stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
השפל הגדול: תקופת הובר
ה"ניו דיל" של הובר > מיסוי שנוי במחלוקת

כדי לממן את ההוצאה התקציבית המוגברת העלה הובר את המיסים לכל רוחב החזית, ממס הכנסה, עבור במס רכוש וכלה במיסים על חשמל, על בנזין, על מכוניות, על תכשיטים, על מניות ועוד. העלאת המיסים הזו הביאה את המיסוי בארצות הברית לרמתו הגבוהה ביותר שלא בזמן מלחמה.
הגברת המיסוי לא הצליחה לשפר את מאזניה של הממשלה הפדרלית במידה הצפויה. למרות המיסוי המוגבר צנחו הכנסות הממשלה מטה, שכן התוצר הלאומי צנח בתלילות לגובה של 58.5 מיליארד, כמחצית משיעורו בשנת 1928. מצבן של ממשלות המדינות השונות ושל הרשויות המקומיות היה קשה אף יותר. המדינות לא יכלו "להדפיס" כסף כמו הממשלה הפדרלית ונאלצו לבטל כמעט לחלוטין את מפעלי הבנייה והפרויקטים הציבוריים שבהם החלו.
כלל נטל התקציב הממשלתי על התוצר הפרטי נטו עלה בשנת 1931 לשיא חדש של 28.9 אחוז, פי 2.5 משיעורו לפני תחילת השפל. עלייה תלולה זו עוררה קריאות לקצץ בהוצאות הממשלה. זעם מיוחד עוררה תוספת תגמול מיוחדת בגובה 2 מיליארד ללוחמים הוותיקים. עמותה בראשות האדמירל ריצ'רד א. בירד, חוקר הקוטב הנודע, גייסה 60 אלף חברים ברחבי המדינה בקריאה לבטל את תוספת התגמול.
ה"ניו דיל" של הובר > הרחבת העבודות היזומות

מן העבר השני, נשמעו קולות רבים מאוד שביקשו להרחיב את הוצאות הממשלה עוד יותר, על בסיס ההנחה שביטא וירג'יל ג'ורדן, כלכלן ה"ביזנס ויק": "כפי שחסכנו את דרכנו למיתון, עלינו כעת לבזבז את דרכנו אל מחוצה לו". רוב הכלכלנים והמומחים, כמו גם רוב הציבור, סברו כי הדרך הטובה ביותר "לבזבז" בדרך החוצה ממיתון היא באמצעות הרחבה ניכרת של העבודות הציבוריות. התקציבים שתבעו התומכים במדיניות זו להקצות לנושא הלכו ותפחו, ובשלב מסוים אף הגיעו לתביעה להוציא 12 מיליארד דולר — כעשרים אחוז מכלל התמ"ג של ארצות הברית באותה עת. את הסכום הענק הזה רצו התומכים בתוכניות לממן באמצעות מלווה מן הציבור. כמה ספרים שיצאו בקיץ שנת 1932 תמכו ברעיונות מעין אלו. הבולטים מביניהם היו "הניו דיל" של סטיוארט צ'ייס, "עימות בלתי נמנע: עסקים מול כספים" של דייוויד קושמן, ו"חברה מתוכננת" של ג'ורג' סול — שלושתם דמויות בעלות השפעה ניכרת על עיצוב תוכניות ה"ניו דיל" שנוצרו בשנה שלאחר מכן.
הרעיון שביסוד כל התוכניות היה להערות סכום גדול של כסף לעורקי הכלכלה. ההנחה הייתה כי סכומי הכסף החדשים יאפשרו לאנשים רבים יותר לבצע רכישות, הביקוש המצטבר יגאה מחדש, והכלכלה תשוב ותשגשג. הבעיה הכלכלית העיקרית שעל התוכניות היה להתמודד עמה הייתה המיסוי, שכן עירוי כספים שיושג באמצעות גביית כספי ציבור ייגרע מסך כל הכסף העומד לרשות הציבור לבצע רכישות, ובכך תיחלש מאוד השפעתה של ההזרמה. כדי להימנע מכך, תמכו בעלי התוכניות במדיניות אינפלציונית והגדלת החוב הממשלתי באמצעות אגרות מלווה. לכל היה ברור — במיוחד על רקע ההיפר-אינפלציה במדינות אירופה במהלך שנות ה-20, כי צעד זה יעיל רק לטווח קצר, עד שהמשק מתאים את המחירים לכמות הכסף החדשה, אך על־פי תכנונם הייתה ההתאוששות הכלכלית אמורה להקדים את ההתאמה בשוק, כך שהממשלה תוכל לשלם את חובותיה מפירות השגשוג המחודש.
כלכלנים זהירים, כמו וילפורד קינג מאוניברסיטת ניו-יורק וויליאם בריג' מ"מטרופוליטן לייף אינשורנס", הזהירו מפני הבעיות הכרוכות בגישה זו. קינג סבר כי העמידה על שמירת רמת השכר בעינה מקפיאה וחוסמת כל אפשרות להתאוששות ובנייה מחדש של שוק העבודה, ואילו בריג' הצביע על כך שאגרות מלווה לעבודות ציבוריות ינקזו את ההון הדרוש ליוזמות כלכליות חדשות.
בתחילת 1932 הצטרף גם הובר למפקפקים במידת התועלת שבהזרמה פיסקלית באמצעות פרויקטים ממשלתיים. בכינוס שנערך בפברואר 1932 הודה הובר כי הפרויקטים עולים יותר מדי, כמעט 1,200 דולר למשפחה, ואינם מסייעים לאלו הזקוקים להם במיוחד: אנשים במקומות מרוחקים וכאלו המסוגלים לבצע רק עבודות כפיים פשוטות. במאי 1932 הכריז הובר על שינוי במדיניותו, והתנגד להרחבה נוספת של פרויקטים מתמשכים. כתוצאה, גדל התקציב הפדרלי לעבודות ציבוריות בשנה זו רק ב-60 מיליון דולר.
ה"ניו דיל" של הובר > החברה למימון בנייה מחדש

בתחומים אחרים, המשיך ה"ניו דיל" של הובר לפעול על-פי התוכנית המקורית. ה"חברה למימון בנייה מחדש" (RFC) העניקה בחמשת החודשים הראשונים של השנה הלוואות בסך מיליארד דולר, כשמתוכן 600 מיליון הוזרמו לבנקים ועוד 264 מיליון הוזרמו לחברות הרכבת.
השחיתות בחלוקת ההלוואות הייתה נפוצה. הגנרל צ'ארלס דיוס, שהיה נשיא ה-RFC התפטר מתפקידו ביוני והתמנה לראשות בנק שקיבל, שלושה שבועות בלבד אחרי התפטרותו, הלוואה של 90 מיליון דולר מה-RFC (כשכל הפקדות הבנק היו בסך 95 מיליון). יורשו, אטלי פומרין, העניק הלוואה בסך 12.3 מיליון דולר לחברה בה היה דירקטור, החברה למימון העניקה 14 מיליון דולר ליוניון טרסט מקליבלנד, 7.4 מיליון לבולטימור טרסט, ו-13 מיליון ליוניון גרדיאן טרסט מדטרויט, כולן חברות בראשות בכירים במפלגה הרפובליקנית או שרים בממשלה.
ההלוואות לרכבות שימשו אף הן דרך לחלוקת כספים למקורבים לשלטון. כרבע מההלוואות נועדו לצורך תשלום חובות לבנקים, ובמיוחד אלו של ג'. פ. מורגן. חברת "מיסורי פסיפיק", למשל, קיבלה הלוואה בסך 5.7 מיליון דולר לצורך תשלום לג'. פ. מורגן. אחרי תשלום ההלוואה למורגן, הניח ה-RFC לחברה לפשוט את הרגל.
"חוק חירום לעזרה ובניין", שחוקק ביולי 1932, הסדיר את פעולת ה-RFC ואישר לארגון קרן הלוואות בגובה 3.8 מיליארד דולר (כ-6 אחוז מכלל התקציב), שמתוכם 2.3 מיליארד דולר ניתנו בהלוואות במשך השנה הראשונה (1.6 מיליארד דולר במזומן). מתוך סכום זה, 52 אחוז הועברו לבנקים, 17 אחוז לרכבות (מתוכן, מחצית לתשלום לבנקים) ו-9 אחוז לחקלאות. רק 16 מיליון הוקצו לפרויקטי בנייה קצרי-טווח.
במסגרת חוק זה גם יושמו לראשונה פעולות של עזרה ישירה, כלומר, תשלום ישיר לנזקקים. תוכניות אלו זכו בתחילה להתנגדות, במיוחד מצדן של אגודות עזרה כמו הצלב האדום, שהבינו כי מימון פדרלי משמעו גם קץ התמיכה הוולונטרית מצד אזרחים בתוכניות כאלו.
ה"ניו דיל" של הובר > ניסיון להאצה אינפלציונית

פעולה חשובה אפילו יותר, במסגרת תוכניתו של הובר, יותר הייתה חוק גלאס-סטיגל (שהפך בתקופת הניו-דיל ל"חוק הבנקאות"). החוק הקל על נטילת הלוואות על ידי הבנקים, ובמקביל הגמיש את תקנות הפעולה של בנקים, ואפשר להם להלוות לציבור על חשבון עתודות הזהב של המדינה. אחת הסיבות לשינוי זה בתקנות, שבמהותו היה הפחתת הלימות ההון של הבנקים ופיחות באמון הציבור ביכולתה של הממשלה לדבוק בתקן הזהב, הייתה אי-רצונו של השלטון הפדרלי ללוות מהציבור כסף באיגרות חוב ארוכות טווח ולהשתמש, במקום זאת, בהלוואות קצרות-טווח מבנקים, כשהבנק הפדרלי מספק לאותם בנקים את הרזרבות המתאימות למתן הלוואות כאלו.
הצורך הדוחק בהלוואות כאלו נבע, בין השאר מכך שהכנסות הממשל הפדרלי ב-1932 קטנו בחמישים אחוז (כלל התקבולים בשנה זו עמד על 1.924 מיליארד), כשהגרעון התקציבי מגיע ל-2.735 מיליארד דולר — גבוה במידה ניכרת מכלל התקבולים שקיבל הממשל.
ניסיון זה של הובר להגדיל את ההון העומד לרשות הממשל נכשל, במידה רבה, בגלל צניחה של 3.1 מיליארד בהפקדות הבנקים. הבנקים, בניגוד לנוהגם בדרך כלל, נרתעו ממתן הלוואות והעדיפו להגדיל את שיעור הרזרבות שלהם. הסיבה העיקרית לרתיעה הייתה החשש שצעדיו האינפלציוניים של הממשל יביאו להורדה בשיעור הריבית (כלומר, מנקודת מבטם של הבנקים, יקטינו את הרווח הצפוי) שעה שהסיכון לחובות חדלי פירעון דווקא גדל במידה משמעותית. בשנה רגילה בשנות העשרים, היו 700 פשיטות רגל של בנקים עם הפקדות בהיקף של 170 מיליון. בשנים 1930 עד 1932 היו 5,096 התמוטטויות של בנקים, עם אובדן של 3.86 מיליארד דולר.[דרוש מקור]
אל הבנקים שלא היו מוכנים לקחת סיכון נוסף הצטרף גם הציבור, שהגדיל את עתודות הכסף שבידו, ומשקיעים זרים, שהעדיפו להתרחק מהדולר ולצאת עם הזהב שלהם מארצות הברית. המדיניות האינפלציונית של הובר לא צלחה ובפועל, במקום אינפלציה, התחוללה במחצית השנייה של שנת 1932 דפלציה.
הובר עמד חסר אונים מול צעדי המשקיעים הזרים, ושפך חמתו על אזרחי ארצות הברית והבנקים שלה. מסע נאומים ויחסי ציבור שלו גינה את האזרחים שפדו את כספם מן הבנקים בכנותו אותם "צברנים בוגדניים". הקולונל פרנק קוקס משיקגו הועמד בראש "ארגון האזרחים לשיקום", שגינה מעל כל בימה את היעדר הפטריוטיות של אזרחי המדינה, שהעדיפו לפדות את כספם ולהחזיקו בידם עד יעבור זעם. "חזית הקרב היום", אמר הובר במרץ 1932, "היא במאבק נגד צבירת מטבע... איש לא יכחיש שאם הסכומים הגדולים של כסף שנצברו יחזרו למחזור הם יתרמו לגאות משמעותית בתהליך הקדמה הכלכלית שלנו". דעתם של הובר ואנשיו על הבנקים לא הייתה טובה יותר. אטלי פומרין, יו"ר ה-RFC, אמר: "אני אומר זאת בשיקול דעת מלא: בנק שיש לו נזילות של 75 אחוז ומעלה ומסרב לתת הלוואות כאשר יש ביטחונות מתאימים הוא במצב הנוכחי טפיל על גופה של הקהילה".
תחושת התסכול והייאוש של ממשל הובר לוותה בהעלאת הצעות קיצוניות יותר. בסנאט הועלתה הצעה לעבור מבסיס זהב לבסיס דו-מטבעי. כלומר, הינתקות מבסיס הזהב, שתאפשר לממשל להדפיס כספים בקנה מידה רחב יותר. הצעה קיצונית אף יותר הייתה ליצור מערכת סחר-חליפין (ברטר) בין המובטלים. בין מעלי ההצעה ותומכיה היו כמה מראשי "ועדת החירום לתעסוקה" של הובר ויועצים בכירים למדינות בנושא אבטלה. תוכניות ברטר כאלו יושמו מאוחר יותר במקומות שונים, אך כשלו ונעלמו תוך זמן קצר.
ה"ניו דיל" של הובר > תורת הייצוב הכלכלי

התפישה הכלכלית המובילה בתחילת שנות ה-30 — תפישה שיש לה מהלכים רחבים בקרב כלכלנים עד היום — הייתה התאוריה שהגה אירווינג פישר, ואומצה אחר-כך גם על ידי אסכולת שיקגו והמוניטריסטים. העיקרון המרכזי בשיטה זו הוא הניסיון לשמור על רמת מחירים יציבה וקבועה. על-פי פישר ומילטון פרידמן, רמת המחירים נקבעת על ידי כוחות מוניטריים ושליטתה של הממשלה במישור זה מקנה לה שליטה ברמת המחירים, כך שהיא יכולה לנקוט פעילות "אנטי-מחזורית" ולצמצם מאוד את בעיית מחזור העסקים והגאות והשפל הנובעים ממנה.
פרידמן, בספרו על ההיסטוריה המוניטרית של ארצות הברית, שיבח את המדיניות השקולה של הבנק הפדרלי לאורך שנות העשרים בשמירה על רמת מחירים קבועה, וסבר כי האשמה בשפל הכלכלי הגדול והתמשכותו ניצבה לפתחו של הבנק הפדרלי, שנהג ריסון מוניטרי מופרז ולא פעל להעלאת המחירים בעוד מועד לרמתם לפני השפל הכלכלי. אירווינג פישר, בדומה לפרידמן אחריו, התייצב בראש קבוצת הכלכלנים, שקראה לממשלה לנפח את המחירים לרמתם לפני השפל ואז לייצבם. לקבוצת כלכלנים זו הייתה השפעה מרכזית בתקופת ה"ניו דיל". תחת השם "הוועדה למען האומה" היה הגוף מן הדוחפים העיקריים להתנתקות של ארצות הברית מבסיס הזהב ב-1933. עצות דומות הועלו גם על ידי ועידה של הכלכלנים המובילים בארצות הברית, שהתכנסה באוניברסיטת שיקגו בינואר 1932, וקראה להובר להגביר את האינפלציה והסיוע לבנקים על ידי ה-RFC, להרחיב את היקף העבודות הציבוריות, להגיש סיוע אבטלה פדרלי ולהפחית מכסים. הצעד האחרון היה מנוגד למדיניות שנקט הובר בפועל.
הפעולה הבולטת ביותר על־בסיס תורת ה"ייצוב" הייתה חוק גולדסבורו, שעבר בקונגרס ברוב גדול במאי 1932, אך נעצר בסנאט. חוק זה הציע להעביר לידי הקונגרס (מעשית, הממשל) את השליטה באספקת הכסף. בפועל, היה החוק ניתוק מתקן הזהב, שהיה מאפשר לממשל לנקוט מדיניות אינפלציונית לא מוגבלת.
רק בודדים העזו להעלות רעיונות שונים, וגם זאת, בדרך כלל, בלשון מהוססת. גוטפריד פון הברלר גרס כי הדגש על יציבות המחירים והמתקפה נגד ירידת מחירים שגויים, שכן הרחבת אשראי לצורך שמירת יציבות המחירים, כפי שהתרחשה בשנות העשרים, מתעלמת מהשפעת האשראי על מבנה הייצור ואינה מבחינה בין ירידת מחירים בגלל התכווצות של כמות הכסף ובין קיטון בעלויות בגלל עלייה בפריון העבודה. בשנים שלפני השפל, טען הברלר, הייתה עלייה בייצור, אך מחירי המוצרים נותרו יציבים ולא ירדו בגלל הצעדים האינפלציוניים של הבנק הפדרלי. אינפלציה זו חוללה את השפל משום שהאריכה את תקופת הייצור, בגלל שגובה הריבית היה נמוך באופן מלאכותי. "רופאי אליל המטיפים לצעדים אינפלציוניים", טען הברלר, יביאו להחמרת המצב וגרועה מכל תהיה פעולה "חד צדדית לחיזוק כוח הרכישה של הצרכן, משום שגידול לא פרופורציוני זה בביקוש למוצרי צריכה הוא בדיוק הסיבה להתמשכות המשבר".
הובר יוצא, רוזוולט נכנס

בנובמבר 1932 ניגף הובר בבחירות בפני מועמד המפלגה הדמוקרטית, מושל ניו יורק פרנקלין דלאנו רוזוולט. רוזוולט זכה ברוב של 57% מהקולות (לעומת 39.7% להובר) וזכה לקולות האלקטורליים בכל המדינות, למעט שש. במהלך מסע הבחירות העביר רוזוולט מסרים מעורבים. מחד, הוא תקף את הובר על בזבזנותו והיעדר הריסון התקציבי שלו, ומאידך הבטיח ליישם את שלושת ה-R-ים: הקלה, שיקום ורפורמה (Relief, Recovery and Reform). ססמתו העיקרית הייתה הטענה כי הוא מתכוון ליישם "חלוקה מחדש של הקלפים (ניו דיל) לעם האמריקני", אך יותר מששבו הבטחותיו את לב הציבור, התמקד מסע הבחירות בכישלונו של הנשיא המכהן, והבחירות לבשו דמות של הצבעת אי-אמון במדיניותו.
בחודשים שבין בחירתו של רוזוולט (בתחילת נובמבר) לכניסתו לתפקיד, במרץ 1933, החל המצב הכלכלי עובר משפל לצניחה חופשית. שמועות אודות יועציו הרדיקליים של רוזוולט עוררו דאגה אצל רבים, והובילו לגידול נוסף בסכומי הכסף והזהב שהחזיק הציבור בידו. בשלב זה כבר החזיק הציבור במזומן בסכום של 6.3 מיליארד דולר, יותר מכפול משיעור הכסף במחזור לפני המשבר.
סכומים כאלו היו סכנה ממשית לקיומם של הבנקים (בשנת 1933 התמוטטו 4,000 מהם). מושלי מדינות רבות הגיבו בבהלה והכריזו על "חופשות בנקים" כדי למנוע "ריצה" שתביא לפשיטת רגל של הבנקים המקומיים. פעולות אלו לא הרגיעו את המשקיעים, אלא דווקא העצימו את חששותיהם של המשקיעים והחריפו את תהליך ההתמוטטות. עם כניסתו של רוזוולט לתפקידו הכריז הנשיא החדש — הכרזה שלא היה לה תוקף חוקתי — על השבתת כל הבנקים למשך שבוע, כשהוא מבסס את סמכותו לעשות כן על החוק האוסר "סחר עם האויב" ממלחמת העולם הראשונה. לאחר מכן איים הממשל החדש לפרסם בפומבי רשימה של "צברני זהב", כדי לכפות על המחזיקים כסף במזומן להפקידו שוב בבנקים. נוכח פעולות אלו היה ברור כי ימיו של תקן הזהב ספורים.
סיכום כהונתו של הובר

כהונתו של הובר ואופן התמודדותו עם השפל הגדול סימנו נקודת מפנה חשובה בתולדותיה של ארצות הברית, גם מבחינה כלכלית וגם מבחינה חברתית. הובר ואמריקה הגיעו למשבר הגדול ערוכים ומוכנים להתמודד עמו באמצעות חשיבה וכלים חדשים. גישת הלסה פר, הריסון התקציבי והאי-התערבות — הכלים המרכזיים ששימשו את הממשלים הקודמים — נדחו ככלים שזמנם עבר או "ריאקציוניים". במקומם, ניסה הובר ליישם גישה חדשה, לפיה ההיחלצות מן המשבר צריכה לבוא מריסון הפעולה של השוק החופשי, מדיניות אינפלציונית המכוונת לייצוב המחירים והתעסוקה, והגברה של המעורבות של הממשל בחיי החברה והכלכלה.
תוצאות פעולתו של הובר לא הצביעו על הצלחה של הגישה החדשה. עם סיום כהונתו במרץ 1933 הייתה ארצות הברית נתונה בשיאו של השפל הקשה בתולדותיה. הייצור צנח ביותר ממחצית (ממדד תעשייתי של 114 ל-54), התוצר הלאומי הגולמי צנח בכמעט מחצית, האבטלה ניצבה על 25 אחוז מכוח העבודה, ואילו ההשקעות בבניין עסקים חדשים צנחו מ-8.7 מיליארד דולר ב-1929 ל-1.4 מיליארד דולר ב-1933.
מספר העובדים בייצור טובין עמידים (בנייה, דרכים, מתכות, ברזל ופלדה, עץ, רכבות וכן הלאה) צנח מכ-10 מיליון עובדים ב-1929 ל-4 מיליון בלבד ב-1933 — ירידה בשיעור של שישים אחוז. מספר העוסקים בתעשיות המזון והמוצרים לצרכן (מזון, חקלאות, טקסטיל, דלק, חשמל, וכדומה) ירד מ-15 ל-13 מיליון מועסקים.
ההצלחה העיקרית של הובר הייתה במאמציו לשמר את גובה השכר. השכר בארצות הברית צנח בשנים 1929-1933 רק ב-23 אחוז, ירידה קטנה בהרבה מהירידה במדדים כלכליים אחרים. יתר על כן, בגלל הירידה התלולה יותר בעלות המחיה והמוצרים, השכר הריאלי לא רק שלא ירד אלא אף עלה במהלך אותן שנים: מגובה של 100 כנקודת הבסיס ב-1929 זינק השכר ל-111 אחוז ביוני 1931 ומכאן שמר על יציבות, עם 108.3 אחוז במרץ 1933.
הובר העלה מספר הסברים אפשריים לחוסר הצלחתו. הסיבה העיקרית, גרס בנאומו על מצב האומה בדצמבר 1932, הייתה המצב הכלכלי הקשה ברחבי העולם. אף שתלותה של ארצות הברית בייבוא ובייצוא הייתה מצומצמת, היה הובר משוכנע כי:
בעיה אחרת שעליה הצביע הובר הייתה מבנה מערכת הבנקאות, שלטעמו נכשלה במבחן החשוב של אספקת אשראי, שהוא "השימון החיוני לגלגלי התעשייה, החקלאות והמסחר". המערכת הבנקאית, בעיניו, "חסרה ארגון במידה כזו שבשעת חירום המנגנון שלה מסכן או משתק את פעולתם של בנקים איתנים... ומסכן את המערכת הכלכלית כולה". סירוב הבנקים להלוות כסף בהיקף הרצוי נתפש בעיניו כ"חנק העסקים והחקלאות".
בניגוד לתפישתו בראשית כהונתו, סבר הובר כי לא הייתה הצדקה ממשית לפרויקטים של עבודות ציבוריות: "בנקודה זו לא ניתן להצדיק הרחבה נוספת מבחינת שימושיותה לממשלה או לעם... עבודה יצרנית היא תוספת לעושר הלאומי ולתעסוקה עתידית, והרחבה לא מוצדקת נוספת של עבודות ציבוריות פדרליות היא נטל לעתיד". יתר על־כן, השימוש באינפלציה ככלי מרכזי נתפש בעיניו כמעורבות יתר של הממשלה: "אינפלציה של המטבע או ניהול ממשלתי של הבנקים לא יכולים להיות חלק מרפורמה. הממשלה חייבת להישאר בתחום הארגון, הרגולציה והאכיפה של נהלים בטוחים בלבד".
RGE

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  מפעילת ערוצי טלוויזיה בכבלים ושירותי טלוויזיה מבוססי אינטרנט
 תקופת הפעילות:  10 במרץ 1999 – הווה (26 שנים)
 מיקום המטה:  הרצליה 
 משרד ראשי:  המדע 3, הרצליה
 בעלות:  משפחת רקנאטי
 מוצרים עיקריים:  תכנים טלוויזיוניים, הפעלת ערוצי טלוויזיה
 יו"ר:  שי רקנאטי
 מנכ"ל:  ירון שגב
 
אר.ג'י.אי גרופ בע"מ (ראשי תיבות של Recanati Giladi Entertainment, לשעבר UMG ואביב גלעדי אחזקות בע"מ) היא חברה המפעילה מספר ערוצי טלוויזיה בישראל. החברה בבעלות משפחת רקנאטי. לחברה גם חטיבת ניו מדיה האחראית על הפעלת אתרי האינטרנט של ערוצי הטלוויזיה של החברה.
לחברה קומפלקס במערב הרצליה הכולל חמישה אולפני צילום, חדר שידור, מחלקת אנימציה, חדרי הפקה ועריכה וניידות שידור.
ערוצים בבעלותה

ערוץ כנסת (החל מ-1 באוגוסט 2018)
ערוץ הספורט
ערוץ הילדים (באמצעות נגה תקשורת)
ערוץ יויו (באמצעות נגה תקשורת)
ערוץ לוגי (באמצעות נגה תקשורת)
ערוץ FOMO (באמצעות נגה תקשורת)
ערוץ HOT באזז (באמצעות HOT ונגה תקשורת)
ערוץ דוק (בשיתוף עם אסותא)
ערוצים בעבר

רשת 13 ביחד עם רשת מדיה
ערוץ עשר, עד לאיחוד עם רשת
ערוץ 8 (עד סוף דצמבר 2012, כיום מופעל על ידי סלוצקי אפיקי תקשורת בע"מ)
ערוץ הירו (ידוע גם כ"ערוץ ספיד" ב-HOT)
ערוץ ואמוס (עד סוף דצמבר 2024, כיום מופעל על ידי רשת מדיה תחת השם "ערוץ הדרמות הספריות 1").
ראו גם

קבוצת ידיעות אחרונות
מעריב החזקות
קבוצת הארץ
תאגיד השידור הישראלי
טלעד
דורי מדיה גרופ
טרגדיה

הטרגדיה (מיוונית: Τραγωδία) היא מחזה - יצירה ספרותית בעלת עלילה, אירועים וחוויות עזות.
הטרגדיה התפתחה ביוון הקדומה מן המזמורים שבהם ליוו את קורבן התיש בחגו של דיוניסוס.
שני הסוגים הספרותיים העיקריים בדרמה היוונית הם הקומדיה והטרגדיה, שמהוות ניגוד אחת לשנייה.
הטרגדיה דנה בשאלות יסוד של הקיום האנושי: מה הם גבולות הסבל והייסורים שבהם יכול האדם לעמוד? מדוע העולם הוא כה בלתי צודק?
הטרגדיה עוסקת ביצרים אנושיים בלתי נשלטים כגון: גאווה, תשוקה ושנאה.
הטרגדיה מסתיימת באסון צפוי מראש, ועלילתה רצופה במשברים, עליות ונפילות של הגיבור כנגד הגורל והאלים.
הטרגדיה שואבת את נושאיה מן האגדה וההיסטוריה ועלילתה רבת עניין.
הטרגדיות מתחלקות לשתי קבוצות: הטרגדיה הקלאסית והטרגדיה המודרנית.
בטרגדיה הקלאסית הדמויות הן בדרך כלל מבני המעמדות העליונים בחברה,
לעומת הטרגדיה המודרנית שבה הגיבורים הם בני אדם מהשורה.
שורשי הטרגדיה בפולחנים לאלים היוונים בעת העתיקה.
היא נוצרה כענף משנה של הדרמה, יחד עם הקומדיה.
טרגדיה יוונית

שמה של הטרגדיה, מקורו מהמילה "טרגוס" (ביוונית הוא "תיש") לזכר קורבנות התיש שהיו מקריבים לזכר דיוניסוס וכמו כן בעת הפולחנים הדתיים שהפכו למחזות, אנשי המקהלה לבשו על עצמם עור של תיש.
טרגדיה יוונית > הטרגדיה על פי אריסטו

בספרו פואטיקה, אריסטו טען כי "טרגדיה היא חיקוי אמנותי של מציאות חיים נעלה", והמליץ למחברי טרגדיות לשמור על אחדות עלילה, כלומר על רצף אירועים מקושרים באופן סיבתי ("הכרחי או מסתבר", מסביר אריסטו) שנתון בין התחלה לסוף.
את המבנה הטקסטואלי של הטרגדיות הקלאסיות נהוג לחלק כך (לא כל טרגדיה מכילה את כל החלקים להלן):
פרולוג - (פרולוגוס ביוונית)- מבוא המתאר את הרקע הדרוש כדי להבין את עלילת המחזה. הוא משמש מעין אקספוזיציה שמטרתה לפרוש את המצב הקיים ולרמוז לגבי העתיד. הפרולוג בעל אופי מסביר ואינו דרמטי.
פארודוס- שיר כניסה של המקהלה - צעדת המקהלה אל הבמה מלווה בדקלום או בשירה. הבתים השיריים מכילים הסבר או רקע נוסף וקובעים את הנימה ההרגשתית של המחזה.
אפיסודיון וסטסימון- באפיסודיון מתחילה העלילה להתפתח. מספר האפיסודיונים נע בדרך כלל בין שלושה לחמישה. הם דיאלוגיים בעיקרם, ובהם מפותחים הקונפליקטים הדרמטיים. הם מופרדים על ידי קטעי מקהלה הנקראים סְטָסִימוֹנִים. קטעים אלו בדרך כלל מהרהרים או מחווים דעה או הרגשה לגבי המצב, ואינם מקדמים את העלילה, אלא מעצימים את האווירה.
אכסודוס- ירידת המקהלה מהבמה מלווה בדקלום או זמרה שמנסחים לקח או מוסיפים אחרית-דבר לעלילה.
לטרגדיה, לפי אריסטו, שישה מרכיבים מהותיים שהם:
מיתוס - סיפור המעשה (עלילה)
אתוס - מידות מוסריות של הגיבורים
דיאנויה - סגנון דיבור
לקסיס - יכולת ניסוח המחשבות והבעתן
מלוס - הנעימה; הליווי המוזיקלי
אופסיס - חיזיון; התנועה, המסכות, התפאורה -- כל מה שרואים על הבמה מעבר למלים המושמעות.
נקודות שאריסטו הוסיף הן:
הסיבה לכישלון בטרגדיה אינה רשעות של הגיבור או מי מהדמויות, אלא חטא שחטא הגיבור.
בטרגדיה אין דמויות שליליות או חיוביות, אין דמויות מושלמות ואין רשעים מושלמים - זה לא נושא הטרגדיה.
לדברי אריסטו, הטרגדיה מתאפיינת, בין השאר, במעבר מאושר לאומללות. הפריפטאה היא הרגע העלילתי בו מעבר זה מתרחש.
בטרגדיה היוונית מתרחשת תמיד קטסטרופה (יוונית: אסון, אך פה הכוונה למצב ללא מוצא) - והיא מתרחשת בין נפשות קרובות המובילות עצמן אל הקטסטרופה.
טרגדיה יוונית > שלבי הטרגדיה (על פי דורותיאה קרוק)

הטרגדיה היוונית מורכבת מארבעה שלבים (על פי החוקרת דורותיאה קרוק):
המעשה המביש: מעשה חמור ששובר את המוסכמות החברתיות ועובר על כללים מוסריים. זה מקרה קיצוני ומקומם של זוועה שמעוררת את חרדת הצופה. בדרך כלל בתחומי המשפחה (ראה תסביך אדיפוס).
הסבל והייסורים: הסבל והיסורים באים בעקבות המעשה המביש והם חייבים להיות קשים ושקולים כנגד המעשה. לסבל ישנה השפעה הרסנית על האדם והגיבור הסובל מודע לסבלו ובשלב מאוחר יותר יתברר לו מדוע.
הידיעה: זו הארה המגיעה לידי הגיבור ואז הוא מבין את חומרת חטאו וטעותו, ומכך משליך עליו את סבל האדם. בכך שהגיבור מבין מדוע הוא סובל, מבינים זאת גם הקוראים.
האישור מחדש: בעקבות המעשה המביש התערערו מוסכמות החברה, ונעשה אישור מחדש שבא כדי לאשר מוסכמות כמו "הרוצח בא על עונשו" ובא במחזה על ידי הסקת מסקנות.
טרגדיה יוונית > דמויות נעלות

בטרגדיה היוונית משתתפות דמויות נעלות. לדמויות אלה אין קונפליקט פנימי לגבי המעשים אותן הן רוצות לבצע וזאת בניגוד לדמויות בטרגדיה המודרנית בהן לדמויות ייתכנו דיאלוגים פנימיים לגבי מעשיהן. כך, למשל, הגיבור הטרגי בטרגדיה היוונית יחזור בו ממעשהו המביש רק כשזה מאוחר מדי (למשל באנטיגונה: קריאון חוזר בו רק אחרי שאנטיגונה התאבדה כך שכל שנותר לו הוא לצפות בתוצאות).
טרגדיה יוונית > מאפייני הגיבור הטרגי

חוקרת הספרות דורותיאה קרוק קבעה מאפיינים כוללים לגיבור הטרגי:
הגיבור הטרגי מייצג את סבלו של האדם, אך עם זאת הוא נעלה מבני האדם האחרים במעמדו.
בדרך כלל הוא ממשפחת האצולה ולא אחד מפשוטי העם.
מאוד כריזמטי וסבלו נוגע ללב.
חוטא מתוך סערת נפש, יוהרה וגאווה "חטא ההיבריס".
מביא על עצמו את אסונו.
דבק במטרתו מתוך עקשנות. דמות עקשנית ובעלת גאווה ומוסריות.
לוחם נגד כוחות גדולים ממנו בצורה מעוררת כבוד.
מרגע שביצע את המעשה המביש נגזר עליו גורלו.
שימוש מושאל

כיום נהוג לכנות בשם "טרגדיה" כל יצירה ספרותית, בימתית או קולנועית המתארת מאבק מלא סבל וייסורים של הגיבור שבו הסוף הוא לרוב עצוב. בהשאלה, המונח "טרגדיה" מתאר גם אסון כבד שהתרחש בחיים האמיתיים, על אחת כמה וכמה אם נסיבות המקרה נראות כאילו הן לקוחות מסיפור טרגדיה.
לקריאה נוספת

אריסטו, פואטיקה, בתרגום שרה הלפרין, בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999.
ניטשה, הולדת הטרגדיה מתוך רוחה של המוזיקה, בתרגום ישראל אלדד, בהוצאת שוקן, 1984.
מילאת ביברמן, טרגדיה יוונית - מושגי יסוד בסיסיים, בהוצאת סל תרבות ארצי, 2007.
נמל התעופה ואצלב האוול

נמל התעופה ואצלב האוול (בצ'כית: Letiště Václava Havla Praha; נקרא בעבר נמל התעופה רוּזִינְיֵה) הוא נמל התעופה הראשי בעיר פראג. נמל התעופה ממוקם באזור פראג-6. בשנת 2007 הוכרז כנמל התעופה הטוב ביותר במרכז ומזרח אירופה. נמל התעופה ואצלב האוול משמש כנמל הבית של חברת התעופה צ'ק איירליינס.
היסטוריה

צ'כיה נחשבת לחלוצה בתחום התעופה האזרחית באירופה עוד משנת 1919. הצורך בבניית שדה תעופה נוסף בפראג החל באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 עקב העומס הרב ששרר בנמל התעופה הישן "קְבֶּלה" והצורך להפריד לחלוטין את התעופה האזרחית מזו הצבאית. נמל התעופה רוזינה נפתח ב-5 באפריל 1937, ונשא את שמו של פרבר העיר פראג בו הוקם. באותה שנה זכה רוזינה בתערוכה הבינלאומית בפריז במדליית זהב עקב תכנונו האדריכלי היעיל, מעשה ידי האדריכל א. בנש.
ב-5 באוקטובר 2012 לרגל יום הולדתו ה-76 של נשיא צ'כיה הראשון לאחר נפילת הקומוניזם ואצלב האוול שונה שמו של נמל התעופה מנמל התעופה רוזינה-פראג לנמל התעופה פראג-ואצלב האוול.
בשטח נמל התעופה ממוקמים משרדים של רשות התעופה האזרחית הצ'כית. עד להקמת המכון לחקירת תאונות אוויריות כאישות נפרדת, חקירות תאונות אוויריות בצ'כיה בוצעו ממשרדים אלו.
בתי נתיבות

בנמל התעופה ארבעה טרמינלים:
טרמינל 1: משמש ליעדים שאינם כלולים באמנת שנגן.
טרמינל 2: נפתח ב-2003, משמש ליעדים בתוככי אמנת שנגן בלבד.
טרמינל 3: נפתח ב-1997, משמש לטיסות שכר ופרטיות.
טרמינל 4: הטרמינל הוותיק ביותר. נפתח ב-1937. משמש בלעדית לאח"מים ואורחי הממשל.
סטטיסטיקות

| שנה | מספר נוסעים |  נוסעים (% שינוי) | מטען (טון) | מטען (% שינוי) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 2001 | 6,098,742 |  | 29,571 |  |
| 2002 | 6,314,653 |  | 34,829 |  |
| 2003 | 7,463,120 |  | 41,440 |  |
| 2004 | 9,696,413 |  | 46,885 |  |
| 2005 | 10,777,020 |  | 46,002 |  |
| 2006 | 11,581,511 | 7.46 | 54,972 | 6.27 |
| 2007 | 12,436,254 | 7.38 | 55,179 | 0.38 |
| 2008 | 12,630,557 | 1.56 | 47,870 | ‎-13.25 |
| 2009 | 11,643,366 | ‎-7.82 | 42,476 | ‎-11.27 |
| 2010 | 11,556,858 | ‎-0.74 | 58,275 | 37.19 |
| 2011 | 11,788,629 | 2.01 | 62,688 | 7.57 |
| 2012 | 10,807,890 | ‎-8.32 | 52,977 | ‎-15.49 |
| 2013 | 10,974,196 | 1.54 | 51,902 | ‎-2.03 |
| 2014 | 11,149,926 | 1.60 | 50,897 | ‎-1.93 |
| 2015 | 12,030,928 | 7.90 | 50,595 | ‎-0.59 |
| 2016 | 13,074,517 | 8.67 | 71,091 | 40.51 |
| 2017 | 15,415,001 | 17.9 | 81,879 | 15.18 |
טיסות לישראל וממנה

חברת צ'ק איירליינס מפעילה קו טיסה יומי בין השדה לנמל התעופה בן-גוריון.

חברת סמארט וינגס מפעילה 3 טיסות שבועיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.

חברת Travel Service Airlines מפעילה בין 3–4 טיסות עונתיות בקיץ בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.

חברת אל על מפעילה טיסה יומית בין נמל התעופה בן-גוריון והנמל.

חברת ריינאייר הפעילה בעבר שתי טיסות שבועיות בחורף בין הנמל לאילת-עובדה, ומפעילה כיום שתי טיסות שבועיות בחורף בין הנמל לנמל התעופה רמון.