stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב ויטוריה
ההגעה לוויטוריה > הסדר הצרפתים

כאשר הצבא הצרפתי צעד אל מישור ויטוריה הוא תפס עמדות הגנה מאחורי נהר זדוררה. צבא הדרום (אשר כלל 22,000 רגלים, 4,000 פרשים ו-50 תותחים), התמקם במרחק הגדול ביותר מויטוריה בגדה המערבית מכל שאר הכוחות הצרפתים והפכו ליעד הבלתי נמנע לתקיפות הפתיחה של וולינגטון. בפינה הדרומית-מערבית של מישור ויטוריה, כבשה בריגדה צרפתית אחת, מרנסין, את הכפר סובייאנה והשיגה שליטה בגובה הגבעות שמדרום לכפר. 3 דיוויזיות נוספות של צבא הדרום יצרו מערך לאורך הגבעות מדרום לצפון מאחורי הזרוע המערבית על נהר הזדוררה, כל דיוויזיה עם סוללה של ארטילריה שהוצבה לחזית שלה. בחלק האחורי הימני של הבריגדות הללו, מחלקת ויטאלה הסדירה שליטה על גבעה מקומית ועלייה הוצבו 3 סוללות שדה. מבין שלוש דיוויזיות הפרשים של צבא הדרום, הפרשים הקלים היו באריניז (מדרום לוויטוריה).
צבא המרכז, 9,000 רגלים, 1,000 פרשים ו-14 אקדחים, התייצבו על הגבהים ממערב לכפר גומצ'ה, מאחורי צבא הדרום ובמרכז מישור ויטוריה. הקונטינגנט הספרדי (חיל רגלים מלכותי של מלך ספרד הבונפרטית) תחת פיקודו של ז'וזף היה הרחק מאחור, צפונית-מזרחית לוויטוריה. הפרשים של צבא המרכז, נמצאו מקדימה לוויטוריה עם הפנים לנהר זדוררה, כאשר בגדה השנייה ממולם היו הכוחות של וולינגטון. צבא פורטוגל, (אשר מנה 11,000 רגלים, 1,200 פרשים ו-42 תותחים), הוצב עם חלק ניכר מחיל הרגלים שלו, בין שלוש גבעות, על כל אחת הייתה סוללת ארטילריה ואלו הוצבו כ-4 קילומטרים מקדימה לצבא הדרום. הפרשים של צבא פורטוגל שכבו לאורך הזרוע הצפונית של גדת נהר הזדוררה. 25 מהתותחים של צבא פורטוגל היו בשמירת התותחנים שתחזקו אותם בתוך ויטוריה עם עתודת צבא המרכז.
ההגעה לוויטוריה > הכוחות הבריטיים

ז'וזף וז'ורדאן התכוונו לערוך ביקורת על עמדות צרפתיות ב-20 ביוני 1813 ולקבל החלטה סופית באשר להפעלתם לקראת הקרב. היה מעט זמן כשצבאו של וולינגטון שכב בסמוך, 6 קילומטרים מערבית לנהר זדוררה. המגבלה על חופש התנועה של ז'וזף הייתה הצטברות עצומה של נשק, אוצרות ומסמכים של הממשלה בוויטוריה. שיירה גדולה יצאה לעבר גבול צרפת ב-19 ביוני 1813, ובכל זאת הותירה רכוש רב שהיה נדרש להעבירו מויטוריה בשביל לאפשר פינוי של האזור. ז'ורדאן חלה ב-20 ביוני 1813 והביקורת נדחתה ליום שלמחרת; דחייה שהתבררה כקטלנית. החשש המתמשך של ז'ורדאן היה כי וולינגטון התכוון להתקדם על בילבאו ולתקוף את צבאות צרפת בוויטוריה מצפון.
בריגדת חי"ר מצבא פורטוגל, שנתמכה על ידי בריגדה נוספת, נשלחה במעלה הכביש הצפוני לעבר מורגויה כדי להעביר רכוש מויטוריה לצרפת. הכוחות הצרפתיים נעצרו על ידי כוח ספרדי בורבוני בפיקודו של מיגל דה אלבה ונסוגו חזרה. מפגש זה היווה אישור בשביל ז'ורדאן בנוגע לחשדו כי זה היה הכיוון האמיתי להתקפה של וולינגטון על ויטוריה והוא הורה על חלוקתו המחודשת של מערך הכוחות מריכוז פעילות בעיקול הדרומי אל ריכוז במערב. כשהגיעו לנהר באייס ב-20 ביוני 1813, חיילי וולינגטון נזקקו ליום שלם כדי להתאושש מהצעדה המפרכת מגבול פורטוגל. בנוסף, וולינגטון היה צריך להכין את הלך הרוח שלו להתקפה נגד הצרפתים. כוחותיו של תומאס גרהם נצטוו לכבוש את העיירה מורוגיה, באגף השמאלי הקיצוני של הצבא. הדיוויזיה השלישית והשביעית הבריטית חצתה את נהר באיה והתכוננה לצאת למתקפה העיקרית ממערב.
סדר הכוחות > צבא הקואליציה

הפיקוד העליון: ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון
פיקוד חיל ארטילריה: אלכסנדר דיקסון.
הגזרה הימנית
פיקוד: רולנד היל, ויסקונט היל הראשון
הדיוויזיה ה-2: ויליאם סטיוארט (10,834 איש)
הדיוויזיה הפורטוגזית: פרנסיסקו דה סילבירה (5,287 איש)
הדיוויזיה הספרדית: פבלו מורילו (4,551 איש)
חיל פרשים (1,847 איש)
ארטילריה: מחולקת בין הדיוויזיות וחיל הפרשים
הגזרה המרכזית הימנית
פיקוד: גלבריית' לאורי קול
הדיוויזיה ה-4: גלבריית' לאורי קול (7,286 איש)
הדיוויזיה הקלה: צ'ארלס אלטן (5,484 איש)
חיל פרשים (4,417 איש)
ארטילריה: אוגוסטוס סיימון פרייזר
הגזרה המרכזית השמאלית
פיקוד: ג'ורג' רמזי, הרוזן התשיעי מדלהוזי
הדיוויזיה ה-3: תומאס פיקטון (7,455 איש)
הדיוויזיה ה-7: ג'ורג' רמזי, הרוזן התשיעי מדלהוזי (7,297 איש)
ארטילריה: ריצ'רד בוכנר
הגזרה השמאלית
פיקוד: תומאס גרהם, הברון הראשון לינדוץ'
הדיוויזיה ה-1: קנט האוורד (4,854 איש)
הדיוויזיה ה-5: ג'ון אוסוולד (6,725 איש)
הבריגדות הפורטוגזיות העצמאיות (4,689 איש)
הדיוויזיה הספרדית: פרנסיסקו דה לונגה (3,130 איש)
חיל פרשים (1,451 איש)
ארטילריה: מחולקת בין הדיוויזיות וחיל הפרשים
סדר הכוחות > הצבא הצרפתי

הפיקוד העליון: ז'וזף בונפרטה, מלך ספרד
ראש המטה הכללי: ז'אן בפטיסט ז'ורדאן
צבא הדרום
פיקוד: הונור עזאן
הדיוויזיה ה-1: ז'אן פרנסואה לבאל (4,844 איש)
הדיוויזיה ה-3: אז'ן קשימיר-וילאט (5,874 איש)
הדיוויזיה ה-4: ניקולא פרנסואה קונרוש (6,589 איש)
הדיוויזיה ה-5 (2,927 איש)
הדיוויזיה ה-6: אוגוסטין דארישאו (5,700 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-1: פייר בנויט-סו (1,502 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-2: ז'אק דלאיסטר דה טילי (1,929 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-3: אלכסנדרה ויקומט דיאגון (1,692 איש)
כוח עזר (1,883 איש)
צבא המרכז
פיקוד: ז'אן בפטיסט דרואט
הדיוויזיה ה-1: ז'אן בארתלמי דרמאגנאק (4,472 איש)
הדיוויזיה ה-2: לואי ויקטורין קסאז' (5,209 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-1: אן פרנסואה שארל-טריליד (1,038 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-2: אנטוני סילביין אבי (474 איש)
כוח עזר (830 איש)
צבא פורטוגל
פיקוד: הונור שארל ריל
הדיוויזיה ה-4: ז'אק תומאס סרוט (4,802 איש)
הדיוויזיה ה-6: תומאס מיגנו דה למרטיניאר (6,711 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-1: ג'וליאן אוגוסטין ז'וזף מרמט (1,801 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-2: פייר פרנסואה שבייר בויאר (1,471 איש)
כוח עזר (2,455 איש)
צבא המלך הספרדי
פיקוד: ז'וזף בונפרטה
המשמר המלכותי: ניקולא פיליפ גויי (2,805 איש)
חיילי המשמר הספרדים: חן קספלסיוס (2,833 איש)
צבא הצפון
סוללת ארטילריה אחת
הקרב > פעילות לילית

בשעה 1 בלילה, ב-21 ביוני 1813, חצו הכוחות הבריטים תחת ג'ורג' רמזי, הרוזן התשיעי מדלהוזי, את נהר זדוררה וכבשו את כפר אראנגויס, בתמיכת סוללת ארטילריה ובריגדת פרשים קלה. בשעה 3 לפנות בוקר יצאה השיירה הגדולה השנייה שנשאה את אוצרותיו של ז'וזף מויטוריה לבאיון, בליווי דיוויזיית מוקון, ובכך צמצמה את צבאו של האחרון בכ-4,000 איש (האחרים נותרו במערך). זמן קצר לאחר מכן, בסביבות השעה 5 לפנות בוקר, החלו ז'וזף וז'ורדאן בסיור שנדחה מהיום הקודם. הם החלו את הבדיקה שלהם לגבי מצב הכוחות בכפר ז'וזאו, 3 קילומטרים מערבית מויטוריה. ז'וזף וז'ורדאן התרשמו לטובה מהפוטנציאל ההגנתי בז'ואזו; עמדה על קרקע מורמת, מישור שדה אש טוב להצבת התותחים, עם צלע הר בעבר השמאלי ונהר זדוררה מימין. כל זאת בעוד שהמערך הצרפתי מאוים על ידי ההתקדמות הבריטית הממשמשת ובאה מכיוון בילבאו, שם הספיקו הכוחות לחצות לכפר אראנגויס ללא ידיעתם של הצרפתים.
הקרב > נפילת הצרפתים

בשלב זה היו הצרפתים מאוימים משני האגפים והמרכז והחל דו-קרב ארטילרי בין 75 התותחים של בעלות הברית לבין 76 התותחים הצרפתים. האירוע היה קרב התותחנים הגדול ביותר במלחמה והכוח הארטילרי הגדול ביותר שוולינגטון פיקד עליו עד קרב ווטרלו. עד השעה 16:00 וולינגטון התכונן למכה האחרונה נגד הכוחות הצרפתים. תחת לחץ ממושך שנמשך דקות ארוכות וכלל הפגזות ארטילריה לא נפסקות, הצרפתים סוף סוף נשברו בסופו של דבר ונסוגו לוויטוריה. השיירה הצרפתית הנסוגה שהכילה את אוצרותיו של הכתר הספרדי, כללה חלק גדול מאוצרות 'חצרו של ז'וזף' והכילה 3,000 קרונות. לשיירה כה גדולה לא היה מנוס מכוחות בעלות הברית המשתוקקים לגזילתה, ובין השיירה הצרפתית היו קרונות שהגיעו זמן קצר קודם לכן מצרפת והכילו למעלה מ-5 מיליון פרנק מזהב.
ז'וזף עצמו כמעט נלכד בידי ההוסרים הבריטים ונאלץ להשאיר את כל חפציו האישיים מאחור בעת התרחשה הנסיגה של השיירה מויטוריה. כמות האוצרות העצומה הצילה את הצרפתים מהשמדה מוחלטת כאשר הביזה החלה על ידי שני הצדדים בקנה מידה עצום (וולינגטון עצמו הרוויח מהביזה 250,000 פרנקים) בעלות הברית איבדו כ-5,000 איש; הצרפתים איבדו כ-8,000, אך גם סכומי כסף עצומים, ציוד, עגלות, תותחי ארטילריה ואוצרות אחרים. הידיעה על התבוסה התפשטה ברחבי אירופה ואויביו הוותיקים של נפוליאון האימפריה האוסטרית, האימפריה הרוסית וממלכת פרוסיה לחצו כולם על נפוליאון במהלך המערכה בגרמניה של מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית. ויטוריה לא רק סימנה את סוף השאיפות הצרפתיות בספרד אלא את תחילת נפילתו של משטר נפוליאון. הקרב הביא לנפילתה המוחלטת של הממלכה הנפוליאונית הספרדית ולהסדר מחדש של בית בורבון בספרד תחת פרננדו השביעי, מלך ספרד.
הקרב בתרבות

ניצחון כוחות הקואליציה תחת ולינגטון במהלך קרב ויטוריה הפכו להשראה ונושא יצירתו של המלחין לודוויג ואן בטהובן ביצירתו אופוס 91, הנודעת בכינוי "ניצחון ולינגטון" ו"סימפוניית הקרב".
אישים בולטים

ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, מפקד כוחות הקואליציה בחצי האי האיברי
מיגל דה אלבה, גנרל ספרדי, מנהיג ההתנגדות הספרדית לשלטון הצרפתי הנפוליאוני
ז'וזף בונפרטה, אחיו הבכור של נפוליאון ומלך ממלכת ספרד הנפוליאונית בחסותו
ז'אן-בטיסט ז'ורדאן, מרשל הקיסרות הראשונה וראש המטה הצבאי בספרד
ראו גם

ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון
מלחמת חצי האי
ממלכת ספרד הנפוליאונית
הבשורה על פי תומאס

הבשורה על פי תומאס הוא פפירוס בשפה הקופטית שהתגלה בשנת 1945 בנגע חמאדי שבמצרים ומיוחס לתומאס הקדוש. הפפירוס כולל 114 מימרות המיוחסות לישו, שחלקן דומות לאלו הנזכרות בספרי השליחים הסינופטיים מרקוס, לוקס ומתי, אך חלקן לא היו ידועות עד גילויו. המימרות מתוארות כאילו נרשמו מפיהם של תלמידיו של ישו על ידי דידימוס יהודה תומאס (Δίδυμος Ιούδας Θώμας). מאחר ש"דידימוס" ביוונית ו"תאומא" בארמית שניהם פירושם "תאום", שם המחבר צריך להיקרא כנראה "יהודה התאום".
כאשר התגלה הטקסט המלא של הבשורה, הובן כי שלושה חלקים ממנו, בשפה היוונית, כבר נתגלו קודם על בפפירוס שנמצא על יד העיר אוקסירינכוס במצרים התיכונה בשנת 1898. כתב היד שהתגלה אז תוארך בערך לשנת 200 ואילו כתב היד של הגרסה הקופטית לשנת 340. ההשערה היא כי הגרסה הקופטית תורגמה מגרסה יוונית מוקדמת יותר. כתב היד אינו קשור לבשורות האפוקריפיות או לפסבדו-אפוקריפיות כ"מעשי השליח תומאס" או "בשורת הילדות על פי תומאס", שמוסיפים מעשיות וסיפורים על ילדותו הפלאית, כביכול, של ישו. לא ברור אם כאשר היפוליטוס מרומא ואוריגנס מדברים על "הבשורה של תומאס" באמצע המאה השלישית הם מתייחסים לכתב היד של המימרות הללו או לאחד הכתבים האפוקריפיים.
ראו גם

ספריית נגע חמאדי
לקריאה נוספת

הבשורה על פי תומא והמנון הפנינה, מיוונית: אמיר אור, הוצאת כרמל, 2012
הערות שוליים

↑  נטען כי האות Q נבחרה כקיצור למילה Quelle, "מקור" בגרמנית. ייתכן גם, כפי שטוען דוד פלוסר, כי האות נבחרה משום שאין משתמשים בה בדרך כלל לציון כתבי יד כמו האותיות A, E או P או לציון כתבי יד שאינם קיימים באותיות X, Y ו-Z.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257878705171  PLWABN: 9810608707805606  BIBSYS: 90085061  BNE: XX4144992  BnF: cb12008328k (data)  GND: 4059916-4  LCCN: n82240484  NKC: unn2006374679  SUDOC: 028199715  VcBA: 492/58842  VIAF: 303438479   WorldCat (עם VIAF): 303438479
טלסקופ החלל TESS

| --- | --- |
  
 מידע כללי
 סוכנות חלל:  נאס"א
 מפעיל:  נאס"א / MIT
 יצרן:  Orbital ATK (אנ')
 תאריך שיגור:  18 באפריל 2018
 משגר:  פלקון 9
 אתר שיגור:  נמל החלל קייפ קנוורל
 http://tess.gsfc.nasa.gov
 משימה
 סוג משימה:  טלסקופ חלל
 לוויין של:  כדור הארץ
 מסלול:  מסלול אליפטי גבוה 
 נטייה:  37 מעלה 
 אפואפסיד:  375,000 ק"מ
 פריאפסיד:  108,000 ק"מ
 זמן הקפה:  13.7 ימים
 משך המשימה הכולל:  18 באפריל 2018 – הווה (6 שנים) 
 מידע טכני
 משקל בשיגור:  350 ק"ג
 משקל:  350 ק"ג 
 כוח:  400 וואט
 אורך:  3.7 מטר
 רוחב:  1.2 מטר
 גובה:  1.5 מטר
 קישורים חיצוניים
 מספר קטלוג לוויינים:  43435
 מאגר המידע הלאומי:  2018-038A
 
טלסקופ החלל TESS (ראשי תיבות באנגלית של Transiting Exoplanet Survey Satellite, נקרא גם: Explorer 95 או MIDEX-7) הוא טלסקופ חלל במסגרת תוכנית אקספלורר של נאס"א המתוכנן לחפש כוכבי לכת חוץ־שמשיים לפי שיטת גילוי של ליקוי (טרנזיט) בשטח נרחב פי 400 מאשר טלסקופ החלל קפלר. ייחודיותו הוא ביכולת הגילוי של כוכבי לכת המקיפים כוכבים בהירים פי 30 עד 100, לעומת יכולת הגילוי של קפלר.
אם כי, מכיוון שהוא יצפה על כל קטע בשמיים במשך כמה שבועות בלבד בטרם יעבור לקטע הבא (בניגוד לטלסקופ החלל קפלר ש"בהה" באותו אזור בשמיים במשך כמה שנים ברצף) הוא יוכל לגלות רק כוכבי לכת חוץ־שמשיים קרובים מאוד לכוכב האם שלהם, קרובים עד כדי כך שמשך השנה שלהם אורך ימים ספורים.
טלסקופ TESS שוגר על גבי טיל פאלקון 9 ב־18 באפריל 2018. נאס"א שילמה לחברה המשגרת SpaceX ‏87 מיליון דולר עבור השיגור ושירותים נלווים.
תגליות

נכון לינואר 2025, הטלסקופ גילה 7,358 כוכבי לכת חוץ־שמשיים (מועמדים), מתוכם אושרו 591.
התגלה כוכב לכת מסוג נפטון חם (אנ') הסובב את כוכב האם שלו מאוד קרוב. בניגוד להשערה ולמודלים, כוכב לכת זה, לו ניתן השם "פיניקס" או בשמו הרשמי  TIC 365102760 b, שומר על אטמוספירה, עם זאת היא הרבה פחות צפופה מזו של כדור הארץ.
ראו גם

טלסקופ החלל גאיה
הערות שוליים

↑  אבי בליזובסקי, ‏שוגר טלסקופ החלל TESS – יחפש כוכבי לכת סלעיים כדוגמת כדור הארץ במערכות שמש אחרות, באתר "הידען", 19 באפריל 2018
↑  Anna Heiney‏, TESS Briefings and Events Scheduled for Sunday, April 15, באתר נאס"א, ‏13 באפריל 2018 (באנגלית)
↑  About TESS, באתר נאס"א (באנגלית)
↑  TESS findings, באתר נאס"א (באנגלית)
↑  מערכת וואלה טכנולוגיה‏, "האטמוספירה של כדור הארץ לא תתפתח כמו שחשבנו": התגלית המפתיעה של טלסקופ החלל TESS, באתר וואלה, 6 ביוני 2024
שרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה)

ערך זה עוסק ברעייתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. אם התכוונתם לרעייתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה, ראו .
קיסרית אלכסנדרה פיודורובנה, 1826
שרלוטה, נסיכת פרוסיה (Charlotte von Preußen, ‏13 ביולי 1798 – 1 בנובמבר 1860), ידועה גם בשם אלכסנדרה פיודורובנה, קיסרית רוסיה, הייתה בתו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ורעייתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
שנותיה הראשונות

הנסיכה פרדריקה לואיז שרלוטה וילהלמינה נולדה ב-13 ביולי 1798 בארמון שרלוטנבורג, הארמון המלכותי של מלכי פרוסיה בברלין. היא הייתה ילדתם השלישית ובתם הבכורה של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ורעייתו לואיזה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ. שני אחיה הבוגרים היו פרידריך, לעתיד פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, ווילהלם, לעתיד וילהלם הראשון, קיסר גרמניה.
הנסיכה שרלוטה גדלה בזמן מלחמות נפוליאון ובשנת 1806, לאחר תבוסתו של הצבא הפרוסי בידי הצבא הצרפתי, אולצה יחד עם משפחתה להימלט לעיר ממל שבמזרח פרוסיה, תחת חסותו של הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון. בשנת 1810 מתה אמה האהובה של שרלוטה וכך, בגיל 12, היא הפכה לאישה החשובה ביותר בפרוסיה ולבת לווייתו של אביה.
נישואיה

בשנת 1814 ביקר בברלין הנסיך הרוסי בן ה-18 ניקולאי פבלוביץ', בנו השלישי של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ובמהרה שתי המשפחות המלכותיות, בית רומנוב הרוסי ובית הוהנצולרן הפרוסי, הסכימו כי הוא יינשא לנסיכה שרלוטה. בביקורו השני של ניקולאי בברלין לאחר מספר חודשים הוא התאהב בשרלוטה, שהייתה אז בת 17, והיא התאהבה בו בחזרה. במהלך ביקורו נראו ניקולאי ושרלוטה מחזיקים ידיים במהלך טיוליהם בפוטסדאם ובאופרה של ברלין וכשעזב ניקולאי בחזרה לרוסיה היה הזוג הצעיר כבר מאורס רשמית. ניקולאי היה בן דודה של שרלוטה מדרגה שלישית, שכן שניהם היו ניניו הגדולים של פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה.
ב-9 ביוני 1817 הגיעה הנסיכה שרלוטה לרוסיה בפעם הראשונה, מלווה באחיה הגדול וילהלם. לאחר הגעתה לסנקט פטרבורג היא המירה את דתה לנצרות אורתודוקסית, כדרוש מכל כלה של נסיך רוסי, ושמה שונה לאלכסנדרה פיודורובנה. טקס הנישואים נערך ביום הולדתה ה-19, 13 ביולי 1817 בכנסייה של ארמון החורף, לאחריו קיבלה שרלוטה את התואר "הנסיכה הגדולה של רוסיה".
ילדים

לשרלוטה וניקולאי נולדו עשרה ילדים, שניים מתוכם מתו בלידתם. שמונת ילדיהם הנותרים היו:
אלכסנדר (1818–1881) – ירש את אביו בתפקיד הקיסר תחת השם אלכסנדר השני. נישא למריה, נסיכת הסן, ולאחר מותה נישא בנישואים מורגנטיים לפילגשו, הנסיכה יקתרינה דולגורוקובה.
מריה (1819–1876) – נישאה למקסימיליאן, דוכס לוכטנברג, נכדו של מקסימיליאן הראשון, מלך בוואריה וכן נכדה של ז'וזפין דה בוארנה, רעייתו של נפוליאון בונפרטה.
אולגה (1822–1892) – נישאה לקרל הראשון, מלך וירטמברג.
אלכסנדרה (1825–1844) – נישאה לפרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל ומתה במהלך לידתו של בנה הבכור.
אליזבת (1826–1829) – מתה בגיל צעיר.
קונסטנטין (1827–1892) – אדמירל בצי הרוסי והמשנה לקיסר בפולין. נישא לאלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג. אחד מניניו היה פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ניקולאי (1831–1891) – מפקד הכוחות הרוסיים באזור הדנובה במהלך מלחמת רוסיה–טורקיה. נישא לאלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג, נינתו של הצאר הרוסי פאבל הראשון.
מיכאיל (1832–1909) – כיהן בתפקיד המושל הכללי של קווקז במשך עשרים שנה. נישא לצציליה, נסיכת באדן, נכדתו של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה.
חייה ברוסיה

לנסיכה שרלוטה לקח זמן מה להתרגל לחיים בחצר המלוכה הרוסית ולדת החדשה אותה קיבלה על עצמה. היא התחבבה על חמותה, הקיסרית האלמנה מריה פיודורובנה, אולם לא הסתדרה עם גיסתה, הקיסרית יליזבתה אלכסייבנה, רעייתו של הקיסר המכהן אלכסנדר הראשון.
שרלוטה בילתה את שנותיה הראשונות ברוסיה בניסיון ללמוד את השפה והמנהגים של ארצה החדשה תחת הדרכתו של המשורר וסילי אנדרייביץ' ז'וקובסקי, אולם מכיוון שהמשפחה הקיסרית של רוסיה שוחחה בגרמנית והתכתבה בצרפתית, לא הצליחה הנסיכה להשתלט לגמרי על השפה הרוסית.
במהלך שמונה שנות נישואיהם תחת שלטונו של אלכסנדר הראשון היו ניקולאי ושרלוטה זוג פרטי ביותר והם נהנו לבלות זמן יחדיו ויחד עם ילדיהם במעונם המלכותי. אולם הקיסר אלכסנדר נותר ללא צאצאים ובשנת 1822 אחיו הגדול של ניקולאי, הנסיך הגדול קונסטנטין פבלוביץ', יורש העצר לכתר הרוסי, ויתר על זכות הירושה שלו בשל נישואיו המורגנטיים. ניקולאי הפך לפתע ליורש העצר, וחייהם של בני הזוג הפכו לפומביים יותר. בשנת 1825 העניק אלכסנדר הראשון לשרלוטה במתנה את ארמון פטרהוף, שנותר עד סוף ימיה מעון הקיץ האהוב עליה.
קיסרית רוסיה

הנסיכה שרלוטה הפכה לקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה עם עלייתו של בעלה לשלטון כניקולאי הראשון ב-1 בדצמבר 1825. תקופה זו הייתה קשה במיוחד בשל ניסיון ההפיכה שניסו לבצע תומכיו של אחיו של ניקולאי, קונסטנטין פבלוביץ'.
למרות שבני הזוג המלכותי נראו מאוהבים גם אחרי שנים רבות של נישואים מאושרים לכאורה, היו לניקולאי מספר פילגשים וילדים בלתי חוקיים. אולם בניגוד לקיסרים רוסיים אחרים לקח לעצמו ניקולאי פילגש רשמית רק בשנת 1842, לאחר 25 שנות נישואים ולאחר שרופאיה של שרלוטה אסרו עליה לקיים יחסי מין בשל בריאותה הרופפת ומספר התקפי לב שתקפו אותה. למרות זאת המשיך ניקולאי לאהוב את רעייתו וכשרופאיה שלחו אותה לפלרמו בשנת 1845 למשך מספר חודשים כדי לאושש את בריאותה הוא התחנן שתישאר. לאחר שנסעה הוא פינה לעצמו מעט זמן כדי להצטרף אליה שם יחד עם פילגשו, ברברה נלידובה, בת לווייתה של שרלוטה. אף על פי שהקיסרית קינאה בהתחלה היא במהרה קיבלה בהבנה את הרומן ואף שמרה על יחסים טובים עם נלידובה.
הקיסרית אלכסנדרה סבלה מבריאות רופפת כבר מגיל צעיר ונראתה מבוגרת מגילה. היא רזתה מאוד והחלה לסבול מעוויתות שגרמו לתזוזות בלתי רצוניות של ראשה. בשנת 1847 החליטה הקיסרית לעבור להתגורר בחצי האי קרים במחשבה שהאקלים החמים יותר ישפר את בריאותה, אולם פריצתה של מלחמת קרים בשנת 1852 אילצה אותה לשוב צפונה.
בשנת 1855 נפטר הקיסר ניקולאי הראשון מנגיף השפעת בגיל 58.
הקיסרית האלמנה

לאחר מותו של ניקולאי ועלייתו לשלטון של בנה הבכור, אלכסנדר השני, עברה אלכסנדרה להתגורר בארמון אלכסנדר שבמתחם צרסקוייה סלו. היא נשארה ביחסי ידידות עם פילגשו של בעלה, ברברה נלידובה, ואף הפכה אותה לקוראת הספרים האישית שלה. בריאותה המשיכה להתרופף והיא נאלצה לבלות את החורפים מחוץ לרוסיה הקרה. במהלך יותר מארבעים שנותיה ברוסיה היא התאהבה במדינה המאמצת שלה וכשהזהירו אותה רופאיה בשנת 1860 כי לא תשרוד עוד חורף רוסי אחד היא התעקשה להישאר בסנקט פטרבורג ולמות על אדמה רוסית.
הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה מתה בשנתה בגיל 62 בתאריך ה-1 בנובמבר 1860 במשכנה בארמון אלכסנדר.
ישיבת באר יעקב

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 ישיבה
 השתייכות:  ישיבה ליטאית
 תקופת הפעילות:  ה'תש"ט–הווה
 מייסדים:  הרב שלמה וולבה והרב משה שמואל שפירא
 בעלי תפקידים
 ראש הישיבה:  הרב דוד יצחק שפירא
 תלמידים
 :  כ-300 בחורים ואברכים[דרוש מקור]
 שונות
 ספרים:  "קונטרס הביאורים", "שערי שמועות", "זהב משבא", הרבעון "הבאר"
 מיקום
 מיקום:  באר יעקב
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  31°56′28″N 34°50′05″E﻿ / ﻿31.941°N 34.834861111111°E﻿ / 31.941; 34.834861111111
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) ישיבת באר יעקב(למפת גוש דן רגילה) ישיבת באר יעקב(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ישיבת באר יעקב(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ישיבת באר יעקב  he ישיבת באר יעקבhe ישיבת באר יעקבמפת  __ באר יעקב (in English: Be'er Ya'akov) [‌השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממערב: __ ראשון לציון (in English: Rishon LeZion) ממזרח: __ מועצה אזורית שדות דן (in English: Sdot Dan Regional Council) מדרום: __ מועצה אזורית גזר (in English: Gezer Regional Council) ממערב: __ נס ציונה (in English: Ness Ziona) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
הרב משה שמואל שפירא ראש הישיבה בשנים תש"ט-תשס"ו
הרב דוד יצחק שפירא, ראש הישיבה מאז תשס"ו
ישיבת באר יעקב היא ישיבה חרדית בבאר יעקב שהונהגה במשך שנים רבות על ידי הרב משה שמואל שפירא, שכיהן כראש הישיבה, והרב שלמה וולבה שכיהן כמשגיח רוחני. כיום ראש הישיבה הוא הרב דוד יצחק שפירא, ומשגיח הישיבה הוא הרב משה דוד לפקוביץ.
היסטוריה

תנועת עזרא ביקשה להקים ישיבה לבוגרי התנועה מחוץ לירושלים ולצורך כך קיבלה תרומה של בית אריזה ישן בבאר יעקב ששימש כפנימייה. בהמלצת החזון איש מונה לראשות הישיבה הרב אפרים בורודיאנסקי, ולמשגיח מונה הרב שלמה וולבה. לאחר כחודש ביקש הרב בורודיאנסקי להשתחרר מתפקיד ראש הישיבה, ובמקומו המליץ החזון איש על מינוי הרב משה שמואל שפירא. לאחר כשנה נפרדה הישיבה מתנועת עזרא בהסכמת שני הצדדים. הלימודים התקיימו בבית הכנסת של באר יעקב. באותה עת היו בישיבה כעשרה תלמידים. בשנת 1953 הוקמו מבנים טרומיים עבור פנימייה וחדר אוכל, על קרקע שחלקה נתרם לישיבה וחלקה הוקצה לישיבה על ידי המועצה המקומית. בשנת 1955 הוקם עבור הישיבה בית מדרש שנתרם על ידי סר יצחק וולפסון מקנדה, ולאחר מכן הוקמו שני בתים עבור ראש הישיבה והמשגיח. בליל יום כיפור תשי"ט עלה אחד ממבני הפנימייה באש. בעשר השנים הראשונות של הישיבה שימש הרב שפירא גם כרב המקומי של באר יעקב, אולם כשגדלה הישיבה הוא פרש מהתפקיד כדי להקדיש לה את זמנו.
בי"ב בכסלו תשכ"ה (17 בנובמבר 1964) חנכה הישיבה את המבנה החדש שלה בנוכחות הרב הראשי לישראל הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב יוסף שלמה כהנמן, הרב יחזקאל אברמסקי, שר הדתות זרח ורהפטיג ועוד. בעת חנוכת המבנה החדש למדו בישיבה כתשעים תלמידים, כשני שלישים מהם ישראלים. תלמידי חוץ לארץ נדרשו להגיע לאחר פרק זמן מינימלי בישיבה בארצות מוצאם.
בכל שבת התקיימה שיחת מוסר על ידי המשגיח הרב וולבה. הישיבה התייחדה בכך שהשיעורים בה התקיימו בעברית ולא ביידיש, על מנת לאפשר לבני עדות המזרח ללמוד בה.
לאחר ההתרחבות למבנה החדש, פתחה הישיבה ישיבה קטנה לצדה.
בין השנים תש"י-תש"ס הוציאה הישיבה ביטאון תורני בשם "הבאר" אשר הכיל דברי תורה של רבני הישיבה ותלמידיה ושימש גם לגיוס תרומות.
ב-1982 (תשמ"ב) עזב הרב וולבה את ישיבת באר יעקב ועבר לירושלים.
בתחילת שנות התשעים עברה הישיבה לירושלים, עקב גורל הגר"א שערך הרב שפירא. כעבור עשר שנים שבה הישיבה למבניה המקוריים בבאר יעקב.
אריה דרעי עבר את תהליך השיקום שלו בישיבה בשנת 2001.
בתחילת זמן אלול ה'תש"ע פרש הרב אריה שפירא, שהיה ר"מ בישיבה, בתיאום עם אביו הרב דוד יצחק, והקים עם דודו, הרב נפתלי צבי יהודה שפירא, את ישיבת שערי שמועות במושב בית חלקיה. בגרעין המייסד של הישיבה החדשה היו כ-20 מתלמידי ישיבת באר יעקב.
מגידי השיעורים הם הרב שמעון שפירא, הרב יהודה אריה קסטנר, הרב דוד מונק, הרב יעקב זלושינסקי, הרב אבנר שפרלינג והרב יהושע דבורץ. שיטת הלימוד בישיבה מבוססת על דרכו של הרב משה שמואל שפירא, תלמידו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק.
מבוגרי הישיבה

רשימת בוגרים שיש עליהם ערך בוויקיפדיה
הערות שוליים

↑  אבישי בן חיים, מהבוקר: אריה דרעי יחל בתהליך שיקום, באתר ynet, 10 באוקטובר 2001
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311662205171  LCCN: n96006519  VIAF: 148288965   WorldCat (עם VIAF): 148288965
מריה אינוקנטיה הומל

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1909 מאסינג, ממלכת בוואריה, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  6 בנובמבר 1946 (בגיל 37) מנזר זיסן, וירטמברג-הוהנצולרן, גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  מנזר זיסן 
 תחום יצירה:  ציור 
 יצירות ידועות:  פסלוני הומל 
 
מריה אינוקנטיה הומל (בגרמנית: Maria Innocentia Hummel‏; 21 במאי 1909 – 6 בנובמבר 1946) הייתה נזירה ואמנית פרנציסקנית גרמנייה מפורסמת. היא ידועה בציוריה שהיו הבסיס לפסלוני הומל.
ביוגרפיה > ראשית חייה

נולדה בבוואריה, גרמניה, בתור ברטה הומל, אחת מששת ילדיהם של אדולף וויקטוריה הומל, שגרו מעל חנות המוצרים היבשים של אביה. בילדותה הפגינה ברטה כישרון יצירתי, ופיתחה מוניטין בכפר כאמנית מקומית. היא הייתה ילדה עליזה ופעילה, שאהבה להיות בחיק הטבע ולעשות ספורט בחורף. אביה עודד את כישרונותיה האמנותיים ובגיל 12 רשם אותה לפנימייה של האחיות מלורטו בסימבאך, במרחק של כ-30 ק"מ מביתם. הומל המשיכה לפתח את יכולותיה, ולאחר סיום הלימודים בשנת 1927 נרשמה לאקדמיה היוקרתית לאמנות שימושית במינכן, שם התפתחו כישרונה וכישוריה.
הומל הייתה קתולית אדוקה ובמקום דיור הסטודנטים הסטנדרטי, היא בחרה לגור בבית מגורים קתולי המנוהל על ידי נזירות דתיות. כשגרה שם התיידדה עם שתי חברות קהילת האחיות הפרנציסקניות של סיסן (סיסן) בבאד סולגאו שלמדו גם הן באקדמיה. הקהילה הדתית התמקדה בהוראה, והעניקה דגש רב על תפקיד האמנות בחינוך. לאחר שברטה סיימה את לימודיה בהצטיינות בשנת 1931, היא בחרה להמשיך במסלול הדתי וביקשה להיכנס לאותה קהילה והתקבלה אליהם באפריל 1931. ברטה ערכה ביקור אחרון בבית משפחתה בסוף מאי, ובילתה איתם שבועיים. ב-22 באוגוסט היא התקבלה כחניכה וקיבלה את מנהגי הקהילה ואת השם הדתי שלה "האחות מריה אינוקנטיה".