stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ריצ'רד ג'ורדן
קריירת משחק

ג'ורדן החל את דרכו כשחקן קולנועי משני בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 במערבונים "רוסטר קוגבארי" (לצידם של ג'ון ויין וקתרין הפבורן), "איש חוק" "ואלדז מגיע", "האדמה של צ'אטו" ובסרטי הפשע "היאקוזה" של סידני פולאק בתפקיד שומר הראש דאסטי ו"החברים של אדי קוייל".
בשנת 1976 הצליח ג'ורדן לשדרג את מעמדו המקצועי בזכות תפקיד ראשי בסרט הפעולה המדע בדיוני פורץ הדרך של מייקל אנדרסון "מרוץ לחיים" בתור פרנסיס 7. באותה שנה שיחק ג'ורדן בתפקיד הראשי במיני סדרה "קפטנים ומלכים", בעבורו הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-1978 שיחק ג'ורדן בתפקיד ז'אן ולז'אן בסרט הטלוויזיה של גלן ג'ורדן "עלובי החיים" ולקח חלק בסרטו של וודי אלן "רגשות", בו הוא שיחק בתפקיד פרדריק. ב-1981 הופיע ג'ורדן בדרמת הטלוויזיה של CBS "הבונקר" בתפקיד אלברט שפר מראשי המשטר הנאצי והאדריכל האישי של אדולף היטלר (אנתוני הופקינס).
ב-1984 שיחק ג'ורדן בפנטזיה המדע בדיונית של דייוויד לינץ' "חולית" בתפקיד דנקן איידהו. ב-1987 הופיע ג'ורדן בקומדיה של הרברט רוס "סוד ההצלחה שלי" בתור הווארד פרסקוט, דודו של הצעיר ברנטלי פוסטר (מייקל ג'יי פוקס) ובעל החברה בה הוא מועסק. ב-1988 שיחק בהפקת הטלוויזיה "הרצח של מרי פייגן" בתפקיד עורך הדין יו דורסי.
בשנות ה-90 הופיע ג'ורדן במותחן הפעולה "המרדף אחר אוקטובר האדום" בתפקיד היועץ לביטחון לאומי ד"ר ג'פרי פלט ובסרט המלחמה התקופתי "גטיסבורג" בתפקיד גנרל צבא הקונפדרציה לואיס ארמיסטד.
חיים אישיים

ג'ורדן היה אב לילדה מנישואיו הראשונים לשחקנית קת'לין וידוס ולילד ממערכת יחסים שניהל עם השחקנית בלייר בראון.
בשנת 1993 אובחן בראשו של ג'ורדן גידול מוחי בשלב מתקדם. בעת שחלה הצטלם ג'ורדן לסרט "הנמלט" ולאחר שחלה החמרה במצבו החליט לפרוש מהסרט. הוא נפטר ממחלת הסרטן ב-30 באוגוסט 1993 בביתו שבלוס אנג'לס בגיל 56.
פילמוגרפיה נבחרת

איש חוק (1971)
ואלדז מגיע (1971)
האדמה של צ'אטו (1972)
קאמורסקה (1972)
החברים של אדי קוייל (1973)
היאקוזה (1973)
רוסטר קוגבארי (1975)
מרוץ לחיים (1976)
רגשות (1978)
הרם את הטיטאניק (1980)
חולית (1984)
העונה הרשעית (1985)
תינוקות סולאריים (1986)
מועדון לגברים בלבד (1986)
סוד ההצלחה שלי (1987)
הרצח של מרי פייגן (1988) סרט טלוויזיה
רומרו (1989)
המרדף אחר אוקטובר האדום (1990)
פיצוץ זמן (1991)
בקצב החופש (1991)
אוחז (1993)
גטיסבורג (1993)
טלוויזיה

קפטנים ומלכים (1976)
עלובי החיים (1978)
הבונקר (1981)
המשווה (1987)
הרצח של מרי פאגן (1988)
ראול, מלך צרפת

ראול, מלך צרפת
ראול דוכס בורגונדיה (בצרפתית: Raoul de France) (מכונה גם רודולף [Rodolphe], ‏890 – 15 בינואר 936), מלך על פרנקיה המערבית מ-923 עד מותו.
ביוגרפיה

ראול ירש את דוכסות בורגונדיה מאביו, רישאר מאוטן ב-921. נישא לאמה מצרפת, בתו של המלך רובר הראשון, אך לא היו להם ילדים. אחרי שהמלך רובר הראשון נהרג בדו- קרב עם שארל התם (בן לשושלת הקארולינגים), נבחר ראול על ידי מועצת האצילים למלך פרנקיה המערבית ב-13 ביולי 923. בעזרתו של הרברט השני, רוזן ורמנדואה, דאג המלך ראול להחזיק את שארל "התם" בכלא במצודת טיירי (בחבל פיקרדי שבצפון צרפת), שם מת ב-929. המלך ראול פחד מתחרות על הכתר מצדו של הרברט השני, רוזן ורמנדואה, ולא היסס לקרוא לעזרתו את היינריך הראשון מלך גרמניה.
המלך ראול נתקל בקשיים כאשר רצה להטיל את מרותו על כל ממלכת פרנקיה המערבית, ובמיוחד על אקיטן ועל קטלוניה. היה עליו גם לעמוד בפני הנורמנים שמלכם היה דוכס נורמנדיה. המלך ראול איבד גם את השליטה בפרובאנס, והנסיכים המקומיים בכל רחבי הממלכה החלו לטבוע מטבעות משלהם. המלך ראול נפטר ב-936 ללא יורשים, והאצילים מסרו את הכתר ללואי, בנו של שארל "התם", שמלך בשם לואי הרביעי.
קרב הנהר הקפוא

קרב הנהר הקפוא. הדפס מהמאה ה-17
צבא רומאי נלחם כנגד הברברים. ציור על פי תבליט בקשת הניצחון של קונסטנטינוס ברומא.
קרב הנהר הקפוא או קרב נהר פריגידוס (בלטינית: Frigidus) היה קרב, שהתחולל בין 5 ו-6 בספטמבר 394 בין צבא האימפריה הרומית המזרחית תחת פיקודו של תאודוסיוס הראשון וצבא האימפריה הרומית המערבית תחת פיקודו של המורד והטוען לכתר אאוגניוס. מיקומו המדויק של שדה הקרב לא ידוע. המחקר מצביע על אזור האלפים היוליאניים, והנהר הקפוא מזוהה כנהר הסוצ'ה או נהר הוויפאווה (אנ') הקרב הסתיים בניצחון מוחלט של תאודוסיוס, מותם של מנהיגי המורדים והחזרת האחדות לאימפריה, שסבלה ממלחמות אזרחים בלתי פוסקות.
בהיסטוריה של הכנסייה הנוצרית מצוין הקרב על הנהר הקפוא כקרב האחרון בין מנהיג עובד אלילים ומנהיג נוצרי אדוק, ואבות הכנסייה מיחסים את הניצחון להתערבות אלוהית. היסטוריון הנוצרי בשם טיראניוס רופינוס משווה ניצחון זה לניצחונו של קונסטנטינוס בקרב גשר מילביוס.
בפרספקטיבה היסטורית נחשב קרב זה כמסמר האחרון בארון הקבורה של האימפריה הרומית המערבית, האבידות הכבדות בקרב ואבדן המנהיגות הותירו את החלק המערבי של האימפריה במצב של תשישות. עם מותו של תאודוסיוס נחלקה האימפריה הרומית לשתי יחידות נפרדות תחת שלטון בניו, הונוריוס וארקדיוס. האימפריה המערבית הוטלה לתוהו של מאבקים פנימיים ומאבקים עם פושטים גותים, שבסיכומו של דבר פרצו לרומא ביום ב-24 באוגוסט 410, ובזזו את העיר במשך שלושה ימים ברציפות.
רקע

בנובמבר 375 הכריזו מפקדי הצבא של הלגיונות בגאליה הכריזו על ולנטיניאנוס השני כאוגוסטוס, תואר חסר משמעות עבור ילד בן ארבע הנתון בידי קציני הצבא וככל הנראה תחת השפעה של אימו. בשנת 378 נהרג ואלנס בקרב אדריאנופול והשלטון על החלק המזרחי של האימפריה עבר לידי תאודוסיוס הראשון.
בשנת 383 הכריז המושל הרומאי של בריטניה מגנוס מקסימוס על עצמו כאוגוסטוס, חצה את תעלת למאנש עם צבא שהורכב מחיל המצב הבריטי והצליח במאמץ קטן לנצח את גרטיאנוס ללכוד אותו ולהוציא אותו להורג. בשלב ראשון ומבלי ברירה הכירו תאודוסיוס וולנטיניאנוס במגנוס מקסימוס כאוגוסטוס ושליט של האימפריה המערבית ולנטיניאנוס התבסס במילאנו ושלט על איטליה. בשנת 387 לאחר גיבוש בסיס כוחו במערב חצה מגנוס מקסימוס את הרי האלפים מתוך מטרה לכבוש את מילאנו בה ישב ולנטיניאנוס השני. האוגוסטוס הצעיר אימו ואחיותיו הספיקו לברוח לתסלוניקה ולבקש את הגנתו של תאודוסיוס. תאודוסיוס שהיה אלמן התאהב באחותו של ולנטיניאנוס גאלא, ביקש את ידה, והסכים לתמוך בהחזרתו של ולנטיניאנוס לכס שלטון האימפריה המערבית.
בקיץ של שנת 388 יצא צבא משולב של תאודוסיוס הראשון וולנטיניאנוס השני תחת פיקוד של קציני צבא הנאמנים לתאודוסיוס אל השטח שבשליטת מקסימוס, בסדרת קרבות הובס צבאו של מקסימוס והוא נאלץ להיכנע והוצא להורג ביום 28 באוגוסט 388. לאחר הניצחון המשותף לכאורה הפך תאודוסיוס לשליט האימפריה הרומית וולנטיניאנוס הוצב לכאורה כשליט על גאליה תחת פיקוח של מפקדי הצבא ובראשם הגנרל אמברוז (Ambrose) ובן הברית הפרנקי ארבוגסט (Arbogast) שקיבל את תפקיד המגיסטר מיליטום. המתח בין השליטים של גאליה לבין הגנרלים אנשי אמונו של תאודוסיוס נבנה במהירות והגיע לשיאו בעימות בין ארבוגסט לוולנטיניאנוס כאשר הגנרל מנע מאוגוסטוס הצעיר מלצאת בראש צבא ולשמש כמפקד בפעולות צבאיות. ולנטיניאנוס החליט לפעול לבסס את סמכותו והוציא צו מלכותי ובו הוא פיטר את הגנרל. בצעד החשף את מערכת יחסי הכוחות בפרובינציה קרע ארבוגסט את הצו בפומבי. ולנטיניאנוס פנה לתאודוסיוס ונציגו אמברוז והתלונן על סרבנותו ומרדנותו של ארבוגסט ובמקביל הוציא מכתב בו הוא דוחה את תמיכתו בנצרות האריאנית ובו זמנית הזמין את אמברוז לבוא לווינה ולטבול מחדש כנוצרי אורתודוקסי. ביום 15 במאי 392 נמצא ולנטיניאנוס הצעיר תלוי בחדרו שבמעונו בווינה. ארבוגסט הודיע כי האוגוסטוס הצעיר התאבד, על פי היסטוריונים רומאים ולנטיאנוס נרצח או בידי ארבוגסט או בידי שליח מטעמו - ככל הנראה קצין במשמר הפרטוריאני. גופתו הועברה למילאנו על ידי אמברוז שם הוא נקבר על ידי אחיותיו יוסטה וגרטה.
תאודוסיוס לא מיהר להגיב על האירועים שהובילו למותו של ולנטיניאנוס ובמשך שלושה חודשים נמנע מלנקוט פעולה כלשהי או מלענות לפניות החשודים ברצח, ארבוגסט שחשש שהשקט מצד תיאודוסיוס מעיד על תכנון של מהלך כנגדו החליט לנקוט את המהלך הבא ומינה פקיד בכיר בשם אאוגניוס לתפקיד אוגוסטוס, אאוגניוס היה אזרח רומאי ובעל תומכים רבים בקרב הקצונה והפקידות הבכירה, הוא פעל מיד להחזיר את הפולחן הפגאני אל המרכז של הפולחן הדתי באימפריה המערבית. גם לאחר צעד זה לא נקט תאודוסיוס בפעולה מיידית, אך בשנת 393 הוא מינה את בנו בן השמונה פלביוס אוגוסטוס הונוריוס לתפקיד אוגוסטוס במקומו של ולנטיניאנוס השני. בשלב זה העימות היה בלתי נמנע.
מהלכים אחרונים לפני הקרב

על מנת לנצח בקרב נדרש תאודוסיוס לשקם ולבנות מחדש את צבא האימפריה המזרחית מהתבוסה האיומה בקרב אדריאנופול בה הושמד חלק ניכר מהצבא. המשימה הוטלה על מפקדי הצבא פלביוס סטיליקו וטימסיוס (Timasius) שמילאו את שורות הצבא בגיוסים מקרב שבטים גותים וונדלים.
צבא האימפריה המערבית יצא מקונסטנטינופול במאי 394 כאשר לצבא הסדיר שגודלו הוערך ב-20,000 עד 30,000 חיילים צורפו גם יחידות משנה שונות, ובהם כ-20,000 לוחמים ויזיגותים תחת פיקודו של אלאריק הראשון. מולם התייצב צבא של לוחמים מגאליה בעיקרם מהשבטים הפרנקיים ויחידות משבטים גרמאניים, ובהם אלמאנים, ויחידות עזר גותיות וגודלו הוערך ב-35,000 עד 50,000 לוחמים.
הצבא תחת פיקודו של תאודוסיוס חצה את האלפים היוליניים ללא התנגדות ובתחילת ספטמבר התמקמו הצבאו בעמדות זה מול זה.
תיאור הקרב > מיקום שדה הקרב

מיקום המדויק של שדה הקרב לא ידוע. מחקרים שונים מצביעים על אזורים שונים במעגל גאוגרפי לא קטן. חלק מהמחקרים מצביעים על עמק סוצ'ה ובעיקר על חלקו העליון כזירת הקרב, זהו אזור אסטרטגי בשליטה על התנועה לאיטליה מצפון מזרח וגם החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה התחוללו בו קרבות נהר איזונצו. מחקרים אחרים מצביעים באופן כללי על אזור עמק ויפאוה.
תיאור הקרב > מהלך הקרב

על פי ההיסטוריונים הנוצרים הציבו לפני הקרב ארבוגסט ואאוגניוס פסל של האל יופיטר בשדה הקרב ותלו דמויות של הרקולס על ניסי הקרב של הלגיונות על מנת לסמן את חזרתם לימי הזוהר של האימפריה הרומית תחת "הגנת" האלים הרומאים המסורתיים.
הלגיונות של תאודוסיוס תקפו ראשונים מבל לערוך סיור מכין וללמוד את פני השטח, והיחידות הגותיות שהובילו את ההתקפה נהדפו באבידות כבדות מבלי שהצליחו להגיע להישגים של ממש מול האויב. בתום יום הלחימה שלח ארבוגסט יחידות צבא לסגור את מעברי ההרים במטרה למנוע את נסיגת צבאו של תאודוסיוס. מהלך זה הוכח כטעות מאחר שיחידות אלו ערקו לצבאו של תאודוסיוס שניצל את תוספת כוח האדם ויצא להתקפה חוזרת. על פי ההיסטוריונים הנוצרים צבא המאמינים נעזר ברוח עזה שהחלה לנשוב בחוזה על צבא עובדי האלילים התיאורים מוסיפים שהסערה נשלחה בתגובה לתפילתו של תאודוסיוס.
הרוח העזה סימאה את עיני הלוחמים הפאגניים והדפה לאחור את החיצים שירו. כך זכה תאודוסיוס לניצחון מכריע.
תיאור הקרב והניצחון כאירוע בו נלחמו נוצרים כנגד עובדי אלילים מוטל בספק על ידי היסטוריונים מודרניים. המחקר מצביע כי עיקר הצבאות הורכב משבטים גרמאניים או ממוצא "ברברי" אחר שלא היו קשורים לנצרות אל לאמונות שייחדו שבטים אלו והיו רחוקים גם מהפאגאניות הרומאית ה"מסורתית" יתר על כן אין ראיות לכך שאאוגניוס היה אכן מאמין בדת הפאגאנית של האימפריה הרומית, העובדה הברורה היא שהיסטוריונים נוצרים שכתבו על האירועים זמן מה לאחר שלטונו של תאודוסיוס הוסיפו מוטיבים אמוניים המציגים את הקרב כמאבק של אור בחושך ואמונה בכפירה.
בתום יום הקרב אאוגניוס נתפס, הובא בפני תאודוסיוס והוצא להורג. ארבוגסט הצליח להמלט משדה הקרב והתאבד.
לאחר הקרב

התבוסה של צבא האימפריה המערבית הייתה מוחלטת והפרובינציות המורדות הכריזו על תמיכתן בתאודוסיוס. הוא עצמו מת ארבעה חודשים לאחר ניצחונו והשלטון עבר לידי שני בניו, ארקדיוס ואחיו הצעיר הונוריוס, שעתיד היה לרשת את האימפריה הרומית המערבית, כשארקדיוס שולט במזרח. 
.
ריצ'רד ג'וזף מנינג

ריצ'רד ג'וזף מנינג  (באנגלית:   Richard Joseph Manning;‏ 28 במרץ 1883 – 2 באפריל 1979) היה שופט בריטי שכיהן בארץ ישראל במערכת המשפט בתקופת המנדט הבריטי וישב בדין בבית המשפט העליון המנדטורי.
ראשית דרכו

ריצ'רד ג'וזף מנינג, בן למשפחה אירית, נולד בחבל איירשייר (Ayrshire) בסקוטלנד. בצעירותו למד באוניברסיטה בדבלין. לאחר סיום לימודיו שירת בשירות הקולוניאלי הבריטי. בתחילה במושבה גיאנה הבריטית בצפונה של אמריקה הדרומית בה שירת כמפקד המשטרה. בשנת 1920 הוסמך כעורך דין ונתמנה לכהן כשופט שלום במושבה טנגניקה שבמזרח אפריקה (שלימים תתאחד עם האי השכן זנזיבר למדינת טנזניה).
תחנותיו הבאות כשופט היו בין השנים 1925 ל-1927 במושבה ג'מייקה שבים הקריבי, בין השנים 1927 ל- 1932 במושבה חוף הזהב (לימים גאנה), ובין השנים 1932 ל-1936 בטרינידד וטובגו. בשנת 1936 הגיע לארץ ישראל.
בארץ ישראל

בבואו לארץ ב-15 ביוני 1936 נתמנה מנינג לסגנו של זקן השופטים (תוארו של נשיא בית המשפט העליון המנדטורי), כמחליפו של הסגן הקודם אוון קורי, שנתמנה לזקן השופטים באיי פיג'י בדרום האוקיינוס השקט ועזב את ארץ ישראל. במקביל כיהן מנינג גם כשופט בבית המשפט לפשעים חמורים בפניו עמדו לדין ערבים נאשמי המרד הערבי הגדול.
זמן לא רב לאחר הגיעו של מנינג לארץ ישראל, בסוף דצמבר 1936, בעת שנסע במכונית עם בתו ונוסעים נוספים בדרך מטבריה לחיפה התהפכה המכונית, אחת הנוסעות נהרגה ומנינג ויתר הנוסעים נפצעו בצורה קלה בלבד.
חוקר תולדות המשפט אסף לחובסקי כתב כי שנת 1936, שנת הגיעו של השופט מנינג לארץ ישראל, הייתה שנת מפנה במערכת המשפט המנדטורית. לדבריו היה מנינג היפוכו הגמור של השופט אוון קורי אותו החליף בתפקיד סגנו של זקן השופטים. לעומת קורי שגילה יחס מתנשא, לא רק כלפי תושבי הארץ הנידונים לפניו, אלא גם כלפי חבריו השופטים הבריטים בארץ ישראל, ראה מנינג את עמיתיו היהודים והערבים כשווים לו, ואף עודדם לדרוש שוויון מלא עם השופטים הבריטים.
גישתו השיפוטית של קורי הייתה דומה לזו של השופטים הבריטים מייקל מקדונל ותומאס הייקראפט, אשר מילאו בזה אחר זה את תפקיד זקן השופטים בארץ ישראל. שלושתם נקטו גישה סנובית ומתנשאת על תושבי הארץ, שנחשבו בעיניהם כ"ילידים", וסברו כי אין להחיל עליהם את העקרונות הנעלים של המשפט האנגלי ודבקו בהחלת המשפט העות'מאני. מנינג לעומת זאת נקט בגישה שיפוטית חופשית יחסית המתירה לייבא לארץ את המשפט האנגלי, אך גילה גם נכונות לראות את המשפט המקומי כעולה על המשפט האנגלי בתחומים מסוימים.
ערעור פלילי שהשופט מנינג דן בו, אשר זכה לתהודה ציבורית נרחבת היה בעניין פרשת הרצח בחולות תל נוף. הייתה זו פרשת רצח ותאוריית קשר וריגול משנת 1937 שהסעירה את היישוב בארץ ישראל וזכתה לסיקור נרחב בעיתוני ארץ ישראל וגם להדים בעיתונות העולם. קורבן הרצח היה המהנדס יעקב צוַואנגֶר, ובהריגתו הורשע סוחר הקרקעות ראובן שֶיינצוִיט. בערכאה הראשונה הרשיע השופט הארי הרברט טראסטד את שיינצויט בהריגה, אף כי הוא הועמד לדין באשמת רצח, ודן אותו לחמש עשרה שנות מאסר. עורך דינו של הנאשם, נסיב אבקריוס ביי, מבכירי עורכי הדין בארץ ישראל בתקופת המנדט, הגיש ערעור  בשם הנאשם. הערעור נשמע בפני הרכב של שלושה שופטים, אב בית הדין הבריטי השופט מנינג ולצדו השופט הבריטי מוריס צ'רי גרין והשופט היהודי גד פרומקין. אבקריוס ביי טען בדיון כי הראיות נגד שיינצויט היו כולן נסיבתיות ולא היה די בהן כדי להרשיעו. בית המשפט העליון, בראשותו של השופט מנינג, דחה את הערעור על ההרשעה בהריגה בפוסקו כי די בראיות נסיבתיות כדי להרשיע בהריגה וכי אין צורך בעד ראייה להריגה כדי להרשיע את הנאשם.
בחודש מרץ 1939 נתמנה השופט מנינג לכהונת שופט בסינגפור. לקראת יציאתו מן הארץ ערכה לו הסתדרות עורכי הדין היהודים בירושלים מסיבת פרידה. ד"ר משה זמורה, מי שיהיה לימים נשיא בית המשפט העליון הראשון של מדינת ישראל. בירך את השופט מנינג בשם ציבור עורכי הדין בארץ וציין את מעלותיו של השופט, אישיותו, בקיאותו, יחסו האדיב ופסקי הדין המנומקים שלו.
המשך דרכו

בסינגפור, שהייתה אז מושבה בריטית, שימש מנינג, מאז שנת 1939, כשופט בית המשפט העליון במושבות המצרים (Straits Settlements) שכללו את סינגפור, מלאקה וטריטוריות נוספות במצרי סינגפור. לאחר תקופה קצרה שב מנינג לג'מייקה, בה שימש בעבר כשופט, לשמש בה שוב כשופט.
ביוני 1947 הגיע לארץ ישראל ועמד בראש ועדה מייעצת לענייני עצורים, שבדקה את תיקי העצורים המנהליים בארץ ישראל, שנעצרו מכוח תקנות ההגנה (שעת חירום).
בשנת 1947 הגיע מנינג למושבת האיים ברבדוס ופעל בה כעורך דין. בשנת 1950 הגיע לטרינידד, בה עמד בראש ועדת חקירה שחקרה אי סדרים כספיים במהלך בנייתו של סכר קאורה (Caura Dam). באפריל 1951 התמנה שוב למשרת שופט והפעם במושבת איי ליווארד (Leeward Islands), האיים הצפוניים מבין איי האנטילים הקטנים, ושימש בה כשופט עד לשנת 1954.
ריצ'רד ג'וזף מנינג האריך ימים ונפטר בשנת 1979 כשהוא בן 96 שנים.
חייו הפרטיים

מנינג היה נשוי פעמיים. מאשתו הראשונה, לה נישא בשנת 1912 בגיאנה הבריטית, נולדו לו שישה ילדים, שלושה בנים ושלוש בנות. אשתו נפטרה ממחלה בירושלים ב-16 באפריל 1939, לפני צאתו של מנינג לסינגפור. זמן קצר לאחר מכן, ב-16 בנובמבר 1939 הוא נישא בשנית בסינגפור לאישה בריטית. בנו ריצ'רד קונל מנינג, ששירת בזמן מלחמת העולם השנייה כקצין בדרגת סגן ביחידת תותחנים הודית, נפל בקרב ב-25 באוקטובר 1942 בהיותו בן 28 שנים.
לקריאה נוספת

גד פרומקין, דרך שופט בירושלים. הוצאת דביר 1954, בעמ' 348.
Assaf Likhovski, Law and Identity in Mandate Palestine, University of North Carolina Press 2006, page 67
הערות שוליים

↑  הממשלה קונסת ובית הדין מבטל, דבר, 2 באוגוסט 1936
↑  Mr. R. J. Manning Named Puisne Judge, פלסטיין פוסט, 3 באפריל 1936
↑  רוצחם של לוינזון ומוריסון נדון למוות, דבר, 22 באוקטובר 1936
↑  אסף לחובסקי, "תדמיות קולוניאליות ומשפט אנגלי בביהמ"ש העליון של א"י המנדטורית", זמנים, חוברת 56 (1996) עמ' 86–93 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה).
↑  Latrun Man Tried to Take his Life, פלסטיין פוסט, 25 ביוני 1947
↑  יוחנן בדר, לפתוח את תיקי ההלשנה, המשקיף, 30 ביולי 1947
לתשומת לב משפחות גולי קניה, המשקיף, 24 ביולי 1947
שוחררו מלטרון, משמר, 20 באוגוסט 1947
↑  Death of Mrs. R.S. Manning, פלסטיין פוסט, 17 באפריל 1939
ראצקווה

ראצקווה (בהונגרית: Ráckeve) היא עיר שממוקמת במחוז פשט, בחלקו הדרומי של האי הגדול צ'פל, על גדות נהר הדנובה בענף של ראצקווה. בשנת 1989, היישוב קיבל שוב זכויות עיר. זהו מקום מושבו של נפת ראצקווה.
מיקום

ראצקווה ממוקמת כ-50 קילומטרים דרומית לבודפשט על האי צ'פל שהוא 48 ק"מ באורכו. שם נמצא הגשר הדרומי ביותר של הנהר על ענף זה של הדנובה, שיכול לשמש גם למעבר כלי רכב, גשר ארפאד, שנבנה בשנת 1896.
מרכז העיר ממוקם בגדה הימנית של ענף הדנובה, כלומר באי צ'פל עצמו, ואילו השכונה החדשה של העיר ממוקמת בגדה השמאלית, כלומר בצד של פשט. האזור המנהלי של ראצקווה חוצה את האי צ'פל, כך שהוא מגיע עד לענף הראשי של הדנובה.
מיקום > נגישות

הגישה לכביש הראשי של ראצקווה הוא כביש השידרה הראשי של האי צ'פל, כביש 5101. הוא נגיש מבודפשט מכביש הטבעת M0 של בודפשט. הדרך הקלה ביותר להגיע לראצקווה היא באמצעות תחבורה ציבורית, כאשר הרכבת הקלה (H6 HÉV) מתחילה מגשר המשחטה הציבורית לשעבר בבודפשט מתחנת ה-HÉV הציבורית קו H6 מגיעה לראצקווה שמהווה את התחנה החיצונית הסופית שלה.
היסטוריה

אזור ראצקווה היה מיושב כבר בתקופה הכלקוליתית. אחרי התיישבות המדיארים במרכז אירופה, כל האי צ'פל, לרבות ראצקווה, היה מקום מגורי השבט של ארפאד, ראש כל שבעת השבטים של ההונגרים. הכפר אברהמטלקה והמנזר שנבנה במאה ה-12 נבנו בתקופת בית ארפאד, והאזכור הראשון בכתב מתוארך ל -1212.
באמצע המאה ה-15, בשנת 1440, התיישבה במקום אוכלוסייה סרבית שנמלטה מהטורקים, ואוכלוסייה זו באותה תקופה החלה לקרוא ליישוב תחילה קישקווה (Kiskeve) ולאחר מכן ראצקווה (Ráckeve) .לפי אחת ההשערות השם "קווה" בא משמה של עיר קטנה  בשם קובין (Kovin - לפי מילה סרבית שמשמעותה "ברזל") בחבל וויבודינה לאורך הדנובה שממנה אוכלוסייה זו ברחה. (הסרבים באותה תקופה נקראו בהונגרית "ראצים" rácok וביחיד "ראץ").
במאי 1848, שש מאות איש התנדבו מהעיר למשמר הלאומי. הוא הפך למושב הנפה בסוף המאה ה-19. אז נבנה גשר הקבע מברזל במקום גשר העץ הקודם. הכוחות הסובייטים ב-1944 כבשו את העיר ב-22 בנובמבר.
קהילה יהודית

היהודים הראשונים התיישבו במקום בתחילת המאה ה-19. רובם היו סוחרים וחנוונים ומיעוטם בעלי מלאכה. הקהילה התארגנה ב-1879, עם ייסוד החברה קדישא, והגדירה עצמה תחילה כקהילת זרם "סטטוס-קוו" (קהילות שלא שינו את מעמדן בעקבות הקונגרס היהודי של הונגריה שהתקיים בסוף שנת 1868, ראשית 1869 שנקרא הקרע ביהדות הונגריה). בית כנסת נבנה ב-1885. ב-1930 הצטרפו יהודי המקום לזרם הנאולוגי (שחייב השתלבות בחברה ההונגרית ותיקון סדרי החיים הדתיים). ב-1930 חיו במקום 146 יהודים.
קהילה יהודית > תקופת השואה

ב-1938, עם פרסום "החוקים היהודיים" (ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) שנועדו להגביל את היהודים בתחומי הכלכלה והחברה, חלה הרעה במצבם של יהודי המקום. על הסוחרים היהודיים הוטלו קנסות כבדים ורבים נושלו מפרנסתם. אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939) נלקחוה הגברים היהודים לשרות העבודה (עבודות כפייה עבור הצבא ההונגרי).
ב-19 במארס 1944, יום כניסת הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה), נתפסו כמה מיהודי המקום וגורשו לאושוויץ. שאר היהודים רוכזו בחצר בית הכנסת, משם הועברו לעיר צ'פל (CSEPEL) שהיא היום הרובע ה-21 של בודפשט. שם רוכזו גם יהודים מיישובים אחרים בנפה. הגברים הובלו, יום-יום, לעבודה בפשט-סנט-ארז'בט (PESTSZENTERZSEBET). בסוף מאי הועלו כולם לקרונות וגורשו לאושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לכפר שמונה ניצולים; הם עלו לישראל בזה אחר זה.
ילידי המקום

זולטאן באנדה (בהונגרית: Bánde Zoltán; ראצקווה, 27 באוקטובר, 1883 – כנראה אושוויץ, 1944) היה רב, הרב הראשי של העיר קישפשט (משנת 1950 רובע 19 של בודפשט, 60,000 תושבים), תאולוג
עד למאה ה-19 אבותיו של הסופר והמשפטן קארוי אטווש היו בעלי אחוזה במקום. לכן הם נקראו "ראצקוואי".
אתרים בעלי חשיבות

כנסייה סרבית אורתודוקסית (גותית, הבנייה הושלמה בשנת 1487. שתי הקפלות הצדדיות הרנסאנסיות, מגדל פעמונים עם פרטים נפרדים מימי הביניים הושלם בשנת 1758. ציור הקיר מתוארך למאה ה-18.
הכנסייה הרומית - קתולית של יוחנן המטביל (בניין מונומנטלי).
כנסייה קלוויניסטית (נבנתה בשנת 1913 בסגנון נאו-גותי),
טירת סבויאי (בארוק) נבנתה על ידי הנסיך אויגן מסבויה בין 1702 ל-1750 על פי תוכניותיו של יוהאן לוקאס פון הילדברנדט.
בכיכר סנט יאנוש (יוחנן בן זבדי) מוצב פסלו שלהפסל של יאן מנפומוק מהמאה ה-18
ארפאד, נבנה בשנת 1896
גלריית העיר (רחוב קושוט 26)
תערוכות זמניות של גלריית קווה (רחוב קושוט 49)
בכל שבוע בימי רביעי ושבת יש שוק ביישוב משחר, כקילומטר לאורך גדת הדנובה.
ראו גם

מצלמת האינטרנט ראצקווה
מדריך מפות - ראצקווה
Rackeve.lap.hu - אוסף קישורים
חגיגת קיץ
טחנה בראצקווה
אי השונית העגולה
לקריאה נוספת

"ההיסטוריה של ראצקווה" (בהונגרית). www.rackeve.hu. אורכב מ-המקור ב-2016-04-28.
אטילה שאשי: מפת הגרמנים בהונגריה
גשר ארפאד בראצקווה
הכנסייה הסרבית האורתודוקסית
טירת סבויאי
כיפת טירת סבויאי
מבט מהאוויר של טירת סבויאי
ראג'ה ניינגולן

ראג'ה ניינגולן (בצרפתית: Radja Nainggolan; נולד ב-4 במאי 1988 באנטוורפן) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הקשר בבהאינגקארה. ניינגולן נחשב לקשר המשתמש בסגנון משחק קשוח ופיזי שכולל תיקולים ומאבקים פיזיים רבים.
קריירת מועדונים

ניינגולן נולד באנטוורפן לאם ממוצא פלמי ולאב ממוצא אינדונזי. ניינגולן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ג'רמינל בירסחוט ובשנת 2005 עבר לפיאצ'נצה. בעונת 2007/2008 עלה לקבוצה הבוגרת.
ב-27 בינואר 2010 הושאל לקליארי. ב-7 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקליארי בהפסד 0–3 נגד אינטר מילאנו. ב-21 ביוני 2010, קליארי רכשה את ניינגולן. בתחילת אוקטובר 2013, האריך את חוזהו במועדון עד אוקטובר 2016.
ב-7 בינואר 2014 הושאל לרומא תמורת 3 מיליון אירו, עם אופציה לרכוש את כרטיס השחקן שלו בקיץ תמורת 6 מיליון אירו. ב-9 בינואר 2014 ניינגולן ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0–1 נגד סמפדוריה במסגרת הקופה איטליה. ב-22 בפברואר כבש ניינגולן את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–1 נגד בולוניה. בקיץ 2014 חתם רשמית במועדון.
ב-25 ביוני 2018 חתם נייגולן באינטר מילאנו תמורת 24 מיליון אירו.
ב-5 באוגוסט 2019 הושאל לקליארי לעונה אחת.
זכה בתואר שחקן החודש של הסרייה א בנובמבר 2019. ב-31 בדצמבר 2020 הושאל שוב לקליארי עד לסוף העונה.
ב-14 באוגוסט 2021 חזר לאחר 16 שנה לבלגיה ועיר הולדתו, וחתם ברויאל אנטוורפן.
קריירת מועדונים > קריירת נבחרת

ב-29 במאי 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה נגד צ'ילה במסגרת גביע קירין. ב-5 במרץ 2014 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד חוף השנהב במסגרת משחק ידידות. ניינגולן זומן לסגל המורחב של הנבחרת לקראת מונדיאל 2014, אך לא נכלל בסגל הסופי.
ניינגולן נכלל בסגל נבחרת בלגיה ליורו 2016, השתתף בכל המשחקים והבקיע שני שערים.
ב-21 במאי 2018, לאחר שלא זומן לסגל נבחרת בלגיה למונדיאל בפעם השנייה ברציפות, פרש ניינגולן מהנבחרת.
הערות שוליים

↑  אתר ערוץ הספורט – sport5.co.il, באתר m.sport5.co.il
↑  "Radja Nainggolan left out of Belgium World Cup squad". Sky Sports. 21 במאי 2018. נבדק ב-21 במאי 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Reza Murti, Bagas (27 בנובמבר 2018). "Radja Nainggolan: Saya Tak Pernah Menyangkal Berasal dari Indonesia" [Radja Nainggolan: I never refused to play for Indonesia] (באינדונזית). Bola Sport. נבדק ב-23 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
| נבחרת בלגיה – יורו 2016 |
| --- | --- | --- |
|  1 קורטואה •  2 אלדרווירלד •  3 ורמאלן •  4 ניינגולן •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 פלאיני •  9 ר. לוקאקו •  10 אזאר •   11 קרסקו •  12 מיניולה • 13 ז'ילה •  14 מרטנס • 15 דנאייר • 16 מנייה • 17 אוריגי • 18 קבאסלה • 19 דמבלה • 20 בנטקה • 21 ג'. לוקאקו • 22 בטשואיי • 23 סימאן • מאמן: וילמוטס |  1 קורטואה •  2 אלדרווירלד •  3 ורמאלן •  4 ניינגולן •  5 ורטונגן •  6 ויטסל •  7 דה בראונה •  8 פלאיני •  9 ר. לוקאקו •  10 אזאר •   11 קרסקו •  12 מיניולה • 13 ז'ילה •  14 מרטנס • 15 דנאייר • 16 מנייה • 17 אוריגי • 18 קבאסלה • 19 דמבלה • 20 בנטקה • 21 ג'. לוקאקו • 22 בטשואיי • 23 סימאן • מאמן: וילמוטס | בלגיה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 82164187923518202842   WorldCat (עם VIAF): 82164187923518202842
קרב הנילוס

קרב הנילוס, או קרב מפרץ אבו קיר, היה קרב ימי חשוב שהתחולל במהלך מלחמות צרפת המהפכנית בין 1 ל-3 באוגוסט 1798. בקרב זה הביס הצי המלכותי הבריטי, בפיקודו של אדמירל הוריישו נלסון, את הצי הצרפתי, בפיקודו של נפוליאון בונפרטה. בעקבות הקרב נותק הצבא הצרפתי מצרפת. נפוליאון נטש את צבאו במצרים ומסעו הצבאי לכיבוש המזרח התיכון נכשל. אבדות הצרפתים בקרב זה מוערכות בכ-1,700 הרוגים ו-3,000 שבויים. אבדות הבריטים מוערכות בכ-280 הרוגים.