stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביעזר בורשטיין
הערות שוליים

↑  מצבה באתר Gravez
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259264405171  GND: 1158033346  ISNI: 0000 0000 6666 1881  LCCN: n83156498  VIAF: 25016289   WorldCat (עם VIAF): 25016289
הגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה

| --- | --- |

 בית ספר תיכון
 השתייכות:  רשת "תרבות" ממנה זכתה לתמיכה כספית; הגימנסיה הייתה בבעלות ועד ההורים
 תקופת הפעילות:  27 באוגוסט 1920 – 1940 (כ־19 שנים)
 מייסדים:  ד"ר משה שוובה
 התמחות:  למן הכיתה הרביעית חולקה לשתי מגמות: קלאסית (הומניסטית), וריאלית. בשנים 1923–1933 היו שני כיוונים: לימודים שכללו לימודי השפה הלטינית; ולימודים מוגברים במתמטיקה ומדעי הטבע
 שכבות לימוד:  8 כיתות + 2 כיתות מקבילות + 3 כיתות מכינות
 בעלי תפקידים
 מנהל:  ד"ר משה שוובה, המנהל הפדגוגי (עד 1925);   קופל וולוצקי, המנהל האדמיניסטרטיבי (עד 1926 או 1927);   ד"ר אהרן ברמן, המנהל הפדגוגי (בשנים 1925–1936);   ד"ר יואל בּרוּצקוּס (1928–1940; בשנים 1928–1936 ביחד עם אהרן ברמן);   שמואל קאפִּיט (1936–1940, ביחד עם יואל ברוצקוס)
 תלמידים
 :  חבשו כובעים ירוקים מקטיפה עם מצחייה - סמל של הגימנסיון העברי (בנות - שמלה חומה וסינר שחור, בכל הגימנסיות)
 מיקום
 מיקום:  בשנים 1920–1927: רחי מאירוניו (Maironio) ‏14; משנת 1927: רחי פרייפלאוקוס קראנטו (Prieplaukos Kranto) ‏25 (היום שד' קרליאוס מינדאוגו, בליט' - ‏ Karaliaus Mindaugo pr. 11), קאוּנָס (קובנה), ליטא
 מדינה:  ליטא ליטא
 קואורדינטות:  54°53′42.22″N 23°53′37.02″E﻿ / ﻿54.8950611°N 23.8936167°E﻿ / 54.8950611; 23.8936167
  (למפת קובנה מוגדלת) הגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה (למפת קובנה רגילה) הגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה  he
 
הכניסה לגימנסיון העברי לשעבר בקובנה (הבניין החדש של הגימנסיון מ-1927)
הגימנסיה העברית ע"ש שוובה בקובנה (בשמה העברי הרשמי: הגימנסיון העברי בקובנה; בליטאית: Kauno žydų gimnazija‏ או Švabės hebrajų gimnazija, ומאוחר יותר – Kauno žydų II gimnazija; ביידיש: שוואבעס גימנאזיע) הייתה הגימנסיה העברית השנייה בגודלה אחרי הגימנסיה הריאלית העברית במערכת החינוך היהודי של העיר קאוּנָס (קובנה), ברפובליקה הליטאית הראשונה. הגימנסיה נוסדה בשנת 1920 ופעלה עד לסיפוחה של ליטא לברית המועצות בקיץ 1940. מנהליה הראשונים היו ד"ר משה שוובה וקופל וולוצקי. אחריהם התמנו לתפקיד ד"ר אהרון ברמן, לימים מנהל תיכון חדש בתל אביב, שמואל קאפִּיט וד"ר יואל ברוצקוס. המוסד טיפח ערכים חינוכיים, תרבותיים יהודיים וציוניים בקהילת ליטא בין שתי מלחמות העולם. בין היתר, למדו בגימנסיה המשוררת לאה גולדברג והפילוסוף עמנואל לוינס.
השנים הראשונות

הגימנסיה נוסדה ב-27 באוגוסט 1920 על הריסות בית-הספר הרוסי למסחר (שחידש את פעילותו ב-1919 אך נקלע ל"מלחמת תרבות" שבה הפסיד לרוח העברית-הלאומית), וזכתה להכרה רשמית על ידי המיניסטריון הליטאי לענייני השכלה. אחרי שפוטרו כל מורי המוסד הרוסי התארגן ועד ההורים החדש - בראשותו של הד"ר בנימין ברגר - ובא בדברים עם הד"ר משה שוובה, איש החינוך הנערץ מגרמניה, ומנהל מחלקת בתי-הספר בלשכת השר לענייני היהודים בליטא (ולימים רקטור האוניברסיטה העברית בירושלים), והלה הזמין כוחות חינוך עבריים לבית הספר החדש. מאלה שנותרו בעיר מימי הכיבוש הגרמני בזמן מלחמת העולם הראשונה וממורים מחוץ-לארץ הורכבה מועצה פדגוגית, שהייתה חדורה שאיפה להקים מוסד חינוכי-מודרני ולאומי-עברי. בראש המוסד הוזמנו לעמוד קופל וולוצקי, לשעבר מנהל בית-ספר ממשלתי ליהודים (בשפה הרוסית) שנתמנה למלא תפקיד של המנהל האדמיניסטרטיבי, וד"ר משה שוואבה שנבחר למשרת המנהל הפדגוגי.
ברוב מרץ ומתוך הכרת החשיבות ההיסטורית של השעה ניגשו המורים הצעירים, ביוזמתו של הד"ר שוובה, ליצור בגולה טיפוס מודרני של משכיל עברי-לאומי היונק משורשי התרבות העברית וממקורות ההשכלה הכללית והקשור לעם ישראל ולמולדתו. אבל לא בנקל עלה בידיהם הדבר: רבים מבין תלמידי בית הספר הרוסי התנגדו בתוקף למהפכה הלאומית-הלשונית, ובהמשיכם את דרכי המהפכה הרוסית, שממנה אך זה באו, נתכנסו לאסיפות והביעו את מחאתם. אך ההכרה הלאומית ניצחה והתלמידים שלא רצו לקבל עליהם את ההסדר החדש, נאלצו לעזוב את המוסד.
בראשית שנת הלימודים 1920/21 נתקבצו ובאו אל בית הספר החדש 377 בנים ובנות החל מן הכיתה הראשונה וכלה בכיתה השמינית. כמו כן, כשלב ראשון נפתחה בשנת הלימודים הראשונה רק מכינה א' שבה היו רשומים 39 תלמידים, כך שבסך הכל למדו בגימנסיה בראשיתה 416 התלמידים. המועצה הפדגוגית וועד ההורים החליטו להנהיג בשלוש הכיתות הנמוכות את העברית כשפת הוראה בכל המקצועות, להשאיר מהכיתה החמישית ומעלה את הרוסית כלשון ההוראה ולקבוע בהן מקום נכבד ללימודי השפה העברית וספרותה. סלע המחלוקת הייתה בעיית שפת ההוראה בכיתה הרביעית. הטעמים הפדגוגיים דיברו בזכות שפת ההוראה הרוסית, שהייתה שגורה בפי התלמידים. ואולם הכמיהה לבית-ספר עבר-לאומי גברה על ההכרה הפדגוגית. בזמן הראשון עוד הייתה אמנם השפעת הרוסית חזקה בבית הספר, אך משנה לשנה ירדה השפעתה כיוון שמדי שנה נסגרה כיתת רוסית ובמקומה באה כיתה בשפת ההוראה העברית. בשנת 1924/25 הייתה, אפוא, הגימנסיה על טהרת העברית בכל הכיתות. האמונה החזקה בעצם הרעיון של חינוך עברי לאומי בגולה ובהחייאת הדיבור העברי החי בפיות התלמידים סייעה להצלחתה של המהפכה הלשונית. סך הכל התלמידים הלומדים במוסד עלה בשנת לימודים זו ל-576, מזה 144 במכינות א', ב' וג'. 328 היו בנים ו-248 בנות.
מעבר לבניין הגימנסיה החדש

הגימנסיה שכנה בשנים הראשונות ברחוב מאירוניו (Maironio)‏ 14 בבית שכור בן שתי קומות שלא התאים לצורכי בית הספר: חדרי הכיתות היו קטנים וצרים, אור שמש מועט חדר לתוכם בשל עצים בחצר שהסתירו, הצפיפות הייתה רבה, מסדרונות צרים, לא היה מקום למעבדות, אספות התלמידים ופעילות המועדון התקיימו באולם קטן בקומה השנייה שדרכו היו נכנסים לכיתות הלימוד השונות, וחצר משותפת הוצמדה לגימנסיה ולדיירי הדירות הפרטיות. בנוסף, הגימנסיה סבלה ממחסור חמור בספרי לימוד שכן הממשלה הליטאית לא התירה להביא ספרי לימוד מארץ ישראל ואילו ספרי לימוד מקומיים עדיין לא היו מוכנים (רק מאוחר יותר הוציא בית הדפוס של אברהם פּטָשֶק ספרי לימוד רבים, בעיקר של המורה שמואל קאפיט בנושאי המתמטיקה. המורה לעברית נח לידסקי חיבר ספרי דקדוק וסינטקסיס עברי, המורה ללטינית יוסף לויטן - ספרי לימוד לטיניים בעברית, ולויטן ואלתר שניידר חיברו יחדיו ספרי לימוד בבעיות הנדסה לכיתה ד' ועוד). כמו כן, לא נעשו בבניין השיפוצים הדרושים כיוון שלא הייתה כוונה להשתקע בו לאורך ימים. משהתרחבה הגימנסיה והמקום היה צר מלהכיל את כל התלמידים החליטה ההנהלה וועד ההורים להקים בניין חדש.
בשנת 1925 נרכש מגרש גדול למדי לגדת נהר הניימן ברחוב פרייפלאוקוס קראנטו (Prieplaukos Kranto) ‏25 ובשנה שלאחריה החלו העבודות להקמת הבניין. המימון תחילה נעשה על ידי תרומות ההורים ואחר כך הגיע מסניף הג'וינט הברלינאי (5,000 דולר) ובעיקר מהלוואה (ממשלתית) לטווח ארוך (כ-20,000 דולר או 200,000 ליטאס). הבניין החדש נחנך בשנת 1927 (כיום שד' קרליאוס מינדאוגו 11) - הכיתות בו היו רבות ומרווחות, צבועות בצבעי שמן שונים ומלאות אור, לאורך מסדרונות רחבים ומקושטים. הוא הכיל בין השאר מעבדות לפיזיקה ולכימיה, אולם התעמלות, תרבות וחדרי לוואי. כמו כן, הוקם גן ילדים הצמוד לגימנסיה עם כניסה נפרדת. חנוכת המשכן החדש קיבלה את ברכתו של פרופ' חיים ויצמן, נשיאה דאז של ההסתדרות הציונית העולמית בלונדון. הוא ראה בהקמת המוסד, דווקא בזמן החמרת חוק החינוך ומצב כלכלי ירוד בליטא, סימן לאופטימיות כי "נֵצַח יִשְׂרָאֵל לֹא יְשַׁקֵּר". תלמידת הגימנסיה לאה ביאלובלוצקי מספרת:
בניין הגימנסיה הרשים ביופיו. הבניין עמד על שפת הניימן, היו בו כיתות גדולות, חדרים מרווחים, חצר נקייה, מגרש ואולם להתעמלות עם מכשירים משוכללים. ב-8 בבוקר עם הצלצול הייתה נסגרת הדלת ומי שאיחר לא קיבל רשות כניסה. בשער עמד השומר הפולני בנדיקט. הוא שמר והקפיד שהמאחר לא יכנס.
מתלמידי הגימנסיה

| תלמידים (לפי סדר א"ב)> שם | תלמידים (לפי סדר א"ב)> הערות | תלמידים (לפי סדר א"ב)> תמונה |
| --- | --- | --- |
| פרופ' יואל אלקס (1913-) | רופא ומדען; התרכז במדע ובמחקר הפרמקולוגיה, פסיכיאטריה ופסיכופרמקולוגיה ובתחומים אלה התפרסם כמדען בעל מוניטין בינלאומי. יואל הוא בנו של אלחנן אלקס, רופא ויו"ר האלטסטנראט בגטו קובנה. |  |
| לאה ביאלובלוצקי | מרצה לצרפתית באוניברסיטת בר-אילן |  |
| אליהו בילס (1903–1966) | מורה לציור ולשרטוט בגימנסיה הריאלית בקובנה שבליטא ובישראל; מנהל בית החינוך לילדי עובדים צפון (1945–1966), מייסד ומנהל המדרשה למורים לציור (1946–1966), ממעצבי הוראת הציור בישראל. |  |
| פרופ' לאה גולדברג (1911–1970) | מהמשוררות העבריות המפורסמות ביותר בעת החדשה; למדה בגימנסיה בשנים 1920–1928. |  |
| שמואל גולדשמידט | עורך הלילה בראשית שנות ה-30 של העיתון היידי הציוני בליטא "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי') ועורכה של מהדורת הצהריים שלו "היינטיקע נייס" ('חדשות היום'). |  |
דינה גלעין (גכטל-מורביץ) (נולדה ב-1925): 
| פרופ' דב לוין (נולד ב-1925) | היסטוריון השואה בעל שם, מומחה בתחום יהדות מזרח אירופה ובמיוחד יהודי המדינות הבלטיות. |  |
| עמנואל לוינס (1906–1995) | פילוסוף יהודי-צרפתי נודע. |  |
| ד"ר עמנואל לפין (1906–1993), | כלכלן והיסטוריון; מומחה בעל שם בנושאי יודאיקה ובנו של אחד מראשי הקהילה בקובנה ד"ר אבא לפין; למד בגימנסיה בשנים 1920–1924. |  |
| אליהו רחמילביץ (אליק) (1924–2003) | למד בגימנסיה בשנים 1931–1940. נכדו של ד"ר אבא לפין. |  |
| דר' יהודית סגל שטולצר | למדה בגימנסיה בשנים 1921–1924. אדריכלית ישראלית מהמפורסמות בארץ בשנות ה-30. בין שאר עבודותיה, השתתפה וזכתה בתחרות תכנון בית הכנסת בחדרה למרות ההתנגדויות לתכנון בית כנסת בידי אישה. |  |
| גיטה לנגלבן-קליבנסקי (1923–2015) | למדה בגימנסיה בשנים 1931–1940. גורשה לחוג הקוטב הארקטי בסיביר. לאחר שחרורה עסקה בפעילות ציונית בברית המועצות. בעלותה לישראל ב-1969 עבדה במחלקת תשתיות ופיתוח במשרד הבינוי והשיכון, ופעלה לקליטת העלייה מברית המועצות. |  |
| ד"ר שלמה שפיר (1924–2013) | עיתונאי והיסטוריון; עורך הביטאון המחתרתי "ניצוץ" בגטו קובנה ולאחר-מכן במחנה קאופרינג-דכאו; עובד העיתון "דבר" ועורך "גשר", כתב עת העוסק בעם היהודי בהוצאת הקונגרס היהודי העולמי. |  |
גלריה

תעודת גמר (חזית) של עמנואל לפין (1920/1921) (בעברית) (בליטאית)
תעודת גמר (פנים) של עמנואל לפין (1920/1921) (בעברית) (בליטאית)
תעודת גמר (גב) של עמנואל לפין בחתימת מדריך הכיתה ישראל יבלוקובסקי (1920/1921) (בעברית) (בליטאית) ואבי התלמיד הדר' אבא לפין
תעודת גמר (חזית) של עמנואל לפין (1921/1922) (בעברית) (בליטאית)
תעודת גמר (פנים) של עמנואל לפין (1921/1922) (בעברית) (בליטאית)
תעודה שנתית של תלמיד הגימנסיה עמנואל לפין, בחתימתם של יואל ברוצקוס (מדריך הכיתה) וקופל וולוצקי (המנהל) (1922/1923) (בעברית) (בליטאית)
כרטיס תלמיד של עמנואל לפין בחתימת המנהל הפדגוגי של הגימנסיה, ד"ר משה שוובה (1923/1924) (בעברית) (בליטאית)
כריכת כרטיס התלמיד של עמנואל לפין (תרפ"ד, ‏1923/1924) (בעברית) (בליטאית)
לקריאה נוספת

לאה אלכסנדרוב, תולדות הגימנסיות העבריות בקובנה בין שתי מלחמות העולם (1918–1940), עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן – בית הספר לחינוך ע"ש פרופ' חורגין, אדר, תשמ"ג.
הערות שוליים

↑  בתוקף תפקידו דאג לרכישת הציוד הדרוש למוסד ושימש כחוליה מקשרת בין הגימנסיה לרשויות ההשכלה בליטא בכל הקשור לתקצובה ועוד.
↑  משום כך כינו אותם בהומור תלמידי הגימנסיה הריאלית "גימנסיה שוואבה, די גרינע ז'אבה" (שפירושו בתרגום מיידיש: "גימנסיה שוואבה, צפרדעים ירוקות"). מידע על כך נאסף מעדויותיהם של תלמידי הגימנסיה הריאלית: אהרון רחוביץ ורחל לוין כמו גם מעדותה של תלמידת גימנסיית שוואבה לאה ביאלובלוצקי (בשיחתה עם לאה אלכסנדר).
1 2  על פי עדותה של גב' לאה ביאלובלוצקי, מתוך: לאה אלכסנדרוב, תולדות הגימנסיות העבריות בקובנה בין שתי מלחמות העולם (1918–1940), עבודת גמר לתואר מוסמך, אוניברסיטת בר-אילן – בית הספר לחינוך, תשמ"ג, נספח מס' 18, עמ' 319-318.
↑  השם "גימנסיון" ניתן לבקשתו של הד"ר משה שוובה, פילולוג קלאסי, שרצה להחיות בעברית את הסיומת היוונית המקורית "יון" (ביוונית עתיקה - γυμνασιον) ולא לחקות את המילה השגורה ברוסית "גימנסיה". ראו על כך: לאה אלכסנדרוב, תולדות הגימנסיות העבריות בקובנה, עמ' 148, הערת שוליים 178.
↑  דוד תדהר (עורך), "אלכסנדר רוזנפלד", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ג (1949), עמ' 1408
↑  וראו תעודת סיום לימודיה בגימנסיה, באתר הספרייה הלאומית.
↑  על היותו תלמיד הגימנסיה, ראו את השיחה בין גולדשמידט ליעקב אולייסקי, בה מעיד גולדשמידט על עצמו כי למד בגימנסיית "שוואבה": שמואל גולדשמידט, 'ללמד את בני ישראל מלאכה...' בתוך: אברהם תורי (עורך), תרומת יהודים מליטא לבניין הארץ ומדינת ישראל, תל אביב, אפריל 1988, עמ' 202
↑  בראיון צבי-לוין דב - תולדותיה של מחתרת, הוצאת יד ושם תשכ"ב, 1962; אתר ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות והגטאות, דף לוחם
↑  היותו תלמיד הגימנסיה על פי: ד"ר א. רוזנפלד, 'חניכינו ברחבי העולם', בתוך: ישראל יבלוקובסקי (עורך), היכל ששקע: החינוך העברי בקובנה – מוסדות ואישים, תל אביב: ארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה, 1962, עמ' 229, "לוינאס עמנואליס", בפורטל 'השטעטל הווירטואלי' של המוזיאון ההיסטורי ליהודי פולין בוורשה (בליטאית) ו-Salomon Malka, Emmanuel Levinas: His Life and Legacy, translated from French by Michael Kigel and Sonja M. Embree with a Foreword by Philippe Nemo. Pittsburgh: Duquesne University Press, 2006, pp. 8-9. שלמה מלכה כותב בביוגרפיה עליו כי עמנואל לוינס התרשם עמוקות ממנהל הגימנסיה, הד"ר משה שוואבה, מעריץ התרבות הגרמנית וגתה.
↑  תעודות סיום הלימודים נמצאות בארכיון משפחת דוקטורי
↑  מתוך "ועוד ראיתי תחת השמש" אליהו (אליק) רחמילביץ, אוטוביוגרפיה, ישראל תשס"ב 2002, עמ' 34-37
↑  גיטה לנגלבן-קליבנסקי, מירכתי צפון: מלחמת הישרדות של צעירה יהודייה מליטא על גדות אוקיינוס הקרח הצפוני, אלקנה: "חקר יהדות ליטא", תשע"ג
↑   עופר אדרת, העיתונאי ששמר על הניצוץ, באתר הארץ, 29 ביוני 2013
לוחית זיכרון לגימנסיון העברי לשעבר בקובנה המדגישה כי רוב תלמידי הגימנסיה נרצחו בשואה (בליטאית), (בעברית) ו(באנגלית)
ב-11 באפריל 2010 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון לזכרה של לאה גולדברג בכניסה לגימנסיון העברי לשעבר בקובנה. לאה גולדברג למדה וסיימה בו את לימודיה ב-1928 (בליטאית), (בעברית) ו(באנגלית)
אילן דמתי

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1976 (בן 48) כפר סבא
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמר
 שפה מועדפת:  עברית 
 שיתופי פעולה בולטים:  עידן רייכל, יאיר זיו
 
אילן דמתי (נולד ב-14 בספטמבר 1976) הוא זמר ישראלי. ידוע בזכות השתתפותו ב"פרויקט של עידן רייכל", בביצוע השירים "שובי אל ביתי" ו"רוב השעות".
ביוגרפיה

דמתי נולד וגדל בכפר סבא. בן להורים חירשים. בשנת 1999 הוציא יחד עם יאיר זיו את האלבום "שמור בשבילך". את האלבום הוציאו תחת להקה בשם "קטרזיס", שהתפרקה לאחר מות אביו של זיו. בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, היה התאורן בהופעתיו של ההרכב "הפרויקט של עידן רייכל", ולאחר מכן החל גם לשיר ולנגן בהופעות, עקב הצעתו של עידן רייכל. בשנת 2005 יצא הסינגל "שובי אל ביתי" בביצועו, מתוך האלבום "ממעמקים". השיר הפך ללהיט, תוך שהגיע למקום השלישי במצעד השבועי של רשת ג' והיה לאחד מן השירים המצליחים ביותר מתוך האלבום.
בשנת 2008 יצא הסינגל "רוב השעות", מתוך האלבום "בין קירות ביתי" בביצועו של דמתי, שהיה גם הוא להצלחה רבה, תוך שהגיע בשיאו למקום השני במצעד השבועי של רשת ג', למקום ה-33 במצעד השנתי של התחנה ולמקום ה-27 במצעד השנתי של גלגלצ, תוך שהיה לאחד הלהיטים הגדולים ביותר מתוך האלבום בו הוא נכלל. בשנת 2013 השתתף בסיבוב ההופעות של הפרויקט, "רבע לשש", שנתמך על ידי אלבומו של הפרויקט הנושא את אותו השם. בשנת 2014 השתתף באלבום האוסף "שרים שיר השירים", המורכב מפרקי הספר שיר השירים, תוך שביצע את פרק ו'.
ביוגרפיה > חיים אישיים

דמתי נשוי ואב לשלושה. דודו הוא הכוריאוגרף אמנון דמתי.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן > עם "קטרזיס"

1999: שמור בשבילך
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן > עם "הפרויקט של עידן רייכל"

2005: ממעמקים
2008: בין קירות ביתי
דיסקוגרפיה > סינגלים

2005: "שובי אל ביתי"
2008: "רוב השעות"
הערות שוליים

↑  ynet, בדרך לפארק: על מי נכתב השיר? תשאלו את עידן רייכל, באתר ynet, 14 באפריל 2014
↑  מוזיקה - טופ 5: חמשת השירים הטובים ביותר של עידן רייכל, באתר פרוגי, ‏2018-05-21
↑  ynet, אתם בחרתם: "ממעמקים" הוא הלהיט הגדול ביותר של עידן רייכל, באתר ynet, 12 במאי 2016
↑  רוב השעות, באתר "פזמונט"
↑  עידן חדש: המופע של רייכל בקיסריה בטופ, באתר ‏מאקו‏, 13 ביוני 2013
↑  אלבום חדש מן המקורות: "שרים שיר השירים", באתר ‏מאקו‏, 27 במרץ 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007501065005171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מינה ביסל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1940 (בת 85 בערך) טהראן, המדינה האימפריאלית של איראן 
 מקום לימודים:  בית הספר לרפואה של הרווארד  מכללת רדקליף  מכללת ברין מאר 
 פרסים והוקרה:  פרס קרן גיירדנר הבינלאומי (2020)  AACR Award for Lifetime Achievement in Cancer Research (2017)  חבר ארגון הביולוגיה המולקולרית האירופאי  AACR-G.H.A. Clowes Award for Outstanding Basic Cancer Research (1999)  פרס ארנסט לורנס (1996)  מדליית א. ב. וילסון (2016)  פרס FASEB להצטיינות במדע (2008)  Prix International de l’INSERM (2007)  Komen Brinker Award for Scientific Distinction (2003)  פרס הכרה בקריירה בכירה, נשים בביולוגיה תאית (1993)  מלגת גוגנהיים (1992) 
 
מינה ביסל (בפרסית: مینا بیسل; באנגלית: Mina Bissell; נולדה בשנת 1940) היא ביולוגית איראנית-אמריקנית הידועה במחקריה בתחום הסרטן, בעיקר בסרטן השד.
מחקרה המשמעותי והחדשני ביותר הוכיח כי קצב התפתחות הגידול הסרטני לא תלוי רק בתאי הסרטן אלא גם באינטראקציה בין התאים הסרטניים ובין התאים שבאזור הגידול (מיקרו-סביבה). בעקבות מחקרה, ד"ר ביסל זכתה בשלל פרסים חשובים בתחום חקר הסרטן והפכה לחברה בארגונים מדעיים חשובים.
ביוגרפיה

מינה ביסל נולדה בשנת 1940 בטהראן, שבאיראן, למשפחה עשירה ומלומדת. בעקבות חבר משפחתי שעודד אותה לעבור לארצות הברית היא למדה במכללת רדקליף, בקיימברידג' שם קיבלה תואר ראשון בכימיה. היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטת הרווארד שם למדה לדוקטורט בבקטריולוגיה, אותו קיבלה בשנת 1969.
קריירה ומחקר

מחקרה של ד"ר ביסל הראה כי סביבת התא הסרטני (מטריצה חוץ-תאית ECM) משפיעה על קצב גדילתו של גידול ברמת חשיבות דומה לזו של פגמים גנטים הגורמים לתא להפוך לסרטני. קבוצת המחקר של ד"ר ביסל הראתה, באמצעות תרביות תאים אנושיים ובאמצעות מודלים בבעלי חיים כי ההתנהגות של תאים עם מוטציות המעודדות גידול סרטני יכולה לחזור לקדמותה אם המיקרו-סביבה תקינה ומתפקדת. כאשר המיקרו-סביבה תקינה, הגוף יכול לדכא את התפתחות הסרטן, אך כאשר המיקרו-סביבה משתנה, למשל, בעקבות פציעה, המצב המאוזן יכול להיפגע וגידול יכול להתפתח. בעקבות מחקרה המקיף שגילה את הגורמים הביולוגיים לסרטן התאפשרו מספר גילויים הקשורים להשפעת הסביבה התאית על התפשטות הגידול וגדילתו. כדי להבדיל אילו מהתאים בריאים ואילו מהתאים ממאירים, ד"ר ביסל פיתחה את השיטה התלת-ממדית. שיטה זו משתמשת בג'ל תלת־ממדי מיוחד כדי ליצור מבנים הניתנים להבדלה באופן ויזואלי.
כעת, חוקרים בוחנים האם ניתן ליישם את הגילויים לטיפול בסרטן בבני אדם.
ביסל לא תמיד הייתה מדענית מוערכת בתחום חקר הסרטן. בעבר, בניגוד למחקריה של ד"ר ביסל, סברו כי גידול סרטני יכול להיווצר מתא סרטני בודד וכי התא הסרטני הוא הגורם המשפיע היחידי שיקבע את מידת הממאירות. לפיכך הרעיון שהציעו מינה וצוותה היה קיצוני ולא מקובל באותה התקופה. כתוצאה מכך, התקשו ד"ר ביסל וצוותה לקבל הכרה ולרוב חוקרים התעלמו מהרעיון המהפכני. בריאיון עם הניו יורק טיימס, ביסל סיפרה שלפני עשרים שנה, מדען משפיע הגיע אל המעבדה שלה. כאשר הראתה לו את המחקר שביצעה הוא הרים את המסמך מעל לפח, זלזל בה וזרק את המסמך לפח.
He took the paper and held it over the wastebasket and said, ‘What do you want do with it?’ Then he dropped it in”
החל משנת 1972, כאשר ד"ר ביסל החלה לעבוד ב"מעבדה הלאומית לורנס ברקלי(אנ')" היא שימשה כחלק מצוות מחלקת הביוכימיה. כיום היא מדענית בכירה אשר מנהלת את מחלקת הביולוגיה התאית והמולקולרית ומחלקת מדעי החיים.
הישגים חשובים

ד"ר ביסל היא מדענית מוערכת שהגיעה להישגים רבים ומשמעותיים.
בשנת 1997 מונתה לנשיאת ה”חברה האמריקאית לביולוגיה של התא“.
בשנת 2007 זכתה בפרס לחקר הסרטן של ”הארגון האמריקאי לחקר הסרטן“ (AACR).
בשנת 2008 זכתה במדליית כבוד מ”החברה האמריקאית לסרטן“.
בשנת 2010 הפכה לחברה ב”חברה המלכותית לכימיה“ ולחברה ב”אקדמיה הלאומית למדע“ בוושינגטון.
בשנת 2012 זכתה בפרס נוסף בחקר הסרטן של ”הארגון האמריקאי לחקר הסרטן“.
הערות שוליים

↑  Mina Bissell Bio, WaybackMachine
↑  Minna Bissell Speaker TED, TED
↑  Old Ideas Spur New Approaches in Cancer Fight, The New York Times
↑  Mina Bissell, American Association For Cancer Reaserch
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009748043305171  BnF: cb16577493x (data)  CiNii: DA04528718  GND: 1089565313  ISNI: 0000 0000 2716 7135  LCCN: n88052258  NTA: 073595470  ORCID: 0000-0001-5841-4423  S2AuthorId: 2406395  VIAF: 53232561   WorldCat (עם VIAF): 53232561
האוניברסיטה הקטנה

| --- | --- |

 סוגה:  תוכנית טלוויזיה חינוכית
 בימוי:  יואב רודה
 שחקנים:  משה פרסטר, אסף אשתר, שרון קנטור
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  3
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ הילדים
 תקופת שידור מקורית:  1992–1997
האוניברסיטה הקטנה הייתה תוכנית טלוויזיה חינוכית לילדים ששודרה בערוץ הילדים בין השנים 1992 ל-1997. התוכנית עסקה בנושאים לימודיים מגוונים והציגה אותם בצורה הומוריסטית.
היסטוריה

מקור התוכנית ברצועת שידור חינוכית שהושקה ב-1992 בערוץ הילדים, בהובלת נתן ברנד. הרצועה שודרה פעמיים בשבוע והציעה תוכניות לימודיות לילדים. במאי 1993, במהלך שביתת המורים הגדולה, הוחלט להרחיב את שידורי האולפן במסגרת "האוניברסיטה הקטנה". השידורים המורחבים כללו פינות העשרה לימודיות, הקרנת פרקים מסדרות חינוכיות כגון "החיים", והשתתפות של צופים בשידור חי. החל משנת 1995, כלומר החל מעונתה השנייה של התוכנית, כיכבו בה כמנחים אסף אשתר ומשה פרסטר, אשר שילבו בתוכנית מערכונים הומוריסטיים לצד תכנים חינוכיים.
מבנה התוכנית

בכל פרק, המנחים הציגו נושא לימודי מסוים באמצעות מערכונים, הסברים ודיאלוגים הומוריסטיים. התוכנית שילבה בין חינוך לבידור, במטרה לעודד ילדים להתעניין במדע, תרבות ונושאים נוספים.
שחקנים ודמויות

משה פרסטר – משה, מנחה בעונות השנייה והשלישית (1995–1997).
אסף אשתר – אסף, מנחה בעונות השנייה והשלישית (1995–1997).
שרון קנטור – סיפקה את קולה של צורי בשנים 1993–1994.
נתן ברנד – מנחה הרצועה המקורית (1992–1994).
מיכל ינאי – מנחה ברצועה המורחבת (1993–1994).
אתרי קבורה וזיכרון של מלחמת העולם הראשונה (החזית המערבית)

אתרי קבורה וזיכרון של מלחמת העולם הראשונה (החזית המערבית) (בצרפתית: Les sites funéraires et mémoriels de la Première Guerre mondiale (Front Ouest), בהולנדית: Begraafplaatsen en herdenkingssites van de Eerste Wereldoorlog (Westelijk Front), באנגלית: Funerary and memory sites of the First World War (Western Front)) הוא שמו של אתר מורשת עולמית של אונסק"ו המאגד 139 בתי קברות ואנדרטאות, מתוכם 43 ברחבי בלגיה ו-96 בצפון ובמזרח צרפת, הקשורים לקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918. האתרים קשורים לכלל המדינות והכוחות שלקחו חלק במערכה, ולקרבות בכל שלביה.
בתחילה ב-2002 בלגיה הכניסה אתרים רלוונטיים בשטחה לרשימה הטנטטיבית שלה, ממנה ניתן להכריז על אתרי מורשת עולמית חדשים, וצרפת נהגה באופן דומה לגבי אתרים בשטחה ב-2014, כחלק מציון יובל המאה למלחמה. ב-2017 ו-2018 הרשויות הרלוונטיות בשתי המדינות החלו לשתף פעולה ליצירת הצעה מאוחדת, ביחד עם נציגים של יתר המדינות להן קשורים האתרים כמו ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, הוועדה האמריקנית למצבות קרב והוועדה הגרמנית לקברי מלחמה, ולאחר מכן בקשה רשמית הוגשה לאונסק"ו. לאחר מספר שנים בהם נבחנה ותוקנה ההצעה על ידי גופי אונסק"ו, ההכרזה הרשמית על האתר התקיימה במסגרת כינוס ועדת המורשת העולמית ב-2023.
בנימוקים להכרזה נטען בין היתר שמכלול האתרים מייצג את ההתמודדות של האנושות עם היקף הקורבנות הגדול וחסר-התקדים בזמנו שהביאה המלחמה, ובפרט דרכים חדשות לכיבוד החללים בעיצוב ובאדריכלות של בתי הקברות הצבאיים והאנדרטאות שהדגישו יותר את האינדיבידואליות של כל קורבן וקורבן ואת השוויוניות בקרב הלוחמים במערכה - דרכים שהיוו השראה לאתרים עתידיים לזכר קורבנות עימותים צבאיים מאוחרים יותר. בנוסף האתרים במכלול מציגים מחד את ההבדלים בדרכי הזיכרון של האומות השונות שהיו מעורבות ומנגד מאפיינים אסתטיים ועיצוביים אוניברסליים.
רשימת האתרים הכלולים > אתרים בצרפת

| HR05 | הנקרופוליס הלאומי של סילברלוך (גר') והאנדרטה הלאומית והקריפטה של הרטמנסווילרקופף (צר') | מפגש גבולות הקומונות ארטמנסווילר (אנ'), וטווילר (אנ'), וינהיים (אנ') וסולץ-או-רן (אנ') | או-רן | גראנד אסט | 47°51′32″N 7°09′04″E﻿ / ﻿47.85889°N 7.15111°E﻿ / 47.85889; 7.15111 |
| HR06 | בית הקברות הצבאי הגרמני של האולאנים (cimetière des Uhlans) | ארטמנסווילר (אנ') | או-רן | גראנד אסט | 47°51′10″N 7°10′23″E﻿ / ﻿47.85278°N 7.17306°E﻿ / 47.85278; 7.17306 |
| HR07 | בית הקברות הצבאי הרומני של סולצמט (רומ') | סולצמט (אנ') | או-רן | גראנד אסט | 47°57′22″N 7°12′56″E﻿ / ﻿47.95611°N 7.21556°E﻿ / 47.95611; 7.21556 |
| HR08 | בית הקברות הצבאי הצרפתי "גרמאניה" (Cimetière militaire Germania) | שטוסוויר (אנ') | או-רן | גראנד אסט | 48°02′22″N 7°03′31″E﻿ / ﻿48.03944°N 7.05861°E﻿ / 48.03944; 7.05861 |
| HR09 | הנקרופוליס הלאומי של מוש (צר') | מוש (אנ') | או-רן | גראנד אסט | 47°51′34″N 7°03′16″E﻿ / ﻿47.85944°N 7.05444°E﻿ / 47.85944; 7.05444 |
| BH01 | מכלול האסטלות והקברים הישנים של גרמנים וצרפתים בפטי דונון (Ensemble de stèles et d’anciennes tombes individuelles allemandes et françaises du Petit Donon) | ויש (אנ') וגראנפונטן (אנ') | ריין תחתון | גראנד אסט | 48°31′00″N 7°10′38″E﻿ / ﻿48.51667°N 7.17722°E﻿ / 48.51667; 7.17722 |
גלריה

בית הקברות הצבאי סן-סמפוריאן בבלגיה
אנדרטת איפר בבלגיה
אנדרטת "החייל המהרהר" הקנדית בבלגיה
מונומנט "מגדל השלום האי של אירלנד" בבלגיה
אנדרטת הודו בנב-שאפל בצרפת
אנדרטת טייפוואל לנעדרי הסום בצרפת
אנדרטת וייר-ברטונה בצרפת
בית הקברות ומבנה הקבורה של דואומון בצרפת
האנדרטה האמריקאית של מז-ארגון בצרפת
אנדרטה לזכר החללים היהודיים בכוחות צרפת במלחמה
ראו גם

אנדרטאות האימפריה הבריטית לנעדרים בבלגיה ובצרפת במלחמת העולם הראשונה