stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תחנת כוח מבוססת דלק מאובנים
תחנות כוח מבוססות טורבינת גז > המעבר לגז טבעי

בשנות ה-90 החל המרוץ לגז ובמהלכו הוקמו כ-30 תחנות כוח מבוססות גז בבריטניה בעקבות מרבצי גז רבים בים הצפוני. על פי התחזית משנת 2012 של מנהל המידע של מחלקת האנרגיה בארצות הברית, תיפסק קיבולת של 27 גיג'ה-ואט מ-175 תחנות כוח פחמיות בארצות הברית. הגז הטבעי הראה גידול משמעותי בשליש במהלך 2011. חלק מתחנות הכוח הפחמיות הפסיקו לשרוף פחם והסבו את תחנת הכוח לשימוש בגז טבעי. נתח השוק של ייצור חשמל באמצעות פחם צנח ל-36%. גז טבעי היווה 81% מייצור החשמל החדש בארצות הברית בין השנים 2000-2010. שריפת פחם מייצרת כמעט פי שניים פחמן ד-חמצני מאשר שריפת גז טבעי. כתוצאה משינוי תמהיל הדלקים בארצות הברית, והפחתת השימוש בפחם במקביל לעליית השימוש בגז הטבעי, צנחה פליטת הפחמן הדו-חמצני. מדידת הפחמן הדו-חמצני ברבעון הראשון של 2012, הייתה הנמוכה ביותר משנת 1992. שחרור מתאן שנמצא בגז הטבעי לאטמוספירה, יכול להיות משפיע יותר ב-10 עד 20 כגז חממה מפחמן דו-חמצני. קיימות יותר מ-100 תחנות כוח בגז טבעי המייצרות בין 100 מגה-ואט ל-5,600 מגה-טאט. הפופולריות של תחנות כוח בגז טבעי עולה, ונכון לשנת 2014, תחנות אלה מהוות 22% מסך ייצור החשמל בעולם.
השפעות סביבתיות

דרישות החשמל של העולם צפויות לעלות ב-60% עד שנת 2030. בשנת 2007 היו 50,000 תחנות כוח פחמיות פעילות ומספרן צפוי לעלות. ב-2004, סוכנות האנרגיה הבינלאומית העריכה כי דלק המאובנים יהיה אחראי ל-85% מסך משק האנרגיה עד שנת 2030.
ארגונים בינלאומיים כמו סוכנות האנרגיה הבינלאומית, מודאגים מההשפעות הסביבתיות של שריפת דלק מאובנים, ופחם במיוחד. שריפת פחם תורמת במיוחד לגשם חומצי וזיהום אוויר וקושרה גם להתחממות עולמית. בעקבות המרכיבים הכימיים של הפחם, קיים קושי בהסרת המזהמים מהדלק המוצק לפני שריפתו. תחנות כוח פחמיות חדשות מזהמות פחות מהתחנות הישנות הודות לטכנולוגיה שמסננת את העשן הנפלט. יחד עם זאת רמות הזיהום עדיין גבוהות מהממוצע ביחס לתחנות כוח מבוססות גז טבעי.
גשם חומצי נגרם כתוצאה מהפליטה של תחמוצות חנקן וגופרית דו-חמצנית. הגזים האלה לא חומציים במיוחד בפני עצמם, אך כאשר הם מגיעים לאטמוספירה הם יוצרים מרכיבים חומציים כמו חומצה גופריתית, חומצה חנקתית וחומצה גופרתית שחוזרים בצורת גשם, ומכאן המונח גשם חומצי. באירופה וארצות הברית יש חוקים להגבלת הפליטה אשר גרמו להפחתת הפליטה לאחר השיא בשנות ה-60.
השפעות סביבתיות > פחמן דו-חמצני

ייצור חשמל מבוסס דלק פחמן אחראי לחלק גדול מפליטת הפחמן הדו-חמצני בעולם, ול-34% מפליטת הפחמן הדו-חמצני מעשה אדם בארצות הברית. בארצות הברית, 70% מייצור החשמל נעשה בעזרת שריפת דלק מאובנים.
מכל דלקי המאובנים, פחם מכיל כמות גדולה ביותר של פחמן בהשוואה לגז טבעי, ובכך גורם לפליטה גדולה יותר של פחמן דו-חמצני ליחידת ייצור חשמל. בשנת 2010, פחם תרם ל-81% מפליטת הפחמן הדו-חמצני, ובערך 45% מייצור החשמל בארצות הברית.
הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים מציין כי פחמן דו-חמצני הוא גז חממה והשכמויות ההולכות וגדלות שלו באטמוספירה יגרמו בסבירות גבוהה לעליית הטמפרטורה הממוצעת בקנה מידה עולמי.
ניתן להפחית את הפליטה בעזרת תהליך יעיל יותר ובעירה בטמפרטורות גבוהות יותר. לכידה ואחסון של פחמן מתחנת כוח פחמית היא אפשרות נוספת, אך הטכנולוגיה עדיין בשלבי פיתוח.
השפעות סביבתיות > חלקיקים

בעיה נוספת בשריפת פחם היא פליטת חומר חלקיקי שיש לו השפעה חמורה על בריאות הציבור. תחנות כוח מסירות את החלקיקים מגזי הפליטה באמצעות מסנן או משקע אלקטרוסטטי. כמה תחנות כוח חדשות משתמשות בתהליך אחר, ובמהלך המחזור המשולב נוצר סינגז כתוצאה מהתגובה בין פחם למים. הסינגז מעובד להסרת רוב המזהמים ואז נעשה בו שימוש להפעלת טורבינות גז. רמת הזיהום של תחנות כוח כאלה נמוכה משמעותית מתחנות כוח פחמיות מסורתיות.
חומר חלקיקי מתחנות כוח פחמיות יכול להיות מזיק ובעל השפעות שליליות על הבריאות. מחקרים הראו שחשיפה לחלקיקים מקושרת לתמותה בעקבות מחלות בדרכי הנשימה ומחלות לב. חומר חלקיקי יכול לחדור דרך דרכי הנשימה לריאות, ויכול לגרום לבעיות אסתמה, מחלת ריאות חסימתית כרונית.
הסוגים השונים של החלקיקים, תלוים במרכיבים הכימיים ובגודל. הצורה העיקרית של חלקיקים מתחנות כוח פחמיות היא אפר פחם, אך גופרית וחנקה מהווים גם הם חלקיקים רבים מתחנות כוח כאלה.
הגודל והמרכיב הכימי משפיעים על הפגיעה בבריאות האדם.[דרוש מקור]
השפעות סביבתיות > זיהום מים ואוויר על ידי אפר פחם

מחקר שפורסם ב-2010 בעזרת מועדון סיירה וארגונים נוספים, מצא שאפר פחם המיוצר על ידי תחנות כוח פחמיות ב-21 אתרים ברחבי ארצות הברית, זיהם את מי התהום עם מרכיבים רעילים. הזיהום הכיל בין השאר ארסן ועופרת.
הערות שוליים

↑  Charles Camp; Department of Civil Engineering.
↑  "ELECTRIC GENERATION EFFICIENCY: Working Document of the NPC Global Oil & Gas Study" (PDF).
↑  Avedøre Power Station from the web page of DONG Energy
↑  Gerhardt, Tina (1 November 2012).
↑  Electric Power Monthly, March 2011 (released May 2012), U.S. Energy Information Administration
↑  http://www.eia.gov/todayinenergy/detail.cfm?id=2070
↑  cite web |first=Rachel |last=Nuwer |title=A 20-Year Low in U.S. Carbon Emissions |url=http://green.blogs.nytimes.com/2012/08/17/a-20-year-low-in-u-s-carbon-emissions/ |date=August 17, 2012
↑  http://www.iea.org/publications/freepublications/publication/KeyWorld2014.pdf%7Cpg24
↑  World Outlook 2004 (PDF), Paris: IEA, 2004-10-26, p. 31, ISBN: 92-64-10817-3
↑  "Carbon Dioxide Emissions From Power Plants Rated Worldwide".
↑  "Sources Climate Change".
↑  "Electricity Sector Emissions Climate Change".
↑  Solomon, S. et al. (2007).
↑  Committee on Benefits of DOE R&D on Energy Efficiency and Fossil Energy, US NRC (2001), Energy research at DOE: was it worth it?
↑  Nel, A. (2005, May 6).
↑  Grahame, T., & Schlesinger, R. (2007, April 15).
↑  "Study of Coal Ash Sites Finds Extensive Water Contamination" McClatchy; also archived at: commondreams.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539022405171  LCCN: sh87001038 
תרשים של תחנת כוח פחמית בעלת מחזור קיטור (התהליך משמאל לימין)
טורבינת גז מסדרה H של ג'נרל אלקטריק המייצרת 480 מגה-ואט
תחנת כוח גז טבעי בארצות הברית.
תחנת כוח פחמית בנבדה שהוצאה משימוש בשנת 2005 בשל מגבלות סביבתיות.
תחנת הכוח הפחמית טאיצ'ונג בטאיוואן, פולטת הפחמן הדו-חמצני הגדולה בעולם.
זיגפריד מרכוס

| --- | --- |

 לידה:  18 בספטמבר 1831  מלכין (אנ'), מקלנבורג-שוורין
 פטירה:  1 ביולי 1898  (בגיל 66) האימפריה האוסטרו-הונגרית וינה, אוסטרו-הונגריה
 שם לידה:  Siegfried Samuel Marcus 
 ענף מדעי:  הנדסת מכונות, הנדסת חשמל, הנדסת רכב, automobilism, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 www.siegfried-marcus.de
 תרומות עיקריות
 מספר רב של פטנטים בתחום מכניקה, חשמל, תאורה, אלקטרומכניקה, מנועים, מוצרים צבאיים
 
דגם המכונית השני של מרכוס המוצג במוזיאון הטכנולוגי בווינה
זיגפריד שמואל מרכוס (בגרמנית: Siegfried Samuel Marcus; ‏18 בספטמבר 1831 – 1 ביולי 1898), ממציא יהודי-גרמני שחי רוב חייו באוסטריה, מחלוצי ממציאי המכונית והאדם הראשון שהניע רכב באמצעות מנוע בנזין.
מרכוס היה ממציא יצירתי ורב גוני ובמהלך חייו טיפל בנושאים הקשורים למכניקה, חשמל, תאורה, אלקטרומכניקה, מנועים, מוצרים צבאיים וכדומה. נושאים אלו מתבטאים גם במגוון הפטנטים שרשם, לדוגמה: נורות להט אמינות, הדק אלקטרומכני למוקשים ימיים, מכשיר להדפסות ליטוגרפיה, סכין לציד לווייתנים, מפלג (דיסטריביוטר) וקרבורטור למנוע בעירה פנימית ועוד.
קורות חייו

נולד בגרמניה לרוזה וליפמן מרכוס, איש עסקים וראש הקהילה היהודית בעיירה מלכין. בילדותו שימש שוליה במקצוע המכונאות בעיירתו, בגיל 14 עבר להמבורג וכעבור שלוש שנים לברלין שם קיבל הכשרה בבית המלאכה שהוקם על ידי סימנס והלסקה.
בשנת 1851, בהיותו כבן עשרים המציא המצאה ראשונה בשטח האלחוט עבורה זכה בפרס מהממשלה הגרמנית. בשנת 1852 עבר לאוסטריה. בתחילה עבד עבור חברה למכניקה, אחר עבור המכון המלכותי לפיזיקה ולאחר מכן עבור המכון הגאולוגי המלכותי. בשנת 1856 פתח בית מלאכה עצמאי להנדסת מכשור.
בשנת 1867 קיבל מדליית כסף להמצאה שהוצגה בתערוכה העולמית שנערכה בפריז ובשנת 1870 התקין מנוע בעירה פנימית על גבי עגלת יד והניע אותה בעזרת דלק. כשניסה את רכבו החדש ברחובות וינה חולל מהומה לא קטנה וניצל רק הודות להתערבותם של ידידים במשטרה המקומית. מרכוס היה האדם הראשון שהניע כלי תחבורה בעזרת בנזין. בין השנים 1870 - 1879 התמקד בפיתוחים בנושאי נורות חשמל. בשנים אלה פיתח בשותפות עם נציגות אדיסון באוסטריה נורת להט חדשנית אמינה ששימשה בהצלחה בחלק ממסילות הרכבת של אוסטריה. בשנת 1873 יצרה חברת Siegel האוסטרית מנוע שתי פעימות על פי שרטוטיו של מרכוס.
בשנת 1887 החל בשיתוף פעולה עם החברה המוראבית Märky, Bromovsky & Schulz שייצרה מכוניות עם מנוע בעירה פנימית בעל שתי פעימות, ולאחר שפג תוקף הפטנט של מנוע ארבע פעימות, ייצרה היזמות גם מכוניות עם מנוע בעל ארבע פעימות. בשנת 1889 המיזם בנה את Second Marcus Car, הדגם השני של מרכוס בעל צילינדר אחד עם ארבע פעימות. דגם זה של מכוניתו המכונה Marcuswagen נמצא במוזיאון לטכנולוגיה בווינה (Technisches Museum Wien).
בשנת 1890 העביר מרכוס את בית המלאכה למקום חדש והתרכז בפיתוח אמצעי ירי לצבא האוסטרי. הוא נפטר באוסטריה ב-1 ביולי 1898 ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי היטלדורף בווינה. עד מותו, החזיק מרכוס ב-131 פטנטים שנרשמו ב-16 ארצות. הוא לא תבע פטנט לגבי מכונית מונעת, אולם האגודה האמריקאית להנדסת מכונות (ASME) הכירה בו רשמית כממציא המכונית. בהודעת הפטירה שלו בעיתון הווינאי Wiener Tagblatt צוין שנורת ליבון מבוססת ספירט, הייתה ההמצאה החשובה ביותר שלו.
לאחר מותו

בשנת 1910 ביקשה ההתאחדות הגרמנית של בתי החרושת למכוניות להתקין לוח זיכרון בחזית הבית שבו נולד, אך בעל הבית סירב עקב יהדותו של מרכוס. בשנת 1938, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה, החלו הנאצים בהשמדת רוב המסמכים הנוגעים למרכוס בניסיון להסתיר את העובדה שהמצאת המכונית שלו הקדימה את דיימלר בנץ הגרמנית. קברו של מרכוס חולל, ופסלו בחזית בנין הטכניון של וינה הוסר. דגם המכונית שלו שהוצג במוזיאון הטכנולוגי בווינה, הוסתר בידי עובדי המוזיאון וכך שרד עד ימינו.
ביובל החמישים למותו הועברו עצמותיו לקבר מכובד בבית הקברות המרכזי בווינה וגם פסלו הוצב מחדש.
חברת מרצדס-בנץ ממשיכה את השכתוב הנאצי של ההיסטוריה ובמוזיאון שלה בשטוטגרט מציגים למבקרים את בנץ כראשון שהמציא את מנוע הבנזין ב-1885, אף על פי שמרכוס היה הראשון שעשה זאת כבר ב-1870.
הערות שוליים

1 2 3   בית התפוצות, הגאון היהודי שהמציא את המכונית ונמחק על ידי הנאצים, באתר הארץ, 4 ביוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311820205171  BnF: cb15116091t (data)  GND: 118781820  ISNI: 0000 0000 6675 2986  LCCN: nr98016576  NKC: jo20201065392  VIAF: 15565737   WorldCat (עם VIAF): 15565737
קרב איפר השני

קרב איפר השני היווה חלק מקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה. קרב זה, אשר נערך בסביבות העיירה איפר שבבלגיה, היה שם כולל לארבעה קרבות שונים, אשר נערכו באותו אזור, בין 22 באפריל ל-25 במאי 1915. קרב איפר השני היה הניסיון הרציני היחיד של הגרמנים לתקוף בחזית המערב באותה שנה, 1915, בה הם הפנו את עיקר תשומת לבם מזרחה, כלפי הרוסים.
בקרב זה הגרמנים השתמשו לראשונה בחזית המערב בנשק כימי, ולראשונה בהיסטוריה נעשה שימוש צבאי בגז רעיל. קרב איפר השני היה אחד משורה ארוכה של קרבות בהם ניסו שני הצדדים היריבים לשבור את קיפאון מלחמת החפירות בחזית המערב, וכמו כמעט בכל הקרבות האלה (קרב ורדן, הקרב על הסום, קרב פשנדל ועוד), גם ניסיון זה עלה בתוהו, תוך אבדות כבדות לשני הצדדים, על אף שהושגה הפתעה בעצם השימוש החדשני בנשק הכימי. בכל זאת, בסופו של מאמץ זה, הגרמנים התקדמו מספר קילומטרים.
רקע

במהלך המרוץ אל הים, אשר שלבו האחרון היה קרב איפר הראשון, הצליחו הכוחות הבריטים, הצרפתים והבלגים, להחזיק בפינתה הדרומית מערבית של בלגיה, במה שנודע כמבלט איפר, על שם העיירה הבלגית שבתוך המבלט. המבלט היה מוקף על ידי הגרמנים משלושה צדדים: צפון, מזרח ודרום. לאחר אותו שלב של המלחמה, התחפרו שני הצדדים, ומכאן ואילך החזית המערבית התייצבה, וכל ניסיון של מי משני הצדדים לשבור את הקיפאון, נכשל, לרוב, תוך אבדות כבדות. כך, בסתיו 1914 החלה בחזית המערב מלחמת החפירות, כאשר באותו שלב החזיקו הצרפתים ברובו של קו החפירות. הבריטים, שצבאם התגייס בהדרגה, נטלו על עצמם החזקת קטע חזית גדל והולך, בהתאם למספרי החיילים אשר נשלחו לחזית המערב. בשלב זה של המלחמה הם החזיקו בכמה עשרות ק"מ באזור איפר, לצד הצרפתים, אשר החזיקו באותו שלב בקטעי החזית שמימינם ומשמאלם. אל הבריטים הצטרפו בחורף 1915 כוחות מן האימפריה הבריטית: ההודים, בפיקוד בריטי, ואחר כך הקנדים.
ההתבצרות בקו החזית הייתה דלילה למדי בשל מי תהום גבוהים באותו אזור, כמה עשרות ס"מ מפני השטח. לפיכך, היא כללה מגננים המרוחקים זה מזה כמה מאות מטרים, וביניהם תעלות קשר רדודות. הצרפתים בנו כמה ק"מ מאחורי הקו הקדמי קו ביצורים רציני יותר, ואף בו מגננים המרוחקים כמה מאות מטרים זה מזה, תעלות קשר חיברו בין המגננים, ובחזית אותו קו, מערך סבוך של גדרי תיל.
הקרב השני של איפר נפתח בניסיון גרמני לכבוש את מבלט איפר, אשר נראה, עקב מעמדו הפגיע, כנקודת תורפה במערך צבאות מדינות ההסכמה. בנוסף, באותה גזרה היה לגרמנים יתרון מקומי: 11 אוגדות לעומת חמש בריטיות (כולל הודיות וקנדיות) ושתי צרפתיות, ויתרון גדול אף יותר בארטילריה. פרט לנחיתות במספר קני הארטילריה, הבריטים, אשר בגזרתם התרחשו רוב הקרבות, סבלו ממחסור חמור בפגזים, ולעיתים הגבילו עצמם לשלושה פגזים לתותח ליום. לידי מדינות ההסכמה הגיעו ידיעות עמומות אודות נשק הגז, אך אלה לא זכו להתייחסות מיוחדת.
הקרבות סביב איפר באביב 1915 > קרב חרוונסטאפל

הגרמנים תכננו התקפה מוגבלת למדי בהיקפה על ס'חרוונטאפל (s'Gravenstafel), כפר הנמצא מספר ק"מ מצפון מזרח לאיפר, בקצה הצפון מזרחי של "בליטת איפר". בנטל ההתקפה נשאה הארמייה הגרמנית הרביעית. הקו של כוחות מדינות ההסכמה, בצפון מזרח הבליטה, היה מאויש, משמאל לימין, באוגדה של חיילים טריטוריאליים צרפתים, מבוגרים מכדי לשרת ביחידות מסתערות, אוגדה צרפתית של חיילים קולוניאליים מצפון אפריקה ואוגדה קנדית.
הקרבות סביב איפר באביב 1915 > קרב חרוונסטאפל > פריצת הקו

הקרב החל בשעה 17:00 ב-22 באפריל 1915, עת הגרמנים פתחו בהפגזה כבדה. במקביל הגרמנים פיזרו כ-170 טון גז כלור לאורך חזית של כ-6.5 ק"מ, במקום בו איישו אותה האוגדות הצרפתיות. היה זה השימוש הראשון בהיסטוריה בגז רעיל, לאחר שבקרב בולימוב, חלק מן הקרב השני על האגמים המזוריים במהלך קרבות החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, נעשה שימוש לא מוצלח בגז מדמיע. הגז שוחרר ידנית, באמצעות פתיחת המכלים תוך הסתמכות על הרוח שתישא את הגז מן הקו הגרמני לקו מדינות ההסכמה. כיוון שכך, גם חיילים גרמנים לא מעטים נפגעו, ואף נהרגו, מן הגז אליו נחשפו.
לצרפתים נגרמו כ-6,000 אבדות, רובן נגרמו בדקות הראשונות שלאחר התקפת הגז. חיילים שנותרו בחפירות נפגעו מן הגז הכבד מן האוויר, בעיקר בעיניהם ובריאותיהם. אחרים נמלטו מן החפירות, ונפגעו בהיותם חשופים מאש כבדה שהמטירו הגרמנים. כתוצאה, קטע החזית המותקף נפרץ, אלא שהגרמנים לא ניצלו כהלכה את הצלחתם, הן כיוון שהופתעו בעצמם מן האפקט של כלי הנשק החדש, שגם מבחינתם היה ניסיוני במידה רבה, הן בשל היעדר עתודות מספיקות, הן כיוון שהם עצמם, מודעים לסכנת הגז, המתינו בטרם התקדמו. הגרמנים פרצו גם את חלק החזית בו החזיקה האוגדה הקנדית.
התקפה משנית, שערכו הגרמנים ק"מ מספר דרומה משם, ריתקה חלק מן האוגדות הבריטיות בגזרת איפר, ומנעה מהן לשלוח תגבורות כדי לסכור את הפרצה בקו.
הקרבות סביב איפר באביב 1915 > קרב חרוונסטאפל > התקפת הנגד

חיילים קנדיים, שהחזיקו את קטע החזית הסמוך לזה שנפרץ, הצליחו למנוע את איגופם, אם כי תוך אבדות כבדות. וכיוון שהגרמנים בוששו לנצל את הצלחתם המקומית, הבריטים הצליחו לתגבר את קו החזית מאחורי המקום בו נפרץ.  לקראת חצות, ערכו שני גדודים קנדיים התקפת נגד, כדי לסגור את הפרצה בקו החזית, במקום שכונה "יער קיצ'נר" (Kitchener's Wood, מן המילה האנגלית ל"מטבח", ולא על שם הורשיו קיצ'נר, שר המלחמה הבריטי באותה עת). הם פילסו דרכם דרך משוכות שיחים, ובהן שזורים חוטי תיל, באמצעות קתות הרובים, ובהגיעם, תוך כדי קרב כידונים, אכן הצליחו לעקור את הגרמנים, אך במחיר אבדות של כ-75% מן התוקפים. אל הקרב הצטרפו חיילים צרפתים, אשר ניסו להשתלט חזרה על תותחים שנטשו בעת נסיגתם מוקדם יותר. כך, התקפת הנגד השיגה מעט, תוך אבדות עצומות. בסופו של דבר, אם כי הגרמנים לא הבקיעו את קו מדינות ההסכמה, הם בכל זאת התקדמו מספר ק"מ.
הקרבות סביב איפר באביב 1915 > קרב סנט ז'יליאן

הכפר סנט ז'יליאן (St. Julien, כיום נקרא סנט יוליאן (St. Juliaan)) נמצא מספר ק"מ מערבה לס'חרוונסטפל, ולפיכך, מעט מאחורי קו החזית טרם המתקפה. לאחר התקדמות הגרמנים נמצא הכפר על קו החזית עצמו.
בבוקר 24 באפריל הגרמנים הגבירו את עוצמת הפגזותיהם על קו מדינות ההסכמה. בהמשך הם שבו ותקפו בגז רעיל בגזרת סנט ז'יליאן, והפעם היו אלה הקנדים אשר ספגו לראשונה את ההתקפה הגרמנית. החיילים הקנדים, אשר החזיקו באותו קטע חזית, למדו עד מהרה שניתן לנטרל במידת מה את גז הכלור באמצעות מטליות בד טבולות בשתן, אם כי אמצעי זה לא סיפק הגנה מלאה, וכן לא ניתן היה להילחם בעת השימוש בהן. כך, באותה התקפה הגרמנים כבשו את הכפר והתקדמו מעט מעבר לו. ביום המחרת ערכה בריגדה בריטית התקפת נגד, ואם כי זו לא השיגה את יעדה, בכל זאת הבריטים התקדמו מעט, וקו החזית עבר סמוך יותר לכפר. יום לאחר מכן, בהתקפה נוספת, הבריטים הצליחו להאחז בכפר, אך נעקרו ממנו, לאחר שאבדותיהם הגיעו ל-1,940 איש. 
ב-1 במאי פקד סיר ג'ון פרנץ', מפקד הכוחות הבריטיים בחזית המערבית, על נסיגה משמעותית בבליטה. ביום המחרת תקפו הגרמנים בגז חזית של כחמישה ק"מ בגזרה אותה החזיקו הבריטים. הבריטים הפגיזו את השטח שמאחורי ענן הגז, בהנחה שהגרמנים צפויים להתקדם בו, ואכן, הפגזה זו עכבה את התוקפים. עד 4 במאי הבריטים השלימו את נסיגתם המתוכננת.
הקרבות סביב איפר באביב 1915 > קרב רכס פרצנברג

ב-8 במאי הגרמנים פתחו בהתקפה ברכס פרצנברג (Frezenberg), מספר ק"מ ממזרח לאיפר, ומספר ק"מ מדרום לגזרות הלחימה הקודמות בבליטת איפר. לקראת ההתקפה הם ריכזו שלושה גייסות (קורפוסים), יחד עם כמות ארטילריה מסיבית, וזאת אל מול שתי אוגדות בריטיות, אשר כלל גם כוחות קנדיים. ההפגזה מחצה את קו החפירות הבריטי, ואליה נוספה התקפת גזים ב-10 לחודש, אולם הגרמנים השיגו התקדמות מועטה בלבד. גם כאשר הגרמנים הצליחו לפרוץ את קו החזית הבריטי, תגבורות והתקפות נגד הצליחו להדפם, או לפחות למנוע התקדמות נוספת. ב-13 לחודש, לאחר שישה ימי קרבות, הגרמנים השיגו התקדמות של פחות מק"מ.
הקרבות סביב איפר באביב 1915 > קרב בלוורדה

ב-24 במאי, בשעה 03:00, שוב תקפו הגרמנים, ושוב השלב הראשון בהתקפתם היה פיזור גז בכיוון קו החזית, שבגזרה זו החזיקו בו הבריטים. הגזרה המותקפת הייתה קטע חזית בן כששה ק"מ בבלוורדה (Bellewaerde), ק"מ מספר ממזרח לאיפר. כיוון שכיוון הרוח היה נוח להתקפת גזים גרמנית, הבריטים לא הופתעו, ובשלבים הראשונים של הקרב הם התגוננו בהצלחה. בכל זאת, בהמשך היום, עם גבור הלחץ הגרמני, הבריטים נסוגו. כך, הגרמנים התקדמו הן באגף הדרומי, הן באגף הצפוני של הגזרה. הבריטים ערכו מספר התקפות נגד, ונהדפו. כיוון שכך, הבריטים נסוגו עוד כק"מ באגף הצפוני, שם נוח היה יותר להגן על אותו קטע חזית. למחרת פסקה התקפת הגרמנים.
אחרית דבר

לאחר קרב איפר השני נותרה בידי הגרמנים כמחצית מ"בליטת איפר" המקורית, אך במחיר אבדות עצום לשני הצדדים. אבדות הבריטים הגיעו ל-59,275, אבדות הגרמנים הגיעו ל-34,933 (שיטת הספירה הגרמנית לא כללה פצועים שלא אושפזו), אבדות הצרפתים הגיעו לכ-22,000 ואבדות הקנדים הגיעו ל-5,975, מהם כ-1,000 הרוגים. העיירה איפר, שכעת התקרב אליה קו החזית, סבלה מהרס עצום.
לאחר השימוש שהגרמנים עשו בנשק הגז, אימצו אותו מכאן ואילך שני הצדדים, כאשר תוך מספר חודשים גם מדינות ההסכמה פיתחו נשק כזה ועשו בו שימוש.
קרב איפר השני היה הניסיון הרציני היחיד של הגרמנים לתקוף באותה שנה, בה הם הפנו את עיקר תשומת לבם כלפי הרוסים, בחזית המזרח.
יותר משנתיים אחר כך, בסתיו 1917 נערך באותה אזור קרב איפר השלישי. עצם קיומו, והעובדה שקו החזית כמעט שלא השתנה לאחר זמן כה רב של לחימה מרובת אבדות, המחיש יותר מכל את אופייה של מלחמת החפירות בחזית המערב.
לקריאה נוספת

Croddy, E.; Wirtz, J. J. (2005). Weapons of Mass Destruction: an Encyclopedia of Worldwide Policy, Technology and History. ABC-CLIO. ISBN 978-1-85109-490-5. נבדק ב-3 בדצמבר 2013. {{cite book}}:  (עזרה)
Hobbes, N. (2003). Essential Militaria. Atlantic Books. ISBN 978-1-84354-229-2.
Nicholson, G. W. L. (1962). "Canadian Expeditionary Force 1914–1919" (PDF). Official History of the Canadian Army in the First World War. Ottawa: Queen's Printer and Controller of Stationary. OCLC 557523890. נבדק ב-3 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
אזור איפר
אנדרטת "גבעה 60" ליד איפר, לזכר קרבנות הדיוויזיה ה-14
ג'סיקה ווטסון

| --- | --- |

ווטסון בדיסלדורף, 2011
 לידה:  18 במאי 1993 (בת 31) גולד קוסט, קווינסלנד, אוסטרליה
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה ניו זילנד ניו זילנד
 מקום מגורים:  בודרים 
 השכלה:  Maroochydore State High School 
 מקצוע:  ימאית
 תפקיד:  שגרירה 
 פרסים והוקרה:  האוסטרלי הצעיר של השנה (2011)  מדליית המסדר של אוסטרליה (26 בינואר 2012)  Leif Erikson Awards 
 https://www.jessicawatson.com.au/
 
ג'סיקה ווטסון (באנגלית: Jessica Watson; נולדה ב-18 במאי 1993) היא ימאית אוסטרלית שהתפרסמה בהיותה האדם הצעיר ביותר אי פעם שהקיף את כדור הארץ לבדו בהפלגה. בגיל 16, היא השלימה מסע של 7 חודשים, במהלכו עברה 42 אלף ק"מ, ללא עצירות וללא עזרה. עבור הישג זה הוענקה לה מדליית מסדר אוסטרליה ב-2011. הישג זה הפך גם לסרט בשם True Spirit (עוז רוח) שהפיקה נטפליקס.
ווטסון מתגוררת כיום במלבורן.
ילדותה

ג'סיקה ווטסון נולדה בגולד קוסט שבמדינת קווינסלנד, אוסטרליה. היא השנייה לארבעה אחים לזוג ניו זילנדי, רוג’ר וג’ולי ווטסון, שעברו לאוסטרליה בשנת 1987. יש לה אזרחות כפולה, אוסטרלית וניו זילנדית. יש לה אחות גדולה (אמילי) ואח ואחות צעירים (טום והאנה). כל הארבעה למדו שיט בילדותם, והמשפחה חיה על סיפון סיירת באורך 16 מטרים במשך חמש שנים, כשהילדים למדו בבית באמצעות למידה מרחוק. מאוחר יותר הם חיו באוטובוס דו-קומתי שנבנה במיוחד למגורים. כשהייתה בת 11, וכשהם עדיין גרו על הסירה, אמה קראה לילדים את הספר של ג’סי מרטין “Lionheart: A Journey of the Human Spirit” כסיפור לפני השינה. זה הוביל את ווטסון לגבש את השאיפה, בגיל 12, להפליג סביב העולם גם כן. היא התחילה לשוט כשהייתה בת 14.
המסע ופרסום

במהלך תכנון המסע ווטסון התייעצה עם נציג מהמועצה העולמית לשיאי מהירות בשיט לגבי הקריטריונים להקפת העולם: "כלי השיט חייב להתחיל ולחזור לאותה נקודה, חייב לחצות את כל המרידיאנים וחייב לחצות את קו המשווה… המסלול הקצר ביותר של כלי השיט חייב להיות לפחות 40,000 ק"מ".
המסע הושק רשמית במאי 2009, והיה צפוי להימשך שמונה חודשים עם מרחק שיט מוערך של 43,000 ק"מ. כדי לעמוד בתוכנית של שיט רצוף וללא סיוע, במהלך המסע לא הותר לאף אדם אחר לתת לה דבר והיא לא הייתה יכולה לעגון בנמל או בסירה אחרת, אם כי אושר ייעוץ דרך הקשר. ווטסון יצאה למסע ב-18 באוקטובר 2009.
מסלול ההקפה המתוכנן של ווטסון תוכנן להתחיל ולהסתיים בסידני ולעבור ליד ניו זילנד, פיג’י, קיריבטי, כף הורן, כף התקווה הטובה, כף לווין וכף דרום מזרח. לפי הקריטריונים להקפת העולם שנקבעו על ידי הפדרציה הבינלאומית לשיט, אחד התנאים הנדרשים (אם כי לא מספיק בפני עצמו) הוא חציית קו המשווה. חצייה כזו בוצעה ליד קיריטימטי. ווטסון הגיעה חזרה לנמל סידני בשעה 13:53, יום שבת 15 במאי 2010.
הלוס אנג'לס טיימס דיווח על הסיבה של ווטסון למסעה: "רציתי לאתגר את עצמי ולהשיג משהו שאוכל להיות גאה בו. וכן, רציתי להוות השראה לאנשים. שנאתי שנשפטתי לפי המראה שלי וציפיות של אנשים אחרים ממה ש’ילדה קטנה’ מסוגלת לעשות. זה כבר לא רק החלום או המסע שלי. כל אבן דרך כאן היא לא רק ההישג שלי, אלא הישג לכל מי שהשקיע כל כך הרבה זמן ומאמץ כדי לעזור לי להגיע לכאן."
ווטסון כתבה ספר על חוויותיה, “True Spirit”, והוא יצא לאור ב-29 ביולי 2010.
ווטסון צילמה גם סרט תיעודי על מסעה לפני, במהלך ואחרי השלמת המסע. הסרט סופר על ידי סר ריצ’רד ברנסון ויצא לאקרנים ב-16 באוגוסט 2010.
ההכנות למסע

הסירה היא דגם S&S 34 של Sparkman & Stephens באורך 10.23 מטרים, אותו עיצוב ששימש את מספר ימאים לפני כן בהקפות העולם. היא נרכשה ושופצה עם ציוד חדש תחת פיקוחם של שני ימאים מיומנים ומנוסים. השיפוץ כלל מטבח חדש, מכלי דיזל ומים משופצים, ושיפוץ מלא של מערכת החשמל. ווטסון הייתה מעורבת מאוד בהכנת הסירה, אותה היא קראה “Ella’s Pink Lady”. רוב הזמן הסירה ניווטה על ידי מערכת ניהוג עצמי באמצעות רוח. היא קראה למערכת “Parker” על שם הנהג של רולס-רויס הוורודה בסדרת הטלוויזיה “Thunderbirds”.
ההכנות למסע > שיט ניסיון ותאונה

במהלך הפלגת מבחן מבריסביין לסידני, בלילה הראשון אחרי שעזבה את בריסביין, הסירה של ווטסון, Ella’s Pink Lady, התנגשה ב-Silver Yang, אוניית צובר במשקל 63,000 טון, בסביבות השעה 02:00 בלילה ב-9 בספטמבר 2009. הסירה של ווטסון איבדה את התורן בהתנגשות. היא הצליחה לשמור על שליטה ולהחזיר את הסירה לסאות’פורט באמצעות מנוע.
הדו"ח הראשוני של הלשכה האוסטרלית לבטיחות בתחבורה על ההתנגשות מצא כי ווטסון ישנה במשך חמש דקות במהלך האירוע (כלומר, היא ישנה בזמן ההתנגשות), וכי אף על פי שבדקה את הרדאר שלה לפני שהלכה לישון, היא לא הבחינה ב-Silver Yang. זה הוביל לתאונה ארבע דקות מאוחר יותר. הדו"ח גם מצא כי ה-Silver Yang הייתה מודע לנוכחותה וניסתה לשנות כיוון, אך זה לא היה מספיק כדי להימנע מלפגוע בסירה של ווטסון.
הדו"ח הסופי פורסם ביוני 2010 וקבע כי גם ווטסון וגם שומרי המשמרת של ה-Silver Yang לא שמרו על תצפית מספקת וכי שניהם לא השתמשו כראוי בעזרי הניווט. בנוסף, הדו"ח מצא כי צוות ה-Silver Yang לא הציע סיוע לווטסון לאחר ששני כלי השיט התנגשו.