stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליאו וינר
קריירה אקדמית

וינר היה פוליגלוט וידע יותר משלושים שפות. לפני שעסק בפילולוגיה למד רפואה והנדסה. בנוסף לכך רכש לו ידע נרחב בתחומים רבים נוספים. פרופסור קולידג' מאוניברסיטת הרווארד, באותו זמן, והתעניין מאוד ברוסיה ביקש מוינר להעביר קורס בתחילת 1896 על תרבות סלאבית והיה בכך לפרופסור האמריקאי הראשון לספרות ושפות סלאביות.
עם זאת, הפרויקט המחקרי הראשון של וינר היה בנושא יידיש. הוא מצא בספריית הרווארד כמה מאות ספרים ביידיש אבל לא חומר ביבליוגרפי ולא מדריך לספרות זאת. לשם כך הוא החליט לצאת למסע במזרח אירופה כדי להתוודע לשפה. בתחילה נסע לאנגליה ושם עבר על הספרים ביידיש בספרייה הבודליינית אך גילה שאין שם ספרות מודרנית. משם נסע לאמסטרדם וברלין אבל לא מצא ספרים ביידיש. תחנתו הבאה הייתה ורשה. בוורשה נפגש עם י"ל פרץ, יעקב דינזון, מרדכי ספקטור. בהיותו בסנקט פטרבורג קיבל מאברהם אליהו הרכבי מתנה של כ-1000 ספרים ביידיש מאוספו הפרטי. בביאליסטוק נפגש עם אברהם בר גוטלובר שהיה כבר קרוב ל-90. בקייב נפגש עם שלום עליכם ובאודסה קיבל מידע רב על ספרות יידיש ממנדלי מוכר ספרים, יצחק יואל לינצקי. כמו כן הוא נסע לרומניה וגליציה. הוא התחיל לכתוב את תולדות ספרות יידיש מיד עם חזרתו לארצות הברית.
לדעתו של וינר, שהושפעה ככל הנראה משיחותיו עם שלום עליכם לא הייתה ספרות יידיש מתפתחת אחרי הפריחה הראשונית אלמלא הסופות בנגב 1881–1882 ששינו את דעתם של הסופרים הצעירים ושכנעו אותם שאם הם רוצים להתקרב להמון העם הם צריכים לעבור ולכתוב ביידיש – שפת העם.
וינר סבר שספרות היידיש תעבור מהמרכז במזרח אירופה לאמריקה, בייחוד בשל ההגירה הגדולה באותן שנים. המשורר שאותו הוא העריך יותר מכל היה מוריס רוזנפלד והוא הציג אותו לעולם בכך שתרגם את שיריו ומאמריו לאנגלית.
וינר עסק גם בתרגום של ספרות רוסית לאנגלית. הוא תרגם 24 ספרים של טולסטוי לאנגלית. הוא גם כתב היסטוריה של הספרות הרוסית עד ימיו.
הוא כתב על נושאים שונים בפילולוגיה: "ההיסטוריה הפילולוגית של טבק באמריקה, ספר על פילולוגיה רומאנית וגרמאנית. וכן על נושאים שונים כמו על המאיה במקסיקו וכדומה.
בנו הוא נורברט וינר המתמטיקאי מייסד הקיברנטיקה.
חיבוריו

French Words in Wolfram Von Eschenbach. 1893.
Popular poetry of the Russian Jews. 1898.
The history of Yiddish literature in the nineteenth century. 1899.
The Ferrara Bible. 1900.
Anthology of Russian Literature from the Earliest Period to the Present Time. 1902 - 1903.
Gypsies as fortune-tellers and as blacksmiths. 1910.
Philological fallacies: one in romance, another in Germanic. 1914.
Commentary to the Germanic laws and mediaeval documents. 1915.
An Interpretation of the Russian People. 1915.
(with Josef Svatopluk Machar) (1916). Magdalen.
Contributions Toward a History of Arabico-Gothic Culture. 1917 - 1921.
Africa and the discovery of America. 1922.
The contemporary drama of Russia. 1924.
The philological history of "tobacco" in America. 1925.
Mayan and Mexican origins. 1926.
לקריאה נוספת

Leo Wiener, History of Yiddish literature in the nineteenth century. London: John C. Nimmo, 1899
הערות שוליים

↑  הקדמה לספרו The history of Yiddish literature in the nineteenth century, עמ' VII.
↑  מיכאל קרוטיקוב, פארווערטס, 29.1.2014.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463330805171  PLWABN: 9810531650805606  BIBSYS: 90574990  BnF: cb12869883z (data)  CiNii: DA09850296  GND: 117362697  ISNI: 0000 0001 1060 2732  LCCN: n50016211  NLA: 35606915  NTA: 067913091  SNAC: w6795q0p  SUDOC: 098024973  Trove: 1012798  VcBA: 495/369607  VIAF: 29462526   WorldCat (עם VIAF): 29462526
דגל סוריה

| --- | --- |

 כינוי:  דגל סוריה החופשית
 סוג הדגל:   דגל לאומי ודגל ימי לאומי
 קבלת מעמד רשמי:  8 בדצמבר 2024 
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור אופקי ירוק-לבן-שחור, במרכז שלושה כוכבים אדומים (צבעי הלאומיות הכלל-ערבית)
 גרסאות היסטוריות
 דגל ממלכת סוריה
 
   דגל לאומי ודגל ימי לאומי  היסטורי
 1920
 דגל המנדט הצרפתי על סוריה
 
   דגל מדיני ואזרחי  היסטורי
 דגל הרפובליקה הסורית
 
   דגל לאומי ודגל ימי לאומי  היסטורי
 1932–1958 1961–1963 2024–היום
 דגל הרפובליקה הערבית הסורית
 
   דגל לאומי ודגל ימי לאומי  היסטורי
 1963–1972
 דגל הפדרציה של הרפובליקות הערביות
 
   דגל לאומי ודגל ימי לאומי  היסטורי
 1972–1980
 דגל סוריה הבעת'ית
 
   דגל לאומי ודגל ימי לאומי  היסטורי
 1980–2024
 
דגל סוריה החופשית (בערבית: علم سوريا الحرة) הוא דגלה הלאומי דה פקטו של סוריה, מאז החלפת השלטון ב-2024. דגל זה מורכב משלושה פסים אופקיים בצבעי ירוק, לבן ושחור, ובמרכזו שלושה כוכבים בצבע אדום.
קודם לכן, משנת 1980 ועד נפילת משטר אל-אסד בדצמבר 2024, דגלה הלאומי של סוריה היה הדגל ששימש קודם לכן את הרפובליקה הערבית המאוחדת בשנים 1958–1961, דגל אשר מורכב משלושה פסים אופקיים בצבעי אדום, לבן ושחור, ובמרכזו שני כוכבים בצבע ירוק.
עיצוב הדגל

הדגל צבוע בצבעי הלאומיות הכלל-ערבית – הצבע הירוק מסמל את האסלאם והראשידון, הצבע האדום מסמל את דם השהיד, הצבע הלבן מסמל את שושלת בית אומיה והצבע השחור מסמל את שושלת בית עבאס.[דרושה הבהרה] בדגל הקודם, שני הכוכבים שבמרכז ייצגו במקור את סוריה ומצרים, שהיו חברות ברפובליקה הערבית המאוחדת. בדגל הנוכחי, שלושת הכוכבים האדומים מייצגים את חלקי סוריה השונים כאשר הכוכב הראשון מייצג את המחוזות ההיסטוריים חלב, דמשק ודיר א-זור, הכוכב השני מייצג את ג'בל א-דרוז והכוכב השלישי מייצג את אזור סנג'ק לטקיה.
היסטוריה

לאורך השנים השתנה הדגל הסורי מספר רב של פעמים. לראשונה עוצב הדגל הסורי בשנת 1920, כאשר ממלכת סוריה עמדה תחת שלטון ההאשמי. דגם זה אומץ מאוחר יותר על ידי ירדן. תחת שלטון המנדט הצרפתי השתנה עיצובו של הדגל בשנים 1925–1936 והוא נצבע בצבעי הרפובליקה הצרפתית – אדום, לבן וכחול. במקביל נעשה שימוש במספר דגלים נוספים למחוזות שונים במדינה. בשנת 1946, עם הכרזת העצמאות הרשמית של סוריה, השתנה הדגל פעם נוספת. בשנים 1958–1961, תחת שלטון הרפובליקה הערבית המאוחדת, אומץ דגם אחר שמאוחר יותר (בשנים 1980–2024) שימש גם כדגלה הלאומי של סוריה. עם התפרקות הרפובליקה הערבית המאוחדת שונה הדגל מחדש. לאחר עליית מפלגת הבעת' לשלטון השתנה עיצובו של הדגל מספר פעמים ב-1963 וב-1972 (עקב אישור איחוד הרפובליקות הערביות). ב-1980 אימצה סוריה מחדש את הדגם של דגל הרפובליקה הערבית המאוחדת. החל מראשית מלחמת האזרחים הסורית הניפו המורדים דגל עם שלושה כוכבים במקום שניים ועם נפילת משטר אסד ב-2024 החלו להניף את הדגל גם על מבני משטר.
ראו גם

סמל סוריה
המנון סוריה
הערות שוליים

↑  יאיר אמר, ‏המורדים הכריזו: זה דגל סוריה החדש, באתר "סרוגים", 8 בדצמבר 2024
| דגלי מדינות ערב |
| --- | --- | --- |
|  | דגל הליגה הערבית |  |
| דגלי המדינות | איחוד האמירויות הערביות •  אלג'יריה • בחריין • ירדן • כווית • לבנון • לוב •  מאוריטניה • מצרים • מרוקו • סודאן • סוריה • עומאן • עיראק • ערב הסעודית • קומרו • קטר • תוניסיה • תימן |  |
| ישויות מדיניות | רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית • הרשות הפלסטינית • סומלילנד |  |
| דגלי מדינות אסיה |
| --- | --- | --- |
| מדינות | אוזבקיסטן • אזרבייג'ן • איחוד האמירויות הערביות • אינדונזיה • איראן • אפגניסטן • ארמניה • בהוטן • בחריין • בנגלדש • ברוניי • גאורגיה • הודו • המלדיביים • הפיליפינים • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקיה • טורקמניסטן • יפן • ירדן • ישראל • כווית • לאוס • לבנון • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה • מצרים • נפאל • סוריה • סינגפור • סרי לנקה • עומאן • עיראק • ערב הסעודית • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קטר • קירגיזסטן • קמבודיה • קפריסין • רוסיה • תאילנד • תימן |  |
| שטחים תלויים | אבחזיה • אג'ריה • אי חג המולד • איי קוקוס • דרום אוסטיה • הונג קונג • הטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי • הרפובליקה הסינית • הרשות הפלסטינית • כורדיסטן • מקאו • צפון קפריסין |  |
אירופה • אפריקה • אסיה • אוקיאניה • אמריקה הצפונית • אמריקה הדרומית
ערך זה הוא קצרמרבנושא סמלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אדמונד ברק

| --- | --- |

ציור של ברק, בסביבות 1769
 לידה:  12 בינואר 1729 ממלכת אירלנד דבלין, ממלכת אירלנד
 פטירה:  9 ביולי 1797 (בגיל 68) ממלכת בריטניה הגדולה בקונספילד (אנ'), ממלכת בריטניה
 השקפה דתית:  Church of Ireland 
 מקום לימודים:  טריניטי קולג' 
 מוסדות:  אוניברסיטת גלאזגו 
 זרם:  שמרנות
 תחומי עניין:  אתיקה, פילוסופיה פוליטית, כלכלה
 עיסוק:  פוליטיקאי, סופר, פילוסוף, חוקר מדע המדינה 
 הושפע מ:  אריסטו, אפלטון, תומאס הובס, ג'ון לוק, ג'רמי בנת'ם, ג'יימס מיל
 השפיע על:  הרייט טיילור מיל, ישעיה ברלין, ג'ון רולס, קרל פופר, רוברט נוזיק
 מדינה:  ממלכת אירלנד 
 יצירות ידועות:  הרהורים על המהפכה בצרפת, A Philosophical Enquiry into the Origin of Our Ideas of the Sublime and Beautiful 
 בן או בת זוג:  Jane Mary Nugent 
 חתימה:   
 
אדמונד בֵּרְק (באנגלית: Edmund Burke‏; 12 בינואר 1729 - 9 ביולי 1797) היה מדינאי ופילוסוף מדיני ממוצא אירי. כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי.
ברק נודע כאחד ממבקריה החריפים ביותר של המהפכה הצרפתית. הוא נחשב למנהיג האינטלקטואלי העיקרי של הכוחות השמרניים-דתיים והאנטי מהפכניים באירופה, לפני ובעיקר אחרי המהפכה הצרפתית. עם זאת, הוא נבדל משאר ההוגים השמרנים של תקופתו בגישתו הפתוחה והייחודית, שכללה גם תפיסות ליברליות מסוימות, בעיקר בכל הקשור לדת.
בנוסף, ללא קשר למדינאות, ברק היה פילוסוף של האסתטיקה, וחיבורו: "חקירה פילוסופית אל תוך מקורותיהם של רעיונותנו אודות הנשגב והיפה" השפיע רבות על התנועה הרומנטית.
חייו

אדמונד ברק נולד בדבלין שבאירלנד לריצ'רד, משפטן אנגליקני, ולמרי (לבית נייגל) הקתולית. משפחתו הגיעה מרקע כלכלי של בעלי אחוזות (מעמד ה-gentry). ברק עצמו גדל כפרוטסטנטי והשתייך כל חייו לכנסייה האנגליקנית, אך הרקע הקתולי של משפחתו שימש למתנגדיו כחומר להכפשתו כתומך בסתר של הקתוליות. הוא התחנך בפנימיה בדבלין ולאחר מכן בטריניטי קולג' בעיר, שם סיים את לימודיו בשנת 1748.
ברק למד משפטים בלונדון. בשנת 1756 חיבר את ספרו הראשון שעסק בפילוסופיה, ובשנה לאחר מכן פרסם ספר נוסף. שני ספרים אלו זכו להערכה רבה ולביקורות אוהדות מצד הוגי דעות חשובים. בשנת 1758 התמנה לעורך "ספר השנה" (Annual Register), שנתון שסקר אירועים פוליטיים ברחבי העולם. בשנת 1765 נבחר לפרלמנט כנציג העיר בריסטול ובמשך כשלושים שנה המשיך בתפקיד זה. בנאום שנשא לאחר בחירתו, הצהיר כי ינהג "כנציג ולא כשליח", ובכך ביטא את עמדתו לפיה על חבר הפרלמנט להפעיל את שיקול דעתו, גם אם הדבר סותר את עמדתם של שולחיו. הוא השתייך לזרם הליברלי יותר בפוליטיקה הבריטית, הוויגים.
הגותו > תפיסה דתית ואתית

את דעותיו הפוליטיות מבסס ברק על מספר אמונות עמוקות, אשר במקורן הן דתיות ואתיות. ברק טען כי האדם במהותו הוא יצור דתי. הדת והאמונה הן צרכים טבעיים, הדת היא הערובה היחידה לנורמות אתיות ולשמירה על הסדר הציבורי. לשיטתו, אין כלל מוסרי שניתן לבסס ללא דת.
ברק היה מקורב לכלכלן אדם סמית. כמו ברק, סמית גיבה את רעיונותיו ואת התזות שלו במושגים דתיים, כמו "היד הנעלמה" – שמסדרת את הפעילות הכלכלית בשוק. ברק האמין בקיומה של אותה "יד נעלמה" גם בהיסטוריה. עם זאת, כבן תנועת ההשכלה, הוא ניסה להימנע משימוש במושגים דתיים. אם השתמש במילה "השגחה" הוא מיד הוסיף כי לא מדובר בהשגחה ישירה ואין טעם לנסות לדבר על האל במושגים אנושיים כפי שניסתה הכנסייה לעשות. על פי ברק האנושות מתפתחת על פי חוקי הטבע ולא על פי חוקים וגורמים חיצוניים או אלוהיים. תפיסתו של ברק רואה באדם יצור מוגבל מאוד מבחינת יכולתו לתפוס את המציאות, לנהל את ענייני החברה לפי יכולתו. ברק, כמו הכנסייה וכלל השמרנים רואה את האדם כחוטא או נופל מתמיד (Fallen) וזאת בעקבות "החטא הקדמון" שממשיך ללוות אותו. עוד טוען ברק שכל תפקידה של החברה איננו לתת לאדם זכויות טבעיות אלא להגן על האדם מפני עצמו ומפני חטאו. תפקידו של האדם אם כך אינו לממש זכויות טבעיות אלא חובות דתיות. ברק באופן כללי טוען שעוד לפני שמדברים על הזכויות צריך לדבר על החובות.
ברק טוען בנוסף, שהמאבק למען זכויות טבעיות וחופש הבחירה מסוגל גם לפגוע באדם, בסוף הפרק השני ברק מתאר סיטואציה של אדם הרוצה להתאבד, וברק שואל את הקורא, האם עלינו לאפשר לו להתאבד. כלומר, ברק מראה שאדם שידאג לחירות יאפשר לאותו אדם למות, לעומת זאת אדם שמאמין שאסור לאדם לפגוע בעצמו, ללא קשר לחירות וזכויות טבעיות, יציל את חייו.
לכן ישנה תועלת רבה לבטל את החירות, ולמנוע מהאדם לפגוע מעצמו, לפי אדמונד ברק.
הגותו > בין מסורת ושינוי

התזות והתפיסות של ברק בנוגע לחברה נובעות מתפיסת האדם כמוגבל וחוטא. מכאן הולך ברק צעד אחד קדימה - אומנם האדם מוגבל אבל החברה האנושית וההיסטוריה אינן מוגבלות. על כן, מה שנצבר במסורת, במנהגים, במוסכמות החברתיות ובחוקים הוא אמיתי נכון, והראוי יותר ועל כן יש להסתמך עליהם. באופן זה ברק מגיע למסקנה שהקריטריון האחד והיחיד להערכת תופעות אנושיות ולשיפוט שלהן, מבחינת המוסר, הצדק והתועלת הוא ההיסטוריה, והוא יוצא כנגד התובנה וההיגיון. ברק מסביר שלא ניתן להסתמך על  התבונה או ההיגיון הפרטי.
ברק טוען כנגד התבונה, ואומר שאינה מסוגלת, להראות איזה ממשל הוא הנכון או הראוי, ושעד היום, אנשים לא מסוגלים להסכים ביניהם איזה ממשל הוא הטוב ביותר. זאת למרות שם משתמשים בתבונה. כנגד ההיגיון הפרטי ברק מראה טיעון דומה, ומראה שהרעיון שבו אחד סומך על ההיגיון הפרטי שלו, למען מערכת ממשל משותפת, הוא בלתי אפשרי, מכיוון שבני אדם, הם מורכבים, לא בהכרח רציונליים אז לא בהכרח כדאי להכתיב להם חוקים הגיוניים, אם רוצים מערכת ממשל למען האדם עלינו ללמוד איפה הוא לא רציונלי על סמך הניסיון, מה שגורם לכך שמיותר  לתכנן את מערכת הממשל מן המקום (כלומר מיידית, ללא עזרת הניסיון, על סמך היקשים לוגיים) וכאן משתמע שבסוף לא נגיע למערכת מוסר שלמען האדם, אלא למערכת מוסר שמושכת את האדם למען חוקי ההיגיון, המנותקים מהיותו של האדם יצור שאינו בהכרח הגיוני.
לכן ברק טוען שיש לבנות את מערכת הממשל על הידע והניסיון המשותף המצטבר לאורך דורות, ולבנות את תוכנית הממשל על פי ההיסטוריה והניסיון כדי לקבוע מה נכון, מה צודק ומה וראוי.
התפיסה של ברק, במבט ראשון, אינה משאירה שום אפשרות לשינוי חברתי או פוליטי מכוון: בכל חברה חייבים לשמור על המסורות, המוסדות והמנהגים הקיימים ואין לשנות באופן מכוון את סדרי החברה. אך למעשה ברק מאמין כי כוחה האמיתי של החברה נובע מכך שהיא ניחנה ביכולתה לשנות את עצמה מתוך זיקה לבסיסיה הקיימים והקדומים. את טיעונו זה הוא מבסס בפרק הראשון של ספרו מחשבות על המהפכה בצרפת, ומדגים זאת באמצעות הבחנה מעמיקה בין המהפכה המהוללת בבריטניה לבין המהפכה הצרפתית שהתחוללה בתקופתו. לשיטתו הצליחה בריטניה להעביר שינויים מבורכים בתוכה מבלי למוטט שום חלק ממנה. לדוגמה, שושלת סטיוארט הודחה, אך המלוכה לא בוטלה. מעבר לכך
ברק מאמין ששינויים יכולים וצריכים לקרות כתגובה לשינויים הקורים במציאות המשתנה, אך    החוקים לא אמורים לשנות את החברה, אלא החוקים אמורים להגיב לשינוים בחברה מתוך מאגר החוקים הקיים.
התכונה החשובה ביותר בעיני ברק בכל משטר היא המתינות. התנאי העיקרי לשימור המתינות הוא ניגוד אינטרסים מובנה במשטר. ניתן לראות בכך המשך מודרני להגותו של פוליביוס על אודות הרפובליקה הרומית, המורכב ממלוכה דה פקטו (קונסולים), אריסטוקרטיה (סנאט) ודמוקרטיה (אספת העם). אותו מודל עתיק משתקף בממלכה המאוחדת בתקופתו של ברק - מלוכה, בית לורדים ובית נבחרים. בעיני ברק, מחיקת הזיקה לעבר הצרפתי ותפיסת השלטון על ידי המון שאינו בקי במלאכת השלטון היה שורש הטרור היעקוביני והאנרכיה ברחבי צרפת. הוא גם חזה מראש את עלייתו של נפוליאון, נוכח האנרכיה והעריצות שפשטו בצרפת בעשור האחרון של המאה השמונה עשרה.
הגותו > בין שמרנות לליברליזם

ברק זוהה כאינטלקטואל שמרני-דתי, אך עם זאת היה שונה מאוד מהזן השמרני המוכר בפוליטיקה האירופאית וייחד אותו ממד פתוח ובלתי אורתודוקסי. תרמה לכך עובדת היותו איש מדע מעידן הנאורות. ברק נחשב למנהיג האינטלקטואלי של הכוחות האנטי מהפכניים באירופה, לפני המהפכה הצרפתית ובעיקר אחריה. הוא ביקר את הליברליזם שהדגיש את חשיבות האדם כפרט, וטען כי לא ניתן לחשוב על האדם כדבר מופשט, אלא כחלק אינטגרלי ממשפחה, מעם, ממסורת ומהיסטוריה ארוכת שנים. זכויותיו של האדם במדינה אינן נובעות מ'זכויותיו הטבעיות', אלא מרצונה הנדיב של המדינה, המעניקה לו זכויות אלה כמתת חסד. יתרה מכך, זכויות אלו כרוכות בתרומתו של האדם לחברה ולמדינה. קרי, לאדם שתורם יותר לחברה מגיעות גם זכויות יתר.
ברק פיתח תזה פוליטית ייחודית והתנגד ל"ייצוג שווה והוגן" (Fair and Equal) כפי שדרשו רוסו ומשכילים אחרים בני התקופה וכפי שהמערכת הפרלמנטרית הבריטית הציגה את עצמה מאז המהפכה המהוללת, אלא ייצוג שיינתן לאנשים בעלי היכולת הגבוהה ביותר. הוא למעשה טען שעל חברי הפרלמנט להפסיק להיות כלי ביטוי לרחשי הציבור אותו הם מייצגים (כל חבר פרלמנט בריטי מייצג מחוז או עיר) ולפתח שיפוט פוליטי עצמאי. משום כך הציע לשנות את הרכב הפרלמנט, כך שייצג שכבות וקבוצות חברתיות, ולא אינדיבידואלים על בסיס אזורי.
הגותו > בין מונרכיה, אבסולוטיזם ודמוקרטיה

ברק האמין בחשיבותה של האריסטוקרטיה כאצולה טבעית. גם זאת בניגוד למשכילים בני התקופה כמו רוסו שטענו שלבני האדם זכות טבעית לשוויון כיוון שהחלוקה המעמדית נוגדת את 'כללי הטבע'. ברק טען כי הם טועים ושהתבוננות במציאות תלמד כי האנשים אינם שווים בכישוריהם. מבחינתו, מצב של עליונות אריסטוקרטית הוא מחויב המציאות. הוא דימה את החברה ל"בורסה", שבה כל אחד משקיע ומסתכן, מרוויח או מפסיד. ברק טען שמבחינה היסטורית האריסטוקרטיה היא המעמד שמרכז את האנשים הכי מוכשרים ובעלי היכולת הגבוהה ביותר. כמו כן טען ברק, שבהיסטוריה האנגלית הוכיחה האריסטוקרטיה את עצמה כמעמד שדואג לא רק לעצמו אלא גם לחברה כולה. הוא דמה בטיעונו זה למונטסקייה והאמין שבחברה המתוקנת יש מקום גם לאצילים שיתרכזו ב"גופי הביניים" וימתנו את האבסולוטיות (הכוח הפוליטי המוחלט) של המלך. ברק, כמו רבים מחבריו, תפס את הדמוקרטיה כשלטון לא מציאותי, ואת הפיאודליזם המסוים שבזכויות היתר לאצילים כדבר שיגן בצורה הטובה ביותר על ההמונים. שכבת בעלי האמצעים נתפשה כשכבה היחידה שמסוגלת לעמוד מול המלך ולהילחם על הזכויות של העם. לעמדותיו האנטי דמוקרטיות של ברק ניתן ביטוי מרכזי בהתנגדותו העיקשת להרחבת מעגל הבוחרים לפרלמנט הבריטי.
הגותו > על היפה, הנשגב והאסתטי

בספרו: חקירה פילוסופית אל תוך מקורותיהם של רעיונותנו אודות הנשגב והיפה". ברק מנסה לאפיין את החפצים שאותם אנו מחשיבים כיפים ומוצא כי אלו הם דברים עדינים חלקים ומושכים. מאידך, דברים שאנחנו מחשיבים כ"נשגבים" מאופיינים בתור גדולים ומטילים מעט יראה.
חפץ אומנות או פרח, יכולים להיות יפים, אבל נוף צוקים דרמטי, ומפל מים הם נשגבים. תנועת הרומנטיקה הושפעה  מרעינותיו של אדמונד ברק.
עמדתו ביחס למהפכה האמריקנית ולמהפכה הצרפתית > המהפכה האמריקנית

ברק מצדיק את מלחמת העצמאות האמריקנית כנגד מלכו ג'ורג' השלישי וזאת מנימוקים שמרניים-מתונים. ברק טוען שהניסיון של האנגלים לכפות על המתיישבים ביבשת אמריקה את המסורות ובעיקר את המסים הוא ניסיון לא יעיל, ואף יותר מכך – חוטא. ברק טוען שהמלך האנגלי מתעלם מכך שלמתיישבים האמריקניים יש כבר מסורת משלהם והתפתחה שם חברה שעקב תנאיה הייחודיים היא שונה ואיננה חלק מהחברה האנגלית. ההיסטוריון הבריטי קלייב אמזלי טוען שתמיכתו של ברק בהתקוממות האמריקנית "נבעה מאמונתו שהאמריקנים לוחמים למען זכויות חוקתיות מסורתיות" שהמלך האנגלי פגע בהן.
עמדתו ביחס למהפכה האמריקנית ולמהפכה הצרפתית > המהפכה הצרפתית

את עמדתו בהקשר למהפכה הצרפתית של 1789, ניסח ברק בספר "הרהורים על המהפכה בצרפת" (Reflections on the Revolution in France) שהוא בין החיבורים הפוליטיים החשובים ביותר של ההגות השמרנית. ניתן לומר שהמהפכה הצרפתית הייתה ההפך הגמור מדעותיו של ברק שכן העקרונות של שוויון, ביטול הפיאודליזם והפריבילגיות המעמדתיות ובוודאי של דמוקרטיה וריבונות העם, שהם בבסיס המהפכה הצרפתית עומדים בניגוד לדעותיו ועקרונותיו. החיבור התקבל באהדה אצל השמרנים והריאקציונים ובבוז מוחלט ובכעס רב אצל המהפכנים.
הרקע להתנגדות הנחרצת של ברק למהפכה הוא הפחד הגדול שעוררה התקוממות ההמונים על הבסטיליה - היא הייתה התקוממות עממית נגד המונרכיה (השלטון המלוכני) שהייתה צורת השלטון המרכזית בכל אירופה. באנגליה המלוכה הייתה רעועה עוד יותר מכיוון שהיא הייתה מלוכה חוקתית והתעורר חשש להפיכה באנגליה. אנגלים רבים כמו האירופאים בכלל נתפסו לרעיונות הרדיקליים של המהפכנים הצרפתיים והחלו להפיץ את רעיונותיהם באנגליה.
עוד הוא טוען שלמהפכה הצרפתית אחראים המשכילים, שהיו תלושים מהחברה הצרפתית האמיתית, לדעתו. בכך דומה ברק לשמרנים רבים אחרים שטוענים שבסיס המהפכה הוא בדעותיהם של המשכילים (ראו לדוגמה זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם). הוא הלך צעד אחד קדימה כשטען שהמשכילים התפתו לחשוב שהם בהגיונם ובמושגי האמת והצדק שפיתחו, מבינים יותר טוב מה חשוב ומה ראוי לעם הצרפתי מאשר האמת ההיסטורית.
ברק טען שהחברה והמדינה בנויות על העבר והמסורת והמהפכה הצרפתית מנסה להקים חברה באופן מלאכותי על בסיס רעיונות בלבד ולכן סופה לכישלון.
ברק היווה בר פלוגתא של תומאס פיין, אשר כתב ספרון ביקורת על "הרהורים על המהפכה בצרפת", בו ניסה לגונן על המהפכה הצרפתית מביקורתו של ברק.
עמדתו ביחס למהפכה האמריקנית ולמהפכה הצרפתית > ההבדל בין המהפכות

טענתו העיקרית הייתה שבניגוד למהפכה האמריקנית ולהתקוממות של תושבי אירלנד, שבשתיהן תמך, התקוממו המהפכנים בצרפת כנגד החברה וההיסטוריה של צרפת. ברק רואה הבדל גדול בין האמריקנים שרוצים להשתחרר משלטון זר לבין מהפכנים הצרפתיים שרוצים להשתחרר מהמסורת הצרפתית.
השפעה

השפעתו המרכזית של ברק היא בעקבות חיבור הספר "הרהורים על המהפכה בצרפת", השפעת הספר הייתה עצומה ורבים מייחסים לו את מניעת התפשטות הרעיונות המהפכניים לתוך אנגליה. בעקבות ברק קמו הוגי דעות גם בצרפת עצמה שהחלו לתהות האם המהפכה הייתה חיונית ומוצדקת.
תרומה נוספת של התזות של ברק הן לעקרון הלאומיות כמסגרת הנורמלית והטבעית לחברה, שפותח מתוך תורתו, אם כי יש לציין שברק לא התייחס למושג זה מפורשות.
עוד בהשפעתו של ברק התפתחה מסורת ליברלית-שמרנית שרואה כדרך הראויה את הרפורמה ולא המהפכה.
לקריאה נוספת

מחשבות על המהפכה בצרפת, תרגם לעברית: אהרן אמיר, עם מבוא מאת יורם ברונובסקי, הוצאת שלם, 1999.
יובל לוין, הפולמוס הגדול - כיצד החלה מלחמת הרעיונות בין הימין לשמאל, תרגם מאנגלית אביעד שטיר; הוצאת שלם, 2018.
ההשתלטות על הבסטיליה במהלך המהפכה הצרפתית, 14 ביולי 1789. ציורו של ז'אן-פייר הואל, 1789.
עוצבת התקומה

| --- | --- |

סמל היחידה
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 שיוך:   צה"ל  חיל התותחנים
 סוג:  חטיבת אש
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1970–הווה (כ־55 שנים)
 מלחמות:    מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים   מלחמת לבנון הראשונה מלחמת חרבות ברזל
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  תותח מתנייע M-109 "דורס" מנתץ
 פיקוד
 יחידת אם:  עוצבת המפץ עוצבת המפץ
 יחידות בת:  גדוד רקטי 412   גדוד אש 7042   גדוד אש 9238   גדוד אש 9242
 דרגת המפקד:    אלוף-משנה
 מפקדים:  מפקדי החטיבה
עוצבת התקומה (חטיבת האש 213, בעבר אגד ארטילרי 9222) היא חטיבת אש הכפופה לעוצבת המפץ, אוגדת מילואים זירתית בצה"ל.
היסטוריה

במלחמת ששת הימים פעל אגד 213 כאגד הארטילרי של אוגדה 38 והופעל בצורה מתוכננת בקרב אום-כתף. האגד הוקם כאגד קבוע ב-1970 והוכפף לעוצבת המפץ. האגד כלל בתחילת פעילותו שני גדודי תומ"תים M-50, גדוד תותחים נגררים, גדוד מרגמות 120 מ"מ וגדוד מכמ"ת 160 מ"מ.
במסגרת הקמת אוגדה 146 כאוגדה קבועה במהלך 1973, השתתף האגד באימון האוגדה. ימ"ח האגד מוקם באזור נווה יעקב מצפון לירושלים, ושניים מגדודיו קלטו את התומ"תים החדישים M-109.
במלחמת יום הכיפורים גויס האגד בפיקודו של דניאל אבידר, ויחידותיו יצאו על זחלים לשטחי ההערכות בפאתי רמת הגולן. כוחות האגד לחמו בקרבות הבלימה וההבקעה ברמת הגולן ולאחר מכן עברו לחזית המצרית.
לאחר המלחמה קיבל האגד את השם עוצבת התקומה ואת המספר 9222.
במלחמת לבנון הראשונה גויס האגד בפיקודו של עודד צ'ופ ותפס את גזרת רמת הגולן בכוננות מול צבא סוריה. גדוד המכמ"ת של האגד צורף לכוחות הלוחמים בלבנון.
בשנת 2015, כחלק מתר"ש "גדעון" באגד נסגרו גדודי ה"רוכב", גדוד 7115 וגדוד 7097. ונקלט גדוד "דורס" 7042. באותה שנה, האגד ביצע הסבה מלאה ל"דורס" לשני גדודים נוספים: 9242 ו-9238.
בשנת 2016 האגד קלט את גדוד המנתץ 412 ואת גדוד חמ"מ 7134.
בשנת 2019 אורגן האגד מחדש כחטיבת אש. מרכז האש האוגדתי אוחד עם מפקדת הסגן ומפקדת החטיבה בנויה משלושה קרונות. קרון פיקוד, קרון תקיפה וקרון שליטה.
במלחמת חרבות ברזל גויסה החטיבה בפיקודו של אל"ם עידן ברנשטיין, והגדודים נעו על זחלים לעמדותיהם. גדוד 9238 סופח לאגד ארטילרי 7338 (עוצבת אדירים) ובמקומו קיבלה החטיבה את גדוד 9260 מחטיבת האש 282.
גדוד 7042, בפיקודו של סא"ל יונדב הורוביץ סייע לחטיבה 300. גדוד 9242, בפיקודו של סא"ל נתי בירנבוים וגדוד 9260, בפיקודו של סא"ל יאיר שימל סייעו לחטיבת המילואים בגזרה המערבית ולמכלול האש האוגדתי.
בהמשך השנה גויסו גדודים 7042, 9242 ו-412 למשימת הגנה בחטמ"ר מנשה וגדוד 9238 גויס לסייע לאוגדה 146 בתמרון הקרקעי בדרום לבנון.
מפקדי עוצבת התקומה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
| שם | תקופת כהונה | הערות |
| --- | --- | --- |
| יעקב עקנין |  | מפקד העוצבה במלחמת ששת הימים |
| חיים ירקוני | 1970 | לימים סגן הקתמ"ר |
| אלי עשת | 1970 - 1973 | לימים ראש אגף משאבי אנוש של משטרת ישראל |
| דניאל אבידר (פיינשטיין) | 1973 - 1975 | מפקד העוצבה במלחמת יום הכיפורים |
| דוד ירקוני | 1975 - 1979 |  |
| אורי מנוס | 1979 - 1980 | לימים נציב כבאות והצלה |
| עודד צ'ופ |  | מפקד העוצבה במלחמת לבנון הראשונה |
דוד שגב: 
צחי גנור: 
שמואל וייס: 
| שרי שאנן |  | לימים נספח צה"ל בשוויץ |
עטר דגן: 
יוסי שר: 
| דוד סויסה |  | לימים קצין תותחנים ראשי |
| תמיר היזמי |  | לימים מפקד עוצבת קלע דוד |
| שרון סספורטס |  | לימים מפקד עוצבת גולן |
דורון זוננשיין: 
ארז ברגמן: 
| חיים רבינוביץ | 2016 - 2018 |  |
| איתמר לסרי | 2018 - 2020 | הוביל את ארגון האגד כחטיבת אש. לימים מפקד עוצבת קלע דוד, רח"ט תוה"ד |
| שגיא פינק | 2020 - 2022 | לימים נספח צה"ל בצרפת |
| עידן ברנשטיין | 2022 - | מפקד העוצבה במלחמת חרבות ברזל |
מבנה החטיבה > גדוד 412

גדוד רקטי כבד (משגר מנתץ).
הגדוד עבר לחטיבה בשנת 2016. בסיס הגדוד היה במחנה תבור.
במלחמת יום הכיפורים הפגיז הגדוד את שדה התעופה של דמשק.