stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המלכים הפיקטים
מלכי הפיקטים > מלכים היסטוריים מוקדמים

המלך הראשון המוזכר במקורות נוספים על רשימת המלכים הפיקטים היה ברידיי בנו של מאלכון. המלכים שלאחריו מוזכרים במספר כרוניקות ואשר יש בשל כך מספר עדויות היסטוריות למלכותם.
| תקופת שלטון | שם | שמות נוספים | קשרי משפחה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| נפטר בשנת 580 לערך | גאלאם | גאלאם קנאלאת' |  | ייתכן ששלט במקביל לברידיי הראשון |
| נפטר בשנת 584 לערך | ברידיי הראשון, מלך הפיקטים | ברידיי בן מאלכון   ברוד בן מלכו |  | שמו וקורות חייו מוזכרים בספרו של אדומנאן מאיונה "חייו של קולומבה הקדוש", והוא הראשון מבין המלכים הפיקטים המוזכר במקור חיצוני לרשימת המלכים הפיקטים. |
| נפטר בשנת 601 לערך | גרטנייט השני | גרטנייט בן דומלך   גרנארד בן דומפנת' |  |  |
| נפטר בשנת 621 לערך | נכטאן השני | נכטאן נכדו של אוארב (או בנו של אוארב) |  | שלט בתקופת כהונתו של האפיפיור בוניפקיוס הרביעי |
| נפטר בשנת 631 או 633 לערך | קיניאוך | קיניוך בן לוטרין קינט בן לות'רן |  |  |
|  | גרטנייט השלישי | גרטנייט בן אואויד | אחיהם של שני המלכים הבאים ברשימה זו |  |
|  | ברידיי השני | ברידיי בן אואויד | אחיהם של גרטנייט השלישי ושל טאלורק השלישי |  |
| נפטר בשנת 653 לערך | טאלורק השלישי | טאלורק בן אואויד | אחיהם של שני המלכים שקדמו לו |  |
| נפטר בשנת 657 לערך | טאלורגאן | טאלורגן בן אאנפירת' | בנו של אאנפירת' מברניקיה |  |
| נפטר בשנת 663 | גרטנייט הרביעי | גרטנייט בן דונל או בן דונגל |  |  |
| הודח בשנת 672 לערך | דרסט השישי | דרסט בן דונל או בן דונגל |  |  |
מלכי הפיקטים > מלכים היסטוריים מאוחרים

| תקופת שלטון | שם | שמות נוספים | קשרי משפחה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| נפטר בשנת 693 | ברידיי השלישי | ברידיי בן בלי | בנו של בלי הראשון מאלט קלט או נכדו של נכטאן השני | הובס בקרב דאניכן |
| 692 לערך – 696 | טרן | טאראן בן איינפטך | ייתכן שמדובר באחיו למחצה של נכטאן |  |
| נפטר ב-706 | ברידיי הרביעי | ברידיי בנה של דר איליי (נסיכה פיקטית) | אחיו של נכטאן |  |
| ויתר על כיסאו בשנת 724 | נכטאן השלישי | נכטאן בנה של דר איליי | אחיו של ברידיי | הקים מספר כנסיות ומנזרים. ויתר על כיסאו ופרש למנזר. |
| נפטר בשנת 729 | דרסט השביעי |  | ייתכן שמדובר באחיו למחצה של נכטאן השלישי וברידיי | מלך אחרי נכטאן השלישי, כלא אותו בשנת 726, הודח לאחר מכן על ידי אלפין |
| הודח בשנת 728 | אלפין הראשון | אלפין בנו של קרופ |  | שלט יחד עם דרסט השביעי |
| שב לשלוט ב-728 או 729, נפטר בשנת 732 | נכטאן השלישי (כהונה שנייה) |  |  |  |
| 732 – 761 | אואנגוס הראשון | אואנגוס בן פרגוס |  |  |
| טבע בשנת 739 | טאלורגן | טאלורגן בן דרוסטאר |  | מלך את'ול; הוצא להורג בטביעה |
| נהרג בשנת 750 | טאלורגן | טאלורגן בן פרגוס | אחיו של אואנגוס | כנראה מלך את'ול |
| נפטר בשנת 763 | ברידיי החמישי | ברידיי בן פרגוס | אחיו של אואנגוס | מלך פורטריו |
| נפטר בשנת 775 | קיניאוד הראשון | קיניאוד בן אוארדאך, קינאדהון | ייתכן שמדובר בנכדו של סלבאך מק פרצ'ייר |  |
| נפטר בשנת 780 | אלפין השני | אלפין בן אואורייד |  |  |
| נפטר בשנת 782 | טאלורגאן השני | טאלורקן | בנו של אואונגוס |  |
| נפטר בשנת 782 | טאבטולארג | מלך קיסמונטיין |  | מוזכר ב"דברי ימי אלסטר" |
| נפטר ב-787 | דרסט השמיני | דרסט בן טאלורגן | אחיו של אואנגוס |  |
| ייתכן שהודח בשנת 789, נפטר ב-807 | קונאל מק טיידג | קונאל בן טארלה (או בן טאדג) |  |  |
| נפטר ב-820 | קאוסנטין | קאוסנטין בן פרגוס | נכדו של אוניואיסט או בנו של פרגוס מק אכדאך |  |
| נפטר ב-834 | אואנגוס השני | אואנגוס בן פרגוס | אחיו של קאוסנטין |  |
| לא ידוע | דרסט התשיעי | דרסט בן קאוסנטין | בנו של קאוסנטין |  |
| נפטר ב-839 | אואן | אאוגן בן אואנגוס | בנו של אואנגוס | נהרג בקרב מול הויקינגים |
מלכי הפיקטים > מלכי הפיקטים בין השנים 839–848

בשנים אלה מספר רב של טוענים טענו לכתר ונאבקו ביניהם על המלוכה.
| תקופה | שם | כינויים נוספים | קשרי משפחה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| לא ידוע | אואוראד | אואוראד בן בארגוייט |  | מלך כשלוש שנים |
| לא ידוע | ברידיי השישי | ברידיי בן אואוראד |  | מלך כשנה |
| לא ידוע | קיניאוד השני | קיניאוד בן אואוראד | אחיו של ברידיי השישי | שלט כשנה |
| לא ידוע | ברידיי השביעי | ברידי בן אואות'ויל |  | מלך כשנתיים |
| לא ידוע | דרסט העשירי | דרסט בן אואוראד |  | שלט כשלוש שנים |
| נפטר ב-13 בפברואר 858 | קינאד מק אלפין | קינאד מק אילפין   קנת מק אלפין |  |  |
מלכי הפיקטים > מלכי הפיקטים הנחשבים באופן מסורתי כמלכי סקוטלנד

| דיוקן | שם מסורתי מודרני | שם גאלי | משפחת מלוכה | תקופת שלטון | תואר | כינוי |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | קנת הראשון | קינאד מק איילפין | בנו של אלפין, מלך דאל ריאטה | 843 או 848 -13 בפברואר 858 | Rex Pictorum   מלך הפיקטים | הכובש |
| - | דונלד הראשון | דומנאל מק איילפין | בנו של אלפין, מלך דל ריאטה, ואחיו של קנת הראשון | 858 –13 באפריל 862 | Rex Pictorum   מלך הפיקטים |  |
|  | קונסטנטין הראשון | קאוסנטין מק קינאדה | בנו של קנת הראשון | 862 – 877 | Rex Pictorum "מלך הפיקטים" | מלא היין |
ראו גם

מלכי דאל ריאטה
מלכי סטרת'לייד
המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני

המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני בהרכבה הקאמרי (צילום: רז רוגובסקי)
המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני, בהדרכתו ובניצוחו של רונן בורשבסקי, נוסדה בשנת 2009 כמקהלה מקצועית מודולרית בגודלה.
מטרה

במתכונתה הגדולה נותנת המקהלה מענה לצורכי התזמורות המובילות בארץ בביצוע אורטוריות, אופרות ויצירות תזמורתיות אחרות המשלבות מקהלה.
היסטוריה

המקהלה הוקמה ביוזמתו של חגי גורן יחד עם פרופ' רונן בורשבסקי ובשיתוף אנשי ציבור ומוזיקה בישראל. המקהלה נקראת על שמו של מאסטרו גארי ברתיני.
היסטוריה > בעלי תפקידים

חגי גורן - מייסד ומנהל כללי
פרופ' בורשבסקי - מנצח ומנהל מוזיקלי
היסטוריה > רפרטואר

מיום היווסדה, מלווה המקהלה בקביעות את התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע יצירות כמו: התשיעית של בטהובן, הרקוויאם הגרמני של ברהמס, הרקוויאם הפולני של פנדרצקי (בניצוחו של המלחין), כרמן של ביזה, שירי גורה של שנברג, ועוד רבות אחרות. ההרכב הקאמרי מתמקד בביצוע יצירות א-קפלה מכל התקופות ומקיים פרויקטים משותפים עם תזמורות קאמריות בישראל ומחוצה לה, כמו הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, בארוקדה, התזמורת הקאמרית של פראג ו"נובה אמדיאוס" מרומא.
היסטוריה > מופעים בולטים בחו"ל

ב-2012, קיימה המקהלה הקאמרית מסע קונצרטים באיטליה, וב-2014 בפראג ובווינה.
זמרות וזמרי המקהלה

במתכונתה הקאמרית מונה המקהלה כ-25 זמרות וזמרים בעלי ניסיון רב ובהם מורים למוזיקה ומוזיקאים מקצועיים.
בהרכבה המורחב, מונה המקהלה גם 80 זמרים, כמו במופעי האופרה "פיק דאם".
הערות שוליים

1 2  האנשים שמאחורי מקהלת ברתיני, באתר bertini (באנגלית)
↑  אודות מקהלת ברתיני, באתר bertini (באנגלית)
↑  Pique Dame פיק דאם, באתר bertini (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007392804905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הנרי מור

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1898 קאסטלפורד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  31 באוגוסט 1986 (בגיל 88) מאץ' הדהאם, הרטפורדשייר, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  קתדרלת סנט פול בלונדון 
 לאום:  אנגלים 
 מקום לימודים:  הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון  האקדמיה של קאסטלפורד  האוניברסיטה לאמנויות של לידס 
 תקופת הפעילות:  1925–1986 (כ־61 שנים) 
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית, פרימיטיביזם, סוריאליזם, מודרניזם קטלאני 
 יצירות ידועות:  אישה עטויה יושבת, Reclining Figure: Festival, Two-Piece Reclining Figure: Points 
 פרסים והוקרה:  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1978)  פרס יוג'ין מקדרמוט לאמנויות של MIT (1981)  פרס ארסמוס (1968)  טבעת הקיסר של גוסלאר (1975)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מדריד (1981)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  עמית האקדמיה הבריטית  מסדר עמיתי הכבוד  מסדר ההצטיינות 
 בן או בת זוג:  אירנה ראדטסקי 
 www.henry-moore.org
 
סר הנרי מור, בשמאל התמונה, מארח בסטודיו שלו את הפסל משה ציפר, 1963
הנרי מור (באנגלית: Henry Moore;‏ 30 ביולי 1898 – 31 באוגוסט 1986) היה פסל ואמן אנגלי.
ביוגרפיה

הנרי מור נולד בקאסטלפורד שבאזור יורקשייר, כבנה השביעי של משפחת כורים. עבודתו הראשונה הייתה כמורה בבית הספר היסודי שבו למד בילדותו. הוא התגייס לצבא הבריטי בגיל שמונה עשרה ולחם במלחמת העולם הראשונה בקרב קאמבארי.
מור למד בקולג' המלכותי לאמנות (Royal College of Art) בלונדון בין השנים 1925–1921. את תערוכת היחיד הראשונה שלו הציג בלונדון בשנת 1928. בשנת 1946 הציג תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ובשנת 1948 זכה בפרס הראשון בביאנלה של ונציה.
מור התפרסם לראשונה בסדרה של רישומים שערך במנהרות הרכבת התחתית של לונדון בזמן "הבליץ" - הפצצת העיר על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה. רישומים אלו הציגו דמויות כבדות, פיסוליות באופיין, ושימשו סמל לעמידתם של תושבי לונדון בבליץ הגרמני.
עבודתו הפיסולית של מור שואבת הן מן הנוף האנגלי ומצורותיהן של אבנים, עצמות וכדומה והן מפיסול פרימיטיבי.
עבודתו החדשנית כפסל התבטאה בעיצוב דמויות אשר שילבו את הדמות עם הסביבה על ידי יצירת חללים נגטיביים בפסל המתפקדים כחלק בלתי-נפרד מן העבודה. פסליו הם לרוב מונומנטליים ורבים מהם הוא הציב בטבע.
בישראל מוצג פסל ארד שיצר ברחבה שבחזית מוזיאון תל אביב, וכן כמה מעבודותיו מצויות באוסף של מוזיאון ישראל כחלק מגן האמנות ע"ש בילי רוז. בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים, מוצג עותק של פסלו "אישה עטויה יושבת" (באנגלית: "Draped Seated Figure") במדשאה המרכזית.
האוסף הגדול ביותר של פסלי הנרי מור נמצא באגף שיוחד ליצירותיו בתוך הגלריה לאמנות של אונטריו בטורונטו בקנדה. בימי חייו יצר הנרי מור קשר מיוחד עם העיר. אחד מפסליו הוצב בחזית בניין העירייה. הוא הוריש לגלריה בעיר, חלק נכבד מאוספיו.
בדצמבר 2005 נגנב פסל של מור באנגליה בעת שאוכסן לצורך שיפוצים. אף שהובטח פרס כספי עצום על השבת היצירה, שערכה לא יסולא, מעריכים שהיא הומסה לצורך שימוש בארד.
גלריית תמונות

"אישה עטויה יושבת" (1958-1957) בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים
"חוליות" (1968–1969), פסל בשלושה חלקים המוצג במוזיאון ישראל ירושלים
"הרוח הדרומית" (1928), אבן. רחוב ברודוואי מס' 55, לונדון
פסל בחזית מוזיאון תל אביב
"דמות מסובה" - נמצא בחזית מוזיאון פיצוויליאם בקיימברידג', אנגליה
לקריאה נוספת

עדינה קמיאן-קשדן ואחרים, הנרי מור, מבט על האוסף, ירושלים: הוצאת מוזיאון ישראל, 2004.
הערות שוליים

↑  עדינה קמיאן-קשדן ואחרים, הנרי מור, מבט על האוסף, ירושלים: הוצאת מוזיאון ישראל, 2004, עמ' 12.
↑  כתבה על גנבת הפסל ועל החשש שהותך בעיתון הגארדיאן הבריטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265541505171  PLWABN: 9810675803105606  AAG: 2055  AGSA: 3174  BIBSYS: 90175441  BNC: 000089630  BNE: XX847322  BnF: cb11916701s (data)  CiNii: DA01681821  GND: 118583875  ICCU: CFIV012495  ISNI: 0000 0001 1023 655X  KulturNav: 5a348adc-d9c6-4c80-9d3f-28429cd6a098  LCCN: n79018152  LNB: 000219422  NDL: 00450428  NGV: 738  NKC: jn20000701261  NLA: 36110250  NLG: 84806  NSK: 000133102  NTA: 068867093  PIC: 26709  RERO: 02-A016443306  RKD: 57529  SELIBR: 309686  SNAC: w6wm1gp7  SUDOC: 027036669  TePapa: 24934  Trove: 1213866  ULAN: 500032596  VcBA: 495/113040  VIAF: 32000652   WorldCat (עם VIAF): 32000652
הפיגוע ברחוב בן-יהודה (1948)

ערך זה עוסק בפיגוע טרור שבוצע ברחוב בן-יהודה בירושלים ב-22 בפברואר 1948. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| חלק מהסכסוך הישראלי-ערבי |
| --- | --- |

ההרס ברחוב בן-יהודה כתוצאה מפיצוץ מכונית התופת
 תאריך:  22 בפברואר 1948 
 קואורדינטות:  31°46′53″N 35°13′03″E﻿ / ﻿31.781389°N 35.2175°E﻿ / 31.781389; 35.2175
 סוג:  מכונית תופת
 הרוגים:  58 
 פצועים:  123 
 מבצע:  תכנון: עבד אל-קאדר אל-חוסייני ביצוע: חיילים שערקו מהצבא הבריטי
 מספר מפגעים:  6
  (למפת ירושלים מוגדלת) הפיגוע ברחוב בן-יהודה(למפת ירושלים רגילה) הפיגוע ברחוב בן-יהודה(למפת הרי ירושלים רגילה) הפיגוע ברחוב בן-יהודה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הפיגוע ברחוב בן-יהודה
 
הפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים אירע במהלך מלחמת העצמאות, ביום י"ב באדר א' תש"ח, 22 בפברואר 1948. הוא תוכנן על ידי עבד אל-קאדר אל-חוסייני ופאוזי אל-כותוב ובוצע על ידי חיילים שערקו מהצבא הבריטי ועשו שימוש בכלי רכב ובנשק של הצבא הבריטי. שלושה בניינים ברחוב בן-יהודה בירושלים (שני בתי מלון ובניין מגורים) נהרסו, ומעוצמת הפיצוץ נופצו זכוכיות ברחבי העיר. בפיגוע נרצחו 58 בני אדם, מהם 49 שנמצאו מתים בהריסות הבניינים ו-9 שנפטרו מפצעיהם מאוחר יותר, לצד 38 אחרים שנפצעו. רוב הרוגי הפיגוע נקברו בבית הקברות סנהדריה. הפיגוע ברחוב בן יהודה הוא בין הפיגועים הקשים שהתרחשו בירושלים.
רקע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מהלך האירוע

הפיצוץ ברחוב בן-יהודה התרחש בשעה 6:30 בבוקר. עדים לכניסת מכוניות התופת לירושלים היו שלמה חרפי ומשה קדמי, שומרים בעמדת מחסום של משמר העם בשכונת רוממה. אל המחסום הגיעו שלוש משאיות המלוות בשריונית של הצבא הבריטי שיצאו מהכפר עמואס שם הן הוכנו. כאשר נשאל נהג השריונית ליעדו הוא השיב כי המשאיות מעבירות פסולת למחנה אלנבי הבריטי ליד שכונת תלפיות. כאשר השומרים בקשו לבדוק את המשאיות צעק השוטר בעברית: "אמרתי שהכל בסדר - לא ארשה שתערוך בדיקה! אני אחראי לשיירה - סמרטוט יהודי עלוב, תן לעבור!". הם רשמו את מספר השריונית, 579, ואת השעה, 6:15, על מנת לדווח על גסות הרוח, למרות שזו לא הייתה התנהגות חריגה. שני השומרים העידו בוועדת החקירה של הסוכנות כי קיבלו הוראה לא לחפש במכוניות צבאיות ומשטרתיות בריטיות.
השיירה הגיעה לרחוב בן-יהודה פינת רחוב בן הלל. שלמה (נג'י) אוסי, שהיה שומר לילה בחניון, שמע יריות והבחין כי נהגי המשאיות נוטשים רכביהם, יורים לכל עבר אל העוברים והשבים, ולאחר מכן נמלטים לשריונית של הצבא הבריטי. אוסי נזכר בפיצוץ שהיה בירושלים עשרים ימים קודם, כאשר משאית עם חומר נפץ התפוצצה ברחוב הסולל (כיום רחוב החבצלת) ליד הבניין בו הייתה מערכת העיתון פלסטיין פוסט. הוא רץ לאמצע הרחוב וצעק לכל עבר במטרה להעיר את הדיירים משנתם.
הפיצוץ התרחש בשעה 6:30. מעוצמת הפיצוץ נהרס כליל מבנה ארבע הקומות בו שכן מלון "אטלנטיק", נזק כבד נגרם למלון אמדורסקי, לבית בנק קופת עם ולבית וילנצ'יק הסמוך. מהדף הפיצוץ נמעך גג "קולנוע אוריון", נהרסה חנות הספרים של מיכל יצחק רבינוביץ' "דרום", וזכוכיות נופצו ברחבי העיר, בשכונות רחביה, גאולה, מקור ברוך ומחנה יהודה.
בבתי המלון התאכסנו בזמן הפיגוע פליטים משכונת תלפיות ומפוני הבניין ברחוב הסולל, שנפגע עשרים ימים קודם.
נפגעים

לאחר 36 שעות של פינוי ההריסות, נאספו למעלה מ-140 פצועים ו-49 חללים. בית הקברות בהר הזיתים היה מנותק מהעיר ועל כן רוב החללים נקברו בבית הקברות החדש בסנהדריה שנחנך לקראת ההלוויה. ביום ט"ז באדר א' (26 בפברואר 1948) נקברו בקבר אחים בבית הקברות 43 מחללי הפיגוע. עוד 4 מההרוגים נקברו בתל אביב ושני הרוגים לא יהודים נקברו על ידי בני עדתם.
ועד הקהילה היהודית בעיר, המוסד הלאומי של תושבי העיר, פנה לתושבי העיר וביקש כי יארחו את הדיירים, שהפכו להיות למחוסרי דיור. כן ביקש מבעלי המלאכה כי יתקנו בהקדם את הנזקים על חשבון ביצוע עבודות אחרות.
האחריות לפיצוץ והתגובות לו

הפיצוץ בוצע על ידי שישה עריקים מהצבא הבריטי שנשכרו לבצע את הפיגוע שתוכנן על ידי עבד אל-קאדר אל-חוסייני שידע שבמלונות שברחוב בן-יהודה התאכסנו מלווי השיירות לירושלים, אנשי הפלמ"ח והחי"ש. המבצעים סיירו ברחוב בן-יהודה שבוע לפני הפיגוע וביום הפיצוץ שבו למקום לבצע את הפעולה. בפועל, מלווי השיירות לא היו בחדריהם בעת הפיצוץ שכן  יצאו זמן קצר קודם לכן ללוות שיירה.
לאחר הפיגוע פנו שניים מהמבצעים לאמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים ששהה אז בקהיר, בבקשה לקבל את שכרם, אך הוא "זרק אותם מביתו". שניים נוספים נהרגו כאשר פירקו מטען חבלה שהוחדר למפקדה ערבית ליד שכם. השניים האחרונים נתפסו על ידי ההגנה, נמסרו לבריטים ונידונו לעשר שנות מאסר על גנבת נשק ועריקה. הלח"י פרסם כרוז "מבוקש" עם תמונתו של חייל בריטי בשם מרטין סטטון ושלטענתם היה מעורב בפיגוע. גופתו נמצאה בין ההרוגים בקרב על נצרת במבצע דקל.
למערכות העיתונים הגיעה כרזת נטילת אחריות לפיצוץ מהסניף הארץ ישראלי של "הליגה הבריטית" (הפשיסטית). כך נכתב: "נשבענו שבועה קדושה לצאת למסע צלב נגד היהודים". וסיימו את הכרוז במשפטים: "אנחנו נסיים את מפעל היטלר. חיילים ושוטרים בריטיים, כולנו נצטרף למלחמה זו, החל מנציגיה הבכירים ביותר של האימפריה הבריטית, עד לצנועים ביותר".
דובר הממשלה הבריטית הודיע שאין לממשלה כל קשר לפיגוע וכי העובדה שאנשים לבושים מדי צבא בריטי השתתפו בפיגוע אינה אומרת הרבה בגלל שהמנהג ללבוש בגדי אחרים הפך לשיטה מקובלת בידי הטרוריסטים. אולם רבים בציבור היהודי האשימו את הבריטים בפיגוע וההנהגה היהודית סירבה להיעזר בצבא הבריטי ובציודו, בפעולות החילוץ לאחר הפיצוץ. פיקוד ההגנה פרסם "פקודת יום", ליום י"ב אדר א' תש"ח: "רצח שפל ואכזרי של עשרות אזרחים שלווים בוצע הבוקר בחוצות ירושלים בידי זדים מוגי לב", אך פנתה לתושבי ירושלים בבקשה לא להגיב על ידי "פעולות בלתי אחראיות". לעומת זאת האצ"ל פרסם הודעה לפיה: "כל חייל או שוטר בריטי שיימצא באזור היהודי (של העיר) - יירה!" ואכן לוחמי אצ"ל ולח"י יצאו לרחובות העיר ופצעו לפחות 10 שוטרים וחיילים בריטים. הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג הטיל בדבריו בהלוויה אחריות כוללת על בריטניה באומרו שהיא אינה יכולה לרחוץ ידיה ולומר שאינה אחראית לרציחת הנפשות האלה כמו שאר הנפשות שנרצחו מאז 2 בדצמבר 1947.
דוד בן-גוריון כתב ביומנו: "הרס כזה לא שיערתי". אבל הוסיף כי "בריונים ורוצחים שלנו פילסו את הדרך".
מאותו יום פונו החיילים הבריטיים מהעיר ל"אזורי ביטחון". נאסר עליהם להיכנס לשכונות יהודיות פרט לביצוע תפקידים מבצעיים.
ב-29 בפברואר 1948, במלאת "שבעה" לפיגוע ברחוב בן-יהודה, תקף לח"י רכבת שהסיעה חיילים בריטים ליד מכון אילון בפאתי רחובות. בהתקפה נהרגו 28 חיילים בריטים. הבריטים הגיבו באותו יום בהסגירם את מגיני בית החרושת היוצק ליד תל אביב לידי הערבים, שרצחו עשרה מהם.
לקריאה נוספת

אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך ג' עמ' 89–91.
הערות שוליים

↑  בני מוריס, 1948 : תולדות המלחמה הערבית-הישראלית הראשונה, ספריית אופקים, עמ' 128
1 2 3 4 5  אורי מילשטיין, תולדות מלחמת העצמאות, כרך ג' עמ' 89–91.
↑  שמו הרשמי של הרחוב המתחיל מן הפינה בה אירע הפיצוץ, הידוע בשם העממי "הפסאז'", הוא "דרום" על שם החנות, ראו: דרום באתר הרשמי של עיריית ירושלים.
1 2  43 מחללי ההפצצה בירושלים הובאו לקבורה ליד קברי הסנהדרין, דבר, 27 בפברואר 1948
↑  No sign of Jews, פלסטיין פוסט, 30 ביולי 1948
1 2  דובר הממשלה: לכוחות הביטחון אין קשר למעשי הפיצוץ בירושלים, דבר, 27 בפברואר 1948
↑  אורי מילשטיין, מכוניות תופת בירושלים, באתר News1 מחלקה ראשונה, 6 במאי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011416670405171 
הפיגוע ברחוב בן-יהודה
הפיגוע ברחוב בן-יהודה
לוחית זיכרון לפיגוע ברחוב בן יהודה ב-1948
המקדשים המגליתיים במלטה

המחשת התפתחות המקדשים המגליתים במלטה
המקדשים המגליתיים במלטה (מלטית It-Tempji Megalitiċi ta' Malta) הוא השם הקיבוצי שניתן לשישה אתרים מגליתיים מתקופת האבן החדשה במלטה ובגוזו כאשר נכללו ברשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו. בשנת 1980 הוכללו רק שני מקדשים באתר ג'גנטייה שבאי גוזו ברשימה, ובשנת 1992 המינוי הורחב לחמישה אתרים נוספים, כולם באי מלטה. ששת האתרים הם ג'גנטייה (Ġgantija), חג'ר אים (Ħaġar Qim), מניידרה (Mnajdra), טה חג'ראט (Ta' Ħagrat), סקורבה (Skorba) וטרשין (Tarxien). במלטה ובגוזו מקדשים מגליתיים נוספים שאינם כלולים בהכרזה.
תארוך והיסטוריה

נראה כי בניית המקדשים התפתחה והשתכללה במלטה ובגוזו במשך כאלף שנים, החל באתר המוקדם בג'גנטיה שהוקם בסביבות 3600 לפנה"ס, ועד למקדש בטרשין שהיה בשימוש עד שנת 2500 לפנה"ס. לאחר מכן, תרבות בניית המקדשים נעלמה. תיארוך המקדשים מסובך, שכן באתרים השונים קיימים מספר מפלסים, המהווים למעשה מקדשים נפרדים מתקופות שונות, ובחלק מהמקרים הוקמו בהם מבנים נוספים בתקופת הברונזה. הארכאולוג המקומי, סר טמי זמיט (Sir Temi Żammit), היה הראשון שניסח בסוף המאה ה-19 את מסגרת התקופות של בניית המקדשים, ולמרות שחוקרים אחרים בני תקופתו העריכו אותן כמופרזות (עתיקות מהמציאות), ממצאיו אושרו מאוחר יותר באמצעות תיארוך פחמן-14. אחת המשמעויות של הוכחת גילם של האתרים, הייתה קריסתה של תאוריה שטענה לקשר בין התרבות שהקימה את המקדשים, לבין תרבות אגאית.
באיים נמצאו ראיות להתיישבות אנושית כבר בתקופת האבן החדשה, 5200 לפנה"ס. תרבות המקדשים הופיעה בסביבות שנת 4100 לפנה"ס, ומחולקת לחמש תקופות-משנה. משתי התקופות הראשונות התגלו בעיקר חרסים. שלוש התקופות הבאות הן תקופת ג'גנטייה (3600 עד 3200 לפנה"ס), תקופת ספליני (3300 עד 3000 לפנה"ס) ותקופת טרשין (3150 עד 2500 לפנה"ס). לתקופת ג'גנטייה שייכים המקדשים המוקדמים ביותר, בג'גנטייה עצמה והמקדש המזרחי והקטן בטרשין, שבנויים בצורת מסדרון מרכזי שממנו מתפצלים חמישה אפסיסים, המקדש המוקדם בסקורבה שצורתו כשל טרפויל (עלי תלתן) ומספר מקדשים משניים נוספים. התקופה הבאה, תקופת חל-ספליני, נחשבת לתקופת מעבר, וקרויה על שמו של ההיפוגאום של חל-ספליני (המוכרז גם הוא כאתר מורשת עולמית, בהכרזה נפרדת). תקופת טרשין היא תקופת השיא של תרבות המקדשים, והיא קרויה על שמו של המקדש המרכזי בטרשין, שנחשב למורכב ולמתקדם מבין כל המקדשים. לתקופה זו שייכים גם מקדשים בג'גנטיה, חג'ר אים ובמניידרה, והיא מתאפיינת בבנייה, בפסלים, בתבליטים ובאמנות ייצור החרסים המתקדמות ביותר שיצרה התרבות.
מאפיינים

הגישה אל המקדש נעשית מחצר כניסה חיצונית בצורת אליפסה שנמצאת בצידו הדרומי או הדרום-מזרחי של המקדש, וייתכן ששמשה להתכנסות בעת הטקסים. חזית המקדש פונה אל החצר ועל כן לכיוון דרום או דרום-מזרח. חזית המקדש וקירותיו הפנימיים עשויים מאבנים גדולות ניצבות (אורתוסטט). הכניסה אל המקדש נמצאת במרכזה של החזית ובדרך כלל בנויה בצורת טריליטון (טריליתונים נוספים נמצאים גם במעברים פנימיים בתוך המקדש, המרוצפים באבן). הכניסה הראשית מובילה למסדרון שמשני צדדיו אפסיסים, התחומים גם הם באורתוסטטים, והחלל שביניהם לקירות החיצוניים של המקדש ממולא באדמה ובאבנים, ולעיתים גם בפסולת אנושית דוגמת שברי חרסים. קירות המקדש החיצוניים נבנו בדרך כלל מאבן גיר קשיחה יותר מזו ששימשה בקירות הפנימיים, והאבן הפנימית הרכה יותר אפשרה לחרוט בה עיטורים ולפסל תבליטים. כיום המקדשים אינם מקורים, אולם קיימות מספר תאוריות באשר לסוג הגג שכיסה עליהם, אם אכן היה קיים, והדבר מוסק ממספר ממצאים ועובדות - בין היתר מנטייה כלפי פנים של האורתוסטטים בחלק מהמקדשים, ומדגם של מקדש מקורה שנמצא בטה חג'ראט.
ההבדלים העיקריים בין המקדשים מתבטאים בגודלם ובמספר האפסיסים שבהם, הנע בין שלושה לשישה. מקדש שבו שלושה אפסיסים בנוי בצורת טרפויל (שלושה עלים היוצאים מנקודה אחת), ובמקדשים בהם ארבעה אפסיסים או יותר, נוסף מסדרון המשכי והאפסיסים הנוספים יוצאים ממנו. בהתאם לכך נע אורכם של המקדשים בין 6.5 מטרים במניידרה ל-23 מטרים במקדש המאוחר בטרשין, שהוא היחיד שבו שישה אפסיסים.
אתרי המורשת העולמית > ג'גנטייה

בג'גנטייה (Ġgantija) שבאי גוזו (36°02′50″N 14°16′09″E﻿ / ﻿36.04722°N 14.26917°E﻿ / 36.04722; 14.26917) שני מקדשים מגליתיים, שמשמעות שמם במלטית היא "מגדל הענק" (ġgant במלטית הוא "ענק"). אלה הם הקדומים ביותר מבין עשרות מקדשים שהוקמו בארכיפלג מלטה בתקופת האבן החדשה, והם מתוארכים לתקופה שבין 3600 ל-3000 לפנה"ס. לפי אגדה מקומית, שם המקום הוענק לו, מאחר שהמקדשים הוקמו על ידי ענקים שעשו בהם שימוש כמגדלי שמירה. לפי המחקר הארכאולוגי שנערך במקום, נראה כי הוקמו על ידי כת אשר האמינה באלה האם (האדמה) וקיימה פולחן פריון, סברה הנתמכת בפסלי דמויות נשיות שנמצאו באתר.
שני המקדשים בנויים בקצה של רמה במרכזו של האי גוזו, וחזיתותיהם פונות לכיוון דרום-מזרח, בדומה לרוב המקדשים המגליתיים במלטה ובגוזו. המקדשים מוקפים בגדר היקפית אחת, ובינה לבין קירותיהם הפנימיים חלל שמולא בעפר ואבנים. פתחי הכניסה אל שני המקדשים נמצאים במרחק של כעשרים מטרים זה מזה, והם פונים למעשה לאותה חצר קדמית. כל אחד משני המקדשים בנוי מחמישה אפסיסים הערוכים בצורת עלי כותרת סביב פרוזדור מרכזי - סמוך לכניסה מתפצלים שני אפסיסים מהפרוזדור לימין ולשמאל, ומעבר מוביל הלאה לתוך המקדש למקום בו שלושת האפסיסים הנותרים מתפצלים מנקודה אחת ימינה, שמאלה ולפנים. המקדשים מרשימים בשל העובדה שהוקמו בטרם נודע השימוש בכלי מתכת או בגלגל באי, אך באתר נמצאו אבנים עגולות אשר ייתכן כי שמשו ככדורים עליהם הוסעו אבני הענק. ממדיה של האבן הגדולה באתר הם 6 על 4 מטרים והיא שוקלת 57 טון. הקיר האחורי של המקדש השתמר במיוחד, והוא עשוי ממגליתים ניצבים הנתמכים במגליתים שכובים. שני המקדשים חשופים כיום לאוויר, אולם קיימות סברות כי בעת בנייתם כוסו האפסיסים שלהם בגג כלשהו, ככל הנראה מקורות עץ. דבר זה מוסק, בין היתר, מנטיית גושי האבן כלפי פנים. 
במקום התגלו עיטורים שונים, בין היתר בצורת ספירלות, ועדויות לשימוש באוכרה.
המקדש הדרום-מערבי הוא העתיק, השמור והגדול מבין השניים והוא מתוארך ל-3600 לפנה"ס. גובהו שבעה מטרים. באפסיסים של המקדש הגדול השתמרו מזבחים ותנורים, וכן עצמות בעלי חיים שהעלו את הסברה כי המקום שימש להקרבת קורבנות. בחלק מהאבנים שליד התנורים ניכרים שרידים לשימוש באש. המקדש האחר קטן ממנו, וכדי להקימו הוסט חלק מהקיר של המקדש העתיק יותר שממערב לו.
המקדשים היו ידועים לתושבי הסביבה מזה זמן רב, ובסוף המאה ה-18, עוד לפני תחילת המחקר במקום, כבר שורטט תרשים מדויק למדי של תוכניתם. ב-1827 הורה המושל הבריטי של גוזו לנקות את האתר במטרה לשמרו, אך העפר והפסולת שהורקחו ממנו פונו מבלי שתוכנם נחקר. לאחר מכן התדרדר מצבם של השרידים, והקרקע הייתה בבעלות פרטית, עד שבשנת 1933 הלאימה אותה הממשלה, ומספר מחקרים בוצעו במקום ממועד זה ועד שנת 1959. מקדשי ג'גנטיה העניקו את שמם לראשון מבין שלושה שלבים בהתפתחות תרבות בניית המקדשים באיים, וב-1980 היו הראשונים שזכו למעמד של אתר מורשת עולמית.
מדיה וקבצים בנושא ג'גנטיה בוויקישיתוף