stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קורדליירים

| --- | --- |

 
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  מנזר הקורדליירים 
 תקופת הפעילות:  27 באפריל 1790 – 20 בפברואר 1795 (4 שנים) 
 
המנזר בו התכנס ושעל שמו נקרא המועדון, 1793.
חברת ידידי זכויות האדם והאזרח או בכינויה הנפוץ מועדון הקורדליירים (בצרפתית: Société des Amis des droits de l’homme et du citoyen ו-club des Cordeliers) הייתה אגודה פוליטית בימי המהפכה הצרפתית, שנפתחה באפריל 1790 ונסגרה לאחר התקוממות הראשון בפרריאל ב-20 במאי 1795. הקורדליירים דבקו בעמדות שמאל רדיקליות ופופוליסטיות, ואף כי לא הגיעו לבכורה לאומית כאחרים היו המועדון הבולט ביותר בקרב ההמונים הפריזאים. בתחילה שימשו כבימתו של הנשיא הראשון, ז'ורז' דנטון, ולאחר מכן נעשו לבסיס הכח של האברטיסטים הקיצוניים. המועדון איבד את מעמדו לאחר נפילת הללו, וריאקציית תרמידור הביאה לחיסולו הסופי.
ייסוד המועדון

שכונת הקורדליירים – שנקראה כך על שם מנזר פרנציסקנים שניצב בה; המסדר כונה קורדליירים ("חוגרי החבל") בצרפת – הייתה קן של תסיסה פוליטית בימים הסוערים של ראשית המהפכה. פעילי שטח קיצונים רבים התגוררו בה, במיוחד ז'ורז' דנטון, ידידו קאמי דמולן והעיתונאי המסית ז'אן-פול מארה. דנטון היה המארגן הראשי של התושבים. ב-13 ביולי, בעת המהומות ערב נפילת הבסטיליה, הקימו פרנסי פריז את הקומונה העירונית ואת המשמר הלאומי כדי ליטול את השליטה בבירה לאחר שכוחות המלך נסוגו ממנה. דנטון התמנה בה ביום לנשיא האספה המקומית ברובע שלו, וצבר השפעה בזירה הציבורית. הוא היה אחד המתסיסים העיקריים של ההמון הפריזאי, הסנקילוטים כפי שיוודעו בעתיד, שהפכו את השכונות בהדרגה לאזור שפעל כמעט מחוץ משליטת הממשל המרכזי, בשם עקרונות הדמוקרטיה הישירה וריבונות העם (מנהיגיהם הסתמכו בעיקר על ג'ון לוק וז'אן-ז'אק רוסו) ובכח נשקם והפחד שזרעו. בינואר 1790 ניסו אנשי הקומונה לעצור את מארה, וסולקו על ידי אספסוף חמוש. כניסת גורמים מן החוץ הותנתה לאחר מכן באישור מהנהגת הרובע.
באפריל 1790 החליטה האספה הלאומית לבטל את החלוקה הישנה של העיר לרבעים, מדיניות שננקטה בין היתר כדי לערער ולהחליש את פעילי השטח של הקומונה, שאחזו בקו רדיקלי מדי לטעמה. דנטון חשש מאובדן השפעתו, והוא וחבריו פנו להקים מועדון משלהם כתחליף לאספת הרובע. האזכור הראשון של "חברת ידידי זכויות האדם והאזרח" בעיתונות היה ב-27 באפריל. היא התפרסמה כ'מועדון הקורדליירים' על שם השכונה וגם המנזר בתוכו נהגו להתאסף.
בימי האספה המכוננת

הקורדליירים דגלו בעמדות שאפיינו את קנאי פריז: בפופוליזם, זכות בחירה לכל הגברים – בניגוד לאספה, שהעניקה אותה רק לבעלי רכוש – חיסול כל היבטי המשטר הטרום-מהפכני ומאבק חסר פשרות נגד תומכיו, כמו האצולה והכמורה השמרניות. כושר הארגון של דנטון והיותם של מארה ודמולן עיתונאים מפורסמים הפכו את הקורדליירים למועדון החשוב ביותר בבירה. בפגישותיהם נכחו מאות אנשים, גם בשל דמי החבר הנמוכים של שני סוּ לחודש, והם היו מהפתוחים ביותר להשתתפות נשים. ביוני עתרה האגודה לאספה המכוננת בדרישה להחיל את הקטגוריה של 'אזרחים פעילים', כלומר הרשאים להצביע בבחירות הארציות, על כל הגברים, שהרי אף אחד לא היה פטור ממסים עקיפים ולכן ניתן היה לראות בכולם משלמי מס לפי המבחן שנקבע בחוק. במהלך ספטמבר ואוקטובר דרשו מועדוני הבירה לבדוק דיווחים על ספסרות בדגנים באזורי הכפר; הקורדליירים עלו על כולם כששיגרו משלחת חמושה ששבה לפריז עם תריסר קרונות עמוסי תבואה.
במהלך השנה הבאה, שעמדה בסימן קיטוב פוליטי חמור ותסיסה גוברת, היה המועדון מעורב עד צוואר במחאות נגד אנשי כנסייה שסירבו לקבל את חוקת הכמורה, האצילים הגולים שהמלך הגן עליהם מצעדי ענישה חמורים והימין באספה, בדמות מתונים כלה פאייט שהוצגו כעושי דברו של הכתר. אך זינוקם האמיתי לקדמת הבמה התרחש עם מנוסתו הכושלת של המלך לואי השישה עשר מפריז ב-20 ביוני 1791. בעוד שהתנגדות למונרכיה הייתה בגדר של עמדת שוליים סהרורית קודם, פרסום מכתבו בו הוקיע את כל מהלכי המהפכנים מאז אוקטובר 1789 העלה בחריפות את התביעה להדיחו ולשפטו בעוון בגידה. הקורדליירים התייצבו בחזית ההתפרצות הרפובליקנית החדשה. הם היו בין המארגנים הראשיים של הפגנת ה-30,000 שהתכנסה סביב האספה המכוננת ב-24 ביוני בדרישה להדיח את לואי, אנשיהם היו האחראים על הפצת כרוזים רפובליקנים בפריז בימים שלאחר מכן, ומשלחת מטעמם נשאה עצומה אנטי-מלוכנית נוספת לאספה ב-29. ב-15 ביולי נודע שהשלטון, נחוש להעמיד פנים שלואי "נחטף על ידי אויבי המהפכה" ופעל תחת אילוץ, פטר אותו מכל אחריות. דנטון והעיתונאי ז'אק-פייר בריסו קראו בתגובה להמונים להתכנס בשאן דה מארס ולחתום על עצומה נוספת להדחתו. זו לא הייתה עוד עתירה לרשות המחוקקת, אלא עקיפתה ופנייה ישירה לעם. הצעד הגדיש את הסאה עבור המתונים באספה, שבחלו זה מכבר בהתססה משמאל. ב-16 בחודש פרשו 200 צירים מהיעקובינים והקימו את מועדון הפייאנטים ששלט למעשה בממשל. למחרת, כש-50,000 פריזאים נאספו בשאן דה מארס, התחוללה במקום התנגשות אלימה עם כוחות המשמר הלאומי שסיפקה לרשויות אמתלה להחיל משטר צבאי ולמחוץ את הרדיקלים. עשרות נורו למוות בשדה, דנטון ומארה ירדו למחתרת ולבסוף נמלטו לאנגליה, ומועדון הקורדליירים נסגר בצו בו ביום, בגיבוי אנשי משמר מצוידים בתותחים.
שלטון וחיסול

מצב החירום בוטל באוגוסט, לרגל כינון המלוכה החוקתית. דנטון והאחרים שבו מהגלות ומהמחתרת. כשהתגלה עומק הפער בין המלך לפייאנטים והציבור איבד בו כל אמון, נהנו הקורדליירים מפריחה מחודשת והשפעה הולכת וגוברת, במיוחד לאחר פתיחת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה שדחקה את המפה הפוליטית שמאלה במהירות. ב-20 ביוני 1792 מילאו תפקיד חשוב בהפגנה בארמון הטווילרי בדרישה להשיב את השרים הז'ירונדינים שהמלך פיטר. הכרזת ברונסוויק והשכנוע בכך שלה פאייט בוגד דחפו את פריז מעבר לקצה. דנטון התעלם מהחוק והעביר את אספת רובע תיאטר פרנסז בראשותו למצב של כינוס מתמיד; הוא דרבן את גיוס והתססת המוני הסנקילוטים ויצר קשרים עם גדודי המתנדבים שנהרו לעיר מהפרובינציה לקראת יום השנה לבסטיליה. הוא היה השחקן הבולט בהפיכת ה-10 באוגוסט 1792 שהפילה את המלך ושמה אותו במעצר, והקורדליירים הפכו באחת למרכיב בקואליציית המונטניארדים החדשה שנטלה את השלטון. דנטון ומארה, אנשי השוליים לשעבר, היו שניים משלושת ה"טריומווירים" שניהלו למעשה את צרפת לצד רובספייר.
מעברם של דנטון ובכירי המועדון לזירה הלאומית פינה את הדרך לחברים צעירים יחסית, בראש ובראשונה פייר גספאר שומט וז'אק רנה אֶבֵּר, והאחרון נבחר לנשיא. הם הפכו את הקורדליירים לבסיס הכח של מה שנודע בדיעבד כסיעת האברטיסטים הקנאית שדחפה לשלטון הטרור ותבעה להחריפו ולהמשיכו. בינתיים, דנטון ודמולן דווקא התמתנו והראשון שב מפרישה קצרה מן הפוליטיקה בשלהי 1793 כדי להפוך למנהיגם של המתונים מתנגדי הטרור, "הסלחנים" (אינדולגנטים). דמולן, שהיה מסית צמא דם בימיה הראשונים של המהפכה, פתח עיתון בשם "הקורדלייר הוותיק", ששמו נועד להעמידו בניגוד להנהגת המועדון הקיימת, שמעמודיו הטיף לרגיעה. כך ניצבו יוצאי המועדון המקורי וראשיו הנוכחיים משני עבריה של המפה הפוליטית, כשרובספייר מאזן ביניהם בתווך. משניסו האברטיסטים ליזום הפיכה במרץ 1794 נעצרו ראשיהם. עריפתם בגיליוטינה של אבר וחבריו ב-24 לחודש סימנה למעשה את סופו של מועדון הקורדליירים ככח פוליטי בר-קיימא. דנטון ודמולן לא האריכו ימים (תרתי משמע) אחריהם, שכן רובספייר פנה עתה כנגדם. ה"סלחנים" הלכו כולם אל הגרדום כעבור פחות משבועיים, ב-5 באפריל.
המועדון לא נעלם כליל, וידיעות בעיתונות העידו על המשך פעילות אקראית, בהיקף קטן מאוד, בפריז וגם בכמה סניפים קטנים בערי השדה. הוא נסגר סופית ורשמית עם חיסול התארגנויות הסנקילוטים במאי וביוני 1795, לאחר כישלון התקוממות הראשון בפרריאל.
הערות שוליים

↑  R. B. Rose, The Making of the Sans-culottes: Democratic Ideas and Institutions in Paris, 1789-92, Manchester University Press, 1983. עמ' 60-62.
↑  Making of the Sans-culottes, עמ' 65, 68.
↑  Jacques de Cock, Les Cordeliers dans la Révolution française: Textes et documents, Volume 2, fantasques éditions, 2001. עמ' 1602.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568395505171  BnF: cb122384024 (data)  ISNI: 0000 0001 2113 4372  LCCN: n79019612  SUDOC: 031102646  VIAF: 158045130   WorldCat (עם VIAF): 158045130
קדמת ציון

| --- | --- |

מבט על הר הבית מקדמת ציון, 2022
 מידע
 עיר:  ירושלים
 תאריך ייסוד:  2004
 מייסדים:  ארווין מוסקוביץ'  עטרת כהנים
 אוכלוסייה:  70
 קואורדינטות:  31°45′41″N 35°15′39″E﻿ / ﻿31.76126944°N 35.26073889°E﻿ / 31.76126944; 35.26073889
 שכונות נוספות בירושלים
  (למפת ירושלים מוגדלת) קדמת ציון(למפת ירושלים רגילה) קדמת ציון(למפת הרי ירושלים רגילה) קדמת ציון(למפת הרי ירושלים מוגדלת) קדמת ציון
 
קדמת ציון היא שכונה יהודית בדרום-מזרח ירושלים, שלה גם אדמות היסטוריות בתחום העיירה הפלסטינית אבו דיס.
אדמות המתחם נרכשו על ידי יהודים בשנת 1925 על מנת להקים במקום שכונת גנים, אך בעקבות מאורעות תרפ"ט לא יצאה התכנית לפועל. בתחילת שנות ה-2000 החלו יהודים להתיישב במקום. באותה שנה גם אושרה על ידי הוועדה המקומית לתכנון, תוכנית לבניית 220 יחידות דיור במקום. בשנת 2012 החל ראש עיריית ירושלים ניר ברקת לקדם בשכונה בנייה יהודית נוספת.
היסטוריה

באביב 1914 סקר יעקב טהון, סגנו של ארתור רופין במשרד הארצישראלי של הסוכנות היהודית, סייר באדמות אבו דיס, והתעניין באדמות שהקיפן הוערך בכ-3,000 דונם. העסקה לא יצאה לפועל, ייתכן שבעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה לאחר מספר חודשים.
ב-1921 הוקמה בירושלים "הסדרות השכֵנים" (במובן של הסדרות השוכרים), שנועדה להגן על זכויותיהם של שוכרי הבתים בירושלים. הדמויות הבולטות בעמותה היו יהושע אב-זוהר ויעקב יהושע דיאמונד. עד מהרה החליטו בני עמותה כי הדרך הקלה להקל על השוכרים תהיה בניית שיכון עצמאי. עד מרץ 1924 הוקמה "הקבוצה השלישית לקנית מגרשי בנין, אשר על יד ועד השכנים בירושלם" כגוף כלכלי של העמותה, בעקבות איתור כ-1,000 דונם העומדים למכירה באבו דיס, בהם 400 דונם למכירה מיידית.
ב-21 בספטמבר 1925 הוקמה "אגודת הדיירים", שנועדה להיות אגודה שיתופית שתנהל את ענייני השכונה, כגוף נפרד מהסדרות השכנים. "אגודת הדיירים" רכשה חלק מאדמות הכפר ב-16 בספטמבר 1925. בעמותה, שחבריה היו יהודים חרדים בני היישוב הישן, בהם גם בני משפחת הרב צבי פסח פרנק, האדמות ישבו על דרך יריחו, שבעת הרכישה שימשה כדרך העיקרית והיחידה מירושלים מזרחה, וגבלה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים ובכפר השילוח. ההחלטה לקנות את השטח נפלה, בין היתר, בעקבות סמיכותו למקום המקדש הנצפה ממנו.
בל"ג בעומר (2 במאי) 1926 עלו הרוכשים לאדמתם לראשונה, כשהם עורכים חגיגה עם "שירה וריקודים", אך הם הותקפו בידי פורעים ערבים ונטשו את המקום. אליעזר שמאלי מתאר בספרו "ירושלים של זהב" ”המון ערבי מסתער ומזעיף פנים הקיף אותנו. הם צעקו: הסתלקו מכאן..., ואיימו עלינו במקלות ושיסו בנו את כלביהם והמטירו עלינו אבנים... השארנו את הסלים ואת המזון והתחלנו לסגת אט אט... בצער ובבושת פנים”.
בראשית 1927 דיווח אבי-זוהר לחברי האגודה כי הושלמה רכישתם של 453 עד לשלב רישום הבעלויות, וכי רכישת 145 דונם נוספים צפויה להיגמר בקרוב. לפי דו"ח האגודה נרשמו קושאנים על 371 דונם בלבד. אדמות השכונה הוסדרו רישומי הקרקעות על פי חוק הסדר הקרקעות החדש שהונהג ב-1928, באפריל 1929 מונה המודד מ' מיש על חלוקת החלקות הפרטיות, ולאחר מכן הגיש פריץ קורנברג תוכנית אדריכלית מפורטת לבניית השכונה.
בנובמבר 1929 הכריזה האגודה על שיווק הפרויקט, ובינואר 1930 הגישה בקשה רשמית
למינוי המזכיר דימנד למוכתר השכונה, בנימוק שעבודות הבנייה צפויות להתחיל
בהקדם. אולם הפעולות לייסוד השכונה נבלמו לאחר מאורעות תרפ"ט (1929), שגרמו גם לנטישתו החלקית של כפר התימנים בשילוח הסמוך. בעקבות המהומות נמנע מבעלי האדמה במתחם לגשת אל אדמתם. ב־1932 החלה האגודה להעביר מגרשים על שם החברים, אבל לפעולה זו כבר לא היה ערך ממשי.
במלחמת העצמאות כבש הלגיון הירדני את השטח, והאדמות נוהלו על ידי "הממונה הירדני על רכוש אויב".
ממלחמת ששת הימים ואילך

אחרי מלחמת ששת הימים הועברה האחריות לאדמות המקום לאפוטרופוס הכללי הישראלי, שאיתר את חלק מבעלי הקרקעות ויורשיהם. בשנות ה-90 רכש ארווין מוסקוביץ' חלק גדול מהאדמות במטרה להקים בהן התיישבות יהודית. עד שנת 2012 השלים מוסקוביץ' את רכישת הקרקעות במתחם. בשנת 1996 קידם ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט תוכנית לבניית שכונה יהודית במקום, שאושרה בוועדת התכנון המקומית. ב-2009 החלה העירייה לתכנן את התשתיות הדרושות לשכונת קדמת ציון יחד עם תכנון שכונת ערב א־סוואחרה הסמוכה אליה. בשל לחצי גופים שונים, לא קידמה העירייה את התוכנית והיא לא אושרה בוועדה המחוזית.בתחילת שנת 2012 החל ראש עיריית ירושלים ניר ברקת לקדם בניית 300 יחידות דיור במקום.
רוב הקרקעות נמצאות ממזרח לגדר ההפרדה ואין לבעליהם אפשרות גישה אליהם. על קרקעות אלו הוקמה "אוניברסיטת אל-קודס" ובחלק אחר הוקם בסיס מג"ב של צה"ל[דרוש מקור][דרושה הבהרה]. מצידה המערבי של הגדר נותרו כ-60 דונם בבעלות יהודית.
נכון לשנת 2012, רשומים בטאבו כ-400 דונם על שמם של יהודים[דרוש מקור].
באוקטובר 2023 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה של מחוז ירושלים להפקדה תוכנית בניין לשכונה.
התושבים

במאי 2004, נכנסו מתיישבים מעמותת "עטרת כהנים" לשני בתים בשכונה. הבית הראשון, "בית שרה", בית בן שתי קומות בחלקה הצפוני של אבו דיס. הבית השני, "בית האחים", נמצא בחלקה הדרומי של השכונה. הגישה אל השכונה היא דרך מעבר בציר הביטחון שלמרגלות גדר ההפרדה. במקום 10 משפחות יהודיות, המונות כ-60 נפשות.
ראו גם

ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים
בית אורות
הערות שוליים

1 2  נדב שרגאי‏, שכונה יהודית באבו דיס - ואלפי דירות לפלסטינים, באתר וואלה, 22 ביוני 2012
1 2 3 4 5 6 7  אייל דודסון, "כאן תקום השכונה שלנו": השכונה שלא קמה ממזרח לירושלים בתקופת המנדט הבריטי, מחקרי יהודה ושומרון לא, מס' 1, אוניברסיטת אריאל בשומרון, 2022, עמ' 45–73
↑  ישראל היום, ישראל השבוע, יום ו', 22.06.12., נדב שרגאי, עמוד 14
1 2  מתחדש היישוב ב´קדמת ציון´ שבמזרח ירושלים, באתר ערוץ 7, 3 במאי 2004
↑  תוכנית הענק של מוסקוביץ' ליד אבו דיס, חזי דרקסלר ציפי מלכוב, 11.06.12 באתר mynet-ירושלים
↑  עקיבא אלדר, עיריית ירושלים הקפיאה הקמת שכונה יהודית במזרח העיר, באתר הארץ, 1 במרץ 2009
↑  "אקטואליטי
↑  נדב שרגאי, ש"ס דורשת להפשיר שכונה יהודית ליד אבו-דיס, באתר הארץ, 11 במרץ 2008
↑  יוני מזרחי, אישור לתוכנית ההתנחלות קדמת ציון במזרח ירושלים זמן המלחמה בעזה, באתר שלום עכשיו, ‏2023-10-17
↑   יומיים לאחר המתקפה הוועדה המחוזית קידמה הקמת התנחלות במזרח ירושלים, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2023
↑  דביר עמר, ויש יורד בדרך יריחו, באתר ערוץ 7, 26 במאי 2022
תוכניתו של פריץ קורנברג לשכונת הגנים היהודית של קדמת ציון
מחדש ההתיישבות היהודית. ארווין מוסקוביץ'. לשמאלו הרבנים דני איזק ואלחנן בן נון מישיבת בית אורות
קלי שרידן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 במאי 1977 (בת 47) אוטווה, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 מקום לימודים:  אוניברסיטת סיימון פרייזר 
 http://www.kellysheridan.ca/
 פרופיל ב-IMDb
 
קלי שרידן (באנגלית: Kelly Sheridan; נולדה ב-19 במאי 1977) היא מדבבת קנדית.
ביוגרפיה

שרידן נולדה באוטווה, אונטריו בקנדה וגדלה בוונקובר בקולומביה הבריטית, היא למדה בתיאטרון הנוער של ונקובר ובאוניברסיטת סיימון פרייזר, שם סיימה תואר ראשון בתיאטרון.
ב-1992 דיבבה את מלודי בסדרה "סיפורי הפוני הקטן שלי" המבוססת על סדרת הבובות "הפוני הקטן שלי". ב-1994 דיבבה בסדרה "Conan and the Young Warriors" המבוססת על עלילות קונאן הברברי. ב-2000 דיבבה את מכשפת השני בסדרה "אקס-מן: הדור הבא". ב-1993 היא דיבבה את דניאל בעונה הראשונה של "מדלן". כמו כן היא דיבבה במספר סדרות נוספות כמו "בראץ" ו"סיפורי טום וג'רי".
היא ידועה כמדבבת של ברבי בסדרת סרטי ברבי החל מהסרט הראשון בה, "ברבי במפצח האגוזים".
בנוסף לקולנוע וטלוויזיה היא דיבבה במספר משחקי וידאו.
קליאופטרה (רוסי)

עמוד השער של הליברית, טורינו 1876
קלאופטרה (איטלקית: Cleopatra) היא אופרה משנת 1876 מאת לאורו רוסי לליברית מאת מרקו ד'ארינזו המבוססת על אנטוניו וקלאופטרה של שייקספיר. האופרה הוצגה לראשונה ב-5 במרץ 1876 בתיאטרון רג'יו בטורינו.
הקלטות

קלאופטרה - דימיטרה תיאודוסיו (קלאופטרה), אלסנדרו ליברטורה (מרקוס אנטוניוס), פאולו פצ'יולי (אוטביו קיסר), סבסטיאן קטאנה (דיומדס), וויליאם קורו (פרוקולז'ו), טיציאנה קאררו (אוטביה), פאולה גרדינה (כרמיאנה). התזמורת הפילהרמונית & Coro Lirico Marchigiano 'V. בליני', דייוויד קרשנצי. Naxos DVD או 2CD
קלימוגרף

קלימוגרף של כלכותה
קלימוגרף הוא גרף המציג את המשקעים והטמפרטורה הממוצעת שנמדדו במקום מסוים לאורך זמן מסוים.
הקלימוגרף מורכב משלושה צירים: בציר האופקי מוצגים חודשי השנה ובשני הצירים האנכיים (לימין ולשמאל הציר האופקי) מוצגים כמויות המשקעים (במילימטרים) והטמפרטורה (במעלות צלזיוס). העמודות בקלימוגרף מתייחסות למשקעים והקו שביניהם מתייחס לטמפרטורה.
על-פי הקלימוגרף ניתן לאבחן לגבי אזור מסוים מהו החודש החם או הקר ביותר בשנה, מהו משרע הטמפרטורה שבין החודש הקר לחם, איזה חודש הוא הגשום ביותר, מהי הטמפרטורה השנתית הממוצעת באותו מקום ומהי כמות המשקעים השנתית הממוצעת לאותו מקום.
ראו גם

גרף
יחידות מידה לטמפרטורה
הערות שוליים

↑  http://www.wisegeek.com/what-is-a-climograph.htm
ערך זה הוא קצרמרבנושא איכות הסביבה ובנושא גאוגרפיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יש להתייחס לקלימוגרפים של האקלים השונים ולהביא דוגמה בהתאם.
קליאוביס וביטון

פסל קליאוביס וביטון
"קליאוביס וביטון" הם דמויות מן המיתולוגיה היוונית. זהו גם השם המקובל לשני פסלי אבן המתארים דמויות אלה. הפסלים, אשר נוצרו בארגוס, פוסלו בשנת 580 לפנה"ס בקירוב וגובהם כ-2 מטרים. הם נמצאו בעת חפירה ארכאולוגית בעיר דלפי והם מוצגים כיום במוזיאון הארכאולוגי בה. כתובת בבסיס הפסלים מזהה אותם כבני דמותם של ביטון וקליאוביס ואת פולימידס מארגוס כפסל. קיומה של כתובת כזו היא ייחודית לתקופת עשייתם המוקדמת של הפסלים. מלבד כתובת זו, אין הוכחות נוספות לקשר בין פסלים אלו לדמויות.
במיתולוגיה, קליאוביס וביטון היו בניה של קידיפה, כוהנת של האלה הרה. על פי המיתולוגיה היוונית הסיעו השניים את אמם לראות את פסל האלה מאת פוליקליטוס, אשר הוצב במקדש בארגוס. לאחר מות השוורים אשר נשאו את העגלה, נשאו הבנים את העגלה ועליה אימם. בסופו של המסע המפרך התפללה האם לאלה וביקשה מהרה להשיב לבניה כגמולם ולהעניק להם את המתנה הטובה ביותר שיכול אל להעניק לבני אדם. הרה גרמה לבנים למות בשנתם ואכן בנייה של קידיפה נפלו על הארץ מתים ועל פניהם חיוך. הרודוטוס אשר תיאר את הסיפור בכרך הראשון של "היסטוריה", מציין כי תושבי ארגוס תרמו צמד פסלים בדמותם למקדש אפולו בדלפי.
צמד פסלים אלו, מטיפוס פסלי "הקורוס", מציג עדיין את השפעתו של הפיסול המצרי על האמנות היוונית. בהתאם לנוהג היווני אך לא המצרי, הדמויות מפוסלות בעירום. בהתאם לנוהג המצרי, הן מפוסלות כדמויות חזיתיות, רגלם השמאלית מושטת קדימה, ידיהן מתוחות לצדי גופן. גופם מוצק ומרובע, ופרטים אנטומיים שונים מופיעים כחריטה על הפסל ולא כפיסול ניפחי. דוגמאות לכך ניתן לראות למשל בעיצוב הברכיים או צלעות הגוף או בתיאור העיניים. פניהן מציגות מבט אטום וניתן להבחין בניצוצי "החיוך הארכאי". שיערם הוא גושי ומעוצב כדגם, באופן המזכיר את תיאור מצנפת הראש של פסלים מצריים.
ניג'ל ספיוי, בספרו אודות הפיסול היווני, טוען כי הקרבה החזותית בין שני הפסלים מעידה על יצירתם כהעתק מתוך מקור משותף, או לחלופין כהעתקה של דמות פסל אחת למשנהו.
הערות שוליים

↑  ראו: הרודוטוס, היסטוריה, פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998, תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ. וגם: המילטון, ע., "ביטון וקליאוביס", מיתולוגיה, הוצאת מסדה, 1982, עמ' 249.
↑  Spivey, Nigel, Understanding Greek Sculpture, Thames and Hudson, London, 1996, p.70
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12534342n (data)  SUDOC: 078600588  VIAF: 316437542   WorldCat (עם VIAF): 316437542
קימנלאקסו

קימנלאקסו (בפינית: Kymenlaakso; בשוודית: Kymmenedalen) הוא אזור בפינלנד הגובל באזורים של אוסימה, פייט-המה, דרום סאבו, דרום קרליה ורוסיה. פירוש שמו הוא "עמק קימי". הנהר קימי הזורם בו הוא אחד הנהרות הגדולים בפינלנד, עם אגן ניקוז של 11% משטחה של פינלנד. לעיר קוטקה, עם 51,000 תושבים, נמל היבוא החשוב ביותר בפינלנד.
נהר קימי בקוטקה
קימנלאקסו היה אחד האזורים התעשייתיים הראשונים של פינלנד. הוא הפך לאזור החשוב ביותר לתעשיית עיסת הנייר בפינלנד. מאז סוף המאה ה-20 נסגרו מפעלים רבים, ונרשמה אבטלה וירידה באוכלוסייה.
היסטוריה

במאה ה-17, אזור קימנלאקסו היה שייך למחוז ויבורג וסאבונלינה של האימפריה הקולוניאלית השוודית. לאחר המלחמה הצפונית הגדולה, בהסכם ניסטאד ב-1721, חלק גדול מהמחוז נפל לידי האימפריה הרוסית. לאחר הסכם אובו (אנ') ב-1743, הועבר הגבול בין האימפריות לנהר קימי, ובשפך שלו עבר הגבול לאורך הקצה המערבי ביותר של השפך.
אוכלוסייה

נכון ל-2021 מתגוררים באזור כ-162 אלף תושבים.
האזור מחולק לתת-אזור קואובולה ותת-אזור קוטקה-המינה. אוכלוסיית תת-אזור קואובולה היא 95,203 (נכון ל-30 בנובמבר 2009) ואוכלוסיית תת-אזור קוטקה-המינה היא 87,245 (נכון ל-30 בנובמבר 2009).
בשל ההתאגדות העירונית בשנת 2009, קואובולה היא הרשות המקומית הגדולה ביותר בקימנלאקסו מבחינת שטח ואוכלוסייה, עם כ-88,000 תושבים. הרשות המקומית עם האוכלוסייה השנייה בגודלה היא העיר קוטקה, שבה מתגוררים כ-55,000 איש.
| שנה | 1980 | 1985 | 1990 | 1995 | 2000 | 2005 | 2010 | 2015 | 2019 | 2020 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| אוכלוסייה | 7005198992000000000♠198,992 | 7005197342000000000♠197,342 | 7005194223000000000♠194,223 | 7005193177000000000♠193,177 | 7005188633000000000♠188,633 | 7005185541000000000♠185,541 | 7005182617000000000♠182,617 | 7005179858000000000♠179,858 | 7005173388000000000♠173,388 | 7005170929000000000♠170,929 |
ערים באזור

אזור קימנלאקסו מורכב משש רשויות מקומיות, מתוכן שלוש בעלות מעמד של עיר (מסומנות בהדגשה).
קוטקה (אוכלוסייה: 51,603)
המינה (אוכלוסייה: 19,844)
פיהטה (אוכלוסייה: 5,150)
וירולהטי (אוכלוסייה: 3,087)
מייהיקלה (אוכלוסייה: 1,852)
קואובולה (אוכלוסייה: 81,141)
הערות שוליים

↑  Ymparisto > Pintavesien tilan seuranta –Kaakkois-Suomi, www.environment.fi (בפינית)
↑  859-860 (Pieni Tietosanakirja / II. Isopurje - Maskotti), runeberg.org (בפינית)
↑  חיפוש תוצאות אוכלוסייה ראשוניות לפי אזור לחודשים ינואר עד נובמבר 2021 באתר של Statistics Finland (באנגלית)
↑  kymenlaakson-maakunta (בפינית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562192005171  GND: 4273935-4  LCCN: n85128151  MusicBrainz: 3723f5fd-4572-4475-a6e8-76672fa83f4a  VIAF: 143132029   WorldCat (עם VIAF): 143132029 
חותם של נפת קימנלאקסו, שנת 1642
קדמת צבי

| --- | --- |
הכניסה לקדמת צבי
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: גולן
גובה ממוצע: ‎476 מטר
תאריך ייסוד: 1985
תנועה מיישבת: התאחדות האיכרים
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 578 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎7.6% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת אצבע הגליל מוגדלת) קדמת צבי(למפת אצבע הגליל רגילה) קדמת צבי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קדמת צבי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קדמת צבי33°01′48″N 35°41′53″E﻿ / ﻿33.0299687344379°N 35.6981107746949°E﻿ / 33.0299687344379; 35.6981107746949  heמפת היישובים של מועצה אזורית גולן (in English: Golan Regional Council) באדום - קדמת צבי בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

אנדרטת יד עתניאל
קִדְמַת צְבִי היא מושבה של התאחדות האיכרים הממוקמת במרכזה של רמת הגולן, 3.5 ק"מ צפונית לקצרין. המושבה נמצאת בגובה של 480 מטרים מעל פני הים, בקרבת הכפר הסורי הנטוש "עין סומסום".
שם הישוב

היישוב נקרא על שמו של צבי איזקסון שהיה נשיא התאחדות האיכרים. בעת הקמתו תכננו לקרוא ליישוב "עין שמשון" בשל מיקומו בקרבת הכפר הנטוש "עין סומסום".
כלכלה

כלכלת היישוב כוללת חקלאות שלחין מטעי תפוחים, ענבי יין, אגסים, רפתות ולולים. ביישוב פועלים כחמישה יקבי בוטיק קטנים בעלי כושר ייצור משותף של 130,000 בקבוקים בשנה.
מחצית מתושביו הבוגרים של היישוב הם מורים, וחציו השני עוסק במקצועות חופשיים.
היסטוריה

בסמוך למקום בו נמצא כיום היישוב היו קיימים יישובים בתקופת המשנה, ונתגלו שני בתי כנסת עתיקים בא-דנקלה ועין נשוט.
קדמת צבי הוקמה בשנת 1981, ובהמתנה לאיתור מקום יישוב קבע התיישבו המתיישבים בקלע (מוצב סורי שהיה צפונית לאזור בו נמצא היום היישוב קלע אלון. 
המתיישבים התכוונו להקים מושב אולם לבסוף הוקמה מושבה.
יישוב הקבע נוסד בשנת 1985.
שירותים ציבוריים

במושבה מרפאה, מגרש כדורגל ומגרש כדורסל, מועדון נוער וגן.
במושבה פועל ארגון הנוער "התנועה החדשה - השומר החדש".
יד עתניאל

ליד הכניסה לקדמת צבי נמצא אתר הזיכרון "יד עתניאל" לזכר טייס חיל האוויר הישראלי עתניאל שמיר שמטוס האוראגן שלו הופל על ידי הסורים במקום זה ב-8 ביוני 1967 במלחמת ששת הימים. גופתו נמצאה רק באוגוסט 1974 והובאה לקבורה בקיבוצו דורות. באתר יש גלעד ועליו זנב המטוס עם סמל חיל האוויר ולידו חלקים נוספים מהמטוס.
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, גולן - 20 שנה ועוד 2000, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  שמעון וייס, קלע - ישוב זמני־קבוע בגולן, דבר, 18 ביוני 1981
↑  מכשירים הקרקע למושבה בגולן, דבר, 20 באוגוסט 1981
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007588267605171
קלימנט ארקדייביץ' טימיריאזב

| --- | --- |

 לידה:  3 ביוני 1843 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 באפריל 1920 (בגיל 76) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית 
 ענף מדעי:  ביולוגיה, בוטניקה
 מקום מגורים:  רוסיה
 מקום קבורה:  בית העלמין וגנקובסקויה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הקיסרית של סנקט פטרבורג  הפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת סנקט פטרבורג 
 מוסדות:  אוניברסיטת מוסקבה (1884–1911)  אוניברסיטת מוסקבה (1917–1920) 
 תלמידי דוקטורט:  Vladimir Palladin, Vassili Sapojnikov, Evgenij Filippovič Votčal 
 פרסים והוקרה:  הרצאת קרוניאן (1903)  חבר זר של החברה המלכותית (9 בנובמבר 1911) 
 צאצאים:  Arkadi Timiryazev 
 תרומות עיקריות
 הוכחת חשיבות הכלורופיל לתהליך הפוטוסינתזה
 
קְלִימֶנְט ארקדייביץ' טִימִירְיַאזֶב (ברוסית: Климент Аркадьевич Тимирязев;‏ 22 במאי (3 ביוני) 1843 – 28 באפריל 1920) היה חוקר בפיזיולוגיה של הצמחים וחלוץ הדרוויניזם ברוסיה.