stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דנמרק במלחמת העולם השנייה
המחתרת הדנית

עם התקדמות המלחמה נעשה הציבור הדני יותר ויותר עוין את הגרמנים. החיילים הגרמנים שהוצבו בדנמרק מצאו את רוב רובה של האוכלוסייה קרירים ומרוחקים כלפיהם מתחילת הכיבוש, אך רצונם לשתף פעולה גרם למערכת היחסים להיות יעילה. הממשלה עשתה מאמצים להרתיע את אזרחיה מלבצע מעשי התנגדות אלימה וחבלה כלפי הכיבוש, אך בסתיו 1942 מספר פעולות ההתנגדות האלימה גדל בהתמדה עד לנקודה שבה בפעם הראשונה הכריזו הגרמנים על דנמרק כעל "טריטוריה עוינת". לאחר הקרב על סטלינגרד ולאחר קרב אל-עלמיין השלישי, פעולותיה של המחתרת, האלימות והסמליות, נעשו תדירות יותר ויותר.
במרץ 1943 התירו הגרמנים לקיים בחירות כלליות. אחוז ההצבעה עמד על 89.5%, הגבוה ביותר בכל ההיסטוריה של דנמרק ו-94% מהמצביעים נתנו את קולם לאחת מהמפלגות הדמוקרטיות שדגלו במדיניות שיתוף הפעולה, בעוד ש-2.2% הצביעו עבור "מפלגת האחדות הדנית" (Dansk Samling), שהתנגדה לשיתוף הפעולה עם הגרמנים. 2.1% הצביעו עבור המפלגה הנאצית הדנית, אחוז דומה ל-1.8% האחוזים שזכתה המפלגה בבחירות של שנת 1939. קיומן של הבחירות, אי-שביעות רצון כללית והתחושה והתקווה שגרמניה תובס במלחמה, גרמו לפריצתן של שביתות והפרות סדר בקיץ 1943. ממשלת דנמרק סירבה לדון בנושא באופן שיספק את הגרמנים, שב-28 באוגוסט 1943 הטילו אולטימטום על הממשלה, שכלל את הדרישות הבאות: איסור על התכנסויות, איסור על שביתות, הטלת עוצר, צנזורה שתבוצע על ידי הגרמנים, הפעלתם של בתי דין צבאיים גרמנים והטלת עונש מוות במקרה של מעשי חבלה. בנוסף, הוטל על העיר אודנסה לשלם קנס של מיליון קרונות בשל הריגתו של חייל גרמני שמצא את מותו בעיר, וכדי להבטיח את התשלום הוחזקו תושבי העיר כבני ערובה.
הממשלה סירבה לדרישות אלה וב-29 באוגוסט, במסגרת מבצע ספארי, פיזרו הגרמנים באופן רשמי את ממשלת דנמרק והטילו ממשל צבאי על המדינה. הממשלה הגישה את התפטרותה למלך וכיוון שהמלך מעולם לא קיבל את ההתפטרות באופן רשמי, הממשלה תפקדה דה יורה עד תום המלחמה.
בידיעתם שצפויה התקפה גרמנית על רציפי נמל קופנהגן, הנחה הצי המלכותי הדני את קברניטי הספינות שלו להתנגד לכל ניסיון גרמני להשתלט על הספינות. הצי הצליח להטביע 32 מהספינות הגדולות שלו, בעוד שהגרמנים הצליחו לשים את ידם על 14 מהספינות הגדולות ועל 50 מהקטנות יותר. בהמשך הצליחו הגרמנים למשות מהמים ולהשמיש 15 מהספינות הטבועות. במהלך הטבעת הספינות הצטוו כמה מהספינות לנסות ולהימלט למימיה של שוודיה ו-13 ספינות הצליחו בכך, כשארבע מתוכן היו ספינות גדולות. שתי ספינות נשארו במים הבטוחים של גרינלנד. בסתיו 1944, היוו ספינות אלה את שייטת הצי הדני בגלות. ב-1943 התירו הרשויות השוודיות ל-500 חיילים דנים ששהו בשוודיה להתאמן ככוח משטרתי. בסתיו 1944 העלתה ממשלת שוודיה את מספר החיילים ל-4,800 והכירה ביחידה כבריגדה דנית בגלות שנקראה "הבריגדה הדנית בשוודיה". שיתוף הפעולה עם הגרמנים המשיך ברמה האדמיניסטרטיבית, והפקידות הדנית המשיכה לתפקד תחת הממשל הגרמני.
בספטמבר 1943 התאגדו מספר קבוצות התנגדות יחדיו לתיאום פעולות התנגדות. אחד ממנהיגי ההתנגדות הבולטים היה השר לשעבר ג'ון כריסמס מולר (John Christmas Møller) שב-1942 הפליג לאנגליה ונעשה לאחד מקובעי דעת הקהל הפופולריים ביותר כאשר שידר לדנמרק באמצעות ה-BBC.
הצלת יהודי דנמרק

לאחר נפילת הממשלה נחשפה דנמרק למידה נרחבה של אימת השלטון הנאצי. באוקטובר החליטו הגרמנים לפנות את כל היהודים מדנמרק, אך הודות למידע שדלף בסיועו של הנספח הימי הגרמני בדנמרק גאורג פרדיננד דוקוויץ, שנודע לו מפי בסט על הכוונה לגרש למחנות ריכוז את כל יהודי דנמרק, הסתתרו היהודים אצל ידידים דנים ובמבצע מאורגן של המחתרת הדנית פונו כמעט כל היהודים לשוודיה הנייטרלית.
במקביל, נעשו מעשי החבלה של המחתרת תכופים יותר ורציניים יותר. אחת ההצלחות של המחתרת היו כאשר ביום הפלישה לנורמנדי, בוצעו הפרעות לפעולתה של רשת הרכבות בדנמרק ובכך עוכבה הגעתם של תגבורות גרמניות לנורמנדי. ממשלה מטעם המחתרת הוקמה והעיתונות המחתרתית החלה לפרוח. ממשלות בעלות הברית, שהיו עד אז ספקניות בנוגע לנכונותה של דנמרק להילחם בגרמניה, החלו להכיר בדנמרק כבעלת ברית אמיתית.
בינואר 1944 הציע מזכיר משרד החוץ הדני נילס סוונינגסן (Nils Svenningsen) שיוקם מחנה מעצר בתחומי דנמרק כדי למנוע את גירושם של אזרחים דנים לגרמניה. ורנר בסט הסכים להצעה אך התנה זאת בכך שהמחנה יבנה בקרבת הגבול. מחנה המאסר פרוסלב (Frøslev) נפתח באוגוסט 1944. המחנה נועד ליהודי דנמרק המעטים שנותרו ולאסירים אחרים. לגסטפו היה אמון מוגבל מאוד במשטרה הדנית שמנתה כ-10,000 איש. 1960 מתוכם נעצרו וגורשו לגרמניה ב-19 בספטמבר 1944.
כלכלה

דנמרק סבלה מבעיות כלכליות קשות במהלך המלחמה. כלכלת המדינה נפגעה באופן יסודי עקב עליית מחירי חומרי הגלם המיובאים כמו פחם ונפט. יתר על כן, קשרי המסחר העיקריים שלה עם בריטניה נותקו. במהלך שנות הכיבוש יישרה הכלכלה הדנית קו יותר ויותר עם הצרכים של גרמניה, בעיקר בתחום הייצור החקלאי. הרשויות הדניות לקחו חלק פעיל בפיתוח ואף יזמו משא ומתן על איחוד מכסים. המשא ומתן נפסק כשעלתה השאלה אם הקרונה הדנית תבוטל.
הסגר שהוטל על גרמניה השפיע בצורה משמעותית גם על דנמרק. מאחר שלרשות המדינה לא עמדו מקורות נייטרליים, היא הייתה מושפעת מהמחסור ומעליות המחירים. הממשלה צפתה מראש את המחסור בנפט ובפחם ואגרה כמויות מסוימות לפני המלחמה ויחד עם הקיצוב שהונהג מנע בעיות רבות בזמן המלחמה. ההפרעות לסחר עם אירופה פגעו גם הן בכלכלה, אך באופן יחסי היה מצבה של דנמרק טוב בהשוואה למצבן של ארצות אחרות. עקב הצלחתם של מגזרים מסוימים בדנמרק לשרוד בזמן המלחמה, המדינה הואשמה שהיא עודדה ספסרות. לאחר המלחמה נעשו מאמצים למצוא ולהעניש ספסרים, אך התוצאות של המשפטים שהתקיימו היו חמורות הרבה פחות בהשוואה למשפטים דומים שנערכו במדינות אחרות.
סוף המלחמה

רובה של דנמרק שוחרר מעול הגרמנים במאי 1945 על ידי כוחות בריטיים בפיקודו של הפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי. האי המזרחי בורנהולם שוחרר על ידי הסובייטים, שנשארו בו במשך שנה.
אף על פי שנחסכו מדנמרק רבים מהקשיים שחוו מדינות אחרות, עדיין חוותה אוכלוסייתה מצוקה, במיוחד לאחר שהגרמנים תפשו באופן מלא את השלטון ב-1943. יחד עם זאת ניתן לומר באופן כללי שדנמרק הייתה המדינה שסבלה הכי פחות מכל המדינות שהיו מעורבות במלחמה. רבים נהרגו ונאסרו בשל התנגדותם לשלטונות הכיבוש הגרמנים. מעט מאוד מטרות נבחרות הופצצו במהלך המלחמה, אך לא ניתן להשוות זאת לסבל שעברה שכנתה של דנמרק, נורווגיה או הולנד. אזור אחד שניזוק באופן מיוחד היה האי בורנהולם בעיקר עקב ההפגזות שבוצעו על ידי הסובייטים כנגד חיל המצב שם.
כ-850 חברי המחתרת הדנית נהרגו במהלך המלחמה. כמו כן נהרגו כ-900 אזרחים דנים בנסיבות שונות: בהפגזות אוויריות, במהלך הפגנות אזרחיות, או בפעולות תגמול של הגרמנים. 39 חיילים דנים נהרגו או נפצעו במהלך הפלישה ב-1940 וארבעה חיילים נוספים נהרגו ב-29 באוגוסט 1943 כאשר הממשלה פורקה על ידי הגרמנים. כ-360 דנים מתו במחנות הריכוז. המגזר שספג את מרבית מקרי המוות היו מלחי הצי המלכותי הדני, שהמשיך לפעול במהלך המלחמה, רובם כתוצאה של תקיפות של צוללות. 1850 מלחים נהרגו. כ-100 חיילים שנלחמו במסגרת הצבאות של בעלות הברית נהרגו. כ-6000 אזרחים דנים נשלחו למחנות ריכוז במהלך המלחמה כ-600 מתוכם מצאו את מותם. אחוז נמוך בהשוואה לגורלם של אזרחי מדינות אחרות.
לאחר המלחמה, 40,000 איש נעצרו בחשד לשיתוף פעולה עם הגרמנים. מהם 13,500 נשפטו ונענשו. מתוך 78 עונשי מוות שנגזרו, בוצעו 46 מהם. רובם נשפטו לתקופות מאסר של עד 4 שנים. רבים הביעו ביקורת על התהליך שהפך לקורבן אנשים ששיתוף הפעולה שלהם עם הגרמנים היה משני, בעוד שפוליטיקאים ואנשי עסקים רבים שביצעו מעשים יותר חמורים נותרו ללא עונש. סוגיה שנויה במחלוקת הייתה ההחלטה מה יהיה גורלם של אותם אנשים שצייתו לפקודות שנתנו להם מידי ממשלתם שלהם.
אף על פי שחלק מחברי המחתרת ניסו להתארגן בכמה מפלגות פוליטיות לאחר המלחמה, לא עלה הדבר בידם. המפלגה היחידה שזכתה לתמיכה משמעותית מחברי המחתרת הייתה המפלגה הקומוניסטית. הקומוניסטים קיבלו כשמינית מסך הקולות בבחירות שהתקיימו באוקטובר 1945.
ב-5 במאי 1945 שוחררה דנמרק באופן רשמי מעול הכיבוש הגרמני. אזרחים בכל רחבי הארץ הסירו מעל החלונות את הווילונות השחורים שהיו תלויים על החלונות לצורך האפלה ושרפו אותם ברחובות. עד היום מתקיימות שריפות כאלה באופן מסורתי מדי שנה ביום השחרור. חיילי בעלות הברית (בעיקר רוסים) ששוחררו ממחנות השבויים ברחבי דנמרק צעדו ברחובות הערים. בעיר אורהוס התנפל המון על בחורות שקיימו קשרים עם גרמנים, גזזו את שיערן והובילו אותן ברחובות העיר תוך כדי שההמון משפיל אותן.
פליטים גרמנים

בשבועות האחרונים של המלחמה, בין 9 בפברואר ועד 9 במאי, כמה מאות אלפי פליטים גרמנים ברחו דרך הים הבלטי מפחד חיילי הצבא האדום. רוב רובם של הפליטים הגיעו מפרוסיה המזרחית ומפומרניה ורבים מהם היו נשים, ילדים וזקנים. רבים מהם סבלו מתת-תזונה, מתשישות וממחלות. שליש מהפליטים היה מתחת לגיל 15.
השלטונות הגרמניים העניקו לפליטים מעמד מועדף, החרימו בתי ספר דנים, מבנים ציבוריים, בתי מלון, בתי חרושת ומתקני ספורט לטובת שיכון הפליטים. באותה עת, אלפי דנים גורשו מבתי הכלא וממחנות הריכוז שבגרמניה. פעולות הטרור של הגרמנים כנגד אנשי המחתרת הדנית וכנגד האזרחים התעצמו בחודשים האחרונים למלחמה.
כבר בסוף אפריל, נראה היה שהשלטונות הצבאיים הגרמנים איבדו את השליטה על המצב ובעת כניעתה של גרמניה היו על אדמת דנמרק כ-250,000 פליטים גרמנים. פליטים רבים סבלו חרפת רעב וממחלות ולא זכו לטיפול. התמותה הייתה גבוהה וגופות של אנשים שלא נקברו אוחסנו במחסנים ובמרתפים.
בעת הכניעה, הועברה האחריות על הפליטים לידי הרשויות הדניות. הפליטים הועברו מכ-1,000 מקומות שונים למחנות גדולים שנבנו במיוחד או למחנות צבא גרמנים לשעבר, בכמה מהם שהו יותר מ-20,000 פליטים. הגדול שבמחנות היה באוקסבול (Oksbøl) שעל החוף המערבי של חצי האי יוטלנד ובו הוחזקו כ-37,000 פליטים. המחנות הוקפו בגדרות תייל ונשמרו על ידי חיילים כדי למנוע מגע של הפליטים עם האוכלוסייה המקומית.
בכמה מהמחנות מנות המזון היו דלות והטיפול הרפואי לקה בחסר. בשנת 1945 לבדה מתו יותר מ-13,000 איש, בנייהם כ-7,000 ילדים מתחת לגיל חמש. המצב החמיר במיוחד בחודשים שלפני ואחרי כניעת הגרמנים, כאשר בתי החולים והרופאים סירבו לטפל בפליטים הגרמנים. הסיבות לכך נבעו לא רק מרגשות אנטי-גרמניים, אלא גם ממחסור במשאבים. באותה עת היה צורך לשקם את התשתיות והיה פחד מפני התפשטות מגפות. כדי לטפל בפליטים, הקימו השלטונות הדנים מערכת רפואה בתוך מחנות הפליטים שאוישה על ידי צוותים רפואיים מגרמניה. במקביל הוקמו מערכת חינוך במחנות עבור הילדים ומערך תעסוקה למבוגרים, והחלו להתארגן חיי תרבות ועיתונות. בשלב מאוחר יותר מנות המזון במחנות הוגדלו.
ב-24 ביולי 1945 החליטה מפקדת כוחות הכיבוש הבריטית, בניגוד לציפיותיהם של הדנים, שהפליטים יישארו בדנמרק עד שהמצב בגרמניה יתייצב. בנובמבר 1946 החלו לחזור לגרמניה ראשוני הפליטים והאחרונים עזבו את דנמרק בפברואר 1949. מעטים מתוכם נשארו בדנמרק לצמיתות.
מורשת

מדיניות שיתוף הפעולה של ממשלת דנמרק בתקופת המלחמה היא אחת מהנושאים השנויים במחלקות בהיסטוריה הדנית. חלק מההיסטוריונים טוענים שהמדיניות הזו הייתה הדרך היחידה לשמור על שלום הדמוקרטיה של דנמרק ועל עמה. אחרים טוענים ששיתוף הפעולה הרחיק לכת יותר מדי וכאשר משווים אותו לדרך פעולתן של מדינות דמוקרטיות אחרות שהיו תחת השלטון הגרמני, אין הדבר מצדיק את האסטרטגיה הזאת.
ראו גם

המחתרת הדנית
הצלת יהודי דנמרק
הערות שוליים

↑  Gert Laursen, The Occupation in Numbers, 1997, Danish Military History. Accessed 14 December 2012.(הקישור אינו פעיל, 25.03.2018)
↑  Denmark: Apology For Cooperation With Nazis, 30 August 2003, The New York Times.
↑  Mogens R. Nissen: "Prices on food 1940–1945: Nazi price policy in occupied Denmark", Nord-Europa Forum (2004:1) p. 25-44
↑  A Star is born, Snopes.com
↑  Manfred Ertel. A Legacy of Dead German Children Spiegel Online, 16 May 2005
| מלחמת העולם השנייה לפי מדינה |
| --- | --- | --- |
| אירופה | איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אסטוניה • בולגריה • בלגיה • ברית המועצות (אוקראינה • אזרבייג'ן • בלארוס) • גרמניה הנאצית • דנמרק • הוותיקן • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • איי התעלה • גיברלטר • וויילס • יוגוסלביה • יוון • לוקסמבורג • ליטא • ליכטנשטיין • נורווגיה • סלובניה • ספרד • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כוסלובקיה (סלובקיה) • צרפת • רומניה • שוודיה • שווייץ |  |
| אסיה | איראן • בורמה • הודו • הודו–סין (קמבודיה) • הונג קונג • הפיליפינים • היישוב היהודי • טובה • טורקיה •  טיבט • יפן • מונגוליה • מלאיה • נפאל • סין (מנצ'וריה) • סינגפור • מדינה • ציילון • תאילנד |  |
| צפון אמריקה | אל סלוודור • ארצות הברית • גרינלנד • ניופאונדלנד • פנמה • קובה •  קנדה |  |
| דרום אמריקה | אורוגוואי • אמריקה הלטינית • ארגנטינה • ברזיל • גויאנה הבריטית • ונצואלה • סורינאם • קולומביה |  |
| אפריקה | אפריקה המערבית הצרפתית • אתיופיה • גמביה • דרום אפריקה • חוף השנהב • ליבריה • מדגסקר • מצרים • ניאסלנד • סומלילנד הבריטית • סומלילנד הצרפתית • סיירה לאון • צפון אפריקה (מרוקו • תוניסיה) • קונגו הבלגית • קניה • רודזיה הדרומית |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי גילברט • איי האוקיינוס השקט • איי שלמה • נאורו • ניו זילנד |  |
| אחר | אנטארקטיקה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556795805171  LCCN: sh2008113947 
ראש ממשלת דנמרק, אריק סקווניוס עם מיופה הכוח הגרמני ורנר בסט
כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק ביום הולדתו ה-70, 26 בספטמבר 1940, בזמן הכיבוש הגרמני, רוכב ברחובות קופנהגן
חיילי "הגייסות החופשיים הדנים" (Frikorps Danmark)
מתרסים בקופנהגן - 1944
סירה ששימשה להברחת יהודים מדנמרק לשוודיה, בשואה. (התמונה מתוך מוזיאון יד ושם)
אסירים דנים שבים לקופנהגן ממחנה הריכוז שטוטהוף, 2 ביוני 1945
אבן זיכרון לתקופת הכיבוש הגרמני בדנמרק
האשם אל-אתאסי

האשם אל-אתאסי (בערבית: هاشم خالد محمد عبد الستار الأتاسي, תעתיק מדויק: האשם ח'אלד מחמד עבד אלסתאר אלאתאסי; 1875 – 5 בדצמבר 1960) היה לאומן ומדינאי סורי בולט, אשר כיהן כנשיא סוריה בשלוש תקופות נפרדות: 1936–1939, 1950–1951 ו-1954–1955.
ביוגרפיה > רקע

אתאסי נולד בחומס למשפחה עשירה, מיוחסת ובעלת השפעה פוליטית רבה. הוא למד מנהל ציבורי באקדמיית מולוכייה שבאיסטנבול, אוניברסיטה יוקרתית שבה למדו בני האצולה העות'מאנית. ב-1888, שלוש שנים לאחר סיום לימודיו, החל בקריירה הפוליטית שלו והצטרף למנהל העות'מאני בביירות. עד לנפילתה של האימפריה העות'מאנית בשנת 1918 הספיק אתאסי לכהן כמושל הערים חומס, חמאת, בעלבכ, אנטוליה ויפו, ובכללה תל אביב. הוא פיתח תפיסה לאומית-סורית ובשנת 1920 נבחר ליושב ראש הקונגרס הלאומי הסורי, גוף המקביל במידה מסוימת לבית מחוקקים מודרני.
ב-8 במרץ 1920 הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על עצמאות ועל הקמתה של הממלכה הערבית של סוריה, מונרכיה חוקתית בשטחה של סוריה תחת הנהגתו של פייצל הראשון. בתקופה קצרה זו שימש אתאסי כראש ממשלה. אלא שימיה של מונרכיה זו היו ספורים; בהוציאם אל הפועל את הסכם סייקס–פיקו ואת מנדט חבר הלאומים (ר' גם ועידת סן רמו), פלשו כוחות צרפתיים לסוריה. במהלך כהונתו הקצרה פעל לכינון בריתות בין סוריה ומעצמות אירופה, בניסיון כושל למנוע את יישום המנדט הצרפתי. הצרפתים פעלו במהירות כדי לטרפד את עצמאותה של סוריה. הנציב הצרפתי העליון אנרי גורו הציג אולטימטום בפני פייצל: העיר חלב תועבר מיידית לשליטה צרפתית; הצבא הסורי יפורק; הפרנק יהיה למטבע הרשמי בסוריה וממשלת אתאסי תפוזר לאלתר. הניסיונות להגיע לפשרה כשלו, והקבינט של אתאסי פוזר ב-24 ביולי 1920, היום בו הביסו הצרפתים את הצבא הסורי בקרב מייסלון והפכו את המדינה לישות מנדטורית צרפתית.
ביוגרפיה > המנדט הצרפתי

לאחר קיצה של הממלכה הסורית, נפגש אתאסי עם קבוצת נכבדים סורים ממוצא סוני וכונן את הגוש הלאומי, גוף שניקז והוביל את התנועה הלאומית הסורית בעשרים השנים הבאות. הגוש היה למעשה קואליציה פוליטית המורכבת ממספר גורמים, שלכולם מכנה משותף - רצון בעצמאות סורית מלאה תוך שימוש באמצעים דיפלומטיים ולא בהתנגדות אלימה. מייסדי הגוש היו נכבדים סונים, בעלי אדמות, עורכי דין ופקידים בכירים בממשל העות'מאני, רובם המכריע מהערים הגדולות: דמשק, חלב, חומס, חמאת ולטקיה. אתאסי נבחר כנשיא-קבע של הגוש הלאומי. בשנת 1928 נבחר לנשיא האספה המחוקקת, ועמד בראש הצוות שחיבר את החוקה הרפובליקנית הראשונה של סוריה. האספה פוזרה בידי הנציב הצרפתי העליון במאי 1930, ואתאסי נכלא על ידי הצרפתים למשך מספר חודשים באי ארוואד. לאחר שחרורו, הציג מחדש את מועמדותו לנשיאות אולם הפסיד בסיבוב הראשון של הבחירות. את תמיכתו העביר למועמד העצמאי מוחמד עלי אל-עביד, שהיה לנשיא הגוש בקיץ 1932.
ביוגרפיה > המנדט הצרפתי > נשיאה הראשון של הרפובליקה

תחילה תמך אתאסי במשטרו של עביד, ואולם משהחל האחרון למנות אישים פרו-צרפתיים למשרות מפתח (לדוגמה: ראש הממשלה חאקי אל-עזם וראש בית המחוקקים סובחי ברכאת), הביע את התנגדותו. בשנת 1934 פתח עביד במשא ומתן עם צרפת, לפיו סוריה תזכה לעצמאות הדרגתית, ואולם שרשרת ההרים הסורים תיוותר בשליטה צרפתית. אתאסי ביקר את האמנה בחריפות, בהעלותו את הטענה כי עצמאות שאיננה כוללת את כל הטריטוריה הסורית איננה עצמאות כלל. הוא קרא לשביתה בת 60 יום במחאה על ההסכם המוצע. קריאתו זכתה לתהודה רמה ומהומות רחוב התרחשו מדי יום, מה שפגע משמעותית בכלכלה והציג את עביד באור מביך.
ממשלת צרפת נאלצה בסופו של דבר להכיר במנהיגי הגוש הלאומי כנציגיו הבלעדיים של העם הסורי, והזמינה את האשם אל-אתאסי לשיחות דיפלומטיות בפריז. ב-22 במרץ 1936 עמד בראש משלחת של בכירי הגוש לצרפת. במשך קרוב לשישה חודשים שקדו על חיבור חוזה צרפתי-סורי שבה תוכרז עצמאותה של סוריה. לפי ההסכם, סוריה תזכה לאמנסיפציה מלאה למשך עשרים וחמש שנה, תוך סיפוח מרב השטחים לידי סוריה רבתי. בתמורה, סוריה התחייבה לתמוך בצרפת בעתות מלחמה, להציע את המרחב האווירי שלה לשימוש צרפתי ולהתיר לצרפתים להקים בסיסים צבאיים בשטחה. קשרים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים נרקמו ואתאסי שב לסוריה כמנצח ב-27 בספטמבר 1936. כשהוא זוכה למעמד של גיבור לאומי, הוא הוכתר לנשיאה הראשון של הרפובליקה הסורית בנובמבר 1936.
ביוגרפיה > המנדט הצרפתי > מלחמת העולם השנייה

עם זאת, לקראת סוף שנת 1938 התברר כי אין בכוונתה של ממשלת צרפת לאשרר את הסכם העצמאות, בין היתר לאור החשש כי ויתור על המושבות במזרח התיכון יפגע בה משמעותית אם תפרוץ מלחמה באירופה בינה לבין גרמניה הנאצית. אתאסי התפטר ב-7 ביולי 1939, שעה שהצרפתים סירבו להעניק לסוריה עצמאות מלאה ולהסיג את כוחותיהם מהמדינה. במקביל, ההתמרמרות הציבורית נוכח עיכוב מתן העצמאות גלשה לרחובות. התפטרותו של אתאסי באה, בין היתר, גם בעקבות החלטתה של צרפת להעניק לטורקיה את חבל הארץ הסורי אלכסנדרטה, החלטה שעוררה את זעמם של הפעילים הלאומיים הסורים. אתאסי פרש לביתו בחומס והתבודד שנה תמימה, בסרבו ליטול חלק בכל פעילות פוליטית.
חוסר יציבות פוליטי, חברתי וכלכלי אפיין את סוריה בשנים שלאחר מכן. ככלל, שנות הארבעים עמדו בסימן מלחמת העולם השנייה והשלכותיה. סוריה נכבשה על ידי כוחות הצבא הבריטי ואנשי ההתנגדות הצרפתיים בראשות שארל דה גול, אשר שחררוה מידי אנשי צרפת של וישי. ואולם הכוחות הצרפתיים לא עזבו את סוריה עד שנת 1946. בניסיון לפייס את הסורים, דה גול הבטיח עצמאות מלאה. הוא ביקר את אתאסי בחומס והציע לו את הנשיאות, בהבטיחו כי צרפת מבקשת לפתוח דף חדש ביחסיה עם סוריה. אתאסי, עם זאת, סירב להצעה, בטענה שניסיון העבר מלמד אותו כי אין לבטוח בצרפת ובהבטחותיה לעצמאות. תחת זאת העביר אתאסי את תמיכתו לשוכרי אל קוותלי, מנהיג דמשקאי מוכר אשר עלה לגדולה תחת חסותו של אתאסי, ועתה התמודד לנשיאות.
אתאסי לא השתתף במאבק האחרון לעצמאותה של סוריה מצרפת, אולם הוא תמך במשטר קוותלי (1943–1949). בשנת 1947, שעה שסוריה התמודדה עם משבר ממשלתי חריף, פנה הנשיא קוותלי לאתאסי בבקשה שיקים ממשלת אחדות לאומית. בעקבות האווירה הפוליטית המתוחה והאיבה הגוברת כלפי קוותלי בחוגים הפוליטיים השונים בסוריה, נבצר מהמנהיג הקשיש להתערב ולהושיע את המשטר. הוא אף קרא לקצץ בסמכויות הנשיא אם ימונה לראש ממשלה, ואולם קוותלי סירב. במרץ 1949 הודח קוותלי בהפיכה צבאית שביצע הרמטכ"ל הסורי חוסני א-זעים אשר עמד בראש קבינט של קציני צבא. לאחר הדחתו של א-זעים באוגוסט 1949, בכירים סורים רבים פנו לאתאסי בבקשה שיעמוד בראש ממשלת מעבר שתפקח על בחירות לאומיות והשבת השלטון האזרחי. הוא נענה לדרישה והקים ממשלה המורכבת מנציגי כל המפלגות, ובכללה מפלגת הבעת' הסורית הרדיקלית של מישל עפלק, אשר מונה לשר החקלאות. אתאסי ערך שינוי בחוק הבחירות ולראשונה התיר לנשים להשתתף בתהליך. כהונתו של אתאסי כראש ממשלה ארכה מאוגוסט עד דצמבר 1949. לאחר מכן נבחר בשנית, ב-5 בספטמבר 1950, לכהן כנשיא המדינה.
ביוגרפיה > כהונה שנייה כנשיא

כהונתו השנייה של אתאסי כנשיא הייתה אף סוערת יותר מקודמתה. בהחלטה שעוררה מחלוקת רבה הורה על סגירת הגבול הסורי עם לבנון, במטרה למנוע הצפה של השוק הסורי בסחורה לבנונית. בנוסף, אתאסי הסתכסך עם פוליטיקאים דמשקאים בעקבות תמיכתו בקידום האינטרסים של האצולה החלבית, ובפרט שאיפתם ליצור איחוד פוליטי עם עיראק. הוא תמך במפלגה העממית של חלב ומינה את מנהיגה, נזים אל קודסי, לראש הממשלה. מפלגה זו דגלה בקו פרו-עיראקי נוקשה וביקשה לכונן איחוד מדיני מלא עם בגדאד. בין השנים 1949–1951 התנהלו מגעים ממושכים עם ממשלת עיראק באשר לסוגיית האיחוד. אתאסי אירח בכירים עיראקיים וקיים דיונים בדבר הפרטים הטכניים של האיחוד, מה שעורר את חמתו של אדיב שישכלי, קצין בכיר בצבא הסורי שטען כי אין לשושלת ההאשמית בבגדאד זכות לחלוש גם על דמשק. שישכלי תבע את הפסקתם המיידית של המגעים, ואולם אתאסי סירב להיכנע ללחץ הצבאי. בתגובה, שישכלי אסר את הרמטכ"ל הסורי ומקורבו של אתאסי, סאמי חינאווי, כמו גם קציני צבא אחרים בעלי שאיפות פרו-עיראקיות. לאחר מכן דרש שאחד ממקורביו, קולונל פאוזי סלו, ימונה לשר ההגנה, זאת על מנת לווסת ולדכא את הקו הפרו-עיראקי בסוריה. בחששו מפני התנגשות ישירה עם הצבא, אתאסי קיבל תביעה זו באי-רצון. עם זאת, בדצמבר 1951 החליט ראש הממשלה מערוף אל-דוליבי שלא להעניק לסלו את תיק ההגנה; בתגובה, שישכלי ביצע הפיכה צבאית נוספת, אסר את ראש הממשלה ואת כל חברי המפלגה העממית של חלב. השרים והפוליטיקאים שנודעו בנטיותיהם הפרו-האשמיות הודחו, והפרלמנט פוזר. בתגובה להתפתחות זו, התפטר הנשיא אתאסי ב-24 בדצמבר 1951.
ביוגרפיה > כהונה שנייה כנשיא > התנגדות לשלטון הצבאי

במהלך שנות שלטונו של שישכלי (1951–1954) עמד אתאסי בחזית האופוזיציה, בחוזרו על הטענה כי המשטר אינו חוקתי. הוא נשען על תמיכתם של קציני צבא מודחים, פוליטיקאים פרו-האשמים וחברי המפלגות השונות שהוצאו אל מחוץ לחוק, וקרא למרד לאומי. בפברואר 1954 באה תגובתו של שישכלי: בנו של אתאסי, עדנאן, נאסר, ואילו אתאסי עצמו נשלח למעצר בית בחומס; שישכלי, שהיה מודע למעמדו הציבורי הרם של יריבו, לא העז לפגוע בכבודו ולכלוא אותו. אלא שהמרד המזוין בשישכלי כבר יצא אל הפועל. ב-24 בפברואר 1954, קרס משטרו. שישה ימים לאחר מכן, ב-1 במרץ, אתאסי שב לדמשק ושב לכהן כנשיא. הוא הקים מחדש את ממשלתו של מערוף אל-דוליבי, והשיב את כל פקידי הממשל שהודחו על ידי שישכלי.
ביוגרפיה > השנים האחרונות

בכהונתו השלישית והאחרונה פעל הנשיא בן ה-80 לדיכוי וריסון השפעתם של קציני הצבא. בנוסף ביקש לדכא את הזרם הפאן-ערבי-שמאלי רדיקלי שסחף את סוריה לקראת סוף שנות החמישים, ואשר התאפיין באידאולוגיה סוציאליסטית, באהדה גוברת כלפי ברית המועצות ובהערצה עיוורת של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר. אתאסי התנגד לנאצר ופעל לשווא כדי לנתק את סוריה ממעגל ההשפעה שלו. בניגוד לרוב המנהיגים הערביים, אתאסי האמין כי נאצר היה צעיר, להוט ובלתי מנוסה דיו כדי להוביל את העולם הערבי. הנשיא הסורי דיכא אלמנטים נאצריסטים בשטח מדינתו ואף הסתכסך עם ראש הממשלה סברי אל-עסלי, אותו האשים בניסיון להפוך את סוריה ללוויין מצרי. בשנת 1955 כמעט והסכים לקבל את ברית בגדאד, הסכם אנגלו-אמריקני שמטרתו לבלום ולהכיל את הקומוניזם במזרח התיכון, ואולם אלמנטים נאצריסטיים בצבא הסורי מנעו ממנו מלעשות כן. הוא תמך בעיראק ההאשמית, שמנהיגיה התחרו בנאצר על הנהגת העולם הערבי, והתחבר עם ראש הממשלה העיראקי נורי א-סעיד. אתאסי פיזר לאחר מכן את ממשלת עסלי ומינה את פארס אל חורי, שהחזיק בקו מתון יותר, כראש ממשלה חלופי. חורי נשלח למצרים על מנת להציג בפני נאצר את התנגדותה של סוריה להגמוניה המצרית בעולם הערבי.
כהונתו השלישית של האשם אל-אתאסי הגיעה לסיומה בספטמבר 1955, או אז פרש מהחיים הפוליטיים כשבריאותו לקויה ורופפת. בשנת 1956 הואשם בנו עדנאן במעורבות בקשירת קשר עם בכירים עיראקיים נגד משטרו הפרו-נאצרי של שוכרי אל קוותלי. עדנאן נשפט בבית משפט צבאי, הורשע ונידון למוות באשמת בגידה, ואולם גזר דינו הומר למאסר עולם בעקבות התחשבות באביו. הנשיא-לשעבר סירב לבקר את בנו בכלא, כהבעת טינה כלפי המיליטריזציה של המדינה הסורית. הוא מת בביתו בחומס בשנות איחוד הקע"מ, ב-6 בדצמבר 1960. הלווייתו הייתה הגדולה בתולדות העיר חומס. שניים מבני משפחתו של האשם, לואי אל-אתאסי ונור א-דין אל-אתאסי, שימשו אף הם כנשיאי סוריה בשנות השישים.
מורשתו

על רקע האלימות, הבלבול וחוסר היציבות שאפיינו את ההיסטוריה של הרפובליקה הערבית הסורית בשלושת העשורים הראשונים לקיומה כמדינה עצמאית, האשם אל-אתאסי ניצב כאדם בעל עקרונות, מחויב למערכת השלטון החוקתית ומתנגד לאלימות, לקיצוניות ולשפיכות דמים. דמותו מוערכת על ידי כל השחקנים הפוליטיים בסוריה, והוא נמנה עם הפוליטיקאים הבודדים בני התקופה הטרום-בעת'ית שכובדו על ידי אנשי משטר הבעת'.