צרפת בימי הביניים
היסטוריה פוליטית > מלחמת מאה השנים (1328–1453)

מותו של שארל הרביעי ב-1328 ללא יורשים גברים סיים את הקו הקפטינגי הראשי. לפי החוק הסאלי, הכתר לא יכול היה לעבור דרך אישה (בתו של פיליפ הרביעי הייתה איזבלה, שבנה היה אדוארד השלישי, מלך אנגליה), ולכן הכס עבר לפיליפ השישי, בנו של שארל מוולואה. זאת, בנוסף למחלוקת ארוכת שנים על הזכויות בגסקוניה שבדרום צרפת, והיחסים בין אנגליה וערי הבד הפלמיות, הובילו למלחמת מאה השנים של 1337–1453. המאה הבאה הייתה גדושה בלוחמה הרסנית ומרידות איכרים (מרד האיכרים האנגלי ב-1381 וה-Jacquerie של 1358 בצרפת).
האבדות הצרפתיות בשלב הראשון של הסכסוך (1337–1360) התהפכו בחלקן בשלב השני (1369–1396); אך ניצחונו המטלטל של הנרי החמישי בקרב אז'נקור ב-1415 נגד צרפת המחולקת כעת במרירות בין פלגים יריבים של ארמניאק ובורגונדים בבית המלוכה, היה אמור להוביל להכרה של בנו הנרי השישי כמלך בפריז שבע שנים מאוחר יותר תחת השלטון. הסכם טרואה משנת 1420, צמצום שלטון ולואה לאדמות שמדרום לעמק נהר הלואר.
ההשפלה של צרפת התהפכה בפתאומיות בשנת 1429 על ידי הופעתה של תנועת רסטורציה המגולמת על ידי המשרתת האיכרה ז'אן ד'ארק מדומרמי לה פוצ'לה, שטענה להנחיית הקולות האלוהיים עבור המערכה שסיימה במהירות את המצור האנגלי על אורליאן והסתיימה בהכתרת שארל השביעי בעיר ההיסטורית ריימס. לאחר מכן, היא נתפסה על ידי הבורגונדים ונמכרה לבעלי בריתם האנגלים, והוצאתה להורג בשל כפירה בשנת 1431 הכפילה את ערכה כגילום מטרת צרפת.
הפיוס ב-1435 בין המלך לפיליפ הטוב, דוכס בורגונדי, הסיר את המכשול הגדול ביותר להתאוששות הצרפתית, והוביל לכיבוש מחדש של פריז (1436), נורמנדי (1450) וגיין (1453), והפחית את דריסת הרגל של אנגליה לשטח קטן. סביב קאלה (אשר אבד גם ב-1558). לאחר הניצחון על אנגליה, הופעתה של צרפת כמונרכיה לאומית רבת עוצמה הוכתרה על ידי "התאגדות" של דוכסות בורגונדי (1477) וברטאן (1532), שהיו בעבר מדינות אירופיות עצמאיות.
ההפסדים של המלחמה היו עצומים, במיוחד בגלל המגפה (המוות השחור, הנחשב בדרך כלל להתפרצות של מגפת דבר), שהגיעה מאיטליה ב-1348, והתפשטה במהירות במעלה עמק הרון ומשם על פני רוב הארץ: ההערכה היא שאוכלוסייה של כ-18–20 מיליון בצרפת של ימינו ב-1328 צומצמה 150 שנה מאוחר יותר ב-50% או יותר.
המתיחות בין בתי פלנטג'נט וקאפה הגיעה לשיאה במהלך מה שמכונה מלחמת מאה השנים (למעשה מספר מלחמות נפרדות במהלך התקופה 1337 עד 1453) כאשר בית פלנטג'נט תבעו את כס המלכות של צרפת מוולואה. זה היה גם הזמן של המוות השחור, כמו גם כמה מלחמות אזרחים. האוכלוסייה הצרפתית סבלה רבות מהמלחמות הללו. בשנת 1420 הוכרז הנרי החמישי כיורש של שארל השישי על ידי הסכם טרואה. הנרי החמישי לא הצליח להאריך ימים יותר משארל ולכן היה זה הנרי השישי מאנגליה וצרפת שאיחד את המלוכה הכפולה של אנגליה וצרפת.
נטען כי התנאים הקשים מהם סבלה האוכלוסייה הצרפתית במהלך מלחמת מאה השנים העירו את הלאומיות הצרפתית, לאומיות המיוצגת על ידי ז'אן ד'ארק (1412–1431). למרות שניתן להתווכח על כך, מלחמת מאה השנים זכורה יותר כמלחמה צרפתית-אנגלית מאשר כרצף של מאבקים פיאודליים. במהלך מלחמה זו, צרפת התפתחה מבחינה פוליטית וצבאית.
למרות שצבא פרנקו-סקוטי הצליח בקרב באוז'ה (1421), התבוסות המשפילות של פואטייה (1356) ואז'נקור (1415) אילצו את האצולה הצרפתית להבין שהם לא יכולים לעמוד בדיוק כמו אבירים משוריינים ללא צבא מאורגן. שארל השביעי (שלט 1422–1461) הקים את הצבא הצרפתי הסדיר הראשון, ה-Compagnies d'ordonnance, והביס את הפלנטג'נטים פעם אחת בפאטאי (1429) ושוב, באמצעות תותחים, בפורמיני (1450). קרב קסטיון (1453) נחשב לאירוע האחרון של "מלחמה זו", אך קאלה ואיי התעלה נותרו בשליטת הפלנטג'נטים.