stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וורן ברגר
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

נולד בסיינט פול, מינסוטה בשנת 1907, למשפחה בעלת אמצעים צנועים בת שבעה ילדים ממוצא גרמני. סבו, שהיגר משווייץ לחם בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית וקיבל על שירותו את מדליית הכבוד. ברגר גדל במשפחה ממעמד הפועלים. המשפחה הגדולה התקשתה להסתדר כלכלית פעמים רבות, ובגיל תשע בלבד ברגר כבר עזר כספית למשפחתו על ידי מכירת עיתונים. ברגר למד בתיכון ג'ון א. ג'ונסון, שם היה תלמיד מקובל מאוד. בזמן נעוריו, היה יו"ר מועצת התלמידים והתאמן רבות בהוקי, כדורגל ושחייה. סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1925. ברגר הצעיר כתב גם מאמרים בנושאי ספורט בתיכון בעיתון מקומי לפני סיום לימודיו.
ברגר מילא את התשלום עבור לימודיו הליליים באוניברסיטת מינסוטה על ידי עיסוקו כסוכן מכירות שקידם מכירת ביטוח חיים. לאחר מכן, הוא נרשם למכללת סנט פול למשפטים (המכונה כיום בית הספר למשפטים של מיצ'ל המליין), וסיים תואר ראשון במשפטים בהצטיינות בשנת 1931. לאחר סיום לימודיו הצטרף ברגר למשרד עורכי דין סנט פול בולט ולימד שיעורי לילה במשפטים למחייתו. בשנת 1933 התחתן עם אלוורה סטרומברג, חברתו לספסל הלימודים. נולדו להם שני ילדים. סטרומברג נפטרה בוושינגטון די. סי ב-30 במאי 1994, בגיל 86.
עד מהרה הפך ברגר לשחקן מפתח בממסד המפלגה הרפובליקנית של מינסוטה, עם תפקיד פעיל בניהול מסעות הבחירות למשרת המושל של הרולד סטסן בשנים 1938, 1940 ו-1942. בשנת 1952 לקח חלק מרכזי במינויו של דווייט אייזנהאואר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית, בכך שהוביל את משלחת מינסוטה בוועידה המפלגתית לבחירה באייזנהאואר. לאחר שנבחר, אייזנהאואר מינה אותו ליועץ משפטי במחלקת המשפטים של ארצות הברית. בשנת 1956 מונה על ידי הנשיא אייזנהאואר לכהן בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה. הוא כיהן בתפקיד זה כ-13 שנים, עד שנבחר לכהונתו כנשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. במהלך כהונתו בת 13 שנים בבית המשפט לערעורים, הוא קיבל מוניטין של שופט "חוק וסדר", בעל עמדה שמרנית אדוקה בכל הנוגע לזכויות הנאשם. הוא מתח ביקורת פומבית על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, והביע את חששותיו מכך שבית המשפט העליון הגדיל את הגנתו על הנאשם.
ביוגרפיה > נשיא בית המשפט העליון

בשנת 1968 שופט בית המשפט העליון ארל וורן פרש מתפקידו והנשיא לינדון ג'ונסון רצה למנות את השופט אייב פורטאס למחליפו, אך פיליבסטר של המפלגה הרפובליקנית בסנאט חסם את המינוי. לבסוף וורן נשאר בתפקידו כשנה עד שג'ונסון סיים את תפקידו כנשיא, וברגר מונה כשריצ'רד ניקסון נכנס לתפקידו. המוניטין המשפטי שלו, והקשרים שלו במפלגת הרפובליקנית, משכו את תשומת ליבו של הנשיא ניקסון. מינויו לנשיא העליון נעשה כמעט ללא כל התנגדות, ומינויו אושר במהרה על ידי הסנאט בהצבעה של 74 - 3. קודמו של ברגר, ארל וורן, ניהל את בית המשפט העליון בתקופה שהייתה מבין הליברליות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. ניקסון מינה את ברגר בתקווה שהכבוד שלו ל"חוק וסדר" ימלוך במה ששמרנים רבים ראו כפעילות שיפוטית ליברלית.
אמנם היה צפוי כי ברגר (שהיה ידוע בנטיותיו השמרניות ובביקורתו על וורן) יבטל כמספר פסיקות של וורן, אך הוא לא עשה זאת, ואף המשיך חלק מהדוקטרינות שלו. אף על פי שברגר היה רפובליקני במשך כל חייו, רבות מההחלטות המפורסמות שניתנו במהלך כהונתו כנשיא העליון ייצגו ניצחונות מובהקים למחנה השיפוטי הליברלי. בפסק דין סוואן נגד שרלוט-מקלנברג מועצת החינוך (Swann v. Charlotte-Mecklenberg Board of Education;‏ 1971), בית המשפט הוציא פסק דין פה אחד התומך באוטובוסים כגישה פרגמטית לצמצום ההפרדה הגזעית בפועל בבתי הספר. ב-24 ביולי 1974 פסק בית המשפט העליון פה אחד כנגד הנשיא ניקסון בפרשת ווטרגייט. במהלך נשיאותו השביע ברגר את הנשיאים הבאים: ריצ'רד ניקסון (קדנציה שנייה), ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר ורונלד רייגן (שתי הקדנציות).
ביוגרפיה > פרישה ושנים אחרונות

בשנת 1986 פרש מבית המשפט העליון, בכך כיהן כנשיאו תקופה ארוכה יותר מכל אדם אחר במאה ה-20. בשנת 1988 זכה במדליית החירות הנשיאותית. ברגר היה תומך בסיסי בפתרון סכסוכים חלופיים לא דרך בית משפט, וציין את יכולתן של דרכים חלופיות דוגמת בוררות להקל על מערכת שיפוט עמוסה יתר על המידה. עד מותו בשנת 1995, הוענק לברגר פרס ג'יימס מדיסון לשירות ציבורי מכובד על ידי האגודה האמריקאית הוויגית קליוסופית בפרינסטון, פרס סילבנוס תאייר של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ומדליית החירות הנשיאותית. נפטר בשנת 1995 בוושינגטון די. סי. בגיל 87 מאי-ספיקת לב. נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון. צוואתו תיחשף לציבור רק בשנת 2026.
עמדותיו ושיפוטו > פסק דין למון נגד קורצמן

בשאלת חירות דתית, בית המשפט העליון בראשות ברגר שמר והרחיב רבים מהתקדימים של בית המשפט הליברלי של וורן, שהוציא איסור על תרגול טקסים דתיים בחסות המדינה בבתי ספר ציבוריים. ברגר, שכתב את דעת הרוב בפסק דין למון נגד קורטזמן, קבע מבחן בן שלוש נקודות כדי לקבוע אם חוקים או פעולות ממשלתיות ביססו למעשה את הדת בניגוד לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית. 'מבחן הלמון' התיר חוקים התומכים בדת רק אם הייתה להם מטרה חילונית, השפעה ראשונית שלא קידמה הדתה ולא פגעה בדת, ולא יצרה הסתבכות יתרה בעניין הפרדת הדת מהמדינה.
ביישום אחד של מבחן הלמון, בית המשפט של ברגר הצביע 5 מול 4 בפסק הדין סטון נגד גרהם (1980) לביטול חוק קנטקי שחייב את הצבת עשרת הדיברות על קירות כיתות בטענה שהוא מפר את השלב הראשון של המבחן ובכך פעל נגד התיקון הראשון. עם זאת, בית המשפט של ברגר התייחס לעיתים בהרחבת הפרשות של סעיפי הדת בתיקון הראשון. לדוגמה, בפסק דין וידמר נגד וינסנט (1981) בית המשפט הגיע למסקנה שאוניברסיטה ממלכתית, שחששה מהפרת סעיפי הפרדת הדת מהמדינה, לא תוכל להוציא קבוצות סטודנטים בעלי זיקה דתית מפעילות במתקנים העומדים לרשות ארגוני סטודנטים חילוניים. בפסק הדין הנפרד ויסקונסין נגד יודר (1972), כתב ברגר את החלטת הרוב שדחתה את לימודי החובה בתיכון לאמישים, וראתה בכך פגיעה בחופש הדת שלהם.
עמדותיו ושיפוטו > חופש ביטוי

בתיקי חופש הביטוי וחופש ההתאגדות אשר נגעו לתיקון הראשון, הבהיר בית המשפט העליון בראשות ברגר את עמדת בית המשפט בנוגע למגבלות קודמות על העיתונות, וטען כי על הממשלה להפגין "נטל כבד" של הצדקה להטיל מגבלות כאלה של צנזורה. ברגר עצמו הגן על חופש העיתונות; למשל, הוא טען בפסק דין הוצאות מיאמי הרלד נגד טורנילו (Miami Herald Publishing Co. v. Tornillo;‏ 1974) כי אין דרישה המחייבת מעיתונים לתת מקום לאנשים שקיבלו ביקורת בדפיהם להגיב על כך. הוא גם ביטל צו איסור פרסום המגביל את כיסוי התיק הפלילי בפסק דין אגודת התקשורת של נברסקה נגד סטיוארט (Nebraska Press Association v. Stuart;‏ 1976).
בטיפול בנושאים אחרים שהעלו לעיתים קרובות את מסגרת התיקון הראשון, הראה ברגר נכונות להסדיר את המעמד של פורנוגרפיה, מילים מלוכלכות ודיבור אלים בבתי הספר האמריקאים. הוא כתב את דעת הרוב של בית המשפט המבטאת סטנדרטים שלפיהם הממשלה יכולה להעמיד לדין בדבר שפה גסה במילר נגד קליפורניה (Miller v. California;‏ 1973) ובמקרה הנלווה אליו, תיאטרון המבוגרים הפריזאי הראשון נגד סלאטון (Paris Adult Theatre I v. Slaton). בפסק דין בית הספר המחוזי מס' 403 נגד פרייזר (Bethel School District No. 403 v. Fraser;‏ 1986), חוות דעתו האחרונה לבית המשפט בעודו נשיא לפני שפרש, כתב ברגר כי פקידי בתי ספר ציבוריים יכולים להעניש את התלמידים בגין דיבור בשפה בוטה וגסות.
עמדותיו ושיפוטו > פסק דין רו נגד וייד

אחד מפסקי הדין הנודעים ביותר מתקופת נשיאותו של ברגר הוא פסק דין רו נגד וייד (Roe v. Wade) אשר נגע לשאלת הפלות מלאכותיות. לפי חוק מדינת טקסס הפלה מלאכותית הייתה אסורה. לינדה קופי ושרה ודינגטון, עורכות דין מאוסטין, הגישו תביעה נגד החוק מטעמה של אישה הרה אשר רצתה לבצע הפלה ונעתר ממה. אותה האישה, נורמה מקורווי, נרשמה תחת השם הבדוי "ג'יין רו" בכדי לא לחשוף את זהותה. ב-17 ביוני 1970 קבע בית המשפט הטקסני כי החקיקה נגד הפלות פעלה נגד חוקת ארצות הברית עקב פגיעתה בזכות לפרטיות כפי שנקבעה בתיקון התשיעי לחוקת ארצות הברית. ההגנה מטעם מדינת טקסס הגישה ערעור לבית המשפט העליון. ב-13 בדצמבר 1971 שמע בית המשפט העליון דיון ראשוני.
המשפט התעקב עקב החלפתם של שני שופטי עליון, ג'ון מרשל הרלן השני והוגו בלאק הפורשים, בויליאם רנקוויסט ולואיס פאוול. היה זה רק באוקטובר 1972 כאשר נשמעו דיונים מחדש עם שני השופטים החדשים. ב-22 בינואר 1973 קבע בית המשפט העליון 7 ל-2 נגד חוק טקסס שאסר הפלות בטענה כי אכן פגע בזכות לפרטיות. ברגר תמך בדעת הרוב, מהלך שנגד את המוניטין השמרני שלו. בדעת הרוב קבע בית המשפט העליון כי אישה הרה תוכל לבצע הפלה חוקית עד לנקודה שבה העובר יוכל לשרוד מחוץ לרחם (נכון לאותה העת זמן זה נחשב להיות רק לאחר 28 שבועות הריון, נכון להיום, הודות לתמיכה רפואית, הזמן הוא 22 שבועות לתוך ההריון).
מורשת והערכה

"בית המשפט של ברגר" עסק בנושאים רבים שהיו על הפרק בדיון האזרחי בזמנו, החל מהפלות, לעונש מוות ועד פורנוגרפיה, וסביר להניח שהיה בעל תפקיד מכריע בהתפטרותו של ריצ'רד ניקסון. למרבה האירוניה, היה זה ניקסון שמינה את ברגר לנשיא בית המשפט העליון והיה זה ברגר שפיטר את ניקסון מהנשיאות. ברגר ניהל את בית המשפט העליון במשך 17 שנים והוא גם לקח תפקיד פעיל מאוד בחיזוק מערכת בתי המשפט הפדרלית של ארצות הברית. לאחר פרישתו בשנת 1986 ועם מותו לאחר מכן ב-1995, ציין טור בניו יורק טיימס כי לבית המשפט בראשות ברגר ישנה מורשת מורכבת.
בין הקביעות המפלגות הגדולות ביותר שפרסם בית המשפט של ברגר היה פסק דין רו נגד וייד (Roe v. Wade) בשנת 1973 אשר עסק בשאלת ההפלות. ברגר לקח חלק בדעת הרוב, שהבטיחה לנשים את הזכות לבצע הפלות. ברגר כתב גם מספר חוות דעת חשובות אשר נגעו לתיקון הראשון של החוקה. במקרה של מילר נגד קליפורניה משנת 1973, דעת הרוב של ברגר הציעה הגדרה חדשה של גסות כפי שהיא נוגעת לסטנדרטים קהילתיים. פסק דין נוסף וחשוב של ברגר הייתה בפסק דין למון נגד קורצמן בשנת 1971, כאשר ברגר תכנן בדיקה להחלטה האם חוק או תוכנית ציבורית המועילה לדת או לאמונות דתיות מותרת במסגרת התיקון הראשון.
ייתכן והמקרה המפורסם ביותר שהתקיים תחת בית המשפט של ברגר היה פסק דין ארצות הברית נגד ריצ'רד ניקסון ב-1974, שנפתח עקב פרשת ווטרגייט, כאשר ברגר כתב את דעת הרוב של בית משפט אשר קבע פה אחד כי הנשיא ניקסון אינו יכול להפעיל טענת פגיעה בזכויות יוצרים ופרטיות על הקלטות שבוצעו בבית הלבן. ניקסון התפטר 16 ימים לאחר החלטת בית המשפט. בעת פרש ברגר מנשיאות בית המשפט, הנשיא רייגן החליף אותו בנשיאות בשופט העליון ויליאם רנקוויסט ואת מושבו הפנוי של רנקוויסט מילא עם מינויו של אנטונין סקאליה בן ה-50 לעליון.
הערות שוליים

↑  דן פתיר, הסנאט לא ימליץ ולא יאשר, דבר, 8 במאי 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007436526205171  BnF: cb12077637k (data)  GND: 120606313  ISNI: 0000 0001 1479 9253  LCCN: n82012360  LNB: 000081729  NARA: 10569274  NKC: jn20010602662  NTA: 069434166  SNAC: w6vv2gb7  SUDOC: 029075106  VIAF: 109768759   WorldCat (עם VIAF): 109768759 
דיוקנו הרשמי של ברגר כנשיא בית המשפט העליון.
מימין לשמאל: שופט העליון ג'ון פול סטיבנס, נשיא העליון ברגר ונשיא ארצות הברית ג'רלד פורד.
נשיא העליון היוצא ברגר משביע את אנטונין סקאליה לבית המשפט העליון, 26 בספטמבר 1986. קיצוני מימין: רונלד רייגן, קיצוני משמאל: ויליאם רנקוויסט, מחליפו של ברגר בנשיאות העליון.
זוטי דברים

זוטי דברים היא הגנה העומדת לנאשם במשפט פלילי, בהתאם לסעיף 34יז לחוק העונשין, שבו נאמר: "לא יישא אדם באחריות פלילית למעשה, אם, לאור טיבו של המעשה, נסיבותיו, תוצאותיו והאינטרס הציבורי, המעשה הוא קל ערך".
זוטי דברים היא גם הגנה העומדת לנתבע במשפט אזרחי, בהתאם לסעיף 4 לפקודת הנזיקין, בו נאמר: " לא יראו כעוולה מעשה, שאילו היה חוזר ונשנה לא היה בו כדי ליצור תביעה לזכות נוגדת, ואדם בר-דעת ומזג כרגיל לא היה בא בנסיבות הנתונות בתלונה על כך."
זוטי דברים במשפט הפלילי > מימוש ההגנה

מלשון החוק נובע כי יש להתחשב בארבעה מאפיינים קודם ליישום הגנת זוטי דברים:
טיב המעשה
נסיבות המעשה
תוצאות המעשה
האינטרס הציבורי
הנטל להוכיח את התקיימות ההגנה רובץ לפתחו של הטוען לה.
זוטי דברים במשפט האזרחי

הכלל בדבר זוטי דברים נקבע במפורש בסעיף 4 לפקודת הנזיקין: "לא יראו כעוולה מעשה, שאילו היה חוזר ונשנה לא היה בו כדי ליצור תביעה לזכות נוגדת, ואדם בר-דעת ומזג כרגיל לא היה בא בנסיבות הנתונות בתלונה על כך."
גם במקום שבו אין הוראת חוק מפורשת תחול גם הגנת זוטי הדברים. ההיגיון המסתתר מאחורי דוקטרינה זו הוא, שהסדר הציבורי והתועלת הכללית שבהליך השיפוטי דורשים, שבתי המשפט לא יעסקו בעניינים פעוטים של מה בכך, אפילו יש בהם פגיעה מזערית בזכות או גרימת נזק בשיעור נמוך במיוחד.
הדוקטרינה בדבר זוטי דברים הוכרה במפורש גם בדין הישראלי:
כלל עתיק יומין הוא שאין דרכו של בית-המשפט לעסוק בעניינים זעירים וקלי ערך, עניינים של מה בכך, "זוטי דברים" (כמו שנאמר‘de minimis non curat lex’). כך אין דרכו לעסוק גם בפגיעה מזערית בזכות. כלל זה מקובל בשיטות משפט רבות, וגם בשיטתנו חולש הוא על תחומי משפט שונים, בין מכוח הוראה מפורשת בחוק ובין מכוח הפסיקה (מכוח הוראה מפורשת בחוק: בתחום המשפט הפלילי, לפי הוראת סעיף 34יז לחוק העונשין, תשל"ז-1977).
ד"ר אבישי אדד הביא דוגמה שבה לדעתו ראוי ליישם את דוקטרינת 'זוטי דברים' במשפט האזרחי:
עקרון ה-De Minimis מיועד לאותם מצבים בהם נגרמה פגיעה מינימלית בזכותו של בעל דין. כך, לדוגמה: אדם הולך לתומו ברחוב ומכונית נוסעת במהירות על כביש רטוב, כתוצאה מכך ניתזים מים על בגדיו של הולך הרגל המסיבים לו נזק שערכו פעוט. בכגון דא ייאמר, כי אפילו שלכאורה השתכללה עילת תביעה, הרי שבית המשפט לא יורה על מתן סעד בנסיבות המקרה.
עיקרון זה לכאורה אינדיפרנטי לשאלת הגורם שהביא לנזק לניזוק והוא נותר כמעט שווה נפש באשר ליסוד הנפשי של המזיק. מכאן, שאפילו נגרם הנזק לניזוק בכוונת מכוון (זדון), הרי שאם הנזק הוא מיסודות העוולה או העבירה, והוא נופל תחת הקטגוריה של "פגיעה מינימלית בזכות", אפשר כי האחראי לנזק, המזיק, יימצא פטור מלתת את הדין על עוולתו או עבירתו.
זוטי דברים במשפט האזרחי > המדד לפגיעה מזערית

שאלה היא כיצד נמדדת פגיעה ומתי תיחשב פגיעה מזערית. התשובה תלויה גם במהות הזכות שנפגעה, בתכלית הפגיעה ובנסיבות נוספות של כל מקרה, ובהתאם היא אף עשויה להשתנות ממקרה למקרה.
זוטי דברים במשפט האזרחי > במשפט העברי

לפי המשפט העברי אסור להזיק בכל סכום שהוא ולכן הביטוי 'לא יראו כעוולה' אינו תואם את עמדת המשפט העברי. לעניין ההתדיינות בבית דין, דנים בכל נזק החל משווה פרוטה ולכן כמעט ולא ניתן להשתמש בהגנת 'זוטי דברים'.
לקריאה נוספת

א. מגן, "'זוטי דברים' - אך לאו מילתא זוטרתא", הפרקליט מג 38.
הערות שוליים

↑  אברהם שיינפלד (פרופ' נחום רקובר עורך), נזיקין, עמ' 10, בתוך סדרת חוק לישראל. הוצאת ספרית המשפט העברי; משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל, תשנ"ב-1991.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
יחידת מיקוח

יחידת מיקוח היא מונח משפטי מתחום דיני העבודה הנוגע לכריתתם של הסכמים קיבוציים ומגדיר את קבוצת העובדים אליה נוגעים סכסוך עבודה, משא ומתן והסכמים קיבוציים במקרה נתון.
מהי יחידת המיקוח

חוק הסכמים קיבוציים מגדיר את מעמדו של ארגון עובדים כארגון יציג של קבוצת עובדים מסוימת, המהווה תנאי לכשירותו לנהל משא ומתן ולחתום על הסכם קיבוצי שיחול על אותה קבוצת עובדים. על פי הקבוע בחוק, על הארגון להיות זה שמספר החברים בו מקרב קבוצת העובדים הרלוונטית, הנקראת יחידת מיקוח הוא הגדול ביותר ועולה על שליש ממספר העובדים.
המצב המשפטי בישראל

בעוד שהחוק משאיר מרווח לפרשנות הגדרתה של יחידת המיקוח וביטוי זה אף אינו מוזכר בשמו בלשון החוק, הפסיקה של בית הדין הארצי לעבודה קובעת כללים לקביעתה של יחידת המיקוח במגוון מקרים המצטברים, באופן כללי, לסדר הבא:
"כלל ההסכמה": מספר רב של פסיקות בבית הדין הארצי לעבודה מבססות את כלל ההסכמה בין המעסיק לקבוצת עובדים או ארגונם היציג ככלל עליון לקביעת יחידת המיקוח. ניתן להבין מחוק הסכמים קיבוציים כפשוטו כי במקרה בו הושגה הסכמה ונחתם הסכם בין הצדדים כאמור, הוא מקים יחידת מיקוח מכוח ההסכמה.
"מפעל אחד - יחידת מיקוח אחת": פסקי דין שנויים במחלוקת של בית הדין הארצי לעבודה, ובראשם פסק דין טייסי אל על ופסק דין אקרשטיין מגדירים את ברירת המחדל ליחידת המיקוח ככל ה"מפעל", כלומר - על הארגון לייצג את כלל העובדים במקום עבודה נתון. הביקורת על כלל זה שקבעה הפסיקה היא כי הדבר יקשה מאוד על התארגנות עובדים לראשונה במקומות עבודה לא מאורגנים.
"אינטרס מיוחד": הפסיקה קבעה מספר קריטריונים לאישור יחידת מיקוח שונה מכלל העובדים אצל אותו מעסיק, כאשר ביסודם של הקריטריונים עומד העיקרון של אינטרס כלכלי מיוחד של אותם העובדים, אשר בגינו הם זקוקים לייצוג נפרד וספציפי ביחסי העבודה. אינטרס מיוחד יכול לנבוע מסדרי עבודה ייחודיים, תנאי עבודה ומיקום פיזי שונה משאר עובדי המעסיק וכדומה.
הערות שוליים

↑  אורלי פלג מזרחי, ‏ביה"ד: טייסי אל-על לא יתפצלו מנציגות העובדים הכללית בחברה, באתר גלובס, 2 במאי 2010
↑  פסק דין עס"ק 23/10 אקרשטיין תעשיות נגד כוח לעובדים
הפירמידה של אוסר כאף

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  smooth-sided pyramid, קבר, הפירמידות במצרים 
 כתובת:  סקארה 
 מיקום:  אל-גיזה 
 מדינה:  מצרים 
 הקמה ובנייה
 חומרי בנייה:  אבן גיר 
 מידות
 גובה מעל פני הים:  58 מ' 
 
 קואורדינטות:  29°52′24″N 31°13′08″E﻿ / ﻿29.873453°N 31.218901°E﻿ / 29.873453; 31.218901
 he
 
הפירמידה של אוסר כאף נבנתה בסביבות שנת 2490 לפנה"ס למלך אוסר כאף, מייסד השושלת החמישית של מצרים (בערך 2494–2345 לפנה"ס). הוא ממוקם במתחם הפירמידות בסקארה, בצפון-מזרח פירמידת המדרגות של ג'וסר. הפירמידה, שנבנתה מאבן מסותתת עם ליבת שברי אבנים וחצץ, כיום הרוסה ומזכירה גבעה בצורת חרוט בחולות סאקרה. מסיבה זו, היא מכונה על ידי המקומיים "אל-חרם אל-מחרביש" (El-Haram el-Maharbish), שפירושה "ערמת האבן", והוכרה במאה ה-19 כפירמידה מלכותית על ידי ארכאולוגים מערביים.
הפירמידה של אוסר כאף היא חלק ממתחם מקדש מתים גדול יותר הכולל מקדש מתים, חדר תפילה למנחות ופירמידת פולחן וכן פירמידה נפרדת ומקדש מתים עבור אשתו של אוסר כאף, המלכה נפרחתפס (אנ'). מקדש המתים ופירמידת הפולחן של אוסר כאף הרוסים היום לחלוטין וקשים לזיהוי. הפירמידה של המלכה היא לא יותר מתלולית הריסות, כאשר חדר הקבורה שלה נחשף על ידי שודדי קברים.
המתחם שונה במידה ניכרת מאלה שנבנו במהלך השושלת הרביעית (בערך 2613–2494 לפנה"ס) בגודלו, באדריכלות ובמיקומו, בהיותו בסקארה ולא ברמת גיזה (אנ'). ככזה, חידת הפירמידה של אוסר כאף יכולה להיות ביטוי לשינויים העמוקים באידאולוגיית המלכות שהתרחשו בין השושלות הרביעית והחמישית, שינויים שייתכן שהתחילו בתקופת שלטונו של קודמו של אוסר כאף, שפססכאף. יותר מ-1,200 שנה לאחר בנייתו, שוחזר מתחם הפירמידה תחת רעמסס השני. במהלך התקופה הסאית המאוחרת הרבה יותר (664–525 לפנה"ס), שימש המתחם כבית קברות.
ראו גם

הפירמידות במצרים
הערות שוליים

1 2 3  Mark Lehner, The Complete Pyramids, Thames & Hudson, ISBN 978-0-500-28547-3, p. 140
↑  Jean-Phillipe Lauer (in French): Saqqarah, Une vie, Entretiens avec Phillipe Flandrin, Petite Bibliotheque Payot 107, 1988, ISBN 2-86930-136-7
↑  Audran Labrousse and Jean-Philippe Lauer (in French): Les complexes funéraires d'Ouserkaf et de Néferhétepès, Vol. 1 and 2, IFAO, 2000, ISBN 2-7247-0261-1
↑  Miroslav Verner, Steven Rendall: The Pyramids: The Mystery, Culture, and Science of Egypt's Great Monuments, p. 306, Grove Press, 2002, ISBN 0-8021-3935-3
↑  Ian Shaw, The Oxford History of Ancient Egypt, Oxford University Press, ISBN 0-19-280293-3
יוז'ף מרקוש

| --- | --- |

 לידה:  12 באפריל 1854 אוראדיה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  24 במרץ 1911 (בגיל 56) סן רמו, איטליה 
 
יוז'ף מרקוש (בהונגרית: Márkus József;‏ נאג'ווארד, 12 באפריל 1854 – סן רמו, 24 במרץ 1911) היה עיתונאי, סופר ומחזאי יהודי-הונגרי. בשל יהדותו וכתיבתו הבקורתית על המשטר הוא נכלל במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, ולאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות, ודינם היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
קורות חייו

יוז'ף מרקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר לאסלו מרקוש ושל דבורה פלדמן. הוא סיים את הגימנסיה בעיר הולדתו ולמד משפטים בבודפשט באוניברסיטת בודפשט (הנקראת כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא סיים גם התמחות, אולם בסמוך לבחינת הלשכה ויתר על הקריירה המשפטית, ובעקבות נטייתו, התמסר לספרות. הוא התחיל בכתיבת חדשות כאדם צעיר ביומון עיר הולדתו. כשהגיע בחזרה לבירת הונגריה, משך תשומת לב בסיפוריו הקטנים והתוססים שנכתבו בעיתונים. מאוחר יותר הפך את העיתונאות לעיסוקו הקבוע. בהתחלה היה עמית במערכת של "הסכמה" (Egyetértés), ואחר כך של ה"פשטי נפלו". הוא לקח חלק מכובד גם בתחום החינוך למשחק, שכן היה מורה לתאוריית משחק הבמה בבית הספר למשחק של סידי ראקושי. ב-1898 ייסד את עיתון התיאטרון "בימה הונגרית" (Magyar Szinpad). הוא השיג את ההצלחות המפורסמות ביותר שלו בתחום כתיבת אופרטות.
אשתו אילונה פהר (במקור וייס) (1866–1913) הייתה שחקנית, והוא נישא לה ב-18 בספטמבר 1888 בבודפשט. היא הייתה אחת היפות המדהימות של מקהלת "תיאטרון העם".
מאמריו וכתיבתו האחרת פורסמו, בין היתר:
בפשטי הירלאפ (Pesti Hírlap) (1887, גיליון מס' 251, "מתולדות משחק הבמה ההונגרי")
ב"גניוס ההונגרי" (1896 הדוד בני ומחברו)
ב"יומן בודפשט" (1899. גיליון מס' 355 סבלו של איוב, מיצג מדרמה בהכנה)
ב"ביהאר" (1873 יצא לאור הרומן שלו בשני כרכים בשם "האדם השחור")
הוא ערך את "פיגרו ההונגרי" (Magyar Figaro) משנת 1886 תחת השם הבדוי "סאטאנלו" (Satanello) ואת הבימה ההונגרית (Magyar Szinpad), עיתון יומי, מ-1 באוקטובר 1899.
שמות העט שהשתמש בהם היו ריפ פון וינקל (Rip von Winkle) ו"M" (ב"יומן בודפשט"); אלפונץ צ'ירוק (ב"דפים הפיקנטיים").
כתביו

אותיות שחורות עם תוכן כהה. סיפורים. נאג'וואראד, 1873
לערבי חורף. שם, 1876.
למרגלותיה של גברת אומפלה. שם, 1878
סֶפֶר וחיוך. עשרה נאומים. בודפשט, 1897. (ידוע. מפקח 48, Nagyvárad Szabadság 27)
הספר אהובתי. שירים. שם 1882.
מהלך ברגל שמאל. מחזה מקורי בארבע מערכות. (1883)
נשים הגונות (1885)
צמחים אקזוטיים. שם 1886.
צבעי מים מהסטודיו של אמור. שם 1886. (מהדורה רביעית מורחבת. 1896.).
באסור. נרטיבים שם 1887.
אפרוחים לוהטים. שם 1888. (ספריית האדונים 1)
סיפורים שובבים. שם, 1889.
כשאמור צוחק. שם (1889. בדרך 4)
ניצוצות סיגריה. שם 1889.
מאחורי הקלעים. שמועות ורכיחלויות תיאטרון. שם 1889. (תחת השם הבדוי Satanello).
פרפרי האהבה. שם 1890.(בגרמנית. שם 1890. עם תמונות).
נשותי הקטנות. שם 1890. (בדרך 8)
אלו הם! שם 1894.
אלילי שווא. שם 1894. (ספריית אתנאום)
האישה הרשמית. מחזה שנכתב לאחר קריינותו של סאבאג' מאת פרידריך ארדמן יסניצר, תרגום שם 1898. (תוכנית בתי קולנוע 1. הוא הוצג לראשונה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ב-2 באוקטובר 1897)
כתביו > מחזותיו הנוספים

לברית אופרטה בשם "ריקה" (הועלה בתיאטרון העם ב-1895)
העלמה סו-שף, פארסה מוזיקלית בשלוש מערכות, מוזיקה מאת בלה סבאדוש (הועלה לראשונה בתיאטרון העם של בודפשט ב-23 בנובמבר 1897)
הנסיכה מליליפוט, מחזה מוזיקלי בשלוש מערכות, מוזיקה מאת בלה הג'י (הועלה לראשונה בתיאטרון ההונגרי ב-25 במרץ 1899)
עולם פורעי החוק, אופרטה מקורית בשלוש מערכות, מוזיקה מאת ינה פייר (הועלה לראשונה בתיאטרון העם ב-8 באפריל 1899)
מרקוש תרגם את הקומדיה של ק. ציגלר "החותנת"(הועלה לראשונה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ב-20 במאי 1898)
לקריאה נוספת

Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái I–XIV. Budapest: Hornyánszky. 1891–1914. On-line (יוז'ף סיניאי: חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. גישה מקוונת)
Magyar Színművészeti Lexikon (1929-1931, szerk. Schöpflin Aladár) (לקסיקון אמנות הבמה ההונגרי)
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. גישה מקוונת
הערות שוליים

↑  Bp. VIII. ker. állami halotti akv. 1480/1913. folyószám.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség esketési akv. 389/1888. folyószáma alatt". נבדק ב-2020-03-06.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1056141875  VIAF: 309732217   WorldCat (עם VIAF): 309732217
זאב און

זאב און
תעודת חבר בתנועת השומר הצעיר, בוצ'אץ', פולין, 4 באפריל 1920
זאב איסרזון ראשון מימין. קבוצת יוצאי בוצ'אץ' במחנה שומריה, 1920
עם רעייתו יונה לבית בודינגר, ירושלים, 15 ביוני 1924
זאב און מנהל "תנובה" חיפה נואם בטקס חנוכת המחלבה, 7 בינואר 1939
עם רעייתו יונה ושתי בנותיו דלילה (עם משקפיים) ויעל, חיפה, 7 בינואר 1939
עם מייסדי תל יוסף במלאת 30 שנה לקיבוץ, זאב, יונה והנכד אבנר (מסומנים בעיגול). 11 בינואר 1951
אפרים קציר, נשיא מדינת ישראל וזאב און. קבלת פנים בבית הנשיא לוותיקי תל יוסף. ירושלים - 5 בדצמבר 1976
עם רעייתו יונה בתל יוסף, 7 בנובמבר 1959
מימין לשמאל: ברל רפטור, פנחס לבון (מזכ"ל ההסתדרות), זאב און בוועידת ההסתדרות בתל אביב. 11 בפברואר 1956
בטקס קבלת מטוס נוסעים "בריסטול בריטניה" באל על. מימין דן טולקובסקי מפקד חיל האוויר הישראלי, לוד 22 בדצמבר 1957
עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון בוועידת ההסתדרות התשיעית בתל אביב. 2 בפברואר 1960
בוועידת ההסתדרות התשיעית: מימין לשמאל: גולדה מאיר, אהרן בקר, דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי, זאב און, קדיש לוז, בבה אידלסון. 2 בפברואר 1960
גולדה מאיר, שרת החוץ, וזאב און. תל אביב - 3 בספטמבר 1963
מימין לשמאל: אהרון בקר, מזכיר ההסתדרות, לוי אשכול, ראש הממשלה, זאב און, מזכיר חברת העובדים. תל אביב - 6 באפריל 1964
זאב און (איסרזון) (28 במרץ 1900 – 6 בפברואר 1979) היה מראשוני תנועת "השומר הצעיר" בפולין ובארץ ישראל. מחלוצי "העלייה השלישית", ממנהיגי "גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור", ממייסדי קיבוץ תל יוסף ודמות מרכזית בו, פעיל מרכזי ביזום, הקמה וניהול של מפעלים כלכליים בתנועה הקיבוצית, בתנועת המושבים ובהסתדרות העובדים הכללית, חבר בהנהגת מפא"י. בין תפקידיו הבולטים: מנהל "תנובה חיפה", מזכיר מפא"י בעת הכרזת המדינה, מזכיר חברת העובדים של ההסתדרות הכללית.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית של זאב און

במשך תקופה ארוכה של 45 שנים, זאב און שימש במגוון תפקידים חשובים ביישובו קיבוץ תל יוסף, בגדוד העבודה, בתנועה הקיבוצית ובהתיישבות העובדת בכללה, בהסתדרות הכללית ובמפא"י.
ביוגרפיה > פעילותו הציבורית של זאב און > בתקופת השלטון הבריטי: 1948-1922 > בשליחות מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י)

בשנים 1942–1949 עבר און לכהן בתפקידים מפלגתיים כלל-ארציים מטעם מפא"י.
הוועד הוקם ב–1942 נוכח הסכנה של התקרבות הצבא הגרמני בפיקודו של רומל למצרים. תפקיד הוועד היה לאסוף תרומות למאמץ המלחמתי של היישוב בארץ וכן לדאוג למשפחות החיילים המגויסים לצבא הבריטי ולביטחון היישוב. און גויס לעבודה זו עם גמר עבודתו כמנהל תנובה חיפה על ידי אליהו גולומב ואייזיק ברודני (יצחק בראלי). השניים הצליחו לשכנע את אספת תל-יוסף להכיר בחשיבות המשימה ובהתאמתו של און לתפקיד זה. המטרה הייתה לאסוף, תוך פרק זמן קצר, רבע מיליון לא"י. תרומת אזור חיפה הייתה 20% מהסכום הכולל שנאסף.
הוצע לתפקיד על ידי ברל כצנלסון ודוד בן-גוריון. מועצת פועלי תל אביב עמדה באותה תקופה במרכז הוויכוח בתוך מפא"י בין סיעה ב' לרוב במפא"י. מינויו של און, שהיה מקובל על שני הצדדים, נועד להחזיר למפלגה את אחדותה. בתפקיד זה כיהן בשנים 1943–1944.
זו הייתה אחת התקופות הקשות של המפלגה, לאחר שסיעה ב' פרשה ממנה. תפקידו של און היה לייצב את המפלגה ולארגנה מחדש במטרה להחזיר לה את כוחה האלקטוראלי. התקופה האחרונה לכהונתו עמדה בסימן הקמת מדינת ישראל. כמזכיר מפא"י הוטלה עליו המשימה להתאים את המבנה הארגוני של מפא"י לתנאים החדשים שנוצרו עם הכרזת המדינה; זאת, במטרה לשמור על כוחה כמפלגת השלטון.