המלוכה של ניו זילנד
המחלוקת על המלוכה

בניו זילנד קיימת תנועה חלשה יותר למען ביטול המלוכה בניו זילנד והפיכתה לרפובליקה, בהשוואה לשכנתה, אוסטרליה, שבה תנועת הרפובליקניזם חזקה הרבה יותר. תומכי המלוכה טוענים שעבור ניו זילנד, "...המונרכיה מתמצתת את מורשת של אלף שנים של ממשל חוקתי ואת הקשר שלנו לעבר המפואר".
הן המפלגה הלאומית של ניו זילנד והן מפלגת הלייבור של ניו זילנד, שתי המפלגות העיקריות בפרלמנט של ניו זילנד, לא כוללות הצהרה על הפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה במדיניותן, אף על פי שמפלגת "העתיד המאוחד" בהנהגתו של פיטר דיון, בנוסף לכמה מחברי הפרלמנט, הביעו את תמיכתם האישית במעבר למשטר רפובליקני. כמה מחברי הפרלמנט אף הביעו את תמיכתם במלוכה. ב-2004 הכריז סגן ראש הממשלה לשעבר, מייקל קאלן על תמיכתו במלוכה, בציינו שהוא "סוג של מונרכיסט סמלי בקבינט בימים אלה". עם זאת, ב-2010 הוא הכחיש את הצהרתו זו, באומרו שניו זילנד צריכה להתקדם לכינון משטר רפובליקני מרגע שתקופת מלוכתה של המלכה תסתיים. ראש ממשלת ניו זילנד, ג'ון קי אמר שהוא "לא משוכנע שרפובליקה תהיה סוגיה מרכזית בטווח הקצר", אך הוא לא מאמין שרפובליקה היא דבר "בלתי נמנע". קיימות שתי קבוצות אינטרסים המייצגות את שני הצדדים בוויכוח ומעלות את הנושא בתקשורת מעת לעת: "המונרכיה הניו זילנדית" (Monarchy New Zealand) ו"רפובליקת ניו זילנד" (New Zealand Republic).
קימות מספר סוגיות שיש להתייחס אליהן על מנת לבטל את המלוכה, אף על פי שאישים משני צדי המתרס רואים את הקשיים באור שונה. רוב הנקודות הבעייתיות הן בנוגע לסמכויות הריבון, מערכת היחסים בין האזורים השונים של ממלכת ניו זילנד השותפים לאותו ריבון וההשפעה של צעד זה על מערכת היחסים בין הכתר לבין המאורים, במיוחד המעמד המשפטי המתמשך של הסכם ואיטנגי. מספר אנשי אקדמיה הביעו את דאגתם מכך שממשלת ניו זילנד עלולה לעשות שימוש בגישה הרפובליקניסטית כדי לחמוק מההתחיבויות של ההסכם, בעוד שאחרים, כמו פרופסור נואל קוקס, היושב ראש לשעבר של "המונרכיה הניו זילנדית", טוענים שהפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה לא תפטור את הממשלה מהתחייבויותיה על פי ההסכם.
הציבור הניו זילנדי תומך באופן כללי בהשארת המלוכה על כנה, כשמשאלי דעת הקהל האחרונים מראים על שיעור תמיכה של 70-50% והם מצביעים על כך שרבים מאזרחי ניו זילנד לא מוצאים רלוונטיות רבה למלוכה בחיי היום יום. סקר משנת 2002 הראה ש-58% מהאוכלוסייה מאמינים שלמלוכה אין משמעות רבה למהלך חייהם, אם בכלל. סקר שנערך ב-2004 מצא ש-57% מהנשאלים מאמינים שניו זילנד תהפוך לרפובליקה במועד כל שהוא בעתיד.
אף על פי כן, מוסד המלוכה נהנה מתמיכתם של הניו זילנדים, במיוחד אלה שנולדו לפני מלחמת העולם השנייה. על פי עמדת המלכה הנוכחית, ועקב שאלת מעמדו של הסכם ואיטנגי במקרה של מעבר לרפובליקה והשלכתו על המאורים ועל תושבים אחרים של ניו זילנד ולאור העובדה שיוותרו סוגיות בלתי פתורות עם המעבר למשטר רפובליקני, שיעור התמיכה ברפובליקה נותר לא גבוה משליש עד 40% מהאוכלוסייה. ב-21 באפריל 2008 פרסמה "רפובליקת ניו זילנד" תוצאות סקר דעת קהל על פיו שיעור התמיכה במלוכה יגיע ל-43% ושיעור התמיכה ברפובליקה יגיע ל-41% במקרה שהנסיך צ'ארלס יעלה לכס המלכות בניו זילנד. סקר שפורסם בינואר 2010, לרגל ביקורו של הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג' בניו זילנד, הראה ש-33.3% מהניו זילנדים רוצים שהנסיך צ'ארלס יהיה המונרך הבא, 30.2% מעדיפים את הנסיך ויליאם ו-29.4% מהנשאלים מעדיפים מעבר למשטר רפובליקני במקרה שהמלכה תמות או תתפטר.
ב-14 באוקטובר 2009 הוגשה לפרלמנט הצעת חוק על ידי קית' לוק על עריכת משאל עם על המלוכה. הכוונה הייתה שהחוק יהיה רלוונטי לניו זילנד בלבד, ללא השפעה על איי קוק או ניואה. ב-21 באפריל 2010 הצביע הפרלמנט נגד הצבעת החוק בקריאה הראשונה כאשר 68 חברים התנגדו לה ו-53 תמכו בה.
ערב ביקורם של הנסיך צ'ארלס ושל הדוכסית קמיליה ב-10 בנובמבר 2012, פורסם סקר דעת קהל שעל פיו 70% מהנשאלים רוצים "להשאיר את המלכה כראש המדינה" בעוד 19% מהנשאלים תומכים בהפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה. לאחר הביקור התפרסם סקר מטעם "רפובליקת ניו זילנד" על פיו 51% מהנשאלים תומכים בהמלכתו של צ'ארלס לאחר מות המלכה בעוד ש-41% הביעו את תמיכתם במשטר רפובליקני.