stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תלוליות הענבים בנגב

אין תמונה חופשית
תלוליות הענבים בנגב (ידוע גם כ"תלילאת אל עינב") היא תופעה של תלוליות הבולטות סביב אתרים נבטיים בנגב. התלוליות הן שרידים לחקלאות עתיקה בנגב, הנראים עד היום סביב שש הערים הנבטיות: שבטה, ניצנה, חלוצה, רחובות בנגב, עבדת וממשית. שרידים אלה באים לידי ביטוי כמדרונות הבנויים מאלפי גלי אבנים שנערמים באופן מסודר. פירוש המילים "תלילאת אל עינב" הוא תלוליות הענבים (מערבית). שם אחר: רג'אם אל כרום.
מראה

התלוליות נראות כגלי אבנים הדומים לעציצים הפוכים, הנערמים במערך מסודר על מדרונות הגבעות. קוטר של תלולית אופיינית הוא כמטר אחד וגובהה כחצי מטר. המרחק בין תלולית אחת לשנייה הוא כ-2–3 מטרים. בנוסף לתלוליות עצמן, במקרים מסוימים נערמים פסי חצץ ארוכים על גבי המדרונות. חוץ מפסי החצץ, ישנן אבנים הנאספות על התלוליות, והן יוצרות פני שטח נוחים לזרימת מים על גבי המדרונות. האבנים שנאספו הן אבנים שהיו על פני השטח ונערמו שם בגלים, ללא כל פינוי.
תולדות המחקר

בשנת 1870 סיירו בנגב המזרחן אדוארד הנרי פאלמר והזואולוג ובוטנאי ריצ'רד דרייק במטרה למפות את הנגב, לתעד את החי והצומח ולמפות אתרים ארכאולוגים. בהיותם ליד ניצנה שהיתתה ידועה אז בשם "עוג'ה אלחפיר" הם שמו לב לשורות שורות של ערמות אבנים קטנות שהיו מפוזרות על פני מדרונות החמרה. הם הבינו שהשורות הן מעשה ידי אדם אבל לא הצליחו להבין את המטרה לה נוצרו. הבדואיים במקום אמרו להם ששמן של התלויות הן "תולילות – אל – ענב". מכאן הניחו פלמר ודרייק שהמטרה של התלוליות הייתה לדליית גפנים. בספרו כתב ”... מדרונות אלה, אילו היו מטופלים בכלי עבודה ובאמצעי השקייה, כפי שבוודאי היו בידי תושבי עוג'ה, התאימו מאוד לגידול גפנים. כיסוי הקרקע הצורני השחור הקרין את חום השמש כשהערמות הקטנות אפשרו לגפנים להתפשט מבלי שהאשכולות יגעו באדמה.”
מסקנותיו של פלמר ודרייק היו מקובלות בקהילה המדעית ונושא זה לא נחקר עד שנות ה-50 של המאה ה-20, אז החל מחקר ארכאולוגי וגאומורפולוגי על חקלאות עתיקה בנגב. בשטח לא נמצאו כל שרידים הקשורים בגפן או בענבים. פרופסור יהודה קידר החל לחקור את הנושא. בין השנים 1961–1964 כתב את הספר המקיף "החקלאות הקדומה בהרי הנגב", שכולל סקר יסודי, של כל שרידי החקלאות הקדומה בהר הנגב שיצא בשנת 1967. במחקרו הגיע למסקנה שהמקום לא מתאים לגידול גפנים בגלל מיעוט מי גשמים. במחקרו הוא הגיע למסקנה שמטרת שורות התלוליות הייתה לגרום לגידול בסחיפת קרקע הלס מהמדרון לוואדי, שם התקיימה חקלאות. מי השיטפונות שירדו במורד בין שורות האבנים והקרקע שנסחפה יצרו בתחתית הואדי תשתית טובה של קרקע לגידול חקלאי ומים להרוות את השדות. במחקרים נוספים שנעשו על ידי פרופסור מיכאל אבן-ארי הוא הגיע למסקנות דומות. פרופסור משה שחק שיער שהמטרה של התלוליות הייתה להגדיל את כמות מי הנגר שירדו במדרון וכך להעלות את פוריותו עבור צמחיית בר שתשמש למרעה העדרים. הגאומורפולוג פרופסור חנוך לביא הגיע למסקנה דומה.
הערות שוליים

↑  תלוליות הענבים המסתוריות בנגב, יגאל גרנות, באתר מסע אחר
ששי (פרעה)
לקריאה נוספת

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  "Salitis". Encyclopædia Britannica Online. 2015. Retrieved 12 November 2015.
↑  Ryholt, Kim (1997). The Political Situation in Egypt during the Second Intermediate Period, c. 1800–1550 B.C
↑  Bietak, Manfred (1991). "Egypt and Canaan during the Middle Bronze Age". Bulletin of the American Schools of Oriental Research (BASOR). 281.
↑  Redford, Donald (1992). Egypt, Canaan, and Israel in Ancient Times. Princeton: Princeton University Press. ISBN 978-0-691-03606-9.
↑  Ward, William A. (1984). "Royal-Name Scarabs". In Tufnell, Olga. Scarab Seals and their Contribution to History in the Early Second Millennium B.C. Studies on Scarab Seals 2. Warminster: Aris & Phillips. pp. 151–192.
↑  Ben-Tor, Daphna (2007). Scarabs, Chronology, and Interconnections: Egypt and Palestine in the Second Intermediate Period. Orbis biblicus et orientalis, Series Archaeologica 27. Fribourg: Academic Press. ISBN 978-3-7278-1593-5.
↑  Kempinski, Aharon (1983). Syrien und Palästina (Kanaan) in der letzten Phase der Mittelbronze IIB – Zeit (1650 – 1570 v. Chr.). Ägypten und Altes Testament, Bd. 4 (in German). Wiesbaden: Harrassowitz. ISBN 978-3-447-02295-8.
↑  Redford, 1992: 257.
↑  Rohl, David (2007). The Lords of Avaris: Uncovering the Legendary Origins of Western Civilization. London: Century. ISBN 978-0-7126-7762-2.
היינריך גריבר

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1891 שטולברג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  29 בנובמבר 1975 (בגיל 84) ברלין, גרמניה המזרחית 
 מדינה:  גרמניה המזרחית 
 מקצוע:  פוליטיקאי, לוחם מחתרת, תאולוג, כומר 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  מדליית קרל פון אוסייצקי (1965)  honorary doctor of Protestant Theological Faculty – Charles University (12 במאי 1956)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1963)  חסיד אומות העולם (28 ביולי 1964)  מדליית קרל פון אוסייצקי  אזרח כבוד של ברלין 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  היינריך גריבר
 
פסל של גריבר באורניינבורג
ד"ר היינריך קרל ארנסט גריבר (בגרמנית: Dr. Heinrich Karl Ernst Grüber; יוני 1891, שטולברג, גרמניה – נובמבר 1975, ברלין, גרמניה) היה כומר פרוטסטנטי בברלין בזמן מלחמת העולם השנייה, שפעל למען הצלת יהודים בתקופת השואה תוך סיכון חייו ועל כך זכה בשנת 1964 בתואר חסיד אומות העולם.
במסגרת פועלו למען יהודי גרמניה, פגש מספר פעמים את אדולף אייכמן שהיה קצין האס אס הבכיר האמון על גירוש והעברת היהודים להשמדה במזרח אירופה. גריבר שימש כעד מטעם התביעה הכללית של מדינת ישראל נגד אייכמן במשפט שנערך לו ב-1961.
ביוגרפיה

היינריך גריבר נולד בעיר שטולברג שבדרום גרמניה למשפחה שלה שורשים בהולנד, ולכן בצעירותו למד תאולוגיה בהולנד. לאחר מלחמת העולם הראשונה, כשהוא עוד לא בן 30, מונה לכומר בברלין. מספר שנים לאחר מכן, עם התחזקות המפלגה הנאצית בתחילת שנות ה-30, הצטרף אליה כמו רבים מבני דורו, אך תוך זמן קצר נטש אותה לאחר שגילה כי עמדות המפלגה לא תואמות את השקפת עולמו. באמצע שנות ה-30 הצטרף גריבר לכנסייה הפרוטסטנטית של ברלין, והפך להיות מנהלו של בית ספר כנסייתי בעיר. כשהחל לדבר בגנותו של המשטר הנאצי שהגביר אחיזתו במדינה הגרמנית באותה עת, פוטר מעבודתו זו כמנהל המוסד החינוכי. למרות זאת ובזכות קשריו הצליח גריבר להתמנות ב-1934 לכומר בכנסייה שבקאוסלדורף, פרבר במזרח ברלין, ועמד בראש קהילת פועלים באזור זה ("כנסיית הווידוי").
גריבר ויהודי ברלין

גריבר היה בקשרי ידידות וקרבה ליהודי העיר ברלין ולמנהיגיהם, דוגמת ליאו בק ואחרים. בעיקר, קיים קשרים עם יהודים מומרים שבמחצית הראשונה של המאה ה-20 נטשו את יהדותם והפכו לנוצרים פרוטסטנטים.
ערב מלחמת העולם השנייה, 1937-1938, כאשר חוקי הגזע האריים מומשו במלואם והתייחסו ליהודים המומרים, נטולי עבר נוצרי היסטורי, כאל יהודים לכל דבר המאיימים על טוהר הגזע הארי בגרמניה, החל גרובר לסייע ליהודים המומרים ולצאציהם וניסה "להלבין" את עובדת קיומם ולהשיג עבורם אישורים שונים כדי שיינצלו וימלטו מהיחס המשפיל של השלטון הנאצי.
ככל שחלף הזמן ומלחמת העולם השנייה התקרבה, גברה עבודתו של גריבר במשרדו שאט אט הפך ללשכת קשר עם יהודים מומרים, יהודים ושאר נרדפים, וכעת נציגיו של הכומר המסייע היו פרוסים בכל רחבי הרייך השלישי ומנסים לסייע במתן אישורים, הכנת מסמכים אשר יצילו עוד חיים וימלטו עוד איש או אישה מפני הנאצים.
בתחילת 1939, מספר חודשים לפני פרוץ המלחמה, למעלה מ-30 מאנשיו של גריבר טיפלו רק בעיר המדינה ברלין בכ-120 בקשות הגירה ומעבר מדי יום. המפעל האדיר הזה פעל ללא אישור רשמי או קבלת מנדט מאף גורם בכנסייה הפרוטסטנטית אליה היה שייך הכומר גריבר.
יחס הנאצים לגריבר

בתחילת פעילותו ההומאנית של גריבר כלפי היהודים, העלימו הנאצים עין ואף נשכרו מכך שאיש דת מרכזי מאוד בברלין מצוי בקשרים טובים עם יהודי בירת הרייך, שכן כך יוכלו לשאת ולתת דרכו כמתווך אל מול היהודים. כך גם עשו כשרצו לבשר לקהילת היהודים על תוכנית ההגירה הצפויה לצאת אל הפועל. גריבר מצדו ברך על היותו בעמדת המתווך מפני שכך היה פוגש ישירות את אדולף אייכמן שמונה בסוף 1939 לראש המחלקה היהודית בגסטפו, או מי מאנשיו שטיפלו בהגירת היהודים ובהעברתם של יהודי אירופה מרחבי היבשת אל ההשמדה במזרח היבשת.
אחד מהישגיו בעזרה ליהודים היה באביב 1940, ערב חג הפסח, כאשר המשטר הנאצי יישם את ביטול פולחני הדת של היהודים ומנע ייבוא של קמח חיטה לשם ייצור מצות. גריבר ניצל קשריו עם הנאצים וקיבל היתר להבאת קמח להכנת מצות מהונגריה לגרמניה למרות האיסור.
בסוף 1940, כאשר החלה העברתם ושילוחם של יהודי ברלין אל מחנות ההשמדה בפולין, ניסה הכומר גריבר להתערב ולמנוע מהלך זה, אלא שאז הזהירו הגסטפו אותו לבל יתערב. לאחר שלא ציית לצו הנאצי, נעצר הכומר ונשלח בדצמבר 1940 למחנה הריכוז זקסנהאוזן שמצפון לברלין. בהמשך נשלח גריבר למחנה הריכוז דכאו ושם עונה פיזית ונפשית.
משרדו של הכומר הפעלתן פורק ונהרס כליל, וכאשר שוחרר לחופשי "מחונך" וראוי לחופש על ידי הנאצים ביוני 1943, רצה להקים את מפעלו מחדש, אז גילה שהכל נחרב וחבריו ומכריו ממפעלו האנושי נעלמו, נכלאו וגורשו.
לאחר מלחמת העולם

מיד לאחר המלחמה ב-1946 ולמשך שלושים שנים היה בעל תפקיד בכיר (דיקן-פרובסט) בכנסייה הפרוטסטנטית של מערב ברלין. בשנות ה-60 של המאה ה-20 תמך מאוד ופעל למען כינון היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה המערבית לבין ישראל (1965). גריבר לא רק היה שושבין היחסים בין המדינות ותומך ישראל מובהק, אלא גם העיד במשפט בכיר הנאצים, אייכמן שמשפטו נפתח בירושלים באביב 1961. גריבר היה מהעדים הבודדים שפגש את הנאשם והיה בקשר עבודה ישיר מול אייכמן ולכן גם נחשב עד מפתח חשוב, שהיה בקשר עם הנאשם תוך כדי ביצוע פשעיו נגד האנושות.
כך תיאר ד"ר גריבר את אייכמן: "חייל שכיר המניח את שכלו ומצפונו במלתחה בשעה שהוא לובש את מדיו".
הכומר גריבר העיד בשם התביעה הכללית של מדינת ישראל נגד אייכמן כבר במאי 1961. כך סיפר הכומר גריבר בעדותו במשפט על מניעיו האישיים שעמדו מאחורי פעילותו למען היהודים, כפי שסיפר לאייכמן באחת מפגישותיהם השונות: "...הגעתי ערב אחד עייף ויגע ממאבקי ללשכת הנאשם (אייכמן), והיה לי הרושם שהיה לו לנאשם יום טוב, יום של רצון, ואולי השתתף בצערי. אמר לי: למה לך כל הפעולה הזאת לטובת היהודים? הן לא יכירו לך טובה. פניתי אליו, שהרי חשבתי שאיש מסדר הטמפלרים לשעבר הוא, ובתור שכזה מכיר את ארץ ישראל. אמרתי לו: מכיר אתה את הדרך המובילה מירושלים ליריחו? נד בראשו. אמרתי לו: על אותה דרך היה פעם מוטל יהודי אשר פגעו בו ליסטים, ומי שעזר לאותו יהודי היה אדם שאינו יהודי. האל אותו אשר אני עובד, הוא אמר לי : לך ועשה כמעשה הזה. זאת הייתה פנייתי לנאשם".
חסיד אומות העולם

אין אומדנים מדויקים, אך הערכת הרשות הלאומית לזיכרון השואה והגבורה יד ושם היא כי גריבר סייע במרוצת שנות פעילותו למאות יהודים ואולי אף יותר. על פועלו זה, הכיר יד ושם בגריבר, ביולי 1964 כחסיד אומות העולם. בסוף 1975 נפטר גריבר בברלין.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
לקריאה נוספת

יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, המחלקה לחסידי אומות העולם, ע"ע, Grüber, Propst (Dean) Heinrich
עדויות משפט אייכמן כרכים מלאים, יצא לאור על ידי ממשלת ישראל, בשנת 1974
סופר "הארץ", "אייכמן היה הקשוח מכל הנאצים שפגשתי", "הארץ", 17.05.61
הערות שוליים

↑  עדויות משפט אייכמן כרכים מלאים, יצא לאור על ידי ממשלת ישראל, 1974, עמ' 560
↑  עדויות משפט אייכמן כרכים מלאים, יצא לאור על ידי ממשלת ישראל, 1974, עמ' 575
↑  היינריך גריבר, באתר יד ושם (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262135305171  GND: 118698346  ISNI: 0000 0001 1763 3734  LCCN: n94043453  NKC: skuk0002794  NTA: 07096131X  SUDOC: 081595379  VIAF: 52145805   WorldCat (עם VIAF): 52145805
רעידות האדמה בפארקפילד

| --- | --- |

סדרת רעידות האדמה בפארקפילד על ציר הזמן עם נקודת החיזוי לשנת 1993
 תאריך התחלה:  1857
 מוקד:  אזור פארקפילד(אנ') קליפורניה
 קואורדינטות:  35°48′54″N 120°22′26″W﻿ / ﻿35.815°N 120.374°W﻿ / 35.815; -120.374
 he
 
רעידות האדמה בפארקפילד הוא שם שניתן לסדרת רעידות אדמה בינוניות וגדולות שהתרחשו בסביבת העיירה פארקפילד שבקליפורניה, ארצות הברית, ואשר הציגה זמן חזרה כמעט קבוע של כ-22 שנים בין האחת לשנייה בתקופה שבין 1857 ל-1966.
מדובר ברצף של שש רעידות אדמה במגניטודה שמעל 6 בסולם ריכטר, ואשר התרחשו במקטע של העתק סן אנדראס שעובר בעיירה זו.
הרעידה הראשונה בסדרה התרחשה בשנת 1857, ואחריה לפי הסדר בשנים 1881, 1901, 1922, 1934 ו-1966, כשזמן החזרה הממוצע הוא 21.9 שנים, עם סטיית תקן של +/- 3.1 מהממוצע. אמנם פרק הזמן שבין הרעידה החמישית שהתרחשה בשנת 1934 לרעידה האחרונה ב-1966 הוא של 32 שנים, אך אם מתייחסים לפרק הזמן שחלף מהרעידה הרביעית לשישית (1922 - 1966), הרי שמדובר בפרק זמן של 44 שנים שהוא מכפלה מדויקת של ממוצע - 22 השנים. כך שעדיין הסדרה שומרת על מעין חוקיות מסוימת וחריגה ביותר.
תופעה זו משכה, החל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, את תשומת ליבם של מדעני כדור הארץ בקליפורניה. הם הניחו שייתכן שכל שש רעידות האדמה שהתרחשו בפארקפילד "אופייניות" במובן זה, שכולן קרעו את אותו מקטע על שבר הסן אנדריאס באזור. ואם קרעים אופייניים כאלה מתרחשים באופן קבוע, אזי הרעידה הבאה הייתה אמורה להתרחש בחלון זמן שבין 1988 לשנת 1993. המכון הגאולוגי האמריקאי הציב באזור פארקפילד חיישנים סייסמיים מסוגים שונים, שיאפשרו ניטור רצוף של "התנהגות" המקטע הזה על העתק סן אנדראס. המטרה הייתה לצְפות בהעתק ובקרום שמסביבו מטווח קרוב בזמן שלפני, במהלך ואחרי רעידת האדמה הצפויה. זאת כדי להבין טוב יותר את תהליך התרחשות רעידת האדמה, ולספק בסיס מדעי לחיזויהּ. פעילות מרוכזת זו באזור של המכון הגאולוגי האמריקאי נקראה "ניסוי רעידת אדמה בפארקפילד שבקליפורניה". רעידת האדמה הצפויה התרחשה "רק" בשנת 2004, אך הנתונים שהצטברו ממכשירים אלה, סייעו רבות בהבנת המכניזם שמתרחש בקרום כדור הארץ לקראת התרחשות רעידת אדמה, במטרה להגיע ליכולת חיזוי כלשהי.
רעידת האדמה של שנת 1857

שם הרעידה הזו בדברי ימי רעידות האדמה של ארצות הברית הוא רעידת האדמה בפורט טֵיְהוּן (1857). מחקר מאקרוסייסמי שעסק ברעידה הזו קבע: שהיא התרחשה ב-9 בינואר בשעה 08:20. היא נחשבת לרעידה המתועדת הגדולה ביותר שהתרחשה במערב ארצות הברית, וגודלה הוערך לכ-7.9 בסולם המומנט הסייסמי. אורך השבר שפעל ברעידה הזו היה כ-350 קילומטר וכמות ההסטה המקסימלית הגיעה לכ-9 מטרים. המוקד שלה היה אי שם לאורך העתק סן אנדראס בין העיירות פארקפילד לרייטווד (אנ'). העוצמה הסייסמית המקסימלית הייתה IX בסולם מרקאלי, אך היקף הנזק היה מצומצם עקב דלילות האוכלוסייה, ובסך הכל נהרגו ברעידה הזו 2 אנשים. לרעידה העיקרית קדמה רעידה מקדימה בגודל 6 בסולם ריכטר. רעידה מקדימה זו היא הראשונה ברצף המתואר לעייל, של רעידות אדמה בגודל זהה.
שאר רעידות האדמה שבסדרה

רעידות האדמה הללו התרחשו ב-2 בפברואר 1881, ב-3 במרץ 1901, ב-10 במרץ 1922, ב-8 ביוני 1934 וב-28 יוני 1966. כולן היו במגניטודה 6 בסולם ריכטר, והתפרושת המרחבית של העוצמות הסייסמיות שהוערכו לרעידות הללו הייתה דומה. האפיצנטר של 3 הרעידות ב-1922, 1934 ו-1966 היה ממש באותו מקום, ומאפיינים רבים של רעידות האדמה הללו היו ממש זהים. לגבי הרעידות של 1901 ו-1881 אין נתונים ממכשירים, אך הערכות העוצמה הסייסמיות מצביעות על מיקום אפיצנטר דומה. הרעידות הללו לא גרמו לנזקים של ממש או לנפגעים עקב דלילות האוכלוסין.
רעידת האדמה של שנת 2004

הרעידה הזו, גם כן במגניטודה 6, התרחשה ב-28 ספטמבר 2004. מוקדה היה באותו תא שטח של מוקדי הרעידות הקודמות, והיא התרחשה על אותו מקטע של ההעתק שפעל ברעידות הקודמות. למרות שהאזור היה תחת עיניהם הבוחנות של מדעני המכון הגאולוגי האמריקאי, במסגרת הניסוי המוזכר לעיל, לא התקבלו כל סימנים מעידים מקדימים להתרחשותה של הרעידה הזו. הבדל בולט בכל זאת בין הרעידה הזו לקודמותיה: לרעידה הזו לא קדמה רעידה מקדימה כלשהי, בעוד שלרעידות של שנת 1966 ו-1934 קדמו אירועי רעידה מקדימה במגניטודה 5, כ-17 דקות לפני הרעידה העיקרית. גם ברעידה הזו לא נפגעו בני אדם. רעידה זו נחשבת על ידי המכון הגאולוגי האמריקאי כרעידה השביעית ברצף שתואר לעיל, זו שציפו לה בחלון הזמן שבין 1988 ל-1993.
המשך עבודות המחקר במקום

בשנת 2002 התחיל במקום מיזם מחקרי נוסף שמטרתו להעמיק את איסוף הנתונים הגאולוגיים אודות העתק סן אנדריאס, לצורך חיזוי רעידות אדמה עתידיות. אתר המחקר מורכב משני קידוחים משני צידיו של ההעתק: האחד בעומק של 2.2 קילומטרים והשני בעומק 3.2 קילומטרים. בתוך הקידוחים ובעומקים שונים הותקנו חיישנים סייסמיים נוספים לאלו שמוקמו באזור פארקפילד עד אז.
ראו גם

פארקפילד
רעידת האדמה בפורט טהון (1857)
ביאורים

↑  ניתן להניח שרעידת אדמה בגודל כזה בימינו אנו, הייתה גורמת לעוצמה סייסמית מקסימלית הגבוהה בכשתי דרגות, וזאת עקב ה"רוויה" בהערכתה בגלל איכות המבנים הירודה יחסית שהייתה באזור האפיצנטר.
הערות שוליים

1 2 3  W. H. Bakun and A. G. Lindh, The Parkfield, California, Earthquake Prediction Experiment, U.S.G.S., 1985
1 2 3 4  The Parkfield, California, Earthquake Experiment, U.S.G.S. Earthquake Hazards Program
↑  Parkfield Earthquake, NASA Earth Observatory
↑  Stover, C. W., Coffman, J. L. 1993. Seismicity of the United States, 1568–1989 (Revised). U.S. Geological Survey Professional Paper 1527, pp. 101-103
↑  Agnew, D. C., Sieh, K. E., 1978. A documentary study of the felt effects of the great California earthquake of 1857. Bulletin of the Seismological Society of America, 68, pp. 1717–1729,
↑  Parkfield Earthquake, Southern California Earthquake Data Center
↑  2004 Parkfield Earthquake, CISN - California Integrated Seismic Network
↑  Bernard Dost, Parkfield Earthquake Prediction Experiment, Meteorologisch Instituut, 2005
↑  SAFOD - San Andreas Fault Observatory at Depth), NCEDC - North California Earthquake Data Center
פסל סביבתי בפארקילד, שמציג את כמות ההסטה היחסית הימנית לאורך העתק סן אנדריאס המתקיימת במקום.
הוקר טייפון

| --- | --- |

טייפון ib "דורה המלוכלכת", של טייסת 175 של חיל האוויר המלכותי חמוש בפצצת דמה המדמה פצצת 500 ק"ג במהלך אימון, סוף שנת 1943.
 מאפיינים כלליים
 סוג:  מפציץ קרבי
 ארץ ייצור:  בריטניה בריטניה
 יצרן:  הוקר איירקראפט
 טיסת בכורה:  24 בפברואר 1940
 תקופת שירות:  11 בספטמבר 1941 – אוקטובר 1945 (כ־4 שנים)
 צוות:  1
 יחידות שיוצרו:  3,317
 משתמש ראשי:  בריטניה בריטניה - חיל האוויר המלכותי
 משתמשים משניים:  קנדה קנדה - חיל האוויר המלכותי הקנדי  ניו זילנד ניו זילנד - חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד
 דגמים:  Hawker Tornado  Hawker Tempest  Hawker Sea Fury
 תרשים
 תרשים המטוס בשלושה ממדים תרשים של ההוקר טייפון
ההוקר טייפון (באנגלית: Hawker Typhoon; כונה גם בחיבה Tiffy בעגת חיל האוויר המלכותי; כמו במטוסים בריטיים אחרים, גם שמו נקרא על שם תופעת טבע: טייפון) היה מטוס קרב-הפצצה בריטי חד מושבי, אשר יוצר על ידי חברת הוקר איירקראפט. הוא נועד להיות מיירט לגובה בינוני, כתחליף להוקר הוריקן, אך פיתוחו נתקל בכמה בעיות תכנון והוא מעולם לא סיפק דרישה זו.
הטייפון תוכנן במקור להיות בעל שנים עשר מקלעי בראוניניג 7.7 מ"מ ובעל מנוע 2,000 כ"ס. כניסתו לשירות באמצע שנת 1941 הופרעה ונתקעה בבעיות ובמשך כמה חודשים עמד עתיד המטוס בסימן שאלה. כשהלופטוואפה הכניס לשירות את ה-פוקה-וולף Fw 190 האימתני בשנת 1941, הטייפון היה המטוס היחיד בשורות חיל האוויר המלכותי שהיה מסוגל להתמודד מולו בקרב אוויר בגבהים נמוכים; כתוצאה מכך עתידו הובטח בתפקיד מיירט בגובה נמוך.
הטייפון התבסס כמטוס תקיפה לילי ומטוס קרב לטווחים ארוכים. מסוף 1942 הטייפון היה מצויד בפצצות ומסוף שנת 1943 נוספו רקטות RP-3 ליכולותיו. עם אותם כלי נשק וארבעת תותחי היספאנו 20 מ"מ שלו, הפך טייפון לאחד ממטוסי התקיפה המצליחים ביותר במלחמת העולם השנייה.
ראו גם

סופרמרין ספיטפייר
P-51 מוסטנג
הוקר טמפסט
הערות שוליים

1 2  סיפור הטייפון והטמפסט (1988) - תומאס ושורס, עמ' 16
↑  סיפור הטייפון והטמפסט (1988) - תומאס ושורס, עמ' 35-36
↑  סיפור הטייפון והטמפסט (1988) - תומאס ושורס, עמ' 34
↑  סיפור הטייפון והטמפסט (1988) - תומאס ושורס, עמ' 23-26
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558413305171  GND: 4305276-9  LCCN: sh85139162 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלי טיס צבאיים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תומאס אודיהמבו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בפברואר 1931 מומבסה, קניה 
 פטירה:  26 במאי 2003 (בגיל 72) ניירובי, קניה 
 ענף מדעי:  אנטומולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קיימברידג'  קווינס קולג'  אוניברסיטת מקררה  Maseno School 
 מוסדות:  אוניברסיטת ניירובי 
 פרסים והוקרה:  Fellow of the Kenya National Academy of Sciences (1986)  עמית האקדמיה האפריקאית למדעים (1985)  מדליית עבדוס סלאם (1998)  עמית TWAS 
 
תומאס ריזלי אודיהמבו (באנגלית: Thomas Risley Odhiambo; ‏4 בפברואר 1931 – 26 במאי 2003) היה פרופסור קנייתי לאנטומולוגיה ופעיל סביבתי, שהקים וניהל מרכז מחקר מדעי באפריקה.
ביוגרפיה

תומאס אודיהמבו היה בן שבט הלואו, השוכן על גדות אגם ויקטוריה.
רכש את השכלתו התיכונית במסנו, בית ספר הספר של המיסיון בקניה, אותו סיים ב-1949. הוא היה קפטן קבוצת ההוקי במקום, לקח חלק במקהלה והיה מנהלה ומנצחה. הוא הקים את "החברה הפילוסופית" בבית הספר.
בשנים 1950–1953 למד ביולוגיה באוניברסיטת מקררי (Makerere) בקמפלה, אוגנדה. במקררי ערך את כתב העת למחקרי לשון. עבד ארבע שנים כאנטומולוג במשרד החקלאות של אוגנדה וב-1959 נסע לאנגליה לעשות תואר שלישי. הוא בעל דוקטורט מקווינס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. הוא קיבל את תואר הדוקטור בשנת 1965, אותו עשה בהדרכת וינסנט ויגלסוורת'. העבודה הניבה ארבעה עשר מאמרים מדעיים. בשנים 1965–1970 לימד זואולוגיה באוניברסיטת מזרח אפריקה בניירובי. ב-1970 הקים את המחלקות לחקלאות ואנטומולוגיה באוניברסיטת ניירובי.
אודיהמבו שאף להקים מרכז מצוינות שבו יחקרו, ירצו וידריכו מומחים לאנטומולוגיה. הוא רתם לחזונו את פרופ' קרל ג'רסי, אבי הגלולה. בשנת 1969 קונסורציום של אקדמיות למדעים את חסותו ליסוד מרכז לחקר החרקים בקניה (בהן האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים). הוא הוקם רשמית ב-1970 ונקרא ICIPE ‏(International Centre of Insect Physiology and Ecology) ובראשו עמד אודיהמבו. במכון נוהלו ומנוהלים מחקרים, נערכות הדרכות והוכשרו למעלה מ-120 דוקטורנטים אפריקאים לאנטומולוגיה. ב-1994, בתום שתי שנות שבתון סולק מהמכון, באותה שנה נערך סמינר לכבוד פרישתו. מחליפו כמנהל המכון היה ד"ר הרן משווייץ.
בנוסף למכון היה שותף בהקמתם של שני מוסדות נוספים: בשנת 1983 בטריאסטה, איטליה, את האקדמיה העולמית למדעים השלישית ובשנת 1985 בניירובי את האקדמיה האפריקאית למדעים וכיהן כנשיאה עד לשנת 1995. היה מייסד שותף ומנהל של פורום המחקר והפיתוח המדעי באפריקה (RANDFORUM.
הוא גם ייסד הוצאה לאור של ספרי מדע לילדים, תיכון ליד מומבסה וכתב שישה ספרים לילדים.
אודיהמבו הלך לעולמו מסרטן הכבד כשהוא חסר כל בהיותו בן שבעים ושתיים.
פרסים ואותות כבוד

1987 – פרס אפריקה למנהיגות ביחד עם נשיא סנגל עבדו דיוף.
מדליית אלברט איינשטיין.
הפרס הבינלאומי גולד מרקורי.
מדליית זהב מטעם הקונגרס הבינלאומי להגנה על צמחים.
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוסלו.
חבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
לקריאה נוספת

רחל גלון, מגב האתון לעידן הסילון: סיפור חייה ופועלה של פרופסור רחל גלון כפי שסופר לנעמי לבנון-קשת, קווים הוצאה לאור, 2008, עמ' 127–164.
Thomas A. Bass, Camping with the Prince, Moyer Bell, London, 1997, pp. 53–86.
Rachel Galun and Onesmo K. ole-MoiYoi, Obituary: Thomas Risley Odhiambo (1931-2003) Nature 2003, ISSU 6954, page 142.
היפרפוספטמיה

| --- | --- |

מבנה כימי של פוספטים
 תחום:  אנדוקרינולוגיה 
 טיפול:  calcium acetate  iron(III) citrate  lanthanum carbonate  sevelamer 
 קישורים ומאגרי מידע
 eMedicine:  article/241185 
 DiseasesDB:  20722
 MeSH:  D054559
 
היפרפוספטמיה זהו מצב שבו רמת הזרחן בדם גבוהה והוא נפוץ בקרב מטופלי דיאליזה הסובלים ממחלת כליה בשלב מתקדם של המחלה. היפרפוספטמיה היא אחת התופעות הנלוות למחלת כליה כרונית; הזרחן מצטבר כתוצאה מתפקוד לקוי של הכליות.
רמת זרחן גבוהה בדם עלולה להוביל למצבים של הסתיידות כלי דם, לעצמות רכות, לעליה ברמת הPTH שמובילה להתפתחות מחלת עצמות ולעיתים אף למוות.
אבחון וטיפול

להיפרפוספטמיה לרוב אין סימפטומים נראים לעין. בחולים מסוימים הוא מתבטא בגרד אולם האבחון מתבצע על ידי בדיקת דם שמצביעה על רמת הזרחן.
מטרת הטיפול בהיפרפוספטמיה היא הורדת רמת הזרחן בדם ושליטה בהן.
תזונה: דיאטה דלת-זרחן. מאחר שהזרחן מצוי במזונות רבים, דיאטה דלת זרחן עלולה להיות מאתגרת עבור חולים רבים שסובלים מהיפרפוספטמיה. לכן הקפדה על הנחיות התזונה, חשובה מאוד ומסייעת להפחתת עומס הזרחן המגיע מן המזון.
דיאליזה: מחליפה את עבודתן של כליות חולות ומסלקת חומרי פסולת כגון עודפי זרחן, מלח ונוזלים. לרוב, דיאליזה בלבד אינה יכולה לסלק את כל עודפי הזרחן מגופו של חולה הכליה.
טיפול תרופתי:
סידן: גלולות סידן יעילות בהורדת הזרחן, אולם גורמות להצטברות של סידן בגוף, בעצמות ובכלי דם. הצטברות שכבות סידן אלו, קרויה הסתיידות. ההסתיידויות מובילות להתקשות של האיברים והרקמות שם הן שוקעות.
תרופות קושרות זרחן: בשנים האחרונות פותחו תרופות ללא סידן, הקושרות את הזרחן המצוי במזון לפני שהוא נספג במערכת העיכול, ומסלקות אותו מהגוף דרך הצואה. הטיפול ניתן בכדורים. חברת SHIRE פיתחה את התכשיר פוסרנול, כדור שניתן ללעיסה ולכתישה, שניתן בדרך כלל 3 פעמים ביום, כדור אחד בכל פעם. חברת ג'נזיים פיתחה את הרנג'ל, אותו נותנים במינון התחלתי של 6 כדורים ביום.
תומאס אוליפנט (עיתונאי)

| --- | --- |

תומאס אוליפנט ב-2017
 לידה:  30 בדצמבר 1945 (בן 78) ניו יורק ברוקלין, ניו יורק
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר בראונינג  Eliot House 
 עיסוק:  עיתונאי
 בן או בת זוג:  סוזן ספנסר 
 
תומאס אוליפנט (באנגלית: Thomas Oliphant) (נולד ב-30 בדצמבר 1945) הוא עיתונאי אמריקאי.
ביוגרפיה

אוליפנט נולד בברוקלין, ניו יורק. למד בבית הספר התיכון "לה הויאה" (אנ') בקליפורניה ובשנת 1967 סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1968 הצטרף למערכת העיתון "הבוסטון גלוב". במהלך הקריירה שלו בעיתון שימש ככתב שלו בוושינגטון ודיווח על עשרה קמפיינים לנשיאות. בספר "הנערים באוטובוס" של העיתונאי טימותי קרוז על מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1972, אוליפנט מופיע כאחד העיתונאים הבולטים בקרב "הנערים" שסיקרו את הקמפיין.
אוליפנט היה אחד משלושת העורכים שניהלו את סיקור "גלוב" בנושא ההפרדה הגזעית בבתי ספר בבוסטון, עבודה שזכתה בפרס פוליצר בשנת 1975. הוא גם קיבל פרס כתיבה מטעם האגודה האמריקאית לעורכי העיתונים.
חיים אישיים

במרץ 2005 סבל אוליפנט ממפרצת מוחית. סיפורו על הניסיון והתאוששותו הופיע ב"גלוב" ב-5 ביוני 2005, בסוף 2005 הוא היה אחד מ-32 אנשי הצוות של גלוב שקיבלו חבילת פרישה מחברת הניו יורק טיימס, הבעלים של הבוסטון גלוב.
אוליפנט נשוי משת 1982 לכתבת CBS סוזן ספנסר ולהם שני ילדים.