stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כולל קובנה

| --- | --- |

 כולל אברכים
 תקופת הפעילות:  1877–הווה (כ־148 שנים) 
 מייסדים:  ישראל מסלנט 
 מיקום
 מדינה:  ליטא ליטא
 קואורדינטות:  54°54′30″N 23°53′30″E﻿ / ﻿54.90833333°N 23.89166667°E﻿ / 54.90833333; 23.89166667
 he
 
כולל קובנה (או כולל הפרושים) הוא כולל אברכים, שנוסד בקובנה שבליטא, בשנת 1877 תרל"ז, על ידי רבי ישראל מסלנט.
מטרתו המוצהרת של הכולל הייתה לשמש להכשיר אברכים לשמש כמורי הוראה. כולל קובנה היה מהכוללים הראשונים שהוקמו.
הקמתו

מטרת הקמת הכולל הייתה לאפשר לאברכים, שחפצו בכך, להמשיך וללמוד כל היום אף לאחר שנישאו, כאשר עול הפרנסה אילץ רבים לעבוד ולהתפרנס במשך מרבית היום, ומעטים מאוד המשיכו בלימודם אף אחרי הנשואים באופן מלא. הכולל היה תומך באברכים תוך מתן מלגת לימודים, לפרנסת ביתם.
הקמתו > קרן 'לחמן'

את רעיון הקמת 'כולל קובנא' הגה רבי אליעזר יעקב חווס מהעיירה יאנישוק, על אף שלא שימש באופן רשמי בתפקיד כלשהו, ואף לא היה בעל אמצעים. חווס הלך מיאנישוק לברלין שם התגורר אחיו רבי יוסף חיים חווס, שהיה מקורב לפרופסור עובדיה לחמן, שהתקרב ליהדות הודות לרבי ישראל סלנטר שקרבו. לחמן היה יהודי אמיד, וחווס קיווה שיאות לקחת על עצמו את החזקת הכולל או חלקו.
חווס ניפגש עם לחמן ושכנעו בדבר נחיצותו של מוסד לימודים זה, ואכן לחמן נענע לבקשתו ותרם עשרת אלפים רובל, סכום גדול באותם הימים. כמו כן הבטיח לתת תרומה שנתית של אלף רובל. את התרומות התנה לחמן בכך שאיש לא ידע על כך.
לאחר שהיה בידו סכום כסף זה, שהיה בו די על מנת להתחיל בהקמתו של הכולל, נסע אליעזר יעקב לרבי ישראל סלנטר, ששהה באותה העת בעיר ממל, והפקיד בידו את כל הסכום, על מנת שיעשה בו כראות עיניו.
רבי ישראל שראה חשיבות רבה בכולל, רצה שיעמוד בראשו רבי יצחק אלחנן ספקטור, אך הוא סירב להתמנות לראשות הכולל.
הקמתו > עשרה ראשונים

חווס שראה שהקמת הכולל מתמהמהת, פנה לרבי נתן צבי פינקל וביקש את עזרתו, ואכן תיכף ומיד בחרו שניהם עשרה אברכים מובחרים שיהוו את הגרעין הראשוני של הכולל. בין אותן עשרה, ידועים הרבנים: אליעזר שולביץ ראש ישיבת לומזה, יצחק מלצן מו"צ בקעלם, נפתלי הירץ הלוי לימים רבה של יפו, נפתלי אמסטרדם ועוד.
זמן מה לאחר הקמת הכולל, נענה רבי יצחק אלחנן ספקטור להצעה הראשונית, לעמוד בראשו. ואכן במשך שנים מספר היה לראש הכולל, ולחם רבות נגד ניסיונות שונים שרצו להביא לסגירתו.
מיד לאחר כניסתו של רבי יצחק אלחנן לתפקיד, כינס אספה בקובנה בה השתתפו רבנים שונים, כרבי אלכסנדר משה לפידות רבי ישראל סלנטר ועוד. באספה זו הוחלט על הקמת ועד פעולה לסיוע לכולל שנקרא 'כוללי תמיכת אברכים פרושים בקובנא', מטרתו הייתה הן להרחיב את מסגרת הכולל הקובנאי, והן להרחיבו למקומות נוספים. למען מטרה זו גייסו שדרי"ם שתפקידם היה לאסוף כספים לצורך כך. רבי ישראל מסלנט ורבי יצחק אלחנן פנו לציבור הרחב במכתב כי יתגייס למען מטרה זו. ואכן בעקבות אותה אספה גויסו סכומי כסף גדולים, והכולל בקבונא התרחב ל-60 אברכים. וכן הוקמו כוללים נוספים בווילנא ובמינסק ומקומות נוספים.
אחד השדרי"ם היותר יודעים של הכולל היה רבי אברהם שינקר, שמותוקף תפקידו נסע מספר פעמים לגרמניה, והשפיע על הברון רוטשילד לסייע בכספו לכולל. הוא אף שימש בפועל כמנהל הכולל, יחד עם רבי נתן צבי פינקל, מאחר שרבי יצחק אלחנן ספקטור היה עסוק בעניינים אחרים מתוקף תפקידו האחר כרבה של קובנה. שניהם עיצבו את דמותו של הכולל, וכתלמידיו של רבי ישראל מסלנט מייסד תנועת המוסר אף החדירו לתוכו את רוח המוסר.
לאחר שנה מהקמת הכולל, כינס רבי יצחק אלחנן אספה נוספת, בה הוחלט על הצורך למנות מנהל לכולל, שבאותה העת כבר היה בפריחה. הסכמת כל הנוכחים הייתה למנות לתפקיד זה את רבי יצחק בלאזר שהיה קודם לכן רבה של פטרבורג. לאחר מינויו השקיע רבות להרחיב ולפתח את הכולל, לאחר מסע של גיוס כספים ברוסיה וגרמניה עלה בידו להכפיל את מספר הלומדים בכולל מ-60 ל-120 אברכים.
סביב הכולל הוקמו בזה אחר זה מוסדות תורה נוספים, כשבראשם ישיבת כנסת ישראל.
בזמן התלקחות פולמוס המוסר, פרשו רבי איצלה בלאזר והסבא מסלבודקה מניהול הכולל, וניהולו הוטל בידיו של רבי צבי הירש רבינוביץ ומקורביו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הכולל הקובנאי פסק מפעילותו. לאחר המלחמה כשחזרה הישיבה מקרמנצ'וג לקובנה, הקים רבי נתן צבי פינקל כולל חדש בשם 'בית ישראל' שמנה בהקמתו עשרים אברכים. ובאותה העת הקים רבי אברהם דוב כהנא שפירא את הכולל הקובנאי. זמן לא רב לאחר מכן, התאחדו שניהם לכולל אחד שפעל בסלבודקה עד לימי השואה ונקרא בשם 'כולל קובנא (קאוונא) מאוחד עם 'כולל בית ישראל'.
מטרת הכולל

כאמור מטרת הכולל הייתה להכשיר אברכים על מנת שישמשו כרבנם ומרי הוראה בקהילות שונות. כך ניתן אף ללמוד מהכיתוב המופיע על גבי חתימתו הרשמית של הכולל:
"ח'[ברת] מיסדי יסוד קיים מנדיבי עמינו על ידי גאוני הזמן להחזיק לומדי תורה ולנהלם על פלגי התורה והיראה להכשירם להיות מורי הוראה בישראל"
רבני הכולל

במשך שנות קיומו, רבנים שונים שימשו בתפקידים שונים בכולל:
כאמור מייסדו הראשון של הכולל היה הסבא רבי נתן צבי פינקל, בראשות הכולל התמנו רבנים שונים, תחילה נתמנה רבי יצחק אלחנן ספקטור.
שנה לאחר מכן נתמנה אף רבי יצחק בלאזר לראש הכולל. ועמד בראשו בין השנים תרכ"ב-תרל"ח.
רבי צבי הירש רבינוביץ כיהן כמנהל הכולל בין השנים תרל"ז-תר"מ (1877-1880).
רבי ישראל ניסן קרק כיהן כמנהל הכולל החל משנת תר"ע בערך, לאחר פטירת רבי צבי הירש רבינוביץ.
כמו כן העסיק הכולל אנשים שונים ששימשו בתור אוספי כספים שנקראו בתקופה זו שדרי"ם ביניהם:
רבי אברהם שינקר
רבי יוסף לייב גלזר
מתלמידי הכולל

רבי אליעזר שולביץ שנתפרסם כראש ישיבת לומזה
רבי יצחק מלצן מו"צ בקעלם
רבי נפתלי הירץ הלוי לימים רבה של יפו,
רבי נפתלי אמסטרדם
רבי יוסף הלוי דינקלס
רבי יחזקאל ברשטיין, הדברי יחזקאל
רבי שלמה דוד כהנא
רבי חיים פסחוביץ
רבי ישעיה קרלינסקי - למד בכולל בהיותו רווק
רבי חיים טשרנוביץ ('רב צעיר')
רבי אהרן שמואל תמרת
ספרים בהוצאת הכולל

בשנת תרפ"ב הוציא הכולל שלושה ספרים בשם 'כתבי בית ישראל':
כתבי בית ישראל - חלק א, על מסכת שבת, ברלין - קיידאן ליטא תרפג, באתר היברובוקס
כתבי בית ישראל - חלק ב, על מסכת שבת, ברלין - קיידאן ליטא תרפג, באתר היברובוקס
כתבי בית ישראל - חלק ג, על מסכת עירובין, ברלין - קיידאן ליטא תרצא, באתר היברובוקס
לקריאה נוספת

ר' ישראל מסלנט וראשיתה של תנועת המוסר, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"ב.
הערות שוליים

↑  יש להבדיל בין כולל זה, לבין כולל הפרושים שהיה בירושלים, שהוקם על ידי תלמידי הגר"א. במקורו וכוונתו של השם 'פרושים' ראו במאמרו של אלי אליאך מדרש פרושים - קלויז הגר"א בצפת
אנטומיה של נפילה

| --- | --- |

 בימוי:  ז'וסטין טרייה 
 הופק בידי:  מארי-אנז' לוסיאני, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 תסריט:  Arthur Harari, ז'וסטין טרייה 
 עריכה:  Laurent Sénéchal 
 שחקנים ראשיים:  סנדרה הולר Camille Rutherford Anne Rotger Saadia Bentaïeb Jehnny Beth Swann Arlaud Milo Machado-Graner Samuel Theis אנטואן רנרץ Messi בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צילום:  Simon Beaufils 
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  Les Films Pelléas, Les Films de Pierre 
 חברה מפיצה:  Le Pacte, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 הקרנת בכורה:  21 במאי 2023 
 משך הקרנה:  150 דק' 
 שפת הסרט:  צרפתית, אנגלית, גרמנית 
 סוגה:  סרט מתח, סרט דרמה, סרט פשע, סרט בית משפט 
 פרסים:  פרס דקל הזהב  פרס גלובוס הזהב לסרט אנגלי הזר הטוב ביותר  פרס הקולנוע של האוניברסיטה האירופית  פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לסרט הטוב ביותר  פרס סזאר לסרט הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
אנטומיה של נפילה (בצרפתית: Anatomie d'une chute) הוא דרמה צרפתית בבימויה של ז'וסטין טרייה על פי תסריט שכתבה עם ארתור הררי. בסרט מככבת סנדרה הולר כסופרת שמנסה להוכיח את חפותה בהתרחשות שהביאה למות בעלה.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן ה-76, ב-21 במאי 2023, וזכה בפרס דקל הזהב. הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-23 באוגוסט 2023.
תקציר העלילה

סנדרה, סופרת גרמניה, נעצרת בצרפת באשמת רצח, בעקבות מותו של בעלה בנפילה מגובה רב בנסיבות מסתוריות. דניאל, בנם לקוי הראיה של בני הזוג, הוא העד היחיד למות אביו; סנדרה מנסה במהלך המשפט להוכיח את חפותה.
שחקנים

סנדרה הולר בתפקיד סנדרה
סוואן ארלו בתפקיד וינסנט
מילו מצ'אדו גרנר בתפקיד דניאל
רשת הספריות העירוניות פתח תקווה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 http://ptikva.libraries.co.il/
דלפק ההשאלה בספריית הדר גנים
רשת הספריות העירוניות פתח תקווה היא רשת של 12 ספריות ציבוריות המשרתות את העיר פתח תקווה ושייכות לעיריית פתח תקווה.
מנהל רשת הספריות הוא חיים חלפון.
היסטוריה

הספרייה בפתח תקווה נוסדה בשנת תרנ"ב (1892) עלי ידי אליהו ספיר, מורה בבית ספר יק"א של הברון (היום פיק"א). 11 שנים שימש כמורה לעברית ולערבית, את הספרייה הקים מכספו עבור תלמידיו ולצורך עבודתו. נראה כי זוהי הדוגמה הראשונה בישראל לספריית בית ספר. במרץ 1900 התפרסם בעיתון המליץ קריאה לסופרים לתרום מספריהם לספרייה של פתח תקווה. על הקריאה היו חתומים מנהלי הספרייה, שמואל ליפשיץ, מאיר סאלץ ויצחק אבלאוו. באפריל 1901 תוארה הספרייה בעיתון הצפירה: "על המוסדים להתפתחות הרוח יוכל להחשב גם בית עקד הספרים שיחתום על 8 כתבי עת, רובם עברים וזרגונים". באותה שנה עזב ספיר את עבודתו בהוראה וכמה שנים אחר כך עזב את פתח תקווה. הספרייה הועברה לרשות ועד המושבה, אשר התקשה לפתח אותה, בעיקר בשל העדר אכסניה ראויה. באוקטובר 1906 דווח בעיתון השקפה שרבים מהספרים נעלמו בחילופין בין הוועד הישן לוועד החדש.
בשנים 1907–1909 תמכו אגודת צעירי פתח תקווה בספרייה באמצעות הצגות שהכנסותיהן היו קודש לספרייה. בתחילת 1908 תוארה הספרייה: "ושני בתי ספרים אחד להאכרים לאמר מהמושבה והשני שעשו להם אחינו הפועלים. שני בתי הספרים האלה מלאים אנשים ונשים כל ערב וערב, והם קוראים בהם בהתמדה גדולה ספרים שונים ועיתונים רבים בשפות שונות". באוקטובר 1908 התקיים חגיגה של חנוכת בית הספרים.
ד"ר יעקב כהן-ברנשטיין, רופא המושבה, העמיד לרשות הספרייה חדר מחדרי עבודתו, וכן ארון ספרים שלו, ופועלי המקום עזרו בפיתוחה. פעילותו זו עוררה עליו את זעמם של חוגים דתיים שמרנים, שגרשו אותו מן המושבה ("מלחמת הצעירים והזקנים"). פעילות הספרייה שבתה לזמן מה והספרים אוחסנו בביתו של אברהם שפירא, עד להקמת ועד חדש לספרייה על ידי מר קרול.
בשנת תרע"א (1911) הייתה הספרייה סגורה למספר חודשים בגלל חוסר הסכמה על ועד שינהל את הספרייה. בעקבות פטירתו של אליהו ספיר, בהשאירו אחריו ספרייה ציבורית הכוללת 400–500 ספרים, הוחלט לפתוח את הספרייה מחדש ולקוראו על שמו. שנה לאחר מכן, הובא הספרן יחיאל כהן מחיפה, כדי לנהל את הספרייה. על פי הנהוג במושבה, הספרייה נדרשה לממן את עצמה ולא סובסדה ממיסי המושבה. לצורך כך, אורגנו נשפים שהכנסותיהם הוקדשו לספרייה} ובתוך 7 שנים, גדל מלאי הספרים לכ-5000. בימיו נסגרה הספרייה שוב, עם גירוש תושבי פ"ת לת"א-יפו.
הספרייה נפתחה עם סיום מלחמת העולם הראשונה והספרן היה מר בן ישראל. בשנת 1921 הספרייה הייתה סגורה לזמן מה לאחר מאורעות תרפ"א. בסוף 1921 תואר מצב הספרייה בדואר היום כירוד מאוד. בשנת 1932 שב יחיאל כהן לנהל את הספרייה והחל לשקמה מהריסותיה. בשנת 1934 הגיע מספר הספרים לכ-5000. כהן ניהל מאבקים רבים עם המועצה המקומית, בראשותו של שלמה יצחק שטמפפר, שלא הקצתה תקציב ראוי, לטענתו, לפיתוחה של הספרייה.
עד שנת 1951 ניהל יחיאל כהן את הספרייה, שהתגאתה בהיותה השלישית בגודלה בישראל וכללה 16,372 ספרים, רובם בעברית וחלקם בלועזית. עם כניסתו של א. רואי לתפקיד מנהל הספרייה בשנת תשי"ב (1952), החלו להיפתח סניפים נוספים ברחבי העיר. ארבע שנים לאחר מכן כבר פעלו בעיר 5 סניפים ולאחר 10 שנים הופעלו 10 סניפים. בשנת 1960 היו בספריה מעל 20,000 ספרים. בשנת 1968 הוקמה בתוך הספרייה ספרייה תורנית שהתבססה על ספרייתו של הרב ראובן כץ שנתרמה על ידי משפחתו.
רשת הספריות כוללת בימינו ספרייה מרכזית ועוד אחד עשר סניפים פעילים ברחבי העיר, בהם ניתן למצוא מבחר ספרי קריאה מהקלסיקה והספרות החדשה, רבי מכר, רומנים, ספרי מתח, ספרות עברית, ספרי ילדים ונוער, ספרי מדע בדיוני ופנטזיה וספרים מוקלטים להאזנה. כל האוספים מתעדכנים באופן שוטף.
שירותי רשת הספריות

ברשת הספריות קיים מגוון גדול מאוד של ספרים, עיתונים, ירחונים וכתבי עת, מאגרי מידע, ספרות וחומר עיוני בכל קשת הנושאים בנוסף על נושאים תורניים. ספרות בשפות רוסית, אנגלית וצרפתית. חדרי עיון לנוער, לסטודנטים ולמבוגרים בהם ניתנים שירותי אינטרנט ללא תשלום. במשך השנה מקיימות מבחר פעילויות תרבות לילדים ומבוגרים כגון "שעת סיפור", הרצאות, מפגשי קוראים-כותבים ואירועי שבוע הספר העברי.
הערות שוליים

↑  דבר אל סופרי ישראל, המליץ, 13 במרץ 1900
מה יפעל אל בא"י, הצפירה, 1 באפריל 1900
↑  למצב המושבות באה"ק, הצפירה, 21 באפריל 1901
↑  א. ציוני, פתח תקווה, השקפה, 17 באוקטובר 1906
↑  מכתב מפתח תקווה, הפועל הצעיר, 12 בנובמבר 1909
↑  פתח תקווה, השקפה, 28 במאי 1907
מהמושבות, הצבי, 17 במרץ 1909
↑  מהמושבות, השקפה, 4 בפברואר 1908
↑  מהמושבות, הצבי, 21 באוקטובר 1908
↑  יובל כפול: 40 שנה לספריה ולתזמורת בפתח־תקוה, הַבֹּקֶר, 1 במרץ 1942
↑  יחס מביש למוסד, דבר, 19 בספטמבר 1937
↑  בערים ובמושבות, הפועל הצעיר, 20 בספטמבר 1911
↑  פתח תקוה, החרות, 30 באוקטובר 1911
↑  בערינו ובמושבותינו, החרות, 13 ביוני 1912
↑  מפתח תקווה, הצבי, 20 בפברואר 1913
↑  במושבות יהודה, החרות, 30 בדצמבר 1913
↑  בחיים החברותיים, דואר היום, 26 באוגוסט 1921
↑  הספרייה, דואר היום, 28 בספטמבר 1921
הספרייה, דואר היום, 5 בדצמבר 1921
↑  הספרייה על שם ספיר, דואר היום, 31 בינואר 1934
↑  בספריה על שם ספיר, דואר היום, 5 ביולי 1934
↑  בפתח תקווה - יחיאל כהן לגבורות, הצופה, 7 בינואר 1951
↑  פנחס ציון, מבצע ספר נערך בפתח תקווה, הַבֹּקֶר, 22 ביוני 1965
↑  י. בן דוב, שלא שם חלקנו כהם, הצופה, 1 בספטמבר 1960
↑  ספריה תורנית מרכזית תיפתח בפתח־תקווה, הצופה, 16 ביולי 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007471207005171  VIAF: 308261026   WorldCat (עם VIAF): 308261026 
ספריית לזרוס
המהפכה הרומנית (1989)

המהפכה הרומנית (ברומנית: Revoluţia Română din 1989) התרחשה בסוף שנת 1989 ובאה לידי ביטוי בסדרה של מחאות והפגנות, שהביאו להחלפת המשטר הקומוניסטי ברומניה והדחתו והוצאתו להורג של השליט הקודם, ניקולאה צ'אושסקו ושל אשתו, אלנה צ'אושסקו.
המהפכה הרומנית הייתה חלק משורת מהפכות המכונה "סתיו העמים" שהתרחשו באירופה, בארצות הגוש הקומוניסטי, שינויים שהתחייבו מדעיכת הקומוניזם. ביתר ארצות מזרח אירופה המשטר הקומוניסטי נחלש, עד למצב של התנגדות בלתי אלימה כלפי המבקשים להפילו וקריסתו. ברומניה השינוי היה כרוך במהפכה, שהיה בה שילוב של מחאה לא אלימה ושל מחאה אלימה, שבמהלכה נורו מאות אזרחים ושוטרים ובסופה הוצאו להורג השליט ורעייתו, שהייתה גם סגניתו.
במבט לאחור המהפכה הרומנית הייתה אירוע מכונן עבור רומניה והרומנים והשאירה את רישומה בהיסטוריה, בספרות, באומנות, בחברה ובפוליטיקה של רומניה.
הרקע למהפכה > הרקע הכללי

המשטר הקומוניסטי ברומניה, שהתחיל עם סילוק המלך מיכאי הראשון בסוף שנת 1947, היה משטר שנכפה על ידי כוחות הכיבוש הסובייטים. למרות תופעות כמו מהומות הסטודנטים בבוקרשט 1956, שביתת הכורים בעמק הז'יו (1977) והמרד בבראשוב, חוסר שביעות הרצון של חלק ניכר מהרומנים מהמשטר הקומוניסטי במדינה לא הצליח להביא שינויי משטר פנימיים, כמו בפולין בהשפעת סולידריות, או כמו בצ'כוסלובקיה (האביב של פראג ומהפכת הקטיפה). להפך, ככל שהתערערו המשטרים הקומוניסטיים מסביב, כך הידקו צ'אושסקו ואשתו אלנה את אחיזתם בשלטון.
בגלל מחלוקת פנימית במחנה המדינות הקומוניסטיות בתחום הכלכלי, בחרה רומניה להפגין עצמאות בתחום יחסי החוץ - היא הייתה המדינה הקומוניסטית היחידה ששימרה את יחסיה הדיפלומטיים והכלכליים עם ישראל. ברית המועצות הועידה לרומניה את תפקיד ספקית המזון של הגוש הקומוניסטי, וההנהגה הרומנית מרדה בכך והחליטה לפתח תעשייה כבדה, על אפה ועל חמתה של ברית המועצות. לצעד זה היו שתי השלכות מיידיות. כדי להימנע ממתן אמתלת פלישה של ברית המועצות, הפגינה רומניה אדיקות יתר ביישום המשטר הקומוניסטי וכדי לגייס את המשאבים לפיתוח תעשייה כבדה, ללא עזרת ברית המועצות ויתר המדינות הקומוניסטיות, נאלצה רומניה לצמצם יותר ויותר את הטובין המופנים לצריכה פנימית, כדי לייצא אותם ולהשקיע את תמורתם בבניית התעשייה הכבדה. כתוצאה מכך הייתה ירידה מתמדת ברמת החיים של תושבי רומניה ובאיכותם, ירידה מתמשכת שבאה לידי ביטוי גם בצמצום שעות הלימודים בבתי הספר ושעות אספקת החשמל הביתית. צ'אושסקו הציג לרומניה כמטרה תשלום כל חובות החוץ שלה ואומנם זמן לא רב לפני המהפכה סיימה רומניה את תשלום חובות החוץ בסך 11 מיליארד דולר, כמה חודשים לפני המועד. משטר הצנע החריף, שהכתיב צ'אושסקו בשנות השמונים, היה בין הסיבות לפרוץ המהפכה הרומנית.
תרבות השלטון ברומניה, בתקופה זו, הייתה תערובת של נפוטיזם וסטליניזם, כשצ'אושסקו, שירש את המנהיג הקומוניסטי הקודם, גאורגה גאורגיו-דז', שלט יחד עם אשתו ביד רמה והכין את הבן, ניקו, להיות היורש. מסביב לדמותו של צ'אושסקו הונהג פולחן אישיות משוכלל. ברחובותיה ובדרכיה של רומניה, כל כמה מאות מטרים, הוצג פלקט עם דמותו של צ'אושסקו או עם סיסמה המרוממת אותו. חלק נכבד מאוד מהיצע חנויות הספרים, היו ספרים המיוחסים לצ'אושסקו. סופרי ומשוררי החצר קשרו לו כתרים וכך עשו כל עסקני המפלגה הקומוניסטית. מובן, שליד צ'אושסקו לא היה מקום לעוד אלים, לכן הדתות דוכאו ונעשו מאמצים רבים להכביד על הריטואל הדתי.
חרף דיכוי הדת תחת שלטון צ'אושסקו, המוסדות הדתיים שתפו פעולה עם המשטר. ב-19 בדצמבר, כשהמהפכה כבר החלה, הפטריארך תאוכטיסט, המנהיג הדתי הבולט שלח לצ'אושסקו מברק ארוך ומתחנף, שמתעלם לחלוטין מתחילת המהפכה.
הרקע למהפכה > אירועים מבשרים

אף על פי שהשלטון הקומוניסטי ברומניה היה מאוד נוקשה, מפעם לפעם היו מחאות כנגדו, דוגמת שביתת הכורים מעמק הז'יו בחודש אוגוסט 1977. בדומה להתפרצות של הר געש, היו זעזועים מוקדמים שבישרו את המהפכה הרומנית. הפגנת הסטודנטים ביאשי, ב-17 בפברואר 1987, שמחו על מחסור בחימום ובחשמל וב-15 בנובמבר 1987 בברשוב היו שביתות ומהומות פועלים לא מרוצים, שמחו נגד הרעת תנאי חייהם. במרץ 1989 שודר בתחנות רדיו זרות מכתב השישה, מחאה של נכבדים לשעבר במפלגה הקומוניסטית הרומנית.
ב-9 בנובמבר 1989, בברלין, הגרמנים פירקו את חומת ברלין ופתחו את הגבול בין שתי הגרמניות. ב-10 בנובמבר, בבולגריה, שכנתה של רומניה, הוחלף ללא מהומות וללא שפיכות דמים השליט הקומוניסטי הוותיק, טודור ז'יבקוב.
ב-11 בנובמבר 1989, ברחובות ברזויאנו (Brezoianu) וקוגלניצ'אנו (Kogălniceanu) בבוקרשט הפגינו סטודנטים מקומיים יחד עם סטודנטים שהגיעו מקלוז'-נאפוקה והציגו שלטים עם הדרישה "רוצים רפורמות". חלק מהסטודנטים נעצרו ונלקחו לחקירה.
ב-17 בנובמבר, בצ'כוסלובקיה, התחילה מהפכת הקטיפה וביום 10 בדצמבר קמה בצ'כוסלובקיה ממשלה שרוב שריה לא היו קומוניסטים. למרות הצנזורה הידיעות חדרו אל רומניה והרומנים צפו בקנאה בשינוי המשטר הצ'כוסלובקי.
ב-4 בדצמבר, בכינוס של ראשי מדינות ברית ורשה, ניהל מיכאיל גורבצ'וב שיחה קשה עם צ'אושסקו ובה תבע ממנו להעלות את רמת החיים ברומניה ולשפר את מצב זכויות האזרח. למחרת, ב-5 בדצמבר, התפרסמו בעיתוני רומניה ידיעות על הגדלת מלגות הסטודנטים. צ'אושסקו חשש מפני תיאום בין בוש, נשיא ארצות הברית, ובין גורבצ'וב על מנת להביא לשינוי המשטר ברומניה.
תגובות של מדינות באירופה

בצרפת, בת הברית המסורתית של רומניה, התרבו התגובות נגד דיכוי המהפכה. אז'ן יונסקו ומוניקה לובינסקו, שני האינטלקטואלים הצרפתים הבולטים ממוצא רומני, התבטאו ברדיו אירופה החופשית למען המחאה בצורה חד-משמעית.
צרפת, יחד עם יתר 11 חברותיה בשוק האירופי המשוותף, השעו את כל ההסכמים הכלכליים עם רומניה. השגריר הרומני זומן למשרד החוץ הצרפתי, כדי להודיע לו על מורת הרוח של צרפת. סקר, שערכה הטלוויזיה, על השאלה אם ראוי שתהיה התערבות העולם ברומניה, מסתכם בתוצאה של 84% תמיכה בהתערבות.
תככים בצמרת

דגל המהפכה הרומנית עם חור במרכזו.
הדגל המתנפנף של המהפכה הרומנית.
דגלים עם חור במרכזם במוזיאון הצבאי בבוקרשט.
אירועי טימישוארה תוארו בשידורי רדיו אירופה החופשית וקול אמריקה, שידורים שהרומנים האזינו להם במחתרת ברומניה וכמוהם גם סטודנטים רומנים, שחזרו הביתה לחופשת חג המולד.
בחודש נובמבר, לפני האירועים, צ'אושסקו ביקר אצל מיכאיל גורבצ'וב ויש טוענים כי האחרון תבע ממנו להתפטר. לפי אותם המקורות צ'אושסקו סירב להתפטר. נושא התפטרות צ'אושסקו עלה מחדש ביום 17 בדצמבר, כשצ'אושסקו רצה להעביר בוועד הפועל הפוליטי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית החלטות, שיובילו להחנקת המהפכה בטימישוארה. שניים ממשתתפי הכינוס, יון דינקה ופאול ניקולסקו-מיזיל התנגדו לשימוש בכוח כנגד המפגינים ובתגובה הציע צ'אושסקו את התפטרותו. והציע למתכנסים לבחור מנהיג חדש. גאורגה אופראה וקונסטנטין דסקלסקו ועוד מתכנסים תבעו מצ'אושסקו לחזור בו מהתפטרותו והציעו להדיח את המתנגדים. בשעה מאוחרת יותר, באותו יום, יצא צ'אושסקו לביקור באיראן והשאיר לאשתו ולמקורבים את הטיפול במהומות טימישוארה. כשחזר צ'אושסקו, ביום 20 בדצמבר, מאיראן, גילה שהמצב רק החמיר. הוא הופיע בשידור טלוויזיה, שידור בו גינה את המפגינים מטימישוארה וכינה אותם "אויבי המהפכה הסוציאליסטית".
כבר משנת 1982 התחילה קבוצה של גנרלים מהסקוריטטה לתכנן הפיכה. יש אומרים כי בשנת 1989 תוכננה ההפיכה לראש השנה הרומני (סוף השנה האזרחית), אך האירועים של טימישוארה הביאו את הקושרים למסקנה, שעליהם לנצל את שעת הכושר ולהקדים את תפיסת השלטון. ראש הקושרים, הגנרל ויקטור סטנקולסקו, היה חלק מהחוג הקרוב של צ'אושסקו והוא ששכנע אותו לקיים עצרת לפני בניין הוועד המרכזי. על פי התכנון הוצבו בכיכר כלי נשק המופעלים מרחוק שהיו אמורים להתחיל לירות באקראי על המתקהלים, בעוד התועמלנים יסיתו את ההמון בסיסמאות נגד צ'אושסקו.
אירועי בוקרשט

בבוקרו של 21 בדצמבר פנה צ'אושסקו מהמרפסת של הוועד המרכזי אל עצרת של 100,000 אנשים וגינה בחריפות את ההתקוממות בטימישוארה תוך התפארות בהישגי הסוציאליזם. הקהל נשאר אדיש ורק השורות הראשונות עודדו בקריאות ובמחיאות כפיים. במחווה, שנבעה כנראה מייאוש, הציע צ'אושסקו להעלות את השכר הכללי במאתיים ליי לחודש, תוספת של 10% בגובה המשכורת עד אותה עת.
תנועות פתאומיות שנוצרו בשולי הקהל ורעשים שתוארו מאוחר יותר כיריות מנשק חם או פצצות, הפכו את העצרת לתוהו ובוהו. ההמון המבועת החל להתפזר וסוכנים הפיצו בתוך הקהל את הידיעה שהסקוריטטה יורה בהמון, ושהתחילה המהפכה. הם גם קראו לאנשים להצטרף למהפכה.
ניסיונותיהם של צ'אושסקו ושל אשתו למשוך את תשומת הלב של הקהל ולהרגיע אותו בקריאות "הלו, הלו" ו-"הישארו רגועים במקומותיכם" נפלו על אוזניים ערלות. העצרת החלה לשנות את אופייה ולהפוך למפגן מחאה. צ'אושסקו הצליח אמנם להשלים את נאומו, אולם בשל קטיעת השידור הישיר של העצרת בטלוויזיה, הצופים ראו מספיק כדי להבין שמתרחש משהו יוצא דופן. ההמון התחיל להתפזר ברחובות, תוך הפיכת עיר הבירה לזירת מהפכה, כמו בטימישוארה. הם קראו סיסמאות כמו: "הורידו את העריץ", "מוות לקרימינל", "אנחנו העם, הורידו את הדיקטטור" ועוד. ההמון כבש את מרכז העיר מכיכר קוגלניצ'אנו ועד כיכר רוסטי והכיכר רומאנה. על הפסל של מיכאי האמיץ, המוצב בשדרות קוגלניצ'אנו, טיפס צעיר ונופף דגל לאומי שהוצא ממנו הסמל הקומוניסטי. עם חלוף הזמן יצאו לרחובות יותר ויותר אנשים. לקראת המפגינים חסרי הנשק יצאו חיילים, טנקים והיחידה המיוחדת למלחמה בטרור. החיילים ירו מגגות בניינים וכלי רכבם דרסו אנשים. מכבי האש ניסו לחסום את ההמון בעזרת סילוני מים חזקים.
צ'אושסקו שלח את המזכירים שלו להביא לו ידיעות טריות ממלון אינטרקונטיננטל. כשהמזכירים חזרו סיפרו שיש שני צעירים, בחור ובחורה, שמסיתים את ההמון בעזרת מגפון. צ'אושסקו הורה לקציניו לצאת ולהביא אותם. יצאו כחמישים איש מצוידים בנשק מוסתר מתחת למעילים או בתוך תיקים ששימשו להסוואה. הם עצרו-חטפו מספר צעירים מתוך הקהל וירו במי שהתנגד להם. העצורים לא הגיעו לבית מעצר, וכנראה נרצחו בדרך.
בערב ניסה צ'אושסקו ליצור קשר עם המשורר הפופולרי דן דשליו כדי לגייס אותו לדבר אל ההמון. השליחים לא הצליחו למצוא אותו. השליחים ניסו למצוא את המשורר אדריאן פאונסקו, אך גם איתורו של משורר זה לא צלח.
המפגינים הצליחו להקים מתרס לפני המסעדה "דונראה" ("דנובה" ברומנית) ולהגן עליו עד חצות הליל. עיתונאי צרפתי, ז'אן לואי קלדרון, נדרס על ידי טנק. יריות נשמעו עד השעה שלוש לפנות בוקר, כשהרחובות התרוקנו לגמרי. תמונות צולמו מתוך המסוקים שנשלחו להשגיח על האזור וגם התיירים שהיו במגדל בית המלון "אינטרקונטיננטל" צילמו חלק מהאירועים.
הכנסייה הרומנית וכמריה תמכו במפגינים מהיום השני או השלישי. הם פתחו בפני המפגינים את הכנסיות, תמכו ביצירת ועדים מהפכניים והגישו סיוע חומרי וסיוע מורלי לנפגעים ולמשפחותיהם.
נפילת צ'אושסקו

בבוקרו של 22 בדצמבר צ'אושסקו נטה להאמין שמאמציו לייצב את המצב ולדכא את המהומות עולים יפה, אך בשעה 7.00, אלנה, אשתו, קיבלה ידיעות על המוני פועלים ממפעלים שונים, שמתקדמים לכיוון מרכז הבירה. מתרסי המשטרה, שנועדו למנוע את המעבר לכיכר האוניברסיטה ולכיכר ההיכל, לא עמדו במשימתם. בשעה 9.30 כיכר האוניברסיטה כבר הייתה גדושה. הגיעו ידיעות על כך שבמקומות שונים החיילים חברו למפגינים. קבוצה של עובדים ממפעלי 23 באוגוסט תפסו את מחסן הנשק של "המשמרות הפטריוטיים" והתקדמו לכיוון משכן המועצה המרכזית של המפלגה. בעלי תפקידים שונים, שהרגישו שספינתם טובעת, החלו להיעלם, אפילו מזכירו של צ'אושסקו, מיחאי חרז'או נעלם.
כוחות הביטחון, הצבא והמשטרה, הופיעו שוב, אך הפעם כדי להצטרף למהפכנים. בשעה 10.00 שודר ברדיו שנכנסו לתוקף חוקי החירום ואסורה התכנסות של יותר מחמישה אנשים. מאות אלפי המפגינים, שהתכנסו בפעם הראשונה בחייהם ביוזמתם, בזו להודעות. צ'אושסקו ניסה לפנות אל ההמון ממרפסת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, אך ההמון היסה אותו בזעם רב. מסוקים השליכו כרוזים אל המפגינים, כרוזים בהם נקראו ללכת הביתה וליהנות מחופשת חג המולד. רוח חזקה העיפה את הכרוזים הלאה וההמונים המשיכו בשלהם.
נפוצו ידיעות על מותו של שר ההגנה, ואסילה מילאה. בין השעות 9.00–11.00 מת מילאה בנסיבות חשודות. בהודעה שפרסם צ'אושסקו נמסר שהוא נמצא אשם בבגידה והתאבד לאחר שנחשפה בגידתו. התאוריה הפופולרית ביותר גרסה, שהוא נרצח לאחר שסירב לבצע את הוראות הדיכוי של צ'אושסקו. בעקבות ניתוח שלאחר המוות, שבוצע בגופתו בשנת 2005, הגיעו למסקנה שאמנם ירה בעצמו בעזרת אקדחו של אחד מפקודיו, אך כנראה התכוון רק לפצוע את עצמו ומת בגלל שטף דם כתוצאה מפגיעה בעורק.
לאחר מותו של מילאה מינה צ'אושסקו את ויקטור סטנקולסקו לתפקיד שר ההגנה. לאחר שסטנקולסקו קיבל את הפיקוד, ציווה על היחידות לסגת לבסיסיהן. כעבור כמה שעות הוא שכנע את צ'אושסקו להסתלק במסוק. צ'אושסקו, יחד עם אשתו ושני נאמנים, יצא בשעה 12:09 מהגג של מטה המפלגה הקומוניסטית בבוקרשט במסוק אל מעונו בסנגוב, במרחק כארבעים קילומטרים מבוקרשט ומשם אל טרגובישטה. לדברי טייס המסוק, הוא אמר לצ'אושסקו כי המסוק אותר והם בסכנת פגיעה מאש נגד מטוסים. צ'אושסקו נבהל, והורה לטייס לנחות. בני הזוג נחתו בסמוך לטרגובישטה. בני הזוג צ'אושסקו, וקצין מהסקוריטטה שהתלווה אליהם, עצרו מכונית אקראית, ונהגה הסיע אותם בלית ברירה כברת דרך. בסופו של דבר, בני הזוג הובאו למכון מחקר חקלאי ונכלאו שם, עד להגעת המשטרה למקום. הזוג הובא למעצר, הם הועמדו למשפט מאולתר, מהיר מאוד, בפני בית דין אד הוק, הואשמו בעבירות רבות ובהן רצח עם, ונמצאו אשמים. השניים הוצאו להורג ביום 25 בדצמבר, בטרגובישטה.
סיום המשפט וההוצאה להורג שודרו בטלוויזיה הממלכתית.