stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרדי ג'בארין
משחק

| --- | --- |
 משחק בתיאטרון נחיתת אונס - התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2003  חורף בקלנדיה ונולה צ'לטון - התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2004  רעולים - התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2004  האוהל האדום - תיאטרון הסמטה 2005  פלונטר - תיאטרון הקאמרי 2006  גפן בלדי - התיאטרון הקאמרי 2008  הסוף של אירופה - תיבת נוח - תיאטרון הנווי פוזנאן, פולין 2008  מלחמת אנשי אור באנשי חושך - פסטיבל אביניון 2009  העלמה והמוות - תיאטרון אל-מידאן - חיפה 2010, בהשתתפות ג'וליאנו מר במשחק.  היום לפני היום האחרון - תיאטרון הבימה - תל אביב 2011.  טווח הפספוס - התיאטרון הערבי-עברי ביפו 2012, כתיבה ובימוי. משחק בקולנוע אזור חופשי - בימוי עמוס גיתאי, 2005  נקם אחת משתי עיניי - בימוי אבי מוגרבי, 2005  הבועה - בימוי איתן פוקס, 2006  סוף שבוע בתל אביב - בימוי דרור זהבי, 2008  כרמל - בימוי עמוס גיתאי 2009  בדרך אל החתולים - בימוי חורחה גורביץ' 2009  מיראל בימוי ג'וליאן שנאבל, 2010  כידון בימוי עמנואל נקש, 2013:  משחק בטלוויזיה כוונות טובות - של אורי ברבש, 2008  האמת העירומה - של אורי ברבש, 2009  טקסי דרייבר - של איתן ענר, 2010  עבודה ערבית - של שי קפון וסייד קשוע, 2010  מינכן 72 - של דרור זהבי בערוץ צי. די. אף., 2012
הערות שוליים

↑  ליאור ליברובסקי,
פורסמו בהמועמדים לפרס אופיר, 30 ביולי 2008, אתר הרשות השנייה
↑  ההצגה "פלונטר" של הקאמרי תוצג בלונדון, 21 בינואר 2009, אתר "בידור"
↑  הצגה בבימוי עמוס גיתאי תפתח את פסטיבל אביניון, 6 ביולי 2009, אתר "בידור"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007453736305171  GND: 1061387739  ISNI: 0000 0001 0764 8852  LCCN: no2010178395  VIAF: 160338321   WorldCat (עם VIAF): 160338321 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית המדרש לרבנים בז'יטומיר

הבניין לשעבר של בית המדרש לרבנים בז'יטומיר ומשנת 1873 של הסמינר היהודי למורים, כיום הפקולטה להיסטוריה של הטבע של אוניברסיטת איוון פרנקו בז'יטומיר, רחוב פושקינסקה 42
בית המדרש לרבנים בז'יטומיר, שפעל בין 1847 ל-1873, שכן בפאתי העיר ז'יטומיר שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (באזור אוקראינה של ימינו), בתחום המושב היהודי. הוא הוקם, כמו בית המדרש המקביל לו בווילנה, במסגרת הרפורמות החינוכיות של 1844, שמטרתן הייתה להטמיע את היהודים באוכלוסייה הרוסית שמסביב ולהכשיר תלמידים למשרת רב מטעם הממשלה. על פי דברי שר החינוך הרוסי, הרוזן סרגיי אוברוב, מטרתם היחידה הייתה להכשיר מורים עבור בתי ספר יהודים של המדינה.
בתי המדרש היו פתוחים בפני "כל יהודי מכל מעמד שאינו צעיר מ-10 [ו]בעל נטייה ללימודי יהדות ולימודים כלליים". מספר התלמידים הכולל בשנות פעילותו היה מעט פחות מ-500.
מנהל בית הספר היה נוצרי, והיהודים שעמדו בראש המוסד נקראו "משגיחים".
סיבות להקמת בית המדרש לרבנים

הממשלה הרוסית החליטה לשנות את אורחות החיים של היהודים בממלכה. למטרה זו אורגן בשנת 1843 כינוס בסנקט פטרבורג כדי לדון בתוכניות הממשלה להקים רשת בתי ספר מודרניים לציבור היהודי. הרבנים שהשתתפו בכינוס היו מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר השלישי בחסידות חב"ד והרב יצחק בן חיים מוולוז'ין. תוצאת הכינוס הייתה הקמת רשת בתי ספר שמומנו על ידי המדינה ואשר כללו בתי ספר יסודיים ותיכוניים. גולת הכותרת הייתה הקמתם של שני בתי מדרש לרבנים בווילנה ובז'יטומיר. הממשלה והמשכילים ראו לנגד עיניהם רבנים שיהיו קרובים למודל של רב מודרני בגרמניה.
לצורך זה הסכימו השלטונות להקים את בתי המדרש בווילנה ובז'יטומיר.
צוות המורים

ברוסיה האימפריאלית היה לז'יטומיר מעמד שווה לווילנה כמרכז יהודי רשמי בתחום המושב; הממשלה הרוסית ראתה בז'יטומיר את מרכזה של האוכלוסייה היהודית של דרום-מערב רוסיה, כשם שווילנה נחשבה למרכז היהודי של צפון-מערבה של המדינה. לפיכך, רק בשתי ערים אלה התירו השלטונות הרוסיים הדפסת ספרים עבריים בין השנים 1845–1862, ושתיהן נבחרו על ידי השלטונות כמקום מושבם של בתי מדרש לרבנים שנוסדו ב-1847 במטרה לכפות על יהודי רוסיה חינוך חילוני בהתאם לשאיפותיה של תנועת ההשכלה היהודית.
בית המדרש לרבנים בז'יטומיר נחשב כפחות רוסי מבין השניים. מנהלו הראשון היה יעקב אייכנבוים, שכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-1861. ב-1862 החליף אותו חיים זליג סלונימסקי, שכיהן בראשות המוסד עד סגירתו ב-1873. המוסד נסגר משום שלא הצליח לדאוג שיהיו מספיק רבנים בעלי חינוך חילוני שיהיו מקובלים על הקהילות היהודיות.
בין המורים הידועים היו מרדכי סוחסטובר, חיים צבי לרנר שלימד עברית ודקדוק עברי גוטלובר, אליעזר צבי צווייפל שלימד תלמוד, צבי הירש פוליצ'ינצקי "מורה כתבי הקדש", צבי הירש סגל שלימד תלמוד בכיתות הגבוהות ועמנואל לוין שלימד גרמנית.
בין תלמידי המוסד הידועים: אברהם גולדפדן, שלמה מנדלקרן ויצחק יואל לינצקי.
היו גם מורים נוצרים שזכו להערכה רבה מצד התלמידים בשל השכלתם והגינותם. מורים אלה טיפחו אהבה לספרות ולהיסטוריה הרוסית.
בזיכרונותיהם שיבחו חיים זאב מרגליות ואברהם יעקב פאפירנא את המורים היהודים, במיוחד את אליעזר צווייפל, הירש סגל ומרדכי סוחסטובר.
הלימודים בבית המדרש

הלימודים בבית המדרש נמשכו שבע שנים. בשלוש השנים הראשונות למדו התלמידים לימודי חול המקבילים לתוכנית הלימודים של קדם גימנסיה רוסית (שפה רוסית, חשבון, גאוגרפיה) ולימודי קודש כמו תורה עם רש"י, נביאים ראשונים, ספר משלי וכדומה. בארבע השנים שלאחר מכן למדו לימודי חול מתקדמים יותר כמו היסטוריה, פיזיקה, שפות זרות. בתחום היהדות: טקסטים הלכתיים בסיסיים. בתום שבע השנים יכלו התלמידים להירשם לשנת לימודים שבה למדו הוראה או לשלוש שנים של לימוד תורני.
מעמדו של בית המדרש

היות שלימודי היהדות בבית המדרש לא היו ברמה גבוהה דיה, הקהילות היהודיות לא קיבלו את בוגריו. דוגמה בולטת לכך ניתן לראות בבחירות לרבנות אודסה. ב-1859 דיווח המושל הכללי של אודסה לפטרבורג ששני המועמדים לרבנות העיר שסיימו בהצטיינות את בית המדרש לרבנים בז'יטומיר לא קיבלו אפילו קול אחד מהקהילה היהודית באודסה.
למרות השם הרע שיצא לבית המדרש בקרב הקהילה האורתודוקסית, היו יהודים מז'יטומיר ששלחו את בניהם ללמוד במוסד, כדי להימנע מגיוסם לצבא; הם התייחסו לבית המדרש כרעה פחותה מהאלטרנטיבה.
מבנה בית המדרש

חיים זאב מרגליות מתאר בזיכרונותיו את בית המדרש בתחילתו: "להחצרים האלה לא היה תואר והדר, ושני הבתים בית מושב תלמידי הממשלה [=תלמידי הפנימייה] ובית הלשכות [=הכיתות], היו צרים מאד ואך בצמצום רב הכילו בקרבם את תלמידי ביהמד"ר, אשר מדי שנה בשנה עלה מספרם". בשלב מסוים שיפצו והרחיבו את בית המדרש. נשכרה חצר גדולה, ושם בנו את הכיתות. מספר התלמידים בפנימייה הוגדל ל-65, נבנה בית אבן גדול וכן חמישה בתי עץ.
התלמידים

חלק מן התלמידים התגוררו במעונות בשטח בית המדרש וקיבלו מלגות. תמורת מלגות אלה הם התחייבו לשרת כ"רב מִטַעם" או במשרות הוראה למשך מספר שנים אחרי תום לימודיהם. התלמידים שגרו במעונות היו במעקב צמוד של המשגיחים. חלק אחר מן התלמידים התגורר בבתי ההורים או בדירות, אותן מימנו מכספם, ובנוסף, מימנו גם את לימודיהם.
היו תלמידים שנשארו יותר משנה אחת באותה כיתה. לדברי מרגליות, "בלשכה השלישית ישב אתי יחד תלמיד אחד, אשר לפי ההגדה בא לבימדה"ר בשנה הראשונה להיפתחו, ויהי חמש שנים בלשכה הראשונה ואחרי זה ישב שבע שנים בלשכה השנייה ושלש שנים לפני כבר היה תלמיד הלשכה השלישית". הנוהג שהתיר לתלמידים להישאר בכיתה אחת אפילו כמה שנים בוטל עם כניסתו לתפקיד של מנהל חדש והרשו לתלמידים להישאר בכיתה אחת רק עד שנתיים. אם לא הצליח תלמיד מסוים לעבור את הבחינות סולק מבית הספר.
לתלמידים שהתגוררו במעונות יצא שם רע בז'יטומיר: הם התקוטטו בתיאטרון, גנבו, הלכו לפרוצות ופרסמו דברי גנאי על אשתו ובתו של הרב המקומי.
התלמידים ארגנו בחופשות תיאטרון שנקרא על שם העיירה ברדיצ'ב. הם העלו סדרת הצגות בפני משפחות החיילים שנפצעו או נהרגו בסבסטופול בזמן מלחמת קרים. את המחזות הם הציגו ברוסית, אוקראינית ויידיש. ההצגה האחרונה נכתבה על ידי וולף קמרש, תלמיד הכיתה השביעית והיא עסקה בביקורת חריפה על מוסד הקהל. מחזות אלו גרמו לשערורייה בקרב הקהילה היהודית, משום שהשחקנים עברו על איסור לא ילבש גבר בגדי אישה. (כל השחקנים היו גברים והם שיחקו גם את תפקידי הנשים). בנוסף לכך, קבעו הצנזורים בקייב, שיש לאסור על העלאת המחזה בשל תוכנו הראוי לגינוי. אירועים אלו גרמו להתנגדות גוברת והולכת מצד הקהילה המקומית לבית המדרש. ההתנגדות התחזקה משום שתלמידי בית המדרש הזדרזו בניסיון לאמץ לעצמם הופעה ומנהגים של משכילים, וכפי שהעיד אחד מבני המקום, במקום לפעול בעבודה יומיומית ובלתי מורגשת וביסודיות, הם יצאו בעצומות לדחיית הלבוש המסורתי ולאימוץ השפה הרוסית, וזאת באזור שבו דווקא השפה הפולנית הייתה נפוצה ואילו הרוסית זרה.
בשנה הראשונה לפתיחתו של בית המדרש למדו בו 23 תלמידים. על פי המסמכים שנשארו סיימו את בית המדרש בשנת הלימודים 1862/3 10 בוגרים מהמחלקה הרבנית ו-7 מהמחלקה הפדגוגית.
התלמידים > לבוש

התלמידים חויבו ללכת במדים דומים לאלה של התלמידים בבתי הספר של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, ואת הכיפה החליף כובע מצחייה.
התלמידים > סדר היום

תחילת שנת הלימודים הייתה קרובה לתאריך של ראש השנה העברי, אם כי נקבעה על פי לוח הזמנים של הגימנסיות. הלימודים היו מיום שני עד יום שישי ונמשכו מ-8 בבקר עד 14:30, ובהם היו ארבעה שיעורים שכל אחד נמשך שעה וחצי. בשבתות ובימי ראשון היו שלושה שיעורים שכללו חינוך דתי ומוסר. התפילות התקיימו בבוקר, אחר הצהריים לפני ארוחת הצהריים ובערב.
החוקרת ורנה דורן (Dohrn) מסכמת את ההישגים והכישלונות של בתי המדרש לרבנים בווילנה ובז'יטומיר בכך "שהם לא היו מקדשי הידע שעליהם חלמו התלמידים והמשכילים, אבל הם סיפקו לבחורים עניים רבים קורת גג מעל הראש, מיטה, בגדים חמים והשכלה רוסית-גרמנית-יהודית בנושאים חילוניים ודתיים, מבלי שיצטרכו להתנצר כדי להגיע להשכלה הזאת".
לקריאה נוספת

אברהם יעקב פאפירנא, זכרונות, בתוך: כל הכתבים, ערך לדפוס והוסיף אחרית דבר ישראל זמורה, תל אביב: מחברות לספרות, תשי"ב 1952, עמ' 194–222.
ח. מרגליות, זכרונות מימים עברו, ורשה: דפוס א' גינז, תרנ"ה 1895.
Verena Dohrn, "The rabbinical schools as institutions of socialization in Tsarist Russia", 1847-1873, Polin 14 (2001), 83-104.
Efim Melamed, "The Zhitomir rabbinical school: new materials and perspective", Polin 14 (2001), 105-115.
ChaeRan Y. Freeze, Jewish marriage and divorce in Imperial Russia, Hanover: Brandeis University Press, 2002.
הערות שוליים

↑  Efim Melamed, "The Zhitomir rabbinical school: new materials and perspective", Polin 14 (2001), 105-115 (להלן: "מלמד"), עמ' 106.
↑  Verena Dohrn, "The rabbinical schools as institutions of socialization in Tsarist Russia, 1847-1873, Polin 14 (2001), 83-104 (להלן: "דורן"), עמ' 84.
↑  דורן, עמ' 92.
↑  The vanished world of Lithuanian Jews, p. 8.
↑  ChaeRan Y. Freeze, Jewish marriage and divorce in Imperial Russia, Hanover: Brandeis University Press, 2002 (להלן: "פריז"), עמ' 98.
↑  ראו למשל: פארן, זלזול מורים, המליץ, 22 באוקטובר 1868.
↑  אברהם יעקב פאפירנא, זכרונות, בתוך: כל הכתבים, ערך לדפוס והוסיף אחרית דבר ישראל זמורה, תל אביב: מחברות לספרות, תשי"ב 1952, עמ' 196.
↑  פאפירנא, עמ' 214.
↑  מלמד, עמ' 113.
↑  דורן, עמ' 94.
↑  דורן, עמ' 95.
↑  פריז, עמ' 340.
↑  פריז, עמ' 102.
↑  מלמד, עמ' 112.
↑  ח. מרגליות, זכרונות מימים עברו. ורשה: דפוס א' גינז, תרנ"ה 1895, עמ' 26–27.
1 2  מרגליות, עמ' 27.
1 2  מלמד, עמ' 107.
↑  מלמד, עמ' 110.
1 2  מלמד, עמ' 111.
↑  דורן, עמ' 86.
↑  דורן, עמ' 91.
↑  דורן, עמ' 104.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987010360955905171
יוני חן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  10 באוגוסט 1953 תל אביב-יפו, ישראל 
 פטירה:  27 ביוני 1995 (בגיל 41) תל אביב-יפו, ישראל 
 שם לידה:  יונתן חנונו 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1971–1995 (כ־24 שנים)
 עיסוק:  דיבוב
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוני חן (נולד בשם יונתן חנונו; 10 באוגוסט 1953 – 27 ביוני 1995) היה שחקן, במאי, בובנאי ומדבב ישראלי.
ביוגרפיה

חן נולד ב-1953 בישראל למשפחה יוצאת חלב. עד גיל שבע חי עם משפחתו חמש שנים בקובה.
חן בוגר בית הספר לאמנויות תלמה ילין בגבעתיים. בצה"ל שירת בלהקת גייסות השריון. לאחר מכן למד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
שיחק בתיאטרון המרתף, בקבוצת התיאטרון של המרכז התיאטרוני בנווה צדק, בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, בתיאטרון הקאמרי ועוד.
השתתף בסרטים "הלהקה" (1978), "דיזנגוף 99" (1979) ו"חמש חמש" (1980), ובתוכנית "פרפר נחמד", בה דיבב את בץ בשנים 1982–1993.
חן הקים את אולפן הדיבוב "אולפנטו" ב-1991 במרתף בצפון רחוב בן-יהודה בתל אביב. לאחר מותו רכשו אולפני אלרום את אולפן הדיבוב שהקים.
חן היה שותף, בין השאר, בדיבוב התוכניות "נילס הולגרסון" (מולי, גורגו וגוסטב), "הקוסם מארץ עוץ" (איש הפח), "הנעלולים" (נעליז ונעל חרש), "הדרדסים" (רגזני, גנדרני, זללני, ישנוני, חלמני ופה גדול), "הדוד טוביה הטוב" (כל הדמויות), "קיסמון הקוסם", "בארץ הקטקטים", "קיד וידאו" (קיד), "דן-דין השופט" (בינו), "עמיקו וחבריו", "כח וידאו", "ממלכת כיעורוניה" (גרנלון), "נחשון", "לוני טונס" (אלמר פאד, סילבסטר החתול וטאז השד הטסמני), "עלילות תיאודור החמור", "איפה אפי?" ו"באטמן: איש העטלף", והסרטים "מסיכת התעתועים" ו"הרוח בערבי הנחל".
מותו

יוני חן נפטר ב-27 ביוני 1995 ממחלת האיידס. הותיר אחריו את בן זוגו, ארי.
חן נחשב לנפטר ממחלת האיידס הראשון מהקהילה הגאה בארץ, וכפי שהעידה על כך השחקנית אפי בן ישראל שהופיעה לצדו בתוכנית "פרפר נחמד" בריאיון משנת 2012: "חן היה טראומה כי זה היה ממקרי האיידס הראשונים בברנז'ה".
טקס כיבוי משואות והדלקת תקווה

מודעת פרסום לקראת הטקס
פוסטר הקורא להחזרתו של עופר קלדרון, קרוב משפחתו של ג'קי לוי אשר הנחה את הטקס
טקס כיבוי משואות והדלקת תקווה התקיים באמפי שוני במקביל לטקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות ה-76 בשנת 2024.
בניגוד לטקס הדלקת המשואות הממלכתי, בטקס זה עלו נציגים וכיבו 12 משואות לציון מחדל 7 באוקטובר, אובדן הביטחון האישי והפקרת המפונים והחטופים.
הטקס כלל ביקורת על התנהלות הממשלה וקריאה להשבת החטופים. משואה אחת הודלקה בטקס: משואת תקווה, ערבות הדדית ופדיון שבויים.
את הטקס הנחו לוסי אהריש וג'קי לוי (שבן משפחתו, עופר קלדרון, נחטף לעזה). האמנים שהשתתפו בטקס האלטרנטיבי היו רונה קינן, דרור קרן, דניאלה ספקטור, להקת "החצר האחורית" ונועה קולר.
הטקס שודר בשידור חי בטלוויזיה ובאינטרנט. האירוע מומן מתרומות אזרחיות.
ארגון הטקס

היוזמות והמארגנות קיימו את הטקס בערב יום העצמאות ה-76, כאקט מחאתי של משפחות חטופים ואזרחים המתנגדים לממשלה.
טקס כיבוי המשואות נערך במקביל לשידור טקס הדלקת המשואות השנתי בהר הרצל שהוקלט מראש והתקיים ללא קהל, ונתפס על ידי האופוזיציה כמפגן תעמולה של הממשלה במקום אירוע מאחד כפי שאמור להיות. על פי השבועון "האקונומיסט", שידור הטקס במקביל לטקס הדלקת המשואות הרשמי היה תקדימי ומשמעותי, ומסמל את הקרע הפנימי בחברה הישראלית.
שידור הטקס

לפני הטקס נאספו 60,000 חתימות של אזרחים שפנו למנכ"לי הערוצים כאן 11, קשת 12 ורשת 13 בבקשה שלא לשדר את טקס הדלקת המשואות הממלכתי, ובמקום זאת לשדר את הטקס החלופי.
הטקס שודר בקשת 12 במסך מפוצל במקביל לטקס הדלקת המשואות. כאן 11 ו-ynet העבירו את הטקס בשידור ישיר ובמקביל הוקרן באתרים שונים ברחבי הארץ.
מהלך הטקס

הטקס נערך באמפי שוני שבבנימינה. והשתתפו בו כ-1,400 איש.
הטקס נפתח במיצג קולי שכלל הקלטות אמיתיות של שיחות מצוקה למוקדי החירום השונים ממתקפת הפתע על ישראל, והמשיך לקריאת "נזכור" שחובר על ידי מכון שיטים והוקרא על ידי דרור קרן. לאחר מכן, 12 נציגים שונים החלו לכבות את 12 המשואות, כשכל אחד מהם נושא דברים אישיים.
עם תום כיבוי המשואות הוקרנו על מסך גדול תס"חים שנערכו על ידי מתנדבים בכיכר הבימה. התס"חים, שהתכתבו עם מסורת הטקס הממלכתי, נשאו אופי שונה וציינו את מספר החטופים בשבי החמאס – 132, ציירו שעון חול, את קריאת העזרה הבינלאומית SOS, וכן את המילה "הפקרה".
בסיום ההקרנה עלתה עינב צנגאוקר, אמו של החטוף מתן צנגאוקר, להדלקת משואה לתקווה, ערבות הדדית ופדיון שבויים.
בסוף הטקס הקריאו דרור קרן ונועה קולר את שמות 132 החטופים שעדיין מוחזקים בידי חמאס והקהל השיב בקריאות "עכשיו" לאחר כל שם.
במהלך הטקס הופיעה להקת "החצר האחורית" עם שירם "האם נדע להיוולד שוב מחדש" אותו כתב יענקל'ה רוטבליט, דניאלה ספקטור בשירה "אברהם", ורונה קינן בשירו של שאול טשרניחובסקי "אני מאמין" הטקס ננעל בשירת "התקווה".
מהלך הטקס > כיבוי המשואות

"משואת הפקרת הביטחון" - כיבתה גלית דן מקיבוץ ניר עוז, אמא של נויה דן ובתה של כרמלה דן, שנרצחו בקיבוץ, ושלושה מבני משפחתה נחטפו
"משואת הפקרת יישובי העוטף" - כיבו ליאור ועמוס אלון, תושבי קיבוץ בארי שניצלו מהטבח בקיבוץ
"משואת הפקרת חבל ארץ" - כיבתה יסמין פורת, שהייתה בפסטיבל "נובה" ובפרשת בני הערובה בבארי
"משואת היוהרה" - כיבה איל אשל, אביה של התצפיתנית רוני אשל, שנרצחה בחמ"ל במוצב נחל עוז
"משואת ההתנערות מאחריות" - כיבה תת-אלוף (מיל') דוד אגמון (76), שנלחם בקרבות בעוטף ב-7 באוקטובר
"משואת הפקרת האזרחים לגורלם" - כיבו טמיר רייכר, שהקים את "חמ"ל החילוץ וההצלה" ויזם את דיסקיות החטופים, ליאת קובריגרו ונעה זמברג קרסיק, ממקימות החמ"ל האזרחי
"משואת העקורים" - כיבתה מיכל להב, שפונתה מביתה בצפון ישראל יותר משבעה חודשים קודם לכן ועדיין לא שבה אליו
"משואת שחיקת משפחות המילואים" - כיבו דורון ושיר שבתאי, תושבי שדרות
"משואת הפקרת הביטחון האישי של הנשים בישראל" - כיבתה רביד מנשה, ממקימות המטה להכרה בפגיעה בנשים במלחמה
"משואת הפקרת בריאות הנפש" - כיבתה ד"ר דפנה שפט, פסיכיאטרית בשירות הציבורי
"משואת זילות החיים" כיבתה יעל אלון, אם שכולה מ-7 באוקטובר 2023 ובת שכולה ממלחמת יום הכיפורים.
"משואת הפקרת החטופים" - כיבו מרב סבירסקי, ששני הוריה נרצחו ב-7 באוקטובר, אחותו של איתי סבירסקי שנחטף ונרצח בשבי חמאס, וכרמית פלטי קציר, שאביה נרצח ב-7 באוקטובר, אימה נחטפה ושוחררה ואחיה אלעד קציר נחטף ונרצח בשבי החמאס.
מהלך הטקס > הדלקת משואה

"משואת התקווה" - הדליקה עינב צנגאוקר, אמו של מתן צנגאוקר, החטוף בעזה.
לאחר הטקס

הטקס שודר, בין השאר, בפני אלפי בני אדם בכיכר הבימה בתל אביב. בסיומו צעדו משתתפיו לאורך שדרות רוטשילד אל בית העצמאות (שדרות רוטשילד 16), שם קראו את מגילת העצמאות.
הערות שוליים

↑   עדי חשמונאי, טקס כיבוי משואות נערך באמפי שוני: "יש לנו עם אבל המדינה שלנו חטופה", באתר הארץ, 13 במאי 2024
1 2  ניצן שפיר, ‏132 חטופים בעזה: טקס יום העצמאות האלטרנטיבי של משפחות החטופים, באתר גלובס, 13 במאי 2024
↑  משפחות חטופים קיימו טקס אלטרנטיבי לטקס המשואות, באתר ‏מאקו‏, 13 במאי 2024
1 2 3 4  יואב איתיאל‏, "כיבוי משואות" במחאה על האירוע הממלכתי: "הטקס של הממשלה מזלזל בכולנו", באתר וואלה, 13 במאי 2024
↑  מתן וסרמן, ‏במקביל להר הרצל: טקס המשואות האלטרנטיבי התקיים בכיכר החטופים, באתר מעריב אונליין, 13 במאי 2024
↑  משפחות חטופים קיימו טקס אלטרנטיבי לטקס המשואות, באתר ‏מאקו‏, 13 במאי 2024
1 2   יסמין לוי, הערב שבו הערוצים הפכו רשמית לצפון קוריאה, באתר הארץ, 14 במאי 2024
1 2  עמית סלונים‏, הכול בחיים זו בחירה. ערוצי הטלוויזיה בחרו אתמול ללקק לביבי ולמירי רגב, באתר וואלה, 14 במאי 2024
↑  On Independence Day Israel is ripping itself apart, באתר The Economist, ‏14 במאי 2024
↑  משפחות מפונים לערוצי הטלוויזיה: "אל תשדרו את טקס יום העצמאות", באתר אייס, 7 במאי 2024
↑   יסמין לוי, טקס המשואות: הערב שבו הערוצים הפכו רשמית לצפון קוריאה, באתר הארץ, 14 במאי 2024
1 2  בטור אנושי: המיצג בטקס האלטרנטיבי של משפחות החטופים, באתר www.facebook.com
1 2 3  ליאור אל-חי, יעל צ'כנובר, "להציל אותם, ואת המדינה": טקס "כיבוי המשואות" של משפחות חטופים, באתר ynet, 13 במאי 2024
↑   עדי חשמונאי ובר פלג, טקס כיבוי משואות נערך באמפי שוני: "יש לנו עם אבל המדינה שלנו חטופה", באתר הארץ, 13 במאי 2024
↑  CANAAN LIDOR, Some families of hostages held in Gaza since October 7 mark Independence Day with alternative ceremony, The Times of Israel, ‏13 במאי 2024
↑  אבלות ופרידה | מכון שיטים | ארכיון החגים הקיבוצי, באתר chagim
↑  עינב צנגאוקר בטקס "כיבוי המשואות": יש לנו עם אבל המדינה שלנו חטופה", באתר ישראל היום, 13 במאי 2024
המצפה האירופי הדרומי

| --- | --- |
סמל המצפה האירופי הדרומיסמל המצפה האירופי הדרומי
 מידע כללי
 מדינה:  גרמניה 
 תחום שיפוט:  אוסטריהאיטליהאירלנדבלגיהבריטניהגרמניהדנמרקהולנדספרדפולין פורטוגלפינלנדצ'כיהצרפתשוודיהשווייץ צ'ילה
 תאריך הקמה:  1962 
 מנהל:  Xavier Barcons 
 מנכ"ל:  חאווייר ברקונס
 מטה מרכזי:  גרכינג, גרמניה
 עובדים:  700
 תקציב:  198 מיליון אירו
 ESO.org
 
המצפה האירופי הדרומי (באנגלית: European Southern Observatory, בקיצור ESO או איס"ו) הוא ארגון מחקר בין-ממשלתי לאסטרונומיה תצפיתית מהקרקע. הארגון, שנוסד בשנת 1962, מספק לאסטרונומים מתקני מחקר מהשורה הראשונה וגישה לשמי חצי הכדור הדרומי. נכון ל-2019 כולל הארגון 16 מדינות חברות: אוסטריה, איטליה, אירלנד, בלגיה, בריטניה, גרמניה, דנמרק, הולנד, ספרד, פולין, פורטוגל, פינלנד, צ'כיה, צרפת, שוודיה, ושווייץ. אוסטרליה היא שותפה אסטרטגית. ברזיל חתמה על הסכם ההצטרפות, אך טרם אישרה אותה. המצפים עצמם ממוקמים בצ'ילה שבדרום אמריקה, לה מעמד מיוחד. התקציב השנתי של איס"ו, המוענק לו על ידי המדינות החברות, עומד על כ-198 מיליון אירו, והארגון מעסיק כ-700 עובדים.
במהלך השנים בנה איס"ו והפעיל כמה מהטלסקופים הגדולים והמתקדמים ביותר טכנולוגית, ביניהם טלסקופ הטכנולוגיה החדשה (New Technology Telescope) (NTT), חלוץ ראשון בתחום האופטיקה הפעילה, והטלסקופ הגדול מאוד (VLT), הכולל ארבעה טלסקופים בעלי מראה ראשית בקוטר 8.2 מטרים כל אחד, וארבעה טלסקופי-עזר קטנים יותר. המערך המילימטרי הגדול באטקמה(Atacama Large Millimeter Array) (ALMA), הצופה ביקום באורכי גל בתחומי המילימטר והתת-מילימטר, הוא המצפה הקרקעי הגדול ביותר בעולם כיום. בנייתו הושלמה במרץ 2013 כחלק משיתוף פעולה בין-לאומי של אירופה (המיוצגת על ידי איס"ו), צפון אמריקה, מזרח אסיה וצ'ילה.
הטלסקופ הגדול במיוחד (Extremely Large Telescope, ELT), לו מראה בקוטר 39.3 מטר, נמצא כרגע בתהליכי בנייה. עם השלמת הבנייה ב-2024 יהיה ה-ELT הטלסקופ המחזיר אור הגדול ביותר בעולם. כוח איסוף האור שלו יאפשר מחקר מדוקדק של כוכבי לכת חוץ-שמשיים, של העצמים הראשונים ביקום, של חורים שחורים על-מסיביים, ושל מהות והתפלגות החומר האפל והאנרגיה האפלה השולטים ביקום.
בעזרת מתקני התצפית של איס"ו התגלו תגליות אסטרונומיות רבות, והורכבו מספר קטלוגים אסטרונומיים. בין התגליות המרכזיות ניתן למנות את העדות לחור השחור העל-מסיבי במרכז הגלקסיה שלנו, התפשטות היקום, כוכב הלכת פרוקסימה קנטאורי b שהתגלה באזור הישיב של הכוכב הקרוב אלינו ביותר, פרוקסימה קנטאורי.
היסטוריה

| מנכ"לי איס"ו |
| --- | --- |
Otto Heckmann: 1962–1969
Adriaan Blaauw: 1970–1974
Lodewijk Woltjer: 1975–1987
Harry van der Laan: 1988–1992
Riccardo Giacconi: 1993–1999
Catherine Cesarsky: 1999–2007
Tim de Zeeuw: 2007–2017
Xavier Barcons: 2017–היום
באביב 1953 הציעו האסטרונומים וולטר באדה(Walter Baade) ויאן אורט ממצפה ליידן (Leiden Observatory) שבהולנד את הרעיון להקמת מצפה גדול משותף לאסטרונומים אירופיים. ב-21 ביוני באותה שנה קיבץ אורט קבוצת אסטרונומים בליידן על מנת לדון ברעיון. מיד לאחר מכן דנו בהצעה בהרחבה בכנס בכרונינגן שבהולנד. ב-26 בינואר 1954 חתמו אסטרונומים משש מדינות אירופיות על ההכרזה על איס"ו, בה הביעו את רצונם להקמת מצפה אירופי בחצי הכדור הדרומי.
באותה תקופה, כל הטלסקופים המחזירים בעלי קוטר של שני מטרים ומעלה נמצאו בחצי הכדור הצפוני בלבד. ההחלטה על הקמת המצפה בחצי הכדור הדרומי נבעה מהצורך בצפייה בשמיים הדרומיים: כמה מנושאי המחקר, כמו החלקים המרכזיים של שביל החלב והעננים המגלניים, ניתנים לצפייה מחצי הכדור הדרומי בלבד.
אף שבתחילה תכננו להקים את המצפה בדרום אפריקה, שם כבר היו קיימים מספר מצפים אירופיים, בדיקות שנערכו בין השנים 1955 ו-1963 הראו שהרי האנדים מתאימים לכך יותר. ב-15 בנובמבר 1963 נבחרה צ'ילה כיעד עבור המצפה האירופי הדרומי. להחלטה קדמה ועידת איס"ו ב-5 באוקטובר 1962, בהשתתפות בלגיה, גרמניה, הולנד, צרפת ושוודיה. ב-1 בנובמבר 1962 נבחר אוטו הקמן (Otto Heckmann) כמנהלו הכללי הראשון של הארגון. ההתערבות הממשלתית בהקמת איס"ו הייתה חיונית עקב העלויות הגבוהות של משלחות חיפוש האתר. ההסכם שנחתם ב-1962 הושפע במידה רבה מ-CERN (הארגון האירופי למחקר גרעיני), בשל הדמיון הרב בין הארגונים.
ב-30 בנובמבר 1966 החל לפעול הטלסקופ הראשון של איס"ו, במצפה לה סייה (La Silla Observatory) בצ'ילה. מאחר ששני הארגונים עוסקים בפיתוח מכשור מתוחכם נועצו אנשי איס"ו פעמים רבות ב-CERN, וב-1970 נחתם הסכם שיתוף הפעולה בין איס"ו לבין CERN. מספר חודשים מאוחר יותר עברה מחלקת הטלסקופ של איס"ו לבניין השייך ל-CERN בז'נבה. המחלקות האירופיות של איס"ו עברו למשכנן החדש במטה איס"ו בגרכינג (ליד מינכן) שבגרמניה ב-1980.
היסטוריה > המדינות החברות

| מספר חברה | מדינה | תאריך הצטרפות | מידע נוסף |
| --- | --- | --- | --- |
| חברה מייסדת | בלגיה בלגיה | 5 באוקטובר 1962 | איס"ו ובלגיה |
| חברה מייסדת | גרמניה גרמניה | 1962 | איס"ו וגרמניה |
| חברה מייסדת | הולנד הולנד | 1962 | איס"ו והולנד |
| חברה מייסדת | צרפת צרפת | 1962 | איס"ו וצרפת |
| חברה מייסדת | שוודיה שוודיה | 1962 | איס"ו ושוודיה |
| 6 | דנמרק דנמרק | 1967 | איס"ו ודנמרק |
| 7 | שווייץ שווייץ | 1981 | איס"ו ושווייץ |
| 8 | איטליה איטליה | 24 במאי 1982 | איס"ו ואיטליה |
| 9 | פורטוגל פורטוגל | 27 ביוני 2000 | איס"ו ופורטוגל |
| 10 | בריטניה בריטניה | 8 ביולי 2002 | איס"ו ובריטניה |
| 11 | פינלנד פינלנד | 1 ביולי 2004 | איס"ו ופינלנד |
| 12 | ספרד ספרד | 1 ביולי 2006 | איס"ו וספרד |
| 13 | צ'כיה צ'כיה | 1 בינואר 2007 | איס"ו וצ'כיה |
| 14 | אוסטריה אוסטריה | 1 ביולי 2008 | איס"ו ואוסטריה |
| 15 | פולין פולין | 28 באוקטובר 2014 | איס"ו ופולין |
| 16 | אירלנד אירלנד | 9 באוקטובר 2018 | איס"ו ואירלנד |