סונאטה
היסטוריה קצרה של כתיבת סונאטות > הסונאטה בתקופה הקלאסית

הנוהג שהתקבל בתקופה הקלאסית ייעשה למכריע לגבי הסונאטה: המונח שינה את משמעותו, מאחד בין רבים שציינו סוגות או צורות, למונח המתאר צורת ארגון בסיסית ליצירות גדולות. ההתפתחות הזאת השתרעה על פני למעלה מחמישים שנה. עם הזמן יושם המונח הן לפרקים נבדלים (ראו צורת סונאטה ותולדות צורת הסונאטה) והן למערך הפרקים ביצירה מרובת-פרקים. במעבר לתקופה הקלאסית היו שמות אחדים שניתנו ליצירות רבות-פרקים, ביניהם דיברטימנטו, סרנדה ופרטיטה, שרבות מהן נחשבות כיום לסונאטות לכל דבר. השימוש בסונאטה כמונח תקני ליצירות כאלה החל אי-שם בשנות ה-70' של המאה ה-18. היידן מגדיר את הסונאטה הראשונה שלו לפסנתר
ככזאת בשנת 1771 ומכאן ואילך המונח דיברטימנטו מופיע בשכיחות נמוכה מאוד במכלול יצירותיו. המונח סונאטה יושם יותר ויותר הן ליצירה לכלי מקלדת בלבד (ראו סונאטה לפסנתר) והן לכלי מקלדת ועוד כלי, לעיתים קרובות כינור או צ'לו. השימוש במונח ליצירות ליותר משני נגנים פחת והלך; לדוגמה, ההגדרה של שלישיית פסנתר כסונאטה לפסנתר, כינור וצ'לו הלכה ופחתה בשכיחותה.
תחילה היה המערך הנפוץ ביותר לפרקים כדלקמן:
אלגרו, שהתקבל בשעתו לא רק כמציין קצב, אלא גם דרגה של "עיבוד", או פיתוח, של הנושא.
פרק אמצעי, שהיה, ברוב המקרים, פרק איטי: אנדנטה, אדג'ו או לארגו; או, במקרים נדירים יותר, מינואט או נושא עם וריאציות.
פרק חותם, בראשית התקופה היה זה לפעמים מינואט, כמו בשלוש הסונאטות הראשונות של היידן, אבל בשנים הבאות, היה הקצב בדרך כלל אלגרו או פרסטו, ושם הפרק היה לעיתים קרובות פינאלה. הצורה הייתה במקרים רבים רונדו.
עם זאת, יש גם מערכים של שני פרקים, נוהג שהיידן נקט עד שנות ה-90' של המאה ה-18. בראשית התקופה הקלאסית הייתה גם האפשרות של ארבעה פרקים, שבהם שולב פרק מחול לפני הפרק האיטי, כמו בסונאטות לפסנתר מס' 6 ו-8 של היידן. הסונאטות של מוצרט כללו גם הן ביסודן שלושה פרקים. מבין היצירות שהיידן כינה סונאטה לפסנתר, דיברטימנטו או פרטיטה ב-HOB XIV, שבע כתובות בשני פרקים, 35 בשלושה פרקים ו-3 בארבעה פרקים; יש גם אחדות בשלושה או ארבעה פרקים, שהאותנטיות שלהן מסומנת כ"מוטלת בספק". מלחינים כמו בוקריני היו מוציאים לאור סונאטות לפסנתר וכלי אובליגאטו עם פרק שלישי לפי הרצון – במקרה של בוקריני, 28 סונאטות לצ'לו.
עם הזמן גדל והלך מספר היצירות האינסטרומנטליות שנכתבו בארבעה פרקים ולא בשלושה, נוהג שנראה תחילה ברביעיות מיתרים ובסימפוניות והגיע אל הסונאטה גופא בסונאטות המוקדמות של בטהובן. עם זאת, סונאטות בנות שניים ושלושה פרקים המשיכו להיכתב במשך כל התקופה הקלאסית: בצמד הסונאטות אופוס 102 של בטהובן יש שני פרקים בסונאטה בדו מז'ור ושלושה פרקים בסונאטה ברה מז'ור.
מערך ארבעת הפרקים היה מקובל בשלב זה ברביעיית המיתרים והשכיח ביותר, כמעט ללא מתחרים, בסימפוניה. הסדר המקובל של ארבעת הפרקים הוא:
אלגרו, שבשלב זה היה במה שכונה צורת הסונאטה, כולל תצוגה, פיתוח ורפריזה.
פרק איטי, אנדנטה, אדאג'ו או לארגו.
פרק מחול, לעיתים קרובות מינואט וטריו או – בייחוד בשלהי התקופה הקלאסית – סקרצו וטריו.
פינאלה בקצב מהיר, תכופות בצורת סונאטה-רונדו.
מערך זה של ארבעה פרקים החל להיחשב לתקן המקובל לסונאטה, ויצירות ללא ארבעה פרקים, או עם יותר מארבעה, נחשבו יותר ויותר ליוצאות מן הכלל; הן הוגדרו כבעלות פרקים "חסרים" או "יתרים". פרקים, שהופיעו מחוץ לסדר הזה תוארו כ"הפוכים", כמו הסקרצו שבא לפני הפרק האיטי בסימפוניה התשיעית של בטהובן. השימוש הזה צוין בכתבי מבקרים בראשית המאה ה-19 והוכנס לספרי הלימוד זמן קצר לאחר מכן.
קשה להפריז בחשיבות תפוקת הסונאטות של בטהובן: 32 סונאטות לפסנתר, ועוד סונאטות לצ'לו ופסנתר ולכינור ופסנתר, שכל נגן רציני אמור ללמוד ולבצע אותן בהצלחה.