הפסטיבל
עלילה

העלילה מסופרת מפיו של אלמוני חסר שם המתאר את כמיהתו העזה לעיירת מולדתו, בה חיו אבותיו לאורך שלוש מאות השנים האחרונות, ונהגו לקיים פסטיבל חגיגי הקרוי יולטייד מדי כל מאה. לדבריו, הטקס המסתורי עתיק-יומין אף יותר מבית לחם, בבל, ממפיס, ואפילו המין האנושי, ועל אף שאנשיו התפזרו לכל עבר, הדבר היחיד אשר שמר עליהם מאוחדים הוא אותו יום חג שאף תרבות אחרת לא הכירה.
מסעו מתחיל בעיר העתיקה קינגספורט, הנמצאת במסצ'וסטס, אשר לחופיה נחה עיירת דיג קטנה המתוארת כמקום מולדתו. לאחר שוטטות קצרה הוא מצליח למצוא את דרכו לבית משפחתו, כאשר אדם זקן ואילם מופיע בפתח הדלת ומוביל אותו לחדר חשוך ודל רהיטים המואר בנרות.
הוא מתיישב לצדה של אישה זקנה העובדת על נול אריגה כאשר חשדו מתעורר לראשונה. האילם שב פנימה, וכותב על לוח חימר שהלה ייאלץ להמתין זמן-מה לפני שייקחו אותו עמם לפסטיבל. לתדהמתו הרבה הוא מבחין כי עיניו של האיש כמעט ואינן זזות, ופניו חסרות הבעה בצורה יוצאת מגדר הרגיל, כמעט כאילו הוא עוטה עליהן מסכה.
על שולחן סמוך נחים מספר ספרים המכילים ידע אסור אותם מזהה המספר משמועות שהגיעו לאוזניו בלבד, ביניהם הסדוצ'יסמוס טריאמפטוס (אנ'), הדמונולוטרייה ליברי טרס (אנ'), והנורא מכל, הנקרונומיקון. בזמן שהוא מעיין בהם עוטים שני הזקנים גלימות שחורות על עצמם, ומסמנים לו לבוא החוצה בעקבותיהם.
השלושה יוצאים אל העיירה באישון לילה, ומתקדמים לאורך מבוך סמטאות הומות אדם במעלה גבעה ארוכה, עד שעיניהם פוגשות בכנסייה לבנה וגבוהה המתנשאת מעליהם. על אף חששותיו הרבים מרשה המספר לזוג הזקנים למשוך אותו עמם, כאשר הוא מבחין לפתע כי אף אחד מהאנשים הסובבים אותם לא הותיר עקבות בשלג עליו הלכו.
עם כניסתם נבלע המספר בתנועת הקהל, אשר עובר מבעד לפתח תת-קרקעי שנחפר ברצפת המקום, מול המזבח, לכיוון חדר קבורה אפלולי. ברדתו מטה הוא מגיע לגרם מדרגות ארוך וצר אשר נסתת באדמה הסלעית, אולם הירידה הממושכת מעוררת בו חשד כי נקלע למלכודת אינסופית. ככל שהוא מוסיף להעמיק לבטן האדמה, מבחין הלה ביותר ויותר פתחים אפלים מסביבו המרכיבים מעין מערך קטקומבות אדיר ממדים, בנוסף לריח ריקבון המתחזק לאטו.
לבסוף הם מגיעים למערה תת-קרקעית רחבה, אותה מתאר המספר המפוחד בתור ”עולם פנימי וחסר אופקים, מעין חוף פטרייתי המואר בזוהר ירוק חולני ומוצף בנהרות שמנוניים הפורצים מתוך תהומות מחרידים”. הוא מסתכל מסביבו בחרדה ובוהה בלובשי הגלימות המשוטטים בין פטריות הענק במשך זמן-מה, עד שהם מתכנסים בחצי מעגל מסביב לעמוד של אש לרקע מוזיקת חלילים צורמת, מחווה המסמנת את תחילתו של טקס היולטייד.
מנגינת החלילים משתנה לפתע, ומתוך האפלה פורץ עדר של יצורים מכונפים אותם המספר אינו מצליח לתאר בצורה קוהרנטית לגמרי, למעט שהם נראים כמו שילוב של עורבים, עקבים, חפרפרות, נמלים, עטלפים, וגופות אנושיות רקובות. עם הגעת היצורים אל קהל לבושי הגלימות, מטפסים עליהם כל המשתתפים בפסטיבל ורוכבים על גבם לתוך חשכת הנהר.
כעבור זמן-מה נותרים על מדף הסלע רק המספר והאיש הזקן, אשר מפציר בו בתנועות ידיים חסרות מנוחה לעלות על אחד משני היצורים המכונפים המחכים להם. הוא אף שולף מגלימתו טבעת ושעון עתיק הנושאים את שלט האצולה של אבותיו בניסיון להרגיעו, אולם המספר המבוהל מזנק אל תוך הנהר השחור בצרחות ומנסה להימלט משם בשחייה.
כאשר הוא מתעורר בבית החולים של קינגספורט מספרים לו רופאיו כי נמצא קפוא למחצה בנמל העיר עם עלות השחר, בעודו מחזיק בקורת עץ רעועה אשר מנעה ממנו לטבוע. על אף כן הוא אינו מוכן להאמין לדבריהם, ואנשי הסגל שולחים אותו לבית החולים על שם סנט מרי בארקהם. הוא מסיים את עדותו עם ציטוט קטע קצר מתוך הנקרונומיקון, המתאר את אימת הפסטיבל בו השתתף: ”חורים גדולים נחפרים בסודיות היכן שנקבוביותיו של כדור הארץ צריכות להספיק, ודברים אשר די להם לזחול כבר למדו כיצד ללכת”.
”היה זה היולטייד, לו קוראים בני האדם בשם חג המולד למרות שהם יודעים עמוק בליבם כי הוא עתיק יותר מבית לחם, בבילון וממפיס, ואף מהאנושות כולה”
”עולם פנימי וחסר אופקים, מעין חוף פטרייתי המואר בזוהר ירוק חולני ומוצף בנהרות שמנוניים הפורצים מתוך תהומות מחרידים וגולשים מטה לתוך המפרצים האפלים של אוקיינוסים אשר נשכחו מהזיכרון זה מכבר”
”חורים גדולים נחפרים בסודיות היכן שנקבוביותיו של כדור הארץ צריכות להספיק, ודברים אשר די להם לזחול כבר למדו כיצד ללכת”