stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שוקי אורן
ביוגרפיה > כחשב הכללי

ב-2007 חזר אורן לשירות המגזר הציבורי, כאשר מונה לחשב הכללי במשרד האוצר במקומו של ירון זליכה, ומילא תקופת כהונה מאתגרת שבה פרץ המשבר הפיננסי העולמי. אורן בנה ארגז כלים לטיפול בהשלכות המשבר הפיננסי העולמי, ובכלל זה הוביל ויזם את הקמת קרנות המנוף, קרנות מימון להסדרי אשראי לחברות עסקיות במשק, בשיתוף עם המגזר הפרטי והגופים המוסדיים. בנוסף, פעל אורן להגדיל ולגוון את הכלים לעידוד תמיכה ביצוא בערבות מדינה באמצעות חברת אשרא, וכן הוביל הקמתן של קרנות סיוע בערבות מדינה לעסקים קטנים ובינוניים.
במהלך כהונתו הוביל אורן לראשונה ביצוע עסקאות החלף על מצבת החוב הזר לצורך הוזלת עלויות (עסקאות להמרת חלק מהחוב החיצוני של ישראל מדולרים לשקלים ולאירו).
כחשב הכללי הוביל אורן פרויקטי תשתית גדולים בשיתוף המגזר הפרטי והבנקאי ובכלל זה הקמת הרכבת הקלה בירושלים, הקמת מתקני ההתפלה בשורק והרחבתם בחדרה, פלמחים ואשקלון. בתקופת כהונתו בוטלה זכיינות הקמת הרכבת הקלה בתל אביב ולאחר מכן הפרויקט הפך לפרויקט תקציבי.
אורן הוביל גם את מכירת יתרת מניות המדינה בבנק דיסקונט ומכירת מחצית אחזקות המדינה בבנק לאומי באותה עת. אורן אחראי גם לאחת הרפורמות המשמעותיות במערכת הבנקאית - רפורמה בסליקה הצולבת של כרטיסי האשראי שחייבה לראשונה את כל חברות האשראי לסלוק את הכרטיסים של המתחרות שלהן ובפרט איפשרה לחברות מתחרות של ישראכרט לסלוק את כרטיסיה (קודם לכן ישראכרט הייתה היחידה שסלקה את הכרטיסים שלה). הרפורמה הוזילה את עלויות הסליקה של כרטיסי אשראי לבתי העסק ובשרשור לציבור הרחב.
בשנת 2011 פתח בהליך בוררות נגד חברת כי"ל בגין מחלוקת על גובה התמלוגים שהחברה הייתה חייבת למדינה, הבוררות הסתיימה ב-2016 עם ניצחון גדול של המדינה ותשלום תמלוגים מצד כי"ל בהיקף של מעל 800 מיליון שקלים.
ביוגרפיה > חזרה למגזר העסקי

בתום כהונתו כחשב הכללי ולאחר תקופת צינון מונה אורן בשנת 2012 לתפקיד מנכ"ל חברת Kardan N.V וליו"ר דירקטוריון החברות הבנות – תה"ל, קרדן שירותים פיננסים, קרדן סין וחברת GTC. אורן היה אחראי על ניהול חברת האחזקות ההולנדית שנסחרה בבורסת אמסטרדם ובבורסה הישראלית. במסגרת תפקידו הוביל אורן את פעילות הנדל"ן של קרדן במרכז אירופה ובמזרחה, וכן בסין, ובמקביל ניהל את פעילות הבנקאות והפיננסים שלה במזרח אירופה ואת פעילות תשתיות המים והחקלאות שלה במדינות מתפתחות ובכלל זה הקמתם וניהולם של מפעילי טיהור מים בסין. אורן קיבל לידיו חברת אחזקות עם נטל חובות כבד, אך לא הצליחה להבריא אותה והיא היא נכנסה למהלך של הסדר חוב, במסגרתו נמכרו רוב החזקות החברה בהפסד ניכר.
בשנת 2016 עזב אורן את קרדן ובהמשך הצטרף כחבר דירקטוריון וכחבר ועדות דירקטוריון בשורה ארוכה של חברות במשק ובכלל זה כיהן כיו"ר דירקטוריון Mirland Development Corporation, יו"ר קבוצת פקר פלדה, דירקטור בחברת האשראי החוץ בנקאי אורשי, יו"ר אלון חברת הדלק לישראל וחבר ועדת האשראי של קבוצת הראל וכן כדירקטור בלתי תלוי בחברת הנדל"ן מליסרון בה אורן עדיין מכהן.
במרץ 2019 מינה שר האוצר את אורן לתפקיד יו"ר קבוצת החברות קצא"א (קו צינור אילת אשקלון) במסגרת זו מכהן אורן כיו״ר חברת "דוראד אנרגיה בע"מ", בעלת תחנת הכוח דוראד. הוא מונה, אף על פי שב-2013 מבקר המדינה מתח ביקורת על אורן, על כל כך שבעת שהיה החשב הכלכלי באוצר נתן לחברה פטורים, הנחות והטבות מופלגות, שלא על פי הסכם הזיכיון המקורי שעליו חתמה. בשנת 2021 הוא הוחלף על ידי מיכל עבאדי-בויאנג'ו.
באוגוסט 2019 מונה אורן ליו"ר הבנק הדיגיטלי הראשון (בהמשך, "One Zero") שנוסדה על ידי אמנון שעשוע ומריוס נכט. הבנק התחיל לפעול במחצית השנייה של 2021.
אורן מתגורר כיום בתל אביב, נשוי ואב לחמישה.
הערות שוליים

↑   מיכאל רוכוורגר, נכט מחזק את הבנק הדיגיטלי: מצרף את אמנון שעשוע ושוקי אורן, באתר TheMarker‏, 10 באוגוסט 2019
↑   יורם גביזון, הנכס העיקרי של קרדן בסין מתקשה להצדיק תג מחיר של 224 מיליון יורו, באתר TheMarker‏, 30 בנובמבר 2017
↑  אביב לוי, ‏קרדן מסתבכת במזרח אירופה: 1.3 מיליארד שקל נמחקו ב-3 שנים, באתר גלובס, 1 באפריל 2012
↑   יורם גביזון, קרדן אן.וי פותחת במו"מ עם בעלי האג"ח על הסדר חוב של 346 מיליון יורו, באתר TheMarker‏, 16 בספטמבר 2014
עומרי כהן, ‏הצעה חדשה להסדר חוב בקרדן אן.וי: מחזיקי האג"ח יקבלו מניות שיקנו להם את השליטה בחברה, באתר גלובס, 25 בספטמבר 2019
↑   יורם גביזון, קרדן אן.וי מכרה את הפעילות הפיננסית במזרח אירופה, באתר TheMarker‏, 15 באוגוסט 2016
אביב לוי, ‏מכירת תהל שנקלעה למשבר תותיר פירורים למחזיקי אג"ח קרדן אן.וי - שקיוו להיפגש עם 100 מיליון אירו ויותר, באתר גלובס, 21 באוגוסט 2019
↑  עמירם ברקת, ‏המבקר: יזמי דוראד קיבלו פטורים, הנחות והטבות מופלגות, באתר גלובס, 15 באוקטובר 2013
↑   נתי טוקר וישראל פישר, ליברמן ממנה את מיכל עבאדי-בויאנג'ו ליו"ר קצא"א הישנה – שאמורה להיסגר, באתר TheMarker‏, 14 ביולי 2021
תרזינה

תרזינה (בפורטוגזית: Teresina) היא בירת מדינת פיאאוי הברזילאית והעיר הגדולה ביותר במדינה זו. זוהי עיר הבירה היחידה, במחוז הצפוני-מזרחי של ברזיל (Nordeste), שאינה נמצאת על שפת הים. החלק המרכזי של העיר נחצה על ידי הנהרות פרנאיבה ופוטי, כתוצאה מכך, העיר מכונה לפעמים "המסופוטמיה של המחוז הצפוני-מזרחי".
גאוגרפיה

החלק הצפוני של העיר, שני הנהרות מתאחדים וזורמים יחדיו לכיוון האוקיינוס האטלנטי. במקום ישנו פארק סביבתי שבו מתמזגים שני הנהרות, ובמה במה ממנה ניתן לצפות על הנהרות מטווח קרוב. מעבר לנהר פרנאיבה, אחרי תרזינה, שוכנת עיר קטנה יותר - טימון, ורחוק יותר, נמצא הגבול עם מדינת מרניאו.
תרזינה היא בית למעל 752,000 תושבים, המאוכלסים בשטח של 1,680 קמ"ר. באזורים העירוניים שלה מתגוררים כ-996,000 תושבים. האזור הסובב אותה מכונה "Chapada do Corisco" ("מישורי הברקים"): העיר עצמה מדורגת שלישית בעולם בהסתברות להתרחשות ברק.
שם העיר המקורי היה "Vila Nova do Poti", על שם נהר הפוטי הזורם בה, ולאחר מכן שונה לתרזינה לזכרה של הקיסרית תרזה כריסטינה, אשתו של פדרו השני, קיסר ברזיל. העיר משמשת כבירת המדינה מאז 1852, כאשר היא נוסדה על ידי מושל המחוז, ז'וסה סאראיבה, והעבירה את המטה המנהלי של המחוז פיאאוי מן העיר אואראס. תרזינה הייתה העיר המתוכננת הראשונה בברזיל (לפני הבירה המתוכננת הנודעת ברזיליה, שנוסדה ב-1960, ואף לפני בלו הוריזונטי, בירת מדינת מינאס ז'ראיס, שנוסדה ב-1897); נאמר שהעיצוב של העיר מזכיר לוח שחמט. היא ידועה כ"עיר הירוקה" בגלל המספר העצום של עצי המנגו שמרפדים את רחובותיה. מלאכה מקומית מפורסמת היא הקרמיקה. בעיר ישנה מצבת זיכרון המציגה את "Cabeça de Cuia" האגדי, דמות מהפולקלור המקומי.
עקב מיקומה בסמוך לקו המשווה, גבוהות הטמפרטורות בתרזינה והן נעות בין 26 ל-40 מעלות צלזיוס לאורך השנה. הטמפרטורות הנמוכות ביותר הן בחמשת החודשים הראשונים של השנה. התקופה החמה ביותר של השנה מתרחשת בין אוקטובר לדצמבר. הלחות גבוהה כל השנה, בשיעור נמוך יחסית של 40% וגבוה של כ-90%, אך הלחות הגבוהה ביותר (80% - 90%) היא בין מרץ ליוני.
משה הררי

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1955 (בן 69) ט"ו באב תשט"ו חולון
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת בני עקיבא נחלים  ישיבת מרכז הרב 
 מקום פעילות:  ירושלים
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  הלכה, מועדים, חשמל בשבת
 רבותיו:  הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרב אברהם שפירא, הרב שאול ישראלי והרב מרדכי אליהו
 חיבוריו:  מקראי קודש, קדושת השבת, קדושת השביעית
 
 mikraeikodesh.org.il
 
הרב משה הררי (נולד בט"ו באב תשט"ו, 3 באוגוסט 1955) הוא רב, פוסק ציוני דתי, אברך ותיק בישיבת מרכז הרב ומחבר סדרת הספרים מקראי קודש בהלכות חגי ישראל, קדושת השבת בהלכות חשמל בשבת, וקדושת השביעית בהלכות השמיטה.
ביוגרפיה

נולד ליעקב ושרה הררי בחולון. סבו, הרב משה איררה, מחכמי סלוניקי, היה בסוף ימיו אב בית הדין הרבני בתל אביב-יפו. למד בישיבה התיכונית נחלים, ולאחר שירות בנח"ל החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, שבה הוא לומד עד היום כאברך, ועוסק בכתיבת ספרים, בעיקר בנושא חגי ישראל ומועדיו.
בשנת ה'תשנ"ב היה ממחדשי ההתיישבות היהודית בעיר דוד. בשנת ה'תשס"ה היה בחומש בין מתנגדי יישום תוכנית ההתנתקות.
מקראי קודש

מקראי קודש היא סדרת ספרי הלכה בנושא חגי ישראל ומועדיו שחיבר הרב הררי ונפוצה בעשרות אלפי עותקים, בעיקר בציבור הדתי לאומי.
הסדרה מתאפיינת בפירוט רב של מקרים ובציטוט אלפי שאלות ששאל המחבר (בכתב ובעל פה) רבנים ששימש אותם בהוראה או היה איתם בקשר הלכתי קרוב, ביניהם: הרב שלום משאש, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שלמה זלמן מן ההר, הרב שאול ישראלי, הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב מרדכי אליהו, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב עובדיה יוסף, הרב שלמה גורן, הרב שריה דבליצקי, הרב חיים קניבסקי, הרב אברהם יצחק אולמן, הרב אביגדר נבנצל, הרב דב ליאור, הרב יעקב אריאל ואחרים.
לאחר יישום תוכנית ההתנתקות הוסיף הרב הררי בספריו נספח הנושא את הכותרת "לא נשכח ולא נסלח", ובו מתאר הרב הררי את תחושותיו ביחס לפינוי התושבים. הנספח כולל את יומנו האישי בעת שהותו בחומש שבצפון השומרון, ערב הפינוי.
בראשית שנת ה'תשפ"ג, הועלתה אפליקציה חינמית הכוללת את סדרת הספרים לחנות האפליקציות של גוגל.
לקראת ראש השנה תשפ״ד עלה אתר אינטרנט שנועד להציג את כל ספרי הרב הררי.
מקראי קודש > נושאי הספרים

הכרכים שראו אור:
מקראי קודש - הלכות חנוכה. למהדורה החדשה של הספר מצורף נספח בן כ-30 עמ' העוסק בליקוטי הנהגות והלכות שראה אצל הרב עובדיה יוסף.
מקראי קודש - הלכות פורים. הספר עוסק, בין השאר, בשאלת הגדרת יישובים שונים, (בפרט בישראל) כערים מוקפות או פרוזות.
מקראי קודש - הלכות ליל הסדר. בסוף הספר נספח על שיעור כזית.
מקראי קודש - הלכות ראש השנה. ספר זה נכתב (בחלקו) בהיותו עצור עקב הגירוש מצפון השומרון. בסוף הספר נספח בנושא מי כשר להיות שליח ציבור.
מקראי קודש - הלכות יום הכיפורים. בסוף הספר נספח על ברכות השחר.
מקראי קודש - הלכות סוכות. בסוף הספר נספח בנושא שיעורי מידות האורך (טפח, אמה וכו').
מקראי קודש - הלכות סוכות: ארבעת המינים. בסוף הספר למעלה מ-100 ציורים תלת־ממדיים שמדגימים הלכות רבות. מהדורה ראשונה יצאה בתשע"ו.
מקראי קודש - הלכות שלש התעניות בין המצרים ותשעה באב
מקראי קודש - קיצור הלכות המועדים חלק א' לחודשי תשרי - אדר, 331 עמ', אלול ה'תש"פ; חלק ב' לחודשי ניסן - אלול, 444 עמ', תשרי ה'תשפ"א. באלול ה'תשפ"ב יצאה לאור מהדורת כיס של הקיצור בארבעה כרכים בכריכה רכה.
מקראי קודש - הלכות מועדי התקומה יום העצמאות ויום ירושלים, 294 עמ', ניסן ה'תשפ"ד
שני ספרי קדושת השבת בענייני חשמל בשבת, הפעלת מחשבים, שימוש באיתורן, ועוד.
קדושת השביעית - הלכות השמיטה, 244 עמ', אלול ה'תשפ"א. מהדורה שנייה, 403 עמ', אדר ב' ה'תשפ"ב.
מקראי קודש > נושאי הספרים > חוברות

תקציר הלכות לקניית ארבעת המינים - ירושלים, ה'תשע"ח. 32 עמ'.
קיצור הלכות חנוכה - ירושלים, ה'תשע"ח. 32 עמ'.
הלכות ט"ו בשבט - הלכות ט"ו בשבט, יציאה מהארץ ועלייה אליה, מצוות התלויות בארץ, ברכות הנהנין והלכות תולעים, ירושלים, ה'תשע"ח, 48 עמ'.
תקציר הלכות ליל הסדר - ירושלים, ניסן ה'תשע"ח. 48 עמ'.
קיצור הלכות בין המצרים ותשעה באב - ירושלים, תמוז ה'תשע"ח. 64 עמ'.
קיצור הלכות ראש השנה יום הכיפורים וסוכה - ירושלים, אלול ה'תשע"ח, 128 עמ'.
קיצור הלכות פורים - ירושלים, שבט ה'תשע"ט, 49 עמ'.
קיצור הלכות יום טוב וספירת העומר, ירושלים, ניסן ה'תשע"ט, 73 עמ'.
קיצור הלכות חול המועד ונטילת ארבעת המינים, ירושלים, אלול ה'תשע"ט, 104 עמ'.
מהלכות חג השבועות, (כולל הלכות חג השבועות בבית המקדש והלכות בשר בחלב), ירושלים, אייר ה'תש"פ, 49 עמ'.
מדעותיו

בעד התיישבות יהודית בכל חלקי ארץ ישראל השלמה. והצטרף למחאה נגד פינוי חומש והישיבה.
בזמן מלחמת חרבות ברזל הציע הרב הררי להוסיף בתפילת 'מי שברך לחיילי צה"ל' השבויים היהודים, בכדי להבהיר שלא מדובר בשבויי חמאס. ולאחר הההתנקשות באסמאעיל הנייה עורר על החובה הדתית להודות להשם על כך.
משפחתו

נשוי לעפרה (לבית אלבה) ולזוג 9 ילדים.
חתנו הרב שאול אלעזר שנלר משמש כר"מ בישיבת כרם ביבנה.
הרב זאב קרוב (נפטר בשנת התשע"ח) והרב עידוא אלבה הם גיסיו. בן דודו הוא תא"ל אמנון הררי.
הערות שוליים

↑  הרב הררי הוציא את ספרו של סבו, כתבי מהר"ם איררה, בשנת ה'תשס"ח.
↑  מקראי קודש הלכות מועדי התקומה, עמ' רעג
↑  מקראי קודש, הלכות מועדי התקומה, מבוא
↑  יהונתן גוטליב, סדרת "מקראי קודש" הגיעה לחנות האפליקציות
↑  אתר ספר מקראי קודש
↑  הספרים יוצאים לאור במהדורות רבות עם תיקונים ותוספות
↑  קריית ספר - המלצותיו של הרב יואל קטן, באתר ערוץ 7
↑  ביקורת על החוברת מאת הרב יואל קטן, בעיתון בשבע.
↑  ביקורת על החוברת מאת הרב יואל קטן, בעיתון בשבע
↑  דביר עמר, מחאה ומכתב חיזוק לתלמידי ישיבת חומש, באתר ערוץ 7, ‏י' בכסלו תשפ"א
↑  דביר עמר, הרב הררי מציע תוספות ל'מי שברך' לחיילי צה"ל, באתר www.inn.co.il
↑  דביר עמר, הפוסק הרב משה הררי: בעקבות החיסולים - חובה לומר מזמור לתודה, באתר www.inn.co.il
↑  מתוך האתר צאצאי האחים לעווי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309426505171  GND: 1048451569  ISNI: 0000 0000 6696 0654  LCCN: nr92006497  VIAF: 26924928   WorldCat (עם VIAF): 26924928 
הרב משה הררי עם הרב שלמה פישר
הרב אריאל בראלי מתייעץ בהלכה עם הרב הררי
חזי לסקלי

| --- | --- |

חזי לסקלי, צילום של שוש קורמוש תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  26 ביולי 1952 רחובות, ישראל 
 פטירה:  26 במאי 1994 (בגיל 41) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  משורר, מבקר אמנות, כוריאוגרף
 שפות היצירה:  עברית 
 תקופת הפעילות:  1966–1994 (כ־28 שנים)
 
יחזקאל (חזי) לֶסְקְלִי (26 ביולי 1952 – 26 במאי 1994) היה משורר, כוריאוגרף ומבקר אמנות ישראלי.
ביוגרפיה

חזי לסקלי נולד ברחובות, כבנם היחיד של הורים יוצאי צ'כיה ניצולי השואה.
גדל בגבעתיים. בגיל 22 עבר להאג שבהולנד, שם למד מחול ואמנויות באקדמיה הפתוחה לאמנויות. לאחר שובו לישראל עסק בכתיבת ביקורות מחול במקומון "העיר", בו היה חבר משנת 1980 ואף נטל חלק בעריכתו. היה לו גם טור קבוע בעיתון, בשם "יומן הנרגן". חזי לסקלי עסק בכוריאוגרפיה ופרסם שלושה קטעי מחול.
חזי לסקלי כתב מגיל 14 ופרסם את שיריו הראשונים בכתבי עת בגיל 18. בספר ראו אור שיריו לראשונה באנתולוגיה "ביכורי עטים" (מסדה, 1972), בעריכת מתי מגד. ספר שיריו הראשון, האצבע, פורסם כשהיה בן 34. בולטים בשירתו המחול וההומוסקסואליות.
לסקלי היה כתב ועורך תרבות במקומון התל אביבי "העיר" של רשת שוקן. בשנותיו האחרונות נתן ביטוי פומבי להומוסקסואליות שלו והיה בין הבודדים בישראל שהזדהו בציבור כהומואים. באחד מטוריו ב"העיר" כתב על גבריאל שרובר, שנפטר ב-1988 בגיל 42, ומשפחתו העשירה הנציחה את שמו בפרויקטים בארץ (דוגמת בית גבריאל על שפת הכנרת). לסקלי חשף כי הלה היה הומוסקסואל וכי נפטר מאיידס, ותקף את המשפחה על שהיא מסתירה זאת בניגוד לרצונו המפורש של המנוח. פרסום זה חולל שערורייה, והעיתון הוצף בתגובות אוהדות ונזעמות. לסקלי עצמו נפטר בשנת 1994 ממחלת האיידס ונטמן בבית העלמין ירקון. ספר שיריו האחרון ראה אור לאחר מותו, ב-1994.
עיר מגוריו, גבעתיים, גם היא מוזכרת בשיריו לא פעם, לצד ערים נוספות בישראל ובעולם. כמו כן, רב השימוש שלסקלי עושה בשירתו בחפצים דוממים, כמו ידית של דלת, כוס, משור, עיפרון, מחק ועוד. בשיריו קיימים מוטיבים של ארס פואטיקה:
שִׁירָה אֵינָה חַיֶּבֶת לְהִיוֹת שִׁירָה.

הִיא יְכוֹלָה לִהְיוֹת מָזוֹן מְדַבֵּר.

שִׁירָה יְכוֹלָה לִהְיוֹת קוֹנְפִיטוּרָה

כְּלוֹמַר פְּרִי מֵת וְטָעִים.
עַל הַשִּׁירָה לִהְיוֹת אַכְזָרִית מִבְּלִי לְהִתְאַכְזֵר.

עַל הַשִּׁירָה לָגוּר בְּדִירָה

בְּלִי חַלּוֹנוֹת.
לסקלי, שנפטר בגיל 41 בלבד, הוציא ארבעה ספרי שירה בחייו והותיר מורשת חשובה של שירה חיה ונועזת.
בשנת 1996 יצא הסרט התיעודי "יקנטליסה" בבימויו של יאיר לב, המשרטט באופן א-סנטימנטלי דיוקן קולנועי מורכב וטרגי של לסקלי. הסרט, שהשתתף בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע בירושלים באותה שנה, נפסל לשידור בטלוויזיה הישראלית ולבסוף הוקרן ב-2002 בערוץ 8 בכבלים.
ב-2009 ראה אור מבחר מכל שיריו, בעריכת מאיר ויזלטיר.
ב-2020 יצא לאור ״המשורר״ (נענע דיסק), אלבום משירי חזי לסקלי שהולחנו על ידי דורי פרנס, בהפקתו המוזיקלית של ערן ויץ ובביצועם של רונה קינן, שי צברי, אלון עדר ואחרים.
ספרי השירה שלו

האצבע, שירים: 1985-1974, עם עובד, 1986
חיבור וחיסור, שירים 1987-1985, עם עובד, 1988
העכברים ולאה גולדברג: שירים 1989-1987, ביתן, 1992.
סוטים יקרים: שירים 1992-1990, ביתן, 1994.
באר חלב באמצע עיר, כל השירים 1992–1968, עם עובד, 2009.
לקריאה נוספת

אילאור פורת, הספר האחרון על המשורר האחרון – מסה על שירת חזי לסקלי, גמא, 2024.
עודד כרמלי, אין ריקוד כזה ולא היה ולכן נרקוד אותו ונדבר בשבחו – מקבץ ממאמריו של חזי לסקלי על מחול, על שירה ועל החיים, הבה לאור, 2025
הערות שוליים

↑  אלון אלטרס, מילים שמצליחות לגעת "האצבע" מאת: חזי לסקלי; עם עובד, כותרת ראשית, 11 ביוני 1986
↑  תימורה לסינגר, ‏שי צברי, רונה קינן, האחיות לוז וזמרים נוספים, מפיחים רוח חיים יפהפייה בשיריו של חזי לסקלי באלבום "המשורר", באתר גלובס, 16 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007501076705171  PLWABN: 9810699556205606  BnF: cb16060377n (data)  ISNI: 0000 0000 6669 2346  LCCN: nr88008286  NSK: 000346276  RKD: 92144  ULAN: 500768857  VIAF: 88365983   WorldCat (עם VIAF): 88365983
דיפלומט

ערך זה עוסק במקצוע. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הציר הראשון של ברית המועצות בישראל, פ.א. ירשוב (F.A. Yershov) מוסר את כתב האמנתו ביום י"ב באב תש"ט
דיפלומט הוא שם כולל לכל אחד מהנציגים הרשמיים של מדינה, או ארגון בין-לאומי (כגון האו"ם, האיחוד האירופי או האיחוד האפריקאי) שנשלח למדינה אחרת על מנת לנהל באופן רציף יחסים בין-לאומיים בין שתי המדינות (או בין הארגון למדינה). הדיפלומט הוא שליח מטעמו של הדרג המדיני, האמון על ייצוג האינטרסים של המדינה השולחת בפני מדינת היעד. הדיפלומט הוא העיניים, האוזניים והקול של מדינתו, ועליו לתרגם את האינטרסים והערכיים הלאומיים לכדי יצירת קשרים ושימורם בחוצות. הדיפלומט אינו רשאי להכתיב מדיניות, ואת תפקידו הוא מבצע בהתאם לתכתיב שולחיו, המדינאים. עם זאת, דיפלומט הנשלח למדינה מסוימת משמש מקור הידע והמומחיות עבור מדינתו בנוגע למדינה זו.
באופן מסורתי ממלאים הדיפלומטים שלוש פונקציות עיקריות: ייצוג, הכולל גם תיווך בין מדינתם לגורמי חוץ, ניהול משא ומתן, ותקשורת, הכוללת איסוף מידע על מדינת היעד ושידורו למשרד החוץ ולמקבלי ההחלטות. בפועל דיפלומטים עוסקים בין השאר בניהול משא ומתן על הסכמים אסטרטגיים, ענייני מסחר, הסגרת עבריינים, ניפוק אשרות כניסה, מלחמה ושלום, ומשא ומתן על אמנות בין-לאומיות לפני אימוצן הרשמי.
מקובל לראות את שר החוץ של מדינה כראש הדיפלומטים שלה, כאשר משרד החוץ אחראי על הדיפלומטים ונציגויות המדינה בארצות שונות.
טרמינולוגיה ומעמד בין-לאומי

השימוש בשליח דיפלומטי לייצוג בין מדינות החל כבר במאה ה-15 באיטליה. אולם המונחים "דיפלומט" ו"דיפלומטיה" הופיעו רק במהלך המהפכה הצרפתית. המונח מגיע מהמילה דיפלומה (תעודה), הניתנת לשליח ממדינתו לשם ייצוגה.
מעמדו הבין-לאומי של הדיפלומט קבוע באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים, המעגנת ומסדירה את זכויות וחסינויות הדיפלומט. בין היתר, האמנה קובעת כי המדינה השולחת חייבת לקבל הסכמה מראש (Agrement) למינוי ראש משלחת דיפלומטית במדינת היעד, והמדינה המקבלת יכולה לסרב לקבל בקשה זו. כמו כן, לשם הגנה על הדיפלומט מוענקת לו חסינות דיפלומטית, ולזיהויו הוא מצויד בדרכון דיפלומטי. החסינות הדיפלומטית מגינה על הדיפלומט מפני רדיפה משפטית או כל רדיפה אחרת מטעם המדינה המארחת. הרעיון בבסיס חסינות זו הוא שאין טעם בפגיעה בשליח הנושא את דבר הריבון.
הכשרה דיפלומטית בישראל

בישראל ההכשרה למשרת דיפלומט נעשית על ידי משרד החוץ, כאשר בתחילת דרכם דיפלומטים עוברים הכשרה מעשית דרך קורס הצוערים של משרד החוץ. בנוסף לדיפלומטים שהוכשרו בדרך זו, נעשים מינויים פוליטיים למשרות דיפלומטיות בכירות או רגישות. למשרות דיפלומטיות מסוימות מוצבים עובדים חסרי רקע דיפלומטי שאינם עובדי משרד החוץ, מסיבות הנובעות מאופי המשרה:
נספח צבאי הוא קצין בכיר בצה"ל.
נספח כלכלה וסחר נבחר על ידי משרד הכלכלה.
נספח תרבותי הוא דמות בולטת בחיי התרבות בארץ, או דיפלומט מקצועי בשירות החוץ הישראלי, או אדם חיצוני למערכת הדיפלומטית בעל כישורים המתאימים לייצוג התרבות הישראלית בחו"ל.
דיפלומטים בישראל מדורגים לפי דרג דיפלומטי, סולם דרגות, המקובל במדינות המערב:
שגריר
ציר
ציר-יועץ
מזכיר ראשון
מזכיר שני
צוער
ראו גם

דיפלומטיה
דרג דיפלומטי
שירות החוץ הישראלי
דיפלומטים ישראלים
ילדי התרבות השלישית
הערות שוליים

↑  Richard Laurence Camille, Diplomacy in the Twenty-First century: Change and Evolution, University of Ottawa, עמ' 2-3
↑  Matthew S. Anderson, 1450-1919 The Rise of Modern Diplomacy, Routledge, 1993, עמ' 6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007555392005171  BnF: cb126501792 (data)  GND: 4012401-0  LCCN: sh85038202  NARA: 10638616  NDL: 00562105  NKC: ph216809 
דרכון דיפלומטי ישראלי
גריגורה אלכסנדרו גיקה

גריגורה אלכסנדרו גיקה, לפעמים קרוי בהיסטוריוגרפיה הרומנית גריגורה החמישי גיקה (ברומנית: Grigore Alexandru Ghica או Grigore al Cincilea Ghica בצרפתית
Grégoire Aléxandre Ghyka,‏ 27 באוגוסט 1807 או 25 באוגוסט 1804

בוטושאן - 24 באוגוסט 1857 פריז) היה שליט ("דומן" או "דומניטור") נסיכות מולדובה בין השנים 1849–1853 ובין 1854–1856. היה בן למשפחת הבויארים גיקה (גיקאס), שמוצאה בדרום אלבניה, אז באימפריה העות'מאנית. מנהיג בעל השקפות נאורות, ברוח "אביב העמים", שאף ועשה צעדים למודרניזציה של ארצו.
רקע משפחתי

נציג של משפחת האצולה גיקה, שהייתה מעורבת בתולדות רומניה החל מהמאה ה-17, גריגורה אלכסנדרו גיקה נולד מתישהו בין 1800 ו-1810 בעיר בוטושאן כבן של אלכסנדרו גיקה (1768-1850) שמילא תפקידים של לוגופט גדול (Mare Logofăt) - רב יועצים של שליטי מולדובה, ושל אלנה סטורדזה.
אביו היה מצאציו של מאטיי גיקה, אח של השליט גריגורה השלישי גיקה (שהוצא להורג בשנת 1777).
עלייתו לשלטון

בחזרתו למולדת אחרי לימודים בווינה ובפריז גיקה מילא תפקידים בכירים בממשל של דודו מצד אמו, מיכאיל סטורדזה. הטמאן (1826), מזכיר מדינה (שר החוץ) בשנת 1842 ואחר כך שר האוצר בשנים 1843–1844, הצטיין בניהול נבון ונקיון כפיים.
בהמשך השתתף באופוזיציה של המחנה ה"לאומי" (Partida nationala) נגד סטורדזה, שהיה שמרן יותר ובן ברית של רוסיה.
בעקבות התנועה המהפכנית של "אביב העמים" במולדובה ב-1848 התערבו במדינה זו כוחות צבאיים מרוסיה וטורקיה.
בהסכם באלטה לימאן בין שתי מעצמות אלה, ב-1 במאי 1849, הוחלט למנות בנסיכויות הרומניות שליטים חדשים לתקופה של 7 שנים, לפזר את האסיפות הנבחרות ולהחליפן ב"דיוואנים" שיהיו ממונים על ידי השליטים החדשים.
עקב הדחתו של מיכאיל סטורדזה, גריגורה אלכסנדרו נבחר על ידי שתי המעצמות לעלות לשלטון במקומו ב-14 באוקטובר 1849. הווזיר הגדול ראשיד פאשה התרשם מהליברליות המתונה שלו ומכישורים שיכלו להבטיח יציבות שלטונית.
בדומה לעמיתו הוולאכי, בארבו שטירביי, גיקה התייצב בקושטא על מנת לקבל מידי הטורקים את סמלי השלטון.
מלכותו הראשונה. יוזם רפורמות מתונות

בהגיעו לשלטון גיקה, לא רק שאישר לחלק משמעותי מעמיתיו המהפכנים לחזור לביתם אלא אף קידם אותם במשרות רמות ממשלו: למשל, את מיכאיל קוגלניצ'אנו, וסילה אלכסנדרי, אלכסנדרו יואן קוזה (שהתמנה מנהל במשרד הפנים ופרקלאב) ויון יונסקו דה לה בראד.
עוד לפני נסיגת הכוחות הזרים, התחיל גיקה במספר רפורמות שנראו לו דחופות.
הקים משרד לעבודות צבוריות, הקים שרות דליז'אנסים, ולקח אמצעים מיועדים למגר את המגפות שאיימו על אוכלוסיית הצאן של הנסיכות. ב-3 באפריל 1850 הקים את גוף המשטרתי של ה-ז'נדארמריה.
בתחום הכלכלי, החל משנת 1850 העלה את המסים על הסחורות המיובאות מ-3 ל-5 % והוריד את המכס על היצוא מ-12% ל-5 %. הצליח בהתחלה להוריד את גירעון התקציב ואת החובות של הנסיכות.
בזמן מלכותו התחילו ההכנות לכתיבת אוספי החוקים המודרניים בדיני אזרחות, משפט פלילי ומסחרי במולדובה.
בשנת 1851 הנהיג הסדרים חדשים ביחסים בין בעלי האחוזות ובין האיכרים, תוך הגבלת ימי העבודה, איסור ניצול האיכרים בעבודות מחוץ לתחום החקלאות, ביטול מס ה"דיז'מה" (מס "מעשר" שדרכו חלק מהתפוקה של החלקה האישית האיכרים היה מועבר על ידי האיכר לבעל האחוזה), הגדלות שטחי המרעה, הקלות להעברה המגורים ומקום.
נשא נתן עם גורמים בנקאים מפרוסיה ומאוסטריה בנושא הקמת בנק לאומי של מולדובה אבל, בגלל הנסיבות הגאו-פוליטיות, כולל לחצים של השלטונות רוסיים והאוסטריים, משטרי הכיבוש הזר, תוכניותיו לא יצאו לפועל. הבנק הוקם לבסוף אחרי סיום תפקידו, בשנת 1857.
בתחום החינוך, בשנת 1851 מינה את המשכיל הפטריוט הרומני מטרנסילבניה, אוגוסט טרבוניו לאוריאן, למקפח על בתי הספר בנסיכות.
הנהיג שלוש דרגאות הוראה, כולן ברומנית כשפת הוראה, כמו כן הוסיף ל"אקדמיה המיכאיליאנה" שבבירה יאש- ששינתה את שמה ל"אדקמיה וסיליאנה" - פקולטה למשפטים ופקולטה לפילוסופיה. הסמינרים ללימודי דת
הוסדרו לפי דגם של פקולטות לתאולוגיה. הוקם בית ספר למיילדות, בית ספר לכירורגיה,
(1850) שהיו אמורים להיות גרעין לפקולטה עתידית לרפואה. בשנת 1852 ויתר לטובת המדינה על ארמונו שברחוב גוליה (כיום קוזה וודה) ביאש, והקים בו "אורפנוטריון" או "המכון הגרגוריאני" - מוסד ליתומים ולילדים חסר בית.
גיקה הקים גם מוסדות פילנתרופיים נוספים, בין השאר מוסד לנכים בגאלאטה.
הקלותיו בתחום הצנזורה (1856) עודדו הפצה חופשית יותר של המחשבות. העיתונים "רומניה ליטררה" (רומניה ספרותית) שבעריכתו של אלכסנדרי ו"סטיאווה דונרי" ("הכוכב של הדנובה") שבעריכת קוגלניצ'אנו יכלו לחדש את הופעתם. חלה התעצמות בפעילות הספרותית.
השליט עצמו סייע להדפסת את הכרוניקה של גאורגה שינקאי מהאסכולה הטרנסילבנית (1853) ואת ההוצאה לאור של כרוניקת ארץ מולדובה (לטופיסצול צארי מולדובי) בעריכתו של קוגלניצ'אנו. הזמן מלכותו הונהג בארצו השרות הטלגרפי.