מייצ'יסלב מנלי
פילוסוף בגלות

לאחר מלחמת ששת הימים הצטווה מנלי לחתום על עצומה המבקרת את ישראל. משסירב, הואשם כי הוא "ציוני". ביולי 1968 פוטר מנלי מתפקיד דיקן בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ורשה במסגרת הקמפיין ה"אנטי ציוני" ונמלט לארצות הברית. הנימוק לפיטורי מנלי, מלבד ה"ציונות" לכאורה שלו, כלל גם את ה"רעיונות וההרצאות האנטי-סוציאליסטיות שלו". מאוחר יותר ציין מנלי כי אותו שר להשכלה גבוהה שפיטר אותו העניק לו שנים קודם לכן פרסים על דברים שכתב. מגלותו בארצות הברית, נטה מנלי לביקורת כלפי המשטר הקומוניסטי: חיבור שכתב ב-1971 נשא את הכותרת "מגומולקה ועד גירק: הדעיכה המוסרית של הבירוקרטיה הפולנית".
בארצות הברית, מנלי הפך לפרופסור למשפטים ולמדעי המדינה ב"קווינס קולג'", חלק מאוניברסיטת סיטי בניו יורק. בקווינס הוא הפך ליושב ראש המועצה לחקר אתיקה ומדיניות ציבורית. ב-1984 פרסם את "חירות וסובלנות", ספר הבוחן את הבסיס הפילוסופי של חברה דמוקרטית מכילה ופלורליסטית. מנלי מתח ביקורת על המאמצים להטיל צנזורה בשם הגנה על ערכים אמריקאים, וכתב: "בכל מקום שישנה פרצה בחוקים הקיימים המגינים על חירויות אמריקאיות מסורתיות, מתנגדי החירויות הללו מנסים להידחק פנימה. בכל פעם שהמחוקקים יוצרים אפילו את הפתח הקל ביותר כדי לאפשר איזושהי צנזורה - הצנזורים יוולדו ויצעדו שוב".
בהשפעה רבה מתאוריות הרטוריקה החדשה של חיים פרלמן, הוא ביקש לקדם תיאוריות משפטיות שישמשו בסיס לסדר חברתי הומניסטי. בספרו האחרון, "הרטוריקה החדשה של פרלמן כפילוסופיה ומתודולוגיה למאה הבאה", שפורסם חודש לאחר מותו באפריל 1994, כתב מנלי: "הרטוריקה החדשה היא הומניזם מודרני. המאבק להומניזם אינו מסתיים לעולם. יש לתת לאנשים את ההזדמנות לפתח את הכישרונות שלהם, הם צריכים להיות יצירתיים ומאושרים... המהות שלהם היא יצירתיות והגדרה עצמית... ברגע שהרטוריקה החדשה לקחה כאקסיומה ששום דבר אינו טוב או קדוש לחלוטין מלבד כבוד האדם, חובה על אדם לחפש כל הזמן דרכים טובים יותר לחיות. שלושה תחומים ספציפיים החשובים במיוחד להומניזם המודרני: צדק חברתי ואינדיבידואלי, חופש מדיכוי עם הזדמנות אמיתית לחיים הגונים, סובלנות ופרטיות".
מנלי לא הגדיר הומניזם לפי תכונה אחת, אלא בחר את הנושא של כבוד האדם ומהי הדרך הטובה ביותר להשיג אותו. הוא טען: "הפילוסופיה והמתודולוגיה של פרלמן הם מכשירים שיכולים לסייע בפיתוח דרכים חדשות של חשיבה ופעולה, ויצירת גישות ביקורתיות חדשות לכל מוסד חברתי בכל מקום שהוא. החלוקה המסורתית של ימין ושמאל חייבת לעבור תיקון נרחב. כיום הרטוריקה החדשה היא השיטה העקבית ביותר לחפש גישות חדשות".
מנלי טען שכדי להבין את פרלמן נדרשת הבנה של היותו פולני ויהודי כאחד. מנלי כתב כי "...בזמן שיהודים נטבחו בכל רחבי אירופה פולין הייתה גן עדן של שלום תחת שושלות ה-Piasts, Jagiellons וממשיכיהם". במקביל, הוא טוען, היה זרם שני אפל יותר, אנטישמי, שראה ביהודים-פולנים אנשים שלעולם לא יוכלו להיות פולנים באמת ושאינם שייכים לפולין. מנלי כתב כי בעידן הרפובליקה השנייה, פרלמן התמודד בפולין עם "מדינה נחשלת ולא דמוקרטית שהייתה גם מדינה שבה חיו לאומים רבים יחד ובה פרחו המחשבה והאמנות הליברלית היצירתית... התנאים המוזרים והלא מאוזנים שם, בכל זאת, היו מקור השראה עבור הפולנים והיהודים יחדיו. יחסי האהבה-שנאה שלהם הייתה מגרה ומקהה בבת אחת. מושפע מהאווירה הזו, פרלמן נועד ליצור משהו חדשני".
החוקר האמריקני ג'יימס קרוסוויט הבחין כי ישנה אופטימיות בכתביו של מנלי בגלות, כשכתב על פרלמן שהוא "הצליח להפוך את כל החסרונות של מוצאו והרקע שלו ליתרונות רבי עוצמה ולמקור השראה". קרוסוויט כתב: "...מנלי אינו פשוט ליברל מסורתי. הליברליזם שלו הוא מסוג פוסט-קומוניסטי מיוחד שנוצר בזכות גלותו".
מנלי טען כי בסיס הסמכות המוסרית של החוק הוא התהליך שבו מתקבלים חוקים. הוא כתב שאנשים יכולים להשתמש בטיעונים שונים כמו חוק הטבע, הרצון העממי, תאולוגיה וכו', אבל רק התהליך מספק את הסמכות המוסרית, דבר שהתבסס בפוזיטיביזם משפטי.
מנלי השתמש בדוגמאות למסמכים של פוזיטיביזם משפטי כמו מגילת האומות המאוחדות, ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, חוקות מדינות דמוקרטיות וחוקים נגד גזענות. מנלי טען שאין "עקרונות ברורים מאליהם של המשפט המהותי", וטען שרק חוקים שצמחו מתוך תהליכים צודקים הם לגיטימיים. הוא כתב שתהליכים שבהם האנשים השתתפו בעשיית חוקים הם התהליכים הצודקים. מנלי טען כי מה שגרם לתהליכים צודקים היה תלוי היסטורית שכן סביבות שונות והשקפות משתנות קובעות אילו תהליכים הם צודקים, אך טען כי עבור העידן המודרני, הרטוריקה החדשה כפי שנוסחה על ידי פרלמן סיפקה את הבסיס הטוב ביותר לקביעת תהליך צודק.
מנלי כתב שהפוזיטיביזם המשפטי שלו הוא גם סוג של ריאליזם משפטי. הוא טען שמערכת המשפט היא הצטברות של שינויים היסטוריים כדי להפוך את החברה ליותר צודקת, מה שגרם לו לדחות הן את הנומינליזם המשפטי והן את הקונבנציוניזם המשפטי. המושג של מנלי של "ריאליזם משפטי" לא כלל איזשהו תחושה נצחית של מה הופך לחוק צודק, אלא הוא שיקף את ההווה כאשר "החוק חודר בחיי האומות במידה רבה יותר מאשר בעבר, כאשר הנורמות של המשפט הבינלאומי והמוסר... מחלחלים עמוק יותר ויותר לתוך חיי היומיום, כאשר מדינות בעלות מבנה פוליטי וחברתי שונים מתקיימות יחדיו ומשתפות פעולה למרות ההבדלים והניגודים הבסיסיים ביניהן".
מנלי פיתח הגנה לטענה כי ההיסטוריה מספקת דוגמאות לחוקים לא הוגנים ושאינם מנוהלים בצדק. מנלי כתב שכדי להבין את ההיסטוריה "חייבים לכפות פרשנות... אבל באילו אמצעים אנו משתמשים כדי לקבוע מה חשוב יותר או פחות?" הוא טען שכדי לייצר היסטוריה "שתפרה את העתיד" נדרש לבחון אילו חוקים עשו הכי הרבה כדי לקדם את כבוד האדם, אושר, חירות, יצירתיות וצדק לאורך הדורות. מנלי טען לכוחו של התקדים, בטענה שההגיון של החוק מעוגן בעבר, אך כאשר מצטטים אותו יש לחבר אותו לענייני דיומא.
בהקשר זה, חש מנלי שיש שלושה אתגרים עיקריים למערב בעידן שלאחר המלחמה הקרה: סיוע במעבר של מדינות מזרח אירופה מקומוניזם לדמוקרטיה; המעבר של אומות חדשות מהעולם השלישי לסדרים פוליטיים וחברתיים צודקים; והצורך של המערב לקבל את תחושת המשמעות של קונפליקטים אידאולוגיים ולסיים את "הצרכנות האוטוריטרית".
מנלי הודה ש"הרטוריקה החדשה" של פרלמן לא נראית כבסיס לסדר חברתי מכיוון שהיא רק מספקת תיאוריה כיצד לפתור קונפליקטים מבלי לומר בפועל איך חברה צריכה להיראות לאחר פתרונם.  הוא כתב: "עם זאת, בתקופתנו, ברגע שערכים כמו זכויות אדם, חופש מרעב וחופש מדיכוי דתי, הם ערכים אנושיים בלתי ניתנים לערעור המוכרים אפילו בחוק הבינלאומי והמוניציפלי, אז עלינו להסכים שהמצב השתנה באופן דרמטי. כיום הבעיה היא כיצד לשמר, להבטיח ולהעצים את הערכים הללו, בעולם שבו הם ממשיכים להיות מותקפים".
פרלמן ציין כי ערכים כמו חופש וצדק זכו להסכמה רחבה, כאשר אפילו מדינות כמו ברית המועצות וסין טוענות שהן מקיימות את הערכים הללו, וכתב שאף אחד לא מתנגד לחירות וצדק כל עוד הם "ערכים מופשטים". מנלי טען כי חירות וצדק אינם רק "ערכים מופשטים", אלא מומשו עקרונית בשיטות משפטיות שונות ובעיקר במשפט הבינלאומי. עבור מנלי, יהודי-פולני ששרד את השואה, "הפתרון הסופי" הפריך את הרעיון שישנם ערכים נצחיים ואוניברסליים, בטענה שרצח העם ששרד לא היה איזה "סטייה מטורפת" מהנורמות של המערב, ושהעולם ובפרט הציוויליזציה המערבית צריכים לשנות את ערכיהם כדי למנוע מהזוועות להתרחש בשנית. מנלי טען שחוקים טובים נקבעים רק בתהליך של ויכוח מתמשך, ולא בגלל ערכים מופשטים.
מנלי טען שהוויכוח הוא "תהליך מתקדם לאין ערוך" ואינסופי, שכן חברות משתנות ללא הרף בערכים שלהן לגבי המהות של כבוד האדם. מנלי הודה שהפילוסופיה שלו, המבוססת על ערכים משתנים, חלשה במקצת בהשוואה לפילוסופים אחרים שכתבו על מה שגורם לחברה צודקת להיות כזאת. עם זאת, הוא טען שחולשה זו היא למעשה חוזקה, משום שהיא מספקת מקום לעמימות ולספק, שלדעתו הם ההגנה הטובה ביותר מפני קיצוניות וקנאות שמובילות לטוטליטריות. מבחינתו של מנלי, הגיבורים שרצה לראות היו "אנשים ביקורתיים מאי-פעם ובו-זמנית סובלניים מאי-פעם באמונותיהם ובשיתוף הפעולה שלהם".
מנלי היה מחויב עמוקות לפרויקט ההומניסטי שלו, וכתב שההיסטוריה אינה מתקדמת או נוסגת מוסרית באופן אוטומטי אלא מוכרעת על ידי מעשיהם של אנשים, כך שהמאבק על הומניזם הוא קרב אינסופי. הוא טען שחברה צודקת באמת תהיה כזו שמוכנה לקבל פלורליזם מוסרי ואת ההכרח בפשרה בין קבוצות חברתיות. מנלי כתב: "אנו בטוחים שהתפתחות הדמוקרטיה ותרבות הדיון שבה יכולים ליצור אקלים שבו חזרה לעריצות היא בלתי אפשרית, אך אף על פי כן - אין ערבויות". קרוסוויט שיבח את מנלי על שהפך את הפילוסופיה של פרלמן לפילוסופיה של היסטוריה, בעיקר היסטוריה משפטית, ולפילוסופיה פוליטית. קרוסוויט טען שמנלי יצר פילוסופיה של "הומניזם דינמי" שבו "כבוד האדם תמיד על כף המאזניים, תמיד מוטל בספק, תמיד מייצר דרישות היסטוריות, פוליטיות ואתיות חדשות".
מנלי היה חבר באיגוד ההומניסטים האמריקאי, וכיהן בדירקטוריון הארגון משנת 1985 ואילך. הוא מת מהתקף לב בניו יורק ב-1994. הוא הותיר אחריו שני ילדים, לסטר ואליזבת, ואת בת זוגו סטפני סילברס.