stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'ק פוסט
הצ'ק פוסט כאזור עירוני

בסמוך למחלף נמצא מתחם גדול של מסחר ותעשייה קלה, הידוע כאזור הצ'ק פוסט. הוא כולל עשרות חנויות רהיטים, מוסכים, אולמות אירועים, מועדונים ועוד. קניון לב המפרץ ("סינמול"), מהקניונים הראשונים בצפון, גם הוא חלק מאזור זה.
הכביש העולה לגשר מחלף הקריות בעלייה. צולם מכיוון צפון לדרום
אורטה סן ג'וליו

| --- | --- |
סמל אורטה סן ג'וליוסמל אורטה סן ג'וליו
אורטה סאן ג'וליו, בציור מעשה ידי שארל רואן משנת 1868
אורטה סאן ג'וליו, בציור מעשה ידי שארל רואן משנת 1868
 מדינה:  איטליה איטליה
 מחוז:  פיימונטה פיימונטה
 נפה:  נוברה
 ראש העיר:  אליזבטה טומליני
 בירת העיירה:  אורטה סן ג'וליו 
 על שם:  Julius of Novara 
 שטח:  6.650 קמ"ר
 גובה:  294 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,047 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  167.1 נפש לקמ"ר (2024)
 קואורדינטות:  45°47′50″N 8°24′52″E﻿ / ﻿45.79722°N 8.41444°E﻿ / 45.79722; 8.41444
 אזור זמן:  UTC +1
 www.comune.ortasangiulio.no.it
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאורטה סן ג'יוליו(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאורטה סן ג'יוליו(למפת פיימונטה רגילה) טורינו נוברה אלסנדריה אסטי מונקאליירי קונאו שווייץ לומברדיה ליגוריה צרפת ואל ד'אוסטה הים הליגוריאורטה סן ג'יוליו(למפת פיימונטה מוגדלת) טורינו נוברה אלסנדריה אסטי מונקאליירי קונאו שווייץ לומברדיה ליגוריה צרפת ואל ד'אוסטה הים הליגוריאורטה סן ג'יוליו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
אורטה סן ג'וליו
אורטה סן ג'יוליו (באיטלקית: Orta San Giulio) היא עיירה (קומונה – comune) בנפת נוברה (אנ') שבמחוז פיימונטה שבאיטליה. העיירה כלולה בקטגוריית הערים היפות ביותר באיטליה (באיטלקית: I Borghi piu belli D'Italiaa).
מקור השם

החלק הראשן של שמה של העיירה "אורטה" גזור מהביטוי הלטיני "Hortus Conclusus", שפירושו "גן סגור". מקור החלק השני של השם "סן ג'וליו" באגדה, לפיה על האי שמול העיירה חיו דרקונים. בשנת 390 לספירה הגיע ג'וליו מ-נוברה (שמאוחר יותר קיבל את התואר סן ג'וליו, כלומר הקדוש ג'וליו). ג'וליו חתר בעצמו לאי על-גבי הגלימה שלו וגירש את הדרקונים. כאות תודה לגבורתו ופעולתו, האי וגם העיירה נקראו על-שמו.
גאוגרפיה ואקלים

העיירה ממוקמת על החוף המזרחי של אגם אורטה, על חצי אי קטן החודר לתוך האגם. היא ממוקמת כ-85 קילומטרים צפונית מערבית למילאנו, כ-130 ק"מ צפונית-מזרחית לטורינו ו-50 ק"מ צפונית לעיר הנפה נוברה. המרחק לסטרזה, עיירה על שפת אגם מאג'ורה הסמוך בכיוון מזרח, מסתכם בכעשרים ושמונה קילומטרים.
הקיץ באורטה סן ג'וליו חם למדי, ובחורף קר. החודש החם ביותר הוא יולי ובו ממוצע הטמפרטורות עומד על 27 מעלות צלזיוס ביום, ו-18 בלילות, החודשים הקרים ביותר הם דצמבר וינואר, ובהם ממוצע מידות החום בימים עומד על 7 מעלות, ומינוס מעלה אחת בלילות. בנובמבר כמות המשקעים הרבה ביותר, והחודש השחון בשנה הוא פברואר. ממוצע כמות המשקעים השנתית עומד על 1,641 מילימטר, כולל גשם ושלג. מספר ימי השלג הממוצע בשנה מסתכם ב-20.1.
ההר הקדוש – סקרו מונטה

ההר הקדוש של אורטה (באיטלקית: Sacro Monte di Orta) נמצא בחלק הדרומי של העיירה, ומשקיף בנוף פנורמי על העיירה ועל האגם מגובה של 386 מטר. ההר הוכר ב-2003 על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, ביחד עם 8 הרים קדושים אחרים בצפון איטליה, לפי סעיפים 2 ו-4. על ראש ההר בנויה כנסייה משנת 1590, הכוללת עשרים קאפלות. פסלים גדולים מספרים את סיפור חייו של פרנציקוס הקדוש מאסיזי.על המורדות ומסביב משתרע פארק.
אתרים ונושאי עניין

האי סן ג'וליו – סן ג'וליו (אי) הוא אי קטן, במרחק של כ-400 מטרים מחופה של אורטה סן ג'וליו. סן ג'וליו הוא האי היחיד הקיים באגם. הגעה לאי אפשרית בשייט מהמרינה הסמוכה לפיאצה מוטה בעיירה. סביב האי מתפתלת דרך המכונה "דרך השקט", ולאורכה פזורים שלטים עם טקסטים המעודדים שקט. על האי בנויה הבזיליקה של סן ג'וליו, ובה ציורי פרסקו ודוכן הטפה מעוטר העשוי משיש. לצד הבזיליקה מתקיים מנזר של נזירות, המקדישות את חייהן לתפילה, לתיקון ושיחזור ריקמה וגובלנים עתיקים.
כנסיות – בעיירה מספר כנסיות עתיקות, ביניהן סנטה מאריה אסונטה (Santa Maria Assunta) מ-1482, שנבנתה מחדש במאה ה-18 וממנה נשקף נוף לאגם.
מוזיאון אתנוגרפי וכלי נשיפה – במרחק קצר מהאגם, בעיירה קווארנה תחתית (Quarana Sotto) – נמצא מוזיאון אתנוגרפי של האזור, ובו גם תצוגה גדולה של לכלי נשיפה.
אירועים

העיירה היא מקום לאירועי תרבות מודרניים, תערוכות אמנות עם תצוגות קבועות בפלאצו פינוטי אומברטיני, ותערוכת פרחים, המתקיימת באביב בפיאצה מוטה.
בחודשי יוני נערך באי סן ג'וליו פסטיבל קוזיו (Cusio) בסגנון מוזיקת ימיי ביניים וכלי הקשה, בו לוקחים חלק משתתפים ממדינות רבות מהעולם.
ימי שוק אזוריים נערכים בפיאצה מוטה בכל יום רביעי בשבוע.
תחבורה

ניתן להגיע לאורטה סן ג'וליו באוטובוס ציבורי בקווים 12, 52, מהעיר אינטרה (Intra), שליד אגם מאג'ורה, מרחק של כ-30 קילומטרים מהעיירה. אפשר לשלב נסיעה באוטובוס עם שייט במעבורת, אך בשילוב כזה זמן הנסיעה מתארך.
רכבות מגיעות לעיירה מעיר הנפה המרכזית נוברה (Novara). זמן הנסיעה מסתכם בכ-50 דקות. קיימת אפשרות להגיע ברכבת ממילאנו דרך נוברה. זמן הנסיעה מ-מילאנו ארוך הרבה יותר, עקב המרחק.
מעיירות סביב אגם אורטה אפשר להגיע לאורטה סן ג'וליו בשייט מעבורות.
ראו גם

אגם מאג'ורה
סטרזה
איזולה בלה
הר מוטרונה
סן ג'וליו (אי)
גלריה

מראה העיירה, אגם אורטה והאי סן ג'וליו מן ההר הקדוש.
כיוון שאסורה נסיעת כלי רכב בעיירה – יש קו רכבת פנימית קטנה. בתמונה: הרכבת הקטנה בפיאצה מוטה.
סמטה אופיינית בעיירה.
אחד מהרחובות התלולים באורטה סן ג'וליו, היורדים לכוון הכיכר המרכזית, פיאצה מוטה.
ממראות העיירה. צולם בשחור-לבן.
שלט של אונסק"ו, בראש ההר הקדוש מעל העיירה. אונסק"ו הכיר בהר כאתר מורשת עולמית.
הערות שוליים

↑  kootj, Orta San Giulio, I Borghi più Belli d'Italia, ‏2017-01-16 (באיטלקית)
↑  e-borghi, Orta San Giulio, e-borghi (באנגלית)
↑  Città Curiosa, Island of San Giulio, visitlakeorta.com (באנגלית אמריקאית)
1 2  Simulated historical climate & weather data for Orta San Giulio, meteoblue (באנגלית)
↑  PeakVisor, Sacro Monte di Orta, PeakVisor (באנגלית)
↑  Sacri Monti of Piedmont and Lombardy, whc.unesco.org
↑  [Orta San Giulio | [Small town of excellence]], www.distrettolaghi.it (באנגלית)
↑  מדריך EYEWITNESS מילאנו והאגמים, נתניה: שטיינהרט קציר, 2010, עמ' 154
↑  Island of San Giulio - Lake Orta, Lago d'Orta Piemonte Italy (באנגלית אמריקאית)
↑  Comune di Quarna Sotto - Museo Etnografico e dello Strumento Musicale a Fiato, www.comune.quarnasotto.vb.it
↑  Orta San Giulio, Il Lago Maggiore (באנגלית)
↑  Cusio Festival of Ancient Music, Il Lago Maggiore (באנגלית)
↑  Five ways to travel to Orta San Giulio, Rome2Rio, ‏August 30, 2024
↑  CREATIVE COWO s.c, Navigazione Lago d'Orta - Servizio pubblico di linea, Navigazione Lago d'Orta - Servizio pubblico di line (באיטלקית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538023205171  GND: 4116791-0  LCCN: nr88011992  VIAF: 127485408   WorldCat (עם VIAF): 127485408
אור המזרח

אור המזרח היה רבעון שיצא לאור על ידי הסתדרות המזרחי בארצות הברית ובהמשך שנות פעילותו בשיתוף עם המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה בהסתדרות הציונית העולמית. לפי הגדרת מוציאי כתב העת בשער גליונותיו, הוא ”מוקדש לתורה, לאומה ולמדינה”.
הקובץ כלל מאמרי הלכה ופרשנות לתלמוד, לצד מסות השקפתיות. בסוף כל גיליון נדפס מדור אקטואליה "בעולם היהדות", בעיקר על הנעשה בתנועת המזרחי, אך גם ידיעות כלליות מחיי יהדות ארצות הברית והספדים על אישים שנפטרו. ומדור סקירת ספרים "בשדה ספר".
גליונות אור המזרח ראו אור בניו יורק במשך למעלה מחמישים שנה, בין השנים ה'תשי"ד, 1954 - ה'תשס"ו, 2006.
היסטוריה

ההחלטה על הקמת כתב העת, שיעסוק בדברי תורה ובענייני השעה העומדים על סדר יומו של המזרחי, התקבלה בוועידה ה-33 של הסתדרות המזרחי באמריקה, לרגל מלאת ארבעים שנה לקיומה של התנועה בארצות הברית. הזרוע הספציפית שהופקדה על מימוש הרעיון היה "הוועד לחיזוק התורה והיהדות באמריקה" שבאותה עת מלאו חמש עשרה שנה לפעילותו.
במאמר הפתיחה כתבו העורכים, כי דווקא לאחר הקמת מדינת ישראל הם רואים לנכון לפתוח במסע תעמולה לחיזוק רעיונות חיבת ציון, כי עם הקמת המדינה וכינון המוסדות הפוליטיים, נשכח האידיאל הרוחני כמרכז רעיון יישוב הארץ.
עורכי כתב העת

בראש מערכת כתב העת עמד עם הקמתו, הרב יעקב לוינסון. ובין חברי המערכת נמנו: הרב ניסן טלושקין, הרב אהרן דוד בוראק, הרב יחיאל מיכל חרל"פ והרב יצחק סטולמן.
בין הכותבים הקבועים בכתב העת, נמצאו פוסקים וחוקרים חשובים מכל שכבות יהדות ארצות הברית ואף מישראל. שמות בולטים: הרב יעקב מסקין, הרב משולם ראטה, הרב משה צבי נריה, הרב שלמה גורן, הרב אליעזר יהודה וולדנברג, הרב שמעון פדרבוש, הרב יהודה גרשוני, הרב יצחק בונין והרב ש"י זוין. ישעיהו וולפסברג-אביעד, ש.ז. שרגאי
עורכי כתב העת > עורכים ראשיים

הרב יעקב לוינסון
הרב אהרן פטשניק
הרב ישראל ש. אלפנביין (התפטר עקב מחלה בניסן ה'תשכ"ד)
הרב חיים קרלינסקי (החל מניסן ה'תשכ"ה)
הרב ישראל שציפּאנסקי
אלחנן אדלר ונתנאל הלפגוט (תשס"ג-תשס"ו)
דמיאן בדני

| --- | --- |
צילום מ-1920
 לידה:  1 באפריל 1883 (יוליאני) גוביבקה, אוקראינה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  25 במאי 1945 (בגיל 62) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Ефим Алексеевич Придворов 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 שם עט:  Демьян Бедный 
 מקום לימודים:  הפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  טור שירי, משל, פובליציסטיקה 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור הדגל האדום  מדליית גיאורגי הקדוש 
 
דמיאן בדני (ברוסית: Демьян Бедный;‏ 13 באפריל 1883 – 25 במאי 1945) היה סופר ומשורר סובייטי רוסי שזכה לפופולריות רבה בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשמו האמיתי - יפים פרידבורוב, בדני היה רוסי ממוצא אוקראיני.
ביוגרפיה

יפים פודבורוב נולד בכפר בקרבת חרסון, אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה למשפחת איכר. הוא גדל תחת השפעתו של דודו ולקח כשם עט את כינוי דודו ("בדני" פירושו "עני"). בשנים 1896–1900 הוא למד בקייב בבית הספר לחובשים. בשנים 1904–1908 המשורר לעתיד למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
את שיריו הראשונות הוא פרסם בשנת 1899 והחל משנת 1911 הוא משתמש בשם עט "דמיאן בדני".
בשנת 1912 דמיאן בדני התקבל לשורות הבולשביקים והחל להתפרסם בעיתון פראבדה. בשנת 1914 הוא גויס לצבא ועבור השתתפות בקרבות הוענקה לו מדליה. בשנת 1915 הוא הועבר ליחידה עורפית.
מייד לאחר מהפכת אוקטובר דמיאן בדני החל לפרסם שירים לתמיכתה.
שיא הקריירה (1920–1929)

במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה דמיאן בדני פרסם שירים רבים בגנות מתנגדי המהפכה. לאון טרוצקי וולדימיר לנין העריכו את פעילותו. בשנת 1923 הוענק לבדני עיטור הדגל האדום והוא היה הסופר הראשון שקיבל עיטור זה. יצירותיו יצאו לאור במהדורות רבות, הוא נחשב למשורר קלסי ברמה של מקסים גורקי. בשנת 1925 שונה שמה של העיר ספאסק ל"בדנודמיאנובסק" (שמה ההיסטורי של העיר הוחזר לה בשנת 2005).
במהלך ויכוח פנים-מפלגתי בדני תמך ביוסיף סטלין. בתמורה הוא קיבל דירה בשטח הקרמלין, היה מוזמן לפגישות עם מנהיגי המדינה. באותן השנים החל לצאת לאור אוסף שיריו - עד להפסקת ההוצאה לאור פורסמו 19 כרכים. דמיאן בדני קיבל קרון אישי לצורכי העברה ממקום למקום, ומכונית אישית. כאשר בדני חלה, הוא נשלח לחודשיים להחלמה לגרמניה. בתקופה זו הוא אסף ספריה עשירה שכללה מעל 30 אלף ספרים.
בעיות עם השלטונות

ב-6 בדצמבר 1930 המפלגה גינתה יצירות של דמיאן בדני שפורסמו בפראבדה. הביקורת ציינה ששיריו של בדני מהווים ביקורת לא עניינית על השלטון הסובייטי והוא מזכיר נושאים שהוחלט לא להזכיר ברבים. בדני כתב מכתב אישי ליוסיף סטלין אך קיבל תגובה צוננת. לאחר הביקורת, בנדי החל לכתוב שירים בהם תיאר את הישגי המהפכה ובמיוחד את יוסיף סטלין. בשנות ה-30 הוא שיבח את הריסת קתדרלת ישו המושיע במוסקבה.
בשנת 1933 הוענק לו עיטור לנין. אומנם הביקורת נמשכה. בוועידת הסופרים הסובייטים הוא הואשם בדעות פוליטיות לא נכונות ונמחק מרשימת מקבלי העיטורים. בשנת 1932 הוא גורש מדירתו בקרמלין. בשנת 1935 התגלו רישומיו של בדני על מנהיגי המפלגה והמדינה בהם הוא תיאר אותם באור שלילי. בשנת 1936 בדני כתב תסריט לאופרה, אך ויאצ'סלב מולוטוב ויוסיף סטלין גינו את היצירה. ועדה מפלגתית ציינה שהמחזה הוא אנטי-סובייטי.
בשנת 1938 בדני גורש משורות המפלגה והופסקה הוצאה לאור של יצירותיו. מחמת מצוקה כלכלית הוא נאלץ למכור רהיטים ודברים אישיים. עם תחילת מלחמת העולם השנייה בדני פרסם כמה שירים, אך הם לא זכו לתגובה כלשהי.
בדני נפטר בשנת 1945 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. בשנת 1952 יצאה מנשר מפלגתי בו שיריו זכו לגינוי בפעם נוספת.
בשנת 1956, לאחר מות יוסיף סטלין באופן סמלי חברותו במפלגה חודשה.
חיים דב רבינוביץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1911 איזבלין, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2001 (בגיל 90 בערך) 
 תקופת הפעילות:  1937–2001 (כ־64 שנים) 
 
הרב חיים דב רבינוביץ (כ"ד בטבת ה'תרע"א, 24 בינואר 1911 – כ"ה בניסן ה'תשס"א, 18 באפריל 2001) היה סופר ומחנך חרדי ליטאי־ישראלי. מחבר הפירוש המסורתי למקרא "דעת סופרים".
ביוגרפיה

נולד בכ"ד בטבת ה'תרע"א (ינואר 1911) בעיירה איזבלין שבפלך גרודנו באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לרבי שרגא פייטל רבינוביץ, רב העיירה. בצעירותו למד בישיבת אוהל תורה בברנוביץ' אצל רבי אלחנן וסרמן, ולאחר מכן אצל רבי שמעון שקופ בישיבת שער התורה בגרודנו, בה למד שמונה שנים והתקרב לשיטת המוסר בהשפעת המשגיח בישיבה, רבי שלמה הרכבי, ואף תמלל את שיחותיו. לימים השתמשו בכתביו בכדי להדפיס את שיחותיו. בשנת ה'תרצ"ה קיבל סמיכה לרבנות מהרב שקופ.
נשא את שרה רבקה בתו של הרב חיים מרדכי ברונרוט, אז רבה של צ'כנוב ולימים רבה של תל אביב. באותה תקופה היה מורה בסמינר "מוסד למחנכים דתיים" בוורשה, ואז החל בפועלו הספרותי. בשנת ה'תרצ"ז (1937) עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב, שם השתתף בניהול תלמוד תורה "אוהל יעקב", שהיה התלמוד תורה החרדי הראשון בעיר. בתקופה זו החל לכתוב את פירושו על המקרא.
בשנת ה'תש"ב (1942) הוציא לאור את הכרך הראשון מסדרת "דעת סופרים" על המקרא, אותה הוציא עד לשנת ה'תש"נ (1990). הספרים קיבלו את עידודם של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, החזון איש ורבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ'. הסדרה התפרסמה בציבור הדתי והחרדי, והרב רבינוביץ' החל למסור שיעורים במקרא בישראל, בארצות הברית ובאירופה. במשך תקופה לימד תנ"ך בסמינר למורים שסמוך לישיבת טלז שבקליבלנד. הרב מרדכי גיפטר, ראש הישיבה, כתב לו מכתב המשבח את סדרת "דעת סופרים".
בנוסף לחיבורו על המקרא, פרסם גם מאמרי הגות וזכרונות מישיבות אירופה בעיתונות החרדית, וסיפורים המבוססים על ההווי החרדי בישראל ובעולם. לאחר שסיים את הסדרה על המקרא, החל בהוצאת פירוש "דעת סופרים" על מדרש תנחומא, ממנו הוציא שני כרכים בשנים ה'תשנ"ד–ה'תשנ"ז (1994–1997).
רבינוביץ שימש כמנהל לשכת שר הסעד יצחק מאיר לוין.
חיבוריו

ימים נוראים: די תשובה פון א דערוואקסענעם און די תשובה פון א יונג קינד, ווארשא: חורב, תרצ"ז
שבת, ווארשא: חורב, [1936?]
דעת סופרים, פירוש על המקרא (מלבד על חמש מגילות), 23 כרכים, ירושלים – ניו יורק, תש"ב–תש"נ
פרקים בדרכי לימוד התנ"ך, ניו יורק: תורה ומסורה, [תשי"ג]
ימי הבית השני עם תמצית דברי ימי ישראל, הוצאת דעת ישראל, ניו יורק 1963
דעת סופרים על מדרש תנחומא (שני כרכים)
לבטים: סיפור מימי המהפכה הבולשביקית, דפוס חדקל, תל אביב תשל"ג.
נגוהות מנבכים : סיפור בדיוני מגמתי על רקע חיי היהדות האירופאית בימינו, הוצאת כתר וילנר, ירושלים 1987.
התפילין של נפתלי : סיפור על רקע חיי תל אביב הקטנה, הוצאת דעת ישראל, ירושלים תשל"ח.
המרד של מארדי : סיפור על רקע חיי יהדות אמריקה, הוצאת כתר, ירושלים תש"מ.
נחל הדמעות היוצא מגן עדן : סיפור על רקע החיים המדיניים בישראל, הוצאת כתר, ירושלים תשל"ח.
מדריך להוראת ביאור התפלה, הוצאת תורה ומסורה, ניו יורק 1979.
הערות שוליים

↑  כך לדברי נכדו (רבינוביץ תשס"ח, עמ' תתקי). במקורות אחרים נכתב: כ"ד בטבת ה'תרס"ט (ינואר 1909; קאהן).
↑  צילום כתב ה"סמיכה", באתר קדם.
↑  שבת וימים נוראים, בקטלוג הספרייה הלאומית.
↑  תמצית דברי ימי ישראל, באתר אוצר החכמה
↑  המרד של מארדי, באתר אוצר החכמה
↑  נחל הדמעות, באתר אוצר החכמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296707305171  PLWABN: 9810564198405606  GND: 1163634786  ISNI: 0000 0000 7266 6195  LCCN: n88229635  VIAF: 16330730   WorldCat (עם VIAF): 16330730
גדר הצפון

בניית גדר הצפון
קטע מגדר הצפון בשנות השלושים
פילבוקס באזור התעשייה גורן
גֶדר הצפון הייתה גדר תיל מבוצרת שהוקמה בשנת 1938 על ידי שלטונות המנדט הבריטי בצפון פלשתינה-א"י, במסגרת המאבק במרד הערבי. הגדר הוקמה בידי פועלים יהודים, עובדי חברת "סולל בונה", והאחראי לביטחונם היה יהושע אשל. בכל בניית קטע בגדר בנו העובדים מאהל מגורים, ועם סיום בנייתו העתיקו את המאהל למקום הבא. הקשיים בנושא השמירה הובילו לאחר זמן קצר לפנייה ליוסף הכט, שב-1931 סיים את תפקידו כ"מפקד הארצי הראשון של ההגנה". יוסף היה ידוע בכישוריו לפקד ולהניע אנשים, לכן התבקש להצטרף לפיקוד על השמירה, והיה מעורב יחד עם הבריטים בתהליכי הבנייה. לצד הגדר הוקמה שורה של מצודות טגארט ופילבוקסים. תוואי הגדר היה לאורך כביש הצפון, ובהמשך ממצודת כ"ח לכנרת ומדרום הכנרת לירמוך, באופן שיישובי אצבע הגליל נותרו מחוץ לגדר.
על מידת הצלחת הגדר בדיכוי המרד הערבי ניטש ויכוח. רבים סבורים כי הצלחתה בייעודה זה הייתה חלקית בלבד. מבחינת היישוב העברי בארץ ישראל, היה מדובר במעשה חשוב, שחשיבותו אף בעצם עשייתו. משלוח אלף פועלים (מתוך אוכלוסייה של כ-400,000 איש) לחבל ארץ קשה ועוין, על מנת לפתחו, היווה אתגר קשה לכושר הארגון של היישוב. הגנתם של הגוֹדְרִים, שהוטלה גם היא על היישוב העברי, הייתה כשלעצמה מבצע צבאי מורכב; בהפעלתו צברה "ההגנה" ניסיון וידע שלימים שימש אותה היטב. הקמת הגדר הייתה אחד ממבצעי התיישבות והביטחון הגדולים של היישוב העברי בימי המנדט הבריטי. מסכם דוד הכהן בספר זיכרונותיו:
"צר המקום מלספר את פרָטי מבצע הקמת הגדר. מבצע מדיני וביטחוני שלא היה דוגמתו באותם ימים... העלילה שבמבצע הייתה העיקר: עליית אלף איש לגבול הצפוני, ההררי, הבלתי־נודע, הסבוך בצמחִיה פראית של שיחים דוקרניים, ללא יִשוב יהודי באזור כולו, ללא ודאות היכן בעצם הגבול. הייתה זו אֵפּוֹפיה על כל פרטיה"
הגדר פורקה בין 1942 ל־1946, וכיום אין לה כל זכר. לאורך כביש הצפון ישנם מבנים ואתרים הקשורים להקמת הגדר ולפעולתה.
רקע היסטורי > גבולה הצפוני של ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי > הסכם סייקס–פיקו

עד לימי המנדט הבריטי היו ארץ ישראל, סוריה ולבנון חלק מן האימפריה העות'מאנית. עוד במהלך מלחמת העולם הראשונה פעלו המעצמות לחלוקת השטח ביניהן: בריטניה ראתה בארץ ישראל, בחוף המערבי של המפרץ הפרסי ובשטח שלימים נודע כעיראק שטח השפעה בריטי עתידי, ואילו צרפת תבעה דריסת רגל בסוריה, לבנון, אסיה הקטנה ותראקיה.
על פי הסכם סייקס–פיקו בין הבריטים לצרפתים משנת 1916, נועדה ארץ ישראל להתחלק בין אזורים שבשליטה בריטית ישירה - עבר הירדן המזרחי, הנגב ומובלעת חיפה שתהיה באזור בין מפרץ עכו למפרץ חיפה שתאפשר נמל בריטי לחופי הים התיכון ליצוא הנפט העתיד לזרום בצינור מכירכוכ, אזור בשליטה צרפתית - הגליל העליון וחלקו הגדול של הגליל התחתון, לבין ליבת הארץ שתהיה תחת חסות משותפת של מדינות ההסכמה. גבולו הצפוני של השטח בארץ ישראל המערבית, שנועד להיות תחת חסות משותפת – השטח שלימים נודע כליבתה של פלשתינה-א"י – נקבע מעט מצפון לעכו באזור אכזיב וירד דרומה עד לכנרת, באזור טבחה; גבולו הדרומי נמתח בין עזה לחברון.
רקע היסטורי > גבולה הצפוני של ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי > המאבק על אצבע הגליל

לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה ולאור העובדה שהבריטים כבשו את ארץ ישראל וסוריה ותרומת הצרפתים למאמץ הזה הייתה שולית, לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס-פיקו ככתבם וכלשונם. מדיניותה הרשמית, על פי הצהרת בלפור, צידדה בהקמת בית לאומי לעם היהודי בשטחי ארץ ישראל ולא עוד חסות משותפת. התנועה הציונית הפקידה את דרישותיה הטריטוריאליות בידי ועידת השלום בפריז: בצפון – השטח עד הנהר ליטני, שבו ראתה מקור מים חיוני לבית הלאומי העתידי, וכן את מקורות נהר הירדן; ובמזרח השיקו דרישותיה למסילת הברזל החיג'אזית בעבר הירדן המזרחי עד מפרץ עקבה. בדרום נמתח קו הגבול הציוני באלכסון מאל עריש שלחופו הצפוני של חצי האי סיני ועד לטאבה לחופו המערבי של ים סוף.
לפי הסכם חדש מספטמבר 1919, הסכם דוביל, שערכו ביניהם לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה וז'ורז' קלמנסו ראש ממשלת צרפת, פינו האנגלים את האזורים שכבשו מצפון לקו שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה בעמק החולה (מעט צפונה מאיילת השחר של ימינו). אולם השטח מקו זה וצפונה עד צור, הפך הלכה למעשה לשטח הפקר, ובו ארבע נקודות יהודיות מבודדות: תל חי, מטולה, חמארה וכפר גלעדי, שכן הצרפתים לא ביססו את ריבונותם בו עד הקביעה הסופית של קו הגבול. ערביי המקום ניצלו את המצב כדי למרוד בשלטון הצרפתי, ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור, שלהם נתנה צרפת את חסותה. כנופיות של בדואים פעלו באזור, בעידוד מסוים של הבריטים. על רקע זה, ועל רקע הרצון ליצור "עובדות בשטח" מצד היהודים והערבים כאחד, הותקפה במרץ 1920 תל חי. במקביל, התנהלו דיונים בין בריטניה לצרפת על קביעת קו הגבול.
רקע היסטורי > גבולה הצפוני של ארץ ישראל בימי המנדט הבריטי > סימון הגבול המנדטורי

ב-23 בדצמבר 1920 נחתם הסכם בין בריטניה לצרפת. צרפת ויתרה על מקצת שטחי הגליל, והותירה בידיה את נהר הליטני, את מקורות הירדן, את מרבית הגולן ואת החרמון. הנימוק של צרפת היה שמירת אחדותם של המתואלים השיעים שישבו משני צדי נהר הליטני.
הגבול המנדטורי יצא מסמח' (צמח) צפונה, חצה את הכנרת, עלה עד סמוך לבניאס תוך הכללת שטחים נרחבים מצדו המזרחי של הירדן, ומהבניאס פנה מערבה, שמר את מטולה בשטח המנדט, וירד דרומה עד סמוך לקיבוץ סאסא, ומשם, תוך פיתולים מסוימים, מערבה עד ראש הנקרה. התוצאה הייתה יצירתה של אצבע הגליל, וכך נוספו לשטח המנדט הבריטי מטולה, תל חי וכפר גלעדי, שעד ההסכם היו מחוץ לתחומי המנדט. רבים ייחסו את שינוי הגבול והכללת אצבע הגליל בתחומי ארץ ישראל, ומכאן בתחומי המדינה היהודית העתידית, להתיישבות היהודית במטולה ובתל חי.
בוועידת סן רמו אושר המנדט הבריטי על ארץ ישראל. באפריל 1921 הסכימו צרפת ובריטניה על הגבול הבין-לאומי החדש, על פי הסיכום מדצמבר 1920, אך נקבע כי הגבול כפוף לשינויים על פי מדידות מפורטות שתיערכנה. את המדידות ערכה ועדה בראשות הצרפתי פּוֹלֶה (Paulet) והבריטי ניוּקוֹם (Newcombe), שפעלה בין מרץ 1921 לפברואר 1922 (ההסכם שנוסח בעקבות פעולתה נודע בשם הסכם ניוּקוֹם-פּוֹלֶה). כל עוד נמשכו המדידות היה קו הגבול המדויק בלתי ברור. כך, למשל, נערך בלבנון מפקד אוכלוסין על ידי השלטונות הצרפתיים, ונכללו בו (וכתוצאה מכך גם קיבלו אזרחות צרפתית) גם תושבי הכפרים המתואליים בגליל, שנותרו לאחר מכן בשטח ארץ ישראל, וכן תושבי מטולה וכפר גלעדי.
רק בשנת 1924 לבש הגבול את צורתו הסופית. צרפת ויתרה על מחצית שטח הכנרת, ועל שטח באזור כפר בירעם (כיום: קיבוץ ברעם), והשיבה לעצמה את השטחים ברמת הגולן ממזרח לירדן. גבול זה, שנקבע במשא ומתן בין המעצמות, הוא כיום הגבול הבין-לאומי המוכר בין המדינות הריבוניות ישראל ולבנון.
רקע היסטורי > המרד הערבי הגדול

באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול. כבר משלביו הראשונים של המרד היה ברור שהצלחתו תלויה בסיוע שיקבלו המורדים מבחוץ. באוגוסט 1936 הגיע לארץ ישראל פאוזי אל קאוקג'י, יליד לבנון, ששימש המפקד הצבאי של המרד, ועמו מאות חמושים שחצו את הגבול מסוריה ומירדן. מאוקטובר 1936 ובמהלך שנת 1937 חלה הפוגה באירועים, עד רצח מושל הגליל, לואיס אנדרוס, ב-26 בספטמבר 1937 בידי הערבים. רציחתו של אנדרוס סימנה שלב חדש ורצחני במרד. המורדים ניסו להשתלט על אזורים שלמים בארץ ולהשליט שם את שלטונם. אזור הגליל ההררי – שבו היו פזורים יישובים יהודיים מעטים בין יישובים ערביים רבים, ובו קיבלו המורדים אספקה רצופה של כוח אדם, תחמושת ונשק מתומכיהם בסוריה ובלבנון – נראה מתאים להשתלטות כזו. ואכן, לקראת סוף שנת 1937 נראה היה כי הגליל צפוי ליפול לידי המורדים, ושטחים רבים בגליל אכן היו בשליטתם, כאשר הגבולות עם סוריה ולבנון פרוצים, ומשמשים לאספקת נשק וכוח אדם למרידה כולה. נראה כי הצלחתם של הבריטים בדיכוי המרד תלויה באופן שבו יצליחו להשתלט על צפונה של המדינה, ולמנוע מעבר אספקה וכוח אדם למורדים.
פנייתה של בריטניה לשלטונות הצרפתים לסיוע בסגירת הגבול לא הועילה. חלק ניכר מסמכויותיה השלטוניות של צרפת כבר היה נתון בידי המדינות העצמאיות סוריה ולבנון, שרחשו אהדה למורדים. כמו כן, אנשי הממשל הצרפתי חשו טינה נושנה כלפי הבריטים – האחרונים סירבו לסייע להם בדיכוי המהומות בסוריה בשנת 1925 – ומצאו כי עתה בידם להעניק לבריטים יחס דומה.
לממשלת בריטניה היו בשלב זה ניסיון וידע בדיכוי מרידות בשטחי שלטונה. במלחמת הבורים השנייה, בתחילת המאה ה-20, הצליחו הבריטים לדכא את לוחמי הקומנדו הבורים באמצעות חלוקת השטח לתאי שטח המגודרים בגדר תיל (שימוש ראשון באמצעי זה, שהומצא אך בשנת 1876 בארצות הברית ושימש במיוחד לתיחום עדרי בקר), ושליטה בתאי השטח המבודדים. ברור היה כי את הגבול שבין ארץ ישראל, סוריה ולבנון יש לגדר ולתחם באופן שתתאפשר שליטה במעבר בין המדינות, ותופגן נוכחות אפקטיבית בריכוזי האוכלוסייה הערבים בגליל.