stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ילדי איזיו
רקע

בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כניעת צרפת לגרמניה ביוני 1940 וביתר שאת לאחר המצוד על יהודי פריז בקיץ 1942, הגיעו עשרות ילדים יהודים לבית הילדים באיזיו. בית הילדים היה בפיקוח האוז"ה. הילדים, שהיו ילידי צרפת, בלגיה, אוסטריה, אלג'יריה, רומניה, רוסיה, גרמניה ופולין, הובאו על ידי מחתרות צרפתיות ויהודיות-צרפתיות, שביקשו להצילם מפני גירוש למחנות ההשמדה במזרח אירופה. בבית הילדים טופלו הילדים על ידי מטפלים יהודים ונוצריים כאחד, ואלה ביקשו להגן עליהם ממוראות התקופה על ידי סדר יום קבוע, טיולים, פעילות באוויר הצח ולימודים. למעלה ממאה ילדים שהו בבית הילדים באיזיו מהקמתו במאי 1943 ועד פשיטת הגרמנים באפריל 1944. חלקם שהו במקום רק מספר שבועות או חודשים.
מנובמבר 1942, עת פלשה גרמניה לתחומי משטר וישי וסיפחה אזור זה לגרמניה, ועד ספטמבר 1943, היה אזור איזיו - שבדרום-מזרח צרפת - בידי האיטלקים, בעלי בריתם של הגרמנים. האיטלקים לא פעלו בנחרצות לגירוש יהודים באותה מידה שבה פעלו הגרמנים, ולכן נחשב אזור זה בטוח יחסית עבור יהודים מסתתרים וכן חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית. בספטמבר 1943, עם פלישת בעלות הברית לאיטליה ונפילת דרום איטליה בידי בעלות הברית, כבשו הגרמנים גם את אזור דרום-מערב צרפת, שעד אותה עת היה בידי האיטלקים, והסכנה לשלומם של היהודים המוסתרים באזור זה גברה.
הפשיטה והגירוש

ב-6 באפריל 1944 פשטו על בית הילדים בהפתעה אנשי גסטפו ושוטרים צרפתיים בפיקודו של קלאוס ברבי. באותה עת היו בבית הילדים 44 ילדים. הגרמנים העלו את 44 הילדים ואת שבעה אנשי הצוות על משאיות וגירשו אותם לכלא מונטלוק (צר') בליון. משם גורשו הילדים ואנשי הצוות למחנה הריכוז דראנסי ומשם גורשו במספר טרנספורטים, באפריל, מאי ויוני 1944, לאושוויץ ולטאלין, שם נרצחו בתאי גז ובירי. מנהל בית הילדים, היהודי מירון זלטין, בעלה של סבין זלאטין, גורש בטרנספורט 73 (צר') שיצא מצרפת לטאלין ב-15 במאי 1944 ונרצח. אשתו סבין, שהייתה בין עובדי בית הילדים, לא הייתה באותה עת בבית הילדים וכך ניצלה. מבין המגורשים ניצלה רק המטפלת לאה פלדבלום. ללאה פלדבלום, אחת המטפלות, היו מסמכים מזויפים שאפשרו לה להינצל מהגירוש לאושוויץ, אך היא בחרה לחשוף בדרנסי את זהותה האמיתית כדי להישאר עם הילדים. פלדבלום שרדה את אושוויץ וב-1946 עלתה לארץ ישראל. שרה לבן-רייפמן לא הסכימה להיפרד מבנה קלוד ונשלחה יחד איתו לתאי הגז. בשנת 1987 נשפט קלאוס ברבי בצרפת, הורשע בביצוע פשעים נגד האנושות ונדון למאסר עולם. בעדותה במשפט אמרה לאה פלדבלום-קלפטן: "זוהי חובתי להעיד נגד קלאוס ברבי בשם 44 הילדים שלי שנרצחו באושוויץ, משום שמדי לילה הם עומדים מול עיני."
הנצחה

על שמו של מירון זלטין קרוי רחוב בעיירה לנדה (צר') בצפון צרפת, שם חיו מירון וסבין תקופת מה לפני השואה.
סבין זלטין הקדישה את חייה להנצחת סיפורם של ילדי בית הילדים באיזיו.
בעדותה במשפטו של קלאוס ברבי בשנת 1987, העלתה לאה פלדבלום את סיפור בית הילדים וגירוש הילדים.
באותה שנה הוקם, בבניין בו פעל בית הילדים, מוזיאון המנציח את סיפורם של הילדים ואת סיפור הגירוש.
ב-6 באפריל 2015, במלאת 71 שנה לגירוש, חנך נשיא צרפת פרנסואה הולנד את מוזיאון בית הילדים המחודש, לאחר שזה נסגר למספר חודשים לשם שיפוצים.
הערות שוליים

↑  בית הילדים באיזיו, באתר יד ושם
↑  לוסיאן לזר, המחתרת היהודית בצרפת 1940–1944, ירושלים: יד ושם, עמ' 158-161
↑  פוזננסקי רנה., להיות יהודי בצרפת 1939–1945, ירושלים: הוצאת יד ושם, תש"ס, עמ' 510-511
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12457532v (data)  NKC: ko20221159964  SUDOC: 033738548
אליז ריווה

| --- | --- |

 לידה:  19 בינואר 1890 Draria, צרפת 
 פטירה:  30 במרץ 1945 (בגיל 55) ראוונסבריק, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  צרפת 
 מקצוע:  religious sister, לוחמת בתנועת ההתנגדות הצרפתית, נזירה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (14 ביולי 1996) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  אליז ריווה
 
אליז ריווה, הידועה גם בשם מר מארי אליזבת דה ל'אוכריסטי (בצרפתית: Élise Rivet, ‏ Mère Marie Élisabeth de l'Eucharistie;‏ 19 בינואר 1890, דרריה, אלג'יריה – 30 במרץ 1945, מחנה הריכוז ראוונסבריק, גרמניה) הייתה נזירה קתולית וגיבורת מלחמת העולם השנייה. ריווה התנדבה ללכת לתא הגז, במקום אם לילדים שנשלחה לתא הגזים, במחנה ראוונסבריק, מספר שבועות לפני שחרור המחנה.
ביוגרפיה

ריווה נולדה לאם אלזסית ואב לקצין הצי הצרפתי באלג'יריה. לאחר מות אביה בשנת 1910, עברה עם אמה לליון. היא עבדה זמן במספרה לפני שהצטרפה למנזר האחיות "Notre Dame de Compassion" בליון בשנת 1912. בשנת 1933 שינתה את שמה לאם מארי אליזבת דה ל'אוכריסטי, אם המנזר.
מלחמת העולם השנייה

לאחר נפילת הרפובליקה הצרפתית השלישית בידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, היא החלה להסתיר פליטים מהגסטפו ובסופו של דבר השתמשה במנזר שלה לאחסון נשק ותחמושת של הרזיסטאנס (MUR) לבקשתו של אלברט צ'מבונט.
ב־24 במרץ 1944, היא ועוזרתה נעצרו על ידי הגסטפו ונלקחו לכלא מונטלוק בליון. משם היא הובלה לרומאנוויל, לפני שנשלחה למחנה הריכוז ראוונסבריק בגרמניה. שם, הפשיטו אותה מבגדיה הדתיים והיא נשלחה לעבודות כפייה. ב-30 במרץ 1945, התנדבה ריווה ללכת לתא הגזים, במקום אם לילדים רק שבועות לפני שגרמניה נכנעה ללא תנאי. היא הייתה בת 55 במותה.
הנצחה

בשנת 1961 כיבדה אותה ממשלת צרפת את דיוקנה על בול דואר "הגיבורים של ההתנגדות". רחוב הנושא את שמה נחנך בבריגנאי (ליון) ב-2 בדצמבר 1979. בשנת 1996 הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם. בשנת 1997 הוענקה לה לאחר מכן בשם "Médaille des Justes" (מדליית הצדק). בשנת 1999, נקרא אולם הרצאות במכון למדעי דה לום בליון לכבודה "Salle Élise Rivet."
ראו גם

מקסימיליאן קולבה
הערות שוליים

1 2  catholique à Lyon
↑  Saidel, Rochelle G. (2004). The Jewish Women of Ravensbrück Concentration Camp. University of Wisconsin Press. p. 32. ISBN 978-0-299-19860-2.
↑  Curvat, Serge (2003). Les lieux secrets de la Résistance: Lyon, 1940-1944. Editions Xavier Lejeune. p. 204. ISBN 978-2-907608-41-1.
↑  University of Minnesota Centre for Holocaust and Genocide Studies
↑  Cabanel, Patrick (22 בפברואר 2012). Histoire des Justes en France. Armand Colin. p. 24. ISBN 978-2-200-27683-6. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Yadvashem. "The Righteous Among The Nations, Rivet Elisabeth". db.yadvashem.org.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb151236673 (data)  GND: 119402343  ISNI: 0000 0000 1390 8553  SUDOC: 103591346  VIAF: 40187540   WorldCat (עם VIAF): 40187540
יאיר הראל

| --- | --- |

יאיר הראל
 לידה:  13 בדצמבר 1971 (בן 52) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
יאיר הראל (נולד ב-13 בדצמבר 1971) הוא יוצר, זמר, נגן כלי הקשה ומורה ישראלי. מייסד, מנהל אמנותי ועורך ראשי של מיזם "הזמנה לפיוט" בעמותת סנונית, הכולל בתוכו גם את אתר הפיוט והתפילה בשיתוף הספרייה הלאומית. מנהל אָמנותי של אנסמבל הפיוט מייסודו של מכון בן צבי. ייסד וניהל אמנותית את פסטיבל הפיוט בבית אבי חי בירושלים וכיום מנהל אמנותי שותף של פסטיבל בסוד קולות רבים בספרייה הלאומית.
חייו > נעורים והשכלה

הראל נולד בירושלים לאב ממוצא עיראקי וכורדי, ולאם אמריקאית. למד בישיבה התיכונית אור עציון. בשנים 1989–1994 השתתף בתוכנית שילוב בישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים, תוכנית המשלבת השכלה גבוהה ביהדות עם שירות בצבא. בפברואר 1990 גויס לפלס"ר 7, כרגם בצוות ארז. בהמשך שירת כמדריך חובשים בבית הספר לרפואה צבאית. בשלהי תקופת שירותו בצבא, החל לקחת שיעורי מוזיקה אצל המוזיקאי שלמה בר שהתגורר בסמוך לבסיס בצריפין. בשנת 1994 נכח בהופעת מוזיקה פרסית בפסטיבל ישראל, והחליט ללמוד לנגן על תוף פרסי (זארב) אצל האמן הצרפתי רוז'ה ישי ואצל האמן האיראני דג'משיד צ'מירני.
את המוזיקה הפרסית הקלאסית למד בסוף שנות ה-90 אצל פרץ אליהו, ואת השירה האנדלוסית אצל רבי מאיר עטיה ורבי חיים לוק, מהפייטנים המובילים של יהדות צפון אפריקה. מאז שנת 1998 עובד במשותף עם המלחין אנדרה היידו, אצלו למד אימפרוביזציה. בוגר בית הספר למוזיקה מזרחית קלאסית בירושלים. בשנים 1995–1997 למד בלט מודרני אצל ירון מרגולין. בשנת 1998 זכה במלגת AICF ללימודי זארב ומוזיקה פרסית קלאסית, וב-2002 זכה במלגה מטעם קרן צרפתית-יהודית ללימוד עם מוזיקאים איראניים בצרפת.
בשנת 2015 זכה ב׳פרס גאון׳ להנחלת מורשת יהדות צפון אפריקה. הראל הוא בוגר תוכנית קרן מנדל ישראל למנהיגות בתרבות יהודית לשנת 2020.
חייו > יצירתו וסגנונו

הראל מרבה להשתתף בהפקות המפגישות מוזיקה מסורתית עם מוזיקה עכשווית, ונחשב לאחת הדמויות המרכזיות בשינוי שחל ביחס של החברה הישראלית למסורת הפיוט בעשור הראשון של המאה ה-21, וחדירתה למיינסטרים התרבותי-מוזיקלי בישראל. בעל סגנון שירה קולי ייחודי, הממזגת את התמצאותו במגוון מסורות המוזיקה היהודית הצפון אפריקאית, המזרח תיכונית, החסידית ואלתור חופשי.
בשנת 2000 ייסד את אנסמבל "תפילאלת" (Tafillalt) יחד עם יונתן ניב ונורי יעקובי. הרכב זה מציג פרשנות אישית של חומרים יהודים מסורתיים ומודרניים, כמו גם יצירות מוזיקליות וספרותיות מקוריות. ההרכב, שהראל שימש בו כמבצע קולי וכנגן כלי הקשה, הופיע ברחבי ישראל בין היתר בפסטיבל עכו, בהזירה הבינתחומית ובתיאטרון פסיק, כמו גם בארצות הברית (אוניברסיטת ווסליאן), אנגליה, הונגריה (פסטיבל הקיץ היהודי בבודפשט) ואוקראינה. בשנת 2009 הוציא ההרכב את האלבום "תפילאלת" בהוצאת הלייבל "צדיק" של המוזיקאי היהודי-אמריקאי ג'ון זורן, שכינה את עיבודי ההרכב כ"הרפתקניים הפורצים דרך חדשה במוזיקה יהודית".
בשנת 2004 השתתף כמבצע באלבום הפיוטים "ידיד נפש" של שלישית הראל בן דוד שיצא בהוצאת ALPHA בצרפת, במסגרת סדרת התקליטים "Les chants de la terre" (שירים מכדור הארץ) שהוקדשה ליצירות מסורתיות שעברו מפה לאוזן.
באותה שנה נמנה עם מייסדי האנסמבל האומן ח"י, הרכב מוזיקלי עכשווי של יוצרים, תלמידיו של אנדרה היידו, שנפגשו בסטודיו של רוז'ה ישי ברחוב האומן 18. ההרכב יצר את המופע המוזיקלי "קולמוס הנפש", המציג פרשנות עכשווית לניגונים חסידיים. המופע הועלה לראשונה בפסטיבל ישראל בשנת 2003 ובוצע מאות פעמים בתיאטרון החאן בירושלים ועל במות נוספות ברחבי הארץ ובאירופה, וכן יצא באלבום בהוצאת המרכז לחקר המוזיקה היהודית באוניברסיטה העברית. ב-2007 העלה ההרכב בפסטיבל ישראל את המופע "המגדל הפורח באויר", המבוסס על המוזיקה שחיבר היידו לטקסטים מהמשנה בעיבודים מקוריים של ההרכב. ב-2011 העלו חברי ההרכב עם הראל (שירה וכלי הקשה) את המופע "רזא דשבת": מסע ליל שבת בירושלים, עיבודים לשירים בנושא השבת של משוררים עבריים כביאליק, אמיר גלבע וזלדה, לצד פיוטים, יצירות חזנות (פייר פינצ'יק) וניגונים חסידיים מהטישים בשכונות החרדיות בירושלים.
בשנת 2010 ייסד עם המוזיקאי עומר אביטל את תזמורת ירושלים החדשה, הרכב המשלב כ-15 נגנים מעולם המוזיקה האנדלוסית והמוזיקה ערבית, ומעולם הג'אז והמוזיקה הקלאסית.
חייו > ניהול אומנותי, מחקר, עריכה והוראה

הראל שותף מרכזי בהקמת פרויקטים להפצת עולם הפיוט למסגרות קהילתיות ולקהל הרחב בישראל ובעולם, בכללם פרויקט "קהילות שרות" שהחל בשנת 2002, פרויקט הפיוט "ידידי, השכחת?" שפעל בין השנים 2002 – 2012 במרכזים ברחבי הארץ במסגרת בית הלל באוניברסיטה העברית, ופרויקט "הזמנה לפיוט" של צפון אמריקה ביחד עם הרב רולי מטלון ואווה היינשיין.
בשנת 2005 ייסד והחל לשמש כמנהל ועורך אתר האינטרנט הזמנה לפיוט במסגרת עמותת סנונית. יצר סדרות מופעים בבית אבי חי, כמו גם בבית עגנון בירושלים. בשנת 2008 ייסד והחל לשמש כמנהל אמנותי של פסטיבל הפיוט בבית אבי חי (עד 2017). החל מ-2018 משמש כמנהל אמנותי שותף של פסטיבל בסוד קולות רבים בספריה הלאומית.
החל משנת 2006 משמש כמנהל אמנותי של אנסמבל הפיוט מייסודו של מכון בן צבי. האנסמבל התחיל את דרכו בהדרכתו של גדול הפייטנים הרב חיים לוק ולאורך השנים פיתח שפה אמנותית ייחודית בנוף של המוזיקה בישראל ובעולם. האנסמבל מרבה להופיע בישראל ובפסיבלים מובילים ברחבי העולם.
לימד שירה, קצב ואלתור באוניברסיטה העברית, מכון שכטר למדעי היהדות, ובתיכון האקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים.
ב-2015 לימד סמסטר באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה, במסגרת תוכנית של קרן שוסטרמן.
החל מ-2022 עורך ומגיש את התכנית "ציפורי לילה מתפייטות" בגלי צה"ל.
חיים פרטיים

נולד בירושלים. נשוי למירב בן דוד ואבא לשילה ומיכאל. החל משנת 2000 מתגורר עם משפחתו בשכונת עין כרם בירושלים. ממקימי המניין הקהילתי בעין כרם.
דיסקוגרפיה

2004: ידיד נפש - שלישיית הראל בן דוד, שירים יהודיים-ספרדיים ושירי אהבה, Alpha, צרפת
2007: מגדל פורח באוויר, אנסמבל האומן חי, יצירות לקטעים מהמשנה, ירושלים
2009: Tafillalt, תפילות יהודיות בנות זמננו, הוצאת צדיק, ניו יורק
2011: קולמוס הנפש, עיבודים עכשוויים לניגוני חב"ד, המרכז לחקר המוזיקה היהודית באוניברסיטה העברית בירושלים
2011: אהבת עולמים, תזמורת ירושלים החדשה עם ר' חיים לוק, ירושלים, נענע דיסק והמרכז לחקר המוזיקה היהודית באוניברסיטה העברית.
2015: רזא דשבת, אנסמבל האומן חי, ירושלים
2017: ארבע אותיות, אנסמבל הפיוט, ירושלים
2017: בואו לגני, הפיוט בגן הילדים, הזמנה לפיוט ונענע דיסק
2018: בואו לגני 2, הזמנה לפיוט ונענע דיסק
2019: שירים ושורשים, הזמנה לפיוט ונענע דיסק
2020: Illumination: Early Jewish Italian spiritual, Ensemble Bet Hagat
2023 סיור סליחות - שני אלבומים של אנסמבל הפיוט הנלווים לספר "סיור סליחות" . גרסת בית הכנסת והגרסה העכשווית
2023  Illumination 2 : Italian-Jewish Music of Solance and Hope, Ensemble Nuria
הערות שוליים

↑  ״החירות לבחור״: שיח תרבות יהודית בין טנג׳יר 1916 לירושלים 2020, באתר קרן ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל
↑  אתר ההרכב
↑  באתר אמזון
↑  נעם בן זאב, בחצרות בחושך: בין זמירות חסידיות לשירים של ביאליק, באתר הארץ, 31 במאי 2011
↑  תכניית המופע עם הקדמה של המלחין אנדרה היידו(הקישור אינו פעיל, 30.11.2021), באתר פסטיבל ישראל
↑  אתר הבית של אנסמבל הפיוט
↑  ציפורי לילה מתפייטות. תכנית רדיו בגלי צה"ל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298530705171  BnF: cb150376642 (data)  ISNI: 0000 0000 0541 6567  LCCN: no2017116002  VIAF: 298661127   WorldCat (עם VIAF): 298661127
השבוע (חברת החדשות)

| --- | --- |

 סוגה:  אקטואליה
 מנחים:  רינה מצליח
 ארץ מקור:  ישראל ישראל
 שפות:  עברית
 תוכנית המשך:  שישי בחמש
 הפקה
 חברת הפקה:  חברת החדשות
 אתר צילומים:  קריית התקשורת נווה אילן
 אורך פרק:  חצי שעה
 שידור
 רשת שידור:  קשת 12
 תקופת שידור מקורית:  10 בנובמבר 2017 – 22 בדצמבר 2017
השבוע (נקראה גם סיכום השבוע) הייתה מהדורת חדשות בהגשת רינה מצליח המסכמת את השבוע, ששודרה בימי שישי בין 19:30 ל-20:00 בקשת 12.
היסטוריה

התוכנית התחילה את דרכה לאחר פיצול ערוץ 2. בעקבות המאבק בין "רשת" ו"קשת" על התוכנית "פגוש את העיתונות", הוחלט לשדר את התוכנית לשדר את התוכנית ברשת 13 בימי שבת ולשדר את תוכנית "השבוע" בקשת 12 בימי שישי, זאת מאחר שהתוכנית מוגדרת כתוכנית תעודה ואינה כלולה בתוכניות שמורשות לשידור בשני הערוצים.
בסוף דצמבר 2017 יצאה התוכנית לחופשה, אך לא חזרה לבסוף לשידור לטובת הארכת התוכנית ששודרה לפניה "אופירה וברקוביץ'".
הערות שוליים

↑  יונתן כיתאין, ‏איפה תשודר "פגוש את העיתונות" אחרי פיצול ערוץ 2?, באתר גלובס, 26 באוקטובר 2017
↑  נועה פרייס‏, אופירה בפרה פריים, אופירה בפריים טיים, אופירה במקום מצליח?, באתר וואלה, 24 בדצמבר 2017
סמליל התוכנית הראשון
מחלף ינאי

| --- | --- |

צילום אוויר של המחלף, המרכז המסחרי אם-הדרך ואגם בית ינאי, יוני 2013
 מיקום:  בית ינאי, מכמורת, חופית וכפר ויתקין
 כבישים במחלף:    כביש 2   כביש 5720
 אתרים סמוכים:  מרכז מסחרי "M הדרך", אגם בית ינאי
 קואורדינטות:  32°23′11″N 34°52′03″E﻿ / ﻿32.386308°N 34.867504°E﻿ / 32.386308; 34.867504
 
  (למפת נתניה מוגדלת) מחלף ינאי(למפת נתניה רגילה) מחלף ינאי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף ינאי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מחלף ינאי
 
מחלף ינאי הוא מחלף המחבר בין כביש 2, בקילומטר ה-41, לבין כביש 5720 המוביל לבית ינאי, מכמורת, חופית וכפר ויתקין.
בקטע זה של כביש 2 ישנם שני נתיבי נסיעה לכל כיוון, ובשנת 2011 ביצעה החברה הלאומית לדרכים בישראל עבודות להוספת נתיב שלישי בכל מסלול.
בכניסה למחלף מכיוון דרום ישנה תחנת דלק של פז ובה כמה חנויות ומסעדות. כמו כן, בצמוד למחלף קיים מרכז מסחרי בשם: "M הדרך", כאשר ה-M מסמלת גם את הביטוי "אם הדרך" את המילה Middle - מרכז באנגלית[דרוש מקור].
גשר המחלף
המשרת (סרט, 2013)

| --- | --- |

 מבוסס על:  "A Butler Well Served by This Election" מאת וויל הייגוד
 בימוי:  לי דניאלס 
 הופק בידי:  פאמלה אוס ויליאמס לאורה זיסקין לי דניאלס באדי פטריק קאסיאן אלווס
 תסריט:  דני סטרונג
 עריכה:  ג'ו קלוץ 
 שחקנים ראשיים:  פורסט ויטאקר אופרה וינפרי ג'ון קיוזק ג'יין פונדה אלכס פטיפר טרנס הווארד רובין ויליאמס לייב שרייבר לני קרביץ אלן ריקמן
 מוזיקה:  רודריגו ליאו
 צילום:  אנדרו דאן 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  חברת ווינשטיין
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 באוגוסט 2013
 משך הקרנה:  132 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט ביוגרפי 
 תקציב:  30,000,000‏$
 הכנסות:  176,600,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   butler
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
המשרת (באנגלית: The Butler) הוא סרט דרמה אמריקאית היסטורי שיצא לאקרנים בשנת 2013 בהפקה ובימוי של לי דניאלס ונכתב על ידי דני סטרונג. הסרט נכתב בהשראת המאמר של וויל הייגוד שפורסם בעיתון הוושינגטון פוסט "A Butler Well Served By Elections".
מבוסס באופן רופף על חייו האמיתיים של יוג'ין אלן, בכיכובו של פורסט ויטאקר כססיל גיינס, אפרו אמריקני שחזה באירועים פוליטיים וחברתיים חשובים במאה ה-20 במשך 34 השנים בהן עבד כמשרת בבית הלבן. לצד ויטאקר, בסרט מופיעים כוכבים רבים כגון אופרה וינפרי, ג'ון קיוזאק, ג'יין פונדה, אלכס פטיפר, קובה גודינג ג'וניור, טרנס הווארד, לני קרביץ, ג'יימס מרסדן, דייוויד אוילאו, ונסה רדגרייב, אלן ריקמן, לייב שרייבר, רובין ויליאמס, מינקה קלי, מריה קארי וקלרנס ויליאמס השלישי. בנוסף, היה זה הסרט האחרון שהופק על ידי לאורה זיסקין, שנפטרה בשנת 2011.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| פורסט ויטאקר | ססיל גיינס | אדם שמקדיש את חייו לעבודתו כשכיר בבתי אחרים |
| מייקל רייני | ססיל גיינס | ססיל בגיל 8 |
| אמל אמין | ססיל גיינס | ססיל בגיל 15 |
| אופרה וינפרי | גלוריה גיינס | אשתו של ססיל |
| דייוויד אוילאו | לואיס גיינס | בנו הבכור של ססיל |
| אלייז'ה קלי | צ'רלי גיינס | בנו הצעיר של ססיל |
| אייזק וויט | צ'רלי גיינס | צ'רלי בגיל 10 |
| אלכס פטיפר | תומאס ווסטפול | בעל המטע האלים שאנס את אמו של ססיל והרג את אביו |
| דייוויד באנר | ארל גיינס | אביו של ססיל |
| מריה קארי | הטי פרל | אמו של ססיל |
| טרנס הווארד | הווארד | שכנו של ססיל שמחזר אחרי גלוריה גיינס |
| אדריאן לינוקס | ג'ינה | אשתו של הווארד |
| יאיא דה קוסטה | קרול האמי | החברה של לואיס |
| ונסה רדגרייב | אנבת' ווסטפול | אדונית מטעי הכותנה |
| קלרנס ויליאם השלישי | מיינרד | משרת זקן שחונך את ססיל ומלמד אותו את רזי המקצוע |
| קובה גודינג ג'וניור | קרטר וילסון | רב המשרתים של הבית הלבן |
| לני קרביץ | ג'יימס הולוואי | משרת בבית הלבן |
| קולמן דומינגו | פרדי פאלוס | רב המלצרים בבית הלבן |
| רובין ויליאמס | דווייט אייזנהאואר | הנשיא ה-34 של ארצות הברית |
| ג'יימס דומונט | שרמן אדמס | ראש הסגל של הבית הלבן בימי אייזנהאואר |
| רוברט אברדין | הרברט בראונוול ג'וניור | פרקליט המדינה בזמן כהונתו של אייזנהאואר |
| ג'יימס מרסדן | ג'ון פ. קנדי | הנשיא ה-35 של ארצות הברית |
| מינקה קלי | ג'קי קנדי | אשתו של ג'ון קנדי |
| לייב שרייבר | לינדון ג'ונסון | הנשיא ה-36 של ארצות הברית |
| ג'ון קיוזאק | ריצ'רד ניקסון | הנשיא ה-37 של ארצות הברית |
| אלכס מיינט | ה. ר. הלידמן | ראש הסגל של הבית הלבן בימי ניקסון |
| קולין ווקר | ג'ון אהרליקמן | יועצו של ניקסון |
| אלן ריקמן | רונלד רייגן | הנשיא ה-40 של ארצות הברית |
| ג'יין פונדה | ננסי רייגן | אשתו של רונלד רייגן |
| סטיבן ריידר | סטיבן וו. רוצ'ון | ראש סגל העובדים בבית הלבן בתקופת אובמה |
| נלסן אליס | מרטין לותר קינג |  |
| ג'סי ויליאמס | ג'יימס |  |
הפקה > פיתוח

התסריט של דני סטרונג נכתב בעקבות המאמר של וויל הייגוד בעיתון "וושינגטון פוסט" - A Butler Well Served by This Elections. הפרויקט קיבל גיבוי התחלתי בתחילת שנת 2011, כשהמפיקות לורה זיסקין ופאם ויליאמס יצרו מגע עם שיילה ג'והנסון במטרה להשיג מימון התחלתי לסרט. לאחר שקראה את התסריט של דני סטרונג, ג'והנסון תרמה מימון ראשוני של 2.7 מיליון דולר לפני פנייה לכמה תורמים אפרו אמריקנים. למרות זאת, לאורה זיסקין נפטרה מסרטן ביוני 2011, ובתוך כך נשארו הבמאי דניאלס והמפיקה השותפה הילרי שור לחפש משקיעים נוספים.
הם התחילו עם קסיאן אלווס, איתו הם עבדו לפניכן על הסרט "נער הנייר". אלווס הצטרף לרשימת המפיקים, והחל לגייס תרומות לסרט. באביב 2012 אייקון יו. קיי. (Icon U.K) חברת מימון והפקה בריטית הבטיחה להוסיף 6 מיליון דולר. לבסוף הסרט גייס את התקציב הדרוש, בגובה 30 מיליון דולר מ-41 מפיקים ומפיקים בפועל שונים, כולל ארל וו. סטפורד, הארי י. מרטין ג'וניור, ברט ג'והנסון מייקל פינלי ובאדי פטריק. לאחר מכן, כשהפקת הסרט החלה ויינשטיין ושות' לקחו בעלות על רשות ההפצה של הסרט.
היתכנה אפשרות לשינוי שמו של הסרט, היות שחברת הסרטים האחים וורנר טענה בפני איגוד הקולנוע האמריקאי טענו שבבעלותם סרט אילם קצר משנת 1916 שאבד שנושא את אותו השם. המקרה נפתר כאשר האיגוד העניק לחברת ויינשטיין את הרשות להוסיף את שמו של דניאלס בתחילת השם, בתנאי ששמו יהיה בגודל של 75% מגודל הכותרת. ב-23 ביוני 2013 המפיץ פרסם פוסטר המציג את הסרט בשם "המשרת של לי דניאלס".
הפקה > צילום

שלב הצילומים החל ביוני 2012 בניו אורלינס. ההפקה קבעה לסיים בתחילת אוגוסט 2012, אך עוכבה בגלל הוריקן אייזק.
הכנסות ורווחים

בסוף השבוע עם יציאת הסרט הרווחים מ"המשרת" היו 24.8$ מיליון. במהלך הצגתו בקולנוע הוא הרוויח 116.6$ מיליון בארצות הברית וקנדה ו־51.1$ מיליון בשאר העולם.
ביקורות ותגובות

"המשרת" קיבל בעיקר ביקורות חיוביות ממבקרים. באתר Rotten Tomatoes זכה לדירוג של 71% לאחר 175 ביקורות. באתר נכתב כי הסרט "מצמרר ומרגש" וכי השחקנים שיחקו באופן יוצא מן הכלל. באתר Metacritic קיבל הסרט דירוג של 66 מתוך 100.
הסרט קיבל ביקורת מאוד חיובית מהמבקר אבנר שביט מוואלה! וגם בפורטל הסרטים הישראלי seret.co.il זכה המשרת לביקורת אוהדת מאת המבקרת סביון איינשטיין אשר כתבה בין היתר כי "המשרת הוא נס קולנועי..." ו-"כל ביקורת עד מהרה גוועת לאור השפעתו של הסרט ובזכות הקאסט המופלא..."
בנוסף לכל העיתונים והפורומים שהיללו את המשרת עם יציאתו לאקרנים התרגש עד דמעות גם נשיא ארצות הברית ה־44 ברק אובמה מהסרט, ואמר כי הוא "בכה מהמחשבה לא רק על המשרתים שעבדו כאן בבית הלב, אלא גם על דור שלם של אנשים שהיו מוכשרים וחכמים ובגלל חוקי ג'ים קרואו ואפליה גזעית דרכם בחיים נחסמה".
ביקורות ותגובות > דיוק היסטורי

אליאנה דוקטרמן, כתבת ב־Time האמריקאי, תיארה את הסרט כלא נאמן לחלוטין למציאות. היא כתבה כי "אלן נולד בחווה בווירג'יניה ב-1919, לא בג'ורג'יה... בסרט ססיל גיינס גדל בשדה כותנה במייקון (ג'ורג'יה), כאשר משפחתו נכנסת לקונפליקט עם החקלאים הלבנים שהם עובדים עבורם. מה שקרה להוריו בשדה הכותנה הוסף בשביל האפקט הדרמטי... למרות שמתח בין ענייני זכויות אדם בין אב וילד מתדלקים הרבה מהדרמה בסרט, צ'ארלס אלן לא היה האקטיבסט הקיצוני שדמותו בסרט משחקת".
ביקורת נוספת כוונה על הדיוק של הסרט בהצגתו את נשיא ארצות הברית לשעבר רונלד רייגן. הביקורת העיקרית היא כי הסרט הציג את רייגן כאדיש לזכויות אדם ומתעלם לחלוטין מהעובדים השחורים בבית הנשיא. לטענת בנו של רונלד רייגן, מייקל רייגן, "הסיפור האמיתי של משרת הבית הלבן הוא כלל לא גזעני. אלו ליברלים מהוליווד שרוצים להאמין משהו לגבי אבי שלעולם לא היה נכון." מעביר ביקורת נוסף בנושא הוא פול קנגור, אחד מהביוגרפים של הנשיא רייגן. קנגור אמר, "רונלד רייגן נגעל מהאפרטהייד, אך הוא גם רצה לוודא שאם שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה ייפול הוא לא יוחלף על ידי שלטון מרקסיסטי טוטליטריסטי בשיתוף פעולה עם מוסקבה וקובה שייקח את הדרום אפריקאים באותה הדרך בה נשבתו אתיופיה, מוזמביק, ו, כן, קובה [...] אם הסרט מסרב להתמודד עם הסוגיה הזו באופן מאוזן, הוא לא צריך לעסוק בה בכלל."
המבקר הפוליטי בן שפירו כתב: "אין שאלה לגבי זה שהסרט מלא באי דיוקים היסטוריים. ל"משרת" יש קשר אפסי לחומר עליו הוא מבוסס, חיי משרת הבית הלב ג'ין אלן, מלבד העובדה שהדמות הראשית בסרט ואלן היו שניהם משרתים שחורים בבית הלבן. הדמות הראשית בסרט, ססיל גיינס, רואה את אביו נרצח ואמו נאנסת על ידי בעל אדמה לבן; זה לא קרה לאלן. לדמות הראשית בסרט יש שני ילדים, אחד שהולך למלחמת וייטנאם, השני נעשה פעיל זכויות אדם; לאלן היה רק בן אחד."
פרסים ומועמדויות

הסרט וצוותו היו מועמדים ל-52 פרסים בהם לא זכו ול-18 בהם זכו. בין הפרסים ישנן שתי מועמדויות לפרסים מארגון באפט"א הבריטי, שלוש מטעם פרס בחירת הקהל, שתי זכיות וביניהם "הבמאי הטוב ביותר" מטעם פסטיבל הסרטים ההוליוודי ועוד מינויים רבים אחרים.
הערות שוליים

↑  Kilday, Gregg (August 18, 2013). "Box Office Report: 'The Butler' Tops the Field With $25 Million". The Hollywood Reporter. Retrieved August 19, 2013.
↑  Mendelson, Scott (August 18, 2013). "Weekend Box Office: 'The Butler' Opens To $25m, 'Kick-Ass 2', 'Jobs', And 'Paranoia' Crash". Forbes. Retrieved August 19, 2013.
↑  אבנר שביט‏, "המשרת": הסרט שגרם לאובמה לבכות, ובצדק - וואלה תרבות, באתר וואלה, 3 באוקטובר 2013
↑  Einstein, Savion (October 10, 2013). 1=http://www.seret.co.il/critics/moviereviews.asp?id=1410S
↑  Child, Ben (August 28, 2013). "Barack Obama 'teared up' watching Oscar-tipped drama The Butler". The Guardian.
↑  Dockterman, Eliana (August 16, 2013). "The True Story of The Butler: Fact vs. Fiction in Lee Daniels' The Butler". Time.
↑  Bond, Paul (August 26, 2013). "President Reagan's Son Attacks 'Lee Daniels' The Butler'". The Hollywood Reporter. Retrieved August 28, 2013.
↑  "The Butler falsely portrays Ronald Reagan as racist, says son". The Guardian. August 29, 2013. Retrieved September 1, 2013.
↑  "Lee Daniels' 'The Butler': Reagan Biographers Slam President's Portrayal". Hollywood Reporter.com. August 16, 2013. Retrieved September 1, 2013.
↑  Shapiro, Ben (August 18, 2013). "'The Butler' Filled with Historical Inaccuracies, Finishes #1". Breitbart.com. Retrieved August 28, 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5440648  GND: 1114678457  LCCN: no2014106491  VIAF: 51145602575701362316   WorldCat (עם VIAF): 51145602575701362316