stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רבקה ווקר
פעילותה כפמיניסטית

ווקר היא בת לאם מפורסמת שראתה בה חברה/שותפה למאבק הפמיניסטי, לצדק החברתי, וווקר אכן התחברה לכך ומצאה את ייעודה. היא התפרסמה לראשונה כפמיניסטית בשנת 1991 בגיל 22 כשהיא פרסמה את מאמרה במגזין .Ms שכותרתו: "Becoming the Third Wave". במאמרה, רבקה ווקר מבקרת את תוצאות משפט: אניטה היל (Anita Hil) נגד קלרנס תומאס (Clarence Thomas). תומאס היה גבר ממוצא אפרו - אמריקאי, שופט פדרלי, שהיה מועמד להיות שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. תומאס הואשם בהטרדה מינית שקרתה לכאורה עשור לפני כן, כאשר אניטה היל עבדה כעוזרת שלו במחלקה לחינוך של ארצות הברית. תומאס דחה את ההאשמות נגדו, ואחרי דיון נרחב, הסנאט הצביע ברוב דחוק של 52 קולות מול 48 קולות - בעדו. ווקר השתמשה בדוגמה זו להוכחת הדיכוי של הקול הנשי. היא הציגה את הרעיון של הגל השלישי הפמיניסטי והצהירה: "אני לא פמיניסטית פוסט-פמיניסטית, אני הגל השלישי". ווקר הגדירה את פמיניזם הגל השלישי בסוף המאמר באומרה: "להיות פמיניסטית זה לעשות אינטגרציה של אידאולוגיה ושל שוויון עם העצמה נשית לתוך מארג החיים". "להיות פמיניסטית זה לחפש ולמצוא בהירות אישית באמצע הרס שיטתי, להצטרף לאחוות נשים עם נשים, כאשר אנו כל כך מפולגות, להבין את מבני הכח במטרה לאתר אותם".
אחרי שהיא הצטרפה לקהילה הפמיניסטית ובלטה בה, ווקר לקחה חלק בייסוד "קרן הגל השלישי". משימתו הראשונית של הארגון התבססה על מאמרה של ווקר, "למלא חלל במנהיגות של נשים צעירות ולגייס אנשים צעירים להיות מעורבים יותר מבחינה חברתית ופוליטית בקהילותיהם". הקרן הוקמה בשנת 1997 ועדיין ממשיכה לתמוך בפעילים צעירים.
ב 1996 ערכה ווקר את הספר To Be Real העוסק ב: 'לאמר את האמת ולשנות את פני הפמיניזם'. הספר מציע עשרים ושלש נקודות מבט, גישות וניסיונות מגוונים וחוויתיים, המאתגרים את הסטריאוטיפים על האמונות הפמיניסטיות שלנו כפי שהן. היא מציעה לשאת ולתת על "המים העכורים" של תפקידי המגדר, על "הפוליטיקה של הזהויות הקיימת בגל השלישי של הפמיניזם, ועל הפמיניזם הכוחני הקיים עדיין גם הוא". מטרתו של הספר היא להעריך מחדש את התנועה הפמיניסטית בהווה.
ב 2007 פרסמה ווקר את ספרה הנוגע ללב ביותר: Baby Love העוסק בבחירת אימהות אחרי שנים של אמביוולנטיות כלפיה. בעבודה זו, ווקר מסבירה ומספרת על האמביוולנטיות שמנעה ממנה ללדת ילד במשך מספר שנים, ועל ההתגברות על תחושה זו. לאחר מכן, היא מסבירה כיצד אימהות היא לא כמו "כל ברכה אחרת". האמביוולנטיות שלה כלפי אימהות נבעה מהנטישה שחוותה מאמה כשהייתה פמיניסטית קיצונית. ווקר טענה, כי ההזנחה של אמה הייתה מנהג נפוץ בקרב הפמיניסטיות של הגל השני. הריחוק הזה היה לעיקרון של הפמיניזם מהגל השני, והוא היה לאחד העקרונות אותם ביקש לשנות "הגל השלישי".
ב 2009 יצא לאור ספר נוסף של ווקר בנושא הפמיניזם: One Big Happy Familly בו שמונה עשרה סופרים מדברים על פוליאמוריה (מערכת יחסים רומנטית בין יותר משני אנשים, או צורות אחרות של מערכות יחסים מלבד מונוגמיה), אימוץ פתוח, נישואים מעורבים, בעלים בתפקידי עקרי בית, אימהות חד הוריות, ומציאות אחרת של אהבה מודרנית אמיתית כגון משפחתיות של הומואים, לסביות ועוד. בספר זה גם ווקר וגם נשים אחרות יכלו למצוא בו ביטוי לעצמן.
ראו גם

אליס ווקר
הערות שוליים

↑  about-us/history
↑  Rebecca Walker Feminist Visionary & Best-selling Author באתר Speakerpedia
↑  Primary_Colors_film
↑  to-be-real
↑  מעריב nrg
↑  ניו יורק טיימס (13.6.2004)
↑  Baby Love
↑  one-big-happy-family
↑  publishersweekly
↑  Adé: A Love Story
↑  רבקה ווקר, "שחורה, לבנה ויהודיה", תרגום: שרון רצהבי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2002, 277 עמודים
↑  רבקה ווקר, "שחורה, לבנה ויהודיה", תרגום: שרון רצהבי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2002, עמ' 160
↑  רבקה ווקר, "שחורה, לבנה ויהודיה", תרגום: שרון רצהבי, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2002, עמ' 181
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812033557505606  BIBSYS: 14036486  BnF: cb17081768k (data)  GND: 143805975  ISNI: 0000 0001 1617 3158  LCCN: n95027915  NKC: osd2014817957  NLA: 41590616  NTA: 242550258  RERO: 02-A018850155  SUDOC: 167190148  Trove: 1455020  VIAF: 33702544   WorldCat (עם VIAF): 33702544
מבצע חורף חם

חורף חם היה מבצע צבאי של צה"ל שנערך בשטחי רצועת עזה בשנת 2008, בין 28 בפברואר ל-3 במרץ. בפעולה נהרגו כ-100 פלסטינים ושלושה ישראלים, ויותר מ-150 פלסטינים ושבעה ישראלים נפצעו.
רקע

ב-27 בפברואר 2008 ביצע צה"ל סיכול ממוקד ברכב מסחרי ובו 5 פעילי חמאס שחזרו מאימוני טרור באיראן. בתגובה לסיכול ירה החמאס למעלה מ-42 רקטות קסאם וגראד אל עבר שדרות ואשקלון, שגרמו להרוג אחד במכללת ספיר, פצועים והפסקות חשמל.
תחילת המבצע

בעקבות מטח הרקטות, נכנסו ב-29 בפברואר כוחות גדולים של צה"ל לפעולה קרקעית ברצועת עזה בשם מבצע חורף חם, ליד שג'אעייה וג'באליה, וניהלו חילופי אש עם מחבלים. בנוסף, חיל האוויר הישראלי תקף יעדי חמאס ברצועת עזה. על כוחות צה"ל שפעלו ברצועה פיקדו מפקד פיקוד הדרום, האלוף יואב גלנט, ומפקד אוגדת עזה, תא"ל משה (צ'יקו) תמיר
מהלך הלחימה

ביום הראשון של הפעולה, ב-1 במרץ, דיווחו הפלסטינים על עשרות הרוגים ועשרות פצועים. לצה"ל היו שני חיילים הרוגים ועוד מספר פצועים קל עד בינוני. אבו מאזן גינה את הפעולה ואמר שהיא "יותר גרועה מהשואה". במבצע פעלו כוחות מחטיבת גבעתי, בפיקוד אילן מלכא, ובהם גדוד שקד בפיקוד טל כרמל. וגדס"ר גבעתי בפיקוד גור שרייבמן. במהלך הלחימה נהרגו שני חיילים מהחטיבה ושמונה נוספים נפצעו. מהים תקפו כוחות שייטת 13 יחד עם פלגה 916 יעדי מחבלים וחמושים בגזרת החוף. בערב עלה מספר ההרוגים הפלסטינים ל-56 אחרי מספר תקיפות שבאחת מהן השמיד חיל האוויר משאית ובה 160 רקטות. בפעולה נחשפו גם אמצעי לחימה בתוך מסגד.
במבצע נהרגו כ-120 פלסטינים. בנוסף נעצרו למעלה מ-80 מבוקשים שהועברו לחקירת כוחות הביטחון. המבצע היה אמור להיערך לחמישה ימים אך לאחר תפיסת היעדים בלילה הראשון (שישי בערב), קרסו הכוחות הפלסטיניים בעקבות הלחימה העזה, והכוחות יצאו בראשון בלילה במקום ברביעי. במהלך המבצע הרסו כוחות צה"ל את לשכתו של ראש ממשלת חמאס ברצועת עזה אסמאעיל הנייה.
ב-2 במרץ ירדה עצימות הפעולה. מטוסי חיל האוויר החריבו את לשכתו של אסמאעיל הנייה, שלא שהה במבנה. במקביל, נמשך ירי הרקטות לעבר ישראל: באשקלון רקטת גראד פגעה ישירות בבית ליד ביתו של אבי דיכטר ובשדרות פגעו גם כן רקטות, שהובילו לפצועים ונפגעי חרדה. ב-3 במרץ יצאו כוחות צה"ל מהרצועה ובכך הסתיים חלקו הקרקעי של המבצע.
לטענת הפלסטינים בפעולה נהרגו 63 פלסטינים, מחציתם אזרחים. לטענת צה"ל נהרגו 100 פלסטינים, רובם הגדול מחבלים ורק מעטים מהם אזרחים. לטענת בצלם נהרגו 106 פלסטינים, מהם 54 אזרחים.
תוצאות הלחימה

הפלסטינים ספגו אבדות אך למרות זאת המשיכו לשגר רקטות גראד אל עבר אשקלון במהלך המבצע. מטרת המבצע הייתה להרתיע את ארגוני הטרור מירי רקטות לעבר ישראל ויצירת משוואה של תגובה קשה על כל הרוג ישראלי. בפועל, בחמאס לא ראו במבצע הפסד למרות המחיר הקשה שגבה ובהמשך החודש המשיכה ההסלמה בפעולות הטרור נגד העורף של מדינת ישראל, מעברי הגבול עם רצועת עזה וכוחות צה"ל ששומרים על ציר הוברס.
בחמאס קיוו ליצור משוואה שפעולה גדולה בעזה תגרור ירי רקטות גראד תקניות לעבר ערים כמו אשקלון, נתיבות ואפילו אשדוד הרחוקות יותר מעוטף עזה ובכך להרתיע את ישראל מפני מבצע "חומת מגן 2" ברצועה. בפועל, הפעולה שביצע צה"ל לא הייתה בהיקף ובסדר הגודל של "חומת מגן 2" וחמאס הפסיק את הירי לכיוון אשקלון אחרי יציאת כוחות צה"ל.
לאחר תום המבצע הוסכם על "הודנא" - הפסקת אש זמנית לחצי שנה בין ישראל לארגוני הטרור ברצועת עזה, שהחלה בחודש יוני 2008. במהלך רוב תקופת ההודנא נשמר השקט, פרט למספר מקרים בהם נורתה אש על ישראל מצד ארגונים קטנים ברצועה כדוגמת הג'יהאד האיסלאמי.
ב-5 בנובמבר 2008 ביצע צה"ל את מבצע אתגר כפול, שבמהלכו גדוד הסיור של הצנחנים (שרף), בפיקוד סא"ל ירון פינקלמן והמח"ט הרצי הלוי, השמיד בית ממולכד ומנהרה שחפר החמאס שלוש מאות מטרים מעבר לגדר הגבול עם רצועת עזה. המנהרה הייתה אמורה לשמש לפעילות טרור במהלך הפעילות הרגו הצנחנים 6 מחבלים. במקביל הותקפה מן האוויר חוליית משגרי פצמ"רים בדרום הרצועה, ו-5 נהרגו. חמאס ראה בפעולות אלו שבירה מוחלטת של תנאי הרגיעה והגיב בירי פצמ"רים ועשרות רקטות על עוטף עזה ואשקלון. הירי נמשך לכל אורך חודש נובמבר 2008, קצבו היה גבוה פי 50 מאשר בחודש אוקטובר שקדם לו, והוא נמשך גם אל חודש דצמבר עד לתחילת המלחמה. בתגובה הורה שר הביטחון, אהוד ברק, על סגירת המעברים עד שהירי יפסק. ב-18 בדצמבר 2008, עם תום תקופת ההודנא, החל ארגון החמאס במתקפה ארטילרית מתמשכת כנגד שדרות, אשקלון ויישובי עוטף עזה. מהלך זה הוביל, לאחר מספר ימים, לתחילתו של מבצע עופרת יצוקה.
הערות שוליים

↑  "Israeli Gaza operation 'not over'". BBC. 2008-03-03. Retrieved 2008-03-03.
↑  עלי ואקד וחנן גרינברג, פעולה בעזה: 35 פלסטינים נהרגו; 5 חיילים נפצעו, באתר ynet, 1 במרץ 2008
↑  אמיר בוחבוט, אינטימיות מבצעית, nrg, ‏ 28.03.2008, "במבצע 'חורף חם', המבצע הגדול האחרון ברצועת עזה שבו נהרגו למעלה ממאה פלסטינים, רובם מחבלים, הגיע הקשר הקרוב לשיאו. התוצאה היא ההוכחה לכך. במהלך המבצע ירדו אנשי הפורום המבצעי של מפקד חיל האוויר אל החפ"ק של אוגדת עזה. הקצינים ישבו סביב שולחן אחד עם אלוף פיקוד הדרום יואב גלנט, מפקד אוגדת עזה תא"ל צ'יקו תמיר ועם שאר המפקדים הבכירים. בעיות עלו על השולחן ונפתרו בזמן אמת".
↑  טל זגרבה, ירינו בכמויות, והמחבלים לא הפסיקו להפתיע. היינו מאוד ערניים, במחנה, ‏ 02.01.2009, מתוך "אתר הגבורה", אליק סרור: "לפני הכניסה הגענו לאוגדה, לתחקיר אצל מפקד האוגדה. תא"ל צ'יקו תמיר, הוא שינה אצל כל אחד משהו קטן בתוכנית".
↑  גלי צה"ל, ‏סמ"ר דורון אסולין מבאר-שבע וסמ"ר רן דן גור מירושלים - ההרוגים בפעילות צה"ל ברצועת עזה, באתר גלובס, 1 במרץ 2008
↑  עלי ואקד ושרון רופא-אופיר, אבו-מאזן: הפעולה בעזה גרועה מהשואה, באתר ynet, 1 במרץ 2008
↑  סמל ראשון ערן דן-גור, באתר "יזכור" של משרד הביטחון, "ספד לערן סגן-אלוף טל כרמל, מפקד גדוד "שקד": "נחישותך ועקשנותך להילחם לצד חבריך ראויים להערכה רבה ומהווים מודל ודוגמה לאהבה לחברים ולערכים. אין בליבי ספק שאת הערכים שאיתם הגעת, קיבלת בזכות משפחתך המדהימה והאוהבת, שאיתם קשרנו קשר תמידי... כמפקדך, גאה אני שהייתה לי הזכות לפקד על אנשים כמוך, על אומץ ליבך, על נחישותך, ועל רצונך העז להילחם בשם הערכים שעליהם התחנכת".
↑   כרמל ליבמן, הלוחם שהסתכל למוות בעיניים 4 פעמים - יהפוך למג"ד בגבעתי, באתר צה"ל, 29 במאי 2018.
↑  מיכל קליין ונעמי נידם, 25 שנה לגבעתי לחטיבה הסגולה, באתר עיתון במחנה, ‏18 באוגוסט 2008, כפי שהועלה באתר "שבו"ז"
↑  רון בן ישי, מפקדי גבעתי: יישמנו לקחי לבנון - דבקנו במשימה, באתר ynet, 4 במרץ 2008.
↑  עמית כהן, ירון ששון וסוכנויות הידיעות, לחימה בעזה: לפחות 60 פלסטינים נהרגו, nrg,‏ 1 במרץ 2008.
↑  חיה"א הפציץ משאית ובה 160 קסאמים, גלי צה"ל, 1 במרץ 2008.
↑  הותר לפרסום: צה"ל חשף אמש בעזה אמצעי לחימה בתוך מסגד, ערוץ שבע, 1 במרץ 2008.
↑  עמוס הראל, מפקדי גבעתי: לקחי לבנון נלמדו, הכוחות הפגינו דבקות, באתר הארץ, 4 במרץ 2008.
↑  הותר לפרסום: טיל גראד נפל סמוך לביתו של השר דיכטר, באתר ynet, 3 במרץ 2008
↑  תומר ולמר וירון ששון, רקטת גראד פגעה ישירות בבית באשקלון, באתר nrg, nrg,‏ 2 במרץ 2008.
↑  חנן גרינברג, המבצע נגמר: כוחות צה"ל יוצאים מרצועת עזה, באתר ynet, 3 במרץ 2008
↑  עמית כהן, אמיר בוחבוט וסוכנויות הידיעות, הפלסטינים: 63 נהרגו ברצועה, באתר nrg, nrg,‏ 2 במרץ 2008.
↑  הודעה לעיתונות: 3.3.08: בניגוד לטענת הרמטכ"ל, לפחות חצי מהרוגי הפעולה הצבאית בעזה לא השתתפו בלחימה, אתר בצלם,‏ 3 במרץ 2008.
↑  אמיר בוחבוט, מדוע מנסה ברק להחיות את הרגיעה?, באתר nrg, nrg,‏ 14 בנובמבר 2008.
↑  אמיר בוחבוט, אורי בינדר וסוכנויות הידיעות, עזה: כוח צה"ל פעל לפיצוץ "מנהרה מתקתקת", nrg,‏ 5 בנובמבר 2008
↑  יפתח שפיר וגל פרל, לוחמה תת-קרקעית: אתגר חדש־ישן, בתוך הספר "'צוק איתן' השלכות ולקחים", המכון למחקרי ביטחון לאומי, נובמבר 2014, עמוד 50.
↑  אמיר בוחבוט וסוכנויות הידיעות, צה"ל פועל בעזה; חיה"א תקף בחאן-יונס, 5 נהרגו, nrg,‏ 5 בנובמבר 2008
↑  תומר ולמר ושי גבעתי, זמן דרום, רקטות במרכז אשקלון - כמה בני אדם לקו בחרדה, nrg,‏ 5 בנובמבר 2008
↑  ארכיון דו"חות חודשיים (2008) של שירות הביטחון הכללי.
שאול יהלום

שאול נחום יהלום (נולד ב-27 בספטמבר 1947) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפד"ל, כיהן כשר התחבורה בשנים 1998–1999.
קורות חיים

יהלום נולד בתל אביב. למד בבית הספר התיכון צייטלין. בין השנים 1966–1969 שירת בצה"ל כחייל בשירות סדיר וכקצין במילואים (דרגת סגן). לאחר שירות הצבאי למד יהלום באוניברסיטת בר-אילן במקצועות חינוך וכלכלה. עם סיום לימודיו החל לעבוד כעיתונאי.
פעילות חברתית ופוליטית

יהלום היה פעיל ב"משמרת הצעירה" של המפד"ל. בשנות ה-60, בהיותו תלמיד תיכון, עמד בראש "פרלמנט הנוער הדתי בתל אביב", שיזם את יציאת הגרעינים הראשונים של בנות השירות הלאומי. לאחר שחרורו מצה"ל נמנה עם הוועד המנהל הראשון של האגודה להתנדבות בעם (כיום: האגודה להתנדבות), העמותה שיסדה והקימה את השירות הלאומי בישראל, היה מזכיר האגודה, ואחד מצוות המנהלים שלה (יחד עם דב פרומן ומרים מאיר) במשך למעלה מעשור.
בתחילת שנות ה-80 עזב את האגודה לאחר שהתמנה לתפקיד בכיר במשרד החינוך, תחת כהונת השר זבולון המר.
בשנת 1987 החל לכהן כמזכיר המדיני של תנועת המפד"ל, תפקיד שהחזיק עד לשנת 1995.
כחבר כנסת

בשנת 1992 נבחר לכנסת ה-13, במהלכה שימש כיושב-ראש ועדת המשנה לחינוך המיוחד, וכחבר בוועדות החינוך, התרבות והספורט, הוועדה לענייני ביקורת המדינה והוועדה לנושאי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. בכנסת ה-14 כיהן כיושב ראש ועדת חוקה, חוק ומשפט וחבר בוועדת החוץ והביטחון. במהלך הכנסת ה-14, בשנת 1998, מונה יהלום לשר התחבורה. בכנסת ה-15 היה יהלום חבר בוועדת הכנסת ובוועדת חוקה, חוק ומשפט, ושימש כסגן שר החינוך.
יהלום נחשב לאחד מחברי הכנסת הפעילים ביותר. במושב הקיץ של הכנסת בשנת 2005 הוא הגיש למעלה מ-100 הצעות חוק, הצליח להעביר 12 מהן, ונבחר לח"כ המצטיין בידי כתבי הכנסת יחד עם יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט, ח"כ מיכאל איתן. בשנת 2005 שימש יהלום כיושב ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות. את הכנסת ה-16 סיים כ"אלוף החקיקה" עם 16 חוקים שהעביר בקריאה שלישית, אחד יותר מעמיתתו לסיעה גילה פינקלשטיין. בין היתר העביר את חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, חוק המתות חסד, חוק כתוביות לחרשים בשידורי טלוויזיה, חוק הסדרי תנועה מיוחדים בקרבת בתי ספר, חוק סיוע לנפגעי פעולות איבה ועוד.
בבחירות שנערכו לכנסת ה-17 קיבלה מפלגת האיחוד הלאומי- מפד"ל תשעה מנדטים ובכך הסתיימה כהונתו של יהלום, שהוצב במקום ה-11, כחבר כנסת.
לאחר כהונתו כחבר כנסת

יהלום ידוע בפעילותו הרבה למען הנכים וזכה מהם להוקרה רבה על תרומתו, במרכזה שני החוקים (חוק הנגישות וחוק שוויון ההזדמנויות) שהעביר למען הנכים ובעלי המוגבלויות. בעקבות פעילותו הודיע ארגון מטה הנכים על תמיכה ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל בבחירות לכנסת ה-17.
בשנת 2008 החל יהלום לערוך את עלון השבת השבועי "מצב הרוח" (החליף את מוטי זפט) המחולק במאות בתי כנסת מידי שבת בכל רחבי הארץ. במדורו השבועי בעלון הוא מבקר מסעדות. יהלום עוסק רבות בתחום האוכל הכשר, ומארגן מדי שנה יריד לאוכל כשר.
כיום, משמש כחבר בוועד המנהל של אוניברסיטת אריאל, כיו"ר קרן הפנסיה הוותיקה "גלעד", כדירקטור מטעם הציבור בחברות אפריקה ישראל מגורים של לב לבייב ושמן תעשיות של התעשיין החרדי חיים פינק (שם החליף ח"כ אחר לשעבר מהמפד"ל, נחום לנגנטל), כיו"ר הוצאת הספרים מורשת השייכת להפועל המזרחי וכמרצה לסירוגין בענייני דת ומדינה במכללת אורות.
ליהלום תואר בוגר אוניברסיטה בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ומוסמך אוניברסיטה בחינוך מאוניברסיטת אריאל.
משפחתו

יהלום מתגורר באלקנה, הוא נשוי לנאוה ואב לארבעה ילדים.
לקריאה נוספת

שלומי רוזנפלד, האגודה להתנדבות: חמישים שנות שירות לאומי. לוד: האגודה להתנדבות (ע"ר), תשפ"ב 2022.
הערות שוליים

↑  ספר האגודה להתנדבות – חמישים שנות שירות לאומי מאת שלומי רוזנפלד, עמ' 6
↑  אריק בנדר, ריבלין מציג: הח"כים המצטיינים והח"כים העצלנים בכנסת ה-16, באתר nrg מעריב, 27 ביולי 2005
↑  חוק שידורי טלוויזיה (כתוביות ושפת סימנים), ספר החוקים הפתוח, ויקיטקסט
↑  אריק בנדר, קשה להאמין שנתגעגע, באתר nrg מעריב, 22 בדצמבר 2005
↑  ורד לוביץ', מטה מאבק הנכים: יוצאים לרחובות למען המפד"ל, באתר ynet, 12 במרץ 2006
↑  יואב פרידמן, גם לדתיים מגיע: פסטיבל אוכל כשר, באתר ynet, 2 ביוני 2008
↑  איתי רום, ‏הפוליטיקאים שנדחקו החוצה: "יש ח"כים לשעבר שמצבם קשה", באתר גלובס, 3 באפריל 2010
↑  ערוץ הכנסת - היו ימים עם שאול יהלום, 1.2.17, ערוץ היוטיוב של ערוץ הכנסת.
| יושבי ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת |
| --- | --- | --- |
| יושבי ראש ועדת העבודה (1949–1977): | עקיבא גוברין • פנחס לבון • עקיבא גוברין • משה ברעם • עקיבא גוברין • משה ארם • משה ברעם • שושנה ארבלי-אלמוזלינו |  |
| יושבי ראש ועדת השירותים הציבוריים (1949–1977): | אברהם רקנאטי • בנימין אבניאל • אריה אלטמן • משה ארם • נחום ניר-רפאלקס • שלמה רוזן • חייקה גרוסמן-אורקין |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה והרווחה (1977–1999): | מנחם פרוש • אורה נמיר • יוסי כץ • עמיר פרץ • מקסים לוי |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות (1999–2021): | דוד טל • יאיר פרץ • שאול יהלום • חיים כץ • שאול יהלום • יצחק גלנטי • משה שרוני • חיים כץ • אלי אלאלוף • חיים כץ |  |
| יושבי ראש ועדת העבודה והרווחה (מ-2021): | אפרת רייטן • ישראל אייכלר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007395720605171  VIAF: 4396153239464929450004   WorldCat (עם VIAF): 4396153239464929450004
מורגן צ'נגיראי

מורגן ריצ'רד צ'נגיראי (באנגלית: Morgan Richard Tsvangirai;‏ 10 במרץ 1952 - 14 בפברואר 2018) היה פוליטיקאי זימבבווי, שכיהן כראש ממשלת זימבבואה בשנים 2009–2013.
צ'נגיראי החל את דרכו כמנהיג ארגוני עובדים, ולאחר מכן היה ממייסדי "התנועה לשינוי דמוקרטי" (MDC), ועמד בראשה במאבק ממושך נגד שלטון רוברט מוגאבה. לאחר בחירות שנערכו ב-2008 הגיע צ'נגיראי להסכמה עם מוגאבה ואנשי מפלגתו על חלוקת סמכויות השלטון בין המפלגות, ובעקבותיו מונה לראש ממשלת זימבבואה, המכהן במקביל לנשיא מוגאבה.
ראשית דרכו

צ'נגיראי נולד ב-1952 באזור כפרי במרכז המדינה, אז המושבה הבריטית רודזיה הדרומית, בנו הבכור מבין תשעה של מניח לבנים. במהלך התיכון עזב את לימודיו ועבד כפועל טקסטיל, וב-1974 החל לעבוד במכרה ניקל. צ'נגיראי השתלב בארגון העובדים במכרה, והתקדם לעמדת מנהיג ארגון עובדי המכרות. ב-1988 התמנה למזכ"ל ארגון הגג של איגודי העובדים בזימבבואה. תחת הנהגתו התנתק ארגון העובדים בהדרגה ממפלגת השלטון רבת העוצמה ZANU-PF, ששלטה שלטון מוחלט בפוליטיקה הזימבבווית מאז נפילת המשטר הגזעני הלבן במדינה וכניסת הרוב השחור לחיים הפוליטיים. צ'נגיראי החל להתעמת יותר ויותר עם הממשלה בהנהגתו של רוברט מוגאבה, והביקורת שמתח על מוגאבה הלכה והחריפה. ב-1997 ארגן צ'נגיראי שביתות ומחאות נגד מדיניות הממשלה. פעילותו נגד השלטון עלתה לו באיומים והטרדות, ואף בניסיון התנקשות בחייו ב-1997.
התנועה לשינוי דמוקרטי

ב-1999 היה צ'נגיראי ממקימיה של "התנועה לשינוי דמוקרטי", MDC. המפלגה החדשה החלה מיד לערער על שלטונה הכמעט מוחלט של מפלגת ZANU. המפלגה התבססה על המעמד העירוני, ארגוני עובדים, ארגוני זכויות אדם ואנשי כנסייה. ב-1999 נדחתה במשאל-עם הצעתו של מוגאבה, שצ'נגיראי התנגד לה, להפקיע את חוותיהם של הלבנים במדינה לטובת ותיקי המלחמה נגד השלטון הלבן, שהם הגרעין הקשה של חסידי ZANU. הצלחתה של ה-MDC לבלום מהלך של מוגאבה נתפסה כהישג גדול, וכעבור שנה הפתיעה המפלגה כשזכתה ב-57 צירים בבית הנבחרים, לעומת 62 של מפלגת השלטון, בניגוד לכל מערכות הבחירות הקודמות שבהן זכתה האופוזיציה למושבים ספורים. צ'נגיראי עצמו לא הצליח להיבחר לבית הנבחרים כיוון שהתמודד במחוז הולדתו, שבו כברוב המחוזות הכפריים נתונה התמיכה הציבורית למפלגת השלטון.
במרץ 2002 הפסיד צ'נגיראי למוגאבה בבחירות לנשיאות, שלוו בהאשמות על זיופים, אלימות, הטיות ושימוש בתקשורת הממלכתית לטובת מוגאבה. מוגאבה ותומכיו האשימו את צ'נגיראי שהוא סוכן של בריטניה ועושה דברם של בני המיעוט הלבן במדינה, והרבו להזכיר את העובדה שלא השתתף במלחמת העצמאות של זימבבואה נגד השלטון הלבן בשנות השבעים.
צ'נגיראי נעצר באשמות בגידה וחתרנות מספר פעמים החל בשנת 2000. בעת שנעצר ב-2007 אף הוכה על ידי שוטרים. מעצרים אלה והתנכלויות נוספות לאנשי ה-MDC ופעילי אופוזיציה אחרים גונו על ידי ממשלות רבות.
ב-2005 התפצלה ה-MDC על רקע השאלה האם יש להחרים את הבחירות שנערכו באותה שנה.
בחירות 2008 ו-2013

ב-29 במרץ 2008 נערכו בחירות לנשיאות ולבית הנבחרים של זימבבואה. לצד מוגאבה וצ'נגיראי התמודד גם מועמד עצמאי, סימבה מקוני, שפרש מ-ZANU. הבחירות נערכו על רקע מצב כלכלי מחמיר והולך ואינפלציה דוהרת, וסקרים ניבאו תבוסה למוגאבה. בבחירות לבית הנבחרים זכו מפלגות האופוזיציה לרוב קטן, ואולם תוצאות הבחירות לנשיאות לא היו חד-משמעיות. ועדת הבחירות המרכזית עיכבה את פרסום התוצאות לנשיאות למעלה מחודש, על-אף תרעומת בינלאומית רבה ומהומות במדינה, שעליהן הגיבה הממשלה בצעדי דיכוי. לבסוף הכריזה ועדת הבחירות כי צ'נגיראי זכה ב-47.9% מן הקולות מול 43% למוגאבה, וכיוון שנדרשים לפחות 50 אחוזי תמיכה כדי לנצח בסיבוב בחירות יחיד יהיה צורך בסיבוב שני. צ'נגיראי הודיע כי ועדת הבחירות זייפה את התוצאות. לאחר התלבטות, החליט שלא להחרים את הסיבוב השני אלא להתמודד בו מול מוגאבה.
במהלך התקופה שקדמה לסיבוב השני בבחירות הופעלה אלימות מסלימה והולכת מצד תומכי מוגבה נגד מנהיגי האופוזיציה ותומכיה. צ'נגיראי עצמו שהה חלק ניכר מן התקופה בדרום אפריקה, מחשש להתנכלות השלטונות, ונעצר שלוש פעמים (לפרקי זמן קצרים) לאחר ששב לזימבבווה. ימים אחדים לפני מועד הבחירות הודיע צ'נגיראי כי הוא פורש מן המירוץ, משום שאין טעם בהתמודדות שאין סיכוי שתהיה הוגנת ומשום שאינו רוצה לסכן את חיי תומכיו, שעשרות מהם נהרגו על ידי תומכי ZANU ורבבות נאלצו לעזוב את בתיהם. צ'נגיראי ביקש התערבות בינלאומית למניעת מה שכינה "רצח עם". תומכי הממשלה טענו שסיבת פרישתו היא חשש ממפלה בקלפיות.
לאחר הסיבוב השני של הבחירות, שבו היה מוגאבה המועמד היחיד, נפתח משא ומתן ממושך על עתידה הפוליטי של המדינה, באמצעות מתווכים דרום-אפריקאים. בספטמבר נחתם הסכם לחלוקת סמכויות השלטון בין ZANU לבין התנועה לשינוי דמוקרטי. הוסכם על מינויו של צ'נגראי לראש ממשלה, תוך שמוגאבה ממשיך לכהן כנשיא; ועל חלוקת משרדי הממשלה והשליטה בזרועות הביטחון בין המפלגות. מוגאבה ואנשי ZANU לא מיהרו ליישם את ההסכמה העקרונית שהתקבלה, והמשבר הפוליטי נמשך, תוך שזימבבואה מתמודדת עם משבר כלכלי, בידוד בינלאומי גובר ומגפת כולרה. צ'נגיראי הושבע לבסוף כראש ממשלה רק ב-11 בפברואר 2009.
גם בבחירות לנשיאות שנערכו ביולי 2013, הוא הפסיד לנשיא המכהן, והמפלגה מטעמו טענה לזיופים נרחבים בהליך הבחירות.
עמדות

צ'נגיראי החזיק בעמדות סוציאל-דמוקרטיות, והתנגד למדיניות שמעודדת קרן המטבע הבינלאומית בארצות מתפתחות, ובפרט למדיניות השינוי המבני שהובילה הקרן בזימבבואה בשנות התשעים.
משפחתו ומותו

צ'נגיראי נישא לסוזן ב-1978, ולזוג נולדו שישה ילדים. סוזן צ'נגיראי לא מילאה תפקיד פוליטי רשמי אך הייתה אהודה בתנועה לשינוי דמוקרטי.
בתאונת דרכים שאירעה ב-6 במרץ 2009, זמן קצר לאחר מינויו של צ'נגיראי לראשות הממשלה, נהרגה סוזן צ'נגיראי. מורגן צ'נגיראי נפצע בתאונה באורח קל. הועלו האשמות שמדובר בניסיון התנקשות, לאור העובדה שמספר מנהיגים פוליטיים זימבבווים נהרגו בתאונות דרכים בשנים האחרונות.
מורגן צ'נגיראי מת בפברואר 2018 בדרום אפריקה מסרטן.
יחסים עם ישראל

אף שיריבו המושבע, מוגאבה, מאז שנות ה-80 היה בין התומכים העקביים ביותר של אש"ף ושל יאסר ערפאת, האשימה בעבר האופוזיציה בזימבאבווה (אם כי לא צ'נגיראי אישית) את המוסד במזימות נגדה. בפעם הראשונה היה זה ב-2002, כששכרו עוזריו של מוגאבה את שירותיו של עובד משרד הביטחון הישראלי לשעבר, המציג את עצמו ברחבי העולם כסוכן המוסד, כדי לזייף קלטת המוכיחה לכאורה את כוונתו של צ'נגיראי להתנקש בחייו של מוגאבה. לפני הבחירות הכלליות של 2008 שוב עלה נושא שיתוף הפעולה של מוגאבה עם המוסד, כשהציג עיתון אופוזיציוני את החברה הישראלית לתוכנה (שבמוצר שלה השתמשה ועדת הבחירות בזימבאבווה) כשלוחתו של המוסד שבכוונתה לעזור לשלטון לעוות את תוצאות הבחירות לטובתו של מוגאבה.
הערות שוליים

↑  האם היו הבחירות בזימבבואה הוגנות?, באתר BBC, (באנגלית)
↑  צ'נגיראי פורש מן הסיבוב השני בבחירות, באתר BBC, (באנגלית)
↑  נשיא זימבבואה ומנהיג האופוזיציה חתמו על הסכם לחלוקת השלטון, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2008
↑  מורגן צ'נגיראי, ראש האופוזיציה בזימבבואה  הושבע לראש ממשלה, באתר הארץ, 11 בפברואר 2009
↑  רודן זימבבואה הקשיש: "ריסקתי את יריבי בבחירות", באתר וואלה, 1 באוגוסט 2013
↑  האופוזיציה בזימבבואה: אשתו של מורגן  צ'נגיראי נרצחה, באתר הארץ, 8 במרץ 2009
↑  סוכנויות הידיעות, מנהיג האופוזיציה בזימבבואה, מורגן צ'נגיראי, הלך לעולמו, באתר ynet, 14 בפברואר 2018
↑  יואב קרני, ‏ארי, ארי,אולי תציל את בוב, באתר גלובס, 27 בפברואר 2002
ynet, זימבבואה: היועץ הישראלי מסייע לנשיא, באתר ynet, 26 בפברואר 2002
↑  האופוזיציה בזימבאבווה: המוסד עוזר למוגאבה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007319659005171  BnF: cb166430597 (data)  GND: 130573345  ISNI: 0000 0001 1936 9754  LCCN: no2005097204  NKC: js20070406011  NTA: 292410158  SELIBR: 343737  SUDOC: 165711817  VIAF: 84262239   WorldCat (עם VIAF): 84262239
ספרטקוס (מדריך תיירות)

| --- | --- |

עטיפת המהדורה ה-38 משנת 2009.
 מידע כללי
 מאת:  ג'ון ד. סטמפורד 
 שפת המקור:  אנגלית 
 תורגם לשפות:  אנגלית גרמנית צרפתית ספרדית איטלקית
 סוגה:  מדריך תיירות ללהט"ב
 הוצאה
 הוצאה:  Bruno Gmünder Verlag
 תאריך הוצאה:  מהדורה שנתית
 מספר עמודים:  1240
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 3861877252
 הספרייה הלאומית:  001204669
 
ספרטקוס - המדריך הבינלאומי לתיירות גאה (Spartacus International Gay Guide) הוא מדריך תיירות עב כרס, היוצא לאור במהדורה מעודכנת אחת לשנה, ומיועד לקהילת הלהט"ב ברחבי העולם.
מבנה המדריך

המדריך הראשון יצא לאור בשנת 1970, על ידי ג'ון סטמפורד, ונכון ל-2007 יוצא לאור על ידי הוצאת ברונו גמינדר בברלין. על מנת להתאים לתיירים מכל רחבי העולם, כתוב המדריך במקביל בחמש השפות: אנגלית, גרמנית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית.
המדריך מחולק לפי מדינות, בכל מדינה מפורטות הערים השונות שבהן סניפים של אגודת הלהט"ב המקומית. לגבי כל מדינה מפורטים החוקים המקומיים הנוגעים להומוסקסואליות. בנוסף, מפורטים במדריך בתי קפה, ברים, פאבים, מועדוני ריקודים, אתרי ספא ובתי מלון ייעודיים למגזר הגייז, או כאלה הנחשבים כידידותיים לקהילה. כמו כן מפורטים במדריך אתרי קרוזינג (שיטוט בחיפוש אחר מין מזדמן), סאונות, מועדוני סקס, חנויות מין וכדומה.
תיירות גאה

לפי מחקרים שונים, מהווה התיירות הגאה כ-10% מהתיירות הבינלאומית, עם למעלה מ-70 מיליון תיירים בשנה המגדירים את עצמם כלהט"ב.
לפי ההנחה המקובלת, מאופיין מגזר ההומוסקסואלים בהכנסה פנויה גבוהה יחסית, הקשורה גם למיעוט יחסי של ילדים ביחידות המשפחתיות, ובהיות שני בני הזוג העובדים גברים. הכנסות המגזר מושקעות בתיירות רבה יחסית ותכופה, לאתרי נופש הנחשבים ליוקרתיים, ומאופיינות בתרבות בילוי ונופש מפותחת. כתוצאה מכך נחשב "ספרטקוס" למדריך תיירות יוקרתי בשוק התיירות, המושך חברות ועסקים רבים, ולעיתים מהמובילים בשוק, לפרסם בו.