הוויתור על הכס של אדוארד השמיני
האפשרויות שנשקלו

השמועות והטיעונים שהועלו חיזקו בקרב הממסד הבריטי את העמדה כי אין אפשרות שסימפסון תהפוך לבת זוג מלכותית. ראש ממשלת בריטניה סטנלי בולדווין טען מפורשות בפני אדוארד כי רוב הציבור יתנגד לנישואיו עם סימפסון, ורמז שאם המלך ימשיך בתוכניתו בניגוד ישיר לעצת ממשלתו, שרי הממשלה יתפטרו כאיש אחד. תגובתו של המלך, כפי שהוא עצמו העיד מאוחר מאוחר יותר, הייתה: "אני מתכוון להתחתן עם גברת סימפסון ברגע שהיא תהיה חופשייה לעשות זאת... אם הממשלה הייתה מתנגדת לנישואים, כפי שראש הממשלה גרם לי להאמין שיעשו, הייתי מוכן ללכת." בלחץ המלך ומחשש לוויתור על הכס, בולדווין הסכים לבחון שלוש אפשרויות:
אדוארד וסימפסון מתחתנים והיא הופכת למלכה (נישואים מלכותיים);
אדוארד וסימפסון מתחתנים, אך היא לא הופכת למלכה, אלא זוכה לתואר ייצוגי כלשהו (נישואים מורגנטיים)
ויתור על הכס של אדוארד וכל צאצאיו הפוטנציאליים, דבר שיאפשר לו לקבל החלטות בנוגע לנישואיו ללא השלכות חוקתיות נוספות.
לאפשרות השנייה כבר היו תקדימים באירופה, בכלל זה סבא רבא של אדוארד עצמו, הדוכס אלכסנדר מוירטמברג, אך לא בהיסטוריה החוקתית הבריטית. לאחר התייעצויות עם ראשי הממשלה של חמשת הדומיניונים (אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, דרום אפריקה ואירלנד), דעת הרוב הייתה כי "אין חלופה לאפשרות (3)". וויליאם ליון מקנזי קינג (ראש ממשלת קנדה), ג'וזף ליונס (ראש ממשלת אוסטרליה), וג'יימס הרצוג (ראש ממשלת דרום אפריקה) התנגדו לאפשרויות 1 ו-2. קינג אמר לאדוארד לעשות "מה שליבו אומר לו לעשות" וממשלת קנדה פנתה למלך בבקשה לשים את תפקידו לפני רגשותיו כלפי סימפסון. המושל הכללי של קנדה לורד טווידסמואר מסר לארמון בקינגהאם ולבולדווין כי לקנדים יש חיבה עמוקה למלך, אך נישואיו של אדוארד לאישה גרושה תעורר זעם בציבור הקנדי. מייקל ג'וזף סאבאג', ראש ממשלת ניו זילנד, דחה את אפשרות 1 וחשב שאפשרות 2 "יכולה להיות אפשרית... אם פתרון בקווים כאלה יתברר כמעשי" אך "יפעל על פי החלטת ממשלת בריטניה". אמון דה ואלרה, (נשיא המועצה המבצעת האירית) העיר כי כמדינה קתולית אירלנד אינה מכירה בגירושים, וכי אם העם הבריטי לא יקבל את וואליס סימפסון אזי ויתור על הכס הוא הפתרון האפשרי היחיד. ב-24 בנובמבר התייעץ בולדווין עם שלושת בכירי האופוזיציה בבריטניה: קלמנט אטלי, סר ארצ'יבלד סינקלייר, ווינסטון צ'רצ'יל. סינקלייר ואטלי הסכימו שאפשרויות 1 ו-2 אינן מקובלות, ואילו צ'רצ'יל התחייב לתמוך בכל החלטה שתקבל הממשלה.
עם זאת, ביולי פנה צ'רצ'יל ליועץ המשפטי של המלך, וולטר מונקטון, והביע את התנגדותו לנישואים. כשדבר הקשר בין המלך לסימפסון נודע לציבור, לחץ צ'רצ'יל על בולדווין והמלך לא לקבל כל החלטה לפני התייעצות עם הפרלמנט והציבור. במכתב פרטי לג'פרי דוסון, עורך העיתון "טיימס", טען צ'רצ'יל כי עיכוב בקבלת ההחלטה עשוי להועיל כי עם הזמן ייתכן שהמלך ישנה את רגשותיו כלפי סימפסון. בולדווין דחה את בקשתו של צ'רצ'יל כי העדיף, ככל הנראה, לסיים את המשבר במהירות. תומכי המלך טענו לקנוניה בין בולדווין, ג'פרי דוסון וקוסמו גורדון לאנג, הארכיבישוף מקנטרברי. ייתכן אף כי הרופא המלכותי ברטרנד דוסון היה מעורב בתוכנית לאלץ את ראש הממשלה לפרוש על רקע מחלת לב, אבל לאחר שראה את תוצאות בדיקת האק"ג של ראש הממשלה, השתכנע שליבו של בולדווין תקין.
התמיכה הפוליטית במלך לא הייתה אחידה וכללה פוליטיקאים שהמפלגות הגדולות התנכרו להם כמו צ'רצ'יל, אוסוולד מוסלי (מנהיג המפלגה הפשיסטית הבריטית), והמפלגה הקומוניסטית הבריטית. ראש הממשלה לשעבר דייוויד לויד ג'ורג' תמך גם הוא במלך, אך לא לקח תפקיד פעיל במשבר מכיוון שהיה בחופשה בג'מייקה עם המאהבת שלו פרנסס סטיבנסון. בתחילת דצמבר נפוצו שמועות שתומכי המלך יקימו את "מפלגת המלך" בראשות צ'רצ'יל, אולם על אף שלא נעשו צעדים לכך בפועל וצ'רצ'יל לא התכוון להוביל מפלגה חדשה, השמועות פגעו קשות הן במלך והן בצ'רצ'יל, שכן חברי פרלמנט נחרדו מהרעיון שהמלך יתערב במהלכים פוליטיים.
אנשי מעמד הפועלים וחיילים לשעבר, כך עולה ממכתבים ויומנים מאותה תקופה, נטו לתמוך במלך, בעוד המעמד הבינוני והגבוה נטו להביע זעם וסלידה. עיתונים כגון הטיימס, דיילי הרלד והדיילי טלגרף התנגדו לנישואים בעוד הדיילי אקספרס והדיילי מייל תמכו באפשרות של נישואים מורגנטיים. המלך העריך כי לעיתונים שתמכו בו הייתה תפוצה של 12.5 מיליון, לעומת 8.5 מיליון של אלה שהתנגדו לו.
ב-3 בדצמבר, קיים אדוארד פגישה "מתוחה" עם בולדווין שבה הציע אדוארד לנאום לעם בשידור ב-BBC. הטקסט שהציע היה אמור לשחזר את "המנהג העתיק" של מלך "להפנות את הצהרותיו הפומביות לעמו". אדוארד הציע כי יזכיר לשומעיו: "אני עדיין אותו אדם שהמוטו שלו הוא Ich Dien, אני משרת".
בולדווין דחה את הנאום בטענה שיזעזע אנשים רבים ויהווה הפרה חמורה של עקרונות חוקתיים. לפי הנוהג המודרני, השליט יכול היה לפעול רק על פי עצת שריו. בבקשת תמיכה מהעם כנגד הממשלה, אדוארד היה פועל בניגוד לעצת השרים המחייבת, וכאדם פרטי. עצם ההצעה של הנאום, האמינו השרים הבריטיים, הביעה את יחסו המזלזל של אדוארד במוסכמות החוקתיות ואיימה על הנייטרליות הפוליטית של הכתר.
מסמכי ממשלה שפורסמו ב-2013 מראים כי לכל המאוחר ב-5 בדצמבר 1936 שר הפנים, סר ג'ון סיימון, הורה למשרד הדואר (שהיה אחראי לשירותי הטלפון בבריטניה) ליירט תקשורות טלפוניות בין פורט בלוודר וארמון בקינגהאם לבין מדינות אירופה".
ב-5 בדצמבר, לאחר שלמעשה נאמר לו שהוא לא יכול לשמור על כס המלכות ולהתחתן עם סימפסון, ולאחר שבקשתו לנאום בפני נתיניו סורבה על רקע חוקתי, אדוארד בחר באפשרות השלישית.