stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משטרת ביטחון הציבור (פורטוגל)
גלריה

שוטרים פורטוגלים
שוטרים מסיירים בליסבון
ניידת משטרה מסוג AUDI R8
ניידת משטרה מסוג מרצדס
מקדש ג'וקהנג

מקדש ג'וֹקְהָנְג (בטיבטית: ཇོ་ཁང་; במנדרינית: 大昭寺, פין-יין: Dàzhāosì) הקרוי גם ג'וקהנג, מנזר ג'וקהנג או טסוקלקנג, הוא מקדש בודהיסטי השוכן בכיכר ברקהור בלהסה, כיום בירת המחוז האוטונומי הטיבטי ובעבר בירת טיבט. הוא נבנה בתקופת שלטונו של המלך סונגטסן גמפו (649-605) לכבוד נישואיו לנסיכה וֶנְצֶ'נְג משושלת טאנג של סין, שהייתה בודהיסטית, והוא נחשב לאתר הקדוש ביותר לטיבטים.
היסטוריה

תחום התאריכים המשוער להקמת מקדש ג'וקהנג נע בין 639 ל-647.‏ המלך סונגטסן גמפו בנה את המנזר על מנת לשכן בו את פסלו של אקשוביה, אחד מחמש בודהות החוכמה, שהובא לטיבט כחלק מהנדוניה של הנסיכה טריטסון (או בהיריקוטי) מבית המלוכה הנפאלי. על פי המסופר נעשתה הבחירה באתר על ידי כלתו השנייה של המלך סונגטסן גמפו, הנסיכה וֶנְצֶ'נְג משושלת טאנג של סין. הנסיכה בחרה במקום שבו היה אגם והורתה למלא אותו. אגדות טיבטיות עממיות מספרות כיצד יובש האגם בעזרת עז קדושה שהביאה אבנים בהן מילאו את האגם, וכי מי הבאר המצויה כיום במקדש מגיעים מהאגם שמתחתיו. עז בטיבטית היא "רא", ולאגדה על העז הפלאית יש זכר הן בשמה הקודם של להסה ("מקום האלוהים" בטיבטית) - ראסה ("מקום העז"), והן בתחריט של עז המצויה בחלקו הפנימי של המקדש. בתקופה זו היה קרוי המנזר "ראסה טולננג טסוקלקנג" ("בית המסתורין, האצלה קסומה של ראסה"). השם "טסוקלקנג" הוא עד היום שם מקובל נוסף למקדש. במקביל נבנה מנזר רמוצ'ה על מנת לשכן בו את פסל ג'ובו שאקימוני (Jowo Shakyamuni - אחד משמותיו של בודהה) שהובא לטיבט כחלק מהנדוניה של הנסיכה וֶנְצֶ'נְג. לאחר מותו של המלך סונגטסן גמפו הורתה הנסיכה להעביר את הפסל לג'וקהנג על מנת להגן עליו, והוא נשאר במקדש מאז, ואף הקנה למנזר את שמו הנוכחי ג'ובוקהנג או ג'וקהנג – "בית בודהה".
מקדש ג'וקהנג נסגר בתקופת שלטונו של המלך לנגדהרמה (שלט 841-838) שניסה להחזיר לטיבט את דת הבון ורדף את הבודהיסטים. אטישה, המורה הבודהיסטי הידוע, לימד במקדש במאה ה-11, ומאז משמש המקום כמקדש וכמנזר העיקרי של להסה. המנזר נבזז כמה פעמים במהלך פלישות המונגולים, אבל המבנה שרד. כאשר הדלאי למה ה-5 קבע את להסה כבירת טיבט במאה ה-17 עבר הג'וקהנג שיפוץ, ומאז הוא המקום הקדוש ביותר לטיבטים. במובנים מסוימים המקדש נערץ על כל הזרמים בבודהיזם הטיבטי, אבל הוא מצוי כיום בחזקת זרם הגלוג (כת הכובעים הצהובים).
בתקופת מהפכת התרבות חיללו המשמרות האדומים את פנים המקדש ורוב החפצים כנראה נלקחו ונעלמו. בשלב מסוים הפכו מגורי הנזירים ל"בית הארחה מספר 5" ונטען גם שחלק מהמקדש שימש דיר לחזירים. המקדש עבר שיפוצים החל ב-1980. בשנת 2000 הכריז אונסק"ו על המקדש כאתר מורשת עולמית כחלק מהאתר המכונה "המכלול ההיסטורי של אמון פוטאלה להסה".
לקריאה נוספת

Dowman, Keith. The Power-places of Central Tibet: The Pilgrim's Guide. 1998. Routledge & kegan Paul, London. ISBN 0-7102-1370-0
Mayhew B., Kohn, M., "Tibet". Lonely Planet (2005) 6 ed. ISBN 9781740595230
הערות שוליים

↑  כך על פי ה-Lonely plant. Dowmen משער כי מדובר ב-642.
1 2  Jokhang Temple, Lhasa, באתר Sacred Destinations,‏ 18 ביוני 2009
↑  Dowman 1998, pp. 40–41
↑  הטקסט המתורגם לאנגלית במלואו
↑  Dowman 1998, pp. 45–46
הרחבה לפני המקדש
צליינים מתפללים ומשתטחים בכניסה למקדש
הגג המוזהב של מקדש ג'וקהנג
בתוך המקדש
מערבולת פולארית

מערבולת פולארית מעל קוויבק ומיין, ינואר 1985
מערבולת פּוֹלארית (נקראת גם ציקלון מינוֹגנוֹ, ציקלון ארקטי וציקלון סאב-פולארי, באנגלית: Polar Vortex) היא ציקלון גדול, לרוב יציב (קיים לאורך השנה כולה), הממוקם קרוב לאחד או שני הקטבים הגאוגרפיים. בכדור הארץ, המערבולות הפולאריות ממוקמות מאמצע הטרופוספירה ועד הסטרטוספירה. הן מקיפות את הקוטב או נקודה באזור הקוטב ומכילות שטח עצום. אזורי קור אלו המאופיינים על ידי לחץ נמוך מתחזקים בחורף ונחלשים בקיץ. קוטרן בין 1,000 ק"מ ל-2,000 ק"מ בהן סובב באופן טיפוסי האוויר נגד כוון השעון (בקוטב הצפוני), כאשר הסיבה לסיבוב זה, היא (כבכל ציקלון) כוח קוֹריוֹליס.
תרשים מפוי של ריכוז האוזון, פברואר 2012
המערבולת הארקטית בעלת שני מרכזים, האחד ליד האי בַּאפִין (Baffin Island) והאחר מעל צפון מזרח סיביר.
בקוטב הדרומי הוא נוטה להיות ליד מדף הקרח רוֹס, ליד קו האורך 160 מערב. כאשר מערבולת הקוטב חזקה, הרוחות המערביות (Westerlies) מתחזקות. כאשר המערבולות נחלשות, הזרימה הכללית לאורך קווי האורך מתמזגת ונוצרים פרצי קור. עקב המערבולות נפוצה תופעת ריקון אוזון, במיוחד בחצי הכדור הדרומי, המגיעה לשיאה באביב.
ריקון שכבת האוזון

הכימיה של הציקלון הסאב-פולארי באנטארקטיקה יוצר ריקון חמור של שכבת האוזון. החומצה החנקתית בענני הסטרטוספירה הקוטבית מגיבים עם Chloroflourocarbon) CFC) ויוצרים כלור המשמש כקטליזטור להרס הפוטו-כימי של האוזון. ריכוזי כלור נבנים לאורך החורף, וההרס של האוזון מגיע לשיאו כאשר השמש חוזרת באביב. עננים אלו יכולים להיווצר רק בטמפרטורות הנמוכות מ 80°C-. התופעה חמורה פחות באופן משמעותי בקוטב הצפוני עקב משטרי זרימת האוויר שם המאפשרים חילופי חומרים לאורך קווי האורך.
אירועים

התפרקות של המערבולת הקוטבית גורמת לאירוע המכונה התחממות סטרטוספרית פתאומית, אשר עשויה לגרום לתופעות מזג אוויר קיצוניות.
אירועים > צפון אמריקה, ינואר 2014

גל הקור של 2014 בצפון אמריקה (2014 North American cold wave) הייתה אירוע מזג אוויר קיצוני בו המערבולת הפולארית של הקוטב הצפוני, גרמה ככל הנראה לאנומליה אקלימית של זרם סילון בקנדה וארצות הברית, אשר הובילה לשיאי טמפרטורה שליליים במספר מדינות בארצות הברית, שלג כבד וגשמים עזים, ביטול אלפי טיסות וכן עשרות הרוגים.
מערבולת חמה

המערבולות הפולאריות על כדור הארץ, צדק, מאדים ונוגה קרות יותר מסביבתן, אך מתצפיות אינפרא-אדומות שהתקבלו ממצפה הכוכבים קק בשנת 2004, עלה כי בקוטב הדרומי של כוכב הלכת שבתאי, קיימת מערבולת פולארית יציבה חמה (המופע היחיד הידוע במערכת השמש). הטמפרטורה על פני שבתאי נעה סביבות 185°C- כאשר במערבולת הטמפרטורה מטפסת עד 122°C- וזו כנראה הנקודה החמה ביותר על פני כוכת הלכת. מערבולת זו היא בערך בגודל כדור הארץ ועם רוחות במהירות של 550 קמ"ש.
מחקרים

לאחרונה השקיעו ממשלות ארצות הברית ואוסטרליה מימון לתוכנית מחקר כיצד משפיעות המערבולות הפולאריות על הבצורות באוסטרליה. החוקרים מקווים כי ניתן יהיה ללמוד מדוע הבצורות של דרום אוסטרליה מחמירות והאם ישנו קשר ישיר בין הפעילות האקלימית הפולארית לבין תופעות אקלימיות במקומות אחרים על פני כדור הארץ.
במדע הבדיוני

ב-2004, הסרט "היום שאחרי מחר" תיאר שלשה ציקלונים ארקטיים יוצאי דופן בגודלם, אשר בפועל גורמים להרס חצי הכדור הצפוני.
ראו גם

זרם סילון
הערות שוליים

↑  סירקולציה גלובאלית (באנגלית)
↑  מילון מונחים, שרות המטאורולוגיה האמריקאי, (2000) (באנגלית)
↑  מערבולת פולארית סטרטוספרית משפיעה על קור החורף, (2001), James E. Kloeppel (באנגלית)
↑  שינויים ארקטיים וסביבתיים, (2009)J. A. Pyle עמודים 42–44 (באנגלית)
↑  גילוי המערבולת החמה של שבתאי, NASA, מרץ 2005(באנגלית)
↑  מחקר אוסטרלי על השלכות ציקלונים על הבצורות באוסטרליה, אוניברסיטת מונש, 2007 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532266005171  GND: 4380404-4  LCCN: sh89004927 
ציקלון פולארי עצום ממדים שנתגלה על מאדים
מרדכי אלמוג

| --- | --- |
מרדכי אלמוג
מרדכי אלמוג
 לידה:  20 ביולי 1917 פרוסקורוב, האימפריה הרוסית
 פטירה:  8 באוקטובר 2005 (בגיל 88)
 תאריך עלייה:  1933
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 השתייכות:   ההגנה   צבא הגנה לישראל   המוסד
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 אלחוטן במשטרה הבריטית  מפקד הש"י, מפקד יחידת 8200  ראש ענף איסוף באמ"ן  ראש אגף צומת במוסד
 תפקידים אזרחיים
 איש עסקים, יו"ר איגוד סוכני התיירות
 
מרדכי אלמוג (20 ביולי 1917 – 8 באוקטובר 2005) היה איש קהילת המודיעין הישראלית, מייסד יחידת האיסוף 8200 של צה"ל וראש אגף ב"מוסד".
ביוגרפיה

נולד לרות וחנוך וורצמן בעיר פרוסקורוב שבאימפריה הרוסית (כיום חמלניצקי שבאוקראינה). בשנת 1919 פרעו אנשיו של סמיון פטליורה ביהודי העיר, ומשפחת וורצמן ברחה לבלצי שבבסרביה, מתוך כוונה בסופו של דבר לעלות לארץ ישראל. הוא ואחיו למדו עברית אצל מורה פרטי.
המשפחה עלתה ארצה בשנת 1933 והתגוררה בתל אביב. מרדכי למד בגימנסיה הרצליה והצטרף ל"הגנה", שם עבר קורס קשר ב-1935. עם סיום לימודיו נשלח לעבור קורס אלחוט במשטרה הבריטית מטעם הסוכנות היהודית, והוצב בתפקיד אלחוטן במשטרת צפת. במהלך שירותו שם הואשם בהריגת ערבי (במשפטו הגן עליו עו"ד אהרן חטר-ישי, והוא זוכה) ועל כן התפטר מהמשטרה הבריטית.
לאחר התפטרותו הקים אלמוג את יחידת ההאזנה של הש"י. היחידה ישבה בדירה ברחוב סוקולוב 26 בתל אביב והאזינה לתשדורות ושיחות טלפון של המשטרה הבריטית. אלמוג ניהל את היחידה תחת פיקודו של אפרים דקל. קצין יהודי ששירת במשטרת רחובות מסר לו בקביעות מסמך שפירט את הצופן הבריטי. פעם אחת, משלא הגיע הקצין, הצליח אלמוג לפצח את הצפנים בעצמו ומאז לא נזקק עוד לסיוע.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הורו לאלמוג לפזר את היחידה. אלמוג התעקש להמשיך להחזיק מקלט רדיו אחד וכמה מאזינים מתנדבים. עקב כך הצליח במרץ ליידע את איסר הראל שכוחות הלגיון הירדני נערכים לקרב מול כוחות היישוב. הראל נדהם לשמוע שמערך ההאזנה האלחוטית פועל במתכונת זעומה ונעתר לבקשתו של אלמוג להקציב לפעילות 1,500 לירות. כך חידשה היחידה את פעילותה במתכונת מלאה. איסר בארי, החזיר את היחידה לסדר הכוחות של צה"ל, תחת השם "ש.מ.2". משרדי היחידה שכנו ביפו. במהלך ההפוגה השנייה הצליח איש היחידה שאול שמאי לפצח את הצופן ששימש את הצבא המצרי ולגלות שניתנה לו פקודת נסיגה זמנית. מידע זה הביא לשינוי בתוכניות צה"ל. בשיחות על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנערכו ברודוס הצליח סגנו של אלמוג, אברהם אילוני, להאזין לשיחות המצרים ולהעביר את המידע לנושאים ונותנים הישראלים.
לאחר מלחמת העצמאות ביקר ביחידה ראש הממשלה דוד בן-גוריון וביקש לברר מהם צרכיה. אלמוג ביקש סכום כמעט דמיוני דאז של 200 אלף דולר, והצליח לקבל כמחצית מהסכום. הוא גם הסתייע באחיו, יצחק וורצמן, שהיה קצין קשר ראשי בשנים 1949–1954. בשנת 1952 שלח את יומי עיני לראש מועצת רמת השרון כדי להעביר מחנה של הנח"ל לידי יחידת המודיעין. לימים עבר המודיעין לשם ונקרא בשם מחנה גלילות.
לאחר שפרש מהיחידה התמנה לתפקיד ראש ענף איסוף באמ"ן. אחר כך הצטרף ל"מוסד", שם מילא תפקיד ב"צומת" - האגף האחראי על הפעלת סוכנים בחו"ל, תחת פיקודו של שמואל טולידאנו.
שניהם ניסו לגייס קצינים מצרים וסורים לעבוד בעבור המוסד.
בשנת 1957 מונה לראש אגף "צומת".
כשפרש מהמוסד פנה לעסקים והצטרף בתחילת שנות ה-60 לחברת הנסיעות "אופיר טורס" (הוקמה בשנת 1952), ומאוחר יותר הפך לבעליה.
הוא השקיע רבות בעידוד תיירות נכנסת לישראל ושימש כיו"ר איגוד סוכני התיירות בישראל.
במסגרת "איירתור" (לשכת מארגני תיירות נכנסת) הנהיג שיטה שלפיה הסוכנים מתוגמלים על פי תוצאותיהם העסקיות, ולא לפי כמות המניות שבידיהם.
נמנה עם מקימי עמותת ש.מ.2 ושימש כיו"ר ונשיא שלה.
בשנת 1999 הוענקה לאלמוג דרגת אלוף-משנה כהוקרה על תרומתו להקמת יחידה 8200 ובנייתה.
אלמוג היה נשוי לחנה לבית ינובר ‏(1921–1996). לזוג נולדו שתי בנות.
מרדכי אלמוג נפטר ונטמן בבית העלמין קריית שאול לצד רעייתו.
הערות שוליים

↑  בני מיכלסון, חיים יערי ומרדכי אלמוג - שני אישים מראשוני המוסד (עמ' 21), באתר מבט מל"מ, גיליון 85, ‏דצמבר 2019
ניקי ינופסקי

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1994 (בת 30) המפסטיד, קוויבק, קנדה
 שם לידה:  ניקול רייצ'ל ינופסקי
 מוקד פעילות:  קנדה קנדה
 תקופת הפעילות:  מ-2006
 מקום לימודים:  St. George's School of Montreal 
 סוגה:  ג'אז, טין-פופ
 שפה מועדפת:  צרפתית 
 חברת תקליטים:  A440 Entertainment
 פרסים והוקרה:  שדרת הכוכבים של קנדה (2010) 
 NikkiYanofsky.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ניקול רייצ'ל "ניקי" ינופסקי (באנגלית: Nicole Rachel "Nikki" Yanofsky; נולדה ב-8 בפברואר 1994) היא זמרת ג'אז-פופ קנדית-יהודייה.
קורות חיים

ינופסקי החלה את קריירת השירה שלה כשהופיעה בשנת 2006 בפסטיבל הג'אז הבינלאומי במונטריאול, הופעה הזו הפכה אותה לאמן הצעיר ביותר שהשתתף בפסטיבל, מאז ייסודו.
ב-2007 ינופסקי הקליטה את הקלאסיקה של אלה פיצג'רלד "Airmail Special" עבור חברת התקליטים ורב רקורדס. השיר יצא כחלק מהאלבום "We All Love Ella: Celebrating the First Lady of Song" ב-6 יוני 2007. באותה שנה יצא גם הסרט היי סקול מיוזיקל 2 בו משתתפת ינופסקי בביצוע השיר "Gotta Go My Own Way".
ב-23 בספטמבר 2008 הוציאה ינופסקי אלבום הופעה בשם "Ella... Of Thee I Swing" בתמיכת חברת ההפקות שלה "A440 Entertainment", האלבום הופץ בקנדה וביפן בעזרת חברת ההפקות יוניברסל מיוזיק גרופ. ובטקס פרסי הג'ונו של 2009 הייתה ינופסקי מועמדת בקטגוריית "האמן החדש של השנה".
את אלבום האולפן הראשון שלה הקליטה ינופסקי יחד עם פיל רמון, האלבום שנקרא Nikki יצא בקנדה ב-20 באפריל 2010, וליציאתו קדם הסינגל "I Believe". הסינגל, שיצא בינואר 2010, הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הקנדי, והיה הסינגל הראשון של אמן קנדי שמגיע למקום הראשון במצעד זה מאז "Girlfriend" של אבריל לאבין ב-2007. מלבד "I Believe" עוד שלושה שירים מהאלבום יצאו כסינגלים.
ינופסקי נבחרה לשיר את ההמנון הקנדי בטקס הפתיחה של  אולימפיאדת החורף בוונקובר שהתקיימה בפברואר 2010 במערב קנדה. היא גם השתתפה יחד עם אמנים קנדים נוספים בביצוע גרסת הצדקה ל-"Wavin' Flag" - כל רווחי הסינגל נתרמו לשיקום נזקי רעידת האדמה בהאיטי (2010).
ב-2010 ניקי ינופסקי הופיעה בישראל והיא באה להופיע בפסטיבל ג'אז בים האדום אשר מתקיים פעם בשנה באילת.
משפחת וסלי

משפחת וסלי (באנגלית: Veseli) היא משפחת אלבנים, שהצילה שתי משפחות יהודיות במהלך השואה מידי הנאצים, משפחת מנדיל ומשפחת בן יוסף. הם היו האלבניים הראשונים שהוכרו בתואר זה על ידי "יד ושם". המשפחה התגוררה בכפר קטן הנקרא קרויה (Kruja) שבאלבניה. לאחר המלחמה המשפחה הוכרה כחסידי אומות עולם.
פועלם של משפחת וסלי במהלך השואה

בקיץ 1943 כאשר נודע על הגעת הגרמנים לאלבניה, חמיד וסלי בן ה-25 עזב את כפרו ועבר לטירנה במטרה לפתוח חנות בגדים, אחיו הצעיר רפיק בן ה-17, הגיע איתו ומצא עבודה בחנות צילום. שם הוא הכיר את מוסא (משה) מנדיל, רפיק שאל את אביו אם יכול להחביא את משפחת מנדיל בביתם בקרוג׳ה, וסל מיד הסכים ובא אל טירנה כדי להביא את משפחת מנדיל לבית משפחת וסלי.
ג’מאל, בן הזקונים, שהיה אז בן 14, הבריח את הורי משפחת מנדיל בלילה תוך כדי הליכה על צוקים ודרכים צדדיות כדי שהגרמנים לא יתפסו אותם, ובמשך היום הם התחבאו במערות. באותה התקופה לקח חמיד וסלי תחת חסותו את משפחת בן יוסף, אחיו ג׳מאל נסע גם הוא לטירנה כדי לעזור לו להביא את משפחת בן יוסף לביתם שבקרוג׳ה..
משפחת וסלי הגנה על משפחות מנדיל ובן יוסף בחדר קטן מעל אסם, ההורים היו מתחבאים בו בשעות היום ומדי פעם בלילות היו יוצאים לנשום אוויר. הילדים השתלבו עם ילדי כפר קרוג׳ה וכך יכלו לשחק ולהעסיק את עצמם בכל מיני דברים מהנים. למרות הקשיים הרבים, כל משפחת וסלי דאגה לצרכיהם היומיומיים של שבעת היהודים שהסתירו ולא הסגירו אותם. גם חלק מתושבי אותו כפר החביאו יהודים, ואלו שלא החביאו אותם, לא סיפרו דבר..
לקראת סוף המלחמה החלו קרבות השחרור של הפרטיזנים האלבנים מול הגרמנים, והחיפושים אחר היהודים והפליטים מיוגוסלביה נעשו חמורים ואינטנסיביים יותר ויותר. גברא מנדיל (הבן הבכור במשפחת מנדיל) מספר שווסל וסלי בעל הבית נהג להרגיע אותם כשאמר ״רק על גופתי המתה יוכלו להגיע אליכם ולפגוע בכם...״
תשעה חודשים לאחר מכן, לקראת סיום המלחמה ב-1944 עזבו שתי המשפחות את ביתם של משפחת וסלי.
לאחר השואה

לאחר המלחמה משפחת וסלי איבדה קשר עם משפחת בן- יוסף. רפיק ביקר את משפחת מנדיל ביוגוסלביה לאחר המלחמה ואף לקח שיעור צילום אצל משה. לאחר שמשפחת מנדיל עלו לארץ, הקשר נשמר בין שתי המשפחות.
מעשי הצלה נוספים של משפחת וסלי

ארבע פעמים משפחת וסלי הצילה אנשים שהיו נתונים בסכנה:
בפעם הראשונה, הצילו יוונים בזמן הרעב במלחמת העולם הראשונה. בפעם השנייה, הצילו חיילים איטלקים שנקלעו למצוקה לאחר שהובסו על ידי האויב ב-7 באפריל 1939 בזמן הפלישה האיטלקית לאלבניה.
בפעם השלישית, הצילו יהודים בזמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה. בפעם הרביעית, הצילו פליטים אלבניים מקוסובו שנמלטו מהסרבים.
חמיד וג'מאל סיפרו בעבר שרק היהודים הביעו הכרת תודה על מעשי ההצלה של המשפחה.
הכרה במשפחת וסלי כחסידי אומות עולם

43 שנה לאחר סיום המלחמה, ב-23 בדצמבר 1987 הכיר מוסד "יד ושם" במשפחת וסלי כחסידי אומות עולם. הם היו האלבניים הראשונים שהוכרו בתואר זה על ידי "יד ושם". ב-23 במאי בשנת 2004 זכו להוקרה האחים חמיד וג'מאל וסלי כחסידי אומות העולם.
באותו הזמן הייתה המדינה בה חיו קומוניסטית, מנותקת ומבודדת, אך גברא מנדיל שלח מכתב לנשיא אלבניה וביקש ממנו להרשות למשפחת וסלי לנסוע להשתתף בטקס ב"יד ושם". כך כתב לנשיא: "בימים ההם, כאשר סכנה ומוות איימו עלינו מכל עבר, הוכיח העם האלבני, הקטן והאמיץ, את גדולתו. בשקט וללא בקשה לתמורה כלשהי, מילא העם האלבני את חובתו האנושית הבסיסית והציל את חייהם של פליטי היהודים".
נשיא אלבניה אישר לרפיק ולאשתו לנסוע להשתתף בטקס.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  האחים חמיד וג’מל וסלי | בסה: מילה של כבוד. מוסלמים אלבניים שהצילו יהודים בשואה | יד ושם, באתר www.yadvashem.org
1 2 3 4 5  וסל ופטימה וסלי ושלושת ילדיהם: רפיק, חמיד וג'מאל, באתר veseli.html
1 2  מכתבו של גברא מנדיל ליד ושם, באתר mandil-letter.html
1 2 3  Veseli Family, The Jewish Foundation for the Righteous (באנגלית אמריקאית)
↑  בסה: מילה של כבוד. מוסלמים אלבניים שהצילו יהודים בשואה | יד ושם, באתר yadvashem.org
1 2  פיאז מוגהל ואסמונד רוזן, פועלם של מוסלמים חסידי אומות העולם
ניסים פרץ

| --- | --- |

 לידה:  1960 (בן 64 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1977–2014 (כ־37 שנים)
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין הלוגיסטיקה של חטיבת גולני קצין הלוגיסטיקה של עוצבת הגליל קצין הלוגיסטיקה של פיקוד הצפון ראש מחלקת הלוגיסטיקה של אלר"ם (אגף הלוגיסטיקה, הרפואה ומרכזים) ראש חטיבת הטכנולוגיה והלוגיסטיקה באט"ל
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון  האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה  מבצע חומת מגן   מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל חברת נתיבי ישראל
 
ניסים פרץ (נולד ב-1960) הוא מנכ"ל חברת נתיבי ישראל. קודם לכן שירת בצה"ל, ובתפקידו האחרון היה ראש מנהלת המעבר של צה"ל לנגב, בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה

בשנת 1977 התגייס לצה"ל ושובץ בחטיבת גולני. שירת בגדוד 13 (גדעון) של החטיבה, עבר מסלול הכשרה כלוחם, וקורס מ"כים חי"ר. בהמשך עבר קורס קציני תחזוקה. בתום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד פלוגת מפקדה גדודית וכקצין הלוגיסטיקה של חטיבת גולני. לאחר מכן שירת כקצין לוגיסטיקה באוגדת שריון וכקצין הלוגיסטיקה של עוצבת הגליל. בהמשך שימש קצין לוגיסטיקה של פיקוד הצפון, כראש מחלקת לוגיסטיקה בצה"ל ובשנים 2007–2011 שימש ראש חטיבת הלוגיסטיקה באט"ל. בתפקידו הבא שימש ראש מנהלת המעבר של צה"ל לנגב.
עם סיום שירותו בצה"ל החל לכהן, באוקטובר 2015, כמנכ"ל חברת נתיבי ישראל.
פרץ הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במינהל ציבורי. נשוי לתרצה, ששירתה כקב"נית והוסמכה כעורכת דין, ואב לארבעה, מתגורר במושב דוב"ב.
הערות שוליים

↑  אבירם זינו, ‏בית צה"ל: הכירו את המשפחה הכי מורעלת בארץ, באתר מעריב אונליין, 22 באפריל 2015
↑   אבי בר-אלי, הקצין שהוצנח לנהל 40 מיליארד שקל בחברת התשתיות הגדולה והמתוסבכת בישראל, באתר TheMarker‏, 28 ביולי 2015.
↑   אבי בר-אלי, הצנחה צבאית: המועמד המוביל לתפקיד מנכ"ל נתיבי ישראל - תא"ל ניסים פרץ, באתר TheMarker‏, 23 ביולי 2015.
↑  ענת יתח, אבא תא"ל, אמא רס"ן, 3 ילדים בצבא וה-4 בדרך, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 22 באפריל 2015
| יושבי הראש ומנכ"לי נתיבי ישראל ומ> ע.צ |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש נת"י | עמירם לוין • מיכה גולדמן • יאיר שמיר • עודד שמיר • יגאל עמדי |  |
| מנהלים כלליים של מ.ע.צ | מרדכי שטרן • אליעזר אהרונוב • אביגדור ברתל • ברוך בסין • מיכאל גולן • משה שהמי • יהודה כהן • סלמן בן ציון • עמי לקס |  |
| מנהלים כלליים של נת"י | אלכס ויז'ניצר • שי ברס • ניסים פרץ |  |
פרץ מציג את תוכנית החומש של חברת נתיבי ישראל, ינואר 2019
ניקי ואן דר זיל

ניקי ואן דר זיל
מוניקה "ניקי" ואן דר זיל (בגרמנית: Monica "Nikki" van der Zyl‏; 27 באפריל 1935 – 6 במרץ 2021) הייתה מדבבת גרמנייה ממוצא יהודי אשר פעלה בבריטניה. התפרסמה במיוחד בשל דיבוב דמויות שונות בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ביוגרפיה

ואן דר זיל נולדה בברלין ב-27 באפריל 1935. היא הייתה בתו של הרב הרפורמי ורנר ואן דר זיל ואשתו אנליזה. ב-1939, לנוכח הרדיפה הגוברת של יהודים בגרמניה הנאצית, עקרה משפחתה ללונדון. היא למדה ב-Stoatley Rough School, בית ספר שנועד לפליטים מגרמניה. בגיל 11 היא השתתפה בדיבוב סרט ילדים גרמני לאנגלית, מה שגרם לה לרצות בקריירת משחק ודיבוב. לאחר שסיימה את בית הספר, היא למדה בבית הספר המרכזי לדרמה בלונדון, ולאחר מכן באקדמיה המכינה של האקדמיה המלכותית לאמנות ודרמה. עם זאת, היא לא התקבלה לאקדמיה עצמה, ולפיכך הצטרפה לתיטרון נודד ושיחקה בו במשך שנתיים. בסוף שנות החמישים, בזכות המדובב והבמאי רוברט ריטי, קיבלה ואן דר זיל עבודה באולפני דה ליין לאה, שהתמחו בדיבוב סרטים עלילתיים. ב-1958 היא דיבבה את דמותה של מארי ורסיני בסרט "בין שתי ערים", וב-1960 את דמותה של שירלי אן פילד בסרט "איש בירח".
ב-1962 הוזמנה ואן דר זיל לדבב את דמותה של האני ריידר בסרט "ד"ר נו" - הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד. מפיקי הסרט סברו שלאורסולה אנדרס, אשר גילמה את ריידר בסרט, ישנו מבטא גרמני בולט מדי, ולפיכך בחרו בוואן דר זיל לדבב אותה. המפיקים כל כך התרשמו מהדיבוב של ריידר, עד שבחרו בה לדבב את כל הדמויות הנשיות בסרט, למעט דמותה של מאניפני ושל מיס טארו. את סצנת השירה המפורסמת של האני ריידר, לעומת זאת, ביצעה דיאנה קופלנד.
בעקבות הצלחת הסרט ד"ר נו בכלל, והצלחתה של דמותה של האני ריידר בפרט, החלה ואן דר זיל לדבב דמויות נשיות נוספות בסרטי ג'יימס בונד הבאים. בסרט "מרוסיה באהבה" דיבבה את דמותה של פקידת מלון. בסרט "גולדפינגר" היא דיבבה את דמותה של ג'ין מאסטרסון (בגילומה של שירלי איטון) וכן דמות שולית נוספת. בסרט "כדור הרעם" היא דיבבה את דמותה של דומינו ויטלי (בגילומה של קלודין אוז'ה). בסרט "אתה חי רק פעמיים" היא דיבבה את קיסי סוזוקי (בגילומה של מיה המה). היא דיבבה דמות שולית בסרט "יהלומים לנצח". בסרט "חיה ותן למות" היא דיבבה את דמותה של סוליטר (בגילומה של ג'יין סימור). בסרט "האיש בעל אקדח הזהב" היא דיבבה דמות שולית. הופעתה האחרונה בסרטי ג'יימס בונד הייתה בסרט "מונרייקר", אשר בו דיבבה את קורין דופור (בגילומה של קורין קלארי) ודמות שולית נוספת. כל הדיבובים שלה בסדרת ג'יימס בונד היו ללא קרדיט.
ואן דר זיל דיבבה עוד סרטים רבים במהלך שנות ה-60 וה-70, אולם היא המשיכה לעשות את מרבית עבודותיה עשתה ללא קרדיט כך שמספרם המדויק נותר לא ידוע. בסוף שנות ה-70 היא פרשה מקריירת הדיבוב, למדה משפטים והוסמכה כעורכת דין. בין 1979–1992 עבדה כעוזרת של חבר הפרלמנט דייוויד מלור. לאחר מכן עבדה ככתבת בתחנת הטלוויזיה ITV עד 1992.
חלקה של ואן דר זיל בהפקת סרטי ג'יימס בונד נודע לציבור הרחב רק בשנות ה-80. בשנות 2012 נערך ויכוח ער האם לכלול אותה בחגיגות 50 שנה לסרט ד"ר נו. ב-2013 ראתה אור האוטוביוגרפיה שלה, במקביל לתערוכה המוקדשת לחייה בעיר הולדתה ברלין. במהלך חייה היא נישאה פעמיים ונולדו לה שני ילדים. כלתה מארי ואן דר זיל, היא נשיאת ועד שליחי הקהילות מאז 2018.
היא נפטרה בלונדון ב-6 במרץ 2021.
מקסוס G20

| --- | --- |

Maxus G20
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Maxus (אנ') (שם רשמי: SAIC Maxus Automotive Co., Ltd)
 שנות ייצור:  2019 - היום
 הרכבה:  הרפובליקה העממית של סין הרפובליקה העממית של סין
 מודל קודם:  מקסוס G10
 חברת אם:  סאיק מוטור
 סיווג:  מיניוואן
 אורך:  5,198 מ"מ
 רוחב:  1,980 מ"מ
 גובה:  1,920 מ"מ
 בסיס גלגלים:  3,198 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2.0 ליטר המפיק 224 כ"ס (מגדש טורבו, מנוע מסוג "204LE")  4 צילינדרים, 2.4 ליטר (2,378 סמ"ק) המפיק 163 כ"ס ב-5,750 סל"ד (מנוע מיצובישי מוטורס מסדרת "Mitsubishi Sirius engine" (אנ') מסוג "4G69")  4 צילינדרים, 1.9 ליטר המפיק 150 כ"ס (מנוע טורבו דיזל)
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 8 מהירויות
 צריכת דלק:  9.3 ליטר ל-100 ק"מ (מנוע 2.0 ליטר, מגדש טורבו)
מקסוס G20 (באנגלית: Maxus G20) הוא מיניוואן מפואר, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Maxus (אנ') (שם רשמי: SAIC Maxus Automotive Co., Ltd) חברת בת של סאיק מוטור אשר מיוצר מאפריל 2019.
"מקסוס G20"

"מקסוס G20" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית "Auto Shanghai" (אנ') בשאנגחאי באפריל 2019.
5 דלתות (2 דלתות צד - דלתות הזזה).
7 נוסעים  בתצורת ישיבה 2+2+3.
מנוע קדמי.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
מחיר היחידה נע בין 129,800 - 219,800 רנמינבי (נכון לאפריל 2019, בסין).
תמונות

דגם "מקסוס G20"
דגם "מקסוס G20"
דגם "מקסוס G20"
ראו גם

מקסוס G10
מקסוס G50
מקסוס D60
מקסוס D90
מקסוס V90
הערות שוליים

↑  "מקסוס G20" - צריכת דלק מנוע 2.0 מגדש טורבו (בסינית) newcar.xcar.com.cn
↑  דגם "מקסוס G20" carnewschina.com/2014/03/03/maxus-g10-mpv-hits-the-china-car-market
↑  דגמי "מקסוס G20" autohome.com.cn/news/201904/933111
↑  "מקסוס G20" (בסינית) autohome.com.cn/5244
↑  דגם "מקסוס G20" (בסינית) sohu.com/a/310859571
מרדכי אליאב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 בספטמבר 1920 רפובליקת פולין 
 פטירה:  20 בספטמבר 2016 (בגיל 95) 
 ענף מדעי:  היסטוריה של עם ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת בר-אילן 
 פרסים והוקרה:  יקיר ירושלים (2016) 
 
מרדכי אליאב (28 בספטמבר 1920 – 20 בספטמבר 2016) היה היסטוריון של עם ישראל, חוקר תולדות היהודים בגרמניה, תולדות היישוב והציונות.
ביוגרפיה

אליאב נולד בפולין, וב-1934 עלה לארץ ישראל מגרמניה.
היה מראשוני החוקרים במכון לחקר הציונות וישראל באוניברסיטת תל אביב, וב-1968 הועלה לדרגת פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1963 הצטרף לסגל אוניברסיטת בר-אילן, תחילה בבית הספר לחינוך, ואחר-כך במחלקה לתולדות ישראל, שגם עמד בראשה. בשנת 1968 נתמנה לפרופסור חבר. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס. היה חבר מועצת המנהלים של הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.
נבחר כאחד משנים-עשר יקירי העיר ירושלים לשנת תשע"ו.
אליאב הוא אחיו של פנחס אליאב, שהיה דיפלומט ישראלי וחיבר ספרים על יחסי ישראל ומדינות העולם.
ספרו, הישוב היהודי בארץ-ישראל בראי המדיניות הגרמנית: מבחר תעודות מארכיון הקונסוליה הגרמנית בירושלים, 1842–1914, פורסם בשני כרכים על ידי אוניברסיטת תל אביב, בתשל"ג.
יחד עם יצחק לב ערך את ספר הזיכרון נר למתתיהו לזכרו של מתתיהו רוטנברג, בהוצאת ההנהלה הארצית של בני עקיבא, 1967.
לקריאה נוספת

'Eliav, Mordechai,' in: Who's who in Israel and in the work for Israel abroad, 1980, p. 98.
אני מאמין- עדויות על חייהם ומותם של אנשי אמונה בימי השואה, (כינס וערך מרדכי אליאב), בהוצאת מוסד הרב קוק (יצא בשלוש מהדורות, נכון לשנת 2006).
ארץ ישראל וישובה במאה הי"ט, 1777-1917, הוצאת כתר, ירושלים, 1978.
ספר העלייה הראשונה, עורך: מרדכי אליאב (בהשתתפות ימימה רוזנטל), בהוצאת יד יצחק בן-צבי ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ב/ (1981).