stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אריס סלוניקי (כדורגל)
היסטוריה

אגודת הספורט אריס סלוניקי נוסדה כמועדון כדורגל ב-25 במרץ 1914, על ידי 22 חברים צעירים בבית קפה בסלוניקי, ונקראה על שם ארס, אל המלחמה במיתולוגיה היוונית. המועדון צבר אהדה רבה ברחבי העיר, ובמהרה הוקמו באגודה קבוצות ספורט נוספות מלבד קבוצת הכדורגל. בטרם הוקמה הליגה היוונית נערכו אליפויות אזוריות, וב-1923 נערכה לראשונה אליפות אזור סלוניקי, בה זכתה אריס בתואר הראשון שלה. אריס זכתה גם בשתי האליפויות האזוריות הבאות (ב-1924 וב-1926), ובשנת 1928 הייתה האלופה הראשונה של הליגה היוונית, שכללה שלוש קבוצות בלבד עקב מחלוקת בין ההתאחדות שרק הוקמה לבין אולימפיאקוס, פנאתינאיקוס, וא.א.ק. אתונה, שלא השתתפו בעונה זו. בשנת 1932 זכתה אריס באליפות השנייה בתולדותיה, ובאותה שנה הגיעה לראשונה לגמר הגביע היווני, בו הפסידה לא.א.ק. אתונה. שנה לאחר מכן הגיעה שוב לגמר, והפעם הפסידה לאתניקוס פיראוס.
בשנת 1940 הגיעה אריס סלוניקי בפעם השלישית לגמר הגביע היווני, והפעם הפסידה לפנאתינאיקוס. ב-1946 זכתה הקבוצה בתואר האליפות השלישי בתולדותיה, וב-1950 הגיעה בפעם הרביעית לגמר הגביע היווני, והפסידה שוב לא.א.ק. אתונה. ב-1951 נחנך אצטדיון קליאנתיס ויקלאידיס (שנקרא תחילה "אצטדיון אריס" עד שהוחלט לקרוא לו על שם כוכב העבר של הקבוצה), ועד הקמתה של ליגת העל היוונית ב-1959 השתתפה הקבוצה במקביל גם באליפות מחוז מקדוניה וזכתה 14 פעמים בתואר האזורי. בשנות ה-60 וה-70 התמודדה אריס סלוניקי באופן קבוע בצמרת הליגה היוונית, והישג השיא שלה היה זכייתה היחידה בגביע היווני ב-1970, כאשר ניצחה את יריבתה הגדולה פאוק סלוניקי 1–0 במשחק הגמר.
עונתה המוצלחת ביותר של הקבוצה מאז הקמת הליגה היוונית המקצוענית הייתה כאשר סיימה כסגנית האלופה בעונת 1979/1980, כאשר רק הפרש שערים הכריע את האליפות לטובת אולימפיאקוס. באותה עונה הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה במפעלים האירופיים, כאשר העפילה לשמינית גמר גביע אופ"א לאחר שהדיחה את בנפיקה ליסבון ואת פרוג'ה, והודחה על ידי סנט אטיין. בעונה שלאחר מכן סיימה הקבוצה במקום השלישי בטבלה, אך בהמשך שנות ה-80 נחלשה וירדה מגדולתה. בעיות כלכליות הביאו את הקבוצה לפשיטת רגל, ובשנת 1997 ירדה אריס סלוניקי לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה ביוון.
הקבוצה חזרה לליגה הבכירה לאחר עונה אחת, ובשנת 2003 הגיעה לגמר הגביע היווני לראשונה מזה 33 שנה, ובו הפסידה 0–1 ליריבתה העירונית פאוק. בשנת 2005 הגיעה שוב לגמר הגביע והפעם הפסידה לאולימפיאקוס, אך באותה עונה ירדה בשנית לליגת המשנה. כעבור עונה אחת חזרה לליגה הבכירה, וב-2008 הגיעה שוב לגמר הגביע היווני, בו שוב הפסידה לאולימפיאקוס, וכן הגיעה לשלב הבתים בגביע אופ"א, לאחר שהדיחה במוקדמות את ריאל סרגוסה. בשנת 2010 העפילה הקבוצה לגמר הגביע היווני בפעם התשיעית בתולדותיה, והפעם הפסידה לפנאתינאיקוס. בעונה שלאחר מכן העפילה לשלב 32 האחרונות בליגה האירופית, והודחה על ידי מנצ'סטר סיטי.
את עונת 2013/2014 סיימה הקבוצה במקום האחרון בטבלה, ועקב בעיות כלכליות הורדה לליגה השלישית. כעבור שנתיים העפילה לליגה השנייה, ובעונת 2016/2017 פספסה את העלייה לליגה הבכירה בשלבי ההכרעה של העונה. בתום עונת 2017/2018 העפילה הקבוצה בחזרה לליגה הבכירה ביוון, ובעונת 2018/2019 סיימה במקום החמישי בטבלה.
תארים

אליפות יוון:
זכייה (3): 1928, 1932, 1946
סגנות (3): 1930, 1933, 1980
הגביע היווני:
זכייה (1): 1970
סגנות (9): 1932, 1933, 1940, 1950, 2003, 2005, 2008, 2010, 2024
גביע יוון רבתי:
זכייה (1): 1971
אוהדי אריס לפני משחק מול אתלטיקו מדריד, 2010
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' קוזנצוב

| --- | --- |

אלכסנדר קוזנצוב משתתף בבכורה של  הסרט "חומצה" בפסטיבל הסרטים ה-69 בברלין
 לידה:  22 ביולי 1992 (בן 32) סבסטופול, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  רוסיה, אוקראינה 
 תקופת הפעילות:  מ-2014
 עיסוק:  שחקן
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון 
 פרופיל ב-IMDb
 
אלכסנדר אלכסנדרוביץ' קוזנצוב (ברוסית: Алекса́ндр Алекса́ндрович Кузнецо́в, באנגלית: Aleksandr Kuznetsov; נולד ב-22 ביולי 1992) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע וזמר רוסי. הופיע במספר סרטים עתירי תקציב, כדוגמת לב פרמה ובסדרה "טובים מאיתנו". בשנת 2019 החל להשתתף בפרויקטים בצרפת ודנמרק.
ביוגרפיה

אלכסנדר קוזנצוב נולד ב־22 ביולי 1992 בסבסטופול, שבאוקראינה. הוא עבר תחילה לקייב ללמוד משחק ואחר כך למוסקבה. בשנת 2015 סיים את לימודיו באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון (GITIS) במוסקבה, ובאותה שנה החל להופיע בתיאטרון צ'כוב במוסקבה. מאז הופיע בהפקות תיאטרון רבות, ביניהן "המורדים" (2017), בבימויו של אלכסנדר מולוצ'ניקוב, ו"אהבה מאוחרת" (2014), בבימויו של קרימוב. הוא גם ביים וכיכב בהפקה משלו, "המהמרים" (Igroki), המבוסס על יצירה של ניקולאי גוגול (2015).
קוזנצוב שאף תמיד להגיע לקולנוע. הוא ידוע בזכות תפקידיו בסדרת הטלוויזיה הרוסית "טובים מאיתנו", ובסרטים "הסקיתי" בבימויו של רוסטם מוסאפיר (2018), "למה שלא תמות?" (Papa, sdokhni), בבימויו של קיריל סוקולוב, ו"קיץ" בבימויו של קיריל סרברניקוב, שנבחר להתמודד על דקל הזהב בפסטיבל קאן 2018. המבקרים הגדירו אותו ככוכב עולה בקולנוע הרוסי. על תפקידו המוביל בסרט "חומצה" (ACID) בבימויו של אלכסנדר גורצ'ילין, קיבל קוזנצוב את פרס אנג'לה בפסטיבל זרקורים אירופאי (SUBTITLE).
מלבד קריירת המשחק שלו, קוזנצוב הוא גם הסולן להקת "Space Punk Industry". קוזנצוב מתאר את המוזיקה שלו כשילוב של "בריטפופ ורוק אלטרנטיבי".
בסתיו 2018 זכה קוזנצוב בפרס "שמות חדשים (בקולנוע)" בטקס פרסי המגזין OK! (רוסיה). בשנת 2019 אלכסנדר לוהק לתפקיד מוביל בסרט הצרפתי "הגברים שלנו" בבימויו של רייצ'ל לאנג, שבו מככב גם השחקן הצרפתי לואי גארל. בשנת 2020 סיים קוזנצוב את צילומי סדרת טלוויזיה דנית בת 8 פרקים בשם "קמיקזה" Kamikaze, על פי הרומן "(Muleum (2007" של ארלנד לו, עבור HBO. באותה שנה השתתף גם בצילומי הסרט "חיות הפלא: הסודות של דמבלדור".
בשנת 2022 כיכב בהפקת הענק לב פרמה, שהכניסה 900 מיליון רובל והפכה לשובר קופות ולסרט הרוסי הרווחי ביותר באותה שנה. הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה "כימרה" ובעקבות מלחמת אוקראינה–רוסיה עזב את רוסיה במחאה ועבר להתגורר בלונדון.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | שם הסרט | שם בשפת המקור | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2015 | תסמונת בובות | Sindrom Petrushki | פיוטר בצעירותו |  |
| 2017 | בשר כלבים | Sobachatina | אח | סרט קצר |
| 2018 | הסקיתי | Skif | קוניצה |  |
| 2018 | ספטיאק | Spitak | ויקטור |  |
| 2018 | קיץ | Leto | ספקן |  |
| 2018 | למה שלא תמות! | Papa, sdokhni | מאטווי |  |
| 2018 | חומצה |  | פיוטר |  |
| 2019 | המקום | Mesto | קונסטנטין |  |
| 2019 | האחווה |  | לאריוק |  |
| 2019 | תאהבי את כולם | Lyubi ikh vsekh | דימה |  |
| 2019 | השירה הגדולה | Great poetry | ויקטור |  |
| 2019 | הסערה | Shtorm | ואניה קודריאש |  |
| 2019 | הגור | Kotyol | סאוה |  |
| 2021 | הגברים שלנו | Mon Légionnaire | ולאד |  |
| 2022 | לב פרמה |  | הנסיך מיכאיל |  |
| 2022 | צניחה חופשית | Skydiving | מקסים בורטניקוב |  |
| 2022 | חיות הפלא: הסודות של דמבלדור | Fantastic Beasts: The Secrets of Dumbledore | הלמוט |  |
| TBA | ראשי המדינה |  |  |  |
פילמוגרפיה > סדרות

| שנה | שם הסדרה | שם בשפת המקור | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2014 | שדים | Besyy | תלמיד תיכון |  |
| 2018 | מזג אוויר סגרירי | Nenastje | יאן סוצלין |  |
| 2019 | טובים מאיתנו |  | בארס |  |
| 2019 |  | Soderzhanki | קיריל סומוב |  |
| 2019 | תהיה שמח |  | פסיכולוג |  |
| 2021 | קמיקזה | Kamikaze | קרישטוף |  |
| 2021 | השמאן | Shaman | אלכסנדר וורונוב |  |
| 2022 | כימרה | Khimera | קצין השירות הפדרלי לשליטה בסמים |  |
פרסים

| פרס | שנה | קטגוריה | יצירת מועמדת |
| --- | --- | --- | --- |
| פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סוקהום  | 2018 | השחקן הטוב ביותר | "בשר כלב" |
| פסטיבל הזרקורים האירופי SUBTITLE | 2018 | השחקן הטוב ביותר | "חומצה" |
| פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה | 2019 | שחקן צעיר הטוב ביותר | "חומצה" |
| קינוטאבר | 2019 | השחקן הטוב ביותר | "השירה הגדולה" |
הערות שוליים

↑  "The Hollywood Reporter 'Why Don't You Just Die!' ('Papa, sdokhni'): Film Review".
↑  "PRESS RELEASES PANORAMA 69TH BERLINALE".
↑  https://subtitletalent.com/latest-news/2021/12/14/aleksandr-kuznetsov-in-fantastic-beasts-the-secret-of-dumbledore
↑  "Sukhumi International Film Festival Awards".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb177976414 (data)  ISNI: 0000 0004 7475 5369  VIAF: 4608149068368765730007   WorldCat (עם VIAF): 4608149068368765730007
ארתור גרין

| --- | --- |

 לידה:  21 במרץ 1941 (בן 83) 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ברנדייס  בית המדרש לרבנים באמריקה 
 מעסיק:  אוניברסיטת ברנדייס 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
הרב אברהם יצחק [שם לועזי: ארתור "ארט"] גרין (באנגלית: Arthur "Art" Green; נולד ב-21 במרץ 1941) הוא פרופסור למדעי היהדות, חוקר מיסטיקה יהודית ונאו-חסידות, מייסד ודיקן של בית המדרש לרבנים בבוסטון.
ביוגרפיה

גרין גדל בניוארק, ניו ג'רזי במשפחה עם אב שהוא מתאר כ"אתאיסט מיליטנטי" ואמא ממשפחה מסורתית שרצתה שבנה יקבל חינוך יהודי. גרין נשלח להיברו סקול ליברלי של הרב יואכים פרינץ, בתור נער הוא היה ב'קמפ רמה', שם הוא למד אצל הרב דוד וייס הלבני. בשנת 1959 התחיל ללמוד באוניברסיטת ברנדייס לימודי יהדות (בין השאר אצל אלכסנדר אלטמן) ולהתקרב לדת. בשנת 1967 הוסמך כרב קונסרבטיבי בבית המדרש לרבנים באמריקה. בזמן לימודיו הכיר את הרב זלמן שכטר שהפך להיות חברו והמנטור שלו.
בשנת 1968 ייסד גרין את חבורת שלום, קבוצה נסיונית לחיי קהילה יהודיים מה שהפך עם הזמן לאב טיפוס של "החבורות" ביהדות ארצות הברית שהלכה והתפשטה.
בין השנים 1973-1984 לימד גרין בחוג ללימודי דת באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1984 הוא הפך לדיקן, ולאחר מכן לנשיא, מכללת הרבנות לשחזור בפילדלפיה. בשנת 1993 מונה לפרופסור למחשבת ישראל בברנדייס לפיליפ וו. לון. בשנת 2003 הוא הוזמן להקים בית מדרש לרבנים חדש, בלתי תלוי בזרם ספציפי, בהיברו קולג'.
גרין פרסם גם עבודות אקדמיות על ההיסטוריה האינטלקטואלית של מיסטיקה יהודית וחסידות, וכן כתבים מסוג תאולוגי אישי יותר. יהדות רדיקלית, היא יצירתו התאולוגית החשובה ביותר, פורסמה על ידי הוצאת אוניברסיטת ייל בשנת 2010, בהתבסס על סדרת הרצאות שהעביר באוניברסיטת ייל בסתיו 2006 ותורגם בהמשך לעברית בהוצאת משכל, ידיעות אחרונות.
גרין ידוע גם כמתרגם ופרשן של מקורות חסידיים והוא דמות מפתח בביטוי גישה נאו-חסידית ליהדות.
יצירותיו של גרין תורגמו לשבע שפות, כולל עברית. הגרסה העברית בעל הייסורים - בעל הייסורים הייתה רב מכר רב השפעה בישראל, שם מבקר גרין ומרצה לעיתים קרובות.
גרין היה דיקן בית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת (1987-1993) ובשנת 2003 ייסד בעיר בוסטון את בית המדרש לרבנים על יד המכללה העברית (Hebrew College).
במאי 2022 נתבקש לסיים את תפקידו בהיברו קולג' בבוסטון אותו הקים וניהל כשני עשורים, ונאסר עליו להגיע לקמפוס. בינואר 2024 האירוע פורסם על ידי ההיברו קולג', בעקבות טענה בדבר אירוע נוסף בישראל. גרין הודה בהתנהגות הלא הולמת עם הקולגה לשעבר אולם הכחיש את הטענות בדבר אירוע נוסף בישראל אשר אף הוכחש על ידי בעל המעשה עצמו בפוסט פומבי בפייסבוק.
ספריו

ספריו שיצאו לאור  בעברית:
בעל הייסורים - חייו של ר' נחמן מברסלב, הוצאת עם עובד - ספריית אופקים, 1981. מהדורה חדשה עם הערותיו של הרב יצחק קליימן- הוצאת ידיעות אחרונות, 2022
בקשו פני, קראו בשמי, הוצאת עם עובד - ספריית אופקים, 1997
אלה הדברים , הוצאת ידיעות אחרונות, 2008
יהדות רדיקלית - פתיחת שער למבקשי דרך, מאנגלית: יגאל הרמלין מוריה, הוצאת משכל - ידיעות אחרונות, 2016
לשם ייחוד - עולם, שנה, נפש במבט נאו-חסידי, ידיעות ספרים, 2023
ספריו באנגלית:
Green, Arthur (2014). Judaism's ten best ideas. Jewish Lights. ISBN 978-1580238038.
Green, Arthur (2015). The Heart of the Matter: Studies in Jewish Mysticism and Theology. Jewish Publication Society. ISBN 978-0-8276-1213-6.
Green, Arthur (23 July 2013). Speaking Torah Vol 2: Spiritual Teachings from Around the Maggid's Table. 2 volumes. Turner Publishing Company. ISBN 978-1-68336-306-4.
Green, Arthur (30 March 2010). Radical Judaism: Rethinking God and Tradition. Yale University Press. ISBN 978-0-300-15233-3.
Green, Arthur (2004). A Guide to the Zohar. Stanford University Press. ISBN 978-0-8047-4908-4.
Green, Arthur (2004). Ehyeh: A Kabbalah for Tomorrow. Jewish Lights Publishing. ISBN 978-1-58023-213-5.
Green, Arthur (2003). Seek My Face: A Jewish Mystical Theology. Jewish Lights Publishing. ISBN 978-1-58023-130-5.
Green, Arthur (2012). These are the Words: A Vocabulary of Jewish Spiritual Life. Jewish Lights Publishing. ISBN 978-1-58023-494-8.
Alter, Judah A. (2012). Language of truth: the torah commentary of the Sefat Emet. Translated by Green, Arthur. Jewish Publication Society. ISBN 978-0827609464.
Green, Arthur (14 July 2014). Keter: The Crown of God in Early Jewish Mysticism. Princeton University Press. ISBN 978-1-4008-6460-7.
Green, Arthur (5 September 2017). Your Word Is Fire: The Hasidic Masters on Contemplative Prayer (2nd Edition). Jewish Lights Pub. ISBN 978-1-68336-670-6.
Green, Arthur (5 February 2016). Devotion and Commandment: The Faith of Abraham in the Hasidic Imagination. University of Pittsburgh Press. ISBN 978-0-8229-8122-0.
Green, Arthur (1 October 1989). Shabbat Eve: Friday Night Prayerbook (Kol Haneshamah). Reconstructionist Press. ISBN 978-0-935457-40-7.
Green, Arthur, ed. (1987). Jewish Spirituality: From the sixteenth-century revival to the present. Crossroad Publishing Company. ISBN 978-0-8245-0763-3.
Co-editor. Mysticism, Hermeneutics, and Religion: Studies in Judaism. SUNY Press, 1984.
Nahum, Menahem (1982). Green, Arthur (ed.). Upright Practices; The Light of the Eyes. Paulist Press. ISBN 978-0-8091-2374-2.
Green, Arthur (1979). Tormented Master: A Life of Rabbi Nahman of Bratslav. University of Alabama Press. ISBN 978-0-8173-6907-1.
הערות שוליים

↑  Rabbi Art Green, prominent scholar of Hasidic Judaism, is barred from Hebrew College following sexual misconduct allegation – The Forward, The Forward, ‏28 January 2024
↑  ארה"ב: רב ישראלי-אמריקני חשוד בהתנהגות בלתי הולמת עם תלמיד, באתר ynet, 29 בינואר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261901105171  PLWABN: 9810554808905606  BIBSYS: 90265790  BnF: cb12021606t (data)  CiNii: DA01421569  GND: 142080780  ISNI: 0000 0001 1442 585X  LCCN: n78008009  LNB: 000260380  NKC: xx0011098  NLA: 35806954  NTA: 073157309  RERO: 02-A013174217  SELIBR: 223980  SNAC: w6c86x2b  SUDOC: 028365828  Trove: 1096189  VIAF: 41853016   WorldCat (עם VIAF): 41853016
אנטילופת סוס כחולה

| אנטילופת סוס כחולה |
| --- | --- |

מצב שימור
 נכחד נכחד (EX) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: אנטילופת סוס
מין:: אנטילופת סוס כחולה
שם מדעי
 Hippotragus leucophaeus ‏פאלאס, 1766
תחום תפוצה


אנטילופת סוס כחולה (שם מדעי: Hippotragus leucophaeus), המכונה גם ראם כחול או בלובאק, היא מין אנטילופה גדולה בתת-משפחת הראמים שהייתה חיה בעבר באפריקה והוכחדה מן העולם. למרות שהיא היונק האפריקני הראשון שהוכחד על ידי האדם בתקופה המודרנית, היא אינה מוכרת כל כך כזברת הקואגה למשל. אנטילופה זאת התגלתה לראשונה ב-1719 וסווגה בתת-משפחת הראמים על ידי הזואולוג הגרמני פיטר סימון פאלאס בשנת 1766. היא דמתה במבנה גופה לקרובותיה אנטילופת סוס שחורה (סייבל), ואנטילופה סוסית קצרת קרן (רואן), אך הייתה קטנה יותר. מקור שמותיה הוא בצבע פרוותה, שעל פי תיאורים היה אפור-כחלחל עד כסוף. בשל כך, היא קרויה גם אנטילופה כחולה - שם שלעיתים משמש ככינוי לנילגאי.
אנטילופות אלה היו אנדמיות לאזור הכף הדרום מערבי של הסוואנות הדרום אפריקניות, אבל חפירות ארכאולוגיות מעידות על כך שבתקופות מוקדמות יותר הן היו נפוצות גם באזורים המזרחיים. תזונתן הייתה מבוססת בעיקר על עשבים שונים ולעיתים גם על שיחים. האירופים נתקלו לראשונה באנטילופות הכחולות בתחילת המאה ה-17, וכבר אז דיווחו שהן די נדירות. למרות שבשרן לא היה טעים, המתיישבים החדשים צדו אותן בשקיקה תוך כדי השמדת בית גידולן למטרות חקלאות. הן ככל הנראה נכחדו בסביבות 1800 - פחות ממאה שנה לאחר גילויין, או על פי דיווחים אחרים ב-1850. מהאנטילופות הכחולות נותרו במוזאונים באירופה רק מספר פוחלצים, גולגולות וקרניים, וכן עצמות.
מינים דומים

קרובי המשפחה של האנטילופה הכחולה: אנטילופת סייבל (למעלה), ואנטילופת רואן (למטה).
אנטילופת סוס שחורה (Hippotragus niger; - אנטילופת סייבל), בעלת מבנה גוף דומה לאנטילופה הכחולה, אך עם זאת היא גדולה ממנה בהרבה, ונבדלת ממנה במגוון דברים: קרניים ענקיות ובהירות, צבע פרווה שחור מבריק, סימוני פנים בצבעי שחור ולבן בולטים, בטן לבנה וגוף רחב וכבד, ואוזניים מעוגלות יותר. יש להם רעמה וזנב גדולים יותר ובעוד שלזכרים צבע פרווה שחור בוהק (מעט כחלחל), לנקבות הוא שחור-חום בהיר. אנטילופת סייבל נפוצה בדרום אפריקה, זמביה, מוזמביק, זימבבואה, בוצוואנה ואנגולה.
אנטילופה סוסית קצרת-קרן (Hippotragus equinus; - אנטילופת רואן), דומה יותר לאנטילופה הכחולה, והאחרונה נחשבה בעבר כתת-מין שלה. נבדלת ממנה בדברים הבאים: קרניה ומידות גופה גדולים במעט. צבע הפרווה הוא חום בהיר או צהבהב, יש לה כתם שחור גדול על הפנים, פס לבן רחב מתחת לכל עין, ושפתיים בצבע לבן ואף שחור בולט. הרעמה שלה קטנה משל הסייבל, אך ניכרת מיד בניגוד לאנטילופה הכחולה. גם אוזניה צרות ומחודדות, אולם בסופם יש קצוות שיער שחורות. היא שעירה יותר באזור הצוואר, וזנבה ארוך ושחור.
אנטילופת רואן היא בעלת התפוצה הרחבה ביותר מאנטילופות-הסוס, והיא מצויה בדרום אפריקה, זימבבואה, זמביה, מוזמביק, טנזניה, קניה, מלאווי, אתיופיה, סודאן, סנגל, ניז'ר, ועוד. על פי עדויות ארכאולוגיות היא הייתה מצויה גם בטווח ההיסטורי של האנטילופה הכחולה, מה שמחזק בוודאות את הטענות שהם שני מינים נפרדים.
תפוצה ובית גידול

כאשר האירופים הקימו את מושבת הכף באזור כף התקווה הטובה, בדרום אפריקה במאה ה-17, האנטילופה הכחולה הייתה מצויה רק במישורי החוף של פרובינציית הכף המערבי, ותפוצתה הסתיימה בהרי ההוטנטוטים במזרח, הרי לאנגבארג במרכז והרי קאדרבאג בצפון מערב. גם לפני שהאדם הגיע לאזור הכף האנטילופה לא הייתה נפוצה מאוד, וככל הנראה הייתה מוגבלת לאזור מרעה של פחות מ-4,000 קמ"ר, שמיקומו כיום הוא במשולש שבין הערים הדרום-אפריקניות: "סוולאנדאם" (Swellendam), "קאלדון" (Caledon) ו"ברדאסדורפ" (Bredasdorp). עם זאת הרבה אחרי שהאנטילופה הכחולה נעלמה לחלוטין מאזור הכף, סגן בריטי דיווח על אוכלוסייה של אנטילופת רואן "בצבע אפור כחלחל" במזרח פרובינציית המדינה החופשית בסביבות 28 ביולי 1853, ומשערים כיום כי הוא ראה את השרידים האחרונים של אוכלוסיית אנטילופה כחולה שלא הייתה ידועה לאירופאים.
מעדויות ארכאולוגיות עולה, כי בתקופה מוקדמת ביותר - 400 שנה לפני הספירה, לאנטילופות הכחולות הייתה הפצה רחבה יותר בכף המערבי; החל ממפרץ איילנד בצפון מערב הפרובינציה, עד לאזור העיר "יוניונדאל" (Uniondale) במזרחה. חוקרים של המוזיאון הלאומי בבלומפונטיין (המדינה החופשית), מצאו רישומים של אנטילופות כחולות בציורי מערות של בושמנים ליד העיר פיצבורג והפארק הלאומי הר גולדן גייט הסמוכים לגבול הצפוני של לסוטו, ואילו שרידי עצמות במערות מאשרים את קיומם גם ליד העיר "ליידיבראנד" (Ladybrand) הסמוכה לגבול המזרחי של לסוטו. משערים כי הם נעלמו מהאזורים האלו בשל השינוי שחל בבתי הגידול כתוצאה מהתחממות האקלים.
בית גידולם של האנטילופות הכחולות היה באזור האקלים ים-תיכוני של דרום אפריקה, וכלל בעיקר סוואנות, מרעה, עם ביצות נרחבות ומישורים פתוחים, ופסיפס של עשבים, שיחים רב שנתיים גבוהים וגבעות קטנות. הן היו מצויות גם בחורש ים-תיכוני דליל, ובכרי דשא הררים בגובה של 400 מטר מעל פני הים. האנטילופה הכחולה הייתה תלויה במקורות מים - שהשפיעו על בחירת בית הגידול, ועל כן היא הייתה רגישה מאוד לבצורות. היא נמנעה מאזורים עם דשא קצר או מיערות שיצרו חופה סגורה וסבך עבה. אובדן בית הגידול שנגרם בשל רעיית יתר של כבשים ובקר של המתיישבים, היה הגורם העיקרי להכחדתו של מין זה. הטמפרטורות בתחומי מחייתה נעו בין 20-10 מעלות בחורף, ל-30 בקיץ. כמות המשקעים הממוצעת בהם הייתה 600-250 מ"מ.
הכחדה

החל מהגעת ההולנדים ברשות יאן ואן ריבק לכף התקווה הטובה, התחילה הצטמצמות דרסטית של האוכלוסיות שמעולם לא היו גדולות. הקמת מושבת הכף, יחד עם המרת שטחי מישור גדולים לחקלאות, הפצת מחלות על ידי הבקר והכבשים, והכנסת כלי נשק על ידי המתיישבים החדשים, כילו במהירות את העדרים הקטנים של האנטילופה הכחולה. הציידים והחקלאים האירופאים צדו את האנטילופה בעיקר בשביל עורה, או סתם לשם שעשוע. הבשר שלה לא ערב לחיכם של המתיישבים בשל חוסר השומן, ובאופן כללי נזרק למאכל הכלבים למרות שהיה טעים באותה מידה כמו בשר צבי. כיוון שבאותה תקופה לא הייתה מודעות לשמירה על ערכי הטבע, כאשר חוקרי הטבע והציידים שמו לב למה שקורה האנטילופה הכחולה הייתה כבר על סף הכחדה. החוקר השוודי קרל פיטר טונברג ציין בשנת 1774 שהאנטילופות הכחולות הופכות לנדירות יותר ויותר. לדברי הזואולוג הגרמני מרטין ליכטנשטיין, הפרט האחרון של האנטילופה הכחולה בפרובינציית הכף המערבי נורה בסביבות 1799\1800 סמוך לעיר "סוולאנדאם". עם זאת כאמור, סגן בריטי צפה באוכלוסייה בודדה שהייתה קיימת עדיין במדינה החופשית ולא הייתה ידועה לאירופאים ב-1853, כך שכנראה תאריך הכחדתה האמיתי הוא לפחות 50 שנה מאוחר יותר ממה שדווח על ידי ליכטנשטיין.
בהתחשב בתאריך ההכחדה המוקדם של האנטילופה הכחולה, זה היה כמעט בלתי אפשרי שיישארו ממנה פוחלצים. אך למרות זאת כיום ישנם ארבעה פוחלצים של האנטילופה הכחולה, אחד מהם מצוי במוזיאון הלאומי להיסטוריה של טבע בליידן (הולנד), והשלושה האחרים במוזיאוני הטבע של סטוקהולם (שוודיה), ווינה (אוסטריה) ופריז (צרפת). מלבד עצמות רבות שנמצאו בכל אזור התפוצה ההיסטורי שלהם, ישנם שתי גולגולות באמסטרדם (הולנד) ובגלאזגו (בריטניה), ושלושה זוגות של קרניים באופסלה (שוודיה), לונדון (בריטניה), וקייפטאון (דרום אפריקה).
ראו גם

כבש כחול
גנו כחול
הערות שוליים

↑  אנטילופת סוס כחולה באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007282676005171  LCCN: sh85015056 
תקריב של הכף המערבי. התפוצה של האנטילופה הכחולה השתרעה לאורך המישור בתחתית המפה עד לרצועות הרי ההוטנטוטים (מזרח), לאנגבארג (מרכז), וקאדרבארג (צפון מערב).
פוחלץ של אנטילופת סוס כחולה במוזיאון בפריז.
בית גידול אופייני לאנטילופה הכחולה בכף המערבי.
איור של אנטילופות-סוס כחולות משנת 1894 - 40 שנה לאחר הכחדם.
אנוק פטר

אנוק פטר (בהולנדית: Anouk Vetter; נולדה ב-4 בפברואר 1993) היא אתלטית הולנדית, שיאנית הולנד, סגנית האלופה האולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת העולם (יוג'ין 2022) ואלופת אירופה (אמסטרדם 2016) בקרב שבע.
ביוגרפיה

פטר נולדה באמסטרדם בתם של רונלד פטר וגרטה בלוקזיל. אביה היה אתלט שהתחרה ביידוי פטיש ומאמן ספורט שאף מאמן אותה, אמה הייתה אלופת הולנד בהטלת כידון.
באליפות אירופה באתלטיקה 2016 זכתה במדליית זהב בקרב שבע בשיא הולנדי של 6,626 נקודות. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה במקום העשירי בתוצאה של 6,394 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכתה במדליית ארד בשיא הולנדי של 6636 נקודות, לאחר נפיסטו ת'יאם וקרוליין שפר. באליפות אירופה באתלטיקה 2018 סיימה במקום החמישי.
ב-2019 זכתה באליפות הולנד בקפיצה לרוחק ובהטלת כידון, ב-2020 זכתה שוב באליפות הולנד בקפיצה לרוחק וב-2021 זכתה באליפות הולנד באולם בקפיצה לרוחק בשיא אישי של 6.42 מטר.
באולימפיאדת טוקיו זכתה במדליית כסף בקרב שבע בשיא אישי של 6,689 נקודות, לאחר המנצחת נפיסטו ת'יאם.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 זכתה במדליית כסף בשיא אישי של 6,867 נקודות וסיימה שוב אחרי נפיסטו ת'יאם.
שיאים אישיים > אצטדיון

ריצת 100 מטר משוכות: 13.09 שניות, 2021
קפיצה לגובה: 1.81 מטר, 2013
הדיפת כדור ברזל: 16.25 מטר, 2022
ריצת 200 מטר: 23.65 שניות, 2021
קפיצה לרוחק: 6.52 מטר, 2022
הטלת כידון: 59.81 מטר, 2022
ריצת 800 מטר: 2:17.71 דקות, 2016
קרב שבע: 6,867 נקודות, 2022, שיא הולנד
שיאים אישיים > אולם

ריצת 60 מטר משוכות: 8.15 שניות, 2022
קפיצה לגובה: 1.77 מטר, 2015
קפיצה לרוחק: 6.42 מטר, 2021
הדיפת כדור ברזל: 15.45 מטר, 2016
ריצת 800 מטר: 2:24.48 דקות, 2015
קרב חמש: 4,548 נקודות, 2015
ארתור גרוטגר

| --- | --- |

 לידה:  11 בנובמבר 1837 האימפריה האוסטרית אוטינוויצ'י (אוק'), אוסטריה 
 פטירה:  13 בדצמבר 1867 (בגיל 30) צרפת פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות ליצ'קוב 
 מקום לימודים:  אקדמיית יאן מטייקו לאמנות יפה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  הרומנטיקה 
 
ארתור גרוטגר (בפולנית: Artur Grottger‏; 11 בנובמבר 1837 – 13 בדצמבר 1867) היה צייר ואמן גרפי רומנטי, אחד האמנים הבולטים באמצע המאה ה-19 בזמן חלוקת פולין. נפטר ממחלה השחפת.
קריירה אמנותית

ארתור גרוטגר היה אמן שעבודתו תוארה כרומנטית ובו זמנית אקדמית, וסגנונו כחדשני ושמרני בעת ובעונה אחת. הוא נחשב נציג של הרומנטיקה, אף שנולד בשנת 1837, כאשר גל הרומנטיקה בציור עבר, והוא נפטר בשנת 1867, כאשר הנאו-רומנטיקה טרם הופיעה. במקביל, ניתן להקצות לו תפקיד של מבשר בציור הפולני . בשל הנושאים הרבים ביצירותיו בהשראת אירועים בתולדות פולין, הוא נחשב - לצד יאן מטייקו, הנריק סימיראדצקי וויצ'יץ גרסון - לאחד הנציגים המשמעותיים של בית הספר הלאומי בפולין לציור היסטורי. במקביל, במהלך שהותו בווינה, הוא גם יצר איורים רבים המתייחסים להיסטוריה של גרמניה ואוסטריה, בסגנון בית הספר הגרמני ההיסטורי.
הוא הפיק כמה מציוריו המפורסמים ביותר בווינה. במהלך שהותו בפולין הכבושה, הוא הביעה את כל כישרונו ומרצו לתאר את התקוות והזוועות של המרד הפולני הכושל בכמה סדרות של לוחות שחור-לבן, כולל ורשה, פולוניה, ליטא ווינה (1863–1867), אשר לא הביאו לו הכנסה. הסדרה שכותרתה "פולוניה" כללה שמונה ציורים המתארים את המציאות העגומה של חיי היומיום והמאבק תחת הכיבוש הרוסי. "פולוניה" הייתה תגובה להתקוממות הכושלת של 1863–1865 הציור האחרון שלו היה הדיוקן העצמי שלו.
גרוטגר היה אמן פורה, ולמרות מותו בטרם עת, הוא הותיר אחריו תפוקה אמנותית גדולה. בתערוכה הרטרוספקטיבית של עבודותיו בשנת 1988, שהתקיימה לרגל 150 שנה להולדת האמן במוזיאון הלאומי בקרקוב, נאספו כמעט 500 מיצירותיו. הוא עסק גם בסוגים שונים של ציור. בתערוכת קרקוב הוצגו רישומים, איורי ספרים, צבעי מים, ציורי שמן מעשה ידי האמן.
בשנת 1908 השלים איגנסי יאן פדרבסקי, שאביו נקלע למרד ונעצר, השלים את המגנום אופוס שלו, הסימפוניה "פולוניה", בהשראת סדרת הציורים של גרוטגר.
גלריה

אחרי המרד
זהירות אחרונה
פרין
יאן השלישי ולאופולד הראשון
דיוקן של ילדה
בית ספר לאצילים
גלילאו במשפט
כלה
מאבק עם שוודי