stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הטיסה (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |
 סוגה:  סדרת דרמה, סדרת מתח 
 כותבים:  פיוטר טודורובסקי הבן
 בימוי:  פיוטר טודורובסקי הבן
 שחקנים:  אוקסנה אקינשינה  ניקיטה יפרמוב  יוליה חלינינה  יבגניה דוברובולסקאיה  מיכאיל יפרמוב  פאבל טבקוב 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  8
 הפקה
 מפיק:  ואלרי פיודורוביץ', יבגני ניקישוב, Anna Gudkova 
 חברת הפקה:  1-2-3 Production
 אורך פרק:  46–55 דקות
 שידור
 רשת שידור:  THT, Premier
 תקופת שידור מקורית:  25 בינואר 2021 – 4 בפברואר 2021
 קישורים חיצוניים
 אתר הסדרה בערוץ ТНТ
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הטיסה (ברוסית: Полёт) היא סדרת טלוויזיה רוסית מז'אנר מותחן פסיכולוגי, שנכתבה ובוימה על ידי פיוטר טודורובסקי הבן. הפרויקט הופק על ידי 1-2-3 Productions. פרק הבכורה שודר ב-27 בספטמבר 2020 בפסטיבל Serial Killer בברנו, שם קיבלה את הפרס הראשי כסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר. על מסכי הטלוויזיה "הטיסה" הופצה ב-25 בינואר 2021 ברשת THT ועל גבי שרתי הסטרימינג Premier.
תקציר עלילת הסדרה

שישה עובדי המחלקה המשפטית של חברת הבנייה המוסקבאית "BIG" היו אמורים לצאת לנסיעת עסקים לעיר פרם, אך הם התבלבלו במציאת שער היציאה בנמל התעופה. לאחר זמן מה נודע להם שהמטוס שעליו היו אמורים לעלות התרסק וכל נוסעיו נהרגו. לאחר ששרדו בצורה מופלאה, כל אחד מהגיבורים מתחיל להשתנות. שינויים מתריעים על קרובי משפחה ומכרים, מכריחים אותם לחשוב מה האנשים האלה באמת מסתירים.
שחקנים ודמויות

אוקסנה אקינשינה – אירה קובאליובה, בת 31
מיכאיל יפרמוב – איגור ז'אבנקו, בן 55
יבגניה דוברובולסקאיה – קטיה
ניקיטה יפרמוב – דמיטרי בסונוב, בן 29
יוליה חלינינה – טניה
פאבל טבאקוב – איליה
אלכסנדר רובאק – אנדריי איוואנוביץ'
הפקה והפצה

לראשונה, מפיק הפרויקט ולרי פיודורוביץ' דיבר על הסדרה של פיוטר טודורובסקי הבן בנובמבר 2018. באותה שנה צולם פרק הפיילוט ותהליך הצילומים לסדרה נמשך מאפריל ועד דצמבר 2019. פרק הבכורה של הסדרה ברוסיה שודר ב-25 בינואר 2021 ברשת TNT (גרסה עד גילאי 16+) ובשירות הווידאו Premier (בגרסה למבוגרים). הסדרה שווקה בפסטיבלים בין-לאומיים בשם "שישה מושבים ריקים (Six Empty Seats).
פרק מהסדרה השנייה, שצולם בשנת 2019, שבו הגיבור מיכאיל יפרמוב יושב מאחורי ההגה של מכונית שיכורה, חוזר באופן אקראי על האירועים האמיתיים שקרו אז לאמן המכובד של רוסיה ב-8 ביוני 2020, כשנהג בגילופין, גרם למותו של אדם ונכלא.
הכרה

בספטמבר 2020 קיבלה הסדרה את הפרס הראשי כסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר בתוכנית התחרות הראשית של פסטיבל Serial Killer הבין-לאומי בברנו.
הערות שוליים

↑  «Ставить сейчас на ТВ-3 „Обычную женщину“ — все равно что выращивать бананы в Подмосковье» // Colta.ru, 21 ноября 2018
↑  Михаил Ефремов: Горбачев спас Россию // «Вечерняя Москва», 14 октября 2019
↑  Ефремов вместе с сыном снимается в сериале // Кино Mail.ru, 30 апреля 2019
↑  «Я не могу с такой злостью требовать добра» Актер Никита Ефремов — о «московском деле», роли ангарского маньяка и съемках у Богомолова и Серебренникова // Meduza, 28 декабря 2019
↑  Стала известна дата премьеры сериала «Полёт» // RT, 12 января 2021
↑  Сериал, предсказавший судьбу Ефремова, стартует на ТВ и в Сети 25 января // «Российская газета», 12 января 2021
↑  Six Empty Seats (Polët)
↑  Сериал Петра Тодоровского «Полет» получил главный приз фестиваля Ser!alK!ller // «רוסיסקאיה גאזטה», 28 сентября 2020
מ.ב. שטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1895 פולין סוכוטשוב, פולין
 פטירה:  30 בינואר 1961 (בגיל 66 בערך) י"ג בשבט ה'תשכ"א ישראל ירושלים, ישראל
 שם לידה:  משה אליעזר בורנשטיין
 לאום:  יהדות
 שם עט:  מ. ב. שטיין
 שפות היצירה:  יידיש, עברית
משה אליעזר בורנשטיין (1895 - 30 בינואר 1961) הידוע בשם העט מ. ב. שטיין, היה סופר, מחזאי ועיתונאי יהודי-ישראלי. הוא נודע בכתיבתו על חיי היהודים בפולין, על העלייה החלוצית לארץ ישראל, ובמיוחד בעיסוקו הספרותי בדמותו של הרבי מקוצק.
ביוגרפיה

שטיין נולד בשנת 1895 בעיירה הפולנית סוכוטשוב. אביו, הרב שמואל בורנשטיין - לימים האדמו"ר השני לבית סוכוטשוב. מ. ב. שטיין התחנך אצל סביו, הרב אברהם בורנשטיין, מייסד חסידות סוכטשוב, מגדולי הפוסקים והלמדנים בדורו ומחבר הספרים: "אגלי טל" ושו"ת "אבני נזר".
משחר ילדותו נודע שטיין כעילוי, ובמיוחד התעניין בתורתם של זקנו, האדמו"ר מנחם מנדל מקוצק והאדמו"ר מרדכי יוסף ליינר מאיז'ביצה. עניין זה השפיע רבות על יצירתו הספרותית בהמשך חייו. הוא פיתח תשוקה עזה ללימוד ולהפצת תורתם של גדולי החסידות. בגיל 13 נשלח על ידי סבו ללמוד בעיר קונסטנטינוב בישיבתו של רבי יעקב אהרן לוי, רב העיר.
לאחר שמלאו לו 17 שנים, שבהם למד תורה כמסורת משפחתו, לא רצה להמשיך ללמוד והחל לקרוא ספרי השכלה שנאסרו לקריאה בקהילה החסידית, ולאחר נישואיו, בשנת 1919 עבר ללודז' ומשם לורשא, בה התחבר לקבוצתו של הסופר יצחק מאיר וייסנברג ולסגנונו הספרותי. בהמשך נטש את דרך אבותיו, הפסיק לשמור תורה ומצוות, שינה את מראהו הדתי, ופנה למחוזות הציונות הסוציאליסטית. בשנת 1926 פרסם שטיין את מחזהו הראשון "ערד און הימעל" ("ארץ ושמים"), אשר מציג את חיי הרבי מקוצק, קהילתו וחסידיו באופן נלעג. בהקדמתו לספר חמש שנים לאחר מכן, ב-1931, פרסם מחזה נוסף בשם "די חורבה" ("החורבה"), שעסק בחיי התפקרותו של הרבי בערניו מליאובה. במקביל, הוא פרסם סיפורים, פליטונים וכתבות בעיתונות היידיש.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עזב שטיין את ורשה, והגיע לוילנה. ומשם, למרות הקשיים, הצליח בשנת 1941 להגשים את שאיפתו ולעלות לארץ ישראל. תחילה התיישב בירושלים, ומאוחר יותר עבר לתל אביב.
לאחר עלייתו ארצה, השתתף שטיין בפעילות ספרותית ענפה:
כתב בעיתון "דבר"
היה פעיל באגודת הסופרים
פרסם סיפורים בעיתון האמריקאי "דער מארגען זשורנאל"
בשנת 1953 שהה בפריז, שם פרסם בעיתון "נייע פרעסע", שיצא לאור על ידי יהודים מהמפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
יצירתו של שטיין התמקדה במספר נושאים מרכזיים: חיי היהודים בפולין, העלייה החלוצית לארץ ישראל, תיאור ההתיישבות הציונית, חלומות והגשמה בארץ ישראל.
סיפוריו של שטיין מצטיינים בתיאור עלילה מפורט ובתפיסה פסיכולוגית עמוקה של הדמויות. הוא שילב בכתיבתו אלמנטים היסטוריים עם תובנות פסיכולוגיות, מה שהעניק לסיפוריו עומק ומורכבות.
עיסוקו האינטנסיבי בדמותו של הרבי מקוצק היווה ציר מרכזי ביצירתו. שטיין ראה בסיפורים ובאגדות החסידיות מקור השראה עשיר, והשתמש בהם כרקע לדיוקנאות מורכבים של דמויות היסטוריות.
מ. ב. שטיין מת בירושלים ב-יג בשבט ה'תשכ"א – 30 בינואר 1961. הוא השאיר אחריו מורשת ספרותית עשירה, המשלבת בין עולם החסידות לבין המציאות הציונית המתחדשת בארץ ישראל. יצירותיו ממשיכות להיות נושא למחקר ועיון בקרב חוקרי ספרות יידיש וההיסטוריה היהודית המודרנית.
ביוגרפיה > יצירות בולטות

"ערד און הימעל" (1926) - מחזה
"די חורבה" (1931) - מחזה
"דער ערשטער יוד אין דארף" ("היהודי הראשון בכפר") - סיפור ארוך
לקריאה נוספת

"ערד און הימעל" - אוסף סיפורים מאת מ. ב. שטיין
"דער יודישער קעמפער" - מבחר מאמרים ורשימות שפרסם בעיתונות
הערות שוליים

1 2  ערד און הימל המחזה,  בהוצאת "לעצטע נייעס" (ידיעות אחרונות) תל אביב, תשכ"ז (ביידיש)
↑  ערך זה מבוסס על המסמך "על מ ב שטיין ויצירתו" - מ. ב. שטיין, באתר הספרייה הלאומית
↑  סוחצ'ב- בין שתי מלחמות עולם
↑  מעט לאחר פטירתו של סבו ה"אבני נזר" ב-1910, שהיה מחנכו
↑  ראו בהקדמה לספרו של שטיין ערד און הימל שכתב שלמה גרודזנסקי, וכן תמונתו בתחילת הספר.(ביידיש)
↑  מאמר מהלל צייטלין ביומון דער מאמענט 3 באפריל 1926, הודפס גם בתחילת הספר ערד און הימל
↑  פרשת בערניו מליאובה ומחלוקת צאנז-סדיגורה מחקר מדוד אסף, עמוד 48 דיגיטלי, על המחזה וההתנגדות אליו (סעיפים 308  ו-310)
אטילה (אופרה)

| --- | --- |
איור של סצנה מתוך הצגת האופרה בתיאטרון הוד מלכותה; מתוך "The Illustrated London News"‏, 1948
איור של סצנה מתוך הצגת האופרה בתיאטרון הוד מלכותה; מתוך "The Illustrated London News"‏, 1948
 מידע כללי
 מלחין:  ג'וזפה ורדי
 לבריתן:  טמיסטוקלה סולרה 
 תאריך יצירה:  ספטמבר 1846 
 סוגה:  דרמה לירית
 שפה:  איטלקית
 מספר מערכות:  3 ופרולוג
 זמן התרחשות העלילה:  אמצע המאה ה-5
 מקום התרחשות העלילה:  אקוויליה, ובקרבת רומא
 תפקידים
 אטילה (בס)- מלך ההונים  אולדינו (טנור) - עבד ברטוני של אטילה  אודבלה (סופרן) - ביתו של שליט אקוויליה  אציו (בריטון) - גנרל רומי  פורסטו (טנור) - אביר מאקוויליה  ליאונה (בס) - האפיפיור לאו הראשון  מקהלות - קצינים, שליטים וחיילים הונים, אנשי כמורה, בני אקוויליה, חיילים רומאים ואנשי רומא
 
אטילה (בכתיב לטיני: Attila) היא אופרה בפרולוג ושלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת טמיסטוקלה סולרה, המבוססת על המחזה "אטילה, מלך ההונים" (Attila, König der Hunnen) מאת פרידריך לודוויג זכריאס וורנר. הופעת הבכורה התקיימה ב-17 במרץ 1846, בתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה.
היסטוריה

ורדי קרא מאמר של מאדאם דה סטאל בו תיארה את המחזה של וורנר. לאחר זמן מה פנה אליו הלבריתן אנדראה מאפאי (מי שכתב מאוחר יותר את הלברית של הבנדיטים) והציע לו לכתוב אופרה בנושא הברברים. ורדי החליט לאמץ את הרעיון ופנה אל הלבריתן פרנצ'סקו מריה פיאבה כדי שיכתוב את הלברית לפי תסריט של ורדי עצמו. כשהתוצאה לא הייתה מספקת, פנה ורדי לסולרה, אך מאחר שזה לא השלים את המערכה השלישית חזר ופנה ורדי לפיאבה כדי שישלים את האופרה.
האופרה התקבלה יפה, והוצגה בלונדון לראשונה ב-1848 (תיאטרון הוד מלכותה), ובניו יורק בשנת 1850. האופרה לא מוצגת הרבה, אך מדי פעם זוכה להפקה. קיימות בשוק גם מספר הקלטות וביצועים בווידאו.
הוראת שפה משולבת תכנים

דוגמה של חומר שניתן לשלב בשיטת CLIL
הוראת שפה משולבת תכנים (באנגלית: Content and Language Integrated Learning - CLIL) היא שיטת לימוד שפה דרך לימוד תוכן. העיקרון המרכזי בשיטה הוא שניתן להגיע לתוצאות חיוביות - הן בלימוד שפה, והן בלימוד תחום דעת - דרך השילוב בין שניהם. דוגמה לשימוש ב-CLIL יכולה להיות, למשל: כיתה בבית-ספר באיטליה, שבה התלמידים לומדים גאוגרפיה (תחום דעת) בשיעור המתנהל כולו בשפה האנגלית (שפה זרה\שנייה). החל מתחילת המאה ה-21 ניתן לראות אימוץ משמעותי של השיטה במגוון מערכות חינוך, לרבות באירופה.
אטימולוגיה

המונח CLIL מתייחס ללמידה משולבת של שפה ותוכן (באנגלית – ראשי תיבות של: Content and Language Integrated Learning). הוא נוצר בשנת 1994 על ידי דייוויד מארש ואן מאליירס כמתודולוגיה דומה אבל לא זהה ל'היטמעות בשפה' (Language Immersion) ו'הוראה מבוססת תוכן' (Content Based Instruction). זוהי גישה ללימוד תוכן באמצעות שפה נוספת (זרה או שנייה), באמצעותה נלמדים גם הנושא וגם השפה. הרעיון של תומכיה היה ליצור "מונח מטרייה" הכולל צורות שונות של שימוש בשפה כאמצעי הוראה.
הגישה עצמה

גישת CLIL מבוססת ביסודה על עקרונות מתודולוגיים שפותחו בעקבות מחקר על היטמעות בשפה (Language Immersion).
ל-CLIL יש שתי מטרות עיקריות:
מטרת התוכן: ללמוד על נושא מתחום דעת כלשהו
מטרה לשונית: לשלוט במבנים לשוניים, סוגי שיח וסוגות שונות של טקסטים
שתי המטרות מתאחדות וכתוצאה מכך התלמיד מועשר בידע מגוון שקודם לכן לא היה באמתחתו, מעבר ללימוד השפה.
ברוב השימושים בגישה, נדרש ידע סף בשפה עבור התלמיד. מעבר לכך, הכישורים הנדרשים מהתלמיד הם: למקם את הנושא בהקשר רחב יותר, לדעת לזהות סוגי טקסטים שונים, לזהות מקורות, אוצר מילים, להבין את ההבדל בין תיאור לחוות דעת ועוד. יש מקום לשפה הראשונה במהלך השיעורים, בעיקר בתחילת הדרך, כל עוד השימוש בשפת היעד עולה עם הזמן.
מכיוון ש-CLIL נחשב מונח מטרייה, בספרות המקצועית יש כמה מודלי-רצף (continuum models) שנעים בין הגישה החזקה לגישה החלשה:
חמישה סוגים של CLIL: היטמעות מוחלטת, היטמעות חלקית, קורסי מקצעות, שיעורי שפה המבוססים על יחידות תמטיות, ושיעורי שפה עם שימוש רב בתוכן
שלושה סוגים של CLIL: היטמעות חלקית, מודולרי לפי נושא (subject-led) ומודולרי לפי שפה (language-led)
שני סוגים של CLIL: שיעורים על פי מקצוע, על ידי מורים למקצועות; ושיעורים על פי שפה, על ידי מורים לשפות
מסגרת קונצפטואלית בשם 4C פותחה על ידי דו קויל כדי לתת בסיס לרעיון ש-CLIL מורכב מחלקים שונים, אך חשובים, שמחוברים ותורמים ללמידה מוצלחת:
תוכן (Content)
קוגניציה (Cognition)
תקשורת (Communication)
תרבות (Culture)
מבחינת המורה, יש יתרון בכך שהגישה יכולה להרחיב את נושאי הלימוד בהם עוסק המורה, ופותחת לו אפשרות ללמד כל נושא שירצה (בתנאי שיהיה בשפת היעד). מאידך, לפעמים המורים לא בטוחים שיש להם את הידע הנדרש על מנת שיוכלו ללמד תחומים מגוונים בשפה האנגלית. המענה של השיטה לבעיה זו, הוא שהמורים אינם נדרשים להיות מומחים בכל התחומים - גם המורה לומד תוך כדי התהליך. יש ממצאים המוראים ששיתוף פעולה בין מורים לשפות ומורים לתוכן, עשויים לתרום להצלחת הגישה.
תגובות ואימוץ באירופה

גישה מהסוג הזה זוהתה על ידי הנציבות האירופיות כחשובה מאוד מכיוון ש: "כך ניתן לספק הזדמנויות יעילות לתלמידים להשתמש במיומנויות השפה החדשות שלהם עכשיו, במקום ללמוד אותם עכשיו לשימוש מאוחר יותר. זה פותח דלתות בשפות עבור מגוון רחב של לומדים, מסייע בטיפוח ביטחון עצמי בקרב לומדים צעירים וכאלה שלא הגיבו היטב להוראת שפה פורמלית בחינוך כללי. בנוסף, הגישה מספקת חשיפה לשפה מבלי לדרוש תוספת זמן בתוכנית הלימודים, דבר אשר יסייע במיוחד בסביבת למידה מקצועית". גישה זו כוללת לימוד מקצועות כמו היסטוריה, גאוגרפיה ועוד, באמצעות שפה נוספת (לרוב, השפה הנוספת היא אנגלית). הגישה יכולה להיות מאוד מוצלחת בשיפור הלמידה של שפות ונושאים אחרים, ובפיתוח גישה חיובית של עשייה בקרב לומדים צעירים, כלפי עצמם כלומדי שפה. כתוצאה מכך, הוחלט בנציבות האירופיות לקדם הכשרת מורים "על מנת לחזק יכולות שפתיות בכלל, ועל מנת לקדם הוראה של מקצועות לא-שפתיים בשפות זרות". באופן כללי, הנציבות האירופית שמה דגש על השיטה מאז 1995 במאמץ לקדם אותה, כפי שנזכר במסמכי המדיניות (ב-1995, 2003, 2005 ו-2008).
מחקרים רבים בדקו את התוצאות של לימוד שפה בשיטה זו. באיטליה למשל, נבדקו בתי ספר באזור טרנטינו - אלטו אדיג'ה מ-2003 עד 2006. לפי הממצאים, הייתה הצלחה עם השיטה כאשר מערכת החינוך תמכה במורים ופעלה בהתאם לקוי היסוד של השיטה הספיציפית באיטליה. בנוסף, כשמשווים את כישורי הדיבור של תלמידים בתוכניות רגילות לעומת תוכניות CLIL, נמצאה רמה גבוהה יותר בקרב תלמידים בקבוצה האחרונה.
ראו גם

רכישת שפה
גישת התרגום דקדוק
לקריאה נוספת

Do Coyle, Philip Hood, David Marsh, Content and Language Integrated Learning, Cambridge University Press, 2010
Peeter Mehisto, David Marsh, María Jesús Frigols, Uncovering CLIL: Content and Language Integrated Learning in Bilingual and Multilingual Education, Macmillan, 2008
הערות שוליים

↑  CLIL, TeachingEnglish | British Council | BBC
1 2  Ioannou Georgiou, Sophie, Reviewing the puzzle of CLIL, Elt Journal, 2012, Vol. 66(4), pp.495-504
↑  Ball, P.: 2009, Does CLIL work?, in D. Hill and P. Alan (eds.), The Best of Both Worlds?: International Perspectives on CLIL. (32-43). Norwich Institute for Language Education, Norwich.
1 2 3  Makoto Ikeda, Does CLIL Work for Japanese Secondary School Students?, International CLIL Research Journal, Vol 2 (1(, 2013
↑  Bentley, K.: 2010, The TKT Course: CLIL Module. Cambridge University Press, Cambridge
↑  Dale, L. and Tanner, R.: 2012, CLIL Activities: A Resource for Subject and Language Teachers. Cambridge University Press, Cambridge.
↑  Coyle, D. (2005) Developing CLIL: Towards a Theory of Practice, APAC Monograph 6, APAC, Barcelon
↑  Keith Kelly, Collaboration between language teachers and subject teachers, Teaching English, ‏2015
↑  Commission Of The European Communities Promoting Language Learning and Linguistic Diversity: An Action Plan 2004 – 2006
1 2  Christiane Dalton-Puffer, Content-and-Language Integrated Learning: From Practice to Principles?, Annual Review of Applied Linguistics (2011), 31, 182-204
↑  Journal of the European Union Council Resolution of 21 November 2008 on a European strategy for multilingualism
↑  A Model for Quality CLIL Provision,Sandra Lucietto, International CLIL Research Journal Vol 1 (1) 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LNB: 000112228  NKC: ph771904
דניאל הלוי

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1635 מונטילה, ספרד 
 פטירה:  6 באוקטובר 1701 (בגיל 65) אמסטרדם 
 מוקד פעילות:  ספרד 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 
דניאל הלוי דה באריוס (מיגל באריוס, 1625 – 1701) היה משורר והיסטוריון בן למשפחת אנוסים ממשפחת קונברסו (אנ') שהצטרף לקהילת היהודים הפורטוגזים (אנ') באמסטרדם. הוא נולד במונטילה (אנ') שבספרד ומת באמסטרדם. דניאל היה בנם של סיימון דה באריוס (אנ') (יעקב לוי קניזו) ושל שרה ואלה. סבו היה אברהם לוי קניזו (אנ').
קורות חיים

כדי להימלט מרדיפת האינקוויזיציה הספרדית, ברח סימון לפורטוגל, ונשאר זמן מה במריאלבה (אנ') ובוילה-פלור (אנ'). הוא לא הרגיש בטוח בפורטוגל ועבר לאלג'יריה. מיגל נסע לאיטליה והתגורר זמן מה בניס שבצרפת, שם דודתו מצד אביו הייתה נשואה לאברהם דה טורס (אנ'). לאחר מכן שהה בליבורנו, שם אחות נוספת של אביו, אשתו של יצחק כהן דה סוסה (אנ'), דרשה ממנו להכריז על עצמו בפומבי כיהודי. זמן קצר לאחר מכן התחתן עם דבורה ועז (אנ'), קרובת משפחתו של גיסו, אליהו ואז (אנ') מאלג'יריה, ולאחר מכן תכנן לעזוב את אירופה. ב-20 ביולי 1660, הוא, יחד עם 152 אנשי דת, הפליג לאי הודו המערבית (אנ'). זמן קצר לאחר הגעתו לטובגו מתה אשתו הצעירה, והוא חזר לאירופה. הוא נסע לבריסל ושם גויס לשירות הצבאי של ספרד.
דה באריוס בילה כמה שנים בבריסל, שם בא הרבה במגע עם אבירים ספרדים ופורטוגזים, והועלה עד מהרה לדרגת קפטן. כאן כתב את יצירתו השירית הידועה "פלור דה אפולו", ואת "קורו דה לאס מוסאס", שבה שר הלל לנסיכים השליטים באירופה, ולשליטי מדריד, ליסבון, פריז, לונדון, רומא, אמסטרדם ואחרות. בשלב זה הוא יצר את יצירתו הגדולה ביותר, שהייתה אמורה לעסוק בתורה, ושהייתה מחולקת לשנים-עשר חלקים, שכל חלק יוקדש לשליט אירופי. הוא התכוון לקרוא לזה "אימפריו דה דיוס" או "הרמוניה דל מונדו". כמה פוטנציאלים כבר שלחו למשורר את דמותם, את אילן היוחסין ואת הסמלים שלהם, והבטיחו את האמצעים להפקת היצירה, אך מועצת ה"מעמד" (אנ') ורבני קהילת אמסטרדם סירבו לתת את ה"אישור" הדרוש לפרסום היצירה, שלטענתם מחללת את חוק האל.
בשנת 1674 עזב דה באריוס את השירות הספרדי וחזר לאמסטרדם, שם הצטרף לחסידיו הרבים של שבתי צבי. הוא האמין שהמשיח יופיע בראש השנה היהודית של ה'תל"ה (1675 לספירה). בפסח שקדם לאותו יום קדוש הוא פתאום השתגע, צם ארבעה ימים, סירב לאכול, ובשל כך נחלש עד כדי כך שהיו בטוחים שימות. רק תגובתו של רבי יעקב ששפורטש, שנתן לו עצות בנוגע לחיבור ה"הרמוניה דל מונדו" שלו, גרמו לו לאכול. דה באריוס נשאר עני כל חייו. כדי להרוויח לחם עבור הקרובים לו, הוא שר באירועים יהודיים. כתביו הם לרוב מקורות המידע היחידים הנוגעים לחוקרים, למוסדות פילנתרופיים ולאקדמיות יהודיות של זמנו, אם כי המידע הניתן אינו תמיד מהימן. הוא נקבר בבית הקברות של אמסטרדם, לצד אשתו השנייה, אביגיל, בתו של יצחק דה פינה (אנ'), לה נישא ב-1662, ומתה ב-1686.
יצירותיו

דה באריוס היה המשורר והסופר הפורה ביותר מבין כל יהודי פורטוגז בתקופתו. יצירותיו העיקריות הן: פלור דה אפולו, המכילה רומנים, "דזימאס", 62 סונטות ושלוש הקומדיות, פדיר פבור אל קונטראריו, אל קאנטו ג'ונטו אל אנקנטו ואל אספניול דה אוראן, (בריסל, 1663); Contra la Verdad no ay Fuerca, (אמסטרדם, 1665–67), פנגירי על אברהם אטיאס (אנ'), יעקב רודריגס קאסרס (אנ') ורחל נונייז פרננדס (אנ'), שהועלו על המוקד בקורדובה. Coro de las Musas, בתשעה חלקים (בריסל, 1672); Imperio de Dios en la Harmonia del Mundo, (בריסל, 1670–1674) (המהדורה השנייה מכילה 127 פסוקים; הראשון, אך 125); סול דה לה וידה, (בריסל, 1673); Mediar Estremos, Decada Primera en Ros Hasana, אמסטרדם, 1677; Metros Nobles, אמסטרדם; Triumpho Cesareo en la Descripcion Universal de Panonia, y de la Conquista de la Ciudad de Buda, (חוגג את כיבוש בודפשט על ידי ההבסבורגים מהאימפריה העות'מאנית, אמסטרדם, 1687); דיוס קון נוס אוטרוס, (1688); Historia Real de la Gran Bretaña, ib. 1688; Arbol de la Vida con Raizes de la Ley, ib. 1689.
הערות שוליים

↑  התנועה השבתאית במרוקו-אליהו מויאל-שנת תל"ד-1674-שנת העדנה, באתר מורשת יהדות מרוקו, ‏30 בינואר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258254905171  BNE: XX1080173  BnF: cb12073976b (data)  BPN: 42686514  CANTIC: a11403226  GND: 119490463  ISNI: 0000 0000 8353 9781  LCCN: n81078654  NLG: 217383  NTA: 070123462  SUDOC: 029028213  Trove: 1232320  VIAF: 7413986   WorldCat (עם VIAF): 7413986
יצחק קוטנר

| --- | --- |

 לידה:  4 באוקטובר 1904 סנט גאלן, שווייץ 
 פטירה:  26 ביוני 1961 (בגיל 56) 
 תחום יצירה:  אדריכלות
 
גן מנשה בכפר סבא, 2013
כרטיס הביקור עם הסמל המסחרי שקוטנר עיצב עבור עבודותיו כמעצב נוף. שנות המשרד בתל אביב לא ידועות
יצחק קוטנר, Itzhak Kutner (4 באוקטובר 1904 - 26 ביוני 1961) היה אדריכל גנים ישראלי, ממקימי ארגון הגננים בישראל.
ביוגרפיה

קוטנר נולד בסנט גאלן, שווייץ, ועלה לארץ ישראל בשנת 1933. הוא החל לעבוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, שם הצטרף לצוות המשתלה והתמחה באיקלום צמחי נוי. היה מרכז המגמה לגננות ושתלנות ותרם לעיצוב הגן הבוטני במקום. כמו כן עיצב, יחד עם ליפא יהלום את גן מנשה ליד כפר סבא, הגן הפרטי הגדול בארץ.
בשנות הארבעים גילה עניין גובר בגני הנוי בקיבוצים ועבר להתגורר בקיבוץ בית השיטה. בשנות החמישים פתח משרד עצמאי בחיפה ותכנן גני נוי ביישובים עירוניים, בבתי מלון ובמוסדות חינוך לצד גנים לבתים פרטיים.
קוטנר למד אדריכלות נוף בשווייץ. לאחר הלימודים נסע להשתלמות בבית הספר הגבוה לגננות שליד גני ורסאי בפריס.
עלה ארצה באוגוסט 1933 ממניעים ציוניים. הצטרף לצוות ההוראה של בית הספר החקלאי במקוה ישראל והקים בו את מגמת הגננות והשתלנות. הגן הבוטני של מקוה ישראל כבר היה קיים וקוטנר הפך במהרה לאחד מעמודי התווך שלו. עיקר המאמצים הופנו לאיקלומם של מיני צומח חדשים ובעיקר עצים ושיחים פורחים שיוכלו להוסיף צבע לגינות הנוי. חלק מהנסיונות לא הצליח אך הדבר לא ריפה את ידו והוא המשיך לבקש ממכרים להביא לארץ זרעים וייחורים של זנים חדשים לאיקלום. כשהאיקלום במקוה ישראל לא צלח הציע קוטנר למכרים מקיבוצים ברחבי הארץ לנסות את הצמחים בטיפוסי אקלים שונים.
תלמידים רבים במקוה ישראל העדיפו השכלה חקלאית עניינית בנושאי מטעים ובעלי חיים, ורק מעטים התעניינו בתחום הגינון. כדי לחזק את המקצוע יזם קוטנר, עם אחרים את הקמתו של ארגון הגננים. חלק גדול מהגננים בארגון היו נציגי ההתיישבות העובדת וקוטנר יצר עמם קשרים אישיים. כך הגיע בשנת 1944 לקיבוץ בית השיטה בעקבות הכרות עם אברהם אדרת והתיישב בו כחבר. אחד הקיבוצים הקרובים לליבו היה קיבוץ חניתה במרומי הגליל המערבי, ובו עיצב גן הררי טבעי בשילוב אבן וצמחייה טבעית. שם גם נקבר קוטנר לאחר מותו.
רבים מתלמידיו במקוה ישראל היו במהלך השנים לאדריכלי נוף בישראל ובהם צבי מילר ומשה בלום. בשנות ה-50 המאוחרות לימד קוטנר בבית הספר לגננות בפתח תקווה, שם לימד את גדעון שריג (גולדנברג). בשנותיו האחרונות היה קוטנר מורה לגננות בכפר הנוער כפר גלים ליד חיפה.
לאחר מותו נתרם ארכיונו למשכן לאמנות עין חרוד על ידי בנו גדעון קוטנר מקיבוץ בית השיטה. גרושתו, רות (לבית דיאמנט), שהייתה קרובת משפחה רחוקה של בנימין זאב הרצל, נישאה בשנית לעזריה אלון.
גנים בתכנונו

בית הוועד הפועל של ההסתדרות, רחוב ארלוזורוב, תל אביב (אדריכל דב כרמי)
מלון "דן אכדיה" בהרצליה
מלון רמת אביב, תל אביב 1954
מלון שושנת הכרמל בכרמל מערבי חיפה
בית ברל בצופית (1947 - הגן המרכזי, 1956 -אזור המגורים, 1959 - תוכנית הכיכר)
כפר הנוער נווה הדסה, גן חדר האוכל 1952
בית ההסתדרות ברעננה, רחוב אליעזר יפה
בית הארחה איילת השחר
גני נוי בקיבוצי עמק בית שאן: שדה אליהו, כפר רופין,1947 נוה איתן, מעוז חיים
גני נוי בקיבוצי עמק יזרעאל: עין חרוד, גן הזיכרון ליד המשכן לאמנות 1949, תל יוסף, אוהל יוסף 1949 בית השיטה, שדה נחום וגבת, בית הספר 1947
גני נוי בקיבוצי הצפון: תל קציר, 1954, דן, הגן המרכזי, 1947, אילת השחר, שדה נחמיה, 1946, ראש הנקרה 1954, חניתה, אבוקה, 1945
גני נוי בקיבוצים במרכז הארץ: משואות יצחק 1950, עין צורים 1950, תל יצחק, 1957
גני נוי בקיבוצים בדרום הארץ: נגבה, הגן המרכזי 1945, תוכנית ישוב 1957, ארז, 1956,
גנים עירוניים בטבריה, עפולה ובית שאן
גנים בבתי פרטיים בחיפה (בית חיותמן 1955, בית בר רב האי 1956, בית מנדלבליט 1956, בית י. אידלמן 1957), עתלית (בית דוידסקו 1955), חדרה (בית צבי ברונשטיין, 1956), אפקה (בית יצחק לוי 1956, בית קוצ'ינסקי 1957), סביון (בית האדריכל י.מ. לבקוביץ' 1957)
גני זיכרון: כפר יחזקאל, עין חרוד, חניתה, מועצה אזורית חוף אשקלון, עפולה וקיבוץ ארז
לקריאה נוספת

יצחק קוטנר / אדם, גן ונוף. ספר לזכרו, הוצאת המשפחה וידידים, 1969
רות אניס ויוסף בן ערב, גנים ונוף בקיבוץ, הוצאת משרד הביטחון 1994, עמ' 195
יוסף בן ערב, גנים ונוף בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד תשמ"א, עמ' 35
מראה מקום - ארבע גישות באדריכלות נוף בישראל, הגלריה האוניברסיטאית, אונ' ת"א, 1996, עמ' 13–15
Shmuel Burmil, Ruth Enis, The Changing Landscape of a Utopia: The Landscape and Gardens of the Kibbutz past and present Wernersche, 2011
קוטנר, 1945. תכנון הגן הטרופי בקיבוץ שדה אליהו בעמק בית שאן. ארכיון האדריכלות, משכן לאמנות עין חרוד
אבירות כפרית

| --- | --- |

כרזה של האופרות "זאנֶטו" ו"אבירות כפרית"
 מידע כללי
 מלחין:  פייטרו מסקאני
 לבריתן:  Giovanni Targioni-Tozzetti 
 תאריך יצירה:  2020 
 מבוסס על:  Cavalleria rusticana 
 סוגה:  אופרה דרמטית
 שפה:  איטלקית (פרט לסרנדה המושרת בסיציליאנית).
 מספר מערכות:  1
 זמן התרחשות העלילה:  בסביבות שנת 1880, פסחא
 מקום התרחשות העלילה:  כפר בסיציליה
 תפקידים
 טוּרידוּ - צעיר כפרי (טנור)  סנטוצה - צעירה כפרית, אהובתו של טורידו (סופרן או מצו סופרן) לוצ'יה - אימו של טורידו(קונטראלט)  אלפיו - עגלון (בריטון)  לולה - אשתו של אלפיו (מצו סופרן)
 
אבירות כפרית (באיטלקית: Cavalleria rusticana) היא אופרה במערכה אחת מאת פייטרו מסקאני. האופרה נכתבה על פי לברית מאת ג'ובאני טרג'וני טוצטי וגווידו מנאשי, על פי הנובלה בעלת אותו השם מאת ג'ובאני ורגה, והוצגה לראשונה ב-17 במאי 1890 בתיאטרון קוסטנצי ברומא. אופרה זו נחשבת לאבן הפינה של זרם הווריזמו, ומפאת קוצרה, מועלית לרוב לצד אופרות קצרות אחרות כגון "ליצנים" מאת רוג'רו ליאונקוואלו, אחת מאופרות הטריטיקו מאת פוצ'יני, או אף האופרה "זנֶטו" מאת מסקאני עצמו.
בעברית הייתה מוכרת האופרה אף בשם "קנאת בן הכפר".