stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפוקליפסה עכשיו
הפקת הסרט > קדם הפקה

בתחילת ניסיונות ההפקה היה ג'ורג' לוקאס מיועד לביים את הסרט. הוא תכנן את הצילומים לאחר סיום סרט המדע הבדיוני "THX 1138", שאמורים היו להסתיים ב-1971. הקולנוען גארי קורץ נשלח בחיפוש אחר אתרי צילומים שונים. לטענתו, המקום היחיד ששילב ג'ונגל ומסוקים זמינים היה הפיליפינים. בתחילה שיתפו פעולה עם חברת ההפקה סרטי קולומביה, אך ככל שהחלו ההכנות לצילום להתקדם, חששה קולומביה מצילום "קומדיה על מלחמת וייטנאם" בעוד המלחמה בעיצומה. אז תכנן לוקאס לצלם את הסרט בתקציב נמוך, במצלמת 16 מ"מ בצורה מעין תיעודית, ולשלוח צוות יפני לצלם בווייטנאם עצמה, דבר שהיה בלתי אפשרי לצוות אמריקני. בשלב זה החל לוקאס לקדם את רעיונו ל"סרט על רוק'נרול" שהיה לבסוף ל"אמריקן גרפיטי", והפקת "אפוקליפסה עכשיו" נדחתה. ב-1974 חזר קופולה ועיין ברעיון. לוקאס היה שקוע ביצירת "מלחמת הכוכבים" ואף מיליוס לא היה פנוי. קופולה החליט לביים את הסרט בעצמו. הוא זנח את רעיון הצילום ב-16 מ"מ, והחליט ליצור סרט "שיעניק לצופה את כל הכוח והיופי שהקולנוע מסוגל להעניק", ו"ייקח את הקהל לחוויה ללא תקדים של המלחמה, שיגרום לו להגיב כמו אלו שחוו את המלחמה" בחודשים הבאים חיפשו אנשיו של קופולה אתרי צילום בפיליפינים, וקופולה עצמו עסק בשינויים מהותיים בתסריט, כשהוא מנסה למצוא מימון לסרט. ליהוק השחקנים החל באותו השלב. מרלון ברנדו היה בחירתו של קופולה לתפקיד קורץ מלכתחילה, אך תפקידו של וילארד היה קשה יותר לליהוק. סטיב מקווין היה הבחירה הראשונית, אך הוא סירב. כן סירבו לתפקיד אל פצ'ינו, ג'ק ניקולסון, רוברט רדפורד וג'יימס קאן. מרטין שין, שעשה רושם חיובי על קופולה בעת מבחני הבד לסרט "הסנדק" הביע עניין, אך היה עמוס מכדי לקבל את התפקיד, ולבסוף לוהק הרווי קייטל.
כצלם הסרט נבחר ויטוריו סטוררו, שהיה ידוע בשל עבודתו עם במאים אירופים כברנרדו ברטולוצ'י, בסרטים כגון "הקונפורמיסט" ו"הטנגו האחרון בפריז". קופולה העדיף את סטוררו על הצלם הקבוע עמו עבד, גורדון ויליס, ומסר בידיו חופש פעולה מוחלט באשר לצדדים החזותיים של הסרט.
הפקת הסרט > צילומי הסרט

במרץ 1976 יצאו קופולה ומשפחתו לצילומים בפיליפינים שאמורים היו להיות חמישה חודשים שלווים. תקציב הסרט הוערך ב-13 מיליון דולר והסתמך על רווחיו של קופולה מ"הסנדק", וקופולה סבר כי הדבר מעניק לו חופש אמנותי בלתי מוגבל. אך למעשה, הייתה זו תחילתו של סיוט, שאותו סיכם קופולה במשפט, שהבהיר כי לא היה מדובר ב"סרט על וייטנאם" אלא ב"וייטנאם" עצמה - "זו וייטנאם, והדרך שבה צילמנו את הסרט דומה מאוד לדרך שבה התנהגו האמריקנים בווייטנאם. היינו בג'ונגל, היה לנו יותר מדי כסף, יותר מדי ציוד, ובאופן איטי יצאנו מדעתנו".
חמשת חודשי הצילומים תפחו לשמונה (עם הפסקות מרובות), במהלכם אירעו תקלות ותקריות רבות שהפכו את התהליך לסיוט עבור המעורבים בו, ובמיוחד עבור קופולה ומשפחתו. תקציב הסרט התנפח ל-30 מיליון דולר, רובם התקבלו מחברת יונייטד ארטיסטס שחשה כי עליה לשמור על ההשקעה בסרט לו רכשה מראש את זכויות ההפצה. קופולה סיים את ההסרטה כשהוא בחובות עצומים, אינו בטוח באשר לדרך שבה יערוך את הסרט וכיצד יסיים אותו.
הסרט צולם במספר אתרים בפיליפינים באי לוזון שהוא הצפוני ביותר בין איי הפיליפינים, ובו נמצאת הבירה מנילה. אתר הצילומים בחוף איבה, על חופה המזרחי של לוזון, צפון מערבית למנילה, נהרס בחודש מאי בסופה טרופית, וחייב את העתקת הצילומים לפאגסאנג'ן, דרום מזרחית למנילה. מתקפת המסוקים של קילגור צולמה בחוף באלר בצפון מזרח לוזון. המסוקים, שסופקו על ידי נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס, שימשו לצילומים ביום, ולמתקפות כנגד מורדים בלילה. בצילומים השתתפו בני שבט האיפוגאו המקומי, שצפייתו של קופולה במנהגיהם הביאה להסרטת סצנת טבח התאו, שלא הייתה בתסריט המקורי.
לא רק הסרטת הסרט והצילומים עצמם עוררו קשיים, אלא גם צוות השחקנים. כבר לאחר מספר ימי צילומים חש קופולה כי קייטל הוא הליהוק הלא נכון לתפקיד וילארד, והחליפו במרטין שין. שין הגיע לאתר הצילומים לאחר שהצוות עבד כבר קרוב לחודשיים. הוא נכנס באופן כה מוחלט לתפקידו של וילארד, והשקיע בסרט מאמץ כה רב, שבמהלך הצילומים לקה בהתקף לב, והוא בן 36. הסצנה הפותחת את הסרט, שבה מצולם וילארד כשהוא שיכור במלון, צולמה כששין, שהיה אז אלכוהוליסט, נמצא במצב של שכרות. פציעת ידו של וילארד נבעה מפציעה אמיתית שפצע עצמו שין בעת הצילומים, כשהכה בכוח במראה. מרלון ברנדו הגיע לסט במשקל עודף ניכר, אף על פי שדמותו אמורה הייתה להיות רזה וחולה, וכמו כן לא קרא כלל את הספר "לב המאפליה", אף על פי שהבטיח זאת לקופולה. רוב תפקידו של ברנדו אולתר במהלך הצילומים. ב-21 במאי 1977 הסתיימו הצילומים, והצוות שב לארצות הברית.
הצילומים הרי האסון היו לשם דבר בתעשיית הקולנוע. במהלך הצילומים צילמה אלינור קופולה, אשתו של פרנסיס פורד קופולה, יומן מצולם המתעד את הנעשה מאחורי הקלעים - מזג האוויר הנורא, בעיות הבריאות של השחקנים, התמודדותו של קופולה עם בעיות התקציב, ומה שנראה כהרס חייו והקריירה שלו. בשנת 1990 הועברו חומרי הגלם של אלינור קופולה לשני הבמאים הצעירים, ג'ורג' היקנלופר ופקס בהר, ששילבו אותם עם ראיונות עדכניים עם המעורבים, והפכו אותם לסרט בשם "לבבות המאפליה" שהוקרן לראשונה בשנת 1991. הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית, ולפרסים רבים.
הפקת הסרט > שלבי הפקה סופיים

גם לאחר שהסתיימו הצילומים, בקיץ 1977, עמדו בפני קופולה מספר בעיות עיקריות. האחת הייתה עריכת מאות הקילומטרים של פילם שצילם, לסיפור בעל משמעות באורך סביר. בסך הכול צולמו 230 שעות. היחס לעומת המוצר המוגמר שאורכו כשעתיים וחצי הוא 95:1. היחס המקובל בעולם הקולנוע עומד על כ-20:1. חלק מהסצנות, כדוגמת סצנת התקפת המסוקים, צולמו באמצעות שמונה מצלמות בו זמנית כשבכל אחת אלף רגל (כעשר דקות צילום) של פילם. לאחר סיום הצילומים שונה מיקום המצלמות, והסצנה צולמה מחדש עד שבכל מצלמה הצטברה כשעה וחצי של צילום. הדבר יצר עושר אדיר של תמונות וזוויות צילום, אך הקשה מאוד על העריכה.
הבעיה השנייה הייתה הקלטת הפסקול לסרט. צילומי הסרט החלו, על פי תסריטו של מיליוס, בליווי קולו של מספר. בשלב מסוים סטו הצילומים מאוד מן התסריט הכתוב, וקולו של המספר נזנח. בפני העורך ואיש הקול, וולטר מרץ' עמדה המשימה ליצור פסקול, ונרטיב, הכוללים קולו של מספר, שיוביל את הסיפור באופן הגיוני מתחילתו ועד סופו, וליצור זאת באמצעות הכמות האדירה של חומר גלם שעמד לרשותו, שיכול היה להוביל למגוון אדיר של פתרונות עריכה. הייתה זו המכשלה העיקרית שהביאה לדחיית מועד ההקרנה פעם אחר פעם. בינואר 1978, לאחר שהקרנות מבחן הראו כי הסרט אינו מובן, נשכר לכתיבת קולו של המספר העיתונאי מייקל הר, שספרו "שדרים" (Dispatches) על מלחמת וייטנאם, שימש כהשראה לכתיבת חלק מן התסריט. הר בילה כשנה בכתיבת קולו של המספר, הוא קפטן וילארד, בהדרכתו הצמודה של קופולה.
אילוצים בעריכה הביאו לכך שסצנות מפתח שבצילומן הושקע זמן ומאמץ נותרו על שולחן העריכה (כגון סצנת החווה הצרפתית, ששבה בגרסת הבמאי ב-2001). באפריל 1979 הוקרנה גרסת עבודה ל-900 צופים, שהגיבו בצורה שלילית. לאחר מכן החליט קופולה להקרין את סרטו בפסטיבל קאן. לקראת ההקרנה בפסטיבל הקרין קופולה את הסרט בהקרנות מבחן בגרסאות שונות. המבקרים שהגיעו להקרנות קטלו את הסרט. רכילאית הטלוויזיה המשפיעה רונה בארט קראה לסרט ברשת ABC "כישלון מביך". קופולה ידע כי הוא לוקח סיכון בפסטיבל קאן, אך זכר את הצלחת הסרט "השיחה" והאמין כי הוא יכול להפוך את הגלגל ולהפוך את הסרט להצלחה. בסופו של דבר זכתה הגרסה המוקרנת להצלחה בקרב שופטי הפסטיבל, והסרט קיבל את פרס דקל הזהב בשיתוף עם סרטו של פולקר שלנדורף, "תוף הפח". הפצת הסרט בצורה מסחרית החלה באוגוסט 1979, בגרסה המוכרת בת 153 הדקות בפורמט של 35 מ"מ. עם תחילת ההפצה המסחרית, קיבל הסרט תשבחות וביקורות חיוביות, ואף היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר באותה השנה, מהם זכה בשניים - פרס לסטוררו על הצילום, ולמרץ' על הסאונד. בסופו של דבר כיסה הסרט את עלות הפקתו, ואף הביא רווחים ליוצריו. בארצות הברית בלבד הצליח הסרט להביא להכנסות בגובה של כ-79 מיליון דולר. הקרנת גרסת הבמאי ב-2001 הביאה לרווח של ארבעה מיליוני דולרים נוספים.
נושאים, פרשנות וביקורת

"אפוקליפסה עכשיו" עוסק במגוון נושאים. הרובד המיידי, הגלוי, שיש לראות בהקשר של אמצע שנות ה-70 שבמהלכן נוצר הסרט, הוא הביקורת על מלחמת וייטנאם, על האכזריות שגילו החיילים האמריקנים, על חוסר הטעם שבלחימה, ובמעורבות האמריקנית בווייטנאם מלכתחילה. רובד נוסף, ועמוק יותר, הוא אמירה על טבע האדם ועל המלחמה. המבקר וינסנט קנבי, כתב בניו יורק טיימס עם תחילת הקרנת הסרט, בשנת 1979, כי "אפוקליפסה עכשיו מצדיק את שמו, וחושף לא רק את הפנים השונות של המלחמה אלא גם את הניגוד שבין התלהבות ושעמום, אימה ורחמים, ברוטליות ויופי." מסעו של וילארד בתוך האימה הווייטנאמית אינו קשור למלחמת וייטנאם דווקא. לאחר הקרנת "גרסת הבמאי" ב-2001 מצאו המבקרים כי הסרט עודו רלוונטי כפי שהיה ב-1979. מסעו של וילארד אינו רק גאוגרפי, כי אם נפשי ופנימי, מסע אל תודעתו הוא, ואל המפגש עם האני-האחר שלו, קורץ. המבקר רוג'ר איברט כתב בשנת 1999 כי "סרטים חשובים אחרים כ'פלאטון', 'צייד הצבאים' ו'מטאל ג'אקט' נוקטים בגישה משלהם כלפי וייטנאם... אך 'אפוקליפסה עכשיו' הוא סרט וייטנאם הטוב ביותר, אחד הסרטים הגדולים ביותר בכלל, בגלל שהוא הולך מעבר לאחרים, למקומות החשוכים של הנשמה. הוא אינו על המלחמה כמו על הדרך שבה חושפת המלחמה את האמיתות שהיינו שמחים להשאיר נסתרות"
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב, לאחר שצפה בסרט בפסטיבל קאן ב-1979: "מה שגדול בסרט, ומה שישאיר אותו בחיים שנים רבות וידבר לקהלים רבים, הוא מה שקופולה משיג ברמה שעליה דיבר טריפו - הרגעים של הייסורים והשמחה שבעשיית הקולנוע. כמה מרגעים אלו מגיעים בה בעת. היזכרו שוב במתקפת המסוקים והשילוב המטריד של אימה והתעלות. זכרו את היופי המוזר של המסוקים העולים מבעד לעצים בצילום רחוק, והכוח המטורף של המוזיקה של ואגנר, המנוגנת בקול בזמן המתקפה, ותרגישו למה התכוון קופולה: רגעים אלו, שכיחים בחיים כבאמנות, כאשר כל המסתורין הענקי של העולם, כה איום, כה יפה, נראה כתלוי על בלימה".
הפילוסוף והפוסטמודרניסט הצרפתי ז'אן בודריאר (1929 - 2007), התייחס בספרו "סימולקרות וסימולציה" לסרט "אפוקליפסה עכשיו" כדוגמה אחת מני רבות לצורך של החברה האנושית להחליף את המציאות והמשמעויות שלה בסימנים ובסמלים שהופכים את המציאות להדמיה. הוא גרס כי הסרט הוא למעשה המשך המלחמה שנעשתה לסרט שהפך למלחמה, "השניים חוברים זה לזה באמצעות זליגתם המשותפת לטכניקה". שכן, פעלולי הסרט ופעלולי המלחמה, חד הם. הם לא יותר מרצף של אפקטים מיוחדים. הן הסרט והן המלחמה קורצו מאותו החומר. "שניהם כאחד הם שלבים במלחמה חסרת מוצא שהמשתתפים בה, אינם מבינים דבר".
אזכורים בתרבות הפופולרית

הסרט זכה לאזכורים ומחוות רבים בתרבות הפופולרית, כמו גם לפרודיות רבות. בין היתר צולם בשנת 1980 סרט בתקציב נמוך בשם "Porklips Now" שהעתיק את עלילת הסרט למרדף של פקח בריאות אחר בעל מפעל לעיבוד בשר. כן ידועה הסצנה מהסרט הפארודי "לרקוד עם לוחמים" (1993) בו כיכב צ'ארלי שין, בנו של מרטין שין, בה עולה צ'ארלי שין במעלה נהר בדרכו למשימה צבאית בזמן שהוא מצטט מכתב שכתב בפלאטון, ובמורד הנהר, בכיוון ההפוך, שטה סירת המשמר מהסרט אפוקליפסה עכשיו, ועליה מרטין שין המצטט שורות משלו מהסרט, ושניהם צועקים אחד לשני בו זמנית "אהבתי אותך בוול סטריט" (שני השחקנים שיחקו בסרט זה).
כן מאוזכר הסרט במספר שירים פופולריים. להקת ההבי מטאל "איירון מיידן" כללה באלבומה "The X Factor" שיר בשם "The Edge Of Darkness", העוסק במחשבותיו של וילארד במהלך הסרט. להקת הפאנק הבריטית הקלאש הוציאה שיר בשם "Charlie don't Surf", ששמו לקוח משורה מפורסמת בסרט ועוסק במלחמה. השיר "צדק צדק תרדוף" מאלבומו של מאיר אריאל "מודה אני" כולל את השורה "אך הגיחוך של מרלון ברנדו מול הקנה של מרטין שין / נשאר כמו שיא של גודל בשביל ג'ימי ודין".
בשנת 2001' הוציאה להקת המטאל sodom את האלבום m16 הכולל את השיר napalm in the morning,אשר חוזר וחוזר על המשפט המוכר מהסרט ואף כולל את המשפט:"i love the smell of napalm in rhe morning... it smells like a victory".
הפסקול

את מוזיקת הרקע לסרט כתב המלחין קרמיין קופולה, אביו של פרנסיס פורד קופולה. המוזיקה זכתה בפרס גלובוס הזהב כמוזיקה המקורית הטובה ביותר בשנת 1979. בסרט מופיעים מספר שירים נוספים, כשירה של להקת קרידנס קלירווטר רבייבל "סוזי Q" המנוגן בעת מופע החשפנות של שפנפנות הפלייבוי, ושירים אחרים, אך הוא זכור במיוחד בשל שילובם של שני קטעי מוזיקה, המתאימים התאמה מושלמת למתרחש על המסך. השיר "הסוף" - "The End" של להקת הדלתות, המנוגן בתחילת הסרט ועם סיומו, והקטע "דהרת הוולקירות" מתוך האופרה "הוולקירה" של ואגנר, המנוגן בעת מתקפת המסוקים.
שחקנים עיקריים > צוות סירת המשמר

מרטין שין - קפטן בנג'מין ל. וילארד. וילארד הוא קצין מודיעין ששירת בווייטנאם כשלוש שנים, ולאחר תקופה קצרה ולא מוצלחת באזרחות, שב לחזית. הוא לובש את תג יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית, ונרמז כי בעברו משימות חיסול מיוחדות עבור המודיעין הצבאי וה-CIA.
אלברט הול - צ'יף קוורטרמאסטר (Chief Quartermaster - תפקיד צבאי, אחראי על האספקה) ג'ורג' פיליפס. פיליפס הוא מש"ק ותיק בצי, ומפקד על הסירה ביד רמה. בינו ובין וילארד יש עימותים תכופים על סמכות הפיקוד, המסתיימים בניסיונו של פיליפס לרצוח את וילארד, ובמותו.
פרדריק פורסט - מכונאי דרגה שלישית (Engineman 3rd Class; תפקיד של מכונאי בדרגה נמוכה בצי ארצות הברית) ג'יי "שף" היקס. השף הוא קייג'ון מניו אורלינס, שהוכשר כסוסייה, טבח המתמחה בהכנת רטבים. בתחילה גויס כטבח, אך לאחר שלא הצליח להשתלב בשיטות הכנת האוכל ההמוניות בצבא, הפך למכונאי. הוא משמש גם כמקלען. הוא מגלה פחד מהמלחמה, וממסעה של הסירה במעלה נהר הנאנג. וילארד בוטח בו, ובסיום הסרט נערף ראשו על ידי קורץ במטרה לזעזע את וילארד.
סאם בוטומס - תותחן עזר דרגה שלישית (Gunner's Mate 3rd Class; תפקיד בצי האמריקאי שבו משרת מי שסיים קורס בסיסי בתותחנות ובחומרי נפץ) לאנס ב. ג'ונסון. ג'ונסון הוא גולש גלים מפורסם שגויס למלחמה, ומשמש כמקלען בסירת המשמר. הוא מבלה את רוב שעותיו כשהוא תחת השפעת סמים ודמותו מפגינה תמימות ורוך יחסי. הוא היחיד מצוות הסירה המקורי השורד את המסע.
לורנס פישבורן - תותחן עזר דרגה שלישית (Gunner's Mate 3rd Class; תפקיד בצי האמריקאי שבו משרת מי שסיים קורס בסיסי בתותחנות ובחומרי נפץ) טיירון "מיסטר קלין" מילר. מילר הוא אפרו-אמריקאי מדרום הברונקס, הצעיר והבלתי מנוסה בין אנשי הצוות. הוא נהרג במהלך המסע כאשר הוא שומע הקלטה של קולה של אמו, ואש נפתחת על הסירה מן החוף. השחקן פישבורן היה רק בן 14 כאשר צולם הסרט. גילו של מילר בסרט הוא 17.
שחקנים עיקריים > אנשי צבא ארצות הברית, וסוכנות הביון

ג'יי די ספראלדין - לייטננט ג'נרל קורמן, קצין בכיר במודיעין צבא ארצות הברית, החושש מקורץ ומבקש להורגו. הוא שגייס את וילארד למשימה.
האריסון פורד - קולונל לוקאס, קצין מודיעין בצבא ארצות הברית, המשתתף עם לייטננט ג'נרל קורמן בתחקורו ותדרוכו של וילארד בבסיס המודיעין בנא טראנג לפני צאתו למשימה. זהו אחד מתפקידי המשנה האחרונים שגילם פורד לפני שזכה למעמד של כוכב בעקבות "מלחמת הכוכבים". בשמותיהם של הקצינים יש רמיזות לידידיו של קופולה, המפיק רוג'ר קורמן שסייע לקופולה בתחילת דרכו המקצועית, וג'ורג' לוקאס, ידידו, שאמור היה אף לביים את הסרט בטרם קיבל על עצמו קופולה את המשימה.
ג'רי זיסמר - ג'רי, אזרח, כנראה איש ה-CIA המשתתף בתדרוך בנא טראנג. הוא שותק במהלך כל התדרוך, אך כאשר מדובר על משימתו של וילארד, הוא מסביר את המשימה במשפט המפורסם - "Terminate with extreme prejudice".
רוברט דובאל - לייטננט קולונל ויליאם "ביל" קילגור, מפקד גדוד רגלים מוסק, וחובב גלישה פנאטי. קילגור מוצג כדמות חזקה האוהב את אנשיו ודואג להם, אך מנהגיו יוצאי דופן ומוזרים והוא מפגין אכזריות וחוסר חשיבות לחיים כלפי הווייטנאמים. קילגור אוהב את המלחמה ורואה בה כ"בית" בשבילו.
ר.לי ארמי - טייס מסוק. ארמי מופיע הופעה קצרה כטייס המסוק "נשר 7" כחלק מכוח התקיפה של קילגור. ארמי היה חייל מקצועי, לוחם מארינס, ששימש כיועץ לעניינים צבאיים לסרט, ולאחר מכן כיכב בסרטו של סטנלי קובריק "מטאל ג'אקט" כרס"ר הסאדיסט.
שחקנים עיקריים > קורץ ואנשיו

מרלון ברנדו - קולונל וולטר אי. קורץ. קורץ הוא קצין מעוטר בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, שערק והקים צבא פרטי באזור הנייטרלי שבין וייטנאם וקמבודיה וגם איבד את שפיותו. עריקתו, והמסרים המוזרים שהוא שולח, גורמים לרצון בצבא ארצות הברית "להפסיק את פיקודו" על כוחותיו, ולשלוח אנשים כדי לחסלו.
דניס הופר - צלם אמריקני מטורף שנלווה לקורץ ומעריץ אותו. הוא מצלם ללא הרף במספר מצלמות התלויות על צווארו (אך לא ברור אם הן טעונות בפילם), ואינו מפסיק לדבר. קורץ אינו סובל אותו, ובשלב מסוים משליך עליו חפץ על מנת להשתיקו. קופולה ביסס את הדמות על "הרוסי" המופיע בספר "לב המאפליה" ועל דמותו של הצלם שון פלין, בנו של כוכב הקולנוע ארול פלין שנעלם בווייטנאם בתקופת המלחמה.
סקוט גלן - קפטיין ריצ'רד מ. קולבי, קצין שקדם לווילארד בניסיון להרוג את קורץ, אך בסופו של דבר הצטרף לקורץ ואנשיו, ואיבד אף הוא את שפיות דעתו. הדבר נודע למודיעין הצבאי כאשר אותר מכתב שבו הוא מבקש מאשתו למכור את כל רכושם, לרבות ילדיהם.
שחקנים עיקריים > דמויות שונות

ביל גרהם - בתפקיד עצמו. גרהאם היה ידוע כאמרגן ומנחה באירועים ומופעים, והוא משחק את הקריין המלווה את הופעת שפנפנות הפלייבוי.
סינת'יה ווד - "שפנפנת השנה". ווד היא דוגמנית אמריקנית ששימשה כ"שפנפנת השנה" של פלייבוי בשנת 1974, ושיחקה במספר קטן של סרטים באמצע שנות ה-70.
קולין קמפ - "מיס מאי". קמפ היא שחקנית אמריקאית ששימשה כ"שפנפנה" באחת מחוברות פלייבוי בתחילת שנות השבעים. לאחר "אפוקליפסה עכשיו" פיתחה קמפ קריירה כשחקנית ומפיקה.
לינדה ביטי - "מיס אוגוסט". דוגמנית אמריקנית שהצטלמה בעירום לפלייבוי ב-1976. בסוף שנות ה-70 ניסתה להופיע בסרטים בכינוי "לינדה קרפנטר". "אפוקליפסה עכשיו" הוא תפקידה המשמעותי ביותר.
כריסטיאן מרקאנד - יובר דה מאראי, בעל האחוזה הצרפתי, המופיע רק בגרסת הבמאי לסרט.
אורור קלמאן - רוקסאן סארו-דה מאראי, אלמנה בחווה הצרפתית המפתה את וילארד.
פרנסיס פורד קופולה - מופיע בסצנה קצרה, שבה במהלך הנחיתה על החוף עליו מסתערים חייליו של קילגור, ישנו צוות צילום המצלם את המתקפה, והבמאי, קופולה, דורש מהחיילים להמשיך ולהסתער בלי לשים לב למצלמות - "אל תסתכלו למצלמה, המשיכו להילחם!".
ויטוריו סטוררו - הצלם של הסרט "אפוקליפסה עכשיו" משחק את הצלם העומד לצדו של קופולה בסצנת ההסתערות על החוף.
פרסים ומועמדויות > פרסים

פרס אוסקר לצילום - ויטוריו סטוררו.
פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר - וולטר מרץ', מארק ברגר, ריצ'רד בגס, נתן בוקסר.
פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן - הסרט הטוב ביותר.
פרס גלובוס הזהב - הבמאי הטוב ביותר פרנסיס פורד קופולה.
פרס גלובוס הזהב - שחקן המשנה הטוב ביותר רוברט דובאל.
פרס גלובוס הזהב - המוזיקה המקורית הטובה ביותר - קרמיין קופולה ופרנסיס פורד קופולה.
פרס באפט"א - הבמאי הטוב ביותר פרנסיס פורד קופולה.
פרס באפט"א - שחקן המשנה הטוב ביותר רוברט דובאל.
פרסים ומועמדויות > מועמדויות

פרס אוסקר - הסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר - שחקן המשנה הטוב ביותר רוברט דובאל
פרס אוסקר - עיצוב תפאורה אנג'לו פ. גרהם, ג'ורג' ר. נלסון ודין טבולאריס
פרס אוסקר - הבמאי הטוב ביותר פרנסיס פורד קופולה
פרס אוסקר - עריכה ליזה פרוכטמן, ג'רלד ב. גרינברג, ריצ'רד מרקס, וולטר מרץ'
פרס אוסקר - התסריט המעובד הטוב ביותר פרנסיס פורד קופולה וג'ון מיליוס
פרס גלובוס הזהב - הסרט הטוב ביותר מסוג דרמה
פרס באפט"א - הפרס על שם אנתוני אסקווית' למוזיקה קרמיין קופולה, פרנסיס פורד קופולה
פרס באפט"א - השחקן הטוב ביותר מרטין שין
פרס באפט"א - הצלם הטוב ביותר - ויטוריו סטוררו
פרס באפט"א - העריכה הטובה ביותר - ריצ'רד מרקס, וולטר מרץ', ג'רלד ב. גרינברג, ליזה פרוכטמן
פרס באפט"א - הסרט הטוב ביותר
פרס באפט"א - עיצוב התפאורה הטוב ביותר - דין טבולאריס
פרס באפט"א - הפסקול הטוב ביותר - נתן בוקסר, ריצ'רד פ. סירנסיון, וולטר מרץ'
פרס גראמי - הפסקול הטוב ביותר לסרט קולנוע או טלוויזיה קרמיין קופולה, פרנסיס פורד קופולה
פרס סזאר - הסרט הזר הטוב ביותר
לקריאה נוספת

הנרי אונגר, קולנוע ופילוסופיה, הוצאת דביר, 1991, עמ' 182–186
דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "אפוקליפסה עכשיו", עמ' 239–241
2020 ברוסיה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| «««  2019   2018  2017 |  דגל רוסיה | 2020  ברוסיה |  »»»  2021   2022   2023 |
כל ערכי השנים ברוסיה • אירועים בולטים בעולם ב-2020 פורטל רוסיה • לוח שנה של שנת 2020
מגפת הקורונה ברוסיה: 91 מיליון בדיקות, 3,159,297 נדבקים, 2,554,340 הבריאו, 57,019 מקרי מוות, 547,938 מקרים פעילים, נכון ל־31 בדצמבר 2020. (מקור: StopCoronavirus.RF)
2020 ברוסיה היא השנה ה-29 להקמת הפדרציה הרוסית לאחר התפרקות ברית המועצות.
הנהגה

נשיא רוסיה - ולדימיר פוטין
ראש הממשלה - דמיטרי מדבדב, עד 15 בינואר; מיכאיל מישוסטין, החל מ-16 בינואר
יושבת ראש מועצת הפדרציה של רוסיה - ולנטינה מטוויינקו
יושב ראש הדומה הממלכתית - ויאצ'סלב וולודין
נפטרו

(קטגוריה:רוסים שנפטרו ב-2020)
11 בפברואר – ואלרי ריינהולד, כדורגלן סובייטי ששיחק במדי ספרטק מוסקבה בשנים 1960—1967 (נולד ב-1942)
25 בפברואר – דמיטרי יאזוב, שר ההגנה הסובייטי האחרון והקצין האחרון שקיבל את עיטור מרשל ברית המועצות (נולד ב-1924)
17 במרץ – אדוארד לימונוב, פובליציסט רוסי, ממייסדי המפלגה הנציונל-בולשביקית (נולד ב-1943)
25 במרץ – אינה מקארובה, שחקנית תיאטרון (נולדה ב-1926)
2 במאי – אולגה קוליקובסקאיה-רומנובה, אשת ציבור ואלמנתו של טיכון קוליקובסקי-רומנוב, אחיינו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה (נולדה ב-1926)
5 ביוני – מיכאיל קוקשנוב, שחקן קולנוע וטלוויזיה (נולד ב-1936)
14 באוגוסט – ולנטינה לחקוסטופובה, זמרת רוסיה (נולדה ב-1965)
29 באוגוסט – ולדימיר אנדרייב, שחקן קולנוע ותיאטרון (נולד ב-1930)
1 בספטמבר – אירינה פצ'רניקובה, שחקנית קולנוע ותיאטרון (נולדה ב-1945)
20 באוקטובר – אירינה סקובצבה, שחקנית קולנוע טלוויזיה, אלמנתו של סרגיי בונדרצ'וק ואמו של ילנה ופיודור בונדרצ'וק (נולד ב-1927)
6 בנובמבר – מיכאיל ז'בנצקי, סופר וסאטיריקן (נולד ב-1934)
14 בנובמבר – ארמן ג'יגרחניאן, שחקן קולנוע ותיאטרון (נולד ב־1935)
17 בנובמבר – רומן ויקטיוק, במאי תיאטרון (נולד ב-1936)
23 בנובמבר – ויקטור זימין, מדינאי, ראש רפובליקת חקסיה בשנים 2009–2018 (יליד 1962)
2 בדצמבר – בוריס פלוטניקוב, שחקן קולנוע ותיאטרון (נולד ב-1949)
5 בדצמבר – ויקטור פונדלניק, כדורגלן (נולד ב-1937)
8 בדצמבר – יבגני שאפושניקוב, שר ההגנה האחרון של ברית המועצות (נולד ב-1942)
9 בדצמבר – אלכסנדר סומויילוב, שחקן קולנוע ותיאטרון (נולד ב-1952)
12 בדצמבר – ולנטין גאפט, שחקן קולנוע ותיאטרון (נולד ב־1935)
21 בדצמבר – אלכסנדר קורליאנדסקי, אנימטור (נולד ב־1937)
26 בדצמבר – ג'ורג' בלייק, מרגל (נולד ב־1922)
יקב רחובות

| --- | --- |

שער הכניסה ליקב
 מידע כללי
 סוג:  יקב
 שימוש:  יקב מפעל עיבוד מיצים אתר תיירות
 כתובת:  רח' הנשיא הראשון
 מיקום:   רחובות
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  אגודת הכורמים הרחובותית יפאורה-תבורי עיריית רחובות
 מייסדים:  אגודת הכורמים הרחובותית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1907
 תאריך פתיחה רשמי:  1907
 תאריך פירוק:  1970
 חומרי בנייה:  אבן כורכר
 סגנון אדריכלי:  עות'מאני
 מידות
 אורך:  50 מטר
 רוחב:  40 מטר
 גובה:  10 מטר
 שטח:  כשני דונם
 גובה מעל פני הים:  75 מטר
 קומות:  2
 
 קואורדינטות:  31°54′13″N 34°48′48″E﻿ / ﻿31.903611°N 34.813333°E﻿ / 31.903611; 34.813333
 he
 יקב רחובות
 
שלט של המועצה לשימור אתרים
יקב רחובות הוקם ב-1907 ברחובות על ידי אגודת הכורמים הרחובותית כדי לעבד ענבים של איכרי המושבה ולהכין מהם יין. פעולה זו שיקפה את רצונם של איכרי המושבה לעצמאות ואי תלות בברון רוטשילד ובפקידיו. היקב שימש למטרתו המקורית עד 1933 אז הפך גידול פירות ההדר לדומיננטי והיקב, שנרכש על ידי חברת יפאורה, הפך למפעל לעיבוד פירות הדר. ב-1974 ננטש המקום ובהמשך החלה הריסתו למטרת הקמת בתי דירות. תהליך ההריסה נעצר והחלקים שניצלו שומרו והפכו לאתר מורשת בשיתוף החברה להגנת הטבע והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
רקע

המושבה רחובות הוקמה ב-1890 על ידי אנשי העלייה הראשונה וסביבה ניטעו כרמי גפנים שהיוו מקור הכנסה עיקרי של איכרי המושבה. את התוצרת הובילו האיכרים לעיבוד ביקב של ראשון לציון.
זמן קצר לאחר הרמת המושבות התקוממו תושביהן כנגד פקידי הברון רוטשילד שלטענת האיכרים רדו בהם הפקידים וניהלו לא נכון את המושבות. בתום עיבוד הענבים וייצור היין שיתף הברון פעולה עם האיכרים והרשה להם להתאגד ולנהל את משק היין בצורה עצמאית יחסית. במסגרת זו הוקמה ב-1901 אגודת הכורמים על ידי בעלי המשקים הגדולים בראשון לציון וזכרון יעקב וב-1902 הקימו הכורמים של רחובות (יחד עם כורמים מראשון לציון, גדרה, פתח תקווה וואדי חנין) את אגודת הכורמים המאוחדת ראשון לציון שנועדה לתת לחברים בה כוח מיקוח מול היקב בראשון לציון ולאפשר לקבל תמורה לא רק ממכירת הענבים אלא גם ממכירת התוצרת של היקב.
ב-1903 הוקמה "אגודת כורמים" של חקלאי רחובות שאף הקימה יקב במושבה אך לאחר זמן פשטה את הרגל. לאחר זמן הוקמה אגודה חדשה בשם "סינדיקט הגת" (אגודת הכורמים הרחובותית) שקנתה מגרש בצפון המושבה ופנתה ליק"א בבקשת סיוע להקמת יקב על אותו מגרש.
הקמת והפעלת היקב

פניית הסיוע של "סינדיקט הגת" ליק"א נענתה ב-1907 והארגון הרחובותי בנה יקב על המגרש שנקנה ב-1903. תחילה פעל במקום מתקן לסחיטת הענבים וסינונם כשהמיץ המסונן הובל ליקב בראשון לציון. היקב נבנה בסגנון שהיה נפוץ באותם ימים לבניית מבני תעשייה (ראו מוזיאון המזגגה בנחשולים) והוא כלל אלמנטים של אדריכלות עות'מאנית (כמו למשל הקשתות בפתחים). בבנייה נעשה שימוש באבני כורכר שנחצבו בסביבה.
ב-1923 סייעה פיק"א לאגודה להקים בתחתית היקב כ-20 בריכות תסיסה (אמפורות) דבר שאיפשר ליקב לייצר יין אותו הובילו ליקב בראשון להשלמת התהליך ולשווקו. הבריכות נבנו מבטון על ידי חברת סולל בונה. כל בריכה כללה פתח בראש הבריכה דרכו הזרימו מיץ ענבים מסונן (ליינות לבנים) או מיץ ענבים עם קליפות (ליינות אדומים) שהגיע מהגת שנבנתה במפלס גבוה מהבריכות (הגת נהרסה). עם תום התסיסה נפתח ברז בתחתית הבריכות ותוכן הבריכות הועבר דרך מסננת לחביות. לאחר התרוקנות המכלים נפתח הפתח בתחתית המכלים וניתן היה להיכנס אליהם לניקויים.
מטעמי כשרות הועסקו ביקב יהודים בלבד והוא המשיך לפעול עד-1933.
מפעל יפאורה

בתחילת המאה ה-20 התברר לאיכרי המושבה שההכנסות מגידול ענבים נמוכות וגם הן נשחקו משמעותית בגלל בחירת זנים שגויה ומפגיעה של מזיקים (במיוחד ידועה הפגיעה על ידי כנימת הפילוקסרה) ולכן חיפשו האיכרים גידולים חליפיים.
ב-1904 שתל זלמן מינקוב את הפרדס הראשון במושבה ובמשך השנים הלכו בעקבותיו איכרים נוספים שזנחו בהדרגה את ענף היין. מכיוון שזמני הבציר וזמני קטיף התפוזים שונים שימש היקב הן לייצור יין והן לסחיטת התפוזים ועיבוד הקליפות.
ב-1932 נפתח במקום מפעל להפקת שמן מקליפות פירות הדר.
בסופו של דבר נעקרו רוב כרמי הגפנים וב-1933 הפסיק ייצור היין ביקב והוא נרכש על ידי חברת יפאורה רק עבור עיבוד פירות הדר. המפעל שימש את חברת יפאורה עד פינויו ב-1974 כשהחברה הקימה מפעל חדש ליד רחובות ומכרה את הישן ליזם בנייה פרטי.
אתר מורשת

ב-1987 החל היזם בהריסת היקב על מנת לבנות במקום בניני מגורים. הנהלת העירייה, בשיתוף החברה להגנת הטבע, הצליחו לעצור את ההריסה לאחר שרוב המבנה נהרס ורק מרתף המכלים (אמפורות) שרד. המבנה נשאר מוזנח מספר שנים וסבל מוונדליזם. ב-2022 הושלם שיחזור ושימור מכלי האחסון וקירות המבנה על ידי חברת "גזית שחם" והאתר פתוח למבקרים כל היום. המבנה מוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל והוא מוקדש לישראלה קומפטון ז"ל (יקירת רחובות ומתעדת תולדות רחובות). שלט בכניסה לאתר מנציח גם את שמם של מייסדי רחובות שהיו חברים ב"סינדיקט הגת".