הוגו בלאק
משנתו המשפטית > התיקון הראשון

בלאק נקט בגישה אבסולוטיסטית לפירוש התיקון הראשון לחוקה. בהאמינו שהמילים הראשונות של התיקון היו "הקונגרס לא יחוקק שום חוק..." הוא דחה את יצירת המבחנים המשפטיים לאמות המידה לחופש הדיבור, כפי שנעשה במבחנים לסכנה ברורה ומיידית, ל"נטייה לרוע" (bad tendency), ל"כוח המשיכה של הרוע" (gravity of the evil), לסבירות, או ל"איזון" (balancing). בלאק כתב שהתיקון הראשון הוא "בכללותו, מעבר ליכולתה של הסמכות הפדרלית לקצר... אני לא מאמין שלאף אחת מזרועות הממשל הפדרלי, כולל הקונגרס ובתי המשפט, עומדת הסמכות או הרשות להכפיף את חופש הביטוי או את העיתונות למה שהם מחשיבים כאינטרסים חשובים יותר'".
בלאק האמין שהתיקון הראשון הקים חומת הפרדה מטפורית בין הדת לבין המדינה. במהלך הקריירה שלו כתב בלאק כמה פסקי דין חשובים שנוגעים להפרדת הדת מהמדינה. הוא הקריא את פסק הדין "אברסון נגד מועצת החינוך" (Everson v. Board of Education) מ-1947, שקבע שסעיף ההתאגדות ישים לא רק לממשלה הפדרלית, אלא גם למדינות.
בארבעה ערעורים שהוגשו לבית המשפט העליון, קידם בלאק את הטיעון ששיוכו והשקפותיו הפוליטיות של האדם, מבלי שיבצע פעולות כלשהן, לא מספיקים כדי לבסס עדות על אישיות בעלת מוסר רע. ב-1957 טען בלאק בפסק הדין "שוור נגד מועצת הבחינות של לשכת עורכי הדין של ניו מקסיקו" (Schware v. Board of Bar Examiners of New Mexico), שניו מקסיקו לא יכלה למנוע מבוגר תואר במשפטים מלהיות עורך דין בשל האפשרות של קשריו עם מטרות המפלגה הקומוניסטית. שוור, העותר בתיק, היה למעשה איש צבא מעוטר שלחם במלחמת העולם השנייה. בלאק חזר על חוות דעת זו בפסק הדין "קניגסברג נגד לשכת עורכי הדין של קליפורניה" (Konigsberg v. State Bar of California) מ-1957. רוב השופטים צידדו בבלאק, אך ב-1961, הן בעתירה חוזרת שהוגשה בתיק זה (Konigsberg v. State Bar of California - Dissent by Hugo Black) והן בפסק הדין "בעניין אנסטפלו" (In re Anastaplo, Dissent by Hugo Black), רוב שופטי ההרכב, חרף התנגדותו הנמרצת של בלאק, קבעו שאדם שסירב להשיב אם הוא היה חבר בארגון שכלול ברשימת הארגונים החתרניים של התובע הכללי, יכול להיות מסורב להסמכה כעורך דין על בסיס אישיותו השלילית.
בחוות דעת הרוב שכתב בלאק בפסק הדין "מק'קולום נגד מועצת החינוך" (McCollum v. Board of Education) מ-1948 נקבע שהממשלה לא יכולה להעביר הנחיות דתיות לבתי ספר ציבוריים. בפסק הדין "טורקסו נגד ווטקינס" (Torcaso v. Watkins) מ-1961, כתב בלאק חוות דעת שאישרה שהמדינות לא יכולות להשתמש במבחנים דתיים כשיקולים למינוי למשרה ציבורית. באופן דומה הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אנגל נגד ויטל" (Engel v. Vitale) מ-1962 שבו הוכרז על אי התאימות לחוקה של דרישת המדינות לאמירת תפילות רשמיות בבתי ספר ציבוריים.
בלאק נחשב בדרך כלל כמגן המוביל של הזכויות על פי התיקון הראשון כמו חופש הדיבור וחופש העיתונות. בפסק דין ניו יורק טיימס נגד סאליבן הוא כתב בדעת מיעוט שהתיקון הראשון לחוקה מעניק הגנה אבסולוטית נגד תביעות לשון הרע מצד נושאי משרה ציבורית, גם כאשר הפרסום הוא שקרי במזיד.  הוא סירב לקבל את הגישה שחופש הדיבור יכול להצטמצם מסיבות של ביטחון לאומי. כך בפסק הדין "חברת ניו יורק טיימס נגד ארצות הברית" (New York Times Co. v. United States) מ-1971 הוא הצביע לאפשר לעיתונים לפרסם את מסמכי הפנטגון על אף טענת ממשלו של ריצ'רד ניקסון שלפרסום עלולות להיות השלכות ביטחוניות. בחוות הדעת המשלימה שלו בתיק, ציין בלאק,
בתיקון הראשון העניקו האבות המייסדים לחופש העיתונות את ההגנה שעליה לקבל כדי למלא את תפקידה החיוני בדמוקרטיה שלנו. תפקידה של העיתונות היה לשרת את הנשלטים, לא את השולטים. סמכות הממשלה לצנזר את העיתונות בוטלה כך שהעיתונות תישאר לעד חופשייה מהצנזורה של הממשלה. העיתונות קיבלה הגנה כדי שהיא תוכל לחשוף את סודות הממשלה ולידע את הציבור עליהם. רק עיתונות חופשית ובלתי מרוסנת יכולה לחשוף באופן יעיל תרמיות של הממשלה. ...המילה 'ביטחון' היא רחבה, עמומה וכללית, שקווי המתאר שלה לא צריכים להיות מופעלים לביטול החוק הבסיסי שגלום בתיקון הראשון.
בלאק דחה את הרעיון שהממשלה יכולה להעניש דיבורים של "ניבול פה". באופן דומה הוא טען שחוקי לשון הרע קיצצו בחופש הדיבור ולפיכך נגדו את החוקה. רוב שופטי בית המשפט העליון דחו את השקפותיו אלו. פירושו של בלאק לא זכה לתמיכתו של השופט דאגלס.
על כל פנים, בלאק לא האמין שליחידים עומדת הזכות להתבטא בכל פעם שהם מעוניינים בכך. הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אדרלי נגד פלורידה" (Adderley v. Florida) מ-1966, שאישר באופן שנוי במחלוקת הרשעה בהסגת גבול של מפגינים שהפגינו בתוך רכוש ממשלתי. הוא גם כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "טינקר נגד בית הספר המחוזי העצמאי הקהילתי של דה מוין" (Tinker v. Des Moines Independent Community School District) מ-1969, שבו פסק בית המשפט העליון שלתלמידים יש זכות לענוד סרטי זרוע (כסוג של מחאה) בבתי הספר, בכותבו,
בעוד שתמיד האמנתי שעל פי התיקון הראשון והתיקון ה-14 אין לא למדינה ולא לממשלה הפדרלית את הסמכות לפקח או לצנזר את חופש הדיבור, מעולם לא האמנתי שלאדם כלשהו יש את הזכות לשאת נאומים או להיות מעורב בהפגנות בכל מקום או בכל עת שבו הוא ירצה לעשות כן.
יותר מכך, בלאק פירש פירוש מצומצם של המילה "דיבור" על פי התיקון הראשון. מבחינתו למושג "התנהלות" לא מגיעה אותה הגנה שהמושג "דיבור" מקבל. לדוגמה, הוא לא האמין ששריפת הדגל הוא סוג של התבטאות. בפסק הדין "סטריט נגד ניו יורק" (Street v. New York) מ-1969, הוא כתב: "עולה על דעתי שכל דבר בחוקה הפדרלית מונע ממדינה להגדיר שרפה מכוונת של דגל ארצות הברית כעבירה". באופן דומה הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסק הדין "כהן נגד קליפורניה" (Cohen v. California), בו פסק בית המשפט שלבישת ז'קט שעליו כתובות המילים "לעזאזל הגיוס" (באנגלית: Fuck the Draft), היא התבטאות המוגנת על ידי התיקון הראשון. הוא הניח שהפעילות הזאת "הייתה בעיקר התנהלות, ומעט מאוד דיבור".
כשופט עליון החזיק בלאק בדעה שעל בית המשפט העליון לאכוף באופן ברור את הערובות החוקתיות, במיוחד סעיף חופש הדיבור שבתיקון הראשון. לעיתים קרובות הוא תויג כ"אקטיביסט" בשל רצונו לבקר חקיקה שניתן היה לטעון שהיא הפרה את סעיפי החוקה. בלאק טען שהמילוליות הייתה נחוצה כדי להגביל את הסמכות השיפוטית.
מסיבות אלו, היה בלאק אחד הקולות המתנגדים בתיק של ג'ורג' אנסטפלו (אנ'), שלא התקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי בשל סירובו לגנות את הקומוניסטים וסירב למסור עדות על דעותיו הפוליטיות. בלאק כתב:
אנסטפלו לא ציין, אפילו במרומז, שהוא מאמין שארץ זו היא ארץ של דיכוי שבה "הזכות למהפכה" צריכה להיות מיושמת. נהפוך הוא, כל חייו, כפי שמופיע בתיק, היו מסירות גדולה אחת ושירות לארצו - ראשית, ברצונו להגן על ביטחונה תוך סיכון חייו בתקופת המלחמה, ובהמשך, ברצונו להגן על חירויותיה תוך סיכון הקריירה המקצועית שלו בעת שלום.
בראיון עמו מ-1968, ששיקף את תרומותיו החשובות ביותר, מיקם בלאק את חוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "אדמסון נגד קליפורניה" "בראש הרשימה של פסקי הדין שלו, אך אז דיבר ברהיטות רבה על אחד מפסקי הדין המוקדמים שלו, "צ'מברס נגד פלורידה".