stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צ'יפטיין
תיאור הטנק > מנוע הטנק

הצ'יפטיין הונע באמצעות מנוע L60 רב-דלקי. מנוע זה היווה את נקודת התורפה העיקרית של הטנק, ובעיות שנבעו ממנו ליוו את הטנק אל תוך שנות השמונים של המאה ה-20.

מקורו של המנוע בהחלטה של נאט"ו מסוף שנת 1957 לפיה על כלי הרכב והרק"מ שיכנסו לשירות במסגרת הברית להיות מונעים במנועים רב-דילקיים – כלומר מנועים שניתן יהיה לתדלקם במגוון סוגי דלק החל בסולר ובנזין וכלה בנפט ובקרוסין. במסגרת מדיניות זו הוחלט לייצר עבור הצ'יפטיין מנוע רב-דילקי תוך התבססות על מנוע בוכנה אווירי מסוג מנוע יונקרס יומו 207 מתוצרת גרמניה מימי מלחמת העולם השנייה. המנוע תוכנן עם הספק מתוכנן של 700 כוחות סוס.

עם השלמת הפיתוח ב-1960 התברר כי המנוע הפיק רק 585 כוחות סוס וכי הוא סובל מבעיות אמינות קשות. בנוסף התברר כי הסבת המנוע לסוגי דלק שונים דורשת שמונה שעות עבודה – מה שלא מאפשר לבצע אותה בתנאי קרב. לאורך השנים עבר המנוע שיפורים רבים ותפוקתו הוגדלה לבסוף ל-750 כוחות סוס, אולם הצ'יפטיין, שתוכנן במקור לפי משקל מרבי של 45 טון, שקל בשלב זה כמעט 55 טון – כמעט 25% יותר מהתכנון המקורי.

לאורך כל שנות שירותו המשיך הצ'יפטיין לסבול מחוסר בכוח ומבעיות אמינות. למרבה האירוניה, לכל אורך שנות שירותו של הצ'יפטיין הופעלו מנועי ה-L60 הרב-דילקיים באמצעות סולר בלבד.
שירות מבצעי

הצ'יפטיין נכנס לשירות בצבא בריטניה בשנת 1965. לאורך השנים נוצרו לטנק מספר גרסאות משופרות שכללו תוספות מיגון, מערכת בקרת אש חדשה ועוד. גרסאות אלה שירתו בצבא הבריטי עד שנת 1995, עת הוחלפו בטנק הצאלנג'ר 1.
בהמלצתו של ישראל טל, רכשה איראן כ-700 טנקי צ'יפטיין סימן 3 ו-5. טנקים אלה עברו השבחה באיראן והם עדיין בשימוש בצבא איראן תחת השם "מובארז". כמו כן כללה עסקת הרכש האיראנית רכישת גרסאות מתקדמות יותר של הצ'יפטיין שיוצרו עבורה וכונו "שיר 1" ו"שיר 2". אספקת הטנקים בוטלה לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, ו-274 טנקי "שיר 1" נמכרו תחת השם "חאליד" לירדן.
כמויות קטנות של טנקים נמכרו גם לכווית ועומאן.
הצ'יפטיין השתתף בקרבות רק בזירה המזרח-תיכונית. צבא איראן הפעיל את הצ'יפטיינים שברשותו במסגרת מלחמת איראן-עיראק. רבים מהם נפגעו במהלך המלחמה ו-200 בלבד נותרו בידי איראן בסיום המלחמה. כ-50 טנקים נפלו בידי צבא עיראק ונכנסו לשימוש בו החל משנת 1990. טנקי הצ'יפטיין אשר היו בידי כווית השתתפו בפלישה העיראקית לכווית.
פרשת הצ'יפטיין בצה"ל

הבריטים נזקקו לכסף כדי להשלים את פיתוח הטנק. בשנת 1966 הציעו לישראל עסקה, במסגרתה תרכוש ישראל מאות טנקי צנטוריון ישנים, ובתמורה תשתתף ישראל בשלבי הפיתוח האחרונים של הטנק. בסיום הפיתוח הובטח כי בריטניה תמכור לישראל טנקי צ'יפטיין ואף תסייע בהקמת קו הרכבה לייצור הטנק בישראל. ישראל, שנזקקה לטנקים חדישים אל מול הטנקים החדישים שקיבלו צבאות ערב, הסכימה.
משלחת של קציני שריון צעירים שכללה את עודד ארז, חיים ברק, חיים דנון ומרדכי קרני נשלחה לבריטניה בסודיות כדי ללמוד על הטנק החדש, ומספר טנקים נשלחו לישראל לניסויים. הניסויים בישראל בוצעו בסודיות גמורה ובמהלכם נתגלו מספר בעיות בהתאמת הטנק לאקלים ותנאי השטח הישראלים. התקלות שנמצאו בניסויים תוקנו ושופרו על ידי הבריטים עד לסיום פיתוח הטנק.
בנובמבר 1969 נסוגה בריטניה מהעסקה בעקבות לחץ רב שהפעילו מדינות ערב. כעשור מאוחר יותר התברר כי הבריטים החליטו לסגת מהעסקה שנה קודם, אולם הסתירו זאת מישראל כדי לסיים את תהליך הפיתוח.
ביטול העסקה תרם רבות להחלטה לייצר טנק ישראלי, שיהפוך מאוחר יותר לפרויקט טנק המרכבה.
דגמים

Chieftain Mk.5: דגם היצור, עם מנוע משופר ומערכת הגנה מאב"כ.
Chieftain Mk.6-11: השבחות לדגמים שקדמו ל-Mk.5.
Chieftain Mk.12: תוספת שריון ROMOR.
Chieftain AVLB: טנק גישור.
Chieftain Dozer: טנק-דחפור.
Chieftain Mineclearer: דגם לפינוי מוקשים.
חאליד/שיר: דגם שפותח בהתאם לדרישות הצבא האיראני אך מסירתו בוטלה עקב המהפכה של 1979. הטנקים מדגם זה נמכרו, תחת השם "חאליד", לצבא הירדני.
Weapon Carriers: תובת הצ'יפטיין הותאמה כדי לשאת מערכות נשק נ"מ ותותח הוביצר 155 מ"מ ועוד.
מפעילים

בריטניה בריטניה – בשימוש מ-1965 ועד 1995
איראן איראן – כ-1,000 טנקי צ'יפטיין נכנסו לשימוש הצבא האיראני עד לפרוץ המהפכה האיראנית בשנת 1979. נכון לשנת 2005 נותרו כ-100 טנקים בשירות.
ישראל ישראל – שני טנקים הובאו לניסויים בישראל, אך מכירת הטנק לישראל בוטלה ב-1969.
ירדן ירדן – 274
כווית כווית – 165
עומאן עומאן – 12 מעודפי הצבא הבריטי ו-15 חדשים.
עיראק עיראק – 50–75 טנקים נלקחו שלל מאיראן במלחמת איראן-עיראק ונכנסו לשירות בצא עיראק בשנת 1990.
ראו גם

צנטוריון
טנק המרכבה
T-62
M60 פטון
הערות שוליים

↑  שכיבת אפרקדן – שכיבה על הגב.
↑  בעברית מדוברת השתרש השימוש במונח "כדור" (בהקשר של תחמושת) לתיאור תחמושת עבור נשק קל והשימוש ב"פגז" לתיאור תחמושת עבור חימוש כבד, אולם למעשה כל סוג של תחמושת אחידה היא "כדור" המורכב מ"תרמיל" (המכיל את החומר ההודף) ו"קליע" או "פגז", בהתאם למקרה.
↑  המנוע המדובר שימש את מטוס ה-Ju-86P של חיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה.
↑  הדרך לפרויקט המרכבה, משרד הביטחון
↑  מעשה מרכבה, אתר יד לשריון
↑  הבריטים הונו אותנו, מעריב, 10 באוקטובר 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285521505171  LCCN: sh85023323 
צ'יפטיין במהלך אירוע "מלחמה ושלום" באנגליה, 2010.

הטנק בגרסת "חאליד" הירדנית
מפה של המדינות אשר מפעילות את הטנק (כחול) או הפעילו בעבר (אדום).
גרגמל (גלאי חלקיקים)

גלאי החלקיקים גרגמל אשר נמצא בתערוכה גן המיקרוקוסמוס (Microcosm) ב-CERN שבשווייץ
גלאי החלקיקים גרגמל (באנגלית: Gargamelle) היה תא בועות ב-CERN, שמטרתו הייתה גילוי נייטרינו ואנטינייטרינו. הגלאי פעל בין השנים 1970–1979.
כיצד פועל תא בועות

תא בועות הוא מכל מלא נוזלים המצויים בחימום-על ותחת שדה מגנטי אחיד. החלקיקים הטעונים החוצים את תא הגלאי מייננים את הנוזל לאורך המסלול בו הם עוברים. אנרגיית היינון מאדה את הנוזל ובכך גורמת להופעת בועות גז. שובלי הבועות הנוצרים, אשר מסמנים את מסלולי החלקיקים, מצולמים על ידי מצלמות המוצבות על גג הגלאי. השדה המגנטי בתא מאפשר לזהות את המטען החשמלי של החלקיקים העוברים בגלאי, אם הוא קיים.
היסטוריה

תחום פיזיקת הניוטרינו התפתח לקראת שנות ה-60. ניסויים בניוטרינו היו כבר בסינכרוטרון הראשון ב-CERN (סינכוטרון פרוטונים, PS). אנדרה לגאריג, פיזיקאי מוערך באקול פוליטכניק בפריז, כתב דו"ח יחד עם כמה מעמיתיו, אשר פורסם ב-10 בפברואר 1964, ובו הציעו להקים תא נוזלים כבדים שיוקם תחת פיקוח של CERN.
הקבוצה שהקים נפגשה במילאנו ב-1968 כדי לפרט את סדרי העדיפויות הפיזיקליים לניסויים. היום גרגמל ידוע בשל גילוי הזרמים הנייטרלים, אך בפגישה שבה נהגתה  התוכנית וסדרי העדיפויות שלה, הנושא לא נדון כלל, ובתוכנית שפורסמה בפועל ההצעה לזרמים נייטרלים דורגה רק במקום החמישי בעדיפות. במילים אחרות, לפני בנייתו של גרגמל לא היה קונצנזוס סביב התאוריה המאחדת בין הכוח החשמלי לכוח החלש – דבר שיכול להסביר את מיקומו ברשימת העדיפויות. בנוסף, בניסויים קודמים שחיפשו זרמים נייטרלים בהתפרקות קאון נייטרלי לשני לפטונים טעונים, נמדדו גבולות קטנים מאוד של ‎10−7 שלא אפשרו הסקת מסקנות לגבי זרמים חשמליים.
הגלאי נקרא על שם האם של משפחת הענקים, בקלסיקה הצרפתית המשעשעת מהמאה ה-16  "גרגנטואה ופנטגרואל" של פרנסואה רבלה.
מבנה הגלאי

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה .
אורך: 4.8 מטר
קוטר: 2 מטר
משקל: 1000 טון
בתוך הגלאי היו 12 מטרים מעוקבים של פראון נוזלי-כבד (CF3Br).
על מנת לשנות את מסלול החלקיקים, גרגמל הוקף במגנט אשר סיפק שדה מגנטי של שני טסלה. סלילי המגנט היו עשויים מנחושת מקוררת במים, אשר היו מסביב לצורה המלבנית של גרגמל.
כדי לשמור על הנוזל בטמפרטורה המתאימה, מספר צינורות מים הקיפו את הגוף של התא על מנת לווסת את הטמפרטורה, כל המתקן שקל מעל 1000 טון.
בעת צילום מתא הבועות, החדר בו נמצא גרגמל היה מואר.
מערכת האורות פולטת אור אשר מפוזר ב-90 מעלות על ידי הבועות, ונשלחים לחיישנים אופטיים.
מקור האור כלל 21 נקודות הבזק הנוטות אל קצוות התא וכן, מעל מחצית אחת של הצילינדר.
חיישני האור היו ממוקמים בחצי השני של הצילינדר, אשר מפוצל לשתי שורות במקביל לציר התא, בכל שורה יש ארבעה חיישנים אופטיים.
על מנת לקלוט מרחב גדול יותר מתא הגלאי יש, תאי האור מורכבים עם שדה זוויתי של 90 מעלות ואחריהם יש עדשות המרחיבות את השדה ל 110 מעלות.
תרומת הגלאי

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .
בין השנים 1972–1974 סיפק הגלאי הוכחות לקיומם של קוורקים – חלקיקים בסיסיים המרכיבים חלקיקים אחרים, כגון פרוטונים ונייטרונים.
בעזרת הניסויים בגלאי, גילו מדענים שמטעניהם של הקוורקים הם 1⁄3 או 2⁄3 ממטען הפרוטון.
תחילה, מטרת גרגמל הייתה לחפש הוכחה לפיזור הנוקשה של מיואון-ניוטרינים ואנטי-ניוטרינו מגרעיני חלקיקים, אך סדרי העדיפויות השתנו במרץ 1972 כאשר התגלו רמזים ראשונים לקיומו של זרם הדרוני נייטרלי (hadronic neutral current). לכן, הוחלט לבצע שני חיפושים שונים אחרי חלקיקים נייטרלים, חיפוש אחד באירועים לפטוניים (אירועים הקשורים לאינטראקציה עם אלקטרון בנוזל) וחיפוש שני באירועים הדרוניים הכוללים ניוטרינו אשר מתפזר מההדרון.
הניוטרינים אינם מזוהים בתא בועות כיוון שאין להם מטען והאינטראקציה שלהם דומה לאירועים של זרמים נייטרלים. לכן, כדי להפחית את הרקע של הניטרונים, האנרגיה של ההדרון צריכה הייתה להיות גדולה מ-1 GeV.
הדוגמה הראשונה לאירוע לפטוני נמצאה בדצמבר 1972. במרץ 1973 נמצאו 166 אירועים הידרונים, 102 אירועים של ניוטרינו ו64 אירועים עם אנטי-ניוטרינו.
בסמינר שהתקיים ב-CERN ביולי 1973, הוצגו הוכחות ראשונות לקיומו של הכוח החלש. גילוי שנחזה באמצע שנות השישים על ידי שלושה מדענים: שלדון גלאשו, עבדוס סלאם וסטיבן ויינברג. הם טענו שקיים חלקיק נייטרלי הנושא את הכוח החלש.
בנוסף, בגלאי הגרגמל גילו לפטונים נייטרלים אשר היו לו זרמים נייטרלים, התגלית הייתה חשובה כיוון שהיא תומכת בתיאורית הכוח האלקטרו-חלש וכיום היא אחד מעמודי התווך של המודל הסטנדרטי.
ב-1979, התגלה סדק בלתי הפיך בתא הבועה, והגלאי הוצא מכלל פעולה. גוף הגלאי נמצא בתערוכה בגן המיקרוקוסמוס במרכז לפיזיקת חלקיקים CERN.
מידע נוסף

בעזרת הגלאי גרגמל הצליחו להתבונן בפעם הראשונה באינטראקציה של הכוח החלש אשר כלל רק לפטונים, שבהם מיואון-ניוטרינים פוגעים באלקטרון אשר יוצר אלקטרון-ניוטרינו ומיואון.
הערות שוליים

↑  Gargamelle, home.CERN (באנגלית)
בת גלים (אונייה)

פרשת הספינה בת גלים הייתה ניסיון של ממשלת ישראל להעביר, בחודש ספטמבר 1954, ספינה המניפה דגל ישראל בתעלת סואץ. ניסיון זה בא לאחר שמצרים מנעה מספינות ישראליות וספינות מטען זרות, השטות לנמלי ישראל, מלעבור בתעלת סואץ וזאת בניגוד לתנאי אמנת קושטא.
הספינה בת גלים קשורה לרציף לאחר מעצרה במצרים
רקע

הוראות אמנת קושטא משנת 1888 קבעו כי תעלת סואץ תשמש תמיד למעבר ימי חופשי, בעיתות שלום ובעיתות מלחמה, והצדדים מתחייבים שלא להתערב בשימוש החופשי בתעלה. על פי האמנה, לעולם לא תקום הזכות לחסום את השיט החופשי במי התעלה. על אף הוראות האמנה, מיד לאחר קום מדינת ישראל, החלה מצרים למנוע מעבר ספינות, הנושאות מטענים לנמלי ישראל או ממנה, בתעלת סואץ. לעיתים אף הוחרמו מטענים שהיו מיועדים לישראל וספינות שביקרו בנמלי ישראל נכללו ב"רשימה שחורה". בתחילת שנות ה-50 התלוננה ממשלת ישראל בפני מועצת הביטחון במספר הזדמנויות, על הסגר הימי שהטילה עליה ממשלת מצרים. אף שהחלטה 95 של מועצת הביטחון של האו"ם (1951) שבה ואישרה את זכות המעבר החופשי בתעלה וקבעה כי פעולותיה של מצרים מפרות זכות זו אלא אם כן הן נעשות לצורכי בטיחות, לא השתנתה המדיניות המצרית. לטענת מצרים מעבר ספינות ישראליות ונושאות מטען ישראלי היוו סיכון ביטחוני לאור יחסי האיבה בין המדינות.
ב-27 ביולי 1954 הסכימו מצרים ובריטניה כי האחרונה תסיג את כוחותיה ותפנה את בסיסיה ממצרים עד ל-18 ביוני 1956. הסכם זה, הידוע בשם "הסכם בסיס התעלה", נחתם בקהיר ב-19 באוקטובר 1954‏. עם פרסום ההסכם הביע ראש ממשלת ישראל, משה שרת, דאגה מהסכמתה של בריטניה להעביר את תעלת סואץ לשליטה מצרית מלאה, מבלי שדרשה ערובות כלשהן לחופש השיט בתעלה. מעת שההסכם החל מתרקם, נידונו בישראל דרכים לעיכוב ביצועו, או לשינוי תוכנו, כך שיכלול ערובות להסרת הסגר הימי שהוטל על ספינות ישראליות.
ההחלטה לניסיון מעבר בתעלה

כבר בחודשים מאי-יוני 1954, עם החששות הגואים בישראל לנוכח ההסכם המתגבש בין מצרים לבריטניה לפינוי כוחותיה של האחרונה מאזור התעלה, הגה ראש אגף המודיעין בצה"ל בנימין גיבלי תוכנית לעיכוב יישום ההסכם על ידי ניסיון להעברת ספינה ישראלית בתעלת סואץ. ב-1 באוגוסט 1954 החלו התייעצויות בין אנשי אגף המודיעין לבין משרד החוץ לנוכח פרסום תוכן "הסכם בסיס התעלה". באותו דיון, אשר נערך במשרד החוץ, אמר הממונה על המזרח התיכון והאו"ם במשרד החוץ, גדעון רפאל:
השאלה היא אם אנו עוברים עכשיו לצעדים יותר נמרצים. אנו נמצאים עכשיו בפעם הראשונה במצב מעשי כזה כדי שנוכל להפגין את דרישתנו למעבר חופשי לאילת ולסואץ. בעוד שבועיים תעמוד לרשותנו אוניה ישראלית שתוכל להפליג דרך סואץ או דרך המיצרים לאילת... כל פעם שאנו רצינו לבצע פעולה כזאת, אמרו לנו לא לפעול כי עומדים לסיים את המשא ומתן אשר יספק את ישראל בקשר להסגר.
הכנות

ב-12 באוגוסט 1954 נכרת הסכם לרכישת הספינה "פרימה" בין בעליה, חברת Naviera Balboa S.A. מקוסטה ריקה, לבין חברת "דולפין" ספנות בע"מ מתל אביב, אשר הייתה בבעלות חברת פוסיידון ספנות בע"מ. הספינה, שנבנתה בהולנד בשנת 1932, הייתה ספינה המיועדת לשיט חופים, בנפח כולל של 400 טון ובאורך של כ-46 מטר (152.9 רגל). הספינה נרכשה תמורת 70 אלף דולר. ב-29 באוגוסט ניתנה לספינה תעודת רישום ממשרד התחבורה ושמה נקרא "בת גלים". הוסכם כי הספינה תימסר לידי הרוכשים בנמל מאסאווה באריתריאה.
בישראל החל מנהל חברת הספנות "פוסיידון" באיתור עשרה אנשי צוות ישראלים למשימת ההפלגה מאריתריאה לחיפה. למגויסים לצוות הספינה הוסברה משימתה והסיכונים הכרוכים במשימה זו, אולם לא ניתן להם תמריץ כספי כלשהו בתמורה לסיכון שנטלו. חברי הצוות שנבחרו היו רב חובל צבי שידלו, רפאל שפינט (חובל), מרדכי כתריאל (מכונאי ראשי), קלמן פולק (מכונאי שני), אלכסנדר צור (מכונאי שלישי), מאיר שמואלביץ (רב מלחים), זרובבל תבלין (מלח), שלמה לוויצקי (מלח), יוסף חננאל (מלח) ורפי גולדנברג (טבח). ב-1 בספטמבר הגיע צוות הספינה בטיסה לאריתריאה.
לאחר שהספינה הגיעה לנמל מאסאווה היא הועברה לידי הצוות הישראלי שהמתין במקום, והונף עליה דגל צי הסוחר הישראלי. אף לאחר שהספינה הייתה מוכנה להפלגה, עדיין היססה ממשלת ישראל באשר למבצע. בתחילת חודש ספטמבר, הרמטכ"ל, רב-אלוף משה דיין הביע התנגדות לניסיון להעביר את הספינה "בת גלים" בתעלת סואץ, הורה לבטל את ההפלגה והודיע על התנגדותו לשר הביטחון פנחס לבון. מנגד, משה שרת תמך בהפלגת הספינה לתעלה, אולם כדי שלא לחבל במאמצים מדיניים שנעשו אותה עת מול ממשלת ארצות הברית, החליט לדחות את ההפלגה עד 20 בספטמבר.
הפלגת "בת גלים" וגורלה

ב-20 בספטמבר הפליגה הספינה "בת גלים" מנמל מאסאווה, כאשר פניה מועדות לתעלת סואץ ועליה מטען של 93 טון בשר משומר, 30 טון עורות ו-42 טון לבידים. בליל 28 בספטמבר הגיעה הספינה לפורט תאופיק, הנמצאת בפתחה הדרומי של תעלת סואץ, במפרץ סואץ . עם בוקר נערכה בספינה בדיקה שגרתית של רשויות הבריאות וההגירה המצריות ואחריהן הגיע לספינה התובע הכללי של המחוז בלוויית חוליית חיפוש. נערך בספינה חיפוש יסודי, אולם זה לא העלה דבר. לאחר זמן, נדרשה הספינה להפליג אל נמל פורט איברהים ושם נקשרה לרציף תחת שמירת חיילים מצרים חמושים. בחצות הלילה העירו את רב החובל שידלו משנתו מטעם התובע המחוזי, והלה בישר לו כי הצוות מואשם ברצח שני דייגים מצרים ביריות בעת הפלגתם. במשך שלושה ימים לאחר שנעצרו המשיך צוות הספינה לשהות עליה. באותה עת הפכה הספינה הישראלית למוקד התעניינות לעיתונאים ולצלמי עיתונות, וידיעות בדבר מעצרה התפרסמו ברחבי העולם. במקביל, ועדת שביתת הנשק הישראלית-מצרית קבעה כי אין בסיס לטענה המצרית כאילו הצוות ירה על ספינת דיג מצרית.
ב-30 בספטמבר הועברו אנשי צוות הספינה לבית כלא צבאי בקהיר, שם הוכו ועונו, עד להעברתם למחרת לבית כלא אזרחי. ב-4 בדצמבר 1954 הודיעו השלטונות המצריים לאנשי הצוות כי בוטל אישומם ברצח דייגים מצרים, והוגשו נגדם כתבי אישום חדשים בגין כניסה ללא רשות למים טריטוריאליים וכן כניסה לשטח צבאי סגור. ב-7 בדצמבר הודיעה מצרים כי בדעתה לשחרר את הספינה "בת גלים" ואת צוותה. ב-1 בינואר 1955 שוחררו אנשי הצוות בגבול מצרים-ישראל, סמוך לרצועת עזה וחצו רגלית את הגבול. זאת, בניגוד לדרישת ישראל כי על המצרים לשחרר את אנשי הצוות יחד עם ספינתם ולהתיר לה להמשיך בדרכה. המשוחררים התקבלו בהתרגשות בישראל, ובימים שלאחר שחרורם אף נערכה להם קבלת פנים רשמית אצל ראש ממשלת ישראל. מעבידתם, לעומת זאת, סירבה במשך חודשים ארוכים לשלם את שכרם בעבור תקופת שהותם במעצר במצרים, ורק לאחר התערבות משרד ראש הממשלה שולם השכר במלואו.
למרות הודעתם למועצת הביטחון של האו"ם על נכונותם לשחרר את הספינה לדרכה, הספינה "בת גלים" לא שוחררה על ידי שלטונות מצרים ועמדה שנים ארוכות בנמל פורט איברהים. בעת מלחמת ששת הימים טובעה הספינה בתעלת סואץ כחלק מניסיונה של מצרים לחסום את התעלה לשיט.
תוצאות הפרשה

משימתה של 'בת גלים' לא השיגה אף אחד מהיעדים שהציבה ממשלת ישראל בעת שהחליטה על השטת הספינה לתעלת סואץ. בעקבות ניסיון המעבר של הספינה לא שינו שלטונות מצרים את מדיניות הסגר הימי שהטילו על ספינות וסחורות המפליגות לישראל. פרשת הספינה אף לא הצליחה לעכב את ביצועו של "הסכם בסיס התעלה" בין מצרים לבריטניה.
בישראל נמתחה ביקורת חריפה על חוסר התבונה שבסיכון אזרחים ישראלים במבצע הספינה "בת גלים". ב-30 בדצמבר 1954 פרסם מנחם בגין מאמר בשבועון "העולם הזה", ובו מתח ביקורת על חוסר התכנון שהתלווה להוראה לשלוח ספינה ישראלית אזרחית לחצות את תעלת סואץ, אף שהיה ברור מראש כי לא תצליח במשימתה:
עובדה היא שהממשלה לא הכינה כל תשובה מצדה למעצרה של "בת-גלים" בתעלת סואץ. ובאין תכנון כזה, אין מבצע, בעל אופי אסטרטגי מדיני, יכול אלא להיכשל. אומר בגלוי, כי באין הכנת המהלך השלישי, מוטב היה לא לשלוח כלל את "בת-גלים" לעבר התעלה. מבצע כזה ללא תכנון פירושו קלות דעת ומשמעותו הרפתקנות במובן השלילי של המושג.
ביקורת דומה אף הושמעה מפי חברי האופוזיציה בעת דיון שנערך בכנסת בפרשת הספינה. ראש הממשלה משה שרת טען בדיון כי ישראל נחלה "ניצחון מוסרי". לאחר שנתגלתה פרשת "העסק הביש" היו שטענו כי בנימין גיבלי, שעמד בראש אגף המודיעין בצה"ל ויזם את פעילות חוליית החבלה במצרים, קידם את הפלגת הספינה "בת גלים" כדי להסיח את תשומת הלב ממעצרם של חברי החוליה.
מדינת ישראל המשיכה לאורך השנים בניסיונות להשתמש בתעלת סואץ כנתיב שיט מסחרי, בהתאם להוראות אמנת קושטא. כך, בחודש מאי 1959, נשלחה אונית המשא הדנית אינגה טופט מנמל חיפה למזרח הרחוק דרך תעלת סואץ, אולם היא נעצרה בפורט סעיד, מטענה הוחרם והיא נשלחה בחזרה לחיפה. ספינה ישראלית ראשונה, "אשדוד", חצתה את תעלת סואץ רק ב-1 במאי 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ראו גם

תוכנית אלפא
לקריאה נוספת

אריאלה ראובני, "10 שהיו בכותרות לפני 10 שנים", דבר, 17 באפריל 1964.
אלכס צור, ושבט מצרים יסור...: קורות הצוות והאניה "בת גלים". קריית ביאליק: הוצאת המחבר, 2002.
הערות שוליים

↑  Agreement between the Government of the United Kingdom and Northern Ireland and the Egyptian Government regarding the Suez Canal Base,‏ 19 באוקטובר 1954
↑  Charles B. Selak, Jr. The Suez Canal Base Agreement of 1954. The American Journal of International Law 1955;49:487-505.
↑  פרטי הספינה בת גלים באתר המוזיאון הימי בחיפה
↑  יו"ר ועדת שביתת הנשק קורא למצרים לשחרר את האניה "בת גלים" ומלחיה, הארץ, 21 בנובמבר 1954
↑  Solomon Yahuda, The Inge Toft Controversy. The American Journal of Internatinal Law 1960;54:398-402
קבלת הפנים למלחי "בת גלים" בשובם לישראל, 1955
קרלוס ראוטמן

קרלוס רֶאוּטֶמן (בספרדית: Carlos Reutemann;‏ 12 באפריל 1942 – 7 ביולי 2021) היה נהג מרוצים ארגנטינאי, שהתחרה באליפות הפורמולה 1 בין השנים 1972–1982. לאחר הפרישה פנה לפוליטיקה והפך לנציג המפלגה החוסטיסיאליסטית ולמושל מחוז סנטה פה, ארגנטינה ואף שקל התמודדות על משרת נשיא ארגנטינה.
במהלך שנותיו כנהג צבר 12 ניצחונות במרוצי גרנד פרי. בעונת 1981 היה קרוב לזכייה בתואר, אך הפסיד אותו במרוץ סיום העונה, אותה סיים כסגנו של נלסון פיקה.
קריירת מרוצים > מרוצים נוספים

בשנת 1973 התחרה, יחד עם טים שנקן, במרוץ 24 השעות של לה מאן עבור קבוצת פרארי. השניים נאלצו לפרוש במהלך השעה ה-12 של המרוץ בשל בעיות במנוע.
במהלך עונת 1980 קיבל ראוטמן פנייה מפיאט להתחרות עבורה במרוץ הבכורה של ראלי ארגנטינה. הוא התחרה עם פיאט 131 וסיים במקום השלישי. בשנת 1985 חזר להתחרות באותו המרוץ, הפעם עם פיג'ו 205. גם במרוץ זה הגיע למקום השלישי.
קריירה פוליטית

הפופולריות של ראוטמן הביאה את המפלגה החוסטיסיאליסטית להציע לו להתמודד על משרת מושל פרובינציית סנטה פה. הוא ניצח בבחירות וכיהן בתפקיד במשך ארבע שנים (1991–1995). החוק בארגנטינה לא מאפשר למושל מכהן להתמודד על כהונה חוזרת, אך כעבור ארבע שנים נבחר שוב לתפקיד (1999–2003). בתקופת כהונתו השנייה הפך לפוליטיקאי בולט בארגנטינה.
באותו הזמן התמודדה המדינה עם מיתון שהחל ב-1999, שהלך והחריף עד למהומות שפרצו ב-2001. תחת הנהגתו של ראוטמן נהגה הפרובינציה במדיניות פיסקלית שמרנית. המשכורות והפנסיות של עובדי השירות הציבורי הוקפאו באמצעות חוקי חירום. הפרובינציה הייתה בין היחידות שלא הנפיקו איגרות חוב ובשל כך לא נכנסה לחובות כבדים. אחרי התפטרותו של פרננדו דה לה רואה, נשיא ארגנטינה, ב-2001 ראוטמן סירב להצעות להתמודד על התפקיד. בשנת 2003 התמודד בבחירות הארציות וזכה במושב בסנאט הארגנטינאי. בבחירות בשנת 2005 בחר שלא להיות מעורב באופן בולט. לאחר שמפלגתו הפסידה למועמד של המפלגה הסוציאליסטית, בפעם הראשונה בתולדות הפרובינציה, האשימו רבים במפלגה את ראוטמן בכך שלא התאמץ מספיק לטובת המפלגה. בשנת 2007 דחה אפשרות להתמודדות נוספת. הוא שב ונבחר לסנאט בשנת 2009 וב-2015.
נפטר ב-7 ביולי 2021.
עיבוד בזרימת חומר שוחק

ליטוש חלק ממנוע בתהליך זרימת חומר אברזיבי AFM
ליטוש ועיבוד בזרימת אברזיב Abrasive flow machining (AFM), הידוע גם בשם abrasive flow deburring או extrude honing,,
תהליך זה מיועד לגימור וליטוש מעברים פנימיים בייצור חלקים. התהליך מאופיין בזרימת חומר צמיג המכיל חלקיקים אברזיביים דרך חללים פנימיים בחלק המעובד
תיאור הצורך

בתהליך של ייצור חלקים מדויקים כמו צילינדרים למערכות הידראוליות, או בלוק הפעלה הידראולי המכיל קדחים רבים שנפגשים בתוך החלק. בייצור חלק כזה לא ניתן להגיע לכל מפגשי החורים עם כלים קונבנצינליים. בתוך החלק נשארים שבבים, גרדים, וטיב שטח מחוספס שחייבים ללטש.
הרעיון המרכזי בתהליך היה שאם מטרת החלק היא הזרמת נוזלים הידראוליים המחייבים מינימום חיכוך, הרי שניתן להזרים בלחץ דרך החלק נוזל צמיג ואברזיבי בתנועה במעגל סגור עד לקבלת טיב השטח הנידרש.
במהלך הזרימה הפנימית שוחקת המשחה האברזיבית את המעברים במפגשי הקדחים ומייצרת רדיוסים חלקים במקום פינות חדות.
תיאור התהליך

בתהליך ליטוש ועיבוד בזרימת אברזיב, מורכב החלק המעובד על מכונה ומוצמד לפתח של מכל המכיל את הנוזל השוחק. הנוזל השוחק מכיל חלקיקים אברזיביים כמו אלומיניום אוקסיד והוא הופך למעשה למשחה שוחקת. משאבה הידראולית דוחפת את הנוזל בכוח רב אל תוך הקדחים והמעברים שבחלק. זרימת הנוזל יוצרת תהליך שחיקה לכל אורך מהלך הזרימה. קצב הסרת החומר (MRR) ובהתאם לקבלת טיב שטח אחיד ומלוטש.
התהליך יכול להיות חד כווני כאשר משאבה דוחפת את הנוזל מצד אחד והנוזל עם השבבים מגיע למכל פתוח.
במכונות אוטומטיות נמצא החלק בין שני מכלים, עליון ותחתון. הנוזל מוזרם מהמכל העליון ובגמר המהלך מוזרם הנוזל מהמכל התחתון חזרה על ידי מערכת הידראולית נוספת. בחלקים מדויקים מבוצע תהליך זה עם עשרות מהלכים ברצף עד לקבלת התוצאות הדרושות.
הציוד בתהליך > תיאור המכונה

מכונת הליטוש ועיבוד בזרימת אברזיב שהיא בדרך כלל מכונה אנכית. על שולחן העבודה דפון החלק המעובד, לכל חלק מתוכנן מיתקן מיוחד שמבטיח את האטימות בעת זרימת הנוזל. במכונה שני מכלים ושתי מערכות הידראוליות המניעות את הנוזל הלוך ושוב. מרבית המכונות מאפשרות טעינה של סוגים שונים נוזל שוחק במותאם לחומר המעובד ולדרישות טיב השטח הסופי. המכונה מכילה מערכת בקרה על הלחץ המופעל ועל הקצב.
הציוד בתהליך > תחנת העבודה

בקו ייצור מכילה גם עמדת ניקוי ושטיפה בסוף התהליך וכן מערכת לבדיקת הנוזל השוחק כדי לודא שאינו מזוהם, ושימוש במחליפי חום לקבלת טמפרטורת העבודה המתוכננת.
שימושים מיוחדים

אם בהגדרה מיועדת המכונה לצילינרים וחללים סגורים, ניתן לתכנן מתקנים מיוחדים לדפינת חלקים עם תעלות פתוחות כאשר בפועל כל הזרימה מבוצעת במעברים סגורים.
היסטוריה

מכונות ראשונות מסוג זה פותחו בשנת 1970 על ידי חברת Extrude Hone, לקו ייצור של מערכות הידראוליות מוטסות. .
ראו גם

Hydro-erosive grinding
Content in this edit is translated from the existing Wikipedia article at en:abrasive flow machining; see its history for attribution.
הערות שוליים

1 2 3 4  Gillespie, LaRoux K. (1999). Deburring and Edge Handbook (Illustrated ed.). SME. Ch. 12. ISBN 0872635015. נבדק ב-2013-02-01.
↑  Schrader, George F.; Elshennawy, Ahmad K.; Doyle, Lawrence E. (2000), Manufacturing processes and materials (4th ed.), SME, p. 626, ISBN 978-0-87263-517-3.
1 2 3  Benedict, Gary F. (1987). Nontraditional Manufacturing Processes. Manufacturing Engineering and Materials Processing. Vol. 19. CRC Press. Ch. 5. ISBN 0824773527. נבדק ב-2013-02-01.
Video of abrasive flow machining
Process description
טומיריס

טומיריס וראש כורש, פורצלן פרנקנטל, סביב 1773
המלכה טומיריס מגלה שבנה ספרגאפיסס נלקח בחיים על ידי כורש. מאת יאן מוי (1535–1550).
טומיריס טובלת את ראשו של כורש המת בתוך כלי דם. מאת רובנס
טומיריס הייתה מלכתם של המסאגטים (Massagetae), אחד משבטי הסאקה (או הסקיתים) האיראנים ממרכז אסיה. טומיריס הובילה את המלחמה נגד ניסיונות הכיבוש של כורש, שליט האימפריה האחמנית, ולפי הרודוטוס הביסה אותו והביאה למותו.
היסטוריה > רקע

טומיריס הייתה מלכת המסאגטים, ששלטה לאחר מותו של בעלה.