stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המהפכה הגרמנית

חיילים מקיפים מהפכן קומוניסט בגרמניה, מאי 1919
המהפכה הגרמנית או מהפכת נובמבר הייתה סדרת מרידות ועימותים פוליטיים שהתחוללו בגרמניה מנובמבר 1918 ועד אוגוסט 1919, והביאו להתפטרותו של וילהלם השני, פירוק הקיסרות הגרמנית וכינון רפובליקת ויימאר. המהפכה הגרמנית הייתה אחת ממספר מהפכות שהתחוללו באירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1917–1923.
מהפכת נובמבר פרצה כאשר התברר לציבוריות הגרמנית כי תבוסתה הצבאית של גרמניה במלחמת העולם הראשונה בלתי נמנעת. במהפכה הגרמנית השתתפו מהפכנים והוגי דעות מזרמים שונים, ובהם רוזה לוקסמבורג, וילהלם פיק וקרל ליבקנכט. בשונה ממהפכת פברואר באימפריה הרוסית, במהלכה מועצות פועלים דומות לסובייטים תפסו את השלטון ברחבי המדינה, המהפכה הגרמנית לא הונהגה על ידי מפלגה אחת; כמו כן, בשונה מהמהפכה הבולשביקית ברוסיה, ניסיונות הקומוניסטים להרחיב את המהפכה נגד המונרכיה ולהפוך אותה למהפכה כללית נגד השיטה הקפיטליסטית במדינה - נכשלו בסופו של דבר, גם אם בשלבים מסוימים נראה היה כי הצלחתם אפשרית.
המהפכה החלה במרד המלחים בקיל, כאשר בעקבות מעצר מלחים שסירבו להשתתף בתקיפה של הצי נגד בעלות הברית, יצאו המונים במחאה נגד מעצרם וב-4 בנובמבר 1918 השתלטו על העיר. ידיעות על המהפכה התפשטו ברחבי צפון גרמניה וב-6 בנובמבר 1918 כבר הייתה המבורג בידי המהפכנים. ב-7 בנובמבר 1918 היו גם הנובר, בראונשווייג וקלן בידי המהפכנים. בלילה שבין 7–8 בנובמבר השתלטו מהפכנים בראשות קורט אייזנר על מינכן והכריזו על הקמת רפובליקה בבוואריה. ביממה שלאחר מכן השתלטו מהפכנים על כמעט כל ערי גרמניה העיקריות, למעט ברלין, ברסלאו וקניגסברג. ב-9 בנובמבר 1918 התפטר הקיסר ונמלט להולנד.
המהפכנים, בהשראת רעיונות קומוניסטיים וסוציאליסטים, לא מסרו את השלטון למועצות בסגנון סובייטי כפי שעשו הבולשביקים ברוסיה, משום שהנהגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) התנגדה ליצירתן. ה-SPD בחרה במקום זאת באספה לאומית שתהווה בסיס לשיטת ממשל פרלמנטרית. מחשש למלחמת אזרחים כוללת בגרמניה בין פועלים מיליטנטים לשמרנים ריאקציונרים, ה-SPD לא תכננה לשלול לחלוטין את המעמדות הגבוהים הגרמניים הישנים מכוחם וזכויותיהם. במקום זאת, היא ביקשה לשלב אותם בדרכי שלום במערכת סוציאל-דמוקרטית חדשה. במאמץ זה חיפשו אנשי SPD לכונן ברית עם הפיקוד העליון הגרמני. זה אפשר לצבא ולפרייקור (מיליציות לאומניות) לפעול עם מספיק אוטונומיה כדי לדכא את מרד הספרטקיסטים הקומוניסטי של 5–12 בינואר 1919 בכוח. אותה ברית של כוחות פוליטיים הצליחה לדכא התקוממויות שמאלניות בחלקים אחרים של גרמניה, וכתוצאה מכך המהפכה הושלמה לחלוטין עד סוף 1919.
הבחירות הראשונות לאספה הלאומית הגרמנית המכוננת החדשה (הידועה בכינויה האספה הלאומית של ויימאר) נערכו ב-19 בינואר 1919, והמהפכה הסתיימה למעשה ב-11 באוגוסט 1919, כאשר אומצה חוקת הרייך הגרמני (חוקת ויימאר).
מלחמת העולם וה-SPD > הפיצול של SPD

ככל שהמלחמה התארכה ומספר ההרוגים עלה, יותר חברי SPD החלו להטיל ספק בדבקות ב-Burgfrieden (הפוגה בפוליטיקה הפנימית) של 1914. ה-SPD התנגדה גם להחלשת הבית שהגיעה בעקבות פיטוריו של אריך פון פלקנהיין מתפקיד המפקד של המטה הכללי בשנת 1916. מחליפו, פאול פון הינדנבורג, הציג את תוכנית הינדנבורג שבאמצעותה נקבעו הלכה למעשה הנחיות המדיניות הגרמנית על ידי פיקוד הצבא העליון (בגרמנית: Oberste Heeresleitung), ולא על ידי הקיסר והקנצלר. הסגן של הינדנבורג, אריך לודנדורף, לקח על עצמו אחריות רחבה להנחיית מדיניות בזמן מלחמה שהייתה נרחבת. אף על פי שהקיסר והינדנבורג היו הממונים עליו, לודנדורף הוא שקיבל את ההחלטות החשובות. הינדנבורג ולודנדורף התמידו באסטרטגיות חסרות רחמים שמטרתן להשיג ניצחון צבאי, חתרו למטרות מלחמה מתפשטות ואגרסיביות והכניעו את החיים האזרחיים לצורכי המלחמה וכלכלת המלחמה. עבור כוח העבודה, פירוש הדבר היה לעיתים קרובות 12 שעות עבודה של ימי עבודה בשכר מינימלי עם מזון לא מספק. חוק שירות העזר אילץ את כל הגברים שאינם בכוחות המזוינים לעבוד.
לאחר פרוץ מהפכת פברואר הרוסית ב-1917, פרצו השביתות המאורגנות הראשונות במפעלי החימוש הגרמניים בחודשים מרץ ואפריל, כאשר כ-300,000 עובדים פתחו בשביתה. השביתה אורגנה על ידי קבוצה בשם "הסדרנים המהפכניים" (Revolutionäre Obleute), בראשות דוברם ריכרד מילר. הקבוצה יצאה מרשת של אנשי איגוד שמאל שלא הסכימו עם תמיכת המלחמה שהגיעה מהנהגת האיגוד. כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917 איימה בהתדרדרות נוספת בעמדתה הצבאית של גרמניה. הינדנבורג ולודנדורף קראו להפסיק את ההקפאה של התקפות על ספנות נייטרלית באוקיינוס האטלנטי, שהוטלה כאשר הלוסיטניה, ספינה בריטית שהובילה אזרחים אמריקאים, הוטבעה מול אירלנד ב-1915. החלטתם סימנה אסטרטגיה חדשה לעצור את זרימת הציוד האמריקאי לצרפת כדי לאפשר ניצחון גרמני (או לפחות הסדר שלום בתנאים גרמניים) לפני כניסת ארצות הברית למלחמה כלוחמת. הקיסר ניסה לפייס את האוכלוסייה בנאום הפסחא שלו ב-7 באפריל על ידי הבטחה לבחירות דמוקרטיות בפרוסיה לאחר המלחמה, אך חוסר התקדמות בהבאת המלחמה לסיום משביע רצון הקהה את השפעת נאומו. ההתנגדות למלחמה בקרב עובדי החימוש המשיכה להתגבר, ומה שהייתה חזית מאוחדת לטובת המלחמה התפצלה לשתי קבוצות מחולקות בחדות.
לאחר שהנהגת ה-SPD בפיקודו של פרידריך אברט הוציאה את מתנגדי המלחמה מהמפלגה, ב-9 באפריל 1917, הצטרפו הספרטקיסטים לרוויזיוניסטים, ביניהם אדוארד ברנשטיין, ולאנשי מרכז כגון קרל קאוטסקי, וייסדו תחת הנהגתו של הוגו האזה את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (USPD), שהתנגדה למלחמה. ה-SPD, עדיין בראשותו של פרידריך אברט, נודעה כעת כמפלגת הרוב הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (MSPD). ה-USPD דרשה סיום מיידי של המלחמה ודמוקרטיזציה נוספת של גרמניה, אך לא הייתה לה אג'נדה מאוחדת למדיניות חברתית. הליגה הספרטקיסטית, שעד אז התנגדה לפיצול המפלגה, היוותה כעת את האגף השמאלי של ה-USPD. גם ה-USPD וגם הספרטקיסטים המשיכו בתעמולה נגד המלחמה שלהם במפעלים, במיוחד במפעלי החימוש.
בקשה להפסקת אש ושינוי חוקה

לאחר הניצחון במזרח, פתח פיקוד הצבא העליון ב-21 במרץ 1918 במתקפת האביב שלו במערב כדי להפוך את המלחמה באופן מכריע לטובת גרמניה, אך עד יולי 1918, העתודות האחרונות שלהם אזלו, והתבוסה הצבאית של גרמניה הפכה לוודאית. כוחות מדינות ההסכמה השיגו מספר רב של ניצחונות רצופים במתקפת מאה הימים בין אוגוסט לנובמבר 1918 שהניבו הישגים טריטוריאליים עצומים על חשבון גרמניה. הגעתם של מספר רב של חיילים רעננים מארצות הברית הייתה גורם מכריע.
באמצע ספטמבר קרסה החזית הבלקנית. ממלכת בולגריה, בעלת ברית של האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית, נכנעה ב-27 בספטמבר. הקריסה הפוליטית של אוסטרו-הונגריה עצמה הייתה כעת רק עניין של ימים.
ב-29 בספטמבר, הודיע פיקוד הצבא העליון, במפקדת הצבא בספא, בלגיה, לקיסר וילהלם השני ולקנצלר הקיסרי הרוזן גאורג פון הרטלינג שהמצב הצבאי חסר סיכוי. לודנדורף אמר שהוא לא יכול להבטיח להחזיק בחזית עוד 24 שעות ודרש בקשה למדינות ההסכמה להפסקת אש מיידית. בנוסף, הוא המליץ לקבל את הדרישה העיקרית של וילסון להעמיד את הממשלה הקיסרית על בסיס דמוקרטי בתקווה לתנאי שלום נוחים יותר. זה אפשר לו להגן על המוניטין של הצבא הקיסרי ולהטיל את האחריות על הכניעה והשלכותיה ישירות לרגלי המפלגות הדמוקרטיות והרייכסטאג.
כפי שאמר לקציני המטה שלו ב-1 באוקטובר: "עכשיו הם חייבים לשכב על המיטה שהציעו אתנו".
כך נולדה מה שנקרא "אגדת דקירה בגב" (בגרמנית: Dolchstoßlegende), לפיה המהפכנים תקפו את הצבא הבלתי מנוצח מהעורף והפכו ניצחון כמעט ודאי לתבוסה.
למעשה, הממשלה הקיסרית והצבא הגרמני התנערו מאחריותם לתבוסה כבר מההתחלה וניסו להטיל את האשמה על הממשלה הדמוקרטית החדשה. הניסיון הזה מאומת על ידי הציטוט הבא באוטוביוגרפיה של וילהלם גרנר, יורשו של לודנדורף:
”הרגשתי בסדר גמור כשהצבא והפיקוד של הצבא נשארו חסרי אשמה ככל האפשר במשא ומתן על הפסקת האש העלובה הזו, שממנה לא ניתן היה לצפות לשום דבר טוב.”
בחוגים לאומניים נפל המיתוס על קרקע פורייה. עד מהרה הכפישו הלאומנים את המהפכנים (ואפילו פוליטיקאים כמו אברט שמעולם לא רצו מהפכה ועשו הכל כדי למנוע אותה) כ"פושעי נובמבר" (Novemberverbrecher). כאשר אדולף היטלר תכנן את ניסיון ההפיכה שלו ב-1923 בשיתוף עם לודנדורף, נבחר התאריך הסמלי של 9 בנובמבר (יום השנה להכרזת הרפובליקה אותה הוא ניסה להפיל) להשקתה.
אף על פי שהזדעזעו מהדיווח של לודנדורף ומהידיעות על התבוסה, מפלגות הרוב ברייכסטאג, במיוחד ה-SPD, היו מוכנות לקחת על עצמן את אחריות הממשלה בשעה האחת-עשרה. כמלוכני משוכנע, הרטלינג התנגד למסור את המושכות לרייכסטאג, לפיכך מינה הקיסר וילהלם השני את הנסיך מקס פון באדן לקנצלר הקיסרי החדש ב-3 באוקטובר. הנסיך נחשב לליברל, אך במקביל לנציג משפחת המלוכה. בקבינט שלו שלטו הסוציאל-דמוקרטים. הבולט והבכיר ביותר היה פיליפ שיידמן, כתת-מזכיר ללא תיק. למחרת, הממשלה החדשה הציעה לבעלות הברית את הפסקת האש שדרש לודנדורף.
רק ב-5 באוקטובר הודיעו לציבור הגרמני על המצב העגום שעמו הוא מתמודד. במצב הכללי של ההלם על התבוסה, שהפך כעת ברור, השינויים החוקתיים, שהוחלט עליהם רשמית על ידי הרייכסטאג ב-28 באוקטובר, נעלמו כמעט מעיניהם. מכאן ואילך, הקנצלר הקיסרי ושריו היו תלויים באמון הרוב הפרלמנטרי. לאחר שהפיקוד העליון עבר מהקיסר לממשלה הקיסרית, עברה הקיסרות הגרמנית ממונרכיה חוקתית למונרכיה פרלמנטרית. מבחינת הסוציאל-דמוקרטים, מה שמכונה חוקת אוקטובר עמדה בכל המטרות החוקתיות החשובות של המפלגה. אברט כבר ראה ב-5 באוקטובר את יום ההולדת של הדמוקרטיה הגרמנית מאז שהקיסר ויתר על השלטון מרצונו ולכן הוא ראה במהפכה מיותרת.
אגרת שלישית של וילסון ופיטוריו של לודנדורף

בשלושת השבועות שלאחר מכן, הנשיא האמריקני וודרו וילסון הגיב לבקשה להפוגה בשלוש אגרות דיפלומטיות. כתנאי מוקדם למשא ומתן, הוא דרש את נסיגת גרמניה מכל השטחים הכבושים, הפסקת פעילות הצוללות ו (במרומז) התפטרות הקיסר. דרישה אחרונה זו נועדה להפוך את תהליך הדמוקרטיזציה לבלתי הפיך.
לאחר האגרת השלישית של 24 באוקטובר שינה הגנרל לודנדורף את דעתו והכריז על תנאי בעלות הברית בלתי מקובלים. כעת הוא דרש את חידוש המלחמה שעליה הכריז כאבודה רק חודש אחד קודם לכן. תוך כדי הדיון בבקשה להפוגה, הבינו מדינות ההסכמה את חולשתה הצבאית של גרמניה. החיילים הגרמנים ציפו שהמלחמה תסתיים והיו להוטים לחזור הביתה. הם בקושי היו מוכנים להילחם בקרבות נוספים, והעריקות גברו.
לעת עתה, הממשלה הקיסרית נשארה בשליטה והחליפה את לודנדורף כראש אגף המבצעים בגנרל גרנר. לודנדורף נמלט עם מסמכים מזויפים לשוודיה הנייטרלית. ב-5 בנובמבר הסכימו מדינות ההסכמה לפתוח במשא ומתן להפוגה, אך לאחר האגרת השלישית, חיילים רבים והאוכלוסייה הכללית האמינו כי על הקיסר להתפטר כדי להשיג שלום.
מהפכה > התפשטות המהפכה לכל הקיסרות הגרמנית

בסביבות 4 בנובמבר התפזרו משלחות המלחים לכל הערים הגדולות בגרמניה. עד 7 בנובמבר, המהפכה השתלטה על כל ערי החוף הגדולות כמו גם הנובר, בראונשווייג, פרנקפורט ומינכן. במינכן, "מועצת פועלים וחיילים" אילצה את לודוויג השלישי, מלך בוואריה האחרון, להוציא את הצהרת אניף. בוואריה הייתה המדינה החברה הראשונה בקיסרות הגרמנית שהוכרזה כמדינה מדינת בוואריה, על ידי קורט אייזנר מ-USPD שטען כי לודוויג השלישי ויתר על כסאו באמצעות הצהרת אניף. בימים הבאים ויתרו השליטים השושלתיים של כל שאר המדינות הגרמניות; עד סוף החודש, כל 22 המונרכים הגרמנים הודחו.
מועצות הפועלים והחיילים היו מורכבות כמעט לחלוטין מחברי MSPD ו-USPD. התוכנית שלהם הייתה דמוקרטיה, פציפיזם ואנטי-מיליטריזם. מלבד המשפחות השושלות, הם שללו רק מהפיקודים הצבאיים את כוחם וזכותם. חובותיהם של הממשל האזרחי הקיסרי ונושאי תפקידים כמו משטרה, מינהלים עירוניים ובתי משפט לא קוצרו או הפריעו להם. כמעט ולא היו החרמות של רכוש או כיבוש של מפעלים, כי צעדים כאלה היו צפויים מהממשלה החדשה. כדי ליצור רשות מבצעת המחויבת למהפכה ולעתיד הממשלה החדשה, המועצות טענו לפי שעה רק לקבל את הפיקוח על הממשל מידי הפיקודים הצבאיים.
כך הצליחה ה-MSPD להקים בסיס איתן ברמה המקומית. אבל בעוד המועצות האמינו שהן פועלות לטובת הסדר החדש, מנהיגי המפלגה של ה-MSPD ראו בהם גורמים מטרידים להחלפת שלטון בדרכי שלום שהם שיערו שכבר התרחש. יחד עם מפלגות המעמד הבינוני, הם דרשו בחירות מהירות לאספה לאומית שתקבל את ההחלטה הסופית על חוקת המדינה החדשה. זה הביא במהרה את ה-MSPD לאופוזיציה עם רבים מהמהפכנים. במיוחד ה-USPD השתלט על הדרישות שלהם, אחת מהן הייתה לדחות את הבחירות כמה שיותר זמן כדי לנסות להשיג עובדה מוגמרת שעמדה בציפיות של חלק גדול מכוח העבודה.
הרגשות המהפכניים לא השפיעו במידה ניכרת על אדמות המזרח של האימפריה, מלבד מקרים בודדים של תסיסה בברסלאו ובקניגסברג. חוסר שביעות רצון בין-אתנית בקרב גרמנים ופולנים בני מיעוטים בקצוות המזרחיים של שלזיה, שדוכאה זה מכבר בגרמניה הווילהלמינית, תוביל בסופו של דבר למרידות שלזיה.
מהפכה > תגובות בברלין

אברט הסכים עם הנסיך מקסימיליאן שיש למנוע מהפכה חברתית ושיש לקיים את צו המדינה בכל מחיר. בארגון מחדש של המדינה רצה אברט לנצח את מפלגות המעמד הבינוני שכבר שיתפו פעולה עם ה-SPD ברייכסטאג ב-1917, כמו גם את האליטות הוותיקות של הקיסרות הגרמנית. הוא רצה למנוע את רוח הרפאים של הקצנה של המהפכה בקו הרוסי והוא גם חשש שמצב האספקה הרעוע עלול לקרוס, ולהוביל להשתלטות של מהפכנים חסרי ניסיון על הממשל. הוא היה בטוח שה-SPD תוכל ליישם את תוכניות הרפורמה שלה בעתיד, הודות לרוב הפרלמנטרי שלה.
אברט עשה כמיטב יכולתו לפעול בהסכמה עם המעצמות הישנות והתכוון להציל את המלוכה. כדי להפגין הצלחה מסוימת לתומכיו, הוא דרש את התפטרות הקיסר החל מ-6 בנובמבר. אבל וילהלם השני, עדיין במטה שלו בספא, שיחק על הזמן. לאחר שמדינות ההסכמה הסכימו להפסקת המשא ומתן באותו יום, הוא קיווה לחזור לגרמניה בראש הצבא ולדכא את המהפכה בכוח.
על פי זכרונותיו של הנסיך מקסימיליאן, אברט הכריז ב-7 בנובמבר, "אם הקייזר לא יוותר, המהפכה החברתית היא בלתי נמנעת. אבל אני לא רוצה אותה, אכן אני שונא אותה כמו חטא". (בגרמנית: "Wenn der Kaiser nicht abdankt, dann ist die soziale Revolution unvermeidlich. Ich aber will sie nicht, ja, ich hasse sie wie die Sünde.") הקנצלר תכנן לנסוע לספא ולשכנע את הקיסר באופן אישי בצורך להתפטר. אבל תוכנית זו נעקפה בשל המצב שהידרדר במהירות בברלין.
מהפכה > שבת, 9 בנובמבר 1918: שני הכרזות על רפובליקה

כדי להמשיך לשלוט במצב, פרידריך אברט דרש לעצמו את תפקיד הקנצלר ב-9 בנובמבר אחר הצהריים, יום התפטרותו של הקיסר.
הידיעה על ההתפטרות הגיעה מאוחר מכדי לעשות רושם על המפגינים. איש לא נענה לפניות הציבור. יותר ויותר מפגינים דרשו ביטול מוחלט של המלוכה. קרל ליבקנכט, שזה עתה שוחרר מהכלא, חזר לברלין והקים מחדש את הליגה הספרטקיסטית ביום הקודם. בארוחת צהריים ברייכסטאג, נודע לסגן יו"ר ה-SPD, פיליפ שיידמן, כי ליבקנכט תכנן את ההכרזה על רפובליקה סוציאליסטית. שיידמן לא רצה להשאיר את היוזמה לספרטקיסטים וללא עיכובים נוספים, הוא יצא אל מרפסת הרייכסטאג. משם, הוא הכריז על רפובליקה בפני המוני אנשים מפגינים בסמכותו (בניגוד לרצונו המפורש של אברט). כמה שעות לאחר מכן דיווחו העיתונים בברלין כי בלוסטגרטן של ברלין - כנראה בערך באותו זמן - הכריז ליבקנכט על רפובליקה סוציאליסטית, שאותה אישר ממרפסת של ארמון העיר ברלין בפני קהל שנאסף בסביבות השעה 16:00.
באותה תקופה, כוונותיו של קרל ליבקנכט לא היו ידועות לציבור. הדרישות של הליגה הספרטציסטית מ-7 באוקטובר לשינוי מבני מרחיק לכת של הכלכלה, הצבא ומערכת המשפט – בין היתר על ידי ביטול עונש המוות – טרם פורסמו. סלע המחלוקת הגדול ביותר עם ה-SPD היה דרישתם של הספרטקיסטים לכינון "עובדות פוליטיות בלתי ניתנות לשינוי" בשטח באמצעים חברתיים ואחרים לפני בחירת אספה מכוננת, בעוד שה-SPD רצה להשאיר את ההחלטה על מערכת כלכלית עתידית לאספה.
אברט עמד בפני דילמה. הכרוז הראשון שפרסם ב-9 בנובמבר הופנה "לאזרחי גרמניה".
אברט רצה להוציא את העוקץ ממצב הרוח המהפכני ולעמוד בדרישות המפגינים לאחדות מפלגות העבודה. הוא הציע ל-USPD השתתפות בממשלה והיה מוכן לקבל את ליבקנכט כשר. ליבקנכט בתורו תבע את השליטה של מועצות העובדים על הצבא. יו"ר USPD הוגו האזה היה בקיל והדיונים נמשכו. צירי ה-USPD לא הצליחו להגיע להחלטה באותו יום.
ההודעה המוקדמת על התפטרותו של הקיסר, כניסתו של אברט לתפקיד הקנצלר, וגם הכרזת הרפובליקה של שיידמן לא כוסו על ידי החוקה. כל אלה היו פעולות מהפכניות של גיבורים שלא רצו מהפכה, אך בכל זאת נקטו בפעולה. אולם, באותו ערב התרחשה פעולה מהפכנית של ממש, שלימים תתברר כי הייתה לשווא.
בסביבות השעה 20:00 כבשה את הרייכסטאג קבוצה של 100 צירים מהפכניים מהמפעלים הגדולים יותר בברלין. בראשות דובריהם ריכרד מילר ואמיל בארת, והקימו פרלמנט מהפכני. רוב הצירים המשתתפים כבר התפרסמו כמנהיגים במהלך השביתות מוקדם יותר באותה השנה. הם לא סמכו על הנהגת ה-SPD ותכננו הפיכה ל-11 בנובמבר ללא תלות במרד המלחים, אך הופתעו מהאירועים המהפכניים מאז קיל. כדי לחטוף את היוזמה מאברט, החליטו כעת להכריז על בחירות למחרת. באותו יום ראשון, כל מפעל בברלין וכל גדוד היו צריכים לבחור מועצות פועלים וחיילים שהיו אמורים בתורם לבחור ממשלה מהפכנית מחברי שתי מפלגות העבודה (SPD ו-USPD). מועצת צירי העם הזו (Rat der Volksbeauftragten) הייתה אמורה להוציא לפועל את החלטות הפרלמנט המהפכני שכן המהפכנים התכוונו להחליף את תפקידו של אברט כקנצלר ונשיא.
מהפכה > יום ראשון, 10 בנובמבר: נבחרות מועצות מהפכניות, שביתת הנשק

עוד באותו ערב שמעה הנהגת ה-SPD על התוכניות הללו. מאחר שלא ניתן היה למנוע את הבחירות ואת ישיבת המועצות, שלח אברט דוברים לכל גדודי ברלין ולמפעלים באותו לילה ובשעות הבוקר שלמחרת. הם היו אמורים להשפיע על הבחירות לטובתו ולהכריז על השתתפותה המיועדת של ה-USPD בממשלה.
בתורו, פעילויות אלה לא חמקו מתשומת לבם של ריכרד מילר ומנהלי האמונים המהפכניים. משראו כי אברט ינהל גם את הממשלה החדשה, הם תכננו להציע לאספה לא רק בחירת ממשלה, אלא גם מינוי ועדת פעולה. ועדה זו הייתה אמורה לרכז את פעילות מועצות העובדים והחיילים. לבחירות האלה, הנציגים כבר הכינו רשימה של שמות שבהם ה-SPD לא היה מיוצג. באופן זה, הם קיוו להקים גוף פיקוח מקובל עליהם וצופה בממשלה.
באספה שהתכנסה ב-10 בנובמבר בקרקס בוש, עמדו הרוב לצד ה-SPD: כמעט כל מועצות החיילים וחלק גדול מנציגי העובדים. הם חזרו על הדרישה ל"אחדות מעמד הפועלים" שהועלתה על ידי המהפכנים ביום הקודם וכעת השתמשו במוטו זה כדי לדחוף את הקו של אברט. כמתוכנן, שלושה חברים מכל מפלגה סוציאליסטית נבחרו ל"מועצת נציגי העם": מה-USPD, היו"ר שלהם הוגו האזה, הצירים וילהלם דיטמן ואמיל בארת למנהלי המהפכה; מה-SPD אברט, שיידמן והציר ממגדבורג אוטו לנדסברג.
הצעתם של הנציגים לבחור ועד פעולה הפתיעה בנוסף את הנהגת ה-SPD והחלה ויכוחים סוערים. אברט הצליח לבסוף למלא את "המועצה המבצעת של מועצות עובדים וחיילים" בת 24 חברים באותה מידה בחברי SPD ו-USPD. בראש המועצה המבצעת היו ריכרד מילר וברוטוס מולקנבור.
בערב 10 בנובמבר, נערכה שיחת טלפון בין אברט לגנרל וילהלם גרנר, המפקד הכללי החדש הראשון בספא, בלגיה. בהבטחת אברט את תמיכת הצבא, ניתנה לגנרל הבטחתו של אברט להחזיר את ההיררכיה הצבאית, ובעזרת הצבא, לפעול נגד המועצות.
במהומה של היום הזה, הסכמתה של ממשלת אברט לתנאים הקשים של מדינות ההסכמה להפוגה, לאחר דרישה מחודשת של הפיקוד העליון, נעלמה כמעט מעיניו. ב-11 בנובמבר, ציר מפלגת המרכז מתיאס ארצברגר, בשם ברלין, חתם על הסכם שביתת הנשק ביער קומפיין, צרפת, ומלחמת העולם הראשונה הגיעה לסיומה.
מהפכה > שלטון כפול

אף על פי שאברט שמר את השליטה המכרעת של ה-SPD, הוא לא היה מרוצה מהתוצאות. הוא לא ראה בפרלמנט המועצה ובמועצה המבצעת מועילים, אלא רק כמכשולים המונעים מעבר חלק למקיסרות לשיטת ממשל חדשה. כל הנהגת ה-SPD לא בטחה במועצות ולא באליטות הישנות בצבא ובממשל, והן העריכו במידה ניכרת את נאמנותה של האליטה הישנה לרפובליקה החדשה. מה שהטריד את אברט יותר מכל היה שהוא לא יכול היה כעת לפעול כקנצלר מול המועצות, אלא רק כיושב ראש ממשלה מהפכנית. אף על פי שהוא תפס את ההובלה של המהפכה רק כדי לבלום אותה, השמרנים ראו בו בוגד.
בתיאוריה, המועצה המבצעת הייתה המועצה הבכירה ביותר של המשטר המהפכני ולכן מילר ראש המדינה של "הרפובליקה הסוציאליסטית של גרמניה" המוצהרת החדשה. אלא שבפועל, יוזמת המועצה נחסמה במאבקי כוח פנימיים. המועצה הפועלת החליטה לזמן "ועידת מועצת הרייך" בדצמבר לברלין. בשמונה השבועות של שלטון כפול של מועצות וממשלת רייך, האחרונה תמיד הייתה כוח דומיננטי. אף על פי שהאזה היה רשמית יושב ראש במועצה עם שוויון זכויות, כל ההנהלה ברמה הגבוהה יותר דיווחה רק לאברט.
ה-SPD דאגה שהמהפכה תסתיים ברפובליקת מועצות (סובייטית), בעקבות הדוגמה הרוסית. עם זאת, הסכם אברט-גרנר הסודי לא העביר את חבר הקצינים לתמיכה ברפובליקה. ככל שהתנהגותו של אברט הפכה יותר ויותר תמוהה בעיני הפועלים המהפכנים, החיילים והסדרנים שלהם, איבדה הנהגת ה-SPD יותר ויותר את אמון תומכיה, מבלי שזכתה לאהדה מצד מתנגדי המהפכה בימין.
מהפכה > הסכם שטינס-לגין

המהפכנים חלקו ביניהם לגבי המערכת הכלכלית והפוליטית העתידית. גם SPD וגם USPD העדיפו להציב לפחות את התעשייה הכבדה תחת שליטה דמוקרטית. האגפים השמאליים של שתי המפלגות והצירים המהפכניים רצו ללכת מעבר לכך ולהקים "דמוקרטיה ישירה" במגזר הייצור, עם נציגים נבחרים השולטים בכוח הפוליטי. זה לא היה רק האינטרס של ה-SPD למנוע דמוקרטיה של המועצה; אפילו האיגודים היו מיותרים בעיני המועצות.
כדי למנוע התפתחות זו, מנהיגי האיגודים תחת קרל לגין ונציגי התעשייה הגדולה תחת הוגו שטינס וקרל פרידריך פון זימנס נפגשו בברלין בין ה-9 ל-12 בנובמבר. ב-15 בנובמבר הם חתמו על הסכם עם יתרונות לשני הצדדים: נציגי האיגודים הבטיחו להבטיח ייצור מסודר, להפסיק שביתות פרועות, להדוף את השפעת המועצות ולמנוע הלאמה של אמצעי הייצור. המעסיקים מצדם הבטיחו להנהיג יום עבודה של שמונה שעות, אותו דרשו העובדים לשווא במשך שנים. המעסיקים הסכימו לטענת האיגוד לייצוג בלעדי ולהכרה מתמשכת באיגודי העובדים במקום המועצות. שתי הצדדים הקימו "וועדה מרכזית לשמירה על הכלכלה" (Zentralausschuss für die Aufrechterhaltung der Wirtschaft).
"ועדת בוררות" (Schichtungsausschuss) הייתה אמורה לתווך בסכסוכים עתידיים בין מעסיקים ואיגודי עובדים. מעתה ועדות יחד עם ההנהלה היו אמורות לפקח על הסדרי השכר בכל מפעל עם יותר מ-50 עובדים.
בהסדר זה השיגו האיגודים את אחת מדרישותיהם הוותיקות, אך ערערו את כל המאמצים להלאמת אמצעי הייצור וחיסלו במידה רבה את המועצות.
מהפכה > תנועת ממשלה ומועצה זמנית

הרייכסטאג לא זומן מאז 9 בנובמבר. מועצת צירי העם והמועצה המבצעת החליפו את הממשלה הישנה, אך המנגנון המנהלי הקודם נותר ללא שינוי. עובדי המדינה שמרו כולם על תפקידיהם והמשיכו לעשות את עבודתם ברוב המובנים ללא שינוי.
ב-12 בנובמבר פרסמה מועצת נציגי העם את תוכנית הממשל הדמוקרטי והחברתי שלה. היא הסירה את מצב המצור והצנזורה, ביטלה את ה"Gesindeordnung" ("כללי המשרתים" ששלטו ביחסים בין משרת לאדון) והנהיגה זכות בחירה אוניברסלית מגיל 20 שנה ואילך, לראשונה לנשים. ניתנה חנינה לכל האסירים הפוליטיים. הותקנו תקנות לחופש ההתאגדות, ההתכנסות והעיתונות. יום עבודה של שמונה שעות הפך לחוק על בסיס הסכם שטינס-לגין, והטבות בגין אבטלה, ביטוח סוציאלי ופיצויי עובדים הורחבו.
בהתעקשות של נציגי ה-USPD, מועצת נציגי העם מינתה "ועדת הלאום" שכללה בין היתר את קרל קאוטסקי, רודולף הילפרדינג ואוטו הואה. ועדה זו הייתה אמורה לבחון אילו ענפים "מתאימים" להלאמה ולהכין את הלאמת תעשיית הפחם והפלדה. המועצה ישבה עד 7 באפריל 1919, ללא כל תוצאה מוחשית. "גופי ניהול עצמיים" הותקנו רק בכריית פחם ואשלג ובתעשיית הפלדה. מגופים אלו קמו העבודות הגרמניות המודרניות או ועדות המפעלים. הפקעות סוציאליסטיות לא יצאו לדרך.
הנהגת ה-SPD עבדה עם הממשל הישן ולא עם מועצות העובדים והחיילים החדשות, כי היא ראתה שהם לא מסוגלים לספק כראוי את צורכי האוכלוסייה. החל מאמצע נובמבר, זה גרם לעימותים מתמשכים עם מועצת הפועלים. מכיוון שהמועצה שינתה את עמדתה ללא הרף בעקבות מי שייצג אותה באותה העת, אברט נסוג מעוד ועוד אחריות שתכננה לסיים את "ההתערבות והפעילות" של המועצות בגרמניה לתמיד. אבל אברט והנהגת ה-SPD העריכו במידה ניכרת לא רק את כוחה של תנועת המועצה אלא גם של הליגה הספרטקיסטית. לליגה הספרטקיסטית, למשל, מעולם לא הייתה שליטה על תנועת המועצה כפי שסברו השמרנים וחלקים מה-SPD.
בלייפציג, המבורג, ברמן, קמניץ וגותה, מועצות הפועלים והחיילים לקחו את הנהלות העיר תחת שליטתם. בנוסף, בבראונשווייג, דיסלדורף, מילהיים על הרוהר וצוויקאו, נעצרו כל עובדי המדינה הנאמנים לקיסר. בהמבורג ובברמן הוקמו "המשמרות האדומים" שנועדו להגן על המהפכה. המועצות הדיחו את ניהול מפעל ליאונה, מפעל כימי ענק ליד מרסבורג. המועצות החדשות מונו לעיתים קרובות באופן ספונטני ושרירותי ולא היו להן ניסיון ניהולי כלשהו. אבל רוב המועצות הגיעו להסדרים עם המינהלות הישנות ודאגו שהחוק והסדר יוחזרו במהירות. לדוגמה, מקס ובר היה חלק ממועצת העובדים של היידלברג, והופתע לטובה שרוב החברים היו ליברלים גרמנים מתונים. המועצות השתלטו על חלוקת המזון, על כוח המשטרה ועל הלינה והאספקה של חיילי הקו הקדמי שחזרו הביתה בהדרגה.
המנהלים הקיסריים לשעבר והמועצות היו תלויים זה בזה: לראשונים היה הידע והניסיון, לאחרונים היה כוח פוליטי. ברוב המקרים נבחרו חברי SPD למועצות שראו בתפקידם פתרון ביניים. עבורם, כמו גם עבור רוב האוכלוסייה הגרמנית בשנים 1918–1919, הכנסת רפובליקת מועצות מעולם לא הייתה בעיה, אבל אפילו לא ניתנה להם הזדמנות לחשוב על זה. רבים רצו לתמוך בממשלה החדשה וציפו שהיא תבטל את המיליטריזם ואת המדינה האוטוריטרית. בהיותם עייפים מהמלחמה וקיוו לפתרון שלום, הם העריכו חלקית את ההישגים המהפכניים.