stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החלוצות בתקופת העלייה השנייה
היבטי אי השוויון בין המינים והסיבות לשוני > אי שוויון תעסוקתי

החלוצות רצו את הזכות לבחור מקצוע כרצונן ולהתקדם בו לפי כישרונותיהן. מטרתן של הנשים לעבוד את האדמה התנגשה בייעודה המסורתי של האישה כרעיה וכאם. החלוצות ראו בעבודה החקלאית את המפתח לשוויון מאחר שמעשה ההגשמה בא לידי ביטוי בעבודת האדמה והפרחתה. אך בפועל מנשים נמנעה העבודה בחקלאות מכיוון שהגברים לא ראו בהן כוח עבודה שווה ערך להם. הגברים ראו בעבודת האדמה עיסוק גברי בלבד ושלטה אצלם חלוקת העבודה והתפקידים המסורתית המקובלת.
נשים גם לא התקבלו לעבודות בבניין ובסלילת כבישים מכיוון שראו את עבודתן כזמנית ובלתי מתאימה לנשים ולכן הועדפה העסקת גברים במקצועות אילו. נשים נדחקו לעבודות שירותים כגון: עבודות תפירה ומשק בית שהיו גם בעלות מעמד נמוך יותר. מקריאה בכתבי החלוצות הן לא דחו על הסף את רעיון חלוקת התפקידים בין הגבר לאישה, אך דרישתן הייתה כי לא יוגבלו למקצועות המסורתיים אלא תינתן להן האפשרות לפתח ענפים נוספים שהיו מקובלים גם בחקלאות כגידול ירקות ולהרחיב את מגוון התפקידים של נשים.
הוקמו חוות חקלאיות בארץ בהן גדלו גידולים חקלאיים שונים. אך נשים הודרו מהעבודה החקלאית. הסיבות לכך היו: תפיסת איכרי העלייה הראשונה את העבודה בשדה כעבודה גברית. הם העדיפו העסקת פועלים ערביים זולים ומיומנים. הם ראו בעבודה החקלאית כלא נאותה לנשים, יהודיות בפרט, ולא האמינו ביכולותיהן של החלוצות. בנוסף התנגדו האיכרים במושבות לאורח החיים החילוני, עצמאי שקיימו החלוצות ולקרבה בין הגברים לנשים.
בעקבות התנסותה בחוות סג'רה יזמה והקימה חנה מייזל שלמדה אגרונומיה והייתה לאישה הראשונה בעלת השכלה חקלאית גבוהה, את הקמת חוות העלמות. ייעוד החווה היה ללמד נשים תאוריה ועבודה חקלאית וניהול משק בית. כמו כן החווה נתנה אפשרות לעיצוב דגם נשי חדש והקניית כלים ליצירת חיים חדשים ללא תלות בגברים. היא פרצה את התחום המסורתי שנכפה על החלוצות על ידי הכשרה עצמית.
תרומתן של החלוצות בעלייה השנייה

תרומתן של החלוצות בתקופת העלייה השנייה ולימוד ההיסטוריה לא רק דרך ההיסטוריה שנכתבה על ידי גברים (history) שהיא סיפור חסר בו נפקד מקומן של הנשים, אלא, בשילוב כתיבתן של נשים (herstory) השלימה לסיפור השלם של תקופה זו. חלוצות העלייה השנייה תרמו ליצירת מודעות לבעיית מעמדן של הנשים בחברה החדשה. הן גרמו להתאגדותן של נשים באופן פעיל להשגת ידע שיקנה להן כלים, לשיתוף ולטפוח תמיכה הדדית. כל זאת כדי לאפשר להן להשיג מטרתן להיות חלק מחזון ההגשמה הציוני הסוציאליסטי ולבטא זהות לאומית נשית על ידי הנחת תשתיות להתארגנויות חדשות והרחבת מגוון תפקידיהן. הן קידמו עבודה מחוץ לבית כדרך למימוש עצמי, עצמאות כלכלית וכתרומה של ממש לבניית הארץ לתפיסתן העצמית של הנשים. הן היו נשים פורצות דרך שסללו את הדרך על ידי עשיית מעשה לשאר החברות להשתלב בעבודה חקלאית ולתרום את חלקן. כדבריה של יעל גורדון בהתכנסות הפועלות הראשונה ב-1914:
שואפים אנו לשוויון האישה ושחרורה, אשר יתנו לה את האפשרות למלאות את תפקידה בתור אם ואדם מועיל בחברה גם יחד. ולזה אנו צריכים לשאוף בייחוד בתוך החברה הצעירה שלנו, ההולכת ונוצרת בא"י, מתוך שאיפת העם לקיום עצמיותו ושמירת ה"אני" שלו על ידי עבודה ויצירה. הצעירות העבריות הבאות הנה, מלבד מה שהן באות למלאות את תפקידן הלאומי בתור בנות עמנו, הן רוצות גם למצוא פה את עצמן, את ה"אני" של האישה-האדם, שאין לו מקום יותר מתאים בעולם למצוא בו את שורש נשמתו ולבוא לידי גילוי מאשר בפינת העובדים בארצנו.
חלוצות בולטות בתקופת העלייה השנייה

עדה מימון (פישמן)
מניה שוחט
שרה מלכין
רחל ינאית בן-צבי
לקריאה נוספת

שלומית בלום, האשה בתנועת העבודה בתקופת העלייה השנייה, מרס 1980 (עבודת גמר לקראת התואר MA באוניברסיטת תל אביב)
יעל עצמון,התשמע קולי? ייצוגים של נשים בתרבות הישראלית, 2001, הוצאת הקיבוץ המאוחד
בן הלפרן, יהודה ריינהרץ, הציונות יצירתה של חברה חדשה, 2000, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל
בילי מלמן,  מן השוליים אל ההיסטוריה של היישוב: מגדר וארץ ישראליות (1920-1890). ציון: רבעון לחקר תולדות ישראל, 1997, עמ' 243–278.
יהושע קניאל, המשך ותמורה היישוב הישן והיישוב החדש בתקופת העלייה הראשונה והשנייה, 1982, הוצאת יד יצחק בן-צבי
פוגל-ביזאוי רחל שרעבי, בין הפרטי לציבורי נשים בקיבוץ ובמושב, 2013, הוצאת מאגנס
פנינה מורג-טלמון ויעל עצמון, נשים מהגרות בישראל, 2013, מוסד ביאליק
דבורהברנשטיין, אשה בארץ ישראל השאיפה לשוויון בתקופת היישוב, 1987, הוצאת הקיבוץ המאוחד
מרדכי נאור, עידן 4 העלייה השנייה 1903-1914, 1984, הוצאת יד בן צבי
הערות שוליים

↑  שילה מרגלית, אתגר המיגדר נשים בעליות הראשונות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007, עמוד:193
↑  שילה מרגלית, אתגר המיגדר נשים בעליות הראשונות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007, עמ' 66
↑  חבס ברכה, עורכת, ספר העלייה השנייה, הוצאת עם עובד, 1947
↑  סיני סמדר, מרים ברץ דיוקנה של חלוצה הוצאת רחל, 2003 עמוד:24
↑  לילך רוזנברג-פרידמן, מהפכניות בעל כורחן נשים ומגדר בציונות הדתית בתקופת היישוב, 2005, הוצאת יד בן צבי, עמ' 21
1 2  ארליך ארנה וקרק רות, נשים עצמאיות במושבות העלייה הראשונה - המקרה של המושבה רחובות 1890–1912, ח'אן 3, עמ' 2
↑  ממשי, שאלת הפועלת הגלילית, הפועל הצעיר שנה רביעית, מספר 4, 1910, עמ' 4-6
↑  (דפנה יזרעאלי 9/83- תנועת הפועלות בארץ ישראל מראשיתה עד:1927
↑  סיני סמדר, מרים ברץ דיוקנה של חלוצה, הוצאת יד טבנקין, 2003, עמוד:21
↑  פוגל ביז'אוי סילביה, האמנם בדרך לשוויון? מאבקן של הנשים לזכות בחירה ביישוב היהודי בארץ ישראל:1917-1926, מגמות 2014, עמודים: 262-284
↑  סיני סמדר, מרים ברץ דיוקנה של חלוצה, הוצאת יד טבנקין, 2003, עמוד:22-23
↑  סיני סמדר, מרים ברץ דיוקנה של חלוצה, הוצאת יד טבנקין, 2003, עמוד:110
↑  גורדון יעל, "הועידה הראשונה לפועלות" הפועל הצעיר (37–38) עמודים: 215-216.
בנות ההכשרה של חנה מייזל בחוות העלמות בכנרת עומדות מימין: חנה ציז'יק, שרה שטורמן, עטרה קרול, שושנה בלובשטיין. שורה מרכזית: ציפורה דרוקר, לאה מרון, חנה מייזל, שרה לייקין, שרה מלכין. שורה תחתונה: רחל רוזנפלד, ציפורה אברמסון, יהודית קרביצקי.
הנס אלפוון

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1908 נורשפינג, שוודיה 
 פטירה:  2 באפריל 1995 (בגיל 86) דאנדריד, שוודיה 
 שם לידה:  Hannes Olof Gösta Alfvén 
 ענף מדעי:  פיזיקה 
 מקום קבורה:  בית הקברות של יורשהולם 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אופסלה (1934) 
 מנחה לדוקטורט:  מאנה סיגבאן 
 מוסדות:  המכון המלכותי לטכנולוגיה (1940–1967)  אוניברסיטת אופסלה (1934–1938)  אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (1967–1988) 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיקה (1970)  חבר זר של החברה המלכותית (24 באפריל 1980)  מדליית ויליאם בואי (1988)  מדליית פרנקלין (1971)  מדליית דיראק (1979)  פרס ביורקן (1946)  מדליית הזהב של לומונוסוב (1971)  מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1967)  הפרס הגדול של המכון המלכותי לטכנולוגיה (1947)  Polhem Prize (1950)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  Kerstin Alfvén 
 צאצאים:  Inger Alfvén, Gösta Alfvén 
 
הנס אולוף גוטה אלפוון (בשוודית: Hannes Olof Gösta Alfvén;‏ 30 במאי 1908 – 2 באפריל 1995) היה מהנדס חשמל שוודי, פיזיקאי בתחום הפלזמה וזוכה פרס נובל לפיזיקה משנת 1970 על עבודתו בתחום מגנטוהידרודינמיקה (MHD). הוא תיאר את סוג MHD המכונה כיום גלי Alfvén. במקור הוכשר כמהנדס חשמל ולאחר מכן עבר למחקר והוראה בתחומי פיזיקת פלזמה והנדסת חשמל. אלפוון תרם תרומות רבות לפיזיקת הפלזמה, כולל תיאוריות המתארות את התנהגות זוהר הקוטב, חגורות ואן אלן, השפעת סערות מגנטיות על השדה המגנטי של כדור הארץ, המגנטוספירה היבשתית והדינמיקה של פלזמות בגלקסיית שביל החלב.
השכלה

אלפבן קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת אופסלה בשנת 1934. על מחקרו "חקירות גלים אלקטרומגנטיים בתדירות גבוהה".
שנים מוקדמות

בשנת 1934 לימד אלפוון פיזיקה באוניברסיטת אופסלה וגם במכון נובל לפיזיקה (לימים שונה שם למכון מאנה סיגבאן לפיזיקה) בסטוקהולם, שוודיה. בשנת 1940 התמנה לפרופסור לתיאוריה אלקטרומגנטית ומדידות חשמל במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם. בשנים 1954 – 1955 למד אלפוון תחת מלגת פולברייט באוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק. בשנת 1967, לאחר שעזב את שוודיה ובילה זמן בברית המועצות, עבר לארצות הברית. אלפוון עבד במחלקות להנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
שנים מאוחרות יותר

בשנת 1991 פרש אלפוון כפרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ופרופסור לפיזיקת פלזמה במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם.
אלפוון בילה את חייו הבוגרים המאוחרים לסירוגין בין קליפורניה לשוודיה. הוא נפטר בגיל 86.
מחקריו

בשנת 1937 טען אלפוון כי אם פלזמה קדמה ליקום, היא יכולה אז לשאת זרמים חשמליים המסוגלים לייצר שדה מגנטי גלקטי. לאחר שזכה בפרס נובל על עבודותיו במגנטו-הידרודינמיקה, הוא הדגיש כי:
על מנת להבין את התופעות באזור פלזמה מסוים, יש צורך למפות לא רק את המגנטית אלא גם את השדה החשמלי ואת הזרמים החשמליים. החלל מלא ברשת זרמים שמעבירים אנרגיה ותנע על פני מרחקים גדולים או גדולים מאוד. הזרמים נצמדים לרוב לזרמי נימה או זרמי שטח. האחרונים עשויים לתת מרחב, כמו גם מרחב בין-כוכבי, מבנה תאי.
עבודתו התאורטית על זרמים חשמליים מיושרים בשדה בזוהר הקוטב (המבוססת על עבודות קודמות של קריסטיאן בירקלנד) אושרה בשנת 1967, זרמים אלה מכונים כיום זרמי בירקלנד.
עבודתו של אלפוון הייתה במחלוקת במשך שנים רבות על ידי המדען הבכיר בפיזיקת החלל, המתמטיקאי ובגיאופיזיקאי הבריטי סידני צ'פמן. המחלוקות של אלפוון עם צ'פמן נבעו בחלקן הגדול מצרות עם מערכת בחינת העמיתים. אלפוון כמעט ולא נהנה מהקבלה לה זכו בדרך כלל מדענים בכירים בכתבי עת מדעיים. הוא הגיש פעם מאמר על תאוריית הסערות המגנטיות וזוהר הקוטב לכתב העת האמריקני מגנטיות יבשתית וחשמל אטמוספירי רק כדי שדבריו יידחו בטענה שזה לא מתיישב עם החישובים התאורטיים של הפיזיקה הקונבנציונלית של אותה תקופה. על ידי פיזיקאים רבים נחשב לאדם עם דעות לא שגרתיות בתחום, RH Stuewer ציין כי "... הוא נשאר זרים ממורמר, וזכה בכבוד מועט מצד מדענים אחרים גם לאחר שקיבל את פרס נובל..." ולעיתים קרובות נאלץ לפרסם את מאמריו בכתבי עת מעורפלים. אלפוון נזכר:
כשאני מתאר [תופעות פלזמה] על פי פורמליזם זה, רוב השופטים אינם מבינים מה אני אומר ודוחים את המאמרים שלי. עם מערכת השיפוט השולטת כיום במדע האמריקני, פירוש הדבר הוא שהמאמרים שלי כמעט ולא מתקבלים על ידי כתבי העת המובילים בארצות הברית.
הנחש הגדול

הנחש הגדול, ציור על ידי האלפדן אגדיוס
אוֹרְמוּרִין לַנְגִי (בנורדית עתיקה: Ormrinn Langi, בנורווגית: Ormen Lange, בפרוזאית: Ormurin Langi), או פשוט "הנחש הגדול", הייתה אחת הספינות המפורסמות ביותר שנבנו על ידי הוויקינגים. היא נבנתה עבור המלך הנורווגי אולאף טריגפאסון והייתה הספינה הארוכה, הגדולה והחזקה ביותר בימיה.
מקור השם

בסוף שנות ה-90 של המאה ה-10 ערך אולאף מסע צלב מוקטן בארצו, נורווגיה על מנת לנצרה. באחד ממסעותיו הוא נסע צפונה והגיע למחוז הולוגלנד (Hålogaland). שם הוא הגיע לממלכה קטנה ששכנה בשקיירסטד (Skjerstad) של ימינו, אשר שם שלט מלך בשם "ראוד החזק" שסירב להתנצר. לכן התחולל קרב בינו לבין אולאף. אך עקב ירידת שלגים כבדה, התגבורת שהייתה אמורה להגיע לאולאף התעכבה והמלך אולאף ברח. הוא המשיך צפונה, אך חזר כעבור כמה שבועות עם תגבורת וצבא מחוזק, הפעם אולאף ניצח בקרב, כבש את ממלכתו של ראוד ונתן לו שתי אפשרויות: למות או להתנצר. הסאגות אומרות שאולאף ניסה להמיר אותו אך ראוד קילל את ישו, והמלך התרגז כל כך עד שהוא תקע "קוואנסטילק" (מין מקל העשוי מגבעול עבה וחלול של הצמח "אנג'ליקה אירופאית") בגרונו של ראוד ודחף לתוכו נחש, ואז סתם את חורו החיצוני של הגבעול עם ברזל בוער כדי לכפות על הנחש להישאר בגרונו. הנחש אכל את דרכו מצד פלג גופו של ראוד והרג אותו. לאחר הניצחון אולאף לקח כשלל את ממלכתו ועושרו של ראוד, וכמו כן את ספינתו הגדולה של ראוד, "Ormen"-הנחש. הוא לקח אותה לטרונדהיים והשתמש בה כעיצוב לספינה החדשה שלו, לעיצוב החדש הוא הוסיף מספר חדרים גדולים וארוכים יותר וגם כן מספר סיפונים גדול יותר מהעיצוב של הנחש המקורי. לספינתו החדשה הוא קרא הנחש הגדול, משום שהייתה גדולה יותר וחזקה יותר מאשר העיצוב המקורי.
תיאור הספינה

על פי הדיווחים, נבנו בספינה כ-34 חדרים, בכל חדר הייתה עמדת משוט שאוישה על ידי שני אנשי צוות. הספינה נבנתה כדי להכיל 68 חותרים ועוד אנשים נוספים כגון המלך ומשרתיו, אישים חשובים ועוד. על פי עדויות ארכאולוגיות שנאספו מספינות בעלי מבנה דומה, אורכה של הנחש הגדול הגיע לבין 30–60 מטרים (גוף אשר נחשב כארוך ביותר בדגמי הספינות של אז). גובהה גם כן היה גדול מאוד, בין 5–9 מטרים. כאן, תיאור המובא מה"הסאגה של אולאף טריגפסון" מאת אודר סנורסון:
| עברית | פארואזית |
| --- | --- |
2.בנה המלך ספינה,  שם על מישור חולי.  "הנחש הגדול",   הגדולה ביותר אשר נבנתה על חופי נורווגיה  אי – אז.   3.ספינה נבנתה עלי חופי נורווגיה,  הידועה באיכותה.  כשמונה – עשר וארבעים אמות   היו בין שדריתה לאגניה.  4.שני תרניה מוזהבים היו,  לוחותיה ככחול – הים היו.  ומגן מוזהב על חרטומה הונח.  כך התחילו הסיפורים.  : 2. Kongurinn letur snekkju smíða  har á sløttum sandi;  Ormurinn Langi størstur var,  sum gjørdist á Noregis landi.  3. Knørrur var bygdur á Noregis landi,  gott var í honum evni:  átjan alin og fjøruti  var kjølurinn millum stevna.  4. Gyltir vóru báðir stavnar,  borðini vóru blá;  gyltan skjøld í toppi hevði,  sum søgur ganga frá.
השתתפות בקרב סבולדר

על פי מקורות היסטוריים, לאחר שנבנתה הספינה היא שטה הישר אל וונדלנד (פומרניה של היום). דרך "החגורה הגדולה", מצר בדנמרק. ומוונדלנד, התכוון אולאף להשיטה לנורווגיה דרך ארסונד, אלא שאז ארבה להם ברית של מלכים מדנמרק, שוודיה ושל עוד אציל מנורווגיה – אריק הוקונסון. במהלך הקרב הספינה ניזוקה קלות, אך בסאגה של אולאף טריגפאסון מתואר ש"סיפונה נצבע כולו אדום בגלל הדם שנשפך שם". לא ידוע מה קרה לספינה לאחר הקרב, אך סביר להניח שהיא נלקחה שלל בידי אחד המנצחים.
ראו גם

טיטניק
הערות שוליים

↑  בבלדה מידת הגודל של הספינה מתוארת ביחידה שנקראת "אאל", אך כיוון שהיחידת מדידה הזו איננה בשימוש, תורגמה היחידה אאל ליחידה המקומית-אמה.
היום העולמי נגד עבודת ילדים

ילדה אורגת
היום העולמי נגד עבודת ילדים נוסד ב-2002 על ידי ארגון העבודה הבינלאומי במאמץ להגדיל את המודעות והפעילות למניעת עבודת ילדים מתחת לגיל המינימום ובתנאים בלתי הולמים. היום מצוין מדי שנה ב-12 ביוני.
היום נוצר בעקבות חתימת שתי אמנות מרכזיות של ארגון העבודה הבינלאומי - האמנה בדבר גיל המינימום לקבלה לעבודה, 1973 (אמנה מס' 138) והאמנה למניעת הצורות הגרועות ביותר להעסקת ילדים, 1999 (אמנה מס' 182). יום זה מיועד להביא למאמצים משותפים למניעת עבודת ילדים פסולה של ממשלות, רשויות מקומיות, ארגונים מקומיים ובינלאומיים וארגוני עובדים ומעסיקים.
ילדים רוכלים
על פי המידע שבידי ארגון העבודה הבינלאומי מועסקים מאות מיליוני ילדים בעולם בעבודות, המונעות מהם חינוך ותנאי בריאות ופנאי נאותים, כמו גם חירויות בסיסיות. מאלו מועסקים יותר ממחצית בתנאים הגרועים ביותר לעבודת ילדים. אלו כוללים עבודה בסביבה מסוכנת, עבדות וצורות אחרות של עבודת כפייה, אילוץ לעסוק בזנות ובסחר בסמים והשתתפות בסכסוכים מזוינים.
ראו גם

עבודת ילדים
המטבח הים-תיכוני

פלאפל
מנגל
המטבח הים תיכוני הוא המאכלים ושיטות הכנת המזון של ארצות אגן הים התיכון.
מדינות הים התיכון השפיעו זו על זו במהלך השנים כך שהבישול התפתח בכיוון של עקרונות משותפים. החלוקה המסורתית מדגישה את הדמיון בין המטבחים של ארצות אגן הים התיכון; נהוג לדבר על השלישייה הים-תיכונית, אשר כוללת את שמן הזית, החיטה והגפן. מעבר לשלישייה זו, המטבח הים תיכוני מאופיין במנות דגים, בשר כבש, תבשילי בשר ועגבניות, ומשקאות אלכוהוליים על בסיס אניס. המטבח הים-תיכוני מאופיין בגמישותו, מגוון הירקות והשוני לפי אזורים. האזור היה ונשאר דומיננטי בגידול עזים וכבשים. מנות דגים נפוצות ביותר, אף על פי שרוב הדגים מיובאים בגלל הגבלות דיג. פירות ים גם הם מרכיב חשוב במטבח הים-תיכוני.
בחלקים נרחבים של אגן הים-התיכון מיוצר שמן זית. חוקרי המטבח הים-תיכוני דייוויד ואסיד טוענים כי ישנה התאמה בין תפוצות עץ הזית לבין אזורי המטבח הים תיכוני, ועל כן מצביעים על הקשר העז בין שמן הזית למטבח זה. עשר המדינות המייצרות את כמות שמן הזית הגדולה ביותר הן, על פי הסדר: ספרד, איטליה, יוון, תוניסיה, סוריה, טורקיה, מרוקו, פורטוגל, אלג'יריה וירדן. גם בשאר מדינות הים-התיכון מיוצר שמן זית, בכמויות קטנות יותר. השמן מהווה תוספת ייחודית לטעם האוכל.
אין לבלבל בין המטבח הים-תיכוני לבין הדיאטה הים-תיכונית, אשר מבוססת על אימוץ המרכיבים מעודדי הבריאות במטבח הים תיכוני, כמו צריכה של שמן-זית, חיטה ודגנים מלאים, פירות וירקות, כמות מועטה של פירות ים וצריכה מוגבלת של בשר ומוצרי חלב. המטבח הים תיכוני כולל את כל המאכלים ודרכי הכנת המזון של ארצות הים התיכון, בין אם אלו תורמים לבריאות או שלא.
ברביקיו או בשר גריל, פיתה ופלאפל פופולריים ביותר בלבנט (המטבח העות'מאני).
מטבחים הנכללים במטבח הים-תיכוני > על-פי עיר ומדינה

רעיון קיומו של מטבח ים תיכוני הועלה לראשונה בידי חוקרת הבישול אליזבת' דייוויד, אשר מגדירה את האזורים הכלולים במטבח הים-תיכוני בהקמה לספרה מ-1950 "ספר המזון הים-תיכוני" כ"בישול של חופי אגן הים התיכון". בהמשך היא מגדירה את גבולות האזור כך:
מהגיברלטר אל הבוספורוס, במורדות נהר הרון, מבעד לערי הנמל הגדולות של מרסיי, ברצלונה וג'נובה, אל עבר תוניסיה ואלכסנדריה, הוא מקיף את כל איי הים התיכון, את קורסיקה, סיציליה, סרדיניה, כרתים, האיים הקיקלאדיים, קפריסין (שם ההשפעה הביזנטית מתחילה להיות מורגשת), אל יוון היבשתית והאיזורים השנויים במחלוקת של סוריה, לבנון, קונסטנטינופול וסמירנה
מטבחים הנכללים במטבח הים-תיכוני > על-פי תפוצת עץ-הזית

דייוויד מגדירה את האזור כחופף לתפוצת עץ הזית. תפוצתו הטבעית של עץ-הזית מוגבלת בדרום ובמזרח על ידי זמינות המים, ובצפון על ידי הקרה. לפי-כך, הוא מוגבל פחות או יותר לאזור מחיה צר בצמוד לחופי הים-התיכון, מלבד במגרב ובספרד, שם תפוצתו נרחבת יותר, וכן באיי-הים-התיכון.
כמו כן, גם ההיסטוריון התוניסאי מוחמד יאסין אסיד מגדיר את אזור המטבח הים-תיכוני על פי תפוצתו של עץ הזית, כמו גם התפוצה של הלחם, החיטה והגפן שהם לפיו "התוצרים הבסיסיים של המטבח הים-תיכוני העממי".
ההתמקדות בחומרי הגלם של המטבח הים-תיכוני מדגישה את השפעה הגאוגרפיה והאקלים על התפתחות המטבח, אשר חוצה תרבויות, דתות, שפות וחברות. עץ-הזית מהווה את הגבול של אזור אגן-הים התיכון, וכן של המטבח-הים-תיכוני.
השלישייה הים-תיכונית > זית

נראה כי מוצא עץ הזית הוא בפרס או מסופוטמיה לפני כ-6,000 שנים. הוא התפשט משם לאזורים הקרובים, ומאז תחילת עידן הברונזה (התקופה שעד 3,150 לפנה"ס) הוא כבר היה נפוץ בדרום אסיה הקטנה, הלבנט וכרתים. כל עשר המדינות אשר מייצרות את כמות הזיתים הגדולה ביותר ממוקמות באגן הים התיכון, וביחד מייצרות 95% מתוצרת הזיתים העולמית.
עץ הזית מפיק פירות מרים, אשר ניתן לאוכלם לאחר החמצה וניתן להיק מהם שמן. כ-90% מתוצרת הזית מנותבת לייצור שמן זית. אגן הים-התיכון מאופיין בצריכה הגבוהה ביותר של שמן זית בעולם. ב-2014, יוון הייתה המדינה אשר צרכה את כמות שמן הזית הגדולה ביותר, בה בממוצע השתמשו ב17 קילו שמן זית לאדם; באיטליה השתמשו ב-13, בספרד ב-12.
השלישייה הים-תיכונית > חיטה

החיטה בויתה באזור הסהר הפורה כ-10,000 שנים לפני זמננו. ב-1906 גילה אהרון אהרונסון את אם החיטה, חיטת בר שזוהתה מאז כמוצא של החיטה התרבותית. חיטה זו עברה ברירה מלאכותית במהלך אלפי שנים, שהובילה לגרעינים גדולים יותר. החיטה הופצה בכל רחבי רחבי אגן הים התיכון כבר ב-5,000 לפנה"ס.
חיטה היא מזון בסיסי באגן הים התיכון. לחם חיטה כבר היווה מזון בסיסי ברומא העתיקה, שהתפרשה ברחבי כל אגן הים התיכון; באותו הזמן, מרבית החיטה גודלה בצפון אפריקה. מזונות חיטה אחרים שמהווים מזונות בסיסיים במטבח הים תיכונים הם הפסטה והסולת ומוצריה, כמו הקוסקוס והבורגול. מאלו נהוג להכין מנות מגוונות, כמו הגלאקטובורקו (יוונית:γαλακτομπούρεκο, בורק חלב) היווני. החל מטורקיה, הלבנט ועד לאירן והודו, נפוצה גרסה של חלבה העשויה מחיטה, חמאה, חלב וצנוברים.
לקריאה נוספת

Sami Zubaida, "National, Communcal and Global Dimensions in Middle Eastern Food Cultures" in Sami Zubaida and Richard Tapper, A Taste of Thyme: Culinary Cultures of the Middle East, London and New York, 1994 and 2000, ISBN 1-86064-603-4.
António José Marques da Silva, La diète méditerranéenne. Discours et pratiques alimentaires en Méditerranée (vol. 2), L'Harmattan, Paris, 2015 ISBN 978-2-343-06151-1. see extract* Massimo Alberini, Giorgio Mistretta, Guida all'Italia gastronomica, Touring Club Italiano, 1984, p. 37
תפוצתו של עץ-הזית
עץ זית במיורקה, ספרד
חיטה
הזארה

| --- | --- |

 אוכלוסייה
 כ-4.5 מיליון
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 אפגניסטן אפגניסטן 2,799,726 (2013) איראן איראן 1,134,000 (1993) פקיסטן פקיסטן 550,000 (2007)  אוסטרליה אוסטרליה 10,000 (2013)  אינדונזיה אינדונזיה 3,800 (2014)
 שפות
 פרסית דארי – הניב הזאריגי
 דת
 הרוב: שיעים (לרוב – תריסריים), מיעוט: סונים
 קבוצות אתניות קשורות
 עמים איראנים (פשטונים, פרסים, טג'יקים וכו') וטורקים-מונגולים אחרים (אוזבקים, טורקמנים, וכו')
 
שייח'ים הזארים באפגניסטן, 1880
הזארה (בפרסית: هزاره, מן המילה הפרסית "הזאר" هزار – "אלף") הוא עם דובר פרסית – הניב הזראג'י – אשר חי ברובו במרכז אפגניסטן בחבל הזראג'אט או הזאריסטן וכן באיראן ובפקיסטן. ההזארה הם הקבוצה האתנית השלישית בגודלה באפגניסטן, בערך 9% מאוכלוסיית המדינה. דתם היא בעיקר אסלאם שיעי, ברובו תריסרי.
בני הזארה כוללים שבטים ממוצא טורקי (טוראני)-מונגולי, ביניהם השבטים ברלאס, ניימאן, אויראט, אוישון, טטאר, קרלוק, קפקצ'אק, אויגור, טורקמן, קזק, קרגיז וכו'.
מקור השם

השם הזארה מוזכר לראשונה ב"באבורנאמה", ספרו האוטוביוגרפי של זהיר א-דין מוחמד שנודע כ"באבור", מייסד האימפריה המוגולית בתחילת המאה ה-16. הוא ציין את תושבי חבל ארץ הקרוי "הזאריסטן" שהיה ממוקם מערבה מקאבוליסטן, מצפון לע'זנה ודרומית-מערבית מחבל ע'ור.
בדרך כלל רואים את השם הזארה כקשור למילה הפרסית "הזאר" שמשמעותה "אלף". לפי אחת ההשערות מדובר בתרגום פרסי למונח צבאי מונגולי "מינג" או "מינגאן" שציין יחידה בת אלף לוחמים בימי ג'ינגיס חאן.
היסטוריה

מקורו של העם ההזארי לא ברור עד תום. משוער כי בני ההזארה הם צאצאים של עמים טורקיים קדומים ומונגולים ממרכז אסיה. זאת, בשל הדמיון הפיזי בינם לבין המונגולים. בדיקות גנטיות מחזקות השערה זו. על פי ההנחה המקובלת על ידי רוב החוקרים, ההזארה הם קבוצה אתנית שנוצרה מתערובת של מספר שבטים מונגוליים נוודים בתושבים איראנים מקומיים. חלק משבטי ההזארה נקראים על שמם של מפקדים מונגולים מפורסמים, למשל שבט 'טולאי חאן' שקרוי על שם טולוי – בנו הרביעי והצעיר ביותר של ג'ינגיס חאן.
בני הזארה עצמם מתגאים בדרך כלל במוצאם המונגולי הקדום. כיום פחות מקובלת ההשערה כי אבותיהם הגיעו בימי ג'נגיס חאן כשלפי מחקריו של פרנץ שומן (אחרי שנת 1962) הם ממוצא טורקי-מונגולי, ובעיקר טורקי (טוראני) והגיעו מאוחר יותר (במאה ה-15) ולא ממש בימי ג'נגיס חאן וצאצאיו.
לפי ההשערה המקובלת ביותר, מוצאם הוא הטרוגני ומתבסס על כמה גלים של קבוצות מונגוליות-טורקיות שהתערבבו עם אוכלוסייה איראנית דוברת ניבים פרסיים. מציינים למשל, את התיישבות המונגולים "ניקודארי" במזרח איראן ואת גל המונגולים צ'גטאי מאסיה המרכזית, ואחריהם שבטים טורקיים-מונגוליים נוספים שדרכם נקשרה לאילח'אנים שגורשו מפרס ולטימורים והתיישבו בסופו של דבר בחבל הזאראג'ט או הזאריסטן.
הזארה תועדו כאמור לראשונה במאה ה-16 על ידי באבור, מייסד האימפריה המוגולית בהודו. הוא דיכא את התנגדותם ואחר כך גייס אותם לצבאו במסעו לכיבוש הודו. במאה ה-18 גויסו הגברים בני הזארה, יחד עם שבטים אחרים, לצבאו של אחמד שאה דוראני, שליטה של אפגניסטן ומיסדה של שושלת דוראן. במחצית המאה ה-19 אמיר אפגניסטן דוסט מוחמד חאן החל לגבות מיסים מההזארה, בתקופה זו הם זכו לאוטונומיה. לקראת סוף המאה ה-19 בימי שלטונו של עבד א-רחמן חאן, שסיפח את האזור ההזארי לאפגניסטן ושלל מההזארים את הזכויות שלהם, התקוממו ההזארה שלוש פעמים במרד מזוין נגד המשטר האפגני. במהלך המאה ה-20 המתיחות בין ההזארה לשלטון האפגני העמיקה עוד, ההזארה סבלו מהתנכלויות אלימות ומעושק כלכלי של השלטון והיו למיעוט אתני מופלה ונרדף. לאחר שמשטר הטליבאן השתלט על אפגניסטן בשנים 1996–2001 המצב אף החמיר. הטליבאן ביצעו מספר מעשי טבח בבני ההזארה והכריזו בגלוי כי ירדפו אותם ויטבחו בהם. אלפי בני הזארה נרצחו על ידי הטליבאן, ששב לרדוף אותם גם במהלך מתקפות הטליבאן באוגוסט 2021.
באופן מסורתי בני ההזארה כוללים עשרות שבטים. השבט הגדול ביותר נקרא דאיזנגי והוא מכיל יותר ממחצית בני ההזארה. שבטים גדולים נוספים הם שייח'-עלי, ג'אחורי, חאזניצ'י, אורוזגאני. מאז שההזארה נהיו אזרחים שווים באפגניסטן, נראה שההשפעה השבטית מידלדלת ויורדת.
עם ההזארה במאה ה-21

בראשית המאה ה-21, לאחר כיבוש אפגניסטן בידי ארצות הברית במלחמת אפגניסטן, חל שיפור ניכר במצבם של בני הזארה. בני הזארה רבים הצטרפו לצבא אפגניסטן, אחרים זכו למשרות ממשלתיות ולתפקידים משמעותיים ברשויות. ההזארי מוחמד מוחקיק אף התמודד לנשיאות אפגניסטן בשנת 2004, וההזארי קרים חאלי נבחר להיות סגן נשיא אפגניסטן. 61 הזארים נבחרו לבית הנבחרים האפגני והם מהווים 25% מהפרלמנט, כמו כן חמישה שרים בממשלה הם הזארים.
בשנת 2011, בפיגועים שאורגנו על ידי קיצונים סונים בקאבול ובמזאר-י שריף, נהרגו כ-80 בני אדם, רובם בני הזארה, בפיצוצים עזים שאירעו בעת חגיגות חג העשוראא.
בני הזארה גם היו קורבנות של מקרי חטיפה בנתיבי התחבורה הראשיים שהסתיימו ברציחת בני הערובה.
ב-2015 נחטפו שבעה בני משפחה מקרב בני הזארה וראשיהם נערפו. בעקבות מותם צעדו מפגינים בני הזארה ליד ארמון הנשיאות בקאבול ודרשו הגנה יעילה יותר. בעת הפגנה אחרת של בני הזארה שנערכה בקאבול, ערך דאעש פיגוע התאבדות כפול, שבו נרצחו 80 מהמפגינים ונפצעו יותר מ-200.
באוגוסט 2021 חזר ארגון הטאליבן לשלוט בקאבול הבירה, לאחר מסע כיבושים ברחבי אפגניסטן. לפי הפרסומים, נודע שאנשי הארגון רצחו בתחילת יולי 2021 תשעה גברים בני המיעוט ההזארי. ארגון זכויות האדם סבר שבפועל בוצעו מעשי רצח נוספים שלא דווחו, כי הטליבאן ניתק את רשתות התקשורת והסלולר באזורים רבים שאותם כבש.
לקריאה נוספת

Muhammad Owtadoiajam. A Sociological Study of the Hazara Tribe in Baluchistan and Analysis of Social-Cultural Change, Hazaragi Academy, 2006