stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חומת ברלין
החיים בצל החומה

הגדר גרמה לפיצול ברלין לשני חלקים, ולמניעת יכולת המעבר של אזרחים ממזרח העיר למערבה, ולהפך. תושבים גילו לפתע כי אינם יכולים להיפגש עם קרוביהם וחבריהם שגרו רק מספר רחובות מהם.
"חוצי הגבול" (ה-Grenzgänger, מזרח גרמנים שבחרו לעבוד במערב), גילו שמקום עבודתם נמנע מהם. לחלקם נמצא מקום עבודה חלופי, אך הם סומנו כאויבי המפלגה, והוגבלו בסוגי המשרות שבהם יכלו לעבוד. חלקם נשלחו לעבוד בפסי ייצור של מפעלים ברחבי המדינה, ללא קשר להשכלתם ולרקע התעסוקתי שלהם. תלמידים שלמדו בכיתות גבוהות במערב הופלו גם הם לרעה, מחשש שישפיעו על חבריהם, ולא יכלו להמשיך ללמוד כרצונם.
לאחר הקמת החומה החל במזרח גל מעצרים של מתנגדי המשטר, ששכך עד סתיו 1962. השטאזי, המשטרה החשאית המזרח גרמנית, גדלה מאוד לאחר בניית החומה. בשנות השבעים עבדו בה יותר מ-50,000 איש במשרה מלאה, שהפעילו מאות אלפי מלשינים. המתנגדים למשטר היו חשופים להלשנה אף מצד עמיתים לעבודה, ולעיתים אף מצד קרובי משפחה.
כלכלית, הצליח המשטר לאפשר רמת חיים נאותה, בהסתמכו על תמיכות שקיבל ממדינות אחרות בגוש הקומוניסטי, ומשנות השמונים – על הלוואות שנטל מבנקים במערב. רמת החיים הייתה נמוכה במושגים מערביים, אך סבירה באופן יחסי למדינות מזרח אירופיות אחרות. רוב התושבים החזיקו במכשירי חשמל בסיסיים, כמקרר ומכונת כביסה, ומיעוטם אף במכוניות, ברובן טראבנט או מתוצרת רוסית. חינוך ניתן בחינם, וכך גם טיפול רפואי ושירותים אחרים.
הדור החדש שנולד בסמוך למועד בניית החומה לא הכיר מציאות שונה מזו שאליה הורגל. כאשר חדרה תרבות הפאנק למדינה בסוף שנות השבעים, בני נוער שלא הלכו בתלם, ובחרו בהתנהגות אנטי-חברתית לטעמו של המשטר, כמו היעדרות מבית הספר, גידול שיער ארוך, או כל סטייה אחרת מהנורמות שהוכתבו, היו מטרה להצקות בלתי פוסקות של חוקרי השטאזי ולעיתים קרובות מצאו את עצמם במוסדות לחינוך מחדש בתנאים מחמירים.
על תושבי העיר המזרחית נאסר לעבור למערב, למעט מקרים מיוחדים, ובהם גמלאים (מ-1964), ביקור קרובי משפחה בעניינים משפחתיים דחופים, ואנשי מקצוע בתחומים מסוימים, שהורשו לבקר במערב העיר. תושבי ברלין המערבית לא הורשו להיכנס לחלק המזרחי עד 1972, למעט במקרים מיוחדים. תושבי גרמניה המערבית שאינם תושבי ברלין, וכן תיירים ממדינות המערב, הורשו להיכנס לתחומי העיר המזרחית. לשם כך היה צורך להצטייד באשרה מתאימה מספר שבועות מראש.
החיים בצל החומה > "אני ברלינאי"

ב-1963 ביקר בעיר נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי. הוא הפתיע את תושבי מערב העיר בנאום שנשא מול מאות אלפים מהם, ובו קרא בגרמנית את הקריאה המפורסמת: "אני ברלינאי". הוא תקף את החומה בחריפות שהדהימה את שומעיו, ובמיוחד את ראש העיר ברנדט, ששנתיים קודם לכן כמעט והתעמת עם קנדי באותו נושא, אלא שהפעם השניים התחלפו בגישתם. ברנדט נעשה פרגמטי הרבה יותר וקיבל את החומה בהשלמה. בשנים אלה הגה את "המדיניות המזרחית" – האוסטפוליטיק – שגרסה גישה של הפשרת יחסים עם המזרח.
ב-1964 כבר לא היו שלושה מהמנהיגים בתפקידם: קנדי נרצח, אדנאואר פרש וחרושצ'וב הודח. וילי ברנדט, ראש העיר של ברלין המערבית במועד תחילת הבנייה, ומנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שצברה תאוצה, נבחר ב-1966 לשר החוץ של גרמניה. כשר חוץ יכול היה להתחיל ליישם את מדיניות האוסטפוליטיק, תחילה בזהירות, והחל מ-1969, משנבחר לקנצלר מערב גרמניה, ביתר שאת.
וכך, מאמצע שנות השישים, החלה גרמניה המזרחית לנוע בנתיב של הכרה כלל עולמית כמדינה גרמנית נפרדת. זליגת האוכלוסייה למערב פחתה לממדים אפסיים.
החיים בצל החומה > הסכם ברלין

ב-1971 נחתם בין המעצמות הסכם ברלין, שבמסגרתו נחתמו מאוחר יותר הסכמים נוספים (ובהם הסכם המעבר – Transit Agreement) בין שתי הגרמניות, ויושמו הקלות שונות על המעבר בין חלקי העיר. גרמניה המזרחית נהייתה, יחד עם שכנתה המערבית, לחברה מלאה באו"ם ב-1973, ושתי המדינות הקימו נציגויות דיפלומטיות זו אצל זו.
ההסכם התיר לתושבי ברלין המערבית להיכנס לתחומי המזרח כתיירים, ולהיפגש עם בני משפחותיהם, אך נאסר עליהם ללון בעיר, והם נדרשו לעזוב עד חצות. במעברים הייתה חלוקה ל"תושבי מערב ברלין", "תושבי הרפובליקה הפדרלית" (גרמניה המערבית) ו"מדינות אחרות".
ב-1971 הודח אולבריכט על ידי הסובייטים. את מקומו תפס יורשו, אריך הונקר, האיש שהיה אחראי על ביצוע בניית החומה מתחילתה. בזמן כהונתו כמנהיג נבנה הדור הרביעי של החומה (החל מ-1975), מבוצר יותר מאי פעם, וגדר הגבול בין שתי הגרמניות תוגברה במקלעים אוטומטיים, ללא מגע יד אדם, ובשדות מוקשים.
בעוד שבמהלך שנות השבעים הפכה החומה למחסום בלתי חדיר ומילאה את ייעודה היטב, בשנות השמונים חל פיחות במעמדה. הסיבה לכך הייתה כלכלית: בשל משבר הנפט והפסקת אספקה של סחורות מסובסדות מברית המועצות, נאלצה גרמניה המזרחית לקחת אשראי מבנקים מערב גרמניים, והגיעה במהלך שנים אלו לרמת חוב של יותר מ-40 מיליארד מארק גרמני (מערבי) (רמת החוב הכוללת הייתה גדולה בהרבה). בתמורה נאלצו השלטונות להגמיש את מדיניות ההגירה ולהתיר את הגירתם של כ-30,000 תושבים למערב ב-1984, ורבים יותר בשנים שלאחר מכן. מספר האישורים שהונפקו עלה משנה לשנה, וב-1987 הגיע מספר הבקשות לצאת ל-112,000.
בינואר 1989 הגיעה קבוצה של 20 תושבים ממזרח ברלין לנציגות הדיפלומטית של גרמניה המערבית, לאחר שבקשתם לצאת סורבה, וביקשו מקלט מדיני. הם הורשו לצאת את גבולות גרמניה המזרחית ללא כל סנקציה.
החיים בצל החומה > מעברי גבול

בחומה היו שמונה מעברי גבול בין מערב העיר למזרחה, כשהמפורסם שבהם היה מעבר צ'ק פוינט צ'ארלי, ברחוב פרידריכשטראסה. במעבר זה הורשו לעבור צוותי בעלות הברית ואזרחים שאינם גרמנים. בנוסף למעברים אלה היו מעברים בין מערב ברלין לשטחי מזרח גרמניה שלא דרך ברלין המזרחית, בין היתר להוצאת אשפה מתחומי המובלעת על פי ההסכמים שנחתמו ב-1972.
החיים בצל החומה > קווי הרכבת

קווי הרכבת (ה-U-Bahn וה-S-Bahn) שחיברו בין שני חלקי העיר פוצלו לשניים. קווים מסוימים של הרכבת התחתית שקישרו בין יעדים במערב העיר, אשר עברו גם במזרח העיר וכללו עצירה גם בתחנות במזרח, הורשו לעבור תמורת תשלום שנתי. התחנות באזור המזרחי לא היו בשימוש בקווים אלה, כך שהרכבות יכלו רק לחלוף דרכן מבלי לעצור. הנוסעים מהמערב, שחלפו על פני תחנות ריקות אלו במהירות, כינו אותן "תחנות רפאים". התחנות הושמו תחת משמר משטרת התחבורה, כדי למנוע אפשרות בריחה דרכן.
תחנת הרכבת ברחוב פרידריכשטראסה, ששימשה את שני חלקי העיר, פוצלה לשתי תחנות שלא היה קשר ביניהן. התחנה שימשה שניים מקווי ה-S-Bahn שעברו במערב העיר, וגם את קו הרכבת התחתית U6. בתחנת פרידריכשטראסה הותר לנוסעים ממערב ברלין לעבור מרציף אחד למשנהו, אך לא הותר להם לצאת מהתחנה לרחוב ללא המסמכים המתאימים. חלק זה של התחנה היה נתון תחת אבטחה כבדה, והיה מנותק לחלוטין מהחלק הקטן יותר של התחנה ששימש את קווי האס-באהן של מזרח העיר.
ניסיונות בריחה > הוראות פתיחה באש

עוד מראשית בניית הגדר הורה המרשל איבן קונייב, מפקד הכוחות הסובייטיים בברלין, לשר ההגנה של מזרח גרמניה כי על תוואי החומה להיות אזור צבאי סגור, וכי נגד "בוגדים ומפרי גבול" יש להשתמש בנשק חם. הוראות פתיחה באש ("Schießbefehl") שעל פיהם פעלו כוחות הביטחון של מזרח גרמניה עוד לפני הקמת החומה (בעיקר לצורך יישום בגבול בין שתי הגרמניות), קבעו:
תחילה יש לצעוק לעבר הנמלט "עצור או שאני יורה" ("Halt, stehenbleiben, oder ich schieße")
אם הנמלט לא עצר, לירות יריית אזהרה
לבסוף, יש לירות על מנת לפגוע, עדיף ברגלי הבורח
בפועל הייתה היד על ההדק קלה הרבה יותר. שומרים שהצליחו לסכל ניסיונות בריחה צוינו לשבח. אף אחד מהם לא הועמד לדין על הריגה או על שימוש בלתי חוקי בנשק. דווקא במקרים בהם הצליחו ניסיונות בריחה נפתחה חקירה נגד האחראים. ולטר אולבריכט עצמו הבהיר בנאום שנשא לפני פקידים של הנוער הגרמני החופשי, כי "אנו נירה בכל מי שמתגרה בנו... רבים אומרים שגרמנים פשוט אינם מסוגלים לירות בגרמנים... גרמנים שמייצגים את האימפריאליזם, ונעשים חצופים, אנו נירה בהם".
בשנים הראשונות להקמת החומה היו ניסיונות רבים לחצותה, וכמחצית ממקרי המוות קרו בחמש השנים הראשונות. השיא היה ב-1962 – 22 מקרים, בכללם 4 שומרים שנורו על ידי נמלטים או על ידי משטרת מערב ברלין. בשל הפיכת החומה למכשול כמעט בלתי עביר, פחתו מאוד ניסיונות הבריחה דרכה, ומ-1967 ירד מספרם השנתי של הקורבנות למספר חד-ספרתי. מ-1976, בעקבות חתימת הסכמי הלסינקי והשיפורים הנוספים שהוכנסו בחומה, ירד המספר למקרה אחד או שניים בשנה.
נפילת החומה

ב-18 בינואר 1989 אמר אריך הונקר כי "החומה תעמוד חמישים ואפילו מאה שנה אם יהיה צורך בכך". התהליכים ההיסטוריים שהחלו בשנות השמונים בברית המועצות, ועלייתו של מיכאיל גורבצ'וב להנהגה שם, הביאו את החומה לסוף דרכה, דווקא בתקופה בה מילאה את תפקידה בצורה כמעט מושלמת. בחמש השנים שבין 1982 ל-1987 נהרגו בניסיון לעבור את החומה שישה אנשים בלבד, אך לא בשל שינוי מדיניות הפתיחה באש, אלא משום שהמזרח-גרמנים למדו שניסיון לחצות את המכשול הבלתי עביר משול כמעט לניסיון התאבדות. במקום להסתכן בחציית החומה הם הגישו בקשות לעזוב למערב, שמספרן ב-1987 הגיע ל-112,000.
ביוני 1987 הגיע נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן לביקור בברלין. בנאומו מול החומה, ליד שער ברנדנבורג, קרא למיכאיל גורבצ'וב להפיל את החומה. ב-1989 החל במדינות מזרח אירופה גל של שינויי משטר שהתגלגל עד מהרה לכדור שלג, תהליך שקיבל מאוחר יותר את הכינוי סתיו העמים: בפולין ניצחה תנועת סולידריות בהנהגתו של לך ואלנסה את השלטון הקומוניסטי בבחירות ב-4 ביוני 1989, במדינות הבלטיות החלה תסיסה, ובהונגריה הונהגה "חבילת הדמוקרטיה". ב-2 במאי פתחה הונגריה את גבולה עם אוסטריה. ביולי התנער גורבצ'וב מ"דוקטרינת ברז'נייב" שהתירה למדינתו להתערב בכל אחת מגרורותיה, והצהיר כי כל מדינה רשאית לבחור את המשטר שיונהג בה.
נפילת החומה > הפגנות המוניות

באוגוסט ובספטמבר 1989, בעוד ההנהגה המזרח-גרמנית מתכוננת לחגיגות ארבעים שנה לייסוד המדינה בתחילת אוקטובר, ברחו עשרות אלפים מתושבי מזרח גרמניה למערב דרך הונגריה, בנצלם את הגבול הפתוח עם אוסטריה. אחרים הגיעו למדינות במזרח אירופה ופנו לשגרירות גרמניה המערבית לקבלת מקלט מדיני. המצב הגיע עד כדי סגירת השגרירות בבודפשט בתאריך הסמלי, 13 באוגוסט 1989, שבו מלאו 28 שנים לחומה, בשל אי היכולת להתמודד עם עומס הפונים. השגרירות המערב-גרמנית בפראג התמלאה אף היא בפליטים מזרח גרמניים, כ-4,000 במספר, שישנו באוהלים.
החל מ-4 בספטמבר פרצו הפגנות בעיר לייפציג. ההפגנות חזרו על עצמן מדי יום שני, כשמספר המשתתפים הולך וגדל. על אף כל אלה הונקר, בן ה-77, שהיה מאושפז במשך שישה שבועות במהלך אוגוסט וספטמבר עקב שני ניתוחים שעבר וגילוי של גידול ממאיר בגופו, עמד בסירובו לכל רפורמה פנימית. המשטר התכונן להצגה הגדולה – חגיגות יום השנה ה-40 להקמת גרמניה המזרחית.
ב-6 וב-7 באוקטובר 1989 ביקר גורבצ'וב במזרח גרמניה כדי להשתתף בטקסים, אך את ביקורו ניצל כדי להיפגש עם הפוליטבירו המזרח גרמני ולהמריץ את חברי ההנהגה להסכים לרפורמה. בשיחותיו עם הונקר ניכרו חילוקי הדעות החריפים ששררו ביניהם. הונקר אף הציג את כלכלת מזרח גרמניה כאחת מ-10 הכלכלות המובילות בעולם. גורבצ'וב, שידע היטב כי גרמניה המזרחית על סף פשיטת רגל, היה המום מניתוקו של הונקר מהמציאות.
ההפגנה ב-2 באוקטובר בלייפציג, בה השתתפו כ-10,000 איש, הייתה נקודת המפנה. בין הסיסמאות שנשמעו בהפגנה היו "!Wir wollen raus" ("אנחנו רוצים החוצה") ואחר כך גם "!Stasi raus" ("השטאזי החוצה!"). בימים הבאים התפשטו ההפגנות גם לערים אחרות, בהן דרזדן, בדרישה לשינוי פוליטי במזרח גרמניה, והן התקיימו גם בזמן חגיגות ה-40. לאחר שהסתיימו החגיגות, ב-8 באוקטובר, הוציא אריך מילקה צו המורה על פיזור הפגנות לא חוקיות, והשטאזי פתח בגל מעצרים.
למרות צעדים אלה הלכו ההפגנות וגברו: ב-16 באוקטובר הגיעו להפגנה בלייפציג 120,000 איש. הונקר ויֶתר חברי ההנהגה שצפו בהפגנה שצולמה בחשאי, היו המומים, אך מלבד הונקר איש לא הציע לפעול נגד המפגינים. למחרת, בישיבת הפוליטבירו, כשברקע התסיסה האזרחית המתמשכת, הודח הונקר על ידי חבריו להנהגה, בידיעתו של גורבצ'וב ובתמיכתו, והוחלף באגון קרנץ.
נפילת החומה > שרידי החומה

חלקים מעטים בלבד מהחומה נותרו ומשמשים אתרי הנצחה. רוב החומה נהרס לחלוטין על ידי ההמונים, אשר מיהרו לקחת פיסות בטון "מקוריות" מהחומה כמזכרת. גם הקטעים שנותרו אינם נראים בעשור השני של המאה ה-21 כפי שנראו בתקופת העיר המפוצלת.
בין הקטעים שנשארו קטע הקרוי "גלריית הצד המזרחי", בן 1,300 מטרים, ליד תחנת הרכבת המזרחית (Ostbahnhof), בו הצד המזרחי של החומה מכוסה בציורי קיר של אמנים; דבר זה לא היה מתאפשר בתקופת גרמניה המזרחית – בתקופה זו היה זה דווקא צידה המערבי של החומה שכוסה בגרפיטי. חלקים אחדים מהגלריה עוסקים בביקורת על גרמניה המזרחית. ציור אחד מן החומה מוקדש לישראל, ובו דגל ישראל מצויר על דגל גרמניה. חלקים נוספים של החומה אשר עומדים על תילם ניתן למצוא בכיכר פוטסדאם ובקרבת צ'ק פוינט צ'ארלי.
קטע נוסף, ברחוב ברנאואר שבצפון ברלין, הוגדר כאתר הזיכרון הרשמי לחומת ברלין (Gedenkstätte Berliner Mauer). לאורך קטע מהחומה שוחזרה 'רצועת המוות' במלואה, כולל מגדלי שמירה ותאורה, וניתן לצפות עליה ממגדל שנבנה בסמוך. במגדל יש מרכז תיעוד לתולדות החומה ולאורך הרחוב פזורים שלטים רבים הממחישים נושאים הקשורים לחומה ולבריחה (בין השאר מסומנות באבנים מספר מנהרות-בריחה שנחפרו שם).
ב-2011, כחלק מחגיגות 100 שנה להולדתו של נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן, הוצבה פיסה מחומת ברלין המנותצת, לצד פסל שלו, בכיכר גרוונר, בלונדון, ליד השגרירות האמריקאית שם, כאות הכרה בפועלו של רייגן להפלתה של החומה. שרידים מהחומה מונחים גם במקומות רבים בעולם, וביניהם, עין הוד בישראל.
חומת ברלין בתרבות

חומת ברלין ומעבר הגבול צ'ק פוינט צ'רלי הפכו גם לסמל בספרות הריגול הקשורה למלחמה הקרה, שהתפתחה במערב בשנות השישים והשבעים של המאה העשרים. החומה זכתה לאזכורים רבים בספרות, מוזיקה ובקולנוע.
חומת ברלין בתרבות > בספרות

בספר "המרגל שחזר מן הכפור" (1963), סמיילי, המסתייג מן המבצע אליו מתנדב לימאס, גיבור הספר, ממתין ללימאס על יד חומת ברלין בעת שזה מנסה לטפס מעל החומה. הספר זכה גם לעיבוד לקולנוע באותו שם.
בספרו של אברהם ב. יהושע, "מולכו", מנצלת עולה מברית המועצות, שלא נקלטה בישראל, את ברלין המזרחית כנתיב חזרה למולדתה. גיבור הספר, מולכו, שליווה אותה בנסיעה מישראל לברלין, עובר עמה בחברת תיירים רבים מן המערב למזרח וממתין מן הצד בקבר החייל האלמוני לראות כיצד תתקבל עתירתה לחזור למזרח.
חומת ברלין בתרבות > בקולנוע

בסרט הקומי סודי ביותר! (1984), מתוארים עלילותיו של זמר רוק צעיר אמריקאי שמגיע לפסטיבל בינלאומי בגרמניה המזרחית, אשר נתקל בהשלכות של חומת ברלין על תושבי גרמניה לאורך הסרט.
הסרט הגרמני "המנהרה" (2001) עוסק בניסיון בריחה דרך מנהרה שנחפרת מתחת לחומת ברלין.
עלילת הסרט הגרמני "חיים של אחרים" מתחילה בשנת 1984, בחקירה של תושב מזרח ברלין החשוד שסייע, או שיודע מי סייע, לתושב אחר לחצות את החומה. לקראת סוף הסרט עובדים זוטרים בשטאזי נוטשים את עבודתם כאשר הם שומעים בחדשות על קריסת החומה.
הסרט "להתראות לנין!" (2003) אינו עוסק בחומה עצמה, אלא במעבר פתאומי מהזמן שלפני נפילת החומה לזמן בו החומה כבר נפלה. הגיבורה, סוציאליסטית נאמנה, לוקה באוטם שריר הלב ונופלת לתרדמת למשך שמונה חודשים, שבתומם מקבלים ילדיה הוראות מהרופא למנוע ממנה כל התרגשות. כדי לקיים את הוראות הרופא הם מדמים מציאות שעל פיה החומה כלל לא נפלה והמשטר הוא אותו המשטר ששרר קודם.
הסרט שם קוד מ.ל.א.ך, שעוסק בשיתוף פעולה נדיר בין המזרח הסובייטי למערב, נפתח ברקע על המלחמה הקרה והקמת החומה. במהלך הסרט, הגיבור עובר את החומה במעבר צ'ארלי.
חומת ברלין בתרבות > במוזיקה

בספטמבר 1990, הופיע סולן להקת פינק פלויד לשעבר, רוג'ר ווטרס, עם אמנים ידועים רבים בהופעה The Wall: Live in Berlin. בהופעה נוגנו ברצף כל שירי אלבום האולפן The Wall, לציון נפילתה של חומת ברלין 8 חודשים מוקדם יותר.
באלבומם האחרון של להקת פינק פלויד, The Division Bell, כלול השיר "A Great Day For Freedom" ‏(1994), שנכתב על רקע נפילת חומת ברלין.
בשיר "Nikita" של אלטון ג'ון (ובווידאו קליפ שלו, 1985) מתוארת אהבתו לחיילת ממזרח גרמניה השומרת על חומת ברלין.
חומת ברלין בתרבות > ברשת

ב-10 בנובמבר 2014, לכבוד החגיגות לציון 25 שנה לנפילת החומה, גוגל הוציאה סרטון המתאר בעיקר את שרידי החומה הפזורים בכל רחבי העולם (כולל, כאמור, עין הוד).
ראו גם

אוסטלגיה
הקו העירוני
גלריית איסט סייד
הגבול בין גרמניה המערבית לגרמניה המזרחית
מר גורבצ'וב, הפל חומה זו!
גרמניה המערבית
גרמניה המזרחית
לקריאה נוספת

פרדריק טיילור, חומת ברלין: 13 באוגוסט 1961 – 9 בנובמבר 1989 (מאנגלית: עדי גינצבורג-הירש), הוצאת מטר, תל אביב תשס"ט, 2008
משה קופינס

| --- | --- |

 לידה:  1871 
 פטירה:  1924 (בגיל 53 בערך) 
 מדינה:  יוון 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 
ד"ר משה (מוריס) קוֹפִינָס (נכתב גם קוֹפִינָאס) (ביוונית: Μαυρίκιος (Μωρίς) Κοφινάς‏) (1871 – 1924) היה רופא יהודי יווני, ציר סלוניקי בפרלמנט היווני ומטיף ציוני.
קורות חיים

נולד בשנת 1871 בעיר יאנינה שביוון.
למד רפואה בפריז, והתיישב בעיר וולוס שבתסליה. שם התבסס כרופא ובמקביל פעל כעסקן ציבורי, הן במסגרת הקהילה היהודית והן בחיי העיר הכלליים, ונבחר כחבר העירייה.
היה ממייסדי וראשי התנועה הציונית ביוון והשתתף כציר בקונגרסים הציוניים.
בשנת 1914 נבחר על ידי יהודי סלוניקי כציר היהודי הראשון בפרלמנט היווני, יחד עם דוד מטלון – שניהם ציונים. לאחר מכן נבחר שוב וכיהן בפרלמנט עד שנת 1920.
העלה בפרלמנט היווני את שאלת הבית הלאומי היהודי והשיג את תמיכתו הפומבית של שר החוץ פוליטיס בהצהרת בלפור.
בשנת 1924 נפטר ממחלה, בן 53 במותו. לפי צוואתו, שרידיו הועלו לימים לקבורה בארץ ישראל, ונטמנו בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
הנצחה

על מצבתו כתוב : "יהודי ואדם באהלו ובצאתו, טוב ומיטיב לכל. הקדיש חייו למפעל גאולת עמו ופה באדמת הקודש משאת נפשו מצא מנוחתו".
קופינס, שביקר בארץ ישראל בלוויית אשתו בשנת 1908, הגה את הרעיון להקים מושבה של יהודי יוון בארץ ישראל, והקדיש מאמצים רבים לקידום מטרה זו. הוא אסף כמעט לבדו 5,000 לירות, ולאחר מותו הצליחה הפדרציה הציונית בסלוניקי להכפיל את הסכום, ומסרה אותו לידי הקק"ל לשם הגשמת החזון. בשנת 1937 חברו יוצאי יוון ליוצאי בולגריה וייסדו באזור היישוב המקראי צורן את המושב צור משה (במקור, "כפר קופינס"), הקרוי על שמו.
בעיר וולוס ביוון נחנך רחוב הנושא את שמו, "מאוריקיו קופינס".
הערות שוליים

↑  זאב וילנאי, "אנציקלופדיה לידיעת הארץ", הוצאת ידיעות אחרונות, על ידי "קריית ספר" בע"מ, תשט"ז, 1956, כרך ג', עמוד 1057
↑  החלטת העיר וולוס, מאי 2006 (ביוונית)
העמותה הישראלית לפרהיסטוריה

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 מטה הארגון:  לפיד 
 חברים:  כ-200
 תקופת הפעילות:  1960–הווה (כ־65 שנים) 
 www.prehistory.org.il
 
העמותה הישראלית לפרהיסטוריה (נוסדה ב-1960) היא עמותה רשומה המאגדת את חוקרי הפרהיסטוריה של האדם בישראל, מתחומי הארכאולוגיה להתמחויותיה, האנתרופולוגיה הפיזית, מדעי הארכאולוגיה וחקר הרביעון. עם חבריה נמנים חוקרים וסטודנטים באקדמיה, אנשי רשות העתיקות, מוזיאולוגים וחובבי פרהיסטוריה מקרב הציבור. מטרות העמותה הן "לעסוק בהעמקה, הדרכה, הסברה והפצת מידע בתחום הפרהיסטוריה בישראל" וכן "חיזוק הקשר בין אנשי מקצוע לחובבים החברים בעמותה".
הפעילויות הננקטות בידי העמותה למימוש מטרותיה הן:
הוצאת כתב-העת המדעי "מתקופת האבן". זהו כתב-עת המפרסם מאמרים (באנגלית) לאחר ביקורת עמיתים ומתמקד בעיקר בארכאולוגיה של התקופות הפלאוליתיות, הנאוליתיות והכלקוליתיות בארץ ישראל, עם דגש על מאמרים עשירים בנתונים.
ארגון כנס מדעי שנתי, בדרך-כלל בחנוכה, באחד המוסדות בהם מתבצע מחקר פרהיסטורי (כל אוניברסיטאות המחקר למעט הטכניון, וכן רשות העתיקות ומכללת תל-חי). הכנס הוא הבמה המרכזית בישראל להתעדכן בחידושי המחקר.
אתר אינטרנט הפונה לציבור הרחב ומציג את חדשות העמותה, פרטים על הכנס השנתי, קישורים לחוברות "מתקופת האבן", אפשרויות התנדבות לחפירות פרהיסטוריות, תמונות ומצגות וכן אפשרות לשליחת שאלות הנוגעות לתחום.
לעיתים העמותה מארגנת או פורשת את חסותה על כנסים פופולריים, ימי עיון וסדנאות הקשורים למחקר הפרהיסטורי.
בעמותה חברים כמאתיים איש, והיא מנוהלת על ידי ועד נבחר ועל ידי יושב ראש, גזבר, עורך "מתקופת האבן" ועורך אתר האינטרנט. הכנס השנתי מאורגן בכל שנה על ידי חבר העמותה מהמוסד המארח. כל הפעילויות בעמותה נעשות בהתנדבות והוצאותיה ממומנות מדמי החבר ומתרומות.
הערות שוליים

1 2  אתר העמותה
| ידיעת ארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| כללי | ארץ ישראל • ידיעת ארץ ישראל • מחקר אזור בארץ ישראל |  |
| תחומי מדע | היסטוריה • גאוגרפיה • גאולוגיה • אקלים • החי • הצומח • הצפרות בישראל |  |
| תחומי הפעילות | לימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה • של"ח וידיעת הארץ • סדרות חינוך • לימודי ארץ ישראל • חוגי סיירות • החקלאות בישראל |  |
| מוסדות | בתי ספר שדה • האגודה הגאוגרפית הישראלית • החברה ההיסטורית הישראלית • החברה המזרחנית הארץ-ישראלית • החברה להגנת הטבע • החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה • המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל • המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן • המכון לארכאולוגיה (אוניברסיטת תל אביב) • המכון לארכיאולוגיה ע"ש זינמן • המכון לארכיאולוגיה גלילית • המכון ללימודי ים ע"ש ליאון רקנאטי • המרכז הבינלאומי לשימור ע"ש העיר רומא • המרכז למיפוי ארץ ישראל • המרכז למיפוי ישראל • העמותה הישראלית לפרהיסטוריה • הקרן לחקר ארץ ישראל • יד יצחק בן-צבי • מכון אבשלום • מכון ישראלי לארכאולוגיה • רשות העתיקות • רשות הטבע והגנים |  |
| מסלולים מסומנים | שביל ישראל • שביל ישראל לאופניים • שביל ירושלים • שביל הגולן • שביל הסנהדרין • שביל גולני • שביל הים • סובב כנרת |  |
| חוקרי ארץ ישראל | בנימין מטודלה • אשתורי הפרחי • יהוסף שוורץ • אברהם משה לונץ • אברהם יעקב ברור • זאב וילנאי • יוסף ברסלבי • שמריה גוטמן • צבי אילן • יוסי בן-ארצי • אורי דביר • ספי בן-יוסף • שמואל אביצור • ברוך ספיר • מורה דרך |  |
| ספרי יסוד | ארץ-ישראל: ספר-המסעות • מדריך ארץ ישראל • אנציקלופדיה אריאל • מדריך ישראל • כל ארץ ישראל • אנציקלופדיה לתולדות ארץ-ישראל • אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007406955405171
האספה המחוקקת ונפילת המלוכה הצרפתית

האספה המחוקקת (בצרפתית: Assemblée législative) נקרא הפרלמנט של צרפת המהפכנית בתקופה בת השנה מ-1 באוקטובר 1791 עד ספטמבר 1792.
מוסד זה בא להחליף את האספה המכוננת הלאומית והיווה את מוקד הדיונים הפוליטיים והחקיקה המהפכנית עד להקמת הקונבנציה הלאומית בשנת 1792. היא פעלה במסגרת חוקת צרפת של 1791.
אלו היו ימי מחציתה הראשונה של המהפכה הצרפתית, תקופה במהלך ההיסטוריה הצרפתית שבין 1789 ל-1799. במהפכה הצרפתית הפילו הכוחות הרפובליקנים את בית בורבון האבסולוטי, ביטלו את זכויות היתר של האריסטוקרטיה ונישלו את הכנסייה הקתולית ממרבית נכסיה.
הרכב האספה המחוקקת

ביום התפזרות האספה המכוננת הלאומית ב-30 בספטמבר 1791, האופק הפוליטי בצרפת היה אפור ביותר. בניסיונה למשול, האספה נכשלה כליל, ולפי המהדורה האחת-עשרה של האנציקלופדיה בריטניקה, "השאירה מאחוריה אוצר ריק, צבא וחיילים לא ממושמעים, ועם שהושחת על ידי התפרעות בטוחה ומוצלחת." ירושתה של האספה המכוננת, חוקת 1791, ניסתה להחיל מונרכיה חוקתית ליברלית, שנועדה להיות מוסד בר קיימא, אך במציאות גוועה תוך שנה.
נותר לאספה המחוקקת להשלים את עבודתה של קודמתהּ ולתקן את טעויותיה. בכפוף לדברו של רובספייר, חברי האספה המכוננת הסכימו לא לשבת באספה השנייה.
בבחירות לאספה החדשה, שהתקיימו ב-1791, המפלגה שהתכוונה לקדם את המהפכה זכתה למספר קולות בלתי פרופורציונלי למספר חבריה, והדבר היווה ניצחון למועדון היעקובינים ולמועדונים דומים ברחבי צרפת. האספה המחוקקת התכנסה לראשונה ב-1 באוקטובר 1791 והייתה מורכבת מ-745 חברים. מעט מאוד היו אצילים; מעט מאוד היו כמרים; הרוב היו בני מעמד הביניים. החברים על-פי-רוב היו צעירים, ומשום שאף אחד מהם לא ישב באספה המכוננת, היו חסרי ניסיון פוליטי של ממש.
הימין הורכב מכ-165 חברי ה"פולאנט", קבוצה שהתפלגה מהיעקבינים. מאידך, השמאל הורכב מכ-330 יעקובינים וז'ירונדינים. קיומם של מועדונים פוליטיים וגורמים מהפכניים לא מסודרים בפריז וברחבי המדינה הוסיפו לייצוגו החזק של השמאל. שאר האספה, כ-350 חברים, לא השתייכו לאף מפלגה, אך בדרך כלל הצביעו עם השמאל.
שרי המלך

שריו של המלך, שמונו על ידיו ולא ישבו באספה, על-פי-רוב לא היו גברים יוצאי דופן. השר היחיד בעל השפעה על עניינים פוליטיים היה הקומט דה נרבון, שר המלחמה.
באופן פומבי, המלך קיבל את החוקה החדשה (למרות ניסיונו המוקדם יותר להימלט מפריז במסגרת הבריחה לוורן). אך צמצום שלטונו המלוכני לא התקבל בברכה, מה גם שקבלת החוקה נעשתה תחת איומי ההמונים על משפחת המלוכה, ולקיחתה בשבי: בתחילה נאלצה המשפחה המלכותית לעזוב את ארמון ורסאי בכוח, כאשר ההמונים עלו על ארמון ורסאי ולקחו את המשפחה בת ערובה כל הדרך עד לפריז, ושם הם הושמו בארמון טולריי, ולאחר ניסיון הבריחה של המשפחה הם הועברו לכלא, תחת משמר כבד. מובן היה כי מנהיגי המהפכה מנסים לעשות שימוש במלך ובמלכה לצורכיהם, וכי אין בכוונתם להשאירם בחיים, שכן הם מאיימים, בנוכחותם, על שלילת מעמד המלוכה. בעקבות כל זאת, אך זה מובן כי לואי ה-16 לא היה מעוניין לקבל את החוקה, אולם אשתו, המלכה מארי אנטואנט, שכנעה אותו שלטובת האומה עליו לקבל את החוקה, לפחות למראית עין, על מנת להסתדר עם המצב העגום. עם זאת, ניסו לואי ה-16 ומארי אנטואנט, למצוא פתרון אשר ייחלץ אותם ואת ילדיהם מסכנת המהפכנים. בין היתר הם ערכו התכתבויות רבות עם אישים מחוץ לצרפת על מנת למצוא דרך בה יוכלו להיחלץ מצרפת. מארי אנטואנט עשתה שימוש בקשריה עם אוסטריה על מנת למצוא דרך בה יוכלו להציל את עצמם ממוות וודאי תחת הגיליוטינה, באמצעות חילוץ צבאי או דיפלומטי, אולם, כפי הידוע ניסיון זה לא נשא פרי.