אליזבת מונטגיו
כתביה > דיאלוגים של המתים

באמצע המאה הידרדרה בריאותה של מונטגיו והיא ביקרה תדיר בטונברידג' וולס (אנ'), עיירה שהייתה ידועה במרחצאותיה והייתה מוקד לתיירות עבור אנשים שחיפשו מנוחה והבראה. בעיירה היא פגשה, בתחילת שנות ה-50, את המשורר, המחבר ושר האוצר של בריטניה ג'ורג' ליטלטון (אנ'). ליטלטון תמך בחינוך שווה לנשים; הוא כתב למונטגיו מכתבים מלאי הערצה וחנופה ועודד אותה לכתוב ולפרסם בעצמה. בשנת 1760 הוא פרסם את החיבור "דיאלוגים של המתים" (Dialogues of the Dead) וכלל בו שלושה דיאלוגים שנכתבו על ידי מונטגיו בעילום שם. כדי שזהותה לא תתגלה, חברה אדמונד ברק העתיק את הדיאלוגים בכתב ידו לפני שהוגשו לפרסום.
הדיאלוג הראשון (מספר 26) הוא דיאלוג בין הרקולס לקדמוס והוא דן במעמד המוסרי של למידה וכתיבה ספרותית. הרקולס, שמילא שנים עשר מעללי גבורה ועוד בינקותו הביס שני נחשים מפלצתיים שנשלחו להורגו, התקבל כדוגמה לאומץ וגבורה בקרב, בעוד קדמוס ניצח בקרב מול נחש מפלצתי אחד בלבד והביא ליוונים את האלפבית הפיניקי. הדיאלוג מביא את המידות הטובות שקשורות בשתי הדמויות לקונפליקט:
הרקולס: האם אתה מעמיד פנים שמתאים לך מקום גבוה כשל הרקולס על האולימפוס? האם הרגת את האריה מנמאה, את החזיר מהר ארימנתוס, את ההידרה מלרנה ואת הציפורים מסטימפליה?... אתה מעריך את עצמך מאוד על הכנעת נחש אחד: אני פעלתי באותה המידה בעודי שוכב בעריסתי.

קדמוס: לא בזכות הנחש מחשיב אני את תרומתי ליוון לגדולה משלך. יש להעריך מעשים על פי תועלתם, לא על פי זוהרם. אני לימדתי את יוון את אומנות הכתיבה, שלה החוקים חבים את דייקנותם וקביעותם. אתה הכנעת מפלצות; אני תירבתתי את האדם.
האפקט הכולל של הדיאלוג הוא הגנה נחרצת על הערכים שמייצג קדמוס - חוכמה, שירה, מידה טובה ותרבות - מפני טענת הבכורה של ערך הגבורה והניצחון הצבאי.
הדיאלוג השני (מספר 27) הוא דיאלוג בין מרקוריוס ל"ליידי מודרנית נאה" ומטרתו היא סאטירה וביקורת על תרבות החברה הגבוהה ובמיוחד על התרבות של נשים אריסטוקרטיות. מרקוריוס, שליח האלים, מגיע כדי לבשר לאישה על מותה ושעליה לעזוב את העולם הזה ולעבור את הסטיקס. מייד בתחילת הדיאלוג מודיעה הליידי ל"מר מרקוריוס" שהיא עסוקה. מרקוריוס עונה ש"קשרי נישואים, חיבה אימהית, ואפילו הדאגה לרווחה של הממלכה או לתהילה של האומה" לא יכולים לפטור איש מלקבל את הזימון למרחבי המוות. אולם, הליידי עונה שלא אלה הם עיסוקיה: "לא היו לי מחויבויות, אלא כאלה שמתאימות לאישה בדרגתי. הסתכל על הלִזְבֵּז וראה שמחויבת אני לתיאטרון בימי שני, לנשפים בימי שלישי, לאופרה בשבתות, ולהתכנסויות הקלפים בשאר ימות השבוע; תהיה זו גסות שאין כמוה בעולם לא להופיע לפגישותיי". מרקוריוס תוהה מדוע היא מחויבת לדברים שכאלה והאישה עונה שהיא הייתה עסוקה מדי כדי לחשוב על כך.
באמצעות הדיאלוג תוקפת מונטגיו את התרבות של נשים בסביבה החברתית שלה היא עצמה השתייכה. הדיון עם הליידי, שמזוהה כ"גברת מודה" (Mrs. Modish), מוביל לביקורת התפיסה שאופנה היא ערך בפני עצמו. הליידי אומרת שעיקר שאיפתה היא להיחשב "בון טון", ביטוי צרפתי שנכנס זמן לא רב לפני כן לשימוש בשפה האנגלית; אך כשמרקוריוס חוקר אותה לגבי פירוש הביטוי, מתברר שהמאפיין העיקרי של הבון טון הוא היותו חסר הגדרה. על אף שהדיאלוג תוקף את נשות החברה, יש בו גם ביקורת חברתית ברוח הפמיניזם המוקדם של הבלוסטוקינג - ביקורת על הפרקטיקות והתפקידים שמצופים מנשים ושלהם נשים מחונכות ועל כך שאלה לא כוללים מידות טובות, למדנות ושיחה רציונלית. הדיאלוג מבקש גם להעביר את המסר שלמידות הטובות הפרטיות, שלהן אחראיות נשים במידה רבה, יש תפקיד חשוב ביצירת בסיס מוסרי למדינה ולאומה.
הדיאלוג השלישי (מספר 28) מתקיים בין פלוטרכוס, כארון ומוכר ספרים מודרני. כמו בדיאלוג הראשון, גם בדיאלוג זה יש ניסיון להגן על הערך של יצירות ספרות ותרבות, אלא שהפעם הקונפליקט הוא בין ערכן המסחרי של יצירות לבין ערכן התרבותי והמוסרי. מוכר הספרים לא מעוניין לעבור לעולם המתים בגלל רצונו לחזור לעסקיו ובפתח הדיאלוג מבקש כארון מפלוטרכוס שיעזור לשכנעו. על כך מוכר הספרים משתומם: "האם הגעתי לעולם כה הפוך מעולמי שלי, עד כדי כך שכאן המחברים עליונים על מוכרי הספרים?". המוכר מאשים את פלוטרכוס עצמו בכישלון שחווה בתחילת דרכו, באומרו שהכרכים של "חיי אישים" שקנה כשלו במכירות. פלוטרכוס מגן על חיבורו: "מה יכול להיות שימושי יותר לקורא מהשיפוט של אדם חכם לגבי מעשיהם של אנשים גדולים?". המוכר מצידו משבח את הרומן המודרני כאלטרנטיבה: הכרכים של "חיי אישים" כשלו במכירות, אך הוא לעולם לא היה הופך עשיר ללא "חיי אישים שמעולם לא חיו". דעתה של מונטגיו על אלטרנטיבה זו ברורה מהפרשנות שהמוכר עצמו נותן להצלחת הרומן כסוגה: "רק בזכות השיפור המודרני באומנות הכתיבה, יכול אדם לקרוא כל חייו ולא ללמוד דבר או להרוויח ידע כלל". פלוטרכוס מזועזע מהתפיסה לפיה על המחברים לכתוב על פי טעמם של הקוראים.