stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורוויל פלאט
הערות שוליים

↑  Office of the Secretary of the State Secretary of the State, Orville H. Platt, Past Contests.
↑  U.S. Senate: Art & History Home > Orville H. Platt: A Featured Biography at www.senate.gov
↑  U.S. Senate: Art & History Home > Image at www.senate.gov
↑  "Chapter LXVI. Procedure of the Senate in Impeachment" (PDF). נבדק ב-18 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "9th Congress I 1st Session I   Senate Document No. 534 Orville Hitchcock Platt Late a Senator from Connecticut   Memoir of Addresses Delivered in the Senate and House of Representatives First Session of the . 5, Fifty-ninth Congress Compiled under the direction of the Joint Committee on Printing". tile.loc.gov. Government Printing Office. באוגוסט 1906. נבדק ב-18 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Cold Splinters. "Platt National Park/Oklahoma Oasis." Retrieved December 22, 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280252605171  GND: 1240720297  ISNI: 0000 0000 2951 4436  LCCN: n89125993  NARA: 189389980  SNAC: w6sx6f8h  US Congress: P000382  VIAF: 63136048   WorldCat (עם VIAF): 63136048
יתומי הסערה (קומיקס)

|  מידע קומיקס |
| --- | --- |
 יוצר:  רון זיסנבך
 סוגה:  הרפתקאות
 תקופת פרסום מקורית:  2000–2001 (כשנה)
 מוציא לאור:  מוסף גלריה של הארץ
 
יתומי הסערה היה סדרת קומיקס ישראלית שנוצרה על ידי המאייר רון זיסנבך. הקומיקס התפרסם בין השנים 2000–2001 על בסיס שבועי במוסף "גלריה" של עיתון "הארץ". הקומיקס עסק בהרפתקאותיהם של ארבעה חברים תושבי פתח תקווה אשר נאלצים לעבור לתל אביב בעקבות רעידת אדמה קטלנית בשנת 1983 שבמהלכה איבדו את משפחותיהם.
מלחמת השפות

ערך זה עוסק במאבק תרבותי על מקום העברית במערכת החינוך בארץ ישראל. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הטכניקום (הטכניון) במשכנו הראשון בשכונת הדר הכרמל, 1913 (כיום משמש הבניין כמשכנו של המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל)
מלחמת השפות הייתה סערה ציבורית שהתרחשה בארץ ישראל ב-1913 סביב מקומה של העברית המתחדשת במערכת החינוך היהודי בארץ. מאבק זה, שהתנהל כנגד חברת "עזרה" של יהודי גרמניה, היה חריג בהשפעתו, ומשמש כסמל לניצחון ההתחדשות היהודית הלאומית ותחיית הלשון העברית.
רקע

בשנת 1904 הייתה השפה העברית שפת הוראה בשישה מתוך 29 בתי ספר מאורגנים בארץ ישראל. בשנת 1908 הוחלט להקים מוסד על-תיכוני מקצועי ראשון בארץ, שממנו צמח מאוחר יותר הטכניון. השם שנבחר למוסד החדש היה "טכניקום", והוא נועד להכשיר עובדים מיומנים (מנהלי עבודה, טכנאים, עוזרי מהנדסים). לידו היה צריך לקום בית ספר בעל שתי מגמות, מגמה טכנית ומגמה ריאלית.
חברת "עזרה", שהייתה גוף יהודי-גרמני לא ציוני, תרמה את מרבית הכסף למוסד, והנהלתה, בראשות ד"ר פאול נתן, החליטה כי הגרמנית, ולא העברית, תשמש כשפת הוראה ראשית, בעיקר משום שמשיקולים מעשיים היה יתרון לגרמנית כשפה מקובלת במדע. העברית הייתה שפה שהדיבור בה החל זה מקרוב, והיה מחסור גדול באוצר מילים טכני ומדעי ובכלים שיאפשרו השכלה מדעית בשפה זו.
המחלוקת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בהתעוררה מחלוקת שפשטה ליישוב כולו, בהנהגת הסתדרות המורים ותלמידים שהצטרפו. פרצה שביתה במוסדות "עזרה" ונעשו פעילויות מחאה. בעקבות השביתה הוצבו שוטרים טורקים במוסדות החינוכיים על מנת להגן על אלה שבחרו לא לשבות. עם ראשי הלוחמים נמנה אליעזר בן-יהודה, שעשה זאת חרף תלותו בחברת "עזרה", שסייעה לו במימון ההוצאה לאור של מילונו לשפה העברית. הוויכוח בין שני הצדדים היה חריף ובלתי פוסק עד שד"ר שמריהו לוין, שמונה על ידי חברת "עזרה" למנהל פרויקט הקמת הטכניקום, ושתמך בעברית כשפה עיקרית בבית הספר התיכון, התפטר מתפקידו. הוא גם נאם בקונגרס הציוני ה-11 שנערך ב-1913 בווינה בדרישה שההסתדרות הציונית תהיה חייבת לדאוג לחינוך הדור הצעיר בארץ. ב-26 באוקטובר 1913 התקיימה הישיבה המכריעה בהנהלת מוסד הטכניקום בברלין בנושא שפת ההוראה. ההחלטה הייתה לקבל את ההצעה של ד"ר נתן וללמד בגרמנית.
כתוצאה מההחלטה הזו התפטרו חברי ההנהלה הציונים מהנהלת המוסד, ובארץ ישראל פרצה התנגדות רבה נגד חברת "עזרה", עד כדי כך שהסתדרות המורים הכריזה על חרם נגד הטכניקום והתיכון (מעשה סמלי בלבד, שכן הטכניקום והתיכון טרם קמו, ועדיין לא היה צורך במורים).
תוצאות המאבק

המריבות על השפה גרמו לכישלון בניסיון למצוא תורמים להמשך הפרויקט, ולכן נאלצו להפסיק את הבניה בגלל מחסור בכסף ולדחות את פתיחת המוסד. התוצאה הישירה הייתה פיטורי העובדים ועוינות מוגברת כלפי חברת "עזרה" בארץ ישראל. לחברת "עזרה" לא נותרה ברירה אלא להיכנע, ובישיבה שנערכה ב-22 בפברואר 1914 היא הודיעה ששפת הלימוד בטכניקום תהיה עברית.
בסופו של דבר היה הניצחון במאבק בידי המצדדים בשימוש בשפה העברית. היישוב השתחרר מתלות בין-תרבותית ומהשפעת שפות זרות והלאומיות היהודית קיבלה חיזוק משמעותי. פרישת המורים מ"עזרה" הייתה למעשה השתחררות מה"אפוטרופסות" ומעבר לעצמאות בתחום החינוך, והקמת מוסדות-חינוך כמו בית המדרש למורים העברי ובית הספר הריאלי העברי בחיפה. התפתחה רשת חינוך עברי בחסות ועד ציבורי עם ערכים לאומיים-ציוניים. השלטונות הטורקיים הכירו בעברית כשפת הוראה. בשנת 1922 הכריזה ממשלת המנדט הבריטי על השפה העברית כשפה רשמית בארץ ישראל, לצד האנגלית והערבית.
ראו גם

גדוד מגיני השפה
הפולמוס על מעמד היידיש בספרות
שפת הוראה
לקריאה נוספת

נתן אפרתי, מלשון יחידים ללשון אומה: הדיבור העברי בארץ ישראל בשנים תרמ"ב-תרפ"ב (1881–1922), האקדמיה ללשון העברית, 2004. (הספר בקטלוג ULI)
יוסף לנג, דבר עברית! חיי אליעזר בן-יהודה, עמ' 721–766, יד יצחק בן-צבי, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
מרים סנפיר, שוש סיטון, גילה רוסו – צימט, מאה שנות גן ילדים בארץ ישראל, עמ' 39–80, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2012. (הספר בקטלוג ULI)
יעקב בן-יוסף, מלחמת השפות: המאבק לעברית, 1914, אוצר המורה, 1984. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

אליעזר בן-יהודה, מראשי הלוחמים במאבק למען השפה העברית
סערת הכרזות: המלחמה על השפה עברית. כרזה על אספה בנווה שלום
שיר הניצחון במלחמת השפות, 1914
 באתר האקדמיה ללשון
Eir Spiders

| --- | --- |
 מדינה:  אירלנד (הרפובליקה של אירלנד וצפון אירלנד)
 תקופת הפרס:  1996–הווה (כ־29 שנים) 
 thespiders.ie
 
העכבישים (שנודעו בעבר בתור פרסי עכביש הזהב ומסיבות חסות גם עכבישי Eircom ו־Eir Spiders) הוא טקס פרסים שנתי עבור תרומות איריות למדיה מקוונת ודיגיטלית במספר קטגוריות.
הטקס הוקם בשנת 1996 ומתארח על ידי המגזין Business & Finance וממומן באופן היסטורי על ידי חברת התקשורת Eir (לשעבר ידועה בשם Eircom).
מערך פרסים מקביל לצעירים בני 19 ומטה, המכונה "עכבישים ג'וניור", הוקם בשנת 2009.
מאז 2018 הפרסים ניתנים תחת חסות ועידת פסגת הטכנולוגיה של דבלין.
הערות שוליים

↑  "Miss Bliss to host eir Spider Awards". independent.ie. Irish Independent. 10 בנובמבר 2016. נבדק ב-8 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Entries for Golden Spider awards increase by 20%". Irish Times. 31 באוקטובר 2008. נבדק ב-13 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Congratulations to the 2015 Spider Awards Winners". belltimemagazine.ie. Bell Time Magazine. 29 באוקטובר 2015. אורכב מ-המקור ב-2019-08-13. נבדק ב-8 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "eircom Spider Awards open for business". independent.ie. Independent News & Media. 24 ביוני 2014. נבדק ב-8 באוגוסט 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Eircom launches Junior Spider Awards for young online innovators". siliconrepublic.com. Silicon Republic. 11 בדצמבר 2012. נבדק ב-13 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The Spiders is Now Under the DTS Umbrella". irishtechnews.ie. Infused Media Group. 4 באוקטובר 2018. נבדק ב-14 בנובמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
יצחק למדן

| --- | --- |

יצחק למדן
 לידה:  7 בנובמבר 1897 ה' בכסלו ה'תרנ"ח מליניב, אוקראינה 
 פטירה:  17 בנובמבר 1954 (בגיל 57) כ"א בחשוון ה'תשט"ו תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  איצי-יהודה לובס
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1955) 
 
יצחק למדן (צולם לפני 1945)
יצחק למדן (ה' בכסלו ה'תרנ"ח, 7 בנובמבר 1897 – כ"א בחשוון ה'תשט"ו, 17 בנובמבר 1954) היה משורר, מתרגם, עורך ופובליציסט עברי זוכה פרס ישראל.
ביוגרפיה

יצחק למדן נולד בשם איצי-יהודה לובס ליהודה אריה ולחיה בת יצחק רוזנברג בעיירה מלינוב שבווהלין (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה), וקיבל חינוך עברי כילד וכנער.
בעת מלחמת העולם הראשונה נותר עם אחיו הבכור משה והשניים נדדו ממקום למקום בדרום רוסיה.
לאחר המהפכה הבולשביקית בשנת 1917 גויס כנראה לפרק זמן קצר לצבא האדום ושב ב-1919 לעיירה ברסטצ'קה .
במהלך אחד הפוגרומים הקשים באוקראינה נרצח אחיו.
טרם עלייתו לארץ ישראל שימש כמורה לעברית בעיירה ברסטצ'קה וכמדריך לקבוצת נוער בתנועת 'החלוץ'. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, בשנת 1920, הצליח לעלות לארץ ישראל.
יצחק למדן היה לחלוץ בגל העלייה השלישית, השתתף בעבודה עם קבוצות שונות של גדוד העבודה, סלל כבישים, חצב אבנים, סקל, חרש והתנסה בכל תלאות החלוצים. לבסוף השתכן במושבה שרונה בגליל התחתון. עבד בייעור בבן שמן ובשנת 1923 השתקע בתל אביב.
למדן נודע בכל רחבי העולם היהודי בפואמה הגדולה הדרמטית והציונית שלו "מסדה", שפרסם בשנת 1927. לפואמה "מסדה" הייתה השפעה עצומה על הנוער היהודי בתפוצות הגולה. בעיקר בזכות הפואמה הזו, נחשב למדן[דרושה הבהרה] לאחד האבות המייסדים של השירה העברית המודרנית בארץ ישראל (יחד עם אברהם שלונסקי ואורי צבי גרינברג, ש"החליפו" את המשמרת הוותיקה של טשרניחובסקי ופיכמן קודמיהם). בשנת 1929 נישא לאני בת אלברט בלהיימר שהייתה מזכירתו של חיים ארלוזורוב.
ב-1933 החל לערוך ולהוציא לאור את כתב העת הספרותי "גליונות", שהיה לגולת הכותרת של מפעלו הספרותי. "גליונות" התמיד בהופעתו כעשרים שנים, עד פטירתו של למדן, בגיל 57. בכתב העת הזה נדפסו יצירותיהם של ראשוני הסופרים והמשוררים מבני הארץ, שלימים היו ליוצרים המובילים בספרות העברית. סיפורו הראשון של ס. יזהר "אפרים חוזר לאספסת" פורסם ב"גליונות", ולמדן היה זה ששכנע את יזהר סמילנסקי לבחור בשם העט: ס. יזהר..
אך לא רק דברי ספרות ושירה הופנו ל"גליונות". בחודש מרץ 1952, בעיצומה של תקופת הצנע, פנו ממשרד החקלאות והפיתוח ליצחק למדן בבקשה שהסופרים והמשוררים בישראל, יעודדו ביצירתם את האזרחים לגדל ירקות בגינת ביתם, בבחינת משק עזר, כדי להקל על מצוקת אספקת הירקות והפירות.
ב-1946 זכה בפרס ברנר על ספרו "במעלה עקרבים".
למדן נפטר בגיל צעיר יחסית, ומאז פטירתו דעך זכר שירתו. סמוך למותו, בשנת תשט"ו, 1955, הוענק ללמדן פרס ישראל לספרות יפה.
יצחק למדן תרגם, ערך ואסף מעשיות ואגדות עמים, והוציא אותן לאור בשורה של ספרים. תרגומיו לילדים ונוער התחבבו מאוד על קהל הקוראים הצעירים, ופרס ספרות הילדים של עיריית רמת גן נקרא פרס למדן על שמו. כל כתבי למדן החלו לצאת מחדש בשנת 1998. ובהם גם אגרותיו ויומנו.
יצחק למדן נפטר בתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הוא הותיר אחריו רעיה - אני, ובת - יעל.
על שמו רחוב בשכונת נאות אפקה ב' בתל אביב-יפו.
פרס לספרות ילדים שחילקה עיריית רמת גן משנת מותו של למדן ועד שנת 1983, נקרא על שמו.
ארכיונו מופקד במכון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
כתביו

מסדה, פואמה היסטורית, הוצאת הדים, 1927.
בריתמה המשולשת, שלושה מחזורי שיר, תל אביב: שטיבל, 1930.
מספר הימים, חמישה עשר פרקי שיר, הוצאת גליונות, תל אביב, 1940.
מחנים - פרק מתוך החיזיון "עקיבא", הוצאת "גליונות", תל אביב, תש"ד, 1944.
במעלה עקרבים : שישה סדרי שירים, ירושלים: מוסד ביאליק על ידי דביר, 1945.
מסדה , פואמה, (ציורים: נחום גוטמן), תל אביב: הוצאת מסדה, 1972.
כל שירי יצחק למדן, מבוא: שמעון הלקין, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ג-1973.
יצחק למדן, אגרות יצחק למדן, (עורך: אבידב ליפסקר), תל אביב: הוצאת קרן ישראל מץ וגנזים, תשנ"ח-1998.
יריב בן אהרון, "מסדה", מסכת על הפואמה, (בהשתתפות תלמידיו של בן אהרון), (עם איורים בשחור-לבן מאת נחום גוטמן), הוצאת המחנות העולים, והוצאת שחרות, 2011.
ספרים שערך

דברי סופרים- מאסף סופרי ארץ-ישראל, ביחד עם אשר ברש, בהוצאת " החברה למפעלי הספרות העברית בארץ ישראל " בע"מ, על ידי אגודת הסופרים העברים בארץ-ישראל בהשתתפות "קרן התרבות" באמריקה, תל אביב, תש"ד, 1943.
ספורים עברים - מבחר ספורים מתוך ספרותנו החדשה מראשיתה ועד ימינו, מפרץ סמולנסקין עד חיים נחמן ביאליק, הוצאת יוסף שרברק.
ספרים שתרגם

ראובני שר היהודים - רומן, מכס ברוד, ספרית שטיבל הוצאת ספרים, תל אביב, תרפ"ט, 1925.
ציידי החיידקים, פאול דה קריף, הוצאת "אמנות", תל אביב.
יוֹסֵף קוֹנְרַד, פְרֵיָה מִשִּׁבְעַת הָאִיִּים. תִּרְגֵּם יִצְחָק לַמְדָן. (סדרה:) ספריה לכל - 5. תל אביב, הוצאת „אמנות“, אין שנה (תרצ"ב?). 135 עמודים.
לקריאה נוספת

ליאון יודקין, יצחק למדן: לימוד בשירה עברית של המאה ה-20, לונדון: "איסט אנד ווסט לייבררי" 1971 (באנגלית).
יעקב קופוליביץ, על יצחק למדן, ב-"מאזנים" ד' תש"ב, ע' 250-253.
אברהם קריב, המשורר של גורל ישראל, ב-"מאזנים" שבט תשט"ו, ע' 2-5.
ש"י פנואלי, שירת יצחק למדן, ב-"מאזנים" ה' תש"ה, ע' 302-304.
הלל ברזל, רתמת הגורל, מקרא בשירת למדן, תל אביב: הוצאת עקד לשירה, 1970.
יצחק עקביהו, אי של פרטיות ברשות הרבים, עיון מחודש בשירת יצחק למדן, מאזנים, ל"ט, תשל"ה 1975.
אפרים שמואלי, התבוננות חדשה בשירת יצחק למדן, ב-"מאזנים" כסלו תשל"ח, ע' 18-24.
אפרים שמואלי, מורשה ומאבק בשירה ובהגות, "יחדיו" איחוד מוציאים לאור, תשל"ח 1978, עמ' 64 -104, בשורת שירתו של יצחק למדן.
אפרים שמואלי, שתי הדמויות של יצחק למדן, ב"על המשמר⁩", 2 דצמבר 1977⁩.
יעקב חן-טוב, נימי יגון ופעמי גורל - בשירת יצחק למדן, ב"חרות", 16 באוקטובר 1964.
חיה הופמן, ה"אף על פי כן" הברנרי בשירת יצחק למדן, הספרות העברית ותנועת העבודה, 1989.
דני הדרי, היחס ל"מסדה" של יצחק למדן כביטוי לגישות שונות אל הציונות ובציונות, שורשים, ח', תשנ"ד 1994.
נורית גוברין. על דמותו של ברנר ב"מסדה" של יצחק למדן, 'צריבה - שירת-התמיד לברנר', משרד הביטחון - ההוצאה לאור, ואוניברסיטת תל אביב, תשנ"ה 1995, לפי מפתח השמות.
נורית גוברין, "'עיט ואלהים יחדיו', המקרא כנושא לספרות", 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ה', הוצאת גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ה 2015, עמ' 91 - 112.
יעל פלדמן, יוספוס או יוסיפון?, באתר הארץ, 16 ביולי 2010
ביאורים

↑  כעורך גליונות, שימש למדן כתובת לסופרים צעירים, ולאחרים שהיו במצוקה כזו או אחרת בענייני ספרות. ראו למשל פנייה של מזכיר "תנועה ועבודה" בתוניס, בעקבות ההגבלות שהוטלו על הקהילה עם פרוץ האירועים שקדמו למלחמת העצמאות, שהתפרסמה לאחרונה בבלוג מכון גנזים (שם גם מופקד ארכיונו האישי של למדן) כאן.
↑  או את מכתבו של עמנואל זמיר מתחילת דרכו כמשורר, אל למדן, בהכרת תודה גדולה, שגם הוא התפרסם לאחרונה בבלוג של מכון גנזים כאן.
↑  על הקשר ההדוק ביניהם יכולה להעיד העובדה שבמכון גנזים, שמורים 41 מכתבים ששלח ס' יזהר ללמדן. סימוכין ראו כאן.
הערות שוליים

↑  ניצה בן ארי, ס. יזהר; סיפור חיים, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2013, עמ' 348
↑  ל. קופרשטיין, גדלו עגבניות ותחסכו, באתר בלוג מכון גנזים
↑  פרס ברנר ליצחק למדן, העולם, 4 ביוני 1946
↑  יצחק למדן באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273550605171  PLWABN: 9810686912205606  BnF: cb12918489t (data)  GND: 136882579  ISNI: 0000 0000 6650 8051  LCCN: n50039922  NKC: kup19960000055176  NTA: 070635234  SELIBR: 245888  SNAC: w6jb3qwq  SUDOC: 119921200  VcBA: 495/263083  VIAF: 140619   WorldCat (עם VIAF): 140619
קאפו

ערך זה עוסק בקאפו בשואה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
קאפו ממחנה הריכוז סלספילס עם זרוע שרוול של "לאגרפוליציסט" - משטרת המחנה
קאפו (בלעז: Kapo) הוא אסיר בתקופת השלטון הנאצי שהיה ממונה מטעם הנאצים לפקח על אסירים אחרים במחנה ריכוז.
מאפייני הקאפואים

את הקאפואים מינו אנשי האס אס כדי לדאוג שהאסירים ימלאו את פקודותיהם. הם היו אחראים על ביצוע העבודות ועל המשמעת, הסדר והניקיון בקרב האסירים, לעיתים תוך כדי השפלה ופגיעה בהם, כחלק ממשטר האימה שהטילו הנאצים במחנות.
הכינוי הגיע ככל הנראה מהמילה האיטלקית Capo, שפירושה "ראש" (או "העומד בראש"), או מראשי התיבות של המילה הגרמנית "Kameradenpolizei", שפירושה "משטרת עמיתים", וכוון לראשי יחידות העבודה במחנות. לאחר מכן הפך לכינוי נפוץ לאסירים, יהודים ולא-יהודים, שהיו ממונים מטעם הנאצים על תחומי אחריות נוספים כמו השגחה על אסירים אחרים, על צריפי המגורים או על המטבחים. המונח משמש רבים בישראל לציון משתפי פעולה יהודים עם הנאצים, למרות שחלק גדול מהקאפואים במחנות הריכוז לא היו יהודים. חוקרי השואה מציינים שיש להבדיל בין הקאפואים: היו כאלה שניסו לעזור ככל יכולתם לשוכני המחנות ואף להצילם ממוות, אך אחרים היו אדישים לסבל האסירים והיו אף כאלה שירדו לשפל המדרגה ונודעו באכזריותם. היו אף מקרים ספורים שהאסירים רצחו קאפואים אכזריים במיוחד.
חלק מהקאפואים נבחרו בניגוד לרצונם, וחלקם התנדבו לתפקיד, כשראו הזדמנות לשפר את תנאיהם בצורה מקסימלית ואולי גם להציל את חייהם. בתמורה למשימתם ניתנו להם תנאים משופרים בהרבה משאר האסירים, כולל מנות מוגדלות של מזון, מגורים נפרדים, וביגוד חם. היתרון הגדול ביותר מבחינת הקאפואים היהודים היה אי-שילוחם להשמדה באקציות הגדולות במחנות, אולם עם סיומן רובם נשלחו אל מותם.
משפטי הקאפואים במדינת ישראל

עם השנים התפתחו דיונים ומחלוקות רבות על תפקידי הקאפואים, בעיקר סביב שאלת גבולות המוסר וההתנהגות האפשריים בעת המאבק על החיים. לאחר הקמת מדינת ישראל הועמדו בה לדין מספר קאפואים יהודים שעלו לארץ (ההיסטוריונית חנה יבלונקה מעריכה את מספרם בארבעים) על-פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, אך מרביתם שוחררו או נידונו לעונשים קלים. יוצא מכלל זה היה מקרה, בשנת 1952, בו נידון קאפו בשם יחזקאל אינגסטר, שהיה אחראי על אסירים בשני מחנות-משנה של מחנה גרוס-רוזן לעונש מוות. העונש ניתן גם עם קביעת השופטים כי אינגסטר, למרות מעשיו הנוראים במחנה, היה נרדף וחי בתנאים לא-אנושיים ממש כקורבנותיו. לבסוף הומתק עונשו למאסר של שנתיים. אינגסטר מת זמן קצר לאחר שחרורו. המשפטים סוקרו בצורה מצומצמת בעיתונות באותה תקופה, ומרבית המשתתפים בדיונים היו ניצולי השואה.
שימוש במושג בזמנים המודרניים

לאחר 1945 המושג נפוץ והיה בשימוש במספר ספרים, בהם "הזהו אדם" של פרימו לוי, ו"האדם מחפש משמעות" של ויקטור פראנקל. האחרון עוסק בנושא מנקודת מבטו של פסיכיאטר. המושג מוזכר גם באוטוביוגרפיה "לילה" של אלי ויזל, בנובלה הגרפית "מאוס" של ארט ספיגלמן, ובסרט "קאפו" של גילו פונטקורבו.
ראו גם

יעקב קוזלצ'יק
אליעזר גרינבוים
הירש ברנבלט
ורה אלכסנדר
לקריאה נוספת

איתמר לוין, קאפו באלנבי: העמדת יהודים לדין בישראל באשמת סיוע לנאצים, ירושלים: יד יצחק בן צבי, 2015
רבקה ברוט, באזור האפור: הקאפו היהודי במשפט, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2019
טוביה פרילינג, מי אתה לאון ברז'ה? סיפורו של קאפו באושוויץ, היסטוריה, פוליטיקה וזיכרון, רסלינג, תל אביב, 2009.
הערות שוליים

1 2  קאפו באתר מט"ח
↑  הערך קאפו בתוך האנציקלופדיה של השואה באתר יד ושם
↑  הקאפו יחיאל אינגסטר נדון למוות, חרות, 6 בינואר 1952 (השגיאה בשם מופיעה במקור)
↑  טל לוי, לין, היום לפני 48 שנים - האוזנר תובע להטיל עונש מוות על אייכמן, באתר הארץ, 13 בדצמבר 2009
↑  יוסי אלי‏, מסמכים נדירים: מה נמצא בביתו של יגאל עמיר אחרי הרצח?, באתר וואלה, 30 במרץ 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532788405171  GND: 4386853-8  LCCN: sh2002012253 
סרט שרוול של קאפו ראשי עם כיתוב Oberkapo ומגן דוד.
בטי נאטהול

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1911 סורביטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 בנובמבר 1983 (בגיל 72) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת
 מקום מגורים:  ניו יורק 
 יד חובטת:  ימני 
 פעילות כמקצוענית:  ? – 8 בנובמבר 1983 
 יחידים
 דירוג שיא:  4 (1929)
 שיאי גראנד סלאם
 זכיות 9 (1 ביחידות, 4 בזוגות נשים, 4 בזוגות מעורבים)
 אליפות צרפת הפתוחה:  גמר (1931)
 וימבלדון:  הסיבוב הרביעי
 אליפות ארצות הברית הפתוחה:  זכייה (1930)
 
בטי נאטהול (באנגלית: Betty May Nuthall Shoemaker; ‏ 23 במאי 1911 – 8 בנובמבר 1983) הייתה טניסאית בריטית. היא זכתה במקום ראשון בתחרות הנשים באליפות ארצות הברית הפתוחה ובמספר תחרויות זוגות נשים וזוגות מעורבים.
ביוגרפיה

בטי נאטהול נולדה בפרבר של לונדון בשנת 1911. אביה היה עובד רכבת וכמו אשתו היה חובב טניס. הוא לימד את ביתו לשחק ובשנת 1924 בגיל 13 היא זכתה באליפות בריטניה לגילה.
בשנת 1927 בגיל 16 בטי נאטהול הגיע לגמר אליפות ארצות הברית בתחרות הנשים. בשנת 1930 היא הייתה טניסאית זרה ראשונה מאז 1892 שזכתה בתחרות נשים. בשנת 1931 היא הגיע לגמר אליפות צרפת הפתוחה.
בשנת 1931 נאטהטל זכתה 4 ניצחונות בתחרויות גראנד סלאם בתחרויות זוגות נשים וזוגות מעורבים בארצות הברית ובצרפת. בתחרויות זוגות נשים באליפות ארצות הברית הפתוחה היא זכתה גם בשנים 1930 ו-1933. בתחרות זוגות מעורבים היא זכתה באליפות צרפת הפתוחה בשנת 1932 ובאליפות ארצות הברית פתוחה בשנת 1929.
בחלק מהמשחקים של זוגות מעורבים נאטהול שיחקה לצד בן זוגה פט ספנס ובשנת 1931 הם זכו באליפות צרפת הפתוחה.
נאטהול המשיכה לשחק עד לשנת 1939 אך ללא הצלחות גדולות.
בטי נאטהול נפטרה בשנת 1983 בניו יורק.
הישגים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| שנה | יריבה בגמר | תוצאה |
| אליפות ארצות הברית הפתוחה 1927 | ארצות הברית הלן וילס | 1–6, 4–6 |
| אליפות ארצות הברית הפתוחה 1930 | ארצות הברית אנה הרפר | 6–1, 6–4 |
| אליפות צרפת הפתוחה 1931 | גרמניה סילי אאוסם | 6–8, 1–6 |
שמואל ריפמן

שמואל (שמוליק) משה ריפמן (30 באוקטובר 1949 – 30 בינואר 2017) היה ראש מועצה אזורית רמת הנגב ויושב ראש מרכז המועצות האזוריות.
ביוגרפיה

ריפמן נולד בבני ברק ובהיותו בן 12 נשלח על ידי הוריו כילד חוץ לקיבוץ רביבים. בשירותו הצבאי היה חייל וקצין בנח"ל מוצנח והשתחרר בדרגת רב-סרן.
כיהן כראש מועצה אזורית רמת נגב משנת 1991 עד פטירתו. בשנת 1995 מונה ליושב ראש מינהלת הרשות לפיתוח הנגב, ובשנת 1996 נבחר ליושב ראש מרכז המועצות האזוריות בישראל וכיהן בתפקיד זה עד סמוך לפטירתו. במסגרת תפקידיו במועצה האזורית וברשות לפיתוח הנגב, עמד בראש החברה הכלכלית לפיתוח רמת הנגב, מי רמת הנגב והיה יושב ראש חברת "מרחצאות הנגב" ויושב ראש חברת "עמ־שב־מרכז" לפיתוחים טכנולוגיים. שימש דירקטור וחבר ההנהלה המצומצמת במפעל הפיס.
המועצה האזורית רמת נגב, המתפרשת על כ־20% משטח ישראל, זכתה בראשותו עשר שנים ברציפות בפרס שר הפנים בגין ניהול מנהלי וכספי מצטיין. בין הפרויקטים שהיה קשור בקידומם נמנים עיר הבה"דים, כביש 6, מניעת הזיהום הסביבתי ברמת חובב ואחרים.
ריפמן שינה גם את נוהלי העבודה במועצה. עד להיבחרו היה מקובל, שבכול קדנציה יכהן כראש מועצה תושב יישוב אחר מהמועצה. ריפמן ביטל הסכם זה. ריפמן מינה לתפקיד מהנדס המועצה את עודד ברזילי, שהיה אחד מראשי המועצה הקודמים. ברזילי החזיק בתפקיד מהנדס המועצה במשך עשרים שנה.
שנים ארוכות היה חבר מפלגת העבודה, לאחר הקמת מפלגת קדימה עבר ריפמן לשורותיה ובבחירות לכנסת ה-17 מוקם במקום ה־46 ברשימת מועמדיה לכנסת. בסמוך לבחירות לכנסת ה-19 פרש ריפמן מרשימת מפלגת קדימה והביע תמיכה במפלגת ישראל ביתנו ובעומד בראשה, אביגדור ליברמן.
ריפמן היה נשוי לטליה, מנהלת בית ספר, ואב לשלושה. טליה היא בתו של יהודה דרור (צ'ובה), שהיה גם הוא ראש המועצה האזורית רמת הנגב.
ריפמן הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו רביבים. לזכרו, הוקם "מכון ריפמן לפיתוח משותף בנגב".
און ריפמן, ממייסדי 'השומר החדש', הוא בנו.
הערות שוליים

↑  ביטאון המועצה, 2011
סבטלנה דמידוב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 ביולי 1960 (בת 64) מוסקבה, רוסיה רוסיה
 מדינה:  ישראל 
 בן או בת זוג:  ישראל דמידוב 
 מספר צאצאים:  3
 פרופיל ב-IMDb
 
סבטלנה דמידוב (נולדה ב-8 ביולי 1960) היא שחקנית ישראלית.
חייה

דמידוב נולדה במוסקבה, רוסיה. בוגרת האקדמיה הממלכתית לאמנות במוסקבה. שיחקה בתיאטרון ע"ש מאייקובסקי במוסקבה. בשנת 1990 עלתה לישראל. ב-1992 הצטרפה דמידוב לתיאטרון גשר.
נשואה לשחקן ישראל דמידוב ולהם שלושה ילדים.
קריירת משחק > בתיאטרון

האידיוט, תיאטרון גשר (1992)
אדם בן כלב, תיאטרון גשר (1993)
בשפל, תיאטרון גשר (1994)
כפר, תיאטרון גשר (1996)
עיר - סיפורי אודסה, תיאטרון גשר (1996)
שלוש אחיות, תיאטרון גשר (1997)
מזימה ואהבה, תיאטרון גשר (1999)
מר ברינק, תיאטרון גשר (2000)
העבד, תיאטרון גשר (2002)
שושה, תיאטרון גשר (2003)
כולם רוצים להוליווד, תיאטרון גשר (2004)
עקר בית, תיאטרון הקאמרי (2005)
עניין של סגנון, תיאטרון גשר (2006)
יאקיש ופופצ'ה, תיאטרון גשר (2007)
הנסיכה איבון, תיאטרון גשר (2010)
שש נפשות מחפשות מחבר, תיאטרון גשר (2010)
דון ז'ואן, תיאטרון גשר (2011)
הארווי, תיאטרון גשר (2012)
הנפש הטובה מסצ'ואן, תיאטרון גשר (2014)
אני דון קיחוטה, תיאטרון גשר (2015)
קדוש מעונה, תיאטרון גשר (2016)
קיץ במריאנבד, תיאטרון גשר (2017)
מקבת' - גרסה ללא מילים, תיאטרון גשר (2018)
אורסטיאה, תיאטרון גשר (2018)
השחף, תיאטרון גשר (2021)
החטא ועונשו, תיאטרון גשר (2024)
קריירת משחק > בקולנוע ובטלוויזיה

שלוש אצבעות - אחות (2001)
חלומות מתוקים - מרינה לישנסקי (2003)
טיפול נמרץ (2003)
שלווה - פציינטית (2004)
זינזאנה - הסוהרת סופי (2005)
פרשת השבוע - יאנה (2006)
החיים זה לא הכל - חסרת בית (2009)
דאוס - ד"ר הוניג (2009)
תא גורדין - נטליה (2012)
בלו נטלי - אמא של ג'ני (2013)
רמזור - אולגה (2014)
שוברי גלים - אמא של גוצ'י (2016)
חברות - המורה למחול (2018)
ליידי טיטי - סוניה (2018)
לעוף על אנה (2023)
קליניקה מיה
פלורנטין
זמן סליחות
שיר פרידה
בני בני ילד רע
אוסטרליה שלי
פטריק (2024)
הערות שוליים

↑  החטא ועונשו - תיאטרון גשר, הצגות בתל אביב, באתר www.gesher-theatre.co.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הוועדה לניירות ערך ובורסות של ארצות הברית

הוועדה לניירות ערך ובורסות של ארצות הברית (The United States Securities and Exchange Commission, בראשי תיבות: US SEC) היא סוכנות ממשלתית מסוג רשות פיקוח בארצות הברית, האחראית לניהול ופיקוח ציבורי על שוק ההון האמריקאי. הוועדה הוקמה על ידי הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט ב-6 ביוני 1934 ונועדה להשיב את אמון המשקיעים בשוק ההון האמריקאי בתקופת השפל הגדול. ראש הוועדה הראשון היה ג'וזף קנדי, אביו של ג'ון פיצג'רלד קנדי, מי שהיה לנשיא ארצות הברית.
תפקידים

ל-SEC יש משימה של שלושה חלקים:
להגן על משקיעים;
לשמור על שווקים הוגנים, מסודרים ויעילים;
להקל על הקמת הון.
כדי להשיג את המנדט שלה, ה-SEC אוכפת את הדרישה הסטטוטורית שחברות ציבוריות וחברות מוסדרות אחרות יגישו דוחות רבעוניים ושנתיים, כמו גם דוחות תקופתיים אחרים. בנוסף לדוחות הכספיים השנתיים, על מנהלי החברה לספק חשבון נרטיבי, הנקרא "דיון וניתוח ניהולי" (MD&A), המתאר את שנת הפעילות הקודמת ומסביר כיצד התמודדה החברה באותה תקופה. MD&A בדרך כלל ייגע גם בשנה הקרובה, תוך התוויית יעדים וגישות עתידיות לפרויקטים חדשים. בניסיון ליישר את מגרש המשחקים עבור כל המשקיעים, ה-SEC מחזיקה מסד נתונים מקוון בשם EDGAR (מערכת איסוף, ניתוח ושליפה אלקטרונית של נתונים) באינטרנט שממנו משקיעים יכולים לגשת למידע זה ולמידע אחר המוגש לסוכנות.
ה-SEC מעמיד דוחות לזמינים לציבור באמצעות מערכת EDGAR. ה-SEC מציע גם פרסומים בנושאים הקשורים להשקעות לחינוך ציבורי. אותה מערכת מקוונת גם לוקחת טיפים ותלונות ממשקיעים כדי לעזור ל-SEC לאתר את המפרים של חוקי ניירות הערך. ה-SEC מקפידה על מדיניות קפדנית של אף פעם לא להגיב על קיומה או מעמדה של חקירה מתמשכת.