לבנון הגדולה
קיבוע המפתח העדתי כבסיס עיקרי לחיים הציבוריים ב"לבנון הגדולה"

במשך השנים, משנת 1927, ניטשו בזירה הפוליטית הלבנונית מאבקי כוח פוליטיים, חלקם מבוימים, בין הסיעות המרוניות השונות. המאבק עסק בשאלה אם כדאי לוותר על "הרפתקת לבנון הגדולה" או אם יש להמשיך ולהחזיק בה. ההתגוששות הבין-סיעתית הפנים-עדתית הביאה לכך שבשנת 1932 פיזר "הנציב העליון", שרל דמין דה מרטל, את הפרלמנט והקפיא את החוקה. הסיבה הרשמית לצעד רדיקלי זה הייתה תפקוד לקוי של הממשל על פי החוקה. אך למעשה, החוקה מיום הענקתה לא השביעה את רצונם של הצרפתים, כיוון שהניחו בפועל לשררה לחמוק מבין אצבעותיהם.
הנציב מינה את הנשיא, שרל דבאס, לעמוד בראש ממשלת פקידים, ללא אישור או פיקוח פרלמנטרי.
בינואר 1932 נערך בחסות הצרפתית מפקד האוכלוסין המקיף הראשון והאחרון בתולדות לבנון. מפקד זה עתיד לקבוע את גורל לבנון וחלוקת העוצמה הפוליטית-חברתית בתוכה, גם לשנים שלאחר קבלת העצמאות. עד לשנות מלחמת האזרחים השנייה בלבנון, התבססו כל מוסדות הממשל על תוצאות מפקד זה לצורך איוש המשרות כמקובל גם בלבנון, על-פי "המפתח העדתי".
הסיבה שבעטיה חששו כל השנים הנוצרים בכלל והמרונים בפרט מעריכת מפקד אוכלוסין חדש הייתה ירידתם הדמוגרפית העצומה מול השיעים. הסיבות לשינוי הדמוגרפי היו הגירה וילודה. אין ספק שאם ייערך כיום מפקד חדש יתברר רשמית מה שידוע עובדתית: הנוצרים לעדותיהם הפכו למיעוט בהשוואה למוסלמים לעדותיהם.
למעשה, כל עוצמתם הרשמית של הנוצרים מושתתת על נתונים דמוגרפיים לא עדכניים, שכבר אין להם  ביסוס עובדתי בשטח.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
 התפלגות אוכלוסיית לבנון לפי דת – תוצאות מפקד 1932[דרוש מקור]
| דת | מספר התושבים | אחוז (%) |
| מרונים | 226,923 | 29 |
| יוונים-אורתודוקסיים | 78,250 | 10 |
| יוונים-קתולים | 49,297 | 6.3 |
| אורתודוקסים (גריגוריאנים) | 39,907 | 5.1 |
| ארמנים קתולים | 8,607 | 1.1 |
| פרוטסטנטים, סורים-אורתודוקסים ונוצרים אחרים | 17,215 | 2.2 |
| סה"כ | 420,199 | 53.7 |
| סונים | 162,759 | 20.8 |
| שיעים | 142,414 | 18.2 |
| סה"כ | 305,173 | 39 |
| דרוזים | 49,297 | 6.3 |
| אחרים | 7,825 | 1 |
| סך-הכול | 782,494 | 100 |
שנתיים לאחר המפקד, בשנת 1934, הנשיא עדיין עמד בראש ממשלת פקידים ולא הוכפף לכל פיקוח פרלמנטרי. הצרפתים מינו נשיא חדש והכריזו על חוקה זמנית. הצעד עצמו נראה כצעד להפשרת היחסים ולא נראה כי צמחה ממנו תועלת ישירה כלשהי.
בשנת 1936 הוחזרה לפרלמנט הזכות החוקתית לבחור בנשיא המדינה, ולנשיאה החדש של לבנון נבחר אמיל אדה. כאשר הופשרה החוקה כעבור שנה, בשנת 1937, הוקמה ממשלה הכפופה לפרלמנט.
בשנת 1936 השיגו הלבנונים הסכם חשוב לדידם: "חוזה ברית וידידות" עם צרפת. אומנם, המסמך מעולם לא אושרר על ידי אף אחד מהצדדים, אך חשיבותו המעשית לא פחתה עקב כך. חשיבות המסמך היא בכך שבזכות קיומו יכלו הלבנונים בבוא העת לסיים את המנדט הצרפתי ולהקים מדינה עצמאית, בלי מהומות מיותרות והתגרויות אלימות משני הצדדים.
צרפת חדלה לגלות עניין בנעשה בלבנון בעיקר משתי סיבות:
ערכם וקדושתם של המוסדות הציבוריים הפועלים בלבנון ירד בעיני צרפת בעקבות דחייתו וביטולו של הסכם הידידות.
משב רוח קר נשב בצרפת בחשש ממלחמה כוללת נוספת הממשמשת וקרבה. שעת החירום הגדילה את כוחם של האוטוריטריים, בעלי השררה, דבר שגרם להתייחסות הומנית פחותה למושבות שבשליטת צרפת. אולם מאחר שהפרלמנט והממשלה שהוקמו לא היו מיומנים דיים בשלטון עצמי, התהוו עד מהרה חיכוכים מקומיים רבים.
בתקופה זאת של חתימת הסכם הברית והידידות חלה תסיסה עדתית חזקה בקרב הלבנונים וקמו ארגונים צבאיים-למחצה, שנועדו להגן על העדות השונות והאינטרסים שלהן. הארגונים ניסו לשוות לעצמם אופי מדיני-ציבורי רגיל, אבל ברור היה מה טיבם האמיתי. החשובים הם ה"פלאנגות" (אל-כתאיב) הנוצריות-מרוניות ו"א-נג'אדה" המוסלמי.
תנועה פשיסטית מוזרה שצמחה באותה תקופה הייתה "המפלגה הסורית הלאומנית", אשר הוצאה מחוץ לחוק זמן קצר לאחר הקמתה. זוהי מפלגה פאן-סורית פשיסטית אשר הוקמה על ידי אנטון סעאדה ואפשר לראות בה דוגמה טובה לחוסר האחדות הלבנונית.