stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שביתת פולמן
השביתה

ב-11 במאי 1894 פתחו בין 2,500 ל-3,000 עובדי פולמן בשביתה. ב-26 ביוני הפסיקו כל עובדי הרכבת המאוגדים בארצות הברית לטפל בקרונות פולמן. יוג'ין דבס קרא לשביתה כללית ביולי. במקביל גויסו שוברי שביתה, רובם אפרו-אמריקאים שחרדו שאם ישתתפו בשביתה יהיו אלה שייפגעו ראשונים.
ב-29 ביוני הפכה אספה באילינוי להתפרעות שבמסגרתה הסיטו עובדים שובתים קטר מהפסים. בהמשך נחסמו מסילות רכבת על ידי שובתים וחברי איגודים אחרים שהביעו סימפתיה לשובתים. פולמן פנה לתובע הכללי ריצ'רד אולני ובאמצעותו לנשיא גרובר קליבלנד בבקשה שישבור את השביתה בכוח, מתוך הטענה ששיבוש פעולת הרכבות פוגעת בשירות החיוני של הדואר הפדרלי. אולני נענה, הוציא צווי מניעה באמצעות השופטים פטר גרוסקאפ (Peter S. Grosscup) ויליאם וודס (William Allen Woods) ובהסכמת הנשיא שלח לאילינוי 12,000 מאנשי שירות המרשלים של ארצות הברית, אנשי מיליציה מאילינוי וחיילים. בקרבות הרחוב שהתנהלו נהרגו 13 פועלי רכבת ו-57 נפצעו.
לאחר דיכוי השביתה

ב-26 בינואר 1895 החל משפטם של דבס ושבעה מחבריו באולם המשפט של השופט פטר גרוסקאפ אל מול חבר מושבעים. שמונת הנאשמים היו יוג'ין דבס, ג'ורג' ו. הווארד וסילבסטר קליאר, פקידי עובדי איגוד הרכבות האמריקני; ל.ו. רוג'רס, עורך עיתונו של האיגוד; ויליאם א. ברנס, מארטין ג'. אליוט, רוי מ. גודווין וג'ימס הוגאן, ראשי האיגוד.
הפרקליט קלרנס דרו זיכה את שמונת הנאשמים מאשמת קשירת קשר לפגיעה בשירות פדרלי חיוני. אך בכך לא תמה הסאגה המשפטית. דבס ושבעת חבריו הועמדו למשפט בבית הדין הפדרלי בשיקגו, הממונה מטעם בית המשפט העליון, באשמת "בזיון בית הדין". זאת בתואנה שסירבו להישמע לצו המניעה שהוצא בתחילה. במקרה זה הנאשמים לא נהנו מיתרון של משפט על ידי חבר מושבעים. השופט ויליאם וודס, השני מבין השופטים הפדרליים שהוציאו את הצו, שמע את העדויות וגזר עליהם שישה חודשים בכלא.
פועליו של פולמן אולצו לחתום על הסכם לפיו לא ישבתו ולא יחברו לעולם לאיגוד. על מנת לפצות את מעמד הפועלים הוכרז "יום העבודה", כיום חג רשמי.
לקריאה נוספת

הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית, הוצאת בבל, 2007, עמודים 374 - 377.
אירווינג סטון, לצד הנרדפים, הוצאת מ. מזרחי,1964, עמודים 22–41.
הערות שוליים

↑  אירווינג סטון, לצד הנרדפים, מ. מזרחי, 1964, עמ' 39
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285522705171  LCCN: sh85023262
איוואן אוסייר

איוואן יוסף מרטין אוסייר (בדנית:  Ivan Joseph Martin Osiier; ‏16 בדצמבר 1888 – 23 בדצמבר 1965) היה סייף יהודי דני. בעל מדליית כסף אולימפית בדקר. הספורטאי הראשון בהיסטוריה האולימפית שהשתתף ב-7 אולימפיאדות (בתקופה של 40 שנה) והתחרה בכל שלושת כלי הסייף השונים (רומח, דקר וחרב). שנים רבות שימש כיושב ראש איגוד הסיף הדני. נוסף לכך היה רופא ועבד כמנתח בבית חולים בקופנהגן בשנים 1915 - 1917.
ביוגרפיה

אוסייר נולד בקופנהגן לזוג יהודים דנים.
באולימפיאדת לונדון (1908) סיים אוסייר במקום חמישי בתחרות דקר קבוצתי ובמקום 18 בתחרות דקר אישית.
ביוגרפיה > אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה אוסייר במדליה היחידה שלו בקריירה האולימפית הארוכה, מדליית כסף בתחרות דקר אישית. במדליית זהב זכה פאול אנספך יהודי מבלגיה ובמדליית ארד זכה פיליפ לה הרדי דה בוליו אף הוא מבלגיה. נוסף לכך, הוא סיים במקום 20 בתחרות רומח אישי, במקום חמישי בתחרות דקר קבוצתי ובמקום תשיעי חרב קבוצתי.
המשחקים האולימפיים לא נערכו בשנת 1916 בשל מלחמת העולם הראשונה וכך נמנע ממנו להשתתף בעוד אולימפיאדה.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) סיים אוסייר במקום שמיני ברומח אישי, במקום רביעי ברומח קבוצתי, במקום תשיעי בדקר קבוצתי ובמקום שישי בחרב קבוצתי.
באולימפיאדת פריז (1924) סיים אוסייר במקום שישי ברומח אישי, במקום חמישי ברומח קבוצתי, במקום 23 בדקר אישי, במקום 14 בדקר קבוצתי, במקום שישי בחרב אישי ובמקום תשיעי בחרב קבוצתי.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים אוסייר במקום 15 ברומח אישי, במקום 9 ברומח קבוצתי, במקום 13 בדקר אישי, במקום 15 בדקר קבוצתי ובמקום 15 בחרב אישי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סיים אוסייר במקום רביעי ברומח קבוצתי, במקום חמישי בדקר קבוצתי, במקום שביעי בחרב אישי, במקום חמישי בחרב קבוצתי ובמקום 14 ברומח אישי.
אוסייר החרים את אולימפיאדת ברלין (1936) במחאה על חוקי הגזע של הנאצים כנגד היהודים.
עקב מלחמת העולם השנייה לא נערכו שתי אולימפיאדות (1940 ו-1944) ובכך נמנעה ממנו ההשתתפות גם בהן. באותה תקופה הוא נאלץ לברוח מדנמרק לשוודיה עקב יהדותו ועבד כרופא בבית חולים בסטוקהולם.
באולימפיאדת לונדון (1948) בגיל 60, סיים אוסייר במקום 11 ברומח קבוצתי ובמקום 44 בחרב אישי.
אשתו, אלן אוסייר היא האלופה האולימפית הראשונה ברומח לנשים (פריז 1924).
בשנת 1965 נפטר אוסייר בקופנהגן.
תארים והישגים

אוסייר זכה ב-25 תוארי אליפות דנמרק וב-13 תוארי אליפות סקנדינביה בשלושת כלי הסייף השונים (רומח דקר וחרב).
ב-1986 הונצח אוסייר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
הערות שוליים

↑  בשל שתי מלחמות העולם נמנע ממנו להשתתף בעוד 3 אולימפיאדות נוספות ובנוסף כן הוא החרים את אולימפיאדת ברלין (1936) בשל חוקי הגזע שלה נגד היהודים ובכך היה יכול להשתתף בשיא חסר תקדים של 11 אולימפיאדות
המנון

ערך זה מונהסוג של שיר שבח והדיה. אם התכוונתם לערך על שיר או לחן מוזיקלי אשר מוכר כשיר לאומי, ראו .
ערך זה עוסק בשיר הלל לגוף מסוים ולערכיו. אם התכוונתם לסרט, ראו .
הִמְנוֹן (ביוונית: ὕμνος - הימנוס) הוא שיר שבח והודיה. ביוון העתיקה המנונים היו שירי הלל, בדרך כלל לאל או לגיבור. בנצרות ובדתות אחרות, המילה המנון משמשת כדי לתאר סוגה של שירים, שבמקור התבססו על השירים בספר תהילים, שמשמשים לפולחן ולהבעת שבח לאל או לקדוש מסוים. ביהדות, המילה המנון התקבלה החל מהמאה ה-11 או ה-12 במשמעות של שיר הלל או שיר שבח לאדם. המילה מופיעה לראשונה בעברית בשמות רבה במשפט ”והיו מלאכי השרת באים לומר הימנון לפניו” (שמות רבה, כי תשא, פרשה מה, סימן ב).
בעידן המודרני המילה המנון מתייחסת לשירים, בדרך כלל מולחנים, המשמשים כסמל של ארגון מסוים, כגון מדינה, ומייצגים את הארגון וערכיו. המקור למשמעות הלאומית של ההמנון כהמנון לאומי הוא בתקופת המהפכה הצרפתית, כשהאספה הלאומית הכריזה על המרסייז כהמנון צרפת. כיום נהוג לפתוח או לחתום אירועים לאומיים בהמנון הלאומי. מלבד מדינות, גם ארגונים כגון יחידות צבאיות, ערים או קבוצות ספורט, יוצרים לעצמם המנון.
בנצרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
שירי דת נוצריים מסוימים שיש בהם שבח לאלוהים או לקדוש מסוים נקראים גם הם "המנון". סוגת השירים הזו קיימת בעיקר בזרמים מסוימים של הנצרות הפרוטסטנטית ומפותחת בעיקר בארצות הברית.[דרוש מקור] רוב השירים הפטריוטים של האפרו-אמריקאים התפתחו מהמנונים נוצריים. המקבילה הלותרנית להמנון היא כוראל, המקבילה הקתולית היא מזמור גרגוריאני והמקבילה היהודית היא הפיוט.
בארגונים מדיניים מודרניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| --- | --- |
 :  ראו גם – המנון לאומי
בישראל

יצירת המנונים והשימוש הנלהב בהם רווחה בארגונים צבאיים בתקופת המנדט, בהם המנון הפלמ"ח, המנון האצ"ל והמנון הלח"י, וממשיכה כיום בחילות צה"ל, כגון המנון גבעתי.
הערות שוליים

1 2   אילון גלעד, גלגולה של מילה: "המנון", באתר הארץ, 17 באפריל 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007295585705171  GND: 4182659-0  LCCN: sh85005524 
ערך זה הוא קצרמרבנושא תרבות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זיבלונים

סמליל המותג הזבלונים בעברית (כפי שהוצג בתוכנית הטלוויזיה ששודרה בערוץ זום)
זבלונים (באנגלית: The Trash Pack) היה מותג של צעצועי אספנות המיוצרים על ידי Moose Toys, שהושק לראשונה ב-2011. הצעצועים יצאו בסדרות, כולם עם נושאים ספציפיים משלהם, ויש שבע סדרות בסך הכל. לצד הצעצועים הבודדים, הליין כולל גם סחורה נוספת, כמו משחקי וידאו, ספרי פעילות ואלבומי מדבקות.
תיאור הבובות

בובה בודדת נקראת "זבלון". הבובות עשויות בדרך כלל מגומי והן מגיעות בתוך מיכלים בצורת פח אשפה (בסדרות 1-4) באסלות (בסדרה ה-5) או בשפופרות ומיכלי מדידה (בסדרה ה-7 והאחרונה) שצבעם וגודלם יכולים להשתנות בהתאם לסדרה ולאריזה בה נמכרו. לכל בובה יש שם מסוים והן מחולקות לפי כמה קריטריונים: נושא (למשל מוצרים דוממים/בעלי חיים/מאכלים ועוד), רמת נדירות (נפוץ, נדיר, נדיר במיוחד, מהדורה מיוחדת ומהדורה מוגבלת) ויכולת מיוחדת (למשל לזהור בחושך, לשנות צבעים ועוד). הזבלונים במהדורה המוגבלת לרוב יהיו עשויים מחומר אחר שאינו גומי. הזבלונים במהדורה המוגבלת נמכרים במחירים גבוהים מאוד, ב-2013 בובה במהדורה מוגבלת נמכרה בסכום של 1,000 יורו (כ-4,800 בשקל חדש לפי שער היורו באותה תקופה).
סיום, פרישה ותחייה

בסוף 2014 שוחררה הסדרה האחרונה של הזיבלונים, שהייתה סדרה 7. סדרה 8 לא יצאה ב-2015, מה שבילבל מעריצים רבים. באותה תקופה, Moose Toys הוציאה פריטי אספנות אחרים, כמו Shopkins ו-Ugglys Pet Shop. אחרי כמה חודשים, התרוצצו שמועות שאמרו שסדרת הצעצועים של הזיבלונים מסתיימת. Moose Toys אישרה לבסוף סדרה השביעית הייתה הסדרה האחרונה בקיץ 2015.
קו הצעצועים זכה בסופו של דבר לתחייה בקיץ 2016 בשם "חבורת המגעילים", שהיה ספין-אוף של הזבלונים. קו הצעצועים הזה הסתיים ב-2019.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012575110805171  LCCN: sh2018001952
ויואל משה

| --- | --- |

כריכת הספר "ויואל משה"
 מידע כללי
 מאת:  יואל טייטלבוים 
 
וַיּוֹאֶל מֹשֶׁה הוא ספר שחובר על ידי האדמו"ר מסאטמר, רבי יואל טייטלבוים, ובו הוא פורש את משנתו האנטי ציונית.
מגמת הספר

טענתו המרכזית של הספר היא שהתומך בציונות עובר על שני איסורים רעיוניים ביהדות:
איסור להתחבר ל"רשעים" (ראשי ומנהיגי הציונות)
איסור להקים ממשלה בזמן הגלות
מבנה הספר

הספר עוסק בשלושה נושאים עיקריים, שלכל אחד מהם מוקדש "מאמר". הספר פורסם לראשונה בשנת ה'תש"ך (1959), וכלל רק את המאמר הראשון. במהדורה הבאה, בשנת ה'תשכ"א, צורפו גם שני המאמרים הנוספים.
מאמר ראשון (שלוש השבועות) - לפי האמור במסכת כתובות דף קי:, השביע הקב"ה שלוש שבועות: את עם ישראל השביע שלא יעלו בחומה ושלא ימרדו באומות, ואת האומות השביע שלא ישעבדו את ישראל יותר מדי. חלק זה של הספר עוסק בפירושן של שלוש השבועות ובבירור השאלה אם הן נוהגות בימינו הלכה למעשה. מסקנתו היא שכל עוד היהודים בגלות נאסר עליהם להקים שלטון עצמי יהודי.
מאמר שני (יישוב ארץ ישראל) - בירור בשיטת הפוסקים האם מצוות יישוב ארץ ישראל נוהגת בימים אלה. מסקנתו שהמצווה נוהגת כאשר המטרה היא קיום תורה ומצוות (ולא כחיזוק אחיזה או כיבוש הארץ).
מאמר שלישי (לשון הקודש) - מאמר זה נכתב כתשובה לרבי פנחס הירשפרונג. במאמר זה פורש המחבר את יחסו כמתנגד לעברית המתחדשת.
דיונים נוספים

מעבר להתנגדות לציונות עוסק הספר בשלשה נושאים המתקשרים בדרך אגב להסברה בנושא ההתנגדות לציונות:
ההתנגדות לקבלת סיפורי חסידים ללא מקור מוסמך כאמת (וזאת אף על פי שהמחבר השתייך לתנועת החסידות).
הסבר בנוגע למידת החנופה ושוחד.
הסבר על דרך פסיקת ההלכה (משמעות המחלוקות בהלכה).
הפולמוס על הספר

אלו הן נקודות הדיון המרכזיות של גדולי ישראל שדחו את שיטתו של האדמו"ר מסאטמר:
שלוש השבועות הן דברי מדרש הלכה והם לא הלכה למעשה.
שלוש השבועות אינן תקפות בימינו, ובטלו לאחר אלף שנים (כפי הבנת רוב תלמידי המהרח"ו את רבם, רבי חיים ויטאל).
השבועה שלא יעלו בחומה אינה על תקומה בא"י אלא רק על בניין בית המקדש (הגר"א).
השבועות תלויות זו בזו, ולכן אם האומות שעבדו את ישראל יותר מדי, מותר לעלות בחומה
העוסקים בהקמת מדינת ישראל אינם מוגדרים כרשעים.
התקופה היא תקופת אתחלתא דגאולה ולכן הגדרים שונים.
אחרי הצהרת בלפור, ועידת סן רמו ואישור האו"ם להקמת מדינת ישראל, קיום המדינה אינו נחשב כמרידה באומות.
הערות שוליים

↑  על שם הפסוק וַיּוֹאֶל מֹשֶׁה אֶת־הָאִישׁ וַיִּתֵּן אֶת־צִפֹּרָה בִתּוֹ לְמֹשֶׁה (שמות פרק ב פסוק כא)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448624905171  LCCN: n80022141  VIAF: 180631182   WorldCat (עם VIAF): 180631182
הקמפיין לזכויות אדם

| --- | --- |


מטה הארגון,
 פעילות:  פעילות למען זכויות להט"ב
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מטה הארגון:  וושינגטון די. סי., וושינגטון
 מייסדים:  סטיב אנדין
 חברים:  3 מיליון בארצות הברית, 9 מיליון תומכים ברחבי העולם (נכון ל-2021)
 נשיא:  קלי רובינסון
 תקופת הפעילות:  1980, לפני 41 שנה נכון ל-2021 – הווה (כ־41 שנים)
 www.hrc.org
הקמפיין לזכויות אדם (באנגלית: Human Rights Campaign, בראשי תיבות: HCR) הוא ארגון אמריקאי מסוג קבוצת אינטרס אשר נוסד בשנת 1980, הפועל למען זכויות להט"ב בארצות הברית ובמשך השנים גם ברחבי העולם והוא הגדול והמשמעותי ביותר מסוגו במדינה עם יותר מ-3 מיליון חברים בשטחה ו-9 מיליון תומכים במדינות שונות ברחבי העולם.
לדברי הארגון, "הקמפיין לזכויות אדם רואה בחזונו אמריקה בה מובטחות זכויותיהם של הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים, והם מתקבלים בברכה כחברים מלאים במשפחה האמריקאית - בבית, בעבודה, ובכל קהילה". בעודו מתמקד על הרחבת זכויותיהם של אנשי קהילת הלהט"ב, קידום לגליזציית נישואים חד מיניים, חקיקה נגד אפליה ופשעי שנאה והסברה כלפי המאבק נגד מחלת האיידס.
מבנה

"הקמפיין לזכויות אדם" מורכב משלושה ארגונים: הראשון הוא מוסד ללא כוונת רווח המתמקד במחקר, שדלנות וחינוך בנושא להט"ב, השני הוא ארגון פוליטי העוסק בפעילות אל מול הקונגרס של ארצות הברית ורשויות מקומיות בנושא זכויות להט"ב, והשלישי הוא ועדה פוליטית העוסקת בהשקעות בקמפיינים של מועמדים פוליטיים שהתחייבו לתמוך בחקיקה שוויונית.
מבנה > הנהגה

הנהגת קמפיין זכויות האדם כוללת את הנשיא אלפונסו דייוויד. עבודתו של הארגון נתמכת על ידי שלושה דירקטורים: הדירקטוריון, שהוא הגוף המנהל של הארגון, מועצת קרן HRC המנהלת את כספי הארגון וקובעת מדיניות רשמית המסדירה את הארגון ומועצת הנגידים, המנהלת את ההתפשטות המקומית של הארגון בפריסה ארצית.
היסטוריה > הקמה, שנות השמונים (1980)

סטיב אנדין, שעבד עם לובי לאומי לזכויות להט"ב שהוקם בעבר משנת 1978, הקים את ועדת הפעולה הפוליטית של קרן זכויות האדם בשנת 1980 אשר בסופו של דבר שתי הקבוצות התמזגו. בשנת 1983 נבחר ויק בזיל, אז אחד מפעילי זכויות הלהט"ב המובילים בוושינגטון הבירה, כמנהל הראשון. באוקטובר 1986 הוקמה קרן הקמפיין לזכויות האדם (HRCF) כארגון ללא מטרות רווח.
בינואר 1989 הודיע בזיל על עזיבתו, והארגון התארגן מחדש מלשמש בעיקר כוועדת פעולה פוליטית (PAC) להרחבת תפקידו בלובינג, מחקר, חינוך ותקשורת. הארגון החליט על הצהרת מטרה חדשה לפעילותו באומרה כי:
"קידום הרווחה החברתית של הקהילה הגאה על ידי ניסוח, תמיכה והשפעה על חקיקה ומדיניות ברמה הפדרלית, הממלכתית והמקומית".
טים מקפלי, בוגר בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, מייסד הברית הפוליטית הגאה בבוסטון, ויו"ר משותף של ועדת הקמפיין בניו אינגלנד, נבחר למנהלו החדש. סך החברים בארגון היה בזמנו (1985) כ-25,000.
היסטוריה > שנות התשעים (1990)

בשנת 1992 אישרה קרן הקמפיין לזכויות אדם לראשונה מועמד לנשיאות, ביל קלינטון. במרץ 1993 החל בפרויקט חדש, "יום היציאה מהארון הבינלאומי". מינואר 1995 ועד ינואר 2004 שימשה אליזבת ליבנה כמנכ"לית הארגון אשר בהנהגתה מספר חבריו הוכפל פי 4 ליותר מ-500,000 חברים.
ב-1995 הארגון השמיט את המילה "קרן" משמו והפך לקמפיין לזכויות אדם ועבר ארגון פנימי מחדש בעודו מוסיף תוכניות חדשות כגון פרויקט מקום העבודה ופרויקט המשפחה, בעוד שהארגון עצמו העצים באופן נרחב את פונקציות המחקר, התקשורת ושיווק / יחסי ציבור שלו. הארגון חשף לוגו חדש, המציג שלט כחול עם קווים מאונכים בצבעים צהובים.
היסטוריה > שנות האלפיים (2000)

כחלק מהפעילות סביב צעדת המילניום בוושינגטון (אירוע להעלאת המודעות והנראות של אנשי קהילת הלהט"ב ונושאי זכויות להט"ב בארצות הברית אשר נערך בין התאריכים 28 באפריל עד 30 באפריל 2000 בוושינגטון הבירה) הארגון נתן חסות למופע התרמה באצטדיון RFK ב-29 באפריל 2000 אשר הוכרז כמופע לסיום פשעי שנאה כלפי הקהילה הגאה בשם, "Equality Rocks" (סלעי שוויון) בעודו מנציח את קורבנות פשעי השנאה ואת משפחותיהם, בהן הדוברים המוצגים דניס וג'ודי שפרד, הוריו של מת'יו שפרד אשר היה סטודנט אמריקאי, פעיל למען זכויות האזרח והומוסקסואל, שהוכה קשות על ידי שני גברים הומופובים ליד העיר לאראמי שבוויומינג, בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר 1998, ומת מפצעיו כעבור ימים אחדים. באירוע לקחו חלק: מליסה אתרידג', גארת' ברוקס, פט שופ בויז, קיי די לאנג, נייתן ליין, רופוס ויינרייט, אלביטה רודריגס וצ'אקה קאן. יורשתה של מנכ"לית הארגון לשעבר, אליזבת ליבנה, שריל ז'אק, התפטרה בנובמבר 2004 לאחר 11 חודשים. ז'אק הגיבה על המעשה כי התפטרה בגלל "הבדל בפילוסופיית הניהול".
במרץ 2005 הודיע הארגון על מינויו של ג'ו סולמונזה לנשיאו אשר כיהן בתפקיד זה עד שפרש במאי 2012 כיו"ר שותף בקמפיין הנשיאותי של ברק אובמה. הארגון השיק את תוכנית הדת והאמונה שלו בשנת 2005 לגיוס אנשי דת עבור סיוע לאנשי קהילת הלהט"ב והקמת כוהני דת התומכים בקיום נישואים חד מיניים. ב-10 במרץ 2010 נערכו במטה הקמפיין לזכויות אדם החתונות הראשונות המוכרות באופן חוקי במחוז קולומביה. ב-9 באוגוסט 2007 אירח הארגון בשיתוף עם ערוץ לוגו פורום למועמדים דמוקרטיים לבחירות לנשיאות ארצות הברית לשנת 2008 התומכים במיוחד בנושאי להט"ב.
היסטוריה > עשור 2010

בשנת 2010, פעל הקמפיין לזכויות אדם ביטול האיסור של ארצות הברית על כניסתם של אנשים חיוביים ל-HIV למדינה לצורך נסיעות או הגירה. בספטמבר 2011 הוכרז כי ג'ו סולמונזה יפטור מתפקידו כנשיא הארגון לאחר סיום חוזהו בשנת 2012. למרות ההשערות הראשוניות כי נשיאת מועצת העיר אטלנטה לשעבר, קתי וולארד, תמונה, לא הוכרז על כל מחליף אלא ב-2 במרץ 2012, אז הוכרז צ'אד גריפין, מייסדו של הקרן האמריקאית לשוויון זכויות, כיורשו של סולמונזה אשר נכנס לתפקידו ב-11 ביוני 2012. בשנת 2012 הודיע הארגון כי גייס ותרם 20 מיליון דולר לבחירת הנשיא ברק אובמה מחדש ולקידום נישואים חד מיניים. בנוסף למערכת הבחירות המחודשת של אובמה, הארגון הוציא כסף על אמצעי הצבעה הקשורים לנישואים בוושינגטון, מיין, מרילנד ומינסוטה, ובחירת הסנטורית הדמוקרטית תמי בולדווין בוויסקונסין.
בשנת 2013, ערך קמפיין גלויות לתמיכה בחוק אי-הפליה בתעסוקה (ENDA) המוצע בקונגרס ארצות הברית אשר יאסור אפליה בגין העסקה ותעסוקה על רקע נטייה מינית או, בהתאם לגרסת הצעת החוק, זהות מגדרית, על ידי מעסיקים בעלי לפחות 15 עובדים. בשנת 2019 הצטרף הקמפיין לזכויות אדם יחד עם כ-42 ארגונים דתיים ובני ברית נוספים בהוצאת הצהרה נגד פרויקט בליץ, מאמץ של ארגוני ימין נוצרים להשפיע על חקיקת המדינה המבקש "להשיב ולהגדיר כראוי את הנרטיב התומך באמונות דתיות אלו" המתנגדת לקהילת הלהט"ב.
היסטוריה > דריקטריונים

| תאריך | שם |
| --- | --- |
1980–1983: סטיב אנדין
1983–1989: ויקטור בזיל
1989–1995: טים מקפלי
1995–2004: אליזבת ליבנה
2004–2004: שריל ז'אק
2005–2012: ג'ו סולמונזה
2012–2019: צ'אד גריפין
2019–הווה: אלפונסו דייוויד
היסטוריה > גיוס כספים שנתי

כל שנה מאז 1997, אירח הקמפיין לזכויות אדם ארוחת ערב לאומית המשמשת לגיוס הכספים השנתי הגדול ביותר של הארגון. בשנת 2009 נאם נשיא ארצות הברית ברק אובמה בארוחת הערב הלאומית השנתית ה-13 מטעמו. בנאומו, אישר הנשיא אובמה את התחייבותו לבטל את מדיניות "אל תשאל, אל תספר" אשר אסרה על להט"בים מוצהרים לשרת בצבא ארצות הברית ואת חוק ההגנה על הנישואים (DOMA) אשר הגדיר נישואים למטרות פדרליות כאיחוד של גבר ואישה בלבד, ואפשר למדינות לסרב להכיר בנישואים חד מיניים הניתנים על פי חוקי מדינות אחרות. כמו גם את התחייבותו להעביר את החוק לאי הפליה בעבודה. אובמה נשא את הנאום המרכזי גם בשנת 2011, וחזר על התחייבותו להילחם למען ביטול חוק הנישואים ולמעבר להכרה בנישואים חד מיניים ומאבק בבריונות כלפי בני נוער להט"בים. דוברים אחרים שהוצגו בארוחות ערב כללו את ביל קלינטון, מאיה אנג'לו, כווייסי מפומה, ג'ו ליברמן, הילרי קלינטון, דיק גפהארדט, ג'ון לואיס, רוזי אודונל, ננסי פלוסי, טים גאן, סוזי אורמן, סאלי פילד, קורי בוקר, תמי בולדווין ובטי דג'נרס.
היסטוריה > רשומות היסטוריות

התיעוד ההיסטורי של ציר הזמן של הקמפיין לזכויות האדם נשמר באוסף ספריית אוניברסיטת קורנל. כשהגיעו לקורנל בשנת 2004, הרשומות כללו מסמכי תכנון אסטרטגיים, פקסים, פרוטוקולים, דואר אלקטרוני, הודעות לעיתונות, פוסטרים וקמפיינים. הארכיון, שגובהו 84 מ"ק, הוא השני בגודלו באגף לאוספי מיניות אנושיים נדירים וכתבי יד. בפברואר 2007 נפתח הארכיון בפני חוקרים בספרייה, ותקליטים נבחרים אורגנו בתערוכה מקוונת בשם "25 שנים של השפעה פוליטית, הישגי הקמפיין לזכויות אדם".
פעילות

על פי הארגון, קמפיין זכויות האדם "מאורגן למטרות צדקה וקידום החינוך והרווחה הציבורית עבור הקהילה הלסבית, ההומוסקסואלית, הביסקסואלית והטרנסג'נדרית". הארגון מספק משאבים ליציאה מהארון, נושאים טרנסג'נדריים, נושאי בריאות להט"בים, ומידע על נושאים במקומות העבודה העומדים בפני אנשי להט"ב ומציג מדד השוויון התאגידי.
הארגון פעל בלובינג להעברת חוקים נגד אפליה ופשעי שנאה נגד הקהילה הגאה ברחבי העולם. הארגון תמך בהעברת החוק של מתיו שפרד וג'יימס בירד ג'וניור למניעת פשעי שנאה, שהרחיב את חוק פשעי השנאה הפדרלי כדי לאפשר למשרד המשפטים לחקור ולהעמיד לדין פשעים שמקורם במגדר האמיתי או הנתפס של הקורבן, הנטייה המינית, הזהות המגדרית שלו או נכות.
עבודת הארגון בנושאי בריאות התמקדה באופן מסורתי בתגובה למגפת HIV / איידס אשר טיפל באפליה במסגרות הבריאות של עובדי להט"ב, חולים ובני משפחותיהם. מאז 2007 פרסמה הקמפיין את "מדד שוויון הבריאות", המדרג בתי חולים בנושאים כמו מדיניות אי-אפליה בקרב מטופלים ועובדים, הכשרה של יכולת תרבותית של עובדים וזכויות ביקור בבית חולים למשפחות בהן נמצאים חולים להט"בים. לוביסטים מהארגון פעלו יחד עם ממשל אובמה להרחבת זכויות הביקור בבית החולים לבני זוג מאותו המין, ולמען ביטולו של חוק מדיניות "אל תשאל, אל תספר", אשר מנעה מלהט"בים מוצהרים לשרת באופן גלוי בצבא ארצות הברית שבוטלה בשנת 2011.
גלריה

שלט חוצות מטעם הארגון בשכונת הקסטרו, סן פרנסיסקו
סגן נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, נואם בכנס של הארגון בשנת 2015
אן האת'וויי נואמת בכנס הארגון בשנת 2015, וושינגטון הבירה
המחליק האמנותי אדם ריפון משתתף בכנס הארגון בספטמבר 2018
חברי הארגון משתתפים במצעד הגאווה ה-36 בוושינגטון הבירה, יוני 2011
דוכן הארגון בשנת 2018 במהלך הפסטיבל הגאה, "LoveLoud"
ארוחת הערב השנתית של הארגון בשנת 2018
ארוחת הערב השנתית של הארגון בשנת 2018
פעילי הארגון נפגשים עם חברי המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית בשנת 2020
דוכן של פעילי הארגון במצעד הגאווה ביוטה בשנת 2006
לוגו

הלוגו הרשמי של הקמפיין לזכויות אדם, שאומץ בשנת 1995, מורכב משני קווים המסמלים את סימן השוויון בצבע צהוב המוטל ים על רקע כחול אשר נוצר על ידי חברת העיצוב סטון יאמאשיטה. הלוגו הקודם ששימש את הארגון (אשר נקרא בעבר הקרן לקמפיין זכויות האדם) הציג לפיד בוער מסוגנן.
לוגו > לוגו נישואים חד מיניים

הארגון שיתף גרסה אדומה של הלוגו שלו שנבחר על ידי מנהלת השיווק אנסטסיה קו בגלל שהצבע (אדום) הפך לשם נרדף לרגש האהבה בשירותי רשתות חברתיות ב-25 במרץ 2013. קו ביקשה מתומכיה לעשות את אותו הדבר כדי להראות תמיכה בנישואין חד מיניים לאור שני תיקים שהוצגו בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית. הלוגו הפך לוויראלי, ופייסבוק ראתה עלייה של 120% במספר השינויים בתמונות הפרופיל של משתמשים ב-26 במרץ. אישים מפורסמים כגון ג'ורג' טאקי, ביונסה, סופיה בוש, פדמה לקשמי, מרתה סטיוארט, מאקלמור, ראיין לואיס ואלן דג'נרס שיתפו את הלוגו עם מיליוני העוקבים שלהם בשירותי הרשת החברתית לצד פוליטיקאים בהם קלייר מקסקיל, ג'יי רוקפלר, וקיי הייגן מהמפלגה הדמוקרטית.
מותגים ותאגידים רבים הראו את תמיכתם בנישואים חד מיניים עם יצירת לוגו תמיכה מטעמם בהשראת הארגון בהם: אנהאוזר-בוש, בונובוס, אתר פאב קום, קנת קול הפקות, ל'אוקסיטן אן פרובאנס, מייבלין, אבסולוט וודקה, באד ליט, מארק ג'ייקובס אינטרנשיונל, סמירנוף, חתונות מרתה סטיוארט וסדרת דם אמיתי מטעם הערוץ HBO.
מקורות תקשורת עיקריים דיווחו על הצלחת הקמפיין הוויראלי בהם: העיתון הכלכלי וול סטריט ג'ורנל, האתר מאשאבל, המגזין טיים, והערוץ MSNBC.
פרסים

קמפיין זכויות האדם מעניק פרסים במשך השנים לאישים, תאגידים וארגונים בולטים אשר פעלו למען קידום זכויות אדם של קהילת הלהט"ב ברחבי העולם בהם:
פרסים > זוכי פרס הנראות

ליב היון (2020)
אמנדלה סטנברג (2019, ניו יורק)
סינת'יה ניקסון (2018)
אוון רייצ'ל ווד (2017)
ג'ון בארומן (2016)
קולטון היינס (2016)
קשה (2016, נאשוויל)
קליאה דובאל (2015)
גרג ריקהארט (2014, לאומי)
ג'ונתן דל ארקו (2013, לאומי)
האחיות וצ'אוסקי (2012, סן פרנסיסקו)
לי דניאלס (2010, לאומי)
ג'וני ווייר (2010, סיאטל)
דן לוי (2020)
פרסים > זוכי פרס בעלי ברית השוויון

כריסטינה אגילרה (2019)
ניק רובינסון (2018)
מריל סטריפ (2017)
ליאן ריימס (2017)
אוזו אדובה (2017)
שרי סאום (2016)
בריטני סנואו (2015)
נטשה ליון (2015)
טרי פולו (2015)
שרה רמירז (2015, אריזונה)
ג'ניפר לופז (2014, לאומי)
וופי גולדברג (2013, לאומי)
סאלי פילד (2012, לאומי), ג'ניפר בילס (2012, שיקגו)
מייקל בלומברג (2011, לאומי)
פינק (2010)
זוכי פרס השוויון:
סת' מאיירס (2017, לאומי)
הארגון NAACP ונשיאו, בן קנאי (2012, לאומי)
סוזי אורמן (2008, לאומי)
פרסים > זוכי פרס הקמפיין לזכויות אדם לחדשנות בשוויון במקום עבודה

מונסנטו (2017)
בוסטון קונסלטינג גרופ וגולדמן זקס (2011, לאומי)
קימפטון מלונות ומסעדות וקרדיט סוויס (2010)
קירקלנד ואליס LLP ובואינג (2009, לאומי)
המלוכה הרומית

| --- | --- |

 
 הרבעים העתיקים של רומא
 ממשל
 ראש המדינה:  King of Rome 
 שפה נפוצה:  לטינית 
 רשות מחוקקת:  Legislative Assemblies of the Roman Kingdom 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירואסיה 
 היסטוריה
 הקמה:  ייסוד רומא
 תאריכי הקמה:  21 באפריל 753 לפנה״ס 
 פירוק:  הדחת המלוכה
 תאריכי פירוק:  509 לפנה״ס 
 ישות קודמת:  התרבות הלטיאלית   אלבה לונגה   אטרוסקים
 ישות יורשת:  הרפובליקה הרומית 
 
הזאבה הקפיטולינית מניקה את רמוס ורומולוס, מייסדיה האגדיים של רומא.
המלוכה הרומית היא שמה של תקופה בהיסטוריה של איטליה שמתחילה במאה ה-8 לפנה"ס, ומסתיימת בשנת 509 לפנה"ס עם ייסוד הרפובליקה הרומית. בתקופה זה נשלטו העיר רומא והשטחים הכפופים לה, על ידי שלטון מלוכני.
תחילת התקופה ביסודה של העיר רומא. התאריך המדויק לוט בערפל ובאגדה. ההיסטוריוגרפיה הרומית העתיקה מציינת מספר תאריכים, ביניהם: 814 לפנה"ס, 748 לפנה"ס ו־753 לפנה"ס. המחקר המודרני אימץ לשם נוחיות את שנת 753. ממצאים ארכאולוגיים חושפים יישוב קבע של סוכות שהתקיים החל מאמצע המאה השמינית לפנה"ס בגבעת הפאלאטיום. ממצאים אלה תומכים בתיאורי המקורות. ממצאים נוספים חושפים עדויות ליישוב באזור שקדם ליישוב הרומי, יישוב מתקופת הברונזה ואף מתקופת האבן. לא נמצאו שום ממצאים שיוכיחו קשר רציף בין היישוב הפרהיסטורי ליישוב המוכר לנו כ"רומא".
בתקופת המלוכה הפך קובץ של כפרים מפוזרים על גבעות רומא, לעיר בחבל לאטיום. עיר זו הייתה תחומה בחומה מבוצרת, היה לה מבנה חברתי מגובש, עמד לראשותה כוח צבאי מסודר, היא שלטה על שטח של כ-800 קמ"ר והייתה החברה החשובה ביותר בליגה הלטינית.