stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קופואסו
מאפיינים

העץ מגיע בדרך כלל לגבהים של 10 עד 15 מטר, למרות שמתועדים מקרים נדירים של פריטים שהגיעו לגובה של 25 מטר. הקליפה קשה וחלקה. העלים גדולים, מגיעים עד לאורך של 60 סנטימטר, וגדלים על הענפים, צבע החלק התחתון של העלה מזכיר חלודה. הפרחים גדולים, בצבע אדום כהה, צומחים ישירות מהגזע. הפרי גדול בצורה אליפטית, באורך משתנה. אורך אופייני של הפרי כ- 25 ס"מ, וקוטר אופייני כ-15 ס"מ. צבע הקליפה חום. קיימים 4 זנים של העץ הנבדלים בצורת הפרי ובגודלו. משקל הפרי נע מ-1.5 עד 4 ק"ג. פתיחת הפרי מתבצעת על ידי הקשה על מצע קשה, או על ידי שימוש במוט ברזל. ציפת הפרי צהובה בהירה, טעמה מתוק חמצמץ, והיא מתאפיינת בניחוח אופייני. הזרעים גדולים בצבע חום בהיר. העץ נותן פרות בתקופת החורף, מינואר עד מאי.
מאפיינים > אזורי צמיחה

בכול האזור האמזוני טרופי. קרקעות כבדות בעלות pH חומצי קרוב לנייטרלי (6-7) נחשבות אידיאליות לשתילה של קופואסו, אבל ניתן לגדלו גם בקרקעות שנחשבות לא פוריות.
מרבית הגידול החקלאי מתבצע באזורים המזרחיים של פארה.
יצוא של זרעים לא מעובדים אל מחוץ לאזור האמזוני אסורה על פי חוק, וזאת על מנת למנוע את התפשטות המזיק "מטאטא המכשפה" אל אזורים בהם מגדלים קקאו.
מקור השם

מקור השם (Cupuaçu) בטופי (ברזיל): קופו - פרי, אסו - גדול.
חשיבות כלכלית

ציפת הקופואסו משמשת להכנת מגוון מוצרי מזון, ביניהם: מיץ, ריבה, קריש, סוכריות, מילוי לשוקולדים, עוגות ועוד.
מהגרעינים ניתן להפיק קופולד, שהוא למעשה שוקולד מקופואסו, במקום מקקאו. הגידול של קופואסו לצורך יצור קופולד תופס תאוצה בשנים האחרונות, וניתן למצוא היום קופולד גם מחוץ לברזיל.
עיירות רבות מתפרנסות מגידול חקלאי של קופואסו, הבולטות מביניהן הן טומה אסו ואבאטטובה.
בשנת 2004 התעורר ויכוח גדול בנוגע לזכויות השימוש בשם, כאשר חברת מסחר יפנית המתמחה בשיווק של פרות אמזוניים מעובדים רשמה את השמות קופואסו ואסאי כשמות מסחריים בבעלות החברה ביפן וארצות הברית. לאחר מתקפה תקשורתית כוללת, ואיום בהגשת תביעה מצד מדינת פארה, הזכויות על השם הועברו לידיה של מדינת פארה.
קופואסו - פרי
אלכסנדר ליובימוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בפברואר 1879 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, רוסיה 
 פטירה:  19 בדצמבר 1955 (בגיל 76) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מקום קבורה:  ליטרטורסקיה מוסטקי 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאומנות ותעשייה של סנקט פטרבורג על שם שטיגליץ (1901)  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1909)  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 
אלכסנדר ליובימוב (ברוסית: Алекса́ндр Люби́мов; ‏ 25 בפברואר 1879- 1955) היה אמן ומורה לאמנות. הוא היה חבר באיגוד האמנים של לנינגרד ונחשב לאחד המייסדים והנציגים המבריקים של אסכולת הציור של לנינגרד,  התפרסם בעיקר בזכות ציורי הדיוקנאות והרישומים הסאטיריים שלו.
ביוגרפיה

אלכסנדר ליובימוב נולד ב-25 בפברואר 1879 בכפר פלצבו, מחוז קורסק, האימפריה הרוסית. אביו היה אציל, אמו נולדה ממשפחת איכרים.
מאז 1892 הוא חי בסנט פטרסבורג. בשנים 1895–1901 למד אלכסנדר ליובימוב בבית הספר המרכזי לרישום טכני (=האקדמיה הלאומית לאמנות ותעשייה של סנט פטרבורג על שם אלכסנדר פון שטיגליץ), אז בית הספר לציור של החברה האימפריאלית לעידוד האמנויות.
מאז 1901 עבד אלכסנדר ליובימוב בבית הספר הגבוה לאמנויות באקדמיה האימפריאלית לאמנויות יפות בסטודיו של איליה רפין. לאחר סיום לימודיו ב-1909, נסע אלכסנדר ליובימוב לחרקוב, אוקראינה, שם בהמלצת איליה רפין עמד בראש המכללה לאמנות חרקוב בשנים 1912–1919, שם תלמידו היה אלכסנדר דיינקה.
מאז 1900, אלכסנדר ליובימוב השתתף בתערוכות אמנות. הוא צייר פורטרטים, ציורי ז'אנר, נופים, סקיצות מהחיים. אלכסנדר ליובימוב עבד כצייר, גרפיקאי, מאייר ואמן סאטירי בשחור-לבן. תערוכותיו האישיות היו ב-1949 בלנינגרד, וב-1998 בסנט פטרסבורג.
ב-1927 חזר אלכסנדר ליובימוב ללנינגרד. משנת 1934 עד 1941 הוא לימד במכון לנינגרד לציור, פיסול ואדריכלות, וניהל בשיתוף עם יצחק ברודסקי סדנה אישית וסטודנטים לתארים מתקדמים. הוא היה פרופסור לציור משנת 1939. תלמידיו היו הציירים הרוסים הנודעים אלכסנדר לקצינוב, יורי נפרינצב, אלכסנדר גריצאי, פיוטר בלוסוב, ניקולאי טימקוב, מיכאיל קוזל, אלכסיי מוז'ייב ואחרים.
אלכסנדר ליובימוב היה חבר באיגוד האמנים של לנינגרד מאז 1932.
אלכסנדר מיכאילוביץ' ליובימוב נפטר בלנינגרד בשנת 1955.
ציורים של אלכסנדר ליובימוב נמצאים במוזיאון הרוסי הממלכתי, גלריית טרטיאקוב הממלכתית, במוזיאונים לאמנות ובאוספים פרטיים ברוסיה, צרפת, ארצות הברית, איטליה, אנגליה ואחרים.
הערות שוליים

↑  Sergei V. Ivanov. Unknown Socialist Realism. The Leningrad School.- Saint Petersburg: NP-Print Edition, 2007. – pp.9, 15, 18, 20, 24, 27, 29, 31, 42, 90, 364, 389–401, 403–406, 414–424, 439.
↑  Matthew C. Bown. Dictionary of 20th Century Russian and Soviet Painters 1900-1980s. – London: Izomar 1998
↑  Alexander Mikhailovich Lubimov. Painting, Drawing, Caricature. – Moscow: Artist and Book Edition, 2001. – 96 p.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אלכסנדר ליובימוב".
סראטוב (מחוז)

מחוז סראטוב (ברוסית: Саратовская область, בתעתיק: סראטובסקאיה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. נמצא בשטח של המחוז הפדרלי של הוולגה.
נהר וולגה חוצה את המחוז ל-2 חלקים.
המחוז הוקם בשנת 1936.
בדרום-מזרח הוא גובל עם קזחסטן.
נכון לינואר 2024 במחוז מתגוררים 2,385,163 תושבים.
היסטוריה

בימי הביניים בשטח הייתה התיישבות דלה. השטח נכלל בהורדת הזהב. באוזר של עיר סראטוב של כיום במחצית המאה ה-13 הוקם עיר אובק בו ביקר מרקו פולו בשנת 1262 ואבן בטוטה בשנת 1334. העיר נחרבה על ידי טימור לנג בסוף המאה ה-14 ולא נבנתה מחדש.
במשך כ-200 שנים באזור היו יישובים של עמי האזור והתיישבות רוסית דלה. לאחר שחאנות קאזאן נכבשה על ידי רוסיה הצארית שטח סופח למדינה הרוסית.
בחלוקת האימפריה הרוסית לגוברניות שטח פוצל בין הגוברניות השונות עד שבשנת 1797 הוקמה גוברניית סראטוב.
בשנת 1918 גוברניית סרטוב בוטלה ושטח נכלל ביחידות מנהליות שונות. בשנת 1936 הוקם מחוז סראטוב.
במהלך המאה ה-18 החלה באזור התיישבות גרמנית משמעותית. בתחילת המאה ה-20 הגרמנים היוו כ-35% מאוכלוסיית האזור ובהתאם לכך הוקמה רפובליקה אוטונומית. בתחילת מלחמת העולם השנייה אוטונומיה בוטלה ורוב האוכלוסייה הגרמנית הועברה לסיביר. חלק מהתושבים הגרמנים חזרו לאזור בשנות ה-60. עם נפילת ברית המועצות גרמנים רבים עזבו את האזור והיגרו לגרמניה.
ממשל

הרשות המחוקקת היא "הדומה של מחוז סראטוב" שכוללת 40 חברים. בראש המחוז עומד מושל שנבחר לחמש שנים. בספטמבר 2022 לתפקיד נבחר רומן בוסארגין.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-37 ראיונים ועיר בעלי חשיבות מחוזית. בנוסף קיימת עיר סגורה סבטלי בה ממוקמת יחידה של חיל הטילים האסטרטגיים.
דמוגרפיה

נכון לינואר 2024 במחוז מתגוררים 2,385,163 תושבים. זאת לעומת 2,7 מיליון בשנת 1994. כ-76% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - סראטוב מתגוררים כ-841 אלף תושבים. בעיר אנגלס מתגוררים כ-225 אלף ובבלקובו 185 אלף.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הרוסים מהווים כ-87,5% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך, יש לציין את הקזחים (כ-2.7%), טטרים (כ-1.2%)  בעבר, בשטח המחוז הייתה אוכלוסייה משמעותית של הגרמנים. במהלך העשור האחרון הם עזבו לגרמניה ועתה נשארו רק כ-3.3 אלף איש.
דמוגרפיה > יהודים

סראטוב הייתה מחוץ לתחום המושב המותר לישיבת יהודים, ורק בוגרי הצבא - הקנטוניסטים הורשו לגור בה. על אף היותה ישוב יהודי קטן, הסעירה את רוסיה כולה בין השנים 1853–1860 עלילת דם שהחלה בעיר. בשנת 1912, עם ביטול גזירת תחום מושב החלו יהודים רבים להתיישב בעיר ובפרבריה.
בשנת 1998 הגיע לסראטוב הרב יעקב מאיר קוביטשעק, לשמש כשליח חב"ד. בעיר פועלים שני בתי כנסת, בית הספר "אור אבנר", גן ילדים, מקווה טהרה, כולל ערב על ידי רשת כולל תורה, ומגוון פעילויות לכל הגילאים. בית הכנסת העתיק בסרטוב שוחזר ומשמש כבית חב"ד החל מערב ראש השנה תשפ"ב.
בסראטוב נולדו רחל המשוררת, וכן רומן אברמוביץ'. ב-2022 הוצב בעיר פסל לכבוד רחל, אך הוא הוסר כעבור כחצי שנה.
גם לאה גולדברג שהתה בעיר בילדותה, עת הוריה נמלטו אליה במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1959 התגוררו במחוז כ-13 אלף יהודים. בשנת 2021 היו כ-1.3 אלף בלבד.
כלכלה

המחוז מתאפיין ברמת פיתוח תעשייה גבוהה. באזור קיימים מספר מפעלים בעלי משמעות כלל-ארצית - בניית מכונות, מקררים, תעשייה פטרוכימית וכו'.
בשטח המחוז ממוקמת תחנת הכוח הגרעינית בלקובו, מהגדולות ברוסיה
כלכלה > תחבורה

מסילת ברזל ראשונה הפעלה במחוז במהלך המאה ה-19. כיום פועלת במחוז רשת מסילות ברזל מפותחת.
במחוזו עוברות מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית R-22 מוסקבה-וולגוגרד, R-158 סראטוב-ניז'ני נובגורוד, A298 סראטוב-קזחסטן.
על נהר וולגה הוקמו נמלים להעברת סחורות ונוסעים.
בשנת 2019 בסראטוב הוקם נמל התעופה הבין-לאומי גגארין במקום נמל תעופה ישן. בשנת 2023 עברו דרכו מעל למיליון נוסעים.
הערות שוליים

↑  אלכס נירנבורג, הסערה שחולל פסל רחל המשוררת בעיר הולדתה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 31 בדצמבר 2022
| חלוקה אדמיניסטרטיבית של הפדרציה הרוסית |
| --- | --- | --- |
| סובייקטים פדרליים | סובייקטים פדרליים |  |
| רפובליקות | אדיגיה • אודמורטיה • אינגושטיה • אלטאי • בוריאטיה • בשקורטוסטן • דאגסטן • טובה • טטרסטן • חקסיה • סאחה-יקוטיה • מארי אל • מורדוביה • צ'ובשיה • צ'צ'ניה • צפון אוסטיה - אלניה • קאראצ'אי-צ'רקסיה • קברדינו-בלקריה • קומי • קלמיקיה • קרליה• קרים 1 • דונצק 1 • לוגנסק 1 |  |
| חבלים מנהליים (קראיה) | אלטאי • חברובסק • סטברופול • פרימוריה • פרם • עבר הבאיקל • קמצ'טקה • קרסנודאר • קרסנויארסק |  |
| מחוזות (אובלסטי) | אוליאנובסק • אומסק • אורנבורג • אוריול • איוואנובו • אירקוטסק • אמור • ארכנגלסק • אסטרחן • בלגורוד • בריאנסק • טומסק • טולה • טבר • טיומן • טמבוב • וולגוגרד • וולוגדה • וורונז' • ולדימיר • ירוסלבל • לנינגרד • ליפצק • מגדן • מוסקבה • מורמנסק • נובגורוד • נובוסיבירסק • ניז'ני נובגורוד • סברדלובסק • סחלין • סמולנסק • סמרה • סראטוב • פנזה • פסקוב • רוסטוב • ריאזאן • צ'ליאבינסק • קוסטרומה • קורגן • קורסק • קירוב • קלוגה • קלינינגרד • קמרובו • דרום חרסון 1 • זפורוז'יה 1 |  |
| ערים פדרליות | מוסקבה • סנקט פטרבורג • סבסטופול 1 |  |
| מחוזות (אובלסטי) אוטונומיים | המחוז היהודי האוטונומי |  |
| מחוזות (אוקרוגה) אוטונומיים | חנטי ומנסי • ימאלו-ננץ • ננץ • צ'וקוטקה |  |
| טריטוריה פדרלית | סיריוס |  |
| מחוזות כלכליים | מחוזות כלכליים |  |
| מחוזות כלכליים | מרכזי • צ'רנוזמיה-מרכז • מזרח סיביר • מערב סיביר • המזרח הרחוק • צפוני • אורל • צפון הקווקז • צפון מערב • עבר הוולגה • וולגה-וויאטקה • קלינינגרד |  |
| מחוזות פדרליים | מחוזות פדרליים |  |
| מחוזות פדרליים | מרכזי • המזרח הרחוק • סיביר • הצפון-מערבי • דרומי • אורל • וולגה • צפון קווקז • (קרים 2)  הערות: 1מרבית מדינות העולם לא מכירות בסיפוח דרום ומזרח אוקראינה וחצי האי קרים לרוסיה והם אינם מוכרים בינלאומית כחלק מרוסיה. 2התקיים בשנים 2014–2016. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566714605171  BnF: cb120506066 (data)  GND: 4349008-6  LCCN: n81071628  MusicBrainz: a72b86b4-732b-411e-be92-11de8821e70f  NKC: ge1131258  SUDOC: 030703433  VIAF: 155949209   WorldCat (עם VIAF): 155949209
יבגני טארלה

| --- | --- |

 לידה:  27 באוקטובר 1875 (יוליאני) קייב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 בינואר 1955 (בגיל 79) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מעסיק:  הספרייה הלאומית הרוסית, המכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה, אוניברסיטת קאזאן, אוניברסיטת טרטו 
 פרסים והוקרה:  פרס סטלין (1942)  דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת פריז (1945)  פרס סטלין (1943)  פרס סטלין (1946)  עיטור לנין  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוסלו  עיטור הדגל האדום של העמל  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור לנין  עיטור לנין 
 
יבגני ויקטורוביץ' טארלה (ברוסית: Евгений Викторович Тарле;‏ 27 באוקטובר (הלוח היוליאני, 8 בנובמבר הלוח הגרגוריאני) 1874 – 5 בינואר 1955) היה היסטוריון סובייטי ממוצא יהודי. בלידתו ניתן לו השם "גריגורי" אותו שינה ל-"יבגני" כאשר התנצר בשנת 1893. עבור מחקריו ההיסטוריים הוענקו לטארלה פרסי סטלין (1942, 1943, 1946) ועיטורי לנין ועיטור הדגל האדום של העמל. לצד העיטורים טארלה גם הוענש לא פעם על ידי השלטונות הסובייטים.
חייו

יבגני (גריגורי) טארלה נולד בקייב למשפחת סוחר יהודי עשיר. לאחר זמן קצר המשפחה עברה לחרסון (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה). בהמלצת חברי המשפחה, טארלה הצעיר התחיל ללמוד באוניברסיטת אודסה ולאחר סיום שנת הלימודים הראשונה עבר לאוניברסיטת קייב.
בהיותו בקייב טארלה התאהב בבחורה ממוצא רוסי, נוצרייה אדוקה. בלחצה הוא התנצר באוגוסט 1893 בקתדרלת סופיה הקדושה בקייב ושינה את שמו ל"יבגני". לזכותו יאמר שטארלה אף פעם לא הסתיר את מוצאו היהודי. בשנת 1951, בשיא המאבק נגד קוסמופוליטיות בברית המועצות הוא הודיע במהלך הרצאה שהוא "יהודי ולא צרפתי כפי שחושבים חלק מהנוכחים".
כמו רבים מהסטודנטים, טארלה השתתף באסיפות מהפכנים, השתתף בדיונים בהם נמתחה ביקורת על השלטון ונתן הרצאות לפועלים. במאי 1900 הוא נעצר במהלך אספה ונשלח להוריו שהתגוררו בחרסון. בהיותו חשוד פוליטי נאסר אליו להרצות באוניברסיטאות. כעבר שנה הוא קיבל אישור מיוחד להגיש עבודת גמר לקבלת תואר שני. העבודה הייתה על חייו של תומאס מור ונכתבה ברוח המרקסיזם.
גם לאחר מהפכת אוקטובר הוא נותר ברוסיה הסובייטית והמשיך במחקרים היסטוריים. למרות בקשות של היסטוריונים והזמנות לכנסים הוא אף פעם לא קיבל אישור לצאת מגבולות ברית המועצות. טארלה פרסם מספר רב של ספרים בנושאים היסטוריים שונים. חוקרים אחרים מציינים שבמקרים מסוימים טארלה סטה מהקו ההיסטורי לטובת כישרונו כסופר. למרות שספריו (במיוחד אלו שפורסמו לאחר שנת 1941) תאמו את הקו הפוליטי של סטלין הם חשובים גם היום וכוללים חומר היסטורי רב.
טארלה נפטר בשנת 1955 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
פעילות מדעית

בשנת 1903, לאחר בקשות חוזרות ונשנות של היסטוריונים רוסים ידועי שם, טארלה קיבל אישור ללמד באוניברסיטת סנקט פטרבורג. בשנת 1911 הוא סיים את עבודת הדוקטורט בנושא המהפכה הצרפתית. בשנים 1913–1918 במקביל לעבודה באוניברסיטת סנקט פטרבורג, טארלה כיהן כפרופסור באוניברסיטת טרטו.
בשנת 1918 טארלה מונה לפרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג ולאחר מעברו למוסקבה הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1927 טארלה נבחר לחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1937 טארלה פרסם ספר על חייו של נפוליאון. בהמשך הוא כתב מספר ספרים נוספים על היסטוריה של רוסיה. על עבודות אלו הוענק לו פרס סטלין. במהלך מלחמת העולם השנייה טארלה היה פרופסור באוניברסיטת קאזאן.
טארלה היה דוקטור כבוד במספר אוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית. לזכרו מוענק בכול שנה פרס בנושא היסטוריה. בשנים 1957–1962 יצאה לאור אוסף ספרים ב-12 כרכים.
יחסים עם שלטונות ברית המועצות

מייד לאחר מהפכת פברואר טארלה תמך במשטר החדש ומונה לוועדת חקירה לפשעי השלטון הצארי (לצד אלכסנדר בלוק). לאחר מהפכת אוקטובר טארלה כבר בשנת 1918 פרסם ספר על הטרור במהלך מהפכות בצרפת והקשר לאירועים ברוסיה הסובייטית היה ברור. למרות זאת הוא נישאר ברוסיה והמשיך לכהן כפרופסור באוניברסיטה.
בסתיו 1929 החלו מעצרים בקרב מדענים בלנינגרד. בסך הכול נעצרו 115 מדענים שהואשמו בניסיון להפיכה שלטונית. בהתאם לגרסת הג.פ.או, טארלה היה מיועד להיות שר החוץ הממשלה החדשה.
בשנת 1931 טארלה הואשם בקשרים עם מפלגת התעשייה ונשלח לגלות באלמטי. בהיותו בעיר זו טארלה החל לכתוב את ספרו "נפולאון". בשנת 1937 הוא זוכה מאשמה ואף חברותו באקדמיה למדעים חודשה. לאחר פרסום ספרו על נפולאון היה ביקורת קשה על הספר אך לא היה עונש כלשהו לאור תמיכתו של סטלין בספר.
בשנת 1945 בירחון המפלגתי פורסמה ביקורת על ספרו של טארלה על מלחמת קרים.
היינג נגור

| --- | --- |

היינג סומאנג נגור
 לידה:  22 במרץ 1940 סאמרונג יאנג, קמבודיה
 פטירה:  25 בפברואר 1996 (בגיל 55) צ'יינה טאון, לוס אנג'לס (נרצח)
 מקום קבורה:  Rose Hills Memorial Park 
 שם לידה:  Haing Somnang Ngor 
 מדינה:  קמבודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1984 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1984)  פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר (1985)  פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (1985) 
 פרופיל ב-IMDb
 
היינג סומאנג נגור (באנגלית: Dr. Haing Somnang Ngor; ‏22 במרץ 1940, סאמרונג יאנג, קמבודיה – 25 בפברואר 1996) היה רופא, מחבר ושחקן קולנוע קמבודי-אמריקאי. נגור זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ופרס גלובוס הזהב לשנת 1984 על תפקידו בסרט "דמעות של שתיקה".
ביוגרפיה

נגור למד רפואה, את התמחותו ברפואת נשים עשה בבירת קמבודיה פנום פן. בזמן שלטון ה"קמר רוז'" של העריץ פול פוט, סולק נגור מפנום פן ביחד עם עוד שני מיליון אזרחים והועבר למחנה ריכוז ביחד עם אשתו מאיי הויי שהייתה בחודשי הריון מתקדמים. עקב תנאי המחיה הקשים נפטרה אשתו של נגור בעת לידת התינוק. לאחר נפילת שלטון הקמר רוז' ב-1979 עבד נגור בתור רופא במחנה פליטים בתאילנד ומשם היגר לארצות הברית ב-1980, בה לא עסק ברפואה ואף לא נישא בשנית.
ביוגרפיה > קריירה ציבורית

למרות שמעולם לא למד משחק לוהק נגור לתפקיד ראשי בדרמה הביוגרפית "דמעות של שתיקה" המבוססת על תקופת שלטון הקמר רוז' ומתארת את הטיהור האתני שבוצע בעם הקמבודי תחת שלטונו של הרודן פול פוט. בסרט גילם נגור את דמותו של פראן עוזרו הקמבודי של עיתונאי אמריקאי, כתב הניו-יורק טיימס, סידני סאנברג. במהלך הסרט מנסה פראן לשרוד במחנות הכפייה. על תפקידו הראשון בתור שחקן מקצועי זכה נגור בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב ובשני פרסי באפט"א.
לאור הצלחתו הקולנועית המפתיעה המשיך נגור לעבוד בתור שחקן קולנוע והופיע בסרטו המלחמתי של אוליבר סטון "שמיים וארץ", בסרט הופיע נגור בתור אביה של נערה וייטנאמית הנישאת לחייל האמריקאי סטיב באטלר (טומי לי ג'ונס).
ב-1988 כתב נגור ביוגרפיה על חייו האישיים "Haing Ngor: A Cambodian Odyssey", בה הוא מספר על חוויותיו האישיות תחת שלטון האימים של ה"קמר רוז'"
בשנת 1996 בשנה האחרונה לחיו, הספיק נגור לשחק בדרמת הפשע "הכה אותי", בתפקיד בילי טאנגפט לצד ויליאם ה. מייסי.
ביוגרפיה > מותו

בשנת 1996 נורה נגור למוות מחוץ לביתו שבצ'יינה טאון, לוס אנג'לס, נגור נקבר בפארק הזיכרון רוז הילס שבקליפורניה. לגבי זהות רוצחיו של נגור הועלות שלוש השערות אפשריות: הראשונה הייתה שנגור נרצח על ידי חברי כנופיית הרחוב "Oriental Lazy Boyz", לאחר מכן הועלתה האפשרות שנגור נורה למוות על ידי תומכים של תנועת קמר רוז', אך לאישום זה לא הועלה כל בסיס. התאוריה השלישית להירצחו של נגור הייתה שהוא נרצח בעת שוד שהסתבך, תאוריה זו הועלתה בטענה שהגנבים לא רוקנו את כיסיו של נגור ושבזירת הפשע התגלו 2900 דולרים במזומן.
לבסוף שלושה אנשים נאשמו ברציחתו של היינג נגור: טאק סון טאן שנשלח ל-56 שנים בכלא, לנדרה לים שנשלח ל-26 שנים וג'ייסון צ'אן שנשלח למאסר עולם ללא אפשרות שחרור.
לזכרו של נגור הוקמה בשנת 1997 "קרן ד"ר היינג ס. נגור" שמטרתה לגייס כמה שיותר תרומות כדי לסייע למצוקתם של תושבי קמבודיה.
הגביע הליטאי

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1924
 ארגון מפעיל:  התאחדות הכדורגל הליטאית
 מספר מתמודדים:  48 
 מדינות משתתפות:  ליטא ליטא
 יבשת:  אירופה
 זוכה:  באנגה גרגז'דאי (2024)
 הכי הרבה זכיות:  ז'לגיריס וילנה (14 זכיות)
 מפעל מקביל:  ליגת העל הליטאית
 
הגביע הליטאי בכדורגל, או בשמו המלא: גביע הפדרציה הליטאי בכדורגל (בליטאית: Lietuvos futbolo federacijos taurė), ידוע גם כHegelmann LFF Cup (מאז 2020) מטעמים מסחריים, הוא טורניר כדורגל בפורמט נוקאאוט הנערך מדי שנה בידי התאחדות הכדורגל הליטאית ובו לוקחים חלק מועדוני כדורגל מליטא. התחרות שהתחילה ב-1924 עברה מספר גלגולים, כולל תחרות תחת שליטה סובייטית עד 1990, ומאז הפכה לתחרות עצמאית תחת מדינת ליטא.
הזוכה בגביע זה משתתפת בסופרקאפ הליטאי מול זוכת אליפות ליטא בכדורגל, ובנוסף משתתפת במוקדמות הקונפרנס ליג.
שיטת התחרות ומשתתפות

התחרות היא טורניר נוקאאוט (בשיטת גביע). הקבוצות המשחקות בליגת העל הליטאית, הליגה השנייה, הליגה השלישית, רביעית וחמישית משתתפות כולן בגביע זה, בפורמט של משחק אחד בלבד.
היסטוריה

טורניר הגביע הראשון בליטא התקיים ב-1924 ונקרא "Kooperacijos taurė" ׁ(גביע הקואופרציות). זה התרחש במהלך אירוע יום שיתוף הפעולה הבינלאומי. תחרות זו התקיימה שלוש פעמים - 1924, 1925 ו-1926. תחרויות גביע אחרות התקיימו במקביל גם - "Žiemos taurė" (גביע החורף הקטן) ב-1925, "Pavasario taurė" (גביע האביב)ב-1926 וב-1927, וכן בהמשך התקיימו אירועי גביע אחרים חד-פעמיים עד 1938. לאחר מכן נעצרה התחרות עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
משחקי הגביע הלאומיים באופן מוסדר בכדורגל ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, החלו למעשה מ-1947, עוד בתקופה שבה שלטה ברית המועצות בשטחה של לטביה, ובה השתתפו כלל מועדוני הכדורגל הלטבים.
במהלך הכיבוש הסובייטי (1947–1989) שימש כטורניר מוקדמות לגביע הסובייטי.
ב-1989 עם התפרקותה של ברית המועצות, הוקמה מדינת ליטא והתחרות הראשונה תחת התאחדות הכדורגל הליטאית הייתה ב-1990.
זכיות לפי מועדון

| מועדון | זכיות | סגנות | עונות זכייה |
| --- | --- | --- | --- |
| ז'לגיריס וילנה | 14 | 6 | 1991, 1992/1993, 1993/1994 1996/1997, 2003, 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014, 2014/2015, 2015/106, 2016, 2018, 2021, 2022 |
| אינקראס קובנה | 7 | 5 | 1948, 1949, 1951, 1954, 1965, 1969, 1995 |
| גרניטאס/אטלאנטאס קלייפדה | 6 | 2 | 1977, 1981, 1983, 1986, 2000/2001, 2002/2003 |
| באנגה/FBK קובנה | 5 | 7 | 1989, 2001/2002, 2004, 2005, 2007/2008 |
| אקרנאס פוניבז' | 5 | 5 | 1985, 1997/1998, 1999/2000, 2009/2010, 2010/2011 |
| נביז'יס קדאיניאי | 5 | 2 | 1967, 1968, 1970, 1972, 1973 |
| קלינינקאס קובנה | 4 | 3 | 1976, 1978, 1979, 1980 |
| סודובה מריאמפולה | 3 | 5 | 2006, 2008/2009, 2019 |
| אלניאס שיאוליאי | 3 | 1 | 1950, 1957, 1959 |
| סטטיבינינקאס/קרדה סקאלאס סיאוליאיי | 3 | 1 | 1974, 1995/1996, 1998/1999 |
| קרנינקו נמאי/סאליואטאס וילנה | 2 | 3 | 1952, 1963 |
| פזאנגה וילנה | 2 | 2 | 1971, 1982 |
| SRT וילנה | 2 | 1 | 1984, 1987 |
| סיריוס קלייפדה | 2 | 1 | 1988, 1990 |
| לימה קובנה | 2 | – | 1953, 1962 |
| באנגה גרגז'דאי | 1 | 3 | 2024 |
| מיניג'ה קרטינגה | 1 | 2 | 1964 |
| לוקומוטיב קובנה | 1 | 1 | 1947 |
| KPI קובנה | 1 | 1 | 1955 |
| ז'לגיריס נאוג'וג'י וילניה | 1 | 1 | 1966 |
| וינייבי אוקרמרג'ה | 1 | 1 | 1975 |
| סטומבראס קובנה | 1 | 1 | 2017 |
| פוניבז' | 1 | 1 | 2020 |
| ראודונאסיס ספאלוס קובנה | 1 | – | 1956 |
| ספרטקס וילנה | 1 | – | 1958 |
| פנימונייה קובנה | 1 | – | 1960 |
| צמנטינינקאס אקמנה | 1 | – | 1961 |
| לייטובוס נריס/ מכבי וילנה | 1 | – | 1991/1992 |
| טרנס-INVEST | 1 | – | 2023 |
וולטר וייט (שובר שורות)

| --- | --- |

וולטר וייט (בריאן קראנסטון)
 סוג:  דמות בדיונית
 תוכנית טלוויזיה:  שובר שורות, (כל העונות)  סמוך על סול, (עונה 6)
 הופעה ראשונה:  שובר שורות: פרק 1, עונה 1; פיילוט
 הופעה אחרונה:  סמוך על סול: פרק 13, עונה 6; סול הנעלם
 יוצרים:  וינס גיליגאן
 גילום הדמות:  בריאן קראנסטון
 מידע
 שם אמיתי:  וולטר (וולט) הארטוול וייט
 כינויים:  וולט, הייזנברג
 סטטוס:  מת
 בסיס:  ארצות הברית אלבקרקי, ניו מקסיקו, ארצות הברית
 תאריך לידה:  7 בספטמבר 1958
 מקום לידה:  ארצות הברית, אלבקרקי, ניו מקסיקו, ארצות הברית
 גזע:  בן אנוש
 מין:  זכר
 מקצוע:  ברון סמים  מורה לכימיה בתיכון  קופאי במכון לשטיפת מכוניות  מייסד שותף של חברת Gray Matter Technologies
 נטייה:  הטרוסקסואליות
 מומחיות:  כימיה
 כלי רכב:  פונטיאק אזטק 
 אזרחות:  אמריקאי
 מקום מגורים:  ארצות הברית אלבקרקי, ניו מקסיקו, ארצות הברית
 תאריך פטירה:  7 בספטמבר 2010
 מקום פטירה:  מעבדת סמים בה ג'סי שועבד
 סיבת המוות:  נורה למוות ממכונת ירי
 דמויות קשורות
 משפחה:  סקיילר וייט, (אישה)  וולטר וייט ג'וניור, (בן)  הולי וייט, (בת)  האנק שריידר, (גיס)  מארי שריידר, (גיסה)
 אויבים:  האנק שריידר, גאס פרינג, Jack Welker 
 
וולטר וייט (באנגלית: Walter White), הידוע גם בשם הבדוי שלו הייזנברג (באנגלית: Heisenberg), הוא אנטי-גיבור בדיוני והפרוטגוניסט בסדרה "שובר שורות". הוא גולם על ידי בריאן קראנסטון. על גילומו של וולטר וייט זכה קראנסטון בארבעה פרסי אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ביוגרפיה בדיונית

אביו של וולטר מת ממחלת הנטינגטון כאשר היה בן שש. הוא למד כימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה ולאחר לימודי התואר השלישי עבד כחוקר במעבדה הלאומית של לוס אלמוס. שם הוא ערך מחקר על רדיוגרפיה פרוטונים, שעזר לצוות לזכות בפרס נובל בכימיה ב-1985. לאחר מכן הקים וולט את החברה Gray Matter Technologies עם אליוט שוורץ, חברו הקרוב ביותר. בערך בזמן הזה, וולט יצא עם עוזרת המעבדה שלו, גרטשן שוורץ (שמה לאחר נישואיה עם אליוט, שם הנעורים שלה לא ידוע). וולטר עזב גם את גרטשן וגם את החברה, ומכר את חלקו בחברה תמורת 5,000 דולר (חלק שמספר שנים לאחר מכן הוערך במיליארדי דולרים). גרטשן ואליוט נישאו מאוחר יותר והרוויחו הון, חלק ניכר מהמחקר של וולטר. למרות שהם נשארים ידידותיים, וולטר זועם בסתר על גרטשן ואליוט על שהרוויחו מעבודתו. בעונה הראשונה בסדרה, גילה וולטר, ביום הולדתו ה-50, את הפשיעה וכמות הסחר בסמים הנרחבות בעיר אלבקרקי בה הוא גר בעזרת גיסו, עובד במנהל לאכיפת הסמים בשם האנק שריידר. בעקבות כך, החל לנצל את מומחיותו בכימיה ולחבור לתלמידו לשעבר, ג'סי פינקמן, על מנת ליצור סם מתאמפטמין.
מורשת > אתר

בשנת 2009, יצרה רשת AMC את האתר SaveWalterWhite.com אשר מבוסס על האתר שהכין בנו של וולטר בסדרה על מנת לגייס למענו תרומות לטיפולים רפואיים לאחר שגילה כי הוא סובל מסרטן הריאה.
מורשת > הלוויה

באוקטובר 2013, מעריצי הסדרה, ערכו הלוויה בתשלום לדמותו של וולטר וייט לאחר תום הסדרה שבו מת בעיר אלבקרקי, העיר בה וולטר וייט גר. להלוויה הכינו המעריצים העתקים מדויקים למוצרים שבסדרה, כגון עגלה מלאה במתאמפטמין כחול. האירוע השיג מעל 30,000 דולר שנתרמו לארגון צדקה מקומי בשם Albuquerque Healthcare for theless home.
מורשת > פיצה על הגג

בשנת 2015, ביקש יוצר הסדרה, וינס גיליגאן, ממעריצי הסדרה, להפסיק לזרוק פיצה על הגג של ביתו של וולטר מהסדרה; במטרה לשחזר את הסצנה המוכרת מהסדרה בה סקיילר לא נותנת לוולטר להיכנס לבית, זאת לאחר שבעל הבית בעצמו התלונן לגיליגאן.
הערות שוליים

↑  Save Walter White, www.savewalterwhite.com
↑  Walter White Laid to Rest in 'Breaking Bad' Charity Funeral | Movies News | Rolling Stone, web.archive.org, ‏2014-03-27
↑  By Breeanna Hare CNN, 'Breaking Bad': Walter White laid to rest with mock funeral, CNN
↑  The Controversial Evolution of Breaking Bad's Iconic Pizza Scene, Time (באנגלית)
| שובר שורות |
| --- | --- | --- |
| סדרות טלוויזיה | שובר שורות (2008–2013) • סמוך על סול (2015–2022) |  |
| סרטי קולנוע | אל קמינו: שובר שורות - הסרט |  |
| דמויות | וולטר וייט • סקיילר • ג'סי פינקמן • האנק שריידר • מארי • פלין • סול גודמן • גאס פרינג • מייק ארמנטראוט • לידיה רודארט-קווייל • טוד אלקוויסט • קים וקסלר • הווארד המלין • נאצ׳ו וארגה • צ'אק מקגיל • לאלו סלמנקה • מרקו פסטרנק |  |
| ראו גם | וינס גיליגאן • אוזימנדיאס |  |