stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יובל רז
ביוגרפיה > בקולנוע ובטלוויזיה

ב-2003 גילם את עוזיאל רוטנברג בסדרת הטלוויזיה שיצר דניאל טאוב ושודרה בערוץ התכלת "החצר" לצד שיר אידלסון, אביתר לזר, עמוס לביא ואיילת מרגלית. ב-2005 גילם את טל לצד דניאל אפרת בסרטו של יאיר הוכנר "ילדים טובים". ב-2007 גילם את בן ברמן לצד שרון אלכסנדר וחני פירסטנברג בסדרת הטלוויזיה "מסכים" שביים עודד לוטן, ושיחק תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "המקום" שביים אבי כהן ושודרה בערוץ 10. ב-2008 גילם את מיקי בסרטו של יאיר הוכנר "אנטארקטיקה". ב-2010 החל לגלם את אלון חג'ג' בסדרת הטלוויזיה שביים יובל שפרמן "אבודים באפריקה".
ביוגרפיה > בתיאטרון

ב-2003 שיחק במופע התנועה "פולחן האביב" שהועלה בפסטיבל עכו בבימויו של רובי אדלמן;  שיחק בהצגה "מחזמר" שהוצגה בתיאטרון צוותא וביים משה נאור ושיחק במופע תנועה לילדים בשם "תינוקות מעופפים" של תיאטרון DRAK מצ'כיה בבימויו של יאקוב קרופטה. ב-2004 גילם את היימן ואת השומר במחזה "אנטיגונה" שביים נעם פלג בתיאטרון "במהות". ב-2004 שיחק בתיאטרון הנגב בהצגה "משלוש יוצאת אני" בבימוי רולאן סולטאן. ב-2007 שיחק בהצגה "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" בבימויה של אנה בניאל בתיאטרון תמונע. ב-2008 השתתף בהצגה שכתב וביים יואב ברתל "חומוס צ'יפס סלט" בתיאטרון הערבי עברי ביפו. ב-2010 השתתף בהצגה "הסכסוך: מחזמר" בבימוי שלמה פלסנר בתיאטרון תמונע, וגילם (לצד דני שטג ואביב אלוש) את וסרמן, מילואימניק נוירוטי ומבוהל בהצגה שהוצגה בתיאטרון צוותא "לשחרר את הבננה" שביימה שרית הררי וכתב אהוד עזריאל מאיר. ב-2011 השתתף במחזמר "מועדון המלאכים" שביים אסף בלאו בצוותא, ההצגה הזוכה בפסטיבל צו קריאה.
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות: ב-2004 השתתף במחזמר שביים אילן רונן "שלמה המלך ושלמי הסנדלר". ב-2005 שיחק לצד טלי אורן ואושרי סהר בהצגה "הכבש השישה עשר" שכתב מיקי גורביץ' ע"פ יהונתן גפן. באותה שנה השתתף לצד רותם זיסמן כהן בהצגה "טקסי" שכתבה וביימה סיגל אבין. ב-2006 גילם את גבריאל לצד עידית טפרסון, רונית אלקבץ, דב רייזר ודביר בנדק בהצגה שכתבה וביימה רביד דברה "פירורים". ב-2007 גילם את חמורו של אחמד (גסאן עבאס), יום אביב חמים, יום כפור וסופה בהצגה שכתב תמיר גרינברג "חברון" בבימויו של עודד קוטלר.
יהדות אוני

| --- | --- |

בית הכנסת באוני
 דת
 יהדות
יהודי אוני הגיעו לעיר עם סיפוחה של גאורגיה על ידי האימפריה הרוסית במאה השמונה עשרה. עם הגעת הרוסים הגיעה גם הכנסייה הפרובוסלבית. מאמצע אותה מאה החלו יהודי גאורגיה לחפש מפלט משלטון הכנסייה הרוסית וכך הגיעו לאוני. כך החלה יהדות אוני שגדלה במשך הזמן והייתה ליישוב הגאורגי המאוכלס ביותר ביהודים, ובתקופות שונות היו גם רוב ביישוב. (בשנת 1972 מנתה הקהילה כ-3,500 איש).
היסטוריה

בשנת 1903, כשחזר דוד באזוב מלימודיו בסלוצק לגאורגיה מונה באזוב לרב של העיר אוני. בשנה שלאחר מכן נולד בנו הרצל באזוב. בשנת תרס"ה (1904) נתמנה יוסף אליהו הנקין לרב העיר בברכת הרב חיים סולובייצ'יק מבריסק ובהשתדלותו של 'הרב מטעם' באוני, דוד באזוב, אותו הכיר במהלך שהייתו בסלוצק. בעיר אוני כיהן כארבע שנים כרב וראש ישיבה, לאחר מכן עבר לצחינוואלי. הרב באזוב ייסד בית ספר עברי עממי. הוא הזמין שני מורים טובים מרוסיה והודות לתמיכה מצד מנחם אוסישקין ולהתמסרותו של דוד באזוב התפתח בית הספר והיה פופולרי בקרב יהודי העיר. לאחר המהפכה ברוסיה ולאחר שהמורים עזבו את העיר. השתנה מצב בית הספר לרעה.
למרות הנטייה הפוסט סובייטית של העברת אוכלוסיות, נותרה באוני קהילה יהודית היסטורית, השלישית בגודלה אחרי הקהילות בטביליסי ובכותאיסי. פתיחת שערי ברית המועצות הביאה חלק מהיהודים לעזוב את העיירה, ולעלות לישראל.
בית הכנסת אוני

בית הכנסת הגדול באוני, ברחוב טביליסי, הוקם בשנת 1895 והיה מבנה אבן גדול ובולט בממדיו ופארו. הוא נספר ברשימת בתי הכנסת בברית המועצות שנערכה בשנת 1945 והיה פתוח עד ראשית 1953 לפחות.
עלייה זו התגברה לאחר שנת 1991, כאשר רעידת אדמה קשה פקדה את האזור ובית הכנסת הקטן נחרב, והגדול ניזוק. ארגונים יהודיים התגייסו, הג'וינט, והנשיא אדוארד שוורדנדזה אשר סייעו בשחזור בית הכנסת הגדול. כיום נותרו באוני יהודים בודדים. בית הכנסת מתוחזק עד היום על ידי ארגונים יהודיים.
יהודי אוני ידועים

הרצל באזוב
דובר קוסאשווילי
לקריאה נוספת

דפנה יזרעאל (עורכת), גיאורגיה: כותאיסי, קולאשי, אוני: מסע אל הקהילה היהודית, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2010, ISBN 9789652272737
הערות שוליים

↑  שלוה תודישוילי, היהודים בעיבריה קוקז, דואר היום, 27 באפריל 1922
↑  מרדכי אלטשולר, יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית המועצות, 1941-1964, עמ' 480, מרכז זלמן לתולדות ישראל, ירושלים, מסת"ב 9789652272256
| יהדות גאורגיה לפי ערים |
| --- | --- | --- |
| גאורגיה המערבית | כותאיסי • סצ'חרה • אוני • בתומי • סוחומי • קולאשי* • סנקי • פותי • לאילשי • לוחאמולי* • זסטפוני • ואני • כובולתי • בנדזה • סוג'ונה • חובי* • זוגדידי • אוצ'מצ'ירה* • גגרה |  |
| גאורגיה המזרחית | טביליסי  • מצחתה* • גורי • סוראמי • צחינוואלי • כארלי • ציתלגורי • תלאווי • אורייתובני* • וליסציחה* • בריתי* • תמראשני* |  |
| גאורגיה הדרומית | בורג'ומי • אצקורי* • אחלציחה • אחלכלכי*  * יישובים בעבר של יהודים |  |
יוהנס פון אבן

| --- | --- |

הגנרל יוהנס פון אבן
 לידה:  24 בפברואר 1855 ממלכת פרוסיה פרוסיה
 פטירה:  30 ביוני 1924 (בגיל 69) באודיטן, רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 מדינה:  גרמניה 
 השתייכות:   צבא הקיסרות הגרמנית
 תקופת הפעילות:  1873–1919 (כ־46 שנים)
 דרגה:  גנרל חיל הרגלים
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-30   מפקד קורפוס המילואים ה-10   מפקד הקורפוס ה-1   מפקד הארמייה התשיעית   מפקד פלגת הארמייה A
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה
 עיטורים
 פור לה מריט
 
יוהנס קרל לודוויג ריכרד פון אבן (בגרמנית: Johannes Karl Louis Richard von Eben;‏ 24 בפברואר 1855 – 30 ביוני 1924) היה גנרל גרמני שפיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה > תחילת הקריירה

פון אבן נולד ב-24 בפברואר 1855 לפרדיננד וילהלם פון אבן שהיה בעל אחוזה ולאגנס לבית מונו דה פרוידוויל, בממלכת פרוסיה. בשנת 1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-30.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון אבן מפקד הדיוויזיה ה-30 שהייתה חלק מהקורפוס ה-15 שהיה חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית. הדיוויזיה בפיקודו השתתפה בבלימת הכוחות הצרפתיים שפלשו לאלזס במסגרת קרב מילוז, ולאחר מכן השתתפה בקרב לורן שנערך באוגוסט 1914, שבו בלמו הארמייה השביעית והארמייה השישית את המתקפה הצרפתית, תוך שימוש בטקטיקת נסיגה ומשיכת הכוחות התוקפים לעמדות הגנה מוכנות מראש. ב-2 בספטמבר 1914 הועבר פון אבן לפקד על קורפוס המילואים ה-10 שהשתייך לארמייה השנייה, במקום גנרל גינטר פון קירכבך שנפצע במהלך קרב סן קנטן, והשתתף עמו בקרב על המארן. ב-11 ביוני 1915 מונה למפקד הקורפוס ה-1 שהשתייך לארמייה ה-12, ולחם עמו במתקפת גורליצה-טרנוב. ביולי 1915 כבש פון אבן את ביאליסטוק, ובספטמבר חבר להארמייה העשירית וכבש עימה את וילנה, ובאוקטובר כבש בסיוע פלגת הארמייה D - שולץ את דינבורג.
ביוני 1916 השתתף תחת פיקוד הארמייה האוסטרו-הונגרית השנייה בבלימת מתקפת ברוסילוב, ועל הצלחתו בקרבות קיבל ב-7 באוקטובר 1916 את העיטור פור לה מריט. ב-10 ביוני 1917 מונה פון אבן למפקד הארמייה התשיעית במקום גנרל רוברט קוש שחזר לפקד על הקורפוס ה-52, ופיקד עליה בקרבות כנגד הרומנים. ב-22 בספטמבר 1917, קיבל פון אבן תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט. ב-9 ביוני 1918 הועבר פון אבן למפקד פלגת הארמייה A באלזס, אך המשיך לפקד על הארמייה התשיעית שהועברה לחזית המערבית ב-19 ביוני, עקב מחלתו של מפקדה גנרל פריץ פון בלו.
לאחר שביתת הנשק בנובמבר 1918 הסיג פון אבן את כוחותיו אל מעבר לריין לכיוון וירטמברג. ב-14 בפברואר 1919 פרש פון אבן מהצבא ושב לביתו.
פון אבן נפטר בבאודיטן ב-30 ביוני 1924 והוא בן 69 שנים.
עיטורים

מסדר העיט האדום עם עלי אלון
פור לה מריט עם עלי אלון
מסדר הכתר של וירטמברג
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
חנה ריבקין-בריק

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  23 ביוני 1908 סוּרַאז', פלך צ'רניגוב, רוסיה (רוסיה הלבנה)
 פטירה:  19 בדצמבר 1970 (בגיל 62) תל אביב
 לאום:  יהודייה שוודית ממוצא רוסי
 מקום לימודים:  Whitlockska samskolan 
 תחום יצירה:  צילום
 יצירות ידועות:  סדרת ספרי תצלומי ילדים מארצות שונות
 בן או בת זוג:  Daniel Brick (1929–1970) 
 
חנה (אנה) ריבְקין-בּריק (לעיתים נכתב רִבקין; בשוודית: Anna Riwkin-Brick;‏ 10 ביוני 1908 – 19 בדצמבר 1970) הייתה צלמת יהודייה-שוודית ילידת רוסיה. נודעה בעיקר בסדרת ספרי תצלומי ילדים מארצות העולם שנעשו בשיתוף עם הסופרת אסטריד לינדגרן ועם סופרות נוספות.
ביוגרפיה

חנה (אנה) ריבקין נולדה בקיץ 1908 למשפחה יהודית ציונית בסוּרַאז' שבפלך צ'רניגוב של רוסיה (רוסיה הלבנה), בתם של פרידה לבית פרלמן (1881–1944) ושלום-אלכסנדר (סֶנדֶר) ריבקין (1878–1930?). אביה, יליד הומל, למד פילוסופיה באוניברסיטת היידלברג (עם יוסף קלוזנר); ב-1897, במהלך לימודיו, נמנה עם צירי הקונגרס הציוני הראשון, שהתכנס בבזל. בילדותה, ב-1912 שבה חזרה המשפחה לעיירת הולדתו של אביה, הומל, וב-1915 היגרה המשפחה לסטוקהולם בירת שוודיה. אביה, שהתבסס בעיר כתעשיין, היה גם מרצה וסופר חובב, ובית המשפחה היה מוקד תרבות ובית ועד לסופרים.
בילדותה למדה ריבקין בלט, אך עקב פציעה נעצרה הקריירה שלה בגיל מוקדם.
בשנת 1927 הועסקה כעוזרת צלם אצל מואיז בנקו (Moisé Benkow), ובשנת 1928, כשהייתה בת עשרים, פתחה את סטודיו הדיוקנאות שלה בסטוקהולם. בשנת 1929 נישאה לעיתונאי והמתרגם דניאל בריק, והחלה לשווק את עבודותיה על ידי הצגת דיוקנאות של סופרים ואמנים צעירים מקרב מכריו של בעלה ואחיה.
כרקדנית לשעבר המשיכה להתעניין בפן הצילומי של נושא המחול וצילמה ספר על ריקוד השוודי (Svensk danskonst på scen och i skola,‏ 1932). בשנת 1960 איירה ספר על בלט, Balettskolan, עם טקסטים של הכוריאוגרפית בירגיט קולברג.
משנת 1930 הוסיפה ריבקין עבודה עיתונאית לרפרטואר שלה, ושיתפה פעולה במספר ספרים עם עיתונאים וסופרים. לאחר מלחמת העולם השנייה עבדה עבור המגזין השוודי Se, ובמהלך עבודתה ערכה נסיעות רבות בתוך שוודיה ולחו"ל, כגון יפן, קוריאה, ישראל והודו. ברבים מהטיולים הללו הביאה חומר עודף שהשתמשה בו לאחר מכן לסדרה של 17 ספרי ילדים, שכל אחד מהם התמקד בחיי היום-יום של ילד במקום או במדינה מסוימים. אסטריד לינדגרן כתבה את הטקסט לתשעה מתוכם.
בין היתר, הוציאה בשנים 1948 ו-1955 ספרים על הופעתה של מדינת ישראל בשילוב של טקסט של בעלה, ולקחה חלק בתערוכת הצילומים "משפחת האדם", שהוצגה לראשונה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-24 בינואר 1955.
בשנת 1963 הוענקה למדליית אלזה בסקאו-בסקוב.
ריבקין-בריק נפטרה בדצמבר 1970 בתל אביב, בגיל 62. נקברה בבית העלמין הדרום.
על פי צוואתה, לאחר מותה נתרמו תצלומיה למוזיאון לאמנות מודרנית (Moderna Museet) בסטוקהולם. בשנת 2004 נערכה בו תערוכה של תצלומיה. אוסף הצילומים הגדול שלה, שכלל 50,000 תצלומים, נתרם על פי צוואתה לארכיון הצילומים של קרן היסוד. אוסף תצלומיה נמצא כיום בארכיון הציוני המרכזי ולדברי דבורית שרגל, שיצרה סרט דוקומנטרי על ריבקין, הוא כולל 22,000 תצלומים.
בשנת 1973 קבעה אגודת הצלמים של שוודיה פרס שנתי לצילום על שמה.
משפחתה

בעלה של ריבקין-בריק, דניאל בריק (Daniel Brick;‏ 1903–1987), היה עורך דין, נציג הסוכנות היהודית בשוודיה, מראשי ההסתדרות הציונית בשוודיה, משורר, סופר ומתרגם, העורך-המייסד של העיתון היהודי-שוודי הציוני "יודיסק קרניקה" (Judisk Krönika (אנ')).
אחותה הבכורה, אוגניה סֶדרברג (Eugénie Söderberg;‏ 1903–1973) (אנ') הייתה סופרת ועיתונאית שוודית-אמריקאית. הייתה נשואה למיקאל סדרברג, בנו הצעיר של היאלמר סדרברג (אנ'), עד מותו ב-1931. כעבור עשור היגרה לארצות הברית, ושם נישאה לסוחר האמנות וחוקר אפלטון הוגו פֶּרלס (אנ').
למרות שנודעה כצלמת ילדים, אנה ריבקין-בריק ובעלה החליטו שלא להיות הורים. אחיה ואחיותיה לא הביאו גם הם ילדים לעולם מתוך בחירה, ושושלת משפחת ריבקין הגיעה לסוף דרכה עם מותו של אחרון האחים.
אחיה הצעיר יוסף ריבקין (Josef Riwkin;‏ 1909–1965) (שב'), היה עורך ומתרגם, אשתו אסתר ריבקין הייתה גם היא סופרת.
ספריה > ספרי הצילום

בתרגום עברי:
אֶלֶה קָרִי הילדה מלפלנד; תמונות: חנה ריבקין-בריק; סִפור: אלי ינס (גר'); עברית: לאה גולדברג, מרחביה: ספרית פועלים ('אנקורים'), תשי"ד. ("מעֻבַּד לילדי ישראל על ידי לאה גולדברג על פי הספר 'נודי הצפון' מאת אלי ינס וחנה ריבקין")
מלכת שבא הקטנה: סיפור מחיי ילדים עולים; מסופר על ידי לאה גולדברג; מצולם על ידי חנה ריבקין-בריק, תל אביב: ספרי צבר, 1956.
נוֹריקוֹ-סאן, הילדה מיפן; תמונות: חנה ריבקין-בריק; סִפור: אסטריד לינדגרן; עברית: לאה גולדברג, מרחביה: ספרית פועלים ('אנקורים'), 1957.
סִיאָה הילדה מאפריקה; צִלמה: חנה ריבקין-בריק; סִפרה: אסטריד לינדגרן; עִבְּדה: לאה גולדברג, מרחביה: ספרית פועלים ('אנקורים'), 1959.
בני הדודים משוודיה; [תמונות] אנה ריבקין בריק; [סִפור] אסטריד לינדגרן; עברית אביבה אגמון, תל אביב: אור עם ('סדרת ילדי העולם'), 1959.
לילבֶּס, ילדת-הקרקס; צִלמה: חנה ריבקין-בריק; סִפרה: אסטריד לינדגרן; עִבְּדה: לאה גולדברג, מרחביה: ספרית פועלים, תשכ"א.
הרפתקה במדבר; צילומים: חנה רבקין-בריק; סיפור: לאה גולדברג, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ו.
נואי הילדה מתילנד; תמונות: חנה רבקין-בריק; סִפור: אסטריד לינדגרן; עברית: לאה גולדברג, תל אביב: ספרית פועלים, תשכ"ח 1967.
גֶנֶּט הילדה מאטיופיה; תמונות: חנה ריבקין-בריק; סִפרה: ורה פורסברג; עברית: מירה מאיר, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ל.
דירק, הילד מהולנד; תמונות: חנה ריבקין-בריק; סִפור: אסטריד לינדגרן; עברית: לאה גודלברג, מרחביה: ספרית פועלים, תש"ל.
סָלימה, הילדה מקשמיר; תמונות: חנה רבקין-בריק; סִפור: ורה פורסברג; עברית: מירה מאיר, מרחביה: ספרית פועלים, תשל"ג.
מַטִּי מפינלנד; אנה ריבקין-בריק, אסטריד לינדגרן; עברית: אביבה אגמון, תל אביב: אור עם ('ילדי העולם'), תשל"ט 1979.
מוֹקִיהָנָה מהָוָי [=הוואי]; צילומים: אנה ריבקין-בריק; סיפור: אויגניה סודרברג (אנ'); תרגום: אביבה אגמון, תל אביב: אור עם ('ילדי העולם'), תש"ם.
תערוכותיה בישראל

1954 – מוזיאון תל אביב (תערוכה המסכמת 25 שנות צילום, בנושאי ישראל, יוון, טורקיה, לפלנד, דיוקנאות ותמונות-ריקוד; הוצגה במקור בסטוקהולם).
1969 (תשכ"ט) – "אנה ריבקין-בריק: מסע מסביב לעולם – בעין המצלמה", מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף).
לאחר מותה:
1972 – "אנשים", מוזיאון ישראל, ירושלים.
2013–2014 "איזה עולם קטן", ספריית האיור באגף הנוער, מוזיאון ישראל, ירושלים.
סרטים

ב-21 בנובמבר 2014 יצא לאקרנים סרט דוקומנטרי של דבורית שרגל, "איפה אלה קרי ומה קרה לנוריקו-סאן?", העוסק בחיפוש אחר גיבורי הספרים המצולמים של אנה (חנה) ריבקין-בריק. הצלחת הסרט וגורמים נוספים הביאו להוצאה לאור מחודשת של שבעה מספרי סדרת "ילדי העולם" שצילמה ריבקין-בריק: "אלה קרי הילדה מלפלנד", "נוריקו-סאן הילדה מיפן", "דירק הילד מהולנד", "סיאה הילדה מאפריקה", "לילבס ילדת הקרקס", "נואי הילדה מתאילנד" ו"גנט הילדה מאתיופיה".
ב-8 ביולי 2016 יצא לאקרנים סרט נוסף של שרגל המבוסס על ספרי הילדים המצולמים של ריבקין-בריק, הנקרא "אפריקה!", ובו מתואר מסעה של הבמאית בעקבות סיאה, גיבורת הספר "סיאה הילדה מאפריקה".
ב-20 באוקטובר 2017 יצא לאקרנים סרטה השלישי של שרגל, החותם את טרילוגיית ילדי העולם, "איפה לילבס ילדת הקרקס ומה קרה בהונולולו?", ובו מתואר מסע החיפושים בעקבות לילבס, גיבורת "לילבס ילדת הקרקס" ומוקיהנה, גיבורת הספר "מוקיהנה מהוואיי".
ב-11 במרץ 2022 יצא לאקרנים סרטה הרביעי של שרגל, הסרט שלאחר טרילוגיית ילדי העולם, הנקרא "הרביעי בטרילוגיה | אנה ריבקין-בריק, ילדי העולם ואני".
לקריאה נוספת

לאה גולדברג, 'הצלמת חנה ריבקין-בריק', בתוך קובץ מאמריה בין סופר ילדים לקוראיו: מאמרים בספרות ילדים; כינסה והקדימה דברים: לאה חובב, תל אביב: ספרית פועלים ('השכלה וחינוך'), תשל"ז, עמ' 96–98. (המאמר התפרסם במקור ב"דבר הפועלת" שנה כ', חוברת 10, תשרי תשט"ו, אוקטובר 1954.)
Helene Ehriander, 'Everyday and Exotic: Astrid Lindgren's Co-operation with Anna Riwkin-Brick,' in: Bettina Kümmerling-Meibauer and Astrid Surmatz (eds.), Beyond Pippi Longstocking: Intermedial and international aspects of Astrid Lindgren's works, New York: Routledge, 2011, pp. 155–172.
הערות שוליים

1 2  Barbara Lipman-Wulf, Eugenie Soderberg Collection: Introduction, Nordstjernan-Svea (Brooklyn, N.Y.), 110: 24 (June 17, 1982), באתר האוספים המיוחדים וארכיוני האוניברסיטה, אוניברסיטת סטוני ברוק (באנגלית).
↑  אירמה פולאק, הצלחה מיוחדת לספר על ארץ-ישראל בשוודיה, דבר, 29 באפריל 1949.
↑  חנה רבקין-בריק, דבר, מודעת אבל, 20 בדצמבר 1970.
↑  אנה ריבקין-בריק תוריש 50,000 צילומים לקרן-היסוד, דבר, 20 בפברואר 1969; את החתן והכלה צילמה בגן הילדים, מעריב, 22 בינואר 1971; אריאלה הראל, אמנות דוקומנטארית: (תערוכת צילומים מאת חנה ריבקין-בריק, מוזיאון ישראל), דבר, 2 ביוני 1972.
↑  אנה ריבקין, באתר הארכיון הציוני המרכזי.
↑  דבורית שרגל, כך עורכים בוויקיפדיה, בבלוג "ולווט אנדרגראונד", 11.12.2014.
↑  פרס על-שם חנה ריבקין-בריק, דבר, 11 ביוני 1973.
↑  ברכות לרגל 75 שנים לעיתון היהודי (שוודית)
↑  נטיעת יערות קהק"ל לכבוד עסקנים משוודיה, על המשמר, 30 במרץ 1952.
↑  יפה קרינקין, אלה קרי, הילדה מלפלאנד, על המשמר, 13 באוגוסט 1954, המשך.
↑  סיאה הילדה מאפריקה, דבר, 7 באוגוסט 1959.
↑  מ. משב, סיפורים לקטנים ולגדולים, מעריב, 14 באוגוסט 1970; הפעם – אתיופיה, דבר, 28 בספטמבר 1970.
↑  מאיר בראלי, ספר לילד | דירק הילד מהולנד, דבר, 14 באוגוסט 1970.
↑  נפתחו תערוכות פיסול וצילום במוזיאון: תערוכת תצלומים אמנותיים, דבר, 22 בנובמבר 1954; תערוכת פסלים וצילומים נפתחה במוזיאון תל-אביב, על המשמר, 22 בנובמבר 1954; ביקורת: בלה ברעם, ריתמוס החיים: בעין המצלמה, דבר, 10 בדצמבר 1954.
↑  ביקורת: רחל אנגל, מראות ברחבי עולם בעין העדשה, מעריב, טורים 1–2, 14 בפברואר 1969; מינה זיסלמן, תצלומי אנה ריבקין-בריק, דבר, טור 1, 21 בפברואר 1969.
↑  אריאלה הראל, אמנות דוקומנטארית: (תערוכת צילומים מאת חנה ריבקין-בריק ז"ל, מוזיאון ישראל), דבר, 2 ביוני 1972.
↑  איזה עולם קטן, באתר מוזיאון ישראל
↑  סמדר שילוני, לפגוש גיבורת ילדות: אני ונוריקו-סאן מיפן, באתר ynet, 3 בדצמבר 2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267174005171  PLWABN: 9810559845505606  BIBSYS: 90529672  BNE: XX1209500  BnF: cb14585350t (data)  CiNii: DA14628049  GND: 122190092  ISNI: 0000 0000 8362 5313  KulturNav: 71320d71-9571-4653-a7d8-8b30df48119c  LCCN: n50051031  LNB: 000013814  NLA: 35454457  NTA: 069043574  PIC: 268684  RERO: 02-A016259303  RKD: 379429  SELIBR: 87233  SNAC: w6gj8bnc  SUDOC: 085890804  Trove: 958688  ULAN: 500657212  VIAF: 19927248   WorldCat (עם VIAF): 19927248
טירימאס, מלך מוקדון

טירימאס (ביוונית: Τυρίμμας) היה מלכה השלישי של מוקדון, וככל הנראה בנו של קוינוס. הוא שלט בסוף המאה ה-8 לפנה"ס, אולם יש המפקפקים בקיומו ההיסטורי.
ביוגרפיה

טירימאס הוכתר כמלך מוקדון השלישי אחרי מותו של קוינוס. הדבר אינו מצוין במפורש במקורות, אולם ככל הנראה הוא היה בנו של קוינוס. בהנחה שהדבר נכון, הוא היה נצר למשפחה מיתולוגית למחצה שהתייחסה על הרקולס. על פי אוסביוס מקיסריה שלט טירימאס 43 שנים, ולאחר מכן ירש אותו פרדיקס הראשון.
לא נמצאו הוכחות היסטוריות לקיומם של טירימאס ושני המלכים שקדמו לו. פרדיקס הראשון הוא המלך המוקדוני הראשון שנחשב להיסטורי לחלוטין. גם הרודוטוס כותב שראשון מלכי מוקדון היה פרדיקס הראשון. ככל הנראה עליו הסתמך תוקידידס כאשר כתב שארכלאוס הראשון היה התשיעי במלכי מוקדון.
הערות שוליים

↑  פלוטרכוס, "חיי אלכסנדר", 2
↑  אוסביוס, "כרוניקה", 86
↑  הרודוטוס, ספר שמיני, 137
↑  Smith, Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, "Cara'nus", 1873
יוהאן, מלך בוהמיה

שלט האצולה של יוהאן
יוהאן העיוור או יאן העיוור (לוקסמבורגית: Jang de Blannen, גרמנית: Johann der Blinde von Luxemburg, צ'כית: Jan Lucemburský;‏ 10 באוגוסט 1296 – 26 באוגוסט 1346) היה רוזן לוקסמבורג. החל מ-1309 שימש כמלך בוהמיה, והיה גם המלך הטיטולארי של פולין החל מ-1310.
ביוגרפיה

יוהאן היה בנם הבכור של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומרגריט מבראבנט, בתם של יוהאן הראשון, דוכס בראבנט ומרגרט מפלנדריה, דוכסית בראבנט. הוא גדל בפריז והתחנך במוסדות לימוד צרפתיים, אך במקביל היה מעורב בפוליטיקה הגרמנית. ב-1310 נישא לאליזבת מבוהמיה, אחותו של וצלאב השלישי, מלך בוהמיה. הוא הפך למלך בוהמיה, לאחד משבעת הנסיכים הבוחרים של האימפריה הרומית הקדושה, ולטוען על הכתר של הונגריה ופולין כיורשו של ונצל השלישי. עם בחירתו של המלך לודוויג הרביעי ב-1314 הוא נכשל בניסיונו להפוך למלך הרומאים, בדומה לאביו.
יוהאן, שסבל מיחס עוין מצד האצולה הצ'כית, ויתר על השלטון בבוהמיה והחל לנדוד ברחבי אירופה. ידוע כי הוא שהה בלוקסמבורג ובחצר המלוכה הצרפתית. במסעותיו הגיע לשלזיה, פולין, ליטא, טירול, צפון איטליה, ואביניון האפיפיורית. הוא היה יריבו של מלך פולין ולדיסלב הראשון, ותמך באבירים הטבטוניים במהלך מלחמתם בפולין בין 1326 ל-1332. בהמשך לחם שוב בפולין, אולם לאחר מכן שכנע את המלך קזימיר השלישי, יורשו של ולדיסלב, לוותר על תביעותיו בשלזיה בתמורה לכך שהוא יוותר על תביעתו לכתר הפולני.
ב-1336 איבד יוהאן את ראייתו כתוצאה מדלקת עיניים, עת שהה בליטא. הוא טופל אצל הרופא גי דה שוליאק, אך הטיפול לא השפיע לטובה. עם פרוץ מלחמת מאה השנים ב-1337 הצטרף לצדו של המלך הצרפתי פיליפ השישי, ואף כיהן כמושל חבל לנגדוק בין נובמבר 1338 לנובמבר 1340. הוא נהרג בזמן שלחם לצד הצרפתים מול האנגלים בקרב קרסי. ההיסטוריון והמשורר הצרפתי ז'אן פרואסאר הותיר את התיעוד הבא של פעולותיו האחרונות של יוהאן:
אף על פי שהיה עיוור, כאשר הבין את מצב הקרב, אמר להם עליו: "היכן הוא הלורד קארל... בני?" עוזרו אמר לו: "אדוני, אנחנו לא יכולים לספר; אנחנו חושבים שהוא נלחם". אז הוא אמר: "רבותי, אתם אנשיי, בני לווייתי וחברי במסע הזה: אני זקוק לכך שתביאו אותי קדימה, על מנת שאוכל להכות בחרבי מכה ניצחת". הם אמרו שיבצעו את פקודתו, ועל מנת שלא יאבדו אותו במהלך הדרך, כולם קשרו את מושכות הרסנים של סוסיהם אחד אל השני לפני שהמלך השיג את מטרתו, וכך הם דהרו לעבר אויביהם. האציל קרל מבוהמיה שהיה בנו, הכתיר את עצמו למלך אלמיין וחשף את זרועותיו, בא במצב רוח מרומם לקרב; אך כאשר הוא ראה שהקרב נוטה כנגדו הוא נסוג, אינני יכול לומר לך באיזו דרך. אביו המלך שהה במקום כה קדמי והיכה מכה עזה בחרבו, כן עשה יותר מארבע, ולחם באומץ רב ביחד עם ידידיו; והם התקדמו למרחק כה רב, כך שכולם נהרגו, וביום הבא הם נמצאו ליד המלך, היכן שכל הסוסים היו קשורים זה אל זה.
לפי האגדה, לאחר הקרב, החליט אדוארד, הנסיך השחור, לאמץ את שלט האצולה האישי של יוהאן (זוג כנפיים שחורות) ואת המוטו האישי Ich dien ("אני משרת"), אך עם שינויים קלים. השלט והמוטו משמשים מאז כחלק מנוצות נסיך ויילס.
יורשו של יוהאן בבוהמיה היה בנו הבכור וצלאב, שמאוחר יותר הפך לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בלוקסמבורג ירש אותו בנו ונצל, שנולד לו מאשתו השנייה.
בתקופת שלטונו בלוקסמבורג החלה הבנייה של ביצורי העיר הראשונים.
משפחתו

בשנת 1310 התחתן יוהאן עם אליזבת מבוהמיה, בתם של וצלאב השני, מלך בוהמיה ויודית מהבסבורג, ממנה נולדו לו שבעה ילדים:
מרגרט מבוהמיה, דוכסית בוואריה (8 ביולי 1313 - 11 ביולי 1341 בפראג, התחתנה עם היינריך הארבעה עשר, דוכס בוואריה ב-12 באוגוסט 1328, בטקס שנערך בשטראובינג.
יוטה מבוהמיה (21 במאי 1315 - 11 בספטמבר 1349), התחתנה עם ז'אן השני, מלך צרפת ב-6 באוגוסט 1332.
קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (14 במאי 1316 - 29 בנובמבר 1378, מלך בוהמיה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה
אוטוקאר, נסיך בוהמיה (22 בנובמבר 1318 - 20 באפריל 1320).
יאן יינדז'יך, מרקיז מורביה (12 בפברואר 1322 - 12 בנובמבר 1375).
אנה מבוהמיה, דוכסית אוסטריה (1323 - 3 בספטמבר 1338), אחותה התאומה של אליזבת. התחתנה ב-16 בפברואר 1335 עם אוטו "העליז", דוכס אוסטריה.
אליזבת מבוהמיה (1323–1324), אחותה התאומה של אנה.
בדצמבר 1334 התחתן יוהאן עם ביאטריס מבורבון, מלכת בוהמיה, בתם של לואי הראשון, דוכס בורבון ומארי מאברנה, ממנה נולד לו בן אחד:
ונצל הראשון, דוכס לוקסמבורג (25 בפברואר 1337 בפראג - 7 בדצמבר 1383 בלוקסמבורג), דוכס לוקסמבורג ובראבנט.
ביאטריס מבורבון מלכת בוהמיה בבזיליקת סן-דני
יאו דפן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 ביולי 1972 Shucheng County, הרפובליקה העממית של סין 
 פטירה:  13 בנובמבר 2012 (בגיל 40) Shucheng County, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 
יאן דפן (בסינית מפושטת 姚德芬; ‏ 15 ביולי 1972 – 13 בנובמבר 2012) הייתה האישה הגבוהה בעולם בגובהה 2.34 מטר לפי שיאי גינס.
דפן סבלה מגיגנטיות הנגרמת מגידול יתר במוח ושקלה כ-200 קילוגרם.
יאו דפן סבלה מסיבוכים מרובים במהלך חיה כגון לחץ דם גבוה, מחלות לב, תת תזונה ואוסטיאופורוזיס. דפן התקשה לזוז ונאלצה להישאר במיטה כל יום. יאו דפן הלכה לעולמה ב-13 בנובמבר 2012.
הערות שוליים

1 2  Yao Defen Appeal, web.archive.org, ‏2008-05-09
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא סינים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יובל רון ואזרחי העתיד

יובל רון ואזרחי העתיד (Yuval Ron and Residents of the Future) הרכב פיוז'ן ישראלי מתקדם המשלב ג'אז עם רוק בצורה ייחודית, בהשראתם של יוצרים מוכרים מתחום הג'אז המודרני, פיוז'ן, רוק מתקדם, ושורשי מטאל, תוך הדגשה מתמדת של עושר הרמוני, תחכום קצבי, דיאלוגים בין המוזיקאים, ושימוש נרחב בכלי נגינה אלקטרונים וחשמליים.
אירועים עיקריים

בשנת 2004 הוציא ההרכב דיסק EP ראשון תחת השם Futuristic Worlds Under Construction.
באותה שנה הפיק ההרכב את סדרת המוזיקה המתקדמת הראשונה בישראל והגדולה ביותר עד כה Underground Progress Session אשר כללה מפגשים בין יוצרים בכל רחבי הארץ ושילבה רבים מהאומנים הבולטים בתחום. 
בשנת 2006 הופיע ההרכב לראשונה בחו"ל בפסטיבל הג'אז הבינלאומי של קלייפדה, בליטא.
באותה שנה גם הוציא ההרכב את ההופעה בפורמט וידאו חופשי להורדה. ניתן לצפות בהופעה במלואה באתר ההרכב, כקונספט חדש של תרבות שיתוף קבצים.
במרס 2007 הופיע ההרכב בפסטיבל הג'אז של אברדין, סקוטלנד, ובאירוע "חשיפה" בפסטיבל הג'אז של תיאטרון גבעתיים.
בחודש אוקטובר 2007 יצא ההרכב לסיבוב הופעות נרחב בניו זילנד והשתתף בין היתר בפסטיבל הג'אז הבינלאומי של קווינסטאון ובפסטיבל האמנויות של טאורנגה, לצד כיתות אמן והופעות נוספות. 
בקיץ 2008 המשיך ההרכב את סבבי ההופעות באירופה שכללו מספר פסטיבלי ג'אז בולטים במדינות הבלטיות וברוסיה.
בשנת 2009, לצד הופעות נוספות בפסטיבלים בצפון אמריקה ואירופה, יצא בחודש נובמבר אלבומו הרשמי הראשון, Residence Of The Future בחברת התקליטים האיטלקית Electromantic Music.
אלבומים

Residence Of The Future \ נובמבר 2009 \ Electromantic Music
חברי ההרכב

יובל רון - גיטרה וסינטי-גיטרה
אבירם גוטפריד - קלידים ולפטופים
יניב שלו - באס
יציב כספי - תופים
יוהנס מרטיני

| --- | --- |
 לידה:  1440 דוכסות בראבנט, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  1497 (בגיל 57 בערך) פרארה, מדינת האפיפיור 
 
יוהנס מרטיני (בפלמית: Johannes Martini; סביבות 1440–1497) היה מלחין מן האסכולה הפרנקו-פלמית בתקופת הרנסאנס.