stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוסיה של העתיד
גופים מנהלים

ההרכב הנוכחי של המועצה המרכזית של מפלגת רוסיה של העתיד כולל את האישים,
אלכסיי נבלני, יו"ר המפלגה, מייסד הקרן נגד שחיתות (FBK).
סרגיי בויקו רכז המטה של נבלני בנובוסיבירסק. חבר מועצת הנציגים של נובוסיבירסק של הכינוס השביעי.
ניקולאי ליאסקין, עובד מטעם הקרן נגד שחיתות.
רוסלן שבדינוב - מנהל פרויקט הקרן נגד שחיתות. ב-23 בדצמבר 2019 בעוד נערכו עליו חיפושים, נשללה ממנו תקשורת סלולרית וההזדמנות להתקשר לעורך דין. לאחר חיפוש, נעצר ונלקח ממוסקבה לארכיפלג נובאיה זמליה לשירות צבאי. שבדינוב ערער על כשירותו לשירות צבאי, אך ב-23 בדצמבר דחה אותו בית המשפט בעיר מוסקבה בערכאה השנייה. הוא שירת שנה וחזר.
איבן ז'דנוב, מנהל הקרן נגד שחיתות.
אלכסנדר פומזוב, עורך דין הקרן נגד שחיתות.
הרכב המועצה המרכזית של מפלגת רוסיה של העתיד (עד מרץ 2019),
איבן ז'דנוב, מזכיר המועצה המרכזית של מפלגת רוסיה של העתיד, מנהל הקרן נגד שחיתות וראש המחלקה המשפטית מטעמה.
גאורגי אלבורוב, ראש מחלקת החקירות של הקרן נגד שחיתות.
ניקולאי ליאסקין, עובד מטעם הקרן נגד שחיתות.
אלכסנדר פומזוב, עורך דין הקרן נגד שחיתות.
רומן רובאנוב, מנהל הקרן נגד שחיתות (עד דצמבר 2018).
ליובוב סובול, עורכת דין בקרן נגד שחיתות ובפרויקט רוספיל נגד שחיתות (עד אוגוסט 2018), מפיקה כללי של ערוץ היוטיוב "Navalny LIVE", אישיות ציבורית ופוליטית.
רוסלן שבדינוב, עובד מטעם הקרן נגד שחיתות.
הרכב המועצה המרכזית של מפלגת הקידמה (עד מאי 2018),
אלכסיי נבלני, יו"ר מפלגת הקידמה, מייסד הקרן נגד שחיתות (FBK).
ג'ורג'י אלבורוב, עובד מטעם הקרן נגד שחיתות, רכז פרויקטים "RosVybory" ו-"Добрая машина правды" (בעברית: מכונת אמת טובה) נגד שחיתות.
ולדימיר אשורקוב, מנכ"ל לשעבר של הקרן נגד שחיתות.
ליאוניד וולקוב, חבר פרלמנט לשעבר של דומא העיר יקטרינבורג, ראש מטה הבחירות של אלכסיי נבלני בבחירות לראש עיריית מוסקבה ולנשיאות רוסיה.
יבגני דומוז'ירוב, חבר פרלמנט לשעבר של האספה המחוקקת של אזור וולוגדה.
ניקולאי ליאסקין, עובד מטעם הקרן נגד שחיתות, יו"ר סניף מוסקבה של מפלגת הקידמה.
ולדיסלב נאגנוב - מומחה מטעם הקרן נגד שחיתות, הוגדר כאיש אמונו של נבלני בבחירות לראשות העיר מוסקבה 2013.
רומן רובאנוב, מנהל הקרן נגד שחיתות.
ליובוב סובול, עורכת דין בקרן נגד שחיתות ובפרויקט רוספיל נגד שחיתות, דמות ציבורית ופוליטית.
רובר אלטמאייר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 ביולי 1875 בורדו, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת 
 פטירה:  11 בפברואר 1959 (בגיל 83) פריז, צרפת צרפת 
 מקום קבורה:  Cemetery of Notre-Dame, Versailles 
 מדינה:  צרפת 
 השתייכות:  הצבא הצרפתי צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1897–1943 (כ־46 שנים)
 דרגה:  ז'נרל ד'ארמה
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית הפרשים ה-5   מפקד הארמייה העשירית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד (14 באוקטובר 1950) 
 
מארי-רובר אלטמאייר (בצרפתית: Marie-Robert Altmayer;‏ 30 ביולי 1875 – 11 בפברואר 1959) היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אלטמאייר נולד בבורדו ב-30 ביולי 1875, והיה בנו הבכור של הגנרל ויקטור ז'וזף אלטמאייר (1844–1908) ואחיו הגדול של הגנרל רנה אלטמאייר. הם היו ממוצא גרמני. בשנת 1893 הוא התגייס לצבא צרפת, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-9 באוקטובר 1895 כלוטננט משנה. באוקטובר 1897 הוא הועלה לדרגת לוטננט, וביולי 1900 הוא נשלח לשרת בסודאן הצרפתית עם גדוד הספאהים ה-2. בספטמבר 1902 הוא הועבר לרגימנט הדרגונים ה-10, ובמרץ 1904 הועבר לרגימנט הדרגונים ה-5. באפריל 1904 הוא הועבר לרגימנט ההוסארים ה-8, ובמרץ 1906 הועלה לדרגת קפיטן. במאי 1906 הוא עבר לרגימנט הקירסירים ה-9, ואחר כך למטה הקורפוס ה-6 ולרגימנט הדרגונים ה-26. באפריל 1911 הוא מונה למפקד רגימנט ההוסארים ה-12, ובינואר 1913 הועבר למטה כוחות הכיבוש במרוקו הצרפתית.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה הועלה אלטמאייר לדרגת מיור, והוא שירת במטה האזור הצבאי ה-5 באורליאן, ובאפריל 1915 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של לגיון הכבוד. באפריל 1916 הוא הועבר לרגימנט הרובאים ה-9, ובנובמבר אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לקצין מטה ברגימנט הרגלים ה-125. ביולי 1917 הוא מונה לקצין במטה הארמייה השלישית, ובאפריל 1918 מונה לקצין מטה ברגימנט הקירסירים ה-5.
ביוגרפיה > בין המלחמות

ב-27 במרץ 1919 הוא הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט הקירסירים ה-5, ובשנת 1920 הוא מונה למפקד רגימנט ההוסארים ה-8. ב-22 במאי 1925 הוא מונה למפקד קבוצת הפרשים האזורית ה-4, וב-10 בנובמבר 1925 הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה. ב-7 בינואר 1929 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס ומונה למפקד כוח פרשים באלג'יריה, וב-17 באוקטובר 1929 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפרשים ה-5. ב-14 באוקטובר 1932 הוא שימש כמפקח הכללי של הפרשים, ושימש בתפקיד זה עד ה-5 באוקטובר 1936, וב-30 ביולי 1937 הוא פרש מהצבא.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

אלטמאייר התגייס מחדש ב-21 במאי 1940 בהוראת הגנרל מקסים וייגאן, וב-24 במאי מונה למפקד הארמייה העשירית, איתה ניסה להחזיק קו חזית לאורך נהר הסן עד ה-14 ביוני, אז עבר לטקטיקות עיכוב עד לנהר הלואר. הוא לא קיבל את הוראותיו הסופיות להקים "מעוז ברטוני" מאחורי קו הגנה בין סן-מלו לסן-נאזר כפי שציפה פול ריינו ונלכד ב-19 ביוני. הוא נשאר בשבי עד ה-23 בדצמבר 1941, וב-26 בפברואר 1942 פרש שוב מהצבא.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

על פעולותיו עוטר אלטמאייר בשנת 1950 בצלב הגדול של לגיון הכבוד, וב-11 בפברואר 1959 הוא מת בביתו בפריז.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11273582c (data)  GND: 121693052X  ISNI: 0000 0000 0547 7212  LCCN: no2019093286  Léonore: 4116  SUDOC: 088901408  VIAF: 46754429   WorldCat (עם VIAF): 46754429
הדיוויזיה ה-336 (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 בדצמבר 1940 – 31 במאי 1944 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-336 (בגרמנית: 336. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-15 בדצמבר 1940, והועמדה תחת פיקוד יוהאן יואכים שטפר. במאי 1941 הוצבה הדיוויזיה בבלגיה, ולאחר מכן הוצבה בלה האבר ובברטאן, כחלק מהארמייה השביעית. במאי 1942 נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה במבצע מקרה כחול וחלק מיחידותיה אף השתתפו בקרב סטלינגרד. בהמשך לחמה הדיוויזיה במבצע סערת חורף כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית והארמייה השישית לסירוגין. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בחצי האי קרים, כחלק מהארמייה ה-17, וב-31 במאי 1944 הושמדה הדיוויזיה ושרידיה צורפו לדיוויזיה ה-294.
מפקדים

יוהאן יואכים שטפר (15 בדצמבר 1940 - 1 במרץ 1942)
ולטר לוכט (1 במרץ 1942 - 11 ביולי 1943)
וילהלם קונצה (11 ביולי 1943 - 8 בדצמבר 1943)
וולף האגמן (8 בדצמבר 1943 - 31 במאי 1944)
הדיוויזיה ה-339 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 בדצמבר 1940 – נובמבר 1943 (כשנתיים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-339 (בגרמנית: 339. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

דיוויזיית הרגלים ה-339 הוקמה בדצמבר 1940 כחלק מגל הגיוס ה-14 במחוז הצבאי ה-IX בתורינגיה. במאי 1941 היא הועברה לגבול עם ברית המועצות. לאחר מבצע ברברוסה, הדיוויזיה ה-339 נפרסה באוגוסט 1941 באזור העורפי של קבוצת ארמיות מרכז ליד ויטבסק ובוברויסק בבלארוס.
מינואר 1942 עד ינואר 1943, הדיוויזיה ה-339 נלחמה בקרבות רז'ב עם ארמיית הפאנצר השנייה סביב בריאנסק. בקיץ 1943, הדיוויזיה נלחמה בקרב קורסק, עדיין כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, תחת הקורפוס ה-55.
באוקטובר 1943 הפכה הדיוויזיה לחלק מארמיית הפאנצר הרביעית תחת קבוצת ארמיות דרום. ב-2 בנובמבר 1943, לאחר שספגו אבדות כבדות בקרב הדנייפר, שרידי הדיוויזיה ה-339  שולבו עם שרידי דיוויזיות אחרות ויצרו את פלגת הקורפוס C, ואילו הדיוויזיה ה-339 עצמה פורקה.
מפקדים

גאורג הוולקה (15 בדצמבר 1940 - ינואר 1942) - מת מהתקף לב
קורט פפלוגראדט (ינואר - 8 בדצמבר 1942)
מרטין רוניקה (8 בדצמבר 1942 - 1 באוקטובר 1943)
וולפגנג לאנג (1 באוקטובר 1943 - 15 בנובמבר 1943)
היינץ הרמל

| --- | --- |

היינץ הרמל
 לידה:  29 ביוני 1906 מץ, האימפריה הגרמנית האימפריה הגרמנית
 פטירה:  2 בספטמבר 2000 (בגיל 94) קרפלד, גרמניה גרמניה
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1935–1945 (כ־10 שנים)
 דרגה:   בריגדפיהרר
 תפקידים בשירות
 מפקד דיוויזיית האס אס ה-10
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
היינץ הרמל (בגרמנית: Heinz Harmel,‏ 29 ביוני 1906 – 2 בספטמבר 2000), קצין בוואפן אס אס בדרגת בריגדפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס ה-10 במהלך מבצע מרקט גארדן.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

היינץ הרמל נולד ב-29 ביוני 1906 במץ. בשנת 1926 ניסה הרמל להצטרף לרייכסווהר, אך נדחה עקב בעיות רפואיות. בשנת 1935 הצטרף הרמל לואפן אס אס, וצורף לרגימנט "דר פיהרר".
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

הרמל לחם עם רגימנט "דר פיהרר" במהלך המערכה על צרפת, המערכה בבלקן ומבצע ברברוסה, ובדצמבר 1941 מונה למפקד גדוד ברגימנט "דויטשלנד". ב-15 במרץ 1943 השתתף הרמל בקרב חרקוב השלישי, וב-31 במרץ קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-7 בספטמבר 1943 קיבל הרמל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-27 באפריל 1944 מונה למפקד דיוויזיית האס אס ה-10.
בקיץ 1944 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו לצרפת, שם השתתפה הדיוויזיה בקרב על קן, ולאחר מכן בקרב פאלז. בתחילת ספטמבר הועברה הדיוויזיה להולנד לצורך מנוחה ושיקום, אך נאלצה להילחם סביב ניימכן במהלך מבצע מרקט גארדן, ועל כך קיבל ב-15 בדצמבר 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בינואר 1945 לחם הרמל עם הדיוויזיה שבפיקודו במהלך מבצע נורדווינד וניסה לחבור לכוחות הלכודים בכיס קולמר, ולאחר מכן הועבר עם הדיוויזיה שבפיקודו לחזית המזרחית, שם לחמה הדיוויזיה בתחילה בפומרניה ובברנדנבורג.
ב-28 באפריל 1945 הצטווה הרמל על ידי גנרלפלדמרשל פרדיננד שרנר לתקוף את כוחות החזית האוקראינית הראשונה, אולם סירב והודח מתפקידו. לאחר מכן פיקד הרמל על צוות קרב שהורכב משרידי יחידות של הדיוויזיה ההררית אס אס ה-24 ובית הספר לקצינים של האס אס, וב-8 במאי 1945 נכנע בראש כוחותיו לצבא הבריטי.
ביוגרפיה > אחרי מלחמת העולם השנייה

בשנת 1947 שוחרר הרמל מהשבי. לאחר שחרורו התגורר הרמל בעיר קרפלד, עד למותו ב-2 בספטמבר 2000.
הדיוויזיה ה-33 (ורמאכט)

| --- | --- |
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  דיוויזיית חיל רגלים
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באפריל 1936 – 11 בנובמבר 1940 (4 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים
הדיוויזיה ה-33 (בגרמנית: 33. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הוורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1936 בדרמשטאדט, כחלק מהרחבת הוורמאכט ל-36 דיוויזיות, והועמדה תחת פיקוד אויגן פון שוברט, שהוחלף ב-4 בפברואר 1938 על ידי הרמן פון שפק. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה הראשונה. ב-29 באפריל 1940 מונה רודולף זינצניך למפקד הדיוויזיה, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת הארמייה השישית. ב-5 באוקטובר 1940 מונה פרידריך קיהן למפקד הדיוויזיה, וב-11 בנובמבר 1940 פורקה הדיוויזיה והפכה להיות דיוויזיית הפאנצר ה-15.
מפקדים

| שם | כהונה |
| --- | --- |
גנרל חיל הרגלים אויגן פון שוברט: 1 באפריל 1936 – 4 בפברואר 1938
גנרל-לויטננט הרמן פון שפק: 4 בפברואר 1938 – 29 באפריל 1940
גנרל-לויטננט רודולף זינצניך: 29 באפריל 1940 – 5 באוקטובר 1940
גנרל-מיור פרידריך קיהן: 5 באוקטובר 1940 – 11 בנובמבר 1940
היינץ וולפגנג שנאופר

| --- | --- |

היינץ וולפגנג שנאופר עם צוותו
 לידה:  16 בפברואר 1922 קאלף, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 פטירה:  15 ביולי 1950 (בגיל 28) בורדו, צרפת צרפת
 מקום קבורה:  קלוו 
 מדינה:  הרייך הגרמני 
 השתייכות:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 תקופת הפעילות:  1939–1945 (כ־6 שנים)
 דרגה:   מיור (לופטוואפה)
 תפקידים בשירות
 מפקד כנף ציידי הלילה ה-4
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
   צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון חרבות ויהלומים   צלב הברזל דרגה ראשונה   צלב הברזל דרגה שנייה   הצלב הגרמני בזהב
 
היינץ וולפגנג שנאופר (בגרמנית: Heinz-Wolfgang Schnaufer; ‏ 16 בפברואר 1922 – 15 ביולי 1950), היה מיור בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), אשר הוכתר כאלוף הפלות והיה לאחד מהבודדים שקיבלו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

שנאופר נולד בקאלף ב-16 בפברואר 1922, והיה בנם הבכור של אלפרד שנאופר, מהנדס מכונות וסוחר, ומרתה לבית פריי. יקב המשפחתי נוסד על ידי אביו וסבו, הרמן שנאופר, בשנת 1919, זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מות סבו בשנת 1928 ניהל אביו את היקב לבדו, ולאחר מות אביו בשנת 1940, ניהלה אמו את היקב ואף הרחיבה אותו.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

לאחר סיום לימודיו בתיכון, הצטרף שנאופר ללופטוואפה ב-15 בנובמבר 1939, וב-1 באפריל 1941 הוסמך כטייס והועלה לדרגת לוטננט. בנובמבר אותה שנה הוצב שנאופר בלהק 2 בכנף ציידי הלילה ה-1, אשר תפקידה הייתה לפגוע במפציצים הליליים שהפציצו את גרמניה. בפברואר 1942 השתתף שנאופר בחיפוי האווירי על מבצע קרברוס, שבמהלכו פרצו דרך תעלת למאנש של סיירות הקריגסמרינה "שרנהורסט", "גנייזנאו" ו"פרינץ אויגן" ומספר ספינות קטנות מברסט שבצרפת אל בסיסי הבית שלהן בגרמניה. ב-2 ביוני 1942 זכה שנאופר להפלה הראשונה שלו, וב-1 באוגוסט הפיל 3 מטוסי אויב נוספים, ועד לסוף אותה השנה כבר נזקפו לזכותו 7 ניצחונות אוויריים.
ב-29 ביוני 1943 זכה שנאופר בניצחונו ה-17, וב-1 ביולי הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-26 ביולי זכה בגביע הכבוד של הלופטוואפה. ב-16 באוגוסט 1943 קיבל שנאופר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-31 בדצמבר הועמק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-15 בפברואר 1944 קורקע שנאופר בשל דלקת התוספתן, ורק ב-19 במרץ הוא חזר לטוס. ב-1 במאי 1944 הועלה שנאופר לדרגת האופטמן, ומונה למפקד הלהק ה-4 בכנף ציידי הלילה ה-1, וב-25 במאי הפך לאלוף ביום אחד, לאחר שהפיל 5 מטוסי אויב באותו היום. ב-22 ביוני הוא הפיל 4 מטוסי אויב ביום אחד, ועל כך קיבל ב-24 ביוני את תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-30 ביולי קיבל שנאופר את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל מידי היטלר, לאחר שזכה בניצחונו ה-89, וב-8 באוגוסט קיבלו אנשי צוותו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובכך היו לצוות היחיד שעיטור זה הוענק לכל הצוות. ב-1 בספטמבר זכה שנאופר לניצחונו ה-100, וב-16 באוקטובר קיבל תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-21 בפברואר 1945 הפיל 9 מטוסי אויב ביום אחד. ב-7 במרץ הוא הפיל 3 מטוסים נוספים, ובכך העלה את מאזן ניצחונותיו ל-121 הפלות, ולאחר מכן נאסר עליו לטוס שוב בטיסה קרבית. ב-9 באפריל הוא יצא לגיחה נוספת, אולם לא הצליח להפיל מטוסים נוספים, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי הבריטי.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

במאי 1945 נשלח שנאופר לאנגליה, שם נחקר האם הוורמאכט והלופטוואפה סיפקו ללוחמים מתאמפטמין או סמי מרץ, על מנת להגביר את כישוריהם בקרבות, וב-4 באוגוסט אותה שנה הוא שוחרר בשל בריאות לקויה. לאחר שחרורו הוא החזיר את היקב המשפחתי לפעילות, ועד מהרה החל העסק לשגשג. לאחר מכן הוא נסע עם ידידו מזמן המלחמה, הרמן גריינר, מווייל אם ריין לברן שבשווייץ, כדי להיפגש עם דיפלומטים מדרום אמריקה. השניים קיוו למצוא עבודה כטייסים בדרום אמריקה, וכדי להגיע אל ברן הם חצו את הגבול השווייצרי-גרמני באופן בלתי חוקי. הפגישה נכשלה, וכאשר ניסו לעבור את הגבול שוב באופן בלתי חוקי על מנת לשוב לגרמניה, נתפסו על ידי שומרי הגבול השווייצריים. השווייצרים מסרו אותם לשלטונות הכיבוש הצרפתיים, והם נכלאו בלורך, שם נשארו עד ששנואופר הצליח ליצור קשר עם גנרל צרפתי, שהיה לקוח של היקב שלו, והלה שחרר אותם. ב-13 ביולי התנגש שנאופר במשאית, בעת ששהה בצרפת למטרות קניית יין, וכעבור יומיים הוא מת מפצעיו בבית החולים בבורדו.
שירות ביון החוץ של רוסיה

| --- | --- |
דגל הארגון

מטה סוכנות הביון הרוסית במראה מהאוויר, בנפת יאסנבו שבמוסקבה.
 
 סמל הארגון, מאז 2009
 "מולדת, גבורה וכבוד" (Отечество, Доблесть и Честь)
 מידע כללי
 מדינה:  רוסיה 
 תחום שיפוט:  רוסיה רוסיה
 משרד אחראי:  נשיא רוסיה
 סוכנות אם:  סגל הנשיא
 סוכנות בת:  זסלון מינהל X מינהל I
 תאריך הקמה:  18 בספטמבר 1991
 סוכנות קודמת:  ק.ג.ב.
 מנהל:  סרגיי נארישקין
 מטה מרכזי:  יאסנבו, דרום-מערב מוסקבה, רוסיה
 עובדים:  חסוי (מוערך בכ־13,000)
 תקציב:  חסוי
 SVR.gov.ru
 
שירות ביון החוץ של רוסיה (ברוסית: Служба внешней разведки; הגייה מקורבת: סְלוּזְ'בָּה וְנֶשְנֵיי רַזְבֶדְקי; ידוע גם בראשי התיבות: ס.ו.ר.) הוא סוכנות הביון הרוסית ואחד הארגונים החשאיים ביותר בקהילת המודיעין הרוסית.
הארגון הוקם ב־18 בדצמבר 1991 לאחר פירוק הק.ג.ב., בעקבות התפרקות ברית המועצות ויונק את שורשיו ממחלקת החוץ של הצ'קה שנוצרה ב־20 בדצמבר 1920. הארגון חודר בין השאר לארגוני טרור ומשתף במידע שירותי ביטחון של בעלות ברית. מטה הארגון ממוקם סמוך לכפר באצ'ורינו, בחבל לנין במחוז מוסקבה, סמוך לתחנת המטרו יאסנבו במוסקבה.
הארגון מקביל ל־CIA האמריקאי ולמוסד הישראלי.
היסטוריה

סוכנות הביון האזרחית שמטרתו ביון מחוץ לגבולות המדינה הראשונה ברוסיה לאחר המהפכה הוקמה ב־20 בדצמבר 1920 כמחלקת החוץ של הצ'קה. עד 1954 המחלקה פעלה תחת שמות שונים, אך הייתה כפופה לשירות הביטחון ופעלה כארגון מודיעין.
במרץ 1954 הוקם הקג"ב ובו מנגנון המודיעין: המינהל הראשי הראשון שהיה סוכנות הביון הסובייטית עד 1991. בשל שורת שינויים ארגונים מבניים בקג"ב, שהיה מעורב בניסיון הפוטש של אוגוסט של השמרנים הקומוניסטים בקיץ 1991, המינהל פורק.
יבגני פרימקוב ויו"ר הקג"ב ואדים בקאטין, הביאו למעצרו של יו"ר הקג"ב הקודם, ולדימיר קריוצ'קוב והחליטו להפריד את תפקידי הביון מהקג"ב:
ב-6 בנובמבר 1991, פרימאקוב מונה למנהל הראשון והיחיד של שירות הביון המרכזי הסובייטי.
ב-25 בנובמבר 1991, צו נשיאותי של נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבאצ'וב הסדיר את מעמד הארגון, מבנהו ומנהליו.
ב-2 בדצמבר אותה שנה מונו מספר סגנים למנהל הארגון.
כעבור יומיים הפך הקג"ב לשירות הביטחון הבין רפובליקני. שירות הביון המרכזי והוועדה להגנת גבולות המדינה של ברית המועצות היו לחלק מהחוק האחרון שנחקק בברית המועצות: "אודות הארגון המחודש לגופי ביטחון המדינה".
ב-13 בדצמבר הוקם לראשונה בביון הרוסי לשכת הקשר עם תקשורת ההמונים.
רשמית, הארגון פורק ב־18 בדצמבר 1991 וירש אותו שירות ביון החוץ של רוסיה, שברבות השנים סמכויותיו גדלו והוא מפעיל את הסוכנים החשאיים של המדינה ומשתף פעולה עם סוכנויות ביון זרות. למעשה כל הסוכנים שהיו מופעלים על ידי הק.ג.ב. מחוץ לגבולות ברית המועצות המשיכו לעבוד תחת שירות ביון החוץ של רוסיה. בשנת 2020 ראש השרות חשף חלק מהם לרבות יורי שווצ'נקו שעבד תחת מסווה בשנים 1963-2001 במדינות שונות ובשנת 2017 ולדימיר פוטין העניק לו תואר גיבור רוסיה.
דו"ח המודיעין הראשון של שירות ביון החוץ של רוסיה יצא בשנת 1993 והוא כלל רשימה של עשרות מדינות ומצב תוכניות הגרעין שלהן וקצב התפתחותן האפשרית בעתיד. הדו"ח כלל מדינות כמו מצרים, סוריה, קוריאה הצפונית, איראן ומדינות נוספות באסיה ואפריקה. שירות ביון החוץ של רוסיה שיחק תפקיד פעיל מאוד בתקופת בוריס ילצין והיה ממנסחי מדיניות החוץ של רוסיה בתקופה זו. ראש הארגון, יבגני פרימקוב התבטא רבות כנגד נאט"ו ומדיניות ההתפשטות שלה מזרחה כשגייסה לשורותיה כמה ממדינות הגוש המזרחי לשעבר. פרימקוב, ערביסט ואנטי-מערבי, תבע ממדינות המערב לחדול מלחתור תחת רוסיה, דברים שגם אמר אז שר החוץ הרוסי, אנדריי קוזירב.
בספטמבר 1999 הניח הארגון דו"ח בפני נשיא רוסיה, אודות סיכויי פלישת נאט"ו לקוסובו וניסיונה של איראן לעבור לשימוש בטכנולוגיה גרעינית ובעשור הראשון של המאה ה-21 עמל על מבצעי חדירה לארגוני טרור ופעל נגד הבלדנים הצ'צ'ניים.
באפריל 2010 נחשפה רשת ריגול רוסית בארצות הברית — עשרה מרגלים שנשלחו לארצות הברית בשנות ה־90, על מנת להוות בעתיד מרגלים פעילים עבור המדינה. לאחר עסקת חילופי אסירים בין רוסיה לארצות הברית, המרגלים הוחזרו לרוסיה. ביניהם התפרסמה המרגלת אנה צ'פמן שהייתה לסמל תרבות רוסי, בעקבות הפרשה.
בדצמבר 2020 נטען על ידי חברות אבטחת מידע כי הארגון עומד מאחורי קבוצת ההאקרים "Cozy Bear" שביצעה את מתקפת הסייבר על הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
הארגון מנהל מבצעים לשחרור בני ערובה המוחזקים במדינות עוינות, חשיפת תאי טרור ואבטחת השגרירים והמשלחות הדיפלומטיות, בייחוד באזורי סכסוך, באמצעות לוחמי יחידת זסלון.
מבנה

סרגיי נארישקין הוא מנהל הסוכנות מאז 2016 והתמנה לתפקיד על ידי נשיא רוסיה.
המנהל מחויב למסור דו"חות מודיעין לנשיא מדי יום שני והוא חבר במועצת הביטחון. שירות ביון החוץ של רוסיה מוסר, כאמור, דו"חות מודיעין שבועיים לנשיא, אלא שבניגוד ל-CIA האמריקני שמסתפק בשליחת הדו"ח ללא פרשנות אישית, שירות ביון החוץ של רוסיה נוטה להוסיף הערות ופרשנות מודיעינית לגבי התגובה האפשרית למידע מודיעיני מסוים.
על פי פרסומים שונים בשנות ה-90 אלה היו מחלקות הארגון:
מינהל PR (המינהל למודיעין פוליטי) - כללה 17 מחלקות שכל אחת מופקדת על ריגול במדינה מסוימת
מינהל S ("הבלתי לגאליים") - כללה 13 מחלקות והפעילה את כל מרגליה האזרחיים של רוסיה, לרבות אלה שנלכדו ב-2010. הכילה תת-מחלקה לריגול ביולוגי.
מחלקת המבצעים
יחידת זסלון
מחלקה X (מודיעין טכנולוגי) - המקבילה ללק"ם, עוסקת בריגול טכנולוגי ונחשבת למחלקה הגדולה ביותר בשירות ביון החוץ של רוסיה, עם כ-1,000 סוכנים. נחשבת למחלקה הפורייה ביותר מבחינת הפקת דו"חות מודיעין.
האקדמיה לביון חוץ (ABP).
מינהל KR (סיכול ריגול חיצוני) - זהו שירות הביטחון של שירות ביון החוץ של רוסיה. אחראית למניעת הסתננויות וריגול בתוככי הארגון מצד מדינות זרות.
מינהל OT (תמיכה טכנית מבצעית) - אחראי מבחינה לוגיסטית להצטיידות הסוכנים לקראת ביצוע מבצעים חשאיים.
מינהל R (מינהל הניתוח והתכנון המבצעי) - תכנון מבצעי הארגון בחו"ל. המוח שמאחורי המבצעים.
מינהל I (שירות המחשוב/מידע ותפוצה) - אחראי באופן בלעדי על ניתוח מידע מודיעיני והפקת הערכת מודיעין כוללת מדי שבוע עבור הנשיא. דו"חות המחלקה הם שמוגשים בפני הנשיא מדי יום שני. זוהי במידה רבה המקבילה לחטיבת המחקר באמ"ן.
המינהל למודיעין כלכלי
מטה סוכנות הביון הרוסית ממוקם בנפת יאסנבו שבמוסקבה והוא מכונה על ידי עובדי השירות בכינוי "המרכז" או "היער" משום שהמבנה ממוקם בלב אתר מיוער בצפון העיר.
על פי מודיעין ממקורות גלויים הארגון גם מפעיל את המכון הרוסי למחקרים אסטרטגיים, שהוקם כמרכז אנליטי של שירות הביון על פי צו נשיאותי מפברואר 1992. בשנת 2009 המכון אורגן מחדש והוכפף ישירות לסגל הנשיאותי של רוסיה.
עם זאת, באתר האינטרנט הרשמי מבנה הארגון מתואר באופן הבא:
ראשי הביון הרוסי

ראש הביון הרוסי הראשון היה מנהל מחלקת החוץ של הצ'קה שהתמנה בנובמבר 1920. בשנות מלחמת העולם השנייה היה זה ראש המודיעין של נקוו"ד. בתקופת המלחמה הקרה ראש המודיעין הסובייטי היה מנהל המינהל הראשי הראשון של הקג"ב ומאז 1991 ראש הביון הרוסי הוא מנהל שירות ביון החוץ של רוסיה שממונה ומפוטר על פי צווי נשיא רוסיה.
מנהל שירות ביון החוץ של רוסיה הוא בדרגת שר פדרלי ומתוקף תפקידו הוא חבר קבוע במועצה לביטחון לאומי. מנהל שירות ביון החוץ של רוסיה זוכה לאבטחה צמודה של שירות האבטחה הפדרלי של רוסיה.
| שם> מנהלי שירות ביון החוץ | תחילת כהונה> מנהלי שירות ביון החוץ | סיום כהונה> מנהלי שירות ביון החוץ |
| --- | --- | --- |
| יבגני פרימקוב | 30 בספטמבר 1991 | 9 בינואר 1996 |
| ויאצ'סלב טרובניקוב | 10 בינואר 1996 | 20 במאי 2000 |
| סרגיי לבדב | 20 במאי 2000 | 5 באוקטובר 2007 |
| מיכאיל פרדקוב | 9 באוקטובר 2007 | 5 באוקטובר 2016 |
| סרגיי נארישקין | 5 באוקטובר 2016 |  |
שירות ביון החוץ של רוסיה בתרבות הפופולרית

בניגוד למקבילו הפנימי, שירות הביטחון הפדרלי, שירות ביון החוץ של רוסיה כמעט שאינו זוכה לסיקור תרבותי בקולנוע ובספרות בשל טבעו החשאי כאחד מארגוני הביון החשאיים ברוסיה ובעולם.
אחת מסדרות הטלוויזיה הנודעות אודות הארגון היא המולדת מחכה שגוללה את קורות סוכני הארגון במזרח התיכון וכן הסדרה המרצה. בתעשיית הקולנוע הרוסית הארגון הוצג בסרטי פעולה כדוגמת בלתי מנוצח והסרט גיבור.
נכתבו ספרים בודדים על ידי יוצאי הארגון אודות הסוכנות ובישראל הארגון זכה לחשיפה רבה באשר לשיטות הפעולה שלו, בסדרת הטלוויזיה תא גורדין המגוללת את סיפורם של סוכני שירות ביון החוץ של רוסיה שהושתלו בישראל לפני שנים ונדרשים לפעול שוב, לאחר הקפאה של שנים רבות. לסדרה תא גורדין נוצרה מקבילה בארצות הברית Allegiance ששודרה החל מינואר 2015.
הגוף הופיע בכמה מספריו של טום קלנסי בזיכיון ג'ק ראיין, כמו בספר חומת אש, ובספריו של דניאל סילבה כמו ב"האישה האחרת".
גלריה

סמל שירות ביון החוץ של רוסיה בשנים 1991–2009.
גרסה נוספת לסמל שירות ביון החוץ של רוסיה בשנות ה-90.
דגל הארגון
ראו גם

שירות הביטחון הפדרלי - ביטחון ומודיעין פנימי ברוסיה
גר"ו - המודיעין הצבאי הרוסי
לקריאה נוספת

ג'פרי ט. ריצ'לסון, מאה של מרגלים - ביון במאה ה-20, רסלינג, 2009.
הערות שוליים

↑  מתוך מאה של מרגלים מאת ג'פרי ט. ריצ'לסון, הוצאת רסלינג, עמ' 514-517. תרגום מאנגלית: מיכאל אלעזר
↑  ראו מקור כאן
| קהילת המודיעין הרוסית |
| --- | --- | --- |
| יחידות מודיעין בצבא ובמשרד ההגנה | המודיעין הצבאי (ספצנאז) • מודיעין ימי (הקומנדו הימי) • מודיעין האוויר |  |
| ממשלת רוסיה | הביון החיצוני • הביטחון הפדרלי • משרד הפנים • מאבק באלכוהול הלא חוקי • פספ"ם |  |
| נשיא הפדרציה הרוסית | מועצת הביטחון • האבטחה הפדרלית (התקשורת המיוחדת) • ביטחון הנשיא • ועדת החקירות |  |
| ארגונים לשעבר באימפריה הרוסית, ברית המועצות ורוסיה | הלשכה לעניינים סודיים • הלשכה החשאית • הלשכה המיוחדת • הז'נדרמריה • אוכרנה • ג.פ.או. • או.ג.פ.או. • ביטחון המדינה • המודיעין הצבאי הסובייטי • פאפס"י • סוכנות הביטחון הפדרלית • שירות הביטחון הבין-רפובליקני • משרד הביטחון • פס"ק • משטרת הסמים הפדרלית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300130705171  GND: 5175467-8  ISNI: 0000 0001 1086 9605  LCCN: n93095072  NKC: ko2005281488  VIAF: 125638904   WorldCat (עם VIAF): 125638904 
בית אבריקוסוב במוסקבה, משרדו של דובר סוכנות הביון

נס מנהל שירות ביון החוץ של רוסיה
רובר אריול

רובר איזק אריול (בטורקית: Rober İsaac Eryol, ידוע בישראל בשם רוברט שרף ורוברט סרף 21 בדצמבר 1930 - 21 בדצמבר 2000) היה כדורגלן טורקי ששיחק בקבוצת גלאטסראיי בעמדת הקשר. כמו כן, שיחק אריול בנבחרת טורקיה. לאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן במשך מספר חודשים את הפועל באר שבע.