stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צרפת
תרבות > ספורט

ענפי הספורט הפופולריים ביותר בצרפת הם כדורסל, כדורגל, כדוריד ורוגבי. צרפת אירחה את המונדיאל בכדורגל בשנים 1938 ו-1998 וב-2007 אירחה את אליפות העולם ברוגבי. הסטאד דה פראנס הוא האצטדיון הגדול בצרפת. מרוץ האופניים המפורסם בעולם, הטור דה פראנס, מתקיים מדי שנה בצרפת. אירועי ספורט חשובים נוספים בצרפת כוללים את מרוץ 24 השעות של לה מאן וטורניר הרולאן גארוס.
המשחקים האולימפיים חודשו בצרפת בסוף המאה ה-19 לאחר העלאת הרעיון על ידי הברון פייר דה קוברטן. פריז הייתה העיר הראשונה שארחה את האולימפיאדה אחרי אתונה בשנת 1900, והיא גם הייתה משכנו הראשון של הוועד האולימפי הבינלאומי בטרם עבר ללוזאן. בסך הכול צרפת אירחה את המשחקים האולימפיים חמש פעמים, פעמיים את משחקי הקיץ ושלוש פעמים את משחקי החורף.
נבחרות צרפת בכדורגל וברוגבי נקראות "הכחולים" (Les Bleus), כצבע החולצה של הנבחרות וכן אחד מצבעי הטריקולור. הסמל של הנבחרות הוא התרנגול הגאלי, אחד מסמליה הלא הרשמיים של צרפת. נבחרת הכדורגל של צרפת זכתה ביורו 1984 וביורו 2000 וגם במונדיאל 1998 ובמונדיאל 2018. נבחרת הרוגבי, היא האלופה הנוכחית של אליפות שש האומות, ועל אף שמעולם לא זכתה באליפות העולם ברוגבי, נחשבת לאחת הנבחרות הטובות בעולם.
תרבות > קולנוע

צרפת היא מקום הולדתו של הקולנוע והייתה אחראית לרבות מהתרומות משמעותיות המוקדמות לקולנוע. כמה מהתנועות החשובות שתולדות הקולנוע (כמו הגל הצרפתי החדש) הגיעו מצרפת והצלחתו של הקולנוע באה באופן חלקי כתוצאה מתמיכתה של ממשלת צרפת.
מלבד המסורת הקולנועית החזקה והחדשנית שלה, צרפת הייתה גם מקום מפגש לאמנים מכל רחבי אירופה והעולם. מסיבה זו, הקולנוע הצרפתי לעיתים כרוך גם בקולנוע של מדינות זרות. אמנים ממדינות כמו פולין (רומן פולנסקי, קשישטוף קישלובסקי), ארגנטינה, רוסיה, אוסטריה (מיכאל הנקה), וגאורגיה. במאים ממדינות אלו בולטים בשורות הקולנוע הצרפתי. לעומת זאת, למספר במאים צרפתיים הייתה קריירה פורה ובעלת השפעה במדינות אחרות, כגון לוק בסון, ופרנסיס ובר שפעלו בארצות הברית.
תרבות > מוזיקה

לצרפת היסטוריה מוזיקלית ארוכה ומגוונת. היא חווה תור זהב במאה ה-17 בזכות לואי הארבעה עשר, שהעסיק מספר מוזיקאים ומלחינים מוכשרים בחצר המלוכה. המלחינים הנודעים ביותר בתקופה זו כוללים את מארק-אנטואן שרפנטייה, פרנסואה קופרין, מישל-ריצ'רד דלנדה, ז'אן-בפטיסט לולי ומרין מארה, כולם מלחינים בחצר המלך. לאחר מותו של לואי הארבעה עשר, איבדה היצירה המוזיקלית הצרפתית את הדינמיות, אך במאה הבאה המוזיקה של ז'אן-פיליפ רמו הגיעה ליוקרה מסוימת, והיום הוא עדיין אחד המלחינים הצרפתים הנודעים ביותר. ראמו הפך למלחין הדומיננטי של האופרה הצרפתית ולמלחין הצרפתי המוביל בצ'מבלו.
מלחינים צרפתים מילאו תפקיד חשוב במהלך המוזיקה של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, הנחשבת לעידן המוזיקה הרומנטית. מוזיקה רומנטית הדגישה כניעה לטבע, קסם לעבר ולעל טבעי, חקר צלילים יוצאי דופן, מוזרים ומפתיעים, והתמקדות בזהות לאומית. תקופה זו הייתה גם תור זהב לאופרות. המלחינים הצרפתים מהתקופה הרומנטית כללו את: הקטור ברליוז (הידוע בעיקר בזכות הסימפוני הפנטסטי שלו), ז'ורז' ביזה (הידוע בעיקר בזכות כרמן, שהפכה לאחת האופרות הפופולריות והמבוצעות ביותר בעולם), פרידריך שופן (אשר היה פולני במקור אך החזיק באזרחות צרפתית וכן חי ופעל בפריז) ורבים אחרים.
צרפת ידעה מלחינים חשובים ובעלי השפעה בז'אנר הקלאסי גם במאה העשרים, עם מלחינים כגון קלוד דביסי, מוריס ראוול ופול דיקא הנחשבים למלחינים אימפרסיוניסטים, אוליבייה מסייאן, אריק סאטי (אשר נחשב בעיני רבים כאחד המבשרים של המוזיקה המינימליסטית), פייר בולז ורבים נוספים.
המוזיקה הצרפתית עקבה אחר כך אחר הופעתה המהירה של מוזיקת פופ ורוק באמצע המאה ה-20. אף על פי שיצירות דוברות אנגלית זכו לפופולריות במדינה, מוזיקת הפופ הצרפתית, המכונה שאנסון פרנסייז, נותרה גם כן פופולרית מאוד. בין אמני השאנסון הצרפתי החשובים ביותר במאה ה-20 ניתן למצוא את אדית פיאף, ז'ורז' בראסנס, איב מונטאן, ליאו פרה, ברברה ושארל אזנבור. על אף שלא היה צרפתי אלא בלגי פלמי, לא ניתן שלא להזכיר את אחד מסמלי השאנסון הצרפתי, ז'אק ברל, אשר חי בצרפת ושר בשפה הצרפתית.
בשנת 1994 עדכנה צרפת את חוק שידורי הרדיו שלה והכניסה בו את תיקון "פלשה". לפי התיקון, חייבים לפחות 40% מן השירים המשודרים בתחנות הרדיו בשעות האזנת השיא להיות בשפה הצרפתית, זאת במטרה להגן ולטפח את תעשיית המוזיקה המקומית.
ראו גם

| --- | --- |
: ספר: צרפת
אוסף של ערכים בנושא הזמינים להורדה כקובץ אחד.
יחסי ישראל–צרפת
פולינזיה הצרפתית
הערות שוליים

↑  דירוג שטח יבשתי - מתוך אתר Worldometer, כפי שפורסם ב-28 במאי 2021
1 2 3  לא כולל מחוזות צרפת מעבר לים
1 2  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: UN_PPP2024_Output_PopTot.xlsx, שם החוצץ: Median - מתוך אתר האו"ם
↑  טבלאת אוכלוסייה שם הקובץ: WPP2024_POP_F01_1_POPULATION _SINGLE_AGE_BOTH_SEXES.xlsx, שם החוצץ: Medium variant - מתוך אתר האו"ם, הערכה 1 ביולי 2024
↑  דירוג תמ"ג - מתוך אתר הבנק העולמי, כפי שפורסם ב-2 באוגוסט 2023
↑  מדד הפיתוח האנושי לשנת 2022 בדו"ח שפורסם ב-2024 על ידי אתר מינהל הפיתוח (UNDP) של האומות המאוחדות
↑  לפני 2002 - פרנק צרפתי
↑  צרפת בשיא: 89.4 מיליון תיירים ב-2018 - פספורטניוז, באתר פספורטניוז, ‏1 באפריל 2019
↑  ענבל עומר, ‏"לה מונד": "אחרי יוון ואיטליה, צרפת היא הבאה בתור?", באתר גלובס, 13 בנובמבר 2011
↑  עד סוף 2015 נכללו בצרפת המטרופוליטנית 22 חבלים.
↑  Protection of the Environment, באתר שגרירות צרפת בקנדה
↑  Ministry for the Ecological Transition, באתר משרד ההמרה האקולוגית (צרפת)
↑  CO2 emissions per capita, באתר Public Data של גוגל
↑  Nuclear Power in France, באתר world-nuclear
↑  צרפת איבדה לראשונה בתולדותיה את דירוג האשראי המושלם, באתר TheMarker‏, 13 בינואר 2012
↑  Rainbow Europe Country Index
↑  Meira Levinson. "Liberalism vs. Democracy? Schooling Private Citizens in the Public Square" British Journal of Political Science 27 )1997) pp 333.
↑  Christofer Caldwell, "Allah Mode" Weekly Standard. 15.7.2002
↑  Charles Taylor, "The Dynamics of Democratic Exclusion" The Journal of Democracy. vol 9. No 4. (1998). pp. 143
↑  יובל בן-עמי, ‏המהפכה הצרפתית, באתר גלובס, 21 בספטמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552533205171  BIBSYS: 90292000  BnF: cb152383070 (data)  CiNii: DA00567886  GND: 4018145-5  HDS: 003354  KulturNav: 029e1223-8805-4fc9-af42-c20bdb27523d  LCCN: n79006404  LNB: 000040596  MusicBrainz: 08310658-51eb-3801-80de-5a0739207115  NARA: 10035788  NDL: 00563689  NGV: 19862  NKC: ge129152  NLA: 35098056  RERO: 02-A000064760  SUDOC: 026378329  Trove: 825932  UKPARL: wn5bayLr  VIAF: 264091107   WorldCat (עם VIAF): 264091107 
תמונתה של מריאן, סמל החירות במהפכה הצרפתית
האימפריה הנפוליאונית, 1811
ארמון לוקסמבורג - הסנאט
נפוליאון חוצה את האלפים - ציור מאת ז'אק-לואי דויד
טנק לקלרק תוצרת צרפת
החבלים והמחוזות של צרפת
תמונת לוויין של צרפת משנת 2002
מגדל אייפל, אתר תיירותי. נבנה בחגיגות המאה שנה למהפכה הצרפתית.
קתדרלת נוטרדאם דה פארי, מופת של אדריכלות גותית, נבנתה בשנים 1163–1345.
ארמון שנונסו
בית האופרה גרנייה (משמש כמקום התרחשות העיקרי ברומן "פנטום האופרה")
ששון חזקאל

| --- | --- |

 לידה:  17 במרץ 1860 בגדאד, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  31 באוגוסט 1932 (בגיל 72) פריז, צרפת 
 מדינה:  עיראק 
 תפקיד:  Minister of Finance (1 בספטמבר 1921–1925)  חבר פרלמנט (1925–1932) 
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית 
 
ששון יחזקאל יושב באמצע ומנחם צאלח דניאל שיושב מימין
סר ששון חזקאל (יחזקאל) (באנגלית: Sassoon Eskell; בערבית: ساسون حسقيل, תעתיק מדויק: סאסון חסקיל; 17 במרץ 1860 – 31 באוגוסט 1932) היה מדינאי, איש עסקים, כלכלן ומשפטן יהודי־עיראקי. היה חבר ממשלה ופרלמנט, כיהן כשר האוצר הראשון של עיראק, בין השנים 1920–1925. נחשב בעיראק לאבי הפרלמנט. יחד עם גרטרוד בל ותומאס אדוארד לורנס, היה בין מכונניה של ממלכת עיראק, והיה לו משקל מכריע בארגונה הכלכלי והמשפטי של המדינה שזה עתה קמה.
היה המנהיג הבולט של יהדות עיראק בתחילת המאה ה-20 ובייחוד בשנות ה-20 שלה.
קורות חיים

חזקאל נולד בבגדאד למשפחה עשירה. אביו, חכם חזקאל שלמה-דוד, היה תלמידו של הרב עבדאללה סומך. דודו הוא מנחם צאלח דניאל, שהיה מנהיג יהודי עיראקי עשיר, בעל קרקעות ונדבן. ב-1873 חכם חזקאל נסע להודו, שם שימש רב ראשי ושוחט לקהילה הבגדאדית המשגשגת שם. ב-1885 חזר לבגדאד כשהוא נהנה מיוקרה של סמכות רבנית ושל פילנתרופ. 
ב-1906 הקים בית כנסת על שמו בבגדאד.
ששון חזקאל למד בבית ספר "אליאנס" של כי"ח, בבגדאד. ב-1877, בהיותו בן 17, נסע לקונסטנטינופול כדי להשלים את לימודיו. לאחר מכן עבר ללונדון ולווינה, שם למד כלכלה ומשפטים בבית הספר הגבוה ללימודי המזרח ("בית הספר לקונסולים"). לבסוף חזר לקונסטנטינופול כדי להשלים עוד תואר במשפטים. 
בשובו לבגדאד, נתמנה למישרה החשובה של מתורגמן לענייני חוץ של וילאית בגדאד.
ב-1908 נבחר חזקאל לייצג את בגדאד בפרלמנט הראשון של "הטורקים הצעירים", שנתכנס בדצמבר אותה שנה באיסטנבול. הבחירות לפרלמנט נערכו על בסיס לא עדתי, וששון נבחר בקולות רבים שקיבל בכל מחוז בגדאד, על אף התנגדותם של קנאים מוסלמים בעיר בגדאד. בשנת 1909 כבר שימש במשך כמה שנים כמנהל חברת האוניות על נהר הפרת.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גלה ששון מעיראק בשל רדיפות הטורקים את היהודים לקראת סוף המלחמה, אולם עם הכיבוש הבריטי חזר לבגדאד. הבריטים נזקקו לתמיכתם של נכבדי בגדאד בתוכניתם להמליך בן למשפחה ההאשמית על עיראק ולהכינה לעצמאות, ובין היתר פנו גם לששון, שהייתה לו השפעה רבה גם בקרב האוכלוסייה המוסלמית. המזרחנית גרטרוד בל שיבחה בספרה את תרומתו של ששון ליישום המדיניות הבריטית בעראק. בין השאר יעץ למושל הצבאי פרסי קוקס, וסייע לו להרגעת המרד האנטי-בריטי של 1920. ביוני 1920 נכלל ששון (ועמו שלושה יהודים נוספים) במשלחת בת 40 נכבדים, שנפגשו עם ממלא מקום ראש המינהל האזרחי בעיראק, ארנולד וילסון, ודרשו ממנו עצמאות מלאה.
באוקטובר 1920 הסכים להפצרת הבריטים, והצטרף לממשלתו של עבד א־רחמאן אל־כילאני, בתפקיד שר האוצר, ומאז כיהן בתפקיד זה ברוב הממשלות שפעלו בשנות ה-20.
במרץ 1921 השתתף חזקאל יחד עם ג׳עפר אל־עסכרי בועידת קהיר בראשות וינסטון צ'רצ'יל, שעיצבה בין היתר את הסדרי השלטון בעיראק. חזקאל ועסכרי היו היחידים ממנהיגי עיראק שהוזמנו להשתתף בוועידה. באוגוסט אותה שנה הוכתר המלך פייסל מהשושלת ההאשמית כמלך עיראק. יחסו הנינוח של פייסל ליהודי עיראק עשה את תקופתו לתור הזהב של יהודי עיראק במאה ה-20. על פי החוקה החדשה נקבע ששישה מתוך 80 חברי הפרלמנט יהיו יהודים, ואחד מתוך עשרים חברי סנאט יהיה יהודי. פייסל מינה את ששון לשר אוצר, במספר ממשלות שהקים.
ששון חזקאל קיבל תואר אבירות מאת המלך ג'ורג' החמישי ב-1923. קיבל גם מספר עיטורים לאחר מותו, בין השאר, גם מסדאם חוסיין. הוא תרם כספים לקרן קיימת לישראל לצורך קניית אדמות בארץ ישראל.
הסופר סאטע אל-חוסרי, בעל ההשקפה הלאומית הפאן-ערבית, שנתפרסם בעוינותו כלפי כל "האלמנטים הזרים", ובהם היהודים, כתב על חזקאל בזיכרונותיו: "אין כל ספק בכך, שהיה החריף מבין השרים והידען הגדול ביותר בענייני השלטון, אבל הרחוק ביותר מביניהם במחשבתו מ[שמירה על] האינטרסים של הארץ, שכן טובת עדתו הישראלית הייתה הדבר הראשון בחשיבותו במחשבותיו ובמעשיו".
בשנת 1932, כשהיה בן 73, מת חזקאל בפריז.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 3, עמ' 152.
↑  World Jewish Congress, Iraq’s First Minister of Finance Sassoon Heskel (1860–1932), World Jewish Congress (באנגלית)
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 3, עמ' 153.
↑  ⁨חזקאל ששון מת ⁩ | ⁨דבר⁩ | 7 ספטמבר 1932 | אוסף העיתונות | הספרייה הלאומית, באתר הספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008502375605171  LCCN: no2018051833  VIAF: 9370152502869010800005   WorldCat (עם VIAF): 9370152502869010800005
האמר H1

| --- | --- |

Hummer H1, שנת 1997
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  AM General (אנ')
 שנות ייצור:  1992 – 2004  2006
 יחידות שיוצרו:  11,818
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל אחריו:  האמר H2
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס (משנת 1999)
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה כפולה 4x4
 אורך:  4,686 מ"מ
 רוחב:  2,197 מ"מ
 גובה:  1,956 מ"מ  1,905 מ"מ (בין השנים 1992–2003)  2,007 (שנת 2004, שנת 2006)
 משקל:  3,459–3,681 ק"ג
 בסיס גלגלים:  3,302 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  V8  צילינדרים, 6.2 ליטר המפיק 150 כ"ס, מתוצרת ג'נרל מוטורס, סדרה "Detroit Diesel V8 engine" (אנ') (מנוע דיזל)  V8  צילינדרים, 6.5 ליטר המפיק 170 כ"ס, מתוצרת ג'נרל מוטורס, סדרה "Detroit Diesel V8 engine" (אנ') (מנוע דיזל)  V8  צילינדרים, 5.7 ליטר המפיק 200 כ"ס, מתוצרת שברולט סדרה "Chevrolet small-block engine" (אנ') (מנוע בנזין, מגדש טורבו)  V8  צילינדרים, 6.5 ליטר המפיק 200 כ"ס, מתוצרת ג'נרל מוטורס, סדרה "Detroit Diesel V8 engine" (אנ') (מנוע דיזל מגדש טורבו)  V8  צילינדרים, 6.6 ליטר המפיק 300 כ"ס,  מתוצרת "DMAX" (אנ') סדרה "Duramax V8 engine" (אנ') (מנוע דיזל מגדש טורבו)
 הילוכים:  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות  מתוצרת ג'נרל מוטורס סוג תמסורת "TH400"  תמסורת אוטומטית - 4 מהירויות מתוצרת ג'נרל מוטורס סדרה "GM 4L80-E transmission" (אנ')  תמסורת אוטומטית - 5 מהירויות מתוצרת "Allison Transmission" (אנ') סדרה "Allison 1000 transmission" (אנ')
 צריכת דלק:  16–20 ליטר ל-100 ק"מ
האמר H1 (באנגלית: Hummer H1) הוא רכב שטח ו-SUV רחב, ממותג האמר בעל הנעה כפולה 4x4, שיוצר על ידי יצרנית הרכב הכבד AM General (אנ') משנת 1999 בבעלות יצרן כלי הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס אשר יוצר בארצות הברית בין השנים 1992–2004 ובשנת 2006.
היצרנית AM General נרכשה בשנת 1999 על ידי קבוצת ג'נרל מוטורס.
דגמים

4 דלתות "Open Top - HMCO"
4 דלתות "SUV - HMCS"
4 דלתות "Hard Top - HMC4"
2 דלתות "Fleet - KSC2"
2 דלתות "Enlarged Cab - XLC2"
תצורות

5 דלתות - SUV.
4 דלתות - טנדר קבינה כפולה.
4 דלתות + דלת אחורית - לימוזינה.
"האמר H1"

יוצרו 11,818 יחידות.
מנוע קדמי.
סוגי מנוע: מנוע בנזין, מנועי דיזל.
סוג הנעה: הנעה כפולה 4x4.
נפח מכל דלק: 95 ליטר (מכל ראשי) + 65 ליטר (מכל נוסף משנת 1996).
גלריה

"האמר H1"
"האמר H1"
"האמר H1"
"האמר H1"
"האמר H1"
"האמר H1 אלפא"
"האמר H1"
"האמר H1"
"האמר H1" - לימוזינה
ראו גם

האמר
האמר H2
האמר H3
הערות שוליים

↑  "האמר H1" nbcnews.com/id/12758767/ns/business-autos/t/gm-discontinue-original-hummer-h-model
↑  "האמר H1" edmunds.com/hummer/h1
↑  "האמר H1" flashoffroad.com/features/ChangesByYear/Year-by-YearDifferences
↑  "האמר H1" - תמונות pinterest.com/jay_jensen/hummer-h1
רשימת פועלי ישראל

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 שם רשמי:  רשימת פועלי ישראל
 מנהיגים:  דוד בן-גוריון
 תקופת הפעילות:  1965–1968 (כ־3 שנים) 
 אפיון:  מרכז-שמאל
 אידאולוגיות:  סוציאל-דמוקרטיה, ציונות 
 כנסות:  6, 9 - 11
 ממשלות:  ממשלת ישראל השלוש עשרה
 אותיות:  כא
 שיא כוחה:  10 מנדטים (1965)
 נוצרה מתוך:  מפא"י
 התמזגה לתוך:  העבודה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז-שמאל
 צבעים רשמיים:  כחול
 
רשימת פועלי ישראל (רפ"י) הייתה מפלגה ישראלית בראשותו של דוד בן-גוריון שפעלה בין השנים 1965 ל-1968 וצורפה לממשלתו של לוי אשכול בזמן מלחמת ששת הימים.
רפ"י הוקמה בשנת 1965, לפני הבחירות לכנסת השישית, על ידי יוצאי מפלגת פועלי ארץ ישראל, ובראשם דוד בן-גוריון. הסיבה העיקרית להקמת רפ"י, כפי שהוצגה על ידה ועל ידי בן-גוריון, הייתה שלוי אשכול, יורשו של בן-גוריון בתפקיד ראש ממשלת ישראל, סירב להיענות לדרישת בן-גוריון שלא לקבל את הזיכוי שהעניקה ועדת שרים לפנחס לבון מן האחריות על "העסק הביש", מבלי שהדבר ייחקר בוועדת חקירה משפטית.
בנוסף לכך, ברקע הדברים עמד המאבק הבין דורי במפא"י - תחושת המנהיגים בני דור העלייה השלישית כי לפיד ההנהגה עובר מדור בני העלייה השנייה כדוד בן-גוריון, אל ה"צעירים" כשמעון פרס ומשה דיין מבלי שניתנה להם האפשרות להשמיע את קולם ולקבל את הנהגת המדינה.
על אף שרבים מתומכי המפלגה צפו כי תצליח לגרוף קולות רבים, הם נחלו אכזבה מתוצאות הבחירות לכנסת השישית. רפ"י זכתה בעשרה מנדטים והייתה לסיעת אופוזיציה. ערב מלחמת ששת הימים הצטרפה הסיעה לקואליציה, ומשה דיין מונה לשר הביטחון בממשלתו של לוי אשכול. בינואר 1968 התאחדה רפ"י עם מפא"י ועם אחדות העבודה - פועלי ציון במסגרת מפלגה חדשה, "מפלגת העבודה". בכך חזרו רוב חברי רפ"י למסגרת מפלגתית משותפת עם חברי מפא"י. דוד בן-גוריון לא הצטרף לאיחוד, והקים את "הרשימה הממלכתית", שלאחר מותו נמנתה עם המפלגות שהקימו את הליכוד (חירות, הליברלים, הרשימה הממלכתית, המרכז החופשי והתנועה (הבלתי מפלגתית) למען א"י השלמה).
על אף שתקופת קיומה של רפ"י כמפלגה עצמאית הייתה קצרה, עם הפעילים בה נמנו דמויות בולטות בתולדות מדינת ישראל כדוד בן-גוריון, שמעון פרס, משה דיין ויצחק נבון. יש הרואים במפלגה "מפלגת אווירה", אשר כמפלגות דומות - ד"ש ומפלגת המרכז, גוועה זמן קצר לאחר הקמתה, עם שוך הסערה שהביאה לייסודה. נראה כי בשנת 1965, עת נוסדה המפלגה קצרת הימים, לא היה הציבור בשל עדיין לסיום ההגמוניה של מפא"י במוסדות המדינה, הגמוניה שהחלה בשנות השלושים. כתריסר שנים לאחר מכן חל השינוי הזה עם המהפך, אשר הדיח מן השלטון את מפלגות הפועלים ההיסטוריות, ובהן את שרידי רפ"י, והעלה לשלטון את הליכוד, ובתוכו שרידים אחרים של רפ"י.
שמעון פרס, בן-גוריון ומשה דיין בוועידת הייסוד של רפ"י. 1966, אוסף מיתר, הספרייה הלאומית
דוד בן-גוריון נואם בוועידת רפ"י, 1965
רקע היסטורי – המאבק הבין דורי במפא"י ו"העסק הביש" > המאבק הבין דורי במפא"י

בחמש עשרה שנות קיומה הראשונות של מדינת ישראל, היה דוד בן-גוריון הדמות הדומיננטית ביישוב העברי ובמדינה. בן-גוריון כראש מפא"י שלט במדינה ביד רמה. גם בתקופה שבה פרש מן החיים הפוליטיים, היווה ביתו בשדה בוקר מקום עלייה לרגל לפוליטיקאים והאמונה שרווחה באותם ימים (כמו גם אצל חוקרי התקופה) הייתה שחלק ניכר מן ההחלטות הפוליטיות והמדיניות במדינה התקבלו בשדה בוקר ולא בירושלים.
לקראת סוף שנות החמישים החלו להתגבש במפא"י שתי קבוצות, אשר חזו את היום שבו יפרוש בן-גוריון באופן סופי וניסו לשפר את מעמדן במפלגה ובממשלה, על מנת לקבל את חלק הארי בירושתו של בן-גוריון. קבוצות אלו נחלקו באופן גס לפי גיל. ה"ותיקים", בעיקר אנשי "העלייה השלישית" ושרידי "העלייה השנייה", ניצבו מול "הצעירים", תומכי בן-גוריון ברובם. הדעות חלוקות בנוגע לעומק ההבדלים האידיאלוגיים בין ה"וותיקים" ל"צעירים". ה"צעירים" נטו פחות להשקפות הסוציאליסטיות המסורתיות ונקטו בדרך כלל בעמדה "אקטיביסטית" יותר (אם כי היו בין ה"וותיקים" נצים כפנחס לבון וגולדה מאיר ובין ה"צעירים" היו גם בעלי נטיות פחות נציות).
רקע היסטורי – המאבק הבין דורי במפא"י ו"העסק הביש" > המאבק הבין דורי במפא"י > אנשי העלייה השלישית – דור הביניים

בן-גוריון היה איש העלייה השנייה. במהלך שנותיה הראשונות של המדינה צמחה תחת הנהגתו קבוצה של אנשי העלייה השלישית, אשר שלטה בעמדות מפתח, ובתהליך ארוך הפכה להנהגה אלטרנטיבית להנהגתו של בן-גוריון. בין בן-גוריון לבין חברי הקבוצה התפתחה טינה רבת שנים, אם בשל יחסו של בן-גוריון למשה שרת, שאת רגליו דחק מן הממשלה, ואם בשל העסק הביש שעירב את אחד החברים הבולטים בקבוצה, והוביל אותו שוב ושוב למסלול התנגשות אישי עם בן-גוריון.
ניתן להסביר את ההבדלים הפרסונליים בין בן-גוריון ובין אנשי "העלייה השלישית" כנובעים מההבדלים בין הפרופיל של איש העלייה השנייה והפרופיל של איש העלייה השלישית. אנשי העלייה השנייה, נולדו ברובם בשנות השמונים המאוחרות של המאה ה-19, ובאו ברובם מבלארוס וצפון אוקראינה. הם היו ברובם בעלי השכלה אקדמית, ונטו לעיסוקים שברוח. מעת שהגיעו לארץ היו הגורם הדומיננטי בשליטה במוסדות תנועת העבודה, במוסדות היישוב ולבסוף במדינת ישראל.
לעומתם, אנשי העלייה השלישית, נולדו כעשור ואף למעלה מכך לאחר חברי העלייה השנייה, ובאו ממקומות שונים, לעיתים מפולין או ממזרח האימפריה האוסטרו הונגרית, מגליציה. הישגיהם כקבוצה היו מרשימים, ועלו אף על הישגי קודמיהם, אנשי העלייה השנייה. ייסוד גדוד העבודה וייסוד ההסתדרות הם שניים מן הבולטים בשורת הישגים. אנשים אלו לא היו אנשי רוח בולטים כקודמיהם, ולא הצליחו להצמיח מתוכם הוגי דעות מרכזיים כדוגמת ברל כצנלסון. אפיונם הכללי הוא כאנשי מעשה שלא ניחנו ביכולת דיבור מרשימה, או באינטלקט חד, אך כיחידים וכקבוצה נחנו ביכולת ארגון וביכולת פוליטית, שהיו לסימן ההיכר שלהם. עם קבוצה זו נמנו, בשנות החמישים, גולדה מאיר, מרדכי נמיר, זלמן ארן, פנחס ספיר ופנחס לבון. אנשים אלו ראו בעיניים כלות כיצד מחזיק בן-גוריון במוסרות השלטון זה למעלה מעשור, ומטפח לצידו קבוצת "צעירים" המיועדים לרשת את ההנהגה, כאשר כוחה של הביולוגיה, כמו גם ההתפרקות מהערכים שבהם החזיקו בתקופה שקדמה לקום המדינה ובתקופת ראשית ימי המדינה, יביאו לכך שאיש מהם לא יגיע להנהגת המדינה. לקבוצה זו לא היה מנהיג טבעי. פנחס לבון, אשר סיפק לקבוצה את הברק האינטלקטואלי ואת המניע האישי, לא יכול להנהיג את הקבוצה בשל "העסק הביש", ואילו השאר, גם בשנות השישים לחייהם, נחשבו כ"צעירים" ו"בלתי מנוסים".
רקע היסטורי – המאבק הבין דורי במפא"י ו"העסק הביש" > המאבק הבין דורי במפא"י > הצעירים

אל מול אנשי העלייה השלישית, עמד דור "הצעירים". המדובר באנשים שנולדו בשנות העשרה ובשנות העשרים של המאה ה-20, ואשר היו בני גיל עשרים עד שלושים כאשר קמה המדינה, ובסוף שנות החמישים היו בתחילת שנות הארבעים לחייהם. דמויות בולטות בקרב ה"צעירים" היו שמעון פרס, אשר שימש בכהונת סגן שר הביטחון לאחר שהיה שנים רבות מנכ"ל משרד הביטחון, והיה נתון בסכסוך עם גולדה מאיר וקבוצתה, משה דיין, רמטכ"ל מבצע קדש וכן טדי קולק, אבא אבן, יצחק נבון ואחרים.
תחושתם של "הצעירים" היא כי הם הדור שחושל בקרב, הם הדור שהקים בדמו את המדינה, וכי השולטים במנגנון המפלגתי הם "ירחמיאלים" (כלשון התקופה) שעבר זמנם. בוועידה של "הצעירים" בדצמבר 1958, מעט לפני מסע הבחירות לכנסת הרביעית, נשא דיין נאום, ובו פירש באופן בלתי משתמע לשתי פנים, את עמדת "הצעירים" כנגד "דור הביניים":
האם הנוער הישראלי שבחמש עשרה השנים האחרונות זחל בין קוצים וסלעים עם רובה ביד, נלחם במטוסים ובאוניות משחית, בשתי מלחמות, ב-1948 במלחמת הקוממיות, וב-1956 במבצע קדש, מבין פחות את בעיית העם היהודי מאלה היושבים זה עשרים שנה בקומה החמישית של הוועד הפועל או במקום אחר?
הנאום חולל סערה. פנחס לבון השיב לדיין במילים חריפות, גינה את הנאום שנשא דיין כנאום מיליטריסטי ותאב שלטון, ועל הצעירים אמר:
יש המנסים להגדיר את קלוב הצעירים כחבורה פביאנית, אבל אין בו אף אחד מסימנים שציינו את הפביאנים, שהיו בעלי יכולת אינטלקטואלית גבוהה, נאמנים לדמוקרטיה וללא תאוות שלטון.
רקע היסטורי – המאבק הבין דורי במפא"י ו"העסק הביש" > המאבק הבין דורי במפא"י > קווי המאבק

בכך סומנו קווי המאבק האידאולוגיים והאישיים, בין אלו שראו עצמם כשומרי הגחלת של ערכי תנועת העבודה ונתפסו על ידי הצעירים כעסקנים שזמנם חלף, לבין אלו שתפסו את עצמם כמייצגי הדור הצעיר וכמקימיה האמיתיים של המדינה (בדומה לסופרי דור תש"ח) ונתפסו כחבורת לובשי מדים, שברצונם להשתלט על המוסדות שהוקמו בעמל רב. הוויכוח הסתיים בשנת 1958 בכך ששני הצדדים נצרו את נשקם, וניגשו ביחד למערכת הבחירות, שהייתה מוצלחת ביותר. אך ברקע הדברים המשיכו ללחוש גחלי המחלוקת, ככל שהמאבק על משרות הנהגה החריף, וככל שגילו של בן-גוריון התקדם והלך.
אין לדעת לאן היה מגיע סכסוך זה, אלמלא אופיו העיקש של בן-גוריון, אשר טען כי הוא מנהל מאבק עקרוני ויש לברר עובדות במסגרת ועדת חקירה משפטית ולא בוועדת שרים, בעוד הציבור הרחב, כולל אנשים ממפלגתו, סבר כי הוא שם לו לדגל ולמטרה את חשיפת חלקו של לבון ב"עסק הביש". עניין זה, שאינו שולי כלל ועיקר, הפך אצל בן-גוריון לאובססיה אישית, אשר הייתה מניע עיקרי לפעולותיו ומהלכיו משנת 1960 ואילך. "הצעירים" הרתומים לעגלתו הפוליטית של בן-גוריון, נאלצו אף הם להפוך עניין זה לדגלם.
רקע היסטורי – המאבק הבין דורי במפא"י ו"העסק הביש" > העסק הביש

"העסק הביש" אירע בשנת 1954, בעת שבן-גוריון פרש לשדה בוקר, משה שרת כיהן כראש הממשלה ופנחס לבון - שר הביטחון. לצעירים יהודים שפעלו במחתרת במצרים ניתנה הוראה להטמין פצצות במוסדות מערביים על מנת ליצור סכסוך בין מצרים ובין ארצות הברית ובריטניה ולמנוע את הלאמת תעלת סואץ. הפעולה נסתיימה במעצרם של הצעירים - חלקם הוצאו להורג, וחלקם שהו שנים ארוכות במאסר. אף שפרטי הפרשה היו חסויים במשך שנים, השאלה "מי נתן את ההוראה?" ריחפה מעל הפוליטיקה הישראלית כצל מאיים. לבון התפטר מתפקיד שר הביטחון, אך המשיך לטעון בתוקף כי לא נתן את ההוראה. בן-גוריון, שהחליף את לבון כשר ביטחון, ולאחר מכן את שרת כראש הממשלה, הגיע בהדרגה (בעקבות ידיעות שקיבל על הוראות דומות אחרות של לבון שסוכלו על ידי דיין ופרס בטענה שאינן ניתנות לביצוע) ככל הנראה, למסקנה כי, לבון אכן נתן את ההוראה, אולם עמדתו המוצהרת הייתה כי אין לחייב (או לזכות) את לבון באחריות למתן ההוראה ללא חקירה משפטית.
הפרשה עברה מספר גלגולים ומספר חקירות. הכוח המניע מאחורי העלאת העניין שוב ושוב, היה, תביעתו החוזרת של לבון לקבל זיכוי מאחריות ל"עסק הביש". באוקטובר 1960 הגיעו העניינים לכלל משבר, לאחר שבן-גוריון תבע הקמת ועדת חקירה משפטית לבדיקת העניין. ביוזמת שר המשפטים פנחס רוזן, ובמעורבותו מאחורי הקלעים של לוי אשכול הוקמה ועדה של שבעה שרים, שכונתה "ועדת השבעה" בראשותו של רוזן. לדברי רוזן בישיבת הממשלה, הוועדה "תחליט, לעת עתה על הפרוצדורה" והוסיף כי ייתכן שתוכל לומר את המלה האחרונה. אומנם, רוזן מפקפק אם כך יהיה, אבל זה ייתכן. בן-גוריון ניהל את הישיבה בה הוחלט על הקמת הוועדה, אולם, לא השתתף בדיון ובהצבעה. ברור היה כי אם יטוהר לבון, יהיה זה ניצחון אנשי דור הביניים על הצעירים ויאפשר לדחוק אותם לפינה. מבחינה פוליטית, היה המראה של לוי אשכול, המעביר בממשלה הצעה בניגוד לדעתו של בן-גוריון, איתות להחלשות מעמדו של בן-גוריון במפא"י ולאפשרות סיום קרוב של ימיו בראשות הממשלה.
ב-25 בדצמבר מסרה הוועדה את הדו"ח לבן-גוריון, ובו קבעה מפורשות כי "לבון לא נתן את ההוראה והמעשה לא בוצע בידיעתו". הדבר יצר משבר ממשלתי חריף. בן-גוריון יצא ל"חופשה" וב-31 בינואר 1961 התפטר מראשות הממשלה. אנשי מפא"י, שחששו לפעול ללא מנהיגם, הדיחו את לבון מתפקידו כמזכיר הכללי של ההסתדרות. בחירות חדשות, הבחירות לכנסת החמישית, נערכו באוגוסט. הממשלה החדשה שהוקמה לא נשענה על הרוב הגדול שהיה לממשלה הקודמת, והייתה תלויה בשותפים קואליציוניים שיכלו להפילה. לוי אשכול הוא שהביא להקמת הממשלה, והיה לבעל תפקיד מפתח. בן-גוריון, שעמד בראש הממשלה החדשה נראה מותש ונקמני. הממשלה והעומד בראשה התקשו להתמודד עם הבעיות שעמדו לפיתחה של מדינת ישראל - משבר המדענים הגרמנים במצרים, המאבק עם ארצות הברית בעניין הכור הגרעיני בדימונה ובעיות נוספות. מעל לכל אלו ריחפה "הפרשה" כעניין בלתי פתור, כנושא שנקבר באופן זמני, אך עדיין לא הגיע לכלל מיצוי.