stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רחוב משגב לדך
אתרים לאורך הרחוב > כנסיית מרים של הגרמנים

כנסיית מרים של הגרמנים (לטינית Santa Maria Alemannorum), המכונה גם "האכסניה הגרמנית", הייתה כנסייה צלבנית, שלצידה פעלו אכסניה ובית חולים, ואשר שכנה בתקופת ממלכת ירושלים ברחוב הגרמנים ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים. כיום שוכנים שרידי הכנסייה ברחוב משגב לדך, סמוך למקום מפגשו עם רחוב חיי עולם.
האתר נתגלה לראשונה בסקר בריטי שנערך בשנים 1867-1869, אך נשכח. הוא התגלה מחדש בשנת 1968 בידי הארכאולוג אהוד נצר, תוך כדי פעולות שיקום הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 גייסה הקרן לירושלים תרומות לשם שיקומו של האתר ולהקמת גן ארכאולוגי בתחומו, והעבירה את כספי התרומות לחברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי. עם העברת הכספים מהקרן לידי החברה בשנת 1976, שלחה החברה לקרן מכתב, בו היא מאשרת כי יעוד השטח על-פי תוכנית המתאר הוא גן ציבורי, וכי החברה לא תיזום את שינוי יעוד השטח ותדאג לאחזקתו התקינה של הגן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 מכרה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי ארבעה אתרים בעלי ערך היסטורי וארכאולוגי לגופים פרטיים, ובהם גם את אתר כנסיית מרים של הגרמנים שנמכר לישיבת אש התורה. מכרז המכר התיר להרוס את האתר הארכאולוגי כדי להרחיב את הישיבה. ב-3 בדצמבר 2000 פנתה הקרן לירושלים לבית המשפט העליון כדי שימנע את המכירה. ביום 26 בדצמבר 2005 הודיעו חברת הרובע והישיבה כי נסחו ביניהן הסדר לפיו הסכם חכירת המישנה שנכרת ביניהן יתוקן על-פי הקווים הבאים:
"מטרת חכירת המישנה היא להחזיק את הנכס כאתר עתיקות פתוח לציבור לצורך שימורו ואחזקתו ועל מנת שישמש כמקום התכנסות ופעילות תרבותית-חינוכית, כפי שמקובל באתרי תיירות דומים הפתוחים לקהל כאתרי עתיקות מוכרזים. החוכרת לא תשנה את המטרה האמורה."
לאור זאת דחה בית המשפט העליון את העתירה ביום 10 בדצמבר 2009. עם זאת, דלת האתר ננעלה על ידי אנשי ישיבת אש התורה, והכניסה אליו בלתי אפשרית.
אתר הכנסייה הוא אחד מ-20 אתרים המוכרזים כמונומנטים בעיר העתיקה, ומיועדים לשימור על פי תוכנית המתאר החדשה לעיר העתיקה. כחלק מתוכנית שימור המונומנטים ותחזוקתם, החלו בפברואר 2009 עבודות שימור לייצוב שרידי הכנסייה.
מעלית הכותל

הרובע היהודי כבר הונגש ברובו לבעלי מוגבלויות לפני כמה שנים. עם זאת, לאור המורכבות הרבה בחפירה בתוך אדמת הרובע, לא נפתרה בעיה מרכזית, חיבור מפלס הרובע למפלס הכותל. כיום הדרך היחידה להגיע מרחוב משגב לדך לכותל היא באמצעות מעלות רבי יהודה הלוי, שהוא גרם מדרגות מרוצף בן כ-140 מדרגות, המהווה מן מחלף בין הרחוב לכותל.
על מנת לפתור את בשנת 2020 החלה בנייתה של מעלית שתרד מרחוב משגב לדך עד גובה הכותל, משם תוביל מנהרה אופקית באורך 65 מטר עד ליציאה. במתחם ייבנו חדרי שירותים, פינות ישיבה, חדרי חשמל ואוורור וכן שדרת חנויות.
בסך הכל ייבנו באתר שתי מעליות בגובה כ-22 מטר ואולם מבואה, בעלות 55 מיליון שקלים ובמשך כשלוש שנים.
מעלית הכותל > ממצאים ארכאולוגים

בחפירות ההצלה במקום התגלה מקווה טהרה מתקופת בית שני. ייחודו של המקווה מתבטא במיקומו, על המדרון המזרחי של הגבעה המערבית, באזור שבין העיר העליונה לעיר התחתונה. תופעה לא מוכרת שמצריכה מחקר נוסף היא שהמקווה נחצב תחת אמת המים התחתונה, ונראה שהיא הייתה מקור המים המרכזי שלו. ייתכן שהמקווה שימש חלק מבית מפואר ברובע ההרודיאני שסביר להניח שגרו בו משפחת כהנים.
בנוסף נמצאו אמת מים מימי בית המקדש השני, בריכת מים שנבנתה על ידי חיילי הלגיון העשירי פרטנסיס ובור מים ובו כ-40 סירי בישול מתקופה זו. החפירות נערכו בניהולם של מיכל הבר וד"ר אורן גוטפלד, מטעם האוניברסיטה העברית ובמימון משרד ירושלים ומורשת.
בשיתוף עם ד"ר עמית ראם הוחלט לשמר את המקווה ולשלב אותו ואת שאר הממצאים בבניית אולם המבואה של המעלית.
הערות שוליים

↑  יהושע בן-אריה, עיר בראי תקופה, א, ירושלים, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 1979, עמ' 382-381; ב, עמ' 327.
↑  ראו: רמי יזרעאלי, הרובע היהודי בירושלים העתיקה במלחמת העצמאות, ירושלים בתש"ח: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשמ"ח, באתר מט"ח.
↑  חפירות מעלית הכותל התגלתה תעלת מים חצובה בסלע.water channel discovered. המעלית שתרד ותעלה בגובה של 26מ בתוך הסלע ומערה של 70מ בין המעלית לכיכר הכניסה... | By חדשות הכותל המערבי Western Wall news | Facebook, באתר www.facebook.com
| רחובות מרכזיים בעיר העתיקה  |
| --- | --- | --- |
| הרובע הארמני | רחוב הפטריארכיה הארמנית • רחוב סנט ג'יימס •  רחוב אררט • רחוב הארמנים |  |
| הרובע היהודי | רחוב היהודים • רחוב הקארדו • רחוב משגב לדך • רחוב תפארת ישראל • רחוב בתי מחסה • רחוב חב"ד |  |
| הרובע המוסלמי | רחוב הגיא • רחוב שער האריות •  רחוב שער הפרחים • רחוב השלשלת • ויה דולורוזה  • מעלות המדרשה • רחוב בית הבד |  |
| הרובע הנוצרי | רחוב דוד • רחוב השער החדש • רחוב הבורסקאים • רחוב הפטריארכיה הלטינית • רחוב הנוצרים |  |
יוסי קליין הלוי

| --- | --- |

 לידה:  1953 (בן 71 בערך) בורו פארק, ארצות הברית 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ברוקלין קולג'  בית הספר מדיל לעיתונות  האקדמיה התלמודית מרשה שטרן 
 מעסיק:  מכון שלום הרטמן 
 פרסים והוקרה:  פרס סופי ברודי (2014)  Man of Reconciliation 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  YossiKleinHalevi
 טוויטר:  ykleinhalevi
 www.yossikleinhalevi.com
 
יוסי קליין הלוי (נולד ב-1953) הוא סופר, עיתונאי וחוקר תרבות ישראלי. משנת 2013 מרצה בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ביוגרפיה

נולד בניו יורק, ושם גדל. סיים תואר ראשון בהיסטוריה יהודית בברוקלין קולג' בשנת 1975, למד לתואר שני בעיתונאות באוניברסיטת נורת'ווסטרן באוונסטון שבאילינוי וסיים בשנת 1978.
בשנת 1980, ייסד עם חברים וערך את המגזין "ניו ג'ואיש טיימס", מגזין אוונגרדי ופורץ דרך שזכה להצלחה אך נסגר באפריל 1981, שמונה חודשים לאחר היווסדו, בשל הפסדים כספיים.
בשנת 1982 עלה לישראל ביחד עם אשתו שרה. ב-1985 נעשה אודותיו הסרט התיעודי "קדיש" בבימויו של סטיב בראנד, המתמקד במערכת היחסים של הלוי עם אביו ניצול השואה. הסרט הוכתר על ידי העיתון הניו יורקי "וילג' ווייס" כאחד מעשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 1985.
עבד ככתב בכיר במגזין הדו-שבועי "ג'רוזלם ריפורט", למן היווסדו בשנת 1990 ועד 2002. הלוי כתב טור ב"ג'רוזלם פוסט", כתב בקביעות על עניינים ישראלים עבור "לוס אנג'לס טיימס" ולפרקים כתב ב"הניו יורק טיימס" וב"וושינגטון פוסט".
ספרו הראשון: זיכרונותיו של יהודי קנאי יצא לאור בשפה האנגלית בשנת 1995, ובו הוא מספר את סיפורו בשנות נעוריו כחסיד בתנועתו של מאיר כהנא ועל התפכחותו לבסוף מהפוליטיקה הקיצונית.
בשנת 2001 התפרסם ספרו באנגלית: בפתח גן העדן: חיפוש אחר אלוהים עם נוצרים ומוסלמים בארץ הקודש. הספר הוא מסע רוחני בן שנתיים שערך הלוי, שהוא יהודי מסורתי, בקרבם של המוסלמים והנוצרים בישראל, ובמהלכו השתתף בתפילותיהם במנזרים ובמסגדים וחגג את חגיהם בניסיון לחוות את הקדושה, ללמוד מחוכמתם ולנסות למצוא את המשותף לשלוש הדתות: היהדות, הנצרות והאסלאם, תוך ניסיון להתגבר על הקונפליקטים רוויי הדמים בני אלפי השנים. הספר יצא לאור בשפה העברית בהוצאת כתר וראה אור בשנת 2009 בשפה הגרמנית.
הלוי היה פעיל בניסיונות הפיוס במזרח התיכון ומכהן כיושב ראש של "הבית הפתוח", פרויקט חינוכי יהודי-ערבי בעיר רמלה. הוא היה אחד המייסדים וחבר מועצת המנהלים של פורום המדיה הישראלי-פלסטיני שאינו מתפקד עוד, אשר הפגיש בין עיתונאים ישראלים ופלסטינים. הוא מכהן כחבר הנהלה באגודה ישראלית למען יהודי אתיופיה.
הלוי הוא חוקר בכיר במרכז שלם וכתבו הישראלי של העיתון הפוליטי הוושינגטוני "ניו ריפבליק", הוא חבר מערכת וכותב של המגזין "ארץ אחרת" ועורך עמית במגזין "תכלת". הלוי מרבה להרצות באוניברסיטאות שונות בארץ ובעולם על מדינת ישראל, על החברה הישראלית ועל הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב-2013 פרסם את ספרו באנגלית: "כחולמים: שבעה צנחנים שאיחדו את ירושלים ופילגו את ישראל" שיצא לאור בעברית ב-2017. ספר המספר על הקרבה, התעוזה, על הקרע והמחלוקת של שבעה לוחמי חטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים: חנן פורת, מאיר אריאל, יואל בן-נון, אריק אכמון, ישראל הראל, אודי אדיב ואביטל גבע.
ספריו

בפתח גן העדן: חיפוש אחר אלוהים עם נוצרים ומוסלמים בארץ הקודש ירושלים: מכון שלום הרטמן, הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן והוצאת כתר, 2007
כחולמים: שבעה צנחנים שאיחדו את ירושלים ופילגו את ישראל הוצאת דביר, 2017
מכתבים לשכן פלסטיני – עם מכתבי תגובה מקוראים פלסטינים, תרגמה ורד קלנר, הוצאת כרמל, סדרת "פרשנות ותרבות", 2021
Like Dreamers: The Story of the Israeli Paratroopers Who Reunited Jerusalem and Divided a Nation
At The Entrance to the Garden of Eden: A Jew's Search for God with Christians and Muslims in the Holy Land. New York, Harper Collins, 2001
Am Eingang zum Garten Eden: Suche nach Hoffnung mit den Religionen im Heiligen Land, ISBN 978-3-8306-7371-2, EOS-Verlag, St. Ottilien, 2009
Memoirs of a Jewish Extremist. New York-Boston, Little Brown and Company, 1995
הערות שוליים

↑  גילי איזיקוביץ, מבשרי הפאנק היהודי, באתר הארץ, 15 בספטמבר 2009
↑  אמיר בן-דוד, אל אל ישראל, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2004
↑  יאיר שלג, שותק עם נזירות, באתר הארץ, 23 בינואר 2003
↑   רן שפירא, "בלונדיניות גבוהות" וספרים חדשים נוספים, באתר הארץ, 30 ביוני 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263969405171  PLWABN: 9810664550705606  GND: 13378729X  ISNI: 0000 0000 6658 7415  LCCN: n95028280  NTA: 241856523  VIAF: 67665805   WorldCat (עם VIAF): 67665805
יואל רק

| --- | --- |

יואל רק, דצמבר 2008
 לידה:  29 ביוני 1946 (בן 78) ברלין, שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה 
 ענף מדעי:  אנטומיה, אנתרופולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
 תרומות עיקריות
 חקר אבולוציה, אנטומיה של הפנים, אבולוציה של ההליכה הזקופה, והביומכניקה של מערכת הלעיסה וההליכה הזקופה
 
יואל רק (נולד ב-29 ביוני 1946) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה שבבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. רק מלמד אנטומיה ואבולוציה של האדם. הוא מופקד על הקתדרה לחקר הזיקנה על שם איגור אורנשטיין. ב-2008 הוא נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ביוגרפיה

יואל רק נולד בברלין, במחנה עקורים של הסוכנות היהודית, בן לפנחס רק וחנה מבית רכטמן, שהיו ניצולי שואה מפולין. הוא שהה בגרמניה עד 1948. עם הכרזת המדינה, בהיותו בן שנתיים, עלה עם הוריו לישראל. גדל ברמת גן, למד בבית ספר הלל עד כיתה ח' ואת התיכון עשה בכפר הנוער "הדסים".
עוד מילדותו התעניין במאובנים, בדינוזאורים ובפלאונטולוגיה באופן כללי. רק פנה לאוניברסיטה מתוך כוונה ללמוד פלאואנתרופולוגיה, דיסיפלינה שלא הייתה קיימת אז בארץ. למימוש שאיפתו זו הוא החל את לימודיו ב-1968 באוניברסיטה העברית תוך הרכבת תוכנית מיוחדת ממקצועות מגוונים: פרהיסטוריה, ארכאולוגיה, אנטומיה, פלאונטולוגיה, זואולוגיה, גאולוגיה וגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב. החל משנתו השנייה שימש כעוזר מחקר באנטומיה ואנתרופולוגיה פיזית במחלקה לאנטומיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית וכמעט סיים תואר שני בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, אלא שאז פרצה מלחמת יום הכיפורים ולאחריה טס ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. באוניברסיטת ברקלי עשה מאסטר ודוקטורט. למד תחת שלושה מורים בעלי שם עולמי בתחום עיסוקו: שרי וושבורן, טים וייט וקלארק האול. האחרון, פלאואנתרופולוג ידוע, היה המנטור העיקרי שלו. עבודת הדוקטורט של רק עסקה בטופוגרפיה ובארכיטקטורה של פני האוסטרלופיתקים המגושמים.
ב-1980 כששב מברקלי מונה רק למרצה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1994 מונה לפרופסור מן המניין. עמד בראש החוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה, ונבחר מספר פעמים כמרצה מצטיין. שהה בשבתונים במכון לחקר אבולוציית האדם בברקלי, באוניברסיטת דיוק, ובשנים 2008 - 2009 שהה בשבתון באוניברסיטת סיימון פרייזר בוונקובר שבקנדה.
פרופ' רק כתב כתבות לציבור הרחב בכתבי העת מחשבות וטבע הדברים.
יואל רק נשוי ולו שלושה ילדים.
מחקריו

מחקריו של רק עוסקים באבולוציה, אנטומיה של הפנים, אבולוציה של ההליכה הזקופה, והביומכניקה של מערכת הלעיסה וההליכה הזקופה. רק כתב שני ספרים וכמה עשרות מאמרים בספרות המדעית.
מחקריו > גולגולת האוסטרלופיתקוס

בלימודי הדוקטורט שלו השתתף רק בצוותו של פרופסור דונלד ג'והנסון ממוזיאון הטבע שבקליבלנד, שחקר את השלד לוסי. רק חקר את מבנה הפנים של המין של לוסי. בשנת 1983 פרסם בהוצאת "אקדמיק פרס", את ספרו הראשון: "פני האוסטרלופיתקים" (The Australopithecine Face), שהיה עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו. האוסטרלופיתקים היו שלב אנושי קדום שהתקימו במשך כמיליון שנה עד לפני כמיליון וחצי שנים. הם הלכו זקוף ונפח מוחם היה קטן (כשל השימפנזה). עיקר יחודם היה בפנים. פניהם היו דמויי צלחת, כאשר פריפריית פניהם הייתה קדמית יותר לזו של מרכזן. רק הסביר בספרו שפניהם המוזרות הן תוצר של הצורך לקדם את שרירי הפנים קדימה, דבר המעניק למנוף הלסת כוח לעיסה גדול יותר. מאחר ששרירי הלעיסה אחוזים בפריפריית שלד הפנים, התקדמותם משנה את טופוגרפיית הפנים בדרך מיוחדת - בניגוד לבני האדם (ולהרבה בעלי חיים אחרים) מרכז פני האוסטרלופיתקים הפך לחלקן העמוק - השקוע.
משום שלוסי חסרה את רוב הגולגולת ביקש במשך שנים לצאת לאתיופיה לחפש ממצאים נוספים של האוסטרלופיתקוס אפרנסיס, המין של לוסי. במשך שנים, בשל המלחמות והרעב באתיופיה, לא יצאו משלחות לאתיופיה לחדש את חיפוש המאובנים, אך לבסוף ב-1990, רק הצטרף כאנטומיסט למשלחת שכללה גם גאולוגים, ארכאולוגים ומומחים מתחומים שונים שיצאו לאתיופיה.
ב-1992 מצא רק גולגולת של זכר מבוגר של האוסטרלופיתקוס אפרנסיס, הידועה כ-"444 AL". עד גילויה, היה ידוע מעט מאוד על גולגולת המין. התגלית זכתה לפרסום רב בעולם המדע ואף לכותרת בעמוד הראשון בניו יורק טיימס, לתמונת השער בנייצ'ר ולכתבה נרחבת בנשיונל ג'יאוגרפיק. מאז שנמצאה גולגולת הזכר (444 AL), נמצאו גם גולגולתיהם של נקבה ושל תינוק. נתגלו גם הרבה לסתות.
בשנת 2004 פרסם רק את ספרו השני, "גולגולת האוסטרלופיתקוס אפרנסיס" (The skull of Australopithecus afarensis), בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, יחד עם הפרופסורים ויליאם קימבל ודונלד ג'והנסון מאוניברסיטת אריזונה. הספר מסכם את הידע המדעי על אנטומיית הגולגולת של מין האוסטלפיתקוס אפרנסיס. במחקר מ-2007
 הציג רק את מסקנתו שהאוסטרלופיתקוס אפרנסיס, שנחשב עד אז לאחד האבות הקדומים של מין האדם בן זמננו, אינו מאבות האדם, אלא תחילתו של ענף צדדי שהתפתח במקביל לזה של האדם. נוכחותו של אפרנסיס קרוב לנקודת הפיצול של שני הענפים עושה אותו דומה אנטומית לאבות הקדומים של האדם.
מחקריו > מחקר הניאנדרטלים בארץ ישראל

הניאנדרטלים (הומו ניאנדרתאלנזיס) חיו לפני 30 עד 200 אלף שנה וניתן למצוא מאובנים שלהם במערות בארץ ישראל. מין אנושי זה מהווה מוקד למחקר נוסף של יואל רק. הוא יזם והשתתף כאנטום בחפירת אחדות ממערות ארץ ישראל. הניאנדרטלים היו אירופאים במוצאם, חיו במקביל לאבות האדם המודרני. הומו סאפיינס לא התפתח מהם ואין להם ולא כלום עם האבולוציה שלנו. הם נכחדו לפני כ-30,000 שנה. במערות בארץ ישראל ניתן למצוא את הניאנדרטלים שהגיעו מהצפון ואת ההומו סאפיינס, אבותינו הקדומים, שהגיעו מאפריקה. ארץ ישראל, היא אתר החפיפה של תחום מחייתם של שתי הקבוצות הללו.
ניתן למצוא במערות ארץ ישראל קיום לסירוגין ואולי אף ביחד של שתי האוכלוסיות. מציאות זו היא ביטוי לתנודות שהיו במרחב התפוצה של הקבוצות הללו. הניאנדרטלים חיו בצל הקרחונים של אירופה וכאשר הקרחונים (ואירופה הקרה) התפשטו, הגיעו הניאנדרטלים למזרח התיכון. כאשר נסוגו הנאנדרטלים מהאזור בעקבות "נסיגת אירופה" הומו סאפיינס הגיע לאזור וחוזר חלילה. הניאנדרטל הדרומי ביותר נתגלה במערת כברה, במשלחת בה רק היה חבר. רק יזם את חידוש החפירות במערת עמוד. מערה זו נחפרה בראשית שנות השישים על ידי משלחת יפנית שמצאה בה ניאנדרטל מבוגר. בראשית שנות ה-90 משלחת משותפת של דר' חוברס, קימבל ורק חידשה את החפירות ומצאה עולל של ניאנדרטל.
במחקריו מנסה רק להבין את המשמעות התפקודית של אנטומיית הפנים של הניאנדרטלים. מסקנתו היא כי הניאנדרטלים השתמשו בצורה אינטנסיבית בשיניהם הקדמיות וטופוגרפיית פניהם היא ביטוי לשינוי במנח משטחי העצם של הפנים כדי לסייע ולהקל על השימוש בשיניים הקדמיות (בעולם החי השיניים האחוריות הן המיועדת לפעול בלעיסה ולא השיניים הקדמיות).
רק חולק על הסיווג של המאובנים שהתגלו באתר נשר רמלה מהתקופה הפלאוליתית התיכונה כשרידי אוכלוסייה קדומה, הומו נשר רמלה ופרסם טענה כי מדובר באדם ניאנדרטלי, דומה במאפייניו לשלדי ניאנדרטלים אחרים שהתגלו בארץ ישראל.
ספריו

The Australopithecine face, with a foreword by Tim D. White and F. Clark Howell New York : Academic Press, 1983.
The skull of Australopithecus afarensis / by William H. Kimbel, Yoel Rak, Donald C. Johnson ; with a contribution on the brain endocast by Ralph L. Holloway and Michael S. Yuan. Oxford : Oxford University Press, 2004.
הערות שוליים

↑  Kimbel W H, Johanson D C and Rak Y (1994). The First Skull and Other New Discoveries of Australopithecus afarensis at Hadar, Ethiopia. Nature Vol 368: 449-451.
↑  National Georgraphic, March 1996 Vol.189, No.3
↑  שירות הידען, ‏שוחזרה גולגולת של קוף דמוי אדם, שנחשב לחוליה החסרה באבולוציה האנושית, באתר "הידען", 15 במרץ 2004
↑  Rak Y, Ginzburg A, and Geffen E (2007). Gorilla Anatomy on Australopithecus afarensis mandibles suggests Au. afarensis link to robust australopiths. PNAS 104 (16):6568-6572.
↑  עפרי אילני, נראה ש"לוסי" אינה אמנו הקדומה, רק בת דודה, באתר הארץ, 18 באפריל 2007
↑  Rak Y (1993). Morphological Variation in Homo neanderthalensis and Homo sapiens in the Levant: a Biological Model. In W H Kimbel and L B Martin (eds.): Species, Species Concept and Primate Evolution. NewYork: Plenum, 523-536.
↑  Rak Y, Kimbel W H and Hovers E (1994). a Neandertal Infant fromAmudCave,Israel. Journal of Human Evolution 26:313-324.
↑  Rak Y (1986). The Neanderthal: A new look at an old face. J. Hum. Evol. 15: 151-164. (This paper was reviewed in Science.)
↑  Marom, A. and Rak, Y., 2021. Comment on “A Middle Pleistocene Homo from Nesher Ramla, Israel”. Science, 374(6572), p.eabl4336.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007273951405171  BnF: cb12683146f (data)  ISNI: 0000 0001 0876 7888  LCCN: n83042937  SUDOC: 113585594  VIAF: 19801252   WorldCat (עם VIAF): 19801252
חיים גלובינסקי

| --- | --- |

חיים גלובינסקי
 לידה:  13 במרץ 1902 
 פטירה:  20 באוגוסט 1986 (בגיל 84)
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 
חיים גלובינסקי (13 במרץ 1902 – 20 באוגוסט 1986) היה מעסקני הספורט הבכירים בארץ ישראל המנדטורית ולאחר מכן בישראל.
חייו

במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב גלובינסקי לצבא הבריטי לחיל החפרים. הוא נפל בשבי הגרמני במהלך הקרב על יוון ב 29 באפריל 1941 על חופי העיר קלמטה. יחד עם יוסף אלמוגי עמד בראש ההתארגנות של החיילים היהודיים במחנה השבויים "למסדורף" (סטלאג VIII-B). במסגרת תפקידו היה אחראי על חלוקת המזון. במהלך השהות במחנה ארגן קבוצות ספורט תחת דגל ישראל.
גלובינסקי היה ממייסדי אגודת "הפועל" ועמד בראשה. בין השנים 1954 – 1956 כיהן כיושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל, וכן שימש חבר הנהלת ההתאחדות לספורט בישראל - ויו"ר ועדת הכדורסל בהתאחדות זו, ולאחר מכן גם כיושב ראש הראשון של איגוד הכדורסל. משך שנים רבות כיהן כמזכיר הוועד האולימפי, ואף היה חבר במשלחות ישראל לכמה אולימפיאדות, ובהן אולימפיאדת מלבורן (1956), אולימפיאדת רומא (1960), אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), ואולימפיאדת מינכן (1972). כמו כן כיהן כחבר המועצה להסדר ההימורים בספורט. גלובינסקי אף נטל חלק בהקמת ממסד הספורט השיקומי למען נכי צה"ל, פעילות שממנה התפתחו מוסדות ספורט הנכים בישראל.
בשנת 1966 קיבל את עיטור "לאיש כפעלו" מטעם דירקטוריון הפועל. בשנת 1982 קיבל מטעם אותו הארגון את תואר "עמית כבוד לעד" שניתן רק לשמונה אנשים עד היום.
כמו כן זכה בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת תשל"ז-1977, והוא אחד מהישראלים הבודדים שזכו באות המסדר האולימפי על תרומתם לתנועה האולימפית ולרעיון האולימפי.
לקריאה נוספת

ישראל פז ואוריאל זמרי, חיים לגבורות: חברים מספרים על חיים גלובינסקי במלאת לו 80 שנה (1982)
הערות שוליים

↑  דף הנפטר באתר חברה קדישא ת"א והמחוז.
↑  דף המידע של איתמר
↑  בשבוע הבא יתחילו הדיונים בהקמת התאחדות לכדורסל, דבר, 28 בדצמבר 1965
↑  לגלובינסקי 2 סגנים באיגוד העצמאי בכדורסל, דבר, 6 ביולי 1966
↑  מכון וינגייט - האתר הרשמי - Wingate - כללי
↑  משלחת ישראל מקסיקו 1968
↑  משלחת ישראל מינכן 1972
↑  http://www.nevo.co.il/Law_word/law10/yalkut-2112.pdf
↑  ספורט הנכים בישראל
↑  1960-1969
↑  עמיתי כבוד לעד
↑  http://www.tel-aviv.gov.il/Download/יקירי%20העיר%20לשנת%202011.pdf
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296921705171  VIAF: 297749415   WorldCat (עם VIAF): 297749415
אריה לוין (שגריר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1930 (בן 94 בערך) טהראן, המדינה האימפריאלית של איראן
 מדינה:  ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  אוקטובר, 1950
 תפקיד:  שגריר ישראל ברוסיה  סגן שגריר ישראל באו"ם
 
אריה לוין (נולד ב-1930) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל ברוסיה בין השנים 1991–1992 וכסגן שגריר ישראל באו"ם.
ביוגרפיה

לוין נולד למשפחה רוסית-יהודית בטהראן, איראן ב-1930, ולמד בבית ספר יסודי יהודי איראני ובבית ספר תיכון אמריקני בטהראן. לפני שעלה לישראל באוקטובר 1950 עבד בארגון עלייה וניהל מחנה פליטים. משעלה לישראל שירת כקצין באגף המודיעין ולמד לימודי מזרח תיכון ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1958 מונה לראש יחידת מחקר מודיעיני של מדינות לא ערביות של המזרח התיכון וקרן אפריקה. ב-1962 הצטרף למשרד החוץ כראש דסק איראן וקרן אפריקה. כשנה לאחר מכן שירת כמזכיר הראשון בשגרירות ישראל אדיס אבבה אתיופיה. ב-1965 מונה לוין לראש המשלחת הדיפלומטית לרואנדה במרכז אפריקה. ב-1967 היה יועץ בשגרירות ישראל בפריז צרפת.
לוין שירת כציר מוסמך של המשלחת הדיפלומטית של ישראל לטהראן ב-1973. מספטמבר 1977 שירת כמנהל המחלקה של המזרח התיכון במשרד החוץ בירושלים. בתפקיד זה הוא נשלח למשרד החוץ הטורקי לשיחות עם ראש אגף המודיעין של המשרד. במקביל היה מראשי הוועד של עובדי משרד החוץ.
בשנים 1981–1985 כיהן כסגן ראש המשלחת הישראלית לאו"ם בניו יורק. בשנת 1984 מילא לזמן מה את תפקיד השגריר באו"ם בפועל.
ב-1985 הוא שב לירושלים לשרת כראש המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ. ב-1988 הוא מונה על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר להוביל קבוצה דיפלומטית לברית המועצות במטרה לחדש את הקשרים הדיפלומטיים בינה לבין ישראל. ב-1990 מונה ליועץ בכיר לברית המועצות ושנה לאחר מכן עם חידוש קשרים דיפלומטיים מלאים עם ברית המועצות הוא מונה לשגריר וציר בכיר בברית המועצות. בפברואר הוא הגיש את כתב האמנתו לבוריס ילצין, נשיא הממשלה הרוסית, שירשה את ברית המועצות. בשנת 2000 הוא נשלח מטעם ישראל כנציג להיות עד לבחירות הנשיאותיות ברוסיה.
לוין פעיל בתחום הסביבתי, בייצור אנרגיה מפסולת כמקור לאנרגיה נקייה. הוא עבד בקידום פרויקטים חדשניים בביולוגיה מולקולרית ובחיפוש מקורות אנרגיה בנגב ובחיפוש נפט וגז בישראל.
הוא מתגורר בירושלים עם אשתו עליזה, מוזיקאית נגנית כנר, שהצטרפה לתזמורת הסימפונית המלכותית של אתיופיה, בעת ששירת כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל.
ספרים וכתבים

לוין פרסם מאמרים על יחסי ישראל-רוסיה וישראל-איראן בכתבי-עת רוסיים. הוא המחבר של הספר "שליח למוסקבה: זכרונותיו של שגריר ישראלי 1988-92”. ביחס לספרו ציין אבא אבן ש"לאריה לוין יש סיפור דרמטי לספר בספרו והוא עושה זאת בסגנון וברגש".
הערות שוליים

↑  נציגויות ישראליות בבורונדי וברואנדה, על המשמר, 7 ביולי 1965
↑  Raphael Ahren, Did Israel, under the shah, help start Iran’s nuclear program?, www.timesofisrael.com (באנגלית אמריקאית) Ahren, Raphael. "Did Israel, under the Shah, Help Start Iran’s Nuclear Program?" The Times of Israel. Web. 26 Apr. 2013.
↑  אריה לוין ינהל 'מחלקת המזה"ת במשרד־החוץ, דבר, 22 ביוני 1979
↑  בתורכיה מבקרים ביקור נציג מישראל, מעריב, 29 בינואר 1980
↑  ש. כהן, תורכיה: לא ניהלנו שיחות, מעריב, 24 בפברואר 1980
↑  קבלו אותי כבן מאומץ, מעריב, 20 בפברואר 1980
המזכירה ויו"ר הועד, מעריב, 29 בפברואר 1980
↑  מישרה פנוייה, מעריב, 17 באוגוסט 1984
↑  U.S. VETOES U.N. DRAFT ON ISRAELIS, The New York Times, 6 Sept. 1984
↑  תפקוד ואיוש, מעריב, 1 באוקטובר 1985
↑  On immigration from Russia to Israel 1989-1995 ארבל, אנדריאה. "פתיחת הסכרים." רוכבים על הגל: הסוכנות היהודית והעלייה ההמונית מברית המועצות לשעבר ומאתיופיה 1987 - 1995. ירושלים: גפן בית הוצאה לאור, 2006. ספריה וירטואלית. גפן בית הוצאה לאור. Web.
↑  On the reopening of the Israeli embassy in Russia in 1991 in the NY times Schmemann, Serge. "New Soviet Era Opens With Israel's Embassy." The New York Times. The New York Times, 24 Oct. 1991. Web
↑  שאול בן חיים, עליזה בארץ שבא, מעריב, 27 בדצמבר 1963
↑  The Cummings Center Series, www.tau.ac.il The Cummings Center for Russian and Middle Eastern European Studies
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264439005171  GND: 119419181  ISNI: 0000 0000 7859 8912  LCCN: no96034552  SUDOC: 07232984X  VIAF: 31589658   WorldCat (עם VIAF): 31589658
לוח צפחה

תלמידה עם לוח צפחה, ציור מאת Karl Hermann Schellbach
תלמידים משתמשים בלוחות צפחה בבית הספר.
לוח צפחה הוא לוח העשוי מלוחות דקים של לווחה. הביטוי מתייחס לרוב ללוח אישי, ממוסגר בעץ, אם כי בעבר גם לוחות כיתתיים התלויים על הקיר היו עשויים לווחה. הלוח שימש תלמידים עד המאה ה-20 ובמקומות מסוימים אף עד אמצע המאה ה-20.
לוחות צפחה שימשו כמצע לכתיבה בזכות עמידותם הגבוהה, הנובעת מקשיות לוחית הלווחה, והיכולת לתקן שגיאות על גביה בקלות הודות לגבישיה הזעירים. השימוש בלוחות היה נפוץ גם בשל מחירו הגבוה של הנייר. הלוחות נועדו בעיקר לתלמידים צעירים, לצורך אימוני כתיבה. היו לוחות ששורטטו במשבצות או בשורות, כדי להנחות את הכתיבה. לצד זאת, היו גם לוחות ששימשו מבוגרים בעבודתם, לוחות אלו היו קטנים יותר (בגודל 9*12 סנטימטר לערך) ואוגדו יחדיו ל"ספרי צפחה".
כתיבה על גבי הלוח נעשתה באמצעות "עיפרון צפחה" – מקלון עשוי סטיאטיט – סלע רך הבנוי מטלק – או חרסית דחוסה, היוצרים קו דק על גבי הלווחה. ניתן היה להשתמש גם בגיר. את הנכתב מחקו באמצעות בד רך או ספוג, שהיה קשור אל הלוח בחוט.
בבתי הספר של כל ישראל חברים השתמשו בלוחות אלה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בכיתת הפעוטות – לצורך אימוני כתיבה תמה.
לוח הצפחה בספרות

לוחות צפחה אישיים מוזכרים לעיתים קרובות בספרי ילדים ונוער מן המאה ה-19. אן שרלי, גיבורת "האסופית" (בתרגום החדש – "אן מן החוה הירוקה") של לוסי מוד מונטגומרי שוברת את לוח הצפחה שלה על ראשו של גילברט בליית', שאחז בצמותיה ביומה הראשון בבית הספר של אבונלי ולפני כל התלמידים כינה אותן "גזרים!" (או כינה אותה עצמה בכינוי "ראש גזר" -בתרגומים מאוחרים יותר). איימי, צעירת האחיות מרץ' בספר נשים קטנות של לואיזה מיי אלקוט, מציירת דמויות חיות על לוח הצפחה שלה במקום לכתוב עליו את שיעוריה. בעליסה בארץ הפלאות חבר המושבעים כותב על לוחות צפחה את תיעוד המשפט של נסיך הלבבות.