יחסי ארצות הברית – יפן
התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה > 1960: ברית צבאית והחזרת השטחים

השיחות הבילטראליות על תיקון הסכם הביטחון משנת 1952 החלו ב-1959, והאמנה החדשה לשיתוף פעולה הדדי וביטחון נחתמה בוושינגטון ב-19 בינואר 1960. כאשר נמסרה האמנה לדיאט לאישור ב-5 בפברואר, היא הפכה לנושא של ויכוח מר על יחסי יפן וארצות הברית, והזדמנות לאלימות במאמץ כללי של האופוזיציה השמאלנית למנוע את מעברה. היא אושרה לבסוף על ידי בית הנבחרים ב-20 במאי. סגני המפלגה הסוציאל-דמוקרטית היפנית החרימו את הפגישה בבית התחתון וניסו למנוע מסגני המפלגה הליברלית-דמוקרטית היפנית להיכנס לחדר; הם הוצאו בכוח על ידי המשטרה, בעקבות ההפגנות וההתפרעויות המסיביות של הסטודנטים ושל האיגודים המקצועיים. ההתפרצויות הללו מנעו ביקור מתוזמן ביפן על ידי הנשיא דווייט ד. אייזנהאואר וזירזו את התפטרות ראש הממשלה נובוסוקה קישי, אך לא לפני שהאמנה הועברה כברירת מחדל ב-19 ביוני. כאשר בית היועצים של יפן לא הצביע בנושא, נדרשו שלושים יום לאחר אישור בית נמוך יותר.
על פי האמנה, שני הצדדים התחייבו לסייע זה לזה במקרה של התקפה מזוינת על שטחים תחת הממשל היפני.(עם זאת, הבינו שיפן אינה יכולה לבוא להגנת ארצות הברית משום שאסור על פי חוק לשלוח כוחות חמושים לחו"ל (סעיף 9). בפרט, החוקה אוסרת על החזקת "היבשה, הים וחיל האוויר". היא מבטאת גם את ויתורם של היפנים על "האיום או השימוש בכוח כאמצעי ליישוב סכסוכים בינלאומיים". בהתאם לכך, היפנים מתקשים לשלוח את כוחות ההגנה העצמית שלהם לחו"ל, אפילו למטרות שמירה על השלום). היקף האמנה החדשה לא כללה את איי ריוקיו, אך נקודה מצורפת הבהיר כי במקרה של התקפה מזוינת על האיים, שתי הממשלות יתייעצו וינקטו פעולה מתאימה. בניגוד להסכם הביטחון משנת 1952, נקבעה האמנה החדשה לתקופת כהונה של עשר שנים, ולאחר מכן ניתן היה לבטל אותה בהודעה שנתית של אחד הצדדים. האמנה כללה הוראות כלליות על המשך הפיתוח של שיתוף פעולה בינלאומי ועל שיפור שיתוף הפעולה הכלכלי בעתיד.
שתי המדינות עבדו מקרוב על מנת לקיים את הבטחת ארצות הברית, לפי סעיף 3 של החוזה, להחזיר את כל השטחים היפנים שנרכשו על ידי ארצות הברית במלחמה. ביוני 1968, החזירה ארצות הברית את איי בונין (כולל איוו ג'ימה) לשליטת הממשל היפני. ב-1969, סוגיית ההחזרה של אוקינאווה וקשרי הביטחון של יפן עם ארצות הברית הפכו למוקד של קמפיינים פוליטיים מפלגתיים. המצב נרגע במידה ניכרת כאשר ראש הממשלה סאטו איסקו ביקר בוושינגטון בנובמבר 1969, ובהודעה משותפת שנחתמה על ידו ועל יד הנשיא ריצ'רד ניקסון, נודע על הסכם ארצות הברית להחזיר את אוקינאווה ליפן ב-1972. ביוני 1971, לאחר שמונה עשר חודשים של משא ומתן, חתמו שתי המדינות על הסכם בדבר החזרת אוקינאווה ליפן ב-1972.
ההסכמה המוצקה של הממשלה היפנית והמתנדבת על הסכם הביטחון ויישוב שאלת החזרה של אוקינאווה פירושה ששתי סוגיות פוליטיות מרכזיות ביחסי יפן-ארצות הברית נפתרו, אך התעוררו בעיות חדשות. ביולי 1971 הופתעה הממשלה היפנית מהכרזתו הדרמטית של ניקסון על ביקורו הקרוב ברפובליקה העממית של סין. יפנים רבים נדהמו מכישלונה של ארצות-הברית להתייעץ מראש עם יפן לפני שיבצע שינוי יסודי במדיניות החוץ. בחודש שלאחר מכן הופתעה הממשלה לגלות כי ללא התייעצות מוקדמת הטילה ארצות הברית היטל של 10% על היבוא, החלטה שתעכב את הייצוא של יפן לארצות הברית. היחסים בין טוקיו לוושינגטון היו מתוחים עוד יותר מהמשבר המוניטרי, שעסק בהערכת היין היפני בדצמבר 1971.
אירועים אלה של 1971 סימנו את תחילתו של שלב חדש ביחסים, תקופה של הסתגלות למצב העולמי המשתנה, שלא היה נטול תקופות של מתיחות הן בתחום המדיני והן בתחום הכלכלי, אם כי הקשר הבסיסי נותר קרוב. הסוגיות הפוליטיות בין שתי המדינות היו בעיקרן ביטחוניות ונובעות ממאמציה של ארצות הברית לגרום ליפן לתרום יותר להגנתה ולביטחון האזורי. הסוגיות הכלכליות נבעו מהרחבת הסחר וגירעון התשלומים עם יפן, שהחלו ב-1965, כאשר יפן הפכה את חוסר האיזון שלה בסחר עם ארצות הברית, ובפעם הראשונה השיגה ייצוא עודף.
הוצאות צבאיות כבדות במלחמת קוריאה (1950 - 533) ומלחמת וייטנאם (1965 - 1973) סיפקו תמריץ גדול לכלכלת יפן.