חן למפרט
תאוריה חברתית ביקורתית

חקר-התרבות ופילוסופיה של-הדת: בספרו "Traditions of Compassion", מציע למפרט ניתוח של מושג החמלה במופעיו ההיסטוריים בתרבויות שונות, ובמיוחד בשלוש תרבויות שלגביהן המושג "חמלה", הוא חלק מהדימוי שאותו הן מבקשות לעצמן: התרבות הנוצרית-קתולית, שבה התפתח נרטיב החמלה במובן של השתתפות-בייסורים (של ישו הצלוב), כהשלמה וכניגוד לנרטיב התנכי; המסורת הבודהיסטית, בה מופיעה החמלה כנטייה אוניברסלית למניעת-סבל, וכמצב-תודעה הקשור באופן הדוק להארה; והמסורת החילונית-האירופית המודרנית, של אחריות חברתית ומדינת-הרווחה. למפרט מדגים כיצד ההיסטוריה הרעיונית של כל אחת ממסורות אלו, מלמדת על התרחקות מאידיאל החמלה, עד כדי הגבלה וריסון כמעט כל אפשרות לפעולה חומלת.
כך למשל, מתאר למפרט את אובדן-החמלה בעידן המודרני, מהפילוסופים הסקוטים של המוסר במאה ה-18 שראו בחמלה נטייה טבעית, ועד להתפוררות מושג החמלה במאה ה-19 למושגים חדשים של "אמפתיה" ו"אלטרואיזם". מעמדם של מושגים חדשים אלו הועם במהלך המאה ה-20, על רקע התפיסה הפרוידיאנית של עקרון-העונג, וכיום, בעידן שאותו מכנה למפרט "ניאוקפיטליסטי", דעיכתם מקבילה לדעיכתה של מדינת-הרווחה.
מניתוחיו הביקורתיים של למפרט עולה כי כל אחת ממסורות אלו, לא רק שלא מימשה את "הבטחת החמלה" שלה, כדאגה לרווחת החלש בחברה, אלא שמשה בפועל כבסיס לדחייתו והדרתו.
על רקע ניתוחים השוואתיים אלו, מציג למפרט את התאוריה של חמלה-רדיקאלית, שהיא מצב-התודעה האמפתי המשולב בציווי-פנימי לפעולה ממשית לשינוי מצבו של הזולת הסובל. חמלה רדיקאלית היא נטייה טבעית של האורגניזם-האנושי, אשר מדוכאת באופן היסטורי על ידי התרבות (בשונה מתיאורית התרבות של פרויד, על-פיה הנטייה האגואיסטית היא הטבעית, והאמפתיה אינה אלא סופראימפוזיציה של התרבות).
תיאורית החמלה הרדיקלית היא בעלת השלכות חשובות במדעי-החברה, חינוך וטיפול, אך גם בחקר-הדת והתאולוגיה, משום שהיא "מפקיעה" את מושג החמלה מתחום הדת, ומציגה אותו כתכונה אנושית אוניברסלית
פילוסופיה של החינוך: בספרו "חינוך אמפתי כבקורת הנאו-קפיטליזם", (רסלינג, 2008), מרחיב למפרט את בקורתו החברתית (הנאו-מרקסיסטית), למערכת החינוך הישראלית וטוען כי דווקא ההדרה, הניכור והכישלון של חלק גדול מתלמידיה, הם סוג של "הצלחה", שהרי מדובר במערכת שנועדה לעשות רפרודוקציה חברתית. ניתוח המציאות הבית-ספרית, אליבא דלמפרט, חושף את הפער בין הדימוי העצמי הזחוח של העוסקים בחינוך, לבין פניה הקשים והאלימים של המערכת, שהמורים בתוכה הם קורבנותיה לא פחות מהתלמידים עצמם. כאלטרנטיבה, מציע למפרט לחזור לשורשיו של המעשה החינוכי כמפגש-אנושי המבוסס על האמפתיה הטבעית שלנו, במיוחד במופעיה הרדיקאליים. סוג כזה של חזרה, פירושו שינוי המוסד החינוכי, שכמו מוסדות תרבותיים אחרים, בנוי כדי להרחיק את כולנו מהמפגש האנושי האותנטי. למפרט הוא בין היחידים המייצגים את קולה של הפדגוגיה-הבקורתית בישראל, וספריו נלמדים במכללות האקדמיות להכשרת-מורים. בספרו "ילדים חסרי ערך" (מופ"ת 2013), תוקף למפרט את השימוש במושגים כמו "מצוינות", "תחרות", "אחריותיות" ו"מריטוקרטיה" אשר נוכחים במערכות החברתיות השונות (בדגש על החינוך). מושגים שלכאורה מייצגים סוג של "אמיתות", אך בפועל אינם אלא מראית עין חסרת כיסוי של מציאות חברתית דכאנית המותירה את כולנו כחסרי ערך חברתי.
חקר הרגשות: בספרו "שפה של אמפתיה" (הוצאת אוניברסיטת ת"א 2022), מציע למפרט ניתוח פילוסופי, פסיכולוגי והיסטורי מקיף של מושג האמפתיה על גלגוליו התאורטיים השונים. הניתוח מרחיב את העמדה הפנומנולוגית הקלאסית, המזהה את האמפתיה כאופן מיוחד של תפישה ישירה את מצבי-הנפש של הזולת, ומוסיף לה את האכפתיות כמזהה הכרחי. על פי עמדתו של למפרט, הדרישה להמשגה אשר כופפת את תחושותינו לשפה ולתרבות, "מכניעה" ומחלישה את יכולתנו לחוש את הזולת, אך יחד עם זאת, מאפשרת את ניסוחה של עמדה אתית, שאותה מזהה למפרט בעיקר עם מוסר האכפתיות שצמח בהגות הפמיניסטית.