stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישעיה אשר זליג מרגליות
ביוגרפיה

נולד בשנת תרנ"ג בעיר חלם (אז תחת שלטון אוסטרו-הונגרי), למעני רעכיל ור' יעקב צבי מחסידי בעלז. בשנת 1906 שלח אותו אביו, לאחר שנועץ באדמו"ר מבעלז, לארץ ישראל. בירושלים למד בתלמוד תורה חיי עולם, ובגיל 16 נישא לחנה דבורה. התגורר זמן מה בחברון, ולמד בישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד.
באותה תקופה התקרב לרבי אברהם שמחה הורוביץ, האדמו"ר מבארנוב, והיה שליח ציבור בבית מדרשו בשכונת בית ישראל. הוא שימש את הרב מבארנוב עד פטירת האחרון בט"ו באדר א' תרע"ו.
רבו השני היה הרב חיים שאול הכהן דוויק, בישיבתו (ישיבת רחובות הנהר), שבשכונת הבוכרים, למד קבלה. מרגליות הכיר לרבו את הפירוש הקבלי על התורה "היכל ברכה", מאת האדמו"ר מהרי"א ספרין מקומרנא, והוא תכנן להוציאו לאור מחדש, אולם מלחמת העולם הראשונה גדעה את תוכניותיו. בשנת תרפ"ה, בשליחות רבו זה, נסע מרגליות לדמשק והשתטח שם על קבר רבי חיים ויטאל.
בימי מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים בידי שלטונות העות'מאנים, יחד עם כל הנתינים הזרים, ושם הצטרף ל"ישיבת ארץ ישראל" באלכסנדריה, בראשותם של רבי מנחם מנדל נאה ובנו הגרא"ח נאה.
בשנת תר"פ (1919) שבו כל הגולים, ובתוכם מרגליות, לירושלים. באותה תקופה התקרב לרבו השלישי רבי שלמה אליעזר אלפנדרי ("הסבא קדישא"). מרגליות קישר בין הרב אלפנדרי לבין רבי חיים אלעזר שפירא ממונקטש. כן פעל להוציא לאור את תשובותיו של הרב אלפנדרי, ופרסם את תולדותיו בהקדמה לשו"ת.
היה ממייסדי ומראשי ישיבת "דברי חיים" של הרב יעקב הלברשטאם האדמו"ר מטשאקאווא, ולימד בה קבלה. עמד בקשר הדוק עם החזון איש, והחליף עמו מכתבים. כן התכתב והתיידד עם האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים.
הרב מרגליות היה ידוע במלחמתו נגד הראי"ה קוק. בשנת תרצ"ג, במהלך הלווייתו של הרב חיים שאול הכהן דוויק, הפריע לרב קוק להספיד את הנפטר, נאסר בידי משטרת המנדט ושוחרר בערבות. כן תקף מרגליות בחריפות קשה את תלמידי וראשי ישיבת חברון, אשר "ייבאו" ארצה לבוש מודרני. מרגליות שלח אגרת תקיפה אל הרבי מגור "האמרי אמת", בו הוכיח את האדמו"ר על לבושה של אשת אחיו ר' נחמיה, אשר חבשה כובע ולא מטפחת.
נפטר בכ"ז בניסן ה'תשכ"ט ונטמן בהר הזיתים.
בתו נישאה לרבי יחיאל פישל אייזנבאך, ראש ישיבת המקובלים שער השמים. בת נוספת נישאה לר' דב (בערל) חנון, חסיד חב"ד. נכדו הוא רבי אברהם שמחה חנון, האדמו"ר מקהל חסידי ירושלים.
מירון והילולת ל"ג בעומר

למרגליות היה קשר נפשי עמוק למירון ולרבי שמעון בר יוחאי, והיה מגיע לקברו מספר פעמים בשנה. את יום ל"ג בעומר חגג כיום טוב, לבוש בשטריימל ובגדים חגיגיים. אהב את מנהג החלאקה, ובאמצעות מספרי כסף שהיו קשורות לצווארו בשרשרת זהב ביצע את הטקס לאלפי ילדים, תוך כדי שהתזמורת מנגנת את "אושר זעליג'ס ניגען" (ביידיש: ניגונו של אשר זעליג, מוכר כניגון "משה אמת" של חסידי ברסלב). בין הספרים שחיבר, מספר ספרים על רבי שמעון בר יוחאי ורבי אלעזר בנו.
אידאולוגיה קנאית

בכתביו ניסה הרב מרגליות להתוות אידאולוגיה לעדה החרדית כולה. עם זאת הוא אינו דמות אופיינית לעדה, ואף נתגלעו חיכוכים בינו לבין אנשים מתוכה.
אידאולוגיה קנאית > הפרדסטינציה הדואליסטית

הריא"ז מרגליות חילק את עם ישראל לשניים – "ישראל" ו"ערב רב". על פי תאוריית הפרדסטינציה הדואליסטית הזאת, גורלה של היהדות החרדית המתבדלת - ישראל - לגן עדן, לעומת שאר העם - הערב רב, שגורלו - לגיהנום. על פי שיטה זאת שם "ישראל" חל על היהדות החרדית המתבדלת בלבד, וכל השאר אינם ראויים לשם זה. לפי דעתו, קריאת שם ישראל על "ערב רב", היא סילוף גמור: "שכל מיני הכתות הם ועוזריהם המה מערב רב, וממצרים באו, ואין להם שום שייכות לעם ישראל". וכן, "אינם משורש ישראל כלל".
היות שכך, גם הכלל ההלכתי שקבע האמורא רבי אבא בר זבדא: "ישראל אף על פי שחטא ישראל הוא" (בבלי, סנהדרין, מ"ד א) אינו חל עליהם. הריא"ז מרגליות העתיק את תפילתו האנטי-שבתאית של היעב"ץ, המשתמש בכינוי "ערב רב" כנגד התנועה השבתאית, ומשתמש בה כנגד ה"ערב רב" של ימינו.
על פי תאוריה זאת, גם דרך התשובה חסומה בפני חלק הארי של העם, והריא"ז מרגליות נוקט כלפי כל מי שאינו בן העדה בלשון "אינו חוזר לחזקתו לעולם" או "אין לו תקנה".
אידאולוגיה קנאית > קנאות

קנאות פסיבית: היבדלות - לדעת מרגליות, על "ישראל" להיסגר בתוך עצמם ולהיבדל מן ה"ערב רב", ולא להשתתף עמם בשום נושא – לא של קדושה ולא של חולין:
לא להעלות אותם לתורה, לא לאכול ממאכליהם, לא להינשא בהם, לא לסחור עמהם ולא לדבר בשפתם – (אין לדבר עברית).
לשיטתו, חייב אדם להתנכר לחלוטין, אפילו לבני משפחתו הקרובים, אם הם נמנים עם ה"ערב רב"; אם אחד מהם רוצה לשוב ולהסתפח ל"ישראל", יש לנהוג בו כגוי שבא להתגייר, ואף על פי שהוא נימול, יש לחזור ולהטיף ממנו דם הברית.
קנאות אקטיבית: שנאה - בני ישראל מצווים לשנוא את ה"ערב רב", ואין בכך עבירה כלל. מצווה גדולה היא לקלל את ה"ערב רב". בספרו על תיקון חצות, הוסיף הריא"ז מרגליות תפילה מיוחדת כנגד ה"ערב רב".
לגישתו של הריא"ז מרגליות מצווה גדולה היא להתבזות ולהתענות מידי ה"ערב רב", וזה בדרגת קידוש השם כמו כן, מצווה להילחם בהם, לריב ולהתקוטט איתם.
ההתייחסות לדתיים ולחרדים
האידיאלוגיה הקנאית מתייחסת באופן שלילי לדתיים ה"מתונים", המקרבים את ה"ערב רב" ואינם נוטלים חלק בחובת הריב והקטטה איתם. לדעתם, כל המתחבר ל"ערב רב", שורש נשמתו מהם. על כן שופכים הדוגלים בה את חמתם על רבני ומנהיגי "המזרחי"; אך יותר מכל כעסם מופנה כלפי אלו הלבושים כחרדים, מתנהגים כמותם, אך משנים ממנהגי אבות.
ספריו

מרגליות הדפיס כ-30 ספרים. רוב ספריו הם ליקוטים מספרים אחרים בליווי הערותיו, הבהרותיו והסבריו.
קומי רני – ירושלים תרפ"ה
ביאור השיר בר יוחאי – ירושלים תש"ב. נערך מחדש בשנת 2014 בספר "פניני הריא"ז" מחולק לשלושה חלקים: פשט; סוד המובן לכל אחד; סוד המובן לחכמי הרז
כוחו דרבי אלעזר בן רשב"י – ירושלים תש"י
ספר שבחין דרשב"י
מידות רשב"י, כל מאמרי רשב"י מכל התורה כולה, עם מראה הזוהר (חלק א, חלק ב) – הקבלות ממאמרים בזוה"ק למאמרי רשב"י בש"ס (הוא ערך זאת בשבתו תקופות ארוכות - ללא ספרים - בקבר רשב"י שהיה שומם באותן שנים), ירושלים תרצ"ז
אשרי האיש – ירושלים תרפ"ז
קומי אורי – על ענייני ביאת משיח והגאולה, ירושלים תשל"א
עמודי ארזים – על חובת גידול זקן ונישואים בגיל צעיר
אומר קרא – על חשיבות לימוד הקבלה בתקופה לפני הגאולה.
דעת הקדושה – ליקוט מאמרים על ענייני אישות
קונטרס כל הנקרא בשמי – רשימת שמות מלאכים ושמות קדושים
תקון חצות – מסודר לפי סידור הרש"ש ושמות נוספים, ירושלים תרפ"ה
מאמרי רבי אלעזר ברשב"י – ירושלים תרצ"ז-ת"ש
כיסא אליהו הנביא – ענייני ברית מילה, ירושלים תשכ"ג
לקריאה נוספת

שמעון מרגליות, אזמ"ר בשבחין – תולדות הרב החסיד המקובל ר' ישעיה אשר זעליג מרגליות זצ"ל, ירושלים ה'תשס"ג
מנחם פרידמן, חברה ודת: האורתודוקסיה הלא-ציונית בארץ-ישראל ה'תרע"ח-ה'תרצ"ו 1936-1918, הוצאת יד יצחק בן-צבי 1978
הערות שוליים

↑  חיים אלעזר שפירא, מסעות ירושלים,
↑  שניאור זלמן ברגר, "תורת אמת" נתן לנו, באתר חב"ד אינפו (כתבה סרוקה מגיליון "בית משיח", 790), ‏א' סיון ה'תשע"א
↑  מוטי ענברי, ‏אקטיוויזם משיחי בפועלו ובהגותו של הרב חיים אלעזר שפירא ממונקאטש בין שתי מלחמות עולם, קתדרה 149, תשרי תשע"ד, עמ' 77-104
↑  חגיגת שמחת מצווה בירושלים, הצופה, 14 במאי 1941; ישיבת "דברי חיים" בירושלים, הצופה, 5 ביוני 1942; שמחת-מצווה בישיבת "דברי חיים", הצופה, 10 באוגוסט 1942
↑  נפטר רב מקובל, דבר, 4 בינואר 1933.
↑  הרב מנחם מנדל פרוש תיאר את האירוע במילים אלה: "כשהתחיל הרב [קוק] להספידו ברחוב יפו, במקום שהיו המון רב מכל הגוונים, לא יכלו לעצור [הקנאים] ברוחם הפראית. בייחוד קנאי מבוהל ידוע [מרגליות], ששירת את הנפטר, התפרץ אל הרב בקריאות של בוז להפריע את הספדו של הרב. וכמובן שנמצאו בין הקהל אלה שלא עמדו מנגד, ואחזו בהפורעים, וסתמו את פיהם והשליכו אותם מחוץ להקהל. אך מהם נמצאו פוחזים שהתחילו בצעקות. והדבר הגיע לידי הכאות משני הצדדים, והיה הכרח להשתמש בשוטרים להשקיט אותם, עד שהרב המשיך בהספדו. התנפלות פומבית וגסה כל כך שעוד לא היה כמוה!" (בתוך החומות, ירושלים תש"ח, עמ' 239).
↑  עמודי ארזים, החל מעמ' מה (באריכות רבה)
↑  מנשה אונגר, המחלוקת "לשם שמים" בירושלים, הארץ, 26 ביולי 1927
↑  חיים פיקרש, זקני מירון בהילולא, הצופה, 13 במאי 1960.
↑  מן ההוי של מאה שערים, המשקיף, 6 במרץ 1941; השתוללות קנאי "אגודת־ישראל" בירושלים, הארץ, 6 במרץ 1941; "גוזזי הזקנים" פונים לציבור בכרוזי הסברה, הַבֹּקֶר, 7 במרץ 1941
↑  אשרי האיש סה' עמוד ב'.
↑  אשרי האיש כד' עמוד ב'
↑  מרגליות, אשרי האיש, דף כה, עמ' א.
↑  מרגליות, אשרי האיש, דף ו, עמ' ב.
↑  מרגליות, אשרי האיש, דף כג ואילך.
↑  מרגליות, אשרי האיש, דף ו.
↑  מרגליות, קומי רוני, דף כט, עמ' ב.
↑  מרגליות, אשרי האיש, דף עז, עמ' א.
↑  מרגליות, אשרי האיש, פרק ו'.
↑  מרגליות, אשרי האיש, כא.
↑  מרגליות, קומי רוני, כב-כה.
↑  מרגליות, אשרי האיש, פרק ד', ביאור השיר ו.
↑  מרגליות, אשרי האיש, פרק ז'.
↑  מרגליות, קומי רוני, כז, עמ' ב., וכן מעין זה כתב הגר"א בספר קול התור
↑  מרגליות, אשרי האיש, כח, כט, מה, מט.
↑  ספרו "קומי רני", ירושלים ה'תרפ"ה, באתר היברובוקס.
↑  על ידי נכדו יעקב צבי אייזנבך בן הרב יחיאל פישל אייזנבך.
↑  ספרו "ביאור השיר בר יוחאי", ירושלים תש"ב, באתר היברובוקס.
↑  ספרו "אשרי האיש" בעניין התחברות לרשעים, ירושלים, באתר היברובוקס.
↑  ראו בשו"ת יבי"ע אומר ח"ט, יו"ד סי' י' (אות ז' והלאה) תגובתו החריפה של הרב עובדיה יוסף לקונטרס זה.
↑  ספרו "עמודי ארזים", ירושלים תרצ"ז, באתר היברובוקס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312693405171  ISNI: 0000 0000 7695 7942  LCCN: n85104571  VIAF: 86219033   WorldCat (עם VIAF): 86219033
גזלייטינג

גזלייטינג (מאנגלית: Gaslighting; בעברית: גִּזְלוּת דעת או גִּזְלוּת) היא צורת התנהגות הכוללת מניפולציה של הזולת כדי לגרום לאחר לפקפק בתפיסותיו, בחוויותיו, בתפיסת המציאות שלו או באופן בו הוא מבין מאורע. המושג משמש בעיקר בשפת הדיבור ופחות בשפה המקצועית. מדי פעם יש התייחסויות למושג בספרות הטיפולית, למשל בהקשר של טקטיקות מניפולטיביות של אנשים הסובלים מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית. בעבר השתמשו במושג זה כדי להתייחס למניפולציה קיצונית העלולה לגרום לאשפוז פסיכיאטרי. מקור המונח במחזה של פטריק המילטון "Gas Light" משנת 1938, שעובד לסרט Gaslight משנת 1944, אם כי המונח לא צבר פופולריות עד אמצע שנת 2010.
שיטות פעולה

גזלייטינג כולל ניסיונות לערער את היציבות הנפשית של הקורבן, ולשלול את הלגיטימיות של תפיסותיו ואמונותיו, באמצעות הכחשה, הטעיה, המעטת ערך, והסטת נושא השיחה. אנשים עלולים לנקוט בהתנהגות של גזלות הדעת, במודע או שלא במודע, תוך שימוש במגוון טקטיקות מניפולטיביות או פוגעניות, כדי לשלוט מעשית ופסיכולוגית בקורבן, להדוף ביקורת, ולהכחיש את התנהגותם.
מקרים של גזלייטינג נעים בטווח רחב, בין הכחשת הגזלייטר את קיומן של תקריות פוגעניות קודמות, הטלת ספק בזיכרון הקורבן, וכלה באירועים מוזרים שמביים הגזלייטר בכוונה לבלבל. מטרת הגזלייטינג היא לערער בהדרגה את אמונו של הקורבן ביכולתו להבדיל בין אמת לשקר, בין נכון לשגוי, בין מציאות לאשליה, ובכך להפוך את הקורבן לתלוי בגזלייטר בגלל אופן חשיבתו ורגשותיו.
המונח גזלייטינג משמש הן בפרשנויות פסיכולוגיות והן בפרשנויות פוליטיות ובפילוסופיה.
ההסבר הפסיכואנליטי

במאמר משנת 1981 טענו הפסיכואנליטיקאים ויקטור קלף ואדוארד ויינשל כי גזלייטינג כולל השלכה והפנמה ("העברה") של תכנים נפשיים מהגזלייטר לקורבן. התכנים הנפשיים כוללים רגשות, תפיסות, דחפים, התנגדויות, פנטזיות, אשליות וקונפליקטים. מחברי המאמר בחנו מגוון סיבות לנטייה של הקורבנות "לקבל ולהפנים את מה שאחרים מחצינים ומשליכים עליהם", והגיעו למסקנה כי גזלייטינג עשוי להיות "תצורה מורכבת מאוד, בעלת מבנה משוכלל ביותר, הכוללת תרומות והשפעות שונות מגורמים רבים במנגנוני הנפש".
בהמשך תיאר הפסיכיאטר תיאודור דורפט (1994) "העברה" זו של תוכני הנפש הלא מודעים של הגזלייטר כדוגמה להזדהות השלכתית. כדי שההזדהות ההשלכתית תהיה יעילה בהקשר זה, על הקורבן להיות לא-מודע לעובדה שמתרחש גזלייטינג. הגזלייטינג הופך להרסני כאשר הקורבן מזדהה גם עם תוכן ה"העברה" (התוכן שהושלך עליו מהלא-מודע של הגזלייטר). עם זאת, השפעות אלה מתפוגגות כאשר הקורבן מסוגל להפסיק להאמין לגזלייטר, ומפסיק להזדהות עם ההפנמות השליליות הנובעות מההזדהות ההשלכתית.
למרות שהתיאוריה הפסיכואנליטית מוכרת בפסיכולוגיה הפופולרית, מופנית כלפיה ביקורת לא מעטה. יש הטוענים כי היא אינה מבוססת מדעית, ואף יכולה להיחשב לפסאודו־מדע.
מאפיינים

גזלייטינג מתייחס לאדם או לקבוצת אנשים, הגזלייטר או הגזלייטרים, ואדם אחר שמשמש כקורבן, או אפילו קבוצת אנשים שמשמשת כקורבנות.
לפי הסופרת, הפסיכואנליטית והחוקרת רובי סטרן, גזלייטינג היא התנהגות אשר נלמדת באמצעות צפייה. כלומר, האדם היה עד לזה בעבר, נתקל במושג, ולמד ש"זה עובד", גם לוויסות עצמי וגם לוויסות הדדי (קו-רגולוציה). מחקר אחד הראה שגזלייטינג שכיח יותר בזוגות שבהם לאחד מהם או לשניהם תכונות לא מסתגלות של: דיכאון קליני, הפרעות הנגרמות על ידי שימוש לרעה בסמים, הפרעות מצב רוח (למשל, הפרעה דו-קוטבית), הפרעות חרדה (למשל, PTSD), הפרעות אישיות (למשל, NPD, BPD), הפרעות נוירו-התפתחותיות (למשל, ADHD), או שילוב של האמור לעיל (כלומר, תחלואה נלווית).
במאמר "גזלייטינג: תסמונת" (Gaslighting: A Syndrome, 1988), חקרו הפסיכולוגים ויליאם ניקולס וגרטרוד זמון-גאס רומנים של גברים מחוץ לנישואים וההשלכות שלהם על נשותיהם. הם תיארו כיצד גבר עלול לנסות לשכנע את אשתו שהיא מדמיינת דברים במקום להודות ברומן: "אישה מרימה טלפון בביתה שלה ובטעות שומעת על בעלה וחברתו מתכננים פגישה בזמן שהוא נמצא טיול בענייני עסקים". הכחשתו מערערת את התפיסה החושית שלה: "לא הייתי בטלפון עם אף חברה. בטח חלמת".
תפקידי התוקפן והקורבן יכולים להתחלף בתוך מערכת יחסים נתונה, ולעיתים קרובות, כל אחד מהמשתתפים משוכנע שהוא הקורבן. כאשר קבוצה של אנשים נמצאת בתפקיד התוקפן, גזלייטינג גורם נזק באמצעות "פעולות קטנות ולעיתים קרובות בלתי נראות של חברי הקבוצה שיש להן כוח בשל הצטברות הפעולות, החיזוק והתיקוף שלהם באמצעות החזרה". גזלייטינג משמש ככלי נשק קוגניטיבי הניתן בידי אנשים וקבוצות לשם "השגת שליטה בין אישית וחברתית בכל הנוגע לתפקוד הנפשי של אנשים אחרים וקבוצות אחרות".
אפקט אשליית האמת (אנ'), התופעה בה אדם מאמין לאמירה בשל חשיפה חוזרת ונשנית לאמירה זו, עלולה להתרחש אצל קורבן הגזלייטינג.
פסיכיאטריה

בתחום הפסיכיאטריה התפרסם דיווח בשנת 1977 על גזלייטינג בין הצוותים הרפואיים והפרא-רפואיים בבית חולים פסיכיאטרי למטופלת בגיל 80 שאושפזה בו, ככל הנראה, משום שלא הסתדרה עם בעלת הבית בו התגוררה, כאשר לבית החולים היה אינטרס כלכלי ברור להאריך את האשפוז שלה. בספר משנת 1996 טען דורפט כי "גזלייטינג ושיטות אחרות לשליטה בין אישית משמשות באופן נרחב בקרב אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש, כמו גם בקרב אנשים אחרים" מכיוון שהן שיטות יעילות לעיצוב התנהגות של אנשים. הוא ציין כי שיטות סמויות לשליטה בין-אישית כמו גזלייטינג משמשות פסיכותרפיסטים ורופאים בעלי עמדות סמכות, והמליץ על שימוש בשיטות שוויוניות יותר שאינן כרוכות במניפולציות סמויות מצד הפסיכותרפיסטים והרופאים על מנת "להתייחס למטופלים כשותפים שווים וכמשתפי פעולה אקטיביים".
אטימולוגיה

מקור המונח במחזה של פטריק המילטון "Gas Light" משנת 1938, והוא מתייחס למניפולציה פסיכולוגית שיטתית של בעל (בסרט, שארל בואייה) על אשתו (בסרט אינגריד ברגמן), שהופכת לקורבן למניפולציה מתמשכת. העיבודים הקולנועיים למחזה התפרסמו בשנת 1940 ו-1944 ("אורות הגז").
בסיפור, הבעל מנסה לשכנע את אשתו ואחרים שהיא מטורפת על ידי מניפולציה על אלמנטים קטנים בסביבתם, והתעקשות שהיא טועה, זוכרת דברים בצורה לא נכונה או הוזה כשהיא מצביעה על האלמנטים האלה. כותרת המחזה רומזת לאופן בו הבעל הפוגע מעמעם, לאט לאט, את אורות הגז בביתם, תוך שהוא מעמיד פנים ששום דבר לא השתנה, במטרה לגרום לאשתו לפקפק בתפיסת המציאות שלה. בהמשך, הוא משתמש באורות בעליית הגג האטומה, דבר שמעמעם את האורות בבית, כדי לחפש בסתר תכשיטים של אישה אותה רצח. הוא משמיע רעשים חזקים בזמן שהוא מחפש ואפילו מדבר לעצמו. האישה מבקשת שוב ושוב מבעלה לאשר את תפיסותיה לגבי האורות העמומים, הרעשים והקולות, אך בניגוד לעובדות במציאות, הוא ממשיך להתעקש שהאורות זהים, ושהיא משתגעת. הבעל עושה כל מאמץ על מנת לשכנע אותה לעבור הערכה פסיכיאטרית, ולאשפז אותה במוסד לחולי נפש, על מנת שיוכל להיות האפוטרופוס שלה ולהיות חופשי לחפש בעליית הגג את התכשיטים.
המונח "גזלייטינג" משמש בשיח היום-יומי מאז שנות השישים, לתיאור מאמץ הנעשה לשם תפעול ושליטה בתפיסת המציאות של אדם אחר או קבוצת אנשים, בידי אדם, ארגון או קבוצה. המונח משמש לתיאור התנהגות כזו בספרות הפסיכואנליטית מאז שנות השבעים. בספר של פלורנס רוש (אנ'), (1980) על התעללות מינית בילדים, היא סיכמה את הסרט "אורות הגז" של הבמאי ג'ורג' קיוקור (1944), וכתבה ש"גם היום המילה [גזלייטינג] משמשת לתיאור ניסיון להרוס את תפיסת המציאות של אדם אחר".
אטימולוגיה > בעברית

בשנת 2023 קבעה האקדמיה ללשון העברית את המונח "גִּזְלוּת דעת" כמונח העברי הרשמי לאופן התנהגות זה.
לאורך השנים הוצעו מספר מונחים עבריים לגזלייטינג. המילה "נרנור" (על משקל עִרְעוּר), שמתייחסת ללהבת הגז (נור – אור/נר/אש) המשתנה, הוצעה באופן לא רשמי כתרגום עברי של המונח. עוד הצעות לתרגום הן "עמעום הדעת" ו"הבהוב תודעתי" ו"הדלקת פנסים" (בהשראת לה קארה).
בפסיכולוגיה פופולרית ובספרי עזרה עצמית > גזלייטינג במערכות יחסים

ביחסים בינאישיים, המתעלל "צריך להיות צודק" על מנת "לשמר את תחושת העצמי שלו ואת התחושה שיש לו כוח בעולם"; והקורבן מאפשר למתעלל "להגדיר את תחושת המציאות שלו, במידה בה הוא הופך אותו לדמות אידיאלית ומבקש את אישורו". זוהי סוג של התעללות רגשית עם נימה של שמירה על השליטה.
המניפולציה הפסיכולוגית עלולה לגרום לקורבן להטיל ספק בזיכרונו, בתפיסתו ובשפיותו. המתעלל עלול להכחיש את חוויות הקורבן באמצעות שפה מבטלת: "אתה משוגע. אל תהיה כל כך רגיש. אל תהיה פרנואידי. פשוט התלוצצתי! ... אני מודאג; אני חושב שלא טוב לך".
תופעת הגזלייטינג נצפתה במקרים מסוימים של בגידה זוגית: "תרפיסטים עלולים לתרום למצוקת הקורבן באמצעות תיוג שגוי של תגובות הקורבן. [...] התנהגויות גזלייטינג של אחד מבני הזוג מספקות מתכון למה שמכונה 'התמוטטות עצבים'. עבור כמה מהקורבנות, ואפילו התאבדות בכמה מהמצבים הקשים ביותר".
הפסיכותרפיסטית סטפני מולטון סרקיס הסבירה כי נדרשת "מידה מסוימת של דיסוננס קוגניטיבי כדי להאמין לגזלייטינג" וכי "הדרך הבריאה ביותר לפתור דיסוננס קוגניטיבי" במצבים כאלה היא "פרידה מהצד המתעלל או התרחקות ממנו".
בפסיכולוגיה פופולרית ובספרי עזרה עצמית > סימנים לגזלייטינג

לפי פטרישיה אוונס, ישנם שבעה "סימני אזהרה" לגזלייטינג:
הסתרת מידע מהקורבן.
הצגה של מידע מטעה שמתאים להשקפה ולאג'נדה של המתעלל.
הונאה באמצעות הכחשת מידע בתוספת רציונליזציה בסיטואציות שבהן אין אפשרות להכחשה מוחלטת.
שימוש באלימות מילולית, בדרך כלל בצורה של בדיחות.
חסימת מידע ממקורות חיצוניים והסבת תשומת ליבו של הקורבן ממקורות אלה.
טריוויאליזציה, "מזעור", "דִחלול", ערך הקורבן או הדברים אליהם הוא מייחס ערך (ראו, למשל, טריוויאליזציה של השואה).
ערעור הקורבן על ידי החלשתו והחלשת תהליכי החשיבה הרציונליים שלו בהדרגה.
אוונס טוענת שהכרחי להבין את סימני האזהרה כדי להתחיל בתהליך הריפוי מההתעללות.
בפסיכולוגיה פופולרית ובספרי עזרה עצמית > שיטות של גזלייטינג

הפסיכולוגית אלינור גרינברג תיארה שלוש שיטות נפוצות של גזלייטינג:
הסתרה. המתעלל עלול להסתיר את מה שעשה מהקורבן. במקום להתבייש, הצד המתעלל עלול לשכנע את הקורבן לפקפק באמונותיו לגבי מצב-העניינים ולגרום לקורבן לחוש אשמה על חלקו בעניין.
שינוי. המתעלל מרגיש צורך לשנות משהו בקורבן. למשל, בדרך שבה הקורבן מתלבש או מתנהג. המתעלל רוצה שהקורבן יתעצב לתוך הפנטזיה שלו. אם הקורבן לא מציית, המתעלל עלול לשכנע את הקורבן שהוא או היא לא מספיק טובים.
שליטה. המתעלל עלול לרצות לשלוט באופן מלא בקורבן. לפיכך, המתעלל עלול לנסות להפריד אותם מחברים ומשפחה כדי שרק הוא יוכל להשפיע על מחשבותיו ומעשיו של הקורבן. המתעלל נהנה מהידיעה שהקורבן נשלט על ידו באופן מלא.
מטרתו הסופית של המתעלל, כפי שתוארה על ידי מאמנת הליכי גירושין, לינדזי אליסון, היא לגרום לקורבן לפקפק בבחירות החופשיות שלו ולהטיל ספק בשפיותו, כאשר בכך הוא הופך את הקורבן לתלוי יותר במתעלל. אחת מהטקטיקות המשמשות לפגיעה בהערכה העצמית של הקורבן היא כאשר המתעלל נע בין התעלמות מהקורבן לבין טיפול בו, כך שהקורבן יוריד את ציפייתו ביחס למה שמהווה חיבה עבורו, ויתפוש את עצמו כפחות ראוי לחיבה.
בפסיכולוגיה פופולרית ובספרי עזרה עצמית > התפקיד של מגדר בגזלייטינג

הסוציולוגית פייג' סוויט, כותבת בהקשר של אי-השוויון החברתי, היחסים האינטימיים ויחסי הכוחות הלא-שוויוניים הכרוכים באלימות במשפחה, שחקר טקטיקות גזלייטינג מראה שהן "מיגדריות בכך שהן מסתמכות על אסוציאציה של נשיות לאי-רציונליות".
"למרות הפופולריות של המונח גזלייטינג, סוציולוגים התעלמו ממנו והניחו את פיתוח התיאוריה לפסיכולוגים. עם זאת, מאמר זה טוען כי גזלייטינג היא בעיקר תופעה סוציולוגית ולא פסיכולוגית. יש להבין את תופעת הגזלייטינג כמושרשת באי-השוויון החברתי, במיוחד בכל הנוגע למגדר, כאשר הגזלייטינג מתרחש בעיקר במערכות יחסים אינטימיות בין שני צדדים שאינם שווי-כוחות. התיאוריה שפותחה כאן טוענת כי גזלייטינג היא תוצאה של גיוס סטריאוטיפים מבוססי-מגדר ואי-שוויון מבני ומוסדי כנגד הקורבנות כדי לתמרן את תפיסת המציאות שלהם. המאמר מתבסס על שימוש במקרה אסטרטגי של אלימות במשפחה על מנת לזהות ולאפיין את המנגנונים באמצעותם הגזלייטינג משפיע על הקורבן. במאמר זה, אני חושפת כיצד מתעללים מגייסים סטריאוטיפים מגדריים; סטריאוטיפים הקשורות לגזע, לאום ומיניות; כמו גם, אי שוויון מוסדי כנגד הקורבנות כדי לעמעם את תפיסת המציאות שלהם. אלה טקטיקות מגדריות משום שהן נשענות על האסוציאציה של נשיות עם חוסר רציונליות. גזלייטינג מהווה הזדמנות לסוציולוגים לתאר צורות כוח מגדריות שאינן מוכרות, והאופן שבו מגייסים אותם ביחסים בין אישיים".
על פי ד"ר קייט אברמסון, מניפולציית הגזלייטינג אינה קשורה באופן ספציפי לסקסיסטים, אם כי לעיתים קרובות נשים נופלות קורבן לגזלייטינג, בהשוואה לגברים שלעיתים קרובות עוסקים בגזלייטינג. אברמסון הסבירה שתופעה זו מתרחשת כתוצאה מהתניה חברתית, וכתבה כי "זה חלק ממבנה הסקסיזם שנשים אמורות להיות פחות בטוחות בעצמן, לפקפק בדעות שלהן, באמונות שלהן, בתגובות שלהן ובתפיסות שלהן, יותר מגברים. וגזלייטינג מערער את השקפותיו, אמונותיו, תגובותיו ותפישותיו של הקורבן. הנורמה המינית של ספק עצמי, על כל צורותיה, מכינה אותנו בדיוק לכך". אברמסון טוענת כי "השלב" האחרון של הגזלייטינג הוא דיכאון מז'ורי קשה. בהתייחס באופן ספציפי לנשים, ד"ר הילדה לינדמן טענה כי במקרים כאלה יכולתו של הקורבן להתנגד למניפולציה תלויה ב"יכולת לסמוך על השיפוט שלו", כאשר יצירת "נרטיב חלופי" עשויה לסייע לקורבן להשיג מחדש "רמות רגילות של סוכנות חופשית".
הפסיכותרפיסטית סטפני מולטון סרקיס, טוענת שגזלייטינג נוכח בדינמיקה שבין 30%–40% מהזוגות בהם היא מטפלת, וכותבת כי "גזלייטינג עלול להיעשות על ידי נשים כמו על ידי גברים" וכי "ככל שידוע לנו, המינים מיוצגים במידה שווה". היא מסבירה שאנחנו נוטים לחשוב שגברים משתמשים בגזלייטינג יותר מאשר נשים מכיוון ש"גברים לרוב נרתעים יותר (אולי נבוכים) לדבר עם מישהו על בן/בת זוג שמתעלל רגשית". אחת ההשפעות של הגזלייטינג היא לא להיות מסוגל להרגיש זכאי לרגשות שלך, בשל האשמה שהאדם השני משליך עליך.
בפסיכולוגיה פופולרית ובספרי עזרה עצמית > גזלייטינג ביחסי הורים וילדים

ילדים להורים חסרי אהבה עלולים להפוך קורבנות לגזלייטינג. גזלייטינג אימהי של בנות זכה לתשומת לב מיוחדת. בקטע שכותרתו "שקר, גזלייטינג והכחשה" ברב המכר שלה "אימהות שלא יכולות לאהוב: מדריך ריפוי לבנות", מתארת המטפלת והסופרת סוזן פורוורד כיצד להתנהגויות של האם יש השפעה שלילית על הבת שלה. היא כותבת, "ההשפעה של הכעס, הביקורת והביטול של אם על הרגשות של הבת שלה הם כואבים והרסניים. וכל בת נאחזת באמונה שאם אמא שלה תוכל לראות את ההתנהגות שלה ואת ההשפעות של ההתנהגות הזו, היא תפסיק".
אבל גם אמהות וגם אבות עשויים להשתמש בגזלייטינג על ילדיהם. הורים פוגעניים מבחינה פסיכולוגית מרבים להעמיד פנים של "הורים טובים" בפומבי, אך בפרטיות ביתם מונעים אהבה וטיפול מהילד, מה שמוביל ילדים להטיל ספק בתפיסות המציאות שלהם ולתהות האם ההורה שלהם הוא האדם הטוב שכולם רואים או האדם החשוך הרבה יותר שיוצא כשהילד וההורה לבד. הורים מניפולטיביים עלולים גם "להסית ילדים זה כנגד זה;... להתנהג בחביבות יתרה לילד המועדף אבל לשכנע את הילד הלא אהוב, שזה הכול באשמתו, בכך שהוא לא מחונן יותר, יפה יותר, או חביב יותר...".
בפסיכולוגיה פופולרית ובספרי עזרה עצמית > גזלייטינג במקום העבודה

גזלייטינג במקום העבודה מתרחש כאשר עובדים פועלים באופן כזה שגורם לעמיתיהם או לכפופים להם להטיל ספק בעצמם ובמעשיהם באופן הפוגע בקריירה שלהם. הקורבן עלול להיות מודר, להיות מושא לרכילות, המתעלל עלול לפגוע באמינותו, להכפישו או להטיל בו ספק על מנת לערער את האמון שלו בעצמו ובסביבתו. המתעלל עלול לשנות את נושא השיחה לתקלות או לעוולות שעשה הקורבן לכאורה. כל עובד יכול לבצע גזלייטינג, אך גזלייטינג מזיק במיוחד כאשר יש לעובד עמדת כוח.
יהודה פורבוכראי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1949 (בן 75 בערך) איראן 
 
יהודה פורבוכראי (נולד ב-1949) הוא צייר ישראלי.
נולד באיראן ועלה לארץ בגיל שנה. בין השנים 1973–1977 למד ציור במכון אבני, ובין 1983 ל-1986 חי ויצר בעיר ניו יורק. לאחר חזרתו לארץ השתקע בתל אביב והחל לעבוד עם גלריה "ג'ולי מ." בעיר מגוריו.
תערוכות יחיד

1978 – גלריה "מבט", תל אביב
1980 – "הגלריה הלבנה", תל אביב
1981 – גלריה "הקיבוץ", תל אביב
1982 – "זהות גנובה", גלריה "הקיבוץ", תל אביב
1983 – "הגלריה הלבנה", תל אביב
1984 – גלריה "קונקורד", ניו יורק
1985 – גלריה "שרה לוי", תל אביב
1986 – "עבודות, 1985-1986", גלריה "ג'ולי מ.", תל אביב
1988 – גלריה "ג'ולי מ.", תל אביב
1988 – "אני, טבע דומם", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1990 – "עבודות חדשות", גלריה "ג'ולי מ.", תל אביב
1991 – גלריה "ארסוף", רשפון
1992 – "שנתיים", גלריה "ג'ולי מ.", תל אביב
1994 – "השערים ייפתחו, אתה אומר", גלריה "ג'ולי מ.", תל אביב
1997 – מבחר יצירות, 1994-1997, מוזיאון תל אביב לאמנות
2000 – גלריה "ג'ולי מ.", תל אביב
2002 – גלריה "ג'ולי מ.", תל אביב
2005 – "הבה נגילה", גלריה "ג'ולי מ.", תל אביב
תערוכות קבוצתיות

1984 – "אמנות מביטה באמנות", מוזיאון ישראל, ירושלים
1985 – המוזיאון היהודי של ניו יורק
1985 – "זרים", גלריית "Exit", ניו יורק
1987 – גלריה "ג'ולי מ.", תל אביב
1990 – גלריה "ג'ולי מ.", תל אביב
1991 – "נוכחות הנעדר: הכיסא הריק באמנות ישראלית", גלריית ג'ניה שרייבר לאמנות, אוניברסיטת תל אביב
1992 – "ציורי נוף ישראליים בני זמננו", ביתן אמנות ב"Expo '92", סביליה, ספרד