אריה אבילאה
הערות שוליים

↑  התעתיק הלטיני של שם משפחתו העברי: Abileah. שם משפחתו המקורי, ניֶיסבִיזְ'סקי (ברוסית: Несвижский, שפירושו: יוצא העיירה נייסוויז'), נכתב בצורות שונות: נייסוויז'סקי, נסביזסקי, ניסביזסקי, ניסביצקי, ניסוויצקי, ניזוישסקי, ניֶשוויז'סקי; הכתיב (היידי) שעל גבי ספרו של אביו מ-1903: נעסוויזסקיא (ובכתב לטיני: Niswitzki,‏ Niswitzski,‏ Niswizski,‏ Nisvitzky,‏ Nisvitzky).
↑  Max Brod, Die Musik Israels. Werden und Entwicklung der Musik in Israel; Revidierte Ausgabe mit einem zweiten Teil „Werden und Entwicklung der Musik in Israel" von Yehuda Walter Cohen, Kassel [u.a.]: Bärenreiter, 1976, p. 42.
1 2 3 4 5  ראיון רדיופוני עם אריה אבילאה; עורך: אוּרי אפשטיין, "מוסיקאים מספרים", רשת א', 22 במרץ 1982, באתר Abileah.com.
1 2  ישראל קלויזנר, וילנה, ירושלים דליטא: דורות אחרונים 1881–1939; ערך: שמואל ברנצ'וק; הביאה לדפוס: לאה הלוי, לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגטאות, תשמ"ג 1983, כרך ב, עמ' 515.
↑  ראיון, רשת א, 22.3.1982. לדברי אבילאה בראיון, לאחר מות אביו מכרה אמו את הפסנתר לאישה שלבסוף עלתה לירושלים, ותרמה אותו למוזיאון בעיר.
1 2 3 4 5  ירושלים: מסיבה לפרופ' אריה אבילאה בהגיעו לגבורות, מעריב, טור 1, 9 בדצמבר 1965.
↑  Abileah, Arie, Encyclopaedia Judaica, 2007, on HighBeam Research.
↑  'וילנה', בתוך: שמואל ספקטור (עורך), ברכה פרוינליך (עורכת משנה), מחוזות וילנה, ביאליסטוק, נובוגרודק, כרך ח של פנקס הקהילות: אנציקלופדיה של היישובים היהודיים למן היווסדם ועד לאחר שואת מלחמת העולם השנייה, ירושלים: יד ושם, תשס"ו 2005, עמ' 58 טור 2; יהודי וילנה בין שתי מלחמות העולם: חיי התרבות: מוסיקה, בתערוכה "ירושלים דליטא: סיפורה של הקהילה היהודית בווילנה", אתר יד ושם.
↑  עיקר המידע על ראשית דרכו לקוח מתוך: ישראל קלויזנר, וילנה, ירושלים דליטא: דורות אחרונים 1881–1939, כרך ב (לוחמי הגיטאות תשמ"ג 1983), עמ' 515.
↑  Edward H. Tarr, East Meets West: The Russian Trumpet Tradition from the Time of Peter the Great to the October Revolution, Hillsdale, N.Y.: Pendragon Press (Bucina), 2003. בת למשפחת האמנים הרוסית הבולטת בנואה (Бенуа;‏ Benois), אחייניתו של האמן אלכסנדר בנואה, אשתו של המלחין והמנצח ניקולאי צֶ'רֶפּנין (אנ') ואמו של המלחין והפסנתרן אלכסנדר צ'רפנין (אנ') (שגם שניים מבניו היו מלחינים).
1 2  יעקב וינברג, שתי מנגינות, דואר היום, טור 1, 2 בנובמבר 1923.
1 2 3 4 5 6  ב. רון, הערות של מאזין | הפסנתרן אריה אבילאה, דבר, 6 ביולי 1951.
1 2 3  Abileah, Arie, Encyclopaedia Judaica, 2007, on HighBeam Research.
↑  בעת ששימש פרופסור בקונסרבטוריון ז'נבה התייד עם המוזיקאי הספרדי חוסה איטורבי (אנ'), חברו לסגל המורים מ-1919 (ידידות פסנתרנים, מעריב, 30 בינואר 1958; שמעו עליהם, דבר, 7 בפברואר 1958).
1 2 3  יהואש הירשברג, 'מוסיקה בתל אביב הקטנה', בתוך: א. ב. יפה (עורך), עשרים השנים הראשונות: ספרות ואמנות בתל אביב הקטנה 1909–1929, תל אביב: קרן תל-אביב לספרות ולאמנות והוצאת הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980, עמ' 112.
↑  סטודיה לפיאנו של הפרופ. אריה אבילאה, דבר, 23 בספטמבר 1936.
↑
'Brün, Herbert (Julius),' in: Deutsche Biographische Enzyklopädie; Hrsg. von Rudolf Vierhaus, 2. Ausg., Bd. 2, München [u.a.]: K. G. Saur Verlag, 2005, p. 121.
↑  פאוסט, דואר היום, 22 במרץ 1923; X., הד-יפו: "פאוסט" בעברית, דואר היום, 28 במרץ 1923; "אופרה", דואר היום, 8 באפריל 1923; בת-קול העתונים: "על קלקלה אחת", דואר היום, טורים 2–3, 12 באפריל 1923.
↑  יריב אזרחי, 'החיים המוזיקליים בתל-אביב שלי', ,גזית 393–408 (לג, ט–יב; לד, א–יב) (תשמ"ד), 52.
↑  הירשברג, 'מוסיקה בתל אביב הקטנה' (תש"ם 1980), עמ' 141.
↑  יונה פישר (עורך), תל אביב: 75 שנה של אמנות, גבעתיים: מסדה, 1984, עמ' 32.
1 2  הירשברג, 'מוסיקה בתל אביב הקטנה' (תש"ם 1980), עמ' 142.
↑  מובא אצל: הירשברג, 'מוסיקה בתל אביב הקטנה' (תש"ם 1980), עמ' 142.
↑  חצי שנה מאוחר יותר, בהתייחסו לביצועו של אבילאה לסונאטה מס' 21 (ולדשטיין) לבטהובן, שהיה לדעתו הטוב ביותר ברפרטואר שלו ששמע עד אז, שיבח את מתינותו, בהירות הנגינה והדיוק הטכני שלו (פרופ' יעקב וינברג, הקונצרט של מר אבילאה, דואר היום, 8 באפריל 1924).
↑  יהואש הירשברג, 'חיי המוסיקה היהודית באירופה', בתוך: זהר שביט (עורכת), בנייתה של תרבות עברית בארץ-ישראל (כרך ג של תולדות היישוב היהודי בארץ-ישראל מאז העלייה הראשונה), ירושלים: האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ומוסד ביאליק, תשנ"ט, עמ' 69.
↑  לדברי המוזיקולוג יהואש הירשברג, חוקר המוזיקה הקלאסית הישראלית, אנגל "לא ראה את עצמו כציוני. יחסו של אנגל אל הציונות אִפיין את הפעילות בתחום המוסיקה היהודית כולה בתחילת המאה העשרים. פעילות זו נעשתה בהקשר של התרבות היהודית, ואיסופה ועשייתה יכלו להתבצע גם באירופה וגם בארץ-ישראל. פעילותו רבת השנים של אנגל בתחום המוסיקה היהודית לא היתה זהה לגביו עם פעילות ציונית, ורק פנייתם הנמרצת של ידידיו בארץ הביאה את המוסיקאי בהיותו בן חמישים ושש להחלטה לבוא ארצה. עלייתו לארץ של אנגל, לא הביאה לשינוי רדיקלי במעמדה של 'החברה למוסיקה יהודית' אולם בזכות המרכז החדש בארץ התרחבו תחומי פעילותה ועלתה יוקרתה... היה בצעדו של אנגל משום אישוש של הטיעון הציוני שיש לפעול להפיכת ארץ-ישראל למקום ריכוז הפעילות התרבותית האמנותית היהודית, לרבות עבודת מחקר ואיסוף של המוסיקה היהודית בתפוצות" (הירשברג, 'חיי המוסיקה היהודית באירופה' (תשנ"ט), עמ' 70).
↑  יהואש הירשברג, 'התפתחות הגופים המבצעים במוסיקה', בתוך: שביט (עורכת), בנייתה של תרבות עברית בארץ-ישראל (תשנ"ט), עמ' 301.
↑  "אגודת מנגני ארץ-ישראל", דואר היום, 16 באפריל 1925; ביפו ובתל-אביב: יסוד אגודת מנגני א"י, דואר היום, 26 באפריל 1925.
↑  אורה אחימאיר, חיים באר (עורכים), 1900–2000: מאה שנות תרבות: היצירה העברית בארץ ישראל, תל אביב: עם עובד, תש"ס 2000, עמ' 94.
↑  יהואש הירשברג, 'מוזיקה מערבית בירושלים המנדטורית', בתוך: יהושע בן-אריה (עורך), ירושלים בתקופת המנדט: העשייה והמורשת, ירושלים : משכנות שאננים; יד בן צבי, תשס"ג 2003, עמ' 443.
↑  אורות (דו-ירחון לענייני ספרות ותרבות) 33 (1958), 52.