stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מבצע רעם מתגלגל
הלוחמה במיגים

מבצע רעם מתגלגל נכנס לשלבים הסופיים של ההתפתחות המבצעית שלו במהלך 1967 ו-1968. המטרה העיקרית של ההפצצות מגובה רב של צפון וייטנאם שונתה בהדרגה לעצירת שטף אספקת הציוד וחומרי הגלם ולהשמדת מרכיבי התשתיות שסייעו למאמץ המלחמתי של הצפון. אף על פי שרוב ההפלות של המטוסים האמריקאים אירעו כתוצאה מפעולתו של מערך ההגנה האווירית הצפון וייטנאמי, המשיכו מטוסי ה-F-105 וה-A-4 להיתקל יותר ויותר בטילי הקרקע-אוויר ובמטוסי המיג. מטוסי הקרב הצפון וייטנאמים היוו גם בעיה מיוחדת בשל המחסור בכיסוי מכ"ם באזור דלת הנהר האדום, שאפשר לטייסי המיג להפתיע את כוחות התקיפה. למטוסים להתראה מוקדמת היה קושי לגלות את מטוסי המיג שטסו בגבהים נמוכים והמטוסים עצמם היו קשים גם לזיהוי מבחינה ויזואלית.
אף על פי שמטוסי ה-F-105 הצליחו להפיל 27 מיגים בקרבות אוויר, יחס ההפלות הכללי של שני הצדדים הלוחמים היה שקול. ב-2 בינואר 1967 הפתיעו האמריקאים את מטוסי המיג כאשר הם הוציאו את "מבצע בולו" (Operation Bolo). מטוסי F-4 פנטום, שעשו שימוש באותם אותות רדיו, דרכי גישה, גובה ומהירות האופייניים למטוסי ה-F-105, שימשו כפיתיון לטייסי המיג-21 שחשבו שמדובר בטרף קל. התוצאה הייתה שבעה מיגים שהופלו תוך 12 דקות ללא כל אבדות לאמריקאים.
מאוחר יותר באותה שנה ביצעה ארצות הברית את הניסיון הממושך והאינטנסיבי ביותר שלה לאלץ את הצפון וייטנאמים לשבת לשולחן המשא ומתן. כמעט כל המטרות שהוגשו למטה הכוחות המשולבים אושרו לתקיפה, כולל שדות תעופה שקודם לכן היו מחוץ לתחום. רק מרכז האנוי, מרכז הייפונג ורצועת הגבול של צפון וייטנאם עם סין נותרו מחוץ לתחום המאושר לתקיפה. מאמץ עיקרי נעשה לבודד את האזורים העירוניים על ידי הריסת גשרים ותקיפת מאגרי דלק ושמנים. כמו כן הותקפו מפעל פלדה גדול צפונית להאנוי (בפעולה זו אירעה הדחיפה של פארדו), תחנות כוח, מספנות ובתי מלאכה לרכבת. מטוסי המיג נכנסו לקרב בהמוניהם, שכן עיר הבירה שלהם הייתה תחת איום ויחס ההפלות היה 1:2 לטובת האמריקאים. במהלך שנת 1968, הופלו 184 כלי טיס אמריקאים (75 של חיל האוויר, 59 של הצי ו-5 של חיל הנחתים). 22% מהפלות אלה נזקפו לזכותם של המיגים. כתוצאה מכך, אושרו תקיפות על שדות התעופה של הצפון וייטנאמים, שקודם לכן היו מחוץ לתחום המאושר לתקיפה.
למרות מאמצי המניעה של מבצע רעם מתגלגל, ביצעו הווייטקונג וצבא צפון וייטנאם את המתקפה הגדולה ביותר שלהם עד אז ב-30 בינואר 1968, והכו בכל רחבי דרום וייטנאם במהלך חג השנה חדשה. מתקפת טט הסתיימה כאסון מבחינה צבאית מבחינתה של צפון וייטנאם ושל הווייטקונג, אך גם השפיעה לרעה על דעת הקהל האמריקאית, ובהמשך על דעתם של מקבלי ההחלטות בוושינגטון. למזלה של צפון וייטנאם, רבים מתומכי ההפצצות האוויריות (כולל מפקד חיל האוויר מקדונלד בעצמו), לא רצו לסכן את המטוסים שהיו מסוגלים לשאת מטען פצצות כבד במזג אוויר גרוע, מפציצי ה-B-52. ללא הכנסתם של מפציצים אלו לפעולה, לא ניתן היה להגיב באופן משמעותי על מתקפת טט, מאחר שמזג האוויר לא אפשר את ביצועם של מבצעי תקיפה עד תחילת אפריל.
ההתנגדות למבצע

בזיכרונות שהעלה מקנמארה לאחר המלחמה, הוא ציין שבאביב 1967, היה ברור לו ולפקידים אחרים בממשל שהן מבצע רעם מתגלגל והן הלוחמה הקרקעית בדרום וייטנאם לא משיגים את מטרתם. מקנמארה טען שהוא ואחרים בממשל הביעו את התנגדותם שוב ושוב להמלצותיהם של קציני מטה הכוחות המשולבים להגברת קצב ההפצצות ולמיתון ההגבלות לאישור המטרות. הגנרלים מצאו את עצמם בין הפטיש לסדן כאשר ביצעו את תפקידם. הם טענו פעם אחר פעם שהמערכה לא משיגה את מטרותיה, ועם זאת הם דרשו שוב ושוב חופש פעולה רחב יותר כדי שהיא תצליח. המטרות המוגבלות של המבצע שנבעו ממדיניות החוץ האמריקאית והמטרות של חוגי הצבא להשגת ניצחון מוחלט, פשוט לא השתלבו אלה עם אלה.
ב-9 באוגוסט 1967 פתחה ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית שימוע על מבצע רעם מתגלגל. תלונות שהושמעו על ידי זרועות הכוחות המזוינים הכניסו לפעולה את הקולות הניציים ביותר בגבעת הקפיטול. ראשי הצבא העידו לפני הוועדה והלינו על ההסלמה של הלוחמה האווירית ועל המגבלות שהוטלו עליה מצדם של הגורמים האזרחיים בממשל. היה ברור שמקנמארה, האזרח היחיד שזומן והאחרון מבין כל מי שהעיד לפני הוועדה, יהפוך לשעיר לעזאזל. מזכיר ההגנה גייס את התנגדויותיו ללוחמה אווירית ללא הבחנה וסתר את כל הטענות שהועלו על ידי ראשי הכוחות המזוינים. הוא הודה בבוטות שלא היה "כל בסיס להאמין שמבצע הפצצה כל שהוא... יגרום לבדו למשטרו של הו צ'י מין להיכנע ובקיצור, יגרום להשמדה כללית של צפון וייטנאם ושל עמה".
כעת היה ברור לנשיא ג'ונסון שמקנמארה גורם למבוכה לממשלו. בפברואר 1968 התפטר מקנמארה מתפקידו והוחלף בקלארק קליפורד, שנבחר בשל ידידותו האישית עם הנשיא וההתנגדות שהוא הביע קודם לכן להצעותיו של מקנמארה לגבי ייצוב גודל הכוחות האמריקאים בדרום וייטנאם ולסיומו של מבצע רעם מתגלגל. עם זאת, עמדתו של מקנמארה התקבלה כמעט מידית על ידי מזכיר המדינה, דין ראסק (עד אז תומך נלהב של מבצע ההפצצה). ראסק הציע להתחיל להגביל את המבצע לאזור החיץ של צפון וייטנאם ללא תנאים מוקדמים ולהמתין לתגובתה של האנוי. תוך חודשים ספורים אימץ גם קליפורד את השקפותיו של קודמו, ובהדרגה החל להשתכנע שארצות הברית חייבת לסגת ממחויבות בלתי מוגבלת למלחמה.
עקב אכזבתו ממה שנתפש כתבוסה פוליטית מבית ומתוך תקווה שהאנוי תיכנס לשולחן המשא ומתן, הודיע הנשיא ג'ונסון ב-31 במרץ 1968 שכל ההפצצות מצפון לקו הרוחב 19 צפון יופסקו. כתוצאה מהחלטה זו, החלו חיל האוויר והצי להטיל את כל עוצמת האש שהם פיזרו קודם לכן בכל רחבי צפון וייטנאם על השטח שבין קווי הרוחב 17 ו-19. חיל האוויר הכפיל את מספר טיסות ההפצצה ליותר מ-6,000 בחודש והמערכה התרכזה בחסימת מעברים חיוניים, בחסימת כבישים ובהשמדת שיירות תובלה. גם הפעם ניצבו המפקדים הצבאיים בפני דילמה דומה: כמי שהתנגדו להגבלת ההפצצות, הם ראו במדיניות החדשה כרע במיעוטו, במיוחד כאשר הברירה הייתה לא להפציץ כלל. הצפון וייטנאמים הגיבו בהכפלת מספר סוללות ההגנה האווירית ברצועת החיץ, אך רוב סוללות טילי הקרקע-אוויר נותרו בשטחים סביב להאנוי והייפונג.
האנוי, שהתנתה במשך כל הזמן שהיא לא תשב לשולחן המשא ומתן כל עוד ההפצצות יימשכו, הסכימה לבסוף להיפגש עם האמריקאים לשיחות ראשוניות בפריז. כתגובה, הכריז ג'ונסון על הפסקה מוחלטת של ההפצצות בכל רחבי צפון וייטנאם החל מ-1 בנובמבר 1968, זמן קצר לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית. אף על פי שהפסקת ההפצצות הייתה בזיקה להתקדמות בשיחות השלום, ראשי המטות המשולבים היו ספקנים אם הממשל יתיר לחדש את המערכה בנסיבות כל שהן. הם צדקו בהערכתם.
תוצאות

ממרץ 1965 ועד נובמבר 1968 הוציא חיל האוויר האמריקאי 153,784 טיסות הפצצה כנגד צפון וייטנאם. הצי וחיל הנחתים הוציא 152,399 טיסות נוספות. ב-31 בדצמבר 1967 הודיעה מחלקת ההגנה שבמהלך מבצע רעם מתגלגל הוטלו על צפון וייטנאם 864,000 טונות של פצצות, בהשוואה ל-653,000 הטונות שהוטלו במהלך כל מלחמת קוריאה ו-503,000 הטונות שהוטלו במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
ה-CIA העריך ב-1 בינואר 1968 שהנזקים שנגרמו לצפון הסתכמו בהרס פיזי של 370 מיליון דולר, כולל 164 מיליון דולר של הנזקים לנכסים כמו בתי חרושת, גשרים ותחנות כוח. הסוכנות גם העריכה שמספר ההרוגים באוכלוסיית צפון וייטנאם הגיע לכ-1,000 בשבוע, או כ-90,000 הרוגים ב-44 חודשים, 72,000 מתוכם אזרחים. 506 מטוסים של חיל האוויר, 397 של הצי ו-19 של חיל הנחתים אבדו בקרבות. במהלך המבצע הופלו 745 אנשי צוות אוויר מעל שמי צפון וייטנאם. חיל האוויר תיעד ש-145 מתוכם חולצו, 255 נהרגו, 222 נפלו בשבי (מתוכם 23 מתו בשבי) ו-123 הוכרזו כנעדרים. המספרים המקבילים בצי ובחיל הנחתים לא בנמצא, אך במסגרת הזמן של 44 חודשי המבצע, 454 אנשי צוותי האוויר של הצי נהרגו, נשבו או הוכרזו כנעדרים.
מבצע רעם מתגלגל החל כאמצעי אסטרטגי להטלת לחץ פסיכולוגי על צפון וייטנאם, אך עד מהרה הפך להיות אמצעי מנע ומשימה טקטית. כישלונו המוחלט נבע משתי סיבות, שתיהן רבצו לפתחן של מקבלי ההחלטות האזרחים והצבאיים בוושינגטון. הסיבה הראשונה הייתה שהן פקידי הממשל והן ראשי המערכת הצבאית לא שיערו בנפשם שהצפון וייטנאמים יוכלו לעמוד מול המתקפה. יותר מכך, פקידי הממשלה לא הבינו מספיק בהפעלת הכוח האווירי כדי לדעת שצעדי המדיניות שלהם עלולים להגביל אותה. הסיבה השנייה הייתה שהפיקוד הצבאי האמריקאי כשל כבר בתחילת המערכה בהצעה ובפיתוח, ובהמשך באימוץ, של אסטרטגיה מתאימה למלחמה.
לכל אורך הדרך, נפל מבצע רעם מתגלגל קורבן לגישה ניהולית לקויה, כפי שקרה לכל היוזמות של הכוחות המזוינים האמריקאים בדרום מזרח אסיה. תהליך הניהול של המבצע הפך למטרה בפני עצמה וקצב הוצאת טיסות ההפצצה הפך למדד ההתקדמות של המבצע. קצב הוצאת הטיסות וכמות הפצצות שהוטלו שיקפו נצילות ולא יעילות. יש הטוענים שההפצצות אפילו לא היו יעילות מאחר שכדי להגדיל את קצב ההפצצות, נדרשו לעיתים שמונה מטוסים עם מטען פצצות ששני מטוסים יכלו לשאת ולבצע את אותה משימה.
מורשת

הפיקוד הצבאי האמריקאי הוכה בהלם כאשר התברר שמטוסי קרב מיושנים שאפילו לא היו מסוגלים להגיע למהירות הקול, גרמו לאבדות למטוסי ה-F-105, מטוסי התקיפה המהירים והמתוחכמים ביותר שהיו אז ברשותו של חיל האוויר האמריקאי. כלקח מהמבצע שונתה דרך החשיבה על ניהול לוחמה אווירית ועל עיצוב כלי הטיס, שעד אז התמקדו בנשיאת נשק גרעיני מעל שמי אירופה וביירוט טילים. כתוצאה מכך, הפך המקדונל דאגלס F-4 פנטום להיות כלי הטיס העיקרי בעל העליונות האווירית הן של חיל האוויר והן של הצי לכל אורך המלחמה. ה-F-4E של חיל האוויר ציוד בפסי תימרון ובתותח פנימי, בעוד שהצי ביטל את ייצורו של מטוס קרב חדש ויקר, ה- F-111B לטובת מטוס שיהיה יעיל יותר בקרבות אוויר בהשוואה לפנטום. ניתוח תוצאות המערכה הוביל ליצירת תוכנית הכשרת טייסים חדשה, כמו הטופ גאן של הצי והרד פלאג של חיל האוויר, שהכניסו לשימוש מטוסי F-5 טייגר ו-A-4 סקייהוק לצורך הדמית האיום של מטוסי מיג תת-קוליים ועל-קוליים קטנים. ארצות הברית אף החלה גם לבנות דור חדש של מטוסי קרב שיוכלו ליישם באופן יעיל יותר את יכולת הראיה הישירה בקרבות האוויר. אף על פי שדור מטוסים זה לא הספיק להיכנס לשירות בתקופה בה נסוגה ארצות הברית מווייטנאם, הם הפכו להיות דומיננטיים בקרבות האוויר העתידיים, ושירתו ומשרתים אף במאה ה-21.
ראו גם

רכס תאד
מטוס F-105 נפגע על ידי טיל SA-2 בשמי צפון וייטנאם, 14 בפברואר 1968
מטוסי A-6 אינטרודר של הצי, 1968
מערך ההגנה האווירית של צפון וייטנאם
מטוסי ווט A-7 קורסייר II של הצי חמושים בטילים נגד קרינה AGM-45 שרייק, 1969
מבנה מטוסים למשימת "יד הברזל" לדיכוי כוחות אנטי אוויריים צפון וייטנאמים, 1972
מטוס מיג-21 של חיל האוויר הצפון וייטנאמי, חמוש בטילים, נוחת
קלקיליה

| --- | --- |
קלקיליה
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  קלקיליה
 ראש העיר:  עת'מאן דאוד
 תאריך ייסוד:  העת העתיקה
 שטח:  25.60 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  51,969 (2016)
 קואורדינטות:  32°11′25″N 34°58′07″E﻿ / ﻿32.190377777778°N 34.968508333333°E﻿ / 32.190377777778; 34.968508333333 
 אזור זמן:  UTC +2
 https://qalqiliamun.ps/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת נתניה מוגדלת) קלקיליה(למפת נתניה רגילה) קלקיליה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קלקיליה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קלקיליה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קלקיליה (בערבית: قلقيلية) היא עיר בדרום-מזרח השרון ולמרגלותיו המערביים של השומרון, בתחומי הרשות הפלסטינית, הממוקמת בנקודה הקרובה ביותר לחוף הים התיכון (כ-12 ק"מ) ביהודה ושומרון. קלקיליה היא חלק משטח A של הרשות הפלסטינית, וממוקמת ממזרח לכפר סבא, דרומית לאייל, לצור יגאל ולטייבה ומערבית לשכם ולצופים. בסמוך לה עובר כביש 6. נכון לשנת 2016 נאמד מספר תושביה ב-51,969 נפשות, והיא משמשת כעיר המרכזית של נפת קלקיליה -אחת משש עשרה נפות של הרשות הפלסטינית.
מראה העיר בצילום מהאוויר (המקבץ הלבן הגדול בחלק העליון של התמונה). ניתן להבחין בגדר ההפרדה (הפס הלבן התוחם את העיר משלושה כיוונים)
היסטוריה

ידוע על קיומו של יישוב באזור כבר בימי קדם. באזור העיר המודרנית של קלקיליה נמצאו גם מספר כלי צור המתוארכים לתקופה הפרהיסטורית. בתקופה הרומית הייתה קיימת במקום תחנת דרכים בשם קלקאליאה (calecaicea).
קלקיליה הייתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית משנת 1517 ועד לכיבושה של ארץ ישראל על ידי הממלכה המאוחדת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

במהלך מלחמת העולם הראשונה התיישבו בעיר מספר משפחות יהודיות שגורשו מתל אביב על ידי הטורקים. במאורעות תרפ"א השתתפו תושבים מקלקיליה בהתנפלות על כפר סבא ועין חי ובעקבות זאת הוטל על תושבי קלקיליה קנס של 1,500 לירות מצריות.
קלקיליה הייתה על התוואי של מסילת הרכבת שנסללה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובמקום נבנתה תחנה כחצי קילומטר מזרחית לקלקיליה. התחנה בקלקיליה הייתה מהתחנות הקטנות מבחינת היקף הנוסעים, אך שירתה בהובלת משאות מפרדסי הסביבה של היהודים והערבים גם יחד. מקלקיליה הוביל כביש לטולכרם וממנה לג'נין לכיוון חיפה ויישובי העמק. סיום סלילת כביש 402 בתחילת 1932 הקלה על התנועה לקלקיליה והנסיעה לצפון ארץ ישראל מתל אביב דרך קלקיליה הייתה ליותר פופולרית, במקום הנסיעה דרך ירושלים ושכם. משנת 1933 נרשמו אירועים רבים של פגיעה בנוסעים דרך קלקיליה, באבנים וגם בירי. בשנת 1935 הושלמה סלילת כביש שחיבר את כביש 402 לקלקיליה וכן כביש מקלקיליה דרך ראש העין ליפו, דבר שהגביר את התנועה דרך העיר. בעקבות פרוץ המרד הערבי הגדול החל הצבא לארגן שיירות למעבר דרך קלקיליה וטולכרם. במקביל, בלחץ היישוב היהודי הואצה סלילת כביש תל אביב חיפה ומסוף שנת 1936 התנועה דרך קלקיליה עבור היהודים התייתרה.
במהלך המרד הערבי הגדול אירעו תקריות רבות באזור קלקיליה, בתחילה נגד מכוניות ולאחר מכן בעיקר נגד הרכבת, בעקבותיהם הוטלו קנסות כספיים על העיר, תחנת המשטרה הועברה מהעיר לרמת הכובש ובמקומה הוצב בעיר הצבא הבריטי וכן ניתנה לתושבים אזהרה שאם המצב יימשך השלטונות יהרסו בתים בעיר. ביוני 1938 שהו בעיר כ-150 חיילים ובעקבות פעילות כנופיות בעיר נטשו חלק מהתושבים את העיר. בנובמבר 1938 רצחו אנשי הכנופיות את ראש המועצה.
בסוף מרץ 1948, במהלך מלחמת העצמאות, פינו הבריטים את תחנת המשטרה בקלקיליה והיא הועברה לידי הערבים.
ב-13 במאי 1948 כבשו יחידות של חטיבת אלכסנדרוני את כפר סאבא, וגרמו בכך לפינוי המוני של תושבי הכפר, שנהרו מזרחה וגרמו לבהלה בקלקיליה ולמנוסה המונית ממנה. בהלה זו והתקפות הטרדה יהודיות גרמו לפינוי מוחלט של קלקיליה ב-19 במאי.
היסטוריה > לאחר הקמת מדינת ישראל

ישראל ראתה חשיבות רבה בהכללת קלקיליה, ששלטה על כביש 444 ומסילת הברזל והצרה מאוד את המותניים הצרים של ישראל, בשטח ישראל. לקראת סוף מלחמת העצמאות רוכזו כוחות צה"ל בכפר סבא לקראת פעולה לכיבוש קלקיליה, אך בשתי הפעמים הפעולות בוטלו ברגע האחרון. לקראת המשא ומתן על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, ביקשה ישראל להעלות תביעה להעברת קלקיליה לאחריותה, אולם בהסכם בין מדינת ישראל לממלכת ירדן נשארה קלקיליה בשטחי הגדה המערבית שבשליטת ירדן. במהלך שנות השלטון הירדני בקלקיליה נוצלה קרבתה למרכזי אוכלוסייה יהודית לביצוע מעשי טרור בתוך תחומי מדינת ישראל. שלוש פעולות תגמול בוצעו בקלקיליה: הראשונה, מבצע שומרון, בשנת 1956 בה פוצצה משטרת קלקיליה, השנייה במאי 1965, בה פוצצו שתי תחנות דלק בעיר והשלישית בספטמבר 1965 בה פוצצו בארות המים של העיר.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים הופגזו כפר סבא ותל אביב מתותחים בגזרת קלקיליה. ביום השני למלחמה נכבשה קלקיליה על ידי חטיבה 5 של צה"ל. קרוב למחצית מהבתים בקלקיליה נהרסו במהלך הלחימה או לאחריה ורבים מהתושבים ברחו או הוגלו מהעיר. ב"דבר" של 9 ביוני נאמר שרבים מתושבי העיר ברחו ממנה בגלל הלחימה, והם כבר החלו לשוב. כן נכתב: "ראינו כי בתי העיר לא ניזוקו. רק בבית העירייה נופצו הזגוגיות, בגלל הפגזים שנפלו ברחוב. המסגד המרכזי ובתי הספר שלמים, ללא פגיעה.". לעומת זאת, בסביבות 20 ביוני ירדן התלוננה באו"ם שצה"ל גירש את תושבי העיירה והרס את כל בתיה ותלונה דומה הועלתה על ידי אורי אבנרי בכנסת. כמה ימים אחר כך הודיע משה דיין שכמחצית מהבתים בקלקיליה נהרסו על ידי צה"ל  מפני ששמשו מחסה לצלפים ושתושבי העיר יורשו לחזור אליה. במגזין לייף של 29 בספטמבר 1967 נכתב: "המלחמה השמידה לגמרי חצי מבתי העיירה ... לאחר כיבוש העיירה, הישראלים פוצצו את הבתים שנחשדו כמחסה לצלפים. הערבים טוענים שהרס זה היה מכוון". פליטים מקלקיליה טענו: "הכריחו אותנו לעזוב. הישראלים אספו את כולם למסגד וציוו עלינו לצאת את העיר מיד".
בין השנים 1967–1993 הייתה קלקיליה נתונה לממשל צבאי ישראלי וזכתה לפריחה כלכלית. בשנת 1986 נוסד גן החיות בקלקיליה וישראלים רבים הגיעו לעיר לקניות ולטיפולי שיניים.
היסטוריה > תחת הרשות הפלסטינית

לאחר הסכמי אוסלו, הפכה קלקיליה לחלק מהרשות הפלסטינית. בתקופת האינתיפאדה השנייה שימשה העיר כבסיס וכתחנת מעבר למחבלים מתאבדים, בשל קרבתה לאזור השרון והעדר מכשול טבעי בינה לבין היישובים הישראליים. בעקבות זאת, נבנתה גדר ההפרדה בין העיר לבין כביש 6, במטרה למנוע ניסיונות פיגוע מהעיר אל הכביש. בניית תוואי הגדר מסאלם שבצפון לאלקנה הסמוכה מדרום הושלמה ב-31 ביולי 2003.
קלקיליה מוקפת כולה בגדר ההפרדה, ויש אליה שלוש כניסות: במזרח הכניסה הראשית לעיר, בדרום כביש מנהרה העובר מתחת לכביש 55 לכיוון הכפר חאבלה, ובצפון מעבר אייל המשמש להעברת סחורות לישראל.
במאי 2005 התקיימו בחירות למועצת העיר, לראשונה מאז כינון הרשות הפלסטינית. בבחירות זכה החמאס בכל 15 המושבים במועצת העיר ואיש חמאס, וג'יה נזאל, שהיה כלוא במעצר מינהלי בישראל בשנה וחצי שלפני הבחירות, נבחר לראשות העיר. הוא גבר בבחירות על מערוף זהראן, ראש העירייה המכהן מטעם הפת"ח. בספטמבר 2009 הורה אבו מאזן על פיזור מועצת עיריית קלקיליה בגלל חובות כבדים ואי ציות להוראות המשרד לשלטון מקומי.
גן החיות בקלקיליה אומץ על ידי משרד התיירות והעתיקות הפלסטיני, והוא גן החיות היחיד בגדה המערבית של הרשות הפלסטינית. הוא כולל פארק למשפחות, פארק שעשועים, בריכת מים וסירות, מוזיאון חינוכי, את המרכז הרפואי הפלסטיני לחיות בר, בית ציפורים וחלקי בעלי חיים.
הערות שוליים

↑  הטלת הענש על הכפרים, דואר היום, 28 בנובמבר 1921
↑  שרות נוספת לרכבות יום הראשון, דואר היום, 19 באוקטובר 1923
↑  האומנם תהא תחנת הרכבת בכפר קלקליה ולא סמוך לכפר סבא?, דבר, 2 ביולי 1935
↑  ש. אטינגר, למצב מסלות הברזל בארץ ישראל, דבר, 17 במרץ 1932
↑  משטרת קלקיליה, דבר, 20 ביוני 1933
האין להשליט בטחון בסביבות קלקיליה?, דבר, 29 באוגוסט 1933
אין בטחון בדרכים, דבר, 8 באוקטובר 1933
↑  נגמרה סלילת הכביש שכם יפו, דואר היום, 31 באוקטובר 1935
↑  בשירה וברכבת, דבר, 13 ביולי 1936
↑  יובל העשרים של גדוד העבודה, דבר, 19 בספטמבר 1940
↑  הודעת הממשלה, דבר, 28 ביולי 1936
קנס על קלקיליה, דבר, 18 באוקטובר 1937
↑  קלקליה מוחה, דבר, 12 באוגוסט 1938
↑  אזהרה לקלקיליה, דבר, 11 בספטמבר 1936
↑  עוזבים את קלקיליה, דבר, 8 ביוני 1938
↑  עוד קרבן של הטרור הערבי הפנימי, דבר, 28 בנובמבר 1938
אושר דין מוות, משמר, 21 בפברואר 1944
↑  משטרת קלקיליה לידי הערבים, על המשמר, 28 במרץ 1948
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 167.
1 2  שלמה אנגל, הגדולה בפעולות התגמול, דבר, 20 באוקטובר 1966
↑  תעודות למדיניות החוץ של מדינת ישראל, עמוד כד
1 2  Learning to Live with the Foe, LIFE, September 29, 1967, pages 118-119
1 2  שלמה אנגל, כיבוש קלקיליה הפורעת - קץ לתקופה, דבר, 16 ביוני 1967
1 2  שלמה אנגל, ביקור ראשון בקלקיליה הכבושה, דבר, 9 ביוני 1967
↑  דנה ירקצי‏, כשתל אביב הופגזה, באתר וואלה, 28 במאי 2017
↑  מלחמת ששת הימים, אתר דובר צה"ל
↑  REPORT OF THE COMMISSIONER-GENERAL OF THE UNITED NATIONS RELIEF AND WORKS AGENCY FOR PALESTINE REFUGEES IN THE NEAR EAST, June 30, 1967, paragraph 30
↑  ירדן מתלוננת: ישראל הרסה כל בתי קלקיליה, מעריב, 22 ביוני 1967
↑  קוסיגין מחלל, מעריב, 22 ביוני 1967
↑  מ. דיין: יוחלפו שבויים עם ירדן, תושבי קלקיליה יורשו לחזור, דבר, 26 ביוני 1967
↑  מאה הימים הראשונים, פנים, יוני 2007, מתוך מעריב, 18 באפריל 1997
↑  איה אורנשטיין, איני יכולה לשכוח כיצד הזהירו אותנו, מעריב, 20 במאי 1980
↑  הושלם השלב הראשון בגדר ההפרדה; מכרז לבניית 22 דירות בנווה דקלים, באתר גלובס, 1 באוגוסט 2003
↑  ארנון רגולר, ניצחון לפתח בבחירות המקומיות שנערכו בשטחים, באתר הארץ, 5 במאי 2005
↑  חדשות הטרור והסכסוך הישראלי-פלסטיני (8–15 בספטמבר 2009), באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור
קלקיליה מצפון
| Flag of Senegalיישובי נפת קלקיליה |
| --- | --- | --- |
| ערים | קלקיליה |  |
| מועצות מקומיות | חבלה • כפר ת'ולת' • עזון |  |
| כפרים | אבו סלמאן • אימאתין • אל-פונדוק • באקת אל-חטב • בית אמין • ג'יוס • ג'ינסאפוט • ג'ית • עזון • חג'ה • כפר לאקף • כפר קדום • נבי אליאס • סניריא • עזון עתמה • עיזבת א-טביב • ערב א-רמאדין • פלאמה • פרעתא • ראס א-טירה • ראס עטייה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465785105171  LCCN: no99082690  VIAF: 150423518   WorldCat (עם VIAF): 150423518 
מבט על העיר קלקיליה מדרום צור יגאל
מסילה מהירה 1

| --- | --- |


 מידע כללי
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 עיר:  לונדון רבתי 
 מפעיל:  DB Cargo UK 
 מידע על ההקמה
 פתיחת המסילה:  2003 (מקטע ראשון) 2007 (מקטע שני)
 מידע על המסילה
 תחילת המסילה:  תחנת סנט פנקרס, לונדון
 סיום המסילה:  מנהרת התעלה (פולקסטון)
 אורך המסילה:  108 ק"מ 
 רוחב המסילה:  1435 מ"מ 
 מתח חשמלי:  25 קילוולט זרם חילופין (AC)
 מספר התחנות:  4

רשימת התחנות
תחנת סנט פנקרס, תחנת סטרטפורד, תחנת אבספליט ותחנת אשפורד
 highspeed1.co.uk
 תרשים המסילה
 
 
מסילה מהירה 1 (באנגלית: High Speed 1 או HS1) היא מסילה מהירה המחברת את העיר לונדון (בתחנת סנט פנקרס) למנהרת התעלה ומשם ליבשת אירופה.
הפרויקט פותח בשני מקטעים, כאשר המקטע הראשון נפתח ב-28 בספטמבר 2003, והשני הושלם ב-2007. העלות הכוללת של הפרויקט הייתה כ-5.8 מיליארד ליש"ט (9 מיליארד דולר). ה-HS1 מאפשרת לרכבות להגיע למהירויות של עד 300 קמ"ש (186 מייל לשעה), היחידה בבריטניה המאפשרת מהירות כזו, אם כי המהירויות מופחתות בקטעי המנהרות הקרובים ללונדון וכאשר הרכבות מתקרבות לתחנת סנט פנקרס.
מפעילות וקווים

המסילה משמשת את שירות הנוסעים המהיר יורוסטאר, המחבר את הרשת הבריטית ליבשת אירופה, וכן קווי נוסעים של חברת סאות'איסטרן המשרתת את דרום-מזרח אנגליה. נכון לשנת 2024 עברו במסילה 60,134 רכבות בשנה (אפר' 2023–מרץ 2024), מהם 16,442 היו רכבות יורוסטאר בין-לאומיות (27.3%); 43,459 היו רכבות לאומיות בין עירוניות (70.2%) ו-233 רכבות משא (0.3%).
|  | שם | מספר רכבות | מהירות מרבית | קווים |
| --- | --- | --- | --- | --- |

יורוסטאר
|  | בריטיש רייל סדרה 373 | 28 | 300 קמ"ש | לונדון - פריז  לונדון - בריסל  לונדון - מארנה-לה-ול  לונדון - בור-סן-מוריס  לונדון - מרסיי |
|  | בריטיש רייל סדרה 374 | 17 | 320 קמ"ש | לונדון - פריז  לונדון - מארנה-לה-ול  לונדון - אמסטרדם |

‏סאות'איסטרן
|  | בריטיש רייל סדרה 395 "ג'אוולין" | 29 | 225 קמ"ש | לונדון - דובר (דרך אשפורד)  לונדון - רמסגייט (דרך פייברשם)  לונדון - מרגייט (דרך אשפורד) |

‏דויטשה באן משא
|  | בריטיש רייל סדרה 92 | 46 | 140 קמ"ש | שירות משא המופעל על ידי דויטשה באן משא UK |
ראו גם

יורוסטאר
TGV
מסילה מהירה 2 (HS2)
הערות שוליים

↑  High Speed 1 (HS1), United Kingdom, Railway Tecnology
↑  High Speed 1 and St Pancras Station, Institution of Civil Engineers
↑  Annual report on HS1 Ltd 2023 to 2024, Office of Rail and Road, ‏20 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb2011030260  VIAF: 219981708   WorldCat (עם VIAF): 219981708
ניקוד בבלי

יחזקאל לד, כג-כה בניקוד בבלי (קטע מגניזת קהיר, השמור באוניברסיטת אוקספורד)
הניקוד הבָּבְלִי הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של המקרא, המשנה, התלמוד והתרגום הארמי שפותחה בידי יהודי בבל בראשית ימי הביניים.
שיטת ניקוד זו המשיכה להתקיים, בשינויים, בקרב יהודי תימן. סימני הניקוד בשיטה זו כתובים כולם מעל לשורה ולא מתחתיה כבניקוד הטברני, ולכן היא נקראת גם "ניקוד עליון".
התפתחות הניקוד הבבלי

הניקוד הבבלי התפתח מתוך שתי שיטות נפרדות: הראשונה, המורכבת כולה מאותיות זעירות שנכתבו מעל האותיות, והשנייה המורכבת כולה מנקודות. על ידי עירוב שתי השיטות נתקבלה לבסוף השיטה הבבלית הידועה כיום.
אין יודעים מתי החלה שיטה זו, אבל היא הגיעה לשיא פריחתה במאות ה-7 וה-8. במאה ה-9 החלה דעיכה, שמקורה מחד בעליית קרנו של הניקוד הטברני ומאידך בדעיכתו של המרכז היהודי בבבל.
נהוג להבחין בין הניקוד הבבלי הפשוט, הכולל שבעה סימנים (שש תנועות + שווא), לבין הניקוד הבבלי המורכב, הכולל סימנים לציון סוג ההברה.
עדויות לשיטת הניקוד

אף על פי שהניקוד הבבלי היה ידוע ליהודי תימן דורות רבים, היה זה רק במהלך המאה ה-19 שחוקרים אירופים גילו אותו. גילויים של כתבי יד מקראיים בניקוד מלא אך שונה מהותית מהניקוד הטברני הלהיב את החוקרים, והתלהבות זו גברה כאשר התברר שניקוד זה מדויק ועתיק לא פחות מהניקוד הטברני.
לצד כתבי יד של מקרא התגלו גם כתבי יד של תרגום ארמי (ובראשם תרגום אונקלוס) בניקוד בבלי. התברר כי הניקוד הבבלי של התרגומים הארמיים עולה באיכותו על הניקוד הטברני שהיה ידוע עד אז. על סמך הטובים שבכתבי יד אלו הכין אלכסנדר שפרבר מהדורה מדעית של תרגומי אונקלוס ויונתן, והיא ידועה כמהדורה המדעית הטובה ביותר של תרגומים אלו גם בימינו.
עוד התגלו בספריות אירופה ובגניזת קהיר כתבי יד של משנה, תלמוד, ומדרש בניקוד בבלי (אחד מכתבי היד השלמים הוא כתב יד ותיקן 66 של הספרא שמנוקד כולו בניקוד בבלי). טקסטים אלו כמעט ולא היו מצויים בניקוד טברני, וגילויים היה, ועודנו, בעל חשיבות רבה ביותר להכרת ההגייה של לשון חז"ל במאות הראשונות לספירה.
סימני הניקוד הבבלי

מערכת התנועות בהגייה הבבלית כללה שש תנועות מלאות, לעומת שבע תנועות מלאות במערכת הטברנית. ההבדל נעוץ בתנועות הפתח הבבלי, המקביל לפתח ולסגול גם יחד במערכת הטברנית.
סימני הניקוד הבבלי > סימנים לתנועות המלאות

| התנועה (בתעתיק IPA) | סימן גרפי | שם הסימן | מקביל טברני | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| [ɑ] |  | מיקפץ פומא | קמץ | מקורו באל"ף זעירה שנכתבה מעל האות. |
| [æ] |  | מיפתח פומא | פתח + סגול | מקורו בעי"ן זעירה שנכתבה מעל האות. |
| [e] |  | לא ידוע | ציריה |  |
| [i] |  | לא ידוע | חיריק | מקורו ביו"ד זעירה שנכתבה מעל האות. |
| [o] |  | חלמא | חולם |  |
| [u] |  | ניגרא | שורוק | מקורו בוי"ו זעירה שנכתבה מעל האות. |
סימני הניקוד הבבלי > סימנים לתנועות החטופות

תנועה חטופה ("שווא נע") מסומנת על ידי קו אופקי קצר, כעין רפה טברני: בֿ.
להבדיל מהניקוד הטברני, לפעמים העדר תנועה מוחלט ("שווא נח") אינו מסומן בניקוד הבבלי, והוא נלמד מכך שאין על האות סימן ניקוד כלשהו. (הדברים נכונים בעיקר לשכבת הניקוד המכונה "ניקוד בבלי בינוני".)
סימני הניקוד הבבלי > סימנים נוספים

דגש (קל או חזק) ורפה :
הדגש נקרא "דיגשא" והוא מסומן על ידי גימ"ל זעירה מעל האות
רפה נקרא "קיפיא" והוא מסומן על ידי קו"ף זעירה.
ההבחנה בין שתי ההגיות של השי"ן מסומנת על ידי סמ"ך או שי"ן זעירות מעל האות.
מפיק באות ה"א מסומן באמצעות ה"א זעירה מעליה.
מסורת הלשון המשתקפת מבעד לניקוד הבבלי

עיון בטקסטים מנוקדים ניקוד בבלי מעלה כי שיטת הניקוד הבבלית משקפת מסורת הגייה עצמאית, שנבדלת מן המסורת הטברנית בכמה עניינים.