנגליה, על ידי ה-Nationa Theatre שבלונדון, באנגלית ועל ידי שחקנים ובמאי אנגליים, במסגרת פרויקט מיוחד
2009 – המחזה 'חברון' מועלה בפרנקפורט, גרמניה, בגרמנית
2009 – המחזה 'חברון' רואה אור כספר בניו יורק, בפרויקט מיוחד של ה-New York University. (הוצאת Seagull במסגרת אנתולוגיה של מחזאות ישראלית)
2009 – המחזה 'חברון' רואה אור בצרפת בהוצאת Maison Antonie Vitez
2018 – ספר שיריו 'הרואין, הישארות הנפש' רואה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
2020 – ספר שיריו 'בחסד: כל השירים עד כה' רואה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ולאחר מכן זוכה בפרס יהודה עמיחי.
פרסים

1989 – פרס ירוחם לוריא לשירה
2000 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים
2002 – פרס קרן תל אביב לספרות
2009 – פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (פעם שנייה).
2021 - פרס יהודה עמיחי לשירה עברית
הערות שוליים

↑  הצנזורה פסלה מונולוג של הומוסקסואל, מעריב, 7 באוקטובר 1986
↑  חיים נגיד, "הזיות קמות במזרח" ו"הימנוס" התחלקו בפרס הראשון בפסטיוואל עכו, מעריב, 23 באוקטובר 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262186505171  BNE: XX974308  BnF: cb15511996h (data)  ISNI: 0000 0001 1642 3786  LCCN: no93019631  NSK: 000294383  RERO: 02-A025808707  SUDOC: 143001833  VIAF: 51996983   WorldCat (עם VIAF): 51996983
++J (שפת תכנות)

++J (או ++Visual J) היא מימוש של תאגיד התוכנה מיקרוסופט לשפת התכנות Java, אשר הופסק. תחביר השפה, והמילים השמורות שלה זהות לאלו של Java. היא הוצגה לראשונה בשנת 1996 ופיתוחה הופסק בשנת 2004. ++J הוחלפה ב-#J וב-#C.
++J לעומת Java

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אמנם J++ מתאימה לספציפיקציות (אנ') של שפת Java, מיקרוסופט לא מימשה פיצ'רים מסוימים שלה. יתר על כן, הוספה של callbacks ודלגייטים בשביל טיפול באירועים (Event Handling) תרמה להפיכה של J++ לשפת תכנות שונה מ-Java.
בנוסף, תשתית ששמה J/Direct סיפקה מכניזם בסיסי אשר אפשר לאפליקציות ב- J++ לא להשתמש בכלל בספריות וב-API של Java בגישה למערכת ההפעלה. כתוצאה מכך, אפליקציות ב- J++ הצליחו להשתמש ב-API של Win32 באופן יותר יעיל מיישומים ב-Java. בעקבות שינויים אלו J++ לא יכלה לרוץ תחת ערכת פיתוח התוכנה (ה-SDK) של Java, אך פרויקט Kaffe (אנ') פיתח תוספים אשר אפשרו להריץ אפליקציות ב-J++ תחת JVM - המכונה הווירטואלית של Java. עם זאת, יישומים ב-J++ היו צריכים לעבור הידור לפני ש-Kaffe היה יכול להריץ אותם וכן תוספים אלו לא היו בשימוש נרחב.
התביעה של סאן מיקרוסיסטמס כנגד מיקרוסופט

סאן מיקרוסיסטמס, תאגיד התוכנה אשר החזיק בזכויות על פיתוח Java, העניק רישיון למיקרוסופט אשר מקנה לה את הזכות להשתמש ב-Java, אך החל ליטיגציה כנגדה בעוון הפרת סימן מסחרי. הרישיון המסחרי לשימוש ב-Java דרש מענה על ספציפיקציות, וסאן טענה שמיקרוסופט הפרה אותם. מתבוננים מסוימים בנעשה טענו כי מיקרוסופט פועלת באופן לא תחרותי . הם העירו שחוסר ההתאמה לדרישות ברישיון מצד מיקרוסופט הוא מכוון, ונעשה על מנת להאט את התקדמותה של Java והטכנולוגיה הנלווית אליה.
הכישלון של MSJVM (קיצור ל: Microsoft Java Virtual Machine) לענות על דרישות אלו היווה פקטור משמעותי בתביעה הראשונה. ב-24 בינואר 2001, הושג הסכם רחב בין מיקרוסופט לסאן אשר ביטל את כל התביעות בין שתי החברות. לפי הפשרה, על מיקרוסופט נאסר לשלב ב-J++ פיצ'רים מעבר לאלו של גרסה 1.1.4 של Java - תנאי אשר הפסיק בסופו של דבר את פיתוחה של J++.
עם זאת, מיקרוסופט הורשתה לבצע עדכוני ותיקוני אבטחה ב-MSJVM. מיקרוסופט הפסיקה לתמוך ב-MSJVM ב-31 בדצמבר 2007.
טכנולוגיית J++ שומשה לאחר מכן לזמן מה כחלק מסביבת NET. של מיקרוסופט ומשפת התכנות J# (שגם היא מבית מיקרוסופט)
++J (סביבת הפיתוח המשולבת)

++Visual J היה גם השם של סביבת הפיתוח המשולבת (IDE) בשביל ++J, והוא סיפק כלים ושירותים רבים על מנת לעזור למתכנתי ++J לנצל את Win32 API (באנ').
הערות שוליים

↑  Dan Rogers, Microsoft's Visual J++ 1.0, Dr. Dobb's
↑  You'd Better Drop Microsoft's J++ Now | Case History | InformIT, www.informit.com
↑  FoRK Archive: JFC; Microsoft declares war, www.xent.com
↑  Transvirtual Adopts Microsoft Java Extensions | Linux Journal, www.linuxjournal.com
↑  "Microsoft A History of Anticompetitive Behavior and Consumer Harm" (PDF). European Committee for Interoperable Systems. . "We should just quietly grow j++ share and assume that people will take more advantage of our classes without ever realizing they are building win32-only java apps."
↑  Lohr, Steve (1998-05-25). "Still Another Adversary for Microsoft (Published 1998)". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2021-02-23.
ערך זה הוא קצרמרבנושא תוכנה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
+'Justments

+'Justments הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר-יוצר האמריקאי ביל וית'רס. האלבום יצא לאור בשנת 1974 על ידי חברת התקליטים סאסקס רקורדס. האלבום מכיל בין השאר את הסינגל המצליח "The Same Love That Made Me Laugh" אשר הגיע למקומות גבוהים במצעדי מכירות שונים.
תוכן

כל שירי האלבום נכתבו על ידי וית'רס, למעט גרסת כיסוי אחת לשיר "Can We Pretend" שכתבה דניס ניקולאס. שני שירים נוספים באלבום נכתבו בשיתוף עם הגיטריסט מלווין דאנלופ. כל השירים, מלבד גרסת הכיסוי, כתובים כדרכו של וית'רס מנקודת המבט של גבר שחור ממעמד הביניים האמריקאי של שנות השבעים המוקדמות, ובדומה לאלבומים קודמים גם אלבום זה עוסק בנושאי מין, עבודה, אהבה וזיכרונות מהילדות.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 67 |
|  ארצות הברית | מצעד שירי ה-R&B/היפ-הופ | 7 |
דיסקוגרפיה

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | You  | 5:18 |
| 2. | The Same Love That Made Me Laugh  | 3:23 |
| 3. | Stories  | 2:42 |
| 4. | Green Grass  | 3:08 |
| 5. | Ruby Lee  | 3:16 |
| 6. | Heartbreak Road  | 3:06 |
| 7. | Can We Pretend  | 3:47 |
| 8. | Liza  | 3:02 |
| 9. | Make a Smile for Me  | 3:14 |
| 10. | Railroad Man  | 6:24 |
| משך כולל: | משך כולל: | 38:01 |