stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משחק כפול
עלילה

4 ביולי 2003. ריי קובל, סוכן MI6, פוגש את קלייר סטנוויק, סוכנת CIA, במסיבה לרגל יום העצמאות האמריקאי בקונסוליה האמריקאית בדובאי. הוא לא מודע לזהותה ומנסה לפתות אותה. קלייר מסממת אותו וגונבת ממנו מסמכים מסווגים.
שלוש שנים אחר כך ברומא. ריי וקלייר נפגשים לראשונה מאז דובאי ומבלים כמה ימים יחד במלון מפואר. הם מתכננים לעזוב את עבודתם הממשלתית לעבודה בתחום תחרותי מאוד במגזר הפרטי. הם שוקלים להשתמש בכישוריהם במודיעין כדי להעשיר את עצמם. לאחר שבחנו אפשרויות לאורך מספר חודשים, כולל חברות המתמודדות עם השוק בפיצה עם קרם כפול, הם מסתפקים בקוסמטיקה והיגיינה אישית. איך הם יפנו את עמדותיהם לטובתם לא ברור אפילו להם, אך הם יהיו מוכנים כאשר ההזדמנות תציג את עצמה.
קלייר מקבלת עבודה במודיעין נגדי בחברת בורקט ורנדל (Burkett & Randle). לאחר יותר משנה, ריי נכנס לתפקיד מודיעיני בחברת Equikrom, שם הוא ישמש כמגייס וקלייר כאחת מסוכניו.
מודע לכך שהמעביד החדש של ריי ירגל אחריו כדי להעריך את נאמנותו, הוא וקלייר מתרגלים תחילה כיצד הם יעמידו פנים שהם נפגשים בניו יורק לראשונה מאז דובאי ומדחיקים חלק ניכר מהדיאלוג של המפגש שלהם בפועל ברומא. הם לא מודעים לכך שמעסיקיה של קלייר בבורקט ורנדל מרגלים אחריה ושומעים את החזרה הזו, שמפילה את הכיסוי שלה. מנכ"ל בורקט ורנדל, האוורד טולי מחליט להשאיר את קלייר בתפקידה ולתפעל אותה בתחרות שלו עם החברה המתחרה, Equikrom.
קלייר וריי, העובדים כחפרפרת ומגייס, משחזרים שוב את הדיאלוג וכפי שצפו, המעסיק של ריי מקשיב ומשוכנע כי ריי נאמן.
לאורך השבועות שלאחר מכן, קלייר וריי נזהרים זה מזה. שניהם מנוסים בריגול כפול ולמרות הקשר הרומנטי שלהם ותוכניות לברוח עם זהויות חדשות לאחר סיום המבצע, איש מהם אינו חופשי לחלוטין מחשדו של האחר.
טולי נואם בפני צוות המודיעין שלו, כולל קלייר, כשהוא מצייר את החברה שלו כחדשנית המגנה על עצמה מפני ריגול וגניבה. הוא מדגיש כיצד המוצר החדש שלא הוכרז עדיין, הופך את הערנות לדחופה עוד יותר. הוא ואחרים בארגון שלו שותלים מידע שהם מכירים שהיא וצוות המודיעין בחברת Equikrom יגנבו כשינסו להבין מהו אותו "פיתוח גדול".
קלייר מספקת עותק של הנאום הזה למנכ"ל Equikrom דיק גרסיק, אשר מתכנן לגנוב את כל מה שפיתחה חברת בורקט ורנדל. צוותו, כולל ריי, מתמסרים לגניבת מידע ממשרדי בורקט ורנדל, שבמהלכם ריי מפתה את אחת מעובדות משרד הנסיעות של החברה והוא ועוד כמה אחרים מבקרים בקזינו באיי הבהאמה.
הודות למידע של ריי, קלייר מצליחה להראות גיבורה בפני מעסיקיה, ולתפוס את פעילות הריגול של Equikrom לאחר מעשה או למנוע אותם במידה מסוימת בבהאמה. טולי בבורקט ורנדל מתיימר להתרשם, מודה לקלייר שהגנה בהצלחה על המוצר החדש של החברה והוא מגלה לה שמדובר בתרופה להתקרחות. היא מודיעה לגארסיק בחברת Equikrom, שעוזב לישיבת בעלי מניות בלאס וגאס בציפייה שתשיג את הנוסחה הכימית והוא יודיע על ההתפתחות החדשה לבעלי מניותיו לפני שבורקט ורנדל יפרסמו את המידע.
ההתרגשות נבנית בצוות של Equikrom, המשתמש בקלייר כמקור העיקרי במשרדי יריבתם ומצליחים להשיג עותק של הנוסחה. קלייר וריי מגיעים לשדה התעופה של ציריך, כל אחד מהם עם עותק של הנוסחה שהם מתכננים למכור לחברה שווייצרית תמורת 35 מיליון דולר. במקביל, גרסיק אומר לבעלי מניותיו שהם נמצאים בשלבי בדיקה אחר מוצר שמרפא התקרחות. הנוסחה, מכריזים השווייצרים בפני ריי וקלייר, היא לא מה שהם חושבים, אלא רק קרם לא מזיק. הם בתורם מאוכזבים, אך מתרשמים מהאופן המושלם שעברו עליהם מניפולציות של החברות המתחרות. כעת יש להם רק אחד את השני ובקבוק שמפניה שנשלח כתודה מטולי.
צוות השחקנים

ג'וליה רוברטס - קלייר סטנוויק
קלייב אוון - ריי קובל
טום וילקינסון - האוורד טולי
פול ג'יאמטי - ריצ'רד גארסיק
דניס או'הר - דיוק מונהן
קטלין צ'אלפנט - פאם פרייל
תומאס מקארת'י - ג'ף באוור
ויין דובאל - נד גאסטון
קארי פרסטון - ברברה בופרד
נוליטה

| --- | --- |
רחוב מוט
רחוב מוט
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  ניו יורק (מדינה) ניו יורק
 עיר:   ניו יורק
 רובע:  מנהטן
 קואורדינטות:  40°43′21.15″N 73°59′42.55″W﻿ / ﻿40.7225417°N 73.9951528°W﻿ / 40.7225417; -73.9951528
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזינוליטה(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזינוליטה(למפת מנהטן רגילה) נוליטה(למפת מנהטן מוגדלת) נוליטה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
נוליטה (באנגלית: Nolita או NoLIta - הלחם בסיסים של "North of Little Italy" - "צפונית לאיטליה הקטנה") היא שכונה במנהטן תחתית בעיר ניו יורק.
גאוגרפיה

השכונה גובלת בצפונה ברחוב האוסטון, במזרחה בשכונה באורי, בדרומה ברחוב ברום (Broome Street) ובמערבה ברחוב לאפייט. השכונה נמצאת מזרחית לשכונת הסוהו, דרומית לשכונת נוהו, מערבית ללואר איסט סייד (הצד המזרחי התחתון של האי מנהטן) וצפונית לשכונת איטליה הקטנה (ומכאן שם השכונה) ולשכונת צ'יינה טאון.
בעבר נחשבה השכונה לחלק משכונת איטליה הקטנה אולם עם השנים עזבו המהגרים האיטלקיים שהתגוררו בה את השכונה, והשכונה איבדה את צביונה האיטלקי. בשנות ה-90 של המאה ה-20, החלה השכונה להתאפיין באוכלוסייה צעירה מהמעמד הבינוני העליון ("יאפים"), והפכה להיות אזור מגורים ובילויים. על מנת להבדיל את השכונה משכונת איטליה הקטנה הדרומית לה, החלו להשתמש בקיצור "נוליטה" (השימוש הראשון בקיצור זה היה בעיתון הניו יורק טיימס ב-5 במאי 1996) - בדומה להלחמי הבסיסים "סוהו", "נוהו" ו"טרייבקה", שמות השכונות הסמוכות.
בשכונה נמצאת קתדרלת פטריק הקדוש הישנה (במפגש הרחובות מוט ופרינס), אשר שימשה כקתדרלה המרכזית של הנוצרים הקתוליים בניו יורק, מאז פתיחתה בשנת 1815 ועד לבניית קתדרלת פטריק הקדוש בשנת 1879.
מרק קרם אספרגוס

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מרק קרם, מרק ירקות 
 מרכיבים עיקריים:  asparagus, ציר בשר, שמנת 
 
מרק אספרגוס צונן עם קרם פרש ופלפל שחור בצבע ורוד
אספרגוס הוא מרכיב עיקרי במרק שמנת אספרגוס
מרק קרם אספרגוס (באנגלית: Cream of asparagus soup) הוא מרק שמכינים אותו עם אספרגוס, ציר ירקות וחלב או שמנת כמרכיבים עיקריים.
מאפיינים

קיימות וריאציות של מרכיבים, כל מטבח מאמץ את התוספות המקומיות שלו כשהבסיסי הוא אספרגוס. ניתן להגיש מרק קרם אספרגוס חם או קר וניתן לסיים את המרק בקישוטים שונים כגון עירית, קרם פרש ושמנת חמוצה.
מרכיבים

אספרגוס, ציר עוף קל או ציר ירקות וחלב או שמנת הם המרכיבים העיקריים. האספרגוס המבושל יכול להיות מחית או עיסה בהכנתו ומתכונים מסוימים עשויים לשלב גם צורות מרוסקות ומוצקות של אספרגוס, כגון קצוות אספרגוס מבושל. ניתן לסנן גרסאות טחונות דרך מסננת כדי להוציא את פיסות האספרגוס המוצק. השימוש בחתיכות עבות של אספרגוס יכול להגביר את הטעם של גרסאות מרוסקות של מרק שמנת אספרגוס וכך גם השימוש באספרגוס טרי בזמן שהוא בעונה (באביב).
שיטות הכנה

ניתן לעבות את המרק באמצעות רביכה, וגרסאות מסוימות עשויות להשמיט חלב ולהשתמש בציר אחר, יחד עם רביכה נוספת, כדי לעבות את המרק. ניתן להגיש אותו מעוטר בקצוות אספרגוס מבושל, קרוטונים, שמנת חמוצה, קרם פרש, עשבי תיבול כגון עירית, פטרוזיליה וטרגון, ותבלינים אחרים. גרסאות קרות עשויות להכיל שמנת מעורבבת לתוך המרק לפני ההגשה, או עשויות להיות בתוספת שמנת חמוצה.
מרכיבים נוספים בהכנתו עשויים לכלול שיטה של חצי חצי, שמנת, אבקת חלב, בצל, שום, מיץ לימון, סלרי, מלח, פלפל שחור, כרישה ועשבי תיבול כגון בזיליקום ופטרוזיליה. גבינה עשויה להוסיף טעם וסמיכות למרק בגרסאות שמשמיטות שמנת או חלב. לפעמים מוסיפים אורז.
גלריה

מרק אספרגוס קרמי עם שבבי אספרגוס
ראו גם

מרק ירקות
הערות שוליים

↑  "Cream" of Asparagus Soup, בפברואר 2006, אורכב מ-המקור ב-24 באוקטובר 2014, נבדק ב-25 בספטמבר 2014 {{citation}}:  (עזרה)
ניקולא הקטן (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

כרזת הסדרה
 מבוסס על:  סדרת הספרים "ניקולא הקטן" שנכתבה על ידי רנה גוסיני ואוירה בידי ז'אן-ז'אק סמפה
 סוגה:  סדרת אנימציה ממוחשבת, סדרה לילדים, סדרת קומדיה, סדרה המבוססת על יצירה ספרותית
 יוצרים:  ז'אן-ז'אק סמפה 
 בימוי:  ארנו בורון
 מדבבים:  ולנטין מופין, טום טרופייר, רובין טרופייר, ג'רמי ברגויג, קלרה דו אספיריטו, סובאן דילאנו, סלין רונטה, פילי קייטה, ארווה ריי, לורנס דורלנס, ברונו מנייה, מארי-אז'ני מארשאל, חאווייר פאגנון
 מדבבים בעברית:  עידו גביש, ברק ברויטמן, רועי ניב, יהונתן מגון, שיר כהן, רותם שוקר, לורן סביר, עדן גמליאל, לירז גורדון, שקד פרסי, ליהי הורוביץ, רועי שגב, סער בדישי, הגר ריש, דור סרוגו, יובל גרבש, יובל סגל, חגית דסברג, גילה פוליצר, דורית טל שלו
 ארץ מקור:  צרפת צרפת
 שפות:  צרפתית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן: עברית, פולנית וגרמנית)
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  104
 הפקה
 חברת הפקה:  M6 Studio Method Animation
 מוזיקה:  אלכסנדרה עזריה
 אורך פרק:  13 דקות
 שידור
 רשת שידור:  M6
 רשת שידור בישראל:  ערוץ הילדים ערוץ לוגי
 תקופת שידור מקורית:  13 בספטמבר 2009 – 2012
 תקופת שידור בישראל:  2011 – 2013
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ניקולא הקטן (בצרפתית: Le Petit Nicolas) היא סדרת אנימציה ממוחשבת צרפתית לילדים מסוגת קומדיה שמבוססת על סדרת הספרים "ניקולא הקטן" שנכתבה על ידי רנה גוסיני ואוירה בידי ז'אן-ז'אק סמפה. הסדרה בוימה על ידי ארנו בורון והופקה על ידי חברות "M6 Studio" ו-"Method Animation".
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ M6 החל מה-13 בספטמבר 2009 עד שנת 2012. בישראל הסדרה שודרה לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים ולאחר מכן בערוץ לוגי החל משנת 2011 עד שנת 2013. לסדרה יש 2 עונות ו-104 פרקים באורך 13 דקות. שפת המקור של הסדרה היא צרפתית (הסדרה דובבה לשפות נוספות, ביניהן: עברית, פולנית וגרמנית).
תקציר העלילה

הסדרה עוסקת בנער שובב בשם ניקולא. בכל פרק ניקולא עובר הרפתקאות חדשות ומצחיקות יחד עם חבריו לכיתה.
הדמויות והמדבבים

במאי הדיבוב של הסדרה בעברית היה ליאור סול, ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
| שם דמות> מדבבים ראשיים | מדבב/ת בצרפתית> מדבבים ראשיים | מדבב/ת בעברית> מדבבים ראשיים |
| --- | --- | --- |
| ניקולא (Nicolas) | ולנטין מופין / טום טרופייר | עידו גביש |
| אלק (Alceste) | רובין טרופייר / ג'רמי ברגויג | רועי ניב |
| לואיזת (Louisette) | קלרה דו אספיריטו | עדן גמליאל |
| מתיו (Clotaire) | סובאן דילאנו | שיר כהן |
| ג'רמי (Joachim) | סובאן דילאנו | לורן סביר |
| אוד (Eudes) | סלין רונטה | יהונתן מגון |
| רופוס (Rufus) | סלין רונטה | לירז גורדון (2011) / שקד פרסי (2012-2013) |
| ג'פרי (Geoffroy) | פילי קייטה | ברק ברויטמן |
| מרי ג'יין (Marie-Edwige) | פילי קייטה | ליהי הורוביץ |
| קתברט (Agnan) | ארווה ריי | רותם שוקר |
| אמו של ניקולא (La maman de Nicolas) | לורנס דורלנס | הגר ריש |
| אביו של ניקולא (Le papa de Nicolas) | ברונו מנייה | סער בדישי |
| המורה (La maîtresse) | מארי-אז'ני מארשאל | חגית דסברג (2011) / גילה פוליצר (2012) / דורית טל שלו |
| ספאד המשגיח (Le Bouillon) | חאווייר פאגנון | רועי שגב |
| אבא של רופוס |  | דור סרוגו |
| מר אסקרביל |  | יובל גרבש (2011) / יובל סגל (2012-2013) |
| מר בילינגס |  | יובל גרבש (2011) / יובל סגל (2012-2013) |
| המנהל |  | יובל גרבש (2011) / יובל סגל (2012-2013) |
| דמויות שונות |  | דור סרוגו, יובל סגל, דורית טל שלו |
מדבבים אורחים
| מורה מחליפה |  | אורלי קטן |
| דמויות שונות |  | אלי לולאי (2012-2013) |
| דמויות שונות |  | אמנון וולף (2011) |
| דמויות שונות |  | מייה קדוש (2011) |
משחק וידאו

משחק וידאו בשם "Le Petit Nicolas: La Grande Course" (ניקולא הקטן: המירוץ הגדול) פותח על ידי Bulkypix והופץ בטלפונים החכמים ובטאבלטים של אנדרואיד ואפל בשנת 2013. המשחק כיום אינו זמין.
ראו גם

ניקולא הקטן
מפת מקלונים

מפת מקלונים עשויה עץ, סיבים וחלזונות ימיים
מפת מקלונים במוזיאון הימים (Überseemuseum) בברמן
מפת מקלונים (באנגלית: Stick chart) היא סוג של מפות ימיות שהומצאו באיי מרשל ונועדו להפלגה באוקיינוס השקט בעזרת קאנו. המפות הציגו גלי גיבוע משמעותיים ואת האופן בו איים משפיעים על תבניתם. רוב המפות הוכנו בעזרת מקלונים העשויים חלקי עלה קוקוס שנקשרו יחדיו ויצרו מערכת פתוחה. הקווים שנוצרו סימנו את גב הגל והכיוון שלו בהתקרבו לאיים ובפוגשו גלים אחרים. מיקום האיים הוצג על ידי צדפים שנקשרו למקלונים או על ידי צמתים של שני מקלונים או יותר.
המפות היו כה שונות זו מזו בצורתן ובמיקראן, עד כי הבנתן המלאה הייתה שמורה לימאי שיצר אותן. השימוש במפות מקלונים פסק לאחר מלחמת העולם השנייה עם הגעת טכנולוגיות ניווט אלקטרוניות, וירידה בשימוש בקאנו על ידי תושבי האיים.
משמעות המפות להיסטוריה של הקרטוגרפיה

השימוש בגלי גיבוע לציון מיקום לא היה ידוע באזורים אחרים בעולם. גם החומרים לייצורן היו שונים מהנהוג במקומות אחרים. לאור כך ייתכן שמפות עתיקות היו שונות מהמוכר לנו היום וציינו מאפייני טבע אחרים.
בניגוד למפות מסורתיות שמסתכלים ורושמים בהן נתונים גם במהלך המסע, מפות המקלונים נלמדו ושוננו לפני היציאה לדרך ולא הסתכלו בהן לאחר מכן. כדי לדעת מתי הגיעו למקום של גל גיבוע המסומן במפה, נהגו הימאים לכרוע או להשתרע על בטנם על קרקעית הקאנו ולהרגיש את השפעת הגלים.
גלי הגיבוע המופיעים במפות

אנשי איי מרשל בדקו בעיקר את השבירה בגלי הגיבוע כשאלה באו במגע עם מדרונים תת-ימיים בקרבת האיים והכיפוף שחל בהם מסביב לאיים כאשר פגשו גלי גיבוע מכיוונים מנוגדים. במידה פחותה הם התמקדו בהשפעת האיים על חסימת גלי הגיבוע וגלי ההדף שנוצרו כתוצאה מכך. הם הציגו במפות ארבעה סוגי גלים עיקריים.
גלי ריליב (rilib) הם החזקים מבין הארבעה. הם נוצרים על ידי רוחות הסחר הצפון-מזרחיות אך לא מגיעים תמיד כה דרומית עד איי מרשל. בני איי מרשל מחשיבים את הריליב כגל מזרחי אם כי כיוון הגלים משתנה בהתאם לרוחות ולזרמי האוקיינוס.
גלי קאיליב (kaelib) חלשים מהריליב ורק בעלי ידע יכולים לחוש בהם.
גלי בונדוקריק (bungdockerik) קיימים לכל אורך השנה ועולים מכיוון דרום-מערב. לעיתים קורבות הם חזקים כמו הריליב באיים הדרומיים.
גלי בונדוקאינג (bundockeing) הם החלשים מבין ארבעת גלי הגיבוע והורגשו בעיקר באיים הצפוניים.
שלושת הגלים הראשונים קיימים לכל אורך השנה.
סוגי מפות מקלונים

קיימים לושה סוגים עיקריים:
מאטאנג (Mattang) - מפות מופשטות שנועדו ללימוד עקרונות קריאת המפה ובפרט האופן בו האיים שוברים את גלי הגיבוע.
מדו (Meddo) - מפות שהראו איים עם מיקומם היחסי או האבסולוטי. הראו גם גלי גיבוע עמוקים, אופן עיקומם סביב איים ספציפיים ודרך חיתוכם עם גלי גיבוע אחרים מה שאיפשר לאמוד את המרחק מהקאנו של אי נתון. המדו תארו רק אחת משתי שרשראות איי מרשל.
רבליב או רבלית' (Rebbelib / Rebbelith) - מפות מדו מורחבות עם מידע רב יותר, לעיתים מייצגות את שתי שרשרות האיים: שרשרת רטק (Ratak) המזרחית ושרשרת רליק (Ralik) המערבית.
העברת הידע

מפות מקלונים היו ידועות רק למספר מצומצם של שליטים והידע הועבר מאב לבן. בפַּלְגָה שכללה חמישה עשר קאנו ויותר היה יכול להיות נווט אחד בלבד. רק ב 1862 התגלתה השיטה לאירופאים על ידי מיסיונר. ב 1896 הוצבה ספינת המלחמה בוסארד של הצי הקיסרי הגרמני באיי מרשל שהיו אז תחת שלטון גרמני.  רב החובל שלה, וינקלר, התוודע לשיטה, שכנע את בני המקום לשתפו בפרטיה ופרסם זאת שנתיים אחר-כך.
לקריאה נוספת

ניווט מסורתי באוקיאניה
הערות שוליים

↑  We, the Navigators: The Ancient Art of Landfinding in the Pacific by David Lewis. Second Edition,  University of Hawaii Press 1994
רבליב
מפת איי מרשל
משה הלוי

ערך זה עוסק בבמאי תיאטרון. אם התכוונתם לאישים אחרים בשם זה, ראו .
| --- | --- |
משה הלוי
משה הלוי
 לידה:  26 בפברואר 1895 מסטיסלב, בלארוס 
 פטירה:  26 בדצמבר 1974 (בגיל 79) 
 מדינה:  ברית המועצות, ישראל 
 בן או בת זוג:  חנה רובינא  לאה דגנית 
 צאצאים:  אהלה הלוי 
 
לוחית זיכרון על ביתם של משה הלוי ולאה דגנית ברח' דב הוז 9 בתל אביב
משה הלוי (גורביץ') (26 בפברואר 1895 – 26 בדצמבר 1974) היה במאי תיאטרון ישראלי, מייסד תיאטרון "האהל".
קורות חיים

נולד בשם משה וולפוביץ' גורביץ' בעיר מסטיסלאב שברוסיה (כיום בבלארוס). הלוי היה חבר תיאטרון "הבימה" במוסקבה עם היווסדו בשנת 1917. עלה לארץ בראשית שנות העשרים ובשנת 1925 ייסד את תיאטרון האהל שאת שמו בחר יחד עם חיים נחמן ביאליק, קיבץ קבוצה של 22 שחקנים צעירים וחסרי ניסיון והדריך אותם לעלייה לבמה, לקראת הופעתם הראשונה ב-22 במאי 1926 בהצגת "נשפי פרץ", ערב מערכונים לפי סיפורי י"ל פרץ, באולם גימנסיה הרצליה. בשנים 1932-1937 ביים את תהלוכת העדלאידע בתל אביב. בשנת 1954 הקים הלוי סטודיו תיאטרון בשם 'דוכן', שפעל בחסות בית ציוני אמריקה.
משה הלוי היה במאי הבית של האהל ומנהלו. הלוי היה מחסידי שיטת סטניסלבסקי של במאי התיאטרון הרוסי קונסטנטין סרגייויץ' סטניסלבסקי, ששמה את הדגש על הבעה עזה של רגשות, וברוח זו ביים את הצגות האהל. בתקופת היישוב היה האהל, לצידה של הבימה, אחד מן התיאטרונים המובילים ביישוב. בתקופת המדינה הלך כוכבו של האהל ודעך, עד שנסגר סופית בשנות השישים.
משה הלוי היה נשוי לחנה רובינא, והתגרש ממנה לפני עלייתו לארץ ישראל. בארץ נשא לאשה את לאה דגנית שחקנית האהל, ולהם בת, הזמרת אהלה הלוי, שהייתה אשתו הראשונה של שייקה אופיר.
נקבר בבית העלמין קריית שאול. בתו הקימה על קברו מצבה בדמות אוהל (וכך עשתה גם על קבר אמה).
הוקרה והנצחה

בערים ראשון לציון ונתניה נקראו רחובות על שמו.
בשנת 1980 קבעה עיריית תל אביב את הפרס השנתי העירוני לאמנות הבימה על שמו של משה הלוי.
בתאריך 27  בדצמבר 2005 דאר ישראל הנפיק בול דאר לזכרו של הלוי  הנושא את דיוקנו, שעוצב על ידי  האמן  משה פרג . על השובל: תצלום של סצנה מתוך המחזה "יעקב ורחל".
זיכרונותיו

דרכי עלי במות, תל אביב: מסדה ('ספריה לתיאטרון'), תשט"ו.
לקריאה נוספת

'הלוי (גורויץ'), משה', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 179. (הספר בקטלוג ULI)
חיים שהם, 'ממוסקבה לארץ ישראל: בדרך ליצירת תרבות פועלית מקורית', במה 112 (תשמ"ח), 30–37. (על הלוי וראשיתו של תיאטרון "האהל")
הערות שוליים

↑  הוקמה להקה חדשה, מעריב, 6 באפריל 1954
↑  חיים נגיד, לאה דגנית: דיוקן עצמי, מעריב, 4 בדצמבר 1985.
↑  התאחדות  בולאי ישראל, קטלוג  בולי ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521099905171  ISNI: 0000 0000 4766 4040  LCCN: no2007125959  SUDOC: 237795361  VIAF: 78569155   WorldCat (עם VIAF): 78569155
ניטזוקסניד

| --- | --- |

 שם IUPAC
 [2-[(5-Nitro-1,3-thiazol-2-yl)carbamoyl]phenyl]ethanoate
 נתונים כימיים
 כתיב כימי:  C=12
 מסה מולרית:  307.283
 בטיחות
 מעמד חוקי:  תרופה במרשם
 קטגוריית סיכון בהריון:  קטגוריית סיכון B 
 מזהים
 קוד ATC:  P01AX11 
 מספר CAS:  55981-09-4
 PubChem:  41684
 ChemSpider:  38037
 
ניטזוקסניד (בלועזית: nitazoxanide) היא תרופה אנטי-פרזיטית ואנטי-ויראלית רחבת טווח. היא משמשת לטיפול בזיהומים ויראליים, פרוטוזואלים, וזיהומים שמקורם בתולעים טפיליות. ניטזוקסניד היא תרופת קו ראשון לטיפול בזיהומים שמקורם ב-Cryptosporidium parvum ו-Giardia lamblia בחולים אימונוקומפטנטים, והוכחה כיעילה בטיפול בשפעת. במחקרי אין ויטרו הוכיחה התרופה פעילות אנטי פרזיטית, ויעילות כטיפול בזיהומים שונים שמקורם בפרוטוזואות ותולעים טפיליות.
מבחינה כימית שייכת ניטזוקסניד למשפחת תרופות בשם תיאזולידים, גזרות ניטרותיאזוליל-סליצילאמיד סינתטיות עם פעילות אנטי-פרזיטית ואנטי-ויראלית.
משה המאירי

| --- | --- |

הרב משה המאירי ואשתו שרה הינדה
 לידה:  29 בספטמבר 1886 פינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 ביוני 1947 (בגיל 60) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תקופת הפעילות:  ? – 13 ביוני 1947 
 בת זוג:  שרה הינדה לבית ברודר
 
הרב משה המאירי (אוסטרובסקי) (כ"ט באלול תרמ"ז, 29 בספטמבר 1886 – כ"ה בסיוון תש"ז, 13 ביוני 1947) היה רב, מחנך, איש ציבור, ממנהיגי המזרחי, השתתף בכתיבת האנציקלופדיה התלמודית.
תולדות חייו

נולד כמשה אוסטרובסקי, בן לרב מאיר נחמן אוסטרובסקי, בפינסק-קרלין (רוסיה הלבנה) שבאימפריה הרוסית בערב ראש השנה ה'תרמ"ז (1886). עם חגיגות יום הולדתו השישים עברת את שם משפחתו ל"המאירי", וזאת בעקבות שם אביו מאיר נחמן, וכן משום שאהב ללמוד את פירוש המאירי לתלמוד.
אוסטרובסקי למד בחדרים בעיר הולדתו, ובסוף שנת ה'תרנ"ז עלה עם אביו ואחיו לארץ ישראל, והחל ללמוד בישיבת תורת חיים בירושלים, שבראשה עמד ידיד המשפחה, רבי יצחק וינוגרד. 4 שנים למד בישיבות קטנות אצל רבי זרח אפשטיין, ובשנה החמישית נכנס לישיבה הגדולה ושמע שיעורים מפי רבי יצחק וינוגרד. בסוף שנת ה'תרס"ד נישא לשרה הינדה, בתו של הרב נחמן גדליהו ברודר, בגיל 16.
נסמך לרבנות בשנת ה'תרע"ב על ידי רבי חיים ברלין, ששימש כרבה של ירושלים והרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהיה אז רב ראשי של יפו ומחוזותיה. בט"ז באייר ה'תרע"ב קיבל כתב רבנות מהמושבה מזכרת בתיה–עקרון, וכיהן כרב המושבה כשבע שנים.
בסוף 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פעל במושבתו ובגדרה להמריץ את האיכרים לתרום חיטה עבור בני הישיבות בירושלים.
הקמת הסתדרות "המזרחי" בארץ ישראל הייתה אחת מיוזמותיו לאחר מלחמת העולם הראשונה. "המזרחי" נוסדה כ-16 שנה לפני כן בגולה, ואוסטרובסקי היה לאחת מהדמויות הדומיננטיות בה. בהארץ הוא מתואר באוקטובר 1918:
הרב אוסטרובסקי מעקרון קנה אצלנו את עולמו עוד על האספה המכוננת השנייה. נושא רב צעיר זה בחובו יהדות שלמה. הוא בטוה ומאמין שאין יהדות בלי לאומיות ושאין יהדות שלמה בלי תחית האומה ובלי שמירת הדת. אבל אין הוא בא במקל־חוכלים על היהודים, שדעותיהם שונות מדעותיו, ואין הוא אומר לסדר בשבילם אינקרזיציה... שמא תאמרו שהרב הזה ותרן הוא על פי טבעו, ותרן נם בענייני הדת? – אינכם אלא טועים. הוא אומר בהרצאתו: "... אין אנו רוצים כלל לבא בפשרות עם מי־שהוא. אנו מאמינים בהכרה שלמה, שהשפה של המזרחי זוהי היהדות השלמה, זוהי תורת־חיים שלנו, ובנוגע לשטה זו לא נותר אפילו על ערקתא דמסאני. אבל אין זה מעניינינו כלל לכפות הר כגיגית על ציונים אחרים, שיתנהגו דווקא על פי דרכנו. בדברים המשותפים לנו נעבוד יחד ובדברים המיוחדים – ילך לו כל אחד על פי דרכו..." ותלמידי־חכמים כאלה, אם ירבו כמותו במזרחי, ודאי שירבו שלום במחננו.
המאירי נדד ברחבי ארץ ישראל וקרא לתושבים להצטרף למזרחי. במסעותיו הקפיד לדבר עברית.
עם תחילת ה'תרע"ט עבד כמורה ראשי בבית המדרש למורים "נצח ישראל" שבפתח תקווה. בשנת ה'תר"פ איחד את "ישיבת המשתלמים" של ועד החינוך בירושלים עם בית המדרש "נצח ישראל" בפתח תקווה לבית המדרש למורים בירושלים (כיום מכללת ליפשיץ). הוא שימש כממלא מקום המנהל (הרב אליעזר מאיר ליפשיץ) ומורה לתלמוד, תפקיד שבו עסק עד יום מותו.
הרב המאירי, שלא התברך בצאצאים משלו, היה ידוע ביחסו החם אל תלמידיו, שהיו חביבים עליו כבנים. הוא התעניין בגורלם גם אחרי שיצאו מבית מדרשו, וגם הם התייחסו אליו כאל אב. הוא הוריש את ביתו שבשדרות המאירי בשכונת קריית משה ואת המגרש הסמוך לו לטובת תלמידי בית המדרש למורים "מזרחי", שכאמור הוא נמנה עם מייסדיו. עד היום הבניין משמש מצבת זיכרון לדורות של מורים ומחנכים וכמשכן לישיבת המאירי.
פועלו הפוליטי

אוסטרובסקי השתתף בכל הוועידות הארציות של המזרחי מאז סיום מלחמת העולם הראשונה עד למותו. כמו כן השקיע בעסקנות בתוך המזרחי ובייצוגו במוסדות חוץ. הוא היה ציר במזרחי בקונגרסים הציוניים ה-12, וה-15 עד ה-22. בכינוס העולמי של המזרחי בירושלים (ה'תש"ו) נבחר כחבר המרכז העולמי. נבחר כנציג ה"מזרחי" לאסיפות הנבחרים הראשונה עד לרביעית ולהנהלת הוועד הלאומי. בשנת ה'תרצ"א נתמנה על ידי הוועד הלאומי לראש המחלקה לארגון הקהילות בארץ ישראל, ובתפקיד זה כיהן עד פטירתו. גולת הכותרת של עבודה בתפקיד זה הייתה ארגון מוסד הרבנות הראשית ודאגה שתהיה לה הכרה חוקית וציבורית כמוסד המשפט הדתי העליון בתוך "כנסת ישראל". הוא שקד על שיפור סדרי בתי הדין הרבניים ושירותיהם. בנוסף לכך היה ממונה על מחלקת הסעד ומחלקת הדתות. פעל במשך שנים להקמת המועצה למען השבת על ידי הרבנות הראשית, הסוכנות היהודית והוועד הלאומי.
בשנת ה'תרצ"א נבחר על ידי הוועד הלאומי כסגן-חבר הוועד הפועל הציוני.
משנת ה'תרצ"ב שימש כחבר הוועד המנהל למערכת החינוך של "כנסת ישראל" וחבר בוועד המפקח על חינוך המזרחי. הוא נמנה עם מייסדי שכונת "קריית משה" כ"שכונה עברית בקרבת ירושלים" (רק לאחר קום המדינה צורפה לירושלים). הוא כיהן בה כרב ועמד בראש ועד השכונה. את ביתו (בית משה ושרה) הקדיש לפנימייה לתלמידי בית המדרש למורים "מזרחי". בביתם התארחו בשבתות ובחגים, ובאופן קבוע – בליל הסדר, שאז הסבו לשולחנם בני משפחה, אורחים וגם חסרי כול.
הרב המאירי יזם את הבאתו לירושלים של הרב קוק, שכיהן באותה עת כרבה של יפו והמושבות. לאחר שהיה בין מייסדי הרבנות הראשית לישראל התאכזב מדרך תפקודה של הרבנות ומהנהגתו של הרב קוק. לטענתו, "הציבור אינו מתעניין והרבנים אינם מעריכים". מסיבות אלו התנגד הרב אוסטרובסקי להצעת הרב קוק (בחורף ה'תרצ"ב) לדחות את הבחירות לרבנות הראשית בשנה, בטענו כי רק תקווה לבחירות חדשות תסיח את דעת הקהל מהעזובה השוררת בלשכת הרבנות הראשית.
בתפקידו כנציג המזרחי בוועד הלאומי צידד בקו המתון שאותו ייצג נשיא הסתדרות הציונית העולמית חיים ויצמן, והתנגד לקו הרוויזיוניסטי. הקים את סיעת "המזרחי הוותיק" כתגובה על הדרישה לפרוש מהנהלת הוועד הלאומי.
נפטר בירושלים בכ"ה בסיון ה'תש"ז (1947), ונטמן במרומי הר הזיתים.
זכרו מונצח ברחוב "שדרות המאירי" בשכונת קריית משה בירושלים, שבו התגורר. בביתו שוכנת כיום ישיבת המאירי הקרויה אף היא על שמו.
עם פטירתו מילא את מקומו דוד צבי פנקס כחבר הנהלת הוועד הלאומי בתפקיד גזבר ומנהל מחלקת הקהילות, הרבנות ומוסדות החסד של כנסת ישראל בארץ ישראל.
כתביו

ספריו קשורים בשני הצירים המרכזים של פעולותיו, האחד ההוראה והאחר העבודה הציבורית.
המאירי חיבר ספר על הוראת התלמוד: "המידות שהתורה נדרשת בהם" (ירושלים: דפוס סילמן, ה'תרפ"ד–1924), על הגדרת מהותן ויסודותיהן, בירור דרכי שימושן וכלליהן. הוא גם חיבר את "מבוא לתלמוד" (תל אביב: אמנות, ה'תרצ"ה–1935) שאושר על ידי הוועד המפקח על בתי הספר של המזרחי כספר עזר לתלמידי סמינרים, למורים ולתלמידי בתי ספר תיכוניים. מטרת הספר: לבאר בקיצור ובהסברה נוחה את היסודות, המידות, הכללים ופרקים רבים בתולדות התורה שבעל פה.
לתלמידי בתי הספר נועדה גם המגילה "כנסת ישראל" (תל אביב: ה'תרצ"ז), המדברת על חשיבות הקהילה היהודית והתפתחותה בארץ. זו הייתה פתיחה לספר כולל "ארגון היישוב היהודי בארץ ישראל" (ה'תרצ"ח), שכלל דברי הסבר ומסמכים על התפתחות מוסדות היישוב, הקהילות והרבנות הראשית.
המאירי הוציא גם את סיכום הלכות שמיטה מספרו של הרב קוק "שבת הארץ" (ה'תרצ"ח), וכן ערך את הספר "איש ירושלים" (ירושלים: ה'תרצ"ח) על חותנו נחמן גדליהו ברודר ובשמו היידי: נחמן גדליהו בראדער לכבוד יום הולדתו ה-80.
ספרו האחרון היה "תולדות המזרחי בארץ ישראל" (ירושלים: ה'תש"ד), למלאות 25 שנה לייסודו בארץ ישראל.
פרסם כ-200 מאמרים בעיתונים יומיים, שבועונים וירחונים על נושאים תורניים ואקטואליים. בין השאר, השתתף בכתיבת כרכים א–ב של האנציקלופדיה התלמודית