stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טביעת הצי האנגלי ליד איי סילי (1707)

טביעת הצי האנגלי ליד איי סילי, תחריט מן המאה ה־18. במרכז: אה"מ "אסוסיאיישן"
איי סילי ואוֹשֶׁנְט.
איי סילי. הסלעים המערביים, סלעי קרים וסלע בישופ נמצאים בצדה השמאלי התחתון של המפה.
אדמירל סר קלאודסלי שובל, ציור שמן מעשה ידי מיקָאֵל דאהל.
מצבת הזיכרון במפרצון פורת'ליק
תותח ברונזה צרפתי בן 18 ליטראות, כפי הנראה שלל מלחמה מן המצור על טולון (1707), שנמשה מטרופת האונייה "אסוסיאיישן" ב־1970. כיום בגני מנזר טרסקו באיי סילי.
טביעת הצי האנגלי ליד איי סילי (באנגלית: Scilly naval disaster) היא אסון ימי גדול שאירע ב-22 באוקטובר 1707 בחופי איי סילי, ארכיפלג ליד הקצה הדרום־מערבי של אנגליה. שייטת אוניות מלחמה נטרפה במזג אוויר סוער אל חופי האיים בשל טעות בניווט, וארבע מבין עשרים ואחת אוניותיה טבעו ועימן למעלה מ־1,400 מלחים וקצינים. היה זה אחד האסונות הימיים הגדולים ביותר בתולדות האיים הבריטיים. ועדת חקירה שהוקמה בעקבות האירוע קבעה כי הוא נגרם בשל חוסר יכולתם של נווטי האוניות לחשב במדויק את מיקום אוניותיהם. האסון היה אחד הגורמים שהביא את הפרלמנט הבריטי לחקיקת "חוק קו האורך" (Longitude Act) ולהקמת ועדה שתחפש שיטה פשוטה, יעילה ואמינה למציאת קו האורך בים.
רקע היסטורי

בקיץ 1707, במהלך מלחמת הירושה הספרדית, ניסה כוח משולב בריטי־אוסטרי־הולנדי בפיקוד הנסיך אויגן מסבויה, לכבוש את נמלה המבוצר של טולון, בסיס הצי הראשי של צרפת. תוך כדי הקרב, שניטש מ־29 ביולי עד 21 באוגוסט, החישה בריטניה צי אוניות מלחמה, כדי להעניק לצבא הנלחם ביבשה סיוע מן הים. בראש הכוח הימי עמד אדמירל הצי, סר קלאודסלי שובל (אנ'). האוניות הבריטיות תקפו את טולון ואף הצליחו להסב נזק לצי הצרפתי שנותר לכוד בנמל, אך צבא הברית הובס על ידי כוח משולב צרפתי־ספרדי והמבצע נכשל. במצב עניינים זה נצטווה הצי לשוב הביתה, והוא יצא לדרכו מגיברלטר אל פורטסמות' ב־29 בספטמבר 1707.
מיתוסים אודות האסון

אחד המיתוסים שהצמיח האסון סיפר, שמלח פשוט באוניית הדגל ניסה להזהיר את שובל כי האוניות סטו ממסלולן, אך האדמירל הורה לתלותו מזרוע הסקריה באשמת הסתה למרד. סיפור זה נתפרסם לראשונה באיי סילי ב-1780 תוך ציון העובדה כי אותו מלח פשוט היה יליד המקום ועל כן הכיר את חופי האיים ואת הים הסובב אותם. עוד הוסיפו וסיפרו, כי עשב לא יצמח לעולם על קברו של שובל במפרצון פורת'ליק, משום שנהג בעריצות כלפי בן האיים. במאה ה-19 נתחלפה התלייה בהוצאה להורג לאלתר, וידיעת המקום יוחסה לכישורי הניווט הטובים יותר של המלח ולא להיותו בן המקום. אומנם אין זה בלתי אפשרי שאחד המלחים חשש לגורל אונייתו והתווכח עם מפקדיו בשאלת מיקומה, שכן ויכוחים כאלה היו נפוצים למדי בכניסה לתעלה האנגלית כפי שכתב סמיואל פיפס ב-1684, אך ההיסטוריונים הימיים מבטלים את הסיפור בטענה כי אין לו כל זכר במסמכים בני הזמן. המיתוס, מכל מקום, קם לתחייה ב-1997, כאשר דווה סובל הציגה אותו כאמת עובדתית בספרה "קו האורך".
מיתוס אחר שנפוץ לאחר האסון סיפר כי שובל הצליח להגיע בשארית כוחותיו אל חופי מפרצון פורת'ליק, אך נרצח על ידי אישה שחמדה את טבעת האמרלד היקרה שענד, טבעת שניתנה לו על ידי חברו הקרוב קפטן ג'יימס לורד דארסלי. אכן, איי סילי נודעו באותה תקופה כמקום פראי ומופקר. אדמונד הרברט, שנשלח על ידי משפחתו של אדמירל שובל אל איי סילי כדי לסייע במציאת חפציו האישיים של האדמירל והשבתם לקרוביו, מספר במכתב שכתב ב-1709 כי שתי נשים גילו את גופתו של סר קלאודסלי בלא חולצתו וכשטבעתו חסרה, כפי שניתן היה להבחין על פי הסימן שהותירה על אצבעו. אליזבת, אלמנתו של שובל, הציעה פרס כספי גדול למי שישיב דבר מה מרכוש המשפחה. על פי גרסה אחרת, הרצח נודע רק שלושים שנים לאחר מכן, כשאישה על ערש דווי התוודתה באוזני כומר כי היא שהרגה את האדמירל ואף מסרה לו את הטבעת הגנובה. הכומר, לפי המסופר, שלח את הטבעת אל הארל השלישי של ברקלי. היסטוריונים אחדים מטילים ספק באמיתותו של הסיפור, מאחר שאין כל עדות לכך שטבעתו של האדמירל הושבה למשפחתו.
ועדת קו האורך

האסון בחופי המולדת הכה בתדהמה את הציבור האנגלי. חקירה שנערכה לאחריו קבעה כי נגרם בשל חוסר יכולתם של הנווטים לחשב במדויק את קו האורך בו נמצאו האוניות. אין ספק כי לאונייה שעשתה את דרכה במים מסוכנים לשיט נחוצה הייתה שיטה טובה יותר מהניווט המקורב (dead reckoning) בו השתמשו באותם ימים. חשיבותו של הניווט המדויק והאמין גדלה בד בבד עם התגברות חשיבותן של ההפלגות הטרנס אוקייניות. לחץ הסוחרים ובעלי האוניות על הפרלמנט הוביל בסופו של דבר לאישור חוק "קו האורך" ב־1714, שהורה על הקמת ועדת קו האורך והציע פרס כספי גדול לכל מי שימצא שיטה מדויקת לחישוב קו האורך בים. הבעיה מצאה לימים את פתרונה עם פיתוח שיטת המרחקים הלונאריים (אנ') והמצאת הכרונומטר הימי (אנ').
עם זאת, אין כל ביטחון כי טעות הניווט שגרמה להיטרפות הצי האנגלי קשורה ישירות בקו האורך. חלק מן העיתונים בני התקופה דיווחו, כי האסון נגרם בשל טעות בקביעת קו הרוחב ולאו דווקא בשל חישוב שגוי של קו האורך. ויליאם מיי, בספרו על תולדות הנווטות הימית, מציין כי האורך והרוחב הגאוגרפי של איי סילי לא היו ידועים במדויק. הוא מוסיף וכותב, כי חקירתו את 40 יומניהן של 21 אוניות הצי מעלה כי השגיאה בחישוב קו האורך לא הייתה משמעותית יותר מן השגיאה בקביעת קו הרוחב.
גילוי טרופות האוניות

קרוב ל־260 שנים נחו אוניותיו של סר קלודסלי שובל על קרקעית הים באין מפריע, זולת ניסיונות בודדים למשות מאוניית הדגל מטען מטבעות יקרות ערך, שלל מלחמה שנלקח בקרבות אחדים, כלי נשק וחפצים אישיים. אוניית הדגל של אדמירל שובל התגלתה ביוני 1967 על ידי קבוצת צוללים ממועדון הצלילה של פיקוד אוויר של הצי המלכותי (Naval Air Command Sub Aqua Club) בפיקודו של לפטננט רוי גרהם. שנה קודם לכן צללו גרהם וחבריו באזור בניסיון למצוא את "אסוסיאיישן", אך לא גילו דבר בשל מזג האוויר הסוער. בניסיונם השני, בקיץ 1967, נעזרו בשולת המוקשים אה"מ "פאטנם" ובאוניית עזר של הצי, והצליחו לבסוף לאתר את אוניית הדגל נחה על קרקעית הים ליד ג'ילסטון לדג'. חלקים מן הטרופת נמצאו בעומק 30 רגל ואחרים בעומק שבין 90 ל־120 רגל. תחילה גילו הצוללים תותח, ובצלילה השלישית הבחינו במטבעות כסף וזהב מתחת לאותו תותח. משרד ההגנה אסר לפרסם את התגלית מחשש כי ימשוך ציידי אוצרות, אך השמועה פשטה עד מהרה ועוררה עניין ציבורי עצום. איי סילי משתייכים על פי המסורת לדוכסות קורנוול, ולכן זכות הטרופת (right of wreck) על כל האוניות שנטרפו לחופיהם שמורה לדוכס קורנוול (כיום יורש העצר הנסיך צ'ארלס). למעלה מאלפיים מטבעות וממצאים אחרים נמשו ממקום הטביעה של "אסוסיאיישן" והוצאו למכירה פומבית ביולי 1969 על ידי חברת סותבי'ס. מכירה נוספת, שנערכה בינואר 1970, הניבה הכנסה של 10,175 ליש"ט. בין החפצים שנמכרו היה גם סיר הלילה של שובֶל, שנמכר תמורת 270 ליש"ט. צלחת חבוטה, שנתגלתה באחת הצלילות ב־1968, נמכרה ב־2,100 ליש"ט. טרופת האונייה "פיירבנד" התגלתה ב־1982, וממצאים אחדים נמשו ממנה ובהם תותחים, עוגנים,  נוֹקְטוּרְן עץ (לקביעת השעה בלילה) (אנ'), פעמון ופסל מלאך מגולף בעץ.
לקריאה נוספת

Richard Larn, Richard (1995). "The loss of HM Man O'War Association in 1707, and its relocation and place in nautical archaeology." In: Mensum Bound (ed.), The Archaeology of Ships of War. The International Maritime Archaeolgy Series, vol. 1. Shropshire, Antony Nelson, 1995.
May, W.E. (1960). "The last voyage of Sir Clowdisley Shovell". Journal of Navigation, vol. 13 (3), pp. 324–332.
הערות שוליים

↑  22 באוקטובר הוא התאריך לפי הלוח היוליאני שהיה נהוג אז. על פי הלוח הגרגוריאני התאריך הוא 2 בנובמבר.
↑  May (1960).
↑  Cooke (1883); Powell (1957); Pickwell (1973).
↑  Sobel, pp.11-16.
↑  May (1973).
טרוונקור

ממלכת טרוונקור הייתה ממלכה הודית שהתקיימה מ-1729 עד ל-1949. בשיאה, הממלכה כיסתה את רוב המחוזות הדרומיים של קרלה של ימינו ואת החלק הדרומי ביותר של טאמיל נאדו.
בממלכה גבלו חמשת הטאלוקים בעלי רוב טמילי של נשיאות מדרס מצפון, מחוזות מדוראי וטירונלוולי של אזור פנדיה נאדו בנשיאות מדראס ממזרח, האוקיינוס ההודי מדרום והים הערבי ממערב.
המלך מרת'נדה ורמה ירש את המדינה הפיאודלית הקטנה של ונאד בשנת 1723, והפך אותה לאחת הממלכות החזקות ביותר בדרום הודו. מרת'נדה ורמה הוביל את כוחות טרוונקור במהלך מלחמת טרוונקור-הולנד ב-1739–46. הבסת ההולנדים על ידי טרוונקור נחשבת לדוגמה המוקדמת ביותר למעצמה מאורגנת מאסיה שמתגברת על הטכנולוגיה והטקטיקות הצבאיות האירופיות. מרת'נדה ורמה המשיך לכבוש את רוב הנסיכויות הקטנות של השליטים הילידים. טרוונקור הפכה למדינה הדומיננטית ביותר בקרלה על ידי הבסתו של הזמורין החזק מקוז'יקוד בקרב על פוראקאד בשנת 1755.
בתחילת המאה ה-19 הפכה הממלכה למדינה נסיכותית הכלולה בהודו הבריטית. ממשלת טרוונקור נקטה צעדים מתקדמים רבים במישור החברתי-כלכלי ובמהלך שלטונו של המהראג'ה סרי צ'יטהירה ת'ירונאל בלארמה ורמה, הפכה טראואנקור למדינה נסיכותית מודרנית משגשגת, עם הישגים נחשבים בחינוך, במינהל פוליטי ורפורמות חברתיות בשנים 1903–1904, סך הכנסות המדינה היה 10,201,900 ₹.
גאוגרפיה

ממלכת טרוונקור הייתה ממוקמת בקצה הדרומי הקיצוני של תת היבשת ההודית. מבחינה גאוגרפית, טרוונקור חולקה לשלושה אזורים שונים מבחינה אקלימית: הרמות המזרחיות (שטח הררי טרשי וקריר), אזור הביניים המרכזי (גבעות) והשפלה המערבית (מישורי החוף).
היסטוריה

דרום קרלה של ימינו נשלטה זמן רב על ידי שושלות טמיליות כמו ממלכת איי, שושלת פנדיה, ושושלת צ'ולה, עד המאה ה-16 - המאה ה-17. שפתה הרשמית של ונאד, שבסיסה בקולאם, הייתה גם טמילית. שמות המקומות, הדיאלקטים של מלאיאלאם המדוברים והמנהגים של דרום קרלה חושפים קשר הדוק עם מורשת טמילית. מלאיאלאם הפך נפוץ יותר כאשר ממלכת ונאד הפכה לטראוואנקור.
היסטוריה > ממלכת ונאד

ממלכת ונאד נשלטה על ידי ראג'ות הידועים בשם ונאדים. עד סוף המאה ה-11 לספירה הייתה זו נסיכות קטנה בממלכת איי. בני איי הייתה השושלת השלטת הקדומה ביותר בדרום קרלה, אשר בשיאה שלטה על אזור מנגרקויל בדרום ועד טריבאנדרום בצפון. השושלת הייתה חזקה עד תחילת המאה העשירית.
כשהאיי נחלשה והתפוררה, הפכה ונאד לנסיכות הדרומית ביותר של ממלכת צ'רה השנייה. פלישה של ממלכת צ'ולה אל ונאד גרמה להחרבת קולאם ב-1096. עם זאת, גם בירת ממלכת צ'רה נפלה במתקפת צ'ולה, ומלך צ'רה, ראמה ורמה קולסקארה, העביר את בירתו לקולאם. לפיכך, ראמה ורמה קולאסקרה, הקיסר האחרון של שושלת צ'רה, היה כנראה המייסד של בית המלוכה ונאד, והתואר של מלכי צ'רה, "קולסקארה", נשמר מעתה על ידי שליטי ונאד. לפיכך, סופה של שושלת צ'רה השנייה במאה ה-12 מציין את עצמאותה של ונאד.
במחצית השנייה של המאה ה-12 התמזגו שני ענפים של שושלת איי, תריפפור וצ'ירווה, במשפחת ונאד.
היסטוריה > היווצרות טרוונקור

בתחילת המאה ה-18 לספירה, משפחת המלוכה של טרוונקור אימצה כמה חברים ממשפחת המלוכה של קולאתונדו שבסיסה בצפון קרלה. ההיסטוריה של טרוונקור החלה עם מרת'נדה ורמה, שירש את ממלכת ונאד, אותו הפך במהלך שלטונו (1729–1758) לטרוונקור. לאחר שהביס איחוד של אדונים פיאודליים וכונן שלום פנימי, הוא הרחיב את ממלכת ונד באמצעות סדרה של מסעות צבאיים מקניאקומרי בדרום ועד לגבולות קוצ'י בצפון במהלך 29 שנות שלטונו. בכלל זה נכללה מלחמת טרוונקור-הולנד (1739–1753) בין טרוונקור לחברת הודו המזרחית ההולנדית, אשר הייתה בעלת ברית לכמה מממלכות אלו.
בשנת 1741, טרוונקור ניצחה בקרב על קולאצ'ל נגד חברת הודו המזרחית ההולנדית, והביאה להתמוטטות מוחלטת של ההשפעה ההולנדית באזור. בקרב זה נלכד הקפטן ההולנדי יוסטכיוס דה לאנוי, שמאוחר יותר ערק לטרוונקור.
דה לאנוי מונה לקפטן של שומר הראש של הוד מעלתו ולאחר מכן אדמירל בכיר ("ואליה קפיטן") וביצע מודרניזציה של צבא טרוונקור על ידי הכנסת נשק חם וארטילריה. מ-1741 עד 1758, דה לאנוי פיקד על כוחות טרוונקור והיה מעורב בסיפוח נסיכויות קטנות אליה.
טרוונקור הפכה למדינה החזקה באזור קרלה לאחר ניצחונה על זמורין החזק מקוז'יקוד בקרב על פוראקאד ב-1755. ראמיאן דלאווה, ראש הממשלה (1737–1756) של מרת'נדה ורמה, מילא גם הוא תפקיד חשוב בגיבוש ובהתרחבות זו.
ב-3 בינואר 1750, מרת'נדה ורמה "הקדיש" את טרוונקור לאלוהות Padmanabha (אנ'), אחד מהצורות של האל ההינדי וישנו עם לוטוס היוצא מטבורו עליו יושב ברהמה. מכאן ואילך שלטו שליטי טרוונקור כ"משרתי פדמנבהה" (הפדמנבהה-דסר).
בקרב אמבלאפוזה, מרת'נדה ורמה ניצח את איחוד המלכים שהודחו על ידו ואת מלך ממלכת קוצ'ין.
היסטוריה > פלישת מייסור

יורשו של מרת'נדה ורמה, קארת'יקה תירונאל ראמה ורמה (1758–1798), אשר היה ידוע כדראהמה ראג'ה (אנ'), העביר את הבירה בשנת 1795 מפדמנאבהאפוראם לטריוונדרום. תקופתו של דהרמה ראג'ה נחשבת לתור הזהב בהיסטוריה של טרוונקור. הוא גם שיפר ועודד התפתחות חברתית.
טרוונקור השתתפה לעיתים קרובות עם חברת הודו המזרחית הבריטית בסכסוכים צבאיים. במהלך שלטונו של דהרמה ראג'ה, טיפו סולטאן, השליט בפועל של מייסור ובנו של חיידר עלי, תקף את טרוונקור בשנת 1789 כחלק מפלישת מייסור לקרלה. דהרמה ראג'ה סירב קודם לכן למסור את הפליטים הפוליטיים ההינדואים מכיבוש מייסור במלבר שברחו לטרוונקור. צבא מייסור נכנס לממלכת קוצ'ין מקוימבטורה בנובמבר 1789 והגיע לטריצ'ור בדצמבר. ב-28 בדצמבר 1789 טיפו סולטן תקף את הנדונקוטה (הקווים הצפוניים) מצפון, וגרם לקרב נדומקוטה (1789) בו הובס צבא מייסור.
היסטוריה > מרד ולוו טמפי דלאווה

עם מותו של דהרמה ראג'ה בשנת 1798, בלרמה ורמה (1798–1810), השליט החלש ביותר בשושלת, עלה לכס השלטון בגיל שש עשרה. הסכם הפך את טרוונקור לברית בת עם חברת הודו המזרחית ב-1795.
בתקופה זו, ראשי הממשלה, שכונו "דוואנים", החלו להשתלט על ניהול הממלכה בפועל. כאשר חלק מצבא טרוונקור מרד ב-1805 נגד ולו טמפי דלאוה, הוא התחבא אצל הקולונל התושב הבריטי קולין מקאוליי ולאחר מכן השתמש בכוחות חברת הודו המזרחית הבריטית כדי לדכא את המרד. וולו טמפי מילא תפקיד מפתח במשא ומתן על הסכם חדש בין טרוונקול לחברת הודו המזרחית הבריטית. אך בעקבות דרישת חברת הודו המזרחית הבריטית לפיצויים על מעורבותם במלחמת טרוונקור-מייסור (1791) לצד טרוונקור, הובילו למתיחות בין הדיוואן לקולונל מקולי. וולו טמפי והדיוואן של ממלכת קוצ'ין, פאליאת אחאן גובינדן מנון, שלא היה מרוצה ממקאוליי על שהעניק מקלט לאויבו קוני קרישנה מנון, הכריזו מלחמה על חברת הודו המזרחית הבריטית.
צבא חברת הודו המזרחית הבריטית הביס את צבאו של פליאת אחאן בקוצ'ין ב-27 בפברואר 1809. פליאת אחאן נכנע לחברת הודו המזרחית והוגלה למדרס ואחר כך לבנארס. הפלוגה הביסה כוחות בפיקודו של ולו טמפי בקרבות ליד נגרקויל וקולאם, והסבה אבדות כבדות למורדים, שרבים מהם ערקו. המהראג'ה מטרוונקור, שעד אז לא לקח חלק בגלוי במרד, התחבר כעת עם הבריטים ומינה את אחד מאויביו של טמפי לראש ממשלתו. צבא בעלות הברית של חברת הודו המזרחית וחיילי טרוונקור חנו בפפנאמקוד, ממש מחוץ לטריוונדרום. ולו טמפי ארגן מאבק גרילה נגד החברה, אך התאבד כדי למנוע את לכידתו על ידי צבא טרוונקור. לאחר המרד של 1805 נגד ולו טמפי פורקו רוב גדודי צבא טרוונקור, ולאחר מרד ולו טמפי, פורקו גם כמעט כל כוחות הטרואנקור הנותרים, כאשר חברת הודו המזרחית התחייבה לעמוד לשירות הראג'ה במקרים של תוקפנות חיצונית ופנימית.
היסטוריה > המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20

מערכת הקאסטות נאכפה בטרוונקור בצורה קפדנית יותר מאשר בחלקים אחרים של הודו עד אמצע המאה ה-19.
המלך האחרון של טרוונקור, Chithira Thirunal Balarama Varma (אנ'), שלט בין 1931 ל-1949. הוא פרסם את ההכרזה המפורסמת על כניסת המקדש ב-12 בנובמבר 1936, שפתחה את הקשתרים (המקדשים ההינדואים בקרלה) בטרוונקור לכל ההינדים, פריבילגיה שמורה עד אז לבני המעמד העליון. מעשה זה זיכה אותו בשבחים מרחבי הודו, בעיקר מהאטמה גנדי. מערכת התחבורה הציבורית הראשונה ומערכת התקשורת הושקו במהלך שלטונו. הוא גם התחיל את התיעוש של המדינה, והעצים את תפקידו של המגזר הציבורי. הוא הכניס את התעשייה הכבדה למדינה והקים מפעלי ענק במגזר הציבורי. הוקמו כעשרים תעשיות, בעיקר לניצול חומרי הגלם המקומיים כגון גומי, קרמיקה ומינרלים. הוא גם פרס את חסותו על מוזיקאים, אמנים, רקדנים ומלומדים וודים.
עם זאת, ראש ממשלתו, סר ראמסוואמי אייר, לא היה פופולרי בקרב הקומוניסטים של טרוונקול. המתיחות בין הקומוניסטים לאייר הובילה לפרעות קלות. בהתפרעות אחת כזו בפונפרה-ויאלאר ב-1946, הפורעים הקומוניסטים הקימו ממשלה משלהם באזור, שהובסה על ידי צבא טרוונקור והצי. ראש הממשלה פרסם הצהרה ביוני 1947 לפיה לאחר יציאת הבריטים טרוונקור תהיה מדינה עצמאית ולא תצטרף לאיחוד ההודי; לאחר מכן, נעשה ניסיון להתנקש בחייו, שבעקבותיו הוא התפטר ועזב למדרס. לאחר מספר סבבים של דיונים ומשא ומתן המלך הסכים שהממלכה תצטרף להודו ב-12 באוגוסט 1947. ב-1 ביולי 1949 אוחדה ממלכת טרוונקור עם ממלכת קוצ'ין למדינה קצרת הימים טרוונקור-קוצ'ין.
ב-11 ביולי 1991, המהראג'ה סרי צ'יטהירה ת'ירונאל לקה בשבץ מוחי ואושפז בבית חולים, שם נפטר ב-20 ביולי. הוא שלט בטרוונקור במשך 67 שנים ובמותו היה אחד השליטים האחרונים של מדינה נסיכותית ממדרגה ראשונה בראג' הבריטי. הוא הוחלף כראש בית המלוכה, והמהראג'ה של טרוונקול על ידי אחיו הצעיר, Uthradom Thirunal Marthanda Varma.
היסטוריה > הקמת קרלה

מדינת קרלה התקיימה ב-1 בנובמבר 1956, עם מושל שמונה על ידי נשיא הודו לראש המדינה במקום המלך. המלך איבד את כל סמכויותיעל פי התיקון העשרים ושישה לחוקת הודו מ-31 ביולי 1971.
גלריה

מפה של טרוונקור מ-1871.
תעלה בטרוונקור
Sree Padmanabha Swamy, האל הלאומי של טרוונקור.
טיבור קלמאר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 ביולי 1932 (בן 92) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1954) 
 פרסים והוקרה:  פרס יאסאי מארי (1988)  אמן מצטיין של הונגריה (2007) 
 
טיבור קלמאר (בהונגרית: Kalmár Tibor; נולד בבודפשט, 16 ביולי 1932) הוא במאי זוכה פרס יאסאי מארי, חתן פרס האמן המצטיין.
ביוגרפיה

טיבור קלמאר נולד במשפחה יהודית כבנם של ג'רג' קלמאר טכנאי שיניים ושל אנה שטרן (1906–1976) תופרת. בילדותו שיחק בתיאטרון הילדים של הדוד לקנר. בשנת 1948 שיחק בסרט המפורספ אי שם באירופה. בין השנים 1950–1954 למד בימוי תיאטרון באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע. בין השנים 1954 עד 1960 היה מנהל "התיאטרון הממלכתי דרינה". הוא היה מנהל תיאטרון הבמה העליזה משנת 1960. בין השנים 1995 לבין 1999 הוא היה העורך הראשי של "פשטי ויץ" (Pesti Vicc).
חייו הפרטיים

בשנת 1956 נשא לאישה את מריה ליטנר. נולד להם בן אחד: פטר קלמאר (1964) במאי.
עבודותיו בתיאטרון

מספר הופעות הבכורה ששנרשמו במאגר התיאטרון: כמחבר: 17 ; כשחקן: 10 ; כמנהל: 109.
עבודותיו בתיאטרון > כמחבר

אחרים ואנשים (1958)
שדרות פשט (1960)
אהבה באגם בלטון (1961)
זה לא יכאב (1962)
היזהר, הם מחקים! (1962)
אפשר קצת פחות? (1965)
הנרי השמיני ושש נשותיו (1967)
מטריית פטרוס הקדוש (1967)
דיבור של סיפורים (1974)
האם הקברט עדיין חי?! (1975)
כמה רחוק אתה יכול להגיע? (1981)
יחד כל עוד יכולים (1983)
תקשיבו, אנשים! (1987)
מזרחית לחיים! (1994)
קברט פלילי (1998)
גם את זה שרדנו! (2001)
אני, קיראיהדי! (2011)
עבודותיו בתיאטרון > כשחקן

מולנאר-הבשי: הנערים ברחוב פאל - גרב; רועה א'.
מור יוקאי : העניים העשירים - יאנוס הומוק
פייפר: חג הפנסים (חטא ואהבה) - שידה
ביכנר: וויצ'ק - דוֹקטוֹר
טיבור קלמאר: אני, קיראימדי! - שותף
עבודותיו בתיאטרון > כבמאי

Móricz-Benedek: Pacsirtaszó (1954)
Jókai-Révész: Az aranyember (1954, 1958)
Sós György: Pettyes (1954)
Mikszáth-Meskó: Szépasszony madara (1955)
Jókai Mór: A gazdag szegények (1955)
Osztrovszkij: Karrier (A négylábú is botlik) (1956)
Dosztojevszkij: A herceg álma (1956)
Csiky Gergely: Mákvirágok (1957)
Magellhaes: Párizsi cukrászda (1957)
Hellman: A kis rókák (1957)
Gombos Imre: Pataki szüret (avagy a vőlegénység próbája) (1958)
Pfeiffer: Lampion ünnep (Bűn és szerelem) (1958)
Dihovicsnij-Szlobodszkij: Sose halok meg (1958)
Heltai Jenő: A tündérlaki lányok (1959)
Trinner: Nem angyal a feleségem (1959)
Nyíri Tibor: Menyasszonytánc (1959)
Korosztüljov: A varázskalap (1960)
Schiller: Ármány és szerelem (1960)
Jacobi Viktor: Leányvásár (1960)
Burian: Születésnap (1960)
Darvas József: Hajnali tűz (1961)
Eftimiu: A csavargó (1961)
Szigligeti Ede: Liliomfi (1961)
Bartos-Baróti: Mindent a mamáért (1961)
Kertész Imre: Doktorkisasszony (1962)
Rónai Miklós: Legfeljebb válunk (1962)
Knott: Gyilkosság rendelésre (Éjféli nyomozás) (1962)
Kálmán Imre: Csárdáskirálynő (1962)
Dunai Ferenc: A nadrág (1962)
Szinetár György: Susmus (1962)
Molnár Ferenc: Olympia (1963)
Gyárfás Miklós: Férfiaknak tilos (1963)
Abay Pál: A szerelem mellékes (1963)
Szinetár György: Fogad 3-tól 5-ig (1963)
Hunyady Sándor: Lovagias ügy (1964)
Abay Pál: Kiskirálynő (1964)
Camoletti: Leszállás Párizsban (1965-1966, 1968, 1992-1993)
Jókai Mór: Szegény gazdagok - Fatia Negra (1966)
Kövesdi Nagy Lajos: Szegény kis betörő (1966-1967)
Heltai-Kaposi: Naftalin (1966)
Thomas: Gyilkostársak (1966)
Mithois: Férjvadász (1967)
Mikszáth Kálmán: Szent Péter esernyője (1967)
Katajev: Bolond vasárnap (1967)
Kállai István: Ilyennek hazudtalak (1967)
Turi-Pálos-Levente: Idefigyeljetek gyerekek! (1971)
Kolozsvári Grandpierre Emil: A kalózkisasszony (1972)
Karinthy Frigyes: Teknősbéka, vagy ki az őrült a csárdában? (1973)
Csurka István: A csirkefogó (1973)
Bencsik Imre: Kutyakomédia (1975)
Bencsik Imre: Kölcsönlakás (1977, 1995, 2005)
Konsztantyinov-Racer: Segítség, válunk! (1977)
Nóti Károly: Nyitott ablak (1979)
Hornícek: Két férfi sakkban (1980)
Hennequin-Veber: Elvámolt éjszaka (1983)
Kállai-Kabos: Kabos-show (1984)
Lakner Artúr: Édes mostoha (1985, 1999)
Thomas: Nyolc nő (1985)
Gmür: Tigris Lili (1986, 1999)
Axelrod: Good-bye, Charlie! (1987)
Camoletti: Anna csak egy van! (Szex a lelke mindennek) (1988)
Cooney: Délután a legjobb (1989)
Ludwig: Vegyes-páros (1990, 2001)
Indig Ottó: A torockói menyasszony (1991)
Frisby: Lány a levesemben (1992)
Eisemann Mihály: Fiatalság, bolondság (1993)
Cooney: Család ellen nincs orvosság (1994)
Arnold-Bach: Apa csak egy van? (1995)
Cooney: Pénz áll a házhoz (1997)
Kalmár Tibor: Kriminális kabaré (1998)
Camoletti: Négyen a kanapén (2003)
Molnár Ferenc: Játék a kastélyban (2006)
סרטיו > כבמאי

קומדיה של כלבים (1982)
באתי מאמריקה ... (1989)
העולם לא רק של בני עשרים (2003)
מוזיאון הקברט (2006)
ערב ראש השנה המיוחד (2007)
סרטיו > כשחקן

אי שם באירופה (1948)
עבודותיו

סודות מאחורי הקלעים. אני מספר סיפורים על מאה כוכבים ; סדנת הספרים של Sido, Bp., 2001
כוכבים וכלבים (2006)
פעם היה קברט. . . סיפורים מאחורי הווילון ; גאבו, Bp., 2009
הצחוקים הגדולים. סיפורים מהלילה בפשט ; Kossuth, Bp., 2010
קומיקאים אגדיים (2012)
בית הומור. מספרי הסיפורים הגדולים של מועדון אמני הקן ; Kossuth, Bp., 2013
ממיטה למיטה. סקס הוא הנשמה של הכל ; קו ק., Bp., 2014
כוכבים בלילה ; Kossuth, Bp., 2015
פרסים

פרס מארי יאסאי (1988)
פרס האמנות של מועצת עיריית בודפשט
פרס האמן המצטיין (2007)
עץ משפחתו

|  | הורים | הסבים שלו | סבים | ההורים שלו |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | ג'רג' קלמאר (בודפשט, 1907 - 1961)  טכנאי שיניים | ארמין קלמאר (קרצג, 1869 - ? )  מנהל משק | שמואל קוהן (כהן) סַנדְלָר | NA |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | ג'רג' קלמאר (בודפשט, 1907 - 1961)  טכנאי שיניים | ארמין קלמאר (קרצג, 1869 - ? )  מנהל משק | שמואל קוהן (כהן) סַנדְלָר | NA |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | ג'רג' קלמאר (בודפשט, 1907 - 1961)  טכנאי שיניים | ארמין קלמאר (קרצג, 1869 - ? )  מנהל משק | מריה מרקטברייט (נירבאטור, 1846 - קרצג, 1913) | יוז'ף מארקברייט |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | ג'רג' קלמאר (בודפשט, 1907 - 1961)  טכנאי שיניים | ארמין קלמאר (קרצג, 1869 - ? )  מנהל משק | מריה מרקטברייט (נירבאטור, 1846 - קרצג, 1913) | יוליאנה כץ |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | ג'רג' קלמאר (בודפשט, 1907 - 1961)  טכנאי שיניים | קמילה פולאצ'יק (בודפשט, 1873 - ? ) | איגנץ פולאצ'יק (1846 - ?) סוחר | מור פולאצ'יק |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | ג'רג' קלמאר (בודפשט, 1907 - 1961)  טכנאי שיניים | קמילה פולאצ'יק (בודפשט, 1873 - ? ) | איגנץ פולאצ'יק (1846 - ?) סוחר | NA |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | ג'רג' קלמאר (בודפשט, 1907 - 1961)  טכנאי שיניים | קמילה פולאצ'יק (בודפשט, 1873 - ? ) | הרמינה ויסנשטיין (1847 - בודפשט, 1935) | אהרון ויסנשטיין |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | ג'רג' קלמאר (בודפשט, 1907 - 1961)  טכנאי שיניים | קמילה פולאצ'יק (בודפשט, 1873 - ? ) | הרמינה ויסנשטיין (1847 - בודפשט, 1935) | פאני בק |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | שטרן אנה (בודפשט, 1906 - 1976) | ארמין שטרן (פאטי, 1876 - 1912) | נתן שטרן (ז'אמבק, 1838 - ?) עגלון | לזרוס שטרן |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | שטרן אנה (בודפשט, 1906 - 1976) | ארמין שטרן (פאטי, 1876 - 1912) | נתן שטרן (ז'אמבק, 1838 - ?) עגלון | סאלי ריינהרדט |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | שטרן אנה (בודפשט, 1906 - 1976) | ארמין שטרן (פאטי, 1876 - 1912) | האני קלר (1842 - פאטי, 1879) | משה קלר |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | שטרן אנה (בודפשט, 1906 - 1976) | ארמין שטרן (פאטי, 1876 - 1912) | האני קלר (1842 - פאטי, 1879) | יוליאנה קלר |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | שטרן אנה (בודפשט, 1906 - 1976) | ברטה וייס (קומרום, 1881 - בודפשט, 1957) טבחית | שאנדור וייס (1845 - אופה | יוז'ף וייס |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | שטרן אנה (בודפשט, 1906 - 1976) | ברטה וייס (קומרום, 1881 - בודפשט, 1957) טבחית | שאנדור וייס (1845 - אופה | NA |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | שטרן אנה (בודפשט, 1906 - 1976) | ברטה וייס (קומרום, 1881 - בודפשט, 1957) טבחית | רגינה פירסט (? - קומארום, 1886) | הרמן פירסט |
| טיבור קלמאר (בודפשט, 16 ביולי 1932). | שטרן אנה (בודפשט, 1906 - 1976) | ברטה וייס (קומרום, 1881 - בודפשט, 1957) טבחית | רגינה פירסט (? - קומארום, 1886) | NA |
ראו גם

ביוגרפיה באתר הוצאת Napkút
מאגר התיאטרון. המוזיאון הלאומי והמכון להיסטוריה של התיאטרון
לקריאה נוספת

מיהו מי 2009.ISBN 978-963-1787-283
Magyar színházművészeti lexikon לקסיקון הונגרי לאמנות הבמה. ISBN 963-05-6635-4
https://sites.google.com/site/kalmarart