המהפכה הגרמנית
השפעת המהפכה הרוסית

לאחר מהפכת פברואר ברוסיה והתפטרותו של הצאר ניקולאי השני ב-15 במרץ 1917, הממשלה הזמנית הרוסית, בראשות אלכסנדר קרנסקי החל מ-21 ביולי 1917, המשיכה במלחמה לצד מדינות ההסכמה. אף על פי כן, החברה הרוסית שוסעה לחלוטין מהמניעים המנוגדים של פטריוטיות וסנטימנט אנטי-מלחמתי. הייתה תמיכה ניכרת להמשך המלחמה להגנה על כבודה ושטחה של רוסיה, אך גם רצון עז להוציא את רוסיה מהסכסוך ולתת לשאר מדינות אירופה להרוס זו את זו ללא מעורבות רוסית.
הממשלה הקיסרית הגרמנית ראתה כעת עוד סיכוי לניצחון. כדי לתמוך בסנטימנט האנטי-מלחמתי ברוסיה ואולי להפוך את הגאות ברוסיה לשלום נפרד, היא התירה למנהיג הבולשביקים הרוסים, ולדימיר לנין, לעבור בקרונית רכבת אטומה ממקום גלותו בשווייץ דרך גרמניה, שוודיה ופינלנד לפטרוגרד. מאז ששמע על מהפכת פברואר, לנין תכנן כיצד לחזור לרוסיה, אך שום אפשרות שעמדה לפניו לא הוכיחה את עצמה כמוצלחת. בתוך חודשים הוביל לנין את מהפכת אוקטובר, שבה תפסו הבולשביקים את השלטון מידי המתונים והוציאו את רוסיה ממלחמת העולם. לאון טרוצקי ציין כי מהפכת אוקטובר לא הייתה יכולה להצליח אם לנין היה נשאר תקוע בשווייץ.
לפיכך, לממשלת גרמניה הקיסרית הייתה השפעה חשובה ביצירת מה שתהפוך לברית המועצות על ידי העברת השינוי הסוציאליסטי של רוסיה באופן נחרץ לידי הבולשביקים, בעוד שבפברואר היא הייתה מכוונת לדמוקרטיה פרלמנטרית.
בתחילת ובאמצע 1918, אנשים רבים הן ברוסיה והן בגרמניה ציפו שרוסיה "תחזיר טובה" בכך שתעזור לטפח מהפכה קומוניסטית על אדמת גרמניה. הקומוניסטים האירופים ציפו זמן רב לזמן שבו גרמניה, מולדתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, תעבור מהפכה כזו. הצלחת הפרולטריון והאיכרים הרוסיים בהפלת המעמדות השליטים שלהם עוררה חשש בקרב הבורגנות הגרמנית שמהפכה כזו יכולה להתרחש גם בגרמניה. יתר על כן, הבינלאומיות הפרולטרית של מרקס ואנגלס עדיין הייתה בעלת השפעה רבה הן במערב אירופה והן ברוסיה באותה תקופה, ומרקס ואנגלס חזו שכדי שמהפכה קומוניסטית תצליח ברוסיה, כנראה תידרש מהפכה קומוניסטית מערב אירופית מוקדם יותר או לפחות במקביל. לנין תלה תקוות גדולות למהפכה עולמית ב-1917 וב-1918. לקומוניזם של מרקס ואנגלס הייתה תמיכה של קהילת פועלים גרמנים במשך עשרות שנים, והיו לא מעט מהפכנים גרמנים שהשתוקקו לראות הצלחה מהפכנית ברוסיה ולקבל עזרה מעמיתים רוסים במהפכה גרמנית.
הנהגת ה-SPD המתונה ציינה כי קבוצה נחושה ומנוהלת היטב מהסוג הבולשביקי עשויה בהחלט לנסות לתפוס את השלטון בגרמניה, אולי בסיוע בולשביקי, ולכן הם התקרבו לעמדות השמאל עם התקרבות המהפכה הגרמנית. אוטו בראון הבהיר את עמדת מפלגתו במאמר מוביל בוורווארטס תחת הכותרת "הבולשביקים ואנו":
לא ניתן לכונן סוציאליזם על כידונים ומכונות ירייה. אם היא תחזיק מעמד, יש לממש אותה באמצעים דמוקרטיים. לכן, כמובן, זה תנאי הכרחי שהתנאים הכלכליים והחברתיים לסוציאליזציה של החברה יהיו בשלים. אם זה היה המצב ברוסיה, הבולשביקים ללא ספק יכלו לסמוך על רוב העם. מאחר שלא כך הדבר, הם הקימו שלטון בכוח החרב שלא יכול היה להיות אכזרי ופזיז יותר תחת משטרו המחפיר של הצאר.... לכן עלינו למתוח קו הפרדה עבה וגלוי בינינו לבין הבולשביקים.
באותו חודש שבו הופיע מאמרו של אוטו בראון (אוקטובר 1918), סדרה נוספת של שביתות שטפה את גרמניה בהשתתפות למעלה ממיליון עובדים. בפעם הראשונה במהלך השביתות הללו, מה שנקרא מנהלי המהפכה נקטו בפעולה. הם היו אמורים למלא תפקיד חשוב בהתפתחויות נוספות. הם קראו לעצמם "מועצות" (Räte) על שם ה"סובייטים" הרוסים. כדי להחליש את השפעתם, אברט, אז מנהיג ה-SPD, הצטרף להנהגת השביתה בברלין והשיג סיום מוקדם של השביתה.
ב-3 במרץ 1918 הסכימה הממשלה הסובייטית שזה עתה הוקמה להסכם ברסט-ליטובסק שעליו ניהל לאון טרוצקי משא ומתן עם הגרמנים. ניתן לטעון שההסדר הכיל תנאים קשים יותר עבור הרוסים ממה שהסכם ורסאי המאוחר יותר ידרוש מהגרמנים. המניע העיקרי של הבולשביקים להיענות לכל כך הרבה מדרישותיה של גרמניה היה להישאר בשלטון בכל מחיר על רקע מלחמת האזרחים הרוסית. לנין וטרוצקי גם האמינו באותה תקופה שכל אירופה תראה בקרוב מהפכה עולמית, ושאינטרסים לאומיים בורגניים כמסגרת לשפוט את ההסכם יהפכו ללא רלוונטיים.
עם יציאתה של רוסיה מהמלחמה, הפיקוד העליון הגרמני יכול היה כעת להעביר חלק מהכוחות במזרחי לחזית המערבית. רוב הגרמנים האמינו שהניצחון במערב ניצב בפתח.