stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ליביו רבריאנו

| --- | --- |

 לידה:  27 בנובמבר 1885 הכפר טרלישואה, טרנסילבניה,  אז ממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית כיום מחוז ביסטריצה-נסאוד,  רומניה, 
 פטירה:  1 בספטמבר 1944 (בגיל 58) הכפר ואליה מארה- פראבץ, מחוז ארג'ש, ממלכת רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 מקום קבורה:  בית הקברות בלו 
 אירועים משמעותיים:  מאסר (1910) 
 מקום לימודים:  האקדמיה הצבאית לודוויקה 
 שפות היצירה:  צרפתית, רומנית, הונגרית, גרמנית 
 יצירות בולטות:  Forest of the Hanged 
 בן או בת זוג:  Fanny Rebreanu 
 חתימה:   
 
ליביו רבריאנו, דיוקן על בול של הדואר הרומני בשנת 1985
ליביו רבריאנו (ברומנית: Liviu Rebreanu;‏ 27 בנובמבר 1885 - 1 בספטמבר 1944) היה סופר, מחזאי ועיתונאי רומני, יליד טרנסילבניה, אחד מכותבי הרומנים והנובלות המוערכים בשפה הרומנית. היה קצין בהכשרתו.
רקע משפחתי, שנות הילדות ולימודיו

ליביו רבריאנו נולד בכפר הרומני טרלישואה Târlişua, כיום במחוז ביסטריצה-נסאוד, בצפון-טרנסילבניה, אז ב"רוזנות" סולנוק-דבקה, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום ברומניה. הוא היה הראשון מבין ארבעת-עשר ילדיהם של וסילה רבריאנו, מורה, ולודוביקה לבית דיוּגאנו (1945-1865), בת למשפחת איכרים. האב היה חבר לכיתה של המשורר הידוע ג'ורג'ה קושבוק וחוקר חובב של הפולקלור הרומני. האם הייתה שחקנית תיאטרון חובבת על במות כפר הולדתה, בקליאן. הוריו שימשו לרבריאנו הסופר לדגם לגבוריו הספרותיים - בני משפחת הרדליה, המאכלסים את הרומנים "יון", המרד" ,"הגורילה" וכו'.
בבית הוריו גדל ליביו רבריאנו ברוח הלאומיות הרומנית ובדת הנוצרית ה"יוונית-קתולית" ("המאוחדת עם רומא") שנפוצה במאות ה-18–19 בקרב מיעוט מהרומנים הטרנסילבנים בעידוד השלטון האוסטרי. בני דת זו התערו יותר בקלות בחייה הפוליטיים והתרבותיים של האימפריה ובניגוד לציפיות השלטונות האוסטרים וההונגרים תרמו תרומה חשובה לחיזוק התודעה הלאומית הרומנית בטרנסילבניה.
כפי שהעיד מאוחר יותר, מגיל שנתיים וחצי בילה רבריאנו את השנים היפות ביותר בילדותו בכפר מאיירו Maieru, בעמק הסומש, בין רודנה ובין סנג'ורז, שם למד בשנים 1891–1895 אצל אביו, שלימד בבית הספר המקומי. רבריאנו כינה את הכפר הזה באחד מסיפוריו, "קן החלומות".
רבים מזכרונות הילדות שלו, שמצאו מקום בכתיבתו המוקדמת למגירה, קודם בשפה ההונגרית, ואחר כך ברומנית, מעלים באוב
אנשים ונופים מן הכפרים שהכיר. גם ברומן "יון" מהדהדים זכרונות מן הכפר מאיירו, אולם גם מן הכפר פריסלופ שבו התגורר הסופר בשלב מאוחר יותר בחייו.
הספר הרומני הראשון שעשה רושם עליו בילדותו הייתה "ההיסטוריה של טרנסילבניה" מאת יון פופ רטגאנול.
לאחר מכן מגיל 10 היה עליו להמשיך את לימודיו בבית ספר בעיר נסאוד ובגימנסיה הגרמנית בעיר ביסטריצה.
בהמשך בחר בקריירה צבאית והחל משנת 1900 למד בבית ספר צבאי בשופרון בהונגריה. משם נסע לבודפשט וסיים שם את האקדמיה הצבאית.
"עריקתו" לרומניה וצעדיו הראשונים בתחום הכתיבה

בתום לימודיו הוצב תקופה כקצין בעיר ההונגרית גיולה אבל בשנת 1908 התפטר ובשנת 1909 גנב את הגבול שבין טרנסילבניה ובין רומניה והשתקע בבוקרשט.
את כישרונו הספרותי הפגין כבר בהונגריה בשפה ההונגרית ואחר כך עבר לכתוב ברומנית.
בבוקרשט הצטרף לכמה מהחוגים הספרותיים ועבד כעיתונאי בעיתון "אורדיניה" Ordinea (הסדר) ואחר כך,
ה"פלנגה ליטרארה וארטיסטיקה" Falanga literară şi artistică. בתקופה שבה היחסים בין ממלכת רומניה ובין האימפריה האוסטרו-הונגרית התנהלו יחסים טובים, לפי דרישת ממשלת אוסטרו-הונגריה רבריאנו נעצר והוסגר בשנת 1910. נכלא בגיולה, אך שוחרר מהר למדי באוגוסט אותה שנה. משהתאפשר לו לחזור לרומניה הירבה לפקוד את עולם התיאטרון הרומני. בין השנים 1911–1912 התמנה למזכיר התיאטרון הלאומי בעיר קראיובה, שבו הממונה עליו היה הפרוזאיקן אמיל גרליאנו, המפורסם בסיפוריו הקצרים. באותה תקופה התחתן עם השחקנית פאני רדולסקו.
התבלטותו כסופר

בשנת 1912 רבריאנו פרסם את קובץ הנובלות הראשון שלו תחת הכותרת "לבטים" (Frământări).
אחרי פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה כתב של העיתון "אדוורול" והמשיך לפרסם סיפורים קצרים - "הפרחחים" ( Golanii), "וידוי" ('Mărturisire) ו"חשבונות" (Răfuială).
בתום המלחמה הפך לאחד הכוכבים של החברה הספרותית "זבורטורול" (המעופף) שבהנהגתו של מבקר הספרות אוג'ן לובינסקו.
בשנת 1920 הוצא לאור הרומן שלו, "יון" - הרומן הרומני המודרני הראשון במלוא מובן המילה. רבריאנו תיאר בו את המאבקים על האדמה בטרנסילבניה הכפרית. היצירה זכתה בפרס האקדמיה הרומנית.
בשנת 1939 רבריאנו נבחר לחבר באקדמיה הרומנית. בין השנים 1928–1930 כיהן כמנהל התיאטרון הלאומי בבוקרשט. בתקופת השלטון הצבאי- פאשיסטי היה יושב ראש חברת הסופרים הרומנים.
בשנת 1944 אובחנו אצל הסופר נפחת וציסטה בראות. הוא נפטר בספטמבר 1944 ככל הנראה בביתו בוואליה מארה במחוז ארג'ש עקב בעיות רפואיות. הייתה שמועה כי מותו נגרם על ידי ירי של חיילים על מכונית שבה נסע לצד גנרל בשם מנולסקו.
הנצחה

17 בנובמבר 1957 - מיוזמת המורה סבר אורסה נחנכה תערוכה קבועה לזכרו שהפכה בשנת 1970 למוזיאון "ליביו רבריאנו" - בכפר מאיירו, מחוז ביסטריצה-נסאוד.
1957 - הוקם בית-מוזיאון בכפר פריסלופ (עם תרומה מאלמנתו ובתו), באתר שבו נמצא בעבר בית אביו.
נושאים את שמו:
היישוב פריסלופ (שהפך לחלק מן העיר נסאוד).
בית הספר התיכון המקצועי בכפר מאיירו.
יצירותיו > נובלות וסיפורים קצרים

Iţic Ştrul, dezertor ("איציק שטרול, עריק") (1920)
Catastrofa ("האסון") (1921)
Norocul ("המזל") (1921)
Cuibul visurilor ("קן החלומות") (1927)
Cântecul lebedei ("שירת הברבור") (1927)
יצירותיו > רומנים

Ion "יון" (1920)
Pădurea spânzuraţilor ("יער התלויים") {1922)
Adam şi Eva ("אדם וחווה") (1925)
Ciuleandra ("צ'וליאנדרה") (1927)
Crăişorul ("המלך הקטן") (1929)
Răscoala ("המרד") (1932)
Jar ("גחלים") (1934)
Gorila ("הגורילה") (1938)
Amândoi ("שניהם") (1940)
יצירותיו > מחוזות

Cadrilul ("הקוודריל") (1919)
Plicul ("המעטפה") (1923)
Apostolii ("השליחים") (1926)
לקריאה נוספת

Alexandru Piru, Liviu Rebreanu, București, 1965, ed. II, 1973 (אלכסנדרו פירו - ליביו רבריאנו, מהדורה שנייה, בוקרשט 1965 ברומנית)
Lucian Raicu, Liviu Rebreanu, București, EPL, 1967 (לוציאן ראיקו - ליביו רבריאנו - 1967 ברומנית )
Al. Săndulescu, Introducere în opera lui Liviu Rebreanu, București, Minerva, 1976 (אל. סנדולסקו - מבוא ליצירתו של ליביו רבריאנו, מינרווה, בוקרשט, 1976 ברומנית )
Aurel Sassu, Liviu Rebreanu, sărbătoarea operei, București, Albatros, 1978 (אורל סאסו - ליביו רבריאנו, חגיגת יצירתו, אלבטרוס, בוקרשט, 1978 ברומנית )
Mircea Muthu, Liviu Rebreanu sau paradoxul organicului, Cluj Napoca, ed. Dacia, 1998 (מירצ'ה מותו - ליביו רבריאנו או הפרדוקס של האורגני, הוצאת דאצ'יה, 1998 ברומנית )
Ion Bălu, Liviu Rebreanu, destine umane, Craiova, Viața românească, 2004 (יון בֵלו - ליביו רבריאנו, גורלות אנוש, הוצאת ויאצה רומניאסקה, קראיובה 2004 ברומנית)
Ion Simuț, Liviu Rebreanu, monografie, Brașov, Ed. Aula, 2001 (יון סימוץ - ליביו רבריאנו, מונוגרפיה, הוצאת אאולה, בראשוב, 2001 ברומנית)
הערות שוליים

↑  בנובלה באותו השם Cuibul visurilor
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308252905171  PLWABN: 9810580397305606  BIBSYS: 90516182  BNE: XX1083937  BnF: cb121553507 (data)  CiNii: DA00992815  GND: 118743562  ICCU: RAVV049155  ISNI: 0000 0001 0907 1508  LCCN: n83214082  NDL: 00453813  NKC: jn19990006880  NLG: 90365  NLK: KAC200804163  NTA: 071044795  SUDOC: 030060982  Trove: 955128  VcBA: 495/335090  VIAF: 61584924   WorldCat (עם VIAF): 61584924
מבצעי וולקן וסטרייק

מבצע וולקן (22 באפריל – 6 במאי 1943) ומבצע סטרייק (6–12 במאי 1943) היו ההתקפות הקרקעיות האחרונות של כוחות בעלות הברית נגד הכוחות האיטלקיים והגרמנים בתוניס, קייפ בון, וביזרטה, האחיזה האחרונה של מדינות הציר בצפון אפריקה, במהלך המערכה בתוניסיה של מלחמת העולם השנייה.
רקע

כוחות בעלות הברית נחתו בצפון אפריקה הצרפתית ביולי 1942 ומאז נובמבר 1942 דחקה הארמייה השמינית הבריטית את כוחות הציר הרחק ממצרים ולרוחב לוב והותירה רק את תוניסיה בשליטת הציר.
גנרל-פלדמרשל ארווין רומל האמין שעמדת הציר בתוניסיה אינה ניתנת להחזקה, והוא המליץ על פינוי כל החיילים הגרמנים לאיטליה, שם האמין שהם יכולים להיות שימושיים יותר. עצתו נדחתה על ידי אדולף היטלר.
מבצע פשתן של חילות האוויר של בעלות הברית ניתק את אספקת הציר לצפון אפריקה והשיג שליטה באוויר. עם הצלחה של מבצע הגמול הימי, השליטה באוויר ובים תמנע כל פינוי בקנה מידה גדול של חיילי הציר לאיטליה.
המבצעים > וולקן

הלחימה הקשה נגד יחידות גרמניות בהגנות ערוכות וחפורות היטב גרמה לאבדות רבות. בהתקדמות לעבר תוניס, דיוויזיית הרגלים הבריטית הרביעית (חלק מהקורפוס הבריטי התשיעי) נתקלה בהתנגדות של ה-Fallschirmjager הגרמני (צנחנים) של דיוויזיית העילית 'הרמן גרינג'. בקקטוס רחוק, חיל הרגלים הבריטי התמודד עם אש הגנתית נרחבת מצד צנחנים גרמנים מוסתרים היטב.טנקי צ'רצ'יל מגדוד הטנקים המלכותי ה-12 (חטיבת הטנקים ה-21), התקדמו ללא תמיכת חי"ר והטנקים הותקפו על ידי המגינים באמצעות בקבוקי תבערה ומוקשי נ"ט דביקים של טלר. 12 טנקים הושמדו ובמקרים מסוימים, צוותיהם חולצו מההריסות הבוערות על ידי הגרמנים.
המבצעים > סטרייק

ב-30 באפריל התברר שיש צורך בשינויים כדי להשיג הצלחה. השלב האחרון המתוקן של המתקפה על תוניס זכה לשם הקוד סטרייק והושק שישה ימים לאחר מכן.
הורוקס קיבל את הפיקוד על הקורפוס התשיעי כדי לבצע את פריצת הדרך. עבור הקרב תוגבר הקורפוס התשיעי ביחידות ותיקות של הארמייה השמינית הבריטית - דיוויזיית השריון ה-7 (בפיקודו של ג'ורג' ארסקין), הדיוויזיה ההודית הרביעית (פרנסיס טאקר), וחטיבת המשמר ה-201.
הדיוויזיה הבריטית ה-4 והדיוויזיה ההודית ה-4 היו אמורות לתקוף את הגנות האויב בחזית צרה, והדיוויזיות המשוריינות ה-6 וה-7 היו צריכות "לעבור" את הפער שנפתח וללכוד את הקרקע הגבוהה שישה קילומטרים ממערב לעיר. בתמיכה במהלך הזה הקורפוס החמישי היה אמור ללכוד את ג'בל בו אוקאז כדי להגן על האגף השמאלי, והקורפוס האמריקאי השני היה אמור לכבוש את הקרקע הגבוהה ממזרח וממערב לצ'ואיגוי, את מעברי הנהר בטבורבה וג'דיידה, ולבסוף ביזרטה, ואילו הקורפוס הצרפתי ה-19 היה צריך לכבוש את Zaghouan.
המבצע החל בשעה 3 לפנות בוקר עם תנועת כוחות וריכוזי ארטילריה לעבר עמדות האויב. ארבע מאות תותחים היו זמינים עבור החזית באורך 3,000 יארד (2.7 קילומטרים). תוך שעתיים נורו מעל 16,000 פגזים לתמיכה בדיוויזיה הבריטית הרביעית.
בתחילה הייתה תמיכה אווירית קלה זמינה מחיל האוויר הטקטי של צפון-מערב אפריקה עם כמה מפציצים בינוניים של חיל האוויר האסטרטגי של צפון-מערב אפריקה. בסך הכל מפציצים, מפציצי קרב ומטוסי קרב ביצעו כמעט 2,000 גיחות ב-24 שעות.
בבוקר ה-7 במאי, דיוויזיות השריון ה-6 וה-7 "נתקלו רק בהתנגדות מפוזרת". חטיבת השריון ה-26 הגיעה אל מול תוניס עד אחר הצהריים. סיורים של הדרבישייר יואומנרי ה-1 וההוסארים ה-11 הגיעו למרכז תוניס בסביבות השעה 16:00. לאחר מכן הצטוותה הדיוויזיה המשוריינת ה-6 לעצור עמדות הגנה של האויב לפני חצי האי קייפ בון.
באותו יום, הארמייה הבריטית הראשונה (לוטננט-גנרל קנת' אנדרסון), כבשה את תוניס וחיילים אמריקאים הגיעו לביזרטה.
הקורפוס האמריקאי השני, בפיקודו של מייג'ור גנרל עומר בראדלי, כיתר את המגנים האחרונים באנפידוויל, וסיים את מאמץ הציר בצפון אפריקה.
המפקד הגרמני, הגנרל הנס-יירגן פון ארנים, נכנע לבסוף ב-12 במאי.
לאחר מכן

ב-13 במאי, כל כוחות הציר שנותרו בתוניסיה, בפיקודו של המרשל ג'ובאני מסה, נכנעו ללא תנאי. מסה, באישורו של מוסוליני, ניסה לנהל משא ומתן על "כניעה בכבוד" ביום הקודם, אך הדבר נדחה. מוקדם יותר בבוקר הוא הועלה לדרגת מרשל אך בעלות הברית לא הסכימו לשום דבר מלבד כניעה ללא תנאי ואיימו לחדש את התקפותיהן, שנעצרו יום קודם לכן. בשעה 12:20 מסה נתן את הפקודות. הוא והמפקד הגרמני הנותר, קורט פון ליבנשטיין, נכנעו מאוחר יותר באותו יום. עד סיום המבצע, כמעט 240,000 חיילים גרמנים ואיטלקים נלקחו בשבי.
ליבת השד

שחזור של הניסוי מ-1945, למדידת הקרינה המופקת מכדור פלוטוניום מוקף בבלוקים חוסמי נייטרונים כאשר מוסיפים לכדור בלוק נוסף, והפיכת המסה לעל-קריטית.
ליבת השד או ליבת השטן (Demon core) או רופוס (Rufus) היה כדור פלוטוניום מוקף בבלוקים חוסמי נייטרונים, במסה תת-קריטית של 6.2 קילוגרם (14 ליברות), בקוטר של 89 מילימטרים (3.5 אינץ'), שנוצר במהלך מלחמת העולם השנייה, כחלק מפרויקט מנהטן, כליבה לפצצת אטום מוקדמת. הליבה הייתה אמורה להיות כחלק מפצצת הגרעין השלישית, אחרי ילד קטן ואיש שמן, נגד האימפריה היפנית, אך בשל כניעת האימפריה היפנית, לא השתמשו בה במלחמה זו. לפיכך, הליבה נשמרה בלוס אלמוס לצורך ניסויים ופוטנציאל לשימוש מאוחר יותר. הליבה גרמה לשתי תאונות קריטיות במעבדה, ב-21 באוגוסט 1945 וב-21 במאי 1946. שתי התאונות הללו הדגימו עד כמה הליבה הייתה קרובה לרמה קריטית. בשל התאונות הללו, הפיזיקאים הארי דאגליאן (אנ') ולואיס סלוטין (אנ') סבלו מתסמונת קרינה חריפה ומתו זמן קצר לאחר מכן.
ייצור והיסטוריה מוקדמת

ליבת השד (כמו הליבה של איש שמן) הייתה, כאשר הורכבה, במסה תת-קריטית של 6.2 קילוגרם (14 ליברות) ובקוטר של 89 מילימטרים (3.5 אינץ'). הליבה הורכבה משלושה חלקים: שני חצאי סגסוגת פלוטוניום-גליום (אנ') וטבעת, שנועדה למנוע מיציאה של שטף נייטרונים (אנ') מהליבה. הטבעת הוסרה מהליבה ביולי 1945 במהלך ניסוי טריניטי בבסיס חיל האוויר האמריקאי הולומן (אנ').‏
הפלוטוניום המזוקק (אנ') נשלח מהנפורד למעבדת לוס אלמוס. במסמך מלאי מה-30 באוגוסט מראה כי הוצא "HS-1, 2, 3, 4; R-1" (מרכיבי איש שמן) מהמעבדה, וכי יש ברשות המעבדה את "HS-5, 6; R-2", שעובר בקרת איכות, וכן את החומר עבור "HS-7, R-3".‏ המטרולוגים במעבדה הוסיפו לליבה סגסוגת פלוטוניום-גליום (אנ'), כדי לייצב את הליבה, וכן לדחוס את הליבה לצורה הכדורית הרצויה. מאוחר יותר, לאחר שמצאו כי פלוטוניום מתכלה בקלות, ציפו את הליבה בניקל.
ב-10 באוגוסט, מייג'ור גנרל לסלי גרובס כתב לראש מטה צבא ארצות הברית, גנרל הצבא ג'ורג' מרשל כי:
הפצצה הבאה הייתה אמורה להיות מוכנה למשלוח לאחר 24 באוגוסט 1945, כאשר מזג האוויר יאפשר זאת. הרווחנו 4 ימים בייצור ומצפים לשלוח את הרכיבים הסופיים מניו מקסיקו ב-12 או 13 באוגוסט. בתנאי שלא יהו קשיים בלתי צפויים בייצור, בשליחת הפצצה או לאחריה, אמורה להיות מוכנה למשלוח לאחר 17 או 18 באוגוסט, כאשר מזג האוויר יאפשר זאת.
המקור באנגלית
The next bomb of the implosion type had been scheduled to be ready for delivery on the target on the first good weather after August 24th, 1945. We have gained 4 days in manufacture and expect to ship the final components from New Mexico on August 12th or 13th. Providing there are no unforeseen difficulties in manufacture, in transportation to the theatre or after arrival in the theatre, the bomb should be ready for delivery on the first suitable weather after August 17th or 18th.
באותו יום שלח מרשל את תגובתו ואמר כי: ”אין להטילה (את הפצצה) על יפן ללא הוראה מפורשת של הנשיא”, שכן הנשיא הארי טרומן חיכה לראות את ההשפעות של שתי פצצות האטום הראשונות. ב-13 באוגוסט תוכננה פצצת האטום השלישית. היא הייתה צפויה להיות מוכנה ב-16 באוגוסט, ולהפצצה ב-19 באוגוסט. עם זאת, זה מעולם לא בוצע מפני שהאימפריה היפנית נכנעה ב-15 באוגוסט 1945, בזמן שעדיין נעשו הכנות לשליחת פצצת האטום לבסיס חיל האוויר קירטלנד (אנ'). פצצת גרעין זו נשארה בלוס אלמוס.
התאונה הראשונה

הליבה, שהורכבה, תוכננה להיות במצב של "-5 סנט". במצב זה, הייתה לליבה מרווח בטיחות קטן מפני גורמים זרים, שאינם שכיחים בסביבתה, שעלולים לגרום לליבה להפך לעל-קריטית, ולמצב של עליית אנרגיה מהירה. הניסויים שנערכו בלוס אלמוס והובילו לשתי התאונות הקטלניות נועדו להבטיח שהליבה אכן הייתה קרובה לנקודה הקריטית שלה.
ב-21 באוגוסט 1945, ליבת הפלוטוניום הפיקה פרץ של קרינת נייטרונים (אנ'), שהובילה למותו של הפיזיקאי הארי דאגליאן (אנ'). פרץ זה נגרם בשל טעות (נפילת לבנה על הליבה) שעשה דאגליאן בעת ביצוע ניסויים על הליבה. המאבטח, טוראי רוברט ג'יי המרלי, ישב ליד שולחן 10–12 רגל (3.0–3.7 מטרים) מהליבה. דאגליאן נפטר 25 ימים מאוחר יותר בשל תסמונת קרינה חריפה.
| שם | גיל בזמן התאונה | מקצוע | כמות קרינה שקיבל מהתאונה | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| הארוטון "הארי" קריקור דאגליאן, ג'וניור (אנ') | 24 | פיזיקאי | 200 rad (2.0 gray) נייטרונים 110 rad (1.1 gray) גמא | נפטר 25 ימים לאחר התאונה מתסמונת קרינה חריפה.   |  |
| טוראי רוברט ג'יי המרלי | 29 | מאבטח | 8 rad (0.080 gray) נייטרונים 0.1 rad (0.0010 gray) גמא | נפטר בשנת 1978 (33 שנים לאחר תאונה) מלוקמיה מיאלואידית חריפה, בגיל 62.   |  |
התאונה השנייה

שחזור של הניסוי ב-1946. רואים את חצי הכדור, אבל לא את הליבה בפנים. חצי הכדור מבריליום מורם עם מברג.
ב-21 במאי 1946, הפיזיקאי לואיס סלוטין (אנ') ושבעה אנשי צוות נוספים היו במעבדה בלוס אלמוס וביצעו ניסוי נוסף על הליבה. סלוטין, שעזב את לוס אלמוס, הראה את הטכניקה לאלווין סי. גרייבס (אנ'), שישתמש בה בניסיון אחרון לפני הניסויים הגרעינים של מבצע פרשת דרכים, שנקבעו כחודש מאוחר יותר.
הפרוטוקול היה להציב מסביב לליבה שני חצאי כדורים מבריליום סביב הליבה לבדיקה, כאשר יש הפרדה קלה (על ידי חוצץ מפריד) בין שני חצאי הכדורים, שכן סגירה מלאה של הכדור היה גורם להבאת הליבה לעל-קריטית, ולתוצאות גרעניות קטלניות. לפי הפרוטקול הלא מאושר של סלוטין עצמו, לא נעשה שימוש בחוצץ המפריד, והדבר היחיד שמנע סגירה מוחלטת של הגדור היה מברג סטנדרטי בעל קצה שטוח. סלוטין ביצע את הניסוי מספר פעמים לפני כן מול חדר מלא של צופים. על פי הדיווחים, הפיזיקאי אנריקו פרמי אמר לסלוטין ואחרים כי הם "ימותו תוך שנה" אם הם ימשיכו לבצע את הבדיקה בצורה הזו. מדענים התייחסו לניסוי של סלוטין ולאפשרות של תגובת שרשרת גרעינית כ-"דגדוג זנבו של דרקון", כאשר הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן אמר כי הניסוי הוא "דגדוג זנבו של דרקון ישן".
ביום התאונה, המברג של סלוטין החליק מידייו בזמן שהוא הוריד את החצי העליון של הליבה. כתוצאה מכך, הליבה נהייתה על-קריטית, והפיקה פרץ של קרינת נייטרונים (אנ') למשך כחצי שנייה, וכן הבזק של אור כחול, וגל חום שחלף על פניו של סלוטין. סלוטין הסתובב במהירות את פרק ידו, והעיף את חצי הכדור העליון לרצפה, ובכך נמנע אסון גדול יותר. כמו כן, סלוטין היה ממוקם מעל הליבה, וקיבל מנה קטלנית של 1,000 rad (10 gray) נייטרונים ו-114 rad (1.14 gray) גמא תוך פחות משנייה, ונפטר תשעה ימים לאחר מכן מתסמונת קרינה חריפה.
האדם הקרוב ביותר לסלוטין, גרייבס, שהסתכל על הניסוי מעבר לכתפו של סלוטין, קיבל מנת קרינה גבוהה אך לא קטלנית. גרייבס אושפז במשך מספר שבועות עם תסמונת קרינה חריפה. עם זאת, גרייבס נפטר 19 שנה מאוחר יותר, בגיל 55 מאוטם שריר הלב. על אף שייתכן שזה נגרם מחשיפתו של גרייבס לקרינה, גם אביו נפטר מאוטם שריר הלב (דבר המרמז שהאירוע תורשתי).
התאונה השנייה דווחה, על ידי סוכנות הידיעות Associated Press, ב-26 במאי 1946: "ארבעה גברים שנפצעו כתוצאה מחשיפה מקרית לקרינה במעבדה האטומית של הממשלה כאן [לוס אלמוס] שוחררו מבית החולים ו-'מצבם המיידי' של ארבעה אחרים משביע רצון, כך דיווח היום הצבא. ד"ר נוריס אי. בראדבורי (אנ'), מנהל הפרויקט, אמר שהגברים נפצעו ביום שלישי שעבר, כחלק מניסוי עם חומר בקיע."
התאונה השנייה > מחקרים רפואיים

מחקר המשך נערך על בריאותם של הגברים. דוח מוקדם על מצבם פורסם ב-1951. דו"ח מאוחר יותר נערך עבור קבינט ארצות הברית, והוגש ב-1979. להלן סיכום ממצאיו:
| שם | גיל בזמן התאונה | מקצוע | כמות קרינה שקיבל מהתאונה | תוצאה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| לואיס אלכסנדר סלוטין (אנ') | 35 | פיזיקאי | 1,000 rad (10 gray) נייטרונים 114 rad (1.14 gray) גמא | נפטר 9 ימים לאחר התאונה מתסמונת קרינה חריפה. |  |
| אלווין סי. גרייבס (אנ') | 36 | פיזיקאי | 166 rad (1.66 gray) נייטרונים 26 rad (0.26 gray) גמא | נפטר בשנת 1965 (19 שנים לאחר התאונה) מאוטם שריר הלב, מיקסדמה וקטרקט מחמיר, בזמן שביצע סקי. |  |
| סמואל אלן קלין | 26 | סטודנט לפיזיקה, לימים עורך פטנטים | — | נפטר בשנת 2001 (55 שנים לאחר התאונה), בגיל 81; סירב לקחת חלק במחקרים ונמנע ממנו לקבל את התיעוד הרפואי שלו מהאירוע. |  |
| מריון אדוארד סיסליקי | 23 | פיזיקאי | 12 rad (0.12 gray) נייטרונים 4 rad (0.040 gray) גמא | נפטר מלוקמיה מיאלואידית חריפה בשנת 1965 (19 שנים לאחר התאונה). |  |
| דווייט סמית' יאנג (אנ') | 54 | צלם | 51 rad (0.51 gray) נייטרונים 11 rad (0.11 gray) גמא | נפטר מאנמיה אפלסטית ואנדוקרדיטיס זיהומית בשנת 1975 (29 שנים לאחר התאונה), בגיל 83. |  |
| ריימר אדגר שרייבר (אנ') | 36 | פיזיקאי | 9 rad (0.090 gray) נייטרונים 3 rad (0.030 gray) גמא | נפטר מסיבות טבעיות בשנת 1998 (52 שנים לאחר התאונה), בגיל 88. |  |
| תיאודור פרלמן | 23 | מהנדס | 7 rad (0.070 gray) נייטרונים 2 rad (0.020 gray) גמא | "חי ובריא ובעל רוח טובה" החל משנת 1978; כנראה נפטר ביוני 1988 (42 שנים לאחר התאונה), בליברמור, קליפורניה. |  |
| טוראי פטריק ג'וזף קלירי | 21 | מאבטח | 33 rad (0.33 gray) נייטרונים 9 rad (0.090 gray) גמא | סמל ראשון קלירי נהרג בפעילות מבצעית ב-3 בספטמבר 1950 (4 שנים לאחר התאונה) בזמן שנלחם בגדוד הפרשים השמיני (אנ') של צבא ארצות הברית, במלחמת קוריאה. |  |
שני מכונאים, פול לונג ואדם נוסף לא מזוהה, בחלק אחר של הבניין, 20–25 רגל (6.1–7.6 מטרים) משם, לא נבדקו.
לאחר תקריות אלו, הליבה, המכונה במקור "רופוס", כונתה "ליבת השד". ניסויים קריטיים, באופן מעשי, הופסקו, ומכונות שלט רחוק ומצלמות טלוויזיה תוכננו על ידי שרייבר, אחד הניצולים מהתאונה, כדי לבצע ניסויים כאלה במרחק של רבע מייל.
שימושים מתוכננים בליבה וגורל הליבה

ליבת השד, בשם הזמני צ'ארלי (Charlie), הייתה אמורה להיות הליבה השלישית, אחרי אייבל (Abel) ובייקר (Baker), שתתפוצץ כחלק מהניסויים הגרעיניים של מבצע פרשת דרכים, אך בוטלה לאחר מכן עקב הרמה הבלתי צפויה של רדיואקטיביות שנבעה מהמתקן הגרעיני בייקר (Baker) מתחת למים, וחוסר היכולת לטהר את המטרה. הליבה הותכה מאוחר יותר, והחומר בה הוחדר לליבות אחרות.
ליזיס (ביולוגיה)

ליזיס (ביוונית: λύσις lýsis, בעברית: תֶּמֶס) מתייחס לתהליך בו נשברת מעטפת התא, בדרך כלל על ידי נגיף, אנזים, או מנגנון אוסמוטי אשר פוגע בשלמותה. נוזל הכולל את התכולה של התאים הליזיים, נקרא ליזט. בביולוגיה מולקולרית, ביוכימיה ומעבדות ביולוגיות, תרביות תאים עלולות לעבור ליזיס בזמן התהליך של טיהור מרכיביהם (כמו בטיהור חלבון), מיצוי DNA, חילוץ RNA, או בטיהור אברונים.
הרבה זנים של חיידקים עוברים ליזיס על ידי האנזים ליזוזים, הנמצא ברוק של בעלי חיים, ביצים לבנות והפרשות נוספות. אנזימים ליזיים פאג'ים, המיוצרים במהלך הדבקה של בקטריופאג', אחראיים ליכולת של הווירוסים הללו לגרום לליזיס של תאים חידקיים.
פניצילין וחלק מן האנטיביוטיקות גורמים למוות של חיידקים דרך ליזיס של אנזים המתרחש לאחר שהתרופה גורמת לחיידק לייצר מעטפת תא פגומה.
אם מעטפת התא הרוסה לגמרי והיה שימוש בפניצילין, החיידק מכונה 'פרוטופלאסט' אם מדובר בחיידק גראם-חיובי, ו"ספרופלאסט" אם החיידק הוא גראם-שלילי.
ציטוליזיס

ציטוליזיס מתרחש כאשר התא נקרע בעקבות חוסר יציבות אוסומטי אשר גרם לכניסת מים לתוך התא.
ציטוליזיס יכול להימנע על ידי מספר מנגנונים שונים, למשל, בועית מתכווצת שקיימת בחלק מהסנדליות, אשר שואבת מים במהירות מחוץ לתא. ציטוליזיס לא מתרחש בתנאים רגילים בתאים צמחיים כיוון שלתאים אלו מעטפת חזקה ויציבה הכוללת את הלחץ האוסמוטי, או "לחץ טורגור", שבהיעדרו היה נגרם ציטוליזיס.
אונקולוזיס

אונקולוזיס מתייחס להרס של תאים נאופלזים או של גידול.
פלזמוליזיס

פלזמוליזיס הוא הרס של תאים בתוך צמחים בעקבות איבוד של מים בעקבות אוסמוזה. בסביבה היפרטונית, ממברנת התא מקלפת את דופן התא והחלולית קורסת. התאים הללו לבסוף ינבלו וימותו ללא הזרימה של מים על ידי אוסמוזה, שתעצור את ההתכווצות על קרום התא ואת הרס התא.
תגובה חיסונית

המוגלובין של אריטרוציטים משחרר רדיקלים חופשיים כתגובה לפתוגנים אשר גורמים להם לליזיס. תגובה זו יכולה לפגוע בפתוגנים.
יישום

ליזיס תאי נמצא בשימוש במעבדות על מנת לשבור תאים פתוחים ולזקקם או לחקור את מאפייניהם לעומק. ליזיס במעבדה יכול להיות מושפע על ידי אנזימים, דטרגנטים או חומרים קאוטרופיים. התערבות מכנית בממברנת התא, כמו הקפאה והפשרה חוזרת, לחץ, סוניקציה, או סינון, יכולים גם הם להיות קשורים לליזיס. הרבה ניסויים מעבדתיים, רגישים לבחירה של מנגנון הליזיס, ולעיתים קרובות נחשק להימנע מכוחות מכניים אשר ישנו מקרו-מולקולות רגישות, כמו חלבונים ודנ"א, וסוגים שונים של דטרגנטים יכולים להוביל לתוצאות שונות.
ראו גם

תמס שריר
תמס בועתי של העור
תמס דם (המוליזה)
תמס עצמי (אוטוליזה)
תמס החוליות (ספונדילוליזיס)
הערות שוליים

↑  תֶּמֶס במילון ביולוגיה כללית (תשס"ט), 2009, באתר האקדמיה ללשון העברית
מבקיעים

| --- | --- |

מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
מועצה אזורית: חוף אשקלון
גובה ממוצע: ‎57 מטר
תאריך ייסוד: 1949
תנועה מיישבת: העובד הציוני
סוג יישוב: מושב
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2022
  - אוכלוסייה: 517 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎1.8% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת השפלה מוגדלת) מבקיעים(למפת השפלה רגילה) מבקיעים(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מבקיעים(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מבקיעים31°37′20″N 34°34′37″E﻿ / ﻿31.6221984812073°N 34.5769162620024°E﻿ / 31.6221984812073; 34.5769162620024  heמפת היישובים של מועצה אזורית חוף אשקלון (in English: Hof Ashkelon Regional Council) באדום - מבקיעים בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10

מַבְקִיעִים הוא מושב עובדים במישור החוף הדרומי ליד העיר אשקלון השייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1949 כקיבוץ, סמוך לכפר הערבי החרב ברברה על ידי חיילים משוחררים מצה"ל שעלו ארצה מהונגריה ומרומניה. הגרעין התיישב ב-1949 ממזרח לחאן יונס, שם ייסד את קיבוץ ניר מעון. ב-1951 עברו אנשי הגרעין, בהוראת תנועת העובד הציוני, להתיישב מדרום לאשקלון, שם ייסדו את קיבוץ מבקיעים.
בשנת 1954 הפך היישוב למושב שיתופי.
שמו של היישוב הוא סמלי ומציין את הבקעת הצבא המצרי במקום זה במלחמת העצמאות על ידי צה"ל.
ב-2005 עברו ליישוב 25 משפחות מפאת שדה, אחרי שפונו מגוש קטיף במסגרת תוכנית ההתנתקות.