stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוברט דובאל
פרסים ומועמדויות

פרס האוסקר
1972 – מועמדות בקטגוריית שחקן המשנה ב"הסנדק".
1979 – מועמדות בקטגוריית שחקן המשנה ב"אפוקליפסה עכשיו" (זכייה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה).
1980 – מועמדות בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ב"טייס שב הביתה".
1983 – פרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר ב"רגעים קטנים של חסד".
1997 – מועמדות בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ב"המטיף".
1998 – מועמדות בקטגוריית שחקן המשנה ב"תביעה אזרחית".
2014 – מועמדות בקטגוריית שחקן המשנה ב"השופט".
פרסים נוספים
1989 - פרס אמי לשחקן הטוב ביותר בעבור משחקו במיני סדרה "יונה בודדה".
1990 - פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בעבור משחקו במיני סדרה "יונה בודדה".
הערות שוליים

↑  Barbara Bradley Hagerty, Robert Duvall's Cinematic Take On Faith. NPR, July 24, 2010.
↑  Robert Duvall: Read All About the Accomplished Actor — From 'The Godfather' to 'Lonesome Dove', Yahoo Entertainment, ‏2024-05-13 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456022005171  PLWABN: 9810641888005606  BIBSYS: 90924709  BNE: XX1110135  BnF: cb13893554v (data)  CANTIC: a11091824  CiNii: DA1381317X  GND: 123799198  ISNI: 0000 0001 1455 8548  LCCN: n85093613  LNB: 000293228  MusicBrainz: d2a2996e-2e25-4c43-b32d-61962b197b76  NKC: ola2002161235  NLA: 35964101  NLK: KAC201422926  NTA: 073286788  RERO: 02-A011927442  SNAC: w60k39jq  SUDOC: 061603678  Trove: 1165394  VIAF: 117896134   WorldCat (עם VIAF): 117896134 
נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש עומד לצד מקבלי המדליה הלאומית לאמנויות ב-9 בנובמבר 2005. שני מימין: רוברט דובאל
סוזן ווייס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בפברואר 1954 (בת 70) ניו ג'רזי, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  ישיבה יוניברסיטי  אוניברסיטת תל אביב 
 
סוזן ווייס (נולדה ב-9 בפברואר 1954) היא עורכת דין ופעילה חברתית-פמיניסטית. ווייס היא המייסדת והמנהלת של מרכז צדק לנשים, עמותה ישראלית שמטרתה למנוע פגיעה של זכויות נשים בישראל בידי מוסדות הדת במדינה. בנוסף ווייס ייסדה ועומדת בראשו של כתב העת "הדין והדיין", המפרסם בקביעות פסקי דין רבניים בנושאי משפחה.
ביוגרפיה

סוזן (מצגר) ווייס נולדה בפורט דיקס, ניו ג'רזי. בשנת 1954 עלתה לישראל עם בעלה, יעקב ווייס, שלימים מונה לסמנכ"ל ולראש הלשכה המשפטית בתעשייה האווירית לישראל. בילדותה למדה ווייס בבתי ספר אורתודוקסיים ואת השנה האחרונה של בית הספר התיכון העבירה במכללת גולד לנשים בירושלים, עוד לפני עלייתה לארץ. ווייס בעלת תואר ראשון בספרות אנגלית ממכון שטרן לנשים בישיבה יוניברסיטי. היא בעלת תואר שני (MA) ושלישי (PhD) בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, והוסמכה לעריכת דין בתום לימודי משפטים בבית הספר למשפטים של ברוקלין.
עבודת התזה של ווייס עסקה בטוענות רבניות בבתי הדין הרבניים במדינת ישראל. עבודת הדוקטורט שלה, שנקראת "לא מס שפתיים: עוולת סרבנות הגט", מציעה תיאור מקיף של האופן בו שופטים בבתי משפט לענייני משפחה, דיינים בבתי דין רבניים, פעילות פמיניסטיות, אקדמאים ונשים בעלות דין מתמודדים עם התופעה של סרבנות גט בחסות המדינה.
בשנת 1984 עבדה ווייס כעורכת דין בהתנדבות בארגוני נשים בישראל, ובין השנים 1985–1997 ניהלה משרד פרטי שעסק בתיקי גירושין. בשנת 1997 הקימה ווייס את ארגון הסיוע המשפטי "יד לאישה" – מוסד ללא כוונת רווח שפועל בחסות מוסדות "אור תורה סטון". הארגון, שמופעל על ידי טוענות רבניות, מספק סיוע משפטי מסובסד לעגונות – נשים הכבולות לנישואיהן הכושלים על ידי החוק היהודי.
בשנת 2004 עזבה ווייס את תפקידה כמנהלת "יד לאישה" והקימה את עמותת "מרכז צדק לנשים" (CWJ), עמותה לזכויות אדם שבראשה היא עומדת עד היום. העמותה מורכבת מעורכות דין חברתיות שפועלות בכל החזיתות בהן נפגעים נשים וילדים בישראל על ידי חוקי הדת – בחסות המדינה. מטרתו הכפולה של המרכז היא לחשוף את העוולות הנגרמות לנשים בהתנגשות שבין ערכי הדת והערכים הדמוקרטיים של המדינה, כמו גם להציע פתרונות מערכתיים לאותן עוולות. אחת מההצלחות הגדולות ביותר של מרכז צדק לנשים הייתה השגת תקדימים מבתי משפט לענייני משפחה בכל רחבי ישראל – שמכירים בכך שסירוב לתת גט בבתי הדין מהווה עילה לתביעת נזיקין תחת חוקי הנזיקין במדינת ישראל.
במקביל, בין השנים 1998–2006, שימשה ווייס עמיתת מחקר בכירה במכון שלום הרטמן, ובשנת 2015 שימשה עמיתת מחקר במכון הדסה ברנדייס.
תיקים מרכזיים

א. ייצוג עשרות נשים שדרשו להכיר בסירוב בעליהן לתת להן גט כעילה לפיצויי נזיקין בבתי משפט לענייני משפחה. בתי משפט בכל רחבי המדינה הסכימו לקבל את הטענה, וקבעו כי סרבנות גט היא עילה נזיקית שמזכה נשים בפיצוי כספי משמעותי – כולל מאנשים שמסייעים ונותנים יד לסרבנות הגט.
ב. עתירה לבג"ץ נגד שימוש בכספי ציבור לצורך שכנוע בעלים סרבנים לחתום על גט (בג"ץ 104/06, בג"ץ 3625/06). העתירה, שהוגשה ביחד עם פרופ' אביעד הכהן, נועדה להסדיר את פעילותה של "קרן העגונות" - המשלמת כספים לסרבני גט ובכך מעודדת אותם בעקיפין. בעקבות העתירה הוסדרה פעילות הקרן ונקבעו קריטריונים לפעולתה. בנוסף הוסדרו גם הנהלים שלפיהם מוותר המוסד לביטוח לאומי על חובות של גברים שאינם משלמים מזונות.
ג. עתירה לבג"ץ בשם אישה רווקה שנמנעה ממנה הגישה למקוואות (בג"ץ 9740/11). בעקבות הפנייה לבג"ץ השתכנעו בתי הדין הרבניים לאמץ מדיניות שתאפשר לנשים רווקות, גרושות, כאלה שעומדות להינשא שלא לפי היהדות וכאלה שמעוניינות לטבול שלא לצורך קיום יחסים – להשתמש במקוואות. אותה עתירה פתחה פתח לעתירות מצד ארגונים נוספים בנוגע לאופן השימוש במקוואות.
ד. ייצוג "תפילת נשים בכותל – הקבוצה המקורית של נשות הכותל", בשל תקנות שהעביר הממונה על הכותל המערבי, אשר מנעו מהן גישה לספרי תורה שסופקו על ידי המדינה בכותל (בג"ץ 8124/15). פיצוי נוסף נדרש בטענה של חיפוש גופני משפיל ומפלה שנערך על אותן נשים – בניסיון לאתר טליתות, תפילין וספרי תורה (ת"א 62763-11-15, ת"א 40925-04-17).
ה. תביעה בבית הדין לעבודה בעקבות החלטת בתי הדין הרבניים להוציא מכרז לתפקיד יועץ משפטי לבתי הדין – שלא איפשר לנשים להתמודד על התפקיד. בעקבות התביעה ביטל בית המשפט לענייני עבודה את המכרז הפסול (ע"ב 08–3252).
ו. ייצוגה של רות קוליאן, פעילה חברתית חרדית שביקשה לפרסם בעיתונות החרדית מפלגה שהקימה לפני הבחירות לכנסת ה-20 – אך סורבה. התביעה עודנה מתנהלת (ת"א 1933-03-15).
ז. עתירה שנועדה לגרום לכך שבוועדה למינוי דיינים יובטח מקומן של ארבע נשים – לצד הבטחת מקומותיהם של ארבעה גברים (בג"ץ 933/12). אותה עצומה הכינה את הקרקע לחקיקה זהה שקודמה על ידי ח"כ עליזה לביא.
ח. ייצוג נשים שבית הדין הרבני קבע שהן "נואפות" (בג"ץ 5676/12).
ט. ייצוג ילדים שנולדו כתוצאה מיחסים אסורים על פי ההלכה (ממזרים), בטענה שלבתי דין רבניים אין סמכות להורות על מסירת רישומיהם הרפואיים של אותם ילדים. עוד נטען כי אין לתייג את אותם ילדים וליצור רישומים של מעמדם האישי (בג"ץ 14–3691). בית המשפט העליון אסר על גישה של בתי הדין הרבניים לרישומים רפואיים, ובמקרה אחר נמחק שמו של אחד הילדים מ"הרשימה השחורה" של הממזרים.
י. ייצוג שתי נשים שגיורן בוטל, יחד עם פרופ' אביעד הכהן, כך שהן וילדיהן לא נחשבו עוד ליהודים. בג"ץ החזיר את הדיון לבית הדין הרבני שהפך את פסיקתו והכריע כי הנשים וילדיהם עדיין יהודים (בג"ץ 07–3213).
י"א. ייצוג אזרחים ישראלים שהוכרזו כלא יהודים בבית הדין הרבני, במסגרת הליך גירושין (בג"ץ 6483/17). בעתירה, שהוגשה יחד עם עמותת עתים, נטען שלבתי הדין הרבניים אין סמכות לחקור את היהדות של צדדים שלישיים שלא ביקשו להינשא או להתגרש.
השקפות ודעות

ווייס טוענת כי מדינת ישראל לא יכולה להתפשר על עקרונותיה הדמוקרטיים או על זכויות הנשים בה, כדי להקים מדינת שמתנהלת על ערכי היהדות. היא סבורה שהמדינה זנחה את זכויות היסוד של אזרחיותיה לטובת ערכי "רב תרבותיות" ומתוך כבוד ל"רגישויות דתיות". לדבריה, המדינה לא צריכה לקיים משפטים נגד נשים "נואפות", לנהל רישום של ילדים תמימים שאמהותיהן הפרו את כללי האישות המקראיים (ממזרים) – או לחקור מתגיירים על אמונתם הדתית ומנהגיהם. ווייס דוגלת ברעיון שבתי המשפט הרבניים במדינת ישראל יהיו פרטיים – ולא יהיו כפופים לרשויות המדינה. היא תומכת בחקיקת חוקים שיאפשרו לנשים להשתמש במשפט האזרחי כדי לקבל גט.
מאמרים ופרסומים שונים

ווייס כתבה בהיקף נרחב על ההיבט הנזיקי של סרבנות גט; על חסרונותיהם של מרבית הסכמי קדם הנישואין, שהוצגו כפתרון לבעיית העגונות; על אזרחי ישראל המצויים ב"רשימה השחורה" של בתי הדין הרבניים ואינם יכולים להינשא בשל מגבלות דת; על חקירותיהם של מתגיירים על ידי המדינה בנוגע לקיום המצוות שלהם; על מיתוג ילדים כממזרים על ידי המדינה והדרכים שבהן המדינה מנציחה את מצבם במקום לפתור אותו; על ה"שיטות הגסות" של גירושין במדינת ישראל – ועל הפרות זכויות אדם הנובעות מהן. ווייס כתבה גם על החשיבות הסימבולית של כיסוי הראש הנשי – כמו גם על מה שקורה כשהשקפות המודרניות של בתי הדין הרבניים מתנגשות עם ערכיהם הדתיים הפונדמנטליסטים.
פרסים

פרס "תיקון עולם" – פרויקט מורשת הפליטים היהודיים בהאיטי (2016)
פרס ג'ול בלוש לפעילות פמיניסטיות בישראל (2013)
פרס נשים במשפט – לשכת עורכי הדין בישראל (2009)
פרס "נושאת הלפיד האלטרנטיבית" – מגזין "לאישה" (2007)
רשימת עשרת דוברי האנגלית המשפיעים ביותר – "הארץ" (2011)
ראו גם

מרכז צדק לנשים
לקריאה נוספת

אמנדה בורשל-דן, women’s rights lawyer looks to change the game, not play it – פורסם ב-2016, The Times Of Israel
בתיה אונגר-סרגון, Israel Has a Marriage Problem. One American-Born Lawyer Is Trying To Solve It, פורסם ב-2014, Tablet
הערות שוליים

↑  סוזן ווייס, בשלוש דרכים האישה מתגרשת, באתר "ארץ אחרת" (2002)
↑  "בית הדין לא יתעשת? נשבור את הכלים", באתר ynet, 17 במרץ 2009
↑  ביהמ"ש פסק פיצויים בסך 700,000 ש"ח לאשה חרדית עגונה - פסקדין, באתר www.psakdin.co.il
↑  בג"ץ: לא יבוטלו הסדרים בעניין תשלום תמורת גט או מחיקת חובות לסרבני גט - פסקדין, באתר www.psakdin.co.il
↑  אמות מידה קרן עגונות | חוק חופש המידע, באתר foi.gov.il
↑  בג"ץ: מדוע לשאול טובלות במקווה אם הן רווקות?, באתר ynet, 4 בספטמבר 2012
↑  יקי אדמקר, עמרי נחמיאס, משה שטיינמץ‏, הפשרה עם נשות הכותל: החרדים מברכים על "ההיפרדות המוחלטת", באתר וואלה, 28 בינואר 2016
↑  יאיר אטינגר, ברק רביד, נתניהו מודה בקושי ליישם את הסכם הפשרה בכותל: מקים ועדה "לפתור את הקשיים", באתר הארץ, 28 במרץ 2016
↑  מתן העדפה לבעלי כושר דיינות במכרז למינוי עוזרים משפטיים בבבד"ר - הפליה פסולה - פסקדין, באתר www.psakdin.co.il
↑  עיתונים חרדיים חויבו לפרסם מפלגת הנשים, באתר ynet, 14 במרץ 2015
↑  אושר: לפחות ארבע נשים בוועדה למינוי דיינים, באתר ynet, 11 ביוני 2013
↑   יאיר אטינגר, רשימות הניאוף של בתי הדין הרבניים: האם בג"ץ הלך רחוק מדי, באתר הארץ, 25 באפריל 2015
↑   יאיר אטינגר, 30 שנה לאחר שהגיור אושר, נשללה יהדותן של אם ובתה, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2015
↑   יאיר אטינגר, 30 שנה לאחר שהגיור אושר, נשללה יהדותן של אם ובתה, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2015
↑   סוזן וייס, האינקוויזיציה חיה ובועטת - בישראל, באתר הארץ, 2 ביוני 2014
↑  סוזן ווייס, דיני גירושים במדינת ישראל: חלוקה לא שוויונית של כוח, השימוש לרעה בכוח זה, ו"מעמד" האישה היהודית, פורסם בכתב העת "רבגוני"
ראש ממשלת פורטוגל

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  לואיש מונטנגרו
 תאריך כניסה לתפקיד:  2 באפריל 2024
 דרכי מינוי:  מינוי על ידי נשיא פורטוגל בהתייעצות עם אספת הרפובליקה
 תחום שיפוט:  פורטוגל פורטוגל
 מעון:  אחוזת סאו בנטו
 מושב המשרה:  ליסבון, פורטוגל
 משך כהונה קצוב:  4 שנה 
 ייסוד המשרה:  24 בספטמבר 1834
 איוש ראשון:  פדרו דה סוסה הולשטיין, דוכס פאלמלה
 www.portugal.gov.pt
 
ראש ממשלת הרפובליקה הפורטוגלית (בפורטוגזית: Primeiro-Ministro da República Portuguesa) הוא ראש הרשות המבצעת של פורטוגל. כראש ממשלה הוא מתאם את פעולות השרים, מייצג את ממשלת פורטוגל בפני שאר גופי המדינה, אחראי בפני הפרלמנט ומעדכן את הנשיא. הוא אף יכול לכהן כשר במשרד אחר או יותר. מכיוון שפורטוגל היא רפובליקה פרלמנטרית נשיאותית-למחצה, ראש הממשלה הוא הדמות הפוליטית המובילה במדינה.
בדומה לתהליך הנהוג בישראל, ראש ממשלת פורטוגל ממונה על ידי נשיא פורטוגל לאחר בחירות לאספת הרפובליקה, הפרלמנט החד-ביתי של המדינה, לאחר שהתייעץ עם כל סיעותיו. לרוב ראש הממשלה הממונה הוא מנהיג המפלגה הגדולה ביותר, ואין הגבלה על מספר כהונותיו.
היסטוריה

מאז ימי הביניים כיהנו פקידים בכירים בממלכת פורטוגל כמעין ראשי ממשלה, וזכו ותארים כמו קנסלר-מור, מאיורדומוס ו"המזכיר הפרטי של המלך".
ראש הממשלה המודרני הראשון של פורטוגל היה פדרו דה סוזה הולשטיין, דוכס פאלמלה הראשון, שהושבע ב-24 בספטמבר 1834 כנשיא מועצת השרים (Presidente do Conselho de Ministros). בשנת 1911, עם הקמת הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה, שונה תוארו הרשמי של ראש הממשלה לנשיא הלשכה (Presidente do Ministério), וב-1933 חזר לנשיא מועצת השרים.
התואר הנוכחי, ראש השרים (Primeiro-Ministro), נוסד רשמית על ידי חוקת פורטוגל מ-1976 לאחר מהפכת הציפורנים ב-25 באפריל 1974.
נושאי המשרה

ראש ממשלת פורטוגל המכהן הוא לואיש מונטנגרו מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שנכנס לתפקידו ב-2 באפריל 2024 כראש הממשלה ה-14 של הרפובליקה הפורטוגזית השלישית וה-120 בסך הכל בהיסטוריה של פורטוגל.
| # | דיוקן | שם | תחילת כהונה | סיום כהונה | זמן כהונה | מפלגה | נשיא |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 |  | מריו סוארש (1924–2017) | 23 ביולי 1976 | 28 באוגוסט 1978 | שנתיים ו-35 ימים | המפלגה הסוציאליסטית | אנטוניו רמליו איאנש (1976–1986) |
| 2 |  | אלפרדו נוברה דה קושטה (1923–1996) | 28 באוגוסט 1978 | 22 בנובמבר 1978 | 86 ימים | עצמאי | אנטוניו רמליו איאנש (1976–1986) |
| 3 |  | קרלוס מוטה פינטו (1936–1985) | 22 בנובמבר 1978 | 1 באוגוסט 1979 | 252 ימים | עצמאי | אנטוניו רמליו איאנש (1976–1986) |
| 4 |  | מריה דה לורדש פינטסילגו (1930–2004) | 1 באוגוסט 1979 | 3 בינואר 1980 | 155 ימים | עצמאי | אנטוניו רמליו איאנש (1976–1986) |
| 5 |  | פרנסיסקו סה קרניירו (1934–1980) | 3 בינואר 1980 | 4 בדצמבר 1980 | 336 ימים | המפלגה הסוציאל-דמוקרטית | אנטוניו רמליו איאנש (1976–1986) |
| – |  | דיוגו פרייטאס דו אמראל (1941–2019) | 4 בדצמבר 1980 | 9 בינואר 1981 | 35 ימים | המרכז הדמוקרטי והחברתי | אנטוניו רמליו איאנש (1976–1986) |
| 6 |  | פרנסיסקו פינטו בלסמאו (1937–) | 9 בינואר 1981 | 9 ביוני 1983 | שנתיים ו-151 ימים | המפלגה הסוציאל-דמוקרטית | אנטוניו רמליו איאנש (1976–1986) |
| (1) |  | מריו סוארש (1924–2017) | 9 ביוני 1983 | 6 בנובמבר 1985 | שנתיים ו-151 ימים | המפלגה הסוציאליסטית | אנטוניו רמליו איאנש (1976–1986) |
| 7 |  | אניבל קבאקו סילבה (1939–) | 6 בנובמבר 1985 | 28 באוקטובר 1995 | 9 בשנים ו-356 ימים | המפלגה הסוציאל-דמוקרטית | מריו סוארש (1986–1996) |
| 8 |  | אנטוניו גוטרש (1949–) | 28 באוקטובר 1995 | 6 באפריל 2002 | 6 שנים ו-160 ימים | המפלגה הסוציאליסטית | ז'ורז'ה סמפאיו (1996–2006) |
| 9 |  | ז'וזה מנואל ברוזו (1956–) | 6 באפריל 2002 | 17 ביולי 2004 | שנתיים ו-103 ימים | המפלגה הסוציאל-דמוקרטית | ז'ורז'ה סמפאיו (1996–2006) |
| 10 |  | פדרו סנטאנה לופס (1956–) | 17 ביולי 2004 | 12 במרץ 2005 | 237 ימים | המפלגה הסוציאל-דמוקרטית | ז'ורז'ה סמפאיו (1996–2006) |
| 11 |  | ז'וזה סוקרטש (1957–) | 12 במרץ 2005 | 21 ביוני 2011 | 6 שנים ו-101 ימים | המפלגה הסוציאליסטית | אניבל קבאקו סילבה (2006–2016) |
| 12 |  | פדרו פאסוש קואליו (1964–) | 21 ביוני 2011 | 26 בנובמבר 2015 | 4 שנים ו-158 ימים | המפלגה הסוציאל-דמוקרטית | אניבל קבאקו סילבה (2006–2016) |
| 13 |  | אנטוניו קושטה (1961–) | 26 בנובמבר 2015 | 2 באפריל 2024 | 8 שנים ו-128 ימים | המפלגה הסוציאליסטית | מרסלו רבלו דה סוזה (2016–) |
| 14 |  | לואיש מונטנגרו (1973–) | 2 באפריל 2024 | מכהן | 305 ימים | המפלגה הסוציאל-דמוקרטית | מרסלו רבלו דה סוזה (2016–) |
מעון ראש הממשלה

מעונו הרשמי של ראש ממשלת פורטוגל הוא אחוזת סאו בנטו, השוכנת מאחורי הבניין הראשי של אספת הרפובליקה. האחוזה נבנתה ב-1877 ומשמשת כמעון מאז 1938 אז נכנס אליה אנטוניו דה אוליביירה סלזאר. אף על פי שזהו מעונו הרשמי של ראש הממשלה, לא כל נושאי התפקיד התגוררו בה, ובפרט ראש הממשלה המכהן לואיש מונטנגרו.
ראו גם

ממשלת פורטוגל
נשיא פורטוגל
חזית אחוזת סאו בנטו
ראש ממשלת פורטוגל אנטוניו קושטה וראש ממשלת ספרד פדרו סנצ'ס בפגישה באחוזה
בוריס שוסטר

| --- | --- |

בוריס שוסטר מפקד בה"ד חיל הים, 2020
 לידה:  1982 (בן 43 בערך) ברית המועצות
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל  חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 תקופת הפעילות:  מ-2000
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 קצין תקיפה באח"י עצמאות  מפקד דבורה  מפקד סיירת בזק  מפקד סטי"ל אח"י חץ  מדריך ראשי בקורס חובלים  מפקד פלגה 916  מפקד פלגה 31  מפקד בה"ד חיל הים  נספח צה"ל במוסקבה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון השנייה  מבצע חורף חם  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע חשיפה מלאה    מבצע צוק איתן  מבצע שומר החומות
 
בוריס שוסטר (נולד בשנת 1982) הוא קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש כנספח צה"ל במוסקבה. בעבר שימש במגוון תפקידים בזרוע הים, האחרון שבהם כמפקד בה"ד חיל הים.
משפחה

בוריס שוסטר הוא בן למשפחת עולים מברית המועצות, אשר עלו לישראל בשנת 1991 ומתגוררים באשקלון. שוסטר למד בבית הספר קציני-ים אורט אשדוד.
שוסטר נשוי לסבטה ואב לשלושה ילדים.
שירות צבאי

בשנת 2000 התגייס לחיל הים והתנדב לקורס חובלים, אותו סיים בשנת 2002. לאחר סיום קורס החובלים שימש כקצין משמרת גשר ולאחר סיום בית הספר לפיקוד ימי שימש כקצין תקיפה באח״י עצמאות בשייטת ספינות הטילים. בשנת 2004 נעשה מפקד דבורה ומאוחר יותר כמפקד סיירת בפלגה 916 בגזרת רצועת עזה.
בשנים 2012–2014 היה שוסטר מפקד אח״י חץ והשתתף בין השאר במבצע צוק איתן ומבצע חשיפה מלאה בו כוחות שייטת 13 ושייטת 3 לכדו אונית נשק מאיראן KLOS C, בים סוף. לאחר מכן מונה למדריך ראשי בקורס חובלים.
באוגוסט 2016 מונה שוסטר למפקד פלגה 916. הפלגה עמדה בחזית הלחימה נגד הסתננות מחבלים ולחימה נגד ארגוני טרור מרצועת עזה. בשנת 2018 קיבל שוסטר תעודת הערכה ממפקד חיל הים אליהו שרביט על רצף מבצעים חשאיים בשטחי אויב והצלחות מודיעיניות.
את תפקיד המפל"ג 916 סיים ביולי 2018. ומונה כמפקד פלגה 31 בשייטת ספינות הטילים.
באוגוסט 2019 מונה שוסטר למפקד בה"ד חיל הים והועלה לדרגת אלוף-משנה. הוא סיים את תפקידו ביולי 2021.
כיום משמש שוסטר כנספח צה"ל במוסקבה.
השכלה

שוסטר הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בוגר קורס מפקדי חטיבות ובעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2012 השלים שוסטר תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
הערות שוליים

↑   רשימת המינויים החדשים בצה"ל, באתר צה"ל, 2 בנובמבר 2020
↑  שי לוי, ‏קורס חובלים - שלב אחרי שלב, באתר ‏מאקו‏, 3 בספטמבר 2015
↑  יואב זיתון, סיכול פיגוע בים לצד הקלה לעזתים: "שומרים על ערכי צה"ל", באתר ynet, 4 באפריל 2018
↑  סא"ל בוריס שוסטר, באתר הגבורה
↑  יואב זיתון, המבצע החשאי התגלה: תיעוד מתרגיל נרחב של חיל הים, באתר ynet, 24 בפברואר 2019
↑  רבקה פיין, מורה דרך - אל"ם בוריס שוסטר מסכם תקופה משמעותית במיוחד כמפקד בה"ד זרוע הים, באתר זרוע הים, ‏6 ביולי 2021
↑  בוגרי בית הספר למדעי המדינה תשע״ב, באתר אוניברסיטת חיפה, ‏24 בפברואר 2012
ברנדן פרייזר

| --- | --- |

פרייזר, 2022
 לידה:  3 בדצמבר 1968 (בן 56) אינדיאנפוליס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Brendan James Frasier 
 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-1988 
 מקום לימודים:  מכללת קנדה העילית  מכללת קורניש לאמנויות 
 בן או בת זוג:  אפטון סמית' (1998–2007) 
 צאצאים:  גריפין פרייזר, הולדן פרייזר, לילנד פרייזר 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  שדרת הכוכבים של קנדה (2006)  פרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע (29 בינואר 2006)  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (12 במרץ 2023)  רומי (2023)  פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר (2022)  פרסי בחירת המבקרים 
 http://www.brendanfraser.com
 פרופיל ב-IMDb
 
ברנדן פרייזר
ברנדן ג'יימס פרייזר (באנגלית: Brendan James Fraser; נולד ב-3 בדצמבר 1968) הוא שחקן אמריקאי-קנדי, זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גילדת שחקני המסך, הידוע בעיקר מתפקידיו בסדרת הסרטים "המומיה", "הג'ונגל מת מצחוק", "לוני טונס: חוזרים לאקשן", "מסע אל בטן האדמה" ו"הלוויתן".
ביוגרפיה

פרייזר נולד באינדיאנפוליס שבאינדיאנה לקרול, יועצת מכירות, ולפיטר, עיתונאי, שניהם ילידי קנדה. לפרייזר 3 אחים. הוא ממוצא אירי, סקוטי, גרמני, צ'כי וקנדי צרפתי.
ב-27 בספטמבר 1998 נישא פרייזר לשחקנית אפטון סמית', ולזוג נולדו 3 בנים. ב-27 בדצמבר 2007 התגרשו בני הזוג.
קריירה

הסרט הראשון שבו השתתף היה "זר במגרש", בשנת 1992. ב-1994 הוא כיכב בסרט הקומדיה "רוק'נרול באוויר". שנה לאחר מכן הוא שיחק בסרט "The Passion of Darkly Noon". ב-1997 גילם פרייזר את ג'ורג' בסרט "הג'ונגל מת מצחוק". לאחר סרט זה הופיע פרייזר בעוד כמה סרטי קומדיה, כגון: "פגז מן העבר" (1999) ו"הרי את מכושפת לי" (2000). פרייזר הופיע בדרמה "אלים ומפלצות". בשנת 1999 גילם את ריק אוקונל בשובר הקופות "המומיה", ובסרט ההמשך, "המומיה חוזרת" (2001). ב-2008 השתתף פרייזר בסרט ההרפתקאות "מסע אל בטן האדמה" ובסרט השלישי בסדרת סרטי "המומיה": "המומיה: שובו של קיסר הדרקון". ב-2009, שיחק בסרט לב של דיו ושיחק בתפקיד אורח בסרט הפעולה "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ".
כמו כן, הוא השתתף בכמה פרקים בסדרה "סקראבס" כאחיה של ג'ורדן.
בשנת 2010 שיחק בקומדיה השחורה "פראי ועצבני" בכיכובה של ברוק שילדס. בשנת 2013 שיחק בקומדיה "שיעור מוחות" של בילי קנט. ב-2016 השתתף בעונה השלישית של סדרת הדרמה "הרומן".
בשנת 2022 שיחק בסרטו של דארן ארונופסקי "הלוויתן". על תפקידו בסרט זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ובפרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר.
פילמוגרפיה

1991 - המפסיד מנצח
1992 – העולם על פי קליפורניה מן
1992 – זר במגרש
1993 – קשר בכל מחיר
1993 – עשרים דולר
1993 – Son in Law
1993 – צעיר וצעיר
1994 – With Honors
1994 – רוק'נרול באוויר
1994 – בצבא עכשיו
1994 – The Scout
1995 – The Passion of Darkly Noon
1995 – אז ועכשיו
1996 – ממתקי המוח
1996 – בכל אשמה הרכבת
1996 – Glory Daze
1996 – גברת וינטרבורן
1997 – הג'ונגל מת מצחוק
1997 – The Twilight of the Golds
1997 – עדיין נושם
1998 – אלים ומפלצות
1999 – פגז מן העבר
1999 – המומיה
1999 – פרש מצחוק
2000 – הרי את מכושפת לי
2001 – מאנקי בון
2001 – המומיה חוזרת
2002 – האמריקאי השקט
2003 – לוני טונס: חוזרים לאקשן
2004 – התרסקות
2005 – Beach Bunny
2006 – מסע אל סופו של הלילה
2007 – הפעם האחרונה
2007 – אוויר לנשימה
2008 – לב של דיו
2008 – מסע אל בטן האדמה
2008 – המומיה: שובו של קיסר הדרקון
2009 – ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ (הופעת אורח)
2010 – פראי ועצבני
2010 – מאמצים בלתי רגילים
2012 – שוד תחת מצור
2013 – הבריחה מכדור הארץ
2013 – משפחה במנוסה
2013 – שיעור מוחות
2013 – תן לי מחסה
2013 – איך למצוא אהבה
2019 – הורד המורעל
2021 – מהלך מתוכנן
2022 – באטגירל
2022 – הלוויתן
2023 – רוצחי פרח הירח
TBA ‏– Brothers
פילמוגרפיה > טלוויזיה

עליית טקסס (2015)
קונדור (2018)
נאמנות (2018)
סיירת האבדון / דום פטרול (2018)
משימה מיוחדת (2020)
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | פרויקט | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס אוסקר | 2023 | השחקן הטוב ביותר | הלוויתן | זכייה |
| פרס גילדת שחקני המסך | 2024 | הביצוע הטוב ביותר של צוות שחקנים בסרט קולנוע | רוצחי פרח הירח | בהמתנה |
מועמר קדאפי

.
מֻעַמַּר אלְ-קַדַּאפִי (בערבית: ‏مُعَمَّر ٱلْقَذَّافِيّקובץ:Ar-Muammar al-Qaddafi.ogg‏Ⓘ‏, תעתיק מדויק: מֻעַמַּר אלְקַדַּ'אפִיּ, ‏7 ביוני 1942 – 20 באוקטובר 2011), ובהגייה לובית מֻעַמַּר אלְ-גַדַּאפִי, היה שליטה של לוב בין 1969 עד להירצחו ב-2011.
קדאפי, שנולד ליד סירת, בלוב האיטלקית, למשפחה ערבית בדואית ענייה, הפך ללאומן ערבי בזמן לימודיו בסבהא, ולאחר מכן נרשם לאקדמיה הצבאית המלכותית, בנגאזי. בתוך הצבא, הוא הקים קבוצה מהפכנית שהדיחה את המלוכה של בני מסדר הסנוסים, שנתמכו בידי המערב, בהפיכה צבאית בשנת 1969. לאחר שתפס את השלטון, המיר קדאפי את לוב לרפובליקה הנשלטת על ידי מועצת הפיקוד המהפכנית שלו. הוא גירש את האוכלוסייה האיטלקית של לוב וגירש מהמדינה את הבסיסים הצבאיים המערביים שהיו בה. הוא חיזק את הקשרים עם ממשלות לאומניות ערביות – במיוחד מצרים של גמאל עבד אל נאצר – הוא תמך ללא הצלחה באיחוד מדיני פאן-ערבי. כמודרניסט אסלאמי, הוא הציג את השריעה כבסיס למערכת המשפט וקידם את הסוציאליזם האסלאמי. הוא הלאים את תעשיית הנפט והשתמש בהכנסות המדינה הגדלות כדי לחזק את הצבא, לממן מהפכנים זרים וליישם תוכניות חברתיות בדגש על פרויקטים של בניית בתים, בריאות וחינוך. ב-1973, הוא יזם "מהפכה עממית" עם הקמת קונגרסים עממיים-מקומיים, שהוצגו כמערכת של דמוקרטיה ישירה, אך המשיך לשמור על שליטה אישית על החלטות מרכזיות. הוא תיאר את התיאוריה הבין-לאומית השלישית שלו באותה שנה בספר הירוק.
בשנת 1977 הפך קדאפי את לוב למדינה סוציאליסטית שכונתה "ג'מהירייה" ("מדינת ההמונים"). במהלך שנות ה-70 וה-80, סכסוכי הגבול לא מוצלחים של לוב עם מצרים וצ'אד, תמיכה בטרוריסטים ברחבי העולם ואחריות, לכאורה, להפצצת טיסה 103 של פאן אמריקן, הפכו את לוב למדינה מבודדת יותר ויותר על הבמה העולמית. מערכת יחסים של לוב עם ישראל, ארצות הברית ובריטניה הייתה עוינת במיוחד, שבין היתר כללה את מבצע קניון אל דוראדו, של הפגזות אמריקאיות בלוב בשנת 1986. מ-1999, קדאפי התרחק מהפאן-ערביות ועודד פאן-אפריקניות והתקרבות לאומות המערב; הוא היה יושב ראש האיחוד האפריקאי משנת 2009 עד 2010. בעיצומו של האביב הערבי בשנת 2011, פרצו הפגנות נגד שחיתות נרחבת ואבטלה במזרח לוב. המצב נהפך במהירות למלחמת אזרחים, שבה ברית נאט"ו התערבה צבאית ותמכה במועצת המעבר הלאומית האנטי-קדאפית (NTC). ממשלתו של קדאפי הופלה; הוא נסוג לסירת שם נלכד, עונה ונרצח על ידי חמושים של ה-NTC.
קדאפי שלט בפוליטיקה של לוב במשך ארבעה עשורים והיה נושא לפולחן אישיות נרחב. הוא עוטר בפרסים שונים ושובח על עמדתו האנטי-אימפריאליסטית, תמיכתו באחדות הערבית ולאחר מכן האפריקאית, וכן על פיתוח משמעותי של לוב בעקבות גילוי מאגרי נפט. מנגד, לובים רבים התנגדו נחרצות לרפורמות החברתיות והכלכליות של קדאפי; הוא הואשם לאחר מותו בהפרות שונות של זכויות אדם. הוא ספג גינוי על ידי רבים כדיקטטור שהממשל האוטוריטרי שלו הפר באופן שיטתי את זכויות האדם ומימן טרור עולמי באזור ומחוצה לה.
ביוגרפיה

קדאפי נולד בכפר קָצְר אַבּוּ הַאדִי (قصر ابو هادي) שליד סירת למשפחת נוודים בדואית משבט הקד'אד'פה בצפון לוב. למד בבית ספר תיכון יוקרתי בעיר סבהא בדרום לוב בשנים 1956–1961, וסולק משם בגלל פעילותו הפוליטית (הוא הטיף לפאן-ערביות ולגינוי המערב, בהשראת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר). בנערותו היה קדאפי חניך בתנועת הצופים של לוב.
בשנת 1963 סיים בהצלחה את לימודיו באוניברסיטת לוב (בעיר הבירה טריפולי), והתקבל לאקדמיה הצבאית בעיר בנגאזי. באקדמיה גיבש קבוצת חברים, במטרה להפיל את השלטון הפרו-מערבי בהפיכה צבאית. בשנת 1965 נשלח לאימון מתקדם בבריטניה, ובשנת 1966 הוסמך כקצין קשר וחזר ללוב.