stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון
 תאריך החלטה:  2 באוקטובר 2013
 החלטה
 לא קיימת אומה ישראלית בנפרד מאומה יהודית  לא הוכח בקריטריונים אובייקטיביים דבר קיומו של לאום ישראלי
 חברי המותב
 חברי המותב:  אשר גרוניס, חנן מלצר, עוזי פוגלמן
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  פה אחד
 
פסק דין ע"א 8573/08 עוזי אורנן נ' משרד הפנים, של בית המשפט העליון, ניתן ב-2 באוקטובר 2013 והביא לסיומו של מאבק משפטי בן עשר שנים. פסק הדין עוסק בזכות המערערים להגדרה עצמית ולאומית המתבטאת בשינוי פרט הלאום במרשם האוכלוסין מיהודי לישראלי, והוא חוזר ומדגיש מה שנפסק בהלכת טמרין שלא קיימת אומה ישראלית בנפרד מאומה יהודית, וכי לא הוכח בקריטריונים אובייקטיביים דבר קיומו של לאום ישראלי, וכי מאז שנפסקה הלכת טמרין לא התפתח בישראל עובדתית ומשפטית לאום ישראלי.
הלכת טמרין

הלכת טמרין, על שמו של ד"ר גאורג רפאל טמרין, נקבעה בפסק הדין ע"א 630/70 טמרין נ' מדינת ישראל. טמרין, תושב ואזרח ישראלי שעלה לישראל ב-1949 מיוגוסלביה, נרשם במרשם האוכלוסין כיהודי לגבי הפרט "לאום" וללא דת לגבי הפרט "דת". בשנת 1970, בתגובת נגד של המחוקק להלכת שליט, נוסף לחוק מרשם האוכלוסין סעיף 3א, שבו נאמר שלא יירשם כיהודי לפי לאומו או דתו אלא "מי שנולד לאם יהודייה או שנתגייר, והוא אינו בן דת אחרת". לטעמו של טמרין תיקון זה מהווה מבחן "גזעי דתי" אשר שינה את הרגשתו בקשר להשתייכותו ללאום היהודי. ועל כן הוא בקש לשנות את הרישום בפרט "לאום" מיהודי לישראלי. כאשר בקשתו נדחתה על ידי מרשם האוכלוסין בנימוק שהוא חייב להציג תעודה ציבורית המעידה על השינוי. הוא פנה לערכאות למתן פסק דין המצהיר על שייכותו ללאום הישראלי. בית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו דחה את בקשתו והביא נימוקים אחדים לדחייה, בהם:
הרגשתו הסובייקטיבית של המערער על השתייכותו ל"לאום ישראלי" כבודה במקומה מונח; "אולם, אין אדם יכול ליצור בהבל פיו לאום חדש ולומר אני משתייך אליו". הטעם לכך הוא: "אין הרגשה זו יכולה יותר מאשר לקבוע את יחסו של הפרט לאובייקט מסוים. קיומו של האובייקט – כאן לאום ישראלי נפרד – הוא שאלה של נסיבות אובייקטיביות וכשאין אלה קיימות כמו במקרה שלפנינו נשארה ההרגשה הסובייקטיבית של השתייכות תלויה על בלימה".
אין צורך לעסוק כאן בהגדרת המושג "אומה", שכן "לפי הרגשתי כשופט היושב בתוך עמו ואולי מכוח ידיעה שיפוטית יכול אני לומר בפה מלא כי אין אומה ישראלית קיימת בנפרד מאומה יהודית. ... לא ניתן לראות ברגע זה אפילו התחלה של פירוד האומה לשתיים, לאומה יהודית ולאומה ישראלית, לא-כל-שכן שלא נראה כי קיימים כבר סימני היכר מגובשים של שני לאומים נפרדים".
טמרין ערער לבית המשפט העליון, וזה (השופטים שמעון אגרנט, צבי ברנזון ויצחק כהן) דחה את ערעורו ושלל את קיומו של לאום ישראלי.
תחילת ההליך

ב-27 בדצמבר 2000 פנה פרופ' עוזי אורנן אל שר הפנים וביקש להירשם בסעיף הלאום כישראלי. מה שעמד בבסיס השקפת עולמו של אורנן הוא שבארץ ישראל נוצר לאום חדש, הלאום הישראלי, המתבסס על הטריטוריה ועל השפה העברית, ללא קשר לדת היהודית. הוא רואה את עצמו בן לאומה הישראלית, והיהדות בעיניו היא רק דת. אורנן מזהה מאבק בין הלאום הישראלי, שלפי השקפתו אינו תלוי דת, ובין היהדות, המנסה להשתלט על אורחות החיים המקומיים. לדעתו אין "יהודים חילוניים" במדינת ישראל, ולכן הוא מנהל מאבק כדי לקבל הכרה בכך שיש "לאום ישראלי" כדי לאפשר לאזרחים החפצים בכך להירשם במרשם האוכלוסין כישראלים ולא כיהודים.
בקשתו של אורנן נדחתה מן הטעם ש"כפי שנקבע בפסק הדין בעניין טמרין (פ"ד כו(1) 197) לא ניתן לרשום אדם במרשם האוכלוסין כבן הלאום 'ישראלי'. לאור האמור, אין בטבלת הלאומים לאום 'ישראלי'".
ב-25 בדצמבר 2003 עתר אורנן ביחד עם 37 אחרים לבג"ץ בבקשה להורות לשר הפנים "ליתן טעם מדוע מסרב משרד הפנים לכלול את הערך 'ישראלי' בטבלת הלאומים של משרד הפנים, הכוללת כ-135 ערכים, ומדוע מסרבים המשיבים לקבל הודעת העותרים וכל אדם אחר המבקש לרשום עצמו בסעיף הלאום ברישומי משרד הפנים כשייך ללאום הישראלי". בתשובתו לעתירה טען שר הפנים כי לצורך עשיית שינוי בפרט רישום נדרשת תעודה ציבורית המעידה על השינוי, בהתאם לסעיף 19ג לחוק מרשם האוכלוסין. בדיון בבג"ץ המליץ השופט מישאל חשין למשוך את עתירתם ולפנות אל בית המשפט המחוזי, שבו יוכלו להעיד את עדיהם ולפרושׂ את מלוא טיעוניהם. העותרים פעלו לפי המלצה זו והעתירה נמחקה.
הדיון בבית המשפט המחוזי בירושלים

העותרים פנו לבית המשפט המחוזי בירושלים בבקשה ליתן "פסק דין הצהרתי, על-פיו הלאום של המבקשים הוא ישראלי, וזאת על מנת שפסק הדין ישמש את המבקשים כתעודה ציבורית לצורך הבקשה לשינוי פריט הלאום במרשם האוכלוסין ובכל תעודה רשמית שבה מופיע פריט זה". העותרים טענו כי אבד עליה הכלח, על הלכת טמרין משנתהּ ה-23 של המדינה, וכי לעת הזאת, בשנתהּ ה-60, ראוי למדינה להכיר בקיומו של לאום ישראלי.
השופט נעם סולברג דחה את עתירתם בנימוק שמדובר בסוגיה שאינה שפיטה: "האופי הדומיננטי של הנושא הוא לבר-משפטי: ציבורי, אידאולוגי, חברתי, היסטורי ופוליטי. אין לחוות דעתו של בית המשפט בעניינים אלה יתרון על פני דעות של אחרים. ההיבט המשפטי של הנושא הוא טפל לעיקר." השופט סולברג שב וקבע כי "אין בנמצא – מבחינת החוק והמשפט – לאום ישראלי, ואל לו לבית המשפט לברוא בריאה שכזו יש מאיִן; לחוקק במקום לשפוט."
הדיון בבית המשפט העליון > העובדות בבסיס פסק הדין

מבקשי פסק הדין ההצהרתי, הם אזרחים ישראלים הרשומים במרשם האוכלוסין כבני לאומים שונים. הם פנו לבית המשפט העליון למתן פסק דין הצהרתי שלפיו הם בני הלאום הישראלי, וזאת כדי שפסק הדין ישמש תעודה ציבורית במטרה לשנות את פרט הלאום במרשם האוכלוסין מ"יהודי" ל"ישראלי".
הדיון בבית המשפט העליון > טענות הצדדים > טענות אורנן והמערערים האחרים

טענות מבקשי פסק הדין ההצהרתי התמקדו בנושאים הבאים: בית המשפט המחוזי אינו יכול להתנער מלהכריע בסוגיה זו כי יש לה השלכות מעשיות במישור המשפט הפנימי והבין-לאומי. לשיטתם של המערערים כלל אזרחי המדינה מהווים את הלאום הישראלי. כתימוכין הם מפנים להכרזת העצמאות ולדברי חקיקה מראשית ימיה של המדינה המדגישים לטענתם את ה"לאום הישראלי" (פסקה 3). טבלת הלאומים הכוללת 137 לאומים שונים, שהוצגה על ידי משרד הפנים, אינה מהווה מקור משפטי ונעדרת יסוד בחוק. הכרה בלאום הישראלי ממחישה את עקרון האזרחות השווה, כי המצב הנוכחי יוצר הבחנה בין הלאומים על בסיס אתני-דתי. מאז 1970, עת ביקש גאורג טמרין להירשם כבן הלאום הישראלי, השתנתה המציאות שינוי יסודי. קיומו של הלאום הישראלי הוא מן המפורסמות שלא צריך ראיה. הכחשת קיומו של לאום זה מהווה סטירת לחי למגילת העצמאות. פתרון טכני של הסרת סעיף הלאום מתעודת הזהות אינו ראוי, יתרה מזאת, בתעודת הזהות עצמה יש רישומים המבחינים בבירור בין מי שהלאום שלו הוא יהודי ובין מי שהלאום הרשום שלו אינו יהודי, כגון רישום התאריך העברי רק למי שהלאום שלו הוא יהודי.
הדיון בבית המשפט העליון > טענות הצדדים > טענות המשיבים

משרד הפנים והיועץ המשפטי לממשלה טענו שהסוגיה אינה שפיטה ועליה להתברר בזירות המתאימות לכך, במסגרת השיח הציבורי והאקדמי (פסקה 4). המערערים לא הוכיחו את דבר קיומו של לאום ישראלי. האזרחות הישראלית היא הביטוי להגדרה העצמית המשותפת של התושבים המתגוררים בישראל. לאומים שונים התקיימו לפני קום המדינה ונותרו גם אחריה. מרשם האוכלוסין הוא מאגר סטטיסטי ומידע לגבי לאום המופיע בו אינו מהווה ראיה לכאורה לנכונותו (פסקה 4).
ראו גם

חוק מרשם האוכלוסין
חוק השבות
מדינה יהודית ודמוקרטית
הגדרה עצמית
לקריאה נוספת

יעקב שפירא, " על זהות לאומית" מבזק הארות פסיקה 21 (2014)
חיים גנז, ציונות שוויונית פרק א 23 (2013)
יוסי יונה, בזכות ההבדל הפרויקט הרב תרבותי בישראל 25 (2005)
עוזי אורנן, "מתי קם הלאום הישראלי" News1 ‏(2008)מתי קם הלאום ישראלי, באתר www.news1.co.il
רות גביזון, "אתגר הזהות הכפול של היהודים בישראל " אתר לברל (2014)
ידידיה שטרן, "אין לאום ישראלי" עורך הדין (2014)
הערות שוליים

1 2  ע"א 630/70 טמרין נ' מדינת ישראל, פ"ד כו(1) 197 (1972)
↑  חוק השבות (תיקון מס' 2), תש"ל–1970, ס"ח 586 מ-19 במרץ 1970
↑  ת"ב (תל אביב-יפו) 907-70 ד"ר רפאל טמרין נ' מדינת ישראל, ניתן ב-22 בספטמבר 1970, באתר "נבו"
↑  עוזי אורנן, אין בישראל יהודים חילונים, באתר "חופש"
1 2 3  ה"פ (י-ם) 6092/07 עוזי אורנן ואחרים נ' משרד הפנים ואחרים, ניתן ב-15 ביולי 2008
↑  משה גורלי, העותרים מבקשים מבג"ץ להכיר בזכות הרישום של הלאום הישראלי, באתר הארץ, 27 בדצמבר 2003;
בג"ץ 11286/03 אורנן עוזי ו-37 אחרים נ' שר הפנים ואחרים, ניתן ב־20 בספטמבר 2004
↑  עוזי אורנן, הוגשה עתירה לבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ, ובה מבקשים העותרים לחייב את המדינה להכיר בקיומו של לאום ישראלי, באתר "האייל הקורא"
↑  בג"ץ 910/86 רסלר נ' משרד הביטחון, פ"ד מב(2) 441 (1988)
↑
בג"ץ פונק שלזינגר: בג"ץ 143/62 פונק שלזינגר נ' שר הפנים, פ"ד יז (1) 225 (1963)
בג"ץ שליט: בג"ץ 58/68 שליט נ' שר הפנים, פ"ד כג(2) 477 (1970)
בג"ץ 4/69 בן מנשה נ' שר הפנים, פ"ד כד(1) 105 1970
↑  סעיף 2 לחוק חינוך ממלכתי, התשי"ג-1953; סעיף 5(1) לחוק המפלגות, התשנ"ב-1992; סעיף 2(ג) לחוק התרבות והאמנות, התשס"ג-2002; סעיף 2(ב) לחוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים, התשס"ח-2008; סעיף 1(ב) לחוק החולה הנוטה למות, התשס"ח-2008.
↑  אורי משגב, התכווצות הישראליות, באתר הארץ, 21 בפברואר 2012
↑  עוזי אורנן, מה היא הזהות הלאומית של הישראלי, אתר המאמרים של עוזי אורנן
↑  שם
↑  מתוך דבריה של עו"ד יואלה הר שפי (היועצת המשפטית של עמותת אני ישראלי), דיון שנערך באגודת העיתונאים בית סוקולוב, (2013)
↑  דבריו של מנחם מאוטנר, דיון שנערך באגודת העיתונאים בית סוקולוב, 2013
↑  מנחם מאוטנר משפט ותרבות בישראל בפתח המאה העשרים ואחת 32, (2008).
1 2  ידידיה שטרן, אין לאום ישראלי, עורך הדין, ינואר 2014
↑  להרחבה בנושא לאומיות אזרחית ולאומיות אתנית, ראו יוסי יונה, בזכות ההבדל - הפרויקט הרב תרבותי בישראל 25, (2005).
↑  רות גביזון, אתגר הזהות הכפול של היהודים בישראל,  אתר ליברל, 15 באוקטובר 2014
↑   א. ב. יהושע, מיהו ישראלי, באתר הארץ, 13 בספטמבר 2013
אוסקר לבנט

| --- | --- |

אוסקר לבנט, תמונה מתוך הסרט "רפסודיה בכחול" בה שיחק בתפקיד עצמו, 1945
 לידה:  27 בדצמבר 1906 פיטסבורג, ארצות הברית 
 פטירה:  14 באוגוסט 1972 (בגיל 65) בוורלי הילס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות ווסטווד וילג' 
 סוגה מועדפת:  ג'אז, מוזיקה קלאסית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1923 
 בן או בת זוג:  June Gale (?–1972) 
 פרסים והוקרה:  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 
אוסקר לבנט (באנגלית: Oscar Levant;‏ 27 בדצמבר 1906 - 14 באוגוסט 1972) היה שחקן קולנוע, פסנתרן, מלחין וקומיקאי יהודי-אמריקאי. התפרסם במיוחד בהופעותיו בתוכניות רדיו וטלוויזיה הומוריסטיות.
חייו

נולד בפיטסבורג, פנסילבניה שבארצות הברית, לאנני ומקס, מהגרים יהודים-אורתודוקסים מרוסיה. ב-1922, לאחר מות אביו, עבר עם אמו לניו יורק. בניו יורק למד פסנתר אצל זיגמונט סטויובסקי וב-1924 הופיע באחד הסרטים המדברים הראשונים שהופקו בעיר, "Ben Bernie and All the Lads" עם שירים מאת אירווינג ברלין, אוסקר המרשטיין וחברו הטוב ג'ורג' גרשווין.
ב-1928 עבר להוליווד שם הלחין מוזיקה למעלה מ-20 סרטים. שירו הידוע ביותר הוא "Blame It on My Youth". ב-1932 ביקש ללמוד הלחנה באופן רציני יותר והפך לתלמידו של ארנולד שנברג. ב-1939 נשא לאשה את ג'ון גייל (June Gale, שהייתה חברה בלהקת האחיות לבית גייל עם אחיותיה Joan ,Jane ו-Jean). הם היו נשואים 33 שנים, עד מותו, והיו להם שלושה ילדים.
לבנט התפרסם במעני-הלשון השנונים שלו כשותף לתוכניות רדיו בשנות השלושים והארבעים בהם הגיש גם חידונים מוזיקליים, והפגין רוחב ידיעות והשכלה רחבה.
בשנת 1945 השתתף בסרט "רפסודיה בכחול" המגולל את סיפור חייו של גרשווין בתפקיד עצמו, יחד עם אל ג'ולסון, ששיחק אף הוא את עצמו והיה שותף של לבנט באחת מתוכניות הרדיו שלו. לבנט שיחק בסרט נוסף שצירו המרכזי הוא המוזיקה של גרשווין "אמריקאי בפריז" מ-1951.ב-1945 הקליט כסולן בפסנתר יחד עם המנצח יוג'ין אורמנדי והתזמורת הסימפונית של פילדלפיה את היצירה "רפסודיה בכחול" עבור חברת Columbia Records, הקלטה שנבחרה ב-1990 להכלל בהיכל התהילה של פרס גראמי.
ב-1948 שיחק בסרט "רומן בלב ים" לצידה של דוריס דיי. ב-1952 שיחק בסרט "סיפורי או. הנרי".
ב-1953 שיחק בסרט קרון הלהקה לצידו של פרד אסטר.
ב-1958 החל להגיש תוכנית ארוח בטלוויזיה בשם The Oscar Levant Show, בה שילב ראיונות משועשעים עם נגינה בפסנתר והסתבך לא אחת בפליטת פה. התוכנית שודרה עד 1960, עת הורדה מהשידור בעקבות הערה של לבנט לאחר התגיירותה של מרילין מונרו כדי להנשא לארתור מילר: "עתה, משמונרו כשרה, מילר יוכל לאכול אותה".
לבנט היה מכור לתרופות הרגעה ואושפז לא אחת בבית חולים פסיכיאטרי, הוא העיר בהתייחס לנגינתו המופלאה בפסנתר: "יש קו דק בין גאונות ושיגעון. אני מחקתי את הקו הזה."
לקריאה נוספת

Sam Kashner and Nancy Schoenberger, A Talent For Genius: the Life and Times of Oscar Levant. Silman-James Press. ISBN 1-879505-39-8
שיער פנים

| --- | --- |

1. זיפים, 2. שפם, 3. זקן תיש, 4. זקן צרפתי, 5. פאות, 6. פאות ושפם, 7. "ואן דייק", 8. זקן מלא
 שיוך:  שיער אנדרוגני, פנים 
 מיקום אנטומי:  סנטר 
 
שיער פנים הוא סימן מין משני אצל גברים. בנים, לרוב, מתחילים לפתח שיער פנים במהלך השנים הראשונות של גיל ההתבגרות או ההתבגרות המינית, בין הגילים 17 עד עשרים. יש לציין כי מהלך ההתבגרות הפיזית של הגוף האנושי[דרוש מקור] מתחיל בגיל 11 ומסתיים בגיל 30. רובם לא יכולים לגדל זקן עד תחילת גילאי העשרים ואף תקופה קצרה לאחר מכן. הדבר משתנה מאוד מאדם לאדם, שכן יש נערים המתחילים לפתח שיער פנים בין הגילים 14 עד 16. בנוסף, שיער הפנים יכול להיות שיער עבה או שיער דק וזיפי. גם לנשים עשוי לצמוח שיער פנים, במיוחד לאחר גיל המעבר, אם כי לרוב שיער הפנים שלהן צומח באיטיות גדולה בהרבה מזו שאצל הגברים. גברים יכולים לעצב את שיער הפנים שלהם בצורת זקן, זקן חלקי, פאות רחבות או צרות ושפמים. בתרבות המערבית כיום הרוב בוחרים לגלח את שיער הפנים.
בגיל ההתבגרות

השפם צומח בשלבים אצל בנים בגיל ההתבגרות. שיער פנים לא תמיד מופיע בסדר קבוע אצל בנים בהתבגרות המינית והוא משתנה מאדם לאדם, אך הוא יכול להתפתח לפי השלבים הבאים:
שיער הפנים הראשון שמופיע נוטה לצמוח בשתי הפינות של השפה העליונה.
לאחר מכן הוא צומח לשפם מעל השפה העליונה כולה.
בשלב השלישי שיער מופיע על החלק העליון של הלחיים ובאזור שמתחת לשפה התחתונה.
לבסוף השיער מתפשט לפאות, לחלק התחתון של הלחיים, לסנטר ולשאר אזור הפנים התחתון ויוצר זקן מלא.
זהו סדר צמיחת שיער הפנים הנפוץ יותר, הוא יכול להשתנות לחלוטין אצל אחרים ולהתחיל מהסנטר לכיוון הפאות.
בתרבות

ברוב הצבאות בעולם חל איסור על חיילים לגדל שיער פנים, בעוד שישנן מדינות שבהם החייל נדרש לגדל שיער על פניו ואפילו בסגנון מסוים.
דמויות דתיות רבות מתוארות במהלך ההיסטוריה כבעלות שיער פנים רב. למשל, כל הנביאים בדתות האברהמיות (יהדות נצרות ואסלאם), היו ידועים בכך שגידלו זקן עבות. דתות אחרות, כגון סיקיזם, מעודדות הצמחת שיער פנים. ישנם מלומדים בקרב המוסלמים הסונים שרואים בגידול זקן חובה, שכן מוחמד הנביא עשה בו שימוש כדי להבדיל את אנשיו ממרגלים וממסיגי גבול בזמן מלחמה. אנשי קהילת האמיש מגדלים זקן לאחר שהם נישאים, אם כי הם מגלחים את שפמיהם כדי להימנע מההקשר הצבאי של השפם, שנוגד את אמונותיהם הפציפיסטיות.
אצל נשים

לנשים יש בדרך כלל מעט מאוד שיער באזור הפנים מלבד הגבות ושיער קצר מאוד ודק שעמו כולם נולדים (שיער לידה). עם זאת, במקרים מסוימים, לנשים יש שיער פנים ניכר, במיוחד לאחר גיל המעבר. שיעור יתר (בעיקר באזור הפנים) נקרא הירסוטיזם, והוא לרוב מסמן על חוסר באיזון הורמונלי. בחברה המערבית העכשווית, נשים רבות מגלחות, מורטות או מסירות את שיער הפנים, שכן ישנה סטיגמה חברתית הקשורה לשיער פנים אצל נשים. מופעי שוליים וקרקסים הציגו במהלך ההיסטוריה נשים מזוקנות.
ראו גם

הסרת שיער בלייזר
הסרת שיער
הירסוטיזם
אישה מזוקנת
גבה
שפם
הערות שוליים

↑   ניו יורק טיימס, כמחצית מהנשים יצמיחו שיער על הפנים. למה זה עדיין מביש כל כך?, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2024
| סממנים חיצוניים בגוף האדם |
| --- | --- | --- |
| ראש וצוואר | קרקפת • פנים • מצח • רקה • עצם הרקה • עין • אוזן • תנוך • לחי • אף • פה • שפתיים • לשון • שיניים  • סנטר • גרגרת • עורף • גרון |  |
| גו | בית החזה • בית השחי • שדיים • פטמה • בטן • טבור • אגן • מותן • פות • פין • אשכים • גב • פי הטבעת |  |
| יד | כתף • זרוע • מרפק • אמה • שורש כף היד • כף יד • אצבעות (אגודל, אצבע מורה, אמה, קמיצה, זרת) • ציפורניים |  |
| רגל | עכוז • ירך • ברך • שוק • קרסול • כף רגל • סוליה (עקב, קשת, כרית) • אצבעות כף הרגל (בוהן) |  |
| עור | שיער • שיער פנים • ריסים • גבות • שער הערווה |  |
פורטל גוף האדם
אנגרי בירדס סטלה

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  4 בספטמבר 2014 
 סוגה:  משחק חשיבה ממוחשב
 פיתוח:  Rovio Entertainment 
 הוצאה לאור:  Rovio Entertainment 
 סדרה:  Angry Birds 
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  משחק וידאו למשתתף יחיד 
 פלטפורמות:  אנדרואיד, iOS, בלאקברי 10 
 
 stella.angrybirds.com
 
אנגרי בירדס סטלה (באנגלית: Angry Birds Stella) הוא משחק וידאו פאזל והספין-אוף השני מסדרת אנגרי בירדס, שפותח על ידי Rovio Entertainment. המשחק שווק באופן ספציפי לנשים באמצעות דמויות בעלות רוח של גבורה וידידות נשית, אך נועד לפנות לכל המינים. המשחק הוכרז ב-13 בפברואר 2014. רוביו הצהיר כי המשחק ילווה בקו צעצועים עם טלפודים, ובסדרת טלוויזיה. המשחק יצא ב-4 בספטמבר 2014.
משחק זה מבוסס על דמות של Angry Birds שהוצגה לראשונה ברמת Angry Birds Seasons "Back to School", אשר הוצאה לאור באוגוסט 2012. זה מתחיל עם סטלה עוזבת את שאר Angry Birds נוהרת ויוצאת לדרך לזהב האי לבקר בארבעה חברים אחרים לחופשה. עם זאת גייל וצבא חזירים גונבים את אלבום התמונות של סטלה, מה שמביא את סטלה וחבריה לצאת למסע כדי להשיג אותו.
משחק

כמו במשחק המקורי של הסדרה, שחקנים משתמשים בקלע כדי לירות מבחר של ציפורים למבנים סמוכים, מתוך כוונה להקפיץ את כל החזירים הירוקים שיכולים להיות בקרבת, בתוך או על המבנים. על השחקנים לעשות שימוש ביכולות הייחודיות של כל ציפור, להפעילם במקומות ובזמנים אסטרטגיים בזמן הטיסה כדי לסייע בהבסת החזירים או בהשמדת מכשולים.
העדכון של דצמבר 2014, New Pigs on the Block, הוסיף סיפור המציג את סטלה וחברותיה בבית העץ שלהם ומחפשות אחר הפריטים החסרים של ביתם שנגנבו על ידי החזירים. עליהם להשלים רמות אקראיות כדי להחזיר את הפריטים.
הערות שוליים

↑  https://twitter.com/angrybirds/status/434022448275529729?lang=en, Twitter (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחשבים ובנושא משחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תמונת דריכה

דמותה של מריה הקדושה בגלופת עץ ששימשה כתמונת דריכה
תמונת דריכה - פומי-אה (e - תמונה, fumi - לדרוך; 踏み絵) היו תמונות עשויות ברונזה או הדפסי-עץ עליהם הופיעו דמותם של ישו, מריה הקדושה או קדוש נוצרי. בתמונות נעשה שימוש בתקופות שונות ביפן על מנת לאתר מאמינים נוצרים.
תמונות אלו כונו "תמונות דריכה" היות שהממשל היפני בתקופת אדו תחת שלטון שושלת טוקוגאוה עשה בהן שימוש כאמצעי איתור מאמינים בדת הנוצרית, שהייתה אסורה באותה תקופה. במהלך טקס רשמי, על ידי הדרישה לדרוך על דמותם של מריה הקדושה או ישו כאות לדחייה הדת הנוצרית זיהו מי נותר נאמן לדת הנוצרית.
מאמינים רבים סירבו לבצע את אקט הדריכה ולכן היו כפופים לעינויים קשים ואף לעונש מוות. השימוש באקט הכפייה לדרוך על תמונות או גלופות המגלמות סמל נוצרי החל בסביבות המאה השבע עשרה ונפסק באופן רשמי במאה התשע-עשרה עם יישום רפורמות מייג'י, במסגרתן הדת הנוצרית זכתה להגנה ממסדית.
ראשית הנצרות ביפן

הנצרות חדרה ליפן ב-1542 בהגיעם של הפורטוגזים לחוף קיושו במטרה לקדם סחר עם היפנים. בהגיעם של הסוחרים הגיעו ליפן מיסיונרים נוצרים, בעיקר ישועיים, שהחלו במלאכת הפצת הדת הנוצרית. השליטים המקומיים היפנים קידמו את פניהם של הסוחרים הזרים בברכה, ובמקביל התעניינו בתרבותם, שכללה בין היתר נצרות. כלומר, הנצרות שגשגה ביפן, בין היתר מבחינה כלכלית, בשל פוטנציאל הסחר בסחורות מיוחדות כגון משי וחרסינה. מאוחר יותר הגיעו זרים נוספים כדוגמת הספרדים וההולנדים, שהביאו עימם זרמים שונים של הנצרות.
תוך זמן קצר המירו הישועים מאות אלפי יפנים לדת הנוצרית וביניהם בעלי נחלות (דאימיו, Daimyo), כאשר המרת דתו של דאימיו פירושה המרת דתם של בני ביתו ויושבי הנחלה שלו. כתוצאה, הנצרות התפשטה ברחבי יפן. כנסיות שונות הוקמו בחבלי ארץ שונים והחלו במלאכת הפצת הדת וחוקי הנצרות. במקביל הפעילו הכנסיות מפעלי צדקה, חינוך ורפואה באופן ששינה במידת מה את מרקם החיים של היפנים באזורים מסוימים בדרום יפן. במהרה צברו הכנסיות השונות כוח והשפעה שעוררו חרדות בשליטים מקומיים אשר שראו בן איום. כך הנצרות ביפן הפכה לכוח ממשי אשר איים על השליטים המקומיים והלאומיים כאחד.
ראשית ההתנגדות לנצרות

ההתנגדות לדת הנוצרית החלה בשלהי המאה השש עשרה עם עלייתו של מנהיג חדש ביפן. ב-1580, לצד מסע הכיבושים של טויוטומי הידיושי במטרה לאחד את יפן, החל תהליך מיגור הדת הנוצרית ביפן. במסגרת תהליך איחוד יפן תחת שלטונו התמקד הידיושי בפירוק מוקדי כוח העלולים להתקומם ולהתמרד כנגד שלטונו בעתיד. אחד ממוקדי הכוח הללו היו שייכים לדת הנוצרים. שליטים של נחלות רבות וחזקות כדוגמת אוסקה וסאקאי (Sakai) הצטרפו לדת הנוצרית וכך גם הואסאלים שתחת שלטונם. כאשר השתלט הידיושי על מרכז יפן, גירש את הנוצרים והפך את אוסקה לבירתו, בשלב מאוחר יותר אסר על קיום הדת הנוצרית.
במהלך כיבושיו, כאמור על מנת למנוע היווצרות מוקדי כוח, אסר הידיושי על מעמדות שאינם סמוראים להחזיק בנשק. במסגרת תהליך הכיבוש אסף כלי נשק מהמעמדות הנמוכים בהם האוכלוסייה הכפרית בראייה עתידית של שמירה על יציבות שלטונית ומניעת מרידות. החשש של הידיושי מחדירת המערב הפך לחשש מהנצרות, חשש זה גרם לו לפתח איבה ממשית כלפי נציגי הדת הנוצרית ומאמיניה.
מקור הדימויים לתמונות ששימשו כתמונות דריכה

בתקופה שבה חדרה הנצרות ליפן במאה השש עשרה, והחל מסחר ענף עם מדינות אירופה, סחרו בין היתר ביצירות אומנות. בין יצירות אומנות אלו נמנו יצירות רבות העוסקות בתכנים הרלוונטיים לדת הנוצרית. כתוצאה מכך נוצר מצב שמאמינים נוצרים ואף כאלו שאינם מאמינים נוצריים החזיקו במוצרי אומנות המציגים סצנות ודמויות שמקורן בנצרות.
לוחות דתיים שיובאו על ידי נזירים מזרמים שונים של הנצרות שימשו בהמשך כ"תמונות דריכה", ב"טקס הדריכה" על התמונות או הלוחות במטרה לאתר את המאמינים הנוצרים. כאמור השימוש בטקס זה החל סביב 1625. בתחילה הטקס נכפה על מאמינים נוצרים יפנים בלבד, אילו בהמשך, משהחריפה הרדיפה אחר הנוצרים נכפה על זרים לקחת חלק ב"טקסי דריכה" על תמונות. האחראים על הטקס היו לרוב אנשי אדמיניסטרציה של השוגון ונזירים בודהיסטים. עדויות היסטוריות רבות של אירופאים ששהו ביפן באותה העת מתארות את הכפייה של הממשל היפני כלפי זרים: ספרדים, פורטוגזים והולנדים, ללא הבחנה, לכפור בדתם. תיאורים רבים של הולנדים שהגיעו ליפן במאה השבע עשרה כללו את טקסי הדריכה היפנים והשימוש בדמותם של ישו ומריה הקדושה.
חוקרים רבים מזהים את תמונות הדריכה הודות למסגרות עץ אליהן מוסמרו התמונות, תבליטי העץ או המתכת הנושאים דמויות דתיות. כיום מצויות במוזיאון הלאומי בטוקיו עשרים ותשע "תמונות דריכה" ששימשו את הממשל היפני בטקסי הדריכה. מידת השחיקה הניכרת על הלוחות שנמצאו מצביעה על כך שאכן לוחות אלו שימשו כתמונות עליהן דרכו אלפי אנשים.
הסוף לשימוש בתמונות דריכה

הקץ לשימוש בטקס הדריכה בפרט וברדיפת הנוצרים בכלל הגיע בתקופת מייג'י, כאשר יפן חידשה את היחסיים הכלכליים והפוליטיים עם מדינות אירופה ואמריקה. בתקופה זו חל שינוי תודעתי בקרב ההנהגה היפנית אודות עוצמתם של הזרים. משנוכח הקיסר היפני לדעת כי עוצמת הזרים המערביים עולה על עוצמת היפנים בתחומים רבים, הוחלט לשתף עימם פעולה על מנת לחסן ולחזק את יפן בשאיפה להפוך לאימפריה בדומה למעצמות המערביות.
חזרתם של הזרים ליפן, הביאה עמה את החזרת הלגיטימציה של הדת הנוצרית ביפן. מששונתה הגישה כלפי זרים כך הלכה והתפוגגה רדיפת הנוצרים. כנסיות חזרו לפעילות עם כניסתם של הזרים ב-1865, אך המדיניות והצווים האוסרים על נצרות טרם שונו או הוסרו. גם בתקופת מייג'י עברו מספר שנים עד ששונתה החקיקה האוסרת את הנצרות באופן רשמי, ורק ב-1873 הוסר האיסור על הנצרות באופן סופי. עם זאת, השימוש הבלתי רשמי בטקסי הדריכה נמשך ברחבי יפן עד אשר יושמו רפורמות רשמיות בחבלי הארץ השונים ברחבי יפן. הרסטורציה של מייג'י לא רק ביטלה את האיסור על הנצרות אלא אף חיזקה ומיסדה את המוסדות הנוצרים ברחבי יפן. תמיכה פומבית זו הביאה לגל של מאמינים לחזור ולדבוק בנצרות. בכך תמה ההתנגדות והרדיפה של הנוצרים והשימוש ב"תמונות דריכה" כאמצעי לאיתורם והוקעתם הגיע לסופו.
פסטיבל הסרטים איידלווילד

| --- | --- |
 סוג:  פסטיבל קולנוע 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  Idyllwild-Pine Cove 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  2009–הווה (כ־15 שנים) 
 אתר רשמי
 
פסטיבל הסרטים איידלווילד (באנגלית: Idyllwild International Festival of Cinema‏ – IIFC) הוא פסטיבל סרטים עצמאי שנערך מאז 2009 באיילדווילד, קליפורניה. הפסטיבל מנוהל על ידי מייסדו, הבמאי סטיבן סאבג'.
חבר השופטים המורחב כולל את: המועמדת לאוסקר וגלובוס הזהב אן ארצ'ר ("משחקים פטריוטיים", "חיזור גורלי"), זוכה פרס אמי כריסטוף סיינט ג'ון ("צעירים חסרי מנוח", "המופע של סטיב הארווי"), הקולנוען חואן רואיז אנצ'יה ("גלאנגרי, גלן רוס", "בטווח קרוב"). איירין בדארד ("לונגמייר", קולה של גיבורת "פוקהונטס"), וולפגאנג בודיסון ("בחורים טובים", "CSI") ועוד.
ב-2019 הפסטיבל התקיים בתאריכים 5 עד ל-10 במרץ.
הערות שוליים

↑  Smith, Marshall (22 בנובמבר 2016). "Film festival in eighth year". Idyllwild Town Crier. נבדק ב-12 במאי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Smith, Marshall (22 בדצמבר 2016). "Film festival firsts: What's new at IIFC 2017?". Idyllwild Town Crier. נבדק ב-12 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
אליוט אנגל

אליוט לאנס אנגל (באנגלית: Eliot Lance Engel; נולד ב-18 בפברואר 1947) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית. כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק משנת 1989 עד 2021. תחילה ייצג את מחוז הקונגרס ה-19 בשנים 1989–1993, אחר כך את מחוז הקונגרס ה-17 בין השנים 1993–2013, ולבסוף את מחוז הקונגרס ה-16 מאז ועד 2021. כהונתו תמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
קורות חייו

אנגל נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, גדל בשיכון עירוני ולמד בבתי ספר ציבוריים. הוא סיים את הקולג' האנטר-להמן ב-1969 עם תואר ראשון בהיסטוריה ואת התואר השני שלו הוא רכש ב-1973 בקולג' הרברט ה. להמן (CUNY) בהדרכה וייעוץ. ב-1987, הוא קיבל תואר נוסף במשפטים מבית ספר למשפטים של ניו יורק. הוא היה למורה ויועץ הדרכה במערכת החינוך של ניו יורק. הוא נשוי לפטרישיה אניס אנגל. יש להם שלושה ילדים, ג'וליה, ג'ונתן ופיליפ.
בין השנים 1977–1988, שתים עשרה השנים שקדמו להיבחרו למשרה במישור הארצי בקונגרס, כיהן אנגל בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק כדמוקרט. שם שימש בתפקיד של יושב ראש הוועדה לנושא אלכוהול וחומרים נצרכים, כמו גם בוועדת המשנה לתוכנית מיטשל-לאמה למגורים מסובסדים בניו יורק