stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גביע העולם בכדורסל 3x3
נשים > טבלת מדליות

| מקום | נבחרת |  |  |  | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  ארצות הברית | 3 | 0 | 1 | 4 |
| 2 |  רוסיה | 1 | 2 | 0 | 3 |
| 3 |  צרפת | 1 | 2 | 2 | 5 |
| 4 |  סין | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 5 |  צ'כיה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 5 |  איטליה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 7 |  הונגריה | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 8 |  אוקראינה | 0 | 1 | 1 | 2 |
| 9 |  קנדה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 10 |  אוסטרליה | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 11 |  בלגיה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| סה"כ (11 נבחרות) | סה"כ (11 נבחרות) | 8 | 8 | 8 | 24 |
מעורב > טבלת מדליות

| מקום | נבחרת |  |  |  | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | צרפת צרפת | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 2 | ארגנטינה ארגנטינה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 3 | אוקראינה אוקראינה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| סה"כ (3 נבחרות) | סה"כ (3 נבחרות) | 1 | 1 | 1 | 3 |
טבלת מדליות כוללת

| מקום | נבחרת |  |  |  | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | סרביה סרביה | 5 | 1 | 0 | 6 |
| 2 | ארצות הברית ארצות הברית | 3 | 1 | 1 | 5 |
| 3 | צרפת צרפת | 2 | 2 | 4 | 8 |
| 4 | רוסיה רוסיה | 1 | 2 | 1 | 4 |
| 5 | הרפובליקה העממית של סין סין | 1 | 0 | 1 | 2 |
| 6 | צ'כיה צ'כיה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 6 | איטליה איטליה | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 6 | קטר (מדינה) קטר | 1 | 0 | 0 | 1 |
| 9 | הונגריה הונגריה | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 9 | הולנד הולנד | 0 | 2 | 0 | 2 |
| 11 | אוקראינה אוקראינה | 0 | 1 | 3 | 4 |
| 12 | ארגנטינה ארגנטינה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 12 | קנדה קנדה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 12 | לטביה לטביה | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 12 | ליטא ליטא | 0 | 1 | 0 | 1 |
| 16 | סלובניה סלובניה | 0 | 0 | 2 | 2 |
| 17 | אוסטרליה אוסטרליה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 17 | בלגיה בלגיה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| 17 | פולין פולין | 0 | 0 | 1 | 1 |
| סה"כ (19 נבחרות) | סה"כ (19 נבחרות) | 15 | 15 | 15 | 45 |
ישראל בתחרות

נבחרת הגברים של ישראל בכדורסל 3x3 השתתפה פעמיים בטורניר: הראשונה באתונה 2012, אז הגיעה למקום הרביעי, והשנייה בווינה 2023, אז הודחה בשלב הבתים. ב-2012 כלל סגל הנבחרת את עמית תמיר, עמית שמחון, יועד בית-יוסף וקורי קאר, וב-2023 שיחקו חואקין שוכמן, בן אלטיט, גור לביא וגיא פלטין.
נבחרת ישראל בכדורסל נשים 3x3 השתתפה פעמיים בטורניר: הראשונה באנטוורפן 2022, אז הגיעה למקום ה-19, והשנייה בווינה 2023, אז הודחה בשלב הפליי-אין ודורגה למקום ה-11
הערות שוליים

1 2  "Nantes to host 2017 FIBA 3x3 World Championships". FIBA. 17 ביוני 2016. נבדק ב-24 בספטמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Philippines to host FIBA 3x3 World Cup 2018". FIBA. 10 במאי 2017. נבדק ב-11 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Amsterdam to host 3x3 Europe Cup 2017 and 3x3 World Cup 2019". FIBA. 13 בפברואר 2017. נבדק ב-13 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Antwerp getting ready to host Crelan FIBA 3x3 World Cup 2022 in June". FIBA. 8 במרץ 2022. נבדק ב-8 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  אתר גביע העולם
↑  נבחרת ישראל הודחה בשלב הבתים של ה-3 על 3, באתר ערוץ הספורט, 1 ביוני 2023
גאודיופוליס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  בית יתומים 
 מיקום:  בודפשט
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1945
 תאריך פתיחה רשמי:  1945 
 קואורדינטות:  47°31′12″N 18°58′23″E﻿ / ﻿47.52005°N 18.97294°E﻿ / 47.52005; 18.97294
  (למפת בודפשט מוגדלת) גאודיופוליס(למפת בודפשט רגילה) גאודיופוליס
 
גאודיופוליס (Gaudiopolis) עיר השמחה, הייתה רפובליקת ילדים (רובם ילדים ניצולי השואה) בבית הילדים פּאַקס (Pax) בזוגליגט (Zugliget) ברובע 12 בבודפשט בין השנים 1945 עד 1950. המייסד היה הכומר הלותרני, חסיד אומות העולם גאבור סטהלו; ראש המדינה הראשון של הרפובליקה היה: באלאז' סקה (Szőke Balázs), ראש ממשלתה הכומר הלותרני לימים לאסלו קווהאזי (Keveházi László), ושר הטקסים שלו היה אדם הורבאט (Horváth Ádám) היהודי, לימים במאי. תושבי המחנה קיבלו תפקיד בסרט המפורסם "אי שם באירופה (סרט)" (Valahol Európában). המיזם של הרפובליקה נמשך חמש שנים בלבד. פסלו של המייסד סטהלו נחנך בשנת 2009 ב־25 בספטמבר, ליום השנה ה-100 להולדתו, בכיכר פרנץ דיאק בבודפשט.
אירועים קודמים

הכומר הלותרני גאבור סטהלו, הסתיר לאחר הכיבוש הגרמני את הפליטים היהודים בבתי ילדים ובמרתפים. לעיתים קרובות הזכיר שאם ישרדו את המלחמה יקים מדינת ילדים ליתומים. לאחר המלחמה נותרו ילדים יתומים רבים שהתארגנו בכנופיות. כל בתי הילדים הציבוריים כבר התמלאו ויתר הילדים הופקדו לטיפולו של סטהלו. הוא חיפש מקום למאות ילדים כבר באביב 1945. אחד מקרובי משפחתו של מנפרד וייס עזר לו והציע לפליטים את הווילות שלהם בזוגליגט. הגדולים עברו לדרך בודקסי 48 (Budakeszi út), למה שנקרא "חוות הזאבים" (Farkastanya), הקטנים יותר הקימו את "קן הסנונית" (Fecskefészek) בבניינים הסמוכים. בתחילה טיפל הכומר בילדים ובנערים בלבד, בהמשך גם ילדות מצאו מקלט אצלו והמספר גדל ל-700–800.
הדיירים

לפני הכיבוש הסובייטי שוכנו במקום ילדים של אינטלקטואלים יהודים. לאחר מכן הגיעו למקום גם ילדי כמה קציני צבא פליטים ועובדי מדינה. תושבי המחנה היו בין היתר המשורר אוטו סאואר (לימים אוטו אורבן), העיתונאי לימים יאנוש סילאדי; ד"ר אנדור אנדראשי, חוקר בכיר לשעבר לפיזיקה של מכון האקדמיה ההונגרית למדעים (KFKI); הנכדים של הסופר פרנץ מולנר, ילדיה של מרתה שארקזי שבעלה ג'ורג' שארקזי נספה בשואה: אדם הורבאט ומתיאש שארקוזי, גם הצייר אנדראש ראץ.
חוות הנוער

הצלב האדום השווייצרי והדני עזרו להם במזון ובריהוט, אך חברת הילדים שקיימה את עצמה קמה תחת הנחייתו של סטהלו. לצד הלימודים בנו הילדים בית ספר, מגרשי ספורט, גידלו פירות ועבדו בסדנאות.
הקמת רפובליקת הילדים

בספטמבר 1945 נוסדה גאודיופוליס, עיר השמחה. ראש הרפובליקה הראשון היה כאמור באלאז' סקה, ראש הממשלה היה לאסלו קווהאזי. את קווהאזי החליף לאסלו קודאר בתפקידו. הילדים ארגנו את תוכניות התרבות שלהם והקימו ספרייה. הם למדו מקצוע על בסיס בחירה חופשית, ויכלו גם לעבוד על בסיס התנדבותי. הכסף שלהם היה גאפו-דולר, שער החליפין שלו נקבע לפי מחיר כרטיס החשמלית. לרפובליקת הילדים הייתה גם חוקה וחוקים. הייתה תוכחה ציבורית על יצירת אי-סדר, אך הם יכלו גם להרחיק את העבריינים החמורים יותר, אולם לעיתים נדירות היה צורך בהליך משמעתי. בעיר השמחה מומש חופש דת מוחלט. היה להם גם עלון בדיחות משלהם, גאפו מתי (כפרפרזה לעיתון לודאש מתי – שבועון סאטירי הונגרי בין 1945 לבין 1992).
השראות אמנותיות

לא רק הרעיון לסרטו של גזה רדוואני "אי שם באירופה", אלא גם רוב שחקני הילדים בסרט הגיעו מגאודיופוליס.
בשנת 1985 ערכה אריקה סאנטו סרט תיעודי על תושבי המיני-מדינה לשעבר. שלוש שנים לאחר מכן, היא העלתה גם הצגת טלוויזיה בשם גאודיופוליס. היצירה זכתה בפרס אירופה, כיצירת הטלוויזיה הטובה ביותר בשנת 1989.
הסוף

מדינת המיקרו לא נתמכה על ידי הכנסייה ולא על ידי המדינה ההונגרית. הם קיבלו עזרה רבה מהוועד הבינלאומי של הצלב האדום. הרפובליקה הולאמה וחוסלה בשנת 1950.
ספרות

Andrási Andor, Laborczi Dóra (szerk.): Sztehlo-gyerekek voltunk. (Luther Kiadó, 2018) ISBN 978-963-380-134-5
Sztehlo Gábor: Isten kezében (Magyarországi Evangélikus Egyház Sajtóosztálya, 1986) ISBN 963-7020-58-6
Bartosné Stiasny Éva: Háborúban békességben. A Bogár utcai gyermekotthon lakóinak csodás megmenekülése (Luther Kiadó, 2005) ISBN 9639571350
Miklya Luzsányi Mónika: Frontvonal. Sztehlo Gábor élete (Harmat Kiadó)
Miklya Luzsányi Mónika: Hogy véget érjen a sötétség. Dokumentumok Sztehlo Gábor gyermekmentő munkájáról a II. világháború idején (Harmat Kiadó, 2003)
Merényi Zsuzsanna: Sztehlo Gábor, a gyermeknevelő (PSZM – Országos Evangélikus Múzeum – Athya Bt., 1993, 2009) ISBN 978-963-067221-4
Koren Emil: Sztehlo Gábor élete és szolgálata (Országos Evangélikus Múzeum, 1994)
הערות שוליים

↑  15 évesen az első kormány kultuszminisztere.
↑  Édesanyjuk Sárközi Márta özvegyen maradt, házukat lebombázták.
1 2  Népszabadság-Hétvége (2012. március 31., 11. oldal)
↑  Keveházi László az egyik legidősebb lakó volt. A Gaudiopolis védelmét 18 éves korukig élvezhették a gyerekek.
|  בודפשט  |
| --- | --- | --- |
| אתרים עיקריים | בניין הפרלמנט ההונגרי • בזיליקת אישטוון הקדוש • גבעת הטירה • ארמון בודה • ארמון שנדור • האי מרגיט • המוזיאון הלאומי של הונגריה • מוזיאון האמנויות היפות • מוזיאון הטכנולוגיה והתחבורה ההונגרי • ארמון גרשם • בית האופרה • כנסיית מתיאש • באסטיון הדייגים • פסל החירות • בית הקפה אבזיה • בית הקפה היפני • היכל האמנות (בודפשט) • טירת ויידהוניאד • אנדרטת המילניום • אוסף הטקסטיל של גולדברגר • תיאטרון האופרטה של בודפשט • תיאטרון ארקל • קפה ז'רבו • מסעדת גונדל • מרתף מתיאש • התיאטרון הלאומי (בודפשט) • גן החיות והבוטני (בודפשט) • אקווינקום |  |
| גשרי בודפשט | גשר מגיירי • גשר ארפאד • גשר מרגיט • גשר השלשלאות • גשר אליזבת • גשר החירות • גשר פטפי • גשר ראקוצי •  גשר הרכבת המחבר (הדרומי) • גשר הרכבת המחבר (הצפוני) |  |
| בתי כנסת ואתרים יהודיים | בית הכנסת הגדול של בודפשט • בית הכנסת ברחוב קזינצי • בית הכנסת רומבך • גטו בודפשט • בית הכנסת של ראקושפלוטה • בית הכנסת ברחוב פאווה • בית הכנסת בדרך פרנקל לאו • בית הכנסת בכיכר טלקי • בית הכנסת של אובודה • בית הכנסת של רחוב וישגראדי • בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' • בית הכנסת בבודהוואר • בית הכנסת באויפשט • בית הכנסת של פשטארז'בט • בית הכנסת של קבאניה • בית הכנסת של כיכר בתלן • המוזיאון והארכיון היהודי-הונגרי • המרכז לזיכרון ותיעוד השואה • בית הזכוכית (בודפשט) • בית המדרש לרבנים  בבודפשט • נעליים על הדנובה • בית כנסת בית שלום (בודפשט) • |  |
| בתי קברות יהודים | בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה • בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני • בית הקברות היהודי ברקושקרסטור • בית הקברות היהודי פרקשרט • בית הקברות היהודי ברחוב גראנאטוש • בית הקברות היהודי ברחוב צ'רס • בית הקברות היהודי של אובודה • בית הקברות היהודי של בודה • בית הקברות היהודי של ראקושליגט |  |
| תחבורה | כביש הטבעת • קלטי פאייאודבר • ניוגטי פאייאודבר • דלי פאייאודבר • הרכבת התחתית של בודפשט • נמל התעופה הבין-לאומי בודפשט פרנץ ליסט • רכבת הילדים של בודפשט • רכבת גלגלי שיניים (בודפשט) • שדרת הטבעת הונגריה • השדרה הקטנה (בודפשט) • השדרה הגדולה (בודפשט) • הרכבת הפרברית של בודפשט |  |
| כיכרות | כיכר בלאהה לואיזה • אוקטוגון (בודפשט) • כיכר הגיבורים • כיכר ניוגטי • כיכר דיאק פרנץ • כיכר החירות בבודפשט • כיכר ורשמארטי |  |
| ספא (מרחצאות) | ספא סנט לוקאץ' • ספא גלרט • ספא דגאי • מרחצאות פלטינוס • ספא סצ'ני |  |
| אחר | בודה (עיר) • פשט (הונגריה) • אובודה • אויפשט • דנובה • הפארק העירוני • פארק ממנטו • נפליגט • אוניברסיטת אטווש לוראנד • שדרות אנדראשי • יהדות הונגריה • השוק המרכזי של בודפשט • רחוב ואצי • אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה • אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב • היכל האמנות (בודפשט) |  |
לוח זיכרון על קיר הבניין המרכזי ב"חוות הזאבים". בשנת 2008 פעל במקום בית הילדים של פאל ושווארי. (בשנת 2009, מאה שנה להולדתו, בית הילדים קיבל את שמו של גאבור סטהלו)
היד העוזרת – הפסל בכיכר דיאק
גונגסון לונג

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |

 לידה:  325 לפנה״ס Zhao 
 פטירה:  250 לפנה״ס (בגיל 75 בערך) 
 עיסוק:  פילוסוף 
 יצירות ידועות:  Gongsun Longzi 
 
גונְגְסוּן לונְג (בסינית מסורתית: 公孫龍) היה פילוסוף ופוליטיקאי סיני מהמפורסמים ביותר מאסכולת השמות בפילוסופיה הסינית. כתב ארבע עשרה יצירות מתוכן רק שש שרדו לימינו. ידוע רק מעט על חייו של גונְגְסוּן.
חייו ועבודותיו

גונְגְסוּן לונְג חי במדינת ג'או בתקופת המדינות הלוחמות (מאה 5 לפנה"ס עד שנת 221 לפנה"ס) שם שירת יחד עם מאו גונג, מחבר תשע המגילות כמשרת של האדון של פינגיואן. הוא החזיק בעמדה פציפיסטית ובעזרת עבודותיו ניסה לקדם פתירת מחלוקות בעזרת פולמוס מאשר בעזרת מלחמות. כאמור, מעט מאוד פרטים ידועים על חייו.
עבודתו המפורסמת ביותר היא "סוס לבן אינו סוס" (白馬論, Báimǎ Lùn) מעין מלכודת תעתוע להיגיון בה הוא מנסה (כמו הרבה פילוסופים באסכולת השמות) להראות שהשפה האנושית (מילים ומשפטים) לא מספיק מהימנה כדי לתאר את המציאות וכמו כן לבחון את הקשר בין מילים למשמעותם והקשר בין הגיון וויכוח. בגלל טבעה הפולמוסי של העבודה, אפשר להגיד שהיא עונה יותר לאופי היווני הקדמון (מוצגת כמגדירה מושגים בעזרת ניתוח) מאשר פילוסופיה סינית עתיקה (מוצגת בצורה שמסתירה פשטות בתוך עומק ועומק בתוך פשטות בעזרת כפילות במשמעות של המילים). תוכן העבודה הוא שיחה בין מתנגד ותומך, התומך תומך בטענה ש"סוס לבן הוא לא סוס" ומתנגד המתנגד לטענה זו. עבודות אחרות נמצאות בספרו 
גונְגְסוּן לונג דְזְה(公孫龍子).
בעיקר בגלל האופי הפילפולי של עבודותיו יש הרואים אותם כהיתולים פילוסופיים ויש הלוקחים אותם ברצינות כוויכוח על היגיון. עבודותיו זכו לתגובות נגד רבות בתקופתו, מן הבולטים שבהם היו הקונפוציאניסטים שראו בעבודותיו פלפול מיותר.
גלימס הולם

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס האטלנטי 
 קואורדינטות:  58°52′30″N 2°55′12″W﻿ / ﻿58.875°N 2.92°W﻿ / 58.875; -2.92
 שטח:  1 קילומטר רבוע
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 אוכלוסייה:  0
 אזור זמן:  UTC+0
  (למפת סקוטלנד מוגדלת) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני גלימס הולם(למפת סקוטלנד רגילה) אדינבורו גלאזגו אברדין פייזלי אייר פרת' אינוורנס לוכגילפהד דנדי איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים  אנגליה צפון אירלנד  אירלנד האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני גלימס הולם
 
המחצבה העיקרית שבאי לם הולם אשר שימשה את שבויי המלחמה האיטלקיים בבניית מחסומי צ'רצ'יל.
גלימס הולם (באנגלית: Glims Holm) או גלימפס הולם (Glimps Holm) הוא אי באיי אורקני שבצפון סקוטלנד בממלכה המאוחדת.
האי ממוקם בסמוך למצר הים הולם (Holm Sound) - אחת מהכניסות המזרחיות לאגן סקפה פלו. האי ממוקם בין האי מיינלנד (הגדול באיי אורקני) לבין האי בוריי.
שטחו של האי כ-1 קמ"ר ושיא גובהו 32 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה

בשל מיקומו של האי, הוא שימש במלחמת העולם השנייה כחלק מהתוכנית הבריטית להגנה מפני כניסת צוללות גרמניות לאגן סקפה פלו, ששימש מעגן אסטרטגי של הצי המלכותי.
במסגרת המחסומים נבנתה סוללה המקשרת את האי דרום רונלדסיי לאי מיינלנד. הסוללה מקשרת את גלימס הולם לאי לם הולם הנמצא צפונית מזרחית לו באמצעות מחסום מספר 2, ואת גלימס הולם לאי בוריי באמצעות מחסום מספר שלוש.
שבויי מלחמה איטלקיים אשר נכלאו במחנות בלם הולם ובוריי הועסקו בין השנים 1941–1944 בחציבת חומרי הגלם במחצבה אשר מוקמה באי לם הולם ובבניית הסוללות המחברות כיום את גלימס הולם לאיים הסמוכים אליו.
כיום הסוללות משמשות ככביש גישה בין האיים.
גבריאל כמורה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  7 במאי 1946 ברסלאו, רפובליקת פולין 
 פטירה:  19 בנובמבר 2020  (בגיל 74) בריסל, בלגיה 
 מוקד פעילות:  פולין, ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  פולנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 
גבריאל כְמוּרָה (7 במאי 1946 - 19 בנובמבר 2020) היה פסנתרן ומנצח ישראלי.
חייו

כמורה נולד בוורוצלב שבפולין להורים ניצולי השואה. מגיל רך גילה עניין במוזיקה ובגיל שש החל לקבל שיעורי נגינה בפסנתר. בגיל 11 עלה לישראל, ובשנת 1960 התקבל ללימודים בבית הספר התיכון למוזיקה ע"ש תלמה ילין בתל אביב. מורו לפסנתר בשנים אלה היה נתן מישורי.
לאחר סיום התיכון המשיך כמורה בלימודים באקדמיה למוזיקה בתל אביב, אצל קארול קליין (פסנתר), עדן פרטוש ומרדכי סתר (הלחנה וגארי ברתיני (ניצוח). בעזרת מלגה צרפתית נסע ב-1968 ללימודים בפריז, אצל פייר דרוו והמשיך במלגה של קרן נורמן ללימודים בווינה בשנים 1970-1969, שם למד אצל הנס סווארובסקי. בקיץ 1969 השתתף בקורס מיוחד למנצחים צעירים בסיינה שבאיטליה בהדרכת פרנקו פרארה.
בספטמבר 1970 השתתף כמורה בתחרות למנצחים שנערכה בבזאנסון שבמזרח צרפת וזכה במקום השני. בשנת 1971 השתתף כמורה בתחרות בינלאומית למנצחים צעירים בחסות הרברט פון קאראיין וזכה בפרס הראשון. בעקבות זכייה זו הוזמן לנצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין. באותה שנה זכה גם במדליית זהב בתחרות קנטלי בלה סקאלה במילאנו. זכיות אלו סללו את דרכו לזירת הניצוח הבינלאומית.
ב-1974 התמנה למנהלה המוזיקלי של תזמורת בית האופרה של אאכן בגרמניה. הוא החזיק במשרה זו עד שהתמנה ב-1983 למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוכום שבגרמניה. ב-1987 עבר למשרת המנהל המוזיקלי של תזמורת המרכז הלאומי לאמנויות באוטווה שבקנדה. ב-2001 התמנה למנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית הלאומית של רדיו פולין בקטוביץ.
נפטר בגיל 74 ב-19 בנובמבר 2020.
הערות שוליים

↑  טלילה בן זכאי, אורות הבמה - ומה מאחריהם?, מעריב, 27 בספטמבר 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310167205171  PLWABN: 9810595367005606  BIBSYS: 4027381  BnF: cb13892466b (data)  CiNii: DA12344404  GND: 134346750  ISNI: 0000 0001 1064 0923  LCCN: n83158680  MusicBrainz: 88ecbd97-617c-47a2-a640-1b9dcec0ac94  NKC: xx0165406  NTA: 102615071  RERO: 02-A003103379  SUDOC: 08066850X  VIAF: 56795666   WorldCat (עם VIAF): 56795666
ברנארד ויליאמס

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  21 בספטמבר 1929 וסטקליף-שעל-שפת-הים, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  10 ביוני 2003 (בגיל 73) רומא, איטליה 
 מקום לימודים:  בייליול קולג', Chigwell School 
 מוסדות:  יוניברסיטי קולג' לונדון  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 
 מונחה לדוקטורט:  אלן תומאס, לידיה גוהר 
 זרם:  פילוסופיה אנליטית
 תחומי עניין:  פילוסופיה של המוסר
 עיסוק:  פילוסוף, מרצה באוניברסיטה 
 הושפע מ:  פרידריך ניטשה, ריצ'רד מרווין הייר
 השפיע על:  ג'ניפר הורנסבי, מרתה נוסבאום
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 פרסים והוקרה:  עמית האקדמיה הבריטית (1971) Knight Bachelor (1999) עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים 
 בן או בת זוג:  שירלי ויליאמס (1955–1974)  Patricia Law (1974–?) 
 צאצאים:  Jacob Williams, Jonathan Williams, Rebecca Williams 
 
סר ברנארד ארתור אוון ויליאמס (באנגלית: Bernard Arthur Owen Williams;‏ 21 בספטמבר 1929 – 10 ביוני 2003) היה פילוסוף בריטי שעסק בפילוסופיה של המוסר, ויש האומרים שהיה החשוב בתקופתו.
משך למעלה מעשור שימש כמופקד הקתדרה לפילוסופיה על-שם נייטברידג', הקתדרה היוקרתית ביותר לפילוסופיה של אוניברסיטת קיימברידג', וכן כיהן כרקטור של קינגס קולג' בקיימברידג' קרוב לעשור, טרם נתמנה למחזיק הקתדרה לפילוסופיה על-שם דויטש באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. שמו של ויליאמס יצא ברחבי העולם בזכות נסיונותיו להשיב את מחקר הפילוסופיה של המוסר ליסודותיו: להיסטוריה ולתרבות, לפוליטיקה ולפסיכולוגיה, ויותר מכל, ליוונים. היו שתיארוהו כ-"פילוסוף אנליטי עם נשמה של הומניסט," אך הוא בתורו ראה עצמו סינתזיסט, בשואבו רעיונות מתחומים שדומה כי חדלו זה כבר לתקשר ביניהם כהלכה. הוא דחה את הרדוקציוניזם המדעי והאבולוציוני, ואף נשמע מכנה את הרדוקציוניסטים "אלה שבאמת איני מחבב" משום שאינם יצירתיים מן הבחינה המוסרית, כך טען. לדידו, הייתה המורכבות רבת-משמעות, בלתי ניתנת לצמצום ובעלת יופי בל יתואר.
ויליאמס אף נודע כאחד מתומכיהן הגדולים של הנשים באקדמיה, בראותו בנשים את האפשרות לסינתזה בין ההיגיון, לבין הרגש, שלתחושתו חמק מעיניה הביקורתיות של הפילוסופיה האנליטית. הפילוסופית האמריקאית מרתה נוסבאום אמרה עליו כי היה "קרוב ככל האפשר להיות פמיניסט, עד כמה שאדם רב-עוצמה בדורו מסוגל היה להיות."
חיבוריו

ספריו ומאמריו הרבים של ויליאמס עוסקים בחקר הגותו של רנה דקארט והפילוסופיה היוונית, כמו גם בהתקפות מורכבות על התועלתנות ועל הקאנטיאניזם.
ויליאמס היה "הורס מערכות", ותקף את כל ה-"איזמים" בלהט זהה. הוא הפנה את גבו לתחום המטא-אתיקה שהיה בשעתו מוקד עיסוקם של רוב פילוסופי המוסר שחונכו על ברכי המסורת האנליטית המערבית - "מהו הטוּב?" ו-"מהי בדיוק משמעות המילה 'ראוי'"? - וביכר להתמקד באתיקה מעשית. ויליאמס ניסה לעסוק בשאלה כיצד לחיות חיים טובים, בהתמקדו במורכבות, "המזל המוסרי" הוא כינה אותה, של חיי היום-יום.
בספרו Morality: An Introduction to Ethics (מוסריות: הקדמה לאתיקה) משנת 1972, הוא כותב, "בעוד שרוב הפילוסופיה של המוסר ברוב הזמנים הייתה ריקה ומשמימה ... הרי שהפילוסופיה המוסרית בת-זמננו מצאה דרך חדשה משלה לשעמם, וזאת בהתעלמה כליל מהנושאים העומדים על הפרק". על חקר המוסריות, כך טען, להיות מרתק ובעל כח-חיוּת. בחזונו ראה פילוסופיה של המוסר שתמצא דרך להשתלב בפסיכולוגיה, בהיסטוריה, בפוליטיקה ובתרבות. בדחותו את המוסריות - "מוסד מוזר", כתב, ובכך גינה אותה כתחום מחשבה אנושית נפרד ודיסקרטי, גישה זו של ויליאמס הזכירה את זו של הפילוסוף הגרמני בן המאה התשע-עשרה, פרידריך ניטשה. בעוד שבתחילת דרכו חשב עליו כעל רדוקציוניסט קר, הרי שבשנותיו המאוחרות למד ויליאמס להעריך את ניטשה עמוקות - הוא אפילו נשמע אומר שלוואי ויכול היה לצטט את ניטשה בכל עמוד שכתב.
בעוד הבוז שרחש ויליאמס לרדוקציוניזם גרם לו להצטייר לפרקים כרלטיביסט מוסרי, הרי שהוא האמין, כמו היוונים הקדמונים, שהעקרונות המוסריים ה"שמנים" (לא-"רזים"), כאומץ ואכזריות, הם ממשיים ואוניברסליים.
הספר האחרון שהיה סיפק בידי ויליאמס להשלימו, Truth And Truthfulness: An Essay In Genealogy (אמת וכנות: מסה בגנאלוגיה) משנת 2002, מנסה להגן על צירוף לא-פאונדיישנליסטי [דרושה הבהרה] לערכה של האמת, שוויליאמס זיהה כדיוק וכנות, על ידי יצירת גנאלוגיה נטורליסטית המצדיקה אותו. השפעתו של ניטשה ניכרת בו היטב, כך למשל באימוץ שיטה גנאלוגית ככלי למתן הסברים וביקורת. אמנם, כפי שציין הגרדיאן בדברים שפורסמו עקב פטירת ויליאמס, הספר אינו אלא ביקורת מפי אלו ה-"נוחרים בבוז למשמע כל אמת ומגחכים על הנאיביות הגלומה בה, משום שבאופן בלתי נמנע, היא מסולפת על ידי כח, הטיה מעמדית ואידאולוגיה," הרי שחלק מכוונתו של ויליאמס הייתה לתקוף את אלה שחש שהתכחשו לערכה של האמת, הגם שבכריכה האחורית מוזהרים הקוראים לבל יבינו זאת בפשטנות, כי אז יחמיצו חלק מהמטרה: הספר "מציב ... אתגר" הן בעבור ה-"האמנה האופנתית שאין כל ערך לאמת" והן בעבור ה-"אמונה המסורתית בכך שערכה [של האמת] מצדיק את עצמו".
ביקורתו את התועלתנות

ביקורתו של ויליאמס הייתה קטלנית במיוחד ביחסו אל התועלתנות, תאוריה טלאולוגית, שגרסתה הפשוטה ביותר גורסת כי מעשים מוסריים יהיו טובים ובלבד שיביאו את מרב האושר למרב בני-האדם.
אחד מטיעוניו המפורסמים של ויליאמס נגד התועלתנות מתמקד בג'ים, מדען העורך מחקר במדינה דרום-אמריקאית המונהגת על ידי דיקטטור אכזר. ג'ים מוצא את עצמו בכיכר המרכזית של עיירה קטנה, ולנגד עיניו הוא רואה 20 מורדים כפותים. קצין-המשמר שלכד את המורדים אומר לו שאם ימית בעצמו את אחד מהם אזי השאר ישתחררו בזכות מעמדו של ג'ים כאורח. אך אם יסרב, יומתו כולם עד אחרון. על-פי תועלתנות-אקט פשוטה על ג'ים להמית את אחד השבויים במטרה להציל את חיי שאר השבויים, ואכן, על-פי רוב התאוריות הטלאולוגיות, אין כל דילמה מוסרית במקרה דנן: מבחן התוצאה הוא המבחן היחיד.
בהתנגדו לכך, טען ויליאמס כי ישנה הבחנה מוסרית מכרעת בין המתת אדם במו ידי, ובין מותו מידי אדם אחר עקב מעשי שלי. התועלתנות מחמיצה הבחנה חיונית זו, טען, ובכך גוזלת מאיתנו את עובדת היותנו פועֵל-מוסרי נפרד, ומכאן גם את אנושיותנו, בהופכה אותנו לכלים ריקים שדרכם מתרחשים האירועים, במקום לשמור על מעמדנו כסוכנים-מוסריים המקבלים-החלטות ביושרה. על החלטות מוסריות לשמר את יושרתנו ואת זהותנו הפסיכולוגית, כך טען.
הדוגל בתועלתנות ישיב שאין לבטלה בקלות כזאת. למשל, אמרטיה סן, הפילוסוף הכלכלי חתן פרס נובל, טען שהסוכנות-המוסרית, ענייני היושרה ונקודות ההשקפה האישיות יכולים להתמזג לתוך תחשיב-הדברים הטלאולוגי; כלומר, ניתן להחשיבם כסיבות ותוצאות לכל דבר ועניין. בתגובה, הציג ויליאמס דוגמה לפיה, כדי לפתור את בעיות החניה בלונדון, יאלץ התועלתן לבכר איומים בירי על כל מי שיחנה את רכבו באזורים אסורים. לו יירו בשל כך מספר אנשים, תפסק החניה הבלתי-חוקית בהקדם; הירי יהיה מוצדק, כמובן, על-פי תועלתנות-אקט פשוטה, בשל האושר שהעדר בעיות החניה יסב למיליוני לונדונאים. על כל תאוריה המצדיקה מעשה שכזה, טען ויליאמס, להידחות כלאחר יד, בלא כל תלות במידת התקבלותה על הדעת של התחושה האינטואיטיבית כי אנו אכן שופטים מעשים אך ורק על-פי תוצאותיהם. איננו עושים כן, טען ויליאמס, ואל לנו לעשות כן.
אולם, סן ואחרים טענו שתועלתנות-כלל תבקש ליצור כלל שיפתור את בעיית החניה. אין זה סביר להניח שהכלל "המבצע עבירת חניה - ירׁה יירה", לטווח-הארוך ולאחר שקילת כל השלכותיו, ימקסם תוצאות טובות. בעבור ויליאמס, מנגד, סוג כזה של טיעונים דווקא נמצא מחזק את טענתו. למעשה, טען, איננו צריכים לחשב האם איום בירי על אנשים בשל עבירות חניה ימקסם תוצאות טובות. אנו כבר יודעים מראש שאיום בירי על אנשים בשל בעיות חניה הוא מעשה מגונה ופסול, ושכל מערכת שתתבע מאיתנו לבצע חישוב שכזה היא מערכת שעלינו לדחות משום שבהתעלמה מידיעה א-פריורית זו שלנו, היא איננה תופסת כראוי ואף מעוותת את שיקול דעתנו המוסרי.
ביקורתו את הקאנטיאניזם

אחת מיריבותיה הקשות של התועלתנות היא הפילוסופיה המוסרית של עמנואל קאנט, פילוסוף בן המאה השמונה-עשרה. חיבוריו של ויליאמס במרוצת שנות השבעים והשמוניםשל המאה העשרים תארו את הבסיס להתקפתו על התועלתנות והקאנטיאניזם, שיש המחשיבים לבולטת ביותר במאה העשרים. מרתה נוסבאום כתבה שחיבוריו "גינו את הדרך החמקנית והטריוויאלית שבה הפילוסופיה של המוסר הלכה באנגליה תחת אצטלתן של שתי תאוריות דומיננטיות אלה."
חיבוריו של קאנט, "ביקורת התבונה המעשית" ו-"הנחות יסוד למטאפיזיקה של המידות" פרסו בפני הקורא מערכת מוסרית המתבססת על מה שקאנט כינה "הצו הקטגורי", בגרסתו הידועה ביותר:
זהו חוק המחייב, לדעת קאנט, כל ישות תבונית בעלת רצון חופשי. עליך לדמיין, בעשותך מעשה כלשהו, שהכלל המנחה אותך בפעולתך זו, יחול על כל אדם אחר בנסיבות דומות, ובפרט עליך עצמך בעתיד. אם אינך יכול להשלים עם השלכות ניסוי מחשבתי זה, או אם הוא מובילך לידי סתירה, אזי אל לך לבצע את המעשה דנן. כך למשל, אם ברצונך להמית את מאהבה של אשתך, עליך לשוות בדמיונך חוק על-פיו לכל הבעלים הנבגדים מוקנית הזכות להמית את מאהבי נשותיהם: וכלל זה יחול אף עליך, לו תהיה למאהבה של אישה נשואה. במילים אחרות, עליך להעביר את חווייתך במכבש האוניברסליזציה.
ויליאמס טען כנגד הצו הקטגורי במאמרו "Persons, character and morality" (אנשים, אופי ומוסריות). לשיטתו, יש להישמר לבל תדרוש מאיתנו המוסריות לנהוג בחוסר אנוכיות, כאילו איננו מי שהיננו, כאילו איננו נמצאים אלא בנסיבות שהגורל זימן לנו. אל לנו לסגל לעצמו ראיית-עולם לא-מפלגתית, או נוצרית, הוא טען. ערכינו, מחויבויותינו ותשוקותינו אמנם משפיעים על אופן הסתכלותנו על העולם ועל מתווי פעולותינו; וטוב שכך, הוא אמר, אחרת תׁאבד ייחודיות אופיינו, ובכך גם אנושיותנו.