stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906)
רעידת האדמה > עוצמות סייסמיות

המאפיין החשוב ביותר של עוצמת הזעזועים שצוין בדוח של אנדרו לוסון משנת 1908 היה המתאם הברור, של העוצמה הסייסמית עם התנאים הגאולוגיים הבסיסיים. אזורים הנמצאים בעמקים מלאי משקעים, ספגו זעזועים חזקים יותר מאתרי סלע סמוכים, והטלטול החזק ביותר התרחש באזורים של המפרץ לשעבר, שבהם התרחשה התנזלות קרקע. פרקטיקה מודרנית של אִזוּר (Zoning) סיסמי מסבירה את ההבדלים בסכנה הסיסמית הנובעת מתנאים גאולוגיים משתנים. העוצמה הסייסמית המקסימלית ברעידה כפי שתוארה בסולם מרקאלי הגיעה ל-XI (קיצוני) בסן פרנסיסקו, ובאזורים מצפון כמו סנטה רוזה שבהם ההרס היה כמעט מוחלט.
רעידת האדמה > רעידות עוקבות

הרעידה העיקרית גררה אחריה רעידות עוקבות רבות, כמה מהן היו אירועים רחוקים. כמו רעידת האדמה בפורט טהון של 1857, היו פחות רעידות משנה ממה שהיה צפוי עבור רעידת אדמה בגודל כזה. מעט מאוד מהם אותרו לאורך עקבות ההעתק של 1906, ונטו להתרכז ליד קצוותיו, או במבנים גאולוגיים אחרים, הרחק מהשבר של סן אנדראס, כגון העתק הייוורד(אנ'). הרעידה העוקבת היחידה בימים הראשונים במגניטודה 5 ומעלה התרחשה ליד סנטה קרוז ב-18 באפריל בשעה 14:28 זמן מקומי, במגניטודה של כ-4.9 MI. רעידת המשנה הגדולה ביותר אירעה ב-23 באפריל בשעה 01:10 זמן מקומי, מערבית ליוּרִיקה במגניטודה של כ-6.7, עם עוד אחת באותו גודל יותר משלוש שנים מאוחר יותר, ב-28 באוקטובר 1909, בשעה 22:45 זמן מקומי ליד קייפ מנדוסינו. אירועים שהתרחשו רחוק מהמוקד כללו נחיל רעידות אדמה באזור עמק אימפריאל, שהגיע לשיאו ברעידת אדמה במגניטודה של כ-6.1 שהתרחשה ב-18 באפריל 1906 בשעה 16:30 זמן מקומי. אירוע נוסף מסוג זה התרחש ב-19 באפריל 1906 בשעה 12:31 זמן מקומי, עם מגניטודה משוערת של כ-5.0, ומוקד מתחת למפרץ סנטה מוניקה.
רעידת האדמה > נפגעים ונזקים

ספירה ראשונית של הקורבנות בנפש הגיעה ליותר מ-500. עם זאת, מאות הרוגים בצ'יינה טאון לא תועדו. המספר הכולל של מקרי המוות עדיין אינו ברור, אך דיווחים שונים הציגו טווח של 700 - 3,000. בשנת 2005, מועצת המפקחים של העיר(אנ') הצביעה פה אחד בעד החלטה שנכתבה על ידי הסופר ג'יימס דלסנדרו(אנ') ("1906"(אנ')) והיסטוריונית העיר גלדיס הנסן(אנ') ("Denial of Disaster"), להכיר בנתון של 3,000+ כמספר הרשמי. רוב מקרי המוות התרחשו בעיר סן פרנסיסקו, אך 189 מקרים דווחו במקומות אחרים באזור המפרץ לדוגמה: סנטה רוזה וסן חוזה שסבלו מנזק חמור.
בין 227,000 ל-300,000 איש נותרו ללא קורת גג מתוך אוכלוסייה של כ-410,000. מחצית מאלה שפונו ברחו אל מעבר למפרץ, לאוקלנד ולברקלי. עיתונים תיארו את פארק גולדן גייט(אנ'), הפרסידיו, הפאנדנדל(אנ') והחופים בין אינגלסייד(אנ') לחוף נורת'(אנ') כמכוסים באוהלים מאולתרים. יותר משנתיים לאחר מכן, רבים ממחנות הפליטים הללו עדיין היו פעילים. זה של פרסידיו למשל נסגר רק ביוני 1908.
רעידת האדמה והשריפה הותירו השפעות ארוכות שנים ומשמעותיות על פיתוח קליפורניה. בזמן האסון, סן פרנסיסקו הייתה העיר התשיעית בגודלה בארצות הברית, והגדולה בחוף המערבי. במשך תקופה של 60 שנה הפכה העיר למרכז הפיננסי, המסחרי והתרבותי של המערב, והפעילה את הנמל העמוס ביותר בחוף המערבי. זה היה "השער לאוקיינוס השקט", דרכו הוקרן הכוח הכלכלי והצבאי הגדל של ארצות הברית אל האוקיינוס השקט ואסיה. יותר מ-80% מהעיר נהרסו ברעידת האדמה והשריפה. למרות שסן פרנסיסקו נבנתה מחדש במהירות, האסון הסיט את המסחר, התעשייה וגידול האוכלוסייה דרומה ללוס אנג'לס, שבמהלך המאה ה-20 הפכה לאזור העירוני הגדול והחשוב ביותר במערב. רבים מהמשוררים והסופרים המובילים בעיר נסוגו לכרמל-ליד-הים(אנ')' שם הם ביססו את המוניטין של מושבת האמנויות שנמשך גם היום.
רעידת האדמה > דליקות

עד כמה שרעידת האדמה והרעידות העוקבות היו מזיקות, הדליקות שבערו ויצאו משליטה היו הרסניות הרבה יותר. ההערכה היא שלפחות 80%, ומעל 95%, מההרס הכולל, היה תוצאה של הדליקות שלאחר הרעידה. בתוך שלושה ימים, למעלה מ-30 שריפות, שנגרמו כתוצאה מפריצה של רשת הגז, הרסו כ-25,000 בניינים ב-490 מבננים. עלות נזקי הדליקות נאמדה ב-350 מיליון דולר באותה עת (שווה ערך ל-10.5 מיליארד דולר ב-2023).
השריפה של "Ham & Eggs", בבוקר ה-18 אפריל ברחובות הייז וגוֹף (Gough), בעמק הייז(אנ'), נגרמה על ידי אישה שהדליקה את הכיריים שלה כדי להכין ארוחת בוקר, מבלי שהייתה מודעת לארובה שניזוקה קשות. דליקה זו הרסה אזור בן 30 מבננים, כולל מכללה, "היכל הרשומות" ששרד את הדליקה והעירייה.
הדלקה בעיר התעצמה כאשר רבים ממערכות המים והגז של סן פרנסיסקו נשברו. דליפת גז הייתה הזרז לשריפות שהתפשטו במהירות ברחבי העיר, והמחסור במים הפך את כיבוי השריפות לאתגר. כשעה לאחר רעידת האדמה, מחלקת האש של סן פרנסיסקו שלחה שליח לפרסידיו כדי לבקש מחטיבת הארטילריה שתסייע בבלימת השריפות. מספר שעות לאחר מכן, חיילי ארטילריה מפורט מיילי(אנ') הגיעו לסן פרנסיסקו וניסו ללא הצלחה לשלוט בשריפות על ידי פיצוץ של מבנים אסטרטגיים בעזרת דינמיט, כדי שלא ישמשו את התפשטות האש (ראו להלן). עד הצהריים, הרובע הפיננסי נבלע בלהבות וכשירד הערב נשרף גם מרכז העיר.
כאמור, חלק מהשריפות נגרמו כאשר כבאים של מחלקת האש של סן פרנסיסקו(אנ'), ללא הכשרה בשימוש בדינמיט, ניסו להרוס מבנים כדי ליצור "שבילי אש"(אנ'). המבנים הללו עלו לעיתים קרובות באש. מפקד הכיבוי של העיר, דניס טי. סאליבן, שהיה אחראי על תיאום מאמצי הכיבוי, מת מפציעות שנגרמו ברעידת האדמה הראשונית. בסך הכל הדליקות בערו במשך ארבעה ימים ולילות.
רוב ההרס בעיר יוחס לשריפות, שכן נוהג נפוץ של חברות הביטוח היה לשפות נכסים בסן פרנסיסקו מאש, אך לא מנזקי רעידת אדמה. חלק מבעלי הנכסים הציתו בכוונה נכסים שניזוקו, כדי לתבוע אותם בביטוח שלהם. קפטן לאונרד ד' ווילדמן מחיל האותות של צבא ארצות הברית דיווח, שהוא "נעצר על ידי כבאִי שסיפר לי שאנשים בשכונה ההיא שורפים את בתיהם... נאמר להם שהם לא יקבלו את הביטוח שלהם על בניינים שניזוקו ברעידת האדמה, אלא אם כן נפגעו מאש".
כמה מהאבדות הגדולות ביותר כתוצאה מאש היו במעבדות מדעיות. אליס איסטווד(אנ'), אוצרת הבוטניקה באקדמיה למדעים של קליפורניה בסן פרנסיסקו, הצילה כמעט 1,500 דגימות, כולל כל אוסף הדגימות של מין חדש שהתגלה ונדיר ביותר, לפני ששאר האוסף הבוטני הגדול ביותר ב- מערב ארצות הברית נהרס בשריפה. המעבדה כולה וכל הרישומים של בנימין ר' ג'ייקובס(אנ'), ביוכימאי שחקר את התזונה של מאכלי היומיום, הושמדו. דגל קליפורניה המקורי(אנ') ששימש במרד דגל הדובים(אנ') ב-1846 בסונומה, שבאותה עת אוחסן בבניין המדינה בסן פרנסיסקו, הושמד אף הוא בשריפה. גם כל התפאורה והתלבושות של המטרופוליטן אופרה של ניו יורק, שהופיעו בערב שקדם לרעידה, והתאכסנו במלון פאלאס, הושמד בדליקה, יחד עם המלון האייקוני שנהרס.
תגובת הראשויות וארגוני ההצלה

מפקד הכיבוי של העיר, דניס טי סאליבן(אנ'), נפצע באורח קשה כאשר רעידת האדמה הכתה לראשונה ומת לאחר מכן מפצעיו. מפקד הכיבוי הזמני שלח בקשה דחופה ל-Presidio, מוצב של צבא ארצות הברית בקצה העיר, בבקשה לדינמיט. הגנרל פרדריק פנסטון(אנ') מפקד המוצב כבר החליט שהמצב מחייב שימוש בכוחות פדרליים. בטלפון לקצין משטרת סן פרנסיסקו, הוא שלח הודעה לראש העיר יוג'ין שמיץ(אנ') על החלטתו לסייע, ולאחר מכן הורה לכוחות פדרליים מהאי אנג'ל(אנ') הסמוך להתגייס ולהיכנס לעיר. חומרי נפץ הועברו למפרץ מ-California Powder Works(אנ') במה שהוא כיום העיירה הרקולס(אנ').
במהלך הימים הראשונים, חיילים סיפקו שירותים יקרי ערך כמו סיור ברחובות, כדי למנוע ביזה ולשמור על מבנים כמו המטבעה(אנ') האמריקאית, סניף הדואר והכלא המחוזי. הם סייעו למכבי האש לפוצץ מבנים בנתיב השריפות. הצבא הפך גם אחראי להאכלה, מתן מחסה והלבשה של עשרות אלפי תושבי העיר. בפיקודו של הממונה על גנרל פנסטון, המייג'ור גנרל אדולפוס גרילי(אנ'), המפקד של דיוויזיית האוקיינוס השקט, למעלה מ-4,000 חיילים פדרליים השתתפו במהלך פעולות החירום. שוטרים, כבאים וחיילים היו מפקדים בקביעות על אזרחים כדי לשלבם בעבודות לפינוי הריסות וסיוע בחילוץ. ב-1 ביולי 1906, רשויות אזרחיות קיבלו אחריות על מאמצי הסיוע, והצבא עזב מהעיר.
ב-18 באפריל, בתגובה להתפרעויות בין מפונים וביזה, ראש העיר שמיץ פרסם, והורה לפרסם כרוז, כי "הכוחות הפדרליים, אנשי כוח המשטרה הסדיר וכל השוטרים המיוחדים הוסמכו על ידִי לירות כדי להרוג כל אדם ואדם שנמצא מעורב בביזה או בכל פשע אחר". האשמות של חיילים שעסקו בביזה עלו גם כן. קפטן בדימוס אדוארד אורד מרגימנט הרגלים ה-22(אנ'), מונה לקצין משטרה מיוחד על ידי שמיץ, והיה בקשר עם גנרל גרילי לצורך עבודות הסיוע עם רגימנט חיל הרגלים ה-22 ויחידות צבאיות אחרות המעורבות בפעילויות במצב החירום. מאוחר יותר כתב אורד מכתב ארוך לאמו ב-20 באפריל בנוגע לפקודת "לירות להרוג" של שמיץ, ואיזו התנהגות "בזויה" של חיילים מסוימים בחיל הרגלים ה-22 שבזזו. הוא גם הבהיר שרוב החיילים שירתו היטב את הקהילה.
לאחר הרעידה > לאחר שוך ההלם הראשוני

אובדן רכוש מהאסון נאמד ביותר מ-400 מיליון דולר ב-1906 דולר. זה שווה ערך ל-10.5 מיליארד דולר ב-2023 דולר. מקור בענף הביטוח מגדיר את ההפסדים המבוטחים ב-235 מיליון דולר, שווה ערך ל-5.97 מיליארד דולר ב-2023 דולר. עלות נזקי הדליקות נאמדה ב-350 מיליון דולר ויחד עם הנזקים ממקורות שונים הגיע הנזק לסך כולל של 524 מיליון דולר בערכים של 1906 (שווה ערך ל-10.5 מיליארד דולר ב-2023). במאמר שנכתב ב-1913, ג'ון סי ברנר, שהיה הראשון שהחל לחקור את ההעתק בסן אנדראס לאחר רעידת האדמה שהתרחשה 15 שנים קודם לכן ב-1891, התלונן על כך שהממשלה הפדרלית של ארצות הברית לא ערכה את המחקרים הרציניים הדרושים לאיסוף נתונים על רעידות אדמה בחוף המערבי. לדבריו, הדיון הציבורי נחנק מחשש שההכרה ברעידות אדמה תבריח עסקים ומשקיעים, וכי נאמר לגאולוגים לא לאסוף מידע על רעידת האדמה של 1906, ובוודאי לא לפרסם אותו. כמה אנשים הרחיקו לכת והכחישו שארעה רעידת אדמה. ברנר טען שההכנה לרעידות אדמה אפשרית והכרחית.
מנהיגים פוליטיים ועסקיים הפחיתו מאוד מההשפעות של רעידת האדמה, מחשש לאובדן השקעות חיצוניות בעיר שהייתה נחוצה מאוד לבנייה מחדש. הם ניסו להציג את האסון שהינו תוצאה של דליקות ומאידך ניסו לטשטש את העובדה שהכל היה תוצאה של רעידת האדמה. בהצהרה הפומבית הראשונה שלו, מושל קליפורניה ג'ורג' פרדי(אנ') הדגיש את הצורך לבנות מחדש במהירות: "זו לא הפעם הראשונה שסן פרנסיסקו נהרסה בשריפה, אין לי שמץ של ספק שהעיר ליד שער הזהב תיבנה מחדש במהירות. וכמעט לפני שנדע זאת, תחדש את פעילותה הגדולה לשעבר". רעידת האדמה אפילו לא מוזכרת בהצהרה. הערכות למוות ונזק כספי טופלו.
אחד-עשר ימים לאחר רעידת האדמה, נערך בניו יורק משחק בייסבול נדיר של יום ראשון (לא יתאפשר משחק בייסבול רגיל של יום ראשון עד 1919) בין ההיילנדרס (בהמשך ה-"ינקיז") לבין פילדלפיה אתלטיקס כדי לגייס כסף לניצולי רעידת אדמה. וויליאם ג'יימס(אנ'), הפסיכולוג האמריקני החלוצי, לימד באוניברסיטת סטנפורד בזמן רעידת האדמה ונסע לסן פרנסיסקו כדי לצפות ממקור ראשון בתוצאותיה. הוא התרשם ביותר מיחסם החיובי של הניצולים, ומהמהירות שבה הם אלתרו שירותים ויצרו סדר מתוך כאוס. זה היווה את הבסיס לפרק בשם "על כמה השפעות נפשיות של רעידת האדמה" בספרו "זיכרונות ומחקרים".
הסופר הבריטי הרברט ג'ורג' ולס בדיוק הגיע לניו יורק בביקורו הראשון באמריקה כשנודע לו על רעידת האדמה בסן פרנסיסקו. מה שהדהים אותו בתגובת הסובבים אותו הוא קור הרוח שבו נתקל בקרב התושבים.
לאחר הרעידה > תכנון ובנייה מחדש

רעידת האדמה הייתה מכרעת בפיתוח אוניברסיטת קליפורניה, סן פרנסיסקו והמתקנים הרפואיים שלה. עד 1906, סגל בית הספר סיפק טיפול בבית החולים סיטי-קאונטי (כיום בית החולים הכללי של סן פרנסיסקו(אנ')), אך לא היה לו בית חולים משלו. בעקבות רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906, יותר מ-40,000 בני אדם הועברו לעיר אוהלים מאולתרת בפארק גולדן גייט וטופלו על ידי הפקולטה של המכללות המשולבות. זה הביא את בית הספר, שעד אז היה ממוקם בפאתי העיר המערביים, להיות בקשר עם אוכלוסייה משמעותית, והֵזין את המחויבות של בית הספר לאחריות אזרחית וטיפול בריאותי, והגביר את המומנטום לקראת הקמת מתקני בריאות משלו. באפריל 1907 שופץ אחד המבנים לטיפול חוץ, ובו 75 מיטות. זה יצר את הצורך להכשיר סטודנטים לאחיות, והוקם בית הספר להכשרה לאחיות של UC(אנ'), והוסיף בית ספר מקצועי רביעי למכללות המשולבות(אנ').
הפאר של תוכניות שיקום עירוניות הצריך השקעה ממקורות כספיים שבמזרח ארצות הברית, ומכאן הספין והזנחת הדגש על רעידת האדמה, פרסום חוקי הבנייה החדשים והקשוחים, ופעולות רגישות למוניטין שלאחר מכן, כמו מניין ההרוגים הרשמי הנמוך. אחת התוכניות המפורסמות והשאפתניות יותר הגיעה ממתכנן הערים המפורסם דניאל ברנהאם. התוכנית הנועזת שלו קראה, בין היתר, לשדרות בסגנון האוסמן(אנ'), שדרות, צירי תנועה שהקרינו על פני העיר, מתחם מרכז אזרחי ענק עם מבנים קלאסיים, ומה שהיה הפארק העירוני הגדול בעולם, המשתרע מ"טווין פיקס"(אנ') לאגם מרסד(אנ') עם מוסד אקדמי גדול כלשהו בשיאו. אבל תוכנית זו נדחתה במהלך רעידת האדמה לדוגמה, משקיעי נדל"ן ובעלי קרקעות אחרים היו נגד הרעיון בגלל כמות הקרקע הגדולה שהעיר תצטרך לרכוש כדי לממש הצעות כאלה. בזמן שרשת הרחובות המקורית שוחזרה, רבות מההצעות של ברנהאם ראו אור יום ממילא, כמו מתחם מרכז אזרחי נאו-קלאסי, רחובות רחבים יותר, העדפה של צירי תנועה, רכבת תחתית מתחת לרחוב מרקט(אנ'), רציף דייגים ידידותי יותר לאנשים, ואנדרטה לעיר בטלגרף היל(אנ')/ אבן הגיר ששימשה לשחזור מבני vעיר נחצבה במחצבת רוקאווי(אנ') הסמוכה.
גם אבות העיר ניסו בזמנו להעביר את האוכלוסייה הסינית ו"לייצא" את צ'יינטאון (וגם אוכלוסיות עניות אחרות) לקצה המחוז, שבו הסינים עדיין יכלו לתרום לבסיס המס המקומי. לדיירים הסינים היו רעיונות אחרים והם ניצחו. צ'יינה טאון נבנתה מחדש בצורה חדשה יותר, המודרנית והמערבית הקיימת היום. הרס בניין העירייה והיכל השיאים, אפשרו לאלפי מהגרים סינים לתבוע תושבות ואזרחות, ויצר דלת אחורית לחוק הדרת הסינים, ולהביא את קרוביהם מסין.
רעידת האדמה הייתה אחראית גם לפיתוח שכונת פסיפיק הייטס(אנ'). העוצמה העצומה של רעידת האדמה השמידה כמעט את כל האחוזות בנובּ היל(אנ') פרט לאחוזת ג'יימס סי פְלוּד(אנ'). אחרים שלא הושמדו הופעלו על ידי כוחות הצבא שסייעו למאמצי הכיבוי בניסיונות ליצור שבילי אש. כתוצאה עקיפה אחת, העשירים הביטו מערבה היכן שהאדמה הייתה זולה ולא מפותחת יחסית, ושם היו נופים יפים הרבה יותר. בניית אחוזות חדשות מבלי להשיב ולפנות הריסות, זירזה השגת בתים חדשים בעיר האוהלים במהלך השיקום.
השיקום היה מהיר, והושלם ברובו עד 1915, בזמן לתערוכת היריד פנמה-פסיפיק הבינלאומי(אנ') ב-אותה שנה, אשר חגגה את שיקום העיר ו"עלייתה מהאפר". מאז 1915, העיר מציינת את האסון באופן רשמי מדי שנה על ידי איסוף הניצולים הנותרים במזרקת לוטה(אנ'), מזרקה ברובע הפיננסי של העיר, ששימשה כנקודת מפגש בזמן האסון עבור אנשים, לחפש את יקיריהם ולהחליף מידע.
לאחר הרעידה > דיור ותרומות

הצבא בנה 5,610 "בתי סיוע" מעץ סקויה ואשוח כדי להכיל 20,000 עקורים. הבתים קובצו באחד עשר מחנות, והושכרו לאנשים תמורת שני דולרים לחודש, עד להשלמת הבנייה מחדש. המחנות מנו אוכלוסיית שיא של 16,448 אנשים, אך עד 1907 רוב האנשים עזבו. המחנות שימשו אז כמוסכים, מקומות אחסון או חנויות. הקוטג'ים עלו בממוצע 100 דולר לבניית כל אחד מהם. מחנה הפליטים הרשמי האחרון נסגר ב-30 ביוני 1908.
במהלך הימים הראשונים לאחר שהידיעות על האסון הגיעו לשאר העולם, מאמצי הסיוע הגיעו ליותר מ-5,000,000 דולר, שווה ערך ל-169,560,000 דולר בשנת 2023. לונדון גייסה מאות אלפי דולרים. אזרחים ועסקים בודדים תרמו סכומי כסף גדולים עבור מאמצי הסיוע: סטנדרד אויל ואנדרו קרנגי נתנו כל אחד 100,000 דולר; הדומיניון של קנדה העניק הקצאה מיוחדת של 100,000 דולר; וגם הבנק של קנדה באוטווה נתן 25,000 דולר. ממשלת ארצות הברית הקצתה מיליון דולר באספקת סיוע שהוזנקה מיד לאזור, כולל אספקה למטבחי מזון ואלפים רבים של אוהלים שתושבי הערים ישתכנו בהם בשנים הקרובות. כל התושבים היו זכאים לארוחות יומיות שהוגשו במספר בתי תמחוי משותפים, ואזרחים רחוקים מאיידהו ויוטה היו ידועים כששולחים כיכרות לחם יומיות לסן פרנסיסקו, כאשר אספקת הסעד תואמה על ידי מסילות הברזל.
לאחר הרעידה > ביטוח

חברות ביטוח, שעמדו בפני תביעות של 250 מיליון דולר, שילמו בין 235 ל-265 מיליון דולר על תביעות מבוטחים, לרוב בגין נזקי שריפה בלבד, שכן נזקי רעידות אדמה לא נכללו בכיסוי ברוב הפוליסות. לפחות 137 חברות ביטוח היו מעורבות ישירות, ועוד 17 כמבטחות משנה. 20 חברות פשטו רגל. לויד'ס מלונדון דיווחה ששילמה את כל התביעות במלואן, יותר מ-50 מיליון דולר. חברות ביטוח בהרטפורד, קונטיקט, דיווחו על תשלום מלא של כל תביעה, כאשר חברת ביטוח האש של הרטפורד שילמה למעלה מ-11 מיליון דולר וחברת הביטוח Aetna כמעט 3 מיליון דולר. תשלומי הביטוח השפיעו רבות על המערכת הפיננסית הבינלאומית. העברות זהב מחברות ביטוח אירופאיות למבוטחים בסן פרנסיסקו הובילו לעליית שיעורי הריבית, לאחר מכן להיעדר הלוואות זמינות ולבסוף למשבר Knickerbocker Trust Company באוקטובר 1907 שהוביל לפאניקה של 1907.
הנצחה

ברית המאה 1906 הוקמה לריכוז אירועי מאה שנים לציון רעידת האדמה. מצגות פרסים, שירותי דת, סרט טלוויזיה של נשיונל ג'יאוגרפיק, הקרנת אש על מגדל קויט, אנדרטאות והרצאות, היו חלק מההנצחה. תוכנית U.S.G.S. רעידת אדמה הוציאה סדרה של מסמכי אינטרנט, ותעשיית התיירות קידמה גם את יום השנה ה-100.
בשנת 2005, הוסיף ארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית את "סן פרנסיסקו רעידת אדמה ושריפה, 18 באפריל 1906"(אנ'), סרט דוקומנטרי שנעשה זמן קצר לאחר רעידת האדמה, לרשימת הסרטים האמריקאים הראויים לשימור.
הגלריה של וילארד וורדן

כשעבד לביסוס הקריירה שלו כצלם בסן פרנסיסקו, וילארד וורדן(אנ') ניצל את ההזדמנות ללכוד היסטוריה בהתהוות, הקלטת סצנות של השריפה ותוצאותיה באמצעות מצלמת מסרטת כף יד, ומצלמת תצוגה בגודל ארבעה על חמישה אינץ' עם זכוכית. הוא גם צילם נזקים לקמפוס של אוניברסיטת סטנפורד. העבודה שהתקבלה ריתקה את הציבור הרחב לתוכן הסנסציוני, אך עניינה גם סייסמולוגים, אדריכלים ומתכנני ערים, כפי שמעידה הכללת תמונותיו בדוח לוסון - דוח של הוועדה לחקירת רעידת האדמה, שפורסם על ידי מכון קרנגי בוושינגטון הבירה, בשנת 1908(ראו לעיל). הדפסים של וורדן המתעדים את ההרס מאוחר יותר, נאספו על ידי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית(אנ') ומוזיאון אוקלנד של קליפורניה(אנ').
לאחר ההרס, כל מה שנותר מאחוזת אלבן נ' טאון בגבעת נוב, היו שישה עמודי שיש ומשקוף. במבט מזווית מסוימת, המרפסת הריקה מסגרה בצורה מושלמת את הריסות בית העירייה הבוער. התמונה הפכה לאייקון של רעידת האדמה של 1906. בשנת 1909, העמודים והמשקוף הועברו לפארק שער הזהב, שם, הם הפכו לאנדרטה מתמשכת לזכר צערה של העיר ולסמל של עמידתה.
Firefighters
View from Kearny Street
Observatory in ruins
Union Street
Market Street
Portals of the Past: Portals of the Past, original location and after being moved to Golden Gate Park.
ראו גם

רעידות אדמה
ביאורים

↑  מדובר במשך הרעידה העיקרית על מישור ההעתק שלה. באתרים רבים משך הרעידה היה ארוך יותר, על פי התשתית הגאולוגית בכל אתר.
↑  המגניטודה ה"מסורתית" של 8.3 עבור רעידת אדמה זו התבססה על ספרו של צ'ארלס ריכטר (Elementary Seismology, 1958 עמ' 469). מחקר עדכני יותר מצביע על כך שהערכות בטווח שבין 7.7 ל-7.9 אמינות יותר. סימוכין: כאן.
↑  לצפייה במפה טקטונית ראו כאן. ראו את יוריקה המוזכרת בפתיח בצפון המפה, וימת סלטון ממזרח לסן דייגו (לא מופיעה במפה).
↑  המקור אינו מוסד אקדמי, אלא סייסמולוג בעל בלוג אישי מפורט מאד בנושא, ומסתמך על מקורות רלוונטיים מוסמכים.
↑  Signal Corps-חיִיל הדומה לחיל הקשר והאלקטרוניקה בצה"ל
↑  צ'ארלס ריכטר, ממציא סולם ריכטר, טען כל חייו המקצועיים, שבעלי אינטרסים ניסו כל הזמן למזער את ההרסנות של רעידת האדמה הזו.
↑  הוא הקדיש פחות משני עמודים לחיים הכלכליים של העיר, והגביל את עצמו לסיכום דפוסים קיימים והרחבות צפויות שלהם, אך לא הציג תכנון אמיתי לעתידה הכלכלי של העיר. בסך הכל, תוכנית האב שלו לא הייתה כדאית כלכלית, לא מעשית, אפילו לא מאוד מקורית. סימוכין כאן.
↑  לצאת כְּחָדַש ממשהו שנהרס, כמו בחודשים הספורים שלאחר רעידת האדמה, חלקים גדולים של העיר קמו מהאפר. ביטוי זה רומז לעוף החול האגדי, ציפור שעלתה כביכול מאפר מדורת ההלוויה שלה עם נעורים מחודשים. סימוכין:כאן.
Don't Go

"Don't Go" הוא סינגל שבוצע על ידי צמד הסינת'-פופ הבריטי יאזו בשנת 1982, כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה שלהם Upstairs at Eric's.
רקע

השיר נכתב על ידי וינס קלארק, לאחר עזיבתו את דפש מוד והקמתו את ההרכב בשנת 1982. סינגל זה הוא מז'אנר הסינת'פופ המזוהה עם מבצעיו. הוא יצא לאור בשנת ביולי 1982 בבריטניה והגיע במצעד הסינגלים הבריטי למקום השלישי. בארצות הברית בה הייתה מוכרת הלהקה בשם "יאז", הגיע השיר למקום הראשון במצעד הדאנס האמריקאי. השיר הושמע בסרט טנגו וקאש ובמשחקי הווידאו Grand Theft Auto: Vice City Stories ו-Dance Dance Revolution II. בדצמבר 2009 נכנס השיר למצעד הדאנס הבריטי, והשיג בו את המקום ה-15.
הערות שוליים

↑  don't go by yazoo, באתר songfacts
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: f7ca825b-c0fb-37d9-bbe3-72c9f67fa5d2
פליקס החתול: הסרט

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  טיבור הרנאדי 
 תסריט:  פיט בראון 
 מדבבים:  דייוויד קולין כריס פיליפס פיטר ניומן מורין אוקונל אליס פלייטן 
 צילום:  László Radocsay 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית גרמניה גרמניה הונגריה הונגריה פולין פולין בולגריה בולגריה קנדה קנדה
 חברת הפקה:  Felix the Cat Creations Animation Film Cologne Pannónia Filmstúdió
 חברה מפיצה:  New World Pictures
 הקרנת בכורה:  11 במאי 1989 
 משך הקרנה:  78 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, מדע בדיוני קומי, סרט פנטזיה, סרט מוזיקלי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
פליקס החתול: הסרט (באנגלית: Felix the Cat: The Movie) הוא סרט פנטזיה מונפש משנת 1989 בבימויו של טיבור הרנאדי, אשר מבוסס על הדמות המצוירת והקומיקס בעל אותו השם.
פיתוח הסרט החל בשנת 1985, והפקתו התרחשה באירופה בין 1986 ל-1987. הסרט לא פורסם רשמית בארצות הברית עד 1991 ב-VHS.
עלילה

בממלכת אוריאנה, הנסיכה אוריאנה, שליטת הממלכה, קיבלה הודעה על ידי מגדת עתידות מקומית בשם פרל שדודה המרושע, הדוכס מזיל, פולש לממלכה. כדי להתמודד עם האיום של הדוכס, אוריאנה ופרל יורדות למערה שמתחת לטירה ומנסות להשתמש במכשיר עתיק בשם "דימנספורטר" על מנת לברוח למימד אחר ולמצוא גיבור שיציל את הממלכה. עם זאת, הן נתפסות על ידי הצבא הרובוטי של הדוכס ונכלאות, בעוד הדוכס עצמו משתלט על הממלכה. כשהנסיכה נלקחת על ידי הרובוטים ה"צילינדרים" של הדוכס, היא מזילה דמעה קסומה, שמתעופפת לתוך הדימנספורטר במקומה ומועברת למימד של פליקס החתול, שם הוא מנמנם מתחת לעץ דקל כשהדמעה מוצאת אותו. הדמעה מתעוררת ומנחה אותו למכרה זהב נטוש, שם נמצא הדימנספורטר. פליקס החתול, עם תיק התעלולים הקסום שלו, מועבר במהרה לממלכת אוריאנה.
בינתיים, אויבו של פליקס, הפרופסור, ואחיינו מבריקוני, שריגלו אחריו, הולכים בעקבות פליקס לאוריאנה בתקווה לתפוס את פליקס ולגנוב את תיק הקסמים שלו. באוריאנה, הדמעה אומרת לפליקס שהיא לא יכולה להנחות אותו יותר ונעלמת. פליקס הולך לאיבוד ובעקבות כך מסתיים בביצה בארץ זיל. שם, הוא פוגש את פים, שמציע להדריך אותו, אבל פים בוגד מאוחר יותר בפליקס ומעביר אותו לוואק ליזארדי, הבעלים של קרקס מקומי ומשרתו של הדוכס. לפי הצעתו של פים, וואק מחרים את התיק של פליקס ומכניס אותו לעבודה כאומן במה, ונועל את פליקס בתא לפני ואחרי כל הופעה.
בסופו של דבר, פליקס מצליח לחמוק מתאו ונפגש עם הנסיכה, המוחזקת בתא סמוך. היא מסבירה לפליקס על כיבושו של הדוכס על ממלכתה, שאותו היא מגלה שהוא למעשה דודה. בעבר הדוכס היה מדען שלא הסכים עם הדעות הפציפיסטיות שבהן החזיקה הממלכה. לאחר שתאונת מעבדה הותירה אותו מעוות, הוא בנה מחדש את גופו למעטפת מכנית. בגלל ניסיון לתפוס את הסודות המלכותיים של הטכנולוגיה העילית של אבותיהם, הוא גורש לארץ זיל. הוא תכנן נקמה, בינתיים זכה לנאמנות ליצורים המוזרים של זיל, בנה צבא רובוטי והסתער על אוריאנה בכוח. הוא לא הסתפק בלשלוט על אוריאנה, הוא המשיך במאמצים למצוא את הסודות המלכותיים הכלולים ב"ספר הכוח האולטימטיבי", שהנסיכה סירבה לחשוף את מיקומו. פליקס בורח עם הנסיכה באמצעות תיק הקסמים שלו כדי לעוף באמצע הופעת במה. פליקס, אוריאנה ופים שהפך לטוב לב יצאו לדרך לעבר ממלכת אוריאנה, בסופו של דבר הצטרפו הפרופסור ומבריקוני לאחר שלא הצליחו לגנוב את התיק של פליקס.
הגיבורים חודרים לטירה אך נכבשים במהירות ונלכדים על ידי צבא הדוכס. הדוכס מכריח את אוריאנה לחשוף בפניו את מיקומו של ספר הכוח האולטימטיבי בכך שהוא מאיים להרוג את פליקס ואת האחרים, אך עם השגתו, הוא מגלה שתוכנו אינו מועיל לו. הדוכס משחרר בכעס את היצירה האולטימטיבית שלו, מאסטר צילינדר, כדי להשמיד את הגיבורים. עם זאת, פליקס זורק את הספר על מאסטר צילינדר, מה שגורם לו לקצר ולהתקלקל, מה שבתורו מכבה את שאר הצילינדרים. כשהצבא שלו נעלם, הדוכס בורח, נשבע לחזור. הממלכה ניצלה, אוריאנה מעבירה את פליקס, הפרופסור ומבריקוני הביתה עם הדימנספורטר ואמרה לפליקס שיש לו לב זהב.
מדבבים

דייוויד קולין בתור פליקס החתול
כריס פיליפס בתור הפרופסור / גרמפר
מורין אוקונל בתור הנסיכה אוריאנה
פיטר ניומן בתור הדוכס מזיל / וואק ליזארדי / פים
אליס פלייטן בתור גברת פירל / מבריקוני
דון אוריולו בתור יצור
סוזן מונטנרו, כריסטיאן שניידר ומייקל פרמר כקולות נוספים
שירי הסרט

הסרט מציג את שיר הנושא של וינסטון שארפלס מסדרת הטלוויזיה פליקס החתול, שעליה מבוסס הסרט. את הפרטיטורה הלחין כריסטופר ל. סטון, עם שירים של ברנד שונהופן, דון אוריולו וכריסטיאן שניידר.
"ערמומי כמו שועל"
"שוב ביחד" [Instrumental]
"כל מה שאתה צריך זה חברים"
"מי הבוס?"
"Mizzard Shuffle" [Instrumental]
"פנים אל הרוח (שיר הנסיכה)" [Instrumental]
"משהו יותר מחברים"
"קרדיט סיום" [Instrumental]
הפקה

הסרט החל להתפתח בסוף שנות ה-80, כאשר דון אוריולו (בנו של ג'ו אוריולו, יוצר סדרת הטלוויזיה) החל לעבוד על ספיישל טלוויזיה ארוך שנועד כפיילוט. לאחר שאוריולו לקח את הפרויקט לאירופה, הוא הגיע לבמאי טיבור הרנאדי והצוות ההונגרי שלו, בעלות של 9 מיליון דולר.
הסרט נפתח בהקדמה מאת פליקס, אשר מוצג ב-CGI באמצעות טכנולוגיית לכידת תנועה חדשה אז; מודל זה מופיע גם לאורך כתוביות הסיום. שאר הסרט, לעומת זאת, מוצג בהנפשה מסורתית. האנימציה הופקה בסטודיו Pannonia Film בהונגריה, כאשר חלקים מסוימים הועברו בקבלנות משנה לאולפנים בפולין ובבולגריה.
הפצה

New World Pictures הרימה את הסרט במאי 1987, זמן מה לאחר סיומו, והוצגה בבכורה בתיאטרון Wadsworth בלוס אנג'לס בינואר 1989 כבחירה הפותחת של חגיגת האנימציה השלישית של לוס אנג'לס.
במקור תוכנן לצאת לחג ההודיה בשנת 1988, אולם הוא נדחק לשנת 1990 לפני ש-New World Pictures גנזה את הסרט לגמרי בגלל בעיות כספיות. בינתיים, הוא שוחרר בכמה שווקים זרים כמו בריטניה.
הפצה > ביקורת

הסרט זכה לסיקור נרחב על ידי המבקרים והקהל עם יציאתו לאקרנים. ”מדריך הסרטים של האליוול” כינה זאת "ניסיון עמל לעדכן את הדמות המצוירת הקלאסית". פיליפ סטריק מ- MFB ציין כי "סביר יותר לקבור את פליקס המחבב מעבר לתחייה מאשר לעורר גדודי מעריצים טריים". בספרו משנת 2005 ”תוכניות מצוירות בטלוויזיה”, האל אריקסון ציין שהוא "הצליח להציל את כל הקסם השולי שהיה לסדרת הטלוויזיה מ-1960 על ידי הלבשה עם אנימציה ועיצוב דמויות מהשורה הראשונה".