stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סמוראי
נשק ושריון > נשק

הנשק המזוהה עם הסמוראים הוא חרב הקטאנה. לפי כתבי בושידו החרב היא נפשו של הסמוראי. אמנם הסמוראים לא השתמשו בחרב מראשית ימיהם: רק לאחר המצאת הטכנולוגיה לייצור חרבות משכבות של פלדה רכה וקשיחה במאה ה-14 הסמוראים התחילו להשתמש בקרבות בטאצ'י, חרב ארוכה ומעוקלת במקצת מקטאנה. הקטאנה עצמה השתרשה כנשק סמוראים רק בתקופת אדו.
כבר בגיל חמש קיבל ילד של סמוראי חיקוי של חרב אותה היה נושא על החגורה. בעת טקס הבגרות, ביחד עם קבלת השם שלו, הנער היה מקבל את הנשק האמיתי: צמד של קטאנה וואקיזאשי, המכונה ביפנית דאישו (大小, מילולית "גדול וקטן"). הוואקיזאישי היה נשקו הפרטי של הסמוראי, אותו אף פעם לא הורידו מהחגורה. אפילו כשהסמוראי התבקש להוריד את הנשק שלו בכניסה לבית, הוא היה רשאי להשאיר את הווקיזאשי על החגורה. לעיתים במקום וקיזאשי הדאישו היה כולל טאנטו, פגיון קצר. הווקיזאשי או הטאנטו שימשו לביצוע ספוקו.
מראשית ההיסטוריה שלהם הסמוראים הצטיינו בשימוש ביומי, קשת יפנית גבוהה ואסימטרית העשויה במבוק או עץ. הנשק הזה המשיך ללוות את הסמוראים לאורך ההיסטוריה, גם לאחר הופעת נשק חם ביפן באמצע המאה ה-16. במאה ה-15, סמוראים רבים התחילו להשתמש ביארי, חנית ארוכה אשר הייתה נשק יעיל גם לחייל רגלי וגם ללוחם רכוב.
למרות השימוש הרחב שנעשה ביפן ברובי ארקבוז בתקופת אזוצ'י-מומויאמה, הנשק לא הפך נפוץ בקרב הסמוראים. סמוראים רבים ראו את השימוש בנשק חם כפגיעה בכבודם, ובזמן שלטון שוגונות טוקוגאווה אף נחקקו הגבלות ואיסורים על שימוש בנשק חם. בהשפעת החוקים האלה, ייצור ושימוש בנשק חם ביפן פחתו בהדרגה.
בנוסף לנשק המסורתי שהיה נחוץ לסמוראים בשדה הקרב, הסמוראים השתמשו בכלי נשק לא קטלניים, וגם בחפצים שונים שלא נועדו ללחימה. מיאמוטו מוסאשי טען כי הלוחם צריך לנצח בקרב עם כל נשק, וניצח את הקרב המפורסם ביותר שלו בעזרת בוקן, מקל עץ דמוי חרב, אותו הכין ממשוט בדרכו לדו-קרב. השימוש בנשק לא קטלני הפך לנפוץ במיוחד בתקופת אדו, כאשר לא היו מלחמות חיצוניות או פנימיות, התפשטה התפיסה של סמוראי כלוחם המעניק חיים במקום לקחת אותם, והסמוראי שאף להביס את יריבו מבלי להרוג אותו. בנוסף, הסכסוכים בין הסמוראים פרצו לעיתים בתוך הבית, כאשר הסמוראים היו משאירים את חרבם בחוץ. לכן הסמוראים השתמשו בחפצים תמימים לחלוטין שנשאו איתם לכל מקום, והפכו אותם לנשק. לדוגמה, הסמוראים היו מחליפים את המניפה, פריט מסורתי שכל סמוראי היה נושא מאחורי החגורה, במניפה עם שלד מתכתי, או בגוש מתכתי המעוצב להיראות כמו מניפה סגורה. לשם לחימה עם נשק כזה פותחה אף אמנות לחימה מיוחדת, טסן-ג'וטסו. מבין הכלים האחרים שהסמוראים נהגו להשתמש בהם להגנה ולהתקפה היה ג'יטה, (מקל עם וו שנועד לתפוס את נשק היריב), מנריקיגוסרי (שרשרת עם משקולות), וידוע אף על שימוש בחליל במבוק ארוך בתור נשק. הנשים ממשפחות סמוראים התאמנו בשימוש בסיכות באורך כ-15 סנטימטר, אשר שימשו לסידור שיער אך במקרה הצורך היה ניתן להרוג איתן את מי שסיכן את חייה או את כבודה של האישה.
נשק ושריון > שריון

השריון של הסמוראים השתנה בהתאם לתקופה: השריון היפני הראשון, טָאנקוֹ, היה שריון חזה ושריון גב אשר נוצקו בשלמותם מברזל וצופו בלקה נגד חלודה. שריון זה היה בשימוש ביפן מהמאה ה-4 עד המאה ה-6, אך הוא לא היה מותאם כלל ללחימה על סוסים, ולכן עם הזמן הוחלף על ידי קֵיקוֹ - שריון לוחיות (lamellar) שנלבש כמו חולצה, עם חצאית לוחיות קצרה. שריון זה היה בשימוש עד המאה ה-9.
השריון שהחליף את הקיקו במאה ה-10 הוא השריון האיקוני של הסמוראים - אוֹ-יוֹרוֹי. בדומה לקיקו, גם הוא היה עשוי לוחיות וכלל חצאית להגנת רגלי הרוכב, אך בכך נגמר הדמיון. בניגוד לקיקו, או-יורוי לא היה שריון שלם שהיה ניתן ללבוש בבת אחת, אלא אוסף של מספר חלקים, אשר הגנו על חלקי גוף השנים. החלק הבולט ביותר של השריון הוא מגיני הכתפיים, אשר זזו אחורה בזמן הרמת ידיים ואיפשרו לירות בקשת, ולאחר היריה זזו בחזרה. גם החזה של השריון היה מכוסה שכבת רקמה כדי שהחוט של הקשת לא ייתפס בשריון. היה זה שריון כבד ויקר מאוד, ועם הזמן הוא הפך לסמל של סטטוס ועושר. גם לאחר המצאת שריונות משוכללים יותר, הסמוראים השתמשו באו-יורוי של אבותיהם כמדים טקסיים. הסמוראים שלא יכלו להרשות לעצמם או-יורוי או נלחמו בלי סוס השתמשו בדוֹ-מָרוּ - שריון לוחיות קל יותר שנועד ללחימת רגלים והיה ניתן להשתמש בו ללא עזרה חיצונית. בתקופת קמקורה הופיעו סוגי שריונות נוספים, נפוצים פחות.
בתקופת סנגוקו, לאור לחימת ההמונים שאפיינה את התקופה, השריון השתכלל במהירות והופיעו סוגים רבים של שריונות, בשאיפה להגיע לייצור מהיר ככל האפשר של השריון. הגורם בעל ההשפעה המכריעה היה הופעת רובי ארקבוז, אשר גרם להופעתם של שריונות ממתכת עבה שיכול לעצור יריית רובה, כגון אוֹקֶגָאוָה-דוֹ, "שריון חבית", אשר היה עשוי מרצועות מתכתיות עבות.
בתקופת אדו נטולת המלחמות, נוצרו שריונות רבים שהיו חסרי תועלת בקרב. בתחילת המאה ה-18 היסטוריון יפני פיאר את המסורת העתיקה של שריונות ביפן וקרא לחזור לשורשים של השריון המפואר של תקופת מלחמת גנפיי תוך התאמתם למציאות המודרנית. כתוצאה מהתבטאויות מסוג זה, הופיעו לא מעט שריונות מגוחכים ללא כל שימוש פרקטי. בסוף המאה, היסטוריון אחר קרא להיזכר בשימוש הקרבי של שריונות, ושוב התחיל ייצור של שריונות קרביים על דגם שריונות המאה ה-16.
הסמוראים בתרבות הפופולרית

חייהם ומותם של הסמוראים היוו מקור השראה לסופרים, ציירים ומחזאים יפנים לאורך כל ההיסטוריה של יפן. היה קיים ז'אנר נפרד של המחזות העוסקים בחייהם או מותם של סמוראים ובאירועים היסטוריים. בתקופה המודרנית סגנון זה התפתח לגִ'ידָאיגֶקִי, קולנוע סמוראים ענף, וצולמו עשרות סרטים על סמוראים מפורסמים כגון מיאמוטו מוסאשי או על דמויות סמוראיות בדיוניות. מרבית הסרטים עסקו בסמוראי בודד המתמודד לבד מול אויביו, סמוראים מרושעים וסוחרים. מבין הסרטים החשובים בז'אנר סרטיו של הבמאי אקירה קורוסאווה: שבעת הסמוראים, יוג'ימבו, המבצר הנסתר ועוד. סרטיו השפיעו רבות על הקולנוע המערבי וחלקם אף עובדו לגרסאות אמריקאיות ("שבעת הסמוראים" ל"שבעת המופלאים" ו"יוג'ימבו" ל-"בעבור חופן דולרים"). הסרט "המבצר הנסתר" היווה השראה לג'ורג' לוקאס, אשר שאל אלמנטים מסוימים של תרבות הסמוראים, לדוגמה מסדר הג'דיי, בסרטי מלחמת הכוכבים. גם עיצוב דמותו של דארת' ויידר הושפעה מהקסדות ומסכות הקרב של הסמוראים.
ב-1925 פרסמה אטסו אינאגקי סוגימוטו, אישה יפנית אשר גדלה במשפחת סמוראים מסורתית והיגרה מאוחר יותר לארצות הברית, ממואר הסוקר את תולדות משפחתה. הספר מציג את תרבות הסמוראים מנקודת מבט אישית ונשית, והוא עורר עניין רב בארצות הברית. הוא תורגם לעברית בשנת 2021 תחת הכותרת "בתו של הסמוראי".
תרבות הסמוראים השפיעה על סרטים מערביים מסוימים, הבולט מהם הוא גוסט דוג: דרכו של הסמוראי, בו הגיבור הראשי לוקח על עצמו להתנהג על-פי ערכי הבושידו. בשנת 2003 יצא הסרט הסמוראי האחרון, אשר עלילתו כוללת אלמנטים בדיוניים ומבוססת על מרד סצומה.
הסמוראים הם גם גיבורים נפוצים של אנימה ומנגה. לצופה הישראלי מוכרות הסדרות סמוראי ג'ק והסדרה הקומית לילדים "החתולים הסמוראים", וכן דמותו של ״שרדר״ מהסדרה המונפשת ״צבי הנינג׳ה״.
ראו גם

קטאנה
נינג'ה
הגאקורה
הערות שוליים

↑  ציטוטים נבחרים מתוך ספרו של צונטומו "חאגאקורה (באנגלית):
↑  מאמר על שמות הסמוראים באתר "Samurai Archives" (באנגלית):
↑  מאמר אודות כלי נשק הגנתיים של הסמוראי:
↑  מאמר על התפתחות השריון היפני (באנגלית):
↑  בתו של הסמוראי | פרק 1, באתר פרפנצ'ה הוצאה לאור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553413305171  BnF: cb119716277 (data)  GND: 4130726-4  LCCN: sh85117066  NDL: 00561088  NKC: ph125416 
תמונתו של קמקורה גונגורו, סמוראי מהמאה ה-11 אשר, לפי האגדות, המשיך להילחם גם לאחר שחץ האויב ננעץ בעינו
ניטו יושיוקי, סמוראי מהמאה ה-14
אוטה דוקן, סמוראי, משורר ונזיר בודהיסטי מהמאה ה-15
סמוראי המלווה במשרת שלו, תמונה מסוף המאה ה-17
סמוראים ממשפחת סצומה במהלך מלחמת בושין, 1867
סאיגו טקמורי, מנהיג מרד סצומה, במהלך המרד (איור מתוך עיתון צרפתי, 1877)
אשת סמוראי מתכוננת לבצע ג'יגאי
"נשיקת הסמוראי", תמונה מהמאה ה-18
חרב קטאנה
סמוראים עם כלי נשק שונים, צילום צבוע מהמחצית השנייה של המאה ה-19
שריון מסוג אוקגאווה-דו
פואנטה דה סן לואיס

| --- | --- |

 מיקום:  ולנסיה, ספרד
 קואורדינטות:  39°27′06″N 0°21′58″W﻿ / ﻿39.451619°N 0.366133°W﻿ / 39.451619; -0.366133
 תקופת הפעילות:  1983–הווה (כ־41 שנים)
 בעלים:  עיריית ולנסיה 
 משטח:  פרקט
 קבוצות:  ולנסיה
 מושבים:  8,500
  אתר האינטרנט הרשמי של פואנטה דה סן לואיס
 he
 
היכל פואנטה דה סן לואיס (בספרדית: Pabellón Fuente de San Luis) הוא היכל ספורט, הממוקם בעיר ולנסיה שבספרד. ההיכל נחנך בשנת 1983 והוא מכיל 8,500 מקומות ישיבה. ההיכל משמש בתור אולמה הביתי של מועדון הכדורסל ולנסיה.
הערות שוליים

↑  MUNICIPAL COURT FUENTE DE SAN LUIS
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורסל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פזטיירוי

פזיטיירוי מקדוני (תבליט על סרקופג של אלכסנדר)
פזטיירוי (מיוונית: πεζέταιροι - בני לוויה רגליים) היו חיילי חיל רגלים נושאי רמחים ששירתו בצבא המקדוני בעת העתיקה.
פזטיירוי היו החיילים שהרכיבו את הפלנקס בצבאו של אלכסנדר הגדול. הם גויסו מקרב בני מקדוניה מקוריים. לצד ההטיירוי וההיפספיסטים הם היו החלקים המלכותיים בצבאו של אלכסנדר הגדול ובין הנאמנים ביותר.
כ-9,000 פזטיירוי החלו את המסע, כשהם מאורגנים בשש חטיבות שונות. לרוב, הפזטיירוי נלחמו יחד, אם כי ידועים מקרים בהם חטיבה מסוימת נשלחה למשימתה ללא שאר החטיבות. בדומה להטיירוי, גם הפזטיירוי גויסו על פי בסיס טריטוריאלי.
ערך זה הוא קצרמרבנושא צבא ובנושא היסטוריה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פארק הפוטומק המערבי

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  1834 
 בעלות:  שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית 
 נתונים ומידות
 שטח:  159.8 הקטאר
 גובה ממוצע:  4 מ' 
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  וושינגטון די. סי. 
 קואורדינטות:  38°53′07″N 77°02′49″W﻿ / ﻿38.885277777778°N 77.046944444444°W﻿ / 38.885277777778; -77.046944444444
  (למפת וושינגטון די. סי. מוגדלת) פארק הפוטומק המערבי(למפת וושינגטון די. סי. רגילה) פארק הפוטומק המערבי
 
עצי הדובדבן בפארק
פארק הפוטומק המערבי מהווה למעשה את חלקו המערבי של המול.
הפארק כולל גם את אזור אנדרטת פרנקלין דלנו רוזוולט ואת אנדרטת ג'פרסון ואגן הגאות של נהר הפוטומק - אגם מלאכותי שנבנה במאה ה־19.
האגם מוקף עצי דובדבן ומהווה אטרקציה תיירותית בעת פריחת הדובדבנים בכל אביב.
עצי הדובדבן

עצי הסאקורה (עצי דובדבן יפניים) שעל גדת אגם הגאות מהווים את האטרקציה המרכזית בפסטיבל פריחת הדובדבן.
אליזה רות'מן סקידאמור, בעקבות ביקור ביפן, העלתה רעיון לנטוע עצי דובדבן בוושינגטון. רעיונה התקבל, אך לא בוצע במשך 24 השנים הבאות. רק בשנת 1906 ייבא הבוטנאי ד"ר דייוויד פיירצ'ד הבוטנאי 75 עצי דובדבן פורחים ו-25 יחידי-פרח מיוקוהאמה. הצלחת העצים הייתה גדולה, ועד היום רבים באים לנוח ולטייל בין העצים.
מפתח:
אנדרטת לינקולן
בריכת ההשתקפות
אנדרטת מלחמת העולם השנייה
אנדרטת וושינגטון
אנדרטת מלחמת קוריאה
אנדרטת הזיכרון של מחוז קולומביה
אנדרטת פרנקלין דלנו רוזוולט
אנדרטת ג'פרסון
ראו גם

פארק הפוטומק המזרחי
תמונת לווין של פארק הפוטומק המערבי - 26 באפריל 2002
פארק העצמאות ההיסטורי הלאומי

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  4 ביולי 1956 
 מבקרים בשנה:  3,572,770 (נכון ל־2011)
 אדריכל:  צ'ארלס א. פטרסון, גרנט מיילס סיימון 
 נתונים ומידות
 שטח:  55.42 אקר
 מיקום
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מיקום:  פילדלפיה 
 קואורדינטות:  39°56′52″N 75°08′53″W﻿ / ﻿39.9478°N 75.1481°W﻿ / 39.9478; -75.1481
 www.nps.gov/inde/index.htm
  (למפת פילדלפיה מוגדלת) פארק העצמאות(למפת פילדלפיה רגילה) פארק העצמאות
 
מראה מדרום של השדרה שבמרכז הפארק. במרכז נראה מבנה מרכז המבקרים של פעמון הדרור. מימין נראה מבנה מרכז החוקה הלאומי
פארק העצמאות ההיסטורי הלאומי (אנגלית: Independence National Historical Park) הוא פארק של ארצות הברית המנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, השוכן במרכזה של העיר פילדלפיה. בתחומי הפארק ניצבים מספר אתרים היסטוריים הקשורים למהפכה האמריקאית ולייסודה של ארצות הברית.
תולדות הפארק

פילדלפיה הייתה אתר התרחשותם של חלק מאירועי המהפכה האמריקאית, שהובילו להקמתה של ארצות הברית כמדינה עצמאית ולייסוד מוסדותיה השלטוניים ולכינון חוקתה. התקיימו בה הקונגרסים הקונטיננטליים הראשון והשני, ניסוח הכרזת העצמאות של ארצות הברית וועידת החוקה. כמו כן שימשה העיר כמקום המושב הזמני של הממשלה הפדרלית בשנותיה הראשונות של ארצות הברית.
ההצעה להקים בפילדלפיה פארק לאומי היסטורי שיאגד את אתרי המהפכה האמריקאית בה הועלתה לראשונה בשנת 1915. הרעיון צבר פופולריות בעקבות ציון 150 שנה להקמת ארצות הברית (ב-1926) ובעקבות הרגשות הפטריוטיים שעוררה מלחמת העולם השנייה. ב-1948 חוקק הקונגרס חוק שאיפשר את הקמת הפארק, והוא הוקם באופן רשמי ב-4 ביולי 1956. בשנת 1973 אישר בית המחוקקים של מדינת פנסילבניה להעביר את השטח המהווה כיום את עיקרו של הפארק לרשות הממשלה הפדרלית.
ב-1966 הוכלל הפארק במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. בשנת 1979 הוכר היכל העצמאות שבפארק כאתר מורשת עולמית.
הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. בשנת 1997 החל השירות ביישום תוכנית לעיצוב מחדש של הפארק, שבמסגרתה הוקמו בו מספר מבנים חדשים.
בשנת 2011 ביקרו בפארק 3.57 מיליון מבקרים.
הפארק ואתריו

עיקר שטח הפארק כלול במסגרת שדרת העצמאות (Independence Mall) - כיכר פתוחה ומאורכת הנטועה דשא בליבה של פילדלפיה. השדרה, שנוצרה על ידי הריסת מבנים שניצבו בעבר בשטחה, משתרעת בין הרחובות 5 ממזרח ו-6 ממערב. היכל העצמאות נמצא בדרומה של השדרה ובצפונה הוקם בניין מרכז החוקה הלאומי (National Constitution Center), שנחנך ב-2003. בעברה המערבי של השדרה משתרע מרכז המבקרים של פעמון הדרור (Liberty Bell Center) (נחנך ב-2003), בו מוצג גם הפעמון עצמו. מצפונו ממוקם מבנה מרכז המבקרים של הפארק (Independence Visitor Center). יתרת שטח הפארק כלולה בזרוע שלו המתמשכת מזרחה מחלקה הדרומי של השדרה. היא מתוחמת על ידי רחוב 2 ממזרח, רחוב צ'סטנט (Chestnut) מצפון ורחוב וולנט (Walnut) מדרום. בסך הכל משתרע הפארק על פני שטח של 224 דונם.
בין האתרים הנוספים הממוקמים בפארק נמנים:
היכל הנגרים (Carpenters' Hall) - המבנה בו התכנס הקונגרס הקונטיננטלי הראשון.
בית הנשיא (President's House) - האתר בו עמד הבית ששימש כבית המגורים של הנשיאים וושינגטון ואדמס בשנים 1790–1800. הבניין נהרס ב-1832, אך בשנת 2000 נתגלו שרידו בצמוד לאתר המיועד למרכז פעמון הדרור, במסגרת חפירות שנעשו במהלך עבודות ההקמה של המרכז. עשר שנים אחר כך נחנך במקום מיצג זיכרון לבית, הכולל מספר קירות עשויי לבנים ומוצגים נוספים.
בנייני הבנק הראשון של ארצות הברית (First Bank of the United States) והבנק השני של ארצות הברית (Second Bank of the United States) - שני המוסדות הראשונים ששימשו כבנקים המרכזיים של המדינה.
חצר פרנקלין (Franklin Court) - מתחם הממוקם באתר בו עמד ביתו של בנג'מין פרנקלין ובו שיחזור חלקי של הבית, מוזיאון אודות פרנקלין והמוזיאון של שירות הדואר הפדרלי של ארצות הברית.
היכל הקונגרס - המבנה שבו התכנס הקונגרס של ארצות הברית בשנים 1790–1800.
בית העירייה הישן - שימש כמקום מושבו של בית המשפט העליון בשנים 1791-‏1800.
כנסיית הצלוב (Christ Church), שרבים מבני קהילתה נמנו על מנסחי וחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בית החברה הפילוסופית האמריקאית.
קבר החייל האלמוני של מלחמת המהפכה
בית קברות מקוה ישראל.
ענת ברמלר-בר

| --- | --- |

 לידה:  1972 (בת 52 בערך) 
 ענף מדעי:  מדעי המחשב 
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מנחה לדוקטורט:  יהודה אפק 
 מוסדות:  אוניברסיטת רייכמן  אוניברסיטת תל אביב 
 תרומות עיקריות
 אבטחת מידע
 
ענת ברמלר-בר (נולדה ב-1972) היא מדענית מחשב ישראלית, פרופסור באוניברסיטת תל אביב הידועה בתרומתה לנושא אבטחת הרשתות, במיוחד בהתקפות מניעת שירות והגנה ניתנת להרחבה על מכשירי האינטרנט של הדברים (IoT).
ביוגרפיה

ברמלר בר גדלה בחולון, שם למדה בכיתה למחוננים בבית הספר תיכון אילון. היא שוחררה משירות בצה"ל מסיבות מצפוניות.
לברמלר-בר תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב (1994), תואר שני במדעי המחשב (1997), תואר ראשון במשפטים (1999), ותואר דוקטור במדעי המחשב (2002), כולם מאוניברסיטת תל אביב. את הדוקטורט, בנושא Algorithm for Efficient and Reliable Routing in the Internet, עשתה בהנחייתו של פרופ' יהודה אפק.
בשנת 2001, הקימה יחד עם חוקרים נוספים את חברת Riverhead Networks,   שפיתחה מערכת חדשנית להפחתת התקפות מניעת שירות, ושימשה בה כמדענית ראשית.  Riverhead נרכשה על ידי Cisco Systems בשנת 2004.  היא הצטרפה לאוניברסיטת רייכמן ב-2003, וקודמה למשרת פרופסור ב-2020. מ-2018 עד 2021 שימשה כסגנית הדיקן של בית הספר למדעי המחשב על שם אפי ארזי. בשנת 2023 עברה לאוניברסיטת תל אביב שם היא משמשת כפרופסור מן המניין.
מחקר

ברמלר-בר ידועה בעבודתה על אבטחת רשת ושיפור אמינות האינטרנט. פרטנית עבודתה מתמקדת לרוב במניעת התקפות סייבר.   בשנת 2020 עבדה ברמלר-בר עם יהודה אפק וליאור שפיר כדי לחסום את האפשרות ל-NXNSAttack המנצלת חולשה ב-Domain Name Systems.
הערות שוליים

↑  "Anat Bremler-Barr". ieeexplore.ieee.org. 6 במרץ 2019. נבדק ב-2022-09-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "All the women of Israeli exit".
↑  Messmer, Ellen (2019). Riverhead out to dam off IP floods. International Data Group. Network World.
↑  Dar, Zuri (23 במרץ 2004). "Cisco buys Israeli start-up Riverhead Networks for $40M". Haaretz. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Prof. Anat Bremler Barr | Faculty of Exact Sciences Raymond & Beverly Sackler". en-exact-sciences.tau.ac.il. נבדק ב-2023-04-10.
↑  "Israeli researchers stop cyberattacks with discovery of major DDoS exploi". The Jerusalem Post (Online), Jerusalem: The Jerusalem Post Ltd. 22 במאי 2020 – via ProQuest. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nichols, Shaun (21 במאי 2020). "DNS this week stands for Drowning Needed Services: Design flaw in name server system can be exploited to flood machines offline". www.theregister.com (באנגלית). נבדק ב-2022-09-02. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  i24NEWS (26 במאי 2020). "Tel Aviv University researchers successfully repel massive attempted cyber attack". I24news (באנגלית). נבדק ב-2022-10-31. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  dblp: b/ABremlerBarr  ISNI: 0000 0000 6794 7021  VIAF: 97193327   WorldCat (עם VIAF): 97193327
עאנין

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  ג'נין
 גובה:  400 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  3,719 (2006)
 קואורדינטות:  32°30′05″N 35°10′04″E﻿ / ﻿32.501436°N 35.167744°E﻿ / 32.501436; 35.167744
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הכרמל מוגדלת) עאנין(למפת הכרמל רגילה) עאנין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עאנין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עאנין  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
עאנין (בערבית: عانين) הוא כפר פלסטיני בקצה הצפון־מערבי השומרון, ממזרח (מעבר לקו הירוק) לאום אל-פחם, בגובה של כ 490 מ' מעל פני הים.
הכפר שייך למועצה המקומית יעבד שבמחוז ג'נין, של הרשות הפלסטינית.
היישוב מונה, נכון לשנת 2007 2006, כ־3,822 תושבים מוסלמים.
מקור השם

על פי וילנאי, יש סברה ששם המקום משמר את השם בית עניא שמוזכר אצל אבסביוס במאה הרביעית: וכפר בית עניא רחוקה מקיסריה 15 מילין לצד מזרח, יושבת בהר. אומרים שיש שם מרחצאות מרפא".
יש המזהים את הכפר עם היישוב הקדום עננין, הנזכר בכתובת רחוב התלמודית כאחת העיירות היהודיות בתחום סבסטיה לעניין מצוות התלויות בארץ.
תושבי המקום סבורים שהשם מגיע מהמלה הסוּרית עָאנִים (عانيم) שמשמעותה מעיינות מים.
קרקעות, מים וחקלאות

סך כל האדמות בכפר מגיע לכדי 15,049 דונם, מהם 9,431 בבעלות פרטית ועוד 5,618 דונם ב "מושע". לכפר עאנין היו קרקעות ממערב לכפר שהופרדו בעקבות הסכם שביתת הנשק ב-1949.
הגידול העיקרי הוא עצי זית ויש בכפר שני בתי בד מודרניים.
בכפר ובסביבתו יש 8 מעיינות מים: עין אל-זייתונה, עין אל-חרובה, עין פאדי, עין אום אל-דויוק, עין קמר, עין צוריק, עין אל-נבע ועין אל-סופרה.
תעסוקה

בעבר עבדו תושבים רבים בישראל ובעיקר בעיר אום אל-פחם הסמוכה. ב 2003 נבנתה גדר ההפרדה והדבר השפיע לרעה על כלכלת הכפר.
לצורך בניית הגדר הופקו אדמות (אין נתונים) [דרוש מקור]  חלק מהאדמות נשארו מחוץ לגדר והגישה אליהן מצריכה היתר ותיאום מיוחד עם צה"ל.
דת

בכפר שני מסגדים וכן מקאם שיח רדון (מבטאים רדואן). התושבים אינם יודעים מיהו האיש ומה מקור השם. המקאם הוא מבנה מרובע שעל גגו כיפה עגולה והוא בנוי מעל מערה עם פתח מסותת.
אישים בולטים

הסופר איברהים זעארור (إبراهيم زعرور), יליד 1939, נולד בכפר וכיום חי בעמאן .
פרופסור איברהים מחמוד חליל (إبراهيم محمود إبراهيم خليل ) יליד 1948, מרצה באוניברסיטת עמאן. סופר, משורר ומבקר ספרותי. חבר ועד אגודת הסופרים הירדנית.
הערות שוליים

↑  قرى مدينة جنين, rnatsheh.com
1 2  palestine remembered, عانين - 'Anin (עאנין) ترحب بكم
↑  זאב וילנאי, אריאל - אנציקלופדיה לידיעת א"י, 1976, עמ' 5592
↑  אהרן דמסקי, העיירות המותרות שבתחום סבאסטי לפי הכתובת שברצפת הפסיפס של רחוב, קדמוניות, יא, תשל"ח, עמ' 3-2.
1 2 3  فريق موسوعة عارف, Mohamed Khamis, عانين, 2021-05-18
↑  מאיר רוטר, שיח רדון (רדואן), עמוד ענן, 10/24/2021
| Flag of Senegalיישובי נפת ג'נין |
| --- | --- | --- |
| ערים | ג'נין • קבאטיה |  |
| מועצות מקומיות | עג'ה • עראבה • בורקין • דאחיית סבאח אל-ח'ייר • דיר אבו דעיף • ג'בע • כפר דאן • כפר ראעי • מיית'לון • סילת אל-חארית'יה • סילת א-ד'אהר • יעבד • אל-יאמון • א-זבאבדה |  |
| כפרים | עאנין • ענזה • ערקה • עראנה • עטארה • ברטעה • בית קאד • ביר אל-באשא • דיר ע'זאלה • פחמה • פנדקומיה • פקועה • ג'למה • ג'לבון • ג'לקמוס • ג'ודידה • כופיראת • מִרְכָּה • מיסיליה • אל-מוע'ייר • נזלת זייד • ראמה • רומאנה • סנור • מת'לת' א-שוהדא • סיר • סיריס • ח'ירבת א-טייבה • תיעניכ • טורה אל-ע'רביה • אום א-ריחאן • אום אל תות • זובובא • יעבד |  |
| מחנות פליטים | מחנה הפליטים ג'נין |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582147605171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פואנט-א-פיטר

| --- | --- |
סמל פואנט-א-פיטרסמל פואנט-א-פיטר
מבט על הנמל הימי של העיר
מבט על הנמל הימי של העיר
 מדינה:  צרפת צרפת
 קולוניה:  גוואדלופ גוואדלופ
 שטח:  2.66 קמ"ר
 גובה:  0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  14,486 (1 בינואר 2021)
  ‑ במטרופולין:  314,524
  ‑ צפיפות:  6,039 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  16°14′24″N 61°32′00″W﻿ / ﻿16.24°N 61.533333333°W﻿ / 16.24; -61.533333333
 אזור זמן:  UTC-4
 https://www.pointeapitre.fr
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוואדלופ מוגדלת) באס-טר גראן-בור לז אבים סנט-רוז לה דזיראד הים הקריביפואנט-א-פיטר(למפת גוואדלופ רגילה) באס-טר גראן-בור לז אבים סנט-רוז לה דזיראד הים הקריביפואנט-א-פיטר  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פואנט-א-פיטר (בצרפתית: Pointe-à-Pitre; בקריאולית גוואדלופית: Lapwent) היא קומונה בגוואדלופ, מחוז צרפת מעבר לים. עיר זו, יחד עם הערים המטרופוליטניות שלה, יוצרות שטח אורבני בו 314,524 תושבים שמהווים את האוכלוסייה ה-29 בגודלה בצרפת כולה.
היסטוריה

מקור שם העיר אינו ברור אך נראה כי העיר נקראת על שמו של פטר, דייג יהודי הולנדי שהוגלה לברזיל, שהתיישב בלשון יבשה (Pointe, בצרפתית) בגוואדלופ במאה השבע עשרה. הוא פתח חנות דגים שהתרחבה למרכול בו הדייגים המקומיים וכן ספינות שהגיעו למקום סחרו במרכולתם. לנכונות מידע זה לא נמצא מקורות נוספים מיורדי ים שעברו בגוואדלופ. סברה נוספת לשם המקום הוא משם צמח שנקרא pitre בשפת הילידים ומזוהה עם אגבה אמריקנית Agave americana שגדלה בעיר.
העיר ממוקמת במערב באי גראנד טר בקרבת התעלה שחוצה את גוואדלום לשני איים (גראנד טר ובאס-טר, במיקום אסטרטגי במרכז האיים. הנמל הימי הוא נקודת הסיום של תחרות ארבע שנתית של שיט יכטות טרנסאטלנטי לבודדים בשם רות דו רום שיוצאת מסן-מלו שבצרפת.
מראשית הקולוניאליזם בדוואדלופ, המיקום של העיר פואנר-א-פיטר משך את אנשי הכתר הצרפתי. המיקום מציג מספר יתרונות טבעיים שהיווה חלופה טובה לעיר באס-טר. אולם בגלל קרקע ביצתית בעייתית, התבלטו רבות בצרפת אם לייסד שם עיר. רק במאה השמונה עשרה נוסדה שם עיר. תחילתה של העיר הוא בתקופת הכיבוש האנגלי של גוואדלופ (1759 - 1763). בהתיישבים באותה תקופה, התיישבו רק בקרבת העיר במקום בו ייסדו נמל ימי. בעקבות חוזה פריז (1763) בו גוואדלופ הוחזרה לצרפת, החלה תקופת בנייה נרחבת בשטח העיר.
ב-1790 פרצה בעיר שרפה שפגעה קשות בעיר ובשנת 1843 רעידת אדמה חזרה (מוערכת בעוצמה של 7.5 בסולם ריכטר). במשך השנים היו בעיר שריפות נוספות (1850, 1871, ו-1931), רעידות אדמה חזקות (1851, 1897) וכן מגפות כולרה (1865 ו-1928). למרות זאת, בגלל המיקום הגאוגרפי ובגלל הנמל הימי הגדול, הפכה העיר לעיר הגדולה בגוואדלופ ולבירה הכלכלית שלה.
ערים תאומות

צרפת אורלי, צרפת
פזוניים

| פזוניים |
| --- | --- |
 Callanthias japonicus
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: פזוניים
שם מדעי
 Callanthiidae

פזוניים (שם מדעי: Callanthiidae) הם משפחת דגים ימיים קטנה מקבוצת דמויי-דקר שבסדרת הדקראים. במשפחה רק 2 סוגים ובהם 15 מינים. תפוצתם בטבע היא בימי האזור האינדו-פסיפי אך 2 מינים חיים בדרום האוקיינוס האטלנטי, ואף בים התיכון. הם צוללים לעומקים גדולים מאוד בדרך כלל, הרחק מתחום הצלילה הרגילה. למרות מראם הם אינם קרובים לבני תת-משפחת הפזיתיים (Anthiinae) שבמשפחת הדקריים, אך דומים להם בגופם הקטן ובצבעיהם המקושטים. מדמיון זה הם קיבלו את שמם.
אורך דגים אלה 18–60 סנטימטרים והם בעלי עיניים גדולות וסנפירים מקושטים דמויי-מניפה. לצד הזנב יש לעיתים סרט-סנפיר הנמשך מאחורה. דגים אלה ניזונים מפלנקטון ויצורי ים קטנים יותר.
מיון

משפחה פזוניים (Callanthiidae)
סוג Callanthias - בו 7 מינים
סוג Grammatonotus - בו 8 מינים
עוזי סלנט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1941 (בן 83 בערך) פלשתינה (א"י)
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטה העברית
 תפקידים בולטים:  מנכ"ל קופת חולים מאוחדת
 
עוזי סלנט (נולד בשנת 1941) הוא איש מנהל ועורך דין ישראלי. שימש במשך עשרים ושמונה שנים מנכ"ל קופת חולים מאוחדת. חבר מועצת עיריית רחובות לשעבר. התמודד פעמיים על ראשות עיריית רחובות אך לא נבחר.