stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משלחת נמרוד
סגל המשלחת

שקלטון קיווה לגייס קבוצת ייצוג חזקה ממשלחת דיסקברי, והציע לעמיתו מן המשלחת, אדוארד וילסון את משרת המדען הראשי ואת תפקיד סגנו. וילסון סירב, על יסוד עבודתו עם הוועדה של משרד החקלאות, הדייג והמזון של הממלכה המאוחדת לחקר מחלת תרנגול הבר. סירובים הגיעו מאנשי "דיסקברי" נוספים - מייקל בארן, רג'ינלד סקלטון ולבסוף ג'ורג' מאלוק, שגילה שלא במתכוון לשקלטון, שכל קציני דיסקברי התחייבו לסקוט ולתוכניותיו למשלחת שעוד לא הוכרזה. אנשי "דיסקברי" היחידים שהצטרפו לשקלטון היו שני הקצינים הזוטרים, פרנק ויילד וארנסט ג'ויס. נראה ששקלטון הבחין בג'ויס בקומה העליונה של אוטובוס שעבר על פני משרדי המשלחת בלונדון, ומישהו נשלח לאתר אותו ולהביאו למשרדו.
סגנו של שקלטון - אם כי דבר זה לא הובהר עד שהמשלחת הגיעה לאנטארקטיקה - היה ג'יימסון אדמס, סגן במילואי בצי המלכותי, שוויתר על ההזדמנות לקבל משרת קצין בקבע כדי להצטרף לשקלטון. אדמס פעל גם כמטאורולוג המשלחת. גם רב החובל של "נמרוד" היה קצין צי במילואים, רופרט אינגלנד; ג'ון קינג דייוויס בן ה-23, שיעשה לו שם בהמשך כרב חובל אנטארקטי, מונה ברגע האחרון לקצין ראשון. אניאס מקינטוש, קצין בצי הסוחר בקו הספנות Pֲ&O היה במקור קצין שני, אבל בהמשך הועבר לקבוצת החוף ומחליפו בתפקיד קצין שני היה א. א. הארבורד. בקבוצת החוף היו גם שני רופאים, אליסטר מקיי ואריק מרשל, ברנרד דיי המומחה למנועים, וסר פיליפ ברוקלהרסט, החבר התורם, שצורף לסגל כעוזר גאולוג.
הבטחה לסקוט

הודעתו של שקלטון מפברואר 1907, שבדעתו לקבוע את בסיס המשלחת שלו במטה הישן של משלחת דיסקברי, עוררה את תשומת לבו של סקוט, שתוכניותיו העתידיות לאנטארקטיקה עוד לא הובאו בשלב זה לידיעת הציבור. במכתב אל שקלטון תבע סקוט זכות קדימה על מצר מקמרדו. "אני מרגיש, שיש לי זכות מסוימת לתחום העבודה שלי עצמי", כתב, והוסיף: "כל מי שיש או היה לו עניין בחקר ארצות יראה חבל ארץ זה כשייך לי, קודם כל ולפני הכל". הוא סיכם את מכתבו בהזכירו לשקלטון את חובת הנאמנות שלו כלפי מפקדו לשעבר.
תשובתו הראשונית של שקלטון הייתה מרצה: "הייתי רוצה להתאים את עצמי להשקפתך עד כמה שאפשר, בלי ליצור מצב, שיהיה בלתי אפשרי בשבילי לעמוד בו." ואולם אדוארד וילסון, ששקלטון ביקש ממנו לתווך ביניהם, נקט עמדה קשוחה עוד יותר מזו של סקוט. "אני חושב שאתה צריך להסתלק ממצר מקמרדו", כתב, ויעץ לשקלטון שלא לערוך שום תוכניות עבודה מכל מקום שהוא בתחום ים רוס כולו, עד שסקוט יחליט "אילו גבולות הוא שם לזכויותיו הוא". לכך ענה שקלטון: "אין ספק בלבי, שזכויותיו מסתיימות בבסיס שביקש לעצמו [...] כפי שאני רואה זאת, הגעתי לקצה הגבול שלי ורחוק מזה לא אלך".
העניין נשאר ללא פתרון כשסקוט חזר משירותו הימי במאי 1907. סקוט לחץ לקבוע קו תיחום ב-170° מערב - כל דבר מערבית לקו זה, לרבות האי רוס, מצר מקמרדו וארץ ויקטוריה, יהיו בחזקתו של סקוט. שקלטון, שעניינים אחרים העסיקו אותו, ראה עצמו נאלץ לוותר. ב-17 במאי חתם על הצהרה בה קבע כי הוא "משאיר את מצר מקמרדו לך", ויחפש מעגן בנקודה מרוחקת יותר מזרחה, או במפרץ הלווייתנים, שבו ערך ביקור קצר במשלחת דיסקברי, או בארץ אדוארד השביעי. הוא לא ייגע כלל בחופי ארץ ויקטוריה. הייתה זו כניעה לסקוט ולוילסון, שממנה השתמע ויתור על מטרת המשלחת, להגיע לקוטב הדרומי המגנטי שנמצא בתחומי ארץ ויקטוריה. היסטוריון הקטבים בו ריפנבורו סבור, שהייתה זו "הבטחה שאסור ובלתי מוסרי היה לדרוש אותה ואסור היה לתת אותה, בשל האיום שהייתה עלולה להציב על מכלול הבטיחות של משלחת שקלטון." המחלוקת העכירה את היחסים בין שני האנשים (ששמרו עם זאת על הנימוס המקובל בפרהסיה), והביאה לנתק גמור בידידות הקרובה, ששררה קודם לכן בין שקלטון לוילסון.
בדין וחשבון שלו על המשלחת אין שקלטון מזכיר ולו במילה את הריב עם סקוט. הוא מסתפק באמירה, כי "לפני שיצאנו לבסוף מאנגליה החלטתי, שבמידת האפשר אציב את הבסיס שלי בארץ אדוארד השביעי במקום [...] במצר מקמרדו".
המשלחת > המסע דרומה

לאחר סקירה של המלך אדוארד השביעי והמלכה אלכסנדרה, הפליגה "נמרוד" ב-11 באוגוסט 1907. שקלטון נשאר מאחור לטפל בענייני המשלחת; הוא וחברי משלחת אחרים באו בהמשך בספינה מהירה יותר. סגל המשלחת בשלמותו התכנס יחדיו בניו זילנד, מוכן ליציאת האונייה לאנטארקטיקה ביום השנה החדשה, 1908. כאמצעי לחיסכון בדלק, הסדיר שקלטון עם ממשלת ניו זילנד את גרירת "נמרוד" עד החוג האנטארקטי, מרחק 2,520 ק"מ בערך. את עלויות הגרירה מימנה בחלקן הממשלה ובחלקן החברה המאוחדת לאוניות קיטור, כתרומה למשלחת. ב-14 בינואר, בטווח ראייה של גושי הקרח הראשונים, נחתך כבל הגרירה; "נמרוד" התקדמה בכוח מנועיה דרומה, אל תוך מצופי הקרח הדחוס, בכיוון מפרצון המחסום, שם עצרה שש שנים קודם לכן "דיסקברי" כדי לאפשר לסקוט ולשקלטון לבצע טיסות כדור פורח ניסיוניות.
ה"מחסום" (שנודע בהמשך כמדף הקרח רוס) נצפה ב-23 בינואר, אבל המפרצון נעלם; שפת המחסום השתנתה במידה רבה בשנים שעברו מאז משלחת דיסקברי, והקטע שכלל את המפרצון ניתק ויצר מפרץ רב-ממדים, ששקלטון כינה בשם מפרץ הלווייתנים, עקב מספרם הרב של הלווייתנים שנראו שם. שקלטון לא היה מוכן להסתכן בחניית חורף על פני המחסום, שהיו מועדים להתנתק ולהיסחף אל הים הפתוח, על כן הפנה את האונייה אל ארץ אדוארד השביעי. לאחר שמאמצים חוזרים ונשנים להתקרב אל החוף עלו בתוהו, ונוכח החשש, שתנועת הקרח המהירה תלכוד בתוכה את האונייה, נאלצה "נמרוד" לסגת. הברירה היחידה שעמדה עכשיו לפני שקלטון, מלבד ויתור גמור על מטרות המשלחת, הייתה להפר את ההבטחה שנתן לסקוט. ב-25 בינואר הורה לאונייה לפנות אל מצר מקמרדו.
המשלחת > כף רוידס > הקמת הבסיס

עם הגיעה למצר מקמרדו ב-29 בינואר 1908, נבלמה התקדמותה של "נמרוד" דרומה אל בסיס "דיסקברי" בהאט פוינט בים הקפוא. שקלטון החליט לחכות ימים אחדים, בתקווה שהקרח יישבר. בזמן העיכוב הזה, ארעה לקצין השני אניאס מקינטוש תאונה שהביאה לאיבוד עינו הימנית. לאחר ניתוח חירום בידי מרשל ומקיי, נאלץ לוותר על מקומו בקבוצת החוף ולחזור לניו זילנד עם "נמרוד". הוא החלים במידה מספקת לחזור לאונייה בעונה הבאה.
ב-3 בפברואר החליט שקלטון שלא להמתין לתזוזת הקרח אלא לקבוע את מטה המשלחת באתר הקרוב ביותר המתאים לעגינה וירידה לחוף, כף רוידס. בשעת ערב מאוחרת עגנה הספינה ונקשרה לחוף, ונבחר מקום מתאים להצבת הצריף הטרומי של המשלחת. בין אתר זה להאט פוינט הפרידו 36 ק"מ של ים, ללא נתיב יבשתי לדרום. לדעת שקלטון, "שיחק המזל לקבוצה להשיג מגורי חורף קרובים כל כך לנקודת המוצא שלנו לדרום."
בימים הבאים התמקדה הפעילות בפריקת אספקה וציוד. העבודה התעכבה מחמת קשיי מזג האוויר וזהירותו של רב החובל אינגלנד, שחזר והוציא את הספינה אל המפרץ עד שתנאי הקרח בשטח המעגן נראו לו בטוחים יותר. השבועיים הבאים נמשכו באותה מתכונת, שהביאה למחלוקת לחריפה בין שקלטון לרב החובל. במקרה אחד ביקש שקלטון מאינגלנד לפנות את מקומו בטענה שהוא חולה, אך אינגלנד סירב. משימת הפריקה נעשתה, במילים של ריפנבורו, "קשה במידה שלא תתואר" אך הושלמה לבסוף ב-22 בפברואר. "נמרוד" הפליגה לבסוף בדרכה צפונה, כשמכונאי הספינה הארי דאנלופ נושא עמו, שלא בידיעת אינגלנד, מכתב משקלטון אל סוכן המשלחת בניו זילנד, ובו בקשה להחליף את רב החובל למסע חזרה בשנה הבאה. ידע זה היה סוד גלוי בין אנשי קבוצת החוף; מרשל רשם ביומנו, שהוא "שמח לראות אותו (אינגלנד) מסתלק ... כל העניין הוא לחרפה לשם של מדינה!"
המשלחת > כף רוידס > ההעפלה אל הר ארבוס

אחרי הפלגת "נמרוד", נשבר קרח הים וניתק את נתיב הקבוצה אל המחסום, כך שאי אפשר היה לצאת למסעות הכנה במזחלות ולהנחת מצבורים. שקלטון החליט לתת תנופה למשלחת במתן הוראה לצאת מיד לניסיון להעפיל על הר ארבוס.
איש לא טיפס קודם מעולם על הר זה, שגובהו 3,150 מ'. קבוצה ממשלחת דיסקברי (שכללה את פרנק ויילד וארנסט ג'ויס) סיירה במורדות ההר בשנת 1904 אך טיפסה לגובה של לא יותר מ-1,000 מ'. איש מהשניים לא היה בקבוצת ארבוס העיקרית של משלחת נמרוד, שכללה את אדג'וורת דייוויד, דאגלס מוסון ואליסטר מקיי. עם מרשל, אדמס וברוקלהרסט כקבוצה מסייעת, החל הטיפוס ב-5 במרץ.
ב-7 במרץ התלכדו שתי הקבוצות בערך בגובה 1,830 מ', וכולם התקדמו יחד לעבר הפסגה. למחרת היום עיכבה אותם סופת שלגים, אבל בשעה מוקדמת ב-9 במרץ התחדש הטיפוס; מאוחר יותר אותו יום הגיעו המטפסים אל הלוע העיקרי, הנמוך יותר. בשלב זה היו כפות רגליו של ברוקלהרסט קפואות מכדי להמשיך, ועל כן הושאר במחנה בעוד שהאחרים התקדמו בדרכם אל הלוע הפעיל והגיעו אליו כעבור ארבע שעות. במקום התבצעו כמה ניסויים מטאורולוגיים, ונאספו דגימות סלעים רבות. לאחר מכן החלה ירידה מהירה, בעיקר בגלישה במדרונות שלג בזה אחר זה. הקבוצה הגיעה אל הצריף של כף רוידס, "מותשת כמעט עד מוות", לדברי אריק מרשל, ב-11 במרץ.
המשלחת > כף רוידס > חורף 1908

צריף המשלחת, מבנה טרומי שמידותיו 10X5.80 מ', היה מוכן לאכלוס בסוף פברואר. הצריף חולק לשורה של תאים שנועדו ברוב המקרים לשני אנשים, עם שטח מטבח, חדר חושך, מחסן ומעבדה. סוסי הפוני שוכנו בתאי אורווה, שנבנו בצד המוגן ביותר של הצריף, ואילו מלונות הכלבים נקבעו סמוך למרפסת. סגנון המנהיגות הכולל של שקלטון, בניגוד לזה של סקוט, התבטא בכך שלא הייתה הפרדה בין הסיפון העליון לתחתון - כל האנשים גרו, עבדו ואכלו בצוותא. המורל היה גבוה; כאמור ברשימותיו של עוזר הגאולוג פיליפ ברוקלהרסט, לשקלטון "היה חוש לנהוג בכל חבר וחבר במשלחת כמי שחשיבותו לה רבה".
בחודשים הבאים של חשכת החורף הדפיסו ג'ויס ו-ויילד כ-30 עותקים של ספר המשלחת, "אורורה אוסטרליס", שנתפרו ונכרכו תוך שימוש בחומרי אריזה. ואולם, עבודת החורף החשובה ביותר הייתה ההכנה לקראת המסעות הגדולים של העונה הבאה, שנועדו לכלול ניסיונות להגיע הן אל הקוטב הדרומי והן אל הקוטב הדרומי המגנטי. בכך שהקים את בסיסו במצר מקמרדו, יכול היה שקלטון להשיב על כנו את הקוטב המגנטי כיעד המשלחת. שקלטון עצמו היה אמור הוביל את המסע לקוטב הדרומי, שסבל ממכשלה חמורה במשך החורף, כשארבעה מן הפונים הנותרים מתו, בעיקר עקב אכילת חול וולקני לשם תכולת המלח שבו.
המשלחת > המסע דרומה > הצעידה חזור

הקבוצה פנתה לחזור לבסיס לאחר 73 ימים במסע דרומה. המנות קוצצו פעמים אחדות כדי להאריך את משך המסע הכולל מעבר ל-אומדן המקורי של 110 ימים. היעד העכשווי של שקלטון היה להגיע אל האט פוינט תוך 50 ימים, כיון שלפי הוראותיו הקודמות הייתה "נמרוד" עתידה לצאת לדרך, לאחר שובה לקחת את המשלחת הביתה, ב-1 במרץ לכל המאוחר. ארבעת האנשים נחלשו בינתיים במידה רבה, אך במהלך הימים הבאים גמאו מרחקים מרשימים והגיעו אל ראש הקרחון ב-19 בינואר.
כשהתחילו בירידה, נשאר להם מזון לחמישה ימים במכסות מקוצצות למחצית, ואלה היו צריכות להספיק עד שיגיעו למצבור הקרחון התחתון; בעלייה בקרחון דרש אותו מרחק 12 ימים. מצבו הגופני של שקלטון עורר עכשיו דאגה רבה, אך לדברי אדמס, "ככל שהורעה הרגשתו, כן התאמץ יותר למשוך".
הקבוצה הגיעה למצבור ב-28 בינואר. ויילד, שהיה חולה בדיזנטריה, לא יכול היה להשתתף בגרירה ונבצר ממנו לאכול דבר פרט לביסקוויטים, שמהם נשארו מעט מאוד. ב-31 בינואר הכריח שקלטון את ויילד לאכול את ביסקוויט ארוחת-הבוקר שלו עצמו, מחווה שהניעה את ויילד לכתוב: "אלוהים עדי, לעולם לא אשכח. אלפי לירות לא היו קונות את הביסקוויט היחיד הזה". כעבור ימים אחדים נתקפו שאר אנשי הקבוצה בדלקת מעי חריפה, כתוצאה מאכילת בשר-פוני מזוהם. אבל לא הייתה ברירה אלא להתמיד בקצב הצעידה; כמויות המזון הקטנות שנשאו עמם בין מצבור למצבור היו הופכות כל עיכוב לקטלני. הודות לרוח חזקה שנשבה מאחור, יכלו חברי הקבוצה להצמיד מפרש למזחלת ולקיים קצב צעידה נאות.
"אנחנו רזים כל כך, שעצמותינו כואבות כשאנחנו שוכבים על השלג הקשה", כתב שקלטון מ-18 בפברואר ואילך החלו להבחין בסימני דרך מוכרים, וב-23 בו הגיעו אל מצבור השונית, שאותו מצאו, למרבה הרווחה, מצויד מחדש בשפע על ידי ארנסט ג'ויס. מגוון המעדנים, מעל ומעבר לארגזי המצרכים הרגילים, מפורט ברשימה שערך שקלטון: "שזיפי קרלסבד, ביצים, עוגות, לפתן שזיפים, דובשנים ופירות מסוכרים". ויילד הסתפק בהערה לקונית, "בחור טוב, ג'ויס".
דאגות המזון שלהם באו עכשיו על פתרונן, אבל עדיין היה עליהם להגיע אל האט פוינט לפני תאריך היעד של 1 במרץ. הקטע האחרון של מסעם נתקל בסופת שלג, שעיכבה אותם במחנה למשך 24 שעות. ב-27 בפברואר, כשנמצאו עדיין במרחק 60 ק"מ ממקום מבטחים, התמוטט מרשל. שקלטון החליט, שהוא ו-ויילד יתקדמו בכל המהירות האפשרית אל האט פוינט, בתקוה למצוא את האונייה ולעכב אותה עד שאפשר יהיה לחלץ את שני חברי הקבוצה הנותרים. הם הגיעו לצריף המשלחת בשעת ערב מאוחרת ב-28 בפברואר. בתקווה שהאונייה עוגנת בקרבת מקום, השתדלו למשוך את תשומת לב אנשיה בהצתת אש בצריפון עץ ששימש לתצפיות מגנטיות. כעבור שעה קלה התגלתה "נמרוד", שעגנה בלשון הקרח ארבוס; "מראה מרנין-לב מזה לא ראה עוד איש מימיו", כתב ויילד לאחר מכן. עוד שלושה ימים עברו עד שאפשר היה לאסוף את אדמס ומרשל ממדף הקרח, אבל ב-4 במרץ הייתה כל קבוצת הדרום על הסיפון ושקלטון יכול היה להורות על מלוא הקיטור קדימה, לצפון.
התקופה שלאחר המשלחת

ב-23 במרץ 1909 ירד שקלטון אל החוף בניו זילנד ושלח באמצעות מברק דין וחשבון בן 2,500 מילים לדיילי מייל הלונדוני, שעמו היה לו חוזה בלעדי. בניגוד לשבח ולתהילה ששקלטון קיבל מקהילת החקר הגאוגרפי, לרבות ננסן ואמונדסן, הייתה תגובת החברה הגאוגרפית המלכותית, מאופקת יותר. נשיאה הקודם, סר קלמנטס מרקהם, הביע באופן פרטי אי-אמון בקו הרוחב ששקלטון טען להשגתו. ואולם, ב-14 ביוני, התקבל שקלטון בתחנת צ'רינג קרוס בלונדון על ידי קהל רב ועצום, שכלל את נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית לאונרד דרווין וקפטן סקוט, שהיה בלתי נלהב בעליל.
באשר לקו הרוחב ששקלטון טען שהגיע אליו, הסיבה לספק בדיוקו הייתה, שב-3 בינואר חושבו כל נתוני המיקום על ידי ניווט לפי חישוב (dead reckoning): לפי כיוון, מהירות והזמן שחלף. התצפית האמיתית האחרונה, ב-3 בינואר, חישבה את קו הרוחב כ-87°, '22. טבלת המרחקים של שקלטון מראה, שבמשך שלושת הימים הבאים עברה הקבוצה קצת יותר מ-72 ק"מ, כדי להגיע לנקודה משוערת של 88°, '7 ב-6 בינואר. אז עיכבה אותם סופת שלג למשך יומיים. ב-9 בינואר 1909 מראה הטבלה שהקבוצה עברה עוד 28.8 ק"מ כדי להגיע לקצה הדרום שלהם, ואותו מרחק חזרה למחנה. מרחק כזה ביום יחיד עולה בהרבה על המרחקים שהושגו בכל שלב אחר של המסע. שקלטון הסביר שזו הייתה הסתערות קדימה, "חצי ריצה, חצי הליכה", משוחררים מנטל המזחלת וציוד אחר. כל אחד מארבעת האנשים אישר באופן עצמאי כי הוא מאמין בנכונות קו הרוחב שאליו הגיעו, ובדברי איש מהם לא התגלתה שום סיבה להטיל ספק בנאמר.
המלך אדוארד עיטר את שקלטון בתואר אביר מסדר ויקטוריה המלכותי (CVO), ובהמשך העניק לו תואר אבירות. החברה הגאוגרפית המלכותית העניקה לו מדליית זהב, אם כי לא בלי הסתייגויות - "אנו מצהירים, שהמדליה שנעניק לו לא תהיה גדולה כזו שהענקנו לקפטן סקוט", תיעד פקיד ברשומות. אף כי בעיני הקהל הרחב היה שקלטון גיבור, תועפות העושר שציפה להן לא התגשמו. עקב העלויות המאמירות והולכות של המשלחת והצורך לעמוד בערבויות להלוואות ניצל שקלטון ממבוכה פיננסית רק בזכות מענק ממשלתי מאוחר בסך 20,000 ליש"ט.
שיא קצה הדרום של משלחת נמרוד החזיק מעמד פחות משלוש שנים, עד שהגיע אמונדסן אל הקוטב הדרומי ב-14 בדצמבר 1911. על הישגיו פורצי הדרך זכה שקלטון בהכרה מלאה מאת אמונדסן: "כמו ננסן לצפון, כן שקלטון לדרום". מכאן ואילך מיקד שקלטון את שאיפותיו האנטארקטיות בחצייה טראנס-אנטארקטית, שאותה ניסה ללא הצלחה עם המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, 1917-1914, אם כי מעמדו כדמות ראשונה במעלה בעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה לא ניתן עוד לערעור. גם חברים אחרים במשלחת נמרוד זכו לתהילה ולמעמד בשנים הבאות. אדג'וורת דייוויד, ג'יימסון אדמס, דאגלס מוסון וריימונד פריסטלי קיבלו כולם, עם הזמן, תוארי אבירות, שני האחרונים המשיכו בחקר הקוטב במשלחות נוספות, אם כי לא עם שקלטון. מוסון עמד בראש משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בשנים 1911–1913, ופריסטלי השתתף בצוות המדעי של משלחת טרה נובה. פרנק ויילד היה המשנה למפקד, "הבוס", במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית ובמשלחת שקלטון-רווט הקצרה, עליה קיבל את הפיקוד לאחר מות שקלטון בג'ורג'יה הדרומית ב-1922. עשר שנים לאחר שובה מאנטארקטיקה, התנפצה "נמרוד" בים הצפוני, כשעלתה על שרטון ב"חולות בארבר" סמוך לחוף נורפוק הבריטי, ב-31 בינואר 1919. רק שניים מ-12 אנשי צוותה נצלו.
כמה תיבות, שלמות ברובן, של ויסקי וברנדי שהושארו בכף רוידס בשנת 1909, הושבו בשנת 2010, לאנליזה שנעשתה בבית זיקוק. גרסה מחודשת של נוסחה ישנה (שהייתה אבודה מאז) של סוגי המשקאות המסוימים שנמצאו הוצעה למכירה, וחלק מן התקבולים נתרם לקרן מורשת אנטארקטיקה (ניו זילנד), שגילתה את המשקאות האלכוהוליים האבודים.
לקריאה נוספת

Beau Riffenburgh, Nimrod, Blumsbury, London, 2004, ISBN 0747572542
Kim Heacox, Shackleton, The Antarctic Chalenge, National Geographic, Washington D.C.
Ranulph Fiennes, Captain Scott, Hodder & Stoughton, London, 2003, ISBN 0340826975, pp 140-142
Ernest Shackleton, The Heart of the Antarctic, London: William Heinemann, 1911
Margery and James Fisher, Shackleton and the Antarctic, James Barrie Books Ltd, 1957
Peter Speak, William Speirs Bruce, Polar Explorer and Scottish Nationalist, National Museums of Scotland, Edinburgh 2003
Roland Huntford, Shackleton, Hodder & Stoughton, London, 1985, ISBN 9780-340-25007-5
הערות שוליים

↑  Heacox, Kim, Shackleton, The Antarctic Challenge ,National Geographic, p/ 30
↑  אנציקלופדיה בריטניקה: הר ארבוס
↑  Huntford, Roland p. 121
↑  Fisher, p. 99
↑  Heacox, pp. 45-44
↑  Huntford, p. 339
↑  Shackleton, p. 11
↑  Huntford, p. 179
↑  Huntford, pp. 314–315
↑  Speak, p. 92
↑  Riffenburgh, p. 109
↑  Riffenburgh, p. 125
↑  Riffenburgh, p. 133
↑  Shackleton, pp. 17–18
↑  Fiennes, pp. 140-141
↑  Fiennes, p. 141
↑  Fiennes, p. 142
↑  Riffenburgh, pp. 292–293
↑  Shackleton, pp. 2–3
↑  Riffenburgh, p. 148
↑  Shackleton, pp. 52–53
↑  Shackleton, pp. 52–56
1 2  Riffenburgh, pp. 161–167
↑  Riffenburgh, pp. 170–171
1 2 3 4 5  Riffenburgh, pp. 171-177
↑  Riffenburgh, p. 185
↑  Huntford, pp. 237–238
↑  Huntford, pp. 234–235
↑  Riffenburgh, p. 201
↑  Riffenburgh, p. 193
↑  Shackleton, p. 180
↑  Riffenburgh, pp. 208–209 and 221–222
↑  Huntford, pp. 263–264
↑  Riffenburgh, p. 226
↑  Shackleton, p. 200
↑  Shackleton, p .204
↑  Shackleton, p. 205
↑  Shackleton, p. 207
↑  Huntford, p. 270
↑  Shackleton, p. 210
1 2 3 4  Riffenburgh, pp. 251–261
↑  Riffenburgh, p. 258
↑  Shackleton, p. 221
↑  Shackleton, p. 223
↑  Riffenburgh, p. 261
↑  Riffenburgh, pp. 262-263
↑  Riffenburgh, pp .274-278
↑  Riffenburgh, p. 279
↑  Huntford, p. 308
↑  Riffenburgh, p. 286
↑  Riffenburgh, p. 294
↑  Huntford, p. 315
↑  Riffenburgh, pp. 289-290
↑  Riffenburgh, p. 290
↑  Riffenburgh, p. 300
↑  Riffenburgh, pp. 302-303
↑  Riffenburgh, pp. 306-307
↑  Whisky buried by Ernest Shackleton expedition recreated, BBC News, ‏4 באפריל 2011
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011371267705171  BnF: cb123380177 (data)  LCCN: n86848260  NLA: 36055778  RERO: 02-A012615691  SUDOC: 032329598  TePapa: 54388  VIAF: 129095018   WorldCat (עם VIAF): 129095018 
פרופ' אדג'וורת דייוויד, שעמד בראש הצוות המדעי
רוברט פלקון סקוט
מפרץ הלווייתנים
הר ארבוס
הצריף של שקלטון בכף רוידס.
קרחון בירדמור, שקבוצת הדרום של שקלטון גילתה ב-3 בדצמבר 1908
ג'יימסון אדמס, פרנק ויילד ואריק מרשל (משמאל לימין) תוקעים את דגל בריטניה בקצה הדרום שאליו הגיעו, 88° '23 דרום, ב-9 בינואר 1909. המצלם היה מנהיג המשלחת ארנסט שקלטון
בול אוסטרלי לציון מסע משלחת שקלטון לקוטב הדרומי המגנטי
ויילד, שקלטון, מרשל ואדמס על סיפון "נמרוד" לאחר מסעם דרומה.
ארנסט שקלטון: "כמו ננסן לצפון, כך ארנסט שקלטון לדרום". רואלד אמונדסן
אליעזר מרגולין

| --- | --- |

דיוקנו של אליעזר מרגולין במלחמת העולם הראשונה
 לידה:  26 במרץ 1875 בלגורוד, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 ביוני 1944 (בגיל 69) סידני, אוסטרליה אוסטרליה 
 מקום קבורה:  רחובות (1950) ישראל
 תאריך עלייה:  1892
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 כינוי:  "חוואג'ה נזר"
 השתייכות:  חיל רגלים 
 תקופת הפעילות:  14 בספטמבר 1914 – 1921 (כ־6 שנים)
 דרגה:  לויטננט קולונל
 תפקידים בשירות
 מפקד הגדוד העברי, מושל צבאי
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 אות השירות המצוין  כוכב 1914-1915 
 תפקידים אזרחיים
 חקלאי, נהג, סוחר
 הנצחה
 שכונת "יד אליעזר" בנס ציונה; רחובות בערי ישראל, גרעין התיישבות
 
קולונל אליעזר (לָזָר) מרקוביץ' מרגולין (5 בפברואר או 26 במרץ 1875, בלגורוד, האימפריה הרוסית – 22 ביוני 1944, סידני, אוסטרליה) היה ממפקדי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה.
אליעזר מרגולין, עומד שני מימין בחברת מתיישבי ראשון לציון ורחובות, 1893-4
אליעזר מרגולין נכנס עם חיילי גדוד 39 של קלעי המלך לבן שמן
סמל הגדוד העברי "הראשון ליהודה"
אנדרטת מרגולין באביחיל, ועליה סמל "הגדוד הראשון ליהודה"
טבלת הנצחה על אנדרטת מרגולין באביחיל
קורות חיים

מרגולין נולד בשנת תרל"ה בעיר בלגורוד שבאימפריה הרוסית, מחוץ לתחום המושב. אחיו הגדול, משה מרקוביץ' מרגולין (1862–1939), היה סופר רוסי, עורך העיתון Еврейская жизнь ("חיים יהודיים") ומעורכי הלקסיקון האנציקלופדי ברוקהאוס-אפרון. בילדותו לא קיבל חינוך ציוני, ונמשך דווקא לתרבות הרוסית. התחנך בגימנסיה רוסית בבלגורוד, ידע בעל-פה את שירי פושקין ולרמונטוב, אהב את מרחבי השדות של הדון והוולגה והעריץ את הקוזקים על רוח החופש הפועמת בהם ועל סוסיהם המהירים.
לאחר רצח הצאר אלכסנדר השני קיסר רוסיה בשנת 1881, הלך מצב היהודים ברוסיה והורע בהדרגה. ב-1892 החליטו הוריו של מרגולין לעלות לארץ ישראל ולקנות משק חקלאי במושבה רחובות, ומרגולין בן ה-17 עלה איתם, למורת רוחו.
קורות חיים > 1892–1902: חקלאי ברחובות

מרגולין הוטל לפתע לארץ שוממה, ונתגלה לו כי השפה העברית אינה משמשת רק לתפילה אלא היא גם שפת דיבור וכותבים בה סיפורים ושירים. הוא ראה גם בפעם הראשונה יהודים עובדים ולא רק מסתובבים ועוסקים במסחר עם איכרים ו"פריצים". הוא החל לעבוד במרץ בכרם ובשקדים של משק הוריו. שומר המושבה לימד אותו לקלוע ברובה, ושומר הכרמים, בדואי, לימד אותו רכיבה על סוסים. צעירי רחובות התארגנו בפיקודו של מרגולין שאימן אותם ברכיבה ובקליעה למטרה. כאשר ביקר הרצל ברחובות בשנת 1898 היה מרגולין בראש יחידת רוכבים שקיבלה את פניו. מרגולין היה לבוש בעבאיה וכאפיה. זה עשה רושם רב על הרצל, וכשניגש מרגולין ללחוץ את ידו טפח לו בחיבה על כתפיו. למרגולין היו גם חברים ערבים רבים, שהעריצו אותו וקראו לו "חוואג'ה נזר".
כאשר נפטרו הוריו של מרגולין, בהפרש זמן קצר האחד מהשנייה, נקלע המשק שלו לקשיים והוא הסתבך בחובות ותשלומי ריבית. ממורמר ומאוכזב החליט למכור את המשק ולהגר לאוסטרליה. לפני שעזב את המושבה מצא מגורים לאחיו ואחותו הקטנים ממנו, הלך לבית הקברות ברחובות להיפרד מהוריו, ונשבע כי יישוב לארץ כספן בצי הבריטי, כדי לשחרר אותה משעבוד הטורקים המושחתים ומן המלווים בריבית.
קורות חיים > מפקד בצבא האוסטרלי

מרגולין הגיע לאוסטרליה ב-10 באפריל 1902, בחוסר כל. הוא עבד כנהג משאית ובעבודות מזדמנות עד שלמד אנגלית ופתח בסידני מפעל קטן לתרופות. בהמשך נדד ברחבי אוסטרליה וניסה כוחו בחקלאות, אך נכשל. הוא פנה לעסוק במסחר, שאותו שנא, והגיע לעיירת הכורים קולי שבאוסטרליה המערבית. שם פתח חנות משקאות. הוא הצליח במסחר, צבר מעט הון והתכונן לחזור לארץ ישראל, אך אז פרצה מלחמת העולם הראשונה.
ב-19 בספטמבר 1914 התנדב מרגולין לצבא האוסטרלי, ונשלח למצרים במסגרת חיל המשלוח האוסטרלי–ניו זילנדי (אנזא"ק). משם נשלח לחזית גליפולי, שם נפצע והועלה לדרגת קצין. עם כישלון המערכה בדרדנלים נשלח לצרפת, שם עלה בסולם הדרגות. בקרב על נהר סום קיבל את אות השירות המצוין (Distinguished Service Order,‏ DSO). מספר פעמים התפוצצו פצצות על ידו, חבריו נהרגו והוא יצא שלם בגופו. הוא התקדם בסולם הדרגות והגיע לדרגה של לויטננט קולונל. מרגולין נפצע שלוש פעמים. הפציעה השלישית הייתה קשה, והוא פונה ללונדון, ושכב שבועות רבים בבית החולים. כשהחלים קיבל שחרור מהצבא, והתכוון לשוב לאוסטרליה. באותו הזמן שמע לראשונה על הגדודים העבריים. זאב ז'בוטינסקי, שהיה באותו הזמן בלונדון, נפגש עם מרגולין ושכנע אותו להצטרף כמפקד בגדודים העבריים.
קורות חיים > מפקד בגדודים העבריים

מרגולין היה באותה התקופה המפקד היהודי הנערץ ביותר. הוא קיבל את הפיקוד על הגדוד העברי השני, שנקרא גם "גדוד 39 של קלעי המלך", והורכב בעיקר ממתנדבים יהודים מארצות הברית. מרגולין מוזכר בשירו המפורסם של אריה רובינשטיין, "אריה, אריה":
בספטמבר 1918 היה מרגולין בראש כוח מגדוד 39 ויחידות מגדוד 38. הכוח חצה את הירדן במעבר אום-שורט וכבש את העיירה א-סלט. מרגולין היה מושל צבאי בעיירה זו במשך שבועיים.
עם תום מלחמת העולם הראשונה פורקו גדודים 38 ו-39, שהיו מורכבים ממתנדבי חו"ל, והוקם גדוד ממתנדבי ארץ ישראל, שנקרא הגדוד "הראשון ליהודה". סמל הגדוד היה מנורה ומתחתיה המילה קדימה בעברית.
קיומו של כוח יהודי היה לצנינים בעיני הבריטים והערבים. הוחלט להקים כוח מעורב יהודי-ערבי תחת פיקוד בריטי, אשר ייקרא "חיל ההגנה לפלשׂתינה" (Palestine defense force). הכוח היהודי בפיקודו של מרגולין היה אמור להיות בצפון הארץ, והערבי – בדרומה.
קורות חיים > מאורעות מאי 1921: סיום הקריירה הצבאית

ב-1 במאי 1921 פרצו פרעות תרפ"א במקומות שונים בארץ; המהומות הקשות ביותר היו ביפו. "ההגנה" לא הייתה מוכנה לכך, וביום המהומות הראשון נרצחו 13 יהודים. המקרה הקשה ביותר היה ב"בית העולים" ברחוב עג'מי, שם נרצחו 13 יהודים על ידי פורעים ערבים בסיוע שוטרים ערבים. ביום השני לפרעות נרצח הסופר יוסף חיים ברנר.
במחנה סרפנד היו 30 חיילים משרידי הגדוד העברי. ישראל שוחט, שהיה אחראי על ההגנה באזור, טלפן לסמל בגדוד יצחק אולשן (אולשנסקי) וביקש ממנו להגיע בדחיפות לתל אביב. כשהגיעו אולשן וחברו למקום והסתברה להם חומרת המצב, הם הזעיקו את חבריהם. מרגולין לא שותף בעניין, כי לא רצו להפליל אותו בפעולה שמשמעותה הפרת פקודות הצבא ומשפט צבאי.
כאשר נודע הדבר למרגולין הוא לא כעס על חייליו על מעשם, אלא על כך שלא הודיעו לו כדי שיוכל לצאת בראשם. הוא ידע שבכך הוא חורץ את דינו ומסיים את הקריירה הצבאית שלו אבל לא היה לו אכפת; בתור יהודי הוא בחר ללא היסוס לצאת ולעזור לאחיו היהודים.
מרגולין הגיע לתל אביב, והחל לגייס את משוחררי הגדוד העברי ששהו בתל אביב. הוא ארגן אותם בעמדות בגבולות העיר, ולמחרת עם התחדשות המהומות הם פתחו באש אל התוקפים. הוא ארגן יחידה שחדרה לנמל יפו וצעדה בסך ברחובות העיר. פעולות אלה גרמו לסיום המהומות.
פעילות הגדוד העברי במאורעות 1921 היו סיבה מספקת לפירוקו. הבריטים פיטרו את כל החיילים אך לא העמידו אותם למשפט צבאי.
מרגולין נאלץ לעזוב את הארץ כדי שלא יועמד למשפט צבאי. בתחנת הרכבת בלוד אמר לחייליו: "התיאשתי מהשלטון אבל לא מהארץ. לכן, להתראות".
קורות חיים > אחרית ימיו

מרגולין נסע ללונדון, שם ביקש למצוא לו תפקיד במשטרה, אך ללא הצלחה. הוא חזר מאוכזב לאוסטרליה ב-1921, והשתקע בפרת'. מכתביו משם היו ספוגים מרורים וגעגועים לארץ ישראל.
בשנת 1926 נישא להילדה מירטל לבית אנגלד. לשניים לא היו ילדים.
מרגולין נפטר ב-22 ביוני 1944 א' תמוז התש"ד בגיל 69 ונקבר בסמוך לפרת'.