stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרלין סטאצמן

מרלין אנדרו סטאצמן (באנגלית: Marlin Andrew Stutzman; נולד ב-31 באוגוסט 1976) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת אינדיאנה, מאז ינואר 2025. הוא ייצג בעבר את המחוז גם בשנים 2010–2017. טרם היבחרו לקונגרס היה חבר בית הנבחרים של אינדיאנה בשנים 2003–2009 וחבר הסנאט של אינדיאנה מ-2009 עד 2010. בשנה זו התמודד בפריימריז הרפובליקני לסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד לסנאטור לשעבר דן קואטס.
ביוגרפיה

סטאצמן הוא דור רביעי למשפחת חקלאים מאינדיאנה, וגדל בחווה חקלאית השוכנת במחוז סנט ג'וזף שבמישיגן ובמחוז לגרנג' שבאינדיאנה. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון הנוצרי "לייק אראה" בעיר סטורג'יס שבמישיגן בשנת 1994. ב-1999 למד במכללה הקהילתית גלן אוקס, ולאחר מכן למד באוניברסיטת טריין, אך לא סיים את לימודיו באף אחת מהן. יחד עם אביו, אלברט, הוא ניהל את החברה "Stutzman Farms", המפעילה חווה בגודל 4,000 אקר באזור מישיאנה. בנוסף, הוא הבעלים של חברת "Stutzman Farms Trucking".
סטאצמן נבחר לראשונה לבית הנבחרים של אינדיאנה בשנת 2002 בגיל 26, והיה החבר הצעיר ביותר בבית המחוקקים עד לשנת 2006. ב-2009 נבחר לסנאט של אינדיאנה, שם ייצג את מחוז הבחירה ה-13. בשנת 2010 התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית בניסיון להחליף את הסנאטור הפורש אוון ביי, אך הפסיד בבחירות המקדימות לסנאטור לשעבר דן קואטס.
במאי 2010 התפטר מתפקידו מארק סאודר, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של אינדיאנה, לאחר שהודה בקיום פרשת אהבים עם עוזרת בסגל שלו. מכיוון שסאודר התפטר לאחר שנבחר בבחירות המקדימות לייצג את המפלגה בבחירות הכלליות ב-2010, התכנסו הרפובליקנים במחוז הקונגרס השלישי בעיר קולומביה סיטי כדי לבחור לו מחליף. סטאצמן נבחר בסיבוב השני. אחרי שניצח בבחירות הכלליות הוא הושבע לתפקידו בנובמבר 2010.
עם כניסתו לבית הנבחרים חתם על התחייבות להתנגד לכל חקיקה נגד התחממות גלובאלית שתגרור העלאה במסים, בחסות הארגון אמריקאים למען שגשוג. הוא התנגד לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. סטאצמן תמך בהצעת חוק שחייבה את נשיא ארצות הברית ברק אובמה להגיש את פרטי הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית לבחינת הקונגרס. ב-19 בנובמבר 2015 הצטרף ל-241 רפובליקנים ו-47 דמוקרטים בתמיכה בחקיקה שהפעילה תהליכי סינון נוספים לפליטים מעיראק וסוריה שהגישו בקשה להגר לארצות הברית.
ב-9 במאי 2015 הודיע כי יתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה, במקומו של הסנאטור דן קואטס שפרש מתפקידו. בבחירות המקדימות הפסיד לחבר בית הנבחרים טוד יאנג, ונותר קירח מכאן ומכאן כאשר הפסיד הן את המועמדות הרפובליקנית לסנאט והן מושבו בבית הנבחרים. ב-2024 בחר להתמודד מחדש למושבו בבית הנבחרים לאחר שג'ים בנקס התמודד וניצח בבחירות לסנאט, ונבחר מחדש ביום הבחירות הכלליות.
הערות שוליים

↑  FINAL VOTE RESULTS FOR ROLL CALL 226, באתר מזכיר בית הנבחרים של ארצות הברית (באנגלית)
↑  מרלין סטאצמן, באתר Balloutpedia (באנגלית)
↑  אמילי דאונרד, Stutzman returns to Congress after solid Indiana win, באתר Indiana Capital Chronicle‏, 5 בנובמבר 2024 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  US Congress: S001188
גשר ארקול

| --- | --- |

גשר ארקול
 מידע כללי
 סוג:  גשר קשת
 על שם:  קרב גשר ארקול 
 כתובת:  Rue d'Arcole
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1854–1856 (כשנתיים)
 תאריך פתיחה רשמי:  גשר ראשון: 21 בדצמבר 1828 גשר שני: 1856
 חומרי בנייה:  ברזל מחושל
 יוצר:  גשר ראשון: מרק סגווין (אנ') גשר שני: אלפונס אודרי וניקולאס קדיאט
 אדריכל:  Charles Alfred Oppermann, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מידות
 אורך:  80 מטר
 רוחב:  20 מטר
 גובה:  20 מטר
 
 קואורדינטות:  48°51′20″N 2°21′02″E﻿ / ﻿48.855453°N 2.35055°E﻿ / 48.855453; 2.35055
 he (למפת פריז מוגדלת) גשר ארקול(למפת פריז רגילה) גשר ארקול
 
גשר ארקול (בצרפתית: Pont d'Arcole) הוא גשר קשת בודדת ממתכת שנבנה במאה ה-19 מעל נהר הסן, המחבר את האי איל דה לה סיטה לכיכר העירייה של פריז. הגשר הראשון שנבנה בוסס על שתי קשתות, ולאחר כמה שנים הוחלף בגשר מתכת על קשת אחת.
ההיסטוריה של הגשר

הצורך לחבר את כיכר העירייה של פריז לאי איל דה לה סיטה התעורר כבר בתחילת המאה ה-19. ב-1828 הוחלט לבנות גשר במקום והמיזם נמסר לתכנונו של המהנדס מרק סגווין (אנ'). סגווין תכנן מעל הסן גשר תלוי להולכי רגל, עם שני מסלולים ברוחב 6 מטר כל אחד. הגשר נתמך על ידי אי מלאכותי שנבנה באמצע הנהר.
לאחר בנייתו נקרא הגשר בשם "גשר בית העירייה" (Pont de l'Hôtel-de-Ville) ולאחר שנתיים שונה שמו ל"גשר ארקול".
עם התגברות נפח תנועת המכוניות[דרושה הבהרה] שהגיעו לבית העירייה עלה הצורך בבניית גשר חדש. ב-1854 נמסרה עבודת תכנון הגשר החדש למהנדסים אלפונס אודרי (Alphonse Oudry) ושותפו ניקולאס קדיאט (Nicolas Cadiat). גשר המתכת החלופי שתכננו השניים היה הראשון בגשרי פריז שנבנה ללא תמיכה במרכזו. מתכנני הגשר השיגו זאת על ידי שימוש בברזל מחושל, החזק יותר מהברזל היצוק שהיה הנפוץ יותר בצרפת לבניית גשרים. גם מבנה הקשת הנמוך היה חדשני בעקבות שמוש במסבכים שחיזקו את מבנה הגשר. זמן בניית הגשר היה כשלושה חודשים והוא נחנך ב-1856.
ב-1888 חלה תזוזה בגשר והעירייה נדרשה לבצע בו תיקון מקיף.
באוגוסט 1944, במהלך שחרור פריז, עברו על הגשר כוחות  דיוויזיית השריון השנייה של צרפת בדרכם לכיבוש בית העירייה.
ב-1994 ביצעה עיריית פריז שיפוץ מקיף בגשר שכלל חיזוק, אטימה וצביעה. הפרויקט הסתיים ב-1995.
שם הגשר

קיימות שתי גרסאות למקור שם הגשר:
גרסה אחת קושרת את שם הגשר לקרב ארקול (אנ') שהתחולל ב-1796 בצפון איטליה כחלק מקרבות צרפת כנגד הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה. בקרב זה הוביל נפוליאון בונפרטה, באופן אישי, את צבא צרפת כנגד צבאה של ממלכת הבסבורג תוך שהוא נושא את דגל צרפת בראש כוחותיו. לב המערכה היה קרב על גשר ארקול מדרום לורונה והניצחון הצרפתי במערכה הביא להנצחת הקרב בגשר בפריז.
גרסה אחרת טוענת שהגשר נקרא על שם מורד רפובליקני שהשתתף במהפכת יולי 1830. לפי גרסה זו, רץ אותו מורד להניף את דגל צרפת על הגשר ונורה, ומילותיו האחרונות היו "זכרו שקוראים לי ארקול".
מנעולי האהבה

כמו בגשרים נוספים הקיימים בלב פריז, גם מעקותיו של גשר ארקול משמשים לתליית "מנעולי אהבה".
גלריה

תחריט אבן של הגשר הראשון, התלוי, מ-1842. ניכר בציור המגדל שנבנה באמצע הנהר כדי להחזיק את הגשר
צילום (צבוע) של הגשר השני מ-1900-1890. ברקע כיכר העירייה של פריז
מבט מקרוב על מסבכי הגשר
מנעולי האהבה בגשר ארקול
ביאורים

↑  היקף התנועה התגבר במיוחד לאחר הרחבת והארכת רחוב ריבולי שהיה דרך הגישה העיקרית לבית העירייה
↑  אודרי התמחה בתכנון גשרים במסגרת עבודתו בחברת "הנדסת גשרים ודרכים" (Ingénieur des Ponts et Chaussées)
נתן גרדי

| --- | --- |

מטה השירות הדתי, מימין לשמאל: מיכאל ליברמן (צור), משה אביטל, יחזקאל אריאלי, נתן גרדי, שמעון כץ, אסתר לב, יצחק מאיר; עומד - יחזקאל ליפשיץ.
 לידה:  1901 י' בתמוז תרס"א מיר, רוסיה הלבנה 
 פטירה:  2 במאי 1980 (בגיל 79 בערך) ט"ז באייר תש"מ פתח תקווה
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  ?–1980 
 השתייכות:  ציונות דתית
 צאצאים:  דינה הכהן 
 
 פרסים והוקרה:  פרס שפירא (1973) 
 
נתן נטע גרדי (גורודזייסקי; י' בתמוז תרס"א, 1901, מיר, רוסיה הלבנה – ט"ז באייר תש"מ, 2 במאי 1980, פתח תקווה, ישראל) היה פעיל ציבור ציוני ואיש הפועל המזרחי וההתיישבות הדתית. במשך תקופה קצרה ב-1948 עמד בראש המחלקה לענייני דת בצה"ל ("השירות הדתי"), עד שזו נטמעה ברבנות הצבאית הראשית.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1901 בעיירה מיר שברוסיה הלבנה, בנם של גרשון וגיטל גורודזייסקי. בנערותו למד בישיבת מיר ובשנת 1919 החל בפעילות ציבורית כחלוץ הדתי היחיד בתנועת החלוץ שהקים יוסף טרומפלדור, ובאמצעות התנועה עלה לארץ ישראל. בישראל נמנה עם מקימי איגוד הפועל המזרחי בשנים 1921-22, ולאחר מכן שימש כחבר במרכז ובוועד הפועל של התנועה. בשנת 1923 היה שותף בהקמת היישוב כפר חיטים, עד שהישוב ננטש בעקבות מאורעות תרפ"ט. לאחר מכן היה שותף בהקמת כפר אברהם וכן שימש כיושב ראש ועד המושב. בנוסף היה חבר מזכירות איגוד המושבים של הפועל המזרחי ורכז תרבות וכן ערך את הביטאון "מענית". במהלך שנים אלה דחף לעלייה והתיישבות בישראל, והיה פעיל בהנהלת הארגון העולמי "תורה ועבודה". גרדי ייחס חשיבות רבה לחקלאות וכתב: ”מהימים הראשונים להיווסדו של 'הפועל המזרחי' היו החברים המייסדים חדורים שאיפה עזה לבנות חייהם החדשים בארץ ישראל בהתיישבות חקלאית.” (פרקי חיים של חלוץ דתי, עמ' 124). בתקופת השפל הגדול בסוף שנות ה-30 פעל לעידוד תעסוקה ועזרה לנזקקים, וראה בזה יסוד מרכזי בבניית החברה הישראלית: ”...בנין חברה חדשה על יסודות של צדק ויושר סוציאלי והליכות עולם של תורה ומצוות.” ("השאיפה להתיישבות חקלאית בארץ", ספר הציונות הדתית, חלק ב', עמ' 151)
במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה ניהל את "לשכת הקשר" עם החיילים הדתיים שבצבא הבריטי, שבין השאר פרסמה את ה"איגרת לחייל הדתי". עם קום מדינת ישראל הוא הקים וניהל את המחלקה לענייני דת בצה"ל. לאחר מכן מונה לראש "השירות הדתי", שמטרותיו הראשיות היו סיפוק צורכי דת ושמירת שבת וכשרות, אך הוא לא היווה גוף רבני. בראשית דרכו סבל השירות מבעיות תקציביות משמעותיות, וגרדי מימן בחלק מהזמן את המשכורות מכיסו הפרטי. בשלב מסוים גרדי התפטר בעקבות חוסר התחשבות בשירות מצד רשויות הצבא, אך חזר בו לאחר שהיחס שופר. אופיו של השירות כגוף שאינו רבני עורר התנגדויות. מחד אמנם הפיקוד העליון של צה"ל לא היה מעוניין ברבנות צבאית, אולם בעקבות לחצים של הרבנות הראשית לישראל מונה הרב שלמה גורן לרב הצבאי הראשי, כשבמקביל המשיך לפעול השירות הדתי. דיי מהר אי ההסכמות ששררו בין גורן וגרדי לא אפשרו את קיום שני הגופים, גרדי התפטר והשירות הדתי התמזג לתוך הרבנות הצבאית הראשית.
גרדי סבר שיש להעניק פטור משירות צבאי לתלמידי ישיבות, וכתב על-כך:
אי דחיית גיוסם יש בה משום סיכון של ביטול הישיבות, המוקדשות רק ללימוד תורה. ולביטול אותו החלק מהעם, שצריך להקדיש את עצמו רק לתורה. יודע אני: קשה מאד להסביר את זה לאדם, שאינו בן תורה ושלא למד בישיבה ואינו יודע את המנטליות של עולם הישיבות או לבן אדם, שאינו מעריך בכלל את לימוד התורה כערך חיוני לעם ישראל, שבלעדו אין לו קיום. מתוך כך מעורר כ"כ הרבה מרירות ורוגז בין החוגים החילוניים בארץ.
גרדי כתב ספר זיכרונות בשם "פרקי חיים של חלוץ דתי" (שני כרכים, 1973–1979), המשמש כמקור היסטורי לתנועת החלוצים הדתיים. כרך א' של הספר זיכה אותו ב-1973 בפרס שפירא.
הוא עסק בניהול עבודות בנייה בחברת "הבונה".
גרדי נישא ב-1927 לאידה לבית לבקובסקי (שהייתה מראשונות החברות ב"החלוץ המזרחי" בפולין). היה אב לארבע בנות.
בתו דינה נישאה לידעיה הכהן (הוריהם של האלוף גרשון הכהן והרב רא"ם הכהן), בתו שלומית נישאה לרב ישראל רוזן.
עם פטירתו הועבר הארכיון שלו לרשות אוניברסיטת בר-אילן. הוא נקבר בבית הקברות סגולה.
זיכרונותיו

פרקי חיים של חלוץ דתי: ממייסדי הפועל המזרחי וההתיישבות הדתית בא"י; ערך והביא לדפוס פנחס פרבר, 2 כרכים, תל אביב: המחלקה להסברה בכתב של המפלגה הדתית לאומית המזרחי – הפועל המזרחי, תשל"ג–תשל"ט. (כרך ב' ראה אור בהוצאת המחבר ובסיוע "יד שפירא" ומוסדות התנועה להנצחת זכרו של השר ח"מ שפירא וקרן מרים עמינח) (זיכרונות עד 1949)
הערות שוליים

↑  "פרס שפירא" – למשוררת זלדה ולנתן גרדי, מעריב, 20 באפריל 1973.
↑  נתן גרדי באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007290739705171  ISNI: 0000 0000 2358 0811  LCCN: n81048210  VIAF: 67783834   WorldCat (עם VIAF): 67783834 
שמירה בכפר חיטים, נתן גרדי משמאל
החריש הראשון בעלייה לכפר חיטים, תרפ"ד, גרדי שני מימין
נפילת הבסטיליה

ההשתלטות על הבסטיליה ב-14 ביולי 1789, ציור מאת ז'אן-פייר-לואי-לורן הואל
נפילת הבסטיליה, שהתרחשה ב-14 ביולי 1789, הייתה התפתחות מכרעת במהלך המהפכה הצרפתית, ובהמשך שימשה כסמל המהפכה. למרות העובדה שבזמן כיבושה היו כלואים בבסטיליה רק שבעה אסירים, שימש בית הכלא המפורסם כסמל השלטון, ולכן כיבושה על ידי המהפכנים היה אות הפתיחה של מרד גלוי נגד המלך. האירוע מצוין עד היום בחגיגות במסגרת יום הבסטיליה ויום זה הוא חג לאומי בצרפת.
הרקע

במהלך שלטונו של המלך לואי ה-16 צרפת הייתה נתונה במשבר כלכלי חריף, אשר כרסם בחוסנה מזה עשרות שנים. לקראת סוף המאה ה-18, המשבר היה חריף עד כדי כך, שלא היה מנוס מרפורמות מרחיקות לכת במערכת גביית המס ורפורמות כלכליות וחברתיות נוספות. על מנת לטפל במשבר כונסה ב-5 במאי 1789 אספת המעמדות, הגוף המייצג את המעמדות השונים בצרפת. מאז 1614 פעולתה נבלמה על ידי מסורות עתיקות, פרוטוקולים ארכאיים ועקשנותם של הגורמים השמרנים, במיוחד מקרב המעמד השני (הכמורה).
ב-12 ביוני 1789, החלו נציגי המעמד השלישי (פשוטי העם) להתנהל בנפרד מאספת המעמדות וב-17 הכריזו על עצמם כ"אספה הלאומית". תחילה המלך התנגד להתפתחות זו, אך נכנע לבסוף כשאצילים וכמרים ערקו אליה במספרים גדולים. הוא ציווה על יתרת שני המעמדות הגבוהים להצטרף אליה ב-27 ביוני. היא שינתה את שמה לאספה המכוננת הלאומית ב-9 ביולי, והצהירה שמטרתה כינון חוקה לצרפת.
תושבי פריז היו באופוריה מהשינויים החדשים והביעו תמיכה נמרצת באספה. העיתונות פרסמה את דיוני המליאה, הוויכוחים הפוליטיים פרצו את גבולות המליאה ונפוצו לכל כיכר, פארק ומקום ציבורי אחר ברחבי פריז. ארמון פאלה רויָאל וגינותיו הפכו למקום מפגש קבוע למתדיינים.
פיטוריו של נקר

ב-11 ביולי 1789 הצבא כיתר את ורסאי, סוור, שדה מארס ואת סן דני. המלך, כנראה בלחצו של אחיו הדוכס מארטואה וגורמים אחרים בחצר, פיטר את ראש השרים ושר האוצר ז'אק נקר, אשר היה אהוד על המעמד השלישי. הוא הוחלף על ידי הברון לואי אוגוסט דה ברוטויי.
החדשות אודות פיטוריו של נקר הגיעו לפריז בערב יום ראשון ה-12 ביולי. הפריזאים הניחו שפיטוריו הם ניסיון של הגורמים השמרניים לשמור על כוחם לקראת הסתערות הצבא על העיר. ההמונים התחילו להתפרע ברחובות, כשההפגנה העיקרית הייתה מול פאלה רויאל עם כ-10,000 משתתפים.
העימות

הקהל התקדם לאורך הרחובות לכיוון כיכר ואנדום תוך כדי שאנשיו מנופפים בפסלים בדמותם של נקר והדוכס מאורליאן. בדרכם לארמון הם נתקלו ביחידה של שכירי חרב גרמניים הנאמנים למלך. התפתחה תגרה והחיילים נסוגו תחת מטר אבנים. בכניסה לארמון הם פגשו יחידת דראגונים בפיקודו של הנסיך דה לאמבסק, אשר החלה לירות לתוך ההמון והרגה את אחד מנושאי השלטים. ההמון הגיב בירי משלו והרג חייל. לאור יתרונו המכריע של ההמון בכוח אדם הנסיך החליט לסגת, תוך שכוחותיו הורגים ופוצעים את מי שעמד בדרכם לחוף מבטחים.
החטיבה של המשמר הסגול, אשר תמכה במורדים, נשארה בקסרקטינים. על מנת לחסוך מפריז את שפיכות הדמים ולמנוע מההמון המשולהב לפתוח במרידה כללית, דה לאמבסק אשר לא סמך על חייליו, הורה ל-60 דרגונים לתפוס עמדה לפני מפקדתו בשוסי-ד'אנטין. הפקודה, שבמקור הייתה אמורה למנוע שפיכות דמים והתלהמות, עשתה בדיוק את ההפך, כי ההמון ראה בהצבת הפרשים פרובוקציה וחטיבת המשמר הסגול הצטרפה להמונים תוך כדי הריגת כמה קצינים ופריקת כל עול. עם תמיכת הצבא הסדיר ההמון חש בטוח בעצמו עוד יותר - ואילו הכוחות הזרים סירבו לתמוך במלוכנים בגלל החשש לחייהם.
כיבוש הבסטיליה

המורדים פלשו לבית האינוולידים על מנת לתפוס כלי נשק והמשיכו בתנופת המרד לעבר הבסטיליה. בזמן ההתקוממות בית הסוהר היה כמעט ריק, והוחזקו בו שבעה אסירים בלבד: ארבעה זייפנים, שני חולי נפש ואציל צרפתי שהואשם בפדופיליה (המרקיז דה סאד הועבר מהמצודה עשרה ימים קודם לכן). המורדים התקיפו את הבסטיליה בעיקר על מנת להשתלט על התחמושת הרבה, שהייתה בה (עתודות אבקת השרפה בלבד הגיעו ל-13,600 ק"ג). חיל המצב מנה כ-100 חיילים ופקידים בלבד וכ-40 תותחים, חלקם בעלי קוטר גדול.
ההמון שהתאסף ליד הבסטיליה דרש את פירוק התותחים והעברת אבק השריפה לידיו. שני נציגי ההמון הוזמנו לתוך בית הסוהר על מנת לנהל משא ומתן, אך המשא ומתן התארך מעבר למצופה וההמון דרש להגיע לפתרון מהיר.
בערך ב-13:30 שרשראות גשר הצונח נותקו, וההמון זרם לתוך בית הסוהר. בעקבות הפריצה לתוך המבצר החיילים וההמון התחילו לירות זה בזה והניסיונות להשכין הפסקת אש עלו בתוהו.
הירי נמשך וכעבור שעתיים ההמון תוגבר על ידי יחידות מחיל המצב הפריזאי, שהצטרפו למורדים עם הנשק מבית האינבלידים. למראה התגבורת, מושל הבסטיליה, המרקיז דה לוניי הכריז על הפסקת אש ב-17:00 על מנת למנוע טבח. הוא העביר מכתב עם דרישותיו דרך מרווח קטן בשער, אך הצרים סירבו לקבל את דרישותיו. למרות סירוב זה, המושל החליט להיכנע בגלל היתרון המספרי העצום של ההמון. הצרים נכנסו לתוך הבסטיליה כחצי שעה אחרי ההכרזה על הפסקת האש.
כ-100 אנשים נספו במהלך הקרב, מתוכם רק שומר אחד וכל היתר מבין המורדים. דה לוניי נגרר החוצה וההמון המשולהב עשה בו לינץ' . אחרי הירצחו, ההמונים כרתו את ראשו והציבו אותו על כלונס על מנת להציגו ברחבי פריז.
אחרי נפילת הבסטיליה

תושבי פריז ציפו להתקפת נגד של הכוחות המלוכנים וביצרו את הרחובות בבריקדות, תוך שהם עוקרים אבני שפה, קורעים דלתות ממקומן ועורמים רהיטים בניסיון למנוע מחיל הפרשים את תנופת ההסתערות. פריזאים התחילו להתחמש בכל הבא ליד, בעיקר בחניתות מאולתרות, שאומנם הטילו מורא בלב המתבונן, אך היו חסרות ערך מול הרובים והתותחים של הצבא הסדיר.
בינתיים בוורסאי המלוכנים נשארו בעלטה בכל הנוגע לאירועים האחרונים, כשהתבררה התמונה, מרשל דה ברולי עמד לפתוח בהפיכה פרו-מלוכנית על מנת להכריח את האספה לכבד את הצו מ-23 ביוני ולהתפזר. האספה סירבה ושיגרה שליחים לפריז על מנת לקבל את תמיכת ההמונים. לנוכח העדיפות המספרית הגדולה של הפריזאים ועריקתם של גדודי צבא רבים אל הרפובליקאים, המלוכנים נסוגו מדרישתם לפזר את האספה.
למחרת בבוקר תוצאות הפיכת הנגד הלא מוצלחת נודעה למלך ולתומכיו והם זנחו את רעיונות פיזור האספה לעת עתה. המלך הציע כמה מחוות כגון החזרתו של נקר - האהוד מאוד בציבור בזכות רפורמות המס שניסה להעביר - לתפקיד שר האוצר והבטיח לחזור מארמון ורסאי אל הבירה. בשובו לפריז, המלך קיבל את הטריקולור וחבש את הכובע המסורתי עם סמל המהפכה תוך כדי שהוא קורא "תחי האומה". ההמון המשולהב השיב לו בקריאות "יחי המלך".
למרות התפייסותו של המלך עם ההמונים, האריסטוקרטים חשו אי נוחות נוכח הלך הרוח הכללי, שנשב נגדם בחוזקה. רבים, במיוחד הבכירים שבהם התחילו להגר מצרפת.
נקר חזר לפריז מבזל בתחושת ניצחון (שלא האריכה ימים). בהגיעו לפריז הוא גילה שההמון תלה על פנס רחוב את פולון דה דואה ואת אחיינו, וביצע לינץ' בברון דה בסנוול, פקודו של מפקד הבסטיליה לשעבר, דה ברולי. נקר ניסה להימנע משפיכות דמים נוספת ודרש חנינה כללית. דרישתו הייתה מוטעית, כי הוא לא שקל נכונה את עוצמתם של הכוחות הפוליטיים, שדרשו את דמם של האסירים. אילו ביקש דיון הוגן בבית משפט, אולי היה עולה בידו להציל את חייהם. הוא הפריז בחשיבותה של האספה, אשר הוקמה אד הוק. האספה לא היססה לבטל את החנינה על מנת להציל את עורה שלה בפני זעמו של ההמון.
מפריז המהומות נפוצו בכל רחבי צרפת. אנשי המעמד השלישי התארגנו והתחמשו. רבים מהם התכנסו בוועדות והכריזו על קיום ממשל מקומי. הם אף הקימו יחידות של המשמר הלאומי להגנת האינטרסים שלהם. הקיצוניים שבהם שרפו את בתי האצילים ואף רצחו אצילים על שום היותם בעלי הסטטוס האריסטוקרטי.
יום הבסטיליה

כל שנה ב-14 ביולי נחגג בכל רחבי צרפת יום הבסטיליה. בפריז מקיימים כל שנה בתאריך זה מצעד צבאי לאורך השאנז אליזה בבוקר ובלילה נורים זיקוקין די-נור מעל לגני טרוקדרו.
הערות שוליים

↑  הידיעה המקורית, המאסף, 15 בספטמבר 1789
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007542030605171  BnF: cb119567399 (data)  LCCN: sh95002764 
דיווח על המאורעות בעיתון המשכילי "המאסף", שיצא לאור בברלין, 15 בספטמבר 1789. בתמונה מופיע הכיתוב בכתב רש"י: ביום ה', א' תמוז, אחרי בואם בברית יחד אל בית מועדם נפל העם הסר למשמעת הוועד הגדול הזה, כולם תופשי מגן וצינה (=כולם לוחמים), כל אנשי הצבא אשר למלך, להביא גם אותם בברית החדשה, וכל איש אשר מרה (המרה) את פיו הכו לפי חרב (=רצחו). גם את בית הסוהר הנקרא "בסטיליה" אשר היה (כלומר, שהאנשים שבו היו) מחיתת כל ישר לבב ותועבת ישרים החריבו עד היסוד בו, ואסיריו שולחו חופשי, ואת שר בית הסוהר הרגו לפי חרב. ואחרי אשר הייתה להם התשועה, נתאספו יחד בבית מועדם ויבקשו מאת פני המלך ירום הודו, אשר ישב בורסאי לבוא גם הוא לקיים את דברי הברית
השאנז אליזה מקושט בדגלי צרפת ביום הבסטיליה
חגיגות יום הבסטיליה בעיר אקס-אן-פרובנס, 14 ביולי 2007
גשר הארכיבישוף

| --- | --- |

גשר הארכיבישוף
 מידע כללי
 סוג:  גשר
 על שם:  ארכיבישופות פריז (אנ')
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת
 מייסדים:  עיריית פריז
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1827–1828
 חומרי בנייה:  אבן
 יוצר:  Plouard
 סגנון אדריכלי:  גשר קשתות
 מידות
 אורך:  68 מטר
 רוחב:  17 מטר
 מידע טכני
 מפתחים:  15 מטר, 17 מטר, 15 מטר
 נתיבים:  רכב, אופניים, הולכי רגל
 
 קואורדינטות:  48°51′06″N 2°21′06″E﻿ / ﻿48.851617°N 2.351592°E﻿ / 48.851617; 2.351592
 he (למפת פריז מוגדלת) גשר הארכיבישוף(למפת פריז רגילה) גשר הארכיבישוף
 
גשר הארכיבישוף (בצרפתית:  Pont de l'Archevêch) הוא גשר שנבנה ב-1828 בפריז, מעל נהר הסן ומחבר את האי איל דה לה סיטה (ברובע הרביעי של פריז) עם הרובע החמישי של פריז המשתרע מדרום לאי. זהו גשר הצר ביותר בפריז למעבר רכב.
ההיסטוריה של הגשר

הגשר נבנה ב-1828 על ידי המהנדס Plouard כחלופה לגשר תלוי שהיה ליד האינווליד ונהרס. הגשר נבנה מאבנים כשאורכו 68 מטר ורוחבו 17 מטר (מתוכם 11 מטר בשימוש לרכב, רוכבי אופניים והולכי רגל). הגשר נשען על שני בסיסים שנבנו בתוך הסן והוא כולל שלוש קשתות כשמפתח הקשת המרכזית הוא 17 מטר ומפתח הקשתות הצדדיות 15 מטר כל אחת.
מהגשר נשקפת כנסיית נוטרדאם.
הגשר נקרא על שם מוסד הארכיבישופות של פריז (אנ') שהתקיים בבניין מדרום לקתדרלה.
מנעולי האהבה

בסביבות 2008 החל להשתרש המנהג של זוגות אוהבים לתלות "מנעולי אהבה" על גשרי פריז כדי להביע את אהבתם. הגשרים המרכזיים בו התמקדה פעילות זו היו גשר האמנויות וגשר סולפרינו (אנ').
ב-2014, בעקבות התמוטטות המעקה בגשר האומנויות בגלל משקל המנעולים, החליטה עיריית פריז לאסור תליית מנעולים על שני גשרים אלו והזוגות החלו לתלות את מנעולי האהבה שלהם על גשר הארכיבישוף השכן.
ב-2015 הורתה העירייה להסיר את מנעולי האהבה גם מגשר הארכיבישוף ולמנוע חיבור מנעולים נוספים על ידי הצמדת לוחות זכוכית מחוסמת למעקות. המתכת שנאספה, במשקל של כ-20 טון, נמכרה למחזור ותמורתה הועברה למשפחות פליטים.
הגשר באמנות

הגשר שימש כאתר צילום וכרקע במספר סרטים כמו  איש הנצח (1986),  ארסן לופן (2004),  עלובי החיים (2012) ועוד.
גלריה

תחריט של גשר הארכיבישוף מ-1850 כשקתדרלת נוטראדם ברקע (על ידי צ'ארלס מריון (אנ'))
צילום של הגשר מ-1860 למרגלות הנוטרדם (על ידי הצלם אדוארד בלדוס (Édouard Baldus))
מנעולי האהבה על מעקה הגשר (צולם לפני 2015 מכיוון שאז החל פרויקט ניקוי מעקות הגשר ממנעולים)
השלט של הגשר
צילום של הגשר מראש קתדרלת נוטראדם
ביאורים

↑  הבניין נהרס ב-1831
↑  שניהם גשרים להולכי רגל בלבד
↑  זאת ביחס לכ-45 טון מנעולים שהוסרו מגשר האומנוית
לקריאה נוספת

Félix Lazare et Louis Lazare, Dictionnaire historique des rues et monuments de Paris [en] 1855 : avec les plans des 48 quartiers, Maisonneuve & Larose, 2003, 796 p. (ISBN 978-2-86877-184-1 et 2-86877-184-X) (בצרפתית)
מפלגת השמאל הסוציאליסטית (נורווגיה)

| --- | --- |

 מדינה:  נורווגיה 
 שם רשמי:  SV – Sosialistisk Venstreparti, SV – Sosialistisk Venstreparti, SG – Sosialistalaš Gurutbellodat 
 תקופת הפעילות:  1975–הווה (כ־50 שנה) 
 אידאולוגיות:  סוציאליזם דמוקרטי  אקו-סוציאליזם  פמיניזם  רפובליקניזם
 מטה:  אוסלו 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל רדיקאלי 
 ארגונים בינלאומיים:  ברית השמאל הנורדי הירוק 
 צבעים רשמיים:  אדום, ירוק
 נציגויות בפרלמנטים
 חברי פרלמנט:  12 (סטורטינג) 
 
 www.sv.no
 
מפלגת השמאל הסוציאליסטית (בנורווגית: Sosialistisk Venstreparti בקיצור SV) היא מפלגת שמאל סוציאליסטית-דמוקרטית נורווגית.
בשנת 2005 הפכה המפלגה לראשונה למפלגת שלטון כשהצטרפה לקואליציה האדומה-ירוקה יחד עם מפלגת העבודה ומפלגת המרכז. לפני כן, SV נדחתה לעיתים קרובות על ידי מפלגת העבודה. בעקבות הבחירות ב-2013 ירד כוחה, והיא הפכה למפלגה השביעית בגודלה. בבחירות אלה כוחה של המפלגה ירד לשפל שיא והיא הפכה לחלק מהאופוזיציה.
המפלגה נוסדה בשנת 1973 כליגת הבחירות הסוציאליסטית, קואליציה אלקטורלית עם המפלגה הקומוניסטית, מפלגת העם הסוציאליסטית, סוציאליסטים דמוקרטים - AIK וסוציאליסטים עצמאיים. בשנת 1975 הפכה הקואליציה למפלגה פוליטית מאוחדת. המפלגה הוקמה ברובה כתוצאה ממדיניות החוץ שרווחה באותה תקופה, כשהסוציאליסטים התנגדו לחברות נורווגיה באיחוד האירופי (שהיה ידוע אז כקהילה הכלכלית האירופית) ובנאט"ו. לצד האידאולוגיה הרשמית של הסוציאליזם הדמוקרטי, המפלגה היום מציגה עצמה כ-יותר ויותר תומכת בפמיניזם ובסביבה. היא דורשת מגזר ציבורי חזק יותר, יותר מעורבות ממשלתית בכלכלה וחיזוק רשת הרווחה החברתית.
החל משנת 2019 חברים במפלגה מעל 15,000 איש ואישה והמספר גדל בהתמדה מאז נקודת השפל בשנת 2015.[דרוש מקור] המנהיג הנוכחי של השמאל הסוציאליסטי הוא אודון ליסבקקן, שנבחר ב-11 במרץ 2012.
אידאולוגיה > עמדה

כמו קודמותיה (מפלגת העם הסוציאליסטית וועדת המידע של תנועת העבודה נגד חברות נורווגית בקהילה האירופית), השמאל הסוציאליסטי היא מפלגת שמאל המעדיפה מדינת רווחה ומיסוי של עשירים. פין גוסטבסן, לשעבר מנהיג מפלגת העם הסוציאליסטית, האמין כי מפלגת העבודה אינה סוציאליסטית, והכוח הסוציאליסטי היחיד בפרלמנט היו חברים מליגת הבחירות הסוציאליסטית. גוסטבסן היה אחד המתנגדים העיקריים לחברות נורווגית בקהילה האירופית, ואמר כי הארגון הראה עד כמה קפיטליזם "מרושע וטיפש" באמת. על פי סקר משנת 2002, אחד מכל ארבעה חברים בשמאל הסוציאליסטי רצה שנורווגיה תצטרף לאיחוד האירופי.
תוכנית הבחירות של המפלגה לבחירות הפרלמנט בשנת 2001, קבעה כי המפלגה היא "מפלגה סוציאליסטית" עם חזון של נורווגיה ללא עוול חברתי. מאז הקמתה, המפלגה קידמה את עצמה כ-מפלגה סוציאליסטית. בשנים מאוחרות יותר, המפלגה הוצגה כסוציאל-דמוקרטית על ידי חלק בתקשורת הנורווגית, וכסוציאליסטים דמוקרטים. המפלגה הגדירה את עצמה כאקו-סוציאליסטית. המנהיג הנוכחי, אודון ליסבקקן, הוא מהפכן שמכריז על עצמו כ-סוציאליסט מרקסיסט הוא מאמין במפלגה סוציאל-דמוקרטית.