stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרדריק העשירי, מלך דנמרק
ביוגרפיה

פרדריק נולד ב-26 במאי 1968 בקופנהגן, להנריק, נסיך דנמרק ולנסיכת הכתר מרגרטה (לימים מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק), בתם של פרדריק התשיעי, מלך דנמרק ואינגריד, נסיכת שוודיה. בעת לידתו היו בחיים סבו פרדריק התשיעי, מלך דנמרק, ואבי סבתו גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה.
בצעירותו התחנך פרדריק בבית ספר יסודי בקופנהגן, ובשנים 1982–1983 למד בבית ספר תיכון בנורמנדי שבצרפת. לאחר מכן למד באוניברסיטת ארהוס ובאוניברסיטת הרווארד, והוציא בהם תואר בתחום מדעי המדינה. כמו כן מילא פרדריק תפקידים בכל שלוש הזרועות של כוחות ההגנה של דנמרק, ורכש בנוסף השכלה צבאית. כמו כן, פרדריק הוא חבר הוועד האולימפי הבינלאומי.
ב-14 במאי 2004 התחתן פרדריק בקתדרלת קופנהגן עם מארי דונלדסון, אותה פגש במשחקים האולימפיים בסידני בשנת 2000. בנם הבכור, כריסטיאן (כמקובל במסורת בית המלוכה הדני, השמות של היורשים לכתר הם כריסטיאן או פרדריק), נולד ב-15 באוקטובר 2005. לאחריו נולדה איזבלה ב-1 ביולי 2007. ב-8 בינואר 2011 נולדו לבני הזוג תאומים, וינסנט ויוספינה.
באוקטובר 2016 נפצע פרדריק בעת קפיצה על טרמפולינה באירוע פרטי. בעקבות סדק בעמוד השדרה, טופל נסיך הכתר בקיבוע הצוואר ונאלץ לבטל את השתתפותו במספר אירועים.
ביוגרפיה > הכתרתו למלך

ב-31 בדצמבר 2023, בשידור חי של נאומה השנתי לרגל השנה החדשה, הודיעה מרגרטה השנייה על כך שהיא מוותרת על הכס. מהלך זה התרחש ב-14 בינואר 2024, יום השנה ה-52 לעלייתה לכס המלכות. במהלך ישיבת מועצת המדינה בארמון קריסטיאנסבורג חתמה המלכה על הצהרת התפטרות, שבעקבותיה הפך הנסיך פרדריק באופן אוטומטי למלך החדש. ראש הממשלה, מדה פרדריקסן, יצאה אל מרפסת הארמון, והכריזה על המלך החדש. טקס ההכתרה עצמו נערך בשעה 17:00 במתחם ארמון אמיליאנבורג. סמלי המלכות, הנמצאים בארמון כריסטיאן העשירי, הועברו אל ארמון פרדריק השמיני, שם הוכתר הנסיך פרדריק כמלך פרדריק העשירי. רעייתו של פרדריק, הנסיכה מארי, הוכתרה כ"מלכת דנמרק".
משפחתו

ב-14 במאי 2004 התחתן פרדריק עם מארי דונלדסון, ונולדו להם ארבעה ילדים:
כריסטיאן, נסיך דנמרק (נולד ב-2005)
איזבלה, נסיכת דנמרק (נולדה ב-2007)
וינסנט, נסיך דנמרק (נולד ב-2011)
יוספינה, נסיכת דנמרק (נולדה ב-2011)
הערות שוליים

↑  נסיך דנמרק קפץ על טרמפולינה ושבר את עמוד השדרה, באתר ynet, 15 באוקטובר 2016
↑  לו"ז לטקס העברת הכתר באתר משפחת המלוכה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 4109791  GND: 122550676  KulturNav: b7ffab33-b847-4629-8a07-69e79719c7c9  LCCN: nb2002051941  NLA: 47753330  SUDOC: 112600107  Trove: 1487132  VIAF: 59149106005568490566   WorldCat (עם VIAF): 59149106005568490566 
| מלכי דנמרק |
| --- | --- | --- |
| מלכים קדומים | (הארדיקאנוט הראשון) • גורם הזקן • האראלד "כחול השן" • סוון פורקברד • האראלד השני • קנוט הגדול • הארדיקאנוט • מגנוס הטוב • סוון השני • האראלד השלישי • קנוט הרביעי • אולף הראשון • אריק הראשון • נילס • אריק השני • אריק השלישי • סוון השלישי • קנוט החמישי • ולדמר הגדול • קנוט השישי • ולדמר השני • ולדמר הצעיר • אריק הרביעי • אַבֶּל • כריסטופר הראשון • אריק החמישי • אריק השישי • כריסטופר השני • אריק כריסטופרסן • ולדמר השלישי • תקופת ביניים • ולדמר הרביעי • אולף השני • מרגרטה הראשונה |  |
| בית פפאלץ-ניומרקט | אריק מפומרניה • כריסטופר מבוואריה |  |
| בית אולדנבורג | כריסטיאן הראשון • הנס • כריסטיאן השני • פרדריק הראשון • כריסטיאן השלישי • פרדריק השני • כריסטיאן הרביעי • פרדריק השלישי • כריסטיאן החמישי • פרדריק הרביעי • כריסטיאן השישי • פרדריק החמישי • כריסטיאן השביעי • פרדריק השישי • כריסטיאן השמיני • פרדריק השביעי |  |
| בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרברג-גליקסברג | כריסטיאן התשיעי • פרדריק השמיני • כריסטיאן העשירי • פרדריק התשיעי • מרגרטה השנייה • פרדריק העשירי |  |
| מונרכים מכהנים |
| --- | --- | --- |
| אוקיאניה | צ'ארלס השלישי (אוסטרליהאיי שלמהטובאלוניו זילנדפפואה גינאה החדשה אוסטרליה, איי שלמה, טובאלו, ניו זילנד, פפואה גינאה החדשה) • טופו השישי (טונגה טונגה) |  |
| אירופה | ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה ועמנואל מקרון (אנדורה אנדורה)‏1 • פיליפ (בלגיה בלגיה) • פרדריק העשירי (דנמרק דנמרק) • וילם-אלכסנדר (הולנד הולנד) • אנרי (לוקסמבורג לוקסמבורג) • הנס אדם השני (ליכטנשטיין ליכטנשטיין) • אלבר השני (מונקו מונקו) • צ'ארלס השלישי (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת) • האראלד החמישי (נורווגיה נורווגיה) • פליפה השישי (ספרד ספרד) • פרנציסקוס (קריית הוותיקן קריית הוותיקן) • קרל ה-16 גוסטב (שוודיה שוודיה) |  |
| אמריקה | צ'ארלס השלישי (איי בהאמהאנטיגואה וברבודהבליזגרנדה (מדינה)ג'מייקהסנט וינסנט והגרנדיניםסנט לוסיהסנט קיטס ונוויסקנדה איי בהאמה, אנטיגואה וברבודה, בליז, גרנדה, ג'מייקה, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט לוסיה, סנט קיטס ונוויס, קנדה) |  |
| אסיה | מוחמד בן זאיד (איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות) • ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק (בהוטן בהוטן) • חמד (בחריין בחריין) • חסן אל-בולקיה (ברוניי ברוניי) • נארוהיטו (יפן יפן) • עבדאללה השני (ירדן ירדן) • משעל (כווית כווית) • עבדאללה (מלזיה מלזיה)‏2 • היית'ם (עומאן עומאן) • סלמאן (ערב הסעודית ערב הסעודית) • תמים (קטר (מדינה) קטר) • נורודום סיהאמוני (קמבודיה קמבודיה) • ראמה העשירי (תאילנד תאילנד) |  |
| אפריקה | מסוואטי השלישי (אסוואטיני אסוואטיני) • לטסי השלישי (לסוטו לסוטו) • מוחמד השישי (מרוקו מרוקו) |  |
מונרך • מונרכיה חוקתית • מונרכיה נבחרת • מונרכיה העוברת בירושה • מונרכיה אבסולוטית • מונרכיה פדרלית • דיארכיה  הערות: 1ראשיה הרשמיים העליונים של אנדורה הם הנסיכים-שותפים (דיארכיה): נשיא צרפת עמנואל מקרון ובישוף אורז'יי ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה 2היאנג די-פרטואן אגונג המלזי משלב מלוכה עם תפקיד נשיאותי
פייאנטים (מועדון)

| --- | --- |

 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  18 ביוני 1791 – הווה (233 שנים) 
 אידאולוגיות:  מונרכיה חוקתית, שמרנות 
 מטה:  rue Saint-Honoré 
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז (פוליטיקה), מרכז-ימין 
 
הכרזה של "חברת ידידי החוקה היושבת בפייאנטים" לסניפיה לקראת בחירות 1791. הסמל בתחתית הוא וריאציה של הסמל היעקוביני הוותיק.
חברת ידידי החוקה היושבת אצל הפייַאנְטִים (צרפתית: Société des amis de la Constitution séante aux Feuillants, בכתיב ארכאי גם Feuillans) הייתה מועדון פוליטי בימי המהפכה הצרפתית, שהיה פעיל מ-16 יולי 1791 עד הפיכת ה-10 באוגוסט 1792. היא מנתה את רוב צירי היעקובינים המתונים והוותיקים ששאפו לכינון מלוכה חוקתית עם מערכת בלמים ואיזונים ורשות מחוקקת חזקה, ולכן התנתקו מהמועדון היעקוביני כשזה הקצין שמאלה ועברו להתכנס במנזר הפייאנטי הסמוך. הפייאנטים נטלו את שמו המקורי, "ידידי החוקה", וטענו להיות יורשיו הלגיטימיים, אם כי רק עשירית מ-800 סניפיו הצטרפו אליהם לבסוף. בהנהגת אישים כאנטואן ברנאב ולה פאייט, הם היו הסיעה הדומיננטית בצרפת ממאורעות טבח שאן דה מארס ביולי והצליחו להעביר את חוקת 1791. אך סירובו של המלך לואי השישה עשר לשתף אתם פעולה ופילוג פנימי בשאלת המלחמה עם אוסטריה הביא להיחלשותם. הכח עבר לז'ירונדינים עוד בדצמבר, ולאחר ה-10 באוגוסט הפייאנטים התפוגגו. רבים הוצאו להורג בימי שלטון הטרור.
רקע

שורשי הפייאנטים נעוצים כבר באביב 1790. חבריו המייסדים של המועדון היעקוביני, אנשים כעמנואל-ז'וזף סיאייס ואדריאן דופור, היו גורם מדרבן שדחף את המהפכה הלאה בראשיתה לכיוון של פירוק הסדר הישן. אבל לאחר שרוב דרישותיהם התקבלו, גורמים חדשים שעלו משמאל האפילו עליהם בתוך היעקובינים והעלו דרישות שנראו דמוקרטיות ופופוליסטיות מדי. אלה מנו את מי שאונורה מירבו כינה בדיעבד "שלושים הקולות", בראשות רובספייר הצעיר; בין היתר, תבעו זכות בחירה לכל – זו הוגבלה ל"אזרחים פעילים" בעלי סף הכנסה ולתהליך מדורג שהיה כרוך בבחירת אלקטורים בכל מחוז – ופנו למעמדות הנמוכים. גם פעילי השטח הרדיקלים של פריז, כאנשי "מועדון הקורדליירים" של ז'ורז' דנטון, התבלטו בקיצוניותם. החשש מערעור הבלמים והאיזונים בסדר החוקתי שביקשו לגבש הניעו את סיאס, מירבו, טליראן, לה פאייט ויעקובינים ותיקים אחרים להקים ב-13 במאי 1790 את "חברת 1789". זו לא הייתה סיעה נפרדת, אלא מעין קבוצה מתונה שהוסיפה לשבת עם חברי המועדון בספסליהם באספה המכוננת הלאומית. "חברת 1789" ביקשה להבטיח את המטרות שבשמן פעלו המהפכנים בשנה הראשונה למאורעות, בעיקר מלוכה חוקתית יציבה.
התנהלותו הפסיבית של המלך, שסוכך על כמרים שסירבו להישבע לחוקה האזרחית והואשם בקשירת קשר עם המהגרים האנטי-מהפכניים בראשות אחיו הדוכס מארטואה, עוררה את ההמונים הפריזאים נגדו והובילה להפגנות סמוך לארמונותיו והטרדת משפחתו. התפרעויות והשחתת רכוש מצד איכרים באזורי הכפר ומרידות חיילים הובילו גם את המרכז היעקוביני להתמתנות ושמרנות דומות לאלו של "1789". שלושת מנהיגיו, דופור, אנטואן ברנאב ואלכסנדר דה לאמט נודעו כ"טריומווירט" ואותתו על הכיוון החדש בעמידה על הקיים ובהתייצבות לצד המלך מול התביעות לשינויים נוספים. הם סברו שיוכלו לחבור לימין המלוכני באספה ולבודד את רובספייר ודומיו, אך תקוותם נכזבה. תומכי הכתר המושבעים שניסו לבלום את המהפכה משלב מוקדם, אנשי מועדון הקפוצ'ינים לשעבר כז'אק קזאלס, תיעבו אותם ותמכו בשמאל בתקווה שלחץ מהאגפים ימוטט לחלוטין את הסדר החדש. ב-7 באפריל וב-16 במאי הנחילו להם אויביהם שתי מהלומות חשובות באספה. עברו חוקים שאסרו על צירי המכוננת להתמנות לשרים או לעמוד לבחירות לרשות המחוקקת שהייתה אמורה לפעול לאחר ניסוח החוקה. היעקובינים המתונים פעלו גם, ללא הצלחה, נגד האגודות הפוליטיות העממיות שצברו כוח גובר. הם ראו בהן גורם מסוכן, מחוץ למסגרות החוקיות, שיכל להתסיס את דעת הקהל והביע עמדות קיצוניות. הם פעלו גם בצל המתיחות והחשדנות בין הטריומווירים במרכז ללה פאייט איש "1789" בימין.
הקמת המועדון ושלטון

שעתם הגדולה של המתונים הגיעה עם מנוסת המלך לווארן בין ה-20 ל-22 ביוני. באספה הנפחדת, הטריומווירט ולה פאייט העבירו בקלות מדיניות של הונאה בפני הציבור כדי למנוע התמוטטות. הוחלט פשוט לשקר ולטעון שהמלך נחטף על ידי אויבי המהפכה. הם גם השעו את סמכויותיו הביצועיות כשחזר, ולואי השישה-עשר הנפחד והנבוך היה להוט לשתף פעולה עמם מפחד התגובה הציבורית הנזעמת. ב-15 ביולי החליטה האספה לפטור את השליט מכל אחריות לבריחתו. הרדיקלים התקוממו על העמדת הפנים והחלו בניסוח עצומה להדיח את לואי, בארגון דנטון והיעקוביני ז'אן-פייר בריסו. בערב ה-16 התכנסו היעקובינים לדיון סוער. רובספייר נשא נאום קשה נגד העצומה והצהיר כי שאלת המלך כלל איננה עומדת לדיון ולא מעניינת את העם, אך המתונים בחלו בשמאל לחלוטין. עתה, החוקה החדשה הייתה קרובה להשלמה, המלך נראה כעומד לצדם ואויביהם הגדישו את הסאה. אף על פי שמנו את הרוב בקרב הצירים, יריביהם אחזו בכוח רב במועדון עצמו ובעיקר בדעת הקהל של תומכיו מן השורה. הטריומווירט ואנשי "מועדון 1789" בחרו לפעול, ונטשו בסערה את האולם עם אנשיהם.
הם התכנסו מחדש במנזר הפייאנטי (ענף ציסטרסיאני) ברח' סן אונורה. בערך 200 צירים מן האספה המכוננת, כמעט כל נציגי היעקובינים בה למעט רובספייר וז'רום פטיון, נענו למנהיגי המתונים. המועדון החדש נקרא, כקודמו, על שם המנזר. הפייאנטים החלו כמעט מיד בשילוח אגרות לכל רחבי צרפת, ל-800 הסניפים היעקוביניים במחוזות, כשהם מכריזים על עצמם כמנהיגיה הלגיטימיים היחידים של התנועה. אף שמם הרשמי היה זה של המועדון המקורי, "חברת ידידי החוקה." ראשיהם חלשו על עמדות כוח רבות: לבד מלה פאייט מפקד המשמר הלאומי וז'אן ביי, ראש העיר של פריז, עמדו לצדם גם ראשי רבות מהוועדות באספה. ברנאב תפקד כיועץ סתרים של מארי אנטואנט והיה לו קשר ישיר למשפחת המלוכה.
ב-17 ביולי התכנסו רבבות פריזאים לחתום על העצומה נגד המלך בשאן דה מארס. כשנערך לינץ' בשני אנשים שנמצאו מסתתרים במקום, סיפק הדבר עילה לרשויות הפייאנטיות של פריז להכריז על מצב חירום ומשטר צבאי. לה פאייט ו-4,000 אנשי משמר פיזרו באש את הנאספים והרגו עשרות. עתה ביססו הפייאנטים את כוחם ומחצו את הרדיקלים השונים, שהסיתו ועוררו מהומות מזה חודשים ארוכים. "ידיד העם" של ז'אן-פול מארה ועיתונים קיצוניים אחרים נסגרו, בפתח מועדון הקורדליירים הוצבו תותחים והוא פוזר, ומאות נעצרו. דנטון ומארה נמלטו לאנגליה. מחצית מהסניפים היעקוביניים הביעו נכונות להצטרף למועדון הפורש, ונראה היה שרובספייר נותר ללא בסיס כוח של ממש.
ב-29 באוגוסט החלו הבחירות לאספה המחוקקת החדשה. ב-3 בספטמבר נחתם הנוסח הסופי של החוקה הראשונה של צרפת, "חוקת 1791", שנראתה כעומדת בכל ציפיות הפייאנטים. הרשות המחוקקת הייתה חזקה והמבצעת, בראשות המלך, חלשה עם וטו מוגבל על חוקים. הליך הבחירות היה מדורג ומרוסן וכרוך באלקטורים. המלך אשרר את החוקה ב-13. ב-15 הוכרזה חנינה כללית שכיוונה למהגרים המלוכנים ולרדיקלים גם יחד, וגולים החלו לשוב. ב-30 בספטמבר פוזרה המכוננת. הפייאנטים היו משוכנעים שהצליחו וסיימו את המהפכה בהסדר פוליטי יציב.
נפילה

אבל הכוח שנהנו ממנו באספה הקודמת נשלל מהם במחוקקת החדשה, שנמנע מציריהם להתמודד על מקומות בה. הייתה אמנם סיעה פייאנטית, אבל היסטוריונים זיהו לא יותר מ-169 צירים כנאמנים לה (במהפכה לא היו מפלגות מסודרות עם חברים, אלא גושי הצבעה שאנשים נעו ונדו ביניהם). לצד היעדר השפעה חזקה בבית הנבחרים, הטבע המסודר והשמרני של המועדון גם חסם אותו בקרב הזירה הפוליטית האחרת, דעת הקהל הפריזאית. היעקובינים ניהלו אסיפות פתוחות עמוסות קהל, והוכיחו במהרה את כוחם כשפטיון הביס את לה פאייט ברוב עצום בבחירות לראשות העירייה. החשש מבוגדנות המלך ומחאה משמאל על אירועי הקיץ גם שללו מהם את תמיכת הסניפים היעקוביניים. לבסוף, רק 80 הצטרפו אליהם והיתר, יותר מ-700, נותרו נאמנים לרובספייר ופטיון במועדון הישן. ברנאב העיר במרירות שהקואליציה שכוננה את הפייאנטים ראתה בחוקה את שיא הישגיה, ולאחר גיבושה "נותרה ללא עקרון מאחד או תנופה." גם לואי עצמו, שסמכויותיו הושבו לו, כלל לא התכוון למלא את התפקיד שיועד לו בחזונם ובכך שמט את הקרקע תחת רגליהם. אחיו ארטואה הוסיף לחרוש מזימות בגלות, וב-11 בנובמבר 1791 הפעיל המלך את הווטו שלו כדי לחסום הצעה להאשים בבגידה את המהגרים שלא שבו. כל החששות הישנים (והמוצדקים) מקנוניה בינו לאויבי המהפכה קיבלו משנה תוקף.
היעקוביני בריסו, ממארגני עצומת שן דה מארס, תפס את הבכורה באספה כנאום מוכשר. הוא לא בטח במלך, וסבר שרק הכרזת מלחמה על המהגרים והנסיכים באימפריה הרומית הקדושה שבנחלותיהם שהו תאלץ את לואי להראות את פרצופו האמיתי ותבצר את המהפכה. הטריומווירים-לשעבר נחרדו מהרעיון, אך זה קסם דווקא ללואי, שהניח שתבוסה תמגר את הסדר החדש ותשיב לו את כוחו. גם לה פאייט, איש הצבא, מיהר לתמוך בה משיקוליו. הפייאנטים היו משותקים כשמנהיגיהם המפולגים אוחזים בעמדות מנוגדות. כבר בדצמבר 1791, כתב רן הלוי, הסיעה התפוררה למעשה. רבים מציריה שכמהו להשפעה ולכוח פוליטי שבו ליעקובינים.
מאורעות החודשים הבאים דחקו אותם מהשלטון במהירות. ברנאב, שהתאכזב מסירוב הזוג המלכותי לשמוע לעצותיו נגד מלחמה, התפטר ב-5 בינואר 1792 ושב לביתו. דה לאמט בחל גם הוא בפוליטיקה והתנדב לקבל פיקוד צבאי במלחמה המתקרבת, שלה פאייט תמך בה בלהיטות. במרץ מינה המלך שרים שתמכו בגישתו של בריסו. המלחמה, שנפתחה ב-20 באפריל, חשפה את חולשת הצבא ועוררה חרושת האשמות מן היעקובינים.
ב-13 ביוני המלך זיהה אפשרות לשנות את יחסי הכוחות הפוליטיים ופיטר את שריו. הוא עבר שוב להישען על הפייאנטים המפורדים, שנערכו עתה למהלך אחרון. ב-16 ביוני, בעצה אחת עם דופור (הטריומוויר האחרון שנותר) שיגר לה פאייט איגרת ברכה ללואי על פיטורי השרים ותקף את היעקובינים כאשמים בכל הצרות. ב-28 שב לפריז ונשא נאום ארוך נגדם באספה. הוא אף פנה למשמר הלאומי בבקשה להגן על החוקה. אבל קריאותיו נענו ריקם, והיעקובינים הוקיעוהו כבוגד. לה פאייט חזר לצבא, אבל הפייאנטים המסוכסכים והלא-מגובשים היו חזקים דיים כדי לגייס רוב שמנע ב-8 באוגוסט את העמדתו לדין.
היה זה הקש האחרון מבחינת הרדיקלים הפריזאים, שהניע אותם לערוך הפיכה בליל ה-9 ובבוקר ה-10 באוגוסט ולתפוס את השלטון. רוב חברי האספה המחוקקת נמלטו מחשש המורדים או מנחישות למנוע מהם לגיטימציה של פורום מתפקד: רק כ-300 מתוך 745 הופיעו בבוקר ה-10. היה זה סופם של הפייאנטים ככוח פוליטי. דופור נמלט מהבירה. לה פאייט ערק אל האוסטרים אחרי שצבאו סירב לפקודתו לערוך הפיכת-נגד. רבים מחברי הסיעה נעצרו באשמת בגידה. אף קצם הפיזי הגיע לבסוף: ברנאב, ביי ואחרים נערפו בגיליוטינה בימי שלטון הטרור.
לקריאה נוספת

Ran Halévi, Feuillants, בתוך: François Furet, Mona Ozouf, A Critical Dictionary of the French Revolution, Harvard University Press, 1989. עמ' 343–350.
קריקטורה מ-1791: ברנאב הדו-פרצופי כיאנוס, "איש העם" ב-1789 ו"איש החצר" כעת.
מיקום המועדון על מפת פריז; באדום, בניין האספה.
פכידיפטיס

| פכידיפטיס |
| --- | --- |
 איור מ-1983 של קבוצת פכידיפטיסים
תקופה
סוף אאוקן 37–34 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: פינגווינאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: פינגווינים
סוג:: פכידיפטיס
מין:: Pachydyptes ponderosus
שם מדעי
 Pachydyptes ponderosus

פכידיפטיס המכונה גם פינגווין ענק ניו זילנדי (שם מדעי: Pachydyptes) הוא סוג של פינגווין גדול אשר חי בסוף תקופת האאוקן לפני 34–37 מיליון שנה מימינו. מאובניו כללו רק ממצאים בודדים שהתגלו ב-1930 במחוז אוטגו שבאי הדרומי של ניו זילנד. בסוג זה היה מין בודד.
הפכידיפטיס היה הפינגווין הכבד ביותר שהתקיים אי-פעם, אך היה נמוך מעט מהאנטרופורניס. הוא הגיע לגובה 140–160 ס"מ ולמשקל 80–100 קילוגרם. להשוואה הגדול שבפינגווינים החיים - פינגווין קיסרי מגיע רק לגובה 130 ס"מ ולמשקל 45 ק"ג.
הפכידיפטיס היה עוף ימי שחי לאורך חופי ניו זילנד ודג במימיה שהיו חמימים מכיום. ככל הנראה הוא גם חי במושבות על החופים.
ראו גם

איקדיפטיס - מין פינגווין גדול בעל מקור ארוך שחי באמריקה הדרומית באותה תקופה.
פרנקו גונזלס

פרנקו גונזלס פרננדס (בספרדית: Franco González Fernández; נולד ב-22 ביוני 2004) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר התקפי בדאנוביו.
קריירה

גונזלס החל את קריירת המשחק שלו בקבוצת הנוער של דאנוביו, וב-2 באפריל 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בתיקו 0–0 עם מונטווידאו וונדררס.
קריירה > קריירת נבחרות

בינואר 2023 שיחק עם נבחרת אורוגוואי בכדורגל עד גיל 20 באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20, שם סיימה הנבחרת כסגניתה של ברזיל. גונזלס שיחק גם בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 2023, כבש שני שערים בשלב הבתים, כולל שער ניצחון בפנדל בדקה ה-93 במשחק נגד תוניסיה, וסייע לנבחרתו לזכות בגביע.
תארים

גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 (2023)
סגנות אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 (2023)
הערות שוליים

↑  Luciano Rodríguez vale un Mundial, Diario AS, ‏2023-06-12 (בספרדית)
פרנקו זפירלי

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1923 פירנצה, ממלכת איטליה 
 פטירה:  15 ביוני 2019 (בגיל 96) רומא, איטליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות של פורטה סנטה 
 שם במה:  Franco Zeffirelli 
 שם לידה:  Gian Franco Corsi Zeffirelli 
 מדינה:  איטליה איטליה
 תקופת הפעילות:  1950–1999 (כ־49 שנים) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פירנצה 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (2004)  סרט הכסף לבמאי הטוב ביותר (1969)  פרס מועצת המבקרים הלאומית לבמאי הטוב ביותר (1968)  פרס דוד דה דונטלו לבמאי הטוב ביותר (1972)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (26 בינואר 1995)  פרס דוד דה דונטלו לבמאי הטוב ביותר (1969)  פרס כריסטופר 
 http://www.francozeffirelli.it
 פרופיל ב-IMDb
 
פרנקו זפירלי (באיטלקית: Franco Zeffirelli; נולד כג'אנפרנקו קורסי, 12 בפברואר 1923 – 15 ביוני 2019) היה במאי קולנוע איטלקי בולט. זפירלי היה גם במאי תיאטרון, מעצב ומפיק של אופרות ועסק גם בהפקת סרטי קולנוע, הצגות תיאטרון וסדרות טלוויזיה.
בעולם נודע זפירלי ביותר כבמאי גרסת הקולנוע משנת 1968 למחזה רומיאו ויוליה של שקספיר, עליה היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. המיני-סדרה הטלוויזיונית שלו משנת 1977, "ישו מנצרת", קצרה גם היא שבחים ועודנה מוקרנת בסוף השבוע של חג הפסחא בארצות רבות.
ביוגרפיה

זפירלי נולד וגדל בפירנצה, בחסות קהילת הגולים הבריטים ובייחוד עקב אחר הקבוצה שכונתה "העקרבים", קבוצת נשים בריטיות, שגילו עוינות כלפי איטלקים ואמריקאים. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הושמו נשים אלה במעצר. קבוצת "העקרבים" היוותה השראה לסרטו האוטוביוגרפי למחצה, "תה עם מוסוליני" משנת 1999.
בשנות מלחמת העולם השנייה לחם כפרטיזן עד שנפגש עם חיילים בריטיים מן המשמר הסקוטי הראשון והיה למתורגמן שלהם. בשנים שלאחר המלחמה, למד אמנות ואדריכלות באוניברסיטה של פירנצה ועבד עם במאים כמו ויטוריו דה סיקה, רוברטו רוסליני ולוקינו ויסקונטי.
בשנות ה-60 נודע בעיצוב ובימוי מחזותיו בלונדון ובניו יורק וכעבור זמן קצר העביר את רעיונותיו לקולנוע.
זפירלי היה גם במאי חשוב של הפקות אופרה מאז שנות ה-50, באיטליה, אירופה וארצות הברית. ראויה לציון מיוחד הפקת האופרה "טוסקה" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, בשנת 1964, עם מריה קאלאס וטיטו גובי, וכמה הפקות למטרופוליטן אופרה בניו יורק, ביניהן "לה בוהם" ו"טורנדוט".
זפירלי ביקר פעמים רבות בישראל ואף ביים וייצר בה מספר הפקות אופרה באופרה הישראלית. בשנת 1998  ביים את האופרה "לה בוהם" בהפקת ענק, עליה ניצח דניאל אורן. ההפקה, שגרסה דומה שלה גם מוצגת במטרופוליטן אופרה של ניו יורק, כוללת למעלה מ 400 משתתפים, הוצגה שוב בשנת 2009. כמו כן יצר זפירלי בישראל את האופרות: פליאצ'י ולה טרוויאטה.
בנובמבר 2004 קיבל תואר אבירות של כבוד מן הממלכה המאוחדת (אנ'). בשנת 1999 קיבל את פרס "כדור הבדולח" (אנ') על תרומה אמנותית יוצאת דופן לעולם הקולנוע בפסטיבל קרלובי וארי.
זפירלי היה גם חבר בסנאט של הרפובליקה (איטליה) בין השנים 1994–2001, נציג קטניה מטעם מפלגת "פורצה איטליה" (אנ').
ב-1996 הצהיר זפירלי שהוא הומוסקסואל, אך בחר להיות דיסקרטי לגבי חייו האישיים. זפירלי אמר שהוא רואה את עצמו כ"הומוסקסואל" ולא גיי. זפירלי אימץ שני בנים בוגרים, שעמם עבד במשך שנים. השניים חיו איתו וניהלו את ענייניו האישיים.
נפטר ב-15 ביוני 2019, בגיל 96.
רשימת סרטים נבחרים

"קאלאס לנצח" (2002)
"דון ג'ובאני" (2000)
"תה עם מוסוליני" (1999)
"ג'יין אייר" (1996)
"איל טאבארו" (פוצ'יני) (1994)
"ליצנים" ליאונקוואלו (1994)
"סטוריה די אונה קאפינרה:", הידוע גם בשם "אנקור" (1993)
"המלט" (1990)
"אותלו" (1986) - זוכה BAFTA, סרט זר; עם פלאסידו דומינגו
"טוסקה" (1985)
"לה בוהם" (1982)
"לה טרוויאטה" (1982) - מועמד לפרס האקדמיה, זוכה BAFTA, בימוי אמנותי; עם טרזה סטראטאס ופלסידו דומינגו
"אהבת בוסר" (1981)
"סיפורו של אלוף" (1979)
"ישו מנצרת" (1977)
"אח שמש, אחות ירח" (1972)
"רומיאו ויוליה" (1968), מועמד לפרס האקדמיה לבמאי
"אילוף הסוררת" (1967)
"לה בוהם" (1965)
"פלסטף" (1964)
הערות שוליים

↑  לה בוהם, באתר האופרה הישראלית, ‏2008
↑  McMahon, Barbara (2006-11-21). "Zeffirelli tells all about priest's sexual assault". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2019-06-17.
↑  Kandell, Jonathan (2019-06-15). "Franco Zeffirelli, Italian Director With Taste for Excess, Dies at 96". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-06-17.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279843305171  PLWABN: 9810591666205606  BIBSYS: 90833953  BNE: XX1724276  BnF: cb11929626s (data)  CiNii: DA03201632  GND: 118812807  ICCU: CFIV005466  ISNI: 0000 0001 0927 6327  LCCN: n80149195  LNB: 000240323  MusicBrainz: 3f66897d-f3e7-43d1-b48d-2e67f083ac43  NDL: 00477691  NKC: js20031124005  NLA: 35743924  NLG: 64159  NLK: KAC199630880  NTA: 067665608  RERO: 02-A003996594  RKD: 86245  SELIBR: 280362  SNAC: w65x27md  SUDOC: 027203042  Trove: 1067344  ULAN: 500104537  VIAF: 96459414   WorldCat (עם VIAF): 96459414
פיי דה לה לואר

| --- | --- |
סמל פיי דה לה לוארסמל פיי דה לה לואר

 מדינה:  צרפת צרפת
 מושל:  ז'אק אוקסיאט
 רשות מחוקקת:  מועצת החבל של פיי דה לה לואר 
 מחוזות בחבל:  הלואר האטלנטי (Loire-Atlantique) מאיין (Mayenne) מן ולואר (Maine-et-Loire) סארת (Sarthe) ונדה (Vendée) לוארה (Loiret)   17 רבעים, 192 קנטונים, 1,503 קהילות
 בירת החבל:  נאנט
 שפה רשמית:  צרפתית 
 תאריך ייסוד:  4 ביוני 1960 
 על שם:  לואר 
 שטח:  32,082 קמ"ר
  ‑ הנקודה הגבוהה:  הר אוואלואר 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בחבל:  3,853,999 (1 בינואר 2021)
  ‑ צפיפות:  106 נפש לקמ"ר (2005)
 קואורדינטות:  47°25′03″N 0°51′18″W﻿ / ﻿47.4175°N 0.855°W﻿ / 47.4175; -0.855 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.paysdelaloire.fr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה      (למפת פיי דה לה לואר מוגדלת) נאנט אנז'ה לאוואל לה מאן לה רוש סור-יון  ברטאן נורמנדי סאנטר- עמק הלואר  אקיטן החדשה מפרץ ביסקאיה פיי דה לה לואר(למפת פיי דה לה לואר רגילה) נאנט אנז'ה לאוואל לה מאן לה רוש סור-יון  ברטאן נורמנדי סאנטר- עמק הלואר  אקיטן החדשה מפרץ ביסקאיה פיי דה לה לואר tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פֵּיִי דה לה לואר או פֵּאִי דֶה לָה לואַר (בצרפתית: Pays de la Loire, "ארצות הלואר". ההיגוי הנכון בצרפתית הוא "פֵּאִי דה לה לואר") הוא אחד מ-18 חבלי הארץ בחלוקה האדמיניסטרטיבית של צרפת. חבל זה מורכב מחמישה מחוזות (départements), והוא נושק לאוקיינוס האטלנטי. חבל ארצות הלואר הוא אחד ממספר חבלים שנוצרו במאה ה-20.
פיי דה לה לואר גובל בחבלי הארץ הבאים: ברטאן, נורמנדי, סאנטר-עמק הלואר, ואקיטן החדשה.
גאוגרפיה

חבל פיי דה לה לואר שואב את שמו מנהר הלואר, אשר משקה אך שניים מחמשת המחוזות שבחבל, לפני שהוא נשפך לאוקיינוס האטלנטי. בנוסף, הנהר חוצה מספר רב של מחוזות אשר אינם חלק מחבל ארץ זה.
שטח החבל מורכב מאחרוני הגבעות של המסיף סנטרל בוואנדה, ומהמסיף האמוריקני בצפון, המגיע לשיא של 417 מטרים במאיין.
החבל גובל באוקיינוס האטלנטי לאורך 368 ק"מ של חופים הרריים וחוליים לסירוגין.
גאוגרפיה > הרכב טריטוריאלי

היות שהחבל נוצר על ידי הממשל בשנת 1955, הוא מורכב מחלוקה של שטחם ההיסטורי של הפרובינציות הבאות:
כ-20% מחבל ברטאן ההיסטורי, מחוז הלואר האטלנטי כולו, והוא כולל את עיר הבירה של החבל החדש, נאנט.
פרובינציית אנז'וּ לשעבר אשר מוכלת כולה בתוך מחוז המיין-ולואר.
פרובינציית מיין לשעבר אשר מוכלת בעיקר במחוזות מיין וסארת.
חלק פרובינציית פוּאטוּ לשעבר, באזור מחוז ואנדה, אם כי רוב שטח הפרובינציה נפל בחבל פואטו-שראנט.
חלק מפרובינציית פארש ההיסטורית, הנופל בשטח מחוז סארת.
חלק קטן מפרובינציית טוּריין לשעבר, הנופל בשטח מחוז מיין-ולואר. רוב השטח מהווה חלק מחבל סאנטר-עמק הלואר.
טירות עמק הלואר המפורסמות ממוקמות דווקא באזור סאנטר-עמק הלואר, ולא בחבל זה.
כלכלה

הדיג והחקלאות תמיד היו חשובים בכלכלה המקומית. במאה ה-19 הצטרפו גם תעשיות המטלורגיה ובניית האוניות, אלה תפסו חלק נכבד ממנה. כיום כלכלת האזור היא החמישית בגודלה במדינת צרפת. החוזק והיציבות שלה מיוחסים לגיוון המגזרים התעשייתיים, כמו גם לתנופת מגזר השירותים. בנוסף, האזור נמצא בחזית הלאומית מבחינת יזמות.
מבחינת מגזר החקלאות, האזור נמצא במקום השני בצרפת (10% מהייצור הצרפתי), במיוחד במוצרים מן החי (בקר, חלב, חזיר ועופות). האזור גם נודע בייצור יינות לבנים.
פוליטיקה

היות שלאזור מסורת קתולית שמרנית, על-פי-רוב הימין בצרפת הוא שמנהל אותו. למרות זאת, הימין הפסיד את האזור לראשונה בבחירות האזוריות ב-2004. הרוב השמאלני בחר בסוציאליסט ז'אק אוקסיאט.