stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בהאגווטה פוראנה

כתב יד של הבהאגווטה פוראנה בסנסקריט מהמאה ה-16.
הבְּהָאגַוַטה פּוּרָאנַה (בדוונאגרי: भागवतपुराण,‏ Bhāgavata Purāṇa; גם שְׂרִימַד בְּהָאגַוַתַם, Śrīmad Bhāgavatam) היא אחת משמונה עשרה הפוראנות הגדולות (מהא-פוראנות, ההיסטוריות הגדולות) של ההינדואיזם.
נושאה המרכזי של פוראנה זו, הכתובה בסנסקריט, הוא מסירות (בהקטי) לקרישנה. כמו פוראנות אחרות, היא גם דנה בקשת רחבה של נושאים, כולל קוסמולוגיה, גנאלוגיה, גאוגרפיה, מיתולוגיה, יוגה ותרבות.
הבהאגווטה משמעותית בשל הגדרתה הייחודית והאוניברסלית לדהרמה ובשל התיאורים המפורטים על אודות קרישנה. היא מקור לסיפורים רבים על ילדותו של קרישנה, המסופרים זה מאות בשנים ברחבי הודו, וכן היא מתייחסת למקורות החגים הולי ודיוואלי. הבהאגווטה מעידה על עצמה כתמצית ועיקר האופנישדות והכתבים המשניים להם.
המסורת ההינדואית מייחסת את כל שמונה עשרה הפוראנות הגדולות לוודה ויאסה, שגם כתב את המהאבהארטה וקלאסיקות נוספות של הודו העתיקה. המחקר המודרני מתארך יצירה זו למאה התשיעית לספירה. במאה ה-18 החלה במערב התעניינות אקדמית בבהאגווטה, אשר תורגמה אז לצרפתית ולאנגלית. בשנות ה-70 של המאה העשרים פרסם א. צ'. בהקטיוודאנטה סוואמי פרבהופאדה תרגום רב כרכים באנגלית, אשר תורגם מאז ל-40 שפות ויותר, בכללן גם עברית.
ראו גם

בהגווד גיטא
מהאבהארטה
הערות שוליים

↑  פוראנות (אנ') הן טקסטים עתיקים, המקבילים במעמדם לתנ"ך במערב. הן עוסקות בבריאת העולם, באילן היוחסין של אלים ומלכים ובמיתוסים הקשורים באלוהויות שונות. הן כוללות הוראות כיצד לחיות ועוסקות בתיאור העולמות השמימיים ועולמות השאול, כמו גם בתיאור קץ העולם. חלק מהן מושמעות בציבור מבעד לרמקולים באתרי עלייהֿ לרגל (על פי לקסיקון להינדואיזם)
נורנה שאמס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 ביוני 1997 (בת 27) Timergara, פקיסטן 
 מידע כללי
 מדינה:  פקיסטן 
 ספורט
 ענף ספורט:  סקווש, קריקט, מרוץ אופני כביש 
 
נורנה שאמס (באורדו: نورینا شمس; נולדה ב-18 ביוני 1997) היא שחקנית סקווש פקיסטנית מקצוענית ופעילה אקטיביסטית.
תחילת דרכה

שאמס נולדה ב-18 ביוני 1997 בטימרגארה, שבצפון-מערב פקיסטן. היא גייסה את הכסף כדי לקנות את מחבט הסקווש הראשון שלה ונעליים על ידי מכירת קריקטורות פרי עטה לעיתון מקומי. בזמן המלחמה בצפון-מערב פקיסטן, נפגע ביתה פעמיים. בגיל 15 התחפשה לבן כדי לשחק קריקט, ושיחקה במשך שנה שלמה בנבחרת הנוער הלאומית, ולאחר שזהותה נחשפה, בנבחרת הבנות. כעבר זמן קצר בנבחרת הקריקט, היא החליפה כיוון לסקווש.
קריירת ספורט

שאמס מדורגת במקום 125 בעולם ורביעית בפקיסטן בסקווש (נכון ל-2018), על ידי פדרציית הסקווש העולמית. היא מאומנת על ידי מונוואר זמאן, שהזאד מוהיבאללה חאן, אדיל חאן, וטאריק חאן.
בענפי הספורט השונים בהם שיחקה, זכתה שאמס במדליות רבות.
אקטיביזם

שאמס נמנתה ברשימת 100 נשים מעוררות השראה של Paparazzi Magazine ב-2016. היא הייתה ברשימת 50 הנשים המשפיעות של פקיסטן ב-2016 ונרשמה בין 24 הדמויות מעוררות ההשראה של פקיסטן ב-2016 על ידי ה-UNDP. היא השתתפה בקליפ הווידאו "BEAT ME" של UNWOMEN, אשר יצא כחלק מקמפיין 16 ימי אקטיביזם נגד אלימות מבוססת-מגדר ב-2016, והוענק לה אחרי זה "תליון הכרה" מטעם ממשלת פקיסטן. שאמס פועלת נגד הטרדות מיניות בספורט, ובאופן ספציפי נגד הטרדה של נשים מוסלמיות בספורט ברחבי העולם. היא העביר TEDxTalk ב-2016 בנושא. שאמס זכתה בפרס גול ג'י ארט מספר פעמים. היא אלופת הדיבייט של פקיסטן שלוש פעמים. שאמס הוזמנה על ידי קרן מלאלה לנאום בפני ועידת האו"ם לסטטוס נשים ב-2017, תוך התמקדות בהעצמה כלכלית של נשים.
הערות שוליים

↑  "8 Pakistani women you and the world should know about, Peace, Achievement". PEACE (באנגלית אמריקאית). 2015-10-06. אורכב מ-המקור ב-2020-06-11.
↑  Gubuan, Mara. "Shirzanan.org - Noorena Shams: Team Player and Patriot". shirzanan.org (באנגלית בריטית). נבדק ב-2017-04-02.
↑  "2015 Ramble Page 1: Women's Cricket on the Web". www.womenscricket.net.
↑  Gubuan, Mara. "Shirzanan.org - Noorena Shams: Team Player and Patriot". shirzanan.org (באנגלית בריטית).
↑  "Noorena Shams - Professional Squash Association". psaworldtour.com (באנגלית).
↑  "Noorena Shams - Professional Squash Association". psaworldtour.com (באנגלית).
↑  "I just voted for Noorena shams in The News Women Power 50, cast your vote and make your voices heard!". women.thenews.com.pk.
↑  "NoreenaShams | NHDR 2015". National Human Development Report 2015 Pakistan (באנגלית אמריקאית). 2016-02-04. אורכב מ-המקור ב-2018-08-05.
↑  Last Minute Studio (2017-01-23), Noorena Shams #BeatMe At Squash | UN Women Pakistan
↑  "Athlete Ally and Shirzanan Publish Open Letter Demanding FIBA Overturn its Hijab Ban - Athlete Ally". Athlete Ally (באנגלית אמריקאית). 2017-01-25.
↑  "8 Pakistani women you and the world should know about, Peace, Achievement". PEACE (באנגלית אמריקאית). 2015-10-06. אורכב מ-המקור ב-2020-06-11.
↑  TEDx Talks (2016-06-21), Are you ready to live for Pakistan? | Noorena Shams | TEDxPIEAS, נבדק ב-2017-04-02
↑  TEDx Talks (2016-06-21), Are you ready to live for Pakistan? | Noorena Shams | TEDxPIEAS
↑  "This 19-year-old Pakistani sportswoman's staggering experiences captivate UN - The Express Tribune". The Express Tribune (באנגלית אמריקאית). 2017-03-31.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "נורנה שאמס".
סכר הידידות איראן–טורקמניסטן

| --- | --- |

 מיקום:  Sarakhs County 
 סוג:  סכר סוללה, סכר עפר, תחנת כוח הידרואלקטרית 
 אורך:  655 מטר
 גובה:  78.5 מטר
 ייצור חשמל:  16 מגה-ואט
 תקופת הבנייה:  ?–2005 
 קואורדינטות:  35°56′55″N 61°09′48″E﻿ / ﻿35.948611°N 61.163333°E﻿ / 35.948611; 61.163333
  (למפת טורקמניסטן מוגדלת) אשגבאט מרי טורקמנאבאט דשוגוז טג'ן טורקמנבאשי בלקנאבאט אבאדאן איראן אפגניסטן אוזבקיסטן קזחסטן קז. הים הכספי סכר הידידות איראן–טורקמניסטן(למפת טורקמניסטן רגילה) אשגבאט מרי טורקמנאבאט דשוגוז טג'ן טורקמנבאשי בלקנאבאט אבאדאן איראן אפגניסטן אוזבקיסטן קזחסטן קז. הים הכספי סכר הידידות איראן–טורקמניסטן(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןסכר הידידות איראן–טורקמניסטן(למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןסכר הידידות איראן–טורקמניסטן
 
סכר הידידות איראן–טורקמניסטן (בפרסית: سد دوستی, תעתיק: סד דוסטי ;בטורקמנית: Dostluk Suw Howdany, תעתיק: דוסטלוק סו הוואדאני) הוא סכר על נהר הארירוד (אנ') שהוא חלק מהגבול הבינלאומי בין איראן לטורקמניסטן.
היסטוריה

בשנת 1921 נחתם ההסכם הראשון בין איראן וברית המועצות לפיתוח נהר הארירוד. בשנת 1958 הסכימו המדינות לערוך בדיקת היתכנות שנערכה בין השנים 1974–1979. בשנת 1983 ההסכם אושר ובשנת 1991 (לאחר פירוק ברית המועצות) נחתם הסכם חדש בין איראן לטורקמניסטן.
ב-1996 התחיל פרויקט הסטה של קטע הנהר.
בשנת 2000 נחתם הסכם בין שתי המדינות לביצוע העבודה, בניהול משותף ובין השנים 2001–2004 בוצעו העבודות.
הסכר הושלם ב-2004, ושתי המדינות הסכימו שלכל אחת תהיה זכות שווה למי הנהר, המסתכמים ב-820 מיליון מטרים מעוקבים. הסכר נפתח באופן רשמי ב-12 באפריל 2005.
מטרות הסכר

מים להשקיה חקלאית.
אספקת מים עירונית.
ייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
מאפיינים הנדסיים

הסכר הוא סכר עפר עם ליבת חימר גובה הסכר הוא 78 מטרים, אורך רום הסכר הוא 655 מטרים ורוחב רום הסכר הוא 15 מטרים.
נפח המאגר הוא 1,250 מיליון מטרים מעוקבים, וספיקת המים השנתית היא 730 מיליון מטרים מעוקבים.
הסכר מייצר 16 מגהוואט מאנרגיה הידרואלקטרית על ידי 3 טורבינות מסוג טורבינת פרנסיס (אנ').
הערות שוליים

1 2 3  Saeed Nairizi (Head of the Board & Managing Director, Toossab consulting Engineers Co.), Doosti Dam on shared river of Harirood: A Friendship Bridge Between Iran and Turkmenistan, UN-Water, UN-University
1 2 3  M. R. Attarzadeh (Deputy Minister of Water & Waste Water Affairs), J. Vatanfada (General Director of Transboundary Rivers Bureau I.R.Iran Ministry of Energy), Iran and Turkmenistan: Lessons Learned from Transboundary Water Cooperation, unece.org, ‏2011
↑  הערה 2 - (ppt) ראו: https://unece.org/fileadmin/DAM/env/documents/2011/wat/Int._Conference/presentations/Session_5/1_Iran_Attarzadeh_Iran_Turkmenistan__lessons_learned_from_transboundary_water_cooperation_2011-dec.pdf
↑  Iran, Turkmenistan Friendship Dam to Become Operational Ahead of Schedule, Tehran Times, ‏2003-08-29 (באנגלית)
↑  TOOSSAB INTERNATIONAL CONSULTING ENGINEERS (TAICE), www.taice.de
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "סכר הידידות איראן–טורקמניסטן".
מאגר המים - סכר הידידות
פרנץ רייכלט

| --- | --- |

רייכלט לבוש בחליפת המצנח שפיתח
 לידה:  16 באוקטובר 1878 סטטי, צ'כיה 
 נהרג:  4 בפברואר 1912 (בגיל 33) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Franz Karl Reichelt 
 מקום לימודים:  Thomas Mann Gymnasium 
 
פרנץ (פרנסואה) רייכלט (בצרפתית: Franz (François) Reichelt;‏ 16 באוקטובר 1878 – 4 בפברואר 1912) היה חייט וממציא אוסטרי-צרפתי. נחשב לאחד מחלוצי הצניחה החופשית וכונה "החייט המעופף". נהרג כאשר קפץ מהמפלס הראשון של מגדל אייפל, מגובה 57 מטר, בניסיון להוכיח יעילותה של חליפת המצנח שהמציא.
ראשית חייו

פרנץ רייכלט נולד בשנת 1878 בווגשטדל, בממלכת בוהמיה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום, סטטי (אנ'), בצ'כיה). בשנת 1898 היגר לפריז. בשנת 1909 קיבל רייכלט אזרחות צרפתית ואימץ את השם הפרטי פרנסואה (המקביל ל-"פרנץ" הגרמני). רייכלט לא התחתן מעולם. כשבגר, שכר רייכלט דירה בקומה השלישית ברחוב רו גיליון 9 בפריז, הסמוכה לאופרה גרנייה. רייכלט עבד כחייט והפעיל מתפרה מצליחה.
ניסויים

מיולי 1910 החל רייכלט בניסיונותיו לפתח מצנח. הגרסה הראשונה של המצנח שפיתח הייתה סוג של חליפה הדומה לסרבל טייסים עם תוספת של מספר מוטות, חופת משי וכמות קטנה של גומי. ככל הנראה, החל רייכלט להתעניין בפיתוח מצנח לאחר ששמע על מקרי מוות שאירעו לטייסים. אמנם באותה תקופה כבר היו מצנחים בשימוש - בשנת 1783 השתמשו לואיס-סבסטיאן לנורמאנד (אנ') וז'אן-פייר בלנשאר בהצלחה במצנחים. בנוסף לכך, אנדרה-ז'אק גרנרן המציא מצנח המתאים לצניחה מגבהים גבוהים. אך אלו היו מצנחים עם חופה מקובעת שהייתה פתוחה עוד לפני הצניחה, וכן, טרם הומצאו מצנחים המותאמים לצניחה מגובה נמוך. רייכלט החליט לפתח מצנח שיאפשר לטייסים לשרוד התרסקות מטוס.
בניסויו המוקדמים, השתמש רייכלט בבובות תצוגה ורשם הצלחה בחלקן. הוא הלביש אותן בחליפת משי מיוחדת שפיתח, הפיל אותן מהקומה החמישית של הבניין בו התגורר בפריז והצליח להנחית את חלקן בצורה רכה על הקרקע. עם זאת, התקשה רייכלט לפתח חליפת צניחה המתאימה לבני אדם, והמצנח המקורי שפיתח לצורך כך היה בשטח פנים של 6 מטר רבוע ובמשקל של 70 קילוגרם.
רייכלט הציג את חליפת המצנח שפיתח לנציגי הארגון הצרפתי לאווירונאוטיקה (אנ'), אך הם דחו ניסוייו ופעלו להניאו מלהמשיך בכך, מהנימוק שלטעמם חופת המצנח חלשה מדי. עם זאת, המשיך רייכלט בניסויי צניחה מהבניין בו התגורר, אך כשל בכולם.
ב-1911 פורסמה ידיעה על קיום תחרות לפיתוח מצנחי טייסים, במסגרתה הובטח למנצח פרס בסך של 10,000 פרנקים. כן נקבע כי על המצנח לשקול לכל היותר 25 קילוגרם. רייכלט, שהחליט להשתתף בתחרות, שיפץ את חליפת המנצח שפיתח, ובתוך כך הפחית את משקלה והגדיל את שטח הפנים ל-12 מטרים רבועים.
לכל אורך הדרך כשל רייכלט בניסויי הצניחה שביצע. ב-1911 צנח מגובה של 8–10 מטר בעיר ג'וינוויל (אנ') עם חליפתו, ורק נחיתה על ערימת קש מנעה פציעתו. העיתון הצרפתי, לה מטין (אנ') דיווח על ניסוי נוסף שביצע רייכלט בנוז'אן-סור-מארן, שבמסגרתו נפל מגובה של 8 מטרים ושבר את רגלו. המגזין לה פטיט ג'ורנל (אנ') פרסם כי רייכלט ביצע לפחות שני ניסויים באמצעות בובות מהמפלס הראשון של מגדל אייפל בשנת 1911, אולם, בדיווח מאוחר יותר פורסם כי לא ניתן לרייכלט היתר לביצוע ניסוי צניחה ממגדל אייפל, עד לצניחתו הסופית. רייכלט ייחס את כישלונותיו לגבהים הנמוכים שבהם בוצעו ניסוייו, ולכן היה להוט לבצע צניחה מגובה של עשרות מטרים. למטרה זו, בחר במפלס הראשון של מגדל אייפל, המתנשא לגובה של 57 מטרים. רייכלט פנה לרשויות בפריז על מנת לקבל היתר לבצע את הצניחה מהמגדל.
אחרית דבר

האירוע הטרגי גרר התעניינות רבה בציבור. ביום למחרת האירוע, עיתונים רבים הקדישו לכך את העמודים הראשונים עם צילומים. חלק מדיווחים העלו השערות בדבר מצבו הנפשי של רייכלט. איש לא הניח שהוא התאבד, אך רבים תיארו אותו כאדם שנהג בפזיזות או בטיפשות. עיתונאי אחר הציע שרק חצי מהביטוי "גאון מטורף" חל על רייכלט. מצד שני, אחד מחבריו של רייכלט, טען שהוא חש לחץ רב מהקפיצה והתבטא בביטחון על מנת למשוך נותני חסות, לצורך הפקת רווחים.
מותו של רייכלט היווה את תאונת הצניחה הראשונה מאז מותו של צ'ארלס לרו (אנ') בשנת 1889. יומיים לפני קפיצתו הקטלנית של רייכלט, ב־2 בפברואר 1912, צנחן אמריקני בשם פרידריך ר. לאו, צנח בהצלחה מפסל החירות - מגובה של 68 מטר מעל פני הים ו-46 מטר מבסיס הפסל.
לאחר מותו של רייכלט נמנעו השלטונות מלהעניק היתרים לקפיצות נוספות ממגדל אייפל. כן, הערימו השלטונות קשיים על מתן היתרים באופן כללי לניסויי תעופה, הגם שלא היו מעורבים במגדל.
בשנים הבאות, בוצעו ממגדל אייפל מספר קפיצות ללא היתר. בשנת 2005, נהרג גבר נורווגי לאחר שניתקה החופה ממצנחו בעת שניסה לקפוץ מהמגדל לצורך קידום מכירות עבור חברת בגדים, מה שהיווה את המוות הראשון כתוצאה מצניחה מהמגדל מאז רייכלט.
בשנת 1985 בוצעה קפיצת פעלולים מוצלחת ממגדל אייפל כחלק מצילומי הסרט "רצח בעיניים" מסדרת ג'יימס בונד.
הערות שוליים

1 2 3 4  Le Saut du Siècle (בתרגום חופשי: הקפיצה של המאה), אדואר לונה, מוסף קיץ של Libération‏, 17 ביולי 2009.
1 2 3 4  L'inventeur Reichelt s'est tué hier". Le Petit Journal (in French). 5 February 1912. p. 1. Retrieved 26 November 2009.
1 2 3 4 5  "Fatale expérience de parachute". La Presse (in French). 5 February 1912. p. 1. Retrieved 8 December 2009.
1 2 3 4 5  "Une expérience tragique: Un inventeur saute de la tour Eiffel et se tue". Le Gaulois (in French). 5 February 1912. p. 1. Retrieved 8 December2009.
1 2 3  "L'Inventor d'un parachute se lance de le eiffel et séécrase sur le sol" . Le Petit Parisien (בצרפתית). 5 בפברואר 1912. עמ ' 1 . 26 בנובמבר 2009 .
1 2  "Expérience tragique". Le Matin (series 1) (in French). 5 February 1912. pp. 1–2. Retrieved 8 December 2009.
↑  "A Prize for Safety Parachutes". Flight. 3 (150): 965. November 1911.
↑  "L'inventeur d'un vêtement parachute se jette de la Tour Eiffel et vient s'écraser sur le sol". L'Ouest-Éclair (in French). 5 February 1912. p. 1. Retrieved 8 December 2009.
1 2  "Une expérience tragique". L'Action Française (in French). 5 February 1912. p. 2. Retrieved 8 December 2009.
1 2  "Un inventeur de parachute s'élance du 1er étage de Tour Eiffel et s'écrase sur le sol". La Croix (in French). 6 February 1912. p. 1. Retrieved 8 December 2009.
1 2  "Chute mortelle d'un inventeur de un parachute". Le Temps (in French). 5 February 1912. p. 4. Retrieved 8 December 2009.
1 2 3 4  "Le Saut dans la Mort". Le Figaro (in French). 5 February 1912. p. 2. Retrieved 8 December 2009.
↑  "Parachuting Pioneer". Flight International. 84 (2851): 727–28. October 1963.
↑  "No Drops From The Eiffel Tower". Flight. 13 (630): 41. January 1921.
↑  על פי ה-DVD "בתוך רצח בעיניים"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 108050513X  VIAF: 16145193346670461081   WorldCat (עם VIAF): 16145193346670461081 
רייכלט מציג את חליפת הצניחה שלו, כשהיא סגורה, למרגלות מגדל אייפל
סרטון הקפיצה של רייכלט
שער עיתון לה פטיט פריזיאן, 5 בפברואר 1912
וילה לאה

| --- | --- |

וילה לאה, 1950
 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים 
 כתובת:  רח' עזה 6 / בן מיימון 6 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1934
 תאריך פתיחה רשמי:  1934 
 
 קואורדינטות:  31°46′28″N 35°13′02″E﻿ / ﻿31.77442158°N 35.21720767°E﻿ / 31.77442158; 35.21720767
 he
 
וילה לאה, 2008
וילה לאה, הידועה גם בשם בית אבקריוס, היא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, בשדרות בן מיימון מס' 6.
מגורי היילה סילאסי בווילה לאה, 1936
היסטוריה

וילה לאה נבנתה עבור ד"ר נסיב אבקריוס ביי, עורך דין שפעל בירושלים בתקופת המנדט הבריטי בהצלחה רבה. אבקריוס נולד במצרים למשפחה יוונית-אורתודוקסית אמידה. אבקריוס הגיע לירושלים עם תחילת המנדט, בקיץ 1920, לשמש מנהל בתי המשפט ומורה בבית הספר המנדטורי למשפטים. לאחר מכן פתח פרקטיקה פרטית שהפכה לאחד ממשרדי עורכי הדין המצליחים בארץ באותה עת.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 התאהב אבקריוס בלאה טננבוים, יהודייה ממשפחה מהיישוב הישן ונשא אותה לאישה בשנת 1930 במצרים. המבנה נבנה עבור אשתו, נקרא על שמה ובחזית הבית נכתב שמה באותיות לטיניות בסגנון גותי: "Villa Lea". אבקריוס היה אז בן 56, ואשתו בת 26. היא הייתה בתו של סוחר הקרקעות, ישראל טננבוים, אשר הספיקה כבר להתחתן עם קצין משטרה יהודי בתל אביב ולהתגרש ממנו ב-1926. מילדותה התרגלה לאה לחיי מותרות ותפנוקים. היא נענתה לחיזוריו של אבקריוס, לאחר שהבטיח כי יעבור גיור וכי יבנה עבורה וילה, שכמותה לא נראתה בירושלים. הוא גם הרעיף עליה מתנות יקרות ערך. לבני הזוג נלדו שתי בנות.
בניית הבית הסתיימה ב-1 במאי 1934. המבנה נבנה בסגנון הבינלאומי (באוהאוס) על פי תכנון של האדריכלים רפאל ודן בן דור. המבנה צוּפָּה באבן אדמדמה, וכולל מספר גושי מבנה כמקובל בסגנון הבינלאומי. שער המבנה נבנה בסגנון אר דקו. את הבית עצמו בנה הקבלן אברהם קלזאן שהיה קבלן בנין בעל תעודת אומן מ"בצלאל", התמחה בבניה באבן והיה ידוע בחישוביו המדויקים להקמתן של קשתות לשערי הבית, דלתות, חלונות ותקרות קמורות.
אבקריוס ירד מנכסיו בשל חיי המותרות הבזבזניים של אשתו והיא עזבה אותו. במאי 1936 הושכר הבית לקיסר האתיופי היילה סלאסי, שברח מארצו לירושלים בעקבות כיבושה על ידי איטליה. בפנקס תושבי רחביה שפורסם ביולי 1936 נכתב תחת האות ח': "השם:חיילה-סלסיה. הכתובת:רחוב בן מימון 6. מקצוע או עבודה: מלך חבש".
בשנת 1942 מכרה לאה טננבוים את הבית למשפחה פלסטינית נוצרית. אבקריוס נפטר בשנת 1946 בחוסר כול בחדר מלון בעיר העתיקה.
לאחר מלחמת העצמאות תפס האפוטרופוס לנכסי נפקדים את הבית. המבנה נמסר בתחילה למשה דיין, שכיהן באותה עת כמפקד מחוז ירושלים. בעקבות דיין הפך המבנה לבית המגורים של מפקדי המחוז, עד כהונתו של תת-אלוף דוד הגואל (הגואל רכש את הדירה, שבה התגורר כמפקד המחוז, והמשיך לגור בה עד למותו בשנת 2019). המבנה היה ענק במושגי אותם ימים. ב-1950 אף נערך במרפסת הבית ובחצרו טקס הכלולות של עזר ויצמן וראומה שוורץ. רק בשנת 1952, שנת כהונתו האחרונה של דיין בתפקיד, בעקבות לחץ ציבורי, חולק המבנה לשלוש דירות: דירת דיין, דירת שרד לאחד משרי הממשלה ולחדרי מגורים לסטודנטים משוחררי צה"ל. האחרונים אף כינו את הבית בשם החיבה "רמת דיין". בשלב מאוחר יותר נרכשה דירה אחת בבניין על ידי אליעזר קפלן בהיותו שר האוצר, ודירה נוספת נרכשה על ידי השר ד"ר יוסף בורג.
בספרה "אבי, בתו" מספרת יעל דיין על התרשמותה מן הבית עת התגוררה בו עם הוריה משה דיין ורות דיין:
בימים הראשונים להתגוררותנו שם התקשיתי להאמין למראה עיני. היה זה ארמון שכאילו נלקח מעמודי הרומנים, טירת-אבן ורודה, אחוזת נסיכים מסנט פטרבורג, או מבצר מכושף מהאגדות. כל חדר היה צבוע בצבע אחר, ולא פסקנו מלסופרם. היו שם חדר ורוד, חדר ירוק, חדר אמבטיה עם אריחים כחולים שתאם חדר כחול ושני חדרי-אירוח ענקיים. היו גם חלונות מקושתים שבלטו אל מחוץ לקיר, קומת - מרתף ובה מטבח ענק ועוד שני חדרים. היו מסדרונות ארוכים ומרפסות, גן מוקף חומות ובו באר מים וכמה עצי פרי.
.
לקריאה נוספת

א' רמון, דוקטור מול דוקטור גר – שכונת רחביה בירושלים, ירושלים: יד בן צבי, 1998.
דוד קרויאנקר, ירושלים – מבט ארכיטקטוני, כתר הוצאה לאור, 1996.
הערות שוליים

1 2 3 4  מת עוה"ד אבקריוס, הארץ, 9 בספטמבר 1946
↑  פתיחת השעורים למשפט בבתי המשפט, דואר היום, 4 בנובמבר 1920
↑  גברת לאה טננבוים הגישה משפט' בפני בית המשפט של הקונסול הבריטי בקהיר בדרישת גט פטורין מבעלה ישראל יופה, הארץ, 23 ביוני 1926
1 2  אדם אקרמן, הפינה ההיסטורית: וילה לאה ברחביה – בית האהבה המיוסרת והטראגית, באתר כל העיר, 26 בינואר 2021
↑  הניגוס בדירה חדשה: באחד ביוני יצא ללונדון, הארץ, 17 במאי 1936
↑  לפי בני פירסט, "הנה בא הניגוס", עת־מול 220 עמוד 9
↑  ירושלים -  נחלתנו לנוכרים, הצופה, 6 בספטמבר 1942
↑  אורי דרומי, לא חסתה בצלו, באתר הארץ, 23 בינואר 2007
ניסן רזניק

ניסן רזניק (17 במאי 1918 – 2017) היה פרטיזן יהודי וממארגני "הבריחה" בפולין וברומניה. למד ראיית חשבון וכיהן כראש מועצה אזורית חוף אשקלון (1959-1956). עוטר לאחר מותו באות המציל היהודי.
קורות חייו

ניסן רזניק נולד בדנייפרופטרובסק וכשהיה בן שנה חזרו הוריו לפינסק בשנת 1920. היה מראשי תנועת הנוער "הנוער הציוני". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבר לוילנה, שם היה מראשי הקואורדינציה הציונית.
ביוני 1941 פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות. בין הקורבנות הראשונים של ההשמדה הגרמנית היו רבים מיהודי וילנה, שנרצחו בקרבת מקום, בפונאר. רזניק היה ממניחי היסוד הרעיוני והארגוני של תנועת ההתנגדות פפא"ו, ארגון הפרטיזנים המאוחד, שהוקם בגטו וילנה על ידי חברי תנועות הנוער השונות והקומוניסטים ותכננה התנגדות מזוינת. ארגון הפפא"ו היה ארגון מחתרת יהודי אנטי-גרמני שפעל בגטו וילנה. הארגון איחד בתוכו יהודים קומוניסטים, בונדיסטים, וציונים. הקריאה למרד באה לידי ביטוי בכרוז שהוקרא ב-31 בדצמבר 1941. עם חיסול הגטו ב-1943 וכישלון תוכנית ההתנגדות הצטרף עם אחרים לפרטיזנים שלחמו ביערות ליטא. לאחר השחרור היה ממארגני ה"בריחה" בפולין ורומניה. רזניק עבר לאיטליה והמשיך בפעילותו בענייני עלייה, בריחה וחינוך במוסדות הפליטים.
בשנת 1947 עלה לארץ והצטרף לקיבוץ ניצנים שעל גבול מצרים. ב-7 ביוני 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נערך הקרב על ניצנים, אשר הסתיים בכיבושו של קיבוץ ניצנים על ידי חיל המשלוח המצרי. כמה עשרות מן המגינים הישראלים נהרגו. רוב האחרים, כולל ניסן רזניק, נפלו בשבי (97 גברים ו-7 נשים). לאחר נפילת ניצנים הם הובלו למשטרת מג'דל והוצעדו ברחובות העיירה. לאחר מכן הובלו לעזה. הם עמדו בלחץ חקירות, אך מסרו רק פרטים מזהים. לאחר מכן הועברו לאל עריש, שם שהו כשלושה שבועות בתנאים קשים, נתונים למלקות והשפלות. משם הועברו למחנה עבאסיה שליד קהיר, שם רוכזו כל שבויי צה"ל.
הפצועים קשה רוכזו בבית חולים צבאי בעיר קובה וקיבלו טיפול רפואי גרוע. הנשים נכלאו מחוץ למחנה עבאסיה בתנאי רווחה יחסית. בתחילה כיהנו חמישה מאנשי ניצנים בוועד שנבחר על ידי השבויים, אולם הם לא הצליחו להביא להטבת תנאי השבויים. המכות וההתעללויות נמשכו, וביקורי נציג הצלב האדום בקהיר בכלא לא סייעו להקלת המצב. נציג הצלב האדום לא עמד על כך שיינתן לו להיפגש עם השבויים ביחידות, ולאחר שעזבו המשיכו להתעלל בהם.
בסוף אוקטובר 1948, לאחר מבצע יואב, כבש צה"ל את האזור מחדש. חברי ניצנים חזרו מן השבי לאחר הסכם שביתת הנשק עם מצרים, אשר נחתם ב-24 בפברואר 1949. סעיף מס' 9 התייחס לשבויים: "כל שבויי המלחמה הנמצאים בידי כל אחד מהצדדים להסכם זה, המשתייכים לכוחות המזוינים הסדירים והבלתי סדירים של הצד השני יוחלפו". בסעיפי משנה של סעיף זה נקבע כי החילופין יחלו תוך עשרה ימים בפיקוח מנגנון האו"ם. רזניק חזר יחד עם השבויים.
בשנת 2003 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "ניצנים באפר" בהוצאת יד ושם.
הוא המשיך בפעילותו הציבורית ופעל עם משפחתו כשליח תנועת הנוער הציוני לארגנטינה כשהוביל גרעיני התיישבות שעלו לישראל.
כשעזב את הקיבוץ למד ראיית חשבון וניהל במשך שנים רבות משרד עצמאי.
הוא כיהן כראש המועצה השני של מועצה אזורית חוף אשקלון בשנים 1959-1956.
התגורר ברמת גן, נפטר ב-2017 ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו שתי בנות.
בשנת 2023, לאחר מותו, הוענק לו אות המציל היהודי ”להוקרת המסירות, התעוזה והגבורה שגילה ניסן רזניק בהצלת יהודים אחרים במהלך השואה במסגרת מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה” כדברי המעניקים ד"ר חיים כץ, יו"ר המרכז העולמי של בני ברית בירושלים ואריה ברנע, יו"ר הוועדה להוקרת גבורתם של המצילים היהודיים בשואה.
לקריאה נוספת

ניסן רזניק, ניצנים מאפר: סיפורו של חבר הנוער הציוני ממקימי ארגון הפפ"או בגטו וילנה, הוצאת יד ושם, 2003
הערות שוליים

↑  קיימת סתירה בין המקורות לגבי תאריך הלידה. בעדותו ביד ושם ציין כי נולד בשנת 1919 ובשאר המקורות מופיע כי נולד בשנת 1918.
↑  ניסן רזניק באתר הגבורה
↑  ראובן מירן, ניצנים מאפר, יד ושם, 2003
↑  ניסן רזניק, באתר איגוד יוצאי וילנה והסביבה, ‏17/02/2020
↑  ניסן רזניק, באתר משואה, ‏30/01/2020
↑  ניסן רזניק באתר בזיכרון
↑  רזניק, ניסן, ניצנים מאפר (2003) באתר איגוד יוצאי וילנה והסביבה בישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304995705171  VIAF: 26762898   WorldCat (עם VIAF): 26762898
נילי לנדסמן

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1966 (בת 59)
 מדינה:  ישראל 
 
נילי לנדסמן (נולדה ב-19 בינואר 1966) היא סופרת, תסריטאית, עיתונאית ומורה ליוגה ישראלית.