stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב איברי
רקע > מלחמת הדת השמינית

מלחמת הדת השמינית והאחרונה (1585–1598), הייתה הארוכה והחשובה שבמלחמות הדת בצרפת. ב-1584 נפטר פרנסואה, דוכס אנז'ו, אחיו הצעיר של המלך אנרי השלישי, מה שהותיר את אנרי מלך נווארה ההוגנוטי כיורש העצר. אך צרפת לא הייתה מוכנה למלך הוגנוטי. הכמורה הקתולית בהשפעת הישועים קראה לכל המאמינים אל דגל הליגה הקתולית כדי להילחם בהוגנוטים. ב-1585, על פי דרישתו של מנהיג הקתולים אנרי הראשון, הדוכס מגיז, נאלץ המלך אנרי השלישי לחתום על צו שלפיו הוצאה הכפירה הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק. האפיפיור סיקסטוס החמישי נידה את אנרי מלך נווארה ושלל ממנו את הזכות לשמש כיורש עצר.
עקב זאת, פתח אנרי מלך נווארה במלחמה (שנודעה בשם מלחמת שלושת האנרים) נגד המלך אנרי השלישי ונגד אנרי הראשון הדוכס מגיז, והביס אותם בקרב קוטרה (1587). הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של אנרי השלישי, הקימו ממשלה מהפכנית וקראו למלך ספרד פליפה השני לפלוש לאנגליה ולצרפת. אנרי הראשון הדוכס מגיז נקרא לכבוש את פריז. ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר. המלך נאלץ למנותו למפקד העליון של הצבא הצרפתי וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו בבלואה. משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך, גופתו נשרפה ואפרו הושלך אל הנהר לואר (23 בדצמבר 1588). ביום המחרת ניתן צו מעצר נגד ראשי הליגה הקתולית, ולואי השני, הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג.
המלך אנרי השלישי כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, מינה אותו ליורשו ושניהם עלו על פריז בראש צבא הוגנוטי. ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי מתנקש ומת ביום המחרת. עם מותו של המלך, הפך אנרי, מלך נווארה למלך צרפת. אולם הליגה הקתולית שנתמכה על ידי פליפה השני מלך ספרד, הייתה חזקה דייה כדי להכריחו לסגת צפונה כדי לקבל עזרה מאנגליה.
ב-21 בספטמבר 1589 הוא ניצח את צבא הליגה הקתולית בקרב ארק, שהתחולל ליד חופי התעלה. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה שלחה לו אנשי צבא, זהב ואספקה. בתגובה, פליפה השני הפנה את חיל המשלוח הספרדי בפלנדריה לעזרת הליגה הקתולית.
מהלך הקרב > הצבאות הלוחמים > צבא הליגה הקתולית

צבא הליגה הקתולית הונהג על ידי שארל מלוריין, בנו השני של פרנסואה, דוכס גיז, ואחיו של אנרי הראשון, דוכס גיז. ב-1572 השתתף במצור על עיר הנמל לה רושל, שהייתה מעוזם של ההוגנוטים, וזכה בתואר דוכס מיין. ב-1574, כשאנרי דוכס אנז'ו (לעתיד מלך צרפת, אנרי השלישי) נבחר למלך פולין, התלווה אליו שארל מלורן, דוכס מיין במסעו לפולין. הוא שב לצרפת במהרה כדי לסייע לאחיו, אנרי הראשון, דוכס גיז. ב-1577 השתתף בקרבות נגד ההוגנוטים במלחמת הדת השישית, ושימש בתפקיד אדמירל עד 1582. ב-1585 התמנה למושל חבל בורגון, ודאג לתמיכת חבל זה בליגה הקתולית, שאנשיה לחמו נגד ההוגנוטים. שארל מלורן נכנס לפריז בפברואר 1589. הוא מינה את עצמו לממלא מקום ראש המדינה, ונשבע אמונים בפני הפרלמנט של פריז. המלך אנרי השלישי כרת ברית עם אנרי מלך נווארה (לעתיד מלך צרפת, אנרי הרביעי), ושניהם הטילו מצור על פריז. ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי מתנקש, ומת ביום המחרת. שארל מלורן התבקש לקחת על עצמו את המלוכה, אך תמך בשארל הראשון, קרדינל דה בורבון, מועמדה של הליגה הקתולית למלך צרפת, שהיה אסיר של אנרי, מלך נווארה.
הלצבא הליגה הקתולית היו כ-13,000 חיילים רגלים ו-4,000 פרשים לא סדירים שחלקם היו אזרחים חסרי ניסיון צבאי שהיו תחת פיקוד אנשי כנסייה, אצילים שמרדו בסמכו המלך ומבחר שכירי חרב גרמנים ושווייצרים. בכוח זה נכללו 2,000 נושאי רומח ופרשים ספרדים שהובאו מפלנדריה והיו תחת פיקודו של פיליפ, רוזן אגמונט.
מהלך הקרב > הצבאות הלוחמים > צבא הכתר הצרפתי

הצבא של הכתר הצרפתי היה תחת פיקודו של אנרי הרביעי שהוכתר זה מקרוב כמלך צרפת. הוא החל את דרכו כשליט עם מינויו בשנת 1572 למלך נווארה תחת התואר אנרי השלישי, מלך נווארה. לאחר מותו של שארל התשיעי ב-1574, ירש אחיו אנרי השלישי את המלוכה. אחיהם הצעיר פרנסואה, דוכס אנז'ו קשר עם אנרי מלך נווארה קשר שמטרתו הייתה לתפוס את השלטון. הקשר התגלה והם הושמו במעצר. ב-1576 נמלט אנרי באישון לילה ושב לממלכת נווארה, שם חזר לאמונתו הפרוטסטנטית.
פרנסואה דוכס אנז'ו מת ב-1584, והחוק הצרפתי באותה עת מנע מנשים את זכות ירושת השלטון. לפיכך, היות שאנרי מנווארה היה צאצא של לואי התשיעי, לאנרי השלישי לא הייתה ברירה אלא להכיר באנרי מנווארה כיורש העצר החוקי. אך צרפת לא הייתה מוכנה למלך הוגנוטי, והאפיפיור סיקסטוס החמישי נידה את אנרי מלך נווארה ושלל את זכותו לשמש כיורש עצר. זאת ועוד, ב-1585, על פי דרישתו של אנרי הראשון, דוכס גיז שהיה מנהיג הליגה הקתולית נאלץ אנרי השלישי לחתום על צו שלפיו הכפירה הפרוטסטנטית הפכה לבלתי חוקית. עקב זאת, פתח אנרי מלך נווארה במלחמה (שנודעה בשם מלחמת שלושת האנרים) נגד המלך אנרי השלישי ונגד אנרי הראשון, דוכס גיז, והביס אותם בקרב קוטרה (23 באוקטובר 1587).
הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של המלך אנרי השלישי, הקימו ממשלה מהפכנית בפריז וקראו לפליפה השני, מלך ספרד לפלוש לאנגליה ולצרפת. אנרי הראשון, דוכס גיז, נקרא על ידי הקתולים לכבוש את פריז. ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז אחרי שדוכס גיז השתלט על העיר. המלך נאלץ למנותו למפקד העליון של הצבא הצרפתי וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו בבלואה. משהגיע דוכס גיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך (23 בדצמבר 1588). המלך אנרי השלישי כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, מינה אותו ליורשו ושניהם עלו על פריז בראש צבא הוגנוטי. ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי מתנקש ומת ביום המחרת. עם מותו של המלך הפך אנרי מלך נווארה למלך צרפת מבחינה רשמית, אולם הליגה הקתולית של צרפת (עם תמיכה מבחוץ, בעיקר ממלך ספרד) הייתה חזקה דיה כדי להכריח אותו לסגת צפונה כדי לקבל עזרה מאנגליה.
לקראת קרב איברי עמד לפקודת אנרי הרביעי צבא ובו 12,000 חיילים רגלים (כולל אנגלים ושווייצרים) ו-3,000 פרשים.
קרב איברי

בימים שקדמו לקרב הטיל הצבא של הכתר הצרפתי מצור על העיר דרו) (Dreux) עיירה בשליטת הליגה ששלחה צבא על מנת להסיר את המצור. צבא הכתר הצרפתי שלא רצה להלכד בין מגיני העיר לצבא המתקרב נסוג אך נשאר בטווח ראייה ותפס עמדה במישור סנט אנדרה בין העיירות נונקור ואיברי.
הקרב החל עם בוקר במטחי תותחים שנורו מסוללת ארטילריה של צבא הכתר ומיד לאחר מכן הסתערו גדודי הפרשים של שני הצדדים על קויי האויב אך שכירי החרב של צבא הליגה ירו באוויר והניחו את חניתותיהם ובכך יצאו משדה הקרב. בעקבות עריקת שכירי החרב שלו התמוטט האגף הימני של הצב קרבות עקובי דם אך קצרים הביאו את קוי ההגנה של צבא הליגה להתפרקות כללית. הקרבות בין יחידות הפרשים התנהלו בגלים, תחילה הדפו היחידות המלכותיות את הפרשים הקלים של הליגה אך נאלצו לסגת תחת לחץ של מתקפת נגד, מקפה זו נעצרה ונהדפה בהסערות סופית של הפרשים המלכותיים. המומנטם של הקרב נטה לכוון הצבא המלכותי, החיילים האנגלים חברו לכוח הצרפתי שחצה את נהר האור במרדף אחרי צבא הליגה.
המהלך המכריע של הקרב הייתה התקפה של גדוד פרשים בפיקודו של המלך אנרי הרביעי על מבנה נושאי הרומח של הליגה, התקפה מהירה זו מנעה מהרובאים שחסו תחת הגנת הרומחים מלירות בנשק שלהם והם התפזרו לכל עבר. התבוסה הייתה שלמה, מפקד הכוחות הספרדים נהרג, חלק ממפקדי צבא הליגה נפלו בשבי ובמהלך המרדף אחרי הנסוגים נפלו רבים מהם בשבי.
לאחר הקרב

תוך ניצול המומנטום של הניצחון עלה הצבא המלכוי על פריז אך כשל בניסיון לכבוש את העיר ששוחררה ממצור בעזרת כוח ספרדי בפיקוד של אלסנדרו פרנזה, דוכס פארמה. עם זאת הניצחון בקרב ומותו של מועמד הליגה לתפקיד המלך שארל הראשון, קרדינל דה בורבון הותירו את אנרי הרביעי כמועמד היחיד לתפקיד.
שארל מלורן פתח בשיחות שלום עם אנרי, מלך נווארה, ודרש ממנו להפוך לקתולי כדי לזכות בתמיכתה של הליגה הקתולית. ב-25 ביולי 1593 קיבל על עצמו אנרי מלך נווארה את הדת הקתולית, הוא הכריז כי Paris vaut bien une messe ("פריז מצדיקה אפילו מיסה [קתולית]"), והתכחש לפרוטסטנטיות וב-27 בפברואר 1594 נמשח למלך צרפת בקתדרלת שארטר בשם אנרי הרביעי. באוקטובר 1595 חתם שארל מלורן על הסכם שלום עם המלך אנרי הרביעי, שלפיו התמנה למושל חבל איל-דה-פראנס, וזכה לפיצוי כספי ניכר. בכך הליגה הקתולית הגיעה לקיצה, מה שהביא לסיום מלחמות הדת בצרפת ב-1598.
טבח ליל ברתולומאוס הקדוש
אנרי הרביעי מלך צרפת
ראש שלטון

|  נתונים גאוגרפיים |
| --- | --- |
 קואורדינטות:  72°31′00″S 97°19′00″W﻿ / ﻿72.5167°S 97.3167°W﻿ / -72.5167; -97.3167
 נתונים מדיניים
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיראש שלטון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיראש שלטון
 
ראש שלטון (באנגלית: Shelton Head) הוא לשון יבשה חשופה מקרח בדרום האי ת'רסטון בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
לשון היבשה מצויה 19 קילומטרים ממערב לקרחון לונג.
גילוי ומיפוי לשון היבשה

לשון היבשה מופתה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1966.
מקור השם

שמה של לשון היבשה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
לשון היבשה נקראת על שמו של ג'ון א. שלטון (John A. Shelton), שהיה מטאורולוג בתחנת בירד בין השנים 1963–1964.
לקריאה נוספת

• International Symposium on Antarctic Earth Sciences 5th: 1987, , Cambridge, England, P 401
הערות שוליים

↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
ראשד א-דין סנאן

| --- | --- |

 לידה:  1130 בצרה, עיראק 
 פטירה:  1193 (בגיל 63 בערך) מסייף, סוריה 
 שם לידה:  سِنان بن سَلمان بن مُحمد البَصري 
 מדינה:  המדינה האיסמאעילית-ניזארית 
 מקום קבורה:  Al-Kahf Castle 
 תפקיד:  דַאעי (1162–1192) 
 השקפה דתית:  ניזארים 
 
ראשד א-דין סנאן (בערבית: راشد الدين سنان, היה ידוע גם בכינוי "השייח' של ההרים" (בערבית: شيخ الجبل, שיח' אלג'בל); 1132–1193) היה איש דת אסלאמי, מנהיג הפלג הסורי של זרם האסמאעילים הניזארים, ואחד מגדולי הפוליטיקאים בהיסטוריה של האסלאם.
חייו

ראשד א-דין סנאן נולד בשנת 1132 בבצרה שבדרום עיראק, למשפחה מבוססת ובעלת שם. על פי האוטוביוגרפיה שלו, שרק פיסות ממנה שרדו, הגיע ראשד בעודו נער למרכז של החשישיון שבאלמות בפעם הראשונה לאחר ויכוח סוער עם אֶחיו, ועבר שם הכשרה מסורתית על פי דרכי המסדר. בשנת 1162, מנהיג המסדר דאז שלח את ראשד לסוריה, ושם הוא הכריז על תחילתו של עידן אסלאמי חדש.
ראשד נהנה מעצמאות מהותית מהמרכז שבאלמות, וכמה כתבי יד אף מייחסים לו מעמד חצי אלוהי.
אויבו המושבע, הסולטאן סלאח א-דין, שלט במצרים ובסוריה משנת 1174 ועד שנת 1193. סלאח א-דין הצליח פעמיים להינצל מניסיון התנקשות שניסו להוציא אל הפועל אנשיו של ראשד. לאחר ההתחמקות מניסיונות ההתנקשות בו, הצעיד סלאח א-דין את צבאו אל תוך מחוז חלב, והשמיד שם את נכסיהם של האסמאעילים הניזארים.
בשנת 1176 הוביל סלאח א-דין מצור כבד על מסיאף, שהייתה אז מעוזם של אנשיו של ראשד א-דין סנאן, אך לבסוף הוא הסיר את המצור, לאחר שהתרחשו שני אירועים חריגים. על פי אחת העדויות, לילה אחד, השומרים של סלאח א-דין הבחינו באור כלשהו אשר מגיע מהגבעות של מסיאף, ויורד אל עבר המחנה האיובי. סלאח א-דין הקיץ משנתו, והבחין בדמות עוזבת את האוהל שלו. הוא הבחין שהאבוקות שסביב אוהלו כבו, ולצד מיטתו הוא מצא רקיק חם שצורתו אופיינית לחשישיון, ומעליו היה פגיון משוח ברעל, שהיה נעוץ בו פתק. הפתק הכיל איום מפורש, שאם המצור לא יוסר, סלאח א-דין יחוסל. לאחר מכן, העיר סלאח א-דין את כל המחנה בצעקות, וטען שראשד א-דין בעצמו היה הדמות שהוא ראה עוזבת את האוהל שלו. כתוצאה מהמקרה הזה, סלאח א-דין הורה לשומרים שלו להגיע להסכם עם ראשד א-דין. הוא הבין שלא יוכל עוד להתחמק מהמתנקשים של החשישיון, ולכן ביקש לחבור אליהם, דבר שהוביל את הצלבנים לצאת נגדו.
הפעולה הבולטת האחרונה של ראשד א-דין סנאן בוצעה בשנת 1191, שנתיים לפני מותו – הוא הורה על התנקשות במלך קונרד ממונפראטו, וההתנקשות הצליחה. עד היום לא ידוע אם ההתנקשות בוצעה בשיתוף פעולה עם סלאח א-דין, או עם ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, אך הסברה ההיסטורית המקובלת היא שההתנקשות בוצעה בשיתוף פעולה צמוד עם אחד מהם.
בשנת 1193 כתב ראשד א-דין מכתב לדוכס של אוסטריה, לאופולד ה-5, לבקשתו של ריצ'רד הראשון, ובו הוא קיבל אחריות על מתן הפקודה שהובילה להתנקשות המוצלחת בקונרד ממונפראטו, התנקשות שרבים האשימו בה את ריצ'רד הראשון.
ראשד א-דין סנאן נפטר בשנת 1193, במבצר המערה שבמסיאף שבסוריה. המשיך את דרכו אדם אחר מאלמות, אשר קיבל לידיו את מושכות השלטון וההנהגה של החשישיון.
ראו גם

אסלאם שיעי
חסן-י סבאח
אסלאם
חדית' ע'דיר ח'ם
אסמאעיליה
הערות שוליים

↑  Rashid al-Din Sinan, www.alamut.com
↑  Rashid al-Din Sinan - Oxford Reference (באנגלית)
↑  Daftary, Farhad., The Ismailis : an illustrated history, London: Azimuth Editions in association with the Institute of Ismaili Studies, 2008
↑  Reston, James, Jr., 1941-, Warriors of God : Richard the Lionheart and Saladin in the Third Crusade, 1st ed, New York: Doubleday, 2001
↑  Lewis, Bernard, 1916-, The Assassins : a radical sect in Islam, New York: Basic Books, 2003
↑  Willey, Peter., Eagle's nest : Ismaili castles in Iran and Syria, London: I.B. Tauris, 2005
↑  Hodgson, Marshall G. S., The secret order of assassins : the struggle of the early Nizârî Ismâʻîlîs against the Islamic world, Philadelphia: University of Pennsylvania Press, 2005
↑  Jotischky, Andrew, 1965-, Crusading and the crusader states, 1st ed, Harlow, England: Pearson/Longman, 2004
↑  Daftary, Farhad., The Assassin legends : myths of the Ismaʻilis, Papaerback ed, London: Tauris, 1995
רייקרז איילנד

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האיסט ריבר שבניו יורק
 קואורדינטות:  40°47′26″N 73°52′51″W﻿ / ﻿40.7906568°N 73.8809692°W﻿ / 40.7906568; -73.8809692
 שטח:  1.672 קילומטר רבוע
 אורך:  2.0 קילומטר
 רוחב:  1.1 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 אוכלוסייה:  12,780
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזירייקרז(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזירייקרז
 
רייקרז או האי רייקרז (באנגלית: Rikers Island) הוא אי באיסט ריבר עליו נמצא הגדול בבתי הכלא המחוזיים של העיר ניו יורק.
גאוגרפיה

שטח האי 1.7 קמ"ר והוא מצוי בין הרבעים קווינס והברונקס בקרבת נמל התעופה לה גוארדיה.
הכלא מנוהל על ידי מחלק המוסר של מדינת ניו יורק, בתקציב של 860 מיליון דולרים מדי שנה, ועובדים בו צוות של 10,000 סוהרים ו-1,500 עובדים נוספים המטפלים ב-130,000 אסירים הכלואים בכלא מדי שנה. בכל עת מצויים באי עד 15,000 אסירים.
באי עשרה בתי כלא ובתי מעצר.
האי ממוקם ברובע הברונקס, אולם הגישה אליו היא מכיוון קווינס, באמצעות גשר האי רייקרז שנבנה בשנת 1966. אורכו של הגשר התלת-מסלולי 1.28 ק"מ. קודם לבניית הגשר, הגישה היחידה לאי הייתה באמצעות מעבורת.
האי קרוי על שם אברהם רייקן, מתיישב הולנדי שעבר ללונג איילנד בשנת 1638, וצאצאיו היו הבעלים של האי עד שנת 1884 עת נמכר לעיריית ניו יורק בסכום של 180,000$ במטרה לשמש כבית כלא.
ציור שיצר סלבדור דאלי כהתנצלות על כך שלא הצליח להגיע להרצאה בפני האסירים בכלא היה תלוי בחדר האוכל של האסירים בשנים 1965–1981. ב-1981 הועבר הציור לאולם המבואה של הכלא, משם נגנב בשנת 2003 על ידי שלושה סוהרים. הציור לא הושב לכלא.
בתי הכלא של רייקרס ידועים באכזריותם, ולאי ניתנו מספר שמות בלתי רשמיים כמו "אי העינויים". בקצהו הצפוני של האי, נמצא אגף הבידוד, מבנה בן חמש קומות המכיל 500 תאי בידוד.
בעקבות המוניטין השלילי ובעקבות התאבדותו של העציר קאליף בראודר, החליטה עיריית ניו יורק לסגור את הכלא, והוא צפוי לנעול שעריו באופן סופי בשנת 2026. במקום מתקני הכליאה הנוכחיים, צפויים להיבנות ארבעה בתי כלא עיקריים במתחם, שיחליפו את המצב הקיים, בעלות של 8 מיליארד דולר. מקרה התאבדותו של בראודר, הוביל את ברק אובמה להורות בצו נשיאותי שלא לאכסן קטינים בבידוד בבתי כלא פדרליים.
בין יתר האסירים המפורסמים, ניתן למנות את הזמר טופאק שאקור ואנה סורוקין.
ראש שירות הביון הרוסי

ראש שירון הביון הרוסי רשמית מנהל שירות ביון החוץ של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Директор Службы внешней разведки Российской Федерации) משמש כראש שירות ביון החוץ, שהוא אחד מכמה סוכנויות מודיעין רוסיות ומהווה לחוד החנית בקהילת המודיעין הרוסית. מנהל השירות מדווח ישירות לנשיא רוסיה.
המנהל נעזר בסגן מנהל והוא אזרח או גנרל או קצין בכוחות המזוינים. המנהל ממונה על ידי הנשיא, על פי המלצת מזכיר המועצה לביטחון לאומי של רוסיה. המנהל הנוכחי הוא סרגיי נארישקין, שמונה ב-22 בספטמבר 2016, לכהן כראש השירות מאוקטובר 2016.
היסטוריה

ב-26 בדצמבר 1991, מינה הנשיא בוריס ילצין את יבגני פרימקוב, להוביל את הארגון החדש שאך הוקם מתוך המינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב. לשמש כסוכנות הביון הרוסית החדשה. פרימקוב הוביל במשך שש שנים את השירות והפך אותו לאחת מסוכנויות הביון המצליחות ביותר בעולם. זוהי סוכנות הביון הרוסית היחידה מאז התפרקות ברית המועצות, שלא עברה שינויים רבים מאז הקמתה, בניגוד לשירות הביטחון הפדרלי שהוקם מתוך גוף קודם ב-1995 והמינהל הראשי של המטה הכללי הרוסי, שאורגן מחדש בשנת 2010, מתוך הגה-אר-או הישן.
ראשי הביון הרוסי > ראשי הביון הסובייטי

| שם> ראשי מחלקת החוץ | תחילת כהונה> ראשי מחלקת החוץ | סיום כהונה> ראשי מחלקת החוץ |
| --- | --- | --- |
| יאקוב דבטיאן | 12 בנובמבר 1920 | 20 בינואר 1921 |
| רובן קטניאן | 20 ינואר | 10 באפריל 1921 |
| יאקוב דבטיאן | 10 באפריל | 5 באוגוסט 1921 |
| סולומון מוגילבסקי | 6 באוגוסט 1921 | 13 במאי 1922 |
| מאיר טריליסר | 13 במאי 1922 | 27 באוקטובר 1929 |
| סטניסלב מסינג | אוקטובר 1929 | 31 ביולי 1931 |
| ארתור ארטוזוב | יולי 1931 | 21 במאי 1935 |
| אברהם סלוצקי | מאי 1935 | 17 בפברואר 1938 |
| סרגיי שפיגלגלאס | 17 בפברואר | 9 ביוני 1938 |
| זלמן פאסוב | 9 ביוני | 2 בנובמבר 1938 |
| פאבל סודופלאטוב | 2 בנובמבר | דצמבר 1938 |
| ולדימיר דקאנוזוב | 2 בדצמבר 1938 | 13 במאי 1939 |
| פאבל פיטין | מאי 1939 | 15 ביוני 1946 |
| פיוטר קובאטקין | 15 ביוני | 7 בספטמבר 1946 |
| פיוטר פדוטוב | 7 בספטמבר 1946 | 19 בספטמבר 1949 |
ראשי המינהל הראשי הראשון בקג"ב
| סרגיי סאבצ'נקו | ספטמבר 1949 | 5 בינואר 1953 |
| יבגני פיטובראנוב | 5 בינואר | 11 במרץ 1953 |
| ואסילי ריאסנוי | 11 במרץ | 28 במאי 1953 |
| אלכסנדר קורוטקוב | 28 במאי | 17 ביולי 1953 |
| אלכסנדר פאניושקין | 17 ביולי 1953 | 1956 |
| אלכסנדר סחרובסקי | 1956 | 1972 |
| פיודור מורטין | 1972 | 1974 |
| ולדימיר קריוצ'קוב | 1974 | 1988 |
| לאוניד שבארשין | 1989 | 1991 |
| ויאצ'סלב גורגנוב | 22 בספטמבר | 30 בספטמבר 1991 |
ראשי הביון הרוסי > שירות ביון החוץ

| # | שם | דיוקן | תקופת כהונה | תחת הנשיא (ים) |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ‏1. | יבגני פרימקוב |  | 26 בדצמבר 1991—6 בינואר 1996 | בוריס ילצין |
| ‏2. | ויאצ'סלב טרובניקוב |  | 10 בינואר 1996—20 במאי 2000 | בוריס ילצין |
| ‏3. | סרגיי לבדב |  | 20 במאי 2000—6 באוקטובר 2007 | ולדימיר פוטין |
| ‏4. | מיכאיל פרדקוב |  | 6 באוקטובר 2007—5 באוקטובר 2016 | דמיטרי מדבדב, פוטין |
| ‏5. | סרגיי נארישקין |  | 5 באוקטובר 2016—מכהן | פוטין |
הערות שוליים

↑  Putin names ally Sergei Naryshkin as new foreign spy chief
ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית

ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית, (באנגלית: Surgeon General of the United States, מילולית: "המנתח הכללי של ארצות הברית") הוא ראש מערך התפעול של חיל הממונה על שירות הבריאות הציבורי של ארצות הברית (United States Public Health Service Commissioned Corps) ובכך הוא משמש כדובר המוביל בנושאי בריאות הציבור בממשל הפדרלי של ארצות הברית.
ראש שירותי בריאות הציבור מועמד על ידי נשיא ארצות הברית ומאושר על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ראש שירותי בריאות הציבור הנוכחי הוא סגן האדמירל ויווק מרת'י.
אחריות

הממונה על ראש שירותי בריאות הציבור הוא היועץ הראשי של מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בנושאי בריאות הציבור ומדעי הרפואה. ראש שירותי בריאות הציבור כולל צוות של 6,500 איש של אנשי בריאות במדים הזמינים 24 שעות ביממה במקרה של מצב חירום בריאותי.
לראש שירותי בריאות הציבור יש גם חובות לא פורמליות רבות, כגון חינוך הציבור האמריקאי בנושאי בריאות ובחירת אורח חיים בריא.
המשרד של ראש שירותי בריאות הציבור גם מוציא אזהרות בנושאי בריאות. הדוגמה הידועה ביותר לכך היא תווית האזהרה שלו המופיע על כל אריזות סיגריות הטבק האמריקאיות מאז 1966. אזהרת בריאות דומה הופיעה על תוויות המשקאות האלכוהוליים מאז 1988. בנוסף, מאז 2020, ראש שירותי בריאות הציבור הוא אחד המטפלים במגפת הקורונה בארצות הברית.
היסטוריה

בשנת 1798 הקים הקונגרס את "קרן החולים של חיל הנחתים", רשת בתי חולים שטיפלה במאות חולים. הקרן עברה ארגון מחדש בשנת 1870.
לאחר 141 שנים תחת מחלקת האוצר,  בשנת 1939, השירות עבר לעבוד תחת סוכנות הביטחון הפדרלית (שעסקה בפיקוח על מזון ותרופות), ולאחר מכן מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה (HEW) בשנת 1953, ולבסוף מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית (HHS).
ראו גם

השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הגנת זכויות הצרכן
המינהל הראשי לרפואה צבאית
חיל הרפואה
שירות הבריאות הלאומי
רפואה
הערות שוליים

↑  (ASPA), Digital Communications Division (DCD), Assistant Secretary for Public Affairs (2008-10-24). "OASH Organization Chart". HHS.gov (באנגלית). נבדק ב-2018-11-19.
↑  42 U.S. Code § 205 - Appointment and tenure of office of Surgeon General; reversion in rank, LII / Legal Information Institute (באנגלית) 42 USC 205. Appointment and tenure of office of Surgeon General; reversion in rank.
↑  "Public Health Information | R.J. Reynolds Tobacco Company". R.J. Reynolds Tobacco Company (באנגלית אמריקאית). אורכב מ-המקור ב-2017-08-16. נבדק ב-2017-08-16.
↑  "Legislation". depts.washington.edu. נבדק ב-2017-08-16.
↑  (OSG), Office of the Surgeon General. "About the Office of the Surgeon General". www.surgeongeneral.gov.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007603681405171  LCCN: n81015296  VIAF: 141899162   WorldCat (עם VIAF): 141899162
רב יצחק בר שמואל בר מרתא

רב יצחק בר שמואל בר מרתא היה אמורא בן הדור השני והשלישי של אמוראי בבל.
ביוגרפיה

בנו של רב שמואל בר מרתא שהיה כנראה בן דודו של רב.
הוא היה תלמידו המובהק של רב שהיה גם רבו של אביו, ובתלמוד הבבלי נמסרו שמועות רבות של רב מפיו. הוא נשלח לנציבין והביא לפני רב ושמואל את בשורת היתר שמן עכו"ם מפי רבי שמלאי בשם רבי יהודה נשיאה.
לאחר פטירת רב ושמואל היה עדיין צעיר וכמו שאר תלמידי רב ישב ללמוד לפני רב הונא. הוא קיבל גם מפי אמוראים נוספים מן הדור השני: רב כהנא ורב נחמן.
מתלמידיו: רבי זירא, רבי אבא ורבה בר בר חנה.
קסרין

| --- | --- |

תיאטרון רומי בקסרין
 מדינה / טריטוריה:  תוניסיה תוניסיה
 בירת העיר:  קסרין
 שפה רשמית:  ערבית, צרפתית
 גובה:  656 מטרים
 דת:  אסלאם
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  114.463 (2020)
 קואורדינטות:  35°10′00″N 8°50′00″E﻿ / ﻿35.166666666667°N 8.8333333333333°E﻿ / 35.166666666667; 8.8333333333333 
 אזור זמן:  UTC +1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת תוניסיה מוגדלת) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןקסרין(למפת תוניסיה רגילה) תוניס ג'רבה קירואן ביזרטה ספקס סוסה קרתגו גאפסה לוב אלג'יריה הים התיכוןקסרין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קסרין (באנגלית: Kasserine; בערבית: ڨصرين) היא עיר הבירה של מחוז קסרין (אנ'), במערב מרכז תוניסיה. היא ממוקמת מתחת לג'בל א-שנבי (אנ'), ההר הגבוה ביותר בתוניסיה. אוכלוסייתה מונה 114.463 (2020).
היסטוריה

תוניסיה הייתה במשך שנים מרכז תרבותי ומסחרי. אלפי שנים ישבו בה שבטים ברברים והיא הייתה מוקד להגירה מכיוונים שונים. הפיניקים הקימו בה את האימפריה האדירה קרתגו, ולאחריהם שלטה באזור האימפריה הרומית. במאה השביעית נכבשה תוניסיה בידי הערבים המוסלמים, ובמאה העשירית הייתה בסיסה של השושלת הפאטימית האסמאעילית. במאות שלאחר מכן הייתה תוניסיה בשלטונם של שליטים רבים. צרפתים, סיציליאנים, צלבנים ושודדי ים שלטו בה לתקופות קצרות. הספרדים דיכאו את מדינת שודדי הים, ושלטו במדינה עד לשנת 1574, עת נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. ב-1881 שבו הצרפתים והשתלטו על המדינה. במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה הייתה המדינה זירת קרבות.
בעת העתיקה הקלאסית קסרין הייתה קולוניה רומאית, המכונה ציליום Cillium. תחת הקיסר הרומי אספסיאנוס (69–79) וטיטוס (79-81), היא הועלתה לדרגת מוניקיפיום. תחת שושלת סוורן (אנ') (193-235) קסרין הועלתה לדרגת קולוניה (Cillilana). היא הפכה לשטח רומי בעקבות תבוסת קרתגו בשנת 146 לפני הספירה, והשתייכה למחוז אפריקה. בעקבות הרפורמות של דיוקלטיאנוס בשנת 314 לספירה.
עדויות ארכאולוגיות נותרו במקום: מאוזוליאומים, קשתות ניצחון, מרחצאות, תיאטרון ובזיליקה נוצרית.
אחת האנדרטאות שבולטת מאותה תקופה הוא הקבר הפלבי, שנבנה עבור בעל הקרקע המקומי טיטוס פלביוס סעקונדוס בסוף המאה השנייה לספירה. בקבר נמצא שיר בן 110 שורות המנציח את פלביוס. היא הכתובת הלטינית הארוכה ביותר מהעת העתיקה ששרדה.
התיאטרון בקולוניה נבנה בסוף המאה הראשונה לספירה, ככל הנראה כדי לחגוג את העלאת העיר למוניקיפיום, הוא שוחזר ונפתח מחדש להצגות בשנת 2018.
בשנת 544 הביזנטים הובסו על ידי הברברים בקרב Cillium.
בשנת 1906, בדואים מקומיים תקפו את חוות המתיישבים המבודדות שליד קסרין ואת מבני הממשל הצרפתי במהלך פרעות הת'לה-קסרין (אנ') זו הייתה ההתנגדות האלימה הראשונה כנגד הרשות הצרפתית בתוניסיה.
היסטוריה > היסטוריה כנסייתית

ציליום הייתה מספיק חשובה בפרובינציה הרומית של Byzacena (אנ') על כן הפכה למקום מושבו של הבישוף של המטרופולין Hadrumetum (אנ').