stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עטלף כותפות אנשייטה

| עטלף כותפות אנשייטה> מצב שימור |
| --- | --- |
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי עטלפי פרי
משפחה:: עטלפי פרי
סוג:: עטלף כותפות אנשייטה
מין:: עטלף כותפות אנשייטה
שם מדעי
 Plerotes anchietae ‏Seabra, 1900
תחום תפוצה


עטלף כותפות אנשייטה (שם מדעי: Plerotes anchietae) הוא סוג של עטלף נדיר במשפחת עטלפי הפירות שחי ביבשת אפריקה ומהווה מין בסוגו. הוא תואר מדעית בשנת 1900 על ידי הזואולוג הפורטוגזי אנטרו פרדריקו דה סיברה וקרוי על שם חוקר הטבע הפורטוגזי חוסה אלברטו דה אוליביירה אנשייטה. במקור הוא תואר כמין בסוג עטלף כותפות, אך בשנת 1910 הוקצה עבורו סוג נפרד.
תיאור

לעטלף כותפות אנשייטה גולגולת קצרה, עדינה וחרוטית, גוף קטן ולוע בינוני ורחב. העיניים גדולות והאוזניים רחבות ועגולות. הלשון מכוסה בגבשושיות זיפים בקצה והשיניים קטנות באופן כללי. החותכות קטנטנות, המלתעות ארוכות וצרות והטוחנות פשוטות וחסרות תלוליות. על החך יש 4 רכסים חזיתיים רציפים ו-4 אחוריים שחצויים במרכזם.
אורך הראש והגוף של עטלף כותפות אנשייטה 70–96 מ״מ, אורך הזרוע 47–53 מ״מ ואורך האוזן 15–18 מ״מ; מוטת הכנפיים עד 34 ס״מ ומשקלו כ-20 גרם. הזנב מסתכם בבליטה ואינו נראה לעין או שנעדר לחלוטין. כנף הזנב צרה וקצרה.
הפרווה של עטלף אנשייטה ארוכה ורכה עם מרקם משי. צבעה הכללי בז׳, חאקי או חום אפרורי בהיר, כשהצד התחתון חיוור יותר ונע בין צהבהב לאפרפר או שמנת. בצידי הפנים יש פסים אדמדמים חיוורים וטבעות אדמדמות סביב העיניים. על הסנטר והשפתיים יש זקן מדומה לבן. סביב האוזניים יש קווצות שיער לבנות בולטות. לעטלף אנשייטה אין כותפות שיער אמיתיות כיתר קרוביו, אך יש לו תחתיהן כתמים לבנים דומים על הכתפיים. הכנפיים אדמדמות-שחומות, והשוקיים והזרועות בצבע ורדרד-בורדו.
תפוצה וביולוגיה

עטלף אנשייטה מצוי בחלק הדרומי של מרכז אפריקה; טווח התפוצה שלו כולל את דרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צפון זמביה ומלאווי ומרכז ומזרח אנגולה. בית הגידול של הסוג מורכב מסוואנה טרופית ויערות ירוקי-עד טרופיים או סבוטרופיים באזור האקולוגי המכונה יערות מיומבו במרכז זמבזי. הוא מצוי בשפלות וברכסים הרריים עד רום 2,000 מטר מעל פני הים.
בשל הנדירות של המין, מעט מאוד ידוע עליו. הוא פעיל בלילה ומבלה את שעות היום בעלווה הצפופה. התזונה של המין אינה ידועה. המורפולוגיה של הגולגולת והשיניים הקטנות מצביעים על היותו יונק צוף שניזון בעיקר מצוף ואבקנים. עם זאת, לשונו קצרה יחסית, כך שאולי גם פירות תופסים חלק משמעותי ממזונו.
מצב

עטלף כותפות אנשייטה מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח התפוצה הגדול יחסית, וההנחה שהאוכלוסייה גדולה. מגמת האוכלוסייה אינה ידועה וככל הנראה נמצאת בירידה מסוימת. מיעוט הדגימות שנאספו מאז גילוי המין, מצביעים על כך שהוא נפוץ בדלילות יחסית.
האיומים העיקריים על המין הם בעיקר אובדן בית גידול עקב התפתחות חקלאית, כריתת עצים והצתת שריפות - בפרט במלאווי ואנגולה. אף על פי שאין מאמצי שימור ספציפיים למין, הוא נוכח כנראה במספר אזורים מוגנים. נדרשים סקרים נוספים כדי לקבוע טוב יותר את מצב השימור וטווח התפוצה של עטלף אנשייטה.
הערות שוליים

↑  עטלף כותפות אנשייטה באתר הרשימה האדומה של IUCN
פלאש פוטוליזה

פלאש פוטוליזה (באנגלית: Flash Photolysis) היא שיטת מחקר, המשמשת בעיקר לבחינת קינטיקה של תגובות כימיות. בשיטה זו, דוגמית חומר מקבלת הבזק אור חזק במשך מספר ננושניות, פיקושניות או אף פמטושניות מקרן לייזר או מכל מקור אור מתאים אחר (כגון מנורת הבזק (אנ')). הבזק חזק זה גורם לתחילתה של תגובה כימית, או מוביל להתגברות רמות האנרגיה של אלקטרונים בקבוצת אטומים או במולקולות שבדוגמית החומר, מעבר לרמתם הראשונית. עצמת בליעת האור של דוגמית החומר, משתנה בעקבות אותם תהליכים שגרם ההבזק, ועל כן, על מנת לבחון את קצביהם של תהליכים אלו, מקובל לקלוט את רמות הבליעה של האור בדוגמית, במרווחי מבחן קצרים של כמילישנייה.
פלאש פוטוליזה פותחה מעט לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1949, בעקבות ניסיונות צבאיים לייצר מצלמות המסוגלות לצלם טילים בזמן טיסתם. מפתחי הטכניקה, מנפרד אייגן, רונלד ג'ורג' רייפורד נוריש וג'ורג' פורטר (אנ'), זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 1967 על המצאתם זו. במשך 40 השנים שלאחר מכן, הטכניקה נעשתה מתוחכמת יותר ויותר, הודות לפיתוחים חדשים בתחומי האופטיקה והלייזר. יתר על כן, העניין בשיטה זו גדל במידה ניכרת, כאשר היישומים המעשיים שלה התפשטו מעבר לכימיה אל תחומים חדשים, כגון הביולוגיה, מדע החומרים ומדעי הסביבה. כיום, חוקרים רבים משתמשים באופן שכיח בטכניקת הפלאש פוטוליזה, על מנת ללמוד יותר על תהליכי אור מושרה ופוטוסינתזה, במולקולות אורגניות, בפולימרים, בננו-חלקיקים, במוליכים למחצה, בצמחים, באותות ביולוגיים, ובשינויי קונפורמציות במערכות ביולוגיות.
פולין ופולט

| --- | --- |

 בימוי:  Lieven Debrauwer 
 הופק בידי:  Dominique Janne 
 תסריט:  Lieven Debrauwer, Jacques Boon 
 עריכה:  Philippe Ravoet 
 שחקנים ראשיים:  Ann Petersen Julienne De Bruyn Rosemarie Bergmans Magda Cnudde Jenny Tanghe Jef Demedts Warre Borgmans Nand Buyl Idwig Stéphane Bouli Lanners Koen Crucke Camilia Blereau François Beukelaers Dora van der Groen Ingrid De Vos 
 מוזיקה:  Frédéric Devreese 
 צילום:  Michel Van Laer 
 מדינה:  צרפת, בלגיה 
 חברת הפקה:  K2 Productions, K-Star 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2001 
 משך הקרנה:  78 דק' 
 שפת הסרט:  הולנדית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   paulineandpaulette
 דף הסרט ב־IMDb
 
פולין ופולט (צרפתית: Pauline & Paulette) הוא סרט קולנוע בלגי דובר פלמית וצרפתית משנת 2001, המספר על ארבע אחיות מבוגרות: פולין, שסובלת ממוגבלות שכלית התפתחותית קשה ומתפקדת כילדה בת ארבע, פולט, בעלת חנות פרחים ושחקנית חובבת, המשמשת מושא להערצתה של פולין, ססיל, האחות הצעירה שעקרה אל העיר הגדולה ומרתה, האחות הבכורה, שירשה את כל רכוש ההורים ועוסקת רק בטיפול בפולין.
עלילה

מרתה מטפלת במסירות בפולין. אך כשמרתה נפטרת, מגלות פולט וססיל, שזה בלתי אפשרי למצוא לפולין מוסד טיפולי בקרבת מקום מגוריה של פולט. הן מגלות גם, שאף אחת מהן לא תצליח לטפל בפולין במסירות הראויה בה הצליחה לטפל בה מרתה, גם אם הן יפרשו מכל עיסוקיהן האחרים.
מרתה הורישה את ההון המשפחתי למי שיטפל בפולין והאחיות ססיל ופולט מנסות לחלק את הטיפול בפולין ביניהן אך גם חלוקת הטיפול ביניהן נכשלת. פולט לא יכולה להמשיך בעיסוקיה הקודמים גם כמטפלת חלקית של פולין וססיל לא מצליחה להמשיך באורח חיים תקין עם אהוב ליבה, אלבר, כאשר פולין נמצאת בהשגחתה.
אלבר מדבר צרפתית בלבד ואילו פולין מדברת פלמית בלבד. מעבר לזאת, אלבר הוא אדם אנוכי, שמסרב להתחשב בפולין. החיים בבריסל, לצד אלבר וססיל גם מרחיקים את פולין מפולט – מושא ההערצה שלה. פולין בורחת בחזרה אל עיירת הולדתה ואל אחותה פולט. פולט קוראת לססיל לפגישה אצל הנוטריון ומודיעה, שהיא בוחרת להעניק את ירושת המשפחה למוסד טיפולי טוב ומרוחק, המיועד לאנשים עם לקות אינטלקטואלית, שיטפל בפולין בימי השבוע. פולט תגור בקרבת המוסד ותטפל בפולין בסופי השבוע. ססיל, שמעוניינת בהון המשפחתי, מנתקת את קשריה עם אחיותיה, לאחר שההון יוצא מידיהן.
כדי להצליח לשמור על קשר עם פולין בסופי השבוע, פולט מוותרת על אורח חייה הקודם. היא מוכרת את החנות, פורשת מתיאטרון החובבים, שהיה מרכז חיי החברה שלה ושוכרת דירה בקרבת המוסד. היא מנסה לשקם את חיי החברה שלה במקום מגוריה החדש, אך מתחילה להבין, שהאדם היחיד שבאמת אכפת לו ממנה הוא אחותה פולין. פולט משלימה עם המצב החדש וחופשות סוף השבוע עם אחותה, בעלת הלקות האינטלקטואלית, הופכות להנאה הגדולה של חייה.
עבדות באפריקה

קבוצת עבדים ערבים-זאנג'ים בזנזיבר (1889)
העבדות באפריקה הייתה נפוצה מאז העת העתיקה, ונמשכת בה עד היום במספר מדינות. את העבדות ניתן לחלק לעבדות שנוגעת לייצוא עבדים ממדינות אפריקה לשאר העולם וכזו המתרחשת במדינות הכלולות ביבשת אפריקה.
עבדות חוץ אפריקאית כוללת בתוכה סוגים שונים של סחר בעבדים אפריקאים ושליחתם מחוץ לאפריקה. סחר העבדים השפיע באופן ניכר על עיצובן של מדינות אפריקה וכן על אוכלוסיות רבות בשאר מדינות בעולם. סוגי סחר העבדים המשמעותיים ביותר כוללים את סחר העבדים הערבי וסחר העבדים הטרנס אטלנטי. שני סוגי סחר אלו מתייחסים לתקופה שנמשכה מימי הביניים לתחילת המאה ה-20, ובה עבדים אפריקאים היו מוצר הייצוא העיקרי מאפריקה, ולכן היוו את התשתית הכלכלית של מדינות אפריקה במשך דורות. במשך תקופה זו נלכדו ושועבדו מיליונים מתושביה השחורים של אפריקה בידי סוחרי עבדים, והועברו בכפייה לארצות האסלאם ולאמריקה. חשוב לציין כי סחר בעבדים ועבדות ייצוא באופן כללי היו קיימים גם לפני תחילת סחר העבדים הערבי והטרנס אטלנטי. לאומים מסוימים כמו אשנטי, הממוקמים בדרום גאנה של ימינו, ויורובה הממוקמים בניגריה המודרנית, היו מעורבים בסחר העבדים באופן משמעותי. בטנזניה חטפו וכלאו אנשים כדי למכור אותם כעבדים ועסקו בשליחתם לארצות אחרות מעבר לאוקיינוס. ההיסטוריונים ג'ון ט'ורנטון (John K. Thornton) ולינדה הייווד (Linda Heywood) מעריכים כי 90% מהעבדים שנחטפו ונמכרו לאירופאים נשלחו כחלק מסחר העבדים הטרנס אטלנטי.
עבדות פנים אפריקאית גם היא בעלת משמעות רבה לעיצוב פני אפריקה. מערכות השעבוד באפריקה עצמה היו נפוצות בחלקים רבים בהתאם לשאר מערכות השעבוד שהיו נהוגות בכלל העולם העתיק. בדומה למושג העבדות ברומא העתיקה ניתן לראות כי מאפיינים של סוגי עבדות שונים היו זהים לדרך ביטויים במדינות אפריקה. ניתן היה לקבל עבדים בירושה או במתנה, או לקנות עבדים שבויי מלחמה. שושלות של עבדים נולדו בבתי אדוניהם, והם ובניהם הבאים אחריהם הוסיפו לשרת את אותם אדונים. היו שהתגלגלו לעבדות בגין אי־פירעון חוב או כעונש על מעשי פשע שעשו, אחרים נולדו כבני חורין אך נחטפו והפכו לעבדים.  נושא השעבוד משמש כאמצעי ביסוס למעמדות חברתיים. כך שאפו אנשי המעמד הגבוה להחזיק עבדים רבים ככל האפשר. העבדים עצמם היוו את המעמד הנחות ביותר ביבשת. אבן בטוטה, שהיה חוקר מוסלמי ידוע אשר פרסם את תיאורי מסעותיו ברחבי העולם, ביקר בממלכה העתיקה של מאלי באפריקה באמצע המאה ה-14, ודיווח כי התושבים התחרו ביניהם על כמות העבדים והמשרתים שהיו בבעלותם כסמל לעוצמה וכוח. בטוטה בעצמו קיבל מהמכובדים המקומיים במתנה, כחלק מקבלת האורחים הנהוגה במקום, ילד שישמש אותו כעבד. השעבוד, למעשה, מבטא את הביסוס הכלכלי והחברתי ביבשת.
נתיבי העבדים העיקריים באפריקה של ימי הביניים
תצורות של עבדות פנים באפריקה > עבדות בתחזוקת משק בית

אחד השימושים העיקריים בעבדים באפריקה נוגע לתחזוקת משק הבית ולחקלאות. בסוג עבדות זה חי העבד בבית אדונו והוא זכאי לזכויות בסיסיות, שכן קיים אמון בין העבד לאדון. לא פעם היו השפחות אמונות על גידול ילדי האדון - עדות לאמון הרב שנתנו בהן. עבדי משק הבית נחשבו כחלק מצוות התחזוקה ועל כן לא נמכרו אלא רק במקרים נדירים. העבדים במשק הבית היו חלק אינטגרלי ממשפחת האדונים. הם יכלו לצבור רכוש פרטי ולעיתים אף קיבלו הטבות כאות תגמול לעבודתם הטובה. הטבה זו לא ניתנה באופן גורף אלא בהתאם לגישתו של האדון בנושא. לעיתים ניתנה לעבדים הזכות להינשא ולחצות את גבולות מדינתם לשם התייחדות משפחתית לזמן מה. ישנן עדויות המספרות כי סוג עבדות זה היה המיטיב ביותר עם העבדים, במיוחד בהשוואה לאורח חייהם הקשה ואף האכזרי של העבדים בסחר העבדים החוץ אפריקאי. סוג עבדות זה מהווה את הבסיס ליצירת שושלות של עבדים.
תצורות של עבדות פנים באפריקה > עבדות כחלק מהשתייכות לשושלת עבדים

אדם אשר נולד להורים עבדים משתייך באופן ישיר למושג הנקרא שושלת עבדים. שושלת משפחתית של עבדים למעשה מתייגת את העבד לא כאדם אלא כרכוש לבעליו מעצם קרבתו המשפחתית. הבעלים של העבד הם בשליטה ובעלות מלאה על כל שושלת העבדים. כחלק משליטה זו הבעלים יכול למכור, לסחור ולנהוג בעבד כרצונו. ישנם ממצאים לקיומן של שושלות עבדים לאורך ההיסטוריה כמו באזור עמק נהר הנילוס ובצפון אפריקה. במגוון חברות אפריקאיות כאשר לאדם מסוים לא הייתה בעלות על קרקע מסוימת, הדרך לביסוס מעמדו והעצמתו הייתה באמצעות שעבוד של עבדים. אותו אדון נהג לטפח את שושלת העבדים שלו בכך שהקנה להם אפשרות להתרבות, כך התבססה שושלת עבדים קבועה לאותו אדון. באמצעי זה האדון ביסס את כוחו, את מעמד משפחתו ונתפש על ידי החברה כבעל קשרים ועוצמה. עם חלוף הדורות ילדי העבדים לעיתים התמזגו לאותה השושלת של אדונם וכעבור מספר רב של שנים אותם בני עבדים הצליחו לפעמים לצבור כוח ואפילו לתפקד בעמדות מובילות בחברה. במקרים מסוימים הגיעו למעמד של מנהיגים. עם זאת, עקב נישואי התערובת היו שושלות מכובדת אשר תויגו כ"שושלת מעורבת" דבר אשר פגע במעמדו של האדון השליט ובכלל יוקרתה של השושלת.
תצורות של עבדות פנים באפריקה > עבדות להסדר חוב

עבדות להסדר חוב או עבדות משכון היא מצב של עבדות בו עצם ההשתעבדות נעשה כאמצעי להחזרת חוב מסוים. ניתן להחזיר את החוב באמצעות נתינת העבד כאמצעי ערובה עד להחזרת החוב עצמו או על ידי שימוש בשירותיו של העבד בהתאם לרצונותיו של גובה החוב כפדיון ממש, לעיתים עבדות החוב התבצעה על ידי ילדיו של בעל החוב ולא על ידו. עבדות להסדר חוב ועבדות משכון הן דומות במהותן אך בעלות שוני עיקרי לפיו בעבדות משכון יש מאפיין קבוע בנוגע לתקופת השעבוד. במצב של עבדות משכון, הסדר העבדות כולל תקופה אשר נקבעת מראש ובעלת מועד סיום ספציפי וידוע. בעקבות הבדל זה בעבדות המשכון (זמן מוגדר), לא ניתן למכור את העבד במהלך תקופת הזמן המוגדרת. בשונה מעבדות חוב רגילה בה לא חל איסור שכזה.
תצורות של עבדות פנים באפריקה > עבדות בשירות צבאי

עבדות זו מתייחסת למצב בו רוכשים עבדים מידי אליטות אפריקאיות והופכים אותם לחיילים מיומנים ביחידות צבאיות. במצב כזה מעמדם של העבדים כעבדים צבאיים נשמר גם לאחר סיום תקופת העבדות הצבאית ויציאתם לחופשי, במצב זה העבדים נשארים עם התואר גם כאשר הם לא בשירות בפועל. עובדה זו היא מה שמבדילה את העבדים הללו משאר האנשים המגויסים כחלק מגיוס חובה. ברגע שאנשים רגילים משתחררים הם למעשה חוזרים למעמדם האזרחי הקודם ועבדים צבאיים נשארים באותו מעמד גם אם לא בתפקיד. העבדות כוללת את הרכישה ואת האימון של העבדים והפיכתם לחיילים ביחידות צבאיות. קבוצות עבדים צבאיים אלו היו לרוב תחת שלטונו של שליט המדינה האפריקאית ממנה הגיעו אך במקרים חריגים נלקחו כעבדים צבאיים עבור מדינות אחרות. בסוג עבדות זה העבד לא מהווה את הרכוש של אדם פרטי, אלא היווה רכוש ממש של המערכת הצבאית. העבדות הצבאית נחשבה כקשה מאוד ומוגבלת מבחינת זכויות, כאמור העבדות כללה עבודה מפרכת ומסכנת חיים. העבדים הופעלו בעיקר לשם השגת כסף ולטובת השגת מטרות פוליטיות של אדונם. עבדות זו מאוד בולטת בעמק הנילוס (בעיקר בסודאן ובאוגנדה). אזורים אלו נשלטו על ידי מגוון שלטונות מוסלמים אשר השתמשו ביחידות צבאיות של העבדים כפי שתוארו.
תצורות של עבדות פנים באפריקה > עבדות לקורבן

קורבן אדם היה נפוץ במדינות מערב אפריקה עד לסוף המאה ה-19. בחברות הללו אשר נהגו להקריב קורבנות אנושיים עבדים היוו את האמצעי העיקרי לקורבן. מועד הקורבן היה ברובו סמוך למותו של מלך, מלכה או שליט נבחר. לפי מנהג זה ככל שהיו מקריבים מספר רב יותר של קורבנות היה לטקס עוצמה רבה יותר ולכן לעיתים היו מקריבים מאות ואלפי עבדים בבת אחת. ידועה בעיקר הדוגמה של ממלכת דהומיי, בה היו מקריבים 500 קורבנות במנהג השנתי לכבוד האלים, וב-1727 הוקרבו כ-4,000 אנשים בבת אחת, אך המנהג היה קיים גם באימפריית בנין (כיום באזור גאנה), ובמדינות עצמאיות קטנות שהתקיימו בעבר באזור שהיום הוא דרום ניגריה. מרבית הסיבות לקורבן אדם באמצעות עבדים נועדו לשם בקשות ותחינות מהאלים ובעיקר להשגת עושר ולכן לעיתים מנהג זה היה מכונה "פולחן הכסף" ("Money ritual").
צורות העבדות השונות ברחבי אפריקה > עבדות בצפון אפריקה

העבדות בצפון אפריקה הפכה לחוקית עם עליית האימפריה הרומית לשלטון במאה ה-1 לפנה"ס.
הסחר בעבדים המשיך גם לאחר נפילת האימפריה הרומית, כאשר הערבים כבשו את המחוזות הצפוניים של האימפריה הרומית המזרחית במאה ה-7 וה-8 לספירה. העבדות המשיכה להיות חוקית, כעת תחת השלטון האסלאמי. במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 לספירה, ג'יהדיסטים מוסלמים פשטו על קהילות לא-מוסלמיות וחטפו את חברי הקהילות מסיבות דתיות במטרה לשעבד אותם.
בתקופה זו העבדות התפשטה והגיעה עד הקצה הדרומי של מדבר הסהרה. על אף שלא ניתן להעריך במדויק, במהלך 1,000 שנות העבדות נראה כי היה סחר במיליוני עבדים.
המבנה החברתי של המשפחה האסלאמית הוביל לגידול במספר הנשים והילדים העבדים. משק הבית העשיר ביותר יכול היה להכיל עד כארבע נשים וילדיהן. הנשים שימשו כשפחות מין ולעיתים עסקו גם בטקסטיל. ילדיהן עבדו במשימות כמו גריסת דגנים, סחיבת מים, בישול וכדומה. העבדים הגברים עסקו בחקלאות ובעבודות כפיים שונות ביניהן: הפקת מינרלים, נגרות, קדרות, ועבודות מתכת. העבדים אף שימשו כעבדים צבאיים ונכפה עליהם להיות חיילים ולהילחם.
צורות העבדות השונות ברחבי אפריקה > צפון-מערב אפריקה

מהמאה ה-8 עד המאה ה-15, העבדים הושגו במספר דרכים. מלבד חטיפות העבדים באמצעות פשיטות של נוודים מוסלמים, מרבית העבדים הושגו על ידי סחר עם ילידי ממלכות בסוואנה, בעיקר אימפריית גאנה ואימפריית מאלי. העבדים נלקחו כשבויים במלחמות מקומיות והובלו אל השווקים גאו או אגורדאט, אל עיר הבירה של גאנה או אל אזור הגבול שם נקנו על ידי סוחרים מוסלמים מצפון אפריקה.
הפלישה המרוקאית לאימפריית סונגהאי בשנת 1583 הובילה לעלייה בסחר בעבדים בצפון אפריקה עקב מסלולי מעבר חדשים שנגלו במדבר סהרה. עניין זה נמשך כ-200 שנה. במאה ה-19, כאשר הופחתה לראשונה כמות הציים האירופאים והאמריקאים ושמה סוף לפיראטיות של צפון אפריקה בים התיכון, העבדים אשר נמכרו בשווקים היו צפויים לעבור מסע מפרך: מסע של 1000 ק"מ צפונה דרך מדברות בהן היו מעט מקורות מים או אוכל, מסע מלא ייסורים טראומטיים כמעט כמו המעבר הימי ממערב אפריקה לאמריקה, ובעל שיעור תמותה דומה.
השליטה בחציית המדבר הייתה בידי ברברים וערבים. אחד ממקורות ההכנסה המועטים שלהם היו פשיטה או הגנה על קרוואנים, נווי המדבר היו תחת שליטתם והחקלאות באזורים אלה נכפתה על העבדים שלהם.
צורות העבדות השונות ברחבי אפריקה > צפון-מזרח אפריקה

עם הגעת הצבא הערבי-מוסלמי במאה ה-7 לספירה, התקיימה עבדות בפרובינציה הרומית במצרים בממלכות הרומיות של נובטיה-מאקורה (Nobatia-Maqurra) ואלודיה (Alodia) (חלק מממלכת כוש) בעמק הנילוס התיכון.
העבדים נלקחו ככל הנראה מאלודיה שבירתה הייתה ליד העיר חרטום, ובכך יכלו לפשוט על אוכלוסיות החקלאים עובדי האלילים בסוואנות. גם באזור זה, בדומה לצפון-מערב אפריקה, עמד בפני העבדים מסע באורך 1000 ק"מ שלקח לפחות 40 יום של נדידה.
החל מהמאה ה-9 עד המאה ה-13 לספירה, נכפה על עבדים לעבוד במכרות זהב וברקת בוואדי אלאקי (Wadi Allaqi) במדבר.
עם קבלת האסלאם במאה ה-9 לספירה, המכרות נוצלו על ידי יזמים מוסלמים. לא ניתן היה להשיג הרבה עבדים מקומיים ועל כן דוברי השפה הנובית שועבדו והובלו במשך 40 ימים במדברות או נהרות למצרים.
במסלול אלטרנטיבי אשר נקרא "הדרך לסודאן" ("Tariq el Sudan") ועבר מערבית-מזרחית לחוף הים האדום דרך הסוואנות, השתמשו רבות עולי רגל למכה אחרי המאה ה-15 לספירה, ובנוסף השתמשו בו למעבר עבדים - בעיקר מאתיופיה. מהחוף, העבדים היו נשלחים על ספינות למצרים ומעבר אליה.
שינויים פוליטיים וטכנולוגיים במאה ה־16 עד המאה ה-19 לספירה הביאו איתם שינויים בסחר בעבדים באגן הנילוס.
דרישותיהם של העות'מאנים והפונגים (Funj, קבוצה אתנית שהתמקמה באזור שכיום מהווה את המדינה סודאן) לעבדים השתנו משמעותית. הצבא העות'מאני אסר על גיוס של אפריקאים לצבא. כתוצאה מכך, התגבר הסחר בעבדים אשר התאימו לשירות מקומי, בעיקר נשים צעירות וילדים, והתגבר הסחר בגברים אשר התאימו לעבודה חקלאית. כמו כן, בשלטון הפונג אשר בגבולותיו נעשה רבות סחר בעבדים, נבנה צבא של עבדים עבור מלחמות מקומיות.
בשנת 1823 מוחמד עלי פאשה, המושל העצמאי של מצרים העות'מאנית, כבש את שלטון פונג במטרה להשיג עבדים גברים צעירים לצבאו. בשלושים השנים הבאות אלפי גברים הפכו לעבדים והסחר בעבדים התעצם.
עקב קשיים שהתפתחו בהעברת עבדים, הסחר בעבדים לצפון הוגבל והסתיים עם דיכוי הסחר בין השנים 1880 ל-1930.
צורות העבדות השונות ברחבי אפריקה > מזרח אפריקה

העבדות במזרח אפריקה נמשכה באותן שנים שבהן התרחשה העבדות בצפון אפריקה. באותה תקופה הסחר בעבדים למזרח אפריקה היה סחר ימי.
הסחר במאה ה-9 לספירה כלל חטיפת עבדים מסופאלה (Sofala, כיום מדובר באזור שנמצא ליד המדינה מוזמביק) בנהר הזמבזי ומהארכיפלג לאמו (Lamu). המדינה החזקה ביותר הייתה קילווה (Kilwa, כיום מדובר באזור טנזניה) שבה מספר גדול של עבדים גברים נשלחו בספינות לדרום עיראק לעבודה בפרויקטים של השקיה. אחרים, בעיקר נשים וילדים שנחטפו ככל הנראה במלחמות מקומיות, נלקחו בעיקר לשירות מקומי (חקלאות וכו').
באזור החוף של מזרח אפריקה התפתחו סדרה של קהילות ערביות-זאנג'יות מעורבות (Zanj, מתייחס לקהילות מאזורי דרום-מזרח אפריקה באזור החוף הסוואהילי (Swahili Coast)) המדברות סוואהילית והם, ולא הערבים, הפכו לסוחרים אשר הביאו עבדים לחוף ומכרו אותם. מצב זה נמשך עד 1500 לספירה אך נקטע בפתאומיות והופחת עם הגעתם של הפורטוגזים בשנת 1543 אשר באמצעות הספינות וכלי הנשק שלהם ביססו את שליטתם על אזור החוף, הרסו וכבשו ערים רבות. העסקת עבדים והמסחר בהם נמשכו, בעוד הסחר המוסלמי בעבדים התמקד בחוף קניה/טנזניה, בעיקר בארכיפלג לאמו .
הכוח הפורטוגזי נחלש במאות ה־17 וה18 לספירה וכך חוף קניה-טנזניה וזנזיבר הפכו בהדרגה להיות תחת שליטת סולטנות אומאני (Omani Sultanate).
הפיכת עיר הבירה של סולטנת אומאני לעיר Stone Town בזנזיבר בשנת 1832 הובילה לגידול במספר הדרישות לעבדים. בזנזיבר הוטל על העבדים לעסוק בפיתוח מטעים לגידול תבלינים, בעיקר ציפורן. המסחר בעבדים סופק כעת על ידי סוחרים מוסלמים, שהיו מצוידים בנשק. העבדים שנתפסו נוצלו תחילה לסחיבת שנהב לחוף, ולאחר מכן נמכרו בשווקים.
הפטרולים הבריטים הימיים נגד העבדות כחלק מהמאבק הבריטי לביטול העבדות, שהיה חזק באותה תקופה, הפחיתו את הסחר הימי משנות הארבעים של המאה ה-19 ואילך, והוא הסתיים רשמית במאה ה-19 המאוחרת.
צורות העבדות השונות ברחבי אפריקה > אזור האגמים הגדולים במזרח אפריקה

עד לאחרונה, היסטוריונים רבים סברו שהעבדות באזור זה לא התקיימה או התקיימה רק לזמן קצר מאוד בסוף המאה ה-19. בעקבות מחסור במקורות אמינים אודות עבדות באזור זה, היסטוריונים הסתמכו על מקורות אפריקאים כתובים או בעל-פה.
האגמים במזרח אפריקה גובלים בחלקים מהמדינות אוגנדה, טנזניה, בורונדי, רואנדה וקונגו (גבולות בני ימינו). הגבולות הרבים והמרכזיים מדגישים את חשיבות העבדות באזור זה.
כיום ברור כי נתיב של סחר בעבדים התקיים באזור אגמים במאה ה־19. הנתיב התחיל באגם אלברט בבוניורו (Bunyoro, כיום אזור אוגנדה) ו־Toro והמשיך דרך בוגנדה (Buganda), משם התפצל מזרחה לאגם Busoga ודרום Karagwe ו-Buhaya (מחוזות שונים בטנזניה). בערוץ זה נעשה מסחר בעבדים רבים.
ל-Karagwe ול-Buhaya היה תפקיד מרכזי במסחר בעבדים מקומיים. גם ל-Buvuma (מחוז באוגנדה) היה תפקיד מרכזי בסחר בעבדים. המקומות העיקריים מהם הגיעו עבדים ל-Buganda הם Toro Busoga ו-Bunyoro, כשהאחרון מעניין במיוחד כיוון שהפך ממטרה מרכזית של תקיפות סודנים לחטיפות עבדים באמצע המאה ה-19 לאזור שמטרתו פשיטה על מקומות אחרים לטובת סחר בעבדים בשנות ה-80 של המאה ה-19 ואז שוב לאזור מטרה מרכזי של תקיפות בשנות ה-90 של המאה ה-19.
לעומת זאת, עבדות הייתה פחות נפוצה בבורונדי ורואנדה. נראה כי בורונדי הייתה הכי פחות פעילה מבחינת העסקה וסחר בעבדים מבין כל אזור האגמים.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 התחילו לצוץ חוקים ואיסורים, תחילה כנגד הסחר בעבדים ולאחר מכן כנגד העבדות עצמה. אבל הדבר העיקרי ששם סוף לתופעת העבדות הוא הקושי של בעלי העבדים להחליף את העבדים המבוגרים בעבדים חדשים. גם המיסים הקולוניאליים ושכר העבודה עזרו למגר את התופעה.
העבדות באפריקה בתקופות השונות

עבדות היא תופעה נפוצה מימי קדם העתיקים ועד היום. אפריקה הייתה מאז ומתמיד מחוברת למורשת העבדות גם בתור מייצאת עבדים למדינות שונות כמו הודו, אמריקה ומדינות אסלאמיות שונות, כמו כן, העבדות באפריקה נמשכה מאוחר יותר מהעבדות באמריקה. העבדות באפריקה התרחבה בשלוש מדרגות לכל הפחות, הראשונה בין השנים 1350–1600, לאחריה בין השנים 1600–1800 ולבסוף בין השנים 1800–1900. כאשר במדרגה האחרונה הפכה העבדות לנדבך בסיסי של הכלכלה האפריקאית. ההרחבה הזו קרתה בשני מישורים שהיו מחוברים לסחר העבדים החיצוני. הראשון, העבדות הפכה למקובלת יותר באזורים גאוגרפים נרחבים יותר. והשני, התפקיד של העבדות בכלכלה ובחברה נעשה יותר חשוב כתוצאה מהשינויים בכלכלה, בחברה ובפוליטיקה שוליים. שלושה תהליכים שונים התרחשו במרוצת השנים ותרמו לשינויים בעבדות באפריקה הם סחר העבדים הערבי, סחר העבדים הטרנס אטלנטי ומדיניות שחרור העבדים שהתרחשה במאה ה-19.
העבדים מילאו מגוון תפקידים בממלכות אפריקניות: חיילים בצבא, שרים בחצר המלך, משרתים ופועלים חקלאיים באדמות המלך. לרוב, מספר העבדים היה קטן ומרביתם השתלבו במשקים הביתיים, עד המאה ה-19 אפריקה לא ידעה עבדות פנים אפריקאית בהיקף תעשייתי.
העבדות באפריקה בתקופות השונות > עבדות אפריקאית מחוץ לאפריקה > סחר העבדים הערבי

במשך השנים התקיים סחר בעבדים מכל חופי אפריקה. תחילה, התמקד בעיקר במזרח אפריקה והעבדים הובלו בעיקר לחצי האי ערב ולאזור הסהר הפורה שם הועסקו במכרות מלח של האימפריה העבאסית ושימשו בתפקידים שונים באימפריה הפטמית ובאימפריה העות'מאנית. בימי הביניים הועברו העבדים האפריקנים בדרכי הסחר הטרנס- סהריות לצפון אפריקה מה שנקרא סחר העבדים הערבי (באנגלית Trans-Saharan and Indian Ocean trade או Arab slave trade) ומשם הגיעו למטעי הסוכר שהוקמו בקפריסין, כרתים וסיציליה. בתקופה זו העבדים היו רק אחד ממוצרי הסחר שהתפתחו באפריקה.
העבדות באפריקה בתקופות השונות > עבדות אפריקאית מחוץ לאפריקה > סחר העבדים הטרנס אטלנטי

בין המאה ה-16 וה-19 הפכו העבדים למוצר הייצוא העיקרי של אפריקה עם התפתחותו של הסחר הטרנס אטלנטי. הרחבת נפח סחר העבדים קשורה בהתפתחות המטעים בעולם החדש מהמחצית הראשונה של המאה השש עשרה. כמו כן, השתמשו בעבדים האפריקאים לפיתוח של חקלאות המטעים ביבשת אמריקה, שם ביקשו תחליף לכוח העבודה המקומי. העבדים האפריקאים הבינו את שיטות החקלאות הטרופית, היו זרים ומבודדים מסביבתם והייתה להם מידה של חסינות מפני מחלות שהיו שכיחות באזורים טרופיים כיוון שהגיעו מאזורים דומים לאלה. סחר העבדים הטרנס אטלנטי היה פרק רווי בהתעללות, יגון וסבל במהלכו היה אובדן חיים של מיליוני בני אדם, העבדים שמתו במהלך עבודתם הוחלפו על ידי עבדים חדשים בתהליכים של פשיטות על כפרים ומסעות מטלטלים רווי סבל ומוות. במהלך ההפלגות למדינות אליהם נשלחו העבדים הם היו נכלאים בשלשלאות לאורך זמן ההפלגה. בנוסף, לא מעט מהפעמים העבדים מתו עוד בטרם הגעתם ליעד כתוצאה מתנאי תברואה ירודים והתעללות של סוחרי העבדים.
העבדות באפריקה בתקופות השונות > עבדות אפריקאית מחוץ לאפריקה > מדיניות העבדות של המדינות הקולוניאליות

סחר העבדים בתוך אפריקה עצמה עלה באופן חד לאחר שחברות אירופאיות וביוזמת הבריטים עשו מאמצים לביטול הביקוש החיצוני לעבדים (סחר העבדים הטרנס אטלנטי), גורם נוסף לירידה בכמות הייצוא של עבדים בהמשך הוא ניסיונם של הבריטים לחסל את מקורות ההיצע של עבדים בתוך אפריקה. כל האמצעים שננקטו למען מטרה זו הובילו לעלייה דרמטית בסחר בעבדים בתוך אפריקה עצמה בכך שיצרו חלופה כלכלית לסחר האסור בעבדים וכך סחרו באופן חוקי ולגיטימי בחומרי גלם חקלאיים. האירופאיים חשבו שהמרת סחר העבדים בסחר חוקי תשלב את אפריקה בכלכלה קפיטליסטית מודרנית ותבטל את סחר העבדים אך בפועל מי שייצר את אותם מוצרים לגיטימיים היו אותם עבדים, מה שהעלה את הביקוש לעבדים בתוך אפריקה במהלך המאה התשע עשרה. כמו כן, המשטרים הקולוניאליים באותה תקופה הפגינו פעלתנות בחקיקה למען ביטול העבדות באפריקה.