stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גריגורי רודצ'נקוב
לאחר חשיפת הפרשה

לאחר שרודצ'נקוב התפטר מתפקידו הוא נמלט לארצות הברית, בה הושם תחת תוכנית פדרלית להגנת עדים.
הוא הופיע בסרט התיעודי של נטפליקס איקרוס משנת 2017, בבימויו של בריאן פוגל. באיקרוס, רודצ'נקוב מתאר את מעורבותו בקנוניה לסייע לספורטאים רוסים לנצח במבחני סמים במשחקים האולימפיים. ב-4 במרץ 2018, איקרוס זכה בפרס האוסקר לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר.
ראו גם

אתלט נייטרלי מורשה
Suzanne

ערך זה עוסק בשיר של לאונרד כהן. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 סינגל בביצוע לאונרד כהן
 מתוך האלבום Songs of Leonard Cohen
 יצא לאור:  1967
 תאריך הקלטה:  Columbia Studio E, ניו יורק
 סוגה:  מוזיקת פולק
 שפה:  אנגלית
 בי-סייד:  "Hey, That's No Way to Say Goodbye" "So Long, Marianne"
 אורך:  3:48
 חברת תקליטים:  קולומביה רקורדס
 כתיבה:  לאונרד כהן
 לחן:  לאונרד כהן
 הפקה:  ג'ון סימון
 
"Suzanne" (סוזן) הוא שיר שנכתב על ידי המשורר והמוזיקאי הקנדי לאונרד כהן ב-1960. השיר פורסם לראשונה ב-1966 והוקלט על ידי ג'ודי קולינס באותה שנה. כהן ביצע את השיר באלבומו מ-1967 "שירים של לאונרד כהן".
רקע

ההשראה לשיר נבעה מיחסיו האפלטונים של כהן עם סוזן ורדל, חברתו באותה עת של הפסל הקנדי ארמן ויאנקור (אנ'). מילות השיר מתארים את המפגשים של השניים: כהן ביקר את סוזן בדירתה ליד נמל מונטריאול בה היא הגישה לו תה. הם הסתובבו במונטריאול ליד כנסיית נוטרדאם דה בון סקור (אנ'), לשם נהגו ספנים לבוא כדי לקבל ברכה לפני יציאתם לים.
בשנת 2006 התראיינה סוזן ב-CBS אודות השיר ואמרה שהיא וכהן לא ניהלו מערכת יחסים מינית, בניגוד לכמה פרשנויות לשיר. בראיון שנערך ב-1994 ב-BBC אמר כהן שהוא רק זכה לדמיין קיום יחסי מין איתה. כהן וסוזן נפגשו פעמיים אחרי שהשיר זכה לפופולריות - פעם אחת לאחר מופע של כהן ב-1970 ופעם בשנת 1990 כאשר רקדה מולו אך כהן לא דיבר איתה, וייתכן שאף לא זיהה אותה. סוזן לא זכתה לרווחים כלכליים מהשיר.
מלות השיר הופיעו לראשונה בשיר "סוזן לוקחת אותך מטה" בספר השירה של כהן ב-1966 "טפילים של גן עדן", כנראה בגלל מחסור בחומר חדש.
בשנת 2024 הוציאה איה כורם גרסת כיסוי לשיר שנכלל באלבומה שלך, א. כורם המורכב כולו מגרסאות כיסוי בעברית לשירי לאונרד כהן.
הערות שוליים

↑  Arjatsalo, J., Riise, A., & Kurzweil, K. (July 11, 2009).
1 2  Simmons, Sylvie.
↑  http://www.webheights.net/speakingcohen/bbctrans.htm
↑  Maslin, Janet.
| לאונרד כהן |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | Songs of Leonard Cohen • Songs from a Room • Songs of Love and Hate • New Skin for the Old Ceremony • Death of a Ladies' Man • Recent Songs • Various Positions • I'm Your Man • The Future • Ten New Songs • Dear Heather • Old Ideas • Popular Problems • You Want It Darker • Thanks for the Dance |  |
| אלבומי הופעה | Live Songs • Cohen Live • Field Commander Cohen: Tour of 1979 • Live In London • Live at the Isle of Wight 1970 • Songs from the Road • Live in Dublin • Can't Forget: A Souvenir of the Grand Tour |  |
| שירים בולטים | "Hallelujah" • "Who by Fire" • "Chelsea Hotel #2" • "Bird on the Wire" • "Everybody Knows" • "Suzanne" • "Dance Me to the End of Love" • "First We Take Manhattan" • "I'm Your Man" • "Famous Blue Raincoat" • "You Want It Darker" • "Lover Lover Lover" |  |
| ספרים | המשחק האהוב • מפסידנים יפים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 87589fa7-1924-3089-932d-f6c3dc113937
אוניברסיטה רוסית ממלכתית לנפט וגז ע"ש גובקין

| --- | --- |

 אוניברסיטת מחקר לאומית
 תקופת הפעילות:  1930–הווה (כ־94 שנים) 
 בעלי תפקידים
 רקטור:  ויקטור מרטינוב (רו')
 תלמידים
 :  8,000
 סטודנטים לתארים מתקדמים:  מעל 200
 מיקום
 מיקום:  לנינסקי פרוספקט 65, מוסקבה
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°41′31″N 37°33′19″E﻿ / ﻿55.691944444444°N 37.555277777778°E﻿ / 55.691944444444; 37.555277777778
 www.gubkin.ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) אוניברסיטה רוסית ממלכתית לנפט וגז ע"ש גובקין(למפת מוסקבה רגילה) אוניברסיטה רוסית ממלכתית לנפט וגז ע"ש גובקין he
 
אוניברסיטה רוסית ממלכתית לנפט וגז ע"ש גובקין (ברוסית: Росси́йский госуда́рственный университе́т не́фти и га́за имени И. М. Гу́бкина) הוא מוסד להשכלה גבוהה במוסקבה שמכשיר מומחים לתעשיות הנפט והגז (הפקה ועיבוד). בשנת 2010 קיבלה מעמד של "אוניברסיטת מחקר לאומית".
האוניברסיטה כוללת 12 פקולטות, מרכז הכשרה צבאי, קמפוס של 5 בניינים רב-קומתיים עם 4,176 מושבים, וכן 2 סניפים (באורנבורג ובטשקנט). צוות המורים כולל 810 איש.
מספר הסטודנטים הכולל כולל סניפים הוא יותר מ-10,000 איש. כ-60% מהסטודנטים לומדים על חשבון התקציב הפדרלי בכל צורות החינוך. באוניברסיטה יש כ-1,300 סטודנטים זרים מ-56 מדינות, כולל סין, וייטנאם, ונצואלה, בוליביה, ניגריה, קזחסטן, אוזבקיסטן ובלארוס.
האוניברסיטה היא מהמובילות בביקוש לבוגרי אוניברסיטאות רוסיות בקרב מעסיקים, וכן מדורגת במקום ה-5 מבין האוניברסיטאות הרוסיות ובמקום ה-256 בדירוג הכללי של הדירוג הבין-לאומי השנתי של 500 האוניברסיטאות הטובות ביותר בעולם Global World Communicator‏ (GWC).
הריסון ברטוויסל

| --- | --- |

 לידה:  15 ביולי 1934 אקרינגטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 באפריל 2022 (בגיל 87) Mere, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  אנגליה 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית למוזיקה, הקונסרבטוריון המלכותי של מנצ'סטר 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  דויטשה גרמופון 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  אביר מסדר האמנויות והספרות (1986)  פרס גרומאייר להלחנה (1987)  עמית כבוד (2001)  Knight Bachelor (1988)  פרס ארנסט פון סימנס (1995)  פרס גרומאייר (1987)  פרס סיבליוס (2015)  Royal Philharmonic Society Music Awards 
 פרופיל ב-IMDb
 
הריסון ברטוויסל (באנגלית: Birtwistle Harrison;‏ 15 ביולי 1934 – 18 באפריל 2022) היה מלחין אנגלי.
חייו

ברטוויסל נולד בלנקסטר שבצפון אנגליה. בגיל שבע החל לנגן בקלרינט ובהמשך הצטרף לתזמורת הצבאית של אקרינגטון. התנסויותיו בראשית הקריירה המוזיקלית שלו, שהיו אופייניות יותר ליצירת מוזיקה למעמד הפועלים בצפון אנגליה מאשר לאולמות הקונצרטים, באו לביטוי, לדוגמה, בשתי יצירות לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, "Grimethorpe Aria" מ-1973 ו-"Salford Toccata" מ-1989.
אופיו הצפוני ניכר כל חייו במוזיקה שלו, בייחוד באופרה "יאן טאן טתרה" (1984), העוסקת בסיפור עם על יריבות בין רועה צפוני לרועה דרומי. תיאורו של המלחין את היצירה כ"פסטורלה מכנית" אומר רבות: הוא מרמז לדו-קיום של הטבעי עם יציר האדם, לאיזון של הכפרי בעירוני, המשקף את ילדותו של ברטוויסל בעיבורי אקרינגטון, במפגש הכפר והעיר, בין נופי טבע לנופי חרושת. קשה למצוא ביצירתו דוגמאות לפסטורלה צרופה. ביצירה "פאניקה" מ-1995 משלימים הפסטורלי והעירוני זה את זה בביטוי שניתן לאל הטבע פאן בצליל העירוני של סקסופון ומערכת תופים עם תזמורת כלי נשיפה מעץ וכלי הקשה. ברטוויסל טען שהוא לא חש בנוח בכתיבה לכלי קשת.
חייו > לימודים

בשנת 1952 קיבל ברטוויסל מלגת ללימודי קלרינט בקולג' המלכותי למוזיקה במנצ'סטר, שם למד נגינה אצל פרדריק ת'רסטון והלחנה אצל ריצ'רד הול. בין חבריו ללימודים היו המלחינים אלכסנדר גר ופיטר מקסוול דייוויס, הפסנתרן ג'ון אוגדון והחצוצרן אלגר הווארת'. החבורה הזאת הקימה ב-1953 את קבוצת מנצ'סטר למוזיקה חדשה, שנתנה להם הזדמנות חשובה לבחון יצירות חשובות של המאה ה-20, בתקופה שאפילו יצירות האסכולה הווינאית השנייה לא הושמעו כמעט מחוץ ללונדון. לאחר שירות של שנתיים כקלרינטן בתזמורת של חיל התותחנים המלכותי, השתלם ברטוויסל אצל רג'ינלד קל ואחר ניגן תקופה קצרה בתזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול.
בתקופת לימודיו במנצ'סטר למד אצל הול את שיטת שנים-עשר הטונים ואת המוזיקה של סטרווינסקי, וברן ווארז, שהשפעתה ניכרת בבירור ביצירותיו. בעת שירותו הצבאי שמע לראשונה את "הפטיש ללא בעלים" של בולז ואת Zeitmaße של שטוקהאוזן, שהטביעו בו את רישומם. בערב השנה החדשה 1957 השלים את יצירתו הראשונה באופן רשמי, חמישיית כלי נשיפה מעץ, שנכתבה במהירות רבה, כפי שאמר בעצמו, "כתבתי את כולה בלי שום תכנון מוקדם. אינני יכול להצדיק שום צליל.",
הערות שוליים

↑  ג'ונתן קרוס, "הריסון ברטוויסל", מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  קרוס, גרוב אונליין
↑  קרוס, "ברטוויסל" 1, גרוב אונליין
↑  קרוס, שם
↑  נורמן לברכט, "אנציקלופדיה למוזיקה של המאה ה-20", עמ' 148
↑  קרוס, שם
↑  קרוס, שם
↑  קרוס, שם
↑  קרוס, ברטוויסל 2, גרוב
↑  לברכט, עמ' 149
↑  קרוס, שם
↑  לברכט, שם
↑  קרוס, שם
↑  לברכט, שם
↑  קרוס, שם
↑  קרוס, "ברטוויסל" 3, גרוב
↑  קרוס, שם
↑  קרוס, שם
↑  קרוס, שם
↑  קרוס, שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297658905171  PLWABN: 9810545513805606  BIBSYS: 1009154  BNE: XX1092081  BnF: cb138915322 (data)  CiNii: DA10609654  GND: 118851780  ISNI: 0000 0001 0887 6558  LCCN: n80133190  LNB: 000049290  MusicBrainz: 32fe4f94-8ea7-4dc6-acc0-0992806db30e  NKC: jo2002142298  NLA: 35763156  NTA: 074904426  RERO: 02-A003009255  SELIBR: 41039  SNAC: w6j96rc6  SUDOC: 10466357X  VIAF: 36906604   WorldCat (עם VIAF): 36906604
אפרים אלרום

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1911 
 נרצח:  22 במאי 1971 (בגיל 60) איסטנבול, טורקיה 
 מדינה:  ישראל 
 
אפרים אלרום באמצע עם חברי לשכה 06
אפרים אלרום (הופשטטר) (23 בינואר 1911 – 23 במאי 1971) היה קצין משטרה ישראלי בכיר ודיפלומט, שנחטף ונרצח על ידי ארגון טרור טורקי, בשם הצבא העממי לשחרור טורקיה.
ביוגרפיה

אלרום נולד בסטניסלבוב שבפולין, בנם של אליהו ורבקה הופשטטר, במשפחה בת שני ילדים. בנעוריו הכיר את אלזה לבית ביברינג בתנועת הנוער "מכבי הצעיר", השניים הפכו לזוג.
למד בבית ספר גבוה להנדסה בפולין.
עלה לארץ ישראל עם הוריה של אלזה ב-1933. שירת כנוטר בפרדסי חדרה. ב-1935 גויס למשטרת המנדט ובמקביל הצטרף לארגון ההגנה. בשנת 1939 נישא לאלזה, שהגיעה מאירופה, באלכסנדריה. בנובמבר 1940 נולד בנם היחיד גדעון. בשנת 1945 היה שוטר בתחנת נווה שאנן בתל אביב.
לאחר קום המדינה הועלה לדרגת מפקח חקירות באגף הפשעים של משטרת ישראל. במהלך מלחמת העצמאות השתתף בחקירת "פרשת סילבסטר". באוגוסט 1949 היה חלק מצוות התביעה בחקירת איסר בארי על חלקו בפרשת טוביאנסקי ובנוסף היה עד במשפט. ביולי 1951 נשלח על ידי ישורון שיף וסגן המפכ"ל יוסף נחמיאס להכין את השוטרים לקראת הופעתם בפני "ועדת חקירה פרלמנטרית" לבדיקת טענות של עצירים במחנה ג'למי על התעללות של המשטרה. רוב בוועדה קבעה, כנגד דעת מיעוט, שהרצאתו של אלרום בפני השוטרים הפריעה לעבודת הוועדה. באוגוסט 1952 הועבר למחלקה לזיהוי פלילי. במהרה הוא מונה לראש המחלקה הפלילית במטה הארצי ובתפקידו זה חקר בשנת 1953 את רצח רחל לוין ואת פרשת מחתרת צריפין. בנובמבר 1953 הוא הועלה לדרגת רמ"ח. ביוני 1954 יצא אלרום להשתלמות של מספר חודשים מטעם האו"ם. בשובו לישראל הוא המשיך לכהן בראש המחלקה הפלילית במטה הארצי עוד מספר שנים וחקר את הנאשמים ברצח ישראל קסטנר. לאחר מרד האסירים בכלא שטה עלתה כוונה למנות אותו לוועדת חקירה בנושא המרד, אך לבסוף הוחלט שלא לשתף נציגים של הרשות המבצעת בחקירה.
ב-1957 נסע לכנס של האינטרפול בארגנטינה וגויס על ידי ראש המוסד, איסר הראל לסייע במבצע לאיתורו של אדולף אייכמן.
לקראת סוף 1958 יצא אלרום לקורס קצינים בכירים של המשטרה. לאחר סיום הקורס, במרץ 1959 מונה אלרום לראש ענף חקירות במשטרת מחוז תל אביב. בסוף 1959 הוא הועלה לדרגת ניצב משנה. אלרום סיים את תפקידו בתל אביב במרץ 1960, ודווח שימונה למפקד בית הספר לקציני משטרה, אך בינתיים הוא עבר למטה הארצי ללא תפקיד מוגדר. לימים נטען שהוא הודח מתפקידו בגלל שהתכוון לסגור את התיק נגד אריה שפק. בעקבות לכידת אדולף אייכמן שימש כסגנו של ניצב אברהם זלינגר, מפקד לשכה 06, שעסקה בחקירת אייכמן ובאיסוף חומר הראיות למשפט אייכמן.
במרץ 1961 מונה למפקד בית הספר לקצינים בכירים של המשטרה. הוא הספיק לנהל קורס אחד ובספטמבר 1962 הועמד בראש מחלקת חקירות כלכליות במטה הארצי. בשנת 1963 הוא הקים במחלקה מדור מודיעין לעבירות כלכליות. במהלך שנותיו בתפקיד חקר את פרשת תל גיבורים ואת פרשת קריסת בנק פויכטוונגר.
בעקבות ארגון מחדש של המטה הארצי ב-1966, מונה לראש מחלקת חקירות, שאיחדה לתוכה את המחלקה לחקירות כלכליות, המחלקה לחקירות פליליות, חקירות הקשורות לאינטרפול ופיקוח על חקירות במחוזות השונים.
באוגוסט 1969 מונה לקונסול כללי באיסטנבול שבטורקיה. אלרום פיתח קשרים טובים עם הקהילה היהודית באיסטנבול, עם אנשי הממשל הטורקי ועם חברי הנציגויות הזרות.
ביוגרפיה > חטיפתו

ב-17 במאי 1971 הגיעו ארבעה מחבלים, חברי ארגון הטרור "הצבא העממי לשחרור טורקיה" לדירתו, פרצו אליה, שבו את רעייתו, כפתו אותה וארבו לו שם. ככל הנראה הכירו המחבלים את אורח חייו של אלרום. בסביבות אחת בצהריים הגיע אלרום לביתו והחוטפים התנפלו עליו. הוא נאבק בהם ואחד מהם הלם בראשו בקת האקדח. משם לקחו אותו, פרצו דירה בקומה הראשונה ועטפו אותו בסדין לבן.
הצבא העממי לשחרור טורקיה" היה ארגון בעל נטיות קומוניסטית, קיים קשרים עם ארגוני מחבלים פלסטינים, ביניהם "החזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין" וחבריו התאמנו במחנות המחבלים בירדן ובסוריה. אחד מראשי הארגון היה סטודנט יהודי ונעצר בחשד שעמד בראש מבצע לחטיפת ארבעה חיילים אמריקנים. לאחר שעדי ראייה עדכנו את המשטרה הטורקית, היא פתחה מיד בסריקות לאיתורו של אלרום. גבר אלמוני התקשר לסוכנות הידיעות הטורקית ומסר שמכתב הונח בכניסה לבניין בו התגורר אלרום. במכתב נטל "צבא השחרור העממי" אחריות לחטיפה וניתן אולטימטום לרשויות עד ה-21 במאי בשעה 17:00. הארגון דרש את שחרורם של כל "לוחמי הגרילה" הכלואים בטורקיה והפסקת החיפושים אחר החטוף ואיים ברציחתו. הרשויות הטורקיות החלו בחיפושים ברחבי העיר והטילו סגר על הדרכים המובילות לאיסטנבול.
ממשלת טורקיה הבהירה מספר פעמים כי לא תיכנע לתביעות החוטפים.
המשטרה עצרה למעלה מ-1,000 טורקים מאז החטיפה.
במקביל הגיע מכתב באנגלית מאלרום לרעייתו, בה הרגיע אותה שמצבו טוב.
יום לפני מועד פקיעת האולטימטום הקליטה אלזה מסר לחוטפים, אולם הרשויות בטורקיה סירבו תחילה להשמיעו בטענה ש"אין לפנות למצפונם. יש לראות בהם פושעים". לבסוף הופסקו שידורי רדיו טורקיה ב-21 במאי בשעה 13:40 והושמעה פניית אשת הקונסול.
לאחר מכן הטילו הרשויות בטורקיה עוצר על איסטנבול.
בשעות הבוקר ב-23 במאי נמצאה גופתו של אלרום כפות וירוי בראשו בדירה קטנה ברובע יוקרתי באיסטנבול, במרחק של כמה מאות מטרים ממקום החטיפה. רדיו איסטנבול דיווח על רצח אלרום.
אלרום הוטס לישראל בידי טורקיה ונטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול. הותיר את רעייתו, אלזה (נפטרה ב-2006). לבני הזוג נולד בן יחיד בשם גדעון אלרום, שנהרג בתאונת מטוס במרץ 1969, בעקבות מות בנו אימץ אביו את שם משפחתו.
מאוחר יותר פורסם בטורקיה כי ישראל הציעה לאנקרה להתיר לחוטפים לצאת מהמדינה, אפילו לסוריה, בתנאי שהקונסול ישוחרר. ממשלת טורקיה דנה בהצעה הישראלית במשך תשע שעות, אולם דחתה אותה.
ביוגרפיה > גורל החוטפים

באוגוסט 1971 הוגשו כתבי אישום נגד 26 מחברי הארגון, ביניהם החוטפים. התביעה דרשה עונש מוות ל-13 מהם. כתב האישום תיאר את מאהיר קאיאן כראש הצוות. לצידו השתתפו בחטיפה אולאס ברראקי, אוקאטי אטימאן וחוסיין צ'וואהיר, שנהרג בעת ששוטרים שחררו בת ערובה, שנחטפה גם היא לאחר הרצח.
כמו כן התברר ששני קציני צבא טורקיים היו גם הם מעורבים בשמירה על אלרום, אולם לא נתפסו. לאחר הכרזת העוצר בעיר דנו החוטפים ביניהם מה לעשות עם אלרום והחליטו לבסוף לחסלו. קאיאן היה היורה.
לאחר מאסרם הצליחו חמישה מהנאשמים, וקאיאן ביניהם, בדצמבר 1971 להימלט מהכלא דרך צינורות הביוב.
שלושה חודשים לאחר הבריחה חטפו הנמלטים שלושה אזרחים זרים והוציאו גם אותם להורג. קאיאן ושניים מן החוטפים של אלרום נהרגו בקרב יריות עם כוחות הביטחון הטורקים.
עמדותיו

בראיון פרישה אמר אלרום שמוטב שלא יהיה איסור בכלל מאשר עבירה שאינה נאכפת. הוא טען שעבירות הצווארון הלבן חמורות ביותר ושהמשטרה מתקשה להתמודד איתן. אלרום היה בעמדה שחומר פורנוגרפי איננו מוביל לעבירות מין ולעומת זאת שייתכן שאלימות בסרטים מעודדת ביצוע עבירות.
הנצחה

רחוב אפרים ברמת גן נקרא על שמו
חורשה לזכרו ביער הקרן הקיימת בבן שמן
אנדרטת הנופלים בגן הבנים שבפארק הירקון
מלגה על שמו ועל שם בנו מוענקת בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ת"א
לקריאה נוספת

אפרת אביב, "טורקיה ומקרה אלרום: פרשה ייחודית או חוליה בשרשרת אירועי הטרור בטורקיה של שנות השבעים?", המזרח החדש נב (תשע"ג), עמ' 286–307. (תצוגה מקדימה בגוגל ספרים)
הערות שוליים

1 2  נצ"מ שמאי זוהר במקום נצ"מ א. הופשטטר, מעריב, 25 ביוני 1969
↑  קנס מינימלי לעוזב מקום עבודה, הַבֹּקֶר, 14 בינואר 1945
↑  משטרת ישראל בהתפתחותה, דבר, 8 ביוני 1948
↑  התכונה בביה"ד, חרות, 12 באוגוסט 1949
↑  שבתי קפלן, ביום ג' הבא יוציא ביה"ד החלטתו בחקירת בארי, על המשמר, 15 באוגוסט 1949
↑  חוקר 5 הבריטים מעיד במשפט בארי, מעריב, 25 באוקטובר 1949
↑  מפקד המשטרה הורה לתת הדרכה מוקדמת לעדי ג'למי, הצופה, 4 ביולי 1951
↑  גינוי למשטרה בפרשת גלמי, על המשמר, 5 באוגוסט 1951
↑  י. רוזנטל, החקירה הפרלמנטרית ־ "כתיב" ו"קרי", הארץ, 13 באוגוסט 1951
↑  שנויים במשטרה ישורון שיף פרש, חרות, 3 באוגוסט 1952
↑  סמוכה ישוחרר מחר, מעריב, 19 במרץ 1953
↑  רמ"ח הופשטטר מעיד על הנסיבות בהן זהה הנאשם את מקום הפשע, חרות, 3 בינואר 1954
↑  צו על תנאי נגד מעצר י. חרותי, חרות, 5 ביוני 1953
התנקשות הדמים בצירות ססס"ר, קול העם, 23 ביולי 1953
↑  העלאות בדרגה במשטרה, על המשמר, 15 בנובמבר 1953
↑  הכלל והפרט, הארץ, 13 ביוני 1954
יחיד וציבור, זמנים, 24 באוקטובר 1954
↑  הופשטטר: "חלה ירידה בפשיעה", חרות, 13 ביולי 1958
↑  נעצרו עוד נ חשודים בהתנקשות בקסטנר, דבר, 12 במרץ 1957
↑  השופט עציוני יו"ר ועדת החקירה, מעריב, 3 באוגוסט 1958
↑  מונתה ועדת שטה בהרכב שופט ושני חברי כנסת, הארץ, 7 באוגוסט 1958
↑  אורי דן, שינויים מרחיקי לכת במשטרה, מעריב, 24 באוגוסט 1958
מתבצעים חילופי־הגברי במשטרה, דבר, 10 באוקטובר 1958
↑  בן גוריון: שוטר הזוכה באמון הציבור סימן שהוא ממלא תפקידו באמונה, דבר, 13 במרץ 1959
↑  רצח משפחתי מזעזע בנוה מגן, הצופה, 3 באפריל 1959
↑  שר המשטרה העלה בדרגה 19 קצינים על פי המלצת המפקח הכללי י. נחמיאס, חרות, 9 בנובמבר 1959
↑  ניצב פראג - לגאנה; הופשטטר ־ מפקד בי"ס לקציני משטרה, למרחב, 27 במרץ 1960
↑  אלף הימים של אריה שפק, מעריב, 6 בנובמבר 1962
↑  צוות חוקרי אייכמן התחיל בפעולה, על המשמר, 26 במאי 1960
לשכת 06 סיימה תפקידה, דבר, 6 במרץ 1961
↑  מונה מפקד בי״ס לקצינים בכירים של המשטרה, הארץ, 18 ביולי 1961
↑  נפתח קורס קציני משטרה, למרחב, 27 בפברואר 1962
↑  תורחב המחלקה הכלכלית של המשטרה, קול העם, 24 בספטמבר 1962
↑  המשטרה מקימה מודיעין כלכלי, הארץ, 15 במרץ 1963
↑  א. הופשטטר יחקור פרשת רפאל, על המשמר, 4 באפריל 1965
↑  נעצרו שניים ממנהלי פויכטוונגר, מעריב, 30 בינואר 1967
↑  שינויים במטה הארצי של המשטרה, דבר, 21 באוגוסט 1966
↑  מינויים חדשים במשרד החוץ, מעריב, 3 בספטמבר 1969
↑  2 טייסים ניספו בתאונה ליד בני ברק, על המשמר, 5 במרץ 1969
גדעון אלרום ז"ל, דבר, 5 במרץ 1969
↑  יובל שופט, מפקד משטרה בכיר מסכם נסיונו, על המשמר, 10 ביולי 1969
↑  אברהם סדומי, עברייני הצווארון הלבן, למרחב, 4 במרץ 1969
↑  המגמה היא להתיר את הרצועה, למרחב, 7 בינואר 1970
↑  אלי אייל, החברה הישראלית מחפשת דרך ביניים, מעריב, 16 בינואר 1970
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007370766505171  BnF: cb17703595z (data)  ISNI: 0000 0004 6417 9388  LCCN: no2017006540  VIAF: 193148570609124311686   WorldCat (עם VIAF): 193148570609124311686
יעקב ליטמנוביץ

אין תמונה חופשית
יעקב ליטמנוביץ (Yaacov I. Litmanovitch) (כ"ג בשבט ה'תרע"א, 21 בפברואר 1911 - ב' בתשרי ה'תש"ן, 1 באוקטובר 1989) היה רופא ישראלי, מומחה לאנגיולוגיה, מנהל בית החולים הדסה בתל אביב וממייסדי בית חולים איכילוב (לימים חלק מהמרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי).
ביוגרפיה

נולד בלודז' שבפולין למקסימיליאן (משה) ולפאולינה ליטמנוביץ. לאחר סיום לימודיו בגימנסיה בלודז' התגייס לצבא פולין ועם הכשרתו כקצין ארטילריה שירת בחיל המילואים עד 1937, אז עבר לחיל הרפואה. היה ראש המטה הארצי של "ברית החייל" בפולין. כמו כן היה נציב בית"ר בשווייץ.
למד באוניברסיטאות בפראג, ברטיסלאבה ובזל.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל. בשנת 1943 נישא למרתה ורבר. במלחמת העולם השנייה שירת בבריגדה היהודית. היה חבר באצ"ל, ובמהלך שירותו נכלא במחנה המעצר בלטרון. במלחמת העצמאות נפצע.
בסוף שנות ה-40 החל לעבוד כרופא בבית החולים הדסה בתל אביב. בשנת 1951 התמנה לסגן מנהל בית החולים. בשנת 1954 עבר לנהל את מינהל ותכנון בתי חולים במשרד הבריאות. כעבור זמן שב לתפקידו כמנהל בית החולים הדסה בתל אביב. היה ממקימי בית החולים איכילוב בתל אביב. במשך תקופה היה מנהל הלשכה לתכנון ופיתוח שירותי האשפוז.
היה ממייסדי לשכת "תיאודור הרצל" של בני ברית בתל אביב ונשיא מועדון ליונס בתל אביב.
משנת 1963 היה חבר המועצה המדעית של הקולג' הבינלאומי לאנגיולוגיה.
הערות שוליים

↑  אישים ומוסדות, מעריב, 2 במאי 1963.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יעקב ליטמנוביץ".
פיליפ, מלך הבלגים

פיליפ ליאופולד לואי מארי (בצרפתית: Philippe Léopold Louis Marie; נולד ב-15 באפריל 1960) הוא מלך הבלגים השביעי. פיליפ ירש את אביו אלברט השני ב-21 ביולי 2013.
ביוגרפיה

פיליפ נולד ב-15 באפריל 1960 בטירת בלוודר, לייקן, לאלברט, נסיך ליאז', לימים מלך בלגיה, ולפאולה, נסיכת ליאז', בתם של הנסיך רופו מקלבריה, הדוכס השישי של לומברדה ולואיזה גאצלי. ב-17 במאי אותה שנה הוטבל פיליפ, ונקרא על שם אבי סבו הנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה, וכסנדקיו שימשו סבו לאופולד השלישי, מלך הבלגים וסבתו לואיזה גאצלי.
פיליפ למד באקדמיה הצבאית הבלגית, באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת סטנפורד. הוסמך כטייס וכצנחן, ובשנת 1989 הועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1993 מת דודו בודואן, מלך הבלגים, ואביו אלברט השני, מלך הבלגים עלה לשלטון במקומו. בעקבות כך קיבל פיליפ את התואר דוכס בראבנט, הניתן ליורש העצר הבלגי. בשנת 2001 קיבל פיליפ דרגת מייג'ור גנרל בצבא ובחיל האוויר, ודרגת סגן אדמירל בצי.
ב-21 ביולי 2013 התפטר אביו אלברט השני מתפקידו, ופיליפ הוכתר במקומו למלך בלגיה.
משפחתו

ב-4 בדצמבר 1999 התחתן פיליפ עם מתילדה ד'אודקם ד'אקוז, בתם של פטריק ד'אודקם ד'אקוז ואנה מריה קומורובסקה, ולהם ארבעה ילדים:
הנסיכה אליזבת (נולדה ב-2001) - אמורה לרשת את הכתר אחריו, עקב השוויון בין המינים בירושת המלוכה הבלגית
הנסיך גבריאל (נולד ב-2003)
הנסיך עמנואל (נולד ב-2005)
הנסיכה אלאונור (נולדה ב-2008)
פיליפ והקהילה היהודית

ב-28 במאי 2015 אירח פיליפ לראשונה בהיסטוריה הבלגית את רבני וראשי הקהילות היהודיות בבלגיה בארמון המלוכה והצהיר בפניהם כי דלתו פתוחה בפניהם בכל עת. באותה הזדמנות סיפר על ביקורו במחנה אושוויץ ואמר כי הוא מבין את תחושת העם היהודי.
הערות שוליים

↑  מלך בלגיה לרבנים: דלתי תמיד תהיה פתוחה, באתר ערוץ 7, 28 במאי 2015
| מונרכים מכהנים |
| --- | --- | --- |
| אוקיאניה | צ'ארלס השלישי (אוסטרליהאיי שלמהטובאלוניו זילנדפפואה גינאה החדשה אוסטרליה, איי שלמה, טובאלו, ניו זילנד, פפואה גינאה החדשה) • טופו השישי (טונגה טונגה) |  |
| אירופה | ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה ועמנואל מקרון (אנדורה אנדורה)‏1 • פיליפ (בלגיה בלגיה) • פרדריק העשירי (דנמרק דנמרק) • וילם-אלכסנדר (הולנד הולנד) • אנרי (לוקסמבורג לוקסמבורג) • הנס אדם השני (ליכטנשטיין ליכטנשטיין) • אלבר השני (מונקו מונקו) • צ'ארלס השלישי (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת) • האראלד החמישי (נורווגיה נורווגיה) • פליפה השישי (ספרד ספרד) • פרנציסקוס (קריית הוותיקן קריית הוותיקן) • קרל ה-16 גוסטב (שוודיה שוודיה) |  |
| אמריקה | צ'ארלס השלישי (איי בהאמהאנטיגואה וברבודהבליזגרנדה (מדינה)ג'מייקהסנט וינסנט והגרנדיניםסנט לוסיהסנט קיטס ונוויסקנדה איי בהאמה, אנטיגואה וברבודה, בליז, גרנדה, ג'מייקה, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, קנדה) |  |
| אסיה | מוחמד בן זאיד (איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות) • ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק (בהוטן בהוטן) • חמד (בחריין בחריין) • חסן אל-בולקיה (ברוניי ברוניי) • נארוהיטו (יפן יפן) • עבדאללה השני (ירדן ירדן) • משעל (כווית כווית) • עבדאללה (מלזיה מלזיה)‏2 • היית'ם (עומאן עומאן) • סלמאן (ערב הסעודית ערב הסעודית) • תמים (קטר (מדינה) קטר) • נורודום סיהאמוני (קמבודיה קמבודיה) • ראמה העשירי (תאילנד תאילנד) |  |
| אפריקה | מסוואטי השלישי (אסוואטיני אסוואטיני) • לטסי השלישי (לסוטו לסוטו) • מוחמד השישי (מרוקו מרוקו) |  |
מונרך • מונרכיה חוקתית • מונרכיה נבחרת • מונרכיה העוברת בירושה • מונרכיה אבסולוטית • מונרכיה פדרלית • דיארכיה  הערות: 1ראשיה הרשמיים העליונים של אנדורה הם הנסיכים-שותפים (דיארכיה): נשיא צרפת עמנואל מקרון ובישוף אורז'יי ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה 2היאנג די-פרטואן אגונג המלזי משלב מלוכה עם תפקיד נשיאותי
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: אלברט השני, מלך הבלגים |   מלכי בלגיה  | הבא: נוכחי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137408641  ISNI: 0000 0001 0802 2931  LCCN: no95028540  NTA: 162631634  VIAF: 81603937   WorldCat (עם VIAF): 81603937 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלפרד זון-רתל

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1875 דיסלדורף, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  1958 (בגיל 82 בערך) טיבינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 
אלפרד זון-רתל (בגרמנית: Alfred Sohn-Rethel‏; 8 בספטמבר 1875 – 10 בדצמבר 1958) היה צייר מודרניסטי גרמני מבית הספר לאמנות בדיסלדורף. הוא היה פעיל בדיסלדורף, ברלין, פריז וברביזון.
ביוגרפיה

אלפרד זון-רתל נולד ב-8 בפברואר 1875 לציירים אלזה זון-רתל (לבית רתל) וקרל רודולף זון וגדל בדיסלדורף, גרמניה. הוא הגיע ממשפחה של ציירים שרבים מהם היו מבית הספר לציור בדיסלדורף, סבו מצד אמו היה צייר ההיסטוריה אלפרד רתל, סבו הגדול מצד אמו היה הצייר והדיוקן המיניאטורי, אוגוסט גרהל. סבו מצד אביו היה בנו של קרל פרדיננד.
הוא למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף ממאי 1888.
בשנת 1893 פגש זון-רתל את בת זוגו לעתיד, אנה יולי מישלס, בעת שהותו באגם גארדה. הם נישאו ב-8 באוקטובר 1896 בהנובר, גרמניה. הוא עבר בשנת 1897 לפריז, ששינה את סגנון הציור שלו. ב-8 בדצמבר 1897 נולדה בתו הבכורה אנה קלרה מארי אליזבת "ליזי" זון-רתל. שני ילדיו האחרים כללו את הכלכלן והפילוסוף המרקסיסטי אלפרד זון-רתל (1899–1990), והצייר והשחקן הנס-יואכים זון-רתל (1905–1955).
בשנת 1909 הקים אלפרד זון-רתל את קבוצת Sonderbund יחד עם ציירים נוספים של דיסלדורף, שכללו את יוליוס ברץ, מקס קלרנבך, אוגוסט דויסר, ולטר אופי, וילהלם שמור, ואחיו אוטו זון-רתל וקרלי זון-רתל. הם ערכו את התערוכה הראשונה שלהם במאי 1908 והביאו ציור גרמני לאימפרסיוניסטים הצרפתים. הוא היה חבר בהתאחדות האמנים הגרמנים.
הוא נפטר בטיבינגן, גרמניה ב-10 בדצמבר 1958.
עבודותיו של אלפרד זון-רתל נמצאות באוספי מוזיאונים ציבוריים שונים, כולל מוזיאון סטדל, המוזיאון הבריטי ועוד.
הערות שוליים

↑  "Else Sohn-Rethels Memoiren, Das Turbulente Leben einer Künstlergattin"
↑  German Expressionist Painting, University of California Press. (באנגלית)
↑  "Mitglieder ab 1903, Ordentliche Mitglieder des Deutschen Künstlerbundes"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb137437081 (data)  GND: 123026253  ISNI: 0000 0001 1690 4096  RKD: 73784  ULAN: 500012160  VIAF: 95755225   WorldCat (עם VIAF): 95755225