stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צדקיהו
המרידה בבבלים

בשנת 589 לפנה"ס  עלה על כס המלוכה במצרים פרעה חָפרע, ונראה שבעידודו התעוררו מחדש מלכי המערב למרוד בבבל. לא ידוע מה היה היקף המרידה, אך לאור כוחה המוחלש של יהודה אין להניח שצדקיהו ושריו היו מעיזים למרוד אם לא היו נוכחים שהמרד מקיף שליטים רבים. רמזים למורדים נוספים קיימים בכל אופן רק לגבי צור ועמון. לגבי מרד של צור מרמז המצור שהטילו עליה הבבליים; רמז למרידתה של עמון מצויה בחזון יחזקאל על מסעו של נבוכדנאצר והדילמה שניצבה בפניו אם לעלות על רבת בני-עמון או על ירושלים. כמו כן מרמזת על כך מזימת בעליס, מלך עמון, לרצוח לאחר חורבן ירושלים את גדליהו בן אחיקם, נציב יהודה מטעם בבל, באמצעות ישמעאל בן-נתניה. וכן האמור במגילת איכה: "כָּל-רֵעֶיהָ בָּגְדוּ בָהּ הָיוּ לָהּ לְאֹיְבִים"; "בִּנְפֹל עַמָּהּ בְּיַד-צָר וְאֵין עוֹזֵר לָהּ".
צדקיהו, ככל הנראה בניגוד לרצונו, נכנע לשריו ומרד בנבוכדנאצר. באותה שנה (היא שנתו התשיעית של צדקיהו) פתח מלך בבל במסע נגד יהודה ובעשרה בטבת הטיל מצור על ירושלים, המצור נמשך כשנה וחצי ובט' בתמוז (או י"ז בתמוז) נפרצה העיר.
עם פריצת הבבלים לירושלים, נמלט צדקיהו עם חבורת מלוויו בחסות הלילה דרך המבואות הדרומיים של העיר (אזור גני-המלך סמוך לבריכת השילוח) כדי לחמוק לעבר הירדן. אך נתפס בערבותיה של יריחו, הובא למפקדת נבוכדנאצר ברבלה שבארץ חמת (תל זראעה בסביבת כפר רבלה, כ-34 ק"מ מדרום לחומס), שם נענש צדקיהו על ידי כך שבניו נשחטו מול עיניו, ועמם נשחטו כל "חורי" (=נכבדי) יהודה, עיני צדקיהו עוורו, והוא נשלח אסור לעיר בבל. כל זאת, בניגוד לאגדה על הימלטותו של צדקיהו דרך מערה הקרויה היום על שמו, והנמצאת דווקא בצידה הצפוני של החומה. המערה משתרעת לאורך החומה הצפונית, בין שער שכם לשער הפרחים. חוקרים סבורים, שזו מחצבה מתקופת הורדוס.
זיהוי

בגנאלוגיה שבדברי הימים א' ג, טז מופיע השם צדקיהו כבנו של יהויכין, ונכדו של יהויקים ("וּבְנֵי יְהוֹיָקִים יְכָנְיָה בְנוֹ צִדְקִיָּה בְנוֹ"). היו שכתבו שמדובר בשיבוש הנובע כנראה מהעובדה שצדקיהו מלך אחרי יהויקים אחיו, ואחר יהויכין בן-אחיו. אותו הסבר ניתן לפסוק בספר דברי הימים ב', פרק ל"ו, פסוק י' לכך שצדקיהו מוזכר כאחיו של יהויכין. אחרים טענו שבדברי הימים א' ג, טז מדובר באדם אחר שהיה בעל אותו שם ואף נקרא על שם דודו.
הגמרא מביאה את דברי רבי יוחנן ששלום בן יאשיהו הוא צדקיהו ורש"י והמצודות מקבלים זיהוי זה. את הקושי של הביטוי "אשר יצא" המופיע בנבואה של ירמיהו של שלום, מסביר רש"י: "ואף על פי שלא יצא עדיין מתנבא עליו כאילו יצא". את הכפילות של אזכור שלום וצדקיהו יחד באותו פסוק מסבירה הגמרא בכך שהיה הבן השלישי של יאשיהו והרביעי למלוך, כי יהויכין מלך לפניו.
ראו גם

גדליה בן אחיקם
מערת צדקיהו
שריה בן נריה
הערות שוליים

↑  ספר דברי הימים א', פרק ג', פסוק ט"ו
1 2  ספר מלכים ב', פרק כ"ד, פסוק י"ז
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"ד, פסוק י"ח
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"ג, פסוק ל"א
↑  ספר יחזקאל, פרק י"ז, פסוקים י"ב–י"ד; והשוו יוספוס, קדמוניות י, ז, א
↑  ספר יחזקאל, פרק י"ז, פסוקים י"ט–כ'; ספר דברי הימים ב', פרק ל"ו, פסוק י"ג
↑  ספר יחזקאל, פרק ז', פסוקים ט"ו–ט"ז; ספר יחזקאל, פרק ל"ג, פסוק כ"ז; ספר ירמיהו, פרק כ"ז, פסוקים י"ט–כ"ב; ספר ירמיהו, פרק נ"ב, פסוק י"ב; ספר מלכים ב', פרק כ"ה, פסוקים י"ג–י"ז; ספר דברי הימים ב', פרק ל"ו, פסוק י"ח
↑  ספר מלכים ב', פרק כ"ה, פסוק כ"ז
↑  ספר דברי הימים א', פרק ג', פסוק י"ט
↑  ספר יחזקאל, פרק כ', פסוקים ב'–ג'
↑  ספר ירמיהו, פרק ל"ח, פסוק ה': "וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ צִדְקִיָּהוּ הִנֵּה-הוּא בְּיֶדְכֶם כִּי-אֵין הַמֶּלֶךְ יוּכַל אֶתְכֶם דָּבָר"
↑  ספר ירמיהו, פרק כ"ז, פסוקים ב'–ג'
↑  על עניינו של פסמתיך ב' במתרחש בארץ ישראל ובחוף הפיניקי מעידה העובדה שבשנתו הרביעית, 592 לפנה"ס, ערך מסע ל"ארץ ח'ארו", מושג המקביל לארץ ישראל והחוף הפיניקי
↑  ספר ירמיהו, פרק כ"ז, פסוק ט', פסוקים י"ד–ט"ו
↑  ספר ירמיהו, פרק כ"ח, פסוק א' ואילך
↑  ספר ירמיהו, פרק נ"א, פסוק נ"ט; לפי תרגום השבעים הוא רק שלח את "שר המנוחה"
↑  יחזקאל פרקים כ"ו-כ"ח; כ"ט, י"ז–כ'; יוספוס, קדמוניות היהודים י, יא, א; נגד אפיון א, כא
↑  ספר יחזקאל, פרק כ"א, פסוקים כ"ג–כ"ח
↑  ספר ירמיהו, פרק מ', פסוק י"ד; מא, טו
↑  מגילת איכה, פרק א', פסוק ב'
↑  מגילת איכה, פרק א', פסוק ז'
↑  ספר ירמיהו, פרק ל"ט, פסוק א'
↑  מצודת דוד, דברי הימים א' ג, טז
↑  רד"ק, דברי הימים א' ג, טז
↑  תלמוד בבלי, מסכת הוריות, דף י"א, עמוד ב'
↑  מקראות גדולות דברי הימים א, ג, טו
↑  מצודות, ירמיהו, כב, יא
↑  רש"י, ירמיהו, כב, יא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519119405171  GND: 118636308  LCCN: n85307165  VIAF: 37709729   WorldCat (עם VIAF): 37709729 
צדקיהו הכבול מובא בפני נבוכדנאצר, איור משנת 1372.
צבי פרסי

צבי פרסי (שם מדעי: Gazella subgutturosa subgutturosa) הוא תת-מין של צבי הזפק החי במזרח התיכון.
תיאור המין

הצבי הפרסי מצוי בצפון אזרבייג'ן, חלק מאיראן, חלקים מעיראק, דרום-מערב פקיסטן ודרום-מזרח טורקיה. תנועתו מהירה והוא מיטיב לרוץ ולדלג, עם זאת, רבים הם טורפיו.
קרניו של הצבי הן אמצעי ההגנה שלו. הן משמשות זכרים להגנה ולבדיקת יריבם. הנקבות אף הן משתמשות בקרניהן להגנה – על עצמן ועל עָפריהן. הצבי ניזון מעשבים, בפרט דגניים, מעלים של שיחים ועצים וכן ממזון אחר מהצומח - ככל שיימצא בסביבה.
הצבי הפרסי שוכן באזורים חוליים, במישורי חצץ ומישור גיר. הוא פועל במהירות גבוהה. העדרים נודדים באופן עונתי. העדרים מכסים כ-10–30 קילומטרים ליום בחורף, אך המרחקים האלה מצטמצמים ל-1–3 קילומטרים בקיץ.
מבנה ליגות הכדורגל בישראל

מערכת הליגות הישראלית היא מערכת הליגות בכדורגל בישראל והיא מנוהלת על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל.
מבנה > שינויים במערכת הליגות בארץ ישראל לאורך ההיסטוריה

מבנה הליגות שונה מספר פעמים מאז הקמתה של ההתאחדות לכדורגל בישראל.
השינוי האחרון בליגה הבכירה התבצע לקראת עונת 2012/2013 - שינוי זה כלל צמצום הליגה מ-16 ל-14 קבוצות.
| שנים | הליגה הראשונה | הליגה השנייה | הליגה השלישית | הליגה הרביעית | הליגה החמישית | הליגה השישית |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
תחת המנדט הבריטי
| 1928–1948 | ליגת ארץ ישראל (ליגה ארצית) | ליגה ב' | – | – | – | – |
לאחר הקמת מדינת ישראל
| 1949–1950 | הליגה הישראלית | הליגה המאוחדת | – | – | – | – |
| 1951–1955 | ליגה א' | ליגה ב' | ליגה ג' | – | – | – |
| 1955–1958 | ליגה לאומית (הוקמה ב-1955) | ליגה א' | ליגה ב' | ליגה ג' | – | – |
| 1958–1959 | ליגה לאומית (הוקמה ב-1955) | ליגה א' | ליגה ב' | ליגה ג' | ליגה ד' | – |
| 1959–1969 | ליגה לאומית (הוקמה ב-1955) | ליגה א' | ליגה ב' | ליגה ג' | – | – |
| 1969–1976 | ליגה לאומית (הוקמה ב-1955) | ליגה א' | ליגה ב' | ליגה ג' | ליגה ד' | – |
| 1976–1985 | ליגה לאומית (הוקמה ב-1955) | ליגה ארצית | ליגה א' | ליגה ב' | ליגה ג' | ליגה ד' (נסגרה ב-1985) |
| 1985–1999 | ליגה לאומית (הוקמה ב-1955) | ליגה ארצית | ליגה א' | ליגה ב' | ליגה ג' | – |
| 1999–2009 | ליגת העל (הוקמה ב-1999) | ליגה לאומית | ליגה ארצית (נסגרה ב-2009) | ליגה א' | ליגה ב' | ליגה ג' |
| 2009 – כיום | ליגת העל | ליגה לאומית | ליגה א' | ליגה ב' | ליגה ג' | – |
הערות שוליים

↑  אם הקבוצה שזוכה בגביע המדינה זוכה גם באליפות או במקום השני או השלישי בליגה, הקבוצה אשר סימה את הליגה במקום הרביעי תזכה בכרטיס למוקדמות הקונפרנס ליג.
↑  קבוצה שסיימה במקום ה-2 בליגה א' צפון, תשחק מול הקבוצה שסיימה במקום ה-5 באותה ליגה. הקבוצה שסיימה במקום ה-3 תשחק מול הקבוצה שסיימה במקום ה-4. המנצחות בשני משחקים אלו ישחקו זו מול זו במשחק הצלבה. המנצחת במשחק ההצלבה תשחק נגד המנצחת במשחק ההצלבה בליגה א' דרום בשיטת בית-חוץ. המנצחת במשחקים אלו תשחק מול הקבוצה שסיימה במקום ה-14 בליגה הלאומית במגרש נייטרלי. המנצחת במשחק זה תשחק בעונה שלאחר מכן בליגה הלאומית
↑  הקבוצה שסיימה במקום ה-2 בליגה א' דרום, תשחק מול הקבוצה שסיימה במקום ה-5 באותה ליגה. הקבוצה שסיימה במקום ה-3 תשחק מול הקבוצה שסיימה במקום ה-4. המנצחות בשני משחקים אלו ישחקו זו מול זו במשחק הצלבה. המנצחת במשחק ההצלבה תשחק נגד המנצחת במשחק ההצלבה בליגה א' צפון בשיטת בית-חוץ. המנצחת במשחקים אלו תשחק מול הקבוצה שסיימה במקום ה-14 בליגה הלאומית במגרש נייטרלי. המנצחת במשחק זה תשחק בעונה שלאחר מכן בליגה הלאומית
זבורטור

זבורטור (ברומנית: Zburător "מתעופף", מהפועל הרומני: a zbura "לעוף" שמקורו בלטינית וולגרית exvolare, באיטלקית svolare) הוא דמות דמונית ארוטית במיתולוגיה הרומנית, בתרגום משמעותו "מעופף". בדרך כלל הוא מתואר כצעיר יפה תואר ושחור שיער, הנכנס לבתים דרך חלונות או ארובות, ומטריף בלילות את שנתן של נערות ונשים צעירות, על ידי נשיקות ועינוגים מיניים. תואם גרסה של המושג הלטיני incubus (אינקובוס)
על מיתוס ה"זבורטור" כתב המלומד הרומני, הנסיך דימיטריה קנטמיר בספרו בלטינית "תיאור מולדובה" (Descriptio Moldaviae) (1716-1714). לדבריו, הזבורטור רוח רפאים, גבר צעיר יפה תואר הפוקד באמצע הלילה את הנערות, ובמיוחד את הנשים הנשואות לא מזמן, ומקיים איתן יחסי מין שאינם נראים על ידי איש, אף לא על ידי הבעל השוכב לצידו. עם זאת ציין קנטמיר שנמצאו בעלים שחוננו בתכונות מיוחדות שתפסו "זבארטורים" כאלה והענישו אותם.
ה"זבורטור" הוא מסוכן, יש לו כוח פיתוי עצום וגורר את קרבנו למגעי מין חסרי גבולות  הגורמים למותה. לפי אחד ההסברים העממיים של התופעה ה"זבורטור" אינו אלא תוצר של געגועים או חלומות של הנערות המתבגרות עצמן ודמותו כצלם הגבר הנחשק בדמיונן, באופן נדיר ישנם סיפורים שבהם מתואר ה"זבורטור" בצורת להבה בעלת ראש גבר.
המיתוס הפך לנושא  פואמה רומנטית מאת הסופר יון אליאדה רדולסקו, בשם "זבורטורול" (Sburătorul, לפי הכתיב הארכאי שבו כתב המחבר). האגדה מופיעה שוב בספרות הרומנטית המאוחרת הרומנית, בשיריו של מיכאי אמינסקו - "קלין (דפי סיפור)" ו "לוצ'אפרול" (כוכב השחר) (1884).
לפעמים בטעות היו שבלבלו את מושג ה"זבורטור" עם דמויות דרקונים מסוג זמאו.
לקריאה נוספת

Victor Kernbach, Dicționar de mitologie generală, Editura Albatros, București 1983
הערות שוליים

↑  V.Kernbach עמוד 707
↑  V.Kernbach עמוד 707
↑  V.Kernbach עמוד 707
↑  V.Kernbach עמוד 707
טובה צימוקי

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1953 (בת 71) ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  הגימנסיה העברית רחביה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מעסיק:  ידיעות אחרונות 
 
טובה צימוקי לוין (נולדה ב-3 בספטמבר 1953) היא עיתונאית וכתבת לענייני משפט ב-ynet וב"ידיעות אחרונות". מסקרת את מערכת המשפט בישראל, משרד המשפטים, לשכת היועץ המשפטי לממשלה ופרקליטות המדינה.
ביוגרפיה

נולדה בירושלים לחוה, מזכירת המערכת של סניף ירושלים בעיתון "ידיעות אחרונות", ואריה צימוקי (במקור: לייב רוזינקו), שהיה פעיל ציוני, עיתונאי ב"ידיעות אחרונות" ויו"ר המועצה הציונית לישראל. אחותה היחידה היא חגית בכר, עורכת דין בהשכלתה. גדלה בשיכון העיתונאים בשכונת טלביה. למדה בבית הספר היסודי ע"ש הנרייטה סאלד (בתחילת שנות ה-60: "בית ספר דרום") ובתיכון בגימנסיה העברית רחביה. שירתה בצה"ל בחיל המודיעין.
לאחר תום שירותה למדה לתואר ראשון במדע המדינה ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
מקום עבודתה הראשון כעיתונאית היה העיתון "דבר". בהמשך עברה לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות" והיא עובדת שם ובאתר ynet מעל 30 שנה, ומסקרת את תחום המשפט.
בשנת 2022 קיבלה פרס מפעל חיים מטעם אגודת העיתונאים ירושלים.
משפחתה

נשואה למייק לוין (בנו של חבר הכנסת מטעם תנועת החרות נחום לוין), שהיה יו"ר ועד העובדים במשרד התחבורה.
מתגוררת בשכונת רסקו (גבעת ורדים) בירושלים.
כתבות נבחרות שכתבה

צימוקי כתבה כתבות רבות במהלך עבודתה העיתונאית. להלן כמה מהן:
טובה צימוקי, מתשעה יוצא אחד, באתר "ידיעות אחרונות", 11 באוקטובר 2015
נחום ברנע וטובה צימוקי, "בתקופתי הדמוקרטיה התחזקה", באתר "ידיעות אחרונות", 6 בספטמבר 2018
טובה צימוקי, מותה של מלכת הצדק, באתר "ידיעות אחרונות", 24 בינואר 2022
הערות שוליים

↑  ביידיש "צימוק" הוא "ראזשינקע", ומכאן שם המשפחה העברי.
↑  פרס מפעל חיים לעיתונאית Ynet ו"ידיעות אחרונות" טובה צימוקי ולמשה נוסבאום, באתר ynet, 24 באוקטובר 2022
↑  בטקס הענקת הפרס על מפעל חיים עורך "ידיעות אחרונות" נטע ליבנה בירך אותה ואמר: "כבר 30 שנה שטובה צימוקי היא חברת מערכת 'ידיעות אחרונות' אבל זו לא ספירה מדויקת. טובה בעצם נולדה כחברת מערכת. כשאת בתם של מזכירת המערכת המיתולוגית של סניף ירושלים, חוה צימוקי, ושל הכתב המדיני האגדי אריה צימוקי, וילדותך עוברת עלייך בין כותרות, סקופים, טלפונים מחברי כנסת, שיחות עם שרים ועמודים שיורדים לדפוס, לא בטוח שיש לך ברירה אחרת מלבד להפוך לכתבת. לאורך קריירה מפוארת היא כיסתה וסיקרה 14 שרי משפטים ושבעה יועצים משפטיים לממשלה. היא חתומה על סקופים מהדהדים והישגים עיתונאיים רבים..." (בכתבה: קורין אלבז אלוש, הוקרה לעיתונאים הוותיקים בכנס אילת, באתר ynet, 14 בנובמבר 2022).
↑  יעקב הכט, עובדי משרד התחבורה יפתחו ביום א' בעיצומים, באתר ynet, 3 בינואר 2001
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל

| --- | --- |
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל
332 לפנה"ס - 63 לפנה"ס


ארכיטקטורה ואמנות הלניסטית

האימפריה שהשאיר אחריו אלכסנדר הגדול
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל החלה עם כיבוש ארץ ישראל בידי אלכסנדר מוקדון בשנת 332 לפנה"ס מממלכת פרס, והסתיימה בשנת 63 לפנה"ס, עם כיבוש ארץ ישראל על ידי הרפובליקה הרומית. לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון ב-323 לפנה"ס החלו מאבקי כוח על השליטה בארץ ישראל בין יורשיו השונים, והחלה מלחמת הדיאדוכים, ובהמשך נשלטה ארץ ישראל החל מ־301 לפנה"ס בידי השלטון ההלניסטי של בית תלמי, ומשנת 200 לפנה"ס בידי השלטון ההלניסטי של בית סלאוקוס. מרד החשמונאים, שפרץ ב-167 לפנה"ס, והיחלשות הממלכה הסלאוקית הביאו להקמת ממלכת החשמונאים העצמאית. בשנת 63 לפנה"ס כבש המצביא הרומי פומפיוס את ירושלים, ובשנת 37 לפנה"ס החלה התקופה הרומית בארץ ישראל והסתיימה התקופה ההלניסטית.
כיבוש ארץ ישראל על ידי אלכסנדר מוקדון הביא לא רק לחילופי שלטון אלא גם לשינוי תרבותי באזור, והתרבות ההלניסטית החלה להשתרש בארץ ישראל. בשלביה המוקדמים הורגשה השפעת התרבות ההלניסטית באזורים העירוניים ובעיקר בעיר ירושלים. דווקא עם יסוד הממלכה החשמונאית הואץ תהליך ההתייוונות וחדירת המנהגים ההלניסטיים לחיי התושבים היהודים בארץ ישראל.
אף שהשלטון ההלניסטי הסתיים עם כינונה של ממלכת החשמונאים, נהוג לכלול את תקופת החשמונאים בתקופה זו בשל השפעת התרבות ההלניסטית על הארץ ועל שליטיה היהודים, בעיקר בתקופות המאוחרות יותר.
הכיבוש היווני-מוקדוני ומלחמות הירושה > הכיבוש בידי אלכסנדר הגדול

אלכסנדר הגדול מלך מוקדון, יצא למסע כיבושים באימפריה הפרסית. לאחר הניצחון על הפרסים בקרב איסוס בשנת 333 לפנה"ס, הגיע לפיניקיה והטיל מצור על צור. לאחר כיבושה של צור, המשיך במקביל לחוף הים התיכון לכיוון מצרים, תוך כדי שהוא נעצר בעזה וכובש אותה לאחר מצור בן 3 חודשים. לאחר מכן המשיך למצרים. מלבד עזה, אף עיר אחרת לא התנגדה לו, והוא כבש את ארץ ישראל ומצרים בשנת 332 לפנה"ס. קיימת מסורת של ביקור אלכסנדר בירושלים ובבית המקדש, אך נראה שהאירוע לא התרחש. אף על פי שהפחה המקומי ערק והגיש לאלכסנדר סיוע צבאי, נהגה ההנהגה הדתית - לאומית היהודית בזהירות: הם לא מרדו בפרסים, ובתחילה סירבו בדיפלומטיות לבקשת אלכסנדר מהכהן הגדול לסיוע קל במזון לצבאו ומס סמלי. אך לאחר התקדמות הכיבוש והתקרבות כוחות היוונים לעיר, הגישו להם את הסיוע המבוקש.
חזונו של אלכסנדר שכלל שילוב המזרח עם המערב, שילוב תרבות, דת, מנהגים וקשרי משפחה בא לידי ביטוי בתרבות ההלניסטית שמיזגה את יסודותיה של תרבות יוון העתיקה עם תרבויות בני המקום.
הכיבוש היווני-מוקדוני ומלחמות הירושה > הדיאדוכים

בשל מותו של אלכסנדר בגיל 32, לא היו לו צאצאים שיוכלו לרשת אותו. מלחמות הדיאדוכים התנהלו בין יורשיו (דיאדוך הוא יורש ביוונית) של אלכסנדר הגדול על השלטון באימפריה שהותיר אחריו אלכסנדר לאחר מותו בשנת 323 לפנה"ס. היורשים שנלחמו ביניהם היו בעיקר קציני צבאו הבכירים, וגם מקורביו האחרים ובני משפחתו. תוך כמה שנים פרץ עימות פנימי ביניהם, כשחלק מקציני צבא אלכסנדר הגדול נותרו נאמנים לרצונו וניסו לשמור על אחדות האימפריה. אחרים, הרבים יותר והחזקים יותר, המונעים על ידי אינטרסים אישיים הצליחו לקרוע את האימפריה לגזרים ולתפוס איש איש את חלקו.
המאבק לא פסק אחרי חלוקת השלל הראשונית. מלחמות עקובות מדם נמשכו כ-20 שנה ושיאן היה קרב איפסוס (301 לפנה"ס). הקרב סימל את סיום המאבק הכללי, וחלק מהעולם ההלניסטי, במיוחד מצרים, נכנסו לתקופת שלום ושגשוג, אך העימותים נמשכו בצפונו של העולם ההלניסטי, ביוון ובאסיה הקטנה. המלחמות באסיה הקטנה שככו רק אחרי קרב קורפדיון (281 לפנה"ס) ואילו מקדוניה עברה סופית לשליטתו של אנטיגונוס השני גונטס בשנת 276 לפנה"ס ובכך הסתיימו העימותים שהרעידו את העולם ההלניסטי.
בסיום המלחמות נוצרו מספר ממלכות, הגדולות שבהן: הממלכה הסלאוקית, מצרים התלמיית, מוקדון ומספר ממלכות הלניסטיות במרכז אסיה. אף על פי שהעימות הכללי שכך, נמשכו מעשי איבה בין הארצות השונות עד שקיעתו של העולם ההלניסטי וכיבושו בידי הרומאים.
הארץ בשליטת התלמיים (200-301 לפנה"ס)

לאחר מות אלכסנדר פרצו מלחמות הדיאדוכים בין יורשיו. מריבות עזות ניטשו בעיקר בין בית סלאוקוס שמרכזו בסוריה לבין בית תלמי המצרי. בשנת 301 לפנה"ס השתלט תלמי הראשון על ארץ ישראל לתקופה של כמאה שנה.
בית תלמי ביקש לנצל את היתרונות הכלכליים של ארץ ישראל, ששימשה כמעבר יבשתי בין אסיה לאפריקה, ובעיקר את השליטה על סחר הבשמים שעבר מהודו לעזה וכן מוצרים כמו תבואה, שמן, יין, אספלט ואפרסמון. כן חשוב היה לבית תלמי להשתלט על נמלי מישור החוף ופיניקיה, הן מן הטעם הכלכלי (סחר ימי) והן מן הטעם הצבאי: בסיסי נמל שמהם ניתן להפעיל כוח ימי נגד ממלכת בית סלאוקוס.
הארץ בשליטת התלמיים (200-301 לפנה"ס) > החלוקה המנהלית

ארץ ישראל בתקופה ההלניסטית לא הייתה יחידה מוגדרת מבחינה מדינית-מנהלית או בתודעה של שליטיה ותושביה הלא-יהודים, אלא הייתה חלק בלתי נפרד בתוך גופים כוללים יותר, וחלקיה הלא-יהודים דמו בצורות המשטר, החיים והתרבות שלהם לאלו שבארצות ההלניסטיות הסמוכות. גם לשם "פליסטינה" או "סוריה-פליסטינה" לא הייתה משמעות רשמית. שמו הרשמי של אזור הממשל התלמי בדרום סוריה היה "סוריה ופיניקיה".
המצרים, מטעמי נוחות ויעילות, פיצלו את אזור הממשל "סוריה ופויניקיה" ליחידות משנה של פלכים. כל אחת נקראה "היפרכיה", כמו אדום או שומרון, וכל "היפרכיה" התפצלה למספר אזורים שכל אחד נקרא "נומוס" או "טופרכיה", ונשלטו על ידי "אויקונומוס" - האחראי לגביית המיסים. השלטון התלמאי, התבסס איפוא על הפעלת בירוקרטיה (מערכת פקידות), על השלטת מונופול על ענפי כלכלה חשובים (כמו מלח ובשמים), על שליטה מלכותית על נכסים חקלאיים מרובים, ומתוך כך הפכו איכרים לחוכרי אדמת המלך וכן נשענו על ערי הפוליס.
בתקופת שלטון בית תלמי התארגנו כמה ערים כערי פוליס כמו פתולימאיס (עכו), פילדלפיה (עמאן), פילוטריה (בית ירח) ושרשרת ערים לאורך חוף הים התיכון, ואף בעומק הארץ כמו מרשה ובית גוברין.
הארץ בשליטת התלמיים (200-301 לפנה"ס) > האוטונומיה ביהודה

ליהודה ניתנה אוטונומיה, שעיקרה - הכרה בפריבילגיות שניתנו ליהודים על ידי הפרסים ועל ידי אלכסנדר הגדול עצמו.
מגילת הזכויות כללה את הזכות שניתנת ליהודים לחיות על פי "חוקי האבות", וזאת כתוצאה מן העובדה שיהודה הוגדרה על ידי הממשל התלמי כ"אתנוס" (יחידה גאוגרפית ומדינית) בתוך "סוריה ופיניקיה".
השלטון התלמי שמר על ייחודה המנהלי של יהודה כאוטונומיה בהנהגת הכהן הגדול ומועצת הזקנים, תוך הכרה בתורה כ"חוקי האבות" של היהודים המחייבים את כל תושבי יהודה, כלומר, הכרה רשמית בשלטון הבלעדי של הדת היהודית על אדמת יהודה, ומכאן גם איסור על עבודה זרה בתחומה.
הכהן הגדול שימש נציג העם בפני המלכות והיה אחראי לגביית מסי המלכות ביהודה. הוא שימש כל חייו במשרתו, ובמותו עברה המשרה לבנו אחריו.
לצד הכהן הגדול עמדה הגֶרוּסִיָה, "מועצת הזקנים" של התקופה ההלניסטית, ששימשה כגוף מחוקק עליון והמשיכה את "זקני היהודים" ("שבי יהודיא") מן התקופה הפרסית בעזרת לבוש של שם יווני מכובד כדי לשבר את האוזן היוונית. בגרוסיה ישבו הכהנים וגם ראשי בתי האב ממקומות שונים ביהודה. לגרוסיה היה תפקיד רשמי ביחסים עם השלטון ובסוף המאה ה-3 ובמחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס הבליטו אותה המלכים ההלניסטים יותר מאשר את הכהן הגדול. רק לאחר עליית בית חשמונאי החל הכהן הגדול להיות מוזכר לפני הגרוסיה בתעודות רשמיות.
האוטונומיה של יהודה הייתה מוגבלת בתנאים הבאים:
היא התחייבה להעלות מיסים למלכות; נמנעה ממנה הזכות לנהל מדיניות חוץ עצמאית; היא נשלטה באמצעותו של נציב ("סטרטגוס"), אשר פיקד על כוחות הצבא התלמיים-מצריים באזור. המצרים הקימו ביהודה מושבות צבאיות וחילות מצב למלא משימות ביטחוניות, כמשען וכביטוי לאבדן ריבונותה של יהודה. חיל המצב בירושלים התבצר במצודת הבירה מצפון-מערב להר הבית, משם יכול היה לפקח על הנעשה בעיר.
ארץ יהודה האוטונומית של התקופה ההלניסטית הייתה המשכה של מדינת יַהֻד של התקופה הפרסית. אלכסנדר הגדול אישר את מעמדה וייתכן שגם צירף אליה שטחים על חשבון השומרון, לאחר השיבוש ביחסים בינו לבין השומרונים. שטחה של יהודה היה עדיין מצומצם מאוד והיא השתרעה ממבצר בית צור בדרום בגבול עם אידומיאה ועד בית אל ובית חורון בצפון, ומנהר הירדן וצפון ים המלח במזרח (כולל יריחו) ועד אמאוס במערב. שטחה הכולל היה כ-1,600 קמ"ר, שכלל גם שטח מדברי. החלוקה בתקופה הפרסית לפלכים וחצאי פלכים השתלבה בתקופה ההלניסטית בחלוקה לטופרכיות.
העיר הגדולה ביותר של יהודה והעיר היהודית הגדולה ביותר בארץ ישראל הייתה ירושלים, שעיקר יישובה בתקופה ההלניסטית היה מרוכז בגבעה הדרומית-מזרחית של העיר, היא "עיר דוד".
ירושלים נחשבה לעיר חזקה בעלת כושר הגנה בעיני ההיסטוריונים היווניים מהמאה ה-2 לפנה"ס אגתרכידס, שדן בה בהקשר של סוף המאה ה-4 לפנה"ס, וטימוכארס.
אף על פי שלמעמדה של ירושלים בשטח יהודה היה דמיון רב לשליטת ערים יווניות על הטריטוריות שלהן, ירושלים לא הייתה פוליס ומוסדותיה הפכו למוסדות של פוליס רק לזמן קצר בימיו של אנטיוכוס אפיפנס.
הארץ בשליטת התלמיים (200-301 לפנה"ס) > האוטונומיה ביהודה > מטבעות "יהדה"

כהמשך למטבעות "יַהֻד" ("יהודה" בארמית) מהתקופה הפרסית, נטבעו בתקופה התלמית מטבעות כסף ועליהם השם העברי "יהדה", שהכתב שלהם אינו הכתב הארמי, אלא הכתב העברי הקדום, שהופיע גם בימי מלכות החשמונאים. אף על פי שהמטבעות נועדו ליהודה ונטבעו בה, מופיעות עליהם דמויות. על גבי המטבע מופיע דיוקן של תלמי הראשון ובצדו האחר ישנם שני טיפוסים: דיוקן אשתו, ברניקי הראשונה, או נשר פורש כנפיים הניצב על ברק. טביעת המטבעות עם הכתובת "יהדה", כמו גם פעילותה של המטבעה המקומית, פסקו בזמנו של תלמי פילדלפוס.
גם על גבי קנקנים במאות ה-3 וה-2 לפנה"ס נטבעה הכתובת "יהֻד" או "יהוד", לצד טביעות "ירושלם" בכתב העברי הקדום.
הארץ בשליטת התלמיים (200-301 לפנה"ס) > תלמי השלישי

בימי תלמי השני כנראה תורגם התנ"ך ליוונית במה שכונה תרגום השבעים.
בימי תלמי השלישי "אורגטס" השתבשו כנראה היחסים בין היהודים לבין התלמיים. אפשר שגרם לכך נטל המיסים שהכביד עליהם, או הפיתויים המרובים שבאו מכיוון מלכי בית סלאוקוס, שבקשו למשוך את היהודים לצידם. יצוין כי באותם הימים, המחצית השנייה של המאה השלישית לפנה"ס, התחוללה המלחמה הסורית השלישית בין בית תלמי לבין בית סלאוקוס. את המצב המסובך והמורכב הזה ביקש לנצל, ממניעים פוליטיים ואישיים, חוניו השני, הכהן הגדול בירושלים, שתמך בבית סלאוקוס והאמין כי בית תלמי יינגף לפני בית סלאוקוס וסירב להעלות את כספי המיסים למלך תלמי השלישי וסיכן בכך את מעמדה של יהודה. תלמי השלישי שיגר בתגובה ליהודה נציג מטעמו שדרש את תשלום המיסים באופן מידי, ולא, יחולקו אדמות יהודה בין שרי המלך המצרי.
הארץ בשליטת התלמיים (200-301 לפנה"ס) > תלמי השלישי > בית חוניו

משפחה של כהנים גדולים מבית צדוק ששימשה בתפקיד מכיבוש ארץ ישראל על ידי אלכסנדר הגדול ועד תקופתו של אנטיוכוס הרביעי שהדיח את הכהן הגדול חוניו השלישי מתפקיד הכהן הגדול ומסר את התפקיד תמורת שוחד לאחיו המתייוון יאסון. בין בית חוניו ובית טוביה התנהלו מאבקים על כוח ושררה ועל עמדת הבכורה. הכהן הגדול בנוסף להיותו מנהיג דתי היה גם בעל כוח כלכלי, הוא עסק בגביית מיסים, שלט באוצרות בית המקדש וניהל את השוק בירושלים.
הארץ בשליטת התלמיים (200-301 לפנה"ס) > תלמי השלישי > יוסף בן טוביה

מצב זה, של התקררות היחסים בין יהודה למצרים, נוצל על ידי בן אחותו של הכהן הגדול, יוסף בן טוביה, פיקח ונמרץ, שהבין כי יוכל לנצל את המצב לתועלתו. יוסף היה בן למשפחה עשירה ומיוחסת, בית טוביה, בעלת אחוזות שהתגוררה בעבר הירדן, והתנגדה בזמנה להנהגת נחמיה. בהיוודע דבר ניצחונם המזהיר של התלמיים על בית סלאוקוס, כינס יוסף בן טוביה את אספת העם בירושלים וממנה קבל ייפוי כוח להגיע משמה לאלכסנדריה ולפייס את המלך הרוגז. יצוין כי תפקיד הייצוג של יהודה כלפי המלכות, שהיה מסור לכהן הגדול עבר, בהסכמת העם, לידי יוסף בן טוביה. במתנות ובדברי חנופה עלה בידי יוסף בן טוביה לקנות את לב שליחו של תלמי השלישי, וכך סלל לעצמו דרך לחצר המלך במצרים. יוסף הצליח לקנות את לב המלך, כשהוא מבטיח לו להכפיל את מכסת המיסים של יהודה, אם תימסר לידיו חכירת המיסים של "סוריה ופויניקיה", שיהודה שייכת להן. המלך נעתר לבקשתו ואף צייד אותו באלפיים לוחמים כדי שיוכל לגבות את המיסים ללא התנגדות, וכך אכן קרה, תוך גביה אכזרית מצידם. במשך עשרים ושתים שנה היה יוסף בן טוביה חוכר מסי המלך, התנהלותו של יוסף בלטה בדאגה לקידום האינטרסים האישיים והתעלמות מצרכי העם. המכה שניחתה על הכהונה הגדולה במישור האישי ובמישור הממלכתי הייתה קשה. התוצאות בהמשך, בדבר המריבה בין שני הכוחות, הזיקה מאוד ליהודה.
הארץ בשליטה סלאוקית (142-198 לפנה"ס)

בשנת 200 לפנה"ס, במהלך המלחמה הסורית החמישית, הכה אנטיוכוס השלישי הגדול, המלך השישי מבית סלאוקוס, את צבאות בית תלמי בקרב בניאס, ומאז ניתנה יהודה תחת שלטון הממלכה הסלאוקית. ממלכה זו, בשונה מבית תלמי, הייתה מורכבת מפסיפס של עמים ואתנוסים. אזור הממשל התלמי "סוריה ופיניקיה" הפך ל"חילת סוריה ופיניקיה", שהיה מחולק למרידרכיות (למשל: רצועת החוף, אידומיאה ועזה) ולטופרכיות קטנות.
בתקופת השלטון הסלאוקי החלה מדיניות קולוניזציה אינטנסיבית, והובאו מתיישבים יוונים. הסלאוקים ניהלו מדיניות הלניזציה שהגיעה לשיאה בימי אניטוכוס הרביעי אפיפנס. השלטון ראה בערי הפוליס ההלניסטיות אמצעי להגברת ההלניזציה בארץ, והן היו חלק מהמערך השלטוני. הם גבו מיסים מהטריטוריות שסופחו לערים וגייסו את תושביהן לצבא הסלאוקי. האיכרים היהודים והשמים היו לאריסים על אדמותיהם לשעבר, ומצבם הנחות הביא לחיכוכים עם המתיישבים ההלניסטים.
הארץ בשליטה סלאוקית (142-198 לפנה"ס) > אנטיוכוס השלישי ומגילת הזכויות ליהודים

ב־198 לפנה"ס העניק אנטיוכוס השלישי ליהודים מגילת זכויות חשובה. מגילת הזכויות, המופיעה אצל יוסף בן מתתיהו, מאושרת לפחות בחלקה מן הממצא הארכאולוגי: מ"כתובת חפציבה" שבעמק יזרעאל המזרחי, וכן משרידי כתובת יוונית מבית המקדש, שנמצאה ליד שער האריות.
הענקת מגילת הזכויות נבעה מרצונו של אנטיוכוס השלישי לחזק את יהודה כגורם נאמן ויציב בגבול העימות עם בית תלמי המצרי וכגמול על השותפות המיוחדת שנוצרה בירושלים, ערב כיבושה בידי הסלאוקים, בין יוסף בן טוביה לבין שמעון הכהן הגדול, שותפות שסייעה לגרש את חיל המצב המצרי שחנה ב"מצודת הבירה" (המצודה שמצפון-מערב למקדש), שסיפק ציוד ומזון ללוחמיו של אנטיוכוס.
מגילת הזכויות העניקה ליהודים מידה רבה של אוטונומיה, וחיזקה את מוסד הכהונה. הכהנים שעסקו בתפקידי שיפוט נמנו עם שכבה סגורה - משפחת בית צדוק. הללו שרתו במקדש במשמרות, על-פי חלוקה לכ"ד בתי אב, ופרנסתם הייתה על הציבור.