stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אחוזת דאונטון
עלילה > עונה שישית

העונה השישית שודרה בבריטניה החל מ-20 בספטמבר 2015 מתרחשת בשנת 1925.
ליידי מרי מחוזרת על ידי הנרי טלבורט, נהג מרוצים, והשניים מתאהבים, אך עיסוקו של טלבורט מרתיע את מרי, בין השאר בעקבות מות בעלה הראשון מתיו בתאונת דרכים. מרי דוחה את טלבורט מספר פעמים אך לבסוף השניים נישאים. ליידי אדית' פוגשת במגזין שבבעלותה בברטי פלמן, סוכן של אחוזה אחרת, והשניים מתאהבים ומחליטים להינשא. אדית' מתקשה לגלות לפלמן את זהותה האמיתית של מריגולד, ביתה הלא חוקית, ולבסוף מרי חושפת את האמת, דבר המביא לביטול האירוסים ולמשבר נוסף ביחסי האחיות. טום ברנסון מחליט לחזור עם ביתו סיבי מארצות הברית וחוזר לסייע למרי באחוזה וכן מנסה לסייע לאדית בהתלבטויותיה לגבי המשך יחסיה עם ברטי פלמן.
בין הרוזנת האלמנה לבין ליידי גראנתם ואליזבת קרואלי מתגלע ויכוח על אודות עתידו של בית החולים המקומי, ולאחר שהרוזנת לא מצליחה למנוע את תוכנית החידוש היא נוסעת לטיול בצרפת. לורד גראנתם סובל מהתקף מפתיע של דלקת התוספתן, אך מחלים.
אנה מצליחה להשתחרר מבית הכלא לאחר שאישה אחרת התוודתה שהיא אחראית למותו של מר גרין. אנה ומר בייטס מנסים להיכנס להיריון אך אנה עוברת מספר הפלות; בעזרת ליידי מרי עוברת אנה ניתוח אצל רופא לונדוני ומצליחה לשמור את ההיריון. מוזלי מסייע לדייזי לעבור את הבחינות ומתבקש להיבחן בעצמו לתפקיד מורה בבית הספר המקומי, ואף מתקבל לתפקיד. דייזי מנסה לסייע לחמיה, מר מייסון, למצוא בית חלופי לאחר שהאחוזה בה התגורר כאריס נמכרה. בסופו של דבר עובר מייסון להתגורר בביתם של משפחת דרו, שעזבה לבקשת משפחת קרואלי עקב הקשר המורכב עם מריגולד. קרסון ולורד גרנתאם מעוניינים לפטר את תומאס, אך זה מתקשה למצוא עבודה כבאטלר או אף כמשרת, ובייאושו מנסה להתאבד בחיתוך ורידים, אך ניצל.
ספיישל חג המולד 2015 - פרק הסיום של הסדרה
פרק הספיישל, האחרון לסדרה, שודר בבריטניה ב-25 בדצמבר 2015. הפרק מתרחש במהלך חודש דצמבר 1925.
ליידי מרי משכנעת את ברטי פלמן לפגוש את ליידי אדית' והוא מבקש את ידה על אף ביתה הלא חוקית מריגולד; אמו של פלמן מזועזעת בתחילה מסיפורה של אדית' אך מתרצה לבסוף והשניים נישאים. הנרי טלבוט פורש ממרוצי המכוניות ופותח עסק בתחום יחד עם ברנסון, וליידי מרי מספרת לבעלה כי היא בהריון עם ילדם המשותף. לורד מרטון מתגלה כחולה באנמיה וזאת, יחד עם יחסה של בנו וכלתו, משכנעים את איזבל קרואלי להינשא לו.
תומאס מוצא עבודה אחרת ונפרד מהמשפחה, אך מחלת פרקינסון שמתגלה אצל קרסון מביאה את המשפחה להחזירו כרב-משרתים מחליף ולאפשר לקרסון לפרוש לביתו באחוזה. מוזלי מקבל הצעה לעבוד כמורה במשרה מלאה ונענה לה ודייזי מחליטה לעבור להתגורר בחוותו של מר מייסון, חמיה. בערב השנה החדשה יולדת אנה בן בחדרה של ליידי מרי.
צוות השחקנים > משפחת קרולי

| שחקן/שחקנית | דמות | תיאור | עונות |
| --- | --- | --- | --- |
| יו בונוויל | רוברט קרולי, הרוזן מגרנתהם | לורד גרנתהם, ראש משפחת קרולי ובעל האחוזה. נולד 1870. | כל העונות |
| אליזבת מקגוורן | קורה קרולי (שם נעורים: לווינסון), הרוזנת מגרנתהם | ליידי גרנתהם, אשתו האמריקאית של רוברט. בתו של מיליונר אמריקאי. הונה הרב היה התמריץ לנישואיהם, ושימש להצלת האחוזה. נולדה 1868 | כל העונות |
| מישל דוקרי | ליידי מרי ג'וזפין קרולי | בתם הבכורה של לורד וליידי גרנתהם; אשתו של מתיו, ומאוחר יותר אלמנתו; אמו של ג'ורג', היורש המשוער של האחוזה. נולדה 1892. | כל העונות |
| לורה קרמייקל | ליידי אדית ג'וזפין קרולי | בתם האמצעית של לורד וליידי גרנתהם. נולדה 1894. | כל העונות |
| ג'סיקה בראון פינדלי | ליידי סיביל קורה קרולי (מאוחר יותר: ברנסון) | בתם הצעירה של לורד וליידי גרנתהם; אשתו של טום ברנסון; אמה של מיס סיביל, בתם המשותפת. נולדה 1896. | עונות 1–3 |
| מגי סמית' | ויולט קרולי, הרוזנת האם מגרנתהם | אמו של לורד גרנתהם | כל העונות |
| אלן ליץ' | טום ברנסון | נהג המשפחה לשעבר (עונות 1-3); נישא והתאלמן מליידי סיביל; כיום הסוכן המנהל את האחוזה; אביה של מיס סיביל. | 1– |
| דן סטיבנס | מתיו רג'ינלד קרולי | יורש העצר המשוער של האחוזה (בן דודו מדרגה שלישית בהפרש דור של רוברט); בעלה של ליידי מרי ואבי ילדם המשותף, ג'ורג'; לשעבר עורך דין, מאוחר יותר בעלים-שותף של האחוזה ביחד עם רוברט. | עונה 1 – פרק חג המולד 2012 |
| פנלופי וילטון | גברת איזבל קרולי | אמו של מתיו; אלמנה ואחות לשעבר | כל העונות |
| לילי ג'יימס | ליידי רוז מק'קלייר | דודניתם ובת חסותם של הלורד והליידי גרנתהם; בתם של המרקיז והמרקיזה מפלינטשייר. אמה היא אחייניתה של הרוזנת האם. נולדה 1903. | עונה 3 – |
| סמנתה בונד | ליידי רוזמונד פינסוויק (שם נעורים: קרולי) | אחותו של לורד גרנתהם | 1– |
צוות השחקנים > צוות המשרתים

| שחקן/שחקנית | דמות | תיאור | עונות |
| --- | --- | --- | --- |
| ג'ים קרטר | צ'ארלס קרסון | רב-המשרתים | 1– |
| פיליס לוגן | אלסי היוז | סוכנת הבית | 1– |
| ברנדן קויל | ג'ון בייטס | משרתו האישי של הלורד גרנתהם; בעלה של אנה, אלמן מורה | 1– |
| שיבון פינרן | שרה אובריין | המשרתת האישית של הליידי קורה גרנתהם | עונה 1 – פרק חג המולד 2012 |
| רוב ג'יימס-קולייר | תומאס בארו | בעבר משרת באחוזת דאונטון, מאוחר יותר משרתו האישי של הלורד גרנתהם והיום עוזרו של רב המשרתים, מר קרסון | 1– |
| ג'ואן פרוגט | אנה מיי סמית' (מאוחר יותר: בייטס) | המשרתת האישית של ליידי מרי וראש המשרתות; אשתו של ג'ון בייטס. | 1– |
| לזלי ניקול | בריל פטמור | טבחית | 1– |
| סופי מק'שרה | דייזי רובינסון (מאוחר יותר: מייסון) | משרתת מטבח, מאוחר יותר עוזרת לטבחית; אלמנתו של ויליאם מייסון. | 1– |
| תומאס היוז | ויליאם מייסון | משרת באחוזה; לזמן קצר בעלה של דייזי. | עונות 1–2 |
| רוז לזלי | גוואן דוסון | משרתת | עונה 1 |
| איימי נוטל | אתל פארקס | משרתת באחוזה; מאוחר יותר סוכנת הבית והטבחית של גברת איזבל קרולי. | עונות 2–3 |
| קווין דויל | מוזלי | משרתו האישי של מתיו; מאוחר יותר משרת באחוזה | 1– |
| מאט מילנה | אלפרד נוגנט | משרת באחוזה; אחיינה של אובריין | עונות 3–4 |
| אד ספלירס | ג'יימס "ג'ימי" קנט | משרת באחוזה | עונה 3 – |
| קורה תיאובולד | אייבי סטוארט | משרתת מטבח | עונה 3 – |
| מיי'אנה בורינג | עדנה ברית'וויט | לשעבר משרתת באחוזה, היום המשרתת האישית של ליידי קורה | פרק חג המולד 2012 – עונה 4 |
| סו ג'ונסטון | גלדיס דנקר | משרתת אישית של הרוזנת האם | עונות 5–6 |
| ג'רמי סוויפט | ספטימוס ספראט | הבאטלר באחוזת הרוזנת האם | עונות 4–6 |
| ראקל קסידי | פיליס בקסטר | המשרתת האישית של הליידי קורה גרנתהם | עונות 4–6 |
| מייקל סי פוקס | אנדרו (אנדי) פרקר | משרת באחוזה | עונות 5–6 |
צוות השחקנים > דמויות נוספות

| שחקן | דמות | תיאור | הופעות בסדרה |
| --- | --- | --- | --- |
| דייוויד רוב | ד"ר ריצ'רד קלרקסון | רופא המשפחה | 1– |
| רוברט בת'רסט | סר אנתוני סטראלן | אלמן שמחזר אחרי ליידי אדית' | 1–שלישית |
| איאן גלן | ריצ'רד קרלייל | עיתונאי ומוציא לאור; מאורס לליידי מרי | עונה 2 |
| זואי בויל | מיס לוויניה סוויר | ארוסתו של מת'יו | עונה 2 |
| צ'ארלס אדוארדס | מייקל גרגסון | עורך ומוציא לאור; מחזר אחרי ליידי אדית | עונה 3 ורביעית |
| שירלי מקליין | מרתה לווינסון | אמה האמריקאית של ליידי קורה | עונה 3, פרק חג המולד 2012, פרק חג המולד 2013 |
| פול ג'יאמטי | הרולד לווינסון | אחיה האמריקאי של ליידי קורה | פרק חג המולד 2013 |
| ג'ונתן קוי | ג'ורג' מארי | עורך הדין של לורד גרנתהם |  |
| טום קאלן | אנטוני פויל, ויקונט גילינגהם | מחזר של ליידי מרי קרולי | עונה 4 וחמישית |
| ג'וליאן אובנדן | צ'ארלס בלייק |  | עונה 4 – שישית |
| פול קופלי | מר מייסון | אביו של ויליאם מייסון | עונה 2 – שישית |
| אנדרו סקרבורו | טימותי "טים" דרו | האיכר שבביתו משכנת ליידי אדית' את בתה מריגולד | עונה 4 – שישית |
| אמה לונדס | מרג'י דרו | אשתו של טימותי דרו | עונה חמישית – שישית |
הפקה

המפיק גארת נים (אנ') וחברת ההפקה "קרנבל פילמס" פנו לג'וליאן פלוז לכתוב סדרת דרמה שמתרחשת בבית אחוזה בתקופה האדוארדית. פנייתם אליו הייתה בעקבות הסרט זוכה האוסקר על התסריט "גוספורד פארק" שכתב פלוז. למרות שבתחילה לא רצה לעבוד על פרויקט דומה ל"גוספורד", שבועות מעטים אחר כך חזר לנים עם סיפור מסגרת לעונה הראשונה. פלוז כותב את התסריטים, ואשתו אמה היא העורכת.
הייעוץ ההיסטורי לסדרה נעשה על ידי אלאסטיר ברוס, הן ביחס למנהגים החברתיים והן ביחס לאירועים ההיסטוריים. התרחשויות בעלילה כגון פרשת הדיפלומט הטורקי או הפיכתה של דאונטון לבית חולים מתבססים על אירועים היסטוריים אמיתיים.
הפקה > אתרי צילום

בית האחוזה "טירת הייקליר" (Highclere Castle) שבמחוז המפשייר שימש לצילומי החוץ וגם לרוב צילומי הפנים של הסדרה. הצילומים של המטבח, אגף המשרתים וחלק מחדרי השינה של האדונים נעשו באולפני אילינג.
סצנות חוץ צולמו בכפר במפטון שבאוקספורדשייר, בעיקר כנסיית סט. מרי והספרייה ששימשה כמקום הכניסה לבית החולים. הצילומים בשוחות במהלך המלחמה בצרפת נעשו באזור הכפרי של סאפוק קרוב לכפר אייקנהם (Akenham).
סצנות רבות צולמו באתרים היסטוריים ובאחוזות נוספות. האחוזה "הקסבי פארק" שסר ריצ'רד קרלייל שוקל לקנות בעונה השנייה הוא חלק מ"וודסדון מנור" בבקינגהמשייר. טירת אינוורארי בארגייל וביוט שבסקוטלנד שימשה לצילומי ספיישל חג המולד. "גרייס קורט" באוקספורדשייר שימש כביתם השני של משפחת קרולי, מקום אליו התכוונו לעבור בעונה השלישית עקב קשיים כלכליים. סצנות בית הכלא בעונה השלישית צולמו ב"לינקולן קאסל" שבלינקולנשייר.
האחוזה הבדיונית ממוקמת במחוז יורקשייר. הדמויות בסדרה מזכירות ערים כגון איזינגוולד, קירקבי מיילזרד, קירקבימורסייד, מלטון, מידלסברו, ריפון, ריצ'מונד ותריסק הממוקמות בצפון יורקשייר, כמו גם את הערים יורק ולידס.
קבלה וביקורת

"אחזות דאונטון" זכתה לשבחים רבים ממבקרי הטלוויזיה, וכן זכתה בפרסים רבים. בשנת 2011 זכתה בפרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר וכן בפרס אמי למיני-סדרה הטובה ביותר. אחרי שתי עונות הסדרה הייתה מועמדת ל-27 קטגוריות של פרס אמי, יותר מכל סדרת טלוויזיה בינלאומית אחרת בהיסטוריה של "פרס אמי". בנוסף, הסדרה הוכרה בספר השיאים של גינס כסדרה בשפה האנגלית שזכתה במירב שבחי הביקורת לשנת 2011.
זו סדרת הדרמה המצליחה ביותר הן ברשת ITV והן ברשת PBS ומספר הצופים בה הוא הגדול ביותר מאז סדרת הטלוויזיה חמדת ימים (Brideshead Revisited) מ-1981. עם שידור העונה השלישית, הפכה הסדרה להיות לאחת מתוכניות הטלוויזיה הנצפות ביותר בעולם.
הסדרה ספגה ביקורת קשה על כך שהציגה את יחסי המעמדות בבריטניה של ראשית המאה ה-20 באופן מרוכך, שיתקבל על הצופים. התנאים המצוינים שבהם חיו המשרתים, ללא ענישה פיזית או התעללות, ותשומת הלב והאהדה שקיבלו מהאדונים, גונו כרחוקים מאוד מהמציאות בתקופה.
סצנת האונס בעונה הרביעית עוררה סערה בקרב קהל הצופים שהביע זעזוע מקו העלילה הסנסציוני. יוצרי הסדרה דחו את הביקורת והדגישו כי לא התכוונו ליצור סנסציה אלא לדון בהשפעות של תקיפה מינית בתקופה המתוארת.
כיכר הכנסת

| --- | --- |

כיכר הכנסת ומגדל האופרה בתל אביב, יולי 2023
 מידע כללי
 על שם:  "בניין הכנסת הראשונה" שהיה בכיכר
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיר:   תל אביב-יפו
 רחובות מסתעפים:  רחוב הירקון, רחוב אלנבי
 
 קואורדינטות:  32°04′25″N 34°45′55″E﻿ / ﻿32.0736°N 34.7653°E﻿ / 32.0736; 34.7653
  מפת מיקום  מפה מפורטת  תבנית:לשוניות2  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כיכר הכנסת נמצאת במפגש הרחובות אלנבי ורציף הרברט סמואל (הטיילת) בתל אביב, בסמוך לשפת הים. היא נקראה בתחילה "כיכר הרברט סמואל" כשם הרחוב שנסלל בסמוך – רציף הרברט סמואל. לאחר קום המדינה הוחלף שמה לכיכר הכנסת על שם "הכנסת הראשונה" שהתארחה בבניין למשך תשעה חודשים עד דצמבר 1949 שאז עלתה לירושלים. לאחר מעברה של האופרה הישראלית לבניין קולנוע קסם ב-1958 כונתה גם "כיכר האופרה".
היסטוריה

ראשית הכיכר בשנות ה-20 של המאה ה-20, כשנחנך קזינו גלי אביב על שפת הים, ורחוב אלנבי הוסט מערבה ממסלולו המקביל לים, כדי לקשר את העיר לקזינו. מקום זה (שעדין לא היה צומת) היה בשנות העשרים הנקודה היחידה בתל אביב שבה רחוב ראשי הגיע לחוף הים. ב-1924 נפתחו בסמוך לנקודת המפגש של רחוב אלנבי עם הקזינו חוף רחצה מסודר ובתי מרחצאות. עם הזמן נבנו מתקני חוף נוספים, ורחוב מקביל לחוף הים, הוא רחוב הרברט סמואל של ימינו. בעקבות זאת הפך המקום לכיכר בעל מבנה של מניפה, ונבנה בו מעגל תנועה.
ב-1939 נהרסו בניין הקזינו ומתקני החוף, ונבנתה טיילת. בהזדמנות זו גם שונה עיצובה של הכיכר, ואי התנועה הורחב והפך לכיכר של ממש.
בתחילת שנות ה-30 נבנו בצד הצפוני ובצד הדרומי של הכיכר שני בתי מלון. הבניין הצפוני היה מלון וקפה סן רמו. בשנת 1949 התקיימו ישיבות הכנסת הראשונה בבניין קולנוע קסם, עד שהכנסת עלתה לירושלים בדצמבר אותה שנה. חדריו של מלון סן רמו שימשו לשכות לחברי הכנסת ובו החל דרכו מזנון הכנסת. לאחר מכן השתכנה בבניין האופרה הישראלית מייסודה של אדיס דה פיליפ, אשר פעלה במקום עד לשנת 1982.
כבר בשנות ה-50 החל האזור להידרדר, והציבור הדיר רגליו ממנו. הרחצה בחופים הסמוכים נאסרה בשל זיהום המים. בתי הקפה שלצד הכיכר הפכו לברים מפוקפקים ולמרכזי הימורים וזנות. בתקופה זו גם בוטל מעגל התנועה שהיה בכיכר והורחבו הרחובות.
בשנות ה-80 הוחלפה הטיילת המוזנחת בטיילת חדשה ורחבה, החופים נוקו, והציבור שב לפקוד את המקום. בשנת 1988 שונתה שוב חזות הכיכר. הכבישים הוצרו, נחסם הכביש מחוף הים אל רחוב אלנבי לצורך הקמת רחבה ומזרקה. בניין קולנוע קסם נהרס, ובמקומו נבנה מגדל האופרה, שכולל מספר קומות מסחריות ומגדל מגורים. הבניין משמר את עיצוב הקשתות של הבניין שנהרס, וכולל פינת הנצחה שמאזכרת את התקופה שבה שימש הבניין הישן כמשכן הזמני של הכנסת. בשנות ה-90 שופצו גם בניינים נוספים סמוך לכיכר.
בחודש ינואר 2022 נהרסה הכיכר לטובת מדרחוב שיוקם ברחוב אלנבי הסמוך במסגרת פרויקט הקו הסגול של הרכבת הקלה בתל אביב.
המזרקה בכיכר עם החזית אל חוף ירושלים
אזור כיכר הכנסת ב-1932
ארונו של ב"ז הרצל בכיכר הרברט סמואל,  אוגוסט 1949, מבט מדרום
כיכר הכנסת, מבט מהטיילת
המזרקה בכיכר הכנסת
הכיכר ותחילת רחוב אלנבי, 1935
הנצחה

לאחר הריסתו של בניין קולנוע קסם והכנסת הראשונה הוצבה לוחית זיכרון בבניין מגדל האופרה לציון מושבה של הכנסת הראשונה.
ראו גם

חוף תל אביב
לקריאה נוספת

מעוז עזריהו, תל אביב העיר האמיתית-מיתוגרפיה היסטורית, 2005, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עופר רגב, טיול קטן בעיר גדולה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
יעקב שביט, גדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב: עיר מטרופולין 1974-1993, הוצאת רמות אוניברסיטת תל אביב.
יעקב שביט, גדעון ביגר, ההיסטוריה של תל אביב: משכונות לעיר 1909-1936, הוצאת רמות אוניברסיטת תל אביב.
אורי דביר, נקודת חן-תל אביב, הוצאת מודן.
הערות שוליים

↑  מפת 'תל אביב יפו' מאת קלאוזנר, בהוצאת סטימצקי, 1952 בערך, עם סימון המבנה 'כנסת' (סריקה זמינה לצפייה מתוך בניין הספרייה), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
גליפולי (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט באוסטרליה
כרזת הסרט באוסטרליה
 בימוי:  פיטר ויר 
 הופק בידי:  רוברט סטיגווד, פטריסיה לובל 
 תסריט:  דייוויד ויליאמסון (Williamson)
 עריכה:  ויליאם אנדרסון 
 שחקנים ראשיים:  מל גיבסון   מרק לי (Mark Lee)
 מוזיקה:  בריאן מאי (Brian May),   ז'אן מישל ז'אר
 צילום:  ראסל בויד 
 מדינה:  אוסטרליה 
 חברה מפיצה:  Village Roadshow, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  13 באוגוסט 1981
 משך הקרנה:  111 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט היסטורי, סרט מלחמה 
 מקום התרחשות:  אוסטרליה 
 תקופת התרחשות:  מערכת גליפולי 
 תקציב:  2.8 מיליון דולר
 הכנסות:  11,740,000 דולר אוסטרלי (באוסטרליה)   5,700,000 דולר אמריקני (בארצות הברית)
 הכנסות באתר מוג'ו:   gallipoli
 פרסים:  פרסי האקדמיה האוסטרלית (AACTA Awards)   הסרט הטוב ביותר   הבמאי הטוב ביותר   השחקן הטוב ביותר   שחקן המשנה הטוב ביותר   התסריט הטוב ביותר  הצלם הטוב ביותר
 דף הסרט ב־IMDb
 
גליפולי (באנגלית: Galipoli), הוא סרט אוסטרלי משנת 1981 שבויים על ידי פיטר ויר ובכיכובם של מל גיבסון ומרק לי (Mark Lee), אודות כמה בחורים צעירים מהאזור הכפרי של אוסטרליה המערבית שמתגייסים לצבא אוסטרליה במהלך מלחמת העולם הראשונה. הם נשלחים לחצי האי גליפולי באימפריה העות'מאנית (כיום טורקיה), שם הם נלחמים בקרב גליפולי. במהלך הסרט הצעירים מאבדים בהדרגה את תמימותם בנוגע למטרות המלחמה. שיאו של הסרט מתרחש במהלך הקרב של גייסות אנזא"ק בגליפולי ומתאר את ההתקפה הכושלת שהתרחשה בקרב על מעבר ההרים (Battle of the Nek) ב-7 באוגוסט 1915.
הסרט מספק תיעוד נאמן לחיים באוסטרליה של העשור השני של המאה העשרים המזכיר את סרטו של ויר מ-1975 "פיקניק בצל ההר (Picnic at Hanging Rock), שעלילתו מתרחשת בעשור הראשון של המאה העשרים, ומשקף את האידיאלים ואת דמויותיהם של האוסטרלים שהצטרפו ללחימה, כמו התנאים שהיו מנת חלקם בשדה הקרב. יחד עם זאת הוא משנה חלק מהאירועים לצורכי העלילה ומכיל כמה אי דיוקים היסטוריים.
הסרט הופק לאחר צאתו לאקרנים של הסרט מ"הגל החדש האוסטרלי" (Australian New Wave), "משפטו של סגן מורנט" משנת 1980 ואחריו הופקו בשנת 1985 המיני סידרה "אנזאק"ס" (ANZACs) והסרט "הפרשים הקלים" (The Lighthorsemen) בשנת 1987. הנושא החוזר ונשנה בסרטים אלה הוא הזהות האוסטרלית כמו רעות, שובבות, אובדנה של התמימות במלחמה והתבגרותה של האומה האוסטרלית. תמה זו נקראה מאוחר יותר "רוח אנזא"ק" (ANZAC spirit).
הרעיון בסרט

הרעיון המרכזי בסרט הוא אובדן התמימות וההתבגרות של החיילים האוסטרלים ושל האומה שלהם. באחת הסצנות המוקדמות ניתן לראות את הדוד ג'ק קורא מספר הג'ונגל על מוגלי שהגיע לבגרות ועתה חייב לעזוב את משפחת הזאבים שבה גדל. השחקן מל גיבסון העיר: "קרב גליפולי היה בעצם לידתה של אומה. היה זה ניפוץ החלום האוסטרלי. הם התאחדו להילחם בהונים (כינוי לגרמנים) ונהרגו באלפיהם במלחמת חפירות מלוכלכת קטנה".
הסרט יוצר הקבלה בין תחרות ספורטיבית לבין המלחמה, כאשר בחור המתגייס לבריגדת הרוכבים, מכנה את המלחמה בהיותו בתחרות הריצה: "המשחק הגדול מכולם".
ההפקה

פיטר ויר רצה להפיק סרט על קרב גליפולי מאז ביקר שם ב-1976 ומצא צנצנת תרופות ריקה על החוף. הוא הכין ראשי פרקים לתסריט ונתן אותם לדייוויד ויליאמסון (Williamson) כדי שיכתוב את התסריט לסרט. לתסריט היו כמה גרסאות. חברת ההפקה לא אהבה את הגרסה הראשונה שהתקציב שלה עמד על 4.5 מיליון דולר אוסטרלי. במאי 1979 ביקש ויר מהמפיקה פטריסיה לובל (Patricia Lovell) שתיקח על עצמה את הפקת הסרט. התסריט אז התמקד לראשונה בסיפורם של שני אצנים. לובל הצליחה לגייס תקציב של 850,000 דולר שלא היה מספיק לצורכי ההפקה.
במאי 1980 הכריזו איל התקשורת רופרט מרדוק ורוברט סטיגווד (Robert Stigwood) כי הם מקימים חברת סרטים חדשה (Associated R&R Films). לובל פנתה אליהם עם התסריט והם הסכימו לממן את ההפקה בתנאי שהתקציב לא יעלה על 3 מיליון דולר. לובל ציינה מאוחר יותר שהתקציב הגיע ל-2.8 מיליון דולר והיה הסרט האוסטרלי בעל התקציב הגבוה ביותר שהופק עד אז. אביו של רופרט מרדוק, קית' מרדוק (Keith Murdoch) היה עיתונאי במהלך מלחמת העולם הראשונה. הוא ביקר ביקור קצר בגליפולי בספטמבר 1915 והפך להיות מתנגד בולט כנגד ניהול המערכה על ידי הבריטים.
המוזיקה המקורית לסרט נכתבה על ידי המלחין האוסטרלי בריאן מאי (Brian May), שכתב גם את המוזיקה לסרט מקס הזועם. יחד עם זאת הקטע המרשים ביותר בסרט מבחינת הפסקול שלו הוא במהלך סצנות הריצה שנכתב על ידי חלוץ המוזיקה האלקטרונית הצרפתי, ז'אן מישל ז'אר.
הסרט צולם בעיקר באוסטרליה הדרומית כולל הסצנות שמתרחשות בגליפולי. הסצנות שמתרחשות בפירמידות ובקהיר צולמו במצרים.
דייוויד ויליאמסון מופיע בסרט בהופעת קמע כחייל אוסטרלי שמשתתף במשחק פוטבול אוסטרלי במצרים. סצנת נשף הפרידה שלא הופיעה בתסריט המקורי, הייתה רעיון של הרגע האחרון של ויר ועלותה הייתה 60,000 דולר.
הצלחת הסרט

הסרט "גליפולי" הצליח באוסטרליה עם הכנסה של 11,740,000 דולר אוסטרלי וזכה בשמונה פרסי האקדמיה האוסטרלית (AACTA Awards), כולל הפרסים לסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והצלם הטוב ביותר. למרות שזכה לביקורות טובות ברמה עולמית לא היווה הסרט הצלחה קופתית ברמה עולמית והכניס רק 5.7 מיליון דולר אמריקני בארצות הברית, אך היה מועמד לפרס גלובוס זהב לסרט הזר הטוב ביותר.
ביקורות

"גליפולי" מציג את התנאים ואת האירועים שחוו החיילים בקרב גליפולי. דמותו של האתלט ארצ'י המילטון הושפעה מדמותו של טוראי ווילפריד הרפר (Wilfred Harpe) מרגימנט הפרשים העשירים (10th Light Horse Regiment) שנלחם אף הוא בקרב על מעבר ההרים ומופיע בספרו של צ'ארלס בין (Charles Bean) "היסטוריה רשמית של אוסטרליה במלחמת 1914-1918":
"ווילפריד... נראה לאחרונה כשהוא רץ כמו נער בתחרות בבית הספר, במהירות הגבוהה ביותר האפשרית"
הסטייה הבולטת ביותר של הסרט מהמציאות, ועליה הובעה הביקורת העיקרית, היא תיאור שרשרת הפיקוד בקרב על מעבר ההרים. למרות שהוא לובש מדים של הכוח האימפריאלי האוסטרלי, קולונל רובינסון נחשב לעיתים בטעות כאנגלי על פי מבטאו, שלמעשה זהו מבטא משולב אוסטרלי-אנגלי שהיה אופייני לתקופה ולא ניסיון מכוון להטעות את הצופים.
בכל מקרה, דמותו של קולונל רובינסון מיוחסת לדמותו של קולונל ג'ון אנטיל (John Antill), קצין אוסטרלי שהיה מפקד הבריגדה השלישית ונלחם גם במלחמת הבורים. אכן מעט מאוד שליטה ופיקוד בריטים היו בקרב על מעבר ההרים. בספרו רב המכר "גליפולי" משנת 2001 מסכים ההיסטוריון לס קרליון (Les Carlyon) שהסרט מציג בצורה לא הוגנת את האנגלים בקרב והוא תולה בכנות את האשמה בעמיתו של אנטיל, מפקד בריגדת הרוכבים השלישית האוסטרלית, בריגדיר גנרל פרדריק יוז (Frederic Hughes): "גודל הטרגדיה של הקרב על מעבר ההרים היה בעיקר תוצאה של מחדל של שני אוסטרלים חסרי יכולת, יוז ואנטיל".
הסרט רומז שהגנרל הדמיוני גרדינר ביטל את התקיפה, כאשר במציאות ההתקפה דעכה כאשר מחצית מהתוקפים בגל הרביעי הסתערו בלי שקיבלו הוראה בעוד שהקצין שנותר בחפירות ושרד את המתקפות הקודמות, לוטננט קולונל נואל ברייזר (Noel Brazier) ניסה להפסיק את ההתקפה.
מבקרים נוספים, כולל קרליון, ציינו שההתקפה האוסטרלית במעבר ההרים הייתה פעולת הסחה להתקפה של הניו זילנדים בסארי באיר (Sari Bair) ולא של הנחיתה הבריטית בסובלה. לפיכך הבריטים לא "שתו תה על החוף", בזמן שהאוסטרלים נהרגו למענם. יתר על כן, שתי פלוגות של רגימנט "הקלעים המלכותים הוולשים" (Royal Welch Fusiliers) הבריטי, ספגו למעשה אבדות כבדות בנסותם לסייע להתקפה האוסטרלית במעבר ההרים, כאשר היה ברור שההתקפה נקלעה למשבר. היסטוריונים אחרים ביקרו את הסרט על כך שהוא מתאר את הקצינים הבריטים ואת הבוז שהם חשו כלפי המשמעת של האוסטרלים בקו החזית. לדעתו של רוברט ר. ג'יימס (Robert R. James), אין כל עדות לכך שהתנהגות כזאת של הפיקוד הבריטי כלפי הכוחות האוסטרלים שהיו כפופים אליהם, אכן התקיימה. יחד עם זאת ההתייחסות המזלזלת של הפיקוד הבריטי למשמעת של הכוחות האוסטרלים בקו החזית, תועדה בהרחבה על ידי היסטוריונים ותיקים כמו צ'ארלס בין ועל ידי היסטוריונים חדשים כמו לס קרליון ועולה גם בסיפוריהם של הניצולים.
ראו גם

קרב גליפולי
היסטוריה צבאית של אוסטרליה
אנזא"ק
לקריאה נוספת

יונתן גן אור, "אכן יש לנו עבר": הסרט 'גליפולי' כאנדרטת אנזא"ק מרשימה, היֹה היה: במה צעירה להיסטוריה 9, 2012, עמ' 124–131.
הערות שוליים

↑  מידע מהאתר של מרדוק
↑  Box Office Mojo: Gallipoli, total domestic gross
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 1980: משפטו של סגן מורנט | פרסי מכון הקולנוע האוסטרלי – הסרט הטוב ביותר   1981: גליפולי  | הבא: 1982: לבבות בודדים |
דן תורג'מן

| --- | --- |

דן תורג'מן, 2013
 לידה:  17 באוקטובר 1958 (בן 66) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 פרופיל ב-IMDb
 
דן תורג'מן (נולד ב-17 באוקטובר 1958) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה

תורג'מן נולד, גדל והתחנך בירושלים. שירת כקצין בחטיבת הצנחנים ולאחר שחרורו למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בחוג לתיאטרון במגמת משחק.
ביוגרפיה > קריירה בקולנוע ובטלוויזיה

תפקידו הראשון של תורג'מן בקולנוע היה בתפקיד משנה, כקצין מצרי, בסרט "אוונטי פופולו" שיצא לאקרנים ב-1986. אחר כך כיכב בתפקיד הראשי בסרט "בצילו של הלם קרב", שצולם במהלך 1987 ויצא לאקרנים באפריל 1988.
בשנת 1989 שיחק בשני סרטי דרמה היסטורית  "רכבת העמק", ו"אש צולבת" על פי תסריט שנכתב על ידי בני ברבש בהשראת פרשת חיה של חיה זיידנברג שהוצאה להורג על ידי לח"י בתקופת מלחמת העצמאות.
בשנת 1994 שיחק בסרט "בשם האהבה".
בשנת 1997 ביים וכיכב בסרט "מינוטאור" (המבוסס על ספרו של בנימין תמוז).
בשנת 1999 כיכב בסרט "הנעלם", סרט עלילתי על התאבדויות בצה"ל, בהפקת יחידת ההסרטה של דובר צה"ל, עבור קצין רפואה ראשי. המטרה הייתה למנוע, או לפחות להפחית את מספר התאבדויות. אך בסופו של דבר החליט הרמטכ"ל לגנוז את הסרט והוא מעולם לא הוקרן בציבור.
בשנת 2000 שיחק בסרט הקולנוע "זאיה", בבימויו של יונתן פז. הסרט לא הופץ ונערך שוב בשנת 2016 בשם "מבחן החלב".
בשנת 2004 ביים את הסרט וכיכב בסרט "משהו מתוק", לצד איילת זורר.
בשנת 2012 ביים את הסרט "רימון הזהב" עם אחינועם ניני, מיכאל מושונוב, גלית גיאת והדר עוזרי. ב-2016 השתתף בסרט "חדרי הבית" של איתן גרין.
בשנת 2017 השתתף בסרטו של רפאל רביבו "אמור".
בטלוויזיה שיחק תורג'מן בהפקות רבות, כגון: "החופש האחרון", "חיית החושך", "סיטי טאוור" בתפקיד עמית בעל מסעדה, “Desperate Rescue”, "חדר מיון", ”סיפורים לשעת לילה מאוחרת", וכן כיכב ב-2001 בתפקיד ראשי בטלנובלה הישראלית הראשונה" לגעת באושר", וכן בסדרות "השמיניה" ו"אננדה". בשנת 2002 הנחה את הטקס "אני רוצה להיות נטליה", לאחר הצלחת הסדרה "לגעת באושר" ששודרה בהוט 3.
ביוגרפיה > קריירה בתיאטרון

תפקידו הראשון של תורג'מן בתיאטרון היה ב-1985, במחזה "בתחילת קיץ 1970" על-פי סיפור מאת א.ב.יהושוע, שעלה בפסטיבל עכו. אחר כך במשך השנים השתתף תורג'מן בהצגות רבות, ביניהן: "החייזר", "שחק אותה סם", "המלך ארתור ואבירי השולחן העגול", "הנסיך הקטן", "הפיצוץ ברחוב אהלן", "תשליך", "טיטוס אנדרוניקוס" ו"הסוחר מוונציה" והיה אף מועמד מספר פעמים לתואר "שחקן השנה".
ב-2003 כיכב במחזמר "מסעות הנסיך הקטן".
ב-2006 שיחק בהצגת הילדים "צבעים בחול", סיפור נעוריו של הצייור נחום גוטמן, בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
ב-2016 החל להשתתף בהצגה "לכודים" בתיאטרון הקאמרי.
חיים אישיים

תורג'מן היה נשוי לשחקנית ענת עצמון, אותה הכיר על סט הסרט "בצילו של הלם קרב", ולהם שני בנים, המוזיקאי ליאם תורג'מן והשחקן אלעד תורג'מן. השניים התגרשו ב-2003, לאחר 12 שנות נישואים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל לעסק בשיווק ויזמות קרקעות, ובבעלותו חברת הפקות ו-30% בחברת מלון כנרת ספא בע"מ.