stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפקוט
לוחות זמנים

1 באוקטובר 1982 - מרכז אפקוט נפתח לקהל עם האטרקציות: "עולם התנועה", "ספינת החלל כדור הארץ", "האדמה", "עולם האנרגיה", ורוב גלריית המדינות.
1 באוקטובר 1983 - נפתח "אופקים".
1 באוקטובר 1984 - נפתח ביתן מרוקו.
9 בפברואר 1986 - הסרט מג'יק ג'ורניז נסגר ועובר לממלכת הקסם.
15 בינואר 1986 - נפתח "הימים החיים".
26 במאי 1986 - ספינת החלל כדור הארץ נפתחת שוב עם קולו של וולטר קרונקייט כמספר.
12 בספטמבר 1986 - בכורת הסרט קפטן איו בכיכובו של מייקל ג'קסון.
1 ביולי 1988 - פתיחת ביתן נורווגיה.
5 ביולי 1988 - פתיחת מאלסטורם בביתן נורווגיה.
19 באוקטובר 1989 - פתיחת אטרקציית "פלאי החיים".
1994 - שינוי שם הפארק מ"מרכז אפקוט" ל"אפקוט 94'".
1 ביולי 1994 - פתיחת "אינובנשונס".
6 ביולי 1994 - סגירת "קפטן איו".
21 בנובמבר 1994 - בכורת הסרט "מותק, הקהל התכווץ".
23 בנובמבר 1994 - ספינת החלל כדור הארץ נפתחת שוב עם קולו של ג'רמי איירונס כמספר.
1995 - שינוי שם הפארק מ"אפקוט 94'" ל"אפקוט 95'".
1996 - שינוי שם הפארק מ"אפקוט 95'" ל"אפקוט".
2 בינואר 1996 - סגירת "עולם התנועה".
15 בספטמבר 1996 - פתיחה מחודשת של "עולם האנרגיה" בכיכובה של אלן דג'נרס.
9 בינואר 1999 - סגירת "אופקים".
17 במרץ 1999 - פתיחת "טסט טרק".
15 באוגוסט 2003 - פתיחת "המשימה: חלל".
3 בינואר 2004 - נסגר המופע "רוק המזון.
5 במאי 2005 - פתיחת סוארין בביתן "האדמה".
אוקטובר 2006 - פתיחת מתקן "הימים החיים" בכינוי "להימים החיים עם נמו".
2 בינואר 2007 - סגירת "נהר הזמן" בביתן מקסיקו.
6 באפריל 2007 - פתיחת "סיור הפייסטה הגדול עם שלושת הקבלרוס" בביתן מקסיקו.
1 בספטמבר 2007 - פתיחה מחודשת של הסרט "או קנדה" עם מרטין שורט כמספר.
Harmonious-מופע זיקוקים
epcot forever-מופע זיקוקים

"המשימה:חלל" - מתקן המדמה נסיעה למאדים
המופע "הארה" - "illuminations"- מעל "לאגונת תצוגת העולם"
הופעת מתופפים בפתח הביתן היפני
הר הגעש שבמקסיקו.
כנסיית לוחות בביתן הנורווגי
הביתן הסיני.
חגיגת אוקטוברפסט בביתן הגרמני
הביתן האיטלקי
הביתן הצרפתי
בלו דנובה

| --- | --- |
להקת בלו דנובה, 1980
להקת בלו דנובה, 1980
 מקום הקמה:  אוסטריה 
 מוקד פעילות:  אוסטריה אוסטריה
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 חברים
 מרטי ברם וולפגנג "מארק" ברי סילביה שראם וולפגנג וייס
 
בלו דנובה (בגרמנית: Blue Danube, בתרגום לעברית: הדנובה הכחולה) הייתה להקה אוסטרית, שהוקמה במטרה לייצג את מדינתה באירוויזיון 1980. שירה לתחרות היה "Du bist Musik", והוא דורג במקום השמיני עם 64 נקודות. לאחר התחרות הפסיקה הקבוצה את פעילותה לצמיתות.
חברי הלהקה היו מרטי ברם, שייצג את אוסטריה כסוליסט באירוויזיון 1981, וולפגנג "מארק" ברי, וולפגנג וייס וסילביה שראם. לאחר יציאת הסינגל הקליטה עבורו כמה בי-סייד שונים, דוגמת "Holiday" ו-"Rock'n'Roller Skates".
שם הלהקה שאוב מיצירה מפורסמת בעלת אותו שם משל יוהאן שטראוס.
הערות שוליים

↑  Eurovision 1980 Results: Voting & Points
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 3db00b4e-8904-4f49-a217-448ffd01e93b
ברובייקר

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  מחקר של טום מורטון וג'ו היימס
 בימוי:  סטיוארט רוזנברג
 הופק בידי:  רון סילברמן
 תסריט:  וולטר ריכטר, ארתור רוס
 עריכה:  רוברט בראון
 שחקנים ראשיים:  רוברט רדפורד ג'יין אלכסנדר יפת קוטו
 מוזיקה:  לאלו שיפרין
 צילום:  ברונו ניוטן
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  20 ביוני 1980
 משך הקרנה:  131 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט כלא 
 תקציב:  9,000,000 ‏$
 הכנסות:  37,121,708 ‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   brubaker
 דף הסרט ב־IMDb
 
ברובייקר (Brubaker) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1980 בבימויו של סטיוארט רוזנברג, עם רוברט רדפורד בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על ספרם של טום מורטון (אנ') וג'ו היימס על שערוריית בית כלא בארקנסו אותה חשף מורטון כשהיה מפקד בית כלא ב-1967 ובעקבותיו פוטר.
כותבי התסריט וולטר דיכטר וארתור רוס היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה

הנרי ברובייקר (רוברט רדפורד) מתמנה למפקד בית הסוהר "ווייקפילד" (שם פיקטיבי) בארקנסו. לפני היכנסו לתפקיד הוא נכנס לבית הסוהר כאסיר מוסווה כדי ללמוד מקרוב מה הולך שם. תוך זמן קצר הוא עד להתעללות באסירים, הצלפות בפומבי ללא סיבה, עבודת אסירים כעבדים במנסרה גדולה ובחוות פרטיות, חוסר במזון, אוכל מעופש ומלא תולעים וכל זה בניגוד לכמויות המזון שנקנות. רופא הכלא דורש תשלום מהאסירים על טיפולים.
בית הכלא מנוהל בשיטת "אסירים נאמנים" (Trusties) שהם למעשה אסירים שקבלו זכויות יתר לפקח על חבריהם האסירים וחלק מהם אף מושחתים ואכזרים (כמו קאפוס).
חלק מהאסירים נמצאים בצינוק ואחד מהם וולטר (מורגן פרימן) מעורר שביתה על מצבם.
ברובייקר מגלה את זהותו לתדהמתם של האסירים ומתחיל לעבוד כמנהל הכלא. הוא אוסף את האסירים ומודיע על ביטול ההצלפות. לאסירי הצינוק הוא מאפשר טיול יומי כדי שראייתם לא תיפגע.
תוך זמן קצר הוא רוכש לו אויבים ובעיקר חברי הוועד המנהל ובראשם ג'ון דיץ' (מארי המילטון) שרוים בבית הכלא מקור הכנסה טוב. את המושל מייצגת בוועד ליליאן גריי (ג'יין אלכסנדר) שמעריכה את מעשיו של ברובייקר אבל מזהירה אותו ממעשים פזיזים. הוא מפטר את הרופא המושחת ומפסיק את הקשר עם בעל המנסרה שמציע לו שוחד.
חלק מהאסירים הנאמנים עוזרים לברוקייר ובראשם קומבס (יפת קוטו) ובולן (דייוויד קית'). לעומת זאת יו ראוץ' (טים מקינטייר) מתנגד לו בעיקר לאחר שברובייקר גילה מחסן גדול של מזון שנלקח מבית הסוהר באישור ההנהלה. הוא מחרים את המזון ומעלה באש את המחסן.
האסיר אברהם קוק (ריצ'רד וורד) מגלה לו כי הוא יושב כבר 38 שנים אף על פי שנדון ל-35 שנים. באותה שיחה הוא מגלה לו גם כי בעבר שימש כבונה ארונות מתים וכי בשטח בית הכלא קבורים אסירים שנרצחו ואיש אינו יודע על כך. למחרת נמצא קוק תלוי מול משרדו של ברובייקר. הוא נרצח על ידי האסיר הנאמן ראוץ'. ברובייקר יוצא למרדף אחריו עם הנאמן בולן ובסוף הם נתקלים בו ובחילופי האש נהרגים בולן וראוץ'.
ברובייקר מגייס את האסירים לחפור במקום אותו ציין קוק והם מוצאים ארונות ובהם אסירים שנרצחו. ברובייקר מעיד בפני הוועד אבל הם דוחים אותו ומפטרים אותו. מושל המדינה לא מתערב.
למקום מגיע המנהל החדש המכנס את כל האסירים ומודיע להם על יד קשה שינהיג. ברובייקר יוצא ממשרדו כשכל האסירים מוחאים לו כפיים למרות צעקותיו של המפקד החדש.
בסוף הסרט נכתב כי "שנתיים לאחר פיטורו של ברובייקר הגישו 24 אסירים ובראשם דיקי קומבס תביעה נגד בית הסוהר ווייקפילד. בית המשפט קבע שבית הסוהר נוהל בחריגות מההנחייות והורה על רפורמה או סגירה. מושל המדינה לא נבחר מחדש".
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| רוברט רדפורד | הנרי ברובייקר | מפקד בית כלא |
| יפת קוטו | דיקי קומבס | אסיר נאמן |
| ג'יין אלכסנדר | ליליאן גריי | נציגת המושל |
| דייוויד קית' | לארי בולן | אסיר נאמן |
| מורגן פרימן | וולטר | אסיר |
| מאט קלארק | פרסל | מזכיר בית הסוהר |
| טים מקינטייר | יו ראוץ' | אסיר נאמן |
| ריצרד וורד | אברהם קוק | אסיר |
| מארי המילטון | ג'ון דיץ' | ראש הוועד המנהל של בית הכלא |
| אמט וולש | וודוורד | סוחר עצים |
| אלברט סאלמי | רוי פוקי | המפקד החדש של הכלא |
ג'ובאני גראדניגו

ג'ובאני גראדניגו (באיטלקית: Giovanni Gradenigo;‏ נפטר ב-8 באוגוסט 1356) היה הדוכס ה-56 של ונציה. גראדניגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, ב-21 באפריל 1355 ועד פטירתו.
גראדניגו נולד בוונציה. בטרם בחירתו לתפקיד הדוג'ה, כיהן כפודסטה בקאפודיסטריה, בפדובה ובטרוויזו. נאמנותו ללה סרניסימה במהלך ניסיון קודמו, מארינו פאליירו להפוך את הרפובליקה למלוכה סייע לו להיבחר לתפקיד הדוג'ה.
כחודשיים לאחר שהחל את כהונתו נחתם הסכם שלום בין ונציה לבין ג'נובה, ובכך הסתיימה מלחמה ארוכה בין הערים.
גראדניגו ניצל את תקופת השלום בעקבות ההסכם בניסיון לפתח ולשפר את כלכלת העיר, אולם בשנת 1356 פרצה מלחמה מחודשת הן באיטליה והן כנגד דלמטיה.
ג'ובאני גראדניגו נפטר באוגוסט 1356.
בסילוזאורוס

| בסילוזאורוס |
| --- | --- |
  השוואה בין בסילוזאורוס לאדם
תקופה
אאוקן 40–35 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: לווייתנאים
תת־סדרה:: לווייתנים קדומים
משפחה:: בסילוזאוריים
סוג:: בסילוזאורוס
מינים
 B. cetoides  B. isis
שם מדעי
 Basilosaurus ‏הרלן, 1834

בסילוזאורוס משוחזר
בסילוזאורוס (שם מדעי: Basilosaurus; משמעות השם "לטאה מלכותית" למרות שמדובר ביונק) הוא סוג של לווייתן נכחד שחי בתקופת האאוקן.
מאפיינים

מאובניו של יונק זה נמצאו בירדן, מצרים וצפון אפריקה, ארצות הברית, ניו זילנד וגם באי סיימור שבאנטארקטיקה (שהייתה חמימה יותר בתקופתו).
יצור זה היה שונה מאוד מהלווייתנים הראשונים, ובתחילה חשבו שמדובר במאובן של דינוזאור או של פליוזאור, ומכאן השם המדעי שנטבע לו "לטאה מלכותית". רק מאוחר יותר התברר שמדובר בלווייתן ולא בזוחל קדמוני. אורכו הגיע ל-16–18 מטרים, משקלו הגיע ל-50–60 טונות, והיה לו גוף ארוך ודמוי נחש. הזנב דמה ככל הנראה לזנבם של הלווייתנאים המודרניים - אופקי ומחולק לשתי אונות. בכפות הרגליים האחוריות היו רק שלוש אצבעות. הגפיים האחוריות יחד עם אגן הירכיים התנתקו מעמוד השדרה. יצור זה שחה כל חייו בים מבלי לעלות ליבשה.
זה היה טורף העל של הימים בימי האאוקן, והוא ניזון מיצורי ים אחרים כמו דגים ורכיכות ואף מכרישים. נמצאו סימני נשיכה של בסילוזאורוס על גור של דורודון. כמו כן ייתכן שהוא ניזון מנבלות.
הבסילוזאורוס הוא המאובן הלאומי של אלבמה וגם של מיסיסיפי, לצידו של הזיגוריזה.
בתרבות

לוויתן זה הופיע בסדרה ללכת עם חיות שם נראית נקבה שצדה פרטים צעירים של דורודון.
בנוסף הוא מופיע בסדרות פלאווורלד ומפלצות ים.
ביתוס בן זונין

ביתוס (או בייתוס) בן זונין היה כהן ואחד מתלמידי התנאים, שפעל בדורו של רבן גמליאל דיבנה. הוא התגורר בעיר לוד, את מעשיו עשה על פי דעת חכמים ומהנהגותיו השונות נלמדו מספר הלכות.
הלכות שנלמדו ממנו

היתר להתרחץ בצונן בשבת. - "א"ר יהודה מעשה בביתוס בן זונין שהיו ממלאין לו כלי של צונן מערב שבת ונותנין עליו בשבת כדי שייקר."
איסור לעשות חלות מצוירות בפסח עקב הזמן שלוקח להכינם והחשש שמא יחמיצו, ואף אם אדם מסוים יכול להכין במהירות לא התירו לא חכמים ע"פ העיקרון של לא פלוג רבנן. - "אמר רבי יהודה דבר זה שאל בייתוס בן זונין לחכמים מפני מה אמרו אין עושין סריקין המצוירין בפסח, אמרו לו מפני שהאשה שוהה עליה ומחמצתה, אמר להם אפשר יעשנה בדפוס ויקביענה כיון, אמרו לו יאמרו כל הסריקין אסורין וסריקי ביתוס מותרין."
היתר לעשות כרך אחד הכולל בתוכו כמה ספרי נביאים שונים. - "אמר רב יהודה מעשה בביתוס בן זונין שהיו לו שמנה נביאים מדובקין כאחד על פי ר"א בן עזריה"
היתר לעשות צד אחד בריבית - "אמר רבי יהודה מעשה בביתוס בן זונין שעשה שדהו מכר על פי רבי אלעזר בן עזריה ולוקח אוכל פירות היה."
וכן הוזכר שקיים את דברי חכמים בהיתר לאכול גרוגרות שנשפך עליהן יין נסך. - "מעשה בביתוס בן זונין שהביא גרוגרות בספינה. ונשתברה חבית של יין נסך ונפל על גביהן, ושאל לחכמים והתירום."
משפחתו

ע"פ תולדות תנאים ואמוראים, אביו של בייתוס, זונין, היה ממונה של רבן גמליאל דיבנה, ביבנה. ע"פ הגמרא במסכת פסחים, דף מ"ט, עמוד א'. - "בא זונין ממונה של ר"ג". בנו של ביתוס, שנקרא אף הוא זונין, היה מזקני הדור בתקופת רבי יהודה הנשיא ע"פ הגמרא במסכת בבא בתרא, דף קס"ד, עמוד ב' - "א"ל זונין לרבי...". נכדו של ביתוס, בנו של זונין, נקרא ביתוס והוא היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא ע"פ הירושלמי במסכת שבת, דף נ"ו, עמוד ב' - "בייתוס בן זונין היה יושב ושונה לפני רבי..."
הערות שוליים

↑  ע"פ תוספתא בסוף פסחים - "מעשה ברבן גמליאל וזקנים שהיו מסובין בבית ביתוס בן זונין בלוד, והיו עסוקין בהלכות הפסח כל הלילה עד קרות הגבר"
↑  תוספתא שבת, פרק ד', הלכה ג'
↑  גמרא פסחים, דף ל"ז, עמוד א'
↑  גמרא בבא בתרא, דף י"ג, עמוד ב'
↑  מסכת בבא מציעא, דף ס"ג, עמוד ב'
↑  מסכת עבודה זרה, פרק ה', משנה ב'
↑  הרב אהרן הימן, "ביתוס בן זונין", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר ויקיטקסט.
ג'ובאני גואלברטו

| --- | --- |

 לידה:  995? פירנצה, מרקיזות טוסקנה 
 פטירה:  12 ביולי 1073 (בגיל 78 בערך) Tavarnelle Val di Pesa, איטליה 
 חג:  12 ביולי 
 
ג'ובאני גואלברטו (985 או 995 - 12 ביולי 1073) הוא קדוש נוצרי בכנסייה הקתולית. גואלברטו, הידוע גם כ"יוחנן גואלברטוס" הוא מייסד המסדר הוואלומברזי. גואלברטוס הוא בן למשפחת אצולה פלורנטינית, משפחת ויזדומיני.
אחד האירועים הקשורים בשמו התרחש ביום שישי הטוב. ביום זה נתקל במקרה בפירנצה באדם שאחריו רדף לאחר שזה רצח את אחיו וגואלברטו נשבע לנקום את מותו. גואלברטו עמד להוציאו להורג כשהרוצח ביקש רחמים בשם ישו, אשר נצלב על פי האמונה הנוצרית ביום זה. גואלברטו מחל לו וכשהוא הלך להתפלל, בכנסיית סן מניאטו אל מונטה (אנ') הרכינה הדמות על הצלב את ראשה בפניו. האירוע הונצח בין היתר בציור של אדוארד ברן-ג'ונס, "האביר מלא החסד" ובציורו של פייטרו סורי (אנ'), "מחילתו של סן ג'ובאני גואלברטו", המצוי בכנסיית מנזר אסטינו, שהוקמה על ידי חסידיו של גואלברטו בסוף המאה ה-11 ותחילת המאה ה-12.
ג'ובאני גואלברטו מת במנזר בדיה א פסניאנו שבין פירנצה וסיינה.
"מחילתו של סן ג'ובאני גואלברטו", ציור מאת פייטרו סורי, 1601, בכנסיית מנזר אסטינו בברגמו
Bernardo Giambullari, Storia e miracoli di San Giovanni Gualberto, ca. 1500
בן עמי גפני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  ירי ספורטיבי 
 
בן עמי גפני היה קלע פאראלימפי נציג ישראל במשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980).
בשנת 1942 הצטרף לאצ"ל ושירת עם שני אחיו גרשון ואליעזר. בשיא פעילותו היה האחראי הראשי על נשקים באזור תל אביב ולקח חלק בהעברת התחמושת וחומרי נפץ לפעולות התקפת שדות התעופה הבריטיים, הפריצה לכלא עכו ופיצוץ בית הבולשת הבריטית בחיפה. בזמן התקפת האצ"ל על יפו נפצע בידו מכדור. בהמשך שירת בחיל ההנדסה כחבלן וביוני 1948 נפצע מפיצוץ מוקש ליד בית חאנון ורגלו נקטעה מתחת לברך.
במשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980) התחרה בקליעה בתחרות אקדח אוויר ודורג במקום ה-11 עם 343 נקודות.
גפני היה ממקימי לונה פארק תל אביב בשטח יפו בשנת 1950 ועמד בראש הצוות הטכני של המקום.
ברברה (נפת עזה)

| --- | --- |
 מדינה / טריטוריה:  פלשתינה (א"י) פלשתינה
 קואורדינטות:  31°37′26″N 34°34′46″E﻿ / ﻿31.62386389°N 34.57936667°E﻿ / 31.62386389; 34.57936667 
 http://www.palestineremembered.com/Gaza/Barbara/index.html
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת השפלה מוגדלת) ברברה(למפת השפלה רגילה) ברברה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ברברה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום ברברה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ברברה (בערבית: بربرة) היה כפר ערבי ששכן במישור החוף הדרומי, דרומית־מזרחית לאשקלון. הכפר היה ממוקם 17 ק"מ מצפון־מזרח לעזה, בירת הנפה.
הכפר היה מיושב בשלהי התקופה הממלוכית. בשנת 1513/1514 הוקדשו אדמות הכפר לווקף.
הכפר מופיע ברישומי המס העות'מאנים של שנת 1596, אז הוא השתייך לנפת עזה שבסנג'ק עזה. בכפר נמנו 73 בתי אב, כולם מוסלמים. תושבי הכפר שילמו מס בסכום קבוע של 17,000 אקצ'ה. הרווחים כולם הלכו לווקף (הקדש מוסלמי).
בתקופת המנדט הבריטי השתרע הכפר על שטח של 14,000 דונם, מתוכם כ-12,700 ראויים לעיבוד חקלאי. בשנת 1945, אוכלוסיית הכפר נאמדה ב-2,410 נפשות.
הערות שוליים

↑  Roy Marom; Itamar Taxel, Ḥamāma: The historical geography of settlement continuity and change in Majdal 'Asqalān's hinterland, 1270 - 1750 CE, Journal of Historical Geography 82, 2023-01-01, עמ' 58
↑  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 151
↑  Hadawi, S. (1970). Village Statistics of 1945: A Classification of Land and Area ownership in Palestine. Beirut, pp. 86 and 136.
ברנאר דה פונטנל

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1657 רואן, צרפת 
 פטירה:  9 בינואר 1757 (בגיל 99) פריז, ממלכת צרפת 
 מקום קבורה:  כנסיית סן-רוק (פריז) 
 מקום לימודים:  תיכון פייר-קורניי 
 זרם:  קלאסיציזם 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, ספרות צרפתית, מדע הדתות, ספרות, אסטרונומיה 
 עיסוק:  פילוסוף, לבריתן, מתמטיקאי, עורך דין, חוקר דתות, סאטיריקן, סופר, מחזאי, משורר, אסטרונום 
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 
ברנאר דה פונטנל
ברנאר דה פונטנל (בצרפתית: Bernard de Fontenelle; ‏11 בפברואר 1657 – 9 בינואר 1757), היה פילוסוף ומדען צרפתי. כיהן כנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים.
חייו

פונטנל נולד בעיר רואן (כיום בירת חבל נורמנדי עלית) לאב שהיה פרקליט בפרלמנט של רואן ולאם שהייתה אחותם של המחזאים פייר קורניי ושל תומא קורניי. הוא למד בקולג' של הישועים ברואן והצטיין בלימודיו. פונטנל נועד להיות פרקליט כאביו, אולם בילה את חייו כפילוסוף וכמדען. הוא החל כמשורר והתחרה על פרס האקדמיה הצרפתית אך ללא הצלחה. ב- 1680 היה נוכח בכישלון הטרגדיה שלו "אספאר" שאחרי כן העלה באש.
ב- 1683 ספרו "דיאלוג חדש של המתים" זכה להצלחה רבה. ב- 1686 פרסם את "שיחות על ריבוי העולמות" שביסס את מעמדו כסופר מן המדרגה הראשונה. פונטנל שם לעצמו כמטרה להסביר לציבור את התאוריות האסטרונומיות של רנה דקארט.
ב- 1687 עבר להתגורר בפריז. הוא התפרסם בחברת המשכילים הצרפתים של התקופה, אך שלא כוולטר נמנע מלהרבות באויבים. ב- 1691 נבחר לאקדמיה הצרפתית למרות התנגדותם של ניקולה בואלו ושל ז'אן רסין. ב- 1697 נבחר לנשיא האקדמיה הצרפתית למדעים, משרה שבה שימש במשך ארבעים ושתיים שנה. בתפקידו זה כתב את "ההיסטוריה של התחדשות האקדמיה למדעים" שהופיע בשלושה כרכים (1708, 1717, 1722).
ברנרד דה פונטנל נפטר בפריז ב-1757.
רעיונותיו הפילוסופיים של פונטנל (על תיקון החברה) והמדעיים (על אפשרות של חיים בכוכבים אחרים) היו חידוש בדורו, והוא מציג אותם בספרו "שיחות על ריבוי העולמות".
בציטוט מפורסם מספרו נאמר: "אני יכול לראות מכאן כיצד נראים תושביו של נוגה - הם דומים למורים של גרנדה, אנשים נמוכים וכהי עור, שהשמש שזפתם, מלאי חוכמה ומזג לוהט, תמיד מאוהבים, כותבים חרוזים, אוהבי מוזיקה, עורכים פסטיבלים, נשפי מחולות ותחרויות בכל יום ויום."
עוד ציטוט מוכר מספרו הוא הגדרתו את המדע כ"שילוב של שני דברים: סקרנות וקוצר ראייה".
ברנאר ונדרמרש

ברנאר ונדרמרש
ברנאר וַנדֶרמֶרשׁ (Bernard Vandermeersch; ‏ 1937 – ) הוא פלאואנתרופולוג ופרהיסטוריון צרפתי המתמחה בחקר האדם הניאנדרטלי.
קורות חייו ופועלו

ונדרמרש נולד בעיר וֶרוויק (צר') בחבל נור–פה-דה-קאלה שבצפון צרפת. למד זואולוגיה, גאולוגיה ופלאונטולוגיה בסורבון ואת עבודת הדוקטורט עשה בהנחיית הפלאואנתרופולוג Jean Piveteau (צר'). בשנים 1964–1983 חקר ולימד במסגרת המעבדה הפלאונטולוגית של בעלי חוליות באוניברסיטת פייר ומארי קירי. משנת 1983 ועד לפרישתו ב-2001 כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בורדו והקים בה את המעבדה האנתרופולוגית. ונדרמרש יצר את יחידת המחקר "מוצא ואבולוציה של ההומו ספיינס" במרכז הלאומי למחקר מדעי של צרפת (CNRS).
ברנאר ונדרמרש התמקד בחקר התרבות המוסטרית (התקופה הפלאוליתית התיכונה) בשני אזורים – דרום-מערב צרפת והמזרח הקרוב, ובשתי אוכלוסיות – האדם הניאנדרטלי והאדם המודרני המוקדם, והתעניין ביחסים האפשריים ביניהם (כגון רביית-כלאיים ותירבוּת) וכן בשאלת היכחדותם של הניאנדרטלים.
בישראל לקח חלק בחפירות באתרי מפתח של התקופה הפלאוליתית התיכונה במסגרת תוכנית המחקר שהוביל בשנים 1964–1980 בנושא "התפתחות אוכלוסיות ותרבויות במזרח הקרוב מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה ועד ראשית התקופה הפלאוליתית העליונה". בשנים 1965 עד 1979, בהפסקות, ניהל את החפירות במערת קפזה. בשנים 1982–1990 השתתף בחפירות במערת כבארה בצוות עם עופר בר-יוסף וברוך ארנסבורג וחקר לצדם גם במערת היונים. ברנאר ונדרמרש הדגים במחקריו נוכחות בו-זמנית של בני אדם מודרניים (אנטומית) מוקדמים ושל הניאנדרטלים המאוחרים בתקופה הפלאוליתית התיכונה באזורים הללו.
בצד עבודתו באקדמיה שימש ונדרמרש בשנים 1972–1984 כמנהל העתיקות הפרהיסטוריות בחבל פואטו-שראנט וכן פעל ביחידה להיסטוריה ולפרהיסטוריה של "הוועדה לעבודות היסטוריות ומדעיות" (צר'), מוסד מחקר הכפוף למיניסטריון החינוך של צרפת ומטרתו, בין היתר, לקדם את עבודתן של אגודות מדעיות. ונדרמרש יסד יחד עם ז'אן פרו את כתב העת Paléorient (צר') העוסק בפרהיסטוריה של דרום-מערב אסיה.
רישום שלד האדם הניאנדרטלי שנחשף במערת כבארה על ידי הצוות הישראלי-צרפתי שעמו נמנה ונדרמרש
בית הספר המקצועי היהודי מסדה בדרמשטאדט

בית הספר המקצועי "מסדה" בדרמשטאדט נוסד ונוהל על ידי שמואל מילק בטליון (Samuel Milek Batalion) בעיר דרמשטאדט בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, בין 1947 ו-1948. מטרת בית הספר הייתה לתת לניצולי השואה הצעירים השכלה ורצון חדש לחיות ולהכין את עצמם לחיים אפשריים בישראל. למדו בבית הספר בין 45 ל-60 תלמידים. אף על פי שבית הספר התקיים רק 10 חודשים הוא מייצג פן חשוב בהיסטוריה של הסן של אחרי המלחמה והיווה ביטוי לעלייתם מחדש ולבנייתם מחדש של חיים יהודיים בגרמניה אחרי המלחמה.
בית הספר

בית הספר "מסדה" היה בית ספר מקצועי המסונף לתנועת בית"ר.
הוא נקרא על שם מצדה, שבה התקיים המצור במרד הגדול. המצור הארוך של חיילי האימפריה הרומית גרם להתאבדות המונית של המורדים ושל המשפחות היהודיות שהתגוררו שם שהעדיפו למות מאשר ליפול בשבי.
בית הספר הוקם ונוהל על ידי שמואל מילק בטליון. העובדה שאדם אחד הקים וניהל בית ספר בעצמו בשיתוף עם תנועת בית"ר הייתה יוצאת דופן, משום שכמעט כל בתי הספר לעקורים הידועים אחרי המלחמה מוקמו במחנות העקורים והוקמו ונתמכו על ידי "אורט".
ב-1946 פגש שמואל בטליון במשה מורדכלביץ באספה של בית"ר באשווגה (Eschwege). מורדכלביץ היה גם הוא פעיל בולט בתנועת בית"ר. לפי הצעתו של מורדכלביץ, בטליון העלה את הרעיון שלו לפתוח בית ספר מקצועי בפני ראשי משרד בית"ר במינכן. הללו הסכימו, ובטליון קיבל אישור להעביר את מורדכלביץ לדרמשטאדט כדי שיהיה מדריך בבית הספר החדש. בית הספר מומן בחלקו על ידי הוועדה המרכזית של בית"ר במינכן ועל ידי הממשל הצבאי האמריקאי המקומי. בנוסף לאלה הקצה הממשל הגרמני האזורי
של העיר דרמשטט מבנים לבית הספר ולמגורי התלמידים בסביבתו. חלק מן המורים גויסו במקום בעזרת מנהל החינוך המקומי. גם הג'וינט תמך בחלק מן התלמידים.
שמואל בטליון היה מחויב לפרויקט. הוא איתר מקומות וארגן מגורים והספקה, צוות מורים, מימון וצייד את בית הספר.
בית הספר נסגר כמה חודשים לאחר קום מדינת ישראל משום שרוב התלמידים עלו ארצה. לודוויג ברגשטרסר (Bergsträsser), פוליטיקאי גרמני והיסטוריון שהיה נוכח בטקס הפתיחה, מזכיר את סגירת בית הספר ביומנו מתאריך 18 ביוני 1948.
המבנים

הממשל הגרמני האזורי והעיר דרמשטאדט סיפקו את המתקנים של בית הספר ואת מקום המגורים של התלמידים בקרבת מקום. בית הספר מוקם בתוך המבנה של מה שהיה תחנת הרכבת מיין-נקאר (Main-Neckar-Eisenbahn) בשטויבנפלאץ (Steubenplatz) שבמרכז דרמשטאדט. מיקום כזה היה ההפך מהמקובל לגבי מוסדות יהודיים חינוכיים בגרמניה של אחרי המלחמה, אשר מוקמו בתוך מחנות העקורים. תחנת הרכבת שימשה רכבות עד פתיחת תחנת רכבת ראשית בדרמשטאדט ב-1912. מ-1937 אוישה תחנת הרכבת הישנה ריין-נקאר (Rhein-Neckar) על ידי ארגון רווחה נאצי במחוז הסן-נסאו, ונקראה אז "בית יעקב שפרנגר" על שם הפקיד המקומי.
למגורים קיבל בית הספר בניין במתחם בית החולים לא רחוק מבית הספר בשטויבנפלאץ, ברחוב ביסמרק 59 ורחוב הגרפים 9 (Bismarckstr. 59 and Grafenstr. 9). התלמידים גרו באחד מהבניינים האלה, שהיו במרחק של 20 דקות הליכה מבית הספר.
מתקני בית הספר בתחנת הרכבת מיין-נקאר לשעבר כללו כיתות לימוד, סדנאות ומטבח. התלמידים שיפצו בעצמם את המבנה הרעוע. הציוד בבית הספר ותנאי המגורים נחשבו בסיסיים ולא מפותחים.
הפתיחה הרשמית

בית הספר המקצועי מסדה התחיל לפעול ב- 8 בספטמבר 1947. טקס הפתיחה הרשמי היה ב- 5 בדצמבר 1947. בטקס פתח הקולונל רוז הממונה האזורי מטעם הממשל הצבאי האמריקאי את בית הספר. בין האורחים בטקס היו חברים אחרים בממשל הצבאי, חברים בפרלמנט האזורי של הסן וכן חברים ממועצת עיריית דרמשטאדט ומהקהילה היהודית. כמו כן היו נציגים של הוועד המרכזי של בית"ר ממינכן. אהרן צבי פרופס, מנהיג תנועת הנוער בית"ר באמריקה, השתתף גם הוא בטקס הפתיחה ונשא נאום במסיבה שנערכה אחרי הטקס. השלטונות הגרמניים והאמריקאים ונציגים של מוסדות אחרים שלחו ברכות לטקס הפתיחה.
תוכנית הלימודים

מטרת בית הספר הייתה לתת לתלמידים היהודים השכלה ורצון חדש לחיות ולהכין אותם לחיים בישראל. התלמידים למדו מסגרות, נגרות ומקצועות אחרים. תוכנית הלימודים כללה קורסים בחישוב טכני, מדידות ומתקנים חשמליים. הקורסים שהוצעו היו מהנדסת חשמל ועד חרטות, הנדסה מכנית ועבודה בעץ. בנוסף הם למדו עברית, פילוסופיה יהודית, התעמלות ואת יסודות האידאולוגיה של בית"ר ושל הציונות. למטרה זו סופקו ספרים בעברית על ידי בית"ר מינכן. הלימודים נמשכו עשר שעות ביום.
התלמידים

בבית הספר למדו בין 45 ל-60 תלמידים ניצולי השואה ממחנות עקורים שונים באזור האמריקאי כמו המחנות בבנהאוזן (Babenhausen), דיבורג (Dieburg), רושל אשנשטרות (Rochelle Eschenstruth), גברזה (Gabersee) ווַיילהיים (Weilheim). כל אחד מהם שרד את השואה והיה נחוש להכין עצמו לחיים עתידיים בישראל. רובם הגיעו מפולין וחלק ניכר הגיעו מרומניה. הרומנים היגרו לגרמניה די מאוחר ולא חיו במחנות עקורים אלא הגיעו ישר לבית הספר מסדה.
מקורם של תלמידים אחרים היה בליטא, הונגריה וצ'כוסלובקיה, והם דיברו כמה שפות. השפות הנפוצות ביניהם היו יידיש וגרמנית ואחריהן פולנית ורומנית. אחדים דיברו הונגרית, רוסית ועברית. כמעט כל התלמידים הביעו את רצונם לעלות לארץ ישראל. על פי הרשומות עזבו 19 תלמידים לישראל ב- 3 ביולי 1948. רק בודדים הצהירו שהם רוצים להגר לארצות הברית או להישאר בגרמניה.