stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרכבה
שימושים > מרוצי מרכבות

מרוץ מרכבות היה ענף ספורט פופולרי ביוון וברומא העתיקה. מרוץ זה - שנערך באצטדיונים מיוחדים שנקראים היפודרומים (מלשון היפו - סוס ביוונית) - נחשב מסוכן ואפילו קטלני לרוכבים ולסוסיהם אך עורר הנאה עצומה אצל הקהל. חלק מהמאפיינים של הענף, שהיו חריגים בתקופתם, דומים מאוד לאלו של ענפי הספורט המודרני. ברומא, לדוגמה, ייצגו קבוצות את תומכיהם הכלכליים, ולעיתים התחרו על רוכבים טובים. קבוצות אלו הפכו למוקד של הערצה, עד שבין התומכים בקבוצות יריבות התגלעו סכסוכים אלימים. יריבויות אלו הפכו בסופו של דבר לפוליטיות ועם התפשטות המרוצים גדלה השפעתם על החברה. חשיבות הענף דעכה בעקבות קריסת האימפריה הרומית, לאחר ששרד רק זמן קצר באימפריה הביזנטית. בימינו נקרא הספורט "מרוץ רתמות". הקוודריגה (מלשון קוודרי - ארבע) היא סוג נפוץ של מרכבת מרוץ. שמה ניתן לה לפי מספר הסוסים שהיו רתומים אליה.
תפוצה גאוגרפית > המזרח הקרוב

הנס המלכותי של אור מציג עגלות-קרב מממלכת שומר. העגלות השומריות היו גדולות יחסית, בעלות גלגלי עץ-מלא, איטיות ולא יעילות. לא ידוע בוודאות איזו חיה משכה את העגלות בשומר, אך ככל הנראה מדובר בחמורי-בר מסוג פרא או ערוד. צוות הלוחמים הורכב לרוב משני חיילים, אשר אחד מהם היה נוהג בעוד חברו אוחז בכתפיו ומטיל חנית שנשמרו באשפה על הקרון.
תפוצה גאוגרפית > המזרח הקרוב > הממלכה החיתית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תפוצה גאוגרפית > המזרח הקרוב > מצרים

אף על פי שהמצרים הכירו את הסוס מנוביה, הם לא רתמו אותו לשימוש צבאי. לאחר הגעת המהגרים ה"אסיאתיים" (אמורים, חורים וכנענים) למצרים התחתונה, שלבסוף יהפכו לחיקסוס, שהביאו עמם את תרבות השימוש במרכבות סוסים שייצבו את שליטתם כמלכים חזקים למשך כ-108 שנים לפי רשימת המלכים מטורינו בטרם גורשו בחזרה לכנען, המצרים למדו מהם כי הסוס הוא בעל חיים מהיר הניתן לשימוש ככלי תעבורה ויעיל מאוד במלחמה.
תפוצה גאוגרפית > סין

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תפוצה גאוגרפית > הודו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תפוצה גאוגרפית > אירופה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
השפעות תרבותיות

קשה להפריז בתיאור השפעותיה של המרכבה על העולם הקדום. מבחינה מדינית, היו המרכבות לבסיס העוצמה הצבאית של ישויות פוליטיות.
השפעות תרבותיות > המריאנו ומעמד האצולה

המרכבות הגיעו לשיא פריחתן במיתני באמצע האלף השני לפנה"ס. מיתני הייתה ממלכה חזקה בצפון מסופוטמיה אזור ארם נהריים שכללה גם חלק מסוריה ואנטוליה. בממלכה זו צמח מעמד מיוחד של לוחמים - המריאנו - אשר התפשטה לעמים ולתרבויות האזור השונות והייתה לקבוצה חברתית דומיננטית במזרח הקדום. מריאנו היו לוחמי מרכבות שגויסו מקרב האצולה המיתנית. מבחינה זו, דומים המריאנו לאבירים מימי הביניים. המריאנו היה הקשת של המרכבה ואילו הנהג גויס מקרב פשוטי העם. המריאנו היה מוגן בשריון קשקשים כבד, ואילו הנהג נאלץ להסתפק לרוב במגן עץ פשוט ושריון עור דל.
השפעות תרבותיות > מסורת סוסים

החל בשלטונו של אחנתון ניתן להבחין מעיון בתעודות מהתקופה כי החלקים המכילים ברַכוֹת בין שליטים ומדינות מציינים בין השאר, כחלק מהפרוטוקול המקובל, גם את מספר המרכבות, הסוסים והרכב שברשותם.
השפעות תרבותיות > דת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
השפעות תרבותיות > שפה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

כרכרה
עגלה
גלגל
ביות סוסים
לקריאה נוספת

יגאל ידין, תורת המלחמה בארצות המקרא: לאור הממצאים הארכיאולוגיים, החברה הבינלאומית להוצאה לאור, רמת גן, 1963
Anthony, David W. The Horse, The Wheel and Language: How Bronze-Age Riders from the Eurasian Steppes Shaped the Modern World, Princeton University Press, 2007 ISBN 9780691058870
Arthur Cotterell, Chariot - The Astounding Rise and Fall of the World's First War Machine, Pimlico: Random House UK, 2005 Epub ISBN 1585676675
Louis A. Dimarco, War Horse - A History of the Military Horse and Rider, Westholme Publishing, 2008 ISBN 9781594165252
Robert Drews, Early Riders - The beginnings of mounted warfare in Asia and Europe, London: Routledge, ISBN 9780415326247
Sandra L. Olsen, Horses Through Time, Rowman & Littlefield, 2003 ISBN 9781570983825
Rivka Gonen, Weapons of the Ancient World, Cassel & Company, 1975 ISBN 0304293385
סוסיא (יישוב עתיק)

| --- | --- |
חזית בית הכנסת
חזית בית הכנסת
 היסטוריה
 תקופות:  התקופה הרומית בארץ ישראל התקופה הביזנטית בארץ ישראל התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל
 מיקום
 מדינה:  ישראל 
 קואורדינטות:  31°23′31″N 35°06′44″E﻿ / ﻿31.391852777778°N 35.112347222222°E﻿ / 31.391852777778; 35.112347222222
 he
 
פנים בית הכנסת
אבן גולל לצורכי ביטחון בבית הכנסת העתיק
פסיפס המנורות בבית הכנסת
כתובת פסיפס בבית הכנסת
העתק של כתובת ההקדשה בבית הכנסת בסוסיא. נמצא במוזיאון השומרוני הטובקטע משחזור בימת בית הכנסת של סוסיא במוזיאון ישראל בירושלים
סוסיא היא עיר יהודית שהתקיימה בדרום ארץ יהודה, באזור דרומא. העיר התקיימה בתקופה הרומית-ביזנטית, ועיקר קיומה היה בין המאה השלישית והמאה החמישית. היישוב ננטש באופן מוחלט במאה השמינית, אך יושב מחדש במאה ה-9 ועד למאה ה-14 יושבה העיר מחדש, והייתה בעיקרה עיר מוסלמית.
בסמוך למקום העיר הקדומה הוקם בשנת 1983 היישוב הקהילתי דתי סוסיא, בו פועל מרכז סיור ולימוד סוסיא. את האתר מפעילה החברה לפיתוח הר חברון באמצעות תיירות חבל יתיר.
האתר

העיר סוסיא ממוקמת על שלוש גבעות בצורת פרסה ומשתרעת על שטח של 300–400 דונם. בית הכנסת ממוקם בקצה המזרחי של הגבעה המרכזית.
בית הכנסת שהתגלה בסוסיא הוא מהגדולים והמפוארים מבתי הכנסת שהתגלו בארץ, רצפתו של בית הכנסת מעוטרת בפסיפסים מרהיבים, ובהם כתובות עבריות וארמיות. בתוך אולם התפילה נמצאו חלקים של במת התפילה העשויה שיש. בעשור השני של המאה ה-21, הבמה מוצגת במוזיאון ישראל שבירושלים.
שדה קברות גדול ובו קברים חצובים נמצא במרחק של כ-500 מטר מדרום לעיר. בית קברות שני משתרע על המדרונות המזרחי והדרומי-מזרחי של הגבעה המרכזית.
ראשית היישוב בסוסיא היה בשני בתי חווה שהתקיימו בסביבה כבר בסוף ימי הבית השני. מבנה אחד נחשף על גבעה ממערב לעיר, ובגבעת המערבית של העיר נמצאו תריסר מטבעות – שניים מהתקופה הסלאוקית (אנטיוכוס השלישי ואנטיוכוס הרביעי), ארבעה מטבעות חשמונאיים (שניים מהם של אלכסנדר ינאי), שני מטבעות נציבים, שלושה מטבעות אגריפס הראשון ומטבע אחד מתקופת המרד הגדול.
לאור תארוך מרבית הממצא הקרמי לתקופה הערבית הקדומה בארץ ישראל ניתן לומר שאז הגיע היישוב במקום לשיא פריחתו. מראשית המאה ה-9 אין עדויות לקיום יהודי במקום – להערכתו של יובל ברוך נראה כי התושבים היהודים התאסלמו או שעזבו את המקום, ובחצר בית הכנסת נבנה מחראב. עיר מוסלמית התקיימה במקום עד למאה ה-14, ונעזבה.
מחקר

השם סוסיא נזכר לראשונה בסקר ארץ ישראל המערבית. בשנת 1875 נסקר לראשונה האתר. בסקר מתואר מבנה גדול, ומובאים בו שרטוטים של המבנה. הארכאולוג יובל ברוך עמד על ראשית היישוב כבר בתקופה ההלניסטית ועל הקשר שבין המצביא האדומי יעקב בן סוסא, ממפקדי המרד הגדול ברומאים, לאתר בחורבת סוסיא.
סוסיא נחפרה על ידי שמריה גוטמן, זאב ייבין ואהוד נצר במסגרת החפירה הארכאולוגית הראשונה שנעשתה על ידי ישראלים בתחומי יהודה ושומרון לאחר מלחמת ששת הימים. כבר בספטמבר 1970 החלה עונת החפירות הראשונה.
ייבין ביצע ארבע עונות חפירה באתר בשנים 1984–1987.
בין הארכאולוגים שחפרו באתר ניתן למנות את אברהם נגב, ויזהר הירשפלד מהאוניברסיטה העברית בירושלים ויובל ברוך מטעם רשות העתיקות. חפירותיו של ברוך לוו במחקר סביבתי מקיף.
בשנת 2016 חודשה החפירה באתר, באחת מן החצרות הסמוכות לדרך הרבים, מן הקרובות לפאתי העיירה.
החפירה הייתה חפירה קהילתית, בהשתתפות בית הספר היסודי בסוסיא וישיבת סוסיא בעזרת המת"ק ובהובלת הארכאולוג אחיה כהן-תבור.
לדעת אברהם נגב, סוסיא היא כרמל, והשם סוסיא הוא שם מאוחר, שניתן למקום על ידי הפלאחים המקומיים על-שם צמח השוש הגדל באזור. לדעתו, סוסיא היא "כרמל היהודית, שיהודים הגיעו אליה מכרמל האחרת, ששמה השתמר בכפר הערבי ח'ירבת אל-כרמל. תהליך זה התרחש לאחר מרד בר-כוכבא, כאשר חיל מצב רומי התיישב בכרמל, כפי שהוזכר אצל אוסביוס. זאב ספראי טען כי השם קדום, ואף מופיע במלחמת היהודים עם הרומאים שם מסופר שהאדומים נחלצו לעזרת הקנאים בירושלים, כאשר בראש האדומים עמדו "יוחנן ויעקב בני סוסה". יובל ברוך הציע כי השם סוסיא משמר את השם סוסה, שהיה בית אחוזה או כפר אדומי במימי הבית השני.
ממצאים

הממצאים הארכאולוגיים בסוסיא מאפשרים לדון בהיבטים הנוגעים לאופן שמירת ההלכה בדרום הרי חברון בכלל ובסוסיא בפרט.
ממצאים > מקוואות

בחפירות שערך יובל ברוך בסוסיא התגלו כ-30 מקוואות טהרה. זמנם הוא ממועד אחד והם משתלבים עם מבני המגורים שנמצאו. לא ניתן למצוא מקבילה לכך באתר אחר שנחפר בארץ ישראל. לפי ההערכה התגוררו בסוסיא 1,500 נפש.
על פי ההערכות הכמות החריגה הזו של מקוואות שימשה כהנים רבים, שכנראה הגיעו אליה לאחר חורבן בית המקדש השני. על הכהנים היה להטהר בטרם יוכלו לאכול מן התרומה שקיבלו, ועל כן היה צורך במקוואות רבים כל כך. בכתובת הפסיפס הנמצאת בחצר בית הכנסת, המזכירה גם היא כהנים (איסי הכהן ויוחנן הכהן הסופר בנו), ניתן לנצוא חיזוק לטענה זו.
ממצאים > בית הכנסת

בית הכנסת שנמצא בסוסיא הוא אחד מארבעה בתי כנסת שנמצאו בדרום הר חברון (לצד אשתמוע, מעון וענים). בארבעת בתי הכנסת פתח בית הכנסת הוא בצד מזרח. ואכן בהלכה נאמר כי "אין פותחים בתי כנסיות אלא למזרח, שכן מצינו בהיכל שהיה פתוח למזרח, שנאמר: והחונים לפני המשכן קֵדמַה לפני אהל מועד מזרחה" (תוספתא, מגילה, פ"ג, הכ"א). הלכה זו לא באה לידי ביטוי בבתי הכנסת בשאר אזורי הארץ. היות שבתי הכנסת פנו לכיוון ירושלים, הרי ציר האורך בדרום הרי חברון צריך היה להיות צפון-דרום. אם אכן היו בונים את טורי העמודים, המחזיקים את המבנה, לאורך הציר, "היו "חוסמים" בכך את כיוון התפילה ויוצרים פגם אדריכלי אסתטי". הבעיה נפתרה על ידי הימנעות משימוש בעמודים.
בבית הכנסת נמצאו רצפות פסיפס, ושתי כתובות הקדשה. כתובת אחת כתובה בעברית והשניה בארמית. בבית הכנסת נמצאו גם לוחות הסורג, עיטורים המגולפים ומנורה. במוזיאון ישראל בירושלים מוצג שיחזור של בימת בית הכנסת של סוסיא.
כתובת ההקדשה בעברית בת שש שורות, נשתמרה בשלמותה:
"זכור לטובה קדושת מרי רבי

איסי הכהן המכובד בירבי שעשה

הפסיפוס הזה וטח את כתליו

בסיד מה שנתנדב במשתה

רבי יוחנן הכהן הסופר בירבי

בנו שלום על ישראל אמן"
ממצאים > מערות הקבורה

נוהג הקבורה בגלוסקמאות הצטמצם ביהודה לקראת אמצע המאה ה-2. בדרום הרי חברון נמשך נוהג זה עד המאה ה-4. אמנם "גלוסקמאות דרומא" היו פשוטות יותר ועשיות מאבן נארי מקומית, מעובדות באופן גס ונעדרות כל עיטור, אך הנוהג העתיק נשמר.
ממצאים > מוטיב המנורה

מוטיב המנורה חוזר על עצמו ברבים מבתי הכנסת בדרומא. בתל מעון התגלו שברי שיש של מנורת שבעת קנים בגובה משוער של 1.30 מטר. מנורה דומה נמצאה באשתמוע. בסוסיא נמצאה מנורת שיש קטנה יותר – 80 ס"מ על 80 ס"מ. עיטר זה חוזר על רצפת הפסיפס וכן על משקופים ברבים מהבתים ביישובים היהודיים. בולט מזפר באתר שהשתמר כמו באשתמוע.
תיירות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המקום הוא אתר מורשת. הסיורים במקום מופעלים על ידי מרכז סיור ולימוד סוסיא. הפעילות כוללת חיזיון אור-קולי, המוקרן במערה שנחשפה באתר. החזיון עבר מספר חידושים עם השנים וכרגע הוא מוקרן בחלקים תוך מעבר בין מספר מערות, וכולל חלקים בהשתתפות הקהל.
במקום יש פסטיבל כיומיים בכל חול המועד, פסח וסוכות, עם הפעלות מיוחדות והדרכות. מעבר לכך הקהל הרחב יכול להגיע בכל יום לאתר.
ביישוב סוסיא נהוג כי בכל תשעה באב קוראים בחורבות בית הכנסת את הקינות.
מבט על שרידי הכפר העתיק
עיר אשר קירות בתיה הן חומות העיר – הקשה על התמונה תאפשר לקרוא את ההסבר
כניסה לרחוב צר או למבנה רחב
כניסה למקווה טהרה
מערה למגורים
תעלה לניקוז מי גשמים
לקריאה נוספת

יוסף נוה, על פסיפס ואבן, עמ' 115, הוצאת מעריב, 1978
דורון שר-אבי וחנן אשל, סוסיה בימי בית שני, בתוך (עורך) ד"ר יעקב אשל, מחקרי יהודה ושומרון - כרך שביעי, הוצאת מכון המחקר של המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, תשנ"ז
זאב ייבין, חורבת סוסיא - עיר יהודית מתקופת התלמוד, בתוך (עורך) ד"ר יעקב אשל, מחקרי יהודה ושומרון - כרך שלישי, הוצאת מכון המחקר של המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, תשנ"ג, עמ' 191–196
יובל ברוך, חורבת סוסיה ורוג’ם אל-חמירי כמקרי מבחן להתפתחותו של הכפר והיישוב הכפרי בדרום הר-חברון מן התקופה הרומית הקדומה ועד לתקופה המוסלמית הקדומה (עבודת ד"ר), האוניברסיטה העברית, ירושלים. 2009
https://www.academia.edu/32406500/The_Rural_Settlement_in_the_Southern_Hebron_Hills_Region_During_the_Second_Temple_Period_till_the_Early_Islamic_Period_in_Light_of_the_Archaeological_Researches_at_Hurbat_Susya_and_in_Rujum_el_Khamiri_phd_
https://www.academia.edu/40598254/Kh_Susya_Several_Early_Roman_Burial_Caves_from_Kh_Susya_and_its_Region
יובל ברוך, "הר-חברון (אידומיאה) וסוסיה בתקופת הבית השני", בתוך ספר המדבר בארץ-ישראל: דברי הכנס השני תשס"ז-2007
דורון שר-אבי, "ביטויים ארכאולוגיים להבדל הלכתי", עלון דרומא, דצמבר 2007
הערות שוליים

1 2 3 4  דורון שר-אבי וחנן אשל, סוסיה בימי הבית השני, מחקרי יהודה ושומרון ז, עמ' 31
1 2 3 4  זאב ייבין, חורבת סוסיא - עיר יהודית מתקופת התלמוד, בתוך: (עורך) ד"ר יעקב אשל, מחקרי יהודה ושומרון - כרך שלישי, הוצאת מכון המחקר של המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון, תשנ"ג, עמ' 191–196
↑  זאב ייבין - "חורבות סוסיא - עיר יהודית מתקופת התלמוד", מחקרי יהודה ושומרון כרך שלישי
↑  סקר ארץ ישראל המערבית, כרך III, עמ' 415-414
↑  ישראל 50 בעמוד על שנת 1970
↑  235, מלחמת היהודים, כרך ד
↑  שחזור בימת בית הכנסת של סוסיא, באתר מוזיאון ישראל
↑  Yuval Baruch, Kh. Susya: The Decorative Stone Architectural Elements from the Jewish Houses, JSRS 29/2, 2020-01-01
↑  ברוכים הבאים לסוסיא
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007556575005171
ריצ'רד דה ברי

| --- | --- |

 לידה:  24 בינואר 1287 בורי סט. אדמונדס, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, ממלכת אנגליה 
 פטירה:  14 באפריל 1345 (בגיל 58) בישופ אוקלנד, County Palatine of Durham, ממלכת אנגליה 
 מדינה:  ממלכת אנגליה 
 תפקיד:  Roman Catholic bishop of Durham (14 באוקטובר 1333)  Cofferer of the Household (1327–1328)  הלורד שומר החותם (1329–1334) 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 
רִיצַ'רְד דֶה בֶּרִי (באנגלית: Richard de Bury; 24 בינואר 1287 –  14 באפריל 1345) ידוע גם בשם ריצ'רד אונגרוויל (Richard Aungerville או Aungervyle), היה כומר, מורה, בישוף, סופר וביבליופיל אנגלי. הוא היה פטרון הלמידה ואחד מראשוני אספני הספרים האנגלים. הוא זכור בעיקר בזכות אוסף המסות שכתב Philobiblon ("פילוביבלון"), שנכתב כדי להטמיע באנשי הדת את השאיפה ללימוד ואהבת ספרים. הפילוביבלון נחשב לאחד הספרים המוקדמים ביותר שדנו לעומק בספרנות.
ראשית חייו

ריצ'רד דה ברי נולד ליד ברי סנט אדמונדס (אנ') בסאפוק. הוא היה בנו של סר ריצ'רד אונגרוויל, שהיה צאצא של אביר שנלחם עבור אנשיו של ויליאם הכובש. אונגרוויל התיישב בלסטרשייר, והמשפחה קיבלה בעלות על האחוזה של וילובי.
סר ריצ'רד אונגרוויל מת כאשר דה ברי היה ילד צעיר. הוא התחנך על ידי דודו מצד אימו ג'ון דה וילובי, ולאחר שסיים את בית הספר התיכון נשלח לאוניברסיטת אוקספורד, שם למד פילוסופיה ותאולוגיה. לעיתים קרובות מדווחים שדה ברי הפך לנזיר בנדיקטיני בקתדרלת דרהאם אף על פי שכמה מקורות מכובדים חולקים על כך, מכיוון שאין הוכחה שהוא הצטרף למסדר. למעשה, הוא היה כומר ולא נזיר. הוא התמנה למורה למלך לעתיד אדוארד השלישי כשהיה עדיין רק הרוזן מצ'סטר (אנ') (שאותו דה ברי עתיד היה לשמש כלורד צ'נסלור וכגזבר של אנגליה), ולדברי תומאס פרוגנול דיבדין (אנ'), הדביק את הנסיך באהבתו לספרים.
מנהלן

דה ברי לקח חלק בתככים שקדמו להדחתו של מלך אנגליה אדוארד השני, וסיפק בשנת 1325 כסף למלכה איזבלה ולמאהבה, רוג'ר מורטימר (אנ'), בפריז מההכנסות של מחוז בריין (אנ'), שבו היה גזבר. במשך זמן מה הוא נאלץ להסתתר בפריז מהקצינים ששלח אדוארד השני כדי לאסור אותו. עם עלייתו של אדוארד השלישי לכס המלוכה הוא זכה לקידום מהיר בשל שירותיו. הוא היה גזבר המלך (1327–1328), אוצר המלתחה (1328–1329) ולאחר מכן הלורד שומר החותם בשנת 1329. המלך המליץ עליו שוב ושוב לאפיפיור, ושלח אותו פעמיים, בשנת 1330 ו-1333, כשגריר בחצר האפיפיור בגלות אביניון. בביקורים הראשונים הללו הוא פגש ביבליופיל עמית, פרנצ'סקו פטרארקה, שתיעד את התרשמותו מאונגרוויל כ"לא בור בספרות ומצעירותו סקרן מעבר לאמונה בדברים נסתרים". פטרארקה ביקש ממנו מידע על תולה, אבל דה ברי, שהבטיח להשיב כשיחזור לביתו בין ספריו, מעולם לא הגיב לפניות חוזרות ונשנות. האפיפיור יוחנן העשרים ושניים הפך אותו לכומר הראשי שלו, והעניק לו גלימת בישוף בכוונה שימונה לבישוף הפנוי הבא באנגליה.
בישוף דרהאם

במהלך היעדרותו מאנגליה דה ברי נעשה דיקן של קתדרלת ולס בפברואר 1333. בספטמבר של אותה שנה, הוא מונה לבישוף דרהאם (אנ') על ידי המלך, שפסק נגד הבחירה של הנזירים, שבחרו ולמעשה מינו את תת-אב המנזר שלהם, רוברט דה גריסטאנס. בפברואר 1334 קיבל דה ברי מינוי של הלורד הראשון של האוצר מינוי שהוחלף מאוחר יותר השנה למינוי של לורד צ'נסלור. הוא התפטר בשנה שלאחר מכן, ולאחר שקבע סידורים להגנה על המחוז הצפוני שלו מתקפה צפויה של הסקוטים, הוא המשיך ביולי 1336 לצרפת כדי לנסות ליישב את התביעות השנויות במחלוקת בין אדוארד למלך צרפת. בשנה שלאחר מכן כיהן בשלוש ועדות להגנת מחוזות הצפוניים. ביוני 1338 הוא נשלח פעם נוספת מחוץ לאנגליה בשליחות שלום, אך תוך חודש שב בשל המערכה המתקרבת.
דה ברי נסע לקובלנץ ופגש את לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ושנה אחר כך נשלח לאנגליה לגייס כסף. נראה שזה היה ביקורו האחרון ביבשת. בשנים 1340 ו-1342 הוא ניסה שוב לשאת ולתת על שלום עם הסקוטים, אך לאחר מכן עזב את הפוליטיקה הציבורית כדי לטפל בדיוקסיה שלו ולהגדיל את הספרייה שלו. הוא שלח שליחים למרחקים בחיפוש אחר כתבי יד, והציל כרכים רבים מחסותם של נזירים בורים ורשלנים. ייתכן שלפעמים הוא הפעיל לחץ מופרז על הבעלים, שכן מתועד כי אב מנזר מסנט אלבנס שיחד אותו בארבעה ספרים יקרי ערך, וכי דה ברי, שרכש זכויות יתר נחשקות עבור המנזר, קנה ממנו שלושים ושניים ספרים אחרים בחמישים פיסות כסף, הרבה פחות מהמחיר הרגיל שלהם. התיעוד של תשוקה לספרים, ה"פילוביבלון" שלו (ביוונית של "אהבת הספרים"), הוא חיבור בלטינית בשבח ספרים. ה"פילוביבלון" הושלם בשנת 1344 והודפס לראשונה בשנת 1473. התרגום המדויק והאמין ביותר לאנגלית הוא מאת ארנסט סי. תומאס בשנת 1888. אלפרד הסל מתאר את . ה"פילוביבלון" כ"[ה]קסם המסוים של האפולוגטיקה מורכב למעשה מכך שהיא מכילה תאוריית ספרייה מבוססת - אם כי לבושה בלבוש מימי הביניים". ספר יוצא דופן זה הוא אחד הספרים המוקדמים ביותר שדנו לעומק בספרנות.
ביבליופיל

ריצ'רד דה ברי נותן דין וחשבון על המאמצים הגדולים שנעשו על ידו ועל ידי סוכניו לאסוף ספרים. הוא מתעד את כוונתו להקים אולם באוקספורד, ובקשר אליו ספרייה שבה ספריו היו אמורים להוות את הגרעין. הוא אף מפרט את התאריכים שיש להקפיד על ההשאלה והטיפול בספרים, וכבר עשה את הצעדים המקדימים לקרן. אולם, הבישוף מת בעוני רב ב-14 באפריל 1345 בבישוף אוקלנד (אנ'), וסביר להניח שהאוסף שלו התפזר מיד לאחר מותו. הדיווח המסורתי הוא שהספרים נשלחו לדרהאם קולג' (אנ') באוקספורד אשר נתמך זמן קצר לאחר מכן על ידי הבישוף האטפילד (יורשו של דה ברי כבישוף דרהאם), וכי בזמן פירוק הקרן על ידי הנרי השמיני הם חולקו בין ספרייתו של המפרי, דוכס גלוסטר, בייליול קולג', וג'ורג' אוון (אנ'). עם זאת, עדויות ששרדו בספרי דרהאם קולג' מצביעות על כך שההעברה מעולם לא התרחשה, ושום ספרייה לא נבנתה בדרהאם קולג' עד 70 שנה לאחר מותו של דה ברי. ידוע שקיימים רק שניים מהכרכים; האחד הוא עותק של יצירותיו של ג'ון מסולסברי (אנ') במוזיאון הבריטי, והשני כמה חיבורים תאולוגיים מאת אנסלם ואחרים בספרייה הבודליינית.
הסמכות העיקרית לחייו של הבישוף היא מתיאוריו של הנזיר האירי ויליאם דה צ'מברה, שהודפסו ב-Anglia Sacra ("אנגליה הקדושה") של ורטון מ-1691, וב-"Historiae conelmensis scriptores tres"‏, 1839, המתאר אותו כאדם חביב ומצוין, נדיב בדיוקסיה שלו, והפטרון הליברלי של אנשים מלומדים רבים, ביניהם תומאס ברדוורדין, לאחר מכן הארכיבישוף מקנטרברי, ריצ'רד פיצרלף (אנ'), לאחר מכן הארכיבישוף של ארמה, האויב של מסדרי המנדיקנטים, וולטר ברלי (אנ'), שתרגם את אריסטו, ג'ון מודויט האסטרונום, רוברט הולקוט (אנ') וריצ'רד דה קילווינגטון. ג'ון בייל (אנ') מזכיר יצירות אחרות שלו, "Epistolae Familiares" ("מכתבי משפחה") ו-"Orationes ad Principes" ("תפילות לנסיכים"). מילות הפתיחה של ה"פילוביבלון" וה"אפיסטולה" כפי שניתנו על ידי בייל מייצגות את אלו של ה"פילוביבלון" והפרולוג שלו, שלכך כנראה עשה שני ספרים מתוך מסה אחת. ייתכן שה"תפילות" עשויות לייצג ספר מכתבים של ריצ'רד דה ברי, שכותרתו "Liber Epistolaris quondam dominiis cardi de Bury, Episcopi Dunelmensis" ("ספר איגרות של דה ברי, הבישוף של דרהאם"), שנמצא כעת ברשותו של לורד הארלך.
כתב יד זה, שתוכנו מקוטלג במלואו בדוח הרביעי (1874) של ועדת כתבי היד ההיסטוריים (נספח, עמ' 379–397), מכיל מכתבים רבים מאפיפיורים שונים, מהמלך, התכתבות העוסקת בענייני אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטה אחרת עם מחוז גסקוניה, לצד כמה הרצאות ומכתבים שנועדו כנראה כמודלים לשימוש בהזדמנויות שונות. פעמים רבות נטען שה"פילוביבלון" עצמו לא נכתב על ידי ריצ'רד דה ברי כלל, אלא על ידי רוברט הולקוט. קביעה זו נתמכת על ידי העובדה כי בשבעה מכתבי היד הקיימים של פילוביבלון הוא מיוחס להולקוט. מכיוון שחלק גדול מהקסם של הספר טמון בתיעוד הלא מודע של דמותו של האספן עצמו, ביסוס המחבר של הולקוט ישנה מהותית את ערכו. תיאור של ריצ'רד דה ברי מאת בן זמנו אדם מורימות (אנ') (Continuatio Chronicarum, סדרת רולס, 1889, עמ' 171) הוא פחות חיובי לגביו מאשר ויליאם דה צ'מברה, וטוען שהוא היה משכיל במידה בינונית, אך רצה שיתייחסו אליו בתור מלומד גדול.
לקריאה נוספת

Blakiston, Herbert E. D. (1896), "Some Durham College Rolls",  in Burrows, Montagu (ed.), Collectanea, Oxford: Oxford Historical Society, pp. 1–76
Brown-Syed, Christopher (בינואר 2004). "The Love of Books: The Philobiblon of Richard De Bury". Library & Archival Security 19 (1): 76–81. {{cite journal}}:  (עזרה)
De Bury, R. (1889). The Philobiblon of Richard de Bury. תורגם ע"י Thomas, Ernest C. New York: Lockwood and Coombes.
De Bury, R. (1970) [1889].  MacLagan, Michael (ed.). Philobiblon [by] Richard de Bury. תורגם ע"י Thomas, Ernest C. New York: Barnes & Noble.
Dunn, Stephanie (2009). Richard de Bury. Valdosta Georgia: Private Publication. p. 4.
Fryde, E. B.; Greenway, D.E.; Porter, S.; Roy, I. (1996). Handbook of British Chronology (Third Edition, revised ed.). Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0-521-56350-X.
Hessel, Alfred (1955). The History of Libraries, trans. New Brunswick, NJ: Reuben Peiss.
Thornton, John Leonard (1966). Selected Readings in the History of Librarianship. London: The Library Association.
Wiegand, Wayne (באפריל 2001). "This month, 656 years ago". American Libraries. 32 (4). {{cite journal}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  Richard Aungervyle, Encyclopædia Britannica, Ninth Edition]
↑  Martin, Sheridan Spiegel, RICHARD D'AUNGERVILLE DE BURY, 1287-1345 (ENGLAND, BISHOP OF DURHAM)
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  Aungervyle, Richard, 1911 Encyclopædia Britannica
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311932805171  PLWABN: 9810713265405606  BIBSYS: 90360155  BNE: XX1723751  BnF: cb12468605p (data)  CANTIC: a10796733  CiNii: DA02128559  GND: 100959202  ICCU: RAVV023767  ISNI: 0000 0000 8342 7245  LCCN: n87903736  LNB: 000340620  NDL: 00434940  NKC: ola2002159465  NLA: 35459105  NSK: 000737353  NTA: 070280193  RERO: 02-A000014093  SELIBR: 180115  SNAC: w6v41rk2  SUDOC: 033873011  Trove: 960251  VcBA: 495/5526  VIAF: 32352662   WorldCat (עם VIAF): 32352662
ריצ'רד דורמר

| --- | --- |

רוצ'רד דורמר, 2009
 לידה:  11 בנובמבר 1969 (בן 55) ליסבורן, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1991 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1991) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ריצ'רד דורמר (באנגלית: Richard Dormer; נולד ב-11 בנובמבר 1969) הוא שחקן, מחזאי ותסריטאי צפון אירי. הוא מוכר מהופעתו בתפקיד בריק דונדריון בסדרת הטלוויזיה של HBO "משחקי הכס".
קורות חייו

דורמר נולד בליסבורן שבצפון אירלנד. הוא התקבל לקולג' המלכותי לאמנות, אבל העדיף ללמוד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. אחרי שחי ועבד תקופה מסוימת בלונדון חזר לצפון אירלנד.
קריירה

דורמר זכה להכרה כשהופיע ב-2003 בדמות שחקן הסנוקר הצפון אירי אלכס היגינס במחזה "הוריקן" אותו גם כתב. המבקרים והיגינס עצמו שיבחו את ההפקה ובאותה שנה זכה בפרס "The Stage" לשחקן הטוב ביותר. ב-2004 זכה דורמר בפרס השחקן הטוב ביותר של אייריש טיימס על הופעתו במחזה "Observe the Sons of Ulster Marching Towards the Somme" מאת פרנק מקגינס. ב-2005 שיחק בעונה עם סר פיטר הול בתיאטרון רויאל, והופיע בבאת' במחזה "You Can Never Tell" מאת ג'ורג' ברנרד שו, במחזה "מהומה רבה על לא דבר" מאת ויליאם שייקספיר, ב"חיים פרטיים" מאת נואל קאוורד, ובהפקה של "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט.
מאז כתב דורמר מספר מחזות בהם "The Half and Gentleman's Tea Drinking Society" שהוצג בתיאטרון רנסון בבלפסט. ב-2012 הוזמן דורמר לכתוב מחזה עבור תיאטרון אבי. עלילת המחזה "Drum Belly" מתרחשת בברוקלין בקיץ 1969, ומראה את העולם התחתון של הגנגסטרים האירים בניו יורק. הצגת הבכורה הייתה באפריל 2013 וזכתה לביקורות חיוביות. המחזה יצא לאור בהוצאת Bloomsbury Publishing. דורמר השתתף במחזות רבים ששודרו ברדיו ה-BBC כמו גם בתוכניות דוקמנטריות ומסעי פרסום.
קריירה > קולנוע

בקולנוע הופיע דורמר בתפקידי משנה, וב-2012 לוהק לתפקיד ראשי בסרט "Good Vibrations" המתאר את סיפורו של טרי הולי (אנ'). הצגת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2012 והוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר של גולוויי, התסריט הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס סרט הבכורה המצטיין של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה בשנת 2014. הסרט זכה לביקורות חיוביות ורוב המבקרים ציינו לטובה את הופעתו של דורמר. ב-2013 היה דורמר מועמד לפרס הטלוויזיה והקולנוע האירים (IFTA) לשחקן הטוב ביותר על גילום הדמות של טרי הולי. עוד בקולנוע שיחק דורמר בתפקיד יאן דמנג' בסרט עטור השבחים "'71" לצדו של ג'ק אוקונל, ובסרט "Hyena" משנת 2014.