stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלכי ארתדין

סמלה של אַרְתֵדַין, שהיה לפני כן סמלה של אַרְנוֹר
בלגנדריום של טולקין, מלכי אַרְתֵדַין הם שליטי ממלכת אַרְתֵדַין. ממלכת אַרְתֵדַין היא ממלכה בארץ התיכונה שנוסדה בסוף האלף הראשון של העידן השלישי, בעקבות פילוג בין יורשיו של אֵאָרֶנְדוּר, מלך אַרְנוֹר העשירי. זוהי רשימה של מלכי אַרְתֵדַין מהקמתה ועד חורבנה.
מתחילת השסע עד הקמת אַנְגְמָר

בתקופתם של המלכים הללו התחוללו מלחמות רבות בין אַרְתֵדַין לבין קַרְדוֹלָן ור'וּדָאוּר.
מתחילת השסע עד הקמת אַנְגְמָר > אמלית

אַמְלַית "איש פוֹרְנוֹסְט" היה בנו הבכור של אֵאָרֶנְדוּר, אך בעקבות סכסוך בירושה, הממלכה התחלקה לשלוש ממלכות עצמאיות: אַרְתֵדַין, קַרְדוֹלָן ור'וּדָאוּר. דבר זה קרה בשנת 861. הוא היה השליט החוקי הראשון של אַרְנוֹר ששמו היה בסִינְדָרִין. הוא מת בשנת 946 לעידן השלישי לאחר 85 שנות שלטון.
מתחילת השסע עד הקמת אַנְגְמָר > בלג

בֶּלֶג היה בנו הבכור של אַמְלַית. לא ידוע על ימי שלטונו דבר. הוא מת בשנת 1029 לעידן השלישי לאחר 83 שנות שלטון.
מתחילת השסע עד הקמת אַנְגְמָר > מלור

מַלוֹר היה בנו הבכור של בֶּלֶג. לא ידוע על ימי שלטונו דבר. הוא מת בשנת 1110 לעידן השלישי לאחר 81 שנות שלטון.
מתחילת השסע עד הקמת אַנְגְמָר > קלפרן

קֶלֶפַרְן היה בנו הבכור של מַלוֹר. לא ידוע על ימי שלטונו דבר. הוא מת בשנת 1191 לעידן השלישי לאחר 81 שנות שלטון.
מתחילת השסע עד הקמת אַנְגְמָר > קלברינדור

קֶלֶבְּרִינְדוֹר היה בנו הבכור של קֶלֶפַרְן. לא ידוע על ימי שלטונו דבר. הוא מת בשנת 1272 לעידן השלישי לאחר 81 שנות שלטון.
מתחילת השסע עד הקמת אַנְגְמָר > מלוגיל

מַלְוֵגִיל היה בנו הבכור של קֶלֶבְּרִינְדוֹר. בימיו שׂר הנַזְגוּל הקים את ממלכת אַנְגְמָר. הוא מת בשנת 1349 לעידן השלישי לאחר 77 שנות שלטון.
מהקמת אַנְגְמָר עד חורבן אַרְתֵדַין

| --- | --- |
 :  ראו גם – אנגמר: קרבות עם הדוּנֵדַין
מהקמת אַנְגְמָר עד חורבן אַרְתֵדַין > ארגלב הראשון

אַרְגֶלֶבּ היה בנו הבכור של מַלְוֵגִיל. הוא הראשון שתבע את השלטון על אַרְנוֹר כולה, לאחר ששושלות המלוכה בממלכות האחרות נעלמו, אך ר'וּדָאוּר התנגדה. התנגדותה נבעה מהתמעטות הדוּנֵדַין בממלכה, ומי ששלט בה בפועל היה אחד מאנשי גבעות אֶטֶן שהיה בעל ברית של אַנְגְמָר. אַרְגֶלֶבּ ביצר את המבצרים המזרחיים של אַרְתֵדַין, גבעות הרוחות, אבל הוא מת בקרב נגד אַנְגְמָר ור'וּדָאוּר. הוא נהרג בשנת 1356 לעידן השלישי לאחר 7 שנות שלטון.
מהקמת אַנְגְמָר עד חורבן אַרְתֵדַין > ארולג הראשון

אַרְוֶלֶג היה בנו הבכור של אַרְגֶלֶבּ. לאחר מות אביו, אַרְוֶלֶג הדף את האויב מהגבעות בעזרת קַרְדוֹלָן ולִינְדוֹן, ובמשך שנים רבות שתי ממלכות הדוּנֵדַין החזיקו בכוח רב בגבולות עם שתי הממלכות היריבות. בשנת 1409, צבא גדול יצא מאַנְגְמָר, נכנס לקַרְדוֹלָן והטיל מצור על גבעות הרוחות. הדוּנֵדַין הובסו ואַרְוֶלֶג נהרג, והמעוז הראשי בגבעות הרוחות, פסגת הרוחות, נשרף עד היסודות. הוא נהרג בשנת 1409 לעידן השלישי לאחר 53 שנות שלטון.
מהקמת אַנְגְמָר עד חורבן אַרְתֵדַין > ארפור

אֲרָפוֹר היה בנו הבכור של אַרְוֶלֶג. לאחר מות אביו, אֲרָפוֹר הדף בעזרת לִינְדוֹן את האויב מפוֹרְנוֹסְט ומהשפלות הצפוניות. הוא מת בשנת 1589 לעידן השלישי לאחר 180 שנות שלטון.
מהקמת אַנְגְמָר עד חורבן אַרְתֵדַין > ארגלב השני

אַרְגֶלֶבּ היה בנו הבכור של אֲרָפוֹר. בימיו באה מגפה גדולה לאֶרְיָדוֹר, ורוב תושבי קַרְדוֹלָן מתו, במיוחד בדרומה. רבים סבלו ממנה, אבל היא נחלשה ככל שהתקדמה צפונה, וצפון אַרְתֵדַין לא סבלה מהמגפה. הוא ידוע בתור המלך שנתן להוביטים את הפלך. הוא מת בשנת 1670 לעידן השלישי לאחר 81 שנות שלטון.
מהקמת אַנְגְמָר עד חורבן אַרְתֵדַין > ארוגיל

אַרְוֵגִיל היה בנו הבכור של אַרְגֶלֶבּ. בימיו לִינְדוֹן, רִיבֶנְדֶל ולוֹרִיֵן דיכאו את אַנְגְמָר. הוא מת בשנת 1743 לעידן השלישי לאחר 73 שנות שלטון.
מהקמת אַנְגְמָר עד חורבן אַרְתֵדַין > ארולג השני

אַרְוֶלֶג היה בנו הבכור של אַרְוֵגִיל. בימיו לִינְדוֹן, רִיבֶנְדֶל ולוֹרִיֵן דיכאו את אַנְגְמָר. הוא מת בשנת 1813 לעידן השלישי לאחר 70 שנות שלטון.
מהקמת אַנְגְמָר עד חורבן אַרְתֵדַין > ארול

אֲרָוָל היה בנו הבכור של אַרְוֶלֶג. בימיו לִינְדוֹן, רִיבֶנְדֶל ולוֹרִיֵן דיכאו את אַנְגְמָר. הוא מת בשנת 1891 לעידן השלישי לאחר 78 שנות שלטון.
מהקמת אַנְגְמָר עד חורבן אַרְתֵדַין > ארפנט

אֲרָפַנְט היה בנו הבכור של אֲרָוָל. הוא שוחח עם אוֹנְדוֹהֵר, מלך גוֹנְדוֹר, שהייתה אז שרויה במאבק עם רוכבי הקרונות, והם הבינו שרצון אחד כלשהו מביא את ההתקפות דווקא על שרידי הדוּנֵדַין. הוא השיא את בנו אַרְוֶדוּי לפִירִיאֵל, בתו של אוֹנְדוֹהֵר, והמשיך להדוף בכוח הולך ופוחת את התקפות אַנְגְמָר על ארצו. הוא מת בשנת 1964 לעידן השלישי לאחר 73 שנות שלטון.
מהקמת אַנְגְמָר עד חורבן אַרְתֵדַין > ארודוי

אַרְוֶדוּי "המלך האחרון" היה בנו הבכור של אֲרָפַנְט. בימיו אוֹנְדוֹהֵר מת בקרב נגד רוכבי הקרונות יחד עם בניו, ואַרְוֶדוּי תבע את השלטון על גוֹנְדוֹר בגלל היותו צאצא של יִסִילְדוּר ובעלה של פִירִיאֵל, אך מועצת גוֹנְדוֹר סירבה והתפקיד עבר לאֵאָרְנִיל. מייד לאחר מכן אַנְגְמָר הסתערה על אַרְתֵדַין. אַרְוֶדוּי ביקש עזרה מאֵאָרְנִיל, אבל היה מאוחר מדי: אַנְגְמָר כבשה את אַרְתֵדַין. הוא עצמו החזיק בשפלות הצפוניות עד הסוף, ואז נס צפונה עם אחדים ממשמר ראשו. הוא התחבא במכרות גַמְדָאִים שננטשו, ולאחר שגבר עליו הרעב, הוא ביקש את עזרת הלוֹסוֹת. לבסוף הגיעה ספינה מלִינְדוֹן ואספה אותו, אבל היא טבעה. הוא טבע בים בשנת 1975 לעידן השלישי לאחר 10 שנות שלטון ושנת גלות אחת.
ביאורים

1 2  לעידן השלישי
הערות שוליים

1 2  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1000
↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1049
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 998
1 2 3 4 5 6 7 8  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1001
↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1001-1002
↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' XVIII
↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1010
↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1011
↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1010-1011
1 2  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1002
↑  ג'. ר. ר. טולקין, עמנואל לוטם (ע), תרגום: רות לבנית, אוריאל אופק, שר הטבעות, זמורה ביתן מוציאים לאור, 1998, עמ' 1011-1012
פרס גראמי לאלבום הטרופי הלטיני הטוב ביותר

| --- | --- |

לוגו פרס גראמי
 תיאור:  הישגים יוצאי דופן בתעשיית המוזיקה
 מדינה:  ארצות הברית
 הגוף המעניק:  האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה
 תקופת הפרס:  1984–הווה (כ־41 שנים)
 http://www.grammy.com/
פרס גראמי לאלבום הטרופי הלטיני הטוב ביותר הוא פרס שמוענק בטקס פרסי גראמי; טקס שהוקם בשנת 1958 ובמקור נקרא פרסי הגרמופון. הפרס ניתן לאלבום הטרופי הלטיני הטוב ביותר. הפרס ניתן לאלבום ללא מתן חשיבות למכירותיו, ההצלחה שלו במצעדים למיניהם וכדומה, אלא מבחינת האיכות שלו בלבד.
על פי החוקים של פרסי גראמי, הפרס מוענק לאלבום שלפחות 51 אחוזים ממנו מכילים את הסוגה הטרופית והלטינית. כמו כן, סלסה ומרנגה נכללים גם כן כחלק מהאחוזים שמחשיבים את האלבום לטרופי ולטיני.
הישגים

רובן בליידס זכה בפרס ארבע פעמים, מה שהופך אותו לשיאן בקטגוריה זו. הזמרת-יוצרת גלוריה אסטפן, אדי פלמיירי וטיטו פואנטה זכו כולם בשלושה פרסים. האישה הראשונה שזכתה בפרס הייתה סליה קרוז בשנת 1990, עם אלבומה Ritmo en el Corazón.
סוניצ'קה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  לודמילה אוליצקיה
 שפת המקור:  רוסית
 סוגה:  סיפורת
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  נובי מיר, גיליון מס' 7
 תאריך הוצאה:  יולי 1992
 מספר עמודים:  38
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך:  2023
 מספר עמודים:  69
 פרסים
 פרס מדיסיס לשנת 1996  פרס בוקר הרוסי (ר' נוספים בהמשך)
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-2-07-073872-4
"סוניצ'קה" (ברוסית: Сонечка) היא נובלה מאת הסופרת הרוסייה לודמילה אוליצקיה. הנובלה קרויה על שם הגיבורה הראשית, סוניה או "סוניצ'קה". העלילה, המתפרסת לאורך עשורים, מגוללת את חייה של סוניצ'קה החל מילדותה כתולעת-ספרים, דרך נישואיה, לידת בתה, בגידת בעלה, ומותו. בסוף העלילה סוגרת סוניצ'קה מעגל וחוזרת לקרוא ספרים כפי שעשתה בילדותה.
בניגוד לספרים קודמים של אוליצקיה, שפורסמו בצרפתית, "סוניצ'קה" פורסם תחילה ברוסית בכתב-העת הספרותי "נובי מיר" בשנת 1992 והיה להצלחה מיידית. הנובלה זכתה בפרס מדיסיס היוקרתי לשנת 1996 וכן הייתה מועמדת לפרס בוקר הרוסי לשנת 1993. היא תורגמה ליותר מ-20 שפות, בהן פרסית, שוודית ווייטנאמית. בעברית יצאה הנובלה יחד עם סיפורים נוספים תחת השם "נשות הסְפָר הרוסי" בתרגומו של דן ורשקוב בהוצאת עם עובד.
רקע

לודמילה אוליצקיה (Людмила Улицкая) נולדה ב-1943 בבשקורטוסטן וגדלה במוסקבה למשפחה ממוצא יהודי-בלארוסי. היא בעלת תואר ראשון בגנטיקה מאוניברסיטת מוסקבה. היא עבדה במכון הגנטי של מוסקבה עד שפוטרה מנימוקים של פעילות אנטי-ממשלתית. המירה דתה לנצרות במהלך שנות ה-70, אך מזדהה בתרבותה כיהודייה. לאחר פיטוריה הצטרפה כיועצת אמנותית לתיאטרון הקאמרי היהודי במוסקבה, פרסמה סיפורים קצרים, ספרי ילדים, מחזות ופרוזה. נושאי הכתיבה של אוליצקיה עוסקים בין היתר במעמד האישה ברוסיה, במהגרים (ביניהם יהודים), יחסים בין תרבויות ועוד.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, פרסמה אוליצקיה בעיתון האופוזיציוני "נובאיה גאזטה" הצהרה המגנה את המלחמה ויוצאת נגד השלטונות. בעקבות זאת, עזבה את רוסיה והיא חיה בברלין. במרץ 2024, משרד המשפטים של רוסיה הכניס אותה לרשימת הסוכנים הזרים. משמע שאין למכור את ספריה ברוסיה והיא איננה יכולה לקבל מימון ממשלתי לפעילויותיה.
כמו גיבורת הרומן, גם אוליצקיה בילתה את שנות ילדותה מוקפת בספרים, שבויה בעולמם. באחרית הדבר ל"נשות הספר הרוסי", היא מספרת שאת ההשראה לנובלה קיבלה מאחייניתה, סוניצ'קה: ”הגיבורה שלי, הנושאת את אותו שם, קיבלה מסוניצ'קה ההיא את המראה החיצוני, את ענוותה, את טוהרה הנפשי, את הערכתה העצמית הנמוכה מאוד ואת יכולתה לאהוב את קרוביה עד כדי שכחה עצמית. [עם זאת] תשוקה לקריאה, אני מודה, לא הייתה לה.”
עלילה

הנובלה "סוניצ'קה" מגוללת את חייה של תולעת-ספרים, סוניצ'קה. מאז שחר ילדותה בילתה סוניצ'קה את זמנה שקועה בעולם הספרות הרוסית, חיה את חייה דרך הדמויות בספרים - קופצת מדמות אחת לאחרת. יום אחד, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשסוניצ'קה בת ה-27 עובדת כספרנית בספרייה המקומית, מגיע אדם בשם רוברט ויקטורוביץ' לשאול ספרים. ויקטורוביץ', צייר ואינטלקטואל גולה בן 47, חוזר לספרייה כעבור שלושה ימים ומציע בפתאומיות נישואים לסוניצ'קה. היא מקבלת את ההצעה ויוצאת לחיים חדשים עם בעלה. למרות התחלה מאתגרת המאופיינת בקשיי המלחמה, חורף וחוסר יציבות כלכלית, זוהי תחילתו של עשור של אושר זוגי והרמוניה משפחתית. סוניצ'קה חיה חיים צנועים אך מספקים ביותר תוך כדי שהיא נודדת ברחבי ברית המועצות שלאחר המלחמה לצד בעלה ובתם הטרייה, טניה.
בסופו של דבר, בתחילת שנות ה-50, מתיישבת המשפחה במונמארטר של מוסקבה ונכנסת למעמד הביניים. רוברט מקבל סטודיו לעבוד על ציוריו ולומד להכיר את קהילת האמנים באזור, ואילו סוניצ'קה מבלה את ימיה כתופרת ועקרת בית ללא לאות. במקביל, טניה לומדת ומתנסה בטיבם של יחסי מין עם חבריה לבית הספר, ומקבצת סביבה מחזרים רבים. התנהלות זו גוררת את הרחקתה של טניה מבית הספר, ומביאה את אביה לרשום אותה ללימודי ערב. בלימודי הערב פוגשת טניה ביאסיה, ילדה פולנייה יתומה. טניה נכרכת אחר אישיותה ויופייה המהממים של יאסיה, ובערב השנה החדשה עולה בידה להזמין את יאסיה לארוחת נובי גוד. יאסיה מקסימה את סוניצ'קה ורוברט, ונשארת ללון. בלילה היא מפתה את רוברט, ולאחר התנגדות מסוימת מצדו, הוא נעתר והשניים פותחים ברומן שלאחריו עוברת יאסיה לגור קבע בביתה של טניה. לאחר חודשיים של הפסקה, ממשיכים יאסיה ורוברט ברומן בסטודיו של רוברט. רוברט, שמוקסם גם הוא מאישיותה של יאסיה, מתחיל לצייר פורטרטים שלה. אולם כאשר סוניצ'קה מגיעה לסטודיו, היא רואה את הציורים ומבינה את פשרם.
סוניצ'קה מבינה ששנות נישואיה המאושרים תמו, אולם היא מעלימה עין ורואה ביאסיה את הבת שתמיד חלמה שתהיה לה. לאחר מכן עוברת המשפחה לליחובורי שבפאתי מוסקבה, וסוניצ'קה חוזרת לתחביב הקריאה. רוברט לוקה לפתע בדימום מוחי ומת, משאיר את סוניצ'קה ויאסיה לבד. סוניצ'קה מתכוננת להלוויה ודואגת ליאסיה. בסוף הסיפור, סוניצ'קה מגלה מחדש את אהבתה לספרות, בזמן שטניה עוברת לסנקט פטרבורג, ויאסיה מתחתנת עם אריסטוקרט צרפתי.
דמויות

סוניה או בהקטנה סוניצ'קה (במקור: Сонечка) – הפרוטגוניסטית, ספרנית מופנמת ואוהבת ספרים שפוגשת את בעלה לעתיד, רוברט, במהלך עבודתה. לאחר שהתחתנה היא הופכת לעקרת בית המרעיפה על משפחתה אהבה וסבלנות ללא גבול.
רוברט ויקטורוביץ' (במקור: Роберт Викторович) – אמן גולה שחזר לרוסיה, בעלה של סוניצ'קה. אדם פורה, אינטלקטואל, ופופולרי בקרב קליקת אמני מוסקבה. לא נאמן, ולעיתים קרובות מתנשא כלפי אשתו.
טניה (במקור: Таня) – בתם המפונקת והאנוכית של סוניצ'קה ורוברט, וחברתה של יאסיה. יש לה כישרון למחזרים ולאמנויות. למרות זאת, היא מתנהלת בחוסר מעש ובבטלנות.
יאסיה (במקור: Яся) – ילדה פולנייה יתומה קשת-יום המסתגלת לשרוד את האירועים הקשים בחייה. היא מנצלת את מיניותה כדי לתמרן אחרים ולשרוד. חברתה של טניה והפילגש של רוברט.
הצלחה וביקורת

כאמור לעיל, סוניצ'קה הייתה לנובלה הראשונה של אוליצקיה שפורסמה ברוסית, אולם ההוצאה לאור הראשונה ככרך נעשתה דרך הוצאת גלימאר הצרפתית, שהוציאה לאור ספרים קודמים של אוליצקיה. הנובלה התקבלה היטב זמן קצר לאחר יציאתה לאור, במיוחד בקרב הציבור הצרפתי, הגרמני והאיטלקי. היא תורגמה ליותר מ-20 שפות בכ-55 מהדורות שונות וזכתה בפרסים רבים. "סוניצ'קה" זכתה בפרס מדיסיס היוקרתי לשנת 1996, פרס פנה האיטלקי, וכן הייתה מועמדת לפרס בוקר הרוסי לשנת 1993. בנוסף, התרגום האנגלי של הנובלה, שנעשה על ידי ארק טייט, נכלל ברשימה נבחרת של מועמדים לפרס רוסיקה לתרגום לשנת 2007.
למעשה, הן מועד פרסומו של הספר והן הגוף שהוציאו לאור נחשבים למעין נקיטת עמדה. העובדה שהספר הוצא בכתב העת הספרותי הליברלי, "נובי מיר", ובשנת 1992, השנה הראשונה להיווסדות הפדרציה הרוסית, הראתה שלכתיבה הנשית הנאו-רוסית יהיה תפקיד בולט בהערכת העבר הסובייטי ובביקורת עליו. אוליצקיה עומדת בשורה אחת עם כותבות נוספות כגון דינה רובינא, טטיאנה טולסטיה ונוספות שיצירותיהן, שפורסמו לאחר נפילת מסך הברזל, זכו לפופולריות עולמית מהירה (ספריה של אוליצקיה לדוגמה, תורגמו ל-40 שפות ונמכרו כולם בכ-4.5 מיליון עותקים).
בעברית

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  לודמילה אוליצקיה
 איורים:  Marc Klionsky
 שפת המקור:  רוסית
 סוגה:  נובלה 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1992 
 עורך:  סיוון בסקין
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך:  2023
 תרגום:  דן ורשקוב
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-2-07-073872-4
 
בעברית יצא הסיפור ונוספים פרי עטה של אוליצקיה כאסופה תחת הכותרת "נשות הספר הרוסי" בתרגומו של דן ורשקוב ובעריכתה של סיוון בסקין בהוצאת עם עובד בשנת 2023. הספר נכלל ברשימת ספריה לעם. הספר קרוי כך על שם אחד הסיפורים הקצרים המופיעים בו וכן בשל המכנה המשותף של הסיפורים בו, העוסקים כולם בנשים מאזורי הפריפריה והספר.
להלן רשימת הסיפורים שבכרך:
סוניצ'קה
מלכת פיק
האורלובים-סוקולובים
נשות הספר הרוסי
צו-ריך
חמודי (חמודי תורגם לפני כן על ידי נילי מירסקי ומארק איווניר)
המשנה
החיה
מרק גריסים
לאו גורביץ מ"הארץ" כתב בביקורת על הספר:
זוהי סאגה משפחתית מלאת יצרים המתפרשת על פני עשורים, שקורותיה שזורים בהיסטוריה של ברית המועצות: השנים שלאחר המהפכה, מלחמת העולם השנייה, עידן ההפשרה שלאחר סטלין ותקופת הסטגנציה של ברז'נייב. המהפכה הקומוניסטית מדכאת את הזהות היהודית של הדמויות, וזו נהפכת, במלותיה של אוליצקיה, ל"חלקו התת־מימי של הקרחון התרבותי". אך המחברת, יהודייה במוצאה, אינה נופלת יותר מדי במלכודת הצפויה של כתיבה סנטימנטלית על "גורל יהודי".
לקריאה נוספת

לודמילה אוליצקיה, נשות הספר הרוסי. תרגם דן ורשקוב, הוצאת עם עובד, 2023.
Новый мир. 1992. № 7 (ברוסית) הגרסה המקורית כפי שיצאה בגיליון (PDF).
הערות שוליים

1 2  Ludmila Ulitskaya. Arbeit an Europa.
1 2  נשות הספר הרוסי, אחרית דבר. עמ' 267.
↑  Ludmila Ulitskaya. Read Russia.
↑  נשות הספר הרוסי, אחרית דבר. עמ' 270.
↑  Translations, ‏tabletmag.com
↑  "ELKOST International literary agency – Ludmila Ulitskaya".
↑  עידן יוסף-ימין, ‏רוסיה בהחלטה קיצונית נגד הסופרת היהודייה עטורת הפרסים, באתר ‏מאקו‏, 4 במרץ 2024
↑  נשות הספר הרוסי, אחרית דבר. עמ' 269.
↑  SONECHKA. Kirkus Review.
1 2  Benjamin Sutcliffe (2009)
↑  נשות הספר הרוסי, סוניצ'קה. עמ' 61.
1 2  Charles May, Softly strong women are at heart of Russian author's stories.‏ 1 במאי 2005. SFGATE.
1 2 3  Strength in the Soft Domestic of Ulitskaya’s Sonechka. Edited by Natasha Perova. Moscow: Glas, 1988.
↑  נשות הספר הרוסי, סוניצ'קה. עמ' 7.
↑  נשות הספר הרוסי, סוניצ'קה. עמ' 73.
↑  הכוונה היא לעמים נוספים השוכנים בתחום רוסיה.
1 2  Ruth Wallach, Reviewed Work: Sonechka and Other Stories by Ludmila Ulitskaya, The Slavic and East European Journal, Vol. 43, No. 4, pp. 713-715 (3 pages), (Winter, 1999), in JSTOR
1 2   לאו גורביץ, "נשות הסְפָר הרוסי": פסיפס של הנפש הרוסית, שחורג מהגבולות הגיאוגרפיים, באתר הארץ, 20 בספטמבר 2023
↑  נשות הספר הרוסי, אחרית דבר. עמ' 266.
↑  ככתוב בכריכה האחורית של המהדורה האנגלית.
↑  מהדורות של "סוניצ'קה".
↑  PRIX MEDICIS.
↑  Liudmila Ulitskaia. The Shalvi/Hyman Encyclopedia of Jewish Women.
↑  2007 Rossica Translation Prize.
↑  LUDMILA ULITSKAYA. Goethe-Institut Russia.
לודמילה אוליצקיה, ביססה על עצמה בין את היתר את דמותה של סוניצ'קה.
נופי בשקיריה, אליה פונתה המשפחה במהלך האווקואציה. המשפחה מפונה אל הכפר דבלקנובו (ממנו גם המחברת במקור). שם נולדה טניה.
עדה יהודאית

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה
 תת-ענף:  קפיצה לגובה   קפיצה לרוחק   ריצת 100 מטר   ריצת 80 מטר משוכות
 
עדה יהודאית הייתה אתלטית ישראלית, סגנית אלופת ישראל (1935) בקפיצה לגובה וחברת נבחרת ישראל למכביה הראשונה (1932).
ביוגרפיה

יהודאית התאמנה בקבוצת מכבי עתיד תל אביב.
ביוגרפיה > 1932

במכביה הראשונה שנערכה בסוף מרץ 1932 סיימה יהודאית במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.11 מטר.
ביוגרפיה > 1935

באליפות ארץ ישראל הראשונה שנערכה בסוף דצמבר 1935 זכתה יהודאית ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם רחל סלונימסקי, גירה שפירא ורבקה ניניו בתוצאה של 59.4 שניות, לפני מכבי תל אביב (1:02 דקות), מדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.25 מטר, אחרי מרגלית ספיר ממכבי רחובות (1.25 מטר) וויקטוריה לרנר ממכבי תל אביב (1.20 מטר) ומדליות ארד בריצת 100 מטר אחרי רחל סלונימסקי (14.3 שניות) וגירה שפירא ובריצת 80 מטר משוכות, אחרי זלדה שוליאק ממכבי תל אביב (15.9 שניות) וגירה שפירא.
ביוגרפיה > 1936

באליפות תל אביב שנערכה במרץ 1936 קבעה יהודאית בריצת שליחות 4x100 מטר ביחד עם חברותיה לקבוצה, רחל סלונימסקי, גירה שפירא ועדה עבוד שיא ארץ ישראל חדש של 56.7 שניות. היא סיימה שנייה בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 4.62 מטר, אחרי יפה כהן שקבעה שיא ארץ ישראל חדש של 4.80 מטר ולפני גירא שפירא 4.38 מטר וויקטוריה לרנר (4.35 מטר) ומקום שלישי בקפיצה לגובה (1.34 מטר), אחרי דבורה רוזנבוים ומרגלית ספיר (שלושתן קבעו תוצאה זהה, והמיקום נקבע על פי מספר הפסילות).
הערות שוליים

↑  אברהם ב. ריבלין, המכביה העבריה הראשונה - עם סיום המכביה, דואר היום, 3 באפריל 1932
↑  Maccabiah Games before World War II (באנגלית)
↑  הרבנאות הא"י לנשים באתלטיקה קלה, הַבֹּקֶר, 31 בדצמבר 1935
↑  ספורט - הרביעייה המנצחת - תמונה, באתר הארץ, 10 בינואר 1936
↑  בארץ באתלטיקה קלה - תוצאות ההתחרויות - רבנאות תל אביב, דואר היום, 24 במרץ 1936
↑  התחרויות לאליפות ת"א באתלטיקה קלה, דבר, 16 במרץ 1936
↑  בספורט, באתר הארץ, 27 במרץ 1936
הדס קלדרון

| --- | --- |

קלדרון, 2009
 לידה:  10 בדצמבר 1975 (בת 49) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 עיסוק:  שחקנית, מחזאית, במאית, תסריטאית, מפיקה
 מספר צאצאים:  2
 פרסים והוקרה:  פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה של עיריית תל אביב ליוצרת מבטיחה (2009)  פרס אבנר שלו יו"ר יד ושם בפסטיבל ירושלים לקולנוע (2018)
 פרופיל ב-IMDb
 
הדס קלדרון, מתוך "העלמה אלזה" מאת שניצלר, בהצגה "דודה פרידה: המוזיאון"
הדס קלדרון (נולדה ב-10 בדצמבר 1975) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, מחזאית, תסריטאית, מפיקה ודרמטורגית ישראלית.
מנהלת אמנותית של התיאטרון הארצי לילדים ולנוער.
ביוגרפיה

קלדרון היא בתם של האדריכל משה קלדרון והציירת והאמנית, רינה סוצקבר. מצד אמה, היא נכדתו של משורר היידיש זוכה פרס ישראל אברהם סוצקבר, מי שנחשב לאחד מגדולי המשוררים במאה העשרים ועלה לארץ ב-1947 לאחר שניצל בדרך נס מיערות וילנה באמצעות מחברת שיריו שהוברחה לסטלין.
בגיל עשר השתתפה במבחן בד בתיאטרון "הבימה" ונבחרה לשחק בהצגה "המלך מתיא הראשון" בבימוי אורי פסטר. בנעוריה המשיכה לשחק ב"הבימה" ובתיאטרון לילדים ולנוער, בין היתר את דורותי ב"הקוסם מארץ עוץ", ותפקיד של בן ב"בעל זבוב".
בצה"ל, שירתה כמפקדת פלוגת טירוניות בבה"ד 12, והשתחררה כקצינה בדרגת סגן. במהלך שירותה הצבאי, נטשה זמנית את עולם הבמה, וחזרה אליו רק לאחר תום שירותה.
ב-2001 סיימה 3 שנות לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב. הצגת הסיום שלה, "ברטה והים הגדול", בוימה על ידי מיכאל גורביץ'.
עם סיום לימודיה המשחק, נסעה קלדרון למוסקבה, להשתלמות בעולם הבמה אצל במאי התיאטרון הרוסי אנטולי וסילייב. כשחזרה לישראל, הצטרפה לאנסמבל עיתים של רנה ירושלמי, וגילמה את קליטמנסטרה בפרויקט "מיתוס". לאחר כשנה וחצי קיבלה הצעה לגלם את התפקיד של סטלה ב"חשמלית ושמה תשוקה" שכתב טנסי ויליאמס והועלתה בתיאטרון בית ליסין. מאז ועד 2018 שימשה קלדרון כשחקנית בית בתיאטרון זה.
במקביל, קלדרון היא גם שחקנית-יוצרת. היא הייתה שותפה ביצירת "דודה פרידה: המוזיאון", הצגה שזכתה בפסטיבל עכו לשנת 2006, וכן יזמה את ההצגה "הגר" שלאחר מכן הועלתה בתיאטרונטו.
בשנת 2010 נסעה קלדרון לגרמניה להשתתף בפרויקט "קשרי משפחה", שיתוף פעולה בין תיאטרון היידלברג ותיאטרון בית לסין, שם יצרו את ההצגה "קוראים לי ייקה" בשיתוף השחקנים. בערב הפרמיירה של ההצגה בגרמניה הלך לעולמו סבה של קלדרון, המשורר אברהם סוצקבר, שבהשראתו נוצרה ההצגה.
ב-2012 יזמה והפיקה את ההצגה "התאומות" בבימוי דורונה בן דור, על פי סיפור של סבה, שעלתה בפסטיבל ישראל וכן בפסטיבל בווילנה.
מאז 2019 קלדרון היא המנהלת האומנותית
של התיאטרון הארצי מיסודו של סמי לוי בתקופת ניהולה זכה התיאטרון בכ-30 (פרסי התיאטרון משרד התרבות וציונים לשבח משרד החינוך) פרסים על ההצגות - גרטה, הכל זהב, הילד עם הנקודות, החלילן מהמלין, העיניים של טיטו, העד, הילדים של כולנו, סאלח שבתי.
ביוגרפיה > מחזות ובימוי

ב-2017 יצרה כתבה וביימה ביחד עם עודד אהרליך את הצגת הילדים "החבר הכי טוב שלי", אשר הופקה בתיאטרון הקיבוץ שזכתה בפרס השחקן הטוב ביותר יניב סויסה.
ב-2018 כתבה עם עודד אהרליך את מחזה הילדים "לציונה יש כנף אחת" בהפקת תיאטרון הקיבוץ זוכת פרס ציון לשבח סל תרבות ארצי משרד החינוך.
ב-2019 כתבו קלדרון ואהרליך את המחזה "בוא אלי פרפר נחמד" בהפקת תיאטרון המדיטק.
יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את המחזה "פלאפל" שהועלה בתיאטרונטו 2019 בהפקת תיאטרון הקיבוץ בכיכובו של יניב סויסה, ההצגה זכתה בפרס הצגת היחיד הטובה ביותר בפרסי התיאטרון 2019
ב-2019 יצרו קלדרון ואהרליך את המחזה "הניגון שבלב" בהפקת התיאטרון הארצי לנוער מיסודו של סמי לוי.
ב-2020 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את ההצגה "הכל זהב" עם השירים של להקת התרנגולים בבימויו של משה נאור, הפקה משותפת של תיאטרון חיפה והתיאטרון הארצי לילדים ולנוער שזכתה בפרס מיון לשבח סל תרבות ארצי משרד החינוך.
ב-2021 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את הצגת היחיד לנוער וכל המשפחה של דבלה נבון "מילה טובה" בבימוי מוריה זרחיה שמוצגת בתיאטרון הארצי.
ב-2022 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את הצגת היחיד "העד" שזכתה בפרס בחירת הקהל על שם תרין שלפי בפסטיבל תיאטרונטו 2022 בכיכובו של מיכאל הנגבי, המספרת את סיפורו יוצא הדופן של סבה המשורר אברהם סוצקבר, שהיה העד היהודי היחיד מטעם הרוסים במשפטי נירנברג.
ב-2023 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את ההצגה "החלילן מהמלין", בשיתוף נגני הפילהרמונית הישראלית זוכת פרס ציון לשבח משרד החינוך ועדת סל תרבות ארצי.
יצרה כתבה וביימה עם עודד אהרליך את ההצגה בראשית בשיתוף אנסמבל טרמולו.
בנוסף לכך, היא היוצרת של הסדרה לכל המשפחה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית יחד עם המנצח גיא פדר.
את הסדרה כתבה וביימה יחד עם עודד אהרליך-
קונצרט תיבת נוח עם אלי גורנשטיין, קונצרט בראשית עם מיכאל הנגבי, קונצרט יצירת מצריים עם יניב סוויסה, קונצרט החצוצרה עם טל מוסרי, קונצרט דוד וגוליית עם עידו מוסרי.
ביוגרפיה > תיאטרון

ב-2002 גילמה את קליטמנסטרה בהצגה "מיתוס" שהעלה אנסמבל עיתים. ב-2006 השתתפה בהצגה שיצרו נעמי יואלי יחד עם דפנה אריאל וגליה יואלי "דודה פרידה: המוזיאון" והועלתה באופן עצמאי. ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר פסטיבל עכו לשנת 2006.
ביוגרפיה > תיאטרון > תיאטרון בית לסין

ב-2003 גילמה את סטלה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס.
ב-2004 גילמה את איזבל, התפקיד הראשי בהצגה "אהבה ממבט שלישי" שכתבה סוזן סנדלר; וגילמה את תהילה בהצגה "מקווה" שכתבה הדר גלרון.
ב-2005 גילמה את הגר בהצגת היחיד "הגר" שכתבה יוכי ברנדס שעלתה קודם לכן בתיאטרונטו.
ב-2007 גילמה את סוזנה בהצגה "איש הגשם" מאת רונלד באס, ואת נטע, התפקיד הראשי בהצגה "דולפינים" שכתבה מאיה שעיה. כמו כן גילמה את אלונה בהצגה "סופה של בדיחה" שכתב נועם גיל.
ב-2009 גילמה את מיקי נדב בהצגה "בראנז'ה" שכתב בעז גאון.
ב-2010 גילמה את אורנה בהצגה "פועלת זרה" שכתבה רחל גיל, והשתתפה בהצגה "קוראים לי ייקה", יצירה בשיתוף השחקנים של הבמאית נינה גולסטרוף, בשיתוף תיאטרון היידלברג.
ב-2015 השתתפה בהצגה "אוצר יקר" לצד ששון גבאי.
ב-2017 גילמה את מנהלת המדרשה דבורי בהצגה "הסודות" מאת הדר גלרון (על פי התסריט של הדר גלרון ואבי נשר), בבימויו של כפיר אזולאי.