תוכנית חברי הוועדה (1811)
תוכנית חברי הוועדה > התוכנית > שדרות ורחובות

חברי הוועדה פרסמו את תוכניתם במרץ 1811 בצורת מפה באורך 2.40 מטרים - שצוירה מחדש על ידי ויליאם ברידג'ס ומעט פחות ידועה מהמקור של רנדל, וחרוטה על ידי פיטר מאבריק - עם חוברת נלווית בת 54 עמודים. ברשת הרחובות היו 12 שדרות ראשיות בכיוון צפון–דרום ו-155 רחובות מצטלבים, המסודרים ברשת ישרת זווית רגילה שהוטתה בסיבוב של 29 מעלות מזרחה ביחס לצפון המוחלט, כדי להסתנכרן עם הזווית הטבעית של האי מנהטן. הוועדה בחרה שלא להשתמש בעיגולים ובאליפסות כמו שפייר שארל ל'אנפן תכנן (אנ') ברשת הרחובות של וושינגטון הבירה, מאחר שהייתה משוכנעת שמלבנים פשוטים הם הטובים ביותר, הנוחים והקלים ביותר לבנייה, ולכן זו הצורה התורמת ביותר לפיתוח מסודר של העיר. השילוב של שדרות צפון–דרום ורחובות מזרח–מערב בממדים שצוינו יצר כ-2000 בלוקים צרים וארוכים.
למעט בקצה הצפוני והדרומי של האי, השדרות התחילו בשדרה הראשונה בצד המזרחי ועברו דרך השדרה השתים-עשרה במערב. בנוסף, היכן שצורת האי התרחבה, היו ארבע שדרות נוספות, ששמן לפי אותיות, שעברו משדרה A המזרחית לשדרה D. חלק מהשדרות, כגון השדרה ה-12, עברו דרך קרקע שעדיין לא הייתה קיימת, אך חקיקת המדינה, אשר הקימה הנציבות, אישרה גם את הרחבת גבולותיה של העיר ב-120 מטרים לתוך הנהרות ההדסון והאיסט, כך שהקרקע הנדרשת לרחובות החדשים הללו תיווצר באופן מלאכותי בסופו של דבר. ברודוויי, דרך קיימת, לא נכללה בתוכנית 1811, ונוספה לרשת מאוחר יותר.
התוכנית קראה גם לבניית 155 רחובות מצטלבים אורתוגונליים. מיקומם של הרחובות הרוחביים נקבע בגבולות של חלקות בשטח של כ-20 דונם (5 אקר) שבהן חולקה הקרקע בעבר. נקודת הבסיס של הרחובות החוצים הייתה רחוב פירסט: היה זה רחוב קצר ולא בולט, שעדיין קיים, ונמשך במקור מהצומת של שדרה B ורחוב האוסטון עד לצומת רחוב באוורי (אנ') ורחוב בליקר. כיכר פרץ (אנ'), פארק משולש קטן וצר התחום ברחוב יוסטון, רחוב 1 והשדרה הראשונה, הוא אבן הפינה של הרשת.
הרחובות הממוספרים העוברים בכיוון מזרח-מערב הם ברוחב של 18 מטרים, עם מרווח של כ-61 מטרים בין כל זוג רחובות, וכתוצאה מכך נוצרת רשת של כ-2,000 בלוקים צרים וארוכים. כאשר כל רחוב ובלוק משולבים מסתכמים בכ-79 מטרים, יש בדיוק 20 בלוקים בכל מייל (1.6 קילומטרים). 15 רחובות חוצי-עיר הוגדרו ברוחב 30 מטרים: רחוב 14, רחוב 23, רחוב 34, רחוב 42, רחוב 57, רחוב 72, רחוב 79, רחוב 86, רחוב 96, רחוב 106, רחוב 116, רחוב 125, רחוב 135, רחוב 145 ורחוב 155.
רוחב הבלוקים החוצים את העיר לא היה סדיר. המרחק בין השדרה הראשונה והשנייה היה 200 מטרים, בעוד שהגוש בין השדרה השנייה והשלישית היה 190 מטרים. הבלוקים בין השדרה השלישית לשישית היו ברוחב 280 מטרים, בעוד שרוחב הבלוקים בין השדרות השישית עד ה-12 היו 240 מטרים. שדרות לקסינגטון ומדיסון נוספו לאחר התוכנית המקורית. הבלוקים הקצרים יותר ליד קו המים של נהרות ההדסון והאיסט היו תכליתיים, שכן הוועדה ציפתה שיהיה שם פיתוח מהיר בתקופה שבה התחבורה הימית עדיין הייתה משמעותית. הוועדה ציפתה שחזית הרחובות שליד המזחים תהיה בעלת ערך רב יותר מהרחובות הפנימיים ללא הגישה לים, שקו החוף יהיה מיקום המסחר והתעשייה של אותה תקופה, ולכן יהיה זה לטובת כולם למקם שדרות קרובות יותר זו לזו בקצוות האי. למרות שהשדרות היו מגוונות, הרוחב של כל השדרות הספיק כדי להכיל מספר רב של כלי תחבורה המונים רתומים לסוסים כמו האומניבוס, שיופיע זמן מה לאחר מכן במנהטן של סוף שנות ה-20 של המאה ה-19, אך חלוצי התחום פעלו בפריז עוד קודם לכן, ב-1662, והופעלו על ידי הפילוסוף בלז פסקל.
בעוד ערים רבות אחרות השתמשו ברשת מרובעת, חברי הוועדה המתכננת של העיר ניו יורק לא עשו זאת. אולי הושפעו מממדיו של האי, הארוך בכיוון מצפון–דרום וצר בכיוון מזרח–מערב, הבלוקים של מנהטן הם מלבנים ארוכים, כאשר הממד המזרח–מערבי, אמנם מגוון, גדול יותר מהרשת הגדולה של סולט לייק סיטי, בעוד ממד צפון-דרום, באורך 61 מטרים, רק 6.1 מטרים ארוך יותר מהרשת הקטנה של קרסון סיטי. ההיסטוריון ג׳רארד קופל (אנ') מציין כי "בעוד שהרשת הביאה סדר במקום, היא גם הפכה אותו למקום של קיצוניות".
בהטמעת הרשת, הותר למבנים הקיימים להישאר במקומם, במידת האפשר, אך אם היה צורך בהריסה, הבעלים יקבלו פיצויים מהעירייה, אם כי ניתן היה לערער בפני הרכב מיוחד שמונה על ידי בית המשפט העליון במדינה. (ראה "פתיחה" ו"הסדרה" של הרחובות להלן) בשנת 2011, הוערך כי 39% מהבניינים מצפון לרחוב האוסטון אשר עמדו על כנם בשנת 1811 (721 מתוך 1,825 מבנים) נדרשו להריסה. לעומת זאת, אם התכנית שיפרה את נגישות הנכס, הייתה העירייה מוסמכת לגבות שומה מהבעלים בגין ההשבחה, שיטה שהייתה בעבר בעיר לאחר בניית שירותי ציבור, כגון בארות.
תוכנית חברי הוועדה לא פירטה בשום צורה מהו גודלם של מגרשים בודדים בתוך החלקות, אם כי גודלם ואופיים המלבני של הבלוקים השאיל את עצמו למגרשים מלבניים בגודל שווה שישתלבו בחלקה. מגרש סטנדרטי היה בעומק 30 מטרים, כמחצית מעומק הבלוק, ורוחב 6.1 או 7.6 מטרים, תלוי במיקום. על ידי הסרת רוב המאפיינים הטופוגרפיים שפעם הגדירו את גבולות המגרש, הרשת הפכה את הקרקע לסחורה, שניתן היה לקנות ולמכור בקלות ביחידות שוות בערך, ובכך לעשות רציונליזציה של שוק הנדל"ן. גם דרישות הייעוד תרמו לסדר שהביאה הרשת: העירייה חייבה בניינים בשדרות להיבנות בגובה שלא עולה על 3 קומות, ואילו ברחובות לא יותר מ-2 קומות. זה כמובן השתנה עם הזמן.