stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'יקו מנשה
ביוגרפיה

מנשה נולד וגדל בירושלים, והוא בוגר הגימנסיה העברית בירושלים. את דרכו בתקשורת החל ככתב חדשות, ולאחר מכן כתב משטרה ארצי עבור רשת ב'.  סיקר את כל תקופת האינתיפאדה השנייה ופרשות פליליות גדולות. כמו כן, שימש גם ככתב לענייני בריאות ואיכות הסביבה בחדשות ערוץ 2.
במסגרת עבודתו בחדשות ערוץ 2 מנשה חשף לראשונה את פרשות השחיתות של הרב יונה מצגר, בעת ששימש רב ראשי לישראל.
ב-2005 עבר לערוץ 10 בתפקיד הכתב המדיני של הערוץ.
מנשה סיקר את התהליך המדיני בין הישראלים והפלסטינים ואת יחסי הממשל האמריקאי וישראל בהקשר זה, ושימש פרשן מרכזי בנושאים אלו בחדשות ערוץ 10.
בשני מקרים לפחות, חשף מנשה באופן בלעדי אנשים בכירים במשרד החוץ, שהביעו ביקורת יוצאת דופן על ההתנהלות של ממשלת ישראל מול ממשלות ידידותיות. המקרה הידוע ביותר הוא חשיפת המסמך שכתב הקונסול הכללי דאז בבוסטון, נדב תמיר, על הפגיעה ביחסים עם הממשל האמריקני.
ב-2012 החל לשמש בתפקיד פרשן מדיני בקול ישראל.
ב-2016 מונה לנהל בפועל את רשת ב' של קול ישראל.
ב-2017 מונה למשנה למנהל חטיבת החדשות בתאגיד השידור הישראלי כאן.
ב-25 בדצמבר 2019 הודיע לתאגיד על פרישתו מתפקידו בחטיבת החדשות כדי לכהן בתפקיד סגן נשיא בארגון סטארט-אפ ניישן סנטרל. ביולי 2020 מונה למנכ"ל משותף בארגון.
הערות שוליים

↑  צ'יקו מנשה, באתר nana10‏, 11 באוגוסט 2008
↑  חדשות 10, 6.8.2009
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏צ'יקו מנשה עוזב את תאגיד השידור כאן, באתר גלובס, 25 בדצמבר 2019
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת ובנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ורג' ספנסר ווטסון

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1869 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  11 באפריל 1934 (בגיל 65) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  כנסיית סנט ג'יימס, פיקדילי 
 פרסים והוקרה:  Associate Member of the Royal Academy of Arts (1923)  Royal Academician (1932) 
 בן או בת זוג:  Hilda Gardiner Spencer Watson (1909–1934) 
 צאצאים:  מרי ספנסר ווטסון 
 
ג'ורג' ספנסר ווטסון ((ROI, RP, ARA, RA) (באנגלית: George Spencer Watson;‏ 8 במרץ 1869, בלונדון  – 11 באפריל 1934, בלונדון) היה אמן פורטרטים אנגלי, שצייר לעיתים בסגנון הרנסאנס האיטלקי.
קריירה

ווטסון למד באקדמיה המלכותית לאמנויות משנת 1889, והציג באקדמיה המלכותית משנת 1891. הוא זכה במדליית כסף של בתי הספר המלכותיים של האקדמיה בשנים 1889 וב־1891, ובמלגת לנדסייר בשנת 1892. הוא נבחר למכון המלכותי לציירי שמן (ROI) בשנת 1900, לחברה המלכותית לציירי פורטרטים (RP) בשנת 1904, לשותף לאקדמיה המלכותית בשנת 1923, ולחבר באקדמיה המלכותית (RA) בשנת 1932. יצירתו הוצגה בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1928.
חיים אישיים

בשנת 1909 נישא להילדה מרי גרדינר, רקדנית ואמנית פנטומימה. נולדה להם בת, מרי ספנסר ווטסון (1913–2006), שהייתה פסלת מפורסמת. בשנת 1923 הוא קנה את אחוזת דונשאי בגבעות האי פורבק, לאחר שבילה חופשה בסמוך.
הוא נפטר בלונדון ותערוכת זיכרון נערכה בחברה לאמנות יפה באותה שנה. אנדרטה הוצבה לזכרו באולם הצפוני של כנסיית סנט ג'יימס בפיקדילי .
יצירתו

חלק מיצירותיו מוחזקות בטייט בריטניה, בגלריה לאמנות האריס, בפרסטון ובאוספים בבורנמות', ליברפול, פלימות' והגלריה הלאומית של קנדה. ווטסון למד באקדמיה המלכותית משנת 1889. הוא הציג שם משנת 1891 וגם בסלון פריז. תערוכות רטרוספקטיביות נערכו בגלרי היינמן במינכן בשנת 1912 ובאגודה לאמנות יפה בשנת 1914. יצירתו "גברת בשחור" (1922) היא בבעלות אוסף טייט .
סינתיה - בסביבות 1932
גן קוטג '- 1928 (נוף לדונשיי)
הערצה - 19? ?
היצירה -1921 - גלריה לאמנות וולברהמפטון, ווסט מידלנדס, בריטניה
לידת ונוס - 1933 - ראסל-קוטס גלריה ומוזיאון לאמנות, בורנמות ', בריטניה
פיטר והדוב -1915
דיוקנה של מוניקה בויד - 1909
דיוקן אסתר האריס - 1904
דיוקן של  תומאס גיבסון בולס - 1901
דיוקן של ג'יימס האריס (רואה חשבון) וכלבו
דורותי מולוך 1919
המזרקה - 1900
ילדה בכובע נוצות
מרישקה - עירום
שלושת המלכים החכמים - מוחזק על ידי גלריית האמנות רוכדייל, לנקשייר, בריטניה
עירום 1927 - מוזיאון האריס וגלריה לאמנות, פרסטון, לנקשייר, בריטניה, רכישה תמורת 300 ליש"ט על ידי מועצת העיר פרסטון 1927
מרי, 1932 שמן על בד, של בתו [מרי ספנסר ווטסון] שהוחזק על ידי האקדמיה המלכותית
גברת השושנה שלי
מיס ביטון, 1934, 'באבא' ביטון, (גברת. אלק המברו)
סר מונטגיו שארפ - אוסף מידלסקס גילדהול
ארבע אהבות שמצאתי, אישה, ילד, סוס וכלב - 1922
פיקניק בפורטופינו, 1911
השמלה הכתומה, 1926
גלריה

דיוקנה של הילדה ספנסר ווטסון
ארבע אהבות שמצאתי, אישה, ילד, סוס וכלב, 1922
מרי בגנים, דונשיי, 1926
דיוקן של מיס ביטון
הערות שוליים

↑  Royal Academy of Arts: George Spencer Watson.
↑  "George Spencer Watson". Olympedia. נבדק ב-27 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  https://archive.org/stream/connoisseurillus203lond#page/n299/mode/2up/search/george+spencer+watson
↑  Christie's, Sale 9603, Lot 153
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 139957480  ISNI: 0000 0001 1624 1675  LCCN: no92003319  MusicBrainz: 6a26f055-4314-4518-bf3d-ca5602f3e5e4  RKD: 83039  ULAN: 500014346  VIAF: 38941184   WorldCat (עם VIAF): 38941184 
אנדרטה לג'ורג 'ספנסר ווטסון בכנסיית סנט ג'יימס, פיקדילי.
נבחרת ניז'ר בכדורגל

נבחרת ניז'ר בכדורגל, הידועה בכינוי "Mena", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של ניז'ר. הדירוג הנוכחי של נבחרת ניז'ר ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-131 בעולם, נכון ל-24 באוקטובר 2024; הניקוד הוא 1,114.73 – ירידה של 4 נקודות לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 68 נמדד לראשונה בנובמבר 1994, והדירוג הנמוך ביותר 196 נמדד לראשונה באוגוסט 2002.
ניז'ר מעולם לא השתתפה במשחקי גביע העולם בכדורגל והעפילה פעמיים לטורניר גביע אפריקה לאומות בשנים 2012, 2013.
קופי דאנקווה הוא סגן שיאן ההופעות בנבחרת. הוא שיחק בשנים 2008–2018 ובחלק מתקופה זו שיחק בישראל.
כל גביעי העולם

1930 עד 1974 - לא נכנסה
1978 - לא העפילה
1982 - לא העפילה
1986 - פרשה
1990 - לא נכנסה
1994 - לא העפילה
1998 - פרשה
2002 - לא נכנסה
2006 עד 2022 - לא העפילה
כל גביעי אפריקה

| שנה | סיבוב | משחקים | ניצחונות | תיקו* | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
סודאן 1956 1957: הייתה חלק מצרפת
מצרים (1958-1972) 1959: הייתה חלק מצרפת
אתיופיה (1897–1975) 1962: לא הייתה חברה בCAF
גאנה 1963: לא הייתה חברה בCAF
תוניסיה 1965: לא הייתה חברה בCAF
אתיופיה (1897–1975) 1968: לא נרשמה
סודאן 1956 1970: לא העפילה
קמרון 1972: לא העפילה
מצרים 1974: פרשה
אתיופיה (1975–1987, 1991–1996) 1976: לא העפילה
גאנה 1978: פרשה
ניגריה 1980: פרשה
לוב (1977-2011) 1982: לא נרשמה
חוף השנהב 1984: לא העפילה
מצרים 1986: לא נרשמה
מרוקו 1988: לא נרשמה
אלג'יריה 1990: לא נרשמה
סנגל 1992: לא העפילה
תוניסיה 1994: לא העפילה
דרום אפריקה 1996: פרשה בזמן המוקדמות
בורקינה פאסו 1998: מועמדותה נפסלה בגלל פרישתה ב-1996
גאנה ניגריה 2000: לא העפילה
מאלי 2002: לא העפילה
תוניסיה 2004: לא העפילה
מצרים 2006: לא העפילה
גאנה 2008: לא העפילה
אנגולה 2010: לא העפילה
| גבון גינאה המשוונית 2012 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 0 | 3 | 1 | 5 |
| דרום אפריקה 2013 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 1 | 2 | 0 | 4 |
גינאה המשוונית 2015: לא העפילה
גבון 2017: לא העפילה
מצרים 2019: לא העפילה
קמרון 2021: לא העפילה
חוף השנהב 2023: לא העפילה
מרוקו 2025: לא העפילה
| סה"כ | 2/35 | 6 | 0 | 1 | 5 | 1 | 9 |
משחקי תיקו כוללים גם משחקים שהוכרעו בבעיטות הכרעה
כל אליפויות האומות האפריקאיות

| אליפות האומות האפריקאיות> שנה | אליפות האומות האפריקאיות> סיבוב | אליפות האומות האפריקאיות> משחקים | אליפות האומות האפריקאיות> ניצחונות | אליפות האומות האפריקאיות> תיקו* | אליפות האומות האפריקאיות> הפסדים | אליפות האומות האפריקאיות> שערי זכות | אליפות האומות האפריקאיות> שערי חובה |  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
חוף השנהב 2009: לא העפילה
| סודן 2011 | רבע גמר | 4 | 2 | 1 | 1 | 3 | 3 |  |
דרום אפריקה 2014: לא העפילה
| רואנדה 2016 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 1 | 2 | 3 | 11 |  |
מרוקו 2018: לא העפילה
| קמרון 2020 | סיבוב ראשון | 3 | 0 | 2 | 1 | 2 | 3 |  |
| אלג'יריה 2022 | מקום רביעי | 5 | 2 | 1 | 2 | 3 | 6 |  |
| סה"כ | 7\4 | 15 | 4 | 5 | 6 | 11 | 23 |  |
הערות שוליים

↑  דירוג לנבחרות לאומיות לגברים באתר פיפ"א
1 2  החל מאוגוסט 1993 – אז החל דירוג פיפ"א לנבחרות גברים בכלל
אלפסבורג

מועדון ספורט אלפסבורג (בשוודית: Idrottsföreningen Elfsborg, נקרא גם בשם IF Elfsborg) היא קבוצת כדורגל מהעיר בורוס שבשוודיה. הקבוצה משחקת בליגת העל השוודית והעבירה את רוב זמנה בליגה הראשונה של הכדורגל השוודי. האצטדיון הביתי של הקבוצה הוא הבורוס ארנה, שם הקבוצה משחקת מאז 17 באפריל 2005.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1904 על ידי קבוצה של 19 צעירים בגילאי 14-15. המועדון נוסד בשם Borås Fotbollslag (שוודית: בורוס כדורגל) ונוצר בבורוס ב-26 ביוני 1904. האיש העיקרי בהיווסדות המועדון, הוא קארל לארסון, שבנוסף לכדורגל, התאמן באתלטיקה והיאבקות. הוא טען שהסיבה להקמת המועדון היא שמועדון הספורט העיקרי בעיר לא משלב כדורגל בתוכניתם.
מאוחר יותר, קארל לארסון גילה שיש יותר מדי מועדוני כדורגל בעיר עם השם בורוס ובשנת 1906, שם המועדון שונה ל-IF Elfsborg. השם החדש הגיע משם המחוז אליו משתייכת העיר כך שהמועדון ייצג לא רק את העיר, אלא את כל האזור. המוטו של המועדון הוא "Vi Tillsammans" (אנחנו ביחד).
האצטדיון הביתי של המועדון הוא בורוס ארנה. גם נקרא בשם מבצר בורוס מאז שבורוס הפכה לקבוצה החזקה ביותר בליגת העל השוודית בעשור הראשון של המאה ה-21. אלפסבורג משתתפת במוקדמות ליגת האלופות והליגה האירופית והצליחה לעלות לגביע אופ"א בעונת 2007-08 ולגביע האינטרטוטו בשנה שלאחר מכן, המועדון זכה בשש אליפויות שוודיה, האחרון שבהם משנת 2012, ובשלושה גביעים מקומיים.
תארים > תארים ארציים

אליפות שוודיה :
זכייה (6): 1935-36, 1938-39, 1939-40, 1961, 2006, 2012
סגנות (6): 1942-43, 1943-44, 1944-45, 1965, 1977, 2008
הליגה השלישית :
זכייה (1): 1996
סגנות (1): 1991
הליגה הרביעית :
זכייה (2): 1925-26, 1960
סגנות (6):1914-15, 1923-24, 1955-56, 1956-57, 1957-58, 1959
תארים > תארים ארציים > גביעים

הגביע השוודי :
זכייה (3): 2001, 2003, 2013-14
סגנות (3): 1942, 1980-81, 1996-97
הסופרקאפ השוודי :
זכייה (1): 2007
תארים > תארים בינלאומיים

גביע האינטרטוטו :
זכייה (2): 1980, 2008 (ניצחון משותף)
סגנות (1): 1961
הגביע האטלנטי :
זכייה (1): 2011
המחלוקת על הסמיכה ביום טוב

| --- | --- |
 מקרא:  ספר ויקרא, פרק כ"ג, פסוק מ"א
 משנה:  משנה, מסכת חגיגה, פרק ב', משנה ב' - ג', משנה, מסכת ביצה, פרק ב', משנה ד'
 תלמוד בבלי:  מסכת ביצה, דף י"ט, עמוד א' - עד כ' ע"ב
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות חגיגה, פרק א', הלכה ח'
 
מחלוקת שעמדה במשך מאות שנים, האם מותרת סמיכה על הקורבן ביום חג, והאם יש בכך משום אסור השתמשות בבעלי חיים
מחלוקת אודות הסמיכה בחג היא מחלוקת עתיקה והראשונה המתועדת בין חכמי ישראל אודות היתר סמיכה על הקרבן בחג.
רקע

מחלוקות תורניות היו נפוצות בעם ישראל מאז הפכו החכמים לגורם המרכזי בהנהגת העם (משלהי התקופה החשמונאית ועד למאה ה-18). מחלוקות הוכרעו בדרך כלל על פי העיקרון ”אחרי רבים להטות”, כלומר בהכרעת רוב החכמים שנכחו בדיון מסוים. דרך אחרת להכרעה הייתה ללכת בעקבות חכם גדול בדורו, כמו במקרה של ”רבי יוסי ורבי יהודה הלכה כרבי יוסי”. לעיתים נדירות לא הוכרעה המחלוקת. אחד ממקרים אלו היא מחלוקת התנאים האם מותר לסמוך על בעל חיים בחג.
רקע > המחלוקת בדורות הראשונים

במשנה במסכת חגיגה מופיעה מחלוקת זו, היחידה במינה, בנושא הסמיכה, מחלוקת שהתמשכה במשך דורות רבים, הראשון שהוזכר בכל זוג הוא נשיא הסנהדרין והשני הוא אב בית דין. לכל אחד מהשניים זכות ווטו על פסק הדין, ולכן המחלוקת לא הוכרעה:
יוסי בן יועזר אומר: שלא לסמוך; יוסי בן יוחנן אומר: לסמוך. יהושע בן פרחיה אומר: שלא לסמוך; ניתאי הארבלי אומר: לסמוך. יהודה בן טבאי אומר: שלא לסמוך; שמעון בן שטח אומר: לסמוך. שמעיה אומר: לסמוך; אבטליון אומר: שלא לסמוך. הלל ומנחם לא נחלקו, יצא מנחם - נכנס שמאי. שמאי אומר: שלא לסמוך; הלל אומר: לסמוך. הראשונים היו נשיאים, ושניים להם אב בית דין.
הקשר במשנה, מסכת חגיגה העוסקת בקרבנות שמביא כל אדם בשלוש הרגלים, מלמד שהסמיכה המדוברת כאן היא סמיכה על קרבנות החג. כך גם נאמר במשנה הבאה:
בית שמאי אומרים: מביאין שלמים, ואין סומכין עליהם... ובית הלל אומרים: מביאין שלמים... וסומכין עליהם.
הנושא הנדון הוא השאלה האם ביום טוב, שאסור במלאכה, צריך לסמוך על הקרבנות. ברקע הדיון עומדת ההלכה, שאסור לרכב על בעלי חיים ביום טוב, וזהו איסור מדרבנן. מכיוון שהסמיכה כרוכה בהישענות על בעלי חיים, האסורה בשבת ויום טוב כמו רכיבה, היו שסברו שאסור לסמוך ביום טוב. אולם לדעת המתירים, המצווה לסמוך גוברת על האיסור מדרבנן בהישענות על בעל חיים. על כך אמר רבי יוחנן: "לעולם אל תהא שבות קלה בעיניך, שהרי סמיכה אינה אלא משום שבות, ונחלקו בה גדולי הדור". דיון זה הוא אחד המקורות לכאורה לקדמותם וחשיבותם של הדינים מדרבנן.
זהו הפירוש המקובל למחלוקת זו. מחלוקת זו לא הוכרעה במשך כמה דורות, מסיבה שלא הובררה לגמרי. יש אומרים שלנשיא או לאב בית דין יש "זכות וטו" על ההצבעה, ומכיוון שנחלקו בה הנשיאים עם אבות בתי הדין - לא הושגה הכרעה.
החוקרים עמדו על הפלא של אי הכרעת מחלוקת זו דווקא, בעוד שאנו מוצאים שדווקא הנשיאים עצמם יצאו בכל כוחם שלא ירבו מחלוקות בישראל. במחלוקת בין רבי אליעזר לשאר החכמים בעניין תנור של עכנאי, כאשר רבן גמליאל שהיה באותה שעה בים מובא כי הוא "עמד על רגליו ואמר: ריבונו של עולם, גלוי וידוע לפניך שלא לכבודי עשיתי, ולא לכבוד בית אבא עשיתי, אלא לכבודך, שלא ירבו מחלוקות בישראל", ודווקא מחלוקת זו נשארה, וכמו שנאמר בירושלמי: בראשונה לא הייתה מחלוקת בישראל אלא על הסמיכה בלבד.
רקע > בית שמאי ובית הלל

בראשית ימי התנאים נחלקו חכמי ישראל לשתי קבוצות. קבוצה אחת הם תלמידיו של שמאי הזקן שקיבלו ממנו את דרכו הלימודית, וקבוצה אחת היו תלמידיו של הלל הזקן שלמדו ממנו את דרכו הלימודית השונה, המקילה יותר (לרוב).
אחת מהמחלוקות הידועות בין שתי הקבוצות היו אודות הקרבת קרבנות בחג ואודות הסמיכה. מחלוקת זו נכתבה במסכת ביצה, בפרק השני: ”בֵּית שַׁמַּאי אוֹמְרִים, מְבִיאִין שְׁלָמִים - וְאֵין סוֹמְכִין עֲלֵיהֶן. אֲבָל לֹא עוֹלוֹת. וּבֵית הִלֵּל אוֹמְרִים, מְבִיאִין שְׁלָמִים וְעוֹלוֹת - וְסוֹמְכִין עֲלֵיהֶם” (משנה, מסכת ביצה, פרק ב', משנה ד'.). במשנה זו אנו מוצאים חיבור לא מובן בין שתי מחלוקות בין בית שמאי ובין בית הלל, האחת היא אילו קרבנות מותר להקריב בחג, והשנייה על אילו קרבנות מותר לסמוך בחג.
רקע > המחלוקת הראשונה

השאלה הראשונה תלויה בשאלה האם התירה התורה רק צורכי אוכל נפש בחג, כאמור בפסוק ”עצרת תהיה לכם” ודרשו חזל - ”לכל צרכיכם”, כך שלפי זה יהיה מותר לשחוט בחג רק שלמי חגיגה שגם מביא הקרבן משתתף באכילה, או שמא התירה התורה אף צורכי גבוה - קרבנות, ואם כן מותר לשחוט גם עולת ראייה, ואולי גם קרבנות אחרים.
בתוך מחלוקת זו של בית שמאי ובית הלל, קיימת מחלוקת אחרת שנולדה בדורות האמוראים אודות גדרה המדויק של המחלוקת. לפי עולא ורב אדא בר אהבה אין ספק שגם לפי הדעה המקילה (בית הלל) מותר לשחוט רק קרבנות שהם לכבוד החג, ולא עולת נדבה רגילה, שאינה קשורה לכבוד החג. לפי רב יוסף, אף קביעה זו של עולא תלויה ועומדת במחלוקת, וקיימת דעה תנאית האומרת שגם נדרים ונדבות מותר לשחוט בחג. רב יוסף מצא ברייתא, שלפי פרשנותו, חלוקים בה הדעות שלפי תנא קמא ורבי שמעון אסור להקריב נדרים ונדבות בחג, ולפי רבי אלעזר ברבי שמעון מותר להקריב בחג נדרים ונדבות.
רקע > המחלוקת הראשונה > טעם המחלוקת

לפי עולא טעמם של בית הלל הוא כפי שניתן ללמוד מהפסוק (לפי שיטת בית הלל) ”וְחַגֹּתֶם אֹתוֹ חַג לַה שִׁבְעַת יָמִים בַּשָּׁנָה חֻקַּת עוֹלָם לְדֹרֹתֵיכֶם בַּחֹדֶשׁ הַשְּׁבִיעִי תָּחֹגּוּ אֹתוֹ”, - שמותר לשחוט בחג כל קרבן המוקרב לכבוד החג ולכבוד שמים בבית המקדש בברייתא מובא נימוק נוסף של בית הלל, על פי הכלל קל וחומר, ולפיו מכיוון שאנו מוצאים שקל יותר להקריב קרבנות לאל מאשר צורכי אוכל נפש - בכל שבת שבה מותר לחלל שבת רק כדי להקריב קרבנות, אם כן יש להניח שבחג שבה מותר לעבור על המלאכות האסורות, לצורך אוכל נפש - ברור שאז יהיה מותר להקריב קרבנות לאל. ביסוד המחלוקת עומדת השאלה האם ניתן להשוות קרבן עולה, שניתן להקריבו במשך שבעה ימים לקרבנות השבת שניתן להקריב אותם במשך יום אחד בלבד, ולקרוא לשניהם קרבנות שהוקבע זמנם, וממילא טענת ה"קל וחומר" נכונה שכן היא נעשית בין שתי דוגמאות דומות, או שמא קרבן שניתן להקריב במשך שבעה ימים לא נחשב ל"הוקבע זמנו".
לפי טעמו של רב יוסף, שהם חלוקים בשאלה האם ניתן להקריב נדרים ונדבות בחג, והשאלה אינה מוגבלת לקרבנות חובה בלבד אלא גם לקרבנות נדבה, מובא בברייתא טעם אחר, ולפיו בית הלל טוענים ”ומה במקום שכירתך סתומה - כירת רבך פתוחה, מקום שכירתך פתוחה אינו דין שכירת רבך פתוחה”, ולפיו לא ייתכן שתותר שחיטה בחג לצורך אוכל נפש - שהיא צורך אנוש, ולא לצורך הקרבת קרבנות הנחשבת לצורך גבוה.
רקע > המחלוקת השנייה

המחלוקת השנייה היא האם מותר לסמוך על קרבן שלמים המוקרב בחג. השאלה היא האם הדבר אסור מכיוון שהסמיכה אסורה מדברי חכמים, שכן היא נעשית כשהסומך - בעל הקרבן - נשען על בעל החיים בכל כוחו, דבר המנוגד לתקנת החכמים לא להשתמש בבעלי חיים - ”אין רוכבין על גבי בהמה”, בית שמאי אוסרים מסיבה זו ובית הלל מתירים שכן הם סוברים שהסמיכה היא חובה גמורה מהתורה, הן העשייה והן שתהיה סמוך לשחיטה (כך שלא ניתן לעשותה לפני החג).
בדורות המאוחרים יותר, נחלקו התנאים בגדר המחלוקת.
לפי רבי יוסי שניהם, בית שמאי ובית הלל, מודים כי קיימת חובת סמיכה מהתורה בקרבן שלמים המוקרב בחג (שלמי חגיגה), והמחלוקת היא האם "תיכף לסמיכה שחיטה", כלומר בית שמאי סוברים שהסמיכה אינה צריכה להתבצע בסמוך להקרבת הקרבן, ובמקרה זה ניתן לעשותה גם קודם החג, ולכן ברור שהיא אינה דוחה את החג, ואילו בית הלל סוברים ש"תיכף לסמיכה שחיטה".
לפי רבי יוסי ברבי יהודה, המחלוקת היא יסודית יותר, והיא בכך האם קיימת כלל חובת הסמיכה ב"שלמי חובה" שהוא הקרבן השלמים המוקרב בחג. לפי בית הלל, ניתן ללמוד לפי הכלל במה מצינו שכמו שכל קרבן שלמים חייב בסמיכה כך גם קרבן זה חייב בסמיכה (אף על פי שקרבן שלמים רגיל נחשב ל"שלמי נדבה" וקרבן זה שחובה להביאו מוגדר כשלמי חובה הם סוברים שניתן ללמוד דינו של זה מדינו של האחר), או לפי גישה אחרת, מהצד השווה שבין שלמי נדבה לעולת חובה, שמכיוון שבשניהם יש חובה לסמוך, לא ניתן לתלות זאת בכך שהאחד שלמים / עולה או בכך שהאחד מהם נדבה / חובה, שהרי בשני המינים אנו מוצאים את חובת הסמיכה.
הרחבת המחלוקת ופסיקת ההלכה

מחלוקת זו נמשכה משך זמן רב, והיו חיכוכים בין שתי הישיבות. אך בעוד שתלמידי בית שמאי עמדו על דעתם וניסו לשכנע את בני הישיבה השנייה בצדקתם, דגלה הישיבה השנייה בהנהגה פשטנית, וסברה כי עליה להימנע מוויכוחים ומחלוקות מיותרות. כך למשל, כאשר הגיע הלל הזקן בחג עם קרבן העולה, שלפי בית הלל מותר בהקרבה ולפי בית שמאי אסור, חברו עליו בית שמאי בטענה ”מה טיבה של בהמה זו”, במטרה להיכנס עמו לדיון תלמודי. הלל הזקן שהיה ידוע במידה הענווה, השתמט מהם כשהוא מכשכש לבעל החיים בזנבו, ובכך הוכיח להם כביכול שמדובר בבעל חיים ממין נקבה, הכשר רק לקרבן שלמים המותר להקרבה אף לפי שיטת בית שמאי.
במעמד זה, שהה במקום אחד מזקני ישיבת בית שמאי ושמו בבא בן בוטא, שידע שההלכה בשמים נתקבלה כבית הלל על פי בת קול שיצאה משמים, והוא החליט להוכיח קבל עם ועדה שההלכה נפסקה כבית הלל. הוא ציווה להביא להר הבית את כל בעלי החיים המשובחים שהיו בירושלים, העמידם בהר הבית, ואמר: ”כל מי שרוצה לסמוך יבוא ויסמוך”. בעקבות מעשה זה, שנעשה על ידי אחד מזקני ישיבת בית שמאי שהוא עצמו הודה לבית הלל שההלכה כמותן, נשתתקה ידם של צעירי תלמידי בית שמאי, וכולם הודו שכך היא ההלכה, אף אחד לא ערער עליה.
מסורת אחרת קיימת בירושלמי אודות השתלשלות האירועים:
לאחר ימים גברה ידן של בית שמאי, ובקשו לקבוע הלכה כדבריהן, והיה שם בבא בן בוטי מתלמידי בית שמאי, יודע שהלכה כבית הלל. פעם אחת נכנס לעזרה ומצא אותה שוממת, אמר: ישמו בתיהן של אלו (=של בית שמאי), שהשימו בית אלהינו (=מנעו הבאת קורבנות ורוקנו את המקדש). מה עשה? שלח והביא שלשת אלפים צאן מצאן קדר, וביקרו ממומין (=בדק את כשרותם), והעמידן בהר הבית. אמר להן: שמעוני אחיי בית ישראל, כל מי שהוא רוצה יביא עולות, יביא ויסמוך, יביא שלמים יביא ויסמוך. באותה שעה נקבעה הלכה כבית הלל, ולא אמר אדם דבר.
הרחבת המחלוקת ופסיקת ההלכה > אחרי פסיקת ההלכה

לאחר פסיקת ההלכה, עדיין היו יחידים מתלמידי בית שמאי שלא נכנעו לפסק. בין אלו לתלמידי בית הלל היו התנגשויות. כך למשל, הביא אחד מתלמידי בית הלל את עולתו לעזרה, ומצאו תלמיד אחד מתלמידי בית שמאי. אותו תלמיד לא יכול היה לסבול את חילול החג שנעשה (לפי שיטת בית שמאי) ואמר לו בחריפות: ”מה זו סמיכה”, כלומר מה פשר הסמיכה הזו שאתם עושים, שהיא כרוכה באיסור חמור לפי שיטת בית שמאי? אותו תלמיד של בית הלל, יצא מגדרו, ואף על פי ששיטת בית הלל היה להבליג על חרפתם, הוא הבין כי כאן, לאחר שכבר נפסקה ההלכה כבית הלל עליו למחות על ביזוי הפסק, והוא השיב לו: ”מה זו שתיקה?” כלומר - עליך לשתוק ולא לערער על הלכה זו שכבר נפסקה ההלכה כמותה.
למרות התגובה החריפה יחסית של תלמיד בית הלל לבית שמאי, למדו חז"ל מהתגובה השקולה של תלמיד בית הלל, שעל אדם להזהר וגם כאשר מקניטים אותו ועליו לענות - לא להגביר את אש המחלוקת, אלא לענות באותו לשון שבו הקניטו אותו בלבד, ולא יותר, כמו אותו תלמיד בית הלל שנזהר לענות למחרפהו באותה לשון עצמה "מה זו" ולא הוסיף עליה.
פרשנות

יש פרשנים שקשרו מחלוקות אלו זו בזו וסוברים שבטעמה של המחלוקת עמד השיקול שהסמיכה הייתה חשובה ביותר בעיני העם. על כך תעיד הברייתא: "אמר רבי יוסי: סח לי אבא אלעזר פעם אחת היה לנו עגל של זבחי שלמים והביאנוהו לעזרת נשים וסמכו עליו נשים לא מפני שסמיכה בנשים, אלא כדי לעשות נחת רוח לנשים". מכך אנו למדים שהסמיכה הייתה חשובה במיוחד וגרמה "נחת רוח" לנשים שיכלו לעשותה. כן ניתן להסיק מהכרעת המחלוקת שעל ידי בבא בן בוטא שמצא את העזרה שוממת, "מה עשה? שלח והביא שלשת אלפים צאן מצאן קדר, וביקרו ממומין (=בדק את כשרותם), והעמידן בהר הבית. אמר להן: שמעוני אחיי בית ישראל, כל מי שהוא רוצה יביא עולות, יביא ויסמוך, יביא שלמים יביא ויסמוך. בבא בן בוטא מדגיש פעמיים כי כל אחד יכול להקריב ולסמוך על הקרבן, בעוד שהעזרה הייתה שוממת מפני סיבה אחרת לכאורה - האסור להביא עולה ראייה לבית המקדש.
יש פרשנים שפירשו את המחלוקת ההיסטורית בכך שחלק גדול מהעם התגורר באותה שעה בארצות הרחוקות מארץ ישראל, ולא היו באים לבית המקדש ללא הסמיכה החביבה עליהם כל כך. כאן נחלקו החכמים בין שתי השיטות; האם כדאי להקל באיסור שבות של סמיכה כדי להרבות במצוות עלייה לרגל, שהעם יבואו בעצמם לבית המקדש ללא שליח כדי לסמוך בעצמם על הקרבן, או שמא מוטב להותיר את איסור שבות על כנו ולא להקל בו כדי להרבות מצוות אחרות.
אחרים התמקדו בעובדה שהמחלוקת החלה בימי יוסי בן יועזר, ופירשו את המחלוקת בימי יוסי בן יועזר שאסר לסמוך - דבר האסור באיסור שבות - במצב החמור של עם ישראל באותה שעה. אנו מוצאים כי בזמנו החלה הכפירה בתורה שבעל פה על ידי תלמידי אנטיגנוס איש סוכו שכפרו בתורה שבעל פה, אחיינו של יוסי (בן אחותו) היה יקום איש צרורות - אלקימוס, (שלבסוף חזר בתשובה וביצע בעצמו ארבע מיתות בית דין כדי לכפר על מעשיו, לאחר שהתעמת עם דודו שנלקח והוצא להורג על ידי היוונים), בנו של יוסף בן יועזר אינו נוהג כשורה עד שהוא מחפש דרכים לא להעביר אליו את ירושתו, במיוחד אנו מוצאים כי העם היה מקל באיסור שבות, ואנו מוצאים את החכמים מלקים אדם שרכב על סוס בשבת. עד שהוכרח יוסי בן יועזר לומר כי "יהי ביתך בית וועד לחכמים" שחיפשו מקום להתאסף בו, וכחלק מהמאמר "ויהיו עניים בני ביתך". במצב קשה התעוררה שאלה בין החכמים האם להחמיר באיסור שבות - בבית המקדש ששימש מקום ההתאספות המרכזי של העם ובכך לחזק את תקנות החכמים. יוסי בן יועזר שהיה מעורב במצב ביקש להחמיר, אך גם ברי הפלוגתא שחלקו עליו לא ביקשו להכריע את המחלוקת כליל מתוך הבנה למצב שאותו בא יוסי בן יועזר לתקן.
לפי פרשנות אחרת, המחלוקת הייתה בעיקר בענייני טומאה וטהרה. באותה תקופה, כאשר התרבו עולי הרגלים לבית המקדש, וביניהם היו גם רבים שאינם בקיאים בכללי טומאה וטהרה. כאן ביקשו חכמים למנוע את הסמיכה שעל ידה היו כולם נכנסים לעזרה. יוסי בן יועזר שהחל את התקנה שלא לסמוך היה מבין המחמירים בענייני טומאה טהרה ולא הקל בהם גם כשהוצרך הדבר לענייני השעה עד שאמרו חכמים שהחיטים טהורים לכול העולם וטמאים ליוסי בן יועזר, וגזר טומאה על כלי זכוכית. יש להבדיל בינו לבין יוסי בן יועזר שחי לאחר יותר ממאה וחמישים[דרוש מקור] שהיה מקל בענייני טומאה וטהרה, ויש שבלבלו בינו לבין הראשון, למרות הניב הארמי שמוזכר בתקנותיו, בניגוד ליוסי בן יועזר שלשון הקודש הצחה השגורה בפיו ניכרת במסכת אבות.
לקריאה נוספת

אהרן הימן, פירוש משנה יחידה במינה, הצופה לחכמת ישראל, חלק יד, ע' 197-195, בודפשט תר"ץ.