stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וולארו האנטילופה
אקולוגיה

וולארואי האנטילופה הם בעלי חיים חברתיים, שחיים בקבוצות של 3 פרטים ומעלה. קבוצות גדולות במיוחד של 30 פרטים נראות בעיקר בשטחי מרעה פוריים. קבוצות מעורבות של זכרים ונקבות נראים לעיתים קרובות, אך זכרים מבוגרים נוטים לחיות לעיתים קרובות בבדידות. בתקופה שבו וולד הוולארו גודל בכיס, הקבוצות מתחלקות לפי מגדר: קבוצות קטנות של זכרים, וקבוצות גדולות של נקבות וצאצאיהן. אין קשר חזק בין הפרטים שבקבוצה, אך למרות הן פרטים יחידים והן קבוצות נקשרים יחסית לשטח המחיה שלהם. בניגוד למיני קנגורו אחרים, אצל הוולארו הזכרים והנקבות נוהגים לטפח אחד את השני בלא קשר להתנהגות מינית.
במהלך היום הוולארואים נמצאים באזור המיוער כדי לתפוס מחסה בצל העצים מפני השמש הקופחת. בשעות בין הערביים הם הולכים לאזורי המרעה ומבלים שם בחיפוש אחר מזון עד השחר. במהלך עונת הגשמים הקרירה, הוולארוים עשויים לרעות גם במהלך היום כשיש מזג אוויר מעונן, אולם הם נסוגים חזרה ליער כאשר יורד גשם חזק.
וולארו האנטילופה אמנם אינו טריטוריאלי, אך למרות זאת הוא פעיל בשטח מחיה קבוע המכונה "שטח ביתי". טווחי הבית של הזכרים הם בגודל של 100 דונם או יותר, ואילו טווחי הבית של הנקבות הם פחות מ-20 דונם. הוולארו הוא יונק צמחוני, ותזונתו מורכבת בעיקר מעשב ירוק וטרי. הם נוטים לחפש אזורים עם עשב קצר או אזורים עם עשב ארוך שנשרף ומתחיל לצמוח מחדש. הוולארו עשוי להתחרות על מקורות המזון עם כיסאים אחרים הנמצאים בתחומי מחייתו כמו וולבי זריז והקנגורו האדום.
הייחום מתרחש בדרך כלל זמן קצר לאחר שהעובר מתחיל להתפתח בכיס. בתקופה זאת זכרים דומיננטיים וחזקים מרחיקים זכרים צעירים מהנקבות. לפני תחילת הקרב הזכרים משמעים קול שריקה חזק - בדרך כלל לאחר חבטה בקרקע עם כף הרגל. הם גם עשויים לעשות תנועת "השלכת ראש" לצדדים לפני הקרב. הלחימה בין הזכרים כוללת נעילה של המרפקים, אגרוף ובעיטות שנעשות תוך כדי הישענות על הזנב השרירי. עלייה בהיקף של קרבות הזכרים מתרחשת סמוך לעונת הרבייה. 

מלבד האדם אין כיום טורפים ידועים של וולארו האנטילופה, וייתכן כי הדינגו או עיט מחודד זנב עשויים להוות איום לגורים שמחוץ לכיס.
ההריון של הנקבה נמשך כ-35 ימים, לאחריהם נולד וולד יחיד בלתי מפותח שמטפס לתוך הכיס של אימו בדומה לשאר הקנגורוים. הוולד יונק ומתפתח במשך מספר חודשים, ולאחר כ-6 חודשים הוא מפותח לגמרי ובעל פרווה כשל הבוגרים ויוצא לראשונה מהכיס של אימו. בגיל של 37 שבועות האם אינה מאפשרת יותר לגור להיכנס לכיס. גור הוולארו נגמל בהדרגה ככל שעובר הזמן, ונגמל לחלוטין בגיל 15 חודשים. גם לאחר הגמילה, הוולארו הצעיר שומר על מערכת יחסים קרובה עם אימו, והם נחים יחד ומטפחים אחד את השני. הזכר מגיע לבגרות בגיל שנתיים והנקבות מגיעות לבגרות לאחר כ-16 חודשים. הכיס של הנקבה מתחיל להתפתח בגיל 20 חודשים.
תוחלת החיים של וולארו האנטילופה בטבע היא גבוהה למדי ומגיעה עד 16 שנים. בשבי היא נמוכה יותר ומגיעה ל-15 שנים.
מצב שימור

וולארו האנטילופה מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה למדי, התרחשות במספר אזורים מוגנים, וכי אין זה סביר שהוא יחווה בעתיד הקרוב ירידה ברמה כזו שתגרום להכללתו בקטגוריה מאוימת. עם זאת המין זקוק למעקב צמוד על ידי הרשויות האוסטרליות מכיוון שאוכלוסיות מסוימות נמצאות בירידה.
אין איומים עיקריים ידועים למין זה. ככל כנראה הוא מאוים במידה מסוימת על ידי פעילות אנושית מוגברת של שינוי הנוף ופיתוח קרקעות לחקלאות. הבערת אש לא מבוקרת בערבות עשב וציד מסורתי על ידי האבורג'ינים עשויים להיות איומים אפשריים.
וולארו האנטילופה נמצא במספר אזורים המוגנים, וזקוק לתוכנית ניטור של האוכלוסייה הכוללת בדיקת העדפות בית-גידול, מבנה חברתי, תזונה מעודפת, וגנטיקה בין אוכלוסיות מבודדות.
הערות שוליים

| קנגוריים |
| --- | --- | --- |
| וולביים ארנביים מפוספסים | וולביים ארנביים מפוספסים |  |
| וולבי ארנבי מפוספס | וולבי ארנבי מפוספס (סוג ומין יחיד) |   |
| קנגורים | קנגורים |   |
| קנגורו | קנגורו אפור מזרחי • קנגורו אפור מערבי • קנגורו אדום • וולארו האנטילופה • וולארו מצוי • וולארו שחור • וולבי זריז • וולבי שחור-פס • וולבי טמר • וולבי סבך מערבי • וולבי פרמה • וולבי זנב-שוט • וולבי אדום-צוואר |   |
| קנגורו אילני | קנגורו אילני אפרורי • קנגורו אילני לומהולץ • קנגורו אילני בנט • קנגורו אילני דובי • קנגורו אילני הואון • קנגורו אילני דוריה • קנגורו אילני סרי • קנגורו אילני גודפלו • קנגורו אילני עטוי-זהב • קנגורו אילני שפלתי • קנגורו אילני הוזר • קנגורו אילני וונדיוואי • איפולה • דינגיסו • טנקיל |   |
| וולבי הצבי | וולבי צבי שחור • וולבי צבי לבן-פס • וולבי צבי אפור • וולבי צבי חום |   |
| וולבי יערוני | וולבי יערוני מקלאי • וולבי יערוני זוטר |   |
| וולבי ארנבי | וולבי ארנבי ממושקף • וולבי ארנבי אדמוני |   |
| וולבי זנב-מסמר | וולבי זנב-מסמר מרוסן • וולבי זנב-מסמר צפוני |   |
| וולבי הסלע | וולבי סלע קצר-אוזן • וולבי סלע וילקינס • וולבי סלע פרוסרפיני • וולבי סלע רוטשילד • וולבי סלע צהוב-רגל • וולבי סלע אלייד • וולבי סלע כף-יורק • וולבי סלע גודמן • וולבי סלע הרברט • וולבי סלע חדגוני • וולבי סלע שחור-צד • וולבי סלע מאריבה • וולבי סלע זנב-מברשת • וולבי סלע סגול-צוואר • וולבי סלע שרמן • מונג'ון • נברלק |   |
| פדמלון | פדמלון טסמני • פדמלון בראון • פדמלון כהה • פדמלון קלבי • פדמלון ההרים • פדמלון אדום-רגל • פדמלון אדום-צוואר |   |
| וולבי ביצות | וולבי ביצות (סוג ומין יחיד) |   |
| קווקה | קווקה (סוג ומין יחיד) |   |
וולארו אנטילופה זכר בצפון קווינסלנד.
נקבת וולארו האנטילופה לועסת עשבים.
איור של וולארו האנטילופה.
קינטוסקופ

קינטוסקופ
קינטוסקופ (Kinetoscope) הוא מכשיר שהוצג לראשונה בארצות הברית בשנת 1893, על ידי הממציא תומאס אדיסון ועוזרו ויליאם קנדי דיקסון. באמצעות מכשיר זה ניתן היה לצפות בסרטים בצפייה יחידנית על ידי השחלת מטבע. יחד עם הקינטוסקופ, המציאו אדיסון ודיקסון את המצלמה הקולנועית הראשונה - הקינטוגרף.
הקינטוסקופ של אדיסון קדם בשנתיים להמצאת הקולנוע על ידי האחים לומייר בשנת 1895.
המצאה ופיתוח

בעקבות המצאת פילם הצלולואיד, פיתחו אדיסון ודיקסון את הקינטוגרף, מכשיר שאפשר הקלטה של רצף תמונות נעות. כדי לאפשר צפייה ברצף התמונות שצילמו, פיתחו אדיסון ודיקסון מכשיר נוסף בשם קינטוסקופ.
בשנת 1891 הגיש אדיסון בקשה לפטנט על מכשיר שיהווה מקבילה לפונוגרף מבחינה חזותית ויאפשר צפייה בתמונות נעות. אדיסון קרא להמצאתו קינטוסקופ, ביטוי המורכב מהמילים היווניות "קינטו", תנועה ו-"סקופוס", לצפות.
אדיסון האמין כי על התמונה הנעה ללוות את מכשיר הפונוגרף שאותו פיתח ולכן החליט שלא להמציא מכונת הקרנה אלא לפתח מכשיר שישמש כמעיין תא הצצה, שלצידו יפעל במקביל פונוגרף שישמיע את פס הקול.
העבודה על המכשיר החלה בשנת 1889. בעוד אדיסון הגה את הרעיון, מרבית הניסויים והפיתוח בפועל בוצעו על ידי דיקסון ועוזרו, צ'ארלס בראון. עיקר הפיתוח התרחש במעבדות אדיסון בווסט אורנג', ניו ג'רזי. הקינטוסקופ כלל תא צפייה, בו הורצה רצועת פילם רציפה באורך של כ-14 מטרים מול מנורה. התא יועד לצופה בודד. הקינטוסקופ בפני עצמו אפשר צפייה בסרט ללא קול. בעת ההקרנה, רצועת סאונד הורצה במקביל בתוך התא על גבי פונוגרף תוך ניסיון להקפיד ככל שניתן על סינכרון בין הדימוי החזותי לשמע.
יציאה לשוק ושימוש מסחרי

אב טיפוס ראשון לקינטוסקופ הוצג לראשונה לציבור ב-20 במאי 1891. אב הטיפוס כלל את המצלמה ותא ההצצה ליחיד. נעשה בו שימוש בסרט צילום ברוחב 18 מ"מ אשר נע במהירות קבועה בין שני סלילים. הקינטוסקופ שווק לראשונה באופן מסחרי בשנת 1894. מחירו באותה עת נע בין 250 -300 דולרים.
חברת אדיסון הקימה סטודיו קינטוגרפי במבנה ששמו "מריה השחורה" בווסט אורנג', בניו ג'רזי כדי לצלם בו סרטים שיוצגו לציבור על גבי מכשירי הקינטוסקופ המסחריים הראשונים. מבנה זה היה צבוע שחור וחסר גג, שנע על ציר מיוחד לצורך מעקב אחרי תנועת השמש, לצורך תאורה עבור הסרטים. סרטים קצרים אלה בוימו על ידי אדיסון באולפן ותוארו בהן הופעות קצרות כגון נשים רוקדות, קרבות אגרוף מבוימים, או הופעות קרקס.
המכשירים הראשונים הוצבו במקומות ציבוריים הומי אדם כגון במבואות בתי מלון, בפארקי שעשועים ובמתחמי מכונות משחק. באפריל 1894 נפתח לציבור אולם הקינטוסקופים הראשון, בעיר ניו יורק. פעלו בו חמישה מכשירים. עלות השימוש הייתה 25 סנט.
אדיסון החליט שלא להגיש פטנט בין לאומי על מכשירי הצפייה. המכשירים הפכו פופולריים מאוד ברחבי אירופה, שם גם עברו שינויים ושדרוגים שונים על ידי ממציאים אירופאים שונים. האחים לומייר קיבלו השראה למכשיר הסינמטוגרף שהמציאו לאחר שביקרו בתערוכת קינטוסקופים בפריז. המכשיר של האחים לומייר פעל כמצלמה ומכשיר הקרנה גם יחד ויצא לשוק בשנת 1895.
הקינטופון

הקינטופון, או קינטו-פונוגרף, היה המכשיר שאותו פיתחו אדיסון ודיקסון בשנת 1895 כשכלול של הקינטוסקופ. מכשיר זה אפשר צפייה והאזנה במקביל של צופה בודד בסרט קצר. הסרטים הראשונים הציגו הופעות פשוטות כגון נגן אורגן המנגן קטע קצר או הופעה קצרה של זמר.
פיתוחו של הקינטופון המשוכלל והמתקדם יותר הביא לירידה בשימוש בקינטוסקופ עד שזה כמעט ונעלם מהשוק.
הערות שוליים

1 2  Mary Bellis, Who Invented the Kinetoscope?, thoughtco.com, ‏March 30, 2019 (באנגלית)
1 2 3  David A. Cook and Robert Sklar, History of the motion picture, Encyclopedia Britannica, ‏January 08, 2019 (באנגלית)
↑  William Kennedy-Laurie Dickson and Antonia Dickson, History of the Kinetograph, Kinetoscope, and Kineto-phonograph, The Museum of Modern Art, 2002, עמ' 7-9
↑  The History of Movies, Lumen Learning, ‏2010 (באנגלית)
↑  Berg, Charles M., The Human Voice and the Silent Cinema, 1975
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543424605171  GND: 4498975-1  LCCN: sh85072390 
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניפון בודוקאן

| --- | --- |

 כתובת:  〒102-8321 東京都千代田区北の丸公園2番3号 
 מיקום:  Kitanomaru Park, יפןיפן
 קואורדינטות:  35°41′36″N 139°45′00″E﻿ / ﻿35.693333°N 139.75°E﻿ / 35.693333; 139.75
 תקופת הפעילות:  3 באוקטובר 1964 – הווה (60 שנה)
 עלות הבנייה:  2 מיליארד ין יפני
 בעלים:  עמותת הניפון בודקאן
 אדריכל:  ממורו ימאדה
 מושבים:  14,471
 www.nipponbudokan.or.jp
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טוקיו מוגדלת) ניפון בודוקאן(למפת טוקיו רגילה) ניפון בודוקאן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ניפון בודקאן (ביפנית: 日本武道館) הוא זירה המיועדת לאירועי תרבות וספורט וממוקמת ברובע צ'יודה שבטוקיו, יפן. האולם נבנה עבור תחרויות הג'ודו של אולימפיאדת טוקיו (1964). המשמעות של שם האולם ביפנית היא "אולם אמנויות לחימה". מטרת האולם העיקרית היא לארח אירועי אמנויות לחימה והיאבקות. האולם אירח גם תחרויות בינלאומיות בענפים אחרים, לדוגמה, אליפות העולם בכדורעף נשים של שנת 1967 וגם מופעי תרבות רבים.
מיקום

האולם ממוקם ממש במרכז טוקיו בתוך פארק קיטאנומרו, האולם נמצא ליד הארמון הקיסרי של טוקיו ומקדש יסוקוני.
האולם הוא בגובה של 42 מטר, בנוי בצורת מתומן ויכול להכיל עד 14,471 איש. עיצוב הבניין היה בהשראת הוריו-ג'י שבמחוז נארה שביפן.
שימושי המתחם > אמנויות לחימה

למרות שהאולם מתתאים לארח אירועי מוזיקה גדולים, מטרתו הראשית של האולם היא אירוח תחרויות של אמנויות לחימה. אליפויות יפן בג'ודו, קנדו, קראטה, אייקידו ועוד אמנויות לחימה נערכות באולם זה. האולם גם אירח תחרויות היאבקות רבות.
האולם אירח קרב אגרוף בין מוחמד עלי לאנטוניו אינוקי בשנת 1976.
באולימפיאדת טוקיו (1964) אירח האולם את תחרויות הג'ודו ובאולימפיאדת טוקיו (2020) אירח האולם את תחרויות הג'ודו והקראטה.
שימושי המתחם > הופעות מוזיקה

הניפון בודקאן אירח עשרות הופעות של זמרים מיפן ומשאר העולם.
רשימה חלקית של הזמרים שהופיעו באולם:
הביטלס בשנת 1966
לד זפלין בשנים 1971 ו-1972
קווין בשנים 1975, 1976, 1979, 1981 ו-1985
בוב דילן בשנת 1979 (דילן גם הוציא את הופעתו בבודקאן בדיסק "בוב דילן בבודקאן")
אריק קלפטון בשנת 1980
אבבא בשנת 1980
פרנק סינטרה בשנת 1985
פרינס בשנת 1996
בקסטריט בויז בשנת 2010
מריה קארי בשנת 2018 כחלק מסיבוב ההופעות The Number 1's Tour
שימושי המתחם > אירועים נוספים

כל שנה העצרת לזכר חללי יפן במלחמותיה נערכת באולם. הטקס נערך בהשתתפות ראש ממשלת יפן וקיסר יפן. העצרת נערכת כל שנה ב-15 באוגוסט, יום השנה לכניעת האימפריה היפנית.
פרסי המוזיקה היפנית חולקו באולם בין השנים 1985 ל-1993.
ניפון בודקאן מבפנים במהלך קיום תחרות קראטה.
קנדו
אבן סינא

| --- | --- |

אבן סינה, ציור מהמאה ה-13
 לידה:  980 אפשונה (או'), השושלת הסאמאנית
 פטירה:  1037 (בגיל 57 בערך) המדאן, השושלת הבויהית
 שם לידה:  أبو علي الحسين بن عبد الله بن الحسن بن علي بن سينا 
 מקום קבורה:  המאוזוליאום של אבן סינא 
 השקפה דתית:  אסלאם, אסלאם שיעי 
 זרם:  אריסטוטליאניזם (אנ')
 תחומי עניין:  מטאפיזיקה, אתיקה, רפואה, אלכימיה, מדע
 עיסוק:  פילוסוף, אתיקאי, כימאי, פקיה, סופר, מחבר, מתמטיקאי, תאורטיקן מוזיקה, משורר, פיזיקאי, אסטרונום, רופא, איש אשכולות 
 הושפע מ:  אריסטו, פלוטינוס, אל-ראזי
 השפיע על:  הרמב"ם, סכולסטיקה, תומאס אקווינס, רנה דקארט
 יצירות ידועות:  הקאנון של הרפואה, The Book of Healing, Al-isharat wa al-tanbihat 
 
אבו עלי חוסיין אבן עבדאללה אבן חסן אבן עלי אבן סינא (בערבית: ابوعلی حسین بن عبدالله بن حسن بن علی بن سینا; בלשונות אירופה: אביסנה; Avicenna;‏ 980–1037) היה רופא, פילוסוף ומדען פרסי. ג'ורג' סרטון (אנ'), מייסד ענף ההיסטוריה של המדעים,[דרוש מקור] כינה אותו "המדען המפורסם ביותר של האסלאם ואחד המפורסמים ביותר בכל העמים, הזמנים והמקומות".[דרוש מקור]
אבן סינא הוא מחברם של 450 ספרים במגוון נושאים רחב, בעיקר רפואה ופילוסופיה. חיבוריו המפורסמים ביותר הם "ספר הריפוי" ו"הקאנון של הרפואה" (ידוע גם כ"הקאנון הגדול"). אבן סינא השתמש באידוי ליצירת שמנים אתריים ראשונים ולכן נחשב לחלוץ הארומתרפיה.
באיראן הוא נחשב כגיבור פרסי, ופעמים רבות מחשיבים אותו לפרסי הגדול ביותר שחי אי פעם. דיוקנאות ופסלים רבים שלו נותרו באיראן של היום. אנדרטה מרשימה ניצבת מחוץ למוזיאון בבוכרה. מלבד הפרסים, גם העם הטג'יקי מחשיב אותו כאחד מבניו, אולי דרך משפחת אמו.
ביוגרפיה

אבן סינא נולד בפרס; לפי המקורות המקובלים בח'רמייתן (היום חלק מאוזבקיסטן), ולפי מקורות אחרים בהמדאן או בבלח'. אמו הייתה בת המקום ואביו, פרסי מבלח', החזיק במשרת גובה המיסים בעיירה הקרובה חרמתיים, תחת פיקודו של אבן מנצור, האמיר הסאמאני של בוכרה. כאשר אחיו הקטן של אבן סינא נולד, המשפחה היגרה לבוכרה, שהייתה אז אחת מהערים הגדולות בעולם המוסלמי, ומפורסמת בתרבותה שקדמה לכיבוש המוסלמי.
אבן סינא הופקד אצל מורה פרטי, והתבלט בכשרונותיו. הוא הפגין יכולת אינטלקטואלית יוצאת דופן, ולמד את הקוראן בעל פה עד גיל 10, בנוסף להרבה שירה ערבית. הוא למד חשבון מבעל מכולת, והחל ללמוד עוד ממלומד נודד, שעבד למחייתו בריפוי חולים והוראה. בגיל 16 פנה למקצוע הרפואה, ולבד מלימוד הרפואה התאורטי, גם השגיח על החולים וכך גילה, לטענתו, שיטות טיפול חדשות. בן העשרה קיבל מעמד מלא של רופא בגיל 18, ומצא כי "רפואה היא לא מדע קשה, כמו מתמטיקה ופיזיקה, ולכן התקדמתי במהירות; נעשיתי לרופא מעולה, והתחלתי לרפא חולים, כשאני משתמש ברפואות משופרות". שמו של הרופא הצעיר יצא למרחוק, והוא טיפל בחולים ללא בקשת תמורה.
הוא הוטרד מבעיות מטאפיזיות, במיוחד אלה המשתקפות ביצירותיו של אריסטו. לפיכך, במשך שנה וחצי לאחר מכן למד פילוסופיה, שם פגש מכשולים גדולים יותר מבעבר. בשעות קושי היה עוזב את לימודו, הולך למסגד, ומתפלל עד שהבעיות נפתרו. הוא נהג ללמוד עד שעות מאוחרות בלילה, ואמר כי הבעיות פקדו אותו גם בחלומותיו. נאמר כי קרא 40 פעמים את המטאפיזיקה של אריסטו עד שידע אותו בעל פה; הוא לא הצליח להבין אותו כראוי, עד שיום אחד מצא את פירושו של אל-פאראבי.
ביוגרפיה > מינוייו השונים

המינוי הראשון שלו היה כרופא של השולטן, שהודות לו נרפא ממחלה מסוכנת בשנת 997. גמולו של אבן סינא בעד שירות זה היה גישה לספרייה המלכותית של הסאמאנים – פטרונים ידועים של למדנות ומלומדים. כאשר הספרייה עלתה באש זמן קצר לאחר מכן, אויביו של אבן סינא האשימו אותו כי שרף אותה, על מנת לכסות על מקורות הידע שלו. בינתיים עזר לאביו בבעיות כלכליות, אך עדיין מצא זמן לכתוב כמה מחיבוריו המוקדמים.
בגיל 22 מת אביו של אבן סינא. השושלת הסאמאנית הגיעה לקיצה בדצמבר 1004. אבן סינא כנראה דחה את הצעותיו של מחמוד מע'זנה, והמשיך מערבה לאוריינש בח'יבה המודרנית, שם הווזיר (השר), שנחשב כפטרון של מלומדים, העניק לו מלגה חודשית קטנה. אך התשלום היה מועט, ואבן סינא נדד ממקום למקום במחוזות נישפור ומרב על גבולות ח'ורסאן, מחפש מקום בו יזכו כישוריו להערכה. שמס אל-מעלי קבטיס, שליט דיילאם, בעצמו משורר ומלומד, שאצלו חשב למצוא מקלט, הורעב על ידי חייליו המורדים בערך באותו זמן. אבן סינא בעצמו חלה קשות באותו זמן. לבסוף, על יד גורגן, ליד הים הכספי, הוא פגש בחבר, שרכש ליד ביתו מבנה שבו הוא לימד לוגיקה ואסטרונומיה. כמה מחיבוריו נכתבו עבור פטרון זה, וגם התחלת כתיבת "קאנון הרפואה" הוא מזמן מגוריו בהירקניה.
לבסוף השתקע אבן סינא בעיר ריי הסמוכה לטהראן המודרנית, שם קיבל משרה כרופא החצר של האמיר הבֻּוַיְהִי מַגְ'ד א-דַּ֫וְלַה ואימו, שהייתה השליטה בפועל. בעיר ריי נכתבו כשלושים מחיבוריו הקצרים יותר. היריבות המתמדת בין האם לבין בנה השני, האמיר שַׁמְס א-דַּ֫וְלַה, חייבה את המלומד לעזוב את המקום, ולאחר ישיבה קצרה בקזבין, הוא עבר דרומה להמדאן. בתחילה היה בשירותה של גבירה אחת, אך לאחר שהאמיר שמע כי הוא נמצא במקום, קרא לו להיות רופאו, ושלח אותו חזרה עם מתנות למקום מגוריו. אבן סינא אף קודם לדרגת וזיר (סוג של ראש ממשלה), אך הצבא, המורכב מטורקים וכורדים, מרד כנגד השליט החדש ודרש כי הווזיר יוצא להורג. האמיר הסכים כי הוא יגורש מהארץ, אך אבן סינא נותר חבוי במשך ארבעים יום בביתו של שייח', עד שחולי נוסף חייב את האמיר להשיב לו את משרתו. גם בזמנים קשים אלה הוא המשיך בלימודיו, והקריא חלקים מכתביו בפני תלמידיו.
לאחר מות האמיר הוא כתב לעלאא א-דַּ֫וְלַה (אבוג'עפר דשמנזיאר), שליטה של העיר אספהאן, והציע את שירותיו, אך האמיר החדש של המדאן שמע על תכתובת זו, וכשגילה את מקום מגוריו של אבן סינא אסר אותו במבצר. המלחמה המשיכה בין שליטיה של אספהאן להמדאן. בשנת 1024, הראשון כבש את המדאן ועריה, וגירש את שכירי החרב הטג'יקים. כאשר הסערה חלפה, אבן סינא חזר עם האמיר להמדאן והמשיך שם בפועלו הספרותי. אך לבסוף, הוא ברח מהעיר יחד עם אחיו ותלמידו בלבוש של סגפן סופי. לאחר מסע מסוכן הוא הגיע לאספהאן, שם קיבל אותו הנסיך בברכה.
ביוגרפיה > שנותיו המאוחרות

עשר השנים הנותרות בחייו של אבן סינא עברו בשירותו של עלאא א-דַּ֫וְלַה (אבוג'עפר דשמנזיאר), אותו הוא ליווה כרופא ויועץ ספרותי ומדעי, אפילו למלחמותיו השונות.
בשנים אלה הוא החל לעסוק בעניינים ספרותיים ופילולוגיים, התעניינות שהחלה כנראה בשל ביקורת על הסגנון שלו. אך גם בזמן לימודיו הוא המשיך ליהנות מהנאות החיים, והתשוקה שלו לנשים ויין הייתה ידועה ומפורסמת, דבר שמבדיל אותו מאבן רושד. הנאות אלו גרמו להחלשת כוחו, והוא חלה מאוד כמה פעמים. חבריו יעצו לו להאט את קצב חייו, אך הוא התנגד באומרו כי "הוא מעדיף חיים קצרים ורחבים מאשר חיים ארוכים וצרים".
על ערש דווי הביע חרטה על מעשיו, הוריש את רכושו לעניים, החזיר רווחים לא מוצדקים, שחרר את עבדיו, ובכל יום שלישי עד מותו הקשיב לקריאת הקוראן. הוא מת בהמדאן, איראן, ביוני 1037, בשנתו ה-58, ונקבר בהמדאן.
חיבורים

אבן סינא כתב רבות על נושאי רפואה, פילוסופיה, לוגיקה, אתיקה, מטאפיזיקה ונושאים אחרים. מיוחסים לו כ-100 חיבורים – חלקם חוברות של כמה עמודים, ואחרים כתבים בעלי כמה כרכים. כל כתביו הם בערבית – שהייתה שפת המדע של הזמן ההוא – ובפרסית, שפת האם של אבן סינא עצמו. ישנו ערך בלשני עד היום לספרים שכתב בפרסית.
הידוע מבין כתביו הוא "קאנון הרפואה", ספר בן ארבעה עשר כרכים, אשר היה טקסט רפואי סטנדרטי במערב במשך 700 שנה. הקנון שונה מקודמיו בכך שהוא יותר מסודר, אולי בשל לימודי הלוגיקה של אבן סינא. הספר ממיין ומתאר מחלות, משרטט את הגורמים שלהן, מפרט תרופות פשוטות ומסובכות, מסביר מושגים כמו היגיינה, ומתאר את צורת הפעולה של אברי הגוף. כמו כל בני עמו וזמנו של אבן סינא, הוא בעיקר מתאר תסמינים (סימפטומים). אבן סינא טען ביצירה זו כי שחפת מידבקת, דבר שהאירופאים חלקו עליו, אך לבסוף נתגלה כנכון. כמו כן, הוא מתאר את התסמינים והסיבוכים של סוכרת. ההערכה לספר הייתה שונה במקומות ובזמנים שונים, ויש שראו בו אוצר של חוכמה, ואחרים, כמו אבן רושד, כמועיל רק לנייר טיוטה. גרסה ערבית של "הקנון" הופיעה ברומא ב-1593, וחלקים א'–ה', בתרגומם של נתן המאתי ויוסף בן יהושע לורקי, הופיעו בעברית בנאפולי ב-1491. תרגום נוסף בעברית, של שלמה די אוליוירה, הופיע ב-1652. מהגרסה הלטינית יש כשלושים מהדורות, שמבוססות על התרגום המקורי של גררד מקרמונה. במאה ה-15 נכתב פירוש לטקסט של הקנון, ובו מקובצים יחד הרבה מהתאוריה והמעשה הרפואיים של אותו זמן.
החשיבות של אבן סינא באירופה מהמאה ה-12 עד ה-17 הייתה בעיקר פרי של מקריות, שכן חיבוריו אינם שונים במידה רבה מאלה של קודמו גזס, שכן שניהם הראו את השיטה של גלנוס, ודרך גלנוס את זו של היפוקרטס, ששונה מעט על ידי אריסטו. שלא כתומאס אקווינס שפחות או יותר קידש את דעתו של אריסטו כדוגמה של הכנסייה, אבן סינא חלק עליו רבות, כשהוא מאמץ את הגישה של דיון ביקורתי ברוח האג'תהאד (שעדיין היה חלק מהחיים הדתיים באותם הימים). לפיכך, הוא אחד מהמבשרים של התהליך המדעי כפי שאנו מכירים אותו, וההשפעה שלו על השיטה המדעית היא משמעותית ביותר.
משנתו הפילוסופית

אבן-סינא נמנה בין הפילוסופים האריסטוטליים, אך לפי עדות עצמו לא היה אריסטוטלי אדוק, והוא נוטה להדגיש פעמים רבות את אי-תלותו במסורת זו. הוא מעלה במשנתו רעיונות חדשים, המאפשרים את איחודה של הפילוסופיה עם הדת, עד שאבן רושד האשימו בטענה שהוא מנסה לזהם את התורה הפילוסופית ברעיונות ששורשם בכלאם. מסיבה זו התנערו ממנו בני האסכולה האריסטוטלית המחמירים, כדוגמת אבן-רושד, אבן באג'ה ואחרים, אך לעומת זאת הוא אומץ בחום על ידי פילוסופים רבים שחשובה הייתה להם מאוד ההתאמה בין הדת לפילוסופיה, והענקת תו-היוקרה האינטלקטואלי לרעיונות הדתיים. בין מושפעיו היהודיים, נמנים רבי אברהם אבן דאוד והרמב"ם.
סמכותו הפילוסופית של אבן סינא חרגה מתחומי מגוריו, ופשטה אף לערי ספרד והמגרב, כפי שנראה מתוך אזכוריו המרובים בסיפור הפילוסופי של אבן טופייל, "חי אבן יקט'אן".
משנתו הפילוסופית > תורת המציאות

בין חידושיו הבולטים של אבן סינא בתחום הפילוסופיה, מצויה הבחנתו בתחום המטאפיזיקה, בעניין השניות שבין מהות ומציאות, ומכאן להבחנה בין ההכרח לאפשרי. לדבריו, בכל מציאות מלבד האלוהים, קיימת שניות של מהות ומציאות: כאשר אנחנו מסתכלים סביב, אנחנו רואים דברים רבים הנמצאים במציאות, אך אנחנו יכולים להכיר בכך שמציאותם אינה מוכרחת, והם יכלו גם שלא להימצא. יתרה מזו, היה גם זמן מסוים שבו הם לא היו מצויים בפועל, והייתה להם רק אפשרות פוטנציאלית בלבד להימצא. בזמן ההוא מהותם כבר הייתה קיימת, אך מציאותם לא; וכך הם מוגדרים על ידי אבן סינא "אפשרי המציאות".
כדי שאפשרי המציאות יצאו לפועל ויתממשו, צריכה להתקיים סיבה אחרת המוציאה אותם מן ההעדר אל הקיום או מן הקיום אל ההעדר. מכאן מגיע אבן סינא להגדרתו של האלוהים כחריג, כמי שמציאותו היא מסוג אחר. שהרי כיוון שאי אפשר שכל הנמצאים הם מסוג זה של אפשרי המציאות, שהרי אם כן היה, לא היה שום דבר שהיה הופך את האפשרי לנמצא, אם כן בהכרח ישנו נמצא אחד שהוא מחויב המציאות, והוא הסיבה למציאותם של כל אפשרי המציאות. הרי אם תתקיים שלשלת אינסופית של "אפשרי המציאות" לא יבוא האפשרי לכלל מציאות.
מהגדרתה של "הסיבה הראשונה" האריסטוטלית, ה"אלוהים" בלשון הדת, כ"מחויב המציאות" במובן זה, מעלה אבן-סינא הבחנות נוספות: שאין מציאותו של מחויב המציאות שקולה למציאותו של אחר, ושאין מציאותו מורכבת ואין בה ריבוי כלשהו, ואין בו שיתוף כלשהו. ההרכבה והריבוי מכריחים שאחד מהם יהיה סיבה לשני, ואם כן אין מהם "מחויב המציאות" אלא זה שאין לו סיבה; ומשאין הרכבה אין ריבוי והשתתפות, כיוון שאין הבחנה בין שני עצמים אם אין להם מקרים ומאפיינים בהם הם מובחנים האחד מן השני.
למרות הניסוח, לא סבר אבן-סינא שהאלוהים בחר ברצונו לברוא את העולם, והוא נטה, בעקבות המסורת האריסטוטלית, לראות את הבריאה כמעשה המתחייב מחוכמתו של האל. הוא הגדיר את המציאות כולה כ"אפשרית המציאות" לא משום שבאמת קיימת אפשרות שהיא לא תימצא, אלא משום שמציאותה תלויה בגורם שאינו אימננטי לה, וכך מצד עצמה היא אפשרית המציאות, ורק מצד זולתה היא מחויבת המציאות.
דברים אלו של אבן סינא מהווים ניסוח חדש של הטיעון הקוסמולוגי, שאינו זוקק הכרה בבריאה. טיעון זה אומץ גם על ידי פילוסופים יהודיים, כמו רבי אברהם אבן דאוד והרמב"ם.
משנתו הפילוסופית > תורת הנפש

בעקבות הפילוסופיה האריסטוטלית, רואה אבן סינא את הנפש כ"עצם" של הצומח ובעלי החיים. הוא מפרט בהרחבה את תכונותיה של הנפש, בהתבסס על ספרו של אריסטו "על הנפש", ואומר שבצמחים היא "הנפש הצומחת" בלבד, שתכונותיה הן הגידול, ההזנה והרבייה; בבעלי החיים היא גם "נפש חיונית", ונוספות לה תכונות כהרגשות, זכרונות, רתיעה טבעית מדברים מזיקים ועוד; ובבני האדם היא "נפש מדברת", הכוללת גם יכולות מנטליות מיוחדות לשכל האדם.
חידושו של אבן-סינא בתורת הנפש נוגע לתחום הישארות הנפש. בניגוד לדעתם של האריסטוטליים המחמירים, הניח אבן-סינא שהנפש היא אינדיבידואלית לכל אדם ואדם. לכן, לדעתו, אחרי מותו של האדם נותרת הנפש כנפש אינדיבידואלית, ואינה הופכת להיות חלק מהשכל הפועל הכללי, וזו הישארות הנפש המיוחלת.
חלק זה במשנתו משך חיצים רבים מצידם של אבן-רושד, הרמב"ם ואחרים, אך אומץ על ידי רבי אברהם אבן-דאוד.
משנתו הפילוסופית > תורת הנבואה והמדינה

אבן-סינא הבחין בכך שהאדם הוא חיה מדינית, ואינו יכול לחיות, לפחות לא חיי רווחה, בלי קיבוץ מדיני. בדעה זו תמכו רוב הפילוסופים האריסטוטליים. אך אבן סינא חידש, בניגוד לאל-פאראבי, שהאדם הפשוט כשלעצמו אינו מסוגל לכונן קיבוץ כזה, כיוון שבני האדם לעולם אינם יכולים לבוא לידי הסכמה על חוק שכוחו יפה לכול, וכל אחד חושב שמה שמתאים לטובתו האישית מתאים גם לכול, ולכן, בדרך הטבע, רוחשים האנשים שנאה זה לזה.
לצורך כך, לדברי אבן-סינא, קיים הנביא. הוא ניחן בסגולות מיוחדות, המאפשרות לו ליצור קשר חברתי בין בני האדם השונים, ולתקן חוקים מועילים לכולם. הופעתם של הנביאים מקורה בפעולה תכליתית של הטבע, "ששם בטבעו שיהיה לאישיו כוח הנהגה", והיא פרי ההשגחה הראשונה, שהיא המכוננת את כל פעולות הטבע בצורה המיטבית.
אבן-סינא עסק רבות גם בהתבוננות בפעולה המיסטית, וכך, בניגוד מובהק לפילוסופים אריסטוטליים אחרים, טען שמקור הידע של הנביאים אינו בהכרח שכלי, כפעולתם של הפילוסופים, אלא הוא השראתי, בדומה לחוויה המיסטית, שהנביאים ניחנו ביכולות המקלים עליהם להגיע לאותה חוויה.
הנצחתו

על שמו נקרא מפרץ אביסנה בארכיפלג פאלמר שבאנטארקטיקה.
בפברואר 1973 הוקמה על שמו אוניברסיטת "בו-עלי סינא" בהמדאן שבאיראן.
נחשב כסמל לאומי של איראן, וישנם כמה פסלים שלו ברחבי המדינה ושכנותיה.
על שמו נקראו רחובות בשכונת הדר בחיפה, וביפו שבתל אביב.
לקריאה נוספת

אנתולוגיה לכתבי אבן סינא, תרגמה אביבה שוסמן, ערך שמואל הרוי, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2009.
ספר הרמיזות וההערות מאת אבן סינא. מתורגם לעברית עם הערות וביאור ארוך על ידי ניר שטרן.