נסיכות טרנסילבניה (1570–1711)
נסיכות טרנסילבניה

נסיכות טרנסילבניה הוקמה בשנת 1570 כאשר יאנוש השני ויתר על תביעתו כמלך הונגריה בחוזה שפייר (אושרר בשנת 1571), אולם הוא הפך לנסיך טרנסילבני. האמנה הכירה גם בנסיכות טרנסילבניה כשייכת לממלכת הונגריה במובן של המשפט הציבורי. עם מותו של יאנוש השני בשנת 1571 תפס את השלטון בית באטורי אשר שלט בטרנסילבניה כנסיכים תחת העות'מאנים; ולעיתים תחת בית הבסבורג עד 1602. עלייתם לשלטון סימנה את תחילת נסיכות טרנסילבניה כמדינה עצמאית למחצה.
הנסיך אישטוואן באטורי היה הנסיך החזק הראשון של טרנסילבניה העצמאית, קתולי הונגרי שלימים התמנה למלך בשם סטפאן באטורי בפולין, התחייב לשמור על החירות הדתית שהוענקה על ידי צו טורדה, אך פירש חובה זו במובן המוגבל יותר ויותר. בתקופה האחרונה של שלטון באטורי הצטרפה טרנסילבניה תחת ז'יגמונד באטורי, נסיך האימפריה הרומית הקדושה – כצד במלחמה הארוכה, שהחלה כברית נוצרית נגד הטורקים והפכה לעימות בן ארבעה צדדים שכלל את טרנסילבניה, הבסבורגים, העות'מאנים, והוויווד של ולאכיה, מיכאי האמיץ. לאחר 1601 הנסיכות לתקופה קצרה הייתה תחת שלטונו של רודולף הראשון שיזם את הגרמניזציה של האוכלוסייה, וכדי להחזיר לעצמה את הנסיכות לקתוליות פעל למען הרפורמציה הנגדית. בשנים 1604–1606 הוביל האציל ההונגרי אישטוואן בוצ'קאי מרד מוצלח נגד השלטון האוסטרי. בוצ'קאי נבחר לנסיך טרנסילבניה ב-5 באפריל 1603 ולנסיך הונגריה כעבור חודשיים. הוא השיג את שלום וינה בשנת 1606. בשלום וינה השיג בוצ'קאי חירות דתית ואוטונומיה פוליטית, החזרת כל האחוזות שהוחרמו, ביטול כל פסקי הדין ה"לא צודקים" וחנינה רטרואקטיבית מוחלטת לכל ההונגרים בהונגריה המלכותית, וכן הכרה בטרנסילבניה כעצמאית ובו כנסיך ריבוני של הנסיכות המורחבת של טרנסילבניה. על ידי חוזה וינה (1606) הובטחה זכותם של טרנסילבניה לבחור נסיכים עצמאיים משלה, אך ג'רג' קגלביץ', שהיה המפקד הכללי, גנרל, סגן באן קרואטיה, סלאבוניה ודלמטיה, היה מאז 1602 ברון בטרנסילבניה. היה זה הסכם שלום קשה ומסובך מאוד אחרי מלחמה ארוכה.
תחת ממשיכי דרכו של בוצ'קאי הייתה לטרנסילבניה תור הזהב שלה, במיוחד בתקופת שלטונם של גאבור בתלן וג'רג' ראקוצי הראשון. גאבור בתלן, אשר שלט בשנים 1613–1629, סיכל ללא הרף את כל מאמצי הקיסר לדכא או לעקוף את נתיניו, וזכה למוניטין בחו"ל בכך שדגל במטרה הפרוטסטנטית. שלוש פעמים הוא ניהל מלחמה נגד הקיסר, פעמיים הוכרז כמלך הונגריה, ועל ידי שלום ניקולסבורג (31 בדצמבר 1621) השיג עבור הפרוטסטנטים אישור על חוזה וינה, ולעצמו שבע מחוזות נוספים בצפון הונגריה. יורשו של בתלן, ג'רג' ראקוצי הראשון, הצליח באותה מידה. הישגו העיקרי היה שלום לינץ (16 בספטמבר 1645), הניצחון הפוליטי האחרון של הפרוטסטנטיזם ההונגרי, שבו נאלץ הקיסר לאשר שוב את סעיפי שלום וינה. בנוסף, גאבור בתלן וג'רג' ראקוצי הראשון עשו רבות למען החינוך והתרבות, והעידן נקרא בצדק עידן הזהב של טרנסילבניה. הם הוציאו כסף על עיטור בירתם אלבה יוליה, שהפכה לחומת החומה העיקרית של הפרוטסטנטיות במזרח אירופה. בתקופת שלטונם טרנסילבניה הייתה גם אחת הבודדות במדינות אירופה שבהן קתולים, קלוויניסטים, לותרנים, ואוניטרים חיו בסובלנות הדדית. דתות אלו באופן רשמי, ואילו הנצרות האורתודוקסית, לעומת זאת נסבלה באופן לא רשמי.
נפילת אוראדיה לידי העות'מאנים שהתפשטו ב-27 באוגוסט 1660 סימנה את שקיעתה של נסיכות טרנסילבניה. כדי להתמודד עם האיום העות'מאני, המדיניות ההבסבורגית הייתה נחושה להשיג השפעה בשטח זה ואולי גם שליטה עליו. תחת הנסיך קמני, הדיאטה של טרנסילבניה הכריזה על התנתקות טרנסילבניה מהעות'מאנים (אפריל 1661) ופנתה לעזרה לווינה אך הסכם חשאי הבסבורגי–עות'מאני הביא להגברת ההשפעה ההבסבורגית באזור. לאחר תבוסת העות'מאנים בקרב וינה בשנת 1683, החלו ההבסבורגים בהדרגה לכפות את שלטונם על טרנסילבניה האוטונומית לשעבר. בעקבות הסכם קרלוביץ משנת 1699, טרנסילבניה צורפה רשמית להונגריה שבשליטת הבסבורג והייתה נתונה לשלטון הישיר של מושלי הקיסר. משנת 1711 ואילך אוחדה השליטה ההבסבורגית בטרנסילבניה, ונסיכי טרנסילבניה הוחלפו במושלים.