stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוד קמינסקי
ביוגרפיה > הפועל ירושלים

קמינסקי נולד וגדל בירושלים. בסוף שנות ה-50 הצטרף לקבוצה הבוגרת של הפועל ירושלים בזמן שזו שיחקה בליגה השנייה. בהמשך התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר. בשנת 1957 הצטיין באליפות צה"ל בכדורסל, ולמחרת תואר בעיתון "הבקר": "דוד קמינסקי, הכדורסלן הצנום ובהיר השיער של הפועל ירושלים היה אחד השחקנים הבולטים באליפות, אם לא הטוב שבכולם".
לקראת עונת 1957/1958 העפילה הפועל ירושלים לליגה הראשונה. קמינסקי, על אף גילו הצעיר, התבלט במהירותו וביכולת הקליעה שלו, היה אחד מהשחקנים הבולטים באותה עונה, וסיים עם ממוצע של 15.1 נקודות. הקבוצה עצמה חוותה עונת עלייה קשה, כשהיא סיימה את הליגה במקום העשירי עם חמישה ניצחונות בלבד, וניצלה מירידת ליגה בזכות הפרשי סלים.
בעונת 1958/1959 סיימה הפועל ירושלים במקום התשיעי וקמינסקי, אשר החל לעבוד כנהג אוטובוס בירושלים (בתקופה בה כדורסלנים עבדו בעבודות נוספות), המשיך לתפקד בה כשחקן מוביל. זכור במיוחד ניצחונה של הקבוצה במחזור ה-17 בתוצאה 55:43 על מכבי חיפה, כאשר קמינסקי קלע 18 נקודות במחצית הראשונה ו-25 בסך הכל (מתוך 55 נקודות של קבוצתו). בעונה זו רשם קמינסקי הופעות ראשונות במדי נבחרת ישראל הבוגרת, ותוך כך השתתף באליפות אירופה בכדורסל 1959. במהלך הטורניר, העניק לו מאמן ברית המועצות, אלכסנדר גומלסקי, את סמל המשלחת הסובייטית, והחמיא לו על משחקו.
בעונת 1959/1960 סיימה הקבוצה במקום ה-6, וקמינסקי שמר על ממוצע הנקודות הגבוה (15.8). בשנים אלו קיבע את מעמדו כמנהיג הבלתי מעורער של הפועל ירושלים. בעונת 1960/1961 רשמה הפועל ירושלים את הישג שלה עם קמינסקי, כאשר סיימה במקום הרביעי עם מאזן 10–12. קמינסקי שיפר את ממוצע הסלים שלו (19.9), וסיים במקום השני בטבלת מלך הסלים של ליגת העל בכדורסל, לאחר עופר אשד מהפועל חולון. באותה עונה השתתף קמינסקי במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1961.
בעונה הבאה, עונת 1961/1962 רשם קמינסקי את עונת השיא שלו בהפועל ירושלים (ובקריירה) עם ממוצע של 22.3 נקודות (ממוצע גבוה מאוד בהתחשב בזה שקשת ה-3 לא הייתה קיימת באותן שנים), ושוב סיים מקום שני בטבלת מלך הסלים עם 10 נקודות פחות מעופר אשד. הפועל ירושלים, שנחשבה באותן שנים לקבוצת מרכז טבלה, סיימה את הליגה במקום השישי.
עונת 1962/1963 סימנה את סוף דרכו של קמינסקי בהפועל ירושלים, כאשר הצטרפותם של הכוכב החדש ישראל אמיר ברלינסקי, יחד עם האמריקאים אדי סוקניק וסטיוארט פאריס, גרמו לפיחות במעמדו. בחודש דצמבר 1962, לאחר מחזור הליגה העשירי, הורחק קמינסקי על ידי הנהלת הקבוצה מכל פעילות ספורטיבית לשנה. ההרחקה נומקה משלושה טעמים: הראשון, אי החזרת אגרטל שנמסר לקבוצה במהלך סיור באיטליה; השני, אי הופעתו לאימונים ויחס מזלזל כלפי הקבוצה; והשלישי, העמדת תנאים מקצועניים להמשך פעילותו הספורטיבית בקבוצה. בעקבות ההשעיה, סיים למעשה קמינסקי את דרכו בקבוצת נעוריו. במהלך הקדנציה הזו, הראשונה שלו בהפועל ירושלים, שיחק קמינסקי 105 משחקים ב-6 עונות, בהם קלע 1,859 נקודות, בממוצע של 17.7 נקודות למשחק.
ביוגרפיה > מכבי ירושלים (מאמן)

בשנת השעייתו מפעילות, בעונת 1963/1964, החל קמינסקי לעבוד כמאמן היריבה העירונית מהליגה הבכירה, מכבי ירושלים. קמינסקי חווה בעונה זו כישלון, כאשר קבוצתו רשמה 24 הפסדים ב-24 משחקים, נשרה לליגה השנייה, ובהמשך נעלמה ממפת הכדורסל הישראלי. במהלך העונה, באפריל 1964 קיבל זימון לנבחרת ישראל, שהיווה את הזימון הראשון מאז אליפות אירופה 1961.
ביוגרפיה > הפועל תל אביב

בסיום החוזה עם הפועל ירושלים, לקראת עונת 1964/1965 הצטרף קמינסקי להפועל תל אביב תחת המאמן שמעון שלח, אשר היוותה באותה תקופה יריבה שווה למכבי תל אביב בצמרת הכדורסל הישראלי. קמינסקי, יחד עם עמי שלף ורמי גוט, הובילו את הקבוצה לזכייה באליפות השלישית בתולדותיה, כאשר הקבוצה רושמה את העונה היחידה בתולדותיה ללא הפסד. הזכייה הייתה לתואר הראשון בקריירה של קמינסקי. בגמר הגביע הוא קלע שתי נקודות בלבד בהפסד של הפועל למכבי. במהלך העונה, השתתף קמינסקי במשחקי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1965.
בעונת 1965/1966 היה שותף לזכייתה של הפועל תל אביב באליפות השנייה ברציפות והרביעית בתולדותיה. קמינסקי סיים שלישי בטבלת מלך הסלים של הפועל תל אביב, אחרי רמי גוט וצבי לובצקי. בגביע, לעומת זאת, שוב זכתה מכבי תל אביב, כאשר בגמר קלע קמינסקי 11 נקודות. בשנת 1966 היה שותף לזכיית נבחרת ישראל במדליית זהב במשחקי אסיה.
בשתי העונות הבאות - 1966/1967 ו-1967/1968 - המשיך קמינסקי להיות שחקן מרכזי בהפועל, אולם הקבוצה לא הצליחה לזכות בתארים. בשנת 1967, השתתף קמינסקי במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה. באוגוסט 1967 הושעה קמינסקי מנבחרת ישראל לאחר שהודיע שהוא אינו מוכן לשמש כשחקן מחליף.
לקראת עונת 1968/1969 הצטרפו להפועל תל אביב קבוצה של כדורסלנים יהודים מארצות הברית: מרק טורנשיין, אייבן לישינסקי, לארי זולוט, אלן צוקרמן ובארי לייבוביץ', אשר היוו את חמישיית הפותחת, ואילו קמינסקי שיחק כשחקן ספסל. באותה עונה זכתה הפועל תל אביב בדאבל היחיד בתולדותיה - אליפות עם יתרון של שלוש נקודות בטבלה על מכבי תל אביב, וכן בגביע המדינה, לאחר שניצחה בגמר הגביע את מכבי תל אביב 70:88, כאשר קמינסקי קלע 10 נקודות. זכור במיוחד משחקו באותה עונה, הניצחון בדרבי 88:70 על מכבי תל אביב, כאשר קמינסקי הוגדר בעיתונות כגיבור המשחק, שעשה "ככל העולה על רוחו".
בעונה הבאה, 1969/1970, לא זכתה הפועל תל אביב באף תואר. את הסיבוב הראשון סיימה הפועל עם הפסד אחד בלבד, בדרבי, שנחשב כשערורייתי במחזור ה-11, לאחר שסל ניצחון של מרק טורנשיין אושר בתחילה על ידי השופטים, ולאחר מכן בלחץ אנשי מכבי נפסל בטענה שנקלע לאחר השריקה לסיום. הפועל סירבה לעלות בתחילה להארכה, לבסוף התרצתה והפסידה 63:66. עד סיום העונה המשיכה מכבי לנצח בעוד דווקא הפועל הפסידה במפתיע לקבוצת התחתית הפועל קריית חיים במחזור ה-17 91:94 בחוץ, הפסד אשר מעשית קבע את הפסד האליפות, ובדיעבד ייתכן כי בלעדיו הייתה הפועל מצליחה לשמור על התואר. המחזור האחרון היה חסר חשיבות, ובו ניצחה הפועל 74:76, וסיימה כאמור כסגנית. קמינסקי מצידו, שיפר את מעמדו וקלע בממוצע עונתי של 13.7 נקודות. בסיום העונה ביולי 1970, הודיע הפועל תל אביב על שחרורו מהקבוצה. בעונה זו, גם השתתף קמינסקי במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה 1969.
סך הכל שיחק קמינסקי 6 עונות במדי הפועל תל אביב, בהן היה שותף ל-3 אליפויות וגביע המדינה אחד, שיחק 125 משחקי ליגה וקלע 1,255 נקודות.
ביוגרפיה > בית"ר והפועל ירושלים (מאמן/שחקן)

לאחר השחרור מהפועל תל אביב, בעונת 1970/197, החליט קמינסקי בן ה-33, לחזור לירושלים, והצטרף כמאמן/שחקן לבית"ר ירושלים, ששיחקה אז בליגה השנייה. בסיום עונה העפילה הקבוצה לליגה הראשונה, לאחר ניצחון בדרבי גורלי נגד הפועל ירושלים לעיני 5,000 צופים במגרש בעמק המצלבה.בעונה הבאה, עונת 1971/1972 על אף עליית הליגה, חזר קמינסקי לקבוצת ילדותו, הפועל ירושלים, ששיחקה אז בליגה השנייה, ובסיום העונה עלתה הקבוצה לליגה הראשונה. בכך בתוך שתי עונות העלה קמינסקי כמאמן/שחקן את שתי הקבוצות הירושלמיות לליגה הבכירה. בינואר 1972 קיבל קמינסקי פסלון זהב על הצטיינות בכדורסל.
לקראת עונת 1972/1973 חזר לבית"ר ירושלים, ששיחקה אז בליגה הראשונה, לאחר שטען כי הפועל ירושלים לא כיבדה את חוזהו. באותן שנים כוכב הקבוצה היה ג'ק אייזנר. במהלך העונה, לא זכתה הקבוצה להצלחות, וההנהלה החליטה כי קמינסקי ישמש כמאמן בלבד, ויפסיק לקחת בחלק במשחקים כשחקן. הקבוצה רשמה עונה חלשה, וסיימה במקום ה-9 עם 9 ניצחונות ו-13 הפסדים. עם זאת, בעונה זו רשמה את הישגה הגדול ביותר של הקבוצה - העפלה לגמר גביע המדינה, שבו הפסידה למכבי תל אביב 118:79 (קמינסקי קלע 2 נקודות במשחק).
בשתי העונות הבאות 1973/1974 ו-1974/1975 לא רשמה הקבוצה הצלחות, וסיימה במקומות ה-6 וה-10 בהתאמה. באותן שנים במקביל לכך שהיה מאמן/שחקן בבית"ר, אימן קמינסקי גם את הפועל רחובות מהליגה השנייה, בפברואר 1975 ספג קמינסקי עונש הרחקה, לאחר שאימן את רחובות באמצעות שליח. לאחר שאת עונת 1975/1976 פתחה בית"ר בצורה לא טובה, גברה הביקורת נגד קמינסקי, והנהלת הקבוצה אסרה עליו לקחת חלק פעיל כשחקן במשחקים. קמינסקי מבחינתו התעלם מדרישות ההנהלה, והמשיך לשחק, וכך בחודש נובמבר 1976 הוא פוטר מבית"ר ירושלים. בסיום העונה ירדה בית"ר ירושלים לליגה השנייה, ובהמשך התפרקה.
לקראת עונת 1976/1977 בגיל 39, חזר קמינסקי לתפקיד מאמן/שחקן בהפועל ירושלים, בתקווה שאולי יצליח למנוע מהסגל החלש שנבנה לרדת ליגה. לאחר שפתח את הליגה ב-3 הפסדים מתוך 3 משחקים, הוחלף בתפקיד המאמן בידי בידי יעקב שרם, והמשיך לשחק בה עד לסוף העונה. הפועל ירושלים סיימה את העונה במקום האחרון עם ניצחון אחד ו-19 הפסדים ונשרה לליגה הלאומית. כך, אחרי שהעלה את שתי הירושלמיות ליגה בשנתיים, היה שותף קמינסקי לירידת ליגה של שתי הקבוצות הירושלמיות בתוך שנתיים. בסיום העונה פרש קמינסקי מכדורסל מקצועני.
ביוגרפיה > הישגיו

סך הכל רשם קמינסקי 267 הופעות בליגה הראשונה וקלע 3,247 נקודות בממוצע של 12.3 נקודות למשחק. מה שממקם אותו במקום ה-58 בקלעי כל הזמנים. היה שותף לשלוש אליפויות וגביע מדינה אחד (כולם במדי הפועל תל אביב) ונבחר פעם אחת לחמישיית העונה. בנבחרת ישראל רשם 88 הופעות בהן קלע 524, ממוצע של 5.9 נקודות למשחק, לקח חלק בחמש אליפויות אירופה, והיה שותף לזכייה במדליית זהב במשחקי אסיה 1966.
יש המחשיבים את קמינסקי לגדול השחקנים הירושלמים בכל הזמנים, וגם אחד הטובים בארץ כולה באותה התקופה. ביוני 2005, עת יצא לדרך היכל התהילה הישראלי ונבחרו חמישים הגדולים בכל הזמנים, דורג קמינסקי במקום ה-25 ברשימה. מצד שני לאורך הקריירה היה מעורב במספר תקריות וחילוקי דעות עם הנהלות הקבוצות בהן שיחק, אשר בגין חלקן הושעה לא אחת מפעילות.
בעונת 2007/2008 ערכה הפועל אוסישקין טקס הוקרה לקמינסקי במשחק במחזור ה-11.
ביוגרפיה > לאחר פרישתו

עם פרישתו המשיך לעבוד כנהג אוטובוס, ובהמשך ניהל סוכנות ביטוח בירושלים. לאורך השנים לקח חלק במשחקי כדורסל לוותיקים. בשנת 1989 קלע 21 נקודות במשחק ותיקים. בשנת 2009, בגיל 71, בלט במשחק ותיקים וקלע 14 נקודות.
דייוויד קופרפילד (סרט, 2000)

| --- | --- |

 מבוסס על:  דייוויד קופרפילד מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  פיטר מדאק
 הופק בידי:  ג'ון דייוויס גרג סמית
 תסריט:  ג'ון גולסמית'
 עריכה:  רון דייוויס
 שחקנים ראשיים:  יו דנסי סאלי פילד מייקל ריצ'רדס איילין אטקינס אנתוני אנדרוס
 מוזיקה:  שון דיווי
 צילום:  Elemér Ragályi
 מדינה:  ארצות הברית אירלנד
 חברת הפקה:  Sonar Entertainment 
 חברה מפיצה:  Hallmark Entertainment
 הקרנת בכורה:  10 בדצמבר 2000
 משך הקרנה:  180 דקות (3 פרקים בני 60 דקות)
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה, סרט דרמה 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
דייוויד קופרפילד (באנגלית: David Copperfield) הוא סרט טלוויזיה משנת 2000 בהפקה אמריקאית ואירית, עיבוד לרומן "דייוויד קופרפילד" מאת צ'ארלס דיקנס. צילומי הסרט נערכו באירלנד והוא שודר ב-10 וב-11 בדצמבר 2000 בערוץ הטלוויזיה TNT כהפקה של הולמרק אנטרטיינמנט.
העלילה נאמנה למדי למקור הספרותי, למרות שבסרט מערכת היחסים שבין סטירפורת' ואמילי והקשרים עם בני משפחת פגוטי אינם נראים כמעט על המסך, בדומה לעיבוד של הספר משנת 1935. כמו כן סצנת "הסערה" המפורסמת הושמטה לחלוטין. הסרט שם דגש על קו עלילה אחר שבו מופיעים האח והאחות לבת מורדסטון לאורך כל הסיפור, כך שדייוויד מתענה מנוכחותם כמעט כל חייו. לקראת הסוף הוא מתעמת איתם בסצנה שאינה לקוחה מתוך הרומן. קווי עלילה אחרים הפכו לפשוטים יותר מאשר בספר כמו למשל, המעילה המורכבת והערמומית שמתכנן אוריה היפ ברומן הופכת בסרט לגנבה פשוטה של יהלומים. עם זאת, בסרט מודגשת מערכת היחסים שבית דייוויד, אגנס ואוריה היפ יותר מאשר בעיבודים הקודמים.
הסרט התקבל באהדה אצל הצופים והמבקרים גם יחד. ב-IMDb זכה הסרט ל-7 כוכבים (מתוך 10), למרות שחלק מהצופים לא אהבו את הסטיות מהעלילה המקורית, מבקרים אחדים תיארו את הופעתו של יו דאנסי כחלשה. ביקורת רבה נבעה מהבחירה של השחקנים האמריקאים סאלי פילד ומייקל ריצ'רדס כבטסי טרוטווד ווילקינס מיקובר בהתאמה. סאלי פילדס לוהקה לתפקיד ברגע האחרון כמחליפה לאנג'לה לאנסברי.
צוות השחקנים

יו דנסי - דייוויד קופרפילד
מקס דולבי - דייוויד קופרפילד הצעיר
סאלי פילד - בטסי טרוטווד
מייקל ריצ'רדס - וילקינס מיקובר
פול בטאני - ג'יימס סטירפורת'
איילין אטקינס - ג'יין מורדסטון
אנתוני אנדרוס - אדוארד מורדסטון
פרק מק'קסקר - אוריה היפ
אמילי המילטון - אגנס ויקפילד
אדוארד הרדוויק - מר ויקפילד
ג'וליה קוקס - דורה ספנלו
אוליבר פורד דייוויס - מר ג'ורקינס
נייג'ל דוונפורט - דן פגוטי
ג'ודי קורנוול - קלרה פגוטי
פרדי ג'ונס - בארקיס
שרה פארוקי - אמילי
אנה מגוויר - אמילי הצעירה
דאדלי סאטון - מר דיק
שרה סמארט - קלרה קופרפילד
סיימון דילייני - תומאס טראדיס
פיטר וודתרופ - מר קריקל
טרנס אור - טונגאי
לזלי מנוויל - גברת מיקובר
גריגורי איבנוביץ' גארדמאן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1907 מושבה סופייבקה, גוברניית חרסון, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  8 במרץ 1942 (בגיל 35 בערך) באזור הכפר ריאז'נויה, ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  Matveyevo-Kurgansky District 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1941–1942
 דרגה:  פוליטרוק
 תפקידים בשירות
 פוליטרוק בפלוגת סיור של גדוד סיור מס' 71 באוגדת סיור מס' 30
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 גיבור ברית המועצות (13 בספטמבר 1942) 
 תפקידים אזרחיים
 מפעיל ציוד מכני  ראש יחידת הטרקטורים  יו"ר הוועד המקומי
 הנצחה
 רחוב הכפר פליטאוטדלסקויה קרוי על שמו
 
גְרִיגוֹרִי אִיבָנוֹבִיץ' גַארְדֵמַאן (ברוסית: Григорий Иванович Гардеман;‏ 1907 – 1942) היה יהודי-סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות לאחר מותו על פועלו כפוליטרוק של פלוגת סיור השביעית בגדוד סיור מס' 71 באוגדת סיור מס' 30, הארמייה ה-56 בחזית הדרומית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה

נולד בשנת 1907 במושבה החקלאית היהודית במושבה סופייבקה (כיום כפר בנפת בילוזרסקי (לפעמים מזכירים גם נפת בריסלאב של מחוז חרסון באוקראינה) במשפחה יהודית של בעל מלאכה.
אביו נהרג ב-1919 בקרבות עם הכוחות הלבנים או הפוגרומים במהלך מלחמת האזרחים. לפני מלחמת העולם השנייה המשיך להתגורר בכפר הולדתו. לאחר לימודיו בבית הספר עבד שנים רבות בסובחוז בריסלאבסקי תחילה כמפעיל ציוד מכני, בהמשך כראש יחידת הטרקטורים ויו"ר הוועד המקומי. חבר במפלגה הקומוניסטית מאז 1940. בשנת 1941 סיים בית הספר המפלגתי הדו-שנתי.
ב-28 ביולי 1941 גויס לצבא האדום. הוא שימש כפוליטרוק בגדוד שלו בדרך הנסיגה שעשה לאזור מחוז רוסטוב. הוא השתתף בהגנה ובהמשך בקרבות התקפיים לכיוון רוסטוב על הדון של אוגדת סיור מס' 30 של אירקוטסק.
בדצמבר 1941, הפלוגה בה היה פוליטרוק חיסלה מחלקה של חיילי ורמאכט, וקיבלה כשלל שלושה מקלעים ומכונית ממונעת עם תותח. בסוף ינואר 1942 עברה חטיבתו להתקפה.
ב-28 בינואר, במהלך מתקפה בסמוך לנהר מיוס (אנ'), קיבלה פלוגתו פקודה להשתלט על משלט האויב באזור הכפר ריאז'נויה (רו'). הפלוגה השמידה 3 בונקרים וגרמה לאבדות כבדות. במהלך ההתקפה קיבל גריגורי פיקוד עליה לאחר שמפקדה הפלוגה, סגן ו'. ב. יסאולנקו נהרג ויחד עם לוחמיו סיימו את המשימה.
ב-8 במרץ התקבלה פקודה להוציא את הגרמנים ממשלט קאמנולומני (ליד הכפר ריאז'נויה). גרדמן ביצע סיור שטח וגילה היכן נמצאות נקודות הירי הגרמניות, הכווין עליהן סוללת ארטילריה תומכת והעלה את חיילי פלוגתו שנשארו להתקפה. היא הצליחה להשתלט רק על קו ההגנה הראשון. בהמשך החיילים הגרמנים פתחו במתקפת נגד בתמיכת טנקים. אז גארדמאן ריכז את אש המקלעים הקלים שלו והזעיק אש ארטילרית נוספת על הטנקים. חיילי פלוגתו עם רימונים ובקבוקי תערובת דלק הצליחו לעצור שלושה טנקים אך השאר התקדמו. כשאחד הטנקים התקרב לתעלה בה ישב הפוליטרוק, הוא הצליח לזרוק רימון נ"ט שעצר את הטנק. הוא עצמו נפגע מירי של הגרמנים. חיילי הפלוגה שלו הצליחו להתקדם ולהשתלט על קו ההגנה השני.
גריגורי גארדמאן נקבר בכפר פוליטאוטדלסקויה ליד היישוב ריאז'נסקויה במחוז רוסטוב.
הערות שוליים

↑  דף עם פירוט נסיבות מותו ומקום קבורתו (במקום אחד המסמכים רשום בטעות על השם אורטורי) בבסיס הנתונים "ממוריאל" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
דייוויד קופרפילד (סרט, 1969)

| --- | --- |

 מבוסס על:  דייוויד קופרפילד מאת צ'ארלס דיקנס
 בימוי:  דלברט מאן 
 הופק בידי:  פרדריק ה. ברוגר
 תסריט:  ג'ק פולמן
 עריכה:  פיטר בויטה
 שחקנים ראשיים:  רובין פיליפס רלף ריצ'רדסון רון מודי לורנס אוליבייה
 מוזיקה:  מלקולם ארנולד 
 צילום:  קן הודג'ס
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 (טלוויזיה) 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20 (טלוויזיה) 
 הקרנת בכורה:  1969 (בריטניה)  15 במרץ 1970 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  118 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
דייוויד קופרפילד (באנגלית: David Copperfield) הוא סרט טלוויזיה משנת 1969 שהופק על ידי קופרודוקציה בריטית-אמריקאית בבימויו של דלברט מאן, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. התסריט נכתב על ידי ג'ק פולמן, כותב סדרת הטלוויזיה "אני, קלאודיוס", עבור ה-BBC. הסרט צולם בבריטניה עבור חטיבת הטלוויזיה של פוקס המאה העשרים. חלק מצילומי החוץ נערכו בסאפוק. צילומי פנים נערכו ב"סוואן הוטל" שבסאות'וולד.
בסרט מככבים רובין פיליפס בתפקיד הראשי ורלף ריצ'רדסון כמיקובר. בין השחקנים הידועים המופיעים בסרט נמנים ריצ'רד אטנבורו, לורנס אוליבייה, סוזן המפשייר, סיריל קיוזאק, ונדי הילר, אדית אוונס, מייקל רדגרייב ורון מודי.
צוות השחקנים

ריצ'רד אטנבורו - מר טונגאי
סיריל קיוזאק - בארקיס
אדית אוונס - דודה בטסי טרוטווד
פמלה פרנקלין - דורה ספנלו
סוזן המפשייר - אגנס ויקפילד
ונדי הילר - גברת מיקובר
רון מודי - אוריה היפ
לורנס אוליבייה - מר קריקל
רובין פיליפס - דייוויד קופרפילד
מייקל רדגרייב - דן פגוטי
רלף ריצ'רדסון - מר מיקובר
אמלין ויליאמס - מר דיק
שינייד קיוזאק - אמילי
ג'יימס דונלד - מר מרדסטון
ג'יימס הייטר - פורטר
מגס ג'נקינס - קלרה פגוטי
אנה מאסי - ג'יין מרדסטון
אנדרו מק'קלק - חם פגוטי
ניקולס פנל - תומאס טראדלס
קורין רדגרייב - ג'יימס סטירפורת'
ליאם רדמונד - מר קוויניון
הערות שוליים

↑  "David Copperfield". Old City. 2004-11-08. אורכב מ-המקור ב-2013-10-14. נבדק ב-2014-05-28.
גריגורי בוריסוביץ' דרנובסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 בספטמבר 1910 קולבו, פלך נבל, גוברניית ויטבסק, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  19 בינואר 1974 (בגיל 63) טאלין, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אסטוניה, ברית המועצות ברית המועצות ברית המועצות
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1933–1958 (כ־25 שנים)
 דרגה:   פולקובניק (אל"ם)
 תפקידים בשירות
 מפקד אגד תותחי נ"מ מס' 1181 של אוגדת התותחים החמישית בארמיית המשמר השביעית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה החזית הצפון מערבית  קרב קורסק   חזית וורונז'   חזית הערבה    קרב דנייפר    החזית האוקראינית השנייה
 עיטורים
 עיטור לנין  גיבור ברית המועצות (26.10.1943; עיטור מס' 1390)  עיטור כוכב הזהב 3 עיטורי הדגל האדום (25.05.1943; 06.03.1945; 05.11.1954)  עיטור הכוכב האדום (20.06.1949)  עיטורי מלחמת המולדת מדרגה ראשונה (12.09.1943) ושנייה (03.09.1944)  מדליה על ההצטיינות בקרב (03.11.1944) מדליית הניצחון על גרמניה במלחמת העולם השנייה (09.05.1945) מדליה על כיבוש בודפשט (03.11.1944) 
 תפקידים אזרחיים
 מכונאי במפעל  מחלקת ניהול הדיור והשירותים הקהילתיים ובמחלקת כוח אדם במפעל   ראש ההגנה האזרחית במפעל   ציר בוועדת המפעל ל- DOSAAF
 
גריגורי בוריסוביץ' דרנובסקי ברוסית: Григорий Борисович Дерновский‏; 13 בספטמבר 1910 - 19 בינואר 1974 ) משתתף מלחמהעולם השנייה, מפקד אגד תותחי נ"מ מס' 1181 של אוגדת התותחים החמישית בארמיית המשמר השביעית בחזית הערבות, שקיבל עיטור גיבור ברית המועצות, אלוף-משנה. .
ביוגרפיה

נולד בכפר קולבו, כיום נפת נבלסקי שבמחוז פסקוב, במשפחת איכרים יהודית. קיבל השכלה תיכונית לא שלמה. עבד כמכונאי במפעל בלנינגרד. למד ברבפק באקדמיה למכונאות יערות .
בצבא האדום מאז 1933. בשנת 1936 סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי לחשמלאות-טכני, וב-1942 - קורסים באקדמיה הצבאית על שמו של דזרז'ינסקי. חבר במפלגה הקומוניסטית מאז 1937.
עם תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות היה בחזית. מפקד אגד תותחי נ"מ מס' 1181  (האוגדה החמישית לארטילריה נגד מטוסים, תחילה בארמייה ה-40 שבהמשך הועברה לארמיית המשמר השביעית, חזית הערבות), בדרגת מאיור התארגן וסיפק הגנה אווירית ליחידות של ארמיית המשמר השביעית בקרב קורסק ובצליחת דנייפר.
ב-5 ביולי - 24 בספטמבר 1943, אגד תותחי נ"מ בפיקודו הפיל תשע עשרה מטוסי לופטוואפה, ובצליחת נהר דנייפר ליד הכפר בורודאייבקה שבנפת ורחנדנייפרובסקי במחוז דנייפרופטרובסק הפיל שישה כלִי טיס נוספים.
היה בין הראשונים בין יחידות התקפיות שחצו דנייפר, לקח חלק בהדפת תקיפות נגד של חי"ר וטנקים במובלעת שייצרו בגדה הימנית של הנהר. בסך הכל, במהלך שנות המלחמה, אגד תותחי נ"מ מס' 1181   בפיקודו הפיל ארבעים ושישה מטוסים לרגע הענקת עיטור גיבור ברית המועצות ובהמשך בהענקת עיטור מלחמת המולדת צוינו עוד שתי הפלות בלחימה על מחוז באקאו שברומניה ובקבלת עיטור הכוכב האדום (שהומר מעיטור אלכסנדר נבסקי) צוינו עוד 11 מטוסים שהופלו בפיקודו בקרבות על שטחה של הונגריה עד להגעת האגד צפונית-מזרחית לבודפשט: סך הכל במהלך המלחמה חמישים ותשעה מטוסי לופטוואפה לכל הפחות.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא הסובייטי. בשנת 1954 סיים את לימודיו בקורסים האקדמיים הגבוהים. מאז 1958, פולקובניק (דרגה מקבילה לאלוף-משנה בצה"ל) שוחרר מהצבא הסדיר לכוחות המילואים.
התגורר בטאלין, אז בירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אסטוניה. משנת 1959 עבד במפעל "דוויגטל" ("מנוע") במחלקת ניהול הדיור והשירותים הקהילתיים ובמחלקת כוח אדם. מאז 1964 - ראש ההגנה האזרחית במפעל, בהמשך עבד בוועדת המפעל ל- DOSAAF (בפעילותה גדנ"ע הסובייטית).
נפטר ונקב בטאלין בבי הקברות מטסאקאלמיסטו (בתרגום "שביער").
הערות שוליים

↑  דף על שמו באתר "גיבורי המדינה" (ברוסית)
1 2  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף רשימת הענקות העיטורים בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף רשימת הענקות העיטורים בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף רשימת העיטורים בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
↑  דף הענקת העיטור ותיאור מעשה הגבורה בבסיס הנתונים "גבורת העם" (ברוסית)
גריגורי אלכסנדרוב

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1903 (יוליאני) יקטרינבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 בדצמבר 1983 (בגיל 80) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 סוגה מועדפת:  ריאליזם סוציאליסטי 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  1920–1983 (כ־63 שנים) 
 בן או בת זוג:  ליובוב אורלובה 
 פרסים והוקרה:  אמן מצטיין של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של אזרבייג'אן (1943)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 100 שנים להולדתו של לנין  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941-1945  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  עיטור הידידות בין העמים  אמן העם של ברית המועצות  עיטור לנין  עיטור הדגל האדום של העמל  גיבור העמל הסוציאליסטי  עיטור הכוכב האדום  פרס סטלין 
 פרופיל ב-IMDb
 
גריגורי אלכסנדרוב (ברוסית: Григорий Васильевич Александров; ‏23 בינואר 1903 - 16 בדצמבר 1983), שחקן ובמאי קולנוע סובייטי.
גריגורי אלכסנדרוב נולד בשם "גריגורי מורמוננקו" (Григорий Мормоненко) בעיר יקטרינבורג במשפחת פועלים. כבר בגיל 9 החל לעבוד בעבודות מזדמנות בתיאטרון העירוני. בשנת 1917 הוא סיים לימודי כינור בבית הספר המקומי. בשנת 1920 לאחר סיום לימודי בימוי החל לעבוד במחלקת תרבות של הממסד המקומי. בתקופה זו הוא הכיר את איוואן פירייב. בשנת 1921 החברים החליטו לעבור למוסקבה.
במוסקבה אלכסנדרוב שיחק בהצגות בבימויו של סרגיי אייזנשטיין והצטלם בסרטיו. הם גם שיתפו פעולה בכתיבת תסריטים ובימוי. בשנת 1929 הם נסעו לארצות הברית לתקופה של 3 שנים. הם שהו בהוליווד וגם ביקרו במקסיקו. בשנת 1932 הם צילמו את הסרט "וויווה מקסיקו" שלא הושלם וקטעים ממנו הוקרנו רק בשנת 1979.
בשנת 1932 אלכסנדרוב חזר לברית המועצות וצילם סרט "אינטרנציאונל" המשבח את מדיניות של יוסיף סטלין ואישיותו כמנהיג.
בשנת 1934 אלכסנדרוב השלים את בימוי הסרט החברה העליזים עם לאוניד אוטיוסוב וליובוב אורלובה בתפקידים ראשים. זה גם היה הסרט הראשון של איסאק דונייבסקי. למרות שתחילה לסרט הייתה ביקורת צוננת, הוא זכה להצלחה רבה. באותה שנה הסרט זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בהמשך הוא ביים עוד 2 קומדיות מוזיקליות "הקירקס" (1936) ו"וולגה וולגה" (1938) שזכו להצלחה. כל 3 סרטים מוקרנים עד היום ברוסיה.
בשנות ה-40 אלכסנדרוב ביים סרטים נוספים תוך המשך תיאור החיים בברית המועצות בצורה חיובית ביותר. הצלחת סרטים אלו לא הייתה דומה כלל וכלל לקומדיות של שנות ה-30. אומנם הסרט "האביב" זכה בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה.
אלכסנדרוב היה מקורב מאוד ליוסיף סטלין וצילם מספר סרטים לפי הוראתו הישירה.
בשנים 1951-1957 הוא היה מלמד ב־VGIK.
בהמשך אלכסנדרוב ביים מספר סרטים נוספים.
עבור היצירות שלו אלכסנדרוב זכה פעמיים בפרס סטלין (1950,1941), 3 פעמים עיטור לנין (1939,1950,1973), 3 פעמים עיטור הדגל האדום של העמל (1953,1963,1967), התואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1973) ותואר אמן העם (1948).
בשנת 1976 הוא פרסם ספר אוטוביוגרפי "הזמן והקולנוע" (Эпоха и кино)
הוא נפטר בשנת 1983 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
פרטים אישיים

לאחר היכרותו עם ליובוב אורלובה התגרש אלכסנדרוב מאשתו והתחתן איתה. השניים היו נשואים עד מותה ב-1975 ולזוג היה בן. כשנה לאחר פטירתה נפטר גם בנו מאשתו הראשונה. וזמן קצר לאחר מכן התחתן אלכסנדרוב עם אשתו של בנו המנוח.
פילמוגרפיה (חלקית)

1925 - אוניית הקרב פוטיומקין במאי שני ושחקן
1925 - שביתה במאי שני, תסריטאי ושחקן
1927 - אוקטובר (Октябрь) במאי שני
1930 - הרומנס הסנטמנטלי (Сентиментальный романс)
1932 - אינטרנציונל (Интернационал)
1934 - החברה העליזים (Весёлые ребята)
1936 - הקרקס (Цирк)
1937 - נאום של חבר יוסיף סטלין בכנס ה-7 (Доклад тов. Сталина о проекте Конституции СССР на VII Чрезвычайном Съезде Советов)
1938 - וולגה--וולגה (Волга-Волга)
1940 - הדרך הבהירה (Светлый путь)
1947 - האביב (Весна)
1949 - מפגש על אלבה (Встреча на Эльбе)
1952 - המלחין גלינקה (Композитор Глинка)
1974 - הזרזיר והנבל (Скворец и Лира) - לא הוקרן
1979 - ויוה מקסיקו (Да здравствует Мексика!) על בסיס צילומים של שנת 1932
האגודה ההיסטורית האמריקאית

| --- | --- |

 תחום:  היסטוריה
 שפה רשמית:  אנגלית
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  וושינגטון די. סי. 
 מקום פעילות:  ארצות הברית
 מייסדים:  ויליאם ארצ'יבאלד דאנינג 
 חברים:  מעל 2,000
 תקופת הפעילות:  1884–הווה (כ־140 שנה) 
 www.historians.org
 
האגודה ההיסטורית האמריקאית (באנגלית: The American Historical Association; בראשי תיבות: AHA) היא אגודת ההיסטוריונים והמורים להיסטוריה הוותיקה ביותר בארצות הברית של אמריקה, הפועלת משנת 1884.