stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המחלוקת על הטקסים הסיניים
חדירת הנצרות לסין > השיטה הישועית

בניגוד ליבשת אמריקה, שנכבשה תוך שימוש בכוח צבאי שפעל מול התנגדות חלשה ובלתי מאורגנת, ושתושביה הילידים המירו את דתם לנצרות במאפייניה האירופיים, נתקלו המיסיונרים האירופאים בבואם לאסיה בחברות מלוכדות ומשכילות שלא ניתן היה להכניען בכוח הזרוע. בעיני המשכילים באימפריה הסינית, הייתה סין פסגת התרבות האנושית, והם התייחסו לשאר העמים, ובייחוד אל האירופאים, כאל ברברים חסרי השכלה. האב אַלֶסַנְדְרוֹ וַאלִינְיַאנוֹ (Valignano), שמאוגוסט 1573 היה אחראי על כל המיסיונים של הישועים במזרח הרחוק, היה הראשון שהבין שסיבת הכישלונות הקודמים היא בחוסר תכנון מושכל של פעולותיהם. המיסיונרים, שלא הוכנו כראוי, ניסו לכפות על המקומיים את המנהגים המערביים ואת השפה הלטינית בפולחן הדתי, ובחיבוריו: Résolutions ו-Cérémonial, שהתייחסו לכניסת הנצרות ליפן, היה הראשון שטען שיש צורך להתאים את המנהגים הנוצריים לתרבויות של אסיה.
ואליניאנו החליט שיש לערוך סינון קפדני לאנשים שיישלחו לסין, ולהכינם היטב למשימתם על ידי לימוד מעמיק של התרבות הסינית ושל השפה הסינית. כבסיס יציאה נבחרה מקאו, מושבה שהוקמה ב-1557 על חצי אי בחופה המזרחי של סין ונשלטה על ידי האימפריה הפורטוגזית. מקאו הייתה מושבה משגשגת, סינים רבים עבדו בה, והישועים הקימו בה מיסיון כבר ב-1571.
תחילה זימן ואליניאנו למקאו את האב מִיקֶלֶה רוּגֶ'רִי (Ruggieri), שהגיע ביולי 1579. המשימה הראשונה שהוטלה על רוג'רי הייתה לימוד מנדרינית – ניב סיני שבו דיברו הפקידים והאליטות האינטלקטואליות בכל רחבי האימפריה הסינית. על אף שהתקדמותו בלימוד השפה הייתה איטית, היא הספיקה לו כדי ליצור תקשורת עם פקידי הממשל הסינים במהלך שני מסעות קצרים לסין בין השנים 1580–1581, ולזכות לשיתוף פעולה בלתי צפוי מצִדם. לאחר מאמצים, אישר גְווֹ יִינְגפּינְג, מושל המחוזות גואנגדונג וגואנגסי, לרוג'רי להיכנס לסין. ואליניאנו החליט לצרף לרוג'רי את האב מטאו ריצ'י, שפעל אז במיסיון בהודו, והורה לו להגיע למקאו. ואליניאנו הכיר את כישוריו של ריצ'י מהתקופה שבה שימש כחונכו בלימודיו ברומא.
חדירת הנצרות לסין > מטאו ריצ'י וראשית המיסיון הקתולי בסין

רוג'רי וריצ'י הגיעו לג'אוצ'ינג, אז הבירה האדמיניסטרטיבית של גואנגדונג, בספטמבר 1583. על פי עקרונות ה-Cérémonial של ואליניאנו, שהותאמו להקשר הסיני, הגיעו השניים כשהם מגולחי ראש ולבושים בגלימות של בודהיסטים – וכך גם התייחסו אליהם מארחיהם הסינים. חמש שנים אחר כך נשלח רוג'רי לרומא, ומטאו ריצ'י הועמד בראש המיסיון בסין. בינתיים הבין ריצ'י שמעמדם החברתי של הבודהיסטים בסין נמוך בהשוואה לאליטה הקונפוציאנית המשכילה. ריצ'י ביקש מהממונים עליו ללבוש את בגדיהם של הלִיטֶרַאטִי (literati – כינוי שטבע ריצ'י עבור מעמד הפקידים המשכילים) ולגדל את זקנו ואת שער ראשו בהתאם למנהג הסיני, וקיבל את אישורם לכך. כמו כן, בחר ריצ'י את התואר שֶנְפוּ (神父, אב רוחני). בתחילת שנת 1601, עשרים ושבע שנים לאחר שהגיע לסין, הצליח ריצ'י לקבל אישור להתגורר בבייג'ינג, בירת האימפריה הסינית, וחי בה עד מותו. הדרך שבה פעל ריצ'י כדי לשכנע את הסינים להתנצר הייתה להראות להם כיצד עקרונות התאולוגיה הנוצרית משתלבים בהיגיון טבעי עם תורתם של המלומדים הסינים הקדומים, בייחוד עם תורתו של קונפוציוס, ועם הפילוסופיה הסינית. הוא הכין קטכיזם בסינית, שבו קבע כי תרגום המונח אלוהים לסינית יהיה "טְייֵנְג'וּ" (天主 – "שליט השמים"). את התואר "שליט השמים" אימץ ריצ'י בעצת אחד מתלמידיו הסינים. במיתולוגיה הסינית מצויים האלים בשמים, ולכן מקורה של מלכותו של הקיסר הייתה במנדט השמים, והתואר "בן השמים" (天子) היה כינוי מקובל של קיסר סין, וייחס לקיסר שלטון על "הכול מתחת לשמים", הפירוש המילולי של מילה שמשמעה "עולם" (天下, טְייֵן שְׂיָה). בעת מותו של ריצ'י ב-1610 היו כבר למעלה מ-2,000 מתנצרים סינים.
חדירת הנצרות לסין > המיסיון בסין לאחר מותו של מטאו ריצ'י

לאחר מותו של ריצ'י פעלו מיסיונרים ישועים בסין ובקוריאה על בסיס דעותיו על קונפוציאניזם ועל הטקסים סיניים, שכונו לעיתים קרובות "ההנחיות של מטאו ריצ'י" (בסינית: 利瑪竇規矩), וקהיליית המתנצרים הסינים הלכה וגדלה. בסוף תקופת שושלת מינג היו בסין כ-28,000 מתנצרים. חילופי השלטון משושלת מינג לשושלת צ'ינג לא פגעו במאמצים אלו; להפך – היה יחס של כבוד אל המיסיונרים הישועים. המיסיונר הישועי הגרמני יוהאן אדם שָל (אנ') אף שימש כיועצו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה (שלט 1644–1661). בסוף המאה ה-17 כבר עמד מספרם של המתנצרים על כ-300,000 איש. באופן דומה פעל המיסיונר הישועי האיטלקי רוברטו דה נוֹבּילי (אנ') (1577–1656) בהודו; הוא חי כברהמין והאמין בשילוב של מסורות מההינדואיזם בנצרות, והפולחן במרכז שבמלבר התנהל על פי עקרונות אלה.
כיצד התקבלה הנצרות בסין

מסדר הישועים נחל הצלחה בחדירה לסין ובשירותים שנתנו חבריו לקיסר. הם הרשימו את הסינים בידיעותיהם באסטרונומיה ובמכניקה, ולמעשה ניהלו את מצפה הכוכבים הקיסרי. חישוביהם המדויקים אפשרו לקיסר לנבא במדויק את מועדי ליקויי החמה, אחד מחובותיו הטקסיים. ישועים אחרים פעלו כציירים בחצר הקיסרית. גם הישועים התרשמו מהידע ומחוכמת החיים של האליטה הסינית הקונפוציאנית, והתאימו את אורח חייהם לזה של העילית הסינית המשכילה.
קיסר סין, קאנגשי (שלט 1661–1722), הנחשב אחד מקיסרי סין הגדולים ביותר, היה בתחילה ידידותי למיסיונרים הישועים שפעלו בסין. הוא היה אסיר תודה על השירותים שביצעו עבורו, בתחומי האסטרונומיה, הדיפלומטיה וייצור התותחים. תרומתם של הישועים לפיתוח הארטילריה בסין סייעה לקיסר בכיבושה של טאיוואן מידי ממלכת טונגנינג. באמצעות המשא ומתן הדיפלומטי שניהלו הישועים ז'אן-פרנסואה זֶ'רְבִּיוֹן (Jean-François Gerbillon) ותומאש פריירה (Thomas Pereira), הצליחו הישועים לעזור לקיסר לעצור את התפשטות האימפריה הרוסית במזרח באמצעות הסכם נרצ'ינסק, שנחתם ב-1689. עד סוף המאה ה-17 הצליחו הישועים לנצר סינים רבים.
ב-1692 הוציא קאנגשי צו שבו הורה להתייחס לנצרות בסובלנות:
האירופאים שקטים מאוד, הם לא מעוררים תסיסה במחוזות, הם אינם מזיקים לאיש, הם אינם מבצעים מעשי פשע, ולדוקטרינה שלהם אין דבר במשותף עם אלו של הכתות הכוזבות באימפריה, והיא אינה נוטה לעורר מרי... החלטנו, אם כך, שיש לשמר את כל המקדשים המוקדשים לשליט השמים, בכל מקום בו הם מצויים, וכי מותר לכל אחד הרוצה לסגוד לאל זה להיכנס למקדשים אלו, להבעיר לכבודו קטורת, ולבצע את הטקסים על פי המנהגים הקדומים של הנוצרים. משום כך אל יהין איש להתנגד להם.
יחס הכנסייה הקתולית לשילוב הטקסים הסיניים בפולחן הקתולי > שנים ראשונות

תחילה היה יחס של הבנה מצד ראשי הכנסייה לשיטות שננקטו על מנת להחדיר את הנצרות לסין. ב-15 בינואר 1615 התכנסה הקונגרגציה של דוקטרינת האמונה של הקוריה הרומאית בנוכחות האפיפיור פאולוס החמישי והוציאה צווים שאישרו, בין היתר, את השימוש בשפה הסינית בליטורגיה – חריגה יוצאת דופן מהדיסציפלינה הקתולית, אשר חייבה את השימוש בלטינית ואסרה על שימוש בשפות מקומיות. בצו אפיפיורי שנחתם ב-23 במרץ 1656, אישר האפיפיור אלכסנדר השביעי את הנוהגים "שהם נוטי חסד למנהגים הסיניים".
ב-1659 ניתנו הוראות חדשות למיסיונרים באסיה מטעם הקונגרגציה הקדושה למען הפצת האמונה (Sacra Congregatio de Propaganda Fide, או בקיצור ה"פרופגאנדה" – מכאן גם בא מקור המילה הלועזית לתעמולה), משרד מיוחד – "קונגרגציה", במינוח של הקוריה – שהוקם על ידי האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר ב-1622, ופיקח על פעולות המיסיון הקתולי. בהוראות החדשות נכללו הנחיות אשר תלו חשיבות עליונה באימוץ המנהגים המקומיים וכיבוד הנוהגים של הארצות שבהן פועלים המיסיונרים:
אל תפעלו מתוך קנאות, אל תעלו נימוקים לשכנע את תושבי ארצות אלו לשנות את הטקסים שלהם, מנהגיהם או השימוש בהם, אלא אם אלו עומדים בניגוד ברור לדת ולמוסר. מה יהיה יותר אבסורדי מלהביא את צרפת, ספרד, איטליה או כל מדינה אירופית אחרת לסינים? אל תביאו אליהם את ארצותינו, במקום זאת הביאו אליהם את אמונתנו, אמונה שאינה דוחה או פוגעת בטקסים, או השימוש בהם של אף עם, בהנחה שאינם פוגעניים, אלא שומרים ומגנים עליהם.
יחס הכנסייה הקתולית לשילוב הטקסים הסיניים בפולחן הקתולי > המחלוקת בין הישועים למסדרי הנזירים האחרים

מטרתם העיקרית של הישועים הייתה להפיץ את הקתוליות, אך בכך הם נתקלו בבעיה. בתקופה זו העילית הסינית הייתה קונפוציאנית באמונתה, בעוד שדתם של פשוטי העם ושל האצילים מהדרג הנמוך בסין הייתה בדרך כלל בודהיזם וטאואיזם. ועם זאת, כל שלוש האמונות יצרו מסגרת לחיים הפרטיים והציבוריים. חלק מהפולחן הקונפוציאני והטאואיסטי היה לחלוק כבוד לאבות הקדומים של בני המשפחה.
הישועים לא היו מסדר הנזירים היחיד שפעל בסין. במאה ה-17 פעלו בסין גם מיסיונרים דומיניקנים, פרנציסקנים ואוגוסטינים, שבסיסם העיקרי היה במושבה הספרדית בפיליפינים. בניגוד לישועים, התנגדו מסדרים אלו לכל אימוץ של מנהגים מקומיים, ושאפו ליישם בסין את עיקרון הטאבולה ראסה שעל פיו פעלו במקומות אחרים, ועל כן נחרדו כשראו את הישועים משלבים מנהגים מקומיים בפולחן הדתי הנוצרי.
מנהגיהם של הישועים עוררו מחלוקת עזה בינם לבין המסדרים האחרים, ומסדרים אלו הביאו את הנושא לדיון ברומא לפני האפיפיור. הם הציגו שלושה נושאים להם התנגדו בפעילות הישועית:
התנגדות לתרגום הישועי המקובל למילה אלוהים בסינית, בין אם ההחלטה של ריצ'י על "טְייֵנְג'וּ" (天主 tianzhu – "שליט השמים"), או התואר התחליפי המקובל, "שאנגדי" (上帝 Shangdi – השולט מלמעלה, הקיסר העליון);
התנגדות לכך שנוצרים עורכים או משתתפים בפולחן קונפוציוס;
התנגדות לכך שנוצרים עורכים או משתתפים בטקסי הסגידה לאבות הקדמונים.
הישועים ניסו לטעון ברומא כי אופיים של "טקסים סיניים" אלו הוא בעיקרו חברתי ואינו דתי, וכי יש לאפשר למתנצרים הסינים להמשיך ולהשתתף בטקסים אלו (הוויכוח לא היה, כפי שנהוג לעיתים לחשוב, האם יש להתיר תפילה בסינית במקום בלטינית). הישועים טענו כי האמונה הדתית העממית של הסינים והמנחות המוגשות לקיסר ולאבות הקדמונים נושאים אופי תרבותי, ולכן אינם מתנגשים באמונה הקתולית, בעוד שהדומיניקנים טענו טענה הפוכה.
הנידוי של קאנגשי

תגובתו של הקיסר לצווים של האפיפיור הייתה חריפה: הוא הורה על סגירת המיסיונים הנוצריים בסין ועל גירוש המיסיונרים ממנה:
לאחר שקראתי את ההצהרה, הגעתי למסקנה שאנשי המערב הם ממש קטנוניים. לא ניתן לדון עמם בהיגיון, משום שאינם מבינים נושאים רחבי היקף כפי שאנו בסין מבינים אותם. אין אפילו מערבי אחד המכיר את הספרות הסינית לעומק, והערותיהם לעתים קרובות בלתי-ייאמנו ומגוחכות. אם לשפוט מהצהרה זו, דתם אינה שונה מכיתות קטנות וצרות אופק של בודהיזם וטאואיזם. מעולם לא ראיתי מסמך שמכיל כה הרבה שטויות. מעתה ואילך לא יורשו עוד אנשי המערב להטיף בסין, על מנת להימנע מצרות נוספות.
הסיבה בפועל לתגובתו של הקיסר הייתה שעל מנת לפקח על יישום הצו, מינה האפיפיור שליח מטעמו (לֵגָאט) לסין, והקיסר לא היה מוכן לסבול נוכחות של שלטון זר שאיננו תלוי בחצר הקיסר.
בנו של הקיסר קאנגשי, הקיסר יונגג'נג (שלט 1722–1735) חיזק את המדיניות האנטי-נוצרית ב-1737. נכדו של הקיסר קאנגשי, הקיסר צְ'ייֵנְלונְג המשיך במדיניות סבו, ובאמצע המאה ה-18 ירד מספרם של הקתולים בסין ל-150,000.
ההחלטה של פיוס השנים עשר

המחלוקת על הטקסים הסיניים המשיכה להשפיע לרעה על מאמצי הכנסייה לגייס מתנצרים חדשים בסין. ב-1939, שבועות ספורים לאחר שנבחר לכהן כאפיפיור, הורה פיוס השנים עשר לקונגרגציה הקדושה למען הפצת האמונה (ב-1982 שונה שמה ל"קונגרגציה לבישור לאומות העולם" – Congregatio pro Gentium Evangelizatione) להקל היבטים מסוימים בצווים של קלמנס האחד עשר ובנדיקטוס הארבעה עשר. ב-8 בדצמבר 1939 אישר פיוס השנים עשר צו הידוע מאז כ-Plane Compertum ובו נקבע:
מותר מעתה לקתולים להיות נוכחים בטקסים לכבוד קונפוציוס במקדשי קונפוציוס או בבתי הספר.
מותר להציב את דמותו של קונפוציוס או שלט עם שמו בבתי הספר הקתוליים.
מותר לשופטים ולתלמידים קתולים להיות נוכחים באופן פסיבי בטקסים פומביים בהם מופגנת לכאורה אמונה טפלה.
חוקי ואין התנגדות להרכנת ראש או כל צורה אחרת של חלוקת כבוד למתים או לדמויותיהם.
השבועה על הטקסים הסיניים, כפי שהורה בנדיקטוס הארבעה עשר, אינה תואמת במלואה את ההנחיות האחרונות והיא מיותרת.
משמעות צווים אלו הייתה כי המנהגים הסיניים אינם נחשבים עוד לאמונות טפלות, אלא לדרך מכובדת לחלוק כבוד לקרוביו של אדם ולכן מותרת לנוצרים קתולים. ממשלת סין קשרה קשרים דיפלומטיים עם הכס הקדוש ב-1943, זמן לא רב לאחר פרסום צווים אלו. הצו האפיפיורי שינה את מצב הכנסייה בסין באופן רדיקלי. מאחר שהכנסייה הקתולית החלה לשגשג מחדש בסין, קבע פיוס השנים עשר היררכיה כנסייתית בסין, וב-1948 צירף לחבר הקרדינלים (collegium cardinalium) את הארכיבישוף תומאס טְיֵין קֵן-סִין (田耕莘; פין-יין: Tian Gengxin) – האזרח הסיני הראשון שזכה לכבוד זה – ואחר כך מינה אותו לעמוד בראש הדיוקסיה של בייג'ינג.
ראו גם

אלסנדרו ואליניאנו
מטאו ריצ'י
מרטינו מרטיני
נצרות בסין
לקריאה נוספת

Mungello, David E., ed. (1994). The Chinese rites controversy: Its history and meaning. Nettetal, Germany: Steyler. ISBN 9783805003483.
George Minamiki, The Chinese Rites Controversy: From Its Beginning to Modern Times, Loyola University Press, 1985, ISBN 9780829404579
Ines G. Županov, Pierre Antoine Fabre, The Rites Controversies in the Early Modern World, BRILL, 2018, ISBN 9789004366299
Donald F. St. Sure, Edward Malatesta’ 100 Roman Documents Concerning the Chinese Rites Controversy (1645-1941), Ricci Institute for Chinese-Western Cultural History, 1992
Hubert Jedin, Kirchengeschichte Vol. VII, Herder Freiburg, 1988
Jan Olav Smit, Pope Pius XII, Burns Oates & Washburne, London, Dublin, 1951
Mantienne, Frédéric 1999 Monseigneur Pigneau de Béhaine, Editions Eglises d'Asie, 128 Rue du Bac, Paris, ISSN 1275-6865 ISBN 2914402201
Missions étrangères de Paris. 350 ans au service du Christ 2008 Editeurs Malesherbes Publications, Paris ISBN 9782916828107
Les Missions Etrangères. Trois siecles et demi d'histoire et d'aventure en Asie Editions Perrin, 2008, ISBN 9782262025717
ביאורים

↑  באנגלית idolatry, המוגדרת בשפה זו כהערצה של דמות, רעיון או חפץ שאינם קשורים לאחת הדתות הגדולות ונחשבת אחד החטאים הגדולים ביותר, בניגוד ל-worship, שהיא אותה תופעה כאשר היא קשורה לאחת הדתות הגדולות.
↑  במקור Congregatio pro Propaganda Fide, כיום "הוועדה לבִּישׂוּר העמים" (Congregatio pro Gentium Evangelizatione), אחראית בקוריה הרומאית (הרשות המבצעת של הכס הקדוש) על פעילות המיסיון
↑  את השם הלטיני 'קונפוציוס' טבע ריצ'י, והוא השם שבו מוכר כיום במערב הפילוסוף הסיני קוֹנְג-פוּ דְזְה.
התאחדות הרבנים דארצות הברית וקנדה

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 מייסדים:  יואל טייטלבוים 
 תקופת הפעילות:  1955–הווה (כ־69 שנים) 
 www.crckashrus.org
 
התאחדות הרבנים דארצות הברית וקנדא (אנגלית: Central Rabbinical Congress of the United States and Canada) הוא ארגון רבני קנאי בארצות הברית ובקנדה. הארגון הוקם בשנת תשט"ו (1955) על ידי רבי יואל טייטלבוים מחסידות סאטמר. כנס הייסוד התקיים בט"ז בטבת (10 בינואר) אותה שנה.
מטרת ההתאחדות לרכז את פעולות הדת בארצות הברית ובקנדה ולהחליט החלטות ציבוריות הנוגעות לבני חוגיו מקרב החרדים במדינות אלה. היא מחזיקה בעמדות קנאיות, אנטי-ציוניות ונוקשות. היא מפעילה גם גוף כשרות והיו חברים בה מאות רבנים, רובם הונגרים ומיעוטם גליציאנים.
מרבני ההתאחדות

רבי יואל טייטלבוים, נשיא הארגון עד לפטירתו בשנת 1979
רבי משה טייטלבוים, ממלא מקום דודו בנשיאות הארגון עד לפטירתו בשנת 2006
הרב יונתן שטייף, סגן נשיא
הרב יהושע חיים טייטלבוים אב"ד צ'נסטקביץ, סגן נשיא
הרב שמואל אברהם זלטנרייך, אב"ד שטשאקאווא, יו"ר בתי הדין של הארגון
הרב יחיאל יצחק סג״ל גליק מנהל כללי וספרא דדיני רב דקהל  בית אברהם
הרב נפתלי הירצקא העניג - אב"ד שארמאש
הרב רפאל בלום, אב"ד קאשוי (קושיצה)
רבי ישכר בער רוטנברג האדמו"ר מוודיסלב
הרב הלל ליכטנשטיין, אב"ד קראסנא
רבי יוסף גרינוולד, האדמו"ר מפאפא
הרב שמעון ישראל פוזן אב"ד שאפראן
הרב שלום קרויז גאב"ד אודווארי
הרב יעקב סגל ליבוביץ אב"ד קאפיש
ראב"ד הארגון הוא הרב מנחם זכריה זילבר (בנו של הרב רפאל, אב"ד פריימן).
הרב חי"ל דייטש
הערות שוליים

↑  מאיר אמסעל, ספר שאלות ותשובות המאור וזיכרון בספר: הכרך הראשון. ניו יורק, תשכ"ז. עמ' פ"ט.
| יהדות אורתודוקסית |
| --- | --- | --- |
| זרמים | חרדים (חסידים • ליטאים • חרדים ספרדים) • דתיים לאומיים (חרדים לאומיים) • אורתודוקסיה מודרנית • נאו-אורתודוקסיה |  |
| ארגונים רבניים | ק"ק כנסת ישראל • OU‏ • אגודת הרבנים • מועצת גדולי התורה • הרבנות הראשית לישראל • אגודת הרבנים בפולין • העדה החרדית • התאחדות קהלות החרדים • חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי • התאחדות הרבנים • ועידת רבני אירופה • מועצת חכמי התורה • מרכז רבני אירופה |  |
| הגות | עיקרי האמונה היהודית • תורה מן השמים • נצחיות התורה • אמונת חכמים • דעת תורה • טיעון העד (יהדות) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007506022305171  LCCN: n89126128   WorldCat (עם LCCN): n89-126128
היסטוריון

הרודוטוס, נחשב לאבי ההיסטוריונים
היסטוריון הוא אדם העוסק בחקר ההיסטוריה האנושית ובתיאורה; בהערכת האירועים הקובעים בהיסטוריה; בהצעת תיקוף של פרק זמן מוגדר; בהצבעה על העיקר ועל הטפל במסכת האירועים של האנושות; ובפרשנות וההדרה של תעודות היסטוריות.
הרודוטוס, המכונה "אבי ההיסטוריה", חי במאה ה-5 לפנה"ס ולפי המקובל היה הראשון שכתב חיבור היסטוריוגרפי: "היסטוריות". מאז העת העתיקה עברו תפיסת מהותה של ההיסטוריה, שיטות המחקר המקובלות בה, סוגות ואופנים של כתיבתה, ובעיקר התמות הגדולות שלה, שינויים רבים ומהותיים.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע תחת "היסטוריון" את חידושו תּוֹלָדָן.
הכשרה כהיסטוריון

דרך המלך לרכישת היכולת המקצועית לכתיבת היסטוריוגרפיה מוסמכת היא הכשרה באקדמיה, כלומר לימודים בחוגים העוסקים בהיסטוריה באוניברסיטה. באוניברסיטאות בעולם, בפקולטה למדעי הרוח, אם הוקמה בהן, כמעט תמיד קיים חוג להיסטוריה. אך למעשה רובם ככולם של תחומי החקר וההוראה בפקולטה זו הם ההיסטוריה של התרבות האנושית לגווניה; גם בפקולטה למדעי החברה עוסקים בהיסטוריה במידה רבה. באוניברסיטאות בישראל נהוגה, במסגרת הפקולטה למדעי הרוח, חלוקה לחוגים אחדים, מתמחים באזורים או תרבויות, כגון "היסטוריה", "היסטוריה של עם ישראל", "לימודי ארץ ישראל", "היסטוריה של המזרח התיכון" ושמות נוספים. במקומות אחרים בעולם מקובלת פחות חלוקה שכזו. בכמה אוניברסיטאות מצוי החוג להיסטוריה במסגרת הפקולטה למדעי החברה, ולא במסגרת מדעי הרוח.
עוסקים בכתיבת היסטוריה גם אנשים שאין להם השכלה פורמלית בהיסטוריה, כדוגמת המדינאי וינסטון צ'רצ'יל, שכתב חיבורים היסטוריים רחבי היקף (שאינם בגדר מחקר היסטורי, וחלקם מבוסס על זיכרונותיו), ובהם "תולדות מלחמת העולם השנייה" ו"היסטוריה של העמים דוברי האנגלית".
ביקורת על ההיסטוריון

הגאוגרף סטרבו אשר חי במאה ה-1 לפנה"ס לא נתן אמון רב בעבודת ההיסטוריונים בני דורו וקודמיהם, וכלשונו:
ההיסטוריונים לא נתנו תיאור מדויק ואמִתי של האומות [הסקיתים], ואף לא ניתן אמון רב להיסטוריה העתיקה של הפרסים או המדים או הסורים, בגלל התמימות הפתיה של ההיסטוריונים וחיבובם למיתוסים. הואיל וראו שאלֶה שכתבו מיתוסים בגלוי נהנו משם מפורסם, חשבו שגם הם יצליחו לעשות חיבוריהם מקובלים אם יספרו תחת מסכת היסטוריה מה שמעולם לא ראו או אפילו לא שמעו - על כל פנים לא מאנשים שידעו את העובדות - במטרה זו בלבד, לספר מה שהעניק לשומעיהם הנאה והתפלאות. יותר קל להאמין להסיוד ולהומר בסיפוריהם על הגיבורים אנשי השם, או למשורר הטרגדיות, מאשר לקטסיאס, להרודוטוס, להלניקוס ולמחברים אחרים מסוג זה.
מסגרות למחקר היסטורי

בכל התקופות פעלו היסטוריונים תחת חסותם של שליטי המדינה, ממסד הדת השלטת, או גופים כלכליים. עובדה זו גרמה לעיתים לכתיבה מוטה לטובת הפטרון; אך גם ממנה ניתן להפיק תועלות היסטוריוגרפיות שונות. לדוגמה, ההיסטוריון יוספוס פלביוס כתב את חיבוריו בהיותו ברומא סמוך על שולחן השלטונות ותחת השגחתם. עבודתו של היסטוריון שפעילותו ממומנת על ידי גוף בעל אינטרס, יכולה להיחשב כבלתי אובייקטיבית, הגם שהאמת ההיסטורית מורכבת ונתונה לפרשנויות אחדות ואף מנוגדות.
רבים מן היסטוריונים עוסקים במחקר ובפרסומו במסגרות אקדמיות, כגון מכוני מחקר ואוניברסיטאות, והוצאות הספרים הקשורות לגופים אקדמיים. היסטוריונים אחרים עוסקים בעבודה עצמאית, הם כותבים מחקרים ומפרסמים מאמרים וספרים בתחום שהתמחו בו.
חקר ההיסטוריה מתבצע גם עבור ארגונים וגופים גדולים, ציבוריים ופרטיים; כגון מחלקת ההיסטוריה של צה"ל, שבה עמלים על מחקר וכתיבה שיטתית, לאו דווקא לעיניו של הציבור הרחב, של ההיסטוריה של צה"ל מאז היותו ובכל היבט, גופים מוניציפליים ואף משפחות.
ההיסטוריה והעניין הציבורי

להבדיל ממקצועות אקדמיים רבים, כגון מתמטיקה ולטינית, שהפעילות המחקרית בהם סמויה (או כמעט סמויה) מעין הציבור, מגלה הציבור עניין רב במחקרים היסטוריים ובהיסטוריה. כתוצאה מכך יוצאים מחקרים היסטוריים שונים גם בצורת ספר הפונה לקהל הרחב.
היסטוריונים אחדים מקדישים מזמנם גם לפופולריזציה של ההיסטוריה. בולטים בתחום זה בישראל:
פרופ' מיכאל הרסגור, שתוכניתו "שעה היסטורית" שודרה במשך שנים רבות בגלי צה"ל;
פרופ' אניטה שפירא, שספרה אודות ברל כצנלסון זכה להצלחה רבה;
פרופ' בן-ציון דינור, אשר כתב ספרים על תולדות עם ישראל, התפרסם כעורך ספר תולדות ההגנה (א-ג), שראה אור במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20 ומשמש חוקרים גם בעשורים הראשונים של המאה ה-21;
פרופ' יובל נח הררי, שכתב שני ספרים בתחום ההיסטוריה עולמית: קיצור תולדות האנושות וההיסטוריה של המחר. שני הספרים זכו להצלחה מסחררת (הראשון עמד בראש רשימת רבי המכר במשך למעלה משלוש שנים) ותורגמו לשפות רבות.
פופולריזציה של ההיסטוריה נעשית גם על ידי מי שאינם היסטוריונים. בין סופרי הילדים והנוער, למשל, יש העוסקים בכתיבת סיפורים היסטוריים הפונים לילדים ונוער, בהם דבורה עומר, גלילה רון־פדר-עמית ורונית לוינשטיין מלץ.
ראו גם

היסטוריוגרפיה ישראלית
פילוסופיה של ההיסטוריה
הוראת ההיסטוריה בישראל
מתודולוגיות היסטוריות
לקריאה נוספת

יוסף חיים ירושלמי, זָכור, היסטוריה יהודית וזיכרון יהודי, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשמ"ח.
מרק בלוך, אפולוגיה על ההיסטוריה, או, מקצועו של ההיסטוריון, (תרגמה מצרפתית צביה זמירי), ערך והקדים מסה: בנימין זאב קדר, ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ב 2002.
יואב גלבר, היסטוריה, זיכרון ותעמולה: הדיסציפלינה ההיסטורית בעולם ובארץ, הוצאת עם עובד, 2007.
שמואל אטינגר, היסטוריה והיסטוריונים, (עורכים: שמואל אלמוג, אוטו דב קולקה), הוצאת מרכז שזר, תשנ"ג.
נועם זדוף, יותם חותם, מתיאס שמידט (עורכים), היסטוריה כשליחות - אסופת מאמרים לכבודו של משה צימרמן במלאת לו שישים, הוצאת מאגנס, 2006.
הערות שוליים

↑  ראובן אלקלעי, מלון עברי שלם, כרך 3, הוצאת גליל, 1994
↑  Leopold von Ranke, The Secret of World History: Selected Writings on the Art and Science of History, edited and translated by Roger Wines. New York: Fordham University Press, 1981, pp. 56-59.
1 2 3  שמואל אטינגר בריאיון עם יעקב אגמון, בתוך: היסטוריה והיסטוריונים, עמ' 48.
↑  שמואל אטינגר, "בן-ציון דינור, האיש ופועלו ההיסטורי", בתוך: בן-ציון דינור, דורות ורשומות, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תשל"ח, עמ' ז-י"ח.
↑  Strabo, The Geography of Strabo, Loeb Classical Series 5, London, 1960, p. 247
↑  בין ספריה ניתן למנות את הבכור לבית אב"י ואת שרה, גיבורת ניל"י
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560551105171  BNE: XX527303  BnF: cb119342240 (data)  GND: 4025098-2  LCCN: sh85061091  NDL: 00569372  NKC: ph114665 
לאופולד פון רנקה, 1868
בן-ציון דינור, 1951
השמש תוציא הכל לאור היום

הדף מהספר Anmerkungen zu den Kinder- und Hausmärchen der Gebrüder Grimm עם תחילת הסיפור "השמש תוציא הכל לאור היום"
השמש תוציא הכל לאור יום (בגרמנית: Die klare Sonne bringt’s an den Tag) הוא סיפור שלוקט על ידי האחים גרים, והוא מספר 115 במעשיות האחים גרים. הסיפור הוא אחד מארבעת הסיפורים שליקטו האחים גרים, שבו יהודים לוקחים חלק פעיל. אך בניגוד ל"העסקה הטובה", "היהודי בקוצים", ו"הסחבה הטובה", בסיפור זה היהודי מתואר לא כגנב ורודף בצע אלא כקרבן חף מפשע.
תוכן הסיפור

שוליית חייטים צעיר מסתובב בעולם עני מרוד. בדרך הוא פוגש יהודי וחושב "לזה יש כסף רב". הוא שודד את כספו של היהודי, אולם לאכזבתו הוא מגלה שליהודי היו רק 8 פרוטות. הוא מכה עד מוות את היהודי, שמכריז זמן קצר לפני מותו "השמש הבהירה תוציא הכל לאור יום". לאחר מכן ממשיך החייט בדרכו. ומתחיל לעבוד אצל אומן שהייתה לו בת יפה. הוא נישא לה, ולאחר מותם של החותן והחותנת עוברת הנהלת העסק לידיו. יום אחד כאשר הוא שותה קפה, פוגעת קרן שמש בקפה ומרצדת על הקירות. הוא נבהל ומכריז שהשמש רוצה להוציא הכל לאור יום אולם לא מצליחה. אשתו מסתקרנת ומבקשת ממנו הסבר למשפט התמוה. הוא מספר לה את הסיפור, ומבקש ממנה לא לפרסם אותו. אולם היא לא עומדת בפיתוי, ומספרת לחברתה. כעבור כמה ימים ידעה את הסוד כל העיר, והחייט נענש. "וכך אכן הוציאה השמש את הכל לאור היום".
התפתחות הסיפור

ניתן למצוא גרסאות דומות לסיפור בין היתר האגדה הידועה אודות העגורים של איביקוס לפי האגדה המשורר היווני איביקוס הותקף בידי שודדים וברגעיו האחרונים הכריז "נקום ינקמו העגורים את נקמתי" כלפי להקת עגורים שחלפה בסמוך כעבור זמן מה אכן הובילו העגורים למציאת הרוצחים. כמו כן ניתן למצוא משפט דומה באודיסיאה להומרוס.
ראו גם

היהודי בקוצים
הסחבה הטובה
העסקה הטובה
הערות שוליים

↑  אותה תקופה הייתה נפוצה הדעה שהיהודים עשירים.
↑  אודיסיאה, שיר עשרים, חרוז 356.
הרצל אמר

"הרצל אמר" (הנקרא גם דוד אמר או המלך אמר) הוא משחק חברה קבוצתי. המנחה נותן לקבוצה הוראות לביצוע, אשר חלקן מתחילות בביטוי "הרצל אמר". את ההוראות המתחילות בביטוי זה יש לבצע, ואילו מכל יתר ההוראות יש להתעלם. משתתף אשר אינו ממלא אחר הוראה שפתחה ב"הרצל אמר", או משנה מהתנהגותו עקב הוראה שלא פתחה בביטוי זה, נפסל.
במדינות דוברות אנגלית, ספרדית וגרמנית מוכר המשחק כ"סיימון אמר" (בגרסה האנגלית - Simon says). במדינות דוברות צרפתית מוכר כ"ז'אק אמר" (Jacques a dit). באפריקאנס מוכר המשחק בשם "הקולונל אמר", ובקנטונזית, מנדרינית וערבית "המורה אמר". גם באספרנטו המשחק מוכר בשם הוא "זמנהוף אמר". המשחק היה נפוץ בארץ ישראל כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20, אך מקור שמו העברי אינו ברור, וככל הנראה קשור לכינוי הנפוץ של הרצל כ־"מלך היהודים".
בהשראתו פותח המשחק האלקטרוני סיימון, בו נדרש לחזור על רצף פעולות.
בתרבות

השיר "עודד אמר" שהופיע באלבום עודד אמר! של עודד מנשה משנת 1998, עוסק במשחק זה:
עודד אמר להרים ידיים! (להרים ידיים!)

עודד אמר לשים ידיים על הראש! (ידיים על הראש!)

עודד אמר למחוא כפיים! (למחוא כפיים!)

עודד אמר לספור עד שלוש! (אחת, שתיים, שלוש!)
ספר ההיסטוריה החלופית "הרצל אמר" עוסק במדינת ישראל שהוקמה על פי תוכנית אוגנדה.
הערות שוליים

↑  עמית נאור, לא אמרנו הרצל אמר!, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 18.08.2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא משחקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הצרעות

הצרעות היא קומדיה יוונית שנכתבה על ידי המחזאי היווני אריסטופאנס והוצגה לראשונה בשנת 422 לפנה"ס.