stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אונדו (מדינה)
אקלים

האקלים במדינת אונדו הוא טרופי עם שתי עונות, העונה הגשומה (אפריל–אוקטובר) והעונה היבשה (נובמבר–מרץ). הטמפרטורה לאורך כל השנה נעה בין C°‏ 21–C°‏ 29 בעוד הלחות גבוהה יחסית. ירידת הגשם השנתית נעה בין 2,000 מ"מ בחלקים הדרומיים ל-1,150 מ"מ באזורים הצפוניים. כמות המשקעים פוחתת ככל שמרחיקים צפונה מקו החוף של האוקיינוס האטלנטי.
משאבי טבע

מדינת אונדו מפיקה 12% מכלל הנפט והגז שמפיקה ניגריה. תעשייה זו היא התעשייה הגדולה ביותר במדינת אונדו.
להלן משאבי הטבע הנמצאים במדינת אונדו:
ביטומן
פחם
סלע מסותת (אנ')
פלדספר
אבני חן
חול קוורץ לתעשיית הזכוכית
גרניט
גבס
קאולין
אבן גיר
נפט
גז טבעי
משאבי טבע > צמחייה

המדינה נהנית בדרך כלל מצמחייה שופעת. אזור יער גשם נמצא בדרום, בעוד שבאזורים הצפוניים הצמחייה העיקרית היא מסוג תת-סוואנה.
גלריה

שלט הכניסה לאקוקו
שלט הכניסה לאיילרה
בית ספר תיכון באילרא-מוקין
הכנסייה הקטולית באוגבה-אפו
אישה ניגרית מייצרת כדי חרס
הכנסייה האנגליקנית בבירה אקורה
אזיקים

זוג אזיקים
שב"ח אזוק מובל בתוך בית המשפט בירושלים
אזיקים הם אמצעי כבילה שנועד לשמור על שני פרקי יד צמודים. הם מורכבים משני חלקים טבעתיים, המחוברים ביניהם בשרשרת או בציר. בכל אחד מהחלקים יש זרוע משוננת המסתובבת על ציר, כך שתינעל לצורת טבעת החובקת את פרק היד.
ללא מפתח, לא יכול האדם הכבול באזיקים להפריד בין פרקי ידיו אלא כדי סנטימטרים בודדים, דבר המגביל משמעותית את יכולת הכבול לבצע פעולות בסיסיות, ובכלל זה להוות סיכון לסביבתו או להימלט. כבילת הידיים באזיקים מאחורי גבו של הכבול, מגבילה עוד יותר את תנועתו.
האזיקים משמשים לרוב גורמי אכיפת חוק לכבילה זמנית של עצירים בעת החזקתם או ניודם מחוץ למתקן נעול.
איזוקו של אדם נחשב לאמצעי כבילה משפיל, ועל כן החוק מגביל את האיזוק כך שיתבצע אך ורק במצב בו נשקפת סכנה מאי-אזיקתו של העציר.
יש הטוענים כי שירות בתי הסוהר נוטה לאזוק עצירים באופן לא מידתי המנוגד לעולה מן החוק ואף פוגע בכבוד האדם שלהם, בין היתר בדיונים בפני בית המשפט.
ראו גם

אזיקי רגל
אזיקי אגודל
אזיקון
אזיקים אלקטרוניים
הערות שוליים

↑  עודד שלום, תא לחץ, באתר ynet, 8 במרץ 2018; במקור, מתוך "המוסף לשבת", ידיעות אחרונות
↑  דניאל דולב‏, הסנגוריה הציבורית נגד איזוק אסירים בבתי המשפט: "משפיל ומנוגד לחוק", באתר וואלה, 17 באוקטובר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548377205171  GND: 7729554-7  LCCN: sh85058662 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אוכרה

ערך זה עוסק בצבע. אם התכוונתם לקודון סיום - גנטיקה, ראו .
| --- | --- |

 שלשת הקסא:  #CC7722
 ייצוג RGB:  R=204, G=119, B=34
 ייצוג HSV:  H=30, S=83, V=80
 ייצוג CMYK:  C=0, M=42, Y=83, K=20
אוכרה (וגם אוֹכֶּר או אוקר) (מיוונית ὠχρός, אוֹכְרוֹס, פירוש: "צהבהב") היא פיגמנט אדמת-טיט טבעי, שהיא תערובת של תחמוצת ברזל Fe2O6Si-2 וכמויות משתנות של חימר וחול. צבע האוכרה נע בין צהוב לאדום עד חום, כתלות בריכוז מינרלי הברזל ובדרגות החמצון והמיום שלהם. לווריאציה של אוכרה המכילה כמות גדולה של המטיט יש גוון אדמדם והיא מכונה "אוכרה אדומה". המילה אוכרה משמשת גם לציון חומרי טיט צבעוניים המכילים תחמוצת ברזל, הנוצרים כתוצר לוואי של מיצוי פח ונחושת. באוכרה נעשה שימוש נרחב באזורים שונים בעולם, כבר מהתקופה הפרה-היסטורית. במקומות מסוימים נעשה באוכרה שימוש גם בימינו.
פיגמנט אדמה

משפחת צבעי האוכרה היא משפחה של פיגמנטי קרקע הכוללת אוכרה צהובה, אוכרה אדומה, אוכרה סגולה, סיינה (sienna) ואוכרה חומה. המרכיב העיקרי של האוכרה הוא תחמוצת ברזל (Iron(III) oxide-hydroxide). האוכרה מופיעה בטבע בשתי צורות מינרליות עיקריות: גתיט (בעל גוונים צהובים) והמטיט (בעל גוונים אדומים). חימום הגתיט גורם להתנדפות יון ההידרוקסיל וליצירת תחמוצות ברזל המטיטיות אדומות. אופי הצבע והגוון הנוצרים בתהליך זה נקבעים על ידי שני גורמים עיקריים: הטמפרטורה וההרכב המינרלי של חומר היסוד. המעבר מן הגתיט להמטיט מתרחש בטווח טמפרטורות של 280–400 מעלות צלזיוס.
שימוש היסטורי באמנות ובתרבות

תחמוצת ברזל היא מהמינרלים הנפוצים ביותר שנמצאו על פני כדור הארץ, ויש עדויות רבות לכך שאוכרה צהובה ואדומה שימשה בזמנים פרהיסטוריים ועתיקים תרבויות רבות ושונות ביבשות שונות. האוכרה נוצלה ככל הנראה למכלול רחב של פעילויות חברתיות וטקסיות, ביניהן ציורי קירות וקברים, מנהגי קבורה, עיטור הגוף וכן למטרות יותר מעשיות כגון עיבוד עורות וכהגנה מפני השמש וחרקים. חלק משימושים אלו מתועדים בתקופות מאוחרות יותר בתרבויות שונות. האוכרה הייתה אחד מחומרי הגלם השכיחים בשימוש האדם. השימוש בה תורם להבנה משוערת של התרבות החומרית והחברתית של האדם הפרה-היסטורי, אורחות חייו וכיצד ניצל את המשאבים שבסביבתו.
פרה-היסטוריה והיסטוריה מוקדמת > אירופה

כבר לפני כ-300,000 שנה נמצאו עדויות לשימוש בצבעי אדמה. עשרות גושי אוכרה צהובים, חומים, אדומים וסגולים נמצאו באתר הארכאולוגי טרה אמטה (Terra Amata (archaeological site)), המצוי בניס (דרום צרפת).
הניאנדרטליים שאכלסו את אירופה בראשית תקופת הקרח האחרונה, נהגו לקבור את מתיהם צבועים באוכרה אדומה. באתר “קרו מניון” התגלו עשרות קילוגרמים של אבקת אוכרה וסוגי צבע אחרים.
גם בוויילס, נמצא כי נעשה שימוש באוכרה בקבורה. 'הגבירה האדומה של פאבילנד' (Red Lady of Paviland) הוא אחד הממצאים המרשימים מאזור הממלכה המאוחדת, המתוארך כבן 30,000 שנים. מדובר בשלד חלקי מהתקופה הפלאוליתית העליונה אשר צבוע באוכרה אדומה ומכאן שמו.
באתרים פלאוליתים ב-Pech Merle בצרפת נמצאו ציורים של בעלי חיים עם פיגמנטים של אוכרה אדומה וצהובה (בני כ 25,000 שנה). במערת אלטמירה שבספרד נמצאו ציורים דומים המתוארכים ל - 15,000-16,500 לפנה"ס.  במערת לאסקו נמצאו מאות ציורי קיר של בעלי חיים, בעיקר פרסתנים וטורפים, המתוארכים כבני 17,300 שנה.  הציורים צוירו על קירות המערה באמצעות אוכרה אדומה, צהובה ושחורה(אנ').
פרה-היסטוריה והיסטוריה מוקדמת > מדינות הים התיכון

המצרים השתמשו באופן נרחב באוכרה צהובה בציורי קירות וקברים. לרוב נצבעו דמויות הגברים באוכרה אדומה-חומה, ודמויות הנשים באוכרה צהובה או עם פנים מוזהבות. אוכרה אדומה שימשה גם כסומק וכשפתון לנשים ואף בתור תרופה. כמו כן, נתגלו פסים בצבע אוכרה על 'האובליסק הלא גמור' באזור הצפוני של מחצבת האבן אסואן. פסים אלו ציינו אתרי עבודה.
ביוון העתיקה אוכרה אדומה נקראה 'מילטוס' (μίλτος). כאשר  זומנה האספה באתונה, הייתה קבוצה של עבדים ציבוריים מטאטאת את החלל הפתוח של ה'אגורה'(אנ') שנחשב למקום מקודש,  בחבלים טבולים במילטוס.  אזרחים אשר הסתובבו באגורה במקום לעבור לאזור האספה, היו מסתכנים בהכתמת בגדיהם בצבע. זה היה מעין קנס על היעדרותם מהאסיפה, כיוון שאם בגדיהם הוכתמו, לא יכלו ללובשם שוב בציבור.
בימי קדם הקלאסיים, האוכרה האדומה הטובה ביותר הגיעה ממושבה יוונית על הים השחור, באזור בו נמצאת כיום העיר סינופ שבטורקיה. אוכרה זו עברה תהליכי עיבוד קפדניים, ומחירה היה גבוה. היא סומנה בידי חותם מיוחד ונקראה 'סינופ חתומה' (Sealed Sinope). מאוחר יותר, השם הלטיני והאיטלקי סינופיה (אנ') ניתן למגוון רחב של פיגמנטים בצבע אדום כהה אשר שימשו כצבעי בסיס להכנת ציורי הפרסקו.
הרומאים השתמשו באוכרה צהובה בציוריהם כדי לייצג זהב וגווני עור, וכצבע רקע.  ניתן לראות שימוש נרחב באוכרה הצהובה בציורי הקיר שבפומפיי.
פרה-היסטוריה והיסטוריה מוקדמת > אפריקה

האוכרה האדומה משמשת את אוכלוסיית אפריקה במשך כ-200,000 שנים.הציידים הלקטים שהתגוררו במערת בְּלוֹמבּוֹס לפני 100,000 עד 72,000 שנה, חרטו עיצובים גאומטריים על גבי גושי אוכרה (ראו תמונה). בנוסף הם עיטרו את עצמם במחרוזות של חרוזי צדף צבועים אוכרה וצבעים נוספים. במערה יש עדויות להפקה ואחסון של האוכרה. האוכרה נטחנה בעלי ומכתש ואוחסנה בכלים שהוכנו מקונכיות של קונכיית 'אוזן הים' (אָבּלון) – הדוגמה הקדומה ביותר המוכרת לשימוש כזה בקונכיות.
עד היום נשות ההימבה בנמיביה משתמשות לעיטור גופן בתערובת של אוכרה ושומן בעלי חיים, כדי להשיג צבע עור אדמדם. את תערובת האוכרה הן מורחות גם על שיערן הקלוע לצמות. גם גברים ונשים של אנשי מסאי בקניה וטנזניה השתמשו ומשתמשים באוכרה באותו האופן.
פרה-היסטוריה והיסטוריה מוקדמת > אוסטרליה

השימוש באוכרה הגיע גם לאוסטרליה העתיקה. ביבשת נמצאו קבורות עם שרידי אוכרה מלפני כ-42,000 שנים. יש המפרשים את השימוש באוכרה כבעל ממד של הבעה אידאולוגיות ושל סימבוליזם בקרב המתיישבים הראשונים ביבשת.
האוסטרלים האבורג'ינים השתמשו באוכרה במשך אלפי שנים. האוכרה שימשה לקישוט גופם, להגנה מפני השמש, למנהגי קבורה, לציורי מערות ושאר יצירות אומנות. כמו כן, הם שימרו עורות של בעלי חיים באמצעותה. באתרי קבורה שנחפרו באזור אגם מונגו במערב ניו סאות' ווילס, נמצאו עצמות צבועות אוכרה אשר תוארכו למועד הגעתו של האדם לאוסטרליה; אחד הממצאים המרשימים מהאתר הוא "אדם-מונגו" (אנ')(LM3), שלד צבוע נתזים רבים של אוכרה אשר מתוארך לפחות כבן 32,000 שנה ואולי אף בן 60,000 שנה. פיגמנטים של אוכרה מצויים בשפע ברחבי אוסטרליה, במיוחד במדבר המערבי, בקימברלי ובארנהם לנד, ונמצאו באתרים ארכאולוגיים רבים.  במוזיאון הלאומי של אוסטרליה יש אוסף גדול של דגימות של אוכרה מאתרים רבים ברחבי אוסטרליה.
פרה-היסטוריה והיסטוריה מוקדמת > ניו זילנד

אנשי מאאורי מניו זילנד עשו שימוש נרחב באוכרה לצרכים פונקציונליים ומסורתיים. הם ערבבו אוכרה עם שומן כרישים ובתערובת צבעו את בתיהם ואת הוואקה-טאוה (waka taua), סירות הקאנו ששימשו אותם ללחימה. הצביעה מנעה את ייבוש עץ הסירות והבתים והגנה עליהם. אנשי המאאורי, בעיקר הנשים, מרחו אוכרה על פניהם להגנה מפני חרקים. מריחת האוכרה על הפנים ועל הגוף התרחשה גם כחלק מטקס קבורה, ככל הנראה באופן סמלי מסורתי. כדי לייצר את אבקת האוכרה, הם כתשו גושי אוכרה מוצקים שמצאו על גבי משטחי אבן שטוחים.
פרה-היסטוריה והיסטוריה מוקדמת > צפון אמריקה

השימוש באוכרה קשור קשר הדוק לאנשי הבאוט'וק (אנ'), העמים הילידיים של צפון אמריקה.  הבאוט'וקים צבעו את גופם ואת כל חפציהם באוכרה אדומה: חצים, קשתות, סירות קאנו ועוד. לרוב, הם ערבבו את האוכרה עם שומן איילים.  תערובת זו הקנתה להם הגנה מפני השמש וחרקים. השימוש הנרחב באוכרה הוביל את האירופאים הראשונים שהגיעו ליבשת לכנותם "אינדיאנים אדומים"- אדומי עור.  שימוש באוכרה היה נפוץ גם בקרב הMaritime Archaic. בחפירות ארכאולוגיות שנעשו ב Port au Choix נמצאו קברים של למעלה ממאה פרטים עם עדויות לשימוש באוכרה. גם בקנדה ובארצות הברית נמצאו עדויות לשימוש באוכרה המתוארכות ל-100–400 לפני הספירה. גם שם ניתן לראות שימוש באוכרה לצורכי צביעת הגוף.
פרה-היסטוריה והיסטוריה מוקדמת > ישראל

ממצאי אוכרה התגלו גם בכמה אתרים ארכאולוגים בארץ. לדוגמה, במערת אל-ואד התגלתה שכבה נאטופית עשירה בכלי צור, כלי כתישה ושרידי אוכרה. כמו כן נמצאו שלוש קבורות אדם, הראשונות שנמצאו בכרמל, וקצה ידית מגל מגולפת בדמות ראש חיה – העדות הראשונה לאמנות פרה-היסטורית במזרח הקרוב. מאסף האוכרה של אל-ואד כולל 49 דוגמאות, מתוכן 37 דוגמאות המטיטיות ו-12 דוגמאות גאתיטיות. שרידי אוכרה נמצאו גם על שישה עליי בזלת.
באתר הנאטופי עינן אשר נמצא בבקעת החולה נמצאו עשרות שלדים, מבני מגורים, חפצי אומנות וכן כלי בזלת וכלי צור, שעל אחדים מהם נתגלו שרידי אוכרה אדומה. מאסף האוכרה של עינן כולל 33 דוגמאות שמתוכן 29 דוגמאות המטיטיות וארבע דוגמאות גיאתיטיות.
במערת היונים והטרסה, הממוקמות על הגבול שבין שפלת החוף של הגליל המערבי לבקעת בית-הכרם, נמצא מאסף אוכרה גדול הכולל 66 דוגמאות, מתוכן 60 דוגמאות המטיטיות ושש דוגמאות גיאתיטיות. בנוסף, במערת היונים נמצאו מספר פריטים עם שרידי אוכרה: שלוש מכתשים מבזלת, 15 עליים (12 מבזלת ושלושה מגיר) ו-11 פריטי צור.
בשלושת האתרים, מערת אל-ואד, מערת עינן ומערת היונים והטרסה נמצא אחוז גבוה של תחמוצת ברזל המטיטיות לעומת אחוז נמוך של תחמוצות ברזל גאתיטיות.
במערת קדומים (קפזה) הנמצאת לרגלי הר הקפיצה, נמצאו קברים של אדם מודרני ובתוכם קרני איל.  על העצמות הקבורות נמצאו שרידי אוכרה אדומה.
רנסאנס

ברנסאנס חלה התקדמות משמעותית בטכניקות הציור והצביעה. עדיין, מרבית הצבעים שהיו בשימוש היו פיגמנטים מינרליים. פיגמנטי אוכרה צהובים ואדומים היו בשימוש נרחב בציורי לוחות ופרסקאות. הצבעים השתנו מאוד מאזור לאזור, כתלות בהרכב החימר. באזורים מסוימים חימר האוכרה היה עשיר לימוניט ובעל גוון צהבהב ובאחרים עשיר בהמטיט אדמדם. בפוזואולי שליד נאפולי האוכרה הייתה בגוון ורוד סלמון, ואילו הפיגמנט מטוסקנה הכיל מנגן, שהפך אותו לחום אדמדם כהה ששמו 'טרה די סיאנה', או 'אדמת סיאנה'. את צבע האוכרה הפרידו מחול ומהחומרים האורגניים שבקרקע (רקבובית/הומוס) באמצעות ערבוב של התערובת החולית עם מעט מים. החול שקע מטה בעוד החומרים האורגניים צפו בהדרגה. לאחר שנוקו מיתר החומרים, המים הצבועים שנותרו הכילו את האוכרה יובשו והתקבלה אבקת אוכרה. היה צורך לחזור על פעולת ההפרדה מספר פעמים.
היסטוריה מודרנית

תהליך ההפקה התעשייתי להכנת פיגמנט האוכרה פותח על ידי המדען הצרפתי ז'אן אטיין אסטיר (אנ') בשנות ה -1780. אסטיר שגדל ברוסיון שבמחוז פרובאנס, הוקסם מצוקי החימר האדום והצהוב שבאזור. הוא המציא תהליך עיבוד בו ניתן להפיק את פיגמנט האוכרה בכמויות גדולות. תחילה הוצא החומר מאזורי משקעים פתוחים או ממכרות. החמר הגולמי הכיל כ -80% עד 90% חול ו -10% עד 20% אוכרה. אחר-כך שטף את החמר כדי להפריד בין גרגרי החול מחלקיקי האוכרה והותיר את המשקעים באגנים גדולים, בכדי להזרז את ההפרדה. לאחר מכן יובשו המים, והאוכרה היבשה נחתכה ללבנים, רוסקה, סוננה, וסווגה לפי צבע ואיכות.
האוכרה באיכות הטובה ביותר הייתה שמורה לשימוש אמנים.  אוכרה מרוסיון הייתה יצוא צרפתי חשוב עד אמצע המאה ה -20, והייתה נפוצה באזורים הכפריים של אירופה.  בצבעים שהופקו מהאוכרה שיוצאה נעשה שימוש הן בקרב אמנים והן לצביעת בתים. כמו כן, אוכרה שימשה לצורך חיטוי פצעים והיוותה מרכיב חשוב בתעשיית הגומי המוקדמת.
היצוא הצרפתית פסק כאשר השווקים הגדולים קרסו בשל המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים בספרד. כמו כן החלה תחרות בשוק, בשל כניסת פיגמנטים סינתטיים חדשים. המכרות ברוסיון נסגרו, אם כי הייצור של הפיגמנטים של אוכרה טבעיים נמשך במכרות בקפריסין ובאתרים אחרים. אמנם השימוש באוכרה אינו נרחב כפי היה בתקופות הקדומות, אך גם כיום נעשה בה שימוש בקרב אוכלוסיות מסוימות כמו אנשי ההימבה ואנשי המסאי שבאפריקה.
ראו גם

מערת לאסקו
מערת הקפיצה
אמנות ניאנדרטלית
אמנות פרהיסטורית
אמנות מצרים העתיקה
פיגמנטי צביעה
לקריאה נוספת

Weinstein-Evron, M 1993. El-Wad Cave. The New Encyclopedia of Archaeological Excavations in the Holy Land. E. Stern (ed.) Jerusalem:The Israel Exploration Society and Carta:1498-1490.
זקהיים, אהד, מקורות האוכרה במכלולים הנטופים מאל ואד, עינן והיונים. חיפה: אוניברסיטת חיפה, 1997.
Belfer-Cohen, Anna. "The Natufian graveyard in Hayonim cave." Paléorient (1988): 297-308.
Barnett, J. R., Sarah Miller, and Emma Pearce. "Colour and art: A brief history of pigments." Optics & Laser Technology 38.4-6 (2006): 445-453.
איי ABC

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 קואורדינטות:  12°10′00″N 69°00′00″W﻿ / ﻿12.166666666667°N 69°W﻿ / 12.166666666667; -69
 שטח:  925 קמ"ר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ממלכת ארצות השפלה 
 אוכלוסייה:  275,650 (2014)
 תאריך גילוי:  1499 
  (למפת האנטילים הקטנים מוגדלת) איי ABC(למפת האנטילים הקטנים רגילה) איי ABC
 he
 
איי ABC ‏(ABC islands) קבוצת איים בים הקריבי, הקרויה על פי האות הראשונה בשמותיהם: ארובה (Aruba), בונייר (Bonaire) וקוראסאו (Curaçao).
שלושת האיים משתייכים לממלכת ארצות השפלה של הולנד. ארובה וקורסאו הם טריטוריות אוטונומיות.
הולנדית הייתה השפה הרשמית באיים במשך רוב ההיסטוריה שלהם. אנגלית הפכה לשפה הרשמית באנטילים ההולנדים בשנת 2007.
היסטוריה

יש הסבורים שאיי ABC התגלו לראשונה על ידי אחד הקפטנים של כריסטופר קולומבוס, אלונסו דה איידה (אנ')‏ (Alonso de Ojeda), אשר הגיע לראשונה לקוראסאו במאי 1499. הוא אמר שהוא כינה את האיים "איי הענקים" (Las Islas de los Gigantes) בשל מראם של התושבים הילידים. באופן רשמי הם התגלו על ידי אמריגו וספוצ'י, כאשר הקרטוגרף שלו חואן דה לה קוזה ביצע לראשונה רישומים לאיים. המתיישבים הספרדים הראשונים באי, שלא הצליחו למצוא בו זהב, חטפו את רוב הילידים על מנת שיעבדו עבורם כעבדים בהיספניולה. ב-1527 הקימו הספרדים ממשל עבור האיים והדת הקתולית הפכה דומיננטית באיים.
בשנת 1634 הולנד נלחמה בספרד על השליטה על באיים. ההולנדים ניצחו במלחמה ובעקבות כך האיים עברו לשליטה הולנדית. חברת הודו המערבית ההולנדית פיתחה את האזור, והקימה נמל מרכזי בקוראסאו. לביטול סחר העבדים ב-1863 הייתה השפעה הרסנית על כלכלת האיים, אף על פי שהכלכלה שבה והתעוררה עם גילוי הנפט בוונצואלה בתחילת המאה ה-19, ובעקבות כך האיים הפכו לבתי זיקוק גדולים.
האיים הפכו לחלק מהאנטילים ההולנדיים ב-1954, והולנד העניקה לאיים אוטונומיה פוליטית בתוך ממלכת הולנד. בשנת 1986 ארובה נפקדה מהאנטילים ההולנדים והפכה למדינה נפרדת בתוך הממלכה. עם פירוק האנטילים ההולנדים ב-10 באוקטובר 2010, זכתה קוראסאו למעמד דומה לארובה. בונייר הפכה לרשות מוניציפלית של הולנד, אם כי כיום היא שומרת על מעמדה כטריטוריה מעבר לים של האיחוד האירופי.
איי (פרעה)

| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־14 לפנה״ס אכמים, מצרים 
 פטירה:  1319 לפנה"ס תבאי, מצרים 
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 מקום קבורה:  WV23  עמק המלכים 
 בן או בת זוג:  Tey אנכי שנה-אמון 
 
איי היה הפרעה ה-13 של השושלת ה-18 בממלכה החדשה במצרים העתיקה. הוא החזיק בשלטון ארבע שנים (1327–1323 או 1323–1319 לפנה"ס, בהתאם לתיארוך) והיה יועץ לשניים, אם לא לשלושת הפרעונים שלפניו. הוא מפורסם בעיקר כיועצו הפוליטי של תות ענח' אמון וחשוד בהתנקשות בחייו. המלך איי היה זה שהחליף את המלך תות ענח' אמון ובנוסף, הוא התחתן עם אלמנתו של תות ענח' אמון המלכה אנכי שנה-אמון. בתקופת שלטונו של המלך תות ענח' אמון, היה איי מדינאי בכיר של המלך הצעיר; גם מספר מקורות טענו כי איי הוא השליט הראשי, והוא קבע את הקווים המנחים.
פירוש שמו המלכותי של איי – "חפר-חפרו-רא" – הוא "נצח הם הצהרותיו של רע" בעוד שפירוש שמו מלידה – "איי-איט-נטג'ר" – הוא "איי, אביו של האל". אזכורים ומבנים שאפשר לקשר ישירות לאיי נדירים מאוד, לא רק בגלל תקופת שלטונו הקצרה יחסית, אלא גם מפני שיורשו, חרמחב (הפרעה האחרון של השושלת ה-18), מחק והרס את שמם ומבניהם של כל הפרעונים הקשורים להפיכה הדתית של אמנחותפ הרביעי (אחנתון, תות ענח' אמון, סמנח כא רע ואיי).
הערות שוליים

↑  Rana Atef, Top Facts about King Ay, www.egypttoday.com, ‏22-1-2018
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: תות ענח' אמון | פרעוני מצרים | הבא: חרמחב |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 123879620  VIAF: 23060326   WorldCat (עם VIAF): 23060326 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
איוון סידורנקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  12 בספטמבר 1919 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, רוסיה 
 פטירה:  19 בפברואר 1994 (בגיל 74) קיזליאר, רוסיה 
 מדינה:  הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות, רוסיה 
 השתייכות:  חיל רגלים 
 תקופת הפעילות:  מ-1939 
 דרגה:   מיור (רב-סרן)
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה  החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה 
 עיטורים
 עיטור לנין  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941-1945  מדליה לציון 30 שנים לייסוד צבא היבשה והצי של ברית המועצות  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  גיבור ברית המועצות  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה ראשונה  עיטור הכוכב האדום  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות 
 
איוון מיכאילוביץ' סידורנקו (ברוסית Ива́н Миха́йлович Сидоре́нко, ‏ 12 בספטמבר 1919 - 19 בפברואר 1994) היה קצין בצבא האדום וגיבור ברית המועצות שלחם נגד גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה. היה מהצלפים המוצלחים ביותר של ברית המועצות בזמן המלחמה, ולזכותו נזקפה הריגת 500 חיילים וקצינים גרמנים.
קורות חיים

הוא נולד למשפחת איכרים בסמולנסק שברוסיה. למד לימודי חובה עד הגעתו לכיתה העשירית, ולאחר מכן החל בלימודי אומנות בפנזה דרומית-מזרחית למוסקבה. בשנת 1939 נשר מהלימודים וגויס לשורות הצבא האדום. נשלח לטירונות ואימונים בחצי האי קרים.
מלחמת העולם השנייה

בשנת 1941 השתתף בקרב על מוסקבה כקצין זוטר שפיקד על יחידת מרגמות. בעת הלחימה התאמן רבות בצליפה. המארבים שערך לחיילי האויב היו מוצלחים, ובעקבותיהם הממונים עליו אישרו שיאמן את חייליו להיות צלפים. החיילים נבחרו בקפידה לפי איכות הראייה שלהם, התמצאות בכלי נשק וכושר עמידות. בהתחלה הוא הכשיר את חייליו תאורטית ובהדרגה לקח אותם למשימות קרב יחד עימו. בתוך זמן קצר, הגרמנים החלו לאמן צלפים משלהם בשטח הפעילות של סידורנקו, בתור תגובה לאיום של נוכחתו ושל נוכחות חייליו.
לאחר קרב מוסקבה הוא נשלח לחזית הבלטית הראשונה שלחמה באזור לנינגרד. אם כי נהג בעיקר לאמן חיילים, הוא לעיתים לקח חלק במארבי צלפים אליהם התלוו חייליו. באחד מאירועים אלה, הוא הצליח להשמיד טנק ושלושה טרקטורים באמצעות קליעים נפיצים. מנגד, היו פעמים בהם הוא נפצע, פציעתו הקשה ביותר הייתה באסטוניה בשנת 1944 וכתוצאה ממנה חדל להשתתף באופן פעיל בלחימה עד לתום המלחמה. בעודו מחלים מפציעותיו, הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות ב-4 ביוני 1944. נאסר עליו להשתתף בקרבות על ידי ממוניו, שכן הוא נחשב לצלף ומאמן צליפה בכיר ביותר.
עם תום המלחמה, נזקפו לזכותו 500 הריגות מאושרות של חיילי אויב, וכן אימון של 250 צלפים. הגיע לדרגת רב-סרן ונחשב לצלף המוצלח ביותר של ברית המועצות במלחמת העולם השנייה. את רוב הצליפות ביצע ברובה מוסין נגאן עם כוונת טלסקופית.
לאחר המלחמה

לאחר מלחמת העולם השנייה, סידורנקו פרש משורות הצבא האדום ועבר לצ'ליאבינסק, באזור הרי אורל, שם נהיה מנהל עבודה במכרה פחם. בשנת 1974 עבר לדגסטן, לשטח הקווקז, שם חיי עד מותו ב-19 בפברואר 1994.
ראו גם

סימו האוהא
מתהאוס הצנהאור
וסילי קווחנטירזדה
הערות שוליים

↑  Henry Sakaida, Heroes of the Soviet Union 1941–45, Bloomsbury Publishing, 2012-04-20. (באנגלית)
↑  Michael E. Haskew, The Sniper at War: From the American Revolutionary War to the Present Day, Macmillan, 2005-11. (באנגלית)
↑  Willem Ridder, Countdown to Freedom, AuthorHouse, 2007-09. (באנגלית)
אישטוואן סלני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באוגוסט 1904 זבולן, סלובקיה 
 התאבד:  31 בינואר 1972 (בגיל 67) בודפשט, הרפובליקה העממית ההונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות פרקשרטי בבודפשט 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 שפה מועדפת:  הונגרית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
אישטוואן סלני (במקור שטסל, בהונגרית: Szelényi István;‏ זבולן, 8 באוגוסט 1904 – בודפשט, 31 בינואר 1972) היה מלחין, פסנתרן, היסטוריון מוזיקה יהודי-הונגרי. סלני היה מבצע חשוב (פסנתר) ומורה מוערך בתולדות המוזיקה ותורת המוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש ליסט פרנץ. זוכה פרס פרנץ ארקל. הוא היה אחד האמנים המובילים של האוונגרד המוזיקלי ההונגרי.
ביוגרפיה

אישטוואן שטסל נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף סלני (שטסל) (1872–1942) פקיד רכבת, ושל קורנליה רוטשילד (1879–1965).  הוא למד מוזיקה באופן קבוע מגיל תשע. ב-1922 הוא הפך לסטודנט באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם למד פסנתר אצל אישטוואן לאוב וארנולד סקיי, וקומפוזיציה אצל המלחין זולטאן קודאי.
הופעת הבכורה שלו כמלחין הייתה בקונצרט סטודנטים ב-26 במאי 1925, שעורר מתקפת עיתונות עזה נגד המוזיקה של זולטאן קודאי ותלמידיו (Diósy Béla: Moderne Musik. Pester Journal, Mai 28). את תעודת הגמר של כפסנתרן ומורה לפסנתר קיבל ב-1926 ובמקביל קיבל מלגה פדגוגית. כך קיבל משרת הוראה בבית הספר למוזיקה פודור.
בשנת 1926, יחד עם פאל קדושה, ג'רג' קושה, הוגו קלן ופרנץ סאבו הקים את "האגודה החופשית של מוזיקאים הונגרים מודרניים" (Modern Magyar Muzsikusok Szabad Egyesülete). הוא הפך לאחד האמנים המובילים של האוונגרד המוזיקלי ההונגרי.
כמבצע, הציג את יצירות הפסנתר של מלחינים בני זמנו, כולל יצירות מאת ארנולד שנברג, פאול הינדמית ואלפרדו קאזלה, בקונצרטים שלו ובהופעותיו המרובות ברדיו ההונגרי.
הוא עבד כאמן קונצרטים וכמלווה בפסנתר בגרמניה בין 1928 לבין 1929. הוא הציג בברלין את הליווי לפסנתר שכתב עבור ק. סימנובסקי ללקפריצ'ו של פגניני XXIV. בשנים 1930–1931 היה המנהל המוזיקלי של להקת בלט רוסית של מהגרים בצרפת ובאנגליה. הוא חזר הביתה להונגריה ב-1935.
סלני מילא תפקיד משמעותי בתנועת הפועלים לתרבות כמנהל מקהלות פועלים. במהלך מלחמת העולם השנייה גורש למחנה ריכוז, שרד וחזר. לאחר 1945 פרסם יצירות פסנתר קלות עם ארווין מאיור (במקור מאייר) תחת הכותרת "הדרך לסונטה" (בודפשט, 1945).
בין השנים 1946–1948 היה מורה לפסנתר ולקומפוזיציה בגימנסיה הממלכתית למוזיקה בבודפשט, ובין 1948 לבין 1950 היה מנהל המכון. הוא פוטר ב-31 באוגוסט 1950, אך חזר ב-1951 ועבד כמורה לקומפוזיציה ולמוזיקה קאמרית במשך 15 שנים. במקביל לימד קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בלה ברטוק ואת תולדות המוזיקה ותורת המוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. בשנים 1951–1956 היה העורך הראשי של כתב העת "סקירת המוזיקה החדשה" (Új Zenei Szemle).
אשתו הייתה בורבלה קובאץ', לה נישא בפריז ב-1931.
יצירתו

חלק מיצירותיו הושפעו מאסכולת קודאי. הוא זכה בפרס בארבעים יצירות הפסנתר הקטנות שלו (1935, לא פורסם) ובתחרות בארטוק ב-1948 של מועצת האמנויות ההונגרית. ניתן להרגיש את השפעתו של בארטוק ביצירה התזמורתית שלו Hommage à Bartók.
בין המגמות המוזיקליות המערביות, הוא השתמש גם באלמנטים הסגנוניים של הברואיטיזם (ברואיטיזם=מוזיקת רעש שהיא ז'אנר מוזיקה המתאפיין בשימוש אקספרסיבי ברעש בתוך הקשר מוזיקלי) .ביצירתו סימפוניה מחיי מפעל (1946, בכורה בתיאטרון העירוני ב-11 במאי 1949), שנכתבה ברוח הפרולטקולט (ברוסית: Пролеткулт) הייתה תנועת אמנות בברית המועצות בין השנים 1917 ל-1925, שראתה את תפקידה כארגון ולתמוך באמנות הפרולטרים).
הוא הלחין אורטוריה בשם " עשרה ימים שהרעידו את העולם" מבוסס על עבודתו של ג'ון ריד, לטקסט של אישטוואן ראיץ', למקהלת גברים, אנסמבל קאמרי וסולנים. (1962, הוצג באקדמיה למוזיקה ב-24 בינואר 1965).
סלני חקר לגבי כתבי יד של פרנץ ליסט בויימאר, והיה הראשון לפרסם את יצירתו של ליסט לפסנתר "בגטל ללא טון" (בודפשט, 1958); הוא כתב קונצ'רטו לפסנתר המבוסס על מוטיב של ליסט בשם Summa vitae. ב-1961 נשא הרצאה בשם "ליסט האלמוני" בוועידת ליסט-ברטוק בבודפשט.
יצירתו הגדולה ביותר היא האורטוריה ספרטקוס (טקסט מאת ז'יגמונד לאסלו, 1960). הוא כתב גם הרבה יצירות פסנתר, שירים ומחקרים.
עקב מחלתו הקשה התאבד בסוף ינואר 1972 בגיל 68.
עבודותיו העיקריות

חייה של פרנץ ליסט בתמונות (בודפשט, 1956)
ההיסטוריה של המוזיקה ההונגרית (I–II., בודפשט, 1959)
תאוריית אפנון מעשית המבוססת על היסטוריה סגנונית (בודפשט, 1960)
עולם ההרמוניה של מוזיקה רומנטית (בודפשט, 1965)
עקרונות בסיסיים של הרמוניזציה של שירי עם (בודפשט, 1968)
לקריאה נוספת

לקסיקון ביוגרפי הונגרי
יאנוש מארוטי : אישטוואן סלני (מוזיקה הונגרית, 1972. 2)