stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריחיה אריינס
הערות שוליים

↑  Ariaensdr., Marichgen (ca.1520-1591), Digitaal Vrouwenlexicon - biografie
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BPN: 20604263 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה ובנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סטנלי ויליאמס

| --- | --- |

 לידה:  29 בדצמבר 1953 שריבפורט, לואיזיאנה, ארצות הברית 
 הוצאה להורג:  13 בדצמבר 2005 (בגיל 51) בית הסוהר סן קוונטין, קליפורניה, ארצות הברית 
 שם לידה:  Stanley Tookie Williams III 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  סווטו 
 השכלה:  תיכון וושינגטון 
 
סטנלי "טוקי" ויליאמס (29 בדצמבר 1953 - 13 בדצמבר 2005), מנהיג כנופיית "הקריפס".
סטנלי ויליאמס, שנולד במונרו, לואיזיאנה, ארצות הברית, היה ממייסדי כנופיית הרחוב "הקריפס", יחד עם ריימונד וושינגטון ב־1971, אשר הטילה את אימתה על רחובותיה של לוס אנג'לס. קודם לכן, עסק ויליאמס בפיתוח גוף, כשארנולד שוורצנגר היה מודל לחיקוי עבורו[דרוש מקור].
ב־1981 הוא הורשע בבית המשפט בביצוע סדרה של ארבעה מקרי רצח, שנתיים קודם לכן, כשעל כל אחד מהם נידון לעונש מוות. הוא הואשם ברצח צעיר בן 26 שעבד בחנות מכולת וברצח שלושה בני משפחה סינים שהחזיקו בבעלותם מלון דרכים בלוס אנג'לס. גם לאחר שנכנס לכלא, המשיך ויליאמס לעסוק בפעילות קרימינלית, ובשל כך נשלח להיות בבידוד במשך שש וחצי שנים. בתקופה זו הבין את חומרת מעשיו, והחל לשנות את דרכיו. עם השנים הפך למטיף בולט נגד תרבות הכנופיות והיה דמות נערצת על בני נוער רבים, בזכות תשעה ספרים אותם פרסם, במטרה להרחיק את הצעירים מחיי הכנופיות והפשע. בנוסף כתב ספר זכרונות על חייו בכלא ואוטוביוגרפיה. ויליאמס אף קיבל את אות השירות מהנשיא בוש[דרוש מקור], בזכות עבודתו עם הנוער. ויליאמס הומלץ למועמדות לפרס נובל לשלום על ידי מריו פהר (אנ'), חבר פרלמנט שווייצרי.
במשך 24 השנים מאז הרשעתו הגיש ויליאמס אין ספור עתירות וערעורים על פסק דינו והמשיך להתעקש כי הוא חף מפשע. באוקטובר 2005 דחה בית המשפט העליון את ערעורו מבלי לערוך לו שימוע ובכך תמו כל אפשרויות הערעור על פסק הדין. לאחר דחיית הערעור רק מושל קליפורניה, ארנולד שוורצנגר, יכול היה לחון אותו ולמנוע את ביצוע עונש המוות. על אף גל המחאה הרחב נגד הוצאתו להורג, שוורצנגר החליט לדחות את הערעור. ויליאמס הוצא להורג בזריקת רעל בכלא סן-קוונטין שבקליפורניה, בגיל 51.
שנים מוקדמות

וויליאמס נולד ב-29 בדצמבר בשנת 1953 בניו אורלינס לואיזיאנה ארצות הברית. אביו נטש את המשפחה כאשר וויליאמס היה רק בן שנה. ב-1959, וויליאמס עבר ביחד עם אימו, לואיזיאנה וויליאמס, ללוס אנג'לס קליפורניה והתיישבו באזור דרום העיר.
כשאמו של וויליאמס עבדה במספר עבודות כדי לפרנס את המשפחה, סטנלי וויליאמס היה ילד בעייתי ואף היה מסתבך לעיתים קרובות בתגרות רחוב. הוא זוכר כי כשהיה ילד, הוא היה מסתובב בבתים עזובים בדרום העיר והיה מסתכל על מבוגרים משתכרים, משתמשים בסמים קשים, מהמרים ומארגנים קרבות כלבים. וויליאמס אמר שאחרי שהמבוגרים סיימו את קרבות הכלבים, הם גרמו לילדים להילחם אחד נגד השני כולל סטנלי וויליאמס. וויליאמס התחיל להשתתף בקרבות הרחוב האלו באופן קבוע, והמבוגרים היו מהמרים עליו ונותנים לו חלק מהרווחים כתוצאה מהניצחון שלו בקרב. לעיתים קרובות, וויליאמס היה מטרה בעיני הילדים הגדולים יותר בשכונה, כאשר הגיע לגיל 12, התחיל להסתובב עם סכין על מנת שיוכל להגן על עצמו. כאשר וויליאמס הגיע לגיל ההתבגרות, הוא כבר בנה לעצמו מוניטין בדרום לוס אנג'לס של לוחם רחוב אכזרי. וויליאמס הועף לצמיתות מתיכון ג'ורג' וושינגטון ואף מספר תיכונים שונים לא היו מוכנים לקבל אותו בגלל שהוא היה מוכר מקרבות הרחוב הרבים שבהם השתתף.
מנהיג ה"קריפס"

זמן קצר לאחר הקמת כנופיית הקריפס, מרבית המנהיגים של הכנופיה נאסרו או נרצחו וויליאמס הפך למנהיג הבלתי מעורער. בשנת 1974, ריימונד וושינגטון נעצר באשמת גניבה מדרגה 2 וריצה עונש מאסר של 5 שנים בכלא בטרייסי (אנ') שבקליפורניה. ריימונד נרצח זמן קצר לאחר שהשתחרר מהכלא. ב-23 בפברואר שנת 1973, קרטיס "בודהה" מורו נורה למוות לאחר ויכוח. מאק תומאס נרצח בנסיבות מסתוריות באמצע שנות ה-70. וויליאמס התחיל לחיות חיים אירונים כפולים, עבד בעבודה חוקית בקומפטון בתפקיד יועץ לנערים נגד כנופיות בזמן שהיה מנהיג של אחת הכנופיות הגדולות בלוס אנג'לס. וויליאמס עבד כיועץ סוציאלי בקולג' קומפטון בשעות העבודה, ולאחר מכן הוא מנצל את הזמן הפנוי שלו בהשתתפות במספר התקפות אלימות נגד כנופיית הבלאדס.
בשנת 1976, וויליאמס נפצע כתוצאה מירי ממכונית בזמן שישב על מרפסת ביתו בקומפטון. הירי בוצע על ידי חברים מכנופיית הבלאדס, שירו על וויליאמס מהמכונית שלהם בזמן שיצא לטיול עם כלבו בשעות הערב. בניסיון לא להיפגע מהכדורים, וויליאמס נשכב על הרצפה מהמרפסת, אך הוא נורה בשתי רגליו. נאמר לוויליאמס על ידי רופאיו שהוא לעולם לא יוכל ללכת שוב פעם, אך אחרי תהליך שיקום ארוך של שנה ותוכנית אימונים קשים, הוא לבסוף הצליח ללכת. אחרי הירי, וויליאמס חזר להתמכרות הסמים שלו והחל לעשן PCP. וויליאמס התחיל להתנסות בסמים שונים מהרחוב כבר מגיל 12, והתחבר לסרסור מקומי, שבתמורה לשליחויות שוויליאמס ביצע עבורו הוא נתן לו סמים וכסף. חייו האישיים של וויליאמס החלו להתפרק כאשר סבתו, שהוא היה מאוד קרוב אליה נפטרה בשנת 1976, הוא איבד את עבודתו כיועץ כשנה לאחר מכן כאשר שניים מהתלמידים שלהם הוא עזר נעצרו כאשר ביצעו שוד. לבסוף, חייו בכנופיה החלו להשפיע עליו מבחינה מנטלית, והוא שהה לתקופה קצרה במחלקה פסיכיאטרית. עם כל ההתקלות הללו, וויליאמס מצא את עצמו משתמש בתדירות גבוהה יותר ב־PCP וכדי להמשיך להשתמש, הוא היה שודד סוחרי סמים מקומיים.
הערות שוליים

↑  Death row inmate nominated for Nobel Peace Prize, CNN
↑  סטנלי "טוקי" וויליאמס, באתר ביוגרפיה, ‏21 בפברואר 2020
↑  Best Concealable and Non-Lethal Self-Defense Weapons, ASecureLife.com, ‏24 בינואר 2020
↑  Morain, Dan, Death Row Violence Part of Gang Power Struggle, San Quentin Officials Say, Los Angeles Times, ‏9 בפברואר 2020.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810580623305606  GND: 1214765785  ISNI: 0000 0000 3172 8150  LCCN: n95118573  VIAF: 60801611   WorldCat (עם VIAF): 60801611
לאיוש שטיינר (גיאופיזיקאי)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביוני 1871 ואץ, הונגריה 
 התאבד:  2 באפריל 1944 (בגיל 72) Budatétény, הונגריה 
 ענף מדעי:  גאופיזיקה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1893) 
 
לאיוש שטיינר (בהונגרית: Steiner Lajos; ואץ, 15 ביוני 1871 – בודהטטן, 2 באפריל 1944) היה גיאופיזיקאי יהודי-הונגרי, חוקר מגנטיות כדור הארץ, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים (1917). אחיו של העיתונאי אלדאר שאיו.
קורות חייו

לאיוש שטיינר נולד במשפחה יהודית כבנם של ד"ר מארטון שטיינר ושל אמה היימן. בשנת 1892 קיבל תעודת הוראה במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת בודפשט למדעים (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ובשנת 1893 קיבל את הדוקטורט. בשנת 1907, הוסמך כמרצה בכיר פרטי (לא חלק מהסגל) והפך לעמית ישיר של לוראנד אטווש. בין השנים 1892–1932, הוא היה עמיתו במכון למטאורולוגיה וגיאומגנטיות ועשה עבודה חלוצית בתחום מדידות הכבידה והגיאומגנטיות הביתיות. בשנת 1927 הפך למנהל המכון המטאורולוגי.
הוא פרסם את תוצאות המחקר שלו בכתב העת "מזג האוויר" (Az Időjárás), ב"עולם הטבע" (Természet Világa) ומחוצה לה. לשטיינר מיוחסת הצגת שירות הפרוגנוזה המודרנית בהונגריה. בשנת 1944, כתוצאה משנים של הרדיפות הגוברת של יהודים, הוא התאבד שבועיים לאחר הכיבוש הגרמני (מבצע מרגרטה) של ממלכת הונגריה משתפת הפעולה של גרמניה הנאצית.
אשתו הייתה קטלין ארז'בט סבאדי (1887–1946). הם נישאו ב-21 באפריל 1924 בבודפשט.
הנצחתו

מאז 1951, האגודה המטאורולוגית ההונגרית מעניקה מדי שנה מדליית הנצחה של לאיוש שטיינר.
עבודותיו

1908: תוצאות של מדידות גיאומגנטיות באזור אגם בלטון בקיץ 1901, בודפשט
1923: תופעות מגנטיות של כדור הארץ, בודפשט
1931: מזג האוויר, בודפשט
F. m.: Az 1892. II. üstökös pályája. Mathematikai és Természettudományi Értesítõ 1897
A Balaton vidékén az 1901. évi nyarán végzett földmágnességi mérések eredményei. Budapest,1902
Der täglichen Gang der erdmagnetischen Elemente in Kingua Fjord. In: Ausdem Archiv der Deutschen Seewarte Hamburg,1904
A földmágneses erõ napi változásai. Mathematikai és Physikai Lapok 1913
A földmágnességi háborgások egy különös alakjáról. Mathematikai és Természettudományi Értesítõ h.n.,1921
Hõmérsékleti viszonyyok a dobsinai jégbarlangban. Mathematikai és Természettudományi Értesítõ 1922
A Föld mágneses jelenségei. Budapest,1923
A légnyomás napi ingadozása. Az Idõjárás 1925
A csillagok pillogása. Stella Almanachja 1925
A nap mágnessége. Stella Almanachja 1926
A felsõbb légrétegek meteorológiai viszonyai. Stella Almanachja 1927
Éghajlat és idõjárás. In: Magyarország Vereckétõl napjainkig Budapest,1929
A földmágnességi helyi zavarokról. Stella Almanachja 1931
Az idõjárás. Budapest,1931
A „haló”-jelenségekrõl. Stella Almanachja 1932
Harmatmérések Mopolton, a nagy magyar Alföld szegélyén. Budapest,1936.
לקריאה נוספת

Magyar életrajzi lexikon IV: 1978–1991 (A–Z). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6422-X (לקסיקון ביוגרפי הונגרי. עורכת ראשית אגנש קניירש)
אנטל רטי 1944: S. L. Az Időjárás.
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a váci neológ izraelita hitközség születési akv. 44/1871. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-06.
↑  "Halotti bejegyzése a budatétényi polgári halotti akv. 10/1944. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-06.
↑  "Steiner Lajosné Szabady Erzsébet halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 276/1946. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-06.
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest II. kerületi polgári házassági akv. 133/1924. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-06.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1126075744  ISNI: 0000 0000 7926 632X  SUDOC: 231982313  VIAF: 121533376   WorldCat (עם VIAF): 121533376
קרול יאגר

| --- | --- |

קרול יאגר, בתמונה הקטנה - יאגר בילדותה
 לידה:  26 בינואר 1960 פלינט, ארצות הברית 
 פטירה:  18 ביולי 1994 (בגיל 34) פלינט, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
קרול אן יאגר (26 בינואר 1960 – 18 ביולי 1994) הייתה האישה השמנה והכבדה ביותר בעולם. משקל השיא שלה הוערך ב-544 ק"ג.
משקלה

יאגר מחזיקה בשיא הסרת המשקל העודף הגבוהה ביותר בהיסטוריה בפרק הזמן הקצר ביותר, וזאת רק באמצעים טבעיים, ללא ניתוחים או עזרים כימיים כלשהם. היא הצליחה להסיר ממשקלה כ-236 ק"ג בתקופה של שלושה חודשים. אנשים אחרים הסירו ממשקלם העודף מסה גדולה יותר, אך הם עשו זאת בעזרת ניתוחים בריאטריים או פלסטיים ובפרק זמן ארוך יותר.
במותה, בגיל 34, שקלה יאגר 544 ק"ג והייתה בגובה מטר ושבעים (170 ס"מ). מגזין אמריקאי פרסם ידיעה שבה נאמר שרוחב המותניים שלה היה 152 ס"מ, אם כי נתון זה לא זכה להתייחסות מהצוות הרפואי שלה או ממשפחתה. זמן קצר לפני מותה היא יכלה לעבור בפתח הדלת המיוחדת שהותקנה בביתה ברוחב של 121 ס"מ. לפי מידע לא-מתועד מצוות החילוץ ומכבי האש שהוזעקו לביתה ביום מותה, הם נאלצו לשבור מסגרת של תמונה גדולה ועליה הם נשאו אותה החוצה. בן זוגה העריך שמשקל השיא שלה היה 727 ק"ג; רופאה האישי סירב להתייחס לדברים.
חייה

יאגר הצהירה שהפרעות האכילה שלה התפתחו בילדותה עקב התעללות מינית על ידי "בן משפחה קרוב". בראיונות אחרים טענה שהיו גורמים נוספים להשמנת היתר החריפה שלה, במה שתיארה כ"שלדים בארון". למרות אלה, היא הכחישה שהיא אוכלת כמויות גדולות של אוכל.
את רוב חייה העבירה בעיר ביצ'ר שבמישיגן, ובשנותיה האחרונות סעדו אותה אנשי שירותי הבריאות, חברים, בתה הת'ר ובנה סטיבן וקרובי משפחה אחרים, רובם על בסיס יומי. לבסוף העבירו אותה למוסד סיעודי. היא הופיעה בתוכנית של ג'רי ספרינגר, ומשכה את תשומת לבם של מומחים להרזיה ולתזונה נכונה.
בעיות בריאות

בחודש ינואר 1993 היא נשלחה לבית חולים במשקל של 539 ק"ג. היא סבלה מצלוליטיס (העור שלה התפרק בעקבות זיהום בקטריאלי) ומכשל חיסוני. היא אושפזה בבית החולים במשך שלושה חודשים, שם הוקצבה לה דיאטה יומית של 1,200 קלוריות. במהלך האשפוז השילה ממשקלה 236 ק"ג, אם כי רוב משקל זה היה בעיקרו נוזלים; אנשים בעלי השמנת יתר חריפה לרוב סובלים מבצקת ולכן משקלם יכול להשתנות במהירות גבוהה בשל שינוי בכמות הנוזלים בגופם. יאגר סבלה גם מבעיות רפואיות אחרות שקשורות להשמנה כגון קשיי נשימה, כמות גבוהה של סוכר בדם ולחץ על ליבה ועל יתר איברי גופה.
יאגר לא הייתה יכולה לעמוד או ללכת מפני שהשרירים שלה לא היו חזקים דיים בשביל לתמוך בה. הדבר נגרם, בנוסף למשקלה העודף, גם מניוון שרירים. היא אושפזה בתדירות גבוהה - 13 פעמים בתקופה של שנתיים, לפי דבריו של מנהל שירותי הכבאות באזורה. כל אשפוז הצריך את עזרתם של 15 עד 20 כבאים משתי תחנות לצוות האמבולנס שהגיע לביתה. לכן, כל אשפוז של יאגר בבית חולים עלה לעירייה 450 דולרים לכל תחנת כיבוי אש שנחלצה לעזרתה.
בתעודת הפטירה שלה נרשם שסיבת המוות הייתה כשל של הכליות, וכן שהשמנת יתר וקריסת איברים מרובה תרמו לכך.
ראו גם

השמנת יתר חולנית
ג'ון ברוור מינוץ'
הערות שוליים

↑  מיכאל הברנקו (אחד מהגברים השמנים ביותר בעולם) רזה 321 ק"ג בתקופה של 19 חודשים, וג'ון ברוור מינוץ' (הגבר השמן ביותר בעולם) רזה 419 ק"ג בתקופה של 16 חודשים. מחזיקת שיא גינס בהרזיה, רוזלי ברדפורד, השילה ממשקלה העודף 317 ק"ג, כאשר את 190 הק"ג הראשונים היא הרזתה בתקופה של מעל שנה, והיא עברה לפחות חמישה ניתוחים כדי להשיג זאת.
מונה פאנדי

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1956 קנאגר, פרסליס, הפדרציה המלזית 
 הוצאה להורג:  2 בנובמבר 2001 (בגיל 45) כלא קג'אנג, סלנגור 
 מדינה:  מלזיה 
 מקום קבורה:  בית עלמין קג'אנג
 כינויים נוספים:  מאזנה אסמאעיל
 ידועה בשל:  רצח של מזלאן אידריס
 מקצוע:  זמרת, שמאנית
 השקפה דתית:  אסלאם 
 בן זוג:  אפנדי מוחד נור אפנדי עבדול רחמן
 
מאזנה אסמאעיל (במלזית: Mona Fandey;‏ 1 בינואר 1956 – 2 בנובמבר 2001), הידועה בשם מונה פאנדי, הייתה זמרת פופ, רופאת אליל, ורוצחת מלזית. היא הוּצאה להורג ב-2 בנובמבר 2001, בגיל 45, לאחר שהורשעה בגין רצח של פוליטיקאי, מזלאן אידריס, ב-1993.
קריירה מוזיקלית

את השם מונה פאנדי אימצה אסמאעיל כשם במה, ונודעה בו גם לאחר שעזבה את עסקי המוזיקה. הקריירה שלה במוזיקה הייתה קצרה: היא יצאה רק באלבום אחד בהוצאה עצמית, בשם "דיאנה", והופיעה מספר פעמים בטלוויזיה. בנערותה הייתה פאנדי גם רקדנית בלט מים.
הרצח

לאחר שעזבה את עסקי המוזיקה, היא החלה להיות מעורבת בתחום הכישוף הרוחני, ונודעה כ"בומו" (bomoh), שאמאנית מקומית. היא הציעה מגוון שירותים ללקוחות, בעיקר מן המעמד הגבוה. לטענתה, סיפקה למספר פוליטיקאים מהמפלגה השלטת מגוון רחב של קמעות וקסמים.
מזלאן אידריס, חבר בית המחוקקים המייצג את מחוז באטו טאלאם במדינת פהנג, רצה לקדם את הקריירה הפוליטית שלו וביקש את שירותיה של מונה לשם כך. מזלאן רכש את השכלתו בארצות הברית, והיה פוליטיקאי שאפתן מהמפלגה השולטת, ארגון מלזי לאומי מאוחד (UMNO). באותו זמן, מונה עבדה יחד עם בעלה אפנדי מוחד נור אפנדי עבדול רחמן (44), ועם העוזר שלהם, ג'ורמי חסן (31). מונה ובעלה הבטיחו לסייע למזלאן בעזרת קמע עשוי מקנה סוכר ומכיסוי ראש מסורתי (sbatmi) אשר כביכול היה של נשיא אינדונזיה לשעבר, סוקרנו. מונה שכנעה את מזלאן שהוא יהיה "בלתי מנוצח" אם הוא יחזיק את הקמע. בתמורה, מונה דרשה 2.5 מיליון רינגיט מלזיים (RM). מזלאן שילם לזוג RM 500,000 כפיקדון, ונתן להם שטרות בעלות על עשרה חלקי אדמה כערבות עבור שני המיליון הנוספים.
הם קבעו פגישה בביתה של מונה כדי לערוך טקסי טיהור. על פי ממצאי בית המשפט, השלושה הורו למזלאן לשכב על הרצפה, על גבו, ומונה הניחה עליו פרחים. מונה אמרה למזלאן לעצום עיניים ולחכות שהכסף "ייפול מהשמיים". ג'ורמי אז נטל גרזן, וערף את ראשו. גופתו של מזלאן בותרה, ועורו נפשט חלקית. הגופה נמצאה ב-18 חלקים, קבורה במחסן ליד ביתם של מונה ומוחד בקמפונג פרואס, אולו דונג, ראוב פהנג.
משפט והוצאה להורג

ייתכן שמזלאן נעדר כבר מאז 2 ביולי 1993, לאחר שמשך סכום בשווי של $12,000 ממספר בנקים בקואלה לומפור. על פי התביעה, הרצח אירע בין תאריך זה ל-18 ביולי. לאחר הרצח, עדים ראו את מונה מבצעת קניות גדולות, כולל רכישת מרצדס וניתוח מתיחת פנים. הגופה נמצאה על ידי המשטרה ב-22 ביולי 1993; מונה, בעלה, וג'ורמי נעצרו וזמן קצר לאחר מכן החל המשפט המתוקשר. הם עמדו לדין בבית המשפט הגבוה בטמרלו, מול 7 מושבעים. בית המשפט הרשיע את שלושתם, וגזר עליהם עונש מוות בתלייה. מונה והאחרים הגישו ערעורים לבית המשפט הפדרלי וב-1999 בית המשפט דחה את הערעורים ואישר את גזר דין המוות. לבסוף, שלושת האסירים ביקשו לקבל חנינה או מיגור עונשם מוועדת החנינות של פהנג, אך עתירתם נדחתה. מונה, מוחד וג'ורמי נתלו ב-2 בנובמבר 2001 בכלא קג'אנג.
לאחר מותה

המשפט היה מן המתוקשרים בתולדות אסיה, והתקשורת דיווחה על מונה כעל סוג של כוכבת, כולל ניתוח של בגדיה והתנהלותה. לפי הדיווחים, היא התהדרה במחלצות אופנתיות וחייכה עבור הצלמים והכתבים. צבעונות בגדיה הייתה לידיעה חדשותית. לנוכח תשומת לב הרבה, מונה ציינה פעם ש"נראה כאילו יש לי הרבה מעריצים".
המשפט סוקר גם ברחבי עולם, ותנועות נגד עונש המוות, לרבות אמנסטי אינטרנשיונל, התגייסו להתנגד להוצאת השלושה להורג.
ב-2002, במאי הקולנוע המלזי אמיר מוחמד עשה סרט קצר בשם "מונה" כחלק מסדרתו 6horts. ב-2007, יצא סרט האימה של דיין אסקנדר סעיד, Dukun, אשר מבוסס חלקית על סיפורה של מונה. הסיפור גם הופיע כעלילת פרק של סדרת הטלוויזיה המלזית Frontpage ב-2008.
סיפורים רבים סופרו לאחר מותה על שהותה בכלא, כולל סיפורים על כישופים שכישפה, ועל יכולתה לעוף או לעבור ממקום למקום בטלפורטציה. מונה עצמה התכחשה ליכולות אלו, אך אסירות וסוהרות כאחת האמינו שיש לה כוחות, והמשיכו לספר על כך גם בעשורים מאז מותה.
כ-15 שנים לאחר הוצאתה להורג, החלו לצאת בעיתונות המלזית דיווחים על חפותה של מונה, כפי שהיא עצמה טענה במשפטה. המקור העיקרי לדיווחים אלה היו הסוהרות ששמרו על מונה במשך השנים שלה בכלא, ואשר שוכנעו שהיא חפה מפשע. גם לפי העדות של ג'ורמי במשפט מונה לא ידעה על התוכנית לרצוח את מזלאן, ומוחד שלח אותה לקטוף פרחים בזמן ששני הגברים הכינו את התוכנית.
מצד שני, קיימות השערות על היות הזוג רוצחים סדרתיים, מכיוון שבוצעו רציחות נוספות באופן דומה, אחד מהם בבית שגרו בו שנים קודם לכן.
ביתה, תא הכלא בו ישבה, וקברה של מונה הפכו לאתרים של עלייה לרגל מצד המאמינים בכישופיה, אשר באים לבקש קיום משאלות ומציאת שידוכים.
המשפט של מונה פאנדי היה אחד האחרונים שהתקיים מול חבר מושבעים במלזיה. האופי הסנסציוני של המקרה היה אחד הגורמים בהחלטת הממשלה להפסיק שיטה זו, ומשפטים עם מושבעים בוטלו החל מ-1 בינואר 1995.
הערות שוליים

↑  "Black magic mayhem", The Star, 25 July 2007.
↑  "Malaysia hangs three for witchcraft murder.", BBC News, 2 November 2001..
↑  "Malaysian trio hanged for ritual murder", Kyodo News International, 5 November 2001..
↑  "Butchered like animals", New Straits Times, 5 August 2007.
↑  "Malaysia: Imminent execution"(הקישור אינו פעיל), Amnesty International.
↑  Koay, Allan, "Will Dukun ever charm viewers?", The Star, 3 June 2007.
↑  The most violent crime in Malaysia: Mona Fandey, Ahmad Faris Hakim
↑  Female hangings worldwide 1998 to date., www.capitalpunishmentuk.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 4999 078X  LCCN: nr94038162  MusicBrainz: c0ca7576-7386-448e-a280-83b56fb26325  VIAF: 71276590   WorldCat (עם VIAF): 71276590
המצור על גמלא

המצור על גמלא (כ"ד באלול, ג'תתכ"ז, 67 - כ"ג בתשרי, ג'תתכ"ח, 67) היה מצור שנערך על העיר גמלא בגולן בתחילת המרד הגדול, על ידי הצבא הרומאי בפיקודו של אספסיאנוס. כלאחר כחודש של מצור, כבש הצבא הרומאי את העיר כולה.
הלחימה החלה בסוף חודש אלול, ג'תתכ"ז, 67 לספירה, כאשר שלושת לגיונותיו של אספסיאנוס פתחו במצור על העיר. לאחר שהשלימו את בנייתן של מכונות המצור והתגברו על המכשולים שטמנו להם היהודים, פרצו את החומה, ופתחו בהתקפה ישירה על העיר. ההתקפה נכשלה כישלון חרוץ, כאשר פנו היהודים בפתאומיות מנסיגה למעלה ההר, להתקפה על הרומאים המטפסים תחתם. רומאים רבים נהרגו אז, והרומאים פתחו במצור ארוך על העיר.
במהלך שבועות של מצור הורעבו היהודים, חלקם עד מוות, ואילו רבים אחרים ברחו מהעיר. בכ"ב תשרי, הצליחו שלושה חיילים רומאיים לערער את יסודותיו של מגדל השמירה היהודי ולהפילו, והצבא הרומאי נערך להתקפה נוספת על העיר, למחרת.
בכ"ג תשרי, חזר טיטוס מסוריה והגיע לגמלא. הוא ארגן כוח של 200 פרשים בסיוע כוחות רגליים, והתקיף את העיר. התקפתו גרמה לבהלה רבה בעיר, ולנסיגת היהודים למצודה העומדת בפסגת הגבעה. סופת רוח חזקה החלישה את מתקפת היהודים משם, והרומאים כיתרו אותם על הגבעה.
לדברי יוסף בן מתתיהו, ארבעת אלפים יהודים נטבחו בידי הרומאים, ואילו חמשת אלפים השליכו עצמם אל מותם.
אולם לדברי ישראל שצמן, "השטח בפסגת גמלא שממנו אפשר לקפוץ ולהיהרג אינו יכול להכיל מספר כה גדול של אנשים", ולכן במידה והמספר אינו מוגזם, ייתכן שהרוגים אלה "נספו בבריחת בהלה במורד התלול היורד מן העיר אל נחל גמלא", ויוסף בן מתתיהו בחר לתאר אותה כהתאבדות בקפיצה לתהום, במטרה להדהים את קוראיו.
המצור על גמלא היה הקרב הגדול האחרון במערכה הרומאית לכיבוש הגליל, ומכאן ואילך, התמקדו הרומאים בירושלים.
רקע > פרוץ המרד ובואו של אספסיאנוס

זמן קצר אחרי שפרץ המרד הגדול באב, ג'תתכ"ו (66 לספירה), הרכיב קסטיוס גאלוס צבא על מנת להביס את המורדים, אך למרות ניצחונות בגליל ובמישור החוף, נסוג תוך אבדות רבות לפני שכבש את ירושלים והכניע את המרד. בעוד שהמתונים השתלטו על ממשלת המרד והחלו בהכנות לקראת בוא צבא רומאי חדש, עשה אספסיאנוס את דרכו לעכו, שם חבר עם החילות שהביא עמו בנו, טיטוס, שמנו בסך הכל 60,000 לוחמים, כולל חילות עזר מקומיים.
לאחר המתנה ממושכת בחורף, החליט לבסוף אספסיאנוס להתקיף קודם את הגליל. מפקד המרד בגליל היה יוסף בן מתתיהו, מינוי של ממשלת המרד המתונה, וקודם שבא הצבא הרומאי, דאג לחיזוק הביצורים הקיימים והקמת חדשים בגליל, ביניהן גמלא.
רקע > הכנעת ערי הגליל

בתחילה קיווה אספסיאנוס שכשיראו היהודים את עוצמת צבאו, יכנעו במהרה, אך כאשר זה לא קרה, פנה לפשיטות על חלק מכפרי הגליל. משלא הועילו לו נסיונותיו להביא לכניעת היהודים בדרכים עקיפות, פנה להתקפה ישירה. בתחילה פנה ליודפת, וכבש אותה לאחר מצור בן 6 שבועות, בתקווה שלאחר נפילת החזקה שבערי הגליל, יכנעו שאר ערי הגליל, אולם אז נודע לו שטבריה עומדת למרוד, וטריכאי כבר הכריזה על מרד.
הוא כינס במהרה את שלושת לגיונותיו, ועלה קודם לטבריה. מכיוון שרוב תושבי טבריה לא רצו במלחמה, הציע להם אספסיאנוס הסכם שלום, שהללו מיהרו לקבלו. תוך שהקנאים ששהו בטבריה ברחו לעבר טריכאי, נכנס הצבא הרומאי לטבריה. מייד אחר כך, בחודש אב, המשיך אספסיאנוס לעבר טריכאי, שבה התכנסו פליטים רבים מהגליל שתמכו במרד כנגד הרומאים. בסדרה של קרבות מחוץ לעיר ובתוכה, נכנעה העיר.
לאחר קרבות טריכאי נכנעו כל שאר יישובי הגליל המורדים, והיחידים שהתמידו במרידתם נגד הרומאים היו אנשי גמלא, גוש חלב והר תבור.
נתוניה הטבעיים המצוינים של גמלא היו הסיבה העיקרית לכך שגמלא, למרות סדרת המפלות שנחלו ערים חזקות ממנה כגון יודפת, נשארה במרידתה נגד הרומאים. תוצאה ישירה ונוספת של נתונים אלו היא הסירוב של העיר להכניס אליה לוחמים נוספים, וזאת ערב התקפה רומאית עליה.
בשלב זה הייתה העיר כבר מלאה בפליטים, אולם למרות זאת, היו בה הרבה פחות לוחמים מיודפת, שנפלה. אך דבר זה לא מנע מתושבי גמלא הבטוחים בעצמם ובמיקומם הטבעי יתר על המידה, לסרב להכניס לוחמים נוספים לעיר. כמות גדולה זו של פליטים שמלאו את העיר הייתה אף היא תוצאה של ביצוריה הנודעים של גמלא.
אך ביטחון זה לא נמשך זמן רב, ועם בוא הצבא הרומאי העצום, נוכחו היהודים בעיר לראות שהכנותיהם למצור היו לקויות ביותר. מלאי המים והמזון שלהם היה מצומצם ביותר, ולוחמי העיר נתקפו בבהלה, דבר שהקשה עליהם להשיב מלחמה שערה.
ביצורי העיר

מיקומה הטופוגרפי של גמלא היה כמבצר טבעי, ונתוניו היו טובים אף יותר משל יודפת שנודעה בביצוריה.
העיר הייתה בנויה על שלוחה סלעית של הר. מן הצד המזרחי, המערבי והדרומי שלה, הייתה העיר מוגנת לחלוטין באמצעות גאיות תלולים שחסמו כל מעבר לעיר. הצד היחיד דרכו הייתה גישה לעיר, היה הצפוני, שם התחברה העיר עם ההר, ואת המקום הזה חסמו אנשי גמלא, באמצעות חפירות לרוחב המעבר מן ההר לעיר, שהקשו על הגישה לעיר.
בנוסף לכך, הוסיף יוסף בן מתתיהו, מפקד הגליל, ביצורים נוספים עוד לפני בואו של החיל הרומאי של אספסיאנוס. יוסף הקיף את העיר בחומה וחיזק אותה עוד יותר בחופרו מנהרות ותעלות נוספות.
תחילת המצור

מחנהו של אספסיאנוס היה ליד טבריה, וממנו יצא אספסיאנוס לעבר גמלא בראש צבאו, שכלל את הלגיון החמישי, הלגיון העשירי, והלגיון החמישה עשר. המיקום הטופוגרפי של העיר מנע ממנו להקים טבעת מצור (דייק), שתקיף את העיר מכל עבריה, אך במקומות בהם פני השטח איפשרו זאת העמיד מיד שומרים, וצבאו תפס את ההר המחובר לעיר.
אספסיאנוס נקט בשיטת המצור הרומאית הקלאסית. צבאו החל בהקמת סוללות עפר שיאפשרו למכונות המצור להתקרב אל חומות העיר: סוללה אחת הוטלה על הלגיון החמישה עשר, בצפון מזרח העיר, וסוללה נוספת הוטלה על הלגיון החמישי, מול החלק המרכזי של חומת העיר. הלגיון העשירי עסק במילוי התעלות והגאיות שחפרו היהודים בעפר, כדי לאפשר לצבא הרומי גישה נוחה לחומות העיר.
כבר בתחילת המצור אירעה תקרית, שהזכירה תקרית קודמת שאירעה במהלך המצור על יודפת. המלך אגריפס התקרב לחומות העיר על מנת לנסות לשכנע את המורדים בעיר להיכנע, ונפגע ביד ימינו בקלע שנורה על ידי מגיני העיר. הפגיעה הזאת הכעיסה את הרומאים וגרמה להאצת העבודה על סוללות המצור.
תחילת המצור > ההתקפה הרומית הראשונה, וכשלונה

היהודים ניסו למנוע מהרומאים לקרב את מכונות המצור שלהם אל החומה, אולם לא היו יכולים לעמוד זמן רב בפני ירי הקטפולטות והבליסטראות שלהם ונסוגו אל תוך חומות העיר. אילי הברזל החלו לנגח את החומות ותוך זמן קצר הבקיעו בהם פרצות, דרכם נהרו הלגיונרים הרומים לתוך העיר.
מגיני העיר הצליחו לבלום לזמן קצר את הרומאים, אולם לא יכלו לעמוד בפני העדיפות המספרית שלהם ונאלצו לסגת לחלקים הגבוהים יותר של העיר, כשהרומאים דולקים אחריהם. בשלב כלשהו סבו המורדים על עקבותיהם ופתחו בהתקפת נגד תוך שהם מנצלים את יתרון הגובה שלהם. התקפת הנגד העמידה את הלגיונרים הרומים שחדרו לעיר במצב קשה. הם נמצאו בשטח נחות, התקשו לתמרן בסמטאות הצרות של העיר, ויתרונם המספרי פעל עתה כנגדם. המספר הרב של החיילים שהצטופפו בשטח מצומצם יחסית, היקשה על הרומאים להתגונן ביעילות ולסגת בצורה מסודרת. לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו, הלגיונרים עלו על גגות הבתים שנבנו במורד העיר, כדי להיחלץ מהסמטאות ולהיטיב להגן על עצמם. אולם הבתים לא עמדו בעומס משקלם, והתמוטטו בזה אחר זה, וזה על גבי זה, תוך שהם גולשים במורד ההר ויוצרים מפולת. רומאים רבים נקברו תחת ההריסות או נחנקו מענני האבק שעלו מהתמוטטות הבתים. מראה זה עודד את המורדים להמשיך לתקוף אותם במשנה כוח, תוך שהם משתמשים בכלי הנשק של החללים הרומים, ומטילים עליהם אבנים מהריסות הבניינים.
הנסיגה הרומית הפכה למנוסת בהלה, ורק בעמל רב הצליחו חלק מהחיילים לצאת אל מחוץ לחומות העיר בשלום. אספסיאנוס עצמו היה בעיר בשעת ההתקפה, וכאשר החלה ההתקפה היהודית על החיילים הרומאים שהיו על מדרונות העיר, הצליח אספסיאנוס וחייליו לבלום את ההתקפה, וכאשר נחלש הלחץ, לצאת מהעיר.
בקרב זה נפלו רומאים רבים, אך יוסף בן מתתיהו אינו מציין את מספרם.
לאחר הכישלון נשא אספסיאנוס נאום עידוד בפני חייליו, והתכונן להמשך המצור.