stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארי ואן דר פליס
ביוגרפיה

פליס נולד ב-20 באוגוסט 1940 כבנו של הפוליטיקאי קורנליס ואן דר פליס. הוא החל את הקריירה הצבאית שלו ב-1958 כצוער באקדמיה הצבאית המלכותית בברדה, ולאחר סיום לימודיו ב-1961 והועלה לדרגת לוטננט משנה. בשנים הבאות השלים את השכלתו בבתי ספר צבאיים בבריטניה ובארצות הברית. לאחר מכן התמנה למפקד הגדוד ה-11, וב-1985 הפך למפקד בריגדת חיל הרגלים המשוריין ה-12. כעבור שנתיים קודם לדרגת בריגדה גנרל ומונה לסגן מפקד זרוע היבשה. שלוש שנים לאחר מכן הוא מונה למפקד הקורפוס ה-1 והועלה לדרגת לוטננט גנרל. ב-14 במאי 1992 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). בתקופתו, נשלחו חיילים הולנדים לשמש ככוח שמירת שלום במלחמות יוגוסלביה. הוא פרש מהצבא ב-15 באוגוסט 1994.
אריק קורן

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1931 בלארוס 
 פטירה:  14 באוקטובר 2017 (בגיל 86 בערך) כפר סבא, ישראל 
 תחום יצירה:  פרסקו 
 
קטע מעבודות המתכת בעיצוב אריק קורן המשולבות בחזית מגדל השעון בכיכר השעון ביפו.
אריק קורן (1931 - 12 באוקטובר 2017) היה צייר ישראלי שהתמחה בעבודות פרסקו, אמנות ציורי הקיר.
חייו

קורן נולד ב-1931 בבלארוס שהייתה אז בשטח פולין ובגיל 5 עלה עם הוריו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה בקיבוץ אשדות יעקב שהוקם שלוש שנים קודם לכן. כאן גם נולד אחיו הצעיר - יוחאי, שנפל בגיל 27 ביום הראשון של מלחמת ששת הימים והותיר אחריו אשה ושני ילדים. בנעוריו (כנראה ב-1941) למד אצל הצייר יחזקאל שטרייכמן, לימים חתן פרס ישראל לציור, שהתגורר בקיבוץ אשדות יעקב באותה עת. הכשרה נוספת קיבל מאמנים ישראלים נוספים ובהם אליהו בילס (שגם אצר את תערוכתו הראשונה ב-1957 בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב), מרסל ינקו, פרלי פלציג ודב פייגין והפך בעצמו למורה במוסדות שונים. את הכשרתו כאמן ציורי קיר (פרסקו) רכש הודות למלגה מיוחדת שקיבל מקרן אמריקה-ישראל, באקדמיה לאמנויות של ונציה.
ב"בית הצנחן" שבקיבוץ מעגן יצר ציור קיר לזכר הצנחנים שנפלו במלחמות ישראל, וב-1963 השלים את יצירתו המוכרת ביותר: עיטורי הפתחים במגדל השעון ביפו. במקור תכנן קורן חלונות ויטראז' המתארים את תולדות העיר יפו והמיתולוגיות הקשורות בה. בעקבות צמצום התקציב לפרויקט את מקום הזכוכית תפסה עבודת מתכת שבוצעה במסגריה של אשדות יעקב. באותה תקופה עיצב מחיצה לבית הכנסת בקיבוץ עין הנצי"ב.
עבודות קיר נוספות שיצר קורן פזורות בכל רחבי הארץ כשכמה מהן מרוכזות בבנייניה המקוריים של מכללת אוהלו שעל שפת הכנרת. עבודת הקיר הגדולה ביותר שלו מעטרת את חזית "בית קרפ" - בית התרבות של קיבוץ אשדות יעקב איחוד (אדריכל הבניין היה אריך ראש). בעבודה זו תיאר תמונות מחיי הקיבוץ.
בשנות ה-60 עזב את הקיבוץ והתגורר עד לפטירתו ב-2017 בכפר סבא.
קטע מציור הקיר בחזית "בית קרפ" באשדות יעקב איחוד
אריק פרידץ

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1976 (בן 48) טבי, שוודיה 
 שם לידה:  Eric Sheridan Prydz 
 שם במה:  Cirez D 
 מוקד פעילות:  שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-2001 
 סוגה:  מוזיקת האוס, האוס פרוגרסיבי, טק האוס 
 כלי נגינה:  מקלדת אלקטרונית 
 חברת תקליטים:  אסטרלוורקס 
 www.ericprydz.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אריק פרידץ (בשוודית: Eric Prydz; נולד ב-17 ביולי 1976) הוא תקליטן ומפיק מוזיקלי שוודי. הוא גם ידוע בשם הבמה Pryda, הנהגה ”פּרַיְדַה”, לצד מגוון כינויים אחרים כגון Sheridan ו-Cirez D. שיריו מתאפיינים בסגנון האוס. פרידץ גם מחזיק בחברת ההקלטות Pryda.
פרידץ הוא במקור מסטוקהולם. הוא מנהל שלוש חברות תקליטים שונות, שמתמקדות בעיקר במוזיקה מחתרתית, מחוץ למיינסטרים המוזיקלי. עם זאת, פרידץ הצליח גם לפרוץ למיינסטרים וזכה להצלחה מסחרית עולמית. מאז שחבר ל-Data Records הוציא שלושה סינגלים שהגיעו לראש המצעדים בבריטניה. סינגל הבכורה שלו במהלך שיתוף הפעולה עם Data Records היה Call On Me (המבוסס על שירו של סטיב וינווד "Valerie"), שיצא ב-2004 והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי וכן במצעדים במדינות שונות באירופה, וכן דורג במקום ה-29 במצעד הדאנס של מגזין בילבורד האמריקאי. הסינגל מכר 2.5 מיליון עותקים ברחבי העולם. ב-2007 הוציא את Proper Education, רמיקס לשירה של להקת פינק פלויד Another Brick In The Wall, שזכה אף הוא להצלחה. ב-2008 הוציא את הסינגל Pjanoo, שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי.
הוא מהווה אישיות בולטת בסצנת המועדונים ובאוקטובר 2010 דורג במקום ה-30 ברשימת 100 התקליטנים הטובים ביותר שפרסם DJ Magazine. ב-2011 ירד למקום ה-46, בשנת 2012 ירד עוד שישה מקומות אל המקום ה-56 ובשנת 2013 עלה למקום ה-54.
פרידץ סובל מפחד מטיסות. בעבר נמנע בכלל מטיסות, וכך לא הגיע להופיע במקומות מרוחקים מאירופה, כגון אוסטרליה. כשהחליט לבסוף לערוך סיבוב הופעות באוסטרליה, שבמסגרתו היה אמור להופיע במלבורן, בגולד קואסט, בפרת' ובסידני, ביטל את הטיסה ובוטל סיבוב ההופעות, כשנתקף בהתקף בהלה לאחר עלייתו למטוס.
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה, באתר The DJ List
↑  Top 100 DJs, DJMag.com
↑  Eric Prydz speaks out on fear of flying, HousePlanet.DJ, 23 December 2008
↑  Eric Prydz cancels Australian tour, Beatportal, 31 December, 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810624274205606  BnF: cb14573337x (data)  GND: 135385911  ISNI: 0000 0001 1463 1610  LCCN: no2010028866  MusicBrainz: bbf594b2-4c13-4408-979d-7d934a837f2d  NKC: mzk2009521975  SELIBR: 370157  SUDOC: 086950266  VIAF: 107447930   WorldCat (עם VIAF): 107447930
אלכסנדרה דויד ניל

| --- | --- |

 לידה:  24 באוקטובר 1868 סן-מנדה, צרפת 
 פטירה:  8 בספטמבר 1969  (בגיל 100) דין-לה-בן, צרפת 
 שם לידה:  Louise Eugénie Alexandrine Marie David 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  הקונסרבטוריון המלכותי של בריסל 
 השקפה דתית:  בודהיזם 
 בן או בת זוג:  Philippe Neel 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית מדליית הכסף של החברה הגאוגרפית המלכותית של בלגיה דרגת  מפקדת בלגיון הכבוד הצרפתי
 חתימה:   
 אתר רשמי
 
אלכסנדרה דויד-ניל (בצרפתית: Alexandra David-Néel, נולדה כלואיז יוג'י אלכסנדרה מארי דויד; 24 באוקטובר 1868 – 8 בספטמבר 1969) הייתה חוקרת בלגית-צרפתייה, רוחנית, בודהיסטית, אנרכיסטית וסופרת. היא ידועה ביותר בזכות ביקורה בלהסה בטיבט ב-1924, כאשר הייתה אסורה הכניסה לזרים. דויד-ניל כתבה למעלה מ-30 ספרים על דתות מזרחיות, פילוסופיה, ועל מסעותיה, כולל "קסם ומסתורין בטיבט" שיצא לאור בשנת 1929. תורתה השפיעה על הכותבים ג'ק קרואק ואלן גינסברג, והפופולריזציה של הפילוסופיה המזרחית של אלן ווטס.
ראשית חייה ורקע גידולה

אלכסנדרה נולדה בסנט-מנדה, ואל-דה-מרן, בתו היחידה של אביה, לואי דויד, בונה חופשי הוגנוטי, מורה והייתה לה אם בלגית קתולית. לואי ואלכסנדרין נפגשו בבלגיה, לשם הוגלה כמורה לבית הספר ופרסם כתב עת רפובליקני כשלואי-נפוליאון בונפרטה הפך לקיסר. בשנת 1871, מזועזע מהוצאתם להורג של הקומונרים האחרונים מול חומת בית העלמין בפר-לאשיז בפריז, לקח לואי דויד את בתו בת השנתיים, יוג'ני לשם כדי לראות ולעולם לא לשכוח את אכזריותם של בני האדם.
בגיל 15, בילתה את החופשה עם הוריה באוסטנד, ורצתה להגיעה לנמל פליסינגן בהולנד כדי לנסות לצאת לאנגליה. חוסר כסף אילץ אותה לוותר. בגיל 18 היא כבר ביקרה לבדה באנגליה, שווייץ וספרד, ולמדה בחברה התאוסופית של מאדאם בלואטסקי. "היא הצטרפה לחברות סודיות שונות - היא הייתה בקבוצות פמיניסטיות ואנרכיסטיות. אלה קיבלו את פניה בהתלהבות. לאורך כל ילדותה והתבגרותה, היא הייתה קשורה לגאוגרף והאנרכיסט הצרפתי אליזה רקלוס (1820 - 1905). קשר זה הוביל אותה להתעניין ברעיונות האנרכיסטיים של התקופה ובפמיניזם, שהעניקו לה השראה לפרסום ספר "לחיות את החיים" בשנת 1898. בשנת 1899, היא חיברה חיבור אנרכיסטי עם הקדמה מאת אליזה רקלוס. המו"לים לא העזו להוציא את הספר, אף על פי שחברה ז'אן האוסטונט הדפיס בעצמו מספר עותקים, והספר בסופו של דבר תורגם לחמש שפות.
היא המירה דתה לבודהיזם בשנת 1889, כפי שכתבה ביומנה שפורסם תחת הכותרת "מנורת החוכמה" בשנת 1986. היא הייתה בת 21. באותה שנה. כדי לשפר את האנגלית שלה, שפה הכרחית לקריירה של אוריינטליסטית, היא נסעה ללונדון ושם פנתה לספריית המוזיאון הבריטי. בשנה שלאחר מכן, בפריז, היא יזמה בעצמה לימוד סנסקריט ולימודי טיבט בבתי ספר גבוהים בפריז.
1895–1904: זמרת אופרה

על פי הצעת אביה, למדה אלכסנדרה בקונסרבטוריום המלכותי של בריסל, פסנתר ושירה. כדי לסייע להוריה שחוו כישלונות כלכליים, היא, השיגה פרס ראשון בשירה, ונכנסה לתפקיד הזמרת הראשונה בבית האופרה של האנוי (הודו-סין) בעונות 1895–1896 ו-1896–1897 בשם אלכסנדרה מירייאל. היא שרה ושיחקה באופרות לה טרוויאטה, כרמן ופאוסט.
בשנים 1897–1900 היא התגוררה יחד עם הפסנתרן ז'אן האוסטונט בפריז, כתבה איתו את לידיה, טרגדיה לירית במערכה אחת, שלשמה חיבר האוסטונט את המוזיקה ואלכסנדרה את הליברטו. היא הייתה באופרה של אתונה מנובמבר 1899 עד ינואר 1900. וביולי באותה השנה, היא עברה לאופרה של תוניס. זמן קצר לאחר הגעתה לעיר, היא פגשה בן דוד רחוק, פיליפ ניל, המהנדס הראשי של הרכבות התוניסיות ובעלה לעתיד. במהלך שהותה בתוניס בקיץ 1902, היא ויתרה על קריירת הזמרה שלה והפכה למנהלת אמנותית של הקזינו של תוניס במשך כמה חודשים, תוך שהיא ממשיכה בעבודתה האינטלקטואלית.
1904–1911: נישואים

ב־4 באוגוסט 1904, בגיל 36, התחתנה עם פיליפ ניל דה סן-סובור, חייהם יחד היו לעיתים סוערים אך התאפיינו בכבוד הדדי. עם זאת, הנשואים הופרעו על ידי עזיבתה, לבדה, לנסיעה שלה להודו (1911–1925) ב־9 באוגוסט 1911. היא לא רצתה ילדים, מודעת לצורך שלה בעצמאות. היא הבטיחה לפיליפ לחזור הביתה תוך שנה וחצי. אך למעשה חזרה רק ארבע עשרה שנים לאחר כך, במאי 1925. וכשחזרה, לאחר פגישה קצרה הם נפרדו ואלכסנדרה חזרה עם בן חסותה למסע במזרח, צעיר שאותו תהפוך לבנה המאומץ בשנת 1929.
עם זאת, שני בני הזוג פתחו בהתכתבויות נרחבות לאחר פרידתם, שהסתיימה רק במותו של פיליפ ניל בפברואר 1941. נותרו מכתבים מאלכסנדרה דויד-ניל וכמה שנכתבו על ידי בעלה. רובם נשרפו ונעלמו בתלאותיה במהלך מלחמת האזרחים הסינית, באמצע שנות הארבעים.
הגעה לסיקים (1912)

אלכסנדרה דויד-ניל נסעה להודו כדי להמשיך את לימודיה בבודהיזם. בשנת 1912 היא הגיעה למנזר המלכותי בסיקים, שם התיידדה עם מהראג'ה קומאר (נסיך הכתר) סידקונג טולקו נמגיאל, בנו הבכור של הריבון (צ'וגיאל) של ממלכה זו (אשר תהפוך למדינה בהודו), ונסעה בין מנזרים בודהיסטים כדי לשפר את הידע שלה על הבודהיזם. בשנת 1914 היא פגשה את אפור יונגנדן הצעיר באחד המנזרים האלה, נער יתום בן 15, שאותו תאמץ בהמשך כבן. שניהם החליטו לפרוש למערה בגובה של יותר מ־4,000 מטר מעל פני הים בצפון אזור סיקים.
סיידקונג, היה אז המנהיג הרוחני של סיקים, נשלח להפגש עם אלכסנדרה דויד-ניל על ידי אביו, המהרג'ה של סיקים, במפגש הראשון שלהם נוצרה הבנה הדדית מיידית: סיידקונג, היה להוט לבצע רפורמה, האזין לעצותיה של אלכסנדרה דויד-ניל. ולפני שחזר לעיסוקיו, הוא השאיר לה את קאזי דאווה סמדאפ כמדריך, מתורגמן ופרופסור לטיבטית.
הגעה לסיקים (1912) > מפגש עם הדלאי לאמה ה-13 בקלימפונג (1912)

לאמה קאזי דאווה סמדאפ ליווה את אלכסנדרה דויד-ניל לקלימפונג, שם חזרה למפגש עם הדלאי לאמה ה-13 בגלות. היא התקבלה ב־15 באפריל 1912. הדלאי לאמה קיבל אותה בברכה, מלווה על ידי מתורגמן והוא יעץ לה בחום ללמוד טיבטית, עצה שהיא קיבלה. הדלאי לאמה שאל אותה כיצד הפכה לבודהיסטית? היא הפתיעה אותו באומרה שהגיאטשר רולפה, ספר טיבטי קדוש, תורגם על ידי פיליפה-אדואר פוקו, פרופסור בקולז' דה פראנס. היא ביקשה הסברים רבים נוספים שהדלאי לאמה ניסה לספק, והבטיח לענות על כל שאלותיה בכתב.
הגעה לסיקים (1912) > השהייה בלאכן (1912–1916)

בסוף מאי היא נסעה ללאכן, שם פגשה את גומצ'ן רינפוצ'ה, הממונה (גומצ'ן) על מנזר העיירה, עם המתורגמן המאולתר הכומר מ. אוון. בלאכן היא חיה כמה שנים קרוב לאחד הגומצ'ינים (מורה רוחני דתי) הגדולים ביותר שזכתה ללמד אצלם, ומעל לכל, היא הייתה קרובה מאוד לגבול הטיבטי, אותו חצתה פעמיים כנגד כל הסיכויים.
במערה שהתגוררה בה הפעילה שיטות יוגיות טיבטיות. היא הייתה לפעמים בבידוד, כלומר במשך כמה ימים לא ראתה אף אחד, ולמדה את טכניקת הטומו, שגייסה את האנרגיה הפנימית שלה לייצור חום. כתוצאה מהתנסות זו, העניקו לה את השם הדתי "יש טומה", שנתן לה זהות חשובה, שהייתה ידועה למוסדות הבודהיסטים בכל מקום אליו נסעה באסיה.
אלכסנדרה דויד-ניל פגשה את סידקונג שוב בסיור בלאכן ב-29 במאי 1912. עבור אלכסנדרה דויד-ניל, סיידקונג ארגן מסע של שבוע לאזורים הגבוהים של סיקים, בגובה 5,000 מטר, שהחל ב-1 ביולי. ב־9 באוקטובר הוא ליווה אותה לדרג'ילינג, שם ביקרו יחד במנזר, בעוד היא התכוננה לחזור לכלכותה. במכתב אחר הודיע סיידקונג לאלכסנדרה דויד-ניל כי במרץ 1913 הוא הצטרף למסדר הבונים החופשיים בכלכותה, שם התקבל כחבר.
בזמן שאביו עמד למות, קרא סיידקונג לעזרה לאלכסנדרה דויד-ניל, וביקש ממנה עצות איך להביא לרפורמה בבודהיזם שאותו ביקש ליישם בקרב תושבי סיקים ברגע שיגיע לשלטון. בשובה לגאנטוק דרך דרג'ילינג וסיליגורי, אלכסנדרה דוד-ניל התקבלה כדמות רשמית, עם משמר הכבוד, על ידי סיידקונג ב־3 בדצמבר 1913.
ב־10 בפברואר 1914 נפטר המהרג'ה, וסיידקונג הומלך אחריו. קמפיין הרפורמה הדתית יכול היה להתחיל, קאלי קומר, נזיר מהבודהיזם הדרומי נקרא להשתתף בו. מא לאט נסיכה מבורמה הגיעה אף היא, וסיידקונג התחתן איתה. בזמן ששהתה במנזר פודונג, שאב המנזר שלו היה סידקונג, אלכסנדרה דויד-ניל הצהירה ששמעה קול שמודיע לה שהרפורמות ייכשלו.
ב־11 בנובמבר 1914, כשעזבה את המערה בסיקים ונסעה לפגוש את הגומצ'ן, התקבלה אלכסנדרה דויד-ניל במנזר לאכן על ידי סיידקונג. חודש לאחר מכן נודע לה על מותו הפתאומי של סיידקונג, חדשות שהשפיעו עליה וגרמו לה לחשוב על כך שהוא הורעל.
נסיעה ראשונה לטיבט ופגישה עם הפאנצ'ן לאמה (1916)

ב־13 ביולי 1916, מבלי לבקש אישור, עזבה אלכסנדרה דויד-ניל מהודו לטיבט, מלווה בידי יונגדן ונזיר. היא תכננה לבקר בשני מרכזים דתיים גדולים. המנזר צ'ורטן נימה ומנזר תשילונפו, קרוב לשיגאצ'ה – אחת הערים הגדולות בדרום טיבט. במנזר תשילונפו, אליו הגיעה ב־16 ביולי, הורשתה לעיין בכתבי הקודש הבודהיסטיים ולבקר במקדשים השונים. ב-19 ביולי היא נפגשה עם הפאנצ'ן לאמה (חכם דתי, השני בחשיבות הדתית אחרי הדלאי למה) והתקבלה בסבר פנים יפות. הפאנצ'ן לאמה הציע לה להישאר בשיגאצ'ה כאורחתו, אבל היא סירבה ועזבה את העיירה ב־26 ביולי, אבל קיבלה תואר כבוד של הלאמה ודוקטורט בבודהיזם הטיבטי.
עם חזרתה למדינת הסיקים, הרשויות הבריטיות הקולוניאליות, כעסו שהיא התעלמה מהאיסור הכניסה לטיבט, והודיעו לה על גירוש.
נסיעה ראשונה לטיבט ופגישה עם הפאנצ'ן לאמה (1916) > המסע ליפן, קוריאה, סין, מונגוליה וטיבט

מכיוון שלא ניתן היה לחזור לאירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה, עזבה אלכסנדרה דויד-ניל ויונגדן את הסיקים בהודו ואז עברה ליפן. לאחר מכן עזבו דויד-ניל ויונגדן לקוריאה ולבייג'ינג, סין. משם בחרו לחצות את סין ממזרח למערב. המסע שלהם ארך מספר שנים דרך מדבר גובי, מונגוליה. הם עשו הפסקה של שלוש שנים (1918–1921) במנזר קומבום בטיבט, שם תרגמה אלכסנדרה דויד-ניל, בסיוע יונגדן, ספר טיבטי מפורסם.
בסתר בלהאסה (1924)

כשהם מחופשים לקבצן ונזיר, בהתאמה, ונושאים תרמיל עלוב ככל האפשר, אלכסנדרה דויד-ניל ויונגדן הגיעו לעיר האסורה. כדי לא להסגיר את מוצאה כאדם זר, אלכסנדרה דויד-ניל לא העזה לקחת מצלמה אולם היא הסתירה, מתחת לסמרטוטים שלבשה מצפן, אקדח, וארנק עם כסף. לבסוף הם הגיעו ללהסה בשנת 1924, התמזגו עם קהל עולי רגל שהגיעו לחגוג את פסטיבל תפילת מונלאם. הם שהו בלהאסה חודשיים בביקור בעיר הקדושה ובמנזרים הגדולים הסובבים אותה: דרפונג, סרה, גנדן, סמיה.
ז'אק ברוס טוען שהיא הכירה היטב את הדלאי לאמה, אך הוא לא ידע שהיא הייתה בלהסה והיא לא יכולה הייתה לחשוף את זהותה. היא לא מצאה שום דבר מיוחד בפוטלה, והעירה כי עיצוב הפנים "לגמרי בסגנון סיני". למרות פניה מרוחות הפיח, מחצלות הצמר יאק שלה, ומסורתיות כובע הפרווה, זהותה נחשפה משום שהלכה לשטוף את עצמה כל בוקר בנהר. אבל היא הצליחה לעזוב את לאהסה לפני שנתפסה. היא סיפרה את הסיפור מאוחר יותר, בהתכתבות עם ידידה, דויד מקדונלד נציג מסחרי בריטי בג'יאנטס.
במאי 1924 התארחה החוקרת, מותשת, "בלי כסף ובסמרטוטים" יחד עם בן לווייתה בבית מקדונלד במשך שבועיים. היא הצליחה להגיע לצפון הודו דרך אזור הסיקים, בין השאר בזכות 500 הרופי ששאלה ממקדונלד ולתעודות הדרושות לה שהשיגו עבורה. בכלכותה, לבושה בתלבושת הטיבטית החדשה שקנה לה מקדונלד, היא הצטלמה באולפן.
בסתר בלהאסה (1924) > חזרה באירופה 1925–1937

לאחר חזרתה, כשהגיעה לנמל לה-אבר ב-10 במאי 1925, היא לא האמינה לתהילה המדהימה שזכתה לה עקב תעוזתה. היא הופיעה בכותרות העיתונים ודיוקנה נפוץ במגזינים שונים. סיפור ההרפתקה שלה יהפוך לנושא של ספר, "המסע שלי ללהסה", שראה אור בפריז, לונדון וניו יורק בשנת 1927, אך זכה לחוסר אמון של מבקרים שהתקשו לקבל את הסיפורים שלה על הצלחתה לרחף או לשלוט בטמפרטורת הגוף, כהשרדות במקום קר.
בשנת 1972 ג'ין דניס, שעבדה תקופה מסוימת כספרנית אצל אלכסנדרה דויד-ניל, פרסמה ספר, שלא זכה לתפוצה גדולה, שטען כי אלכסנדרה דויד-ניל לא נכנסה ללהסה. והתצלום שלה עם בן חסותה המאומץ שצולם כביכול על ידי חברים טיבטיים, הוא מונטאז'. היא כתבה שהוריה של דויד-ניל היו בעלי חנות יהודים צנועים שדיברו יידיש בבית. דניס הרחיקה לכת והאשימה את דויד-ניל בכך שהמציאה את דיווחי נסיעותיה ולימודיה.
אלכסנדרה דויד-ניל שכרה בית קטן בהרי טולון בדיגנה-לס-ביין (פרובנס) בשנת 1928. ארבע שנים לאחר מכן היא החלה להגדיל את הבית, שנקרא בפיה "מבצר המדיטציה". שם היא כתבה מספר ספרים המתארים את מסעותיה השונים. בשנת 1929 פרסמה את יצירתה המפורסמת והאהובה ביותר, Mystiques et Magiciens du Tibet ("קוסמים ומיסטיקנים בטיבט").
בסתר בלהאסה (1924) > 1937–1946: מסע בסין ומגורים בטיבט

בשנת 1937, בת שישים ותשע, החליטה אלכסנדרה דויד-ניל לצאת לסין עם יונגדן דרך בריסל, מוסקבה והרכבת הטרנס-סיבירית. מטרתה הייתה ללמוד טאואיזם קדום. היא מצאה את עצמה באמצע מלחמת סין–יפן השנייה וחוותה את זוועות המלחמה, רעב ומגפות. היא ברחה מאזורי הקרבות ונדדה בסין. המסע הסיני שלה התקיים במהלך שנה וחצי בין בייג'ינג, הר ווטאי, האנקו וצ'נגדו.
ב־4 ביוני 1938 היא חזרה לעיירה הטיבטית טצ'ינלו לשהייה של חמש שנים. שם נודע לה על מות בעלה בשנת 1941.
בשנת 1945, אלכסנדרה דויד-ניל חזרה להודו בזכות כריסטיאן פושה, הקונסול הצרפתי בכלכותה, שהפך לידיד שלה. הם נשארו בקשר עד מותה של אלכסנדרה דויד-ניל. לבסוף היא עזבה את אסיה עם אפור יונגדן במטוס, ויצאה מכלכותה ביוני 1946. ב־1 ביולי הם הגיעו לפריז, שם שהו עד אוקטובר, כשחזרו לביתה בדרום צרפת.
1946–1969: אחרית ימיה

בגיל 78, אלכסנדרה דויד-ניל חזרה לצרפת כדי להסדיר את האחוזה של בעלה, ואז החלה לכתוב מביתה בדיג'נה. בשנת 1952 פרסמה את "Textes tibéains inédits" ("כתבים טיבטיים שלא פורסמו"), אנתולוגיה של הספרות הטיבטית הכוללת, בין השאר, את השירים הארוטיים המיוחסים לדלאי לאמה השישי.
היא ויונגדן חזרו לטיבט בתחילת שנות החמישים. שם עברה משבר של אובדן פתאומי של יונגדן ב־7 באוקטובר 1955. על פי דבריו של ז'אק ברוס, יונגדן, נדבק בחיידק במערכת העיכול, ונפל לתרדמת במהלך הלילה ונפטר כשהוא סובל מאי ספיקת כליות על פי אבחנת הרופא.
לאחר שמלאו לה 87, אלכסנדרה דויד-ניל מצאה את עצמה לבד. אפרו של יונגדן הוחזק בבטחה בסמטן דז'ונג, בציפייה להיזרק לגנגס, יחד עם אפרה של דויד-ניל לאחר מותה.
עם הגיל, סבלה אלכסנדרה דויד-ניל יותר ויותר משיגרון שאילץ אותה ללכת עם קביים. קצב היצירה שלה הואט: היא לא פרסמה כלום בשנים 1955–1957.
באפריל 1957 היא עזבה את סאמטן דז'ונג כדי לגור במונקו עם חברה שתמיד הקלידה את כתבי היד שלה, ואז החליטה לגור לבד במלון, עברה מאחד למשנהו, עד יוני 1959. אז הכירו לה אישה צעירה, מארי-מדלן פיירט, אותה לקחה כמזכירתה האישית. היא נשארה עם הגברת הזקנה עד הסוף, "שומרת עליה כמו בת על אמהּ – ולעיתים כמו אם על ילדה הבלתי-נסבל – אבל גם כמו תלמידה בשירות הגורו שלה". אלכסנדרה דויד-ניל כינתה אותה "הצב" (Tortue).
אלכסנדרה דויד-ניל נפטרה ב־8 בספטמבר 1969, כמעט בת 101.
בשנת 1973, האפר שלה הובא לואראנסי על ידי מארי-מדלן פיירונט כדי לפזרו עם אפרו של בנה המאומץ לתוך נהר גנגס.
מורשת

בדור האחרון מאז שנות התשעים של המאה העשרים, נעשו מספר יצירות אומנות וסרטים תיעודיים שונים על חייה והרפתקאותיה של אלכסנדרה דויד-ניל. היא זכתה עוד בחייה לאותות כבוד. על שמה נקראים רחובות, בתי ספר ותחנת רכבת עילית בפריז.
רשימת יצירותיה

1898 - Pour la vie
1911 - Le modernisme bouddhiste et le bouddhisme du Bouddha
1927 - Voyage d'une Parisienne à Lhassa (1927, My Journey to Lhasa)
1929 - Mystiques et Magiciens du Tibet (1929, Magic and Mystery in Tibet)
1930 - Initiations Lamaïques (Initiations and Initiates in Tibet)
1931 - La vie Surhumaine de Guésar de Ling le Héros Thibétain (The Superhuman Life of Gesar of Ling)
1933 - Grand Tibet; Au pays des brigands-gentilshommes
1935 - Le lama au cinq sagesses
1938 - Magie d'amour et magic noire; Scènes du Tibet inconnu (Tibetan Tale of Love and Magic)
1939 - Buddhism: Its Doctrines and Its Methods
1940 - Sous des nuées d'orage; Récit de voyage
1949 - Au coeur des Himalayas; Le Népal
1951 - Ashtavakra Gita; Discours sur le Vedanta Advaita
1951 - Les Enseignements Secrets des Bouddhistes Tibétains (The Secret Oral Teachings in Tibetan Buddhist Sects)
1951 - L'Inde hier, aujourd'hui, demain
1952 - Textes tibétains inédits
1953 - Le vieux Tibet face à la Chine nouvelle
1954 - La puissance de néant, by Lama Yongden (The Power of Nothingness)
Grammaire de la langue tibétaine parlée
1958 - Avadhuta Gita
1958 - La connaissance transcendente
1961 - Immortalité et réincarnation: Doctrines et pratiques en Chine, au Tibet, dans l'Inde
L'Inde où j'ai vecu; Avant et après l'indépendence
1964 - Quarante siècles d'expansion chinoise
1970 - En Chine: L'amour universel et l'individualisme intégral: les maîtres Mo Tsé et Yang Tchou
1972 - Le sortilège du mystère; Faits étranges et gens bizarres rencontrés au long de mes routes d'orient et d'occident
1975 - Vivre au Tibet; Cuisine, traditions et images
1975 - Journal de voyage; Lettres à son Mari, 11 août 1904 – 27 décembre 1917. Vol. 1. Ed. Marie-Madeleine Peyronnet
1976 - Journal de voyage; Lettres à son Mari, 14 janvier 1918 – 31 décembre 1940. Vol. 2. Ed. Marie-Madeleine Peyronnet
1979 - Le Tibet d'Alexandra David-Néel
1981 - Secret Oral Teachings in Tibetan Buddhist Sects
1986 - La lampe de sagesse.
אלפונסו דה-פורטגו

אלפונסו אנטוניו ויסנטה אדוארדו אנחל בלאס פרנסיסקו דה בורחה קבזה דה וקה אי לגיטון (בספרדית: Alfonso Antonio Vicente Eduardo Angel Blas Francisco de Borja Cabeza de Vaca y Leighton,‏ 11 באוקטובר 1928 - 12 במאי 1957) נודע בשם אלפונסו דה-פורטגו היה נהג מרוצים ספרדי שנהרג במהלך מרוץ בו השתתף. דה-פורטגו היה גם טייס והתחרה בהחלקה במזחלת באולימפיאדת החורף בשנת 1957.
ביוגרפיה

דה-פורטיגו נולד בלונדון, נצר לאחת השושלות החשובות בספרד. אביו, אנטוניו קבזה דה וקה, מת במהלך משחק פולו. אמו, אולגה לגיטון, ממוצא אירי, הייתה נשואה לפרנסיס ג'ון מקי, שהיה מבוגר ממנה ב-40 שנה. פרנסיס, שהיה הבעלים של בית השקעות, שלח יד בנפשו לאחר שחלה במחלה קשה והוריש לאולגה הון רב. לאחר מותו של פרנסיס נישאה לאנטוניו ולזוג נולד בנם, אלפונסו. אלפונסו היה דובר ארבע שפות והתחרה במגוון רחב של תחרויות ספורט: פולו, רוכב סוסים במרוצי מכשולים, שחייה, טניס וקליעה. בגיל 17 קיבל רישיון טיס.
קריירת מרוצים

דה-פורטיגו החל להתחרות במרוצי מכוניות בשנת 1953 לאחר שלואיג'י קינטי, יבואן של דגמי פרארי לארצות הברית, ביקש ממנו להצטרף אליו כנהג משנה במרוץ הקרארה פאנאמריקה. בשנת 1954 התחרה במירוץ 1000 הק"מ של בואנוס איירס. דה-פורטיגו ניצח בשישה מרוצים חשובים ביניהם הטור דה-פראנס למכוניות, הגרנד פרי של פורטו ופעמיים בגביע המושל של נסאו. במירוץ שהתקיים בנסאו בשנת 1956 נצמד דה-פורטיגו למכונית שלפניו עד למרחק סנטימטרים ספורים, תוך שהוא נוסע במהירות גבוהה. בלימה של הרכב שלפניו חייבה אותו לבלום בחוזקה ושתי המכוניות החליקו לאורך 180 מטרים.
בשנים 1956 ו-1957 התחרה בחמישה מרוצים עבור קבוצת פרארי במסגרת אליפות הפורמולה 1. השיג השיא היה מקום שני בגרנד פרי בריטניה.
מזחלות שלג

בשנת 1956 החליט לייצג את ספרד ולהתחרות בגלישה במזחלת במסגרת אולימפיאדת החורף שהתקיימה בקורטינה ד'אמפצו, איטליה. הוא ערך מספר אימונים בודדים בגלישה בשווייץ, לאחריהן קנה מזחלת. למרות שזאת הייתה התחרות הראשונה עבורו סיים במקום הרביעי והיה רחוק רק 0.16 שניות מזכייה במדליה. באליפות העולם שהתקיימה בשנת 1957 בסנט מוריץ, שווייץ זכה במדליית הארד.
מותו

ב-12 במאי 1957 לקח דה-פורטגו חלק יחד עם אדמונד נלסון, נהג המשנה, במרוץ המילה מילייה. כ-70 ק"מ לפני ברשה, נקודת הסיום של המרוץ, התפוצץ צמיג הפרארי 335S בה נהג. כתוצאה מהפיצוץ נכנס הרכב לסחרור וסטה לתוך קהל הצופים. מפגיעת הרכב נהרגו תשעה צופים, בהם חמישה ילדים. שניים מהילדים ההרוגים נפגעו מחתיכות בטון, שנקרעו מהכביש והועפו באוויר. נלסון ודה-פורטיגו נהרגו באופן מיידי, וגופותיהם הושחתו בצורה קשה.
בעקבות התאונה הקשה הופסקו כל מרוצי הכביש באיטליה. התאונה סימנה את סופו של מרוץ המילה מילייה, שלא שב להתקיים עוד באופן תחרותי.
התאונה מתוארת בסרט פרארי (2023).
לאחר מותו נקראה אחת הפניות במסלול מזחלות השלג של סנט מוריץ על שמו של דה-פורטיגו.
חייו האישיים

בשנת 1949 נישא לקרול מק'דניאל, נערת שעשועים אמריקאית. לזוג נולדו שני ילדים. בשנת 1957 היה הזוג בתהליכים סופיים של גירושים על מנת שיוכל לממש ככדין את נישואיו לדוגמנית דוריאן ליי. במהלך נישואיו ניהל רומן גם עם השחקנית לינדה כריסטיאן.
הערות שוליים

↑  The Real Story of the Man Known as Portago, Car and Driver, January 1970
↑  de Portago - Bio, motorsportmagazine, April 1997
1 2  Alfonso De Portago, 5 January 2013
↑  The playboy who became a Ferrari racing driver, Forix.autsport.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15591382t (data)  ISNI: 0000 0000 8204 762X  LCCN: nb2010022908  VIAF: 20000886   WorldCat (עם VIAF): 20000886 
האנדטרה לזכר הרוגי התאונה בה מצא דה-פוטיגו את מותו
אנטונינה

אנטונינה (ביוונית: Αντωνίνα, כנראה 484 – 580~) הייתה אשתו של בליסאריוס, מגדולי המצביאים בצבאו של הקיסר יוסטיניאנוס.
בתמונה: פסיפס מהמאה ה-6 לספירה שנמצא בבזיליקת סן ויטאלה שברוונה, איטליה. בפסיפס מוצגת אשת הקיסרית תיאודורה עם נשות ואנשי החצר שלה. הקיסרית מופיעה במרכז התמונה, ולפי זיהוי אפשרי של אנשי החצר, מימין לתיאודורה נמצאת אנטונינה
אנטונינה אצל פרוקופיוס

רובו ככולו של המידע על אנטונינה מופיע בספריו השונים של פרוקופיוס, ובייחוד ב'היסטוריה הסודית'. פרוקופיוס הכיר את אנטונינה היכרות אישית, מכיוון שהיה המזכיר של בעלה, בליסאריוס. הוא הכיר אותה כשהייתה מבוגרת יחסית, ודעתו עליה לא הייתה חיובית. על כן יש לקבל את רוב המידע שהוא מוסר לנו עליה בעירבון מוגבל. עם זאת, תיאוריו של פרוקופיוס מאירים נקודות שונות באישיותה, שיכולות ללמד אותנו רבות על האופי שלה לאחר סינון דעותיו האישיות של פרוקופיוס.