stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שי קינן
ביוגרפיה

נולד בכפר שלם בתל אביב ומגיל תשע גדל בחולון. למד בבית הספר היסודי "התבור" עד כיתה ח’, ובתיכון אילון. שירת בחיל המודיעין, לאחר מכן היה מפקד מערך האבטחה של מחנה ידין. במהלך מלחמת חרבות ברזל שירת במילואים בפיקוד העורף בדרגת רס"ר.
קינן בעל תואר ראשון בממשל ודיפלומטיה מאוניברסיטת רייכמן ותואר שני במדיניות ציבורית בתוכנית למנהלים מאוניברסיטת תל אביב.
שימש יועצו של יושב ראש ועדת הכלכלה בכנסת, גלעד ארדן, וראש תחום ישראל בהסתדרות הציונית.
בעבר כיהן כסמנכ"ל שיווק בחברת "שהם שרותי השמה ומיון בע"מ".[דרוש מקור]
באוקטובר 2013 נבחר למועצת העיר חולון, וכיהן כסגן ראש העיר וחבר הנהלת העיר. כסגן ראש העיר, קינן הוביל לתקצוב העיר בסך 100 מיליון שקלים להקמת יציאה צפונית במחלף חולון מזרח שנפתח בתחילת 2024 והקים את פרויקט השיטור העירוני במימון המשרד לביטחון פנים שהוסיף לעיר עשרות תקני שוטרים.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 התמודד מול ראש העירייה המכהן, מוטי ששון אך הפסיד לו בהפרש של כ-8,356 קולות. הוא שימש יו"ר האופוזיציה, יו"ר ועדת ביקורת וחבר בפורום יושבי ראש האופוזיציה הארצי.
ב-31 במאי 2023, הושגה הסכמה על ריצה משותפת של אילן גזית מיש עתיד ברשימה של שי קינן, ותמיכה של מפלגת יש עתיד במועמדותו של שי קינן לראשות העיר. אולם לאחר שפורסמו מבחר ציוצים של קינן בכאן 11 ובהן ציוצים של קינן כנגד יאיר לפיד ונשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות, וכנגד טיפולי התאמה מגדרית לילדים קטנים, הסירה מפלגת יש עתיד את התמיכה בקינן. אילן גזית רץ לבד ולא נכנס למועצת העיר.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024 התמודד קינן בשנית על ראשות העיר מול ראש העירייה המכהן, מוטי ששון וניצח לאחר שזכה ל-43.2% מהקולות לעומת 17.8% לששון.
ביוגרפיה > כהונתו כראש העייריה

באפריל 2024 נפגש עם שר האנרגיה והתשתיות אלי כהן והשניים סיכמו על הקמת תאגיד אנרגיה לצמצום הוצאות העירייה באמצעות שימוש בחשמל בשעות היום ורכישת אנרגיה בשעות השפל, הקמת מתקנים סולריים, והקמת עמדות טעינה לרכבים חשמליים.
ביוני 2024 הודיע קינן על כוונתו למנות את מנכ"לית תיאטרון הבימה לשעבר אודליה פרידמן, כממלאת מקום החברה לפיתוח התרבות בחולון, שתחתיה פועלים רוב מוסדות התרבות בעיר. המינוי גונה באופן תקיף בידי ועדי השחקנים בהם שח"ם ואיגוד הבמאים בשל תפקודה הלוקה של פרידמן כמנכ"לית הבימה, שהסתיימה בחובות ענק לתיאטרון והשעיית סמכויותיה בידי בית המשפט המחוזי בתל אביב עד לפיטוריה. יותר מ-300 יוצרי תיאטרון ושחקנים פרסמו התנגדות לכניסתה לתפקידה וב-17 ביולי הגיש ארגון השחקנים שח"ם עתירה לבית הדין לעבודה לביטול המינוי. בית הדין הורה לעירייה לקיים מכרז לתפקיד מנכ"ל קבוע ופרידמן זכתה במכרז. בעקבות זאת, נמחקה העתירה נגד מינויה של פרידמן.
עמדות

קינן הביע בטוויטר עמדות ימין נחרצות. הוא צייץ נגד שחרור מחבלים אפילו במסגרת עסקה לשחרור חטופים, בעד עונש מוות למחבלים, על העוינות של הרשות הפלסטינית וערביי ישראל למדינת ישראל, נגד החברי הכנסת מהמפלגות הערביות, ובעד נוכחות יהודית בהר הבית. בנוסף, קינן צייץ בעד עבודה עברית וקנייה מיהודים.
קינן הרבה לבקר את נפתלי בנט בתקופת ממשלת ישראל השלושים ושש והביע תמיכה בבנימין נתניהו. קינן גם מבקר את הפרקליטות על תפירת תיקים ואת בתי המשפט על שאינם מאפשרים מלחמה יעילה נגד האויב.
קינן גם צייץ נגד מתן האפשרות לילדים צעירים להחליט שהם טרנסג'נדרים.
חיים אישיים

קינן גרוש ואב לשניים. מתגורר בחולון.
הערות שוליים

1 2 3  שי שגב, יש ראש עיר חדש לחולון: תכירו את שי קינן, באתר mynet‏ חולון, 28 בפברואר 2024
1 2 3  ראיון אישי עם שי קינן – המתמודד לראשות העיר חולון | Hcity - חולון באינטרנט, באתר Hcity - חולון באינטרנט, ‏7 בספטמבר 2018
↑  ראש עיריית חולון הנבחר, שי קינן: "מוטי ששון טרם התקשר לברך", באתר ‏מאקו‏, 28 בפברואר 2024
↑  בשיתוף לב חולון מתחדשת‏, שי קינן המועמד לראשות העיר חולון באולפן וואלה! "מתחייב לשנות את החינוך, התחבורה והביטחון האישי", באתר וואלה, 28 בספטמבר 2023
↑  ילקוט הפרסומים ה'תשע"ט, חוברת 7998, עמוד 3008
↑  מערכת האתר, "יש עתיד" הודיעה על תמיכה בשי קינן לראשות העיר, באתר בחדרי חרדים, ‏31 במאי 2023
↑  איתי שיקמן, עקב התבטאויותיו: יש עתיד לא תתמוך במועמד לראשות עיר, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 17 באוגוסט 2023
↑  יצא נגד בג"ץ ולהט"ב: ההתבטאויות הבעייתיות של ראש העיר החדש בחולון, באתר מעריב אונליין, 28 בפברואר 2024
1 2  הודעות בדבר תוצאות הבחירות לרשויות המקומיות, לראש הרשות ולמועצת הרשות, ילקוט הפרסומים 12182, התשפ"ד, 12 במרץ 2024, עמוד 4911-1912
↑  מתקדמים לעתיד ירוק: תוכנית להקמת תאגיד אנרגיה, באתר עיריית חולון, 12 באפריל 2024
↑  דורית אסרף מזרחי, בצעד חריג: קריאות נגד מינוי אודליה פרידמן למנכ"לית תיאטרון המדיטק, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 30 ביוני 2024
↑  שגיא בן נון‏, ארגון השחקנים למשרד הפנים: "בטלו את מינויה הבזוי של אודליה פרידמן למנכ"לית המדיטק", באתר וואלה, 2 ביולי 2024
↑  מאיה נחום שחל, "מינוי שנערך במחשכים": ארגון השחקנים עתר נגד מינוי אודליה פרידמן למ"מ מנכ"ל המדיטק, באתר כלכליסט, 17 ביולי 2024
↑  יואב בירנברג, סערת אודליה פרידמן: ביה"ד לעבודה קבע כי על המדיטק לפעול במיידי למינוי מנכ"ל קבע, באתר ynet, 28 ביולי 2024
↑  יואב בירנברג, למרות הביקורת: אודליה פרידמן מונתה למנכ"לית הקבועה של המדיטק, באתר ynet, 19 בדצמבר 2024
↑   נעמה ריבה, נמחקה העתירה נגד מינוי אודליה פרידמן לממלאת מקום מנכ"לית המדיטק — בגלל מינויה הקבוע, באתר הארץ, 29 בדצמבר 2024
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 8 במאי 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 6 במאי 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 25 באפריל 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 10 באפריל 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 10 במרץ 2022
 ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 14 באפריל 2022
 ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 30 באפריל 2022
 ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 8 באפריל 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 23 במרץ 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 17 באפריל 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 18 באפריל 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 30 במרץ 2022
 ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 30 במרץ 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 11 באפריל 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 8 באפריל 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 30 במרץ 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 9 במאי 2022
 ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 14 באפריל 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 12 במרץ 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 7 במאי 2022
↑   ציוץ של שי קינן ברשת החברתית אקס (טוויטר), 19 ביוני 2020
נחמיה אלוני

| --- | --- |

נחמיה אלוני
 לידה:  24 ביולי 1906 ב' במנחם-אב תרס"ו ורשה, פולין
 פטירה:  24 במאי 1983 (בגיל 76) י"ב בסיון תשמ"ג ירושלים, ישראל
 שם לידה:  Nehemya Linde – נחמיה לינדֶה 
 ענף מדעי:  מדעי היהדות
 מקום מגורים:  פולין, ישראל, גרמניה, בריטניה
 מקום קבורה:  הר המנוחות, ירושלים
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים
 מוסדות:  המכון לתצלומי כתבי יד עבריים, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק לחכמת ישראל (1970)
 
נחמיה אלוני (לינדה) (Nehemya Allony (Linde (ב' באב תרס"ו, 24 ביולי 1906, ורשה, פולין – י"ב בסיון תשמ"ג, 24 במאי 1983, ירושלים, ישראל) היה חוקר בתחומי חכמת ישראל, הספרות, הלשון והשירה העברית בימי הביניים, מייסד ומנהל המכון לתצלומי כתבי יד עבריים (1950 – 1963), כיהן כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בחוג לספרות עברית. זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל (1970).
קורות חייו > תחילת דרכו

נחמיה אלוני (במקור: לינדה) נולד בורשה ב-1906 לנפתלי הירץ. הוא גדל והתחנך עם חמשת אחיו ואחיותיו בעיירה אוגוסטוב שבצפון מזרח פולין. הוא לא זכה להשכלה תיכונית איכותית כיוון שבעיר לא היה בית ספר תיכון ראוי. בנערותו נמשך לתנועת החלוץ ואף שימש כיושב הראש שלה בסניף המקומי.
ב-1925 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. את לימודיו בבית המדרש למורים העברי שבשכונת בית הכרם מימן באמצעות שיעורים פרטיים באנגלית ובמדעי הטבע.
ב-1931 נסע לברלין שבגרמניה כשליח תנועת החלוץ. במקביל למד שפות שמיות באוניברסיטת ברלין בסיוע מלגה מזלמן שוקן. עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 שב ארצה עם רבים מחניכיו בתנועת החלוץ.
ב-1934 החל ללמוד באוניברסיטה העברית. בשנת 1939 השלים את לימודי המוסמך במקרא, בספרות עברית ובערבית.
אלוני נישא לנעמי נטע לבית רוזנבלום, אך התגרש ממנה ב-1946. מאוחר יותר נישא לעדית זלדה בת רחלי וירמיהו. לזוג לא היו ילדים.
בשנת 1948 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטה העברית בנושא: "תולדות תורת המשקלים העברים הספרדים מדונש עד ראב"ע". לימים פורסמה העבודה כספר.
אלוני שימש מורה בבית המדרש העברי לגננות ע"ש יצחק אפשטיין בירושלים, ולימים מונה לסגן מנהל (כיום סמינר לגננות ע"ש אהרן זאב אשכולי).
לאחר לימודיו ובמשך שנתיים שימש אלוני מרצה לעברית בעיר לידס, אנגליה.
קורות חייו > עבודתו המחקרית-ציבורית

אלוני היה אחד החוקרים המרכזיים לכתבי יד הכתובים באותיות עבריות, והכיר אלפי כתבי יד. רבים מפרסומיו מבוססים על כתבי יד שהוא גילה, חשף ופירש. עמיתיו למקצוע תיארוהו כאדם לבבי וידידותי, אך גם יעיל, זריז, קפדן ובעיקר נלהב מתחום עיסוקו ומחקריו.
היכרותו של אלוני עם כתבי היד העבריים, וידיעותיו בספרות ימי הביניים ובביבליוגרפיה הפכו אותו למועמד מתאים למשימה שהגה דוד בן-גוריון – לרכז בירושלים את צילומי כתבי היד העבריים המצויים בספריות ברחבי העולם. אלוני מילא תפקיד זה במשך שלוש עשרה שנים (1950 – 1963). המכון לתצלומי כתבי-יד עבריים הוקם כחלק ממשרד החינוך והתרבות, ואלוני שימש כמנהלו עד העברתו לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי ב-1963. במסגרת זו יצא למסעות לספריות באירופה, שנמשכו חודשים ארוכים, הוא איתר כתבי יד ושכנע את מנהלי הספריות והמוסדות להתיר לו לצלמם על מיקרופילם. בנוסף, איתר שבעה כתבי יד במנזר סנטה קרוז בעיר ואיאדוליד בספרד, שמקורם בספריות יהודיות מלפני גירוש ספרד. עד תום עבודתו במכון הועתקו כ-15,000 כתבי יד יהודיים.
קורות חייו > מחקריו

אלוני חיבר עשרות ספרים ומאות מאמרים במגוון נושאים המתפרשים על פני תחומים גאוגרפיים רחבים ובמגוון נושאים. עיקר מעייניו היה לחקר יהדות ספרד, גניזת קהיר ומצרים, טבריה ובבל – המרכזים היהודיים הבולטים של ימי הביניים. מבחינה כרונולוגית התמקד אלוני בימי הביניים. הוא עסק בספר העברי ובספריות היהודיות בתקופה זו. מחקריו עסקו בדקדוק, במילונאות, בשירת ימי הביניים ובמסורה. הוא היה הראשון שטבע את המונח 'הניקוד הארץ ישראלי-טברני'.
עבודתו המחקרית של אלוני הצטיינה בפריסת ההיסטוריה הרחבה של התקופה, ובהארת הקשר בין המוקדים היהודיים השונים של ימי הביניים, וההשפעות שהיו על היהודים מן השקפות ותפיסות העולם המוסלמיות והנוצריות בנות הזמן בארצות הפזורה היהודית.
אלוני העשיר את הידע על הלשון, השירה והסופרים העבריים בימי הביניים. בין השאר באמצעות גילוי, ההדרה ומחקר של כתבי יד כדוגמת 'ספר הקולות' (כתאב אלמצותאת) שאלוני ייחס למשה בן אשר – מהקדומים שבחיבורים בתורת הלשון, שבו תפיסה חדשה לעניין מהות תפקידיהן של התנועות בעברית. מן החיבור שאלוני מכנה 'יסודות הלשון העברית לעלי בן-יהודה הנזיר' עולה תפקידה וחשיבותה של טבריה כמשמרת של מסורות המקרא והלשון העברית בימי הביניים. או חיבורו על הבלשן והמשורר הנשכח, בן המאה ה-13, יצחק אבן אלעזר הבבלי וחיבוריו בלשון שהיו ייחודיים במשקל ובשפה.
מילון עברי וספר דקדוק קדום נוסף שאותו שיחזר אלוני מתוך קטעי גניזה ומובאות מספרות ימי הביניים הוא ספר השלם (כתאב אל כאמל) של יעקב בן אלעזר.
אלוני זכה בשנת 1970 בפרס ביאליק על המהדורה המדעית שהוציא לספר האגרון לר' סעדיה גאון, מן המילונים העבריים הראשונים, המהווה גם חיבור בתורת השירה העברית, אשר פתח פתח להשכלה ולמדע יהודי בימי הביניים. מן הספר שרדו רק שרידים בגניזה הקהירית ובתפוצות ישראל השונות. על הכנתו עמל אלוני עשרים וחמש שנים.
כחוקר באוניברסיטה המשיך לעמוד בקשר עם חוקרי גניזה וחוקרי יהדות ימי הביניים בכל רחבי אירופה, ביקר בספריות והתארח במנזרים ואצל אספנים פרטיים. באופן זה יכול היה להמשיך לחקור ולפרסם רשימות ספרים וכתבי יד, שמקורם בכל רחבי העולם היהודי.
בסוף ימיו עסק אלוני בהכנת קטלוג מקיף ומפורט של אלפי הספרים שנמצאו בספריות יהודיות בימי הביניים, בהסתמך על רשימות ספרים שנמצאו בגניזת קהיר ובמקורות אחרים. אך לא הספיק להוציאו לאור. הספר יצא בהוצאת יד יצחק בן-צבי בשנת 2006.
לאחר מותו חיבר אברהם הטל מאמר ביבליוגרפי המסכם את פרסומיו של נחמיה אלוני ובו 328 פריטים, בעברית ובשפות אחרות, החל מתרפ"ז (1926) ועד שנת מותו של אלוני בתשמ"ג (1983).
חלק מארכיון נחמיה אלוני ובו העתקי תצלומי כתבי יד וטיוטות של מחקרים הופקד בספריית יד יצחק בן-צבי. חלקו האחר של הארכיון הופקד לידי הספרייה הלאומית, על ידי אלמנתו של אלוני בשנת 1995.
רשימה חלקית של פרסומיו > בחייו

תורת המשקלים : של דונש, יהודה הלוי ואברהם אבן עזרא, ירושלים, מחברות לספרות, תשי"א
מחקרים בספרות ימי-הבינים, ירושלים, קרית-ספר, תשי"ז
כתאב אלכאמל/ יעקב בן אלעזר, ירושלים: האקדמיה האמריקנית ללימודי היהדות, תשל"ז
האגרון: כתאב אצול אלשער אלעבראני / מאת רב סעדיה גאון, מהדורה מדעית בצירוף מבוא ופירוש מאת נחמיה אלוני. [מקורות ומחקרים : האקדמיה ללשון העברית, ח], תשכ"ט
קטעי גניזה של משנה, תלמוד ומדרש: מנוקדים בניקוד ארץ-ישראלי, ערך בצירוף דברי מבוא ומפתחות, ירושלים, מקור, 1973
"רשימת ספרים מהמאה השתים עשרה", בתוך: Studies in Bibliography and Booklore, Vol. VI (1964), p. 160-174
רשימה חלקית של פרסומיו > לאחר מותו

"כתב-יד של משה רבנו": יומני-מסע לגילוי כתבי-יד עבריים, ירושלים, ראובן מס, תשנ"ג
הבלשנות העברית בטבריה, ירושלים : ראובן מס, תשנ"ה
הספרייה היהודית בימי הביניים : רשימות ספרים מגניזת קהיר, בעריכת מרים פרנקל, חגי בן שמאי, בהשתתפות משה סוקולוב, ירושלים, מכון בן-צבי, 2006
רשימה חלקית של פרסומיו > ביבליוגרפיה של כתביו

אברהם הטל, ביבליוגראפיה של כתבי נחמיה אלוני, באר-שבע : אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ד
אברהם הטל, ביבליוגרפיה של כתבי פרופ' נחמיה אלוני, אשל באר-שבע, ג, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ד, עמ' 21–54.
ראו גם

המכון לתצלומי כתבי יד עבריים בספרייה הלאומית
לקריאה נוספת

סופרנו בירושלים, ניצל האוסף המדעי של פרופ' דוד קויפמן בבודפשט, דבר, 21 באפריל 1954
'מקור מוסמך לחיבורו של הרמב"ם "יד חזקה"', קול העם, 20 באפריל 1958, עמ' 3
הערות שוליים

↑  נחמיה אלוני, תורת המשקלים : של דונש, יהודה הלוי ואברהם אבן עזרא, ירושלים: ירושלים : מחברות לספרות, תשי"א, עמ' 231, [3], 8*.
↑  יהושע בלאו, "דברים לזכרו של פרופ' נחמיה אלוני ז"ל", אשל באר-שבע ג, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ו 1986, עמ' 8-7
1 2  אהרן דותן, "פרופ' נחמיה אלוני ז"ל - האיש ופועלו: דברים שנאמרו ביום י"ד בסיון תשמ"ד - במלאת שנה לפטירתו", אשל באר-שבע ג, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ו 1986, עמ' 12
↑  המכון לתצלומי כתבי יד עבריים
↑  נחמיה אלוני, כתבי היד העבריים בוואליאדוליד, ארשת – ספר שנה לחקר הספר העברי ב, מוסד הרב קוק, תש"ך, עמ' 180 - 189
↑  ללא שם מחבר, היסטוריה של המכון לתצלומי כתבי יד עבריים, באתר הספרייה הלאומית
1 2  שלמה מורג, פרופ' נחמיה אלוני ז"ל, ידיעון האגוד העולמי למדעי היהדות 23, 1984, עמ' 49
↑  נחמיה אלוני, "יצחק אבן אלעזר הבבלי וחיבוריו בלשון", יצחק אבישור (עורך), מחקרים בתולדות יהודי עיראק ובתרבותם, ב, (תשמ"ב), עמ' 121 - 150.
↑  שלמה מורג, פרופ' נחמיה אלוני ז"ל, ידיעון האגוד העולמי למדעי היהדות 23, 1984, עמ' 48
↑  נחמיה אלוני, רשימות ספרים כתבי-יד מן המאה ה-15 מטיבולי שבאיטליה, ארשת, א (תשי"ט), ע' 44 - 60
↑  נחמיה אלוני, מרים פרנקל וחגי בן שמאי (ע), הספרייה היהודית בימי הביניים: רשימות ספרים מגניזת קהיר, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 2006
↑  אברהם הטל, ביבליוגראפיה של כתבי פרופ' נחמיה אלוני, אשל באר-שבע ג, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשמ"ד, עמ' 21 - 54
↑  ארכיון נחמיה אלוני, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257676505171  PLWABN: 9811263251505606  BnF: cb129144399 (data)  CiNii: DA11916896  GND: 173321852  ISNI: 0000 0000 8127 9189  LCCN: n86072249  NKC: ola20211117505  NLA: 35166458  NTA: 070423059  RERO: 02-A018851129  SELIBR: 175719  SUDOC: 066998654  Trove: 848873  VcBA: 495/291763  VIAF: 49353935   WorldCat (עם VIAF): 49353935 
ד"ר נחמיה אלוני, מנהל המכון לכתבי-יד עבריים, בחדר עבודתו, 1959
הניו יורק טיימס

| --- | --- |
לוגו הניו יורק טיימס

 תדירות:  יומון 
 סוגה:  חדשות
 פורמט:  ברודשיט
 מו"ל:  הניו יורק טיימס, A. G. Sulzberger 
 מייסד:  George Jones, הנרי ריימונד 
 בעלים:  חברת הניו יורק טיימס (אנ')
 עורך ראשי:  Joseph Kahn 
 תאריכי הופעה:  18 בספטמבר 1851 – הווה (173 שנים)
 שפה:  אנגלית
 מערכת:  בניין הניו יורק טיימס, השדרה השמינית, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית
 תפוצה:  483,701 (2019)
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 ISSN:  0362-4331, 1553-8095, 1542-667X
 עמוד ראשון:  עמוד ראשון מהיום
 nytimes.com
 
הניו יורק טיימס (אנגלית: The New York Times; מכונה גם NYT,‏ "The Gray Lady" ולעיתים בקיצור, "הטיימס", "The Times") הוא עיתון אמריקני שבסיסו במנהטן, ניו יורק ולו השפעה וקהל קוראים בארצות הברית וברחבי העולם.
העיתון, שנוסד בשנת 1851, זכה ב-130 פרסי פוליצר, יותר מכל עיתון אחר, ולו מוניטין בתור העיתון המתעד הלאומי. נכון לשנת 2019, הוא מדורג במקום ה-3 בארצות הברית עם תפוצה יומית של כ־480,000 עותקים, על פי הערכות מ-2016, תפוצתו דורגה במקום ה-18 בעולם מבין עיתונים יומיים בתשלום (אנ').
העיתון נמצא בבעלות חברת הניו יורק טיימס (אנ'), הנסחרת בבורסה. מאז 1896 נמצא גרעין השליטה בה בבעלות משפחת אוקס-סלצברגר, שמוצאה יהודי. אף שככלל העיתון משקף נקודות מבט ודעות מגוונות, בארצות הברית הוא מזוהה לרוב עם המרכז-שמאל של המפה הפוליטית.
בישראל העיתון מופץ מדי יום חול ובסופי שבוע בשיתוף עם עיתון "הארץ".
ארגון

בנוסף למטה החברה בניו יורק, לעיתון חדרי חדשות בלונדון ובהונג קונג. חדר החדשות בפריז, שהיה מטה המהדורה הבינלאומית של העיתון, נסגר בשנת 2016, אם כי בעיר נותר משרד לאיסוף ידיעות חדשותיות ולפרסום. לעיתון גם סוכנות ידיעות ומרכז עריכה בגיינסוויל, פלורידה.
ארגון > עורך ציבורי

לאחר פרשת ג'ייסון בלייר, כונן ב-2003 העיתון את משרת "העורך הציבורי" על מנת "לחקור סוגיות של יושרה עיתונאית". בעל המשרה תפקד למעשה כנציב קבילות הציבור, ותפקידו "לקבל את תלונות הקוראים ולתשאל את עיתונאי הטיימס כיצד הם מקבלים החלטות". אך המשרה בוטלה ב-2017, לדברי המוציא לאור כיוון שנעשתה מיושנת, כש"עוקבינו ברשתות החברתיות [...] נעשו כלב שמירה מודרני, דרוך ויעיל יותר משאדם בודד אי פעם יוכל להיות".
תוכן > עמדות המערכת

אף שככלל הניו יורק טיימס מנסה לשקף נקודות מבט רבות ומגוונות, רוב העמדות המשתקפות ממנו נחשבות לליברליות. באמצע 2004 כתב העורך הציבורי דניאל אוקרנט, כי לטיימס אכן השקפה ליברלית בנושאים חברתיים מסוימים, כמו הפלות, הגבלות על החזקת נשק ונישואים חד מיניים.
בשנת 2012 כתב העורך הציבורי ארתור בריסביין:
כשהטיימס מסקר קמפיין נשיאותי לאומי, ראיתי שהעורכים הראשיים והכתבים הם בעלי משמעת עצמית באכיפת הוגנות ואיזון, ובדרך כלל מצליחים בכך. אך בין מחלקותיו הרבות של העיתון, רבים כל כך חולקים סוג של פרוגרסיביות – בהיעדר מונח טוב יותר – פוליטית ותרבותית, שתפישת עולם זו מדממת כמעט מדפי הטיימס.
ב-2016 כתבה העורכת הציבורית אליזבת ספייד כי "שמרנים ואפילו מתונים רבים, מוצאים בטיימס תפיסת עולם של מדינה כחולה" ומאשימים את העיתון בהטיה ליברלית. ספייד לא הסכימה שהעיתון מוטה פוליטית, וסברה שהטיימס הוא חלק מהנוף התקשורתי המפולג בארצות הברית, המשקף את השסע הפוליטי באוכלוסייתה, המוביל ליברלים ושמרנים למקורות נפרדים לקבלת חדשות. העורך הראשי של העיתון, דין באקט, הצהיר כי הוא אינו סובר שלעיתון הטיה ליברלית, והוסיף:
עלינו להיות מאוד זהירים כדי שאנשים ירגישו שהם יכולים למצוא את עצמם בניו יורק טיימס. אני רוצה שנתפס כהוגנים וישרים כלפי העולם, ולא רק כלפי חלק ממנו. זו מטרה ממש קשה. האם אנחנו מצליחים כל הזמן? לא.
הטיימס לא המליץ על חבר המפלגה הרפובליקנית לתפקיד הנשיאות מאז דווייט ד' אייזנהאואר בשנת 1956; מאז 1960, המליץ על מועמד המפלגה הדמוקרטית בכל בחירות לנשיאות. עם זאת, הטיימס כן המליץ על בחירה מחדש ברפובליקנים מתונים לראשות העיר ניו יורק; הוא המליץ על רודי ג'וליאני בשנת 1997 ועל מייקל בלומברג בשנת 2005 ובשנת 2009. הטיימס המליץ גם על מושל ניו יורק הרפובליקני, ג'ורג' פטאקי, לבחירה מחודשת בשנת 2002.
תוכן > סגנון

בניגוד לרוב העיתונים היומיים בארצות הברית, הטיימס מסתמך על מדריך כתיבה משלו ולא על מדריך הסגנון של AP, והוא ידוע בסגנון עריכה שמרני. בהתייחסו לאנשים, העיתון נוהג להוסיף מילות כבוד (כגון "מר", "גברת" ו"פרופ׳") לשמות משפחה. יוצאי דופן בולטים הם סיקור הספורט, התרבות הפופולרית, וביקורות הספרים.
באוגוסט 2014, על רקע ביקורת ציבורית בנושא, החליט הטיימס להשתמש במילה "עינויים" לתיאור אירועים בהם החוקרים "גרמו כאב לאסיר במאמץ לקבל מידע". היה זה מעבר מהנוהג הקודם לתאר חקירות כ"קשות" או "אכזריות".
לעיתון מדיניות גסויות קפדנית. ביקורת משנת 2007 על קונצרט של להקת הפאנק רוק "Fucked Up", למשל, נמנעה לחלוטין מאזכור שם הקבוצה הגס. עם זאת, הטיימס פרסם מדי פעם תוכני וידאו לא מסוננים הכוללים גסויות וקללות כאשר עורכיו החליטו שלסרטון יש ערך חדשותי. במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 הדפיס העיתון מילים כגון "לזיין" ו"כוּס" כשדיווח על הצהרות וולגריות של דונלד טראמפ בהקלטה משנת 2005. לדברי עורכת הפוליטיקה דאז של העיתון, קרולין ראיין: "זה דבר נדיר עבורנו להשתמש בשפה כזו בסיפורינו, אפילו במירכאות, ודנו בכך בהרחבה." ראיין סיפרה שהעיתון החליט בסופו של דבר לפרסם את המילים בגלל ערכן החדשותי וכיוון ש"להשאיר זאת בחוץ או פשוט לתאר זאת נראה לנו מביך ופחות גלוי, במיוחד בהתחשב בכך שנציג סרטון שיראה לקוראים שלנו בדיוק מה נאמר."
מוצרים בולטים > עיתון מודפס

מהדורתו המודפסת של העיתון מאורגנת לשלושה מדורים:
חדשות: כולל חדשות בינלאומיות, לאומיות, וושינגטון הבירה, עסקים, טכנולוגיה, מדע, בריאות, ספורט, מטרו (מטרופולין ניו יורק), חינוך, מזג אוויר והספדים.
דעות: כולל מאמרי מערכת ומאמרי דעה משלימים, ומכתבים לעורך.
כתבות נושא: כולל אומנויות, סרטים, תיאטרון, טיולים, מדריך לעיר ניו יורק, אוכל, בית וגן, אופנה וסגנון, תשבץ, ביקורות ספרים, T: מגזין הסגנון, מגזין הניו יורק טיימס, וסקירת יום ראשון בה טורי דעות.
חלקים מסוימים, כגון "מטרו", נמצאים רק במהדורות העיתון המופצת במטרופולין של ניו יורק. מלבד אוסף שבועי של קריקטורות מעיתונים אחרים, לטיימס אין טור קבוע לקריקטורות משלו.
קטגוריה:דפים עם גרפים מושבתים באופן זמני – 
ההרחבה Graph להצגת תרשימים שיחת תבנית:גרף#שימו לב: הגרפים לא מוצגים בוויקיפדיה!!!.
תפוצה בימים שני עד שישי. עד 2010 מוצגת התפוצה בתשלום בכל הפלטפורמות (לרבות מינויים דיגיטליים), בעוד שהחל מ-2014 מוצגת התפוצה המודפסת בלבד. לא מוצגים נתוני השנים 2011–2013.
על רקע מהפכת האינטרנט, ובדומה לרוב העיתונים האמריקאים, גם הניו יורק טיימס חווה ירידה קבועה בתפוצת המהדורה המודפסת. תפוצתו המודפסת נפלה בכ-60% מ-2005 ל-2019.
מוצרים בולטים > מהדורה בינלאומית

הניו יורק טיימס הבינלאומי הוא גרסה מודפסת של העיתון המותאמת לקוראים מחוץ לארצות הברית. בעבר הייתה זו יוזמה משותפת עם הוושינגטון פוסט בשם "ההראלד טריביון הבינלאומי", אך ב-2002 קיבל הטיימס בעלות מלאה על העיתון.
מוצרים בולטים > אתר אינטרנט

הניו יורק טיימס החל להתפרסם באופן מקוון מדי יום ב-22 בינואר 1996, ו"הציע לקוראים ברחבי העולם גישה מיידית לרוב תוכני העיתון היומי." כמעט כל האתר נגיש בחינם לכל הקוראים, כמו גם ארכיוני החדשות של הטיימס מ-1851–1922 ומשנת 1987 ואילך. עם זאת, האתר מגביל את מספר הכתבות הנגישות בחינם לקוראים שאינם מנויים.
ב-2019 דורג nytimes.com כאתר הראשון בעולם במדד אלכסה לעיתוני חדשות. נכון לאוגוסט 2020, היו לחברה 6.5 מיליון מנויים בתשלום, מתוכם 5.7 מיליון מנויים לתוכן הדיגיטלי שלה. בכך עקפו לראשונה באותו חודש הכנסותיה הדיגיטליות את הכנסותיה מדפוס.
ביקורת ומחלוקות בולטות > השואה ומלחמת העולם השנייה

מקס פרנקל, יהודי גרמני-אמריקאי ועורך בכיר לשעבר בעיתון, במאמר שפרסם בנושא בניו יורק טיימס בגיליון המציין 150 שנה להקמתו, מגדיר את כישלון העיתון לתאר כראוי את השואה ככישלון "המזעזע והמכתים" ביותר בהיסטוריה של הטיימס. "בעוד שכמה כלי תקשורת אחרים [...] הציגו חששות בולטים יותר, הסיקור של הטיימס נקט באופן כללי בעמדה שהזוועות שהוסבו ליהודי אירופה, אף שהיו איומות, לא היו שונות משמעותית מאלו שחוו עשרות מיליוני קורבנות המלחמה האחרים, ולא היו ראויות לתשומת לב בולטת יותר". באותו מאמר מצטט פרנקל את לורל לף, פרופסור חברה לעיתונות באוניברסיטת נורת'איסטרן, המתעדת בספרה משנת 2005, "Buried by the Times", את נטיית העיתון לפני מלחמת העולם השנייה, במהלכה ואחריה להציב עמוק במהדורותיו היומיות את החדשות על הרדיפה וההשמדה המתמשכים של יהודים, תוך שהוא מטשטש את הייחודיות שבפשעי הנאצים כלפי היהודים.
לדברי פרנקל, כמה ממבקרי העיתון האשימו ברבות השנים את בעליו ואת צוותו כיהודים אוטואנטישמיים ו"אנטי-ציונים". אולם לדבריו:
גם אז עיתונים בבעלות משפחות יהודיות, כמו הטיימס, חששו שהחברה האמריקנית, שעדיין הייתה אנטישמית באופן נרחב, תבין לא נכון את התנגדותם המשולהבת להיטלר כמטרה יהודית. אפילו כמה קבוצות יהודיות מובילות הגבילו את פניותיהם להצלה שמא יואשמו ברצון להסיט משאבים מלחמתיים.
בטיימס, חוסר הרצון להבליט את השחיטה השיטתית של היהודים הושפע ללא ספק גם מדעותיו של המוציא לאור, ארתור הייז סלצברגר. הוא האמין בתוקף ובאופן פומבי כי היהדות היא דת, לא גזע או לאום – שיהודים צריכים להיות נפרדים רק בדרך שבה הם סוגדים. הוא חשב שאינם צריכים מדינה או מוסדות פוליטיים וחברתיים משלהם. הוא השקיע מאמצים רבים כדי להימנע ממיתוג הטיימס כ"עיתון יהודי". הוא התרעם על כלי תקשורת אחרים על שהדגישו בחדשות את יהדותם של אנשים.
ג'רולד אאורבך, פרופסור להיסטוריה במכללת ולסלי, כתב בספרו "Print to Fit, The New York Times, Zionism and Israel, 1896-2016" כי הייתה זו חשיבות עליונה עבור אדולף אוקס, הבעלים היהודי הראשון של העיתון, שהעיתון לא יסווג כ"עיתון יהודי". ארתור הייז סלצברגר, שירש אותו כמו"ל ב-1935, שמר על עמדה זו ושיתף את דאגותיו של אוקס מהאופן שבו יהודים נתפסו בחברה האמריקאית. החששות שלו משיפוט התבטאו באופן חיובי בנאמנותו החזקה לארצות הברית (בפרט על רקע השאלה הציבורית – בארצות הברית ובאירופה – בדבר יכולתם של היהודים להישאר נאמנים למולדתם, ולא רק לדתם או לחלום הציוני). במקביל, בין דפי הטיימס, סלצברגר סירב להביא תשומת לב בולטת ליהודים, כולל סירוב לסמן את קורבנות הנאצים כיהודים במובהק. דיווחים רבים על מעשי טבח שביצעו הנאצים התייחסו לקורבנות יהודים פשוט כ"אנשים".
ביקורת ומחלוקות בולטות > פרשת ג'ייסון בלייר

ב-2003 נדרש כתב העיתון ג'ייסון בלייר להתפטר לאחר שנתפס בהעתקה והמצאה של חלקים מכתבותיו. הפרשה הביאה להקמת ועדת חקירה פנימית, שלאחר כמה חודשים הובילה להתפטרותם של שני עורכים בכירים, לכינון משרת העורך הציבורי ולמספר שינויים נוספים.