אוגוסט זנדר
עבודתו כצלם

את תצלומיו הראשונים צילם זנדר במצלמת-פלטות שרכש בעזרת דודו. הם הסבו לו נחת - אבל לא לסביבתו; הקמטים על פני המצולמים שלו נתפסו כמכוערים, ותצלומיו נתפסו כחובבניים כיוון שלא טופלו או רוטשו בדומה לאלה של צלמים אחרים שלכדו תחת עדשתם אנשים "קפואים" למדי ומאחוריהם רקעים רומנטיים מצוירים. מלבד זאת ציוד הצילום שהשתמש בו היה של מצלמת פורמט גדול בעלת פלטות זכוכית אשר שימשו כנגטיבים, דבר שהשהה את מהלך החשיפה לכדי כמה שניות והקשה מעט על המצולם. בשלב מאוחר יותר שיפר זנדר את סגנון צילומיו על ידי אימוץ אלמנטים מסגנון הצילום הפיקטוראלי באותה עת - סגנון צילום יפה המיטיב עם המצולם ו"מאייר" את רקע הסביבה כבציור פורטרט סיפורי.
עבודתו של זנדר כצלם פורטרטים מסבה עצמה לצילום אמנותי על ידי יצירת צילום הבוחן את הסביבה מתוך הקונוונציות שלה עצמה. הצילום עבורו נבע מתוך המניעים השמרניים ומסורתיים של התחום. זנדר לא פעל מתוך עריכת ניסויים חברתיים ואף לא מיהר להחליף את ציוד הצילום שלו לציוד בעל טכנולוגיה מתקדמת יותר.
הסגנון הצילומי שאימץ לעצמו פעל מצד אחד כהמשכה של הגישה האתנוגרפית המאפיינת את הצילום של סוף המאה ה-19. מצד שני ניתן לראות בו את מבשרה של ה"ראייה החדשה" - ראיה בה מה שמוצג אינו תואם את אב הטיפוס הגרמני הקלאסי או אינו מחמיא לו בפרט. בסטודיו שלו בלינץ צולמו בעיקר "מכובדי לינץ'". לקוחותיו של זנדר הגיעו לצילום דיוקן בסטודיו מכל שכבות האוכלוסייה ואכן צילומיו של זנדר מוכיחים שאין כל ניסיון ל"רטש" או לייפות את ניסיון החיים שניכר על פניהם של מצולמיו. בהקשר זה טען זנדר כי הוא אינו אחראי למראה מצולמיו לטובה ולרעה, מה ש"אתה רואה זו המציאות, הבבואה שלך"[דרוש מקור].
תצלומי הסטודיו שלו יצאו כנגד השימוש בציור ארכיטקטוני או תיאור נוף. זנדר הצהיר בחורף 1927 :"אין דבר שאני שונא יותר מתצלומים מסוכרים עם טריקים, פוזות ואפקטים"[דרוש מקור]. לרקעים אלו אין כל קשר למצולמים, טען, ואינם מבחינים בדקויות חברתיות כמו מעמד ומקצוע וניואנסים אישיותיים.
חידוש סגנוני נוסף התמקד בצילומי "אלבומי משפחה", שהיו אופנתיים מתחילת המאה העשרים. אלבומים אלו תיעדו אירועים כלידה, נישואין, מוות, עבודה ומשחק. האלבום המשפחתי אותו יצר זנדר אינו מושתת על ערכים סנטימנטליים של האנושות אלה כהתייחסות עניינית / מחקרית על אודות המבנה החברתי של האנושות. הדיוקנאות של זנדר משדרים מודעות חיה אל המצלמה, תנוחות המצולמים ייצוגיות ומשקפות ריבוד חברתי. הצילום מכיל אינפורמציה כגון: שנה, מקצוע, מקום מגורים של כל מצולם ובכך יוצר את הצילום הקטגורי המאפיין את כלל עבודותיו של אוגוסט זנדר.
צילומיו של זנדר מהווים מסמך היסטורי אותנטי של החברה הגרמנית לאורך תקופה ארוכה. בספר צילומים שהוציא לאור זנדר ב-1929 בשם: "פני הזמן" ("The face of time") הוצגו מגוון טיפוסים אשר שיקפו את המצב החברתי-כלכלי הרעוע שהיה באותה עת בגרמניה. מבין תצלומים אלו, התצלום "המובטל" הוא הנגטיב היחידי ששרד שרפה שהתרחשה בסטודיו של זנדר בעת מלחמת העולם השנייה.
הדמויות בתצלומים אלו מתוארות תוך הדגשת המעמד החברתי שלהן על ידי שימוש במחוות ופריטי לבוש שונים. יחד עם זאת, בתצלום כגון "איכרים צעירים, וסטפאליה" ("Young Farmers, Westerwald", 1914), בו נראים נערים, חקלאים לבושים בהידור בדרכם לצפות בהצגת תיאטרון. ניתן לחוש על ידי התבוננות בהבעת פניו של המצולמים במחוות ומאוים פנימיים המסמנים זהות שאינה תמיד משתלבת עם המציאות החיצונית. הבדיה אינה מתעתעת היא צפה על פני השטח.
למרות הצד המסחרי והפוליטי שבעבודתו, מעידים התצלומים על ניסיון לאובייקטיביות ולהתמקדות ב"אמת" ובאובייקטיביות. מעמדו בקרב הוגי הדעות כוולטר בנימין התבסס כצלם היוצר מעין מדריך או "אינדקס" חזותי של האדם ושל הבעות פניו ותחושותיו, המחדד את יכולת ההתבוננות והחקירה הפיזיונומית של האדם. תצלומיו של זנדר אינם מנסים להחמיא למצולמים ואף אינם מנסה לחשוף את זהותם המלאה או את הווייתם, למעט תוספת הטקסט האינפורמטיבית בתחתית הצילום. תוספת זו מבליטה את מורכבות פיענוח הזהות האמיתית של האדם.