אה"מ רויאל אוק (1914)
לאחר מכן

הבריטים לא הבינו תחילה את סיבת הטביעה, וחשדו בפיצוץ על הסיפון או בהתקפה אווירית. ברגע שהבינו שתקיפת צוללת היא ההסבר הסביר ביותר, נעשו במהירות צעדים לאיטום המעגן, אך U-47 כבר נמלטה והייתה בדרכה חזרה לגרמניה. ה-BBC פרסם חדשות על הטביעה בשעות הבוקר המאוחרות ב-14 באוקטובר, ושידוריו נקלטו על ידי שירותי ההאזנה הגרמניים ועל ידי U-47 עצמה.
צוללנים שצללו בבוקר שלאחר הפיצוץ גילו שרידים של טורפדו גרמני, מה שאישר את אמצעי ההתקפה. ב-17 באוקטובר, הלורד הראשון של האדמירליות וינסטון צ'רצ'יל הכריז רשמית על אובדן רויאל אוק בפני בית הנבחרים, תחילה הודה כי הפשיטה הייתה "ניצול יוצא דופן של מיומנות מקצועית ותעוזה", אך לאחר מכן הכריז שההפסד לא ישפיע באופן מהותי על מאזן הכוחות הימי. ועדת חקירה של האדמירליות התכנסה בין 18 ל-24 באוקטובר כדי לקבוע את הנסיבות שבהן התרחשה החדירה למעגן. בינתיים, צי הבית קיבל הוראה להישאר בנמלים בטוחים יותר עד שניתן יהיה לטפל בבעיות האבטחה בסקפה פלו. צ'רצ'יל נאלץ להגיב לשאלות בבית הנבחרים על הסיבות מדוע היו על רויאל אוק כל כך הרבה נערים. הוא הגן על מסורת הצי המלכותי של שליחת נערים בגילאי 15 עד 17 לים, אך הנוהג הופסק כמעט כליל זמן קצר לאחר האסון, ומתחת לגיל 18 שירתו על ספינות מלחמה פעילות רק בנסיבות חריגות ביותר.
משרד התעמולה הנאצי מיהר לנצל את הפשיטה המוצלחת לצרכיו. שידורי הרדיו של העיתונאי הפופולרי הנס פריטשה הציגו את הניצחון שהורגש ברחבי גרמניה. פרין וצוותו הגיעו לווילהלמסהאפן בשעה 11:44 ב-17 באוקטובר ומיד התקבלו כגיבורים, כשהם למדו שפרין זכה בדרגה הראשונה של צלב הברזל, וכל אחד מהצוות זכה בדרגה השנייה של צלב הברזל. היטלר שלח את מטוסו האישי כדי להביא את הצוות לברלין, שם הוא העניק לפרין את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. עיטור זה, שהוענק לראשונה לקצין צוללות גרמני, הפך מאוחר יותר לעיטור המקובל אצל מפקדי צוללות מצליחים. דניץ זכה בקידום מקומודורה לקונטר-אדמירל ומונה לקצין הדגל של הצוללות.
פרין זכה לכינוי "השור של סקפה פלו" והצוות שלו עיטר את מגדל הניווט של U-47 בקמע שור נוחר, שאומץ מאוחר יותר כסמל שייטת הצוללות השביעית. הוא התראיין רבות ברדיו ובעיתונים, ופרסם אוטוביוגרפיה בשנה שלאחר מכן, בשם "Mein Weg nach Scapa Flow" ("הדרך שלי לסקפה פלו"). את הספר כתב עבורו סופר צללים, העיתונאי, פול ויימאר, לאחר כמה ראיונות קצרים עם פרין במרץ ואפריל 1940, כתב היד נערך על ידי הפיקוד העליון של הוורמאכט ומשרד הרייך לתעמולה. הוא נועד כסיפור הרפתקאות לבנים. כשפרין קיבל עותק של הספר, הוא ביצע תיקונים רבים בטקסט, וכאשר פורסם תרגום לאנגלית של הספר ב-1955, כתב ויימאר מכתב מחאה למו"ל הבריטי, בו אמר שהתאור ה"שקרי בעליל" לא צריך להתפרסם מחוץ להקשר. את התמלוגים שקיבל, תרם לצדקה.
בראש ועדת החקירה של האדמירליות עמד אדמירל רג'ינלד פלונקט-ארנל-ארל-דראקס, בסיוע אדמירל רוברט רייקס וקפטן ג'רארד מיורהד-גולד. הדו"ח הרשמי שלהם על האסון גינה את ההגנות בסקפה פלו, והעיר לסר וילפרד פרנץ', אדמירל פיקוד, אורקני ושטלנד, על חוסר המוכנות. פרנץ' הורחק מתפקידי פיקוד, אף על פי שהזהיר בשנה הקודמת מההגנות הלקויות של סקפה פלו נגד צוללות, ואף התנדב להביא ספינה קטנה או צוללת בעצמו כדי להוכיח את דבריו. בהוראתו של צ'רצ'יל, דרכי הגישה המזרחיות לסקפה פלו נאטמו בנתיבי בטון המקשרים את לאמב הולם, גלימס הולם, בארראי ודרום רונלדסיי למיינלנד. הם נודעו לאחר מכן כמחסומי צ'רצ'יל, ונבנו בעיקר על ידי שבויי מלחמה איטלקים. בנייתם הושלמה למעשה רק בספטמבר 1944, והם נפתחו רשמית רק לאחר יום ה-VE במאי 1945 בתום המלחמה.
בדו"ח שני, מועצת החקירה התרכזה בחקירת טביעתה של רויאל אוק ובאובדן החיים שנגרם כתוצאה מכך. מאחר שהייתה בנמל ובמים שקטים האירוע נחשב "קשה מאוד". הדו"ח קבע שהסיבה העיקרית לכמת החללים הייתה מספר גבוה מהרגיל של אנשי צוות שהיו מתחת לסיפון המשוריין הראשי מכיוון שהם נשלחו לתחנות הגנה אווירית. בריחתם הואטה בגלל דלתות אטומות שנועדו להגן על האונייה מטביעה ולא ניתן היה לפתוח אותן.
בשנים שלאחר מכן נפוצה שמועה לפיה פרין הודרך אל סקפה פלו על ידי אלפרד וורינג, סוכן גרמני המתגורר באורקני במסווה של שען שווייצרי בשם אלברט אורטל; בעקבות התקיפה, 'אורטל' נמלט כביכול בצוללת B-06 לגרמניה. תיאור זה של אירועים מקורו כמאמר של העיתונאי קורט ריס בגיליון 16 במאי 1942 של המגזין האמריקני Saturday Evening Post ומאוחר יותר הורחב על ידי מחברים אחרים. חיפושים לאחר המלחמה בארכיונים גרמניים לא הצליחו למצוא ראיות כלשהן לקיומם של אורטל, וורינג או צוללת בשם B-06, והסיפור נחשב כעת פיקטיבי לחלוטין. ב-1959, השען הבולט של בני אורקני, מר EW Horton, הודיע "בביטחון רב ביותר" לעורך The Orkney Herald כי לא הכיר שען בשם אורטל בקירקוול וגם לא אף אחד שדומה לאדם כזה. הספרן הראשי של אורקני, במכתב משנת 1983 להיסטוריון נייג'ל ווסט, הציע שהשם אלברט אורטל היה כנראה משחק מילים על מלון אלברט הידוע בקירקוול.