קספר האוזר
ביוגרפיה

ב-26 במאי 1828 הופיע נער בשנות העשרה לחייו ברחובות נירנברג שבבוואריה. הוא היה לבוש בלבוש איכרים, ובקושי יכול לדבר. על גופו נשא מכתב קרוע לגזרים הממוען למפקד הפלוגה הרביעית בגדוד הפרשים השישי, שבו ביקש הכותב לקבל את הנער אל הגדוד, או לתלות אותו, והעיד כי הנער נולד ב-30 באפריל 1812. פיסת נייר נוספת שנשא הנער מוענה מאמו של הנער לאלמונים שטיפלו בו, ומעידה כי היא ענייה וכי אביו אינו ידוע, ומסיבה זו היא מבקשת שיטפלו בו היטב.
הסנדלר וייסמן לקח את הנער לביתו של הקפיטן וסניג. כל שיכול הנער לומר הוא "אני רוצה להיות פרש, כפי שהיה אבי". ניסיונות נוספים לתקשורת נתקלו בדמעות, או בהצהרה "weiß nicht" – אינני יודע. הנער נלקח לתחנת המשטרה, שם כתב את שמו – קספר האוזר.
את שני החודשים הבאים בילה בכלא בנירנברג, בהשגחת סוהר בשם אנדריאס הילטל. סקרנים נהגו לבקר אותו. הוא יכול רק לחייך, ללכת בצעדים בלתי בטוחים, כשל תינוק, ולא יכול להשתמש באצבעותיו. הוא ניזון רק ממים ומלחם. גילו המשוער היה שש עשרה שנים, אך התפתחותו השכלית כשל בן 6. עם זאת גילה בו ראש העיר בינדר זיכרון מצוין, שלדעתו הצביע על מוצא אציל.
האוזר סבל מהתקפי קטלפסיה ומחלת הנפילה, ולבסוף הצליח ללמוד את השפה באופן שאיפשר לו לספר את סיפורו. הוא סיפר כי כל חייו חי בתא חשוך בגודל של 2 מטרים מרובעים, כשמיטתו היא הקש המפוזר על הרצפה, ועמו סוס מגולף מעץ ששימש לו כמשחק. הוא אכל רק לחם ושתה רק מים. לעיתים הוצא מן התא לדקות ספורות על מנת להחליף את בגדיו או לגזוז את שערו. האיש הראשון שהכיר היה האדם שלימד אותו את המשפט "אני רוצה להיות פרש כפי שהיה אבי" ולכתוב את המילים "קספר האוזר". לבסוף אותו אדם, שהתאמץ מאוד להישאר נסתר מעיניו של קספר, הוציא אותו מן התא, שם התעלף, ולאחר מכן הוא זוכר עצמו משוטט ברחובות נירנברג.
הנער המסתורי עורר עניין בכל אירופה, ורבים נוספים באו לבקרו. חלק חשבו שהמדובר במתחזה, אחרים ניסו לקשרו למשפחת הדוכס מבאדן בשל תווי הפנים הדומים. על פי השמועה היה מדובר בבנו של קרל לודוויג פרידריך, הדוכס הגדול מבאדן, וסטפני דה בּוֹאָרְנֵה, בתו המאומצת של נפוליאון. לדוכס לא היו צאצאים ממין זכר, ולכן דודו, ליאופולד הראשון מבאדן, ירש אותו. ההשערה הייתה כי סבתו של הדוכס, הרוזנת פון הוכברג, היא שכלאה את הילד מיד עם היוולדו, על מנת להבטיח את כתר הדוכסות לליאופולד.
פאול יוהאן ריטר פון פוירבך, נשיא בית הדין הבווארי לערעורים, החל לחקור את המקרה. האוזר הושם בהשגחתו של מורה, פרידריך דאומר, שלימד אותו לדבר, לקרוא ולכתוב. הוא טיפל בו באמצעות הומאופתיה ועודד אותו לכתוב יומן. האוזר נראה כפורח תחת טיפול זה.
ב-17 באוקטובר 1829 ניסה אדם רעול פנים להרוג את האוזר עם גרזן, אך הצליח רק לפצוע את מצחו. האוזר הועבר להשגחת יוהאן ביברבך, ולאחר שישה חודשים לברון פון טוכר.
אציל בריטי בשם הלורד סטנהופ גילה עניין בהאוזר, וניסה לזכות באמונו באמצעות מתנות. הוא ניסה לקבל את החזקה בו. הוא העביר את האוזר לאנסבך לטיפולו של יוהאן גאורג מאייר. הוא הכריז כי המדובר בהונגרי וכי דמו אינו אציל. היסטוריונים טוענים כיום כי פעולותיו נבעו מקשרים לבית המלוכה של באדן[דרוש מקור].
ב-14 בדצמבר 1833 פיתו את האוזר להגיע לגן ציבורי – אנסבכר הופגרטן, בהבטחה כי שם יתגלה לו סוד מוצאו. משהגיע, דקר אותו אלמוני בחזהו. הוא נאבק, אך מת לאחר שלושה ימים. בן 21 בלבד היה במותו. הרוצח לא זוהה ולא נתפס מעולם. בחיפוש בגן נמצא פתק שבו נכתב: ”האוזר יוכל לספר לך איך אני נראה, מהיכן באתי ומי אני. על מנת למנוע זאת אומר לך זאת בעצמי. אני מ... על גבול בוואריה... שמי הוא MLÖ”. סטנהופ ניסה לטשטש את העובדות וטען כי מדובר בהתאבדות. על מצבתו של האוזר נכתב "כאן טמון קספר האוזר, החידה של דורו. מקור הולדתו אינו ידוע, ומותו מסתורי". בעיר אנסבך הוקמה אנדרטה לזכרו ועליה כתוב "כאן נרצח אלמוני על ידי אלמוני".