סן פדרו (נהר)
היסטוריה

התושבים הראשונים בעמק הנהר סן פדרו היו בני תרבות קלוביס שצדו ממותות לפני כ-10,000 שנים. עמק הנהר סן פדרו מכיל את הריכוז הגבוה ביותר של אתרי תרבות קלוביס באמריקה הצפונית. בין אתרי קלוביס הראויים לציון: אתר ההריגה לנר-ממות (Lehner Mammoth-Kill Site), אתר קלוביס מארי ספרינגס (Murray Springs Clovis Site) ואתר ההריגה נאקו ממות (Naco Mammoth-Kill Site).
בני תרבות קוצ'יז (Cochise Culture), שהיו ציידים-לקטים שכנו באזור בין לפני כ-5,000 שנים ועד 200 לפני הספירה. ואחריהם קמו באזור תרבויות מגיון, הוהוקם וסלאדו שבנו בתי קבע ועסקו בחקלאות. תרבויות אלו נעלמו בטרם הגיעו האירופאים הראשונים לאזור ואזור עמק סן פדרו היה ביתם של הסובאיפורי (Sobaipuri), אבותיהם הקדמונים של האינדיאנים של ימינו בני שבט הפימה.
האירופאים הראשונים שביקרו בעמק הנהר סן פדרו היו ככל הנראה מהחבורות של קבסה דה ואקה, מרקוס דה ניסה או משלחת קורונדו, ואף שאין שום עדות ארכאולוגית למעבר חבורות אלו, נקבע בוודאות כי חלקו העליון של הנהר סן פדרו היה חלק מ"דרך סיבולה". הכומר הישועי אאוסביו קינו ביקר בכפרים לאורך הנהרות סן פדרו ובבוקומרי (Babocomari) ב-1692 והביא לראשונה חיות משק לאזור (אם מניחים כי חיות המשק ממשלחת קורונדו לא שרדו).
ההנחה המקובלת היא שמסעות שוד של האפאצ'י אילצו את הסובאיפורי ואת הספרדים לנטוש את עמק סן פדרו שנשאר שומם עד תחילת המאה ה-19. הנחה זו אינה נכונה ככל הנראה כפי שהראה מחקר מ-2011. למעשה תיעודים מתקופה זו מדווחים שלא כל הסובאיפורי עזבו, ובשנות ה-80 של המאה ה-18 יש דיווחים שהסובאיפורי עדיין מתגוררים לאורך הנהר. הארכאולוגיה אמתה קיומם של יישובים נוספים של הסובאיפורי לאורך הקטע המרכזי של הסן פדרו שאינם מוזכרים מהדיווחים שנעשו במאה ה-19.
חקר נהר הסן פדרו בידי אמריקנים ממוצא אירופאי נעשה, כמו חקר מרבית הנהרות במערב אמריקה הצפונית, כתוצאה מהמרדף אחרי פרוות הבונה הקנדי. ב-1826 הובילו ג'יימס אוהיו פאטי (James Ohio Pattie‏; 1851-1804) ואביו חבורה של ציידי פרוות במורד הנהר חילה ואז במעלה הנהר סן פדרו שהיה כה מוצלח שהוא כינה את הסן פדרו "נהר הבונה" (Beaver River). הקבוצה הותקפה על ידי אפאצ'י (קרוב לוודאי חברת אראוויפה) ב"גבעת הקרב" (קרוב לוודאי גבעת מאלפאיס (Malpais Hill) של ימינו) היכן שהם החביאו ואיבדו קרוב ל-200 פרוות בונים.
הגדוד המורמוני צעד דרך העמק ב-1846, שבו היה הקרב היחיד שהגדוד ניהל במסעו הארוך לקליפורניה. נוכחות הגדוד עוררה סקרנות בקרב בקר בר שרעה באזור, ופרים מלהקות אלו תקפו וגרמו נזק לקרונות ופצעו פרדות. בתגובה ירו החיילים בעשרות פרים מסתערים. מתיישבים מורמונים חזרו לאזור ב-1877 והקימו את היישוב סנט דייוויד (St. David), וכרתו עצים בהרי ואצ'וקה על מנת לספק עץ לבניית פורט ואצ'וקה (Fort Huachuca) וטומבסטון.
במאה ה-19 היה הנהר פלג מתפתל שלגדותיו אדמות ביצה, יער על גדות הנהר, ערבות עשב של מיני עשבים מהסוג מדחול (Sporobolus) ובריכות נרחבות של בונה קנדי. כיוון שהאזור עבר תהליך של התחממות האקלים והפך צחיח יותר (במקביל להשמדת הבונים וגידול בקר בקנה מידה נרחב. לא נקבע מתאם בין עובדות אלו לשינוי האקלים) הנהר התחתר לעומק והתרחב בתהליך שהובחן בנחלים רבים שהפכו לנחלי אכזב בדרום-מערב ארצות הברית. ב-1895 תיאר ג'. א. אלן (J. A. Allen) ציד בונים בדרום-מזרח אריזונה: "במקורות הסן פדרו בסונורה, מושבה של תריסר או יותר הקימה קנים עד 1893, כאשר ציד פרוות כמעט והשמיד אותם. בכל פלגי המים בהרים הלבנים יש סכרים של בונים, אף על פי שמרבית החיות ניצודו".
הבונים הושמדו לחלוטין באזור בשנות ה-20 של המאה ה-20 כאשר סכרי הבונים פוצצו בדינמיט על ידי חיילים מפורט ואצ'וקה במטרה למנוע מלריה. באמצע המאה ה-20 זרם הנהר שהיה פעם נהר איתן רק בעונה הגשומה והבונים, הביצות וערבות הדשא של המדחול הפכו למחזה נדיר. הרופא וחוקר הטבע אדגר אלכסנדר מיארנס (Edgar Alexander Mearns‏; 1916-1856) דיווח בספרו מ-1907 "יונקים של גבול ארצות הברית מקסיקו" (Mammals of the Mexican boundary of the United States) על הבונה הקנדי (Castor canadensis) בנהרות סן פדרו ובבוקומרי. מיארנס טען כי הבונה בסן פדרו מייצג תת-מין חדש Castor canadensis frondator או "בונה סונורה" ("Sonora beaver") שתחום תפוצתו ממקסיקו ועד ויומינג ומונטנה.