התנועה הרומנטית
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > ליריות ומוזיקליות

כתב ג'ון קפבל שרפ: "שירה לירית היא הצורה האינטנסיבית ביותר והטהורה ביותר של שירה. צורות אחרות של שירה הן אולי גדולות יותר, אינטלקטואליות יותר, מגוונות יותר, דורשות כוחות יצירה מקיפים יותר; אולם אף צורה אחרת לא טומנת בחובה כל כך הרבה מאותו מחצב של שירה אמיתית, של אותה מהות פשוטה וחיה אשר עבור כל שירה אמיתית היא נשמת החיים".
אף על פי ששירה לירית חוברה עוד בימי קדם, ולמרות היותה צורת השיר העיקרית של משוררים צעירים, במסורת השיר המערבית היה מקובל שהשירה לירית  טפלה לשירה אפית או דרמטית. כך לדוגמה, השירה הלירית של ורגיליוס או דנטה הייתה הכנה, השתלמות במלאכת השיר, בדרך אל יצירותיהם האפיות הגדולות, ורוב המשוררים הגדולים הלכו בעקבותיהם. במאה ה-18 חוברה בעיקר שירה דידקטית, אולם בד בבד, אם בשירה אם בתיאוריה של השירה, מקומה של השירה הלירית הלך ונהיה משמעותי יותר.
בתקופה הרומנטית לשירה הלירית היה מקום מרכזי ביצירה הרומנטית. וורדסוורת', קולרידג', שלי, קיטס, פושקין, לרמונטוב, ליאופרדי, למרטין, מרדכי צבי מאנה, היו משוררים ליריים, במובן הטהור  והרחב ביותר של המושג "ליריות".  השירים הארוכים הכביכול אפיים של וורדסוורת' ("האקדמה" ו"הטיול")  הם בגדר שירה לירית; שלי גם כאשר חיבר מחזות, היו אלה  מחזות ליריים; פושקין, גם כאשר חיבר שירים סיפוריים, הם היו ליריים במהותם. הסונטה, סוגת השירה הלירית הפופולרית של תקופת הרנסאנס, קמה לתחייה בתקופה הרומנטית. וורדסוורת' חיבר 523 סונטות, קיטס 67, קולרידג' 48. פושקין חיבר את הרומן בחרוזים "יבגני אוניגין" במתכונת סונטות, תוך שימוש בצורת סונטה הנקראת על שמו סונטה פושקינית, ששימשה בהמשך את לרמונטוב ומשוררים רוסים אחרים.
וורדסוורת' כתב במבוא ל"בלדות ליריות": "כל שירה טובה היא זרם ספונטני שוטף של רגשות חזקים". שירה לירית היא ספונטנית, חופשית, רגשית; ועונה להגדרה של וורדסוורת' טוב יותר מאשר כל צורה אחרת של שירה. הספונטניות הלירית באה לידי ביטוי אפקטיבי בחרוז לבן שוטף, ששימש את וורדסוורת' במיטב הבלדות שלו, ואת קולרידג' בשירי השיחה שחיבר. ליאופרדי כתב: "אפשר לקרוא לליריקה הראש, הכתר, הפסגה של השירה". נובאליס כתב: "שירה היא ייצוג של הרוח, של העולם הפנימי בכללותו". השירה הלירית הרומנטית היא שירת היחיד, מבע עולמו הפנימי, ליריקה המתעלה אל חזון אוניברסלי.
להבדיל מהורטיוס שבתקופה הקלאסית הקביל שירה לציור, בתקופה הרומנטית מוזיקה נחשבה למקבילה של שירה, ובמיוחד של שירה לירית. לדעת פרידריך שלגל, שירה היא מוזיקה לאוזן הפנימית. בגרמניה מוזיקה נחשבה לצורה הטהורה ביותר של מבע רגשות, והיו סופרים, כגון א. ת. א הופמן ובטינה פון ארנים, שסברו שמוזיקה היא הצורה הנעלה ביותר של אמנות. בסיפורים של הופמן מוזיקה משמשת כגשר אל המסתורין של העולם הפנימי, כפרשת דרכים אל הנשגב, אך גם כדבר אפל והרסני אם לא משמשים בה כראוי. הופמן, שהיה סופר ומלחין, חיבר את הדיאלוג "המשורר והמלחין" (1813) על טבעה של האופרה הרומנטית. אופנבאך הלחין בהשראת סיפוריו את האופרה "סיפורי הופמן".
זיקה בין שירה וספרות למוזיקה גם הייתה קיימת מחוץ לרומנטיקה הגרמנית. המשורר והפילוסוף הסקוטי ג'יימס ביטי ניגן מילדותו בכינור ובצ'לו, וחיבר מסות תאורטיות על שירה ומוזיקה (1776). וורדסוורת' חיבר את השיר "הקוצרת הבודדת" (1807) על נערה קוצרת בשדה ששרה לעצמה שיר מלנכולי, ואת השירים הכלליים "כוח המוזיקה" (1807) ו"כוח הצליל" (1835); קיטס את "אודה לזמיר" (1819) העוסקת במאבק בין האידיאלי והממשי, פושקין את הדרמה הפואטית "מוצרט וסליירי" (1832), סטנדל את הספרים "חיי היידן, מוצרט ומטסטאזיו" (1815) ו"חיי רוסיני" (1823), הרומן "קונסואלו" (1842-3) מאת ז'ורז' סאנד עוסק בזמרת סופרנו, ברומנסה "אדונית האגם" (1810) של וולטר סקוט משובצים שירים, אשר שבעה מהם הולחנו על ידי שוברט, והרומנסה כולה עובדה לאופרה על ידי רוסיני ("גבירת האגם"). השירה של פושקין כה מוזיקלית, עד שיצירותיו עובדו ליותר ממאה יצירות מוזיקליות (בעיקר אופרות ובלטים).
למוזיקה תפקיד חשוב ביצירה של י. ל. פרץ, ובמיוחד בסיפור "גלגולו של ניגון" העוסק בניגון המתגלגל ממקום למקום עד ששב למעלתו בקודש בראשונה, ובסיפור "שמע ישראל" העוסק באברהם, בחור פשוט ומסכן המנגן את ניגונו בבטנון, לכאורה נשמה אילמת, רוצה לדבר עם בוראו ובפיו אין לשון, ובסיפור "המקובלים" העוסק בניגון האמיתי, הרוחני הטהור.
ואם הקולות הם מלוא כל העולם, ואנו יש לנו אזנים פתוחות וקשובות, הלא צריך אך לאסוף את הקולות, לאחוז אותם כדגים במצולה, לספוג אותם כספוג שסופג את המים…
אבל הקולות עדיין אינם ניגון, כמו שגל אבנים אינו בית, והא"ב אינו עוד הכתב והמכתב!
הקולות הם גוף הניגון, והגוף אינו חי בלי נשמה!
ונשמת הניגון מה היא?
נשמת הניגון הוא לב האדם – אהבתו, כעסו, חנו וחסדו, חמלתו ורחמיו…או געגועים וכיליון הנפש, וצער וחרטה, ולהפך – כל תאוָה רעה, רחמנא ליצלן, – נקימה ונטירה; וכל מה שהאדם מרגיש…
וכי יתחברו הקולות לגוף אחד שלם, ויפּח בהם המנגן מנשמת אפו, וחי הניגון!