גלריה פריסקופ
השנים הראשונות

בשנים הראשונות לגלריה התמקדה פארן במעצבים תעשייתיים ישראלים. בשנות ה-90 רבים מהמעצבים התעשייתיים בארץ לא מצאו מקום בתעשייה ונאלצו לפלס את דרכם באופן עצמאי. גלריה פריסקופ הייתה אחד המקומות היחידים שבהם יכול היה המעצב לבטא את עצמו בדרך מלאת תעוזה ודמיון. וכך, היא נתנה במה והזדמנות למעצבים כמו יעקב קאופמן, אפי בן בסה, מאירה אונא, רוני אלוני, ציון אסולין, ביאנקה אשל גרשוני, אורנה בוטח כהן, דורית בוסקילה, אמיר בר משיח, אריה ברקוביץ', איזיקה גאון, דודו גרשטיין, לידיה זבצקי, ארז חרוזי, ניר נאדר, איילת כדורי, שי לחובר, אינגה פריס, דוד פלטרר, צביקה קנטור, אלון רזגור ורבים אחרים.
התערוכות הבולטות בשנים אלו היו תערוכות פורצות דרך כמו התערוכה "אביזרי תאורה" (1997)  אותה אצר האדריכל שתכנן את הגלריה, אלכס מייטליס והשתתפו בה המעצבים הצעירים עמי דרך, דב גנשרוא, ומארק בוברוביץ. התערוכה הציגה סדרה של חפצי תאורה החוקרת את נורת הליבון האיקונית, ומושכת את תשומת הלב למורפולוגיה ולתפקוד החשמלי שלה. רבים מהאובייקטים אשר הוצגו בתערוכה מינפו את צורת הנורות ליצירת ממשק מכני - מבנה הנובע מהצורה העגולה של הנורות יחד עם חומר לחוץ כגון פוליקרבונט, אלומיניום או אפילו נייר. במקרה אחר, הנורה הובאה אל "אור הזרקורים" על ידי הסרת האהילים החוסמים את האור וחיבור של מספר נורות יחד כדי להדגיש את היופי המובנה של האובייקט.
Vase (1997), באוצרותו של אריה ברקוביץ, הייתה תערוכה קבוצתית רבת משתתפים בה המקדו המעצבים בצורתו של האגרטל שהפך לאובייקט מרכזי באומנויות השימושיות: המסורת הקרמית, הפורצלן, ואומנות הזכוכית. בתערוכה זו הוצגו עבודותיהם של אמנים ומעצבים שהתייחסו לפונקציונליות של האגרטל כנקודת מוצא ובחנו את ההיבטים המושגיים שלו ולאו דווקא את היבטיו השימושיים.
ב-1998 הוצגה בפריסקופ תערוכת יחיד למעצב התעשייתי ואמן הקרמיקה מארעק צ'צ'ולה שהציג אוסף עבודות שהפיק במרכז הקרמיקה האירופי שבהרטגנבוש, הולנד. התערוכה עסקה בהיבטים האסתטיים הייחודיים של חפצים יומיומיים רגילים. צ'צ'ולה חשף את שלל האסוציאציות שמעורר העולם התועלתני של שירותים, כיור, מעבדה ובתי חולים. אבל הצורות הן הכל מלבד שימושיות: הן הפשטות חושניות של כדים, כלים רפואיים, או אולי, חלקי גוף. הם נושאים מטען ארוטי לא עדין. הם מציעים את הגוף הזכרי והנקבה, פתחים ומין.
תערוכתו של צ'צ'ולה פתחה פתח לתערוכות עיצוב ייחודיות שלא מהוות תערוכות של עיצוב "פונקציונלי" כמו שהציגו במקומות אחרים. פריסקופ נתנה לעיצוב מימד של אמנות.
ב-1999 הוצגה תערוכת יחיד לורד קמינסקי, אז צורפת צעירה והיום מעצבת תכשיטים ידועה ומרצה לצורפות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. קמינסקי הציגה סידרה של סיכות שהיו מעין פסיפסים העשויים מחתיכות מתכת.
גלריית פריסקופ המשיכה לחקור את החומר גם בתערוכה Thinology (תינולוגיה), אותה אצר קני סגל והוצגה בשנת 2001. זו הייתה תערוכת יחיד לאמן והמעצב רונן קידושין, שחקר את האפשרויות של עיצוב בחומרים דקים. תוך כדי העבודה על התערוכה, פיתח קידושין, טכניקה של חיתוך מדויק של חומר גיליון ליצירת אובייקט תלת־ממדי.
"צעד אחד לפני שהעולם הופך למציאות וירטואלית של פיקסלים, קדושין שובה את הצורה כאילו המהלך הבא הוא התפוגגות מוחלטת... משהו שניתן להוריד מהאינטרנט. התערוכה עוסקת בתנועה בין מה שיכול ויכול להיות. האובייקטים הם ממוקמים על הגבול של החומר והלא-חומרי, הם נמצאים והם אינם משתמשים בפרטים ובסמיוטיקה כדי להעניק אמינות לפריטים כרהיטים, אפילו בפרפרזה על אייקון מודרניסטי. האופן שבו נעשה שימוש בחומר גורם לפריטים לגבול בחלוף ולא במוחשי, ומעלה יותר שאלות מאשר תשובות" – אמר קני סגל, אוצר התערוכה על עבודתו של קידושין.
ב-2002 הוצגה בגלריה פריסקופ תערוכה נוספת, אשר פרצה דרך בתחום העיצוב. התערוכה "Rotonda" (רוטונדה) של צביה קיי הציגה עבודה המציעה רצועת ריהוט מתגלגלת לשימוש נוק-דאון. אפשר לקרוע רהיט ביתי, למתוח אותו, להציג אותו תלוי על הקיר או למקם אותו לשימוש כשולחן, מדף, כיסא נדנדה, שרפרף, חלק קל... בתערוכה זו פארן הציגה את הרעיון המאתגר את הגישה הקבועה של עיצוב רהיטים של חלקים, שהוקצה לחלל ולשימוש ספציפיים. האובייקטים הגדירו אורח חיים מינימלי על ידי עיצוב רצועה שהיא ה-2/3 - יצירה וחלל דינמי ממדי, ניידות הופכת לערך ביתי. בנוסף, הוצגה לראשונה מערכת יחסים חדשה בין עץ לטקסטיל שהם החומר הגולמי שמנותק מסגנון אסתטי ספציפי.
במשך השנים נתנה פארן מקום לסוגים שונים של עיצוב והתמקדה בעיקר בעיצוב המוצר עצמו. ב-2004 עשתה פארן תפנית בתוכנית התערוכות של הגלריה ונתנה מקום לחלל עצמו. בתערוכה "טקס התה" (T-Ceremony), נתנה פריסקופ ההצצה לעולמו הפרטי של האדריכל, במטרה להבליט את תפיסת המרחב שלו, היחס לחומרים, מקורות השראה וגישה אסתטית, ולשקף את התפתחותו של פרויקט - מהסקיצה הראשונה ועד לתוכנית האדריכלית הממוחשבת והמורכבת - עד למבנה שהושלם. התערוכה הייתה ייחודית לזמנה, פארן קישרה אותה ליפן דרך המדיה ואופן הצגת העבודות - הדפסי משי לבנים על חולצות שחורות פשוטות - שהפכו את עצמן לנרטיב אסתטי מרכזי או, ליתר דיוק, יצרו סדרה אניגמטית של שאלות פתוחות, כגון: מה הקשר אנטי-יחסים בין אדריכלות/אמנות/אופנה? מה משותף לתערוכת אמנות עם חנות חולצות במרכז העיר? ומה הקשר של יפן לכל זה?