stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זרעית השדה

| זרעית השדה |
| --- | --- |
 זרעית השדה בשירה, ביצת פרמפטון, לינקולנשייר, בריטניה    שירה, וויילס
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: עפרוניים
סוג:: זרעית
מין:: זרעית השדה
שם מדעי
 Alauda arvensis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של זרעית השדה   מקייצת   יציבה   חולפת   חורפת   פולשת (יציבה)   פולשת (כנראה נכחדה)

זַרְעִית הַשָּׂדֶה (שם מדעי: Alauda arvensis) היא ציפור שיר ממשפחת העפרוניים. זהו מין נפוץ שנמצא ברחבי אירופה והפלארקטיקה עם אוכלוסיות שהובאו בידי אדם לניו זילנד, אוסטרליה ואיי הוואי. זוהי ציפור של שדות ואדמה חקלאית פתוחה, הידועה בשירת הזכר, המתבצעת במעוף מרחף מגבהים של 50–100 מטרים. הזוויגים דומים. היא מפוספסת בחום-אפרפר מלמעלה ועל החזה ויש לה בטן לבנה-כהה.
בישראל היא חורפת במספרים גדולים, בדרך-כלל בלהקות של עשרות ומאות פרטים, בכל החבל הים-תיכוני והערבתי, כולל הר הנגב ושקע הערבה. היא שכיחה במיוחד בעמקים הצפוניים, בשפלה הפנימית ובצפון הנגב. נדידת הסתיו מגיעה לשיאה בסוף אוקטובר ובתחילת נובמבר ואז ניתן לראות להקות של זרעיות בנדידה פעילה סמוך לקו החוף בצפון הארץ ובמרכזה. נדידת האביב מגיעה לשיאה במרץ והיא מורגשת יותר במזרח הארץ.
נקבת הזרעית בונה קן פתוח בשקע רדוד על קרקע פתוחה הרחק מעצים, שיחים ומשוכות. היא מטילה שלוש עד חמש ביצים עליהן היא דוגרת במשך כ-11 ימים. הגוזלים מואכלים על ידי שני ההורים אך פורחים מהקן לאחר שמונה עד עשרה ימים, הרבה לפני שהם יכולים לעוף. הם מתפזרים ומתחבאים בצמחייה אך ממשיכים לאכול מההורים עד שהם מסוגלים לעוף בגיל 18 עד 20 יום. הקנים נתונים לשיעורי טריפה גבוהים מציפורים גדולות ויונקים קטנים. להורים יכולים להיות מספר מחזורי דגירה בעונה אחת.
טקסונומיה ואטימולוגיה

זרעית השדה תוארה על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו ושומרת על שמה המדעי המקורי Alauda arvensis. זהו אחד מארבעת המינים המופיעים בסוג Alauda. שם הסוג הוא מהמילה הלטינית Alauda, "עפרוני". פליניוס חשב שהמילה במקור ממקור קלטי. שם המין הספציפי arvensis הוא גם מלטינית, ופירושו "של השדה". תוצאות מחקר פילוגנטי של משפחת העפרונים Alaudidae שפורסם בשנת 2013 העלו כי זרעית השדה קשורה באופן הדוק ביותר לזרעית קטנה.
בעבר, רשימות רבות ראו את הזרעית היפנית (Alauda arvensis japonica) כמין נפרד. כיום הוא נחשב בדרך כלל לתת-מין של זרעית השדה.
טקסונומיה ואטימולוגיה > תת-- מינים

ישנם 11 תת-מינים מוכרים:
A. a. arvensis לינאוס, 1758 – צפון, מערב ומרכז אירופה
A. a. sierrae ויגולד, 1913 – פורטוגל, מרכז ודרום ספרד
A. a. harterti ווייטייקר, 1904 – צפון מערב אפריקה
A. a. cantarella בונפרטה, 1850 – דרום אירופה מצפון מזרח ספרד ועד טורקיה והקווקז
A. a. armenica בוגדנוב, 1879 – דרום מזרח טורקיה לאיראן
A. a. dulcivox יום, 1872 – דרום מזרח אירופה רוסיה ומערב סיביר עד צפון מערב סין ודרום מערב מונגוליה
A. a. kiborti זלייסקי 1917 – דרום סיביר, צפון ומזרח מונגוליה וצפון מזרח סין
A. a. intermedia ר. סווינהו, 1863 – צפון מרכז סיביר עד צפון מזרח סין וקוריאה
A. a. pekinensis סווינהו, 1863 – צפון מזרח סיביר, חצי האי קמצ'טקה ואיי קוריל
A. a. lonnbergi הצ'יסוקה, 1926 – צפון האי סחלין
A.a. japonica טמינק ושלגל, 1848 – דרום האי סחלין, דרום האי קוריל, יפן ואיי ריוקיו : זרעית יפנית
חלק מהרשימות מכירות בתת-המין A. a. scotia (טשוסי, 1903) וב-A.a guillelmi (ווית'רבי, 1921). ברשימה לעיל, scotia נכללת בתת-המין הטיפוסי A. a. arvensis ו-guillelmi נכלל ב-A. a. sierrae.
תיאור

אורכה של זרעית השדה הוא כ-18–19 ס"מ. כמו רוב העפרונים האחרים, הזרעית היא מין בעל מראה פשוט למדי, בגווני חום מפוספס מלמעלה וחיוורת מלמטה. יש לה ציצה קצרה על הראש, אותה היא מסוגלת לפרוס ולאסוף. בתעופה היא מראה זנב קצר וכנפיים רחבות וקצרות. שפת הזרימה בכנף והנוצות החיצוניות בעלי צבע לבן בולט, הנראה כאשר הציפור עפה, אך לא כאשר היא פונה לעבר המתבונן. לזכר כנפיים רחבות יותר מלנקבה. התאמה זו למעוף מרחף יעיל יותר עשויה להתפתח בגלל העדפתן של נקבות זרעית השדה לזכרים ששרים ומרחפים זמן ארוך יותר, ומוכיחים בכך את כוחם וכושרם.
המין ידוע בשירה של הזכר, המבוצעת בטיסה מרחפת מגבהים של 50 עד 100 מטר, כאשר הציפור המזמרת עשויה להופיע רק כנקודה בשמיים מהאדמה. לשירה הארוכה צליל צלול ו"מבעבע", והיא מתבצעת גבוה באוויר בזמן שהציפור עולה, מסתובבת או מרחפת. השיר נמשך בדרך כלל שתיים עד שלוש דקות, אך הוא נוטה להימשך זמן רב יותר בעונת ההזדווגות, בה יכולה הזמרה להימשך 20 דקות ואף יותר.
באתרי חוות רוח נמצא, כי זכרי זרעיות שרים בתדרים גבוהים יותר, ומשערים שזו תגובה הסתגלותית לרעש טורבינות הרוח.
תפוצה ובית גידול

הזרעית מתרבה על פני רוב אירופה ואסיה ובהרי צפון אפריקה. היא יציבה בעיקר במערב התפוצה שלה, אבל האוכלוסיות המזרחיות נודדות יותר, ונעות דרומה יותר בחורף. אפילו במערב המתון של תפוצתה, פרטים רבים עוברים לשפלה ולחוף בחורף. ציפורים אסייתיות מתת-מין A. a. pekinensis מופיעות כמזדמנים באלסקה.
תפוצה ובית גידול > אוכלוסיות פולשות

במאה ה-19 שוחררו קבוצות מרובות של עפרוני זרעית השדה בניו זילנד החל משנת 1864 בנלסון (באי הדרומי) וב-1867 באוקלנד (באי הצפוני). אוכלוסיית הבר גדלה במהירות והתפשטה בכל האיים הצפוניים והדרומיים עד שנות ה-20.
זרעית השדה הובאה לאוסטרליה במספר הזדמנויות החל משנת 1850. היא נפוצה כיום בדרום מזרח היבשת. בניו סאות' ויילס היא התפשטה בעיקר מדרום ל-33°S. היא נפוצה ברחבי ויקטוריה וטסמניה ומופיעה גם בקצה הדרום-מזרחי של דרום אוסטרליה סביב אדלייד.
זרעית השדה הובאה לאיי הוואי הדרום-מזרחיים החל משנת 1865. למרות שפעם הייתה נפוצה יותר, מספריה פחתו באואהו והיא איינה נמצאת עוד בקוואי. מחקר שפורסם ב-1986 מצא כי נשארו זרעיות רק באיים הוואי ומאוי והעריך כי האוכלוסייה כוללת כ-10,000 פרטים.
זרעית השדה הובאה לאי ונקובר מול החוף המערבי של קנדה ב-1903; ציפורים נוספות הובאו בשנת 1913. האוכלוסייה גדלה ועד 1962 היו בסביבות 1000 פרטים. המספרים ירדו לאחר מכן עקב אובדן בתי גידול, ובשנת 2007 ההערכה הייתה שיש רק כ-100 פרטים הפרוסים על פני ארבעה אזורים קטנים בחצי האי סאניץ'.
התנהגות ואקולוגיה > רבייה

זרעיות השדה מתרבות לראשונה כשהן בנות שנה. הקינון עשוי להתחיל בסוף מרץ או בתחילת אפריל. הקן נבנה כנראה על ידי הנקבה לבדה והוא מורכב משקע רדוד באדמה מרופד בעשבים. התטולה היא 3 עד 5 ביצים. ממוצע גודל הביצים של תת-המין הנומינלי הוא 23.4 על 16.8 מ"מ, ומשקלן כ-3.35 גרם. לביצים צבע בסיס אפור-לבן או ירקרק והן מכוסות בכתמים חומים או זיתיים. רק הנקבה דוגרת, והיא מתחילה לאחר הטלת הביצה האחרונה. הביצים בוקעות באופן סינכרוני לאחר 11 ימים. הגוזלים מטופלים על ידי שני ההורים ובשבוע הראשון ניזונים כמעט אך ורק מחרקים. הגוזלים פורחים לאחר 18 עד 20 ימים, אך הם בדרך כלל עוזבים את הקן לאחר 8 עד 10 ימים. הם אינם תלויים בהוריהם לאחר כ-25 ימים. ההורים מוסגלים לעבור עד ארבעה מחזורי קינון בעונה.
התנהגות ואקולוגיה > תזונה

זרעית השדה משוטטת על האדמה ומחפשת מזון על פני הקרקע. תזונתה מורכבת מחרקים ומחומר צמחי כמו זרעים ועלים צעירים. בניגוד לפרושיים היא בולעת זרעים מבלי להסיר את הקליפה. חרקים מהווים מרכיב חשוב מהתזונה שלה בקיץ.
התנהגות ואקולוגיה > איומים

בבריטניה מספר זרעיות השדה ירד במהלך 30 השנים האחרונות, כפי שדווח על ידי מפקד הציפורים הנפוצות. מפקד זה התחיל בתחילת שנות ה-60 על ידי הקרן הבריטית לצפרות. נכון לשנת 2017, נרשמה ברחבי בריטניה ירידה של 4-10% במין זה במהלך 10 השנים האחרונות, ו-6-28% במהלך 22–25 השנים האחרונות.
ארגון ה-RSPB מצא שהירידה הגדולה הזו נובעת בעיקר משינויים בשיטות החקלאות ורק בחלקה בגלל חומרי הדברה.
השינוי העיקרי בשיטות החקלאות הוא בעיתוי הזריעה, וההשלכות הנובעות ממנו: בעבר נזרעו דגנים באביב, גדלו בקיץ ונקצרו בתחילת הסתיו. כיום דגנים נזרעים בסתיו, גדלים במהלך החורף ונקצרים בתחילת הקיץ. השדות הגדלים בחורף נעשים בקיץ צפופים עד כדי כך, שזרעיות השדה מתקשות לשוטט בהם ולמצוא את מזונן.
לאור ממצאים אלה פרסם ה-RSPB רשימה של פעולות שימור אשר יכולות לסייע לזרעית השדה RSPB. כעת מעודדים ומשלמים לחקלאים אנגלים כדי לשמור וליצור מגוון ביולוגי לשיפור בית הגידול של הזרעיות. תוכנית הניהול הסביבתי של הארגון Natural England מציעה מענקים ל-5 ו-10 שנים עבור אפשרויות מועילות שונות. למשל, יש אפשרות שבה החקלאי יכול לבחור לגדל דגני אביב במקום דגני חורף, ולהשאיר את השֶׁלֶף (גבעולים שנותרו לאחר הקציר) ללא טיפול בחומרי הדברה במהלך החורף. הקרן הבריטית לצפרות מדמה את השדות הקצורים ל"שולחנות האכלה ענקיים", המספקים דגנים וזרעי עשב לציפורים.
בתרבות

באנגלית, כאשר משתמשים במילה "Lark" ללא פירוט, היא מתייחסת בדרך כלל למין זה. שם עצם קיבוצי עבור זרעיות הוא "exaltation". למרות שהמילון האנגלי של אוקספורד מתאר את השימוש הזה כ"פנטסטי", הוא משחזר אותו לציטוט של ג'ון לידגייט משנת 1430 לערך.
המין הוא נושא לשירים מאת פרסי ביש שלי (To a Skylark), ג'ורג' מרדית' (The Lark Ascending), טד יוז (Skylarks), ועוד רבים אחרים; ושל קטעי מוזיקה כולל The Lark Ascending מאת ראלף ווהן וויליאמס (בהשראת השיר בעל השם הזה). זהו גם סמל הציפורים של מחוז קוממוטו. The Skylark of Space היא סדרה של ארבעה רומני מדע בדיוני מאת א.א. "דוק" סמית'.
גלריה

זרעית השדה בשלט האצולה של ליוונמאקי (אנ')
זרעית השדה באזור האגמים, אנגליה, עם שתי חיפושיות שנתפסו במקורה
בתעופה, ניתן להבחין בשפת הזרימה ונוצות הזנב החיצוניות הלבנות
גוזל
ביצי זרעית השדה, אוסף מוזיאון טולוז
לקריאה נוספת

Bawcutt, P. (1972). "The lark in Chaucer and some later poets". Yearbook of English Studies. 2: 5–12. doi:10.2307/3506502. JSTOR 3506502.
פפיון שדות

| פפיון שדות |
| --- | --- |
 פפיון שדות    קולות של פפיון שדות, סארי, אנגליה
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: נחליאליים
סוג:: פיפיון
מין:: פפיון שדות
שם מדעי
 Anthus pratensis ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של פפיון שדות   מקייץ   יציב   חולף   חורף

פִּפְיוֹן שָּׂדוֹת או פִּפְיוֹן הַשָּׂדוֹת (שם מדעי: Anthus pratensis) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הנחליאליים, המתרבה בחלק גדול מהאזור הפלארקטי, מדרום מזרח גרינלנד ואיסלנד מזרחה עד מזרחית להרי אוראל ברוסיה, ומדרום למרכז צרפת ורומניה; אוכלוסייה מבודדת קיימת גם בהרי הקווקז. הוא נודד על פני רוב תפוצתו, חורף בדרום אירופה, צפון אפריקה ודרום מערב אסיה, אך יציב כל השנה במערב אירופה, אם כי גם שם פרטים רבים עוברים לחוף או לשפלה בחורף.
בישראל הוא חולף וחורף נפוץ, בעיקר בעמקים. נודד מאוחר יחסית, לרוב החל מסוף אוקטובר.
טקסונומיה ואטימולוגיה

פפיון שדות תואר רשמית על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Alauda pratensis, יישוב הטיפוס הוא שוודיה. פיפיט האחו הוא כיום סוג הסוג של הסוג Anthus שהוצג בשנת 1805 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בקשטיין. המין מונוטיפי; כלומר לא סווגו תת-מינים שונים.
שם הסוג Anthus הוא שם הלטיני לציפור קטנה של שטחי עשב שהוזכרה על ידי פליניוס הזקן, ושם המין הספציפי pratensis פירושו "של אחו", מ-pratum, "אחו".
השם העממי האנגלי "pipit", שתועד לראשונה על ידי תומאס פננט בשנת 1768, הוא אונומטופי, מתוך הדמיון לקריאות של מין זה. שמות עממיים ישנים, שאינם בשימוש עוד, כוללים "chit lark", "peet lark", "tit lark" ו-"titling"; אלה מתייחסים לגודלו הקטן ולדמיון השטחי שלו לעפרוני.
תיאור

זהו פפיון קטן אורכו 14.5–15 ס"מ, ומשקלו 15–22 גרם. זהו מין בעל מראה בלתי-מובחן על הקרקע, בעיקר חום מלמעלה וצהבהב-חולי מלמטה, עם פסים כהים יותר על רוב הניצוי שלו; הזנב חום עם צדדים לבנים. יש לו מקור דק ורגליים בגוון ורדרד-צהוב חיוור; הטופר האחורי ארוך במיוחד, ארוך יותר משאר האצבעות האחוריות.
תיאור > קולות

הקריאה היא "צי-צי" חלש. השירה הפשוטה שחוזרת על עצמה ניתנת בתעופה קצרה.
תיאור > שונות

לפרטים מאירלנד ומערב סקוטלנד צבע מעט כהה יותר מאלה שבאזורים אחרים, ולעיתים קרובות הם מובחנים כתת-מין A. p. whistleri, אף על פי שהוא משתלב עם התת-מין הטיפוסי A. p. pratensis הנמצא בשאר תפוצת המין.
תיאור > מינים דומים

הוא דומה לפפיון אדום-גרון (A. cervinus), שהוא בעל פסים כבדים יותר ובעל גרון כתום-אדום (בעיקר בלבוש קיץ), ולפפיון עצים (A. trivialis), שהוא מעט גדול יותר, פחות מפוספס, ובעל סימני פנים חזקים יותר וטופר אחורי קצר יותר. שירת פפיון שדות מואצת לקראת הסוף ואילו שירת פפיון עצים מאטה.
תפוצה ובית גידול

זהו בעיקר מין של בתי גידול פתוחים, או אדמות חקלאיות לא מעובדות או בעצימות נמוכה, כגון מרעה, ביצות ואדמות בור, אך מצוי גם במספרים נמוכים בשדות מעובדים. בחורף הוא מצוי גם במלחות ולפעמים ביערות פתוחים. זהו פפיון יבשתי למדי, הניזון תמיד מהקרקע, אך משתמש בעמדות גבוהות כגון שיחים, קווי גדר או חוטי חשמל כנקודות תצפית כדי לצפות בטורפים.
סך האוכלוסייה מוערך בכ-12 מיליון זוגות. זהו מין המצוי בשפע בצפון תפוצתו, ובדרך כלל הציפור המקננת הנפוצה ביותר ברוב הרמה של בריטניה, אך פחות שכיחה דרומה יותר. צפיפות הרבייה נעה בין 80 זוגות לקמ"ר בצפון סקנדינביה, עד 5–20 לקמ"ר בשטחי עשב בדרום טווח הקינון, ורק 1 לקמ"ר באדמות חקלאיות מעובדות. כמה זוגות מקננים בודדים תועדו מדרום לטווח העיקרי, בהרי ספרד, איטליה וצפון הבלקן. ירידה כללית באוכלוסייה התרחשה במהלך 17 השנים האחרונות, הבולטת ביותר באדמות חקלאיות בצרפת, עם ירידה של 68%.
התנהגות

בעת סכנה, הפפיון ימהר למצוא מחסה, או שיקפא במקומו ויסמוך על הסוואתו עם הקרקע. מעופו גלי.
התנהגות > קינון

הקן נמצא על הקרקע חבוי בצמחייה צפופה, עם שתיים עד שבע (לרוב בין שלוש לחמש) ביצים; הביצים בוקעות לאחר 11–15 ימים, כשהגוזלים פורחים 10–14 ימים לאחר הבקיעה. בדרך כלל גדלים שני מחזורים מדי שנה. מין זה הוא אחד מהפונדקאים החשובים ביותר של הקוקייה האירופית, והוא גם טרף חשוב לבז הגמדי ולזרון התכול.
התנהגות > מזון

מזונו מורכב בעיקר מחרקים ומחסרי חוליות אחרים, בעיקר פריטים קטנים, באורך של פחות מ-5 מ"מ. הוא גם אוכל זרעים של דגנאים; בעיקר מהדגניים, מהגמאיים, ומהסמריים, וגם אברשיים, בעיקר בחורף.
גלריה

פפיון שדות נח על רשת דייגים במהלך הפלגה ליד הגבול של בלגיה בים הצפוני
ניתן להבחין בטופר האחורי המוארך. אונסט, איי שטלנד
ממריא, ניתן להבחין בצידי הזנב הלבנים. קורנוול, אנגליה
צעיר, פוי דה דום, צרפת
פרחון טרי
קן עם ביצים
ביצים, אוסף מוזיאון ויסבאדן
ביצי פפיון שדות (מימין) לצד ביצה של קוקיה אירופית, אוסף מוזיאון טולוז
סרטון בו פרחון של קוקיה אירופית מטופל על-ידי ההורה המאמץ שלו, פפיון שדות
סרטון של פפיון שדות מתרוצץ, יושב ושר
הערות שוליים

↑  פפיון שדות באתר הרשימה האדומה של IUCN
1 2 3 4 5 6 7 8  Snow, D. W.; Perrins, C. M. (1998). The Birds of the Western Palearctic (Concise ed.). Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-854099-X.
1 2 3 4 5 6 7 8  Hoyo, J. del;  et al., eds. (2004). Handbook of the Birds of the World|Handbook of the Birds of the World, vol. 9. Barcelona: Lynx Edicions. pp. 763. ISBN 84-87334-69-5.
↑  ד"ר יואב פרלמן, פפיון שדות, באתר הצפרות הישראלי
↑  Linnaeus, Carl (1758). Systema Naturae per regna tria naturae, secundum classes, ordines, genera, species, cum characteribus, differentiis, synonymis, locis (בלטינית). Vol. 1 (10th ed.). Holmiae (Stockholm): Laurentii Salvii. p. 166.
↑  Mayr, Ernst; Greenway, James C. Jr, eds. (1960). Check-List of Birds of the World. Vol. 9. Cambridge, Massachusetts: Museum of Comparative Zoology. p. 159.
↑  Bechstein, Johann Matthäus (1805). Gemeinnützige Naturgeschichte Deutschlands nach allen drey Reichen (בגרמנית) (2nd ed.). Leipzig: Bey Siegfried Lebrecht Crusiu. pp. 247, 302 Note.
1 2  Gill, Frank; Donsker, David; Rasmussen, Pamela, eds. (בינואר 2021). "Waxbills, parrotfinches, munias, whydahs, Olive Warbler, accentors, pipits". IOC World Bird List Version 11.1. International Ornithologists' Union. נבדק ב-3 ביוני 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Mayr, Ernst; Greenway, James C. Jr, eds. (1960). Check-List of Birds of the World. Vol. 9. Cambridge, Massachusetts: Museum of Comparative Zoology. p. 144.
↑  Jobling, James A. (2010). The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London, United Kingdom: Christopher Helm. pp. 49, 315. ISBN 978-1-4081-2501-4.
1 2  Lockwood, W. B. (1984).
1 2  Hagemeijer, W. J. M., & Blair, M. J., eds. (1997).
↑  Gorman, James (2018-04-11). "Farmland Birds in France Are in Steep Decline". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2018-04-12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558521505171 
פפיון שדות במגדיר קרוסלי
עקרון הפיהרר

"הפיהרר תמיד צודק" – סיסמת השבוע של המפלגה הנאצית ביום 14 בפברואר 1941
עקרון הפיהרר או הפִיהְרֶרפְּרִנְצִיפּ (בגרמנית Führerprinzip, "עקרון המנהיג") היה עקרון מנחה של קביעת הרשות הפוליטית במבנה הממשלתי של הרייך השלישי ושל פולחן האישיות של אדולף היטלר. במובנו הפשוט ביותר ניתן לומר כי "מילתו של הפיהרר היא מעל לחוק הכתוב" ומדיניות, החלטות ומשרדי הממשלה כולם כפופים לתנאי זה. בפועל, עקרון הפיהרר הוא השלטת דיקטטורה במפלגה פוליטית, וככזה הוא נהיה לסמל לפשיזם פוליטי.
תעמולה

סרטי תעמולה רבים בגרמניה הנאצית עסקו ושיבחו את עקרון הפיהרר. דוגמה לסרט כזה הוא "ניצחון הרצון" שביימה לני ריפנשטאהל. הסרט משבח את היטלר ומציג אותו בזוויות צילום בהם הוא נראה רם מעל כולם. היו גם סרטי תעמולה בנושא שלא עסקו או הציגו ישירות את היטלר. בסרטים כאלה הראו כיצד המנהיג העליון לוקח החלטות חכמות שנוגעות לטובת הכלל ומושיע את כולם בפועלו.
לבני הנוער בגרמניה הוצגו סאגות נורדיות שבבסיסן עמד עקרון המנהיג. בהצגות אלה הוצגו דמויות כמו פרידריך השני ואוטו פון ביסמרק. קארל שמיט שהעריץ את עקרונות הנאציזם חיבר עלון שעסק אף הוא בעקרון המנהיגות. הפוליטיקאי הנאצי רוברט ליי נשא נאום ובו תמך בדעה ש"הפיהרר תמיד צודק".
יישום

בתקופה שלאחר המלחמה, כבר במשפטי נירנברג וגם בשלבים מאוחרים יותר דוגמת משפט אייכמן בירושלים, פושעי המלחמה הנאצים השתמשו בעקרון הפיהרר כדי לחמוק מאחריות אישית ולהפנות את האצבע המאשימה כלפי מפקדיהם.
בספרה של חנה ארנדט, "אייכמן בירושלים", היא טענה שמלבד רצונו להתקדם בקריירה האישית שלו, אייכמן לא הציג ראיות לכך שהיה אנטישמי או שסבל מהפרעות נפשיות כלשהן. היא כינתה אותו בביטוי "הבנאליות של הרוע", שכן במשפט הוא הוצג בתור אדם בעל אישיות נורמטיבית, לא ניכרו בו אשמה או שנאה והוא הכחיש כל צורה של אחריות מצידו לשאירע. אייכמן טען במשפט שהוא בסך הכל "עשה את עבודתו" ושהוא תמיד פעל לפי הצו הקטגורי של קאנט. ארנדט טענה בכתביה כי טיעונים אלה הראו שהפושעים הנאצים לא היו אנשים פסיכופתים, אלא אנשים רגילים שיכלו לבצע פשעים מזעזעים כאשר הסביבה עודדה אותם ונתנה להם תמריצים לעשות כן. עם זאת, היא לא הסכימה לייחס את הטיעון הזה כלפי אייכמן מפני שהוא השתמש בעקרון המנהיגות כהנגנה[דרושה הבהרה]. לדבריה, ילדים מצייתים בעוד שמבוגרים פועלים לפי אידאולוגיה.
ראו גם

כריזמה
פולחן אישיות
פונקציונליזם ואינטנציונליזם
האחדה
הניסוי של מילגרם
פקודה בלתי חוקית בעליל
הערות שוליים

↑  Means Used by the Nazi Conspiractors in Gaining Control of the German State (Part 4 of 55), fcit.usf.edu
↑  Robert Ley Speech (3 November 1936), research.calvin.edu
| גרמניה הנאצית |
| --- | --- | --- |
| האידאולוגיה הנאצית | מיין קאמפף • הסדר החדש • קהיליית העם • דם ואדמה • פיהרר • עקרון הפיהרר • ההתפשטות הגרמנית מזרחה |  |
| תורת הגזע | איגניקה נאצית • מישלינג • ראסנשאנדה • לבנסראום • חוקי נירנברג • לבנסבורן • המשרד הראשי לגזע והתיישבות • משרד מדיניות הגזע |  |
| השלטון הנאצי | חוק ההסמכה • האחדה • התעמולה הנאצית: דר שטירמר, היהודי הנצחי, היהודי זיס, אולימפיאדת ברלין • אריזציה • אנשלוס • גנרלגוברנמן |  |
| ארגונים נאציים | אס אס • אס אה • ואפן אס אס • גסטפו • איינזצגרופן • אס דה • משטרת גרמניה הנאצית • המשרד הראשי לביטחון הרייך • ורמאכט • הנוער ההיטלראי • משרד התעופה של הרייך • משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם • המשרד המרכזי של הרייך למאבק בהומוסקסואליות ובהפלות • משרד הרייך לשטחים הכבושים במזרח |  |
| נאצים בכירים | אדולף היטלר • מרטין בורמן • יוזף גבלס • הרמן גרינג • היינריך הימלר • ריינהרד היידריך • היינריך מילר • ארנסט קלטנברונר • הנס פרנק • אדולף אייכמן • רודולף הס • באלדור פון שיראך • אלברט שפר • ארנסט רהם • לני ריפנשטאהל • יוליוס שטרייכר • יוזף מנגלה • רודולף פרנץ הס • אמון גת • יירגן שטרופ • פרנץ שטנגל • יוזף ביהלר • ריכרד ולטר דרה פושעי מלחמה נאצים נוספים |  |
| קבוצות נרדפות | יהודים • הומוסקסואלים • צוענים • נכים • קתולים • עדי יהוה • קומוניסטים • אחרים |  |
ראו גם פורטל השואה • פורטל גרמניה ציר זמן מאוחד לתקופת הרייך השלישי ומלחמת העולם השנייה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4155572-7 
אדולף אייכמן על דוכן העדים בשנת 1961
סלעית קיץ

| סלעית קיץ |
| --- | --- |
 סלעית קיץ במופע שחור-גרון, לסבוס, יוון   סלעית קיץ נקבה, ירדן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: חטפיתיים
סוג:: סלעית
מין:: סלעית קיץ
שם מדעי
 Oenanthe melanoleuca ‏גולדנסטאט, 1775
תחום תפוצה
 תחום התפוצה של סלעית הקיץ לפני הפיצול. הגבול בין המינים עובר באיטליה באירופה, ובמצרים באפריקה.   מקייצת   חולפת   חורפת

סַלְעִית קַיִץ (שם מדעי: Oenanthe melanoleuca) היא ציפור שיר בסוג סלעית, ששויך בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום מוגדר במשפחת החטפיתיים.
בישראל היא חולפת שכיחה, ומקייצת ומקננת בחבל הים-תיכוני בצפון הארץ ובמרכזה. בעבר היא הייתה נפוצה יותר, אך מאז תחילת שנות האלפיים נרשמת מגמת ירידה מהירה באוכלוסייתה והיא הפכה למקננת נדירה למדי.
טקסונומיה ואטימולוגיה

היא נחשבה בעבר (ועדיין נחשבת על ידי חלק מהרשימות) למין יחיד ביחד עם סלעית הקיץ המערבית Oenanthe hispanica.
שם הסוג Oenanthe נגזר מהמילים ביוונית העתיקה oenos (οίνος), "יין" ו-anthos (ανθός), "פרח". זה מתייחס לחזרתה של הסלעית האירופית ליוון באביב בדיוק בזמן פריחת הגפנים. שם המין הספציפי melanoleuca גם הוא מיוונית, מורכב מהמילים melas (μελανος) - שחור ו-(λευκος) leukos - לבן.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תת-מינים נפרדים.
תפוצה ובית גידול

המין מקייץ במזרח הים התיכון, דרום-מזרח אירופה עד הים הכספי ואיראן ונודד לשטחי החריפה בסודאן. היא מאכלסת שטחי בתה וגריגה טרשיים, פעמים רבות בקירות מצוקיים, גבעות כורכר, בשולי מחצבות ובאזורים שעוברים פיתוח וחשיפת קרקע.
תפוצה ובית גידול > קינון

סלעית קיץ מקננת באזורי אקלים חמים בשטחים סלעיים, שיחיים, ולעיתים קרובות תלולים (מדרונות ולמרגלות גבעות) סביב חורש פתוח של ברוש, ערער, או אלון, בין עצי זית, אלה, מטעי קקטוסים, ובשדות בור, כרמים, ערבות יבשות וגבעות גיר מכוסות שיחים. עונת הקינון מתחילה במאי. הקן בצורת כוס שטוחה למדי של גבעולים, טחב וסיבים, ומרופד בשיער או בפלומה ומוצב על הקרקע מתחת לאבן, מחסה סלעי, או ציצת דשא, בדרדרות, מחילה, חור בחורבה או גדת ואדי. בתטולה בדרך כלל ארבע עד חמש ביצים.
תפוצה ובית גידול > תזונה

מזונה העיקרי חרקים שונים הנלכדים בעיקר מעל פני הקרקע החשופה או המכוסה בצמחייה דלילה. לרוב הלכידה מתבצעת לאחר צפייה ממקום גבוה ונחיתה על הטרף. משקלה הקל מאפשר לה לעמוד גם על צמחייה דקה שלא כשאר הציפורים. לעיתים צדה את טרפה תוך מעוף קצר בין ענפי עצים.
תיאור

זוהי סלעית אלגנטית ורזה יחסית, בעלת זנב בולט דק וארוך. אורכה 14–16 ס"מ, מוטת הכנפיים 25–27 ס"מ ומשקלה 15–22 גרם. הזכר בלבוש קיץ בעל מצח, כיפה וגב לבנים, לעיתים עם גוון צהבהב, והכנפיים שחורות. החלקים התחתונים בצבע לבן עם גוון חום. הגב, סוככות הזנב העליונות ורוב הזנב לבנים. מסכה שחורה משתרעת מסוככות האוזניים ועד למקור. יש מופעים בהם הגרון שחור, ואחרים בהם הוא לבן.
בסתיו ובחורף הראש והגב מקבלים צבע חום-צהבהב, וכך גם החלקים התחתונים (כולל הגרון אצל פרטים שאינם שחורי גרון), אך הגוון החום משתנה בעוצמתו. פרט לזוג המרכזי, נוצות הזנב הרבה יותר לבנות מאשר בסלעית אירופית, והלבן על החלק הפנימי משתרע לעיתים קרובות עד לקצה.
לנקבה צבעים אפורים-חומים יותר, אך היא גם בעלת הגב התחתון הלבן האופייני, והשינויים בין העונות אצלה פחות בולטים.
תיאור > זיהוי מסלעית קיץ מערבית

ניתן להבחין בין זכרים של סלעית קיץ מזרחית לאלו של סלעית קיץ מערבית על-ידי החלקים העליונים הלבנים, גוון פחות חום מהמערבית, מה שמקנה לה מראה שחור-לבן מובהק יותר, כמו גם בכך שיש לו שחור של המסכה מגיע בדיוק מעל בסיס המקור. לפרטים שחורי גרון ממין זה יש כמות גדולה יותר של שחור בגרון ובפנים מאשר בציפורים המערביות, והשחור בדרך כלל מסתיים בצורה פתאומית יותר או בקו ישר יותר. נקבות ממין זה נבדלות ממקבילותיהן המערביות בהיותן בסך הכל בעלות צבע קר ועמום יותר.
סטטוס

סלעית הקיץ מוגדרת בישראל כמין "בסכנת הכחדה" (EN) בשל הירידה המתמשכת בגודל אוכלוסייתה. קצב הירידה מוערך כגבוה מ־20% בשני דורות (8.2 שנה). במהדורת 2002 של הספר האדום הוגדרה סלעית הקיץ כמין שאינו בסיכון (LC). השינוי במעמד המין משקף החמרה דרמטית במצב האוכלוסייה, המתבטאת בצמצום תחום התפוצה ומספר הפרטים.
הירידה בשכיחות המין הובחנה החל מתחילת שנות ה-2000. סלעית הקיץ נעלמה לחלוטין כמקננת משטחים נרחבים בהם הייתה בעבר שכיחה, דוגמת הגליל המערבי, הכרמל, שפלת יהודה, הרי יהודה ומערב השומרון.
לקריאה נוספת

אולמן, מגנוס (1994) זיהוי של סלעית שיחים וסלעית קיץ מזרחית Dutch Birding (אנ') 16(5): 186-194
אולמן, מגנוס (2003) פיצול בין סלעית קיץ מערבית ומזרחית Dutch Birding (אנ') 25: 77-97.
הערות שוליים

↑  סלעית קיץ, Oenanthe melanoleuca, באתר הצפרות הישראלי
↑  Jobling, James A (2010). The Helm Dictionary of Scientific Bird Names. London: Christopher Helm. pp. 207, 280. ISBN 978-1-4081-2501-4.
↑  The Helm dictionary of scientific bird names, archive.org
↑  Nigel Collar, Eastern Black-eared Wheatear (Oenanthe melanoleuca), Birds of the World, 2021 doi: 10.2173/bow.bkewhe2.01species_shared.bow.project_name
1 2 3  אבנר רינות, יואב פרלמן, אסף מירוז, ליאור כסלו, רעי סגלי, עזרא חדד, טוביה קאהן, יוסף כיאט, יובל דקס, ירון בזר, אייל שוחט, סלעית קיץ, באתר הערכות הסיכון לטבע בישראל, רשות הטבע והגנים
↑  Black-eared Wheatear Oenanthe hispanica, BirdLife Data Zone
↑  סלעית קיץ, באתר המרכז לטיפוח ציפורי הבר בחצר ובגינה
בנקודת תצפית על ענף דק
מופע לבן-גרון, לסבוס, יוון