stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריון זימר בראדלי
ביבליוגרפיה > אנתולוגיות > אנתולוגיות Darkover

(edited by Marion Zimmer Bradley, with some short stories by her, but mostly by other writers)
The Keeper's Price (1980)
Sword of Chaos (1982)
Free Amazons of Darkover (1985)
The Other Side of the Mirror (1987)
Red Sun of Darkover (1987)
Four Moons of Darkover (1988)
Domains of Darkover (1990)
Renunciates of Darkover (1991)
Leroni of Darkover (1991)
Towers of Darkover (1993)
Snows of Darkover (1994)
ביבליוגרפיה > אנתולוגיות > אנתולוגיות אחרות

Greyhaven (1983) (with Paul Edwin Zimmer)
Lythande (1986) (with Vonda N. McIntyre)
Marion Zimmer Bradley's Fantasy Magazine (1988–2000)
Marion Zimmer Bradley's Fantasy Worlds (1998)
Spells of Wonder (1989)
Sword and Sorceress series (1984–2013) (edited by Marion Zimmer Bradley, after her death by Elisabeth Waters and Diana L. Paxson)
ביבליוגרפיה > רומנים שנכתבו בשמות עט

Writing under the pseudonym Lee Chapman
I am a Lesbian (1962)
Writing under the pseudonym John Dexter
No Adam for Eve (1966)
Writing under the pseudonym Miriam Gardner
My Sister, My Love (1963)
Twilight Lovers (1964)
The Strange Women (1967)
Writing under the pseudonym Morgan Ives
Spare Her Heaven (1963)
Anything Goes (1964)
Knives of Desire (1966)
ביבליוגרפיה > שירה

The Maenads (1978)
ביבליוגרפיה > מוזיקה

Songs from Rivendell (a.k.a. The Rivendell Suite) music and arrangements for several poems from the novels The Hobbit and The Lord of the Rings by J.R.R. Tolkien (1960) – included with other Tolkien songs on Broceliande's CD "The Starlit Jewel", available from Flowinglass Music. (Recorded earlier with many of the same musicians by the group Avalon Rising)
ביבליוגרפיה > עריכה

The Darkover Newsletter (1975 to 1993)
Starstone, a Darkover fanzine (5 issues 1978–1982)
Marion Zimmer Bradley's Fantasy Magazine  (50 issues 1988 – 2000)
ביבליוגרפיה > עבודות מחקר

Bradley, Marion Zimmer. "Feminine equivalents of Greek Love in modern fiction". International Journal of Greek Love, Vol.1, No.1. (1965). Pages 48–58.
Checklist: A complete, cumulative checklist of lesbian, variant, and homosexual fiction in English (1960) and addenda (1961, 1962, 1963).
A Gay Bibliography (1975).
The Necessity for Beauty: Robert W. Chambers & the Romantic Tradition (1974)
שמות עט

לי צ'פמן (Lee Chapman)
ג'ון דקסטר (John Dexter)
מרים גרדנר (Miriam Gardner)
ולרי גרייבס (Valerie Graves)
מורגן אייבס (Morgan Ives)
אלפרידה ריברס (Elfrieda Rivers או Alfrida Rivers או Elfrida Rivers)
אסטרה זימר (Astara Zimmer או Astra Zimmer או Astra Zimmer Bradley)
מרד אסירים

מרד אסירים הוא סוג של מהומות ומחאה חברתית שמתרחשות בבתי סוהר. מרד אסירים נחשב לאירוע חריג בפעילות בית כלא, ומערב פעולות מחאה והתנגדות של קבוצת אסירים נגד הנהלת הכלא, הסוהרים או קבוצות אסירים אחרים בניסיון לשנות מצב או להביע אי שביעות רצון.
מרד אסירים יכול לכלול פעילויות לא-אלימות כמו שביתת רעב, אי התייצבות לעבודה או לפעילויות אחרות במסגרת בית הסוהר, סירוב להתייצב לספירה; אך גם פעילויות אלימות וניסיונות להימלט מבית הסוהר.
בתקופת השואה

בתקופת השואה ובמחנות הריכוז של גרמניה הנאצית התרחשו מספר מקרים של מרידות אסירים, לעיתים של שבויים (בעיקר בריטים), לעיתים של אסירים קומוניסטים או יהודים. ב-2 באוגוסט 1943 התרחש מרד במחנה טרבלינקה שהוביל בסופו של דבר לחיסול המחנה. גם במחנה סוביבור התרחשו מספר התקוממויות של האסירים, האחרון באוקטובר-נובמבר 1943. המרד בסוביבור צלח וכ-300 אסירים נמלטו ליער.
בישראל

ב-31 ביולי 1958 נערך מרד אסירים בכלא שאטה, "מרד שאטה". מרד זה, בו נמלטו 66 אסירים ונהרגו שני סוהרים ו-11 אסירים, הביא לטלטלה עזה בשירות בתי הסוהר. טלטלה זו, הובילה לפרישתם של מפקדים בכירים רבים, ובהם נציב בתי הסוהר צבי חרמון.
מספר פעמים אורגנו מרידות אסירים על ידי אסירים ביטחוניים בבתי הכלא הישראליים. באוקטובר 2003 הכריזו אסירים ביטחוניים יהודיים על מרד אסירים. ביולי 2004 פרץ מרד אסירים ביטחוניים בכלא גלבוע, בו נפצע קשה קצין שב"ס משמן רותח שהושלך עליו. בנובמבר 2004 פרץ מרד אסירות ביטחוניות בכלא השרון.
מקרי מרד אסירים אירעו גם בבתי כלא צבאיים. הבולט שבהם היה מרד של אסירים בכלא שש שפרץ ב-9 באוגוסט 1997.
בתרבות הפופולרית

במהלך הסדרה נמלטים מתבצע מרד אסירים.
הקליפ של השיר תנו לו צ'אנס של שלישיית מה קשור מציג מרד אסירים.
הסרט הבריחה מסוביבור מראה את כל תוכנית התקוממות של אסירי המחנה, עד המרד הגדול, ובריחת האסירים.
במהלך הסדרה כתום זה השחור החדש מתבצע מרד אסירות עקב מותה של אסירה בחדר האוכל בזמן מחאה כנגד יחס הסוהרים.
הערות שוליים

↑  13 הרוגים במרד כלא שטה: 66 אסירים נמלטו, קול העם, 3 באוגוסט 1958
↑  אפרת וייס, האסירים הביטחוניים היהודים הכריזו על מרד, באתר ynet, 21 באוקטובר 2003
↑  אבי אשכנזי וטל ימין-וולבוביץ', מרד אסירים בכלא גלבוע nrg מעריב, 6 ביולי 2004
↑  רענן בן-צור, אמנה מונא וחברותיה שפכו שמן רותח על סוהרים, באתר ynet, 28 בנובמבר 2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536350505171  NKC: ph359613
בני שליטא

בני שליטא (נולד ב-13 בנובמבר 1934) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית מנחמיה וכחבר הכנסת.
ביוגרפיה

בני שליטא נולד בחיפה בשנת 1934. שירת בצנחנים בסדיר ובמילואים. בגיל 22 נבחר לראשות המועצה המקומית מנחמיה והיה ראש המועצה הצעיר ביותר שנבחר בישראל לתפקיד. שימש בתפקיד זה ברציפות במשך 36 שנים, עד שנת 1992. בשנת 1981 נבחר לכנסת העשירית מטעם הליכוד, כנציג המפלגה הליברלית (אם כי במקור היה חבר המפלגה הפרוגרסיבית ואף הוצב ברשימת המפלגה בבחירות לכנסת הרביעית) והוא כיהן בכנסת עד שנת 1988. בכנסת היה חבר בוועדת הכלכלה ובוועדת החוץ והביטחון, ובכנסת ה-11 היה גם חבר בוועדת הכספים.
שליטא נבחר בפעם האחרונה לראש מועצת מנחמיה בשנת 1989, אך כיהן עם מועצה לעומתית בה היה רוב לאופוזיציה. במהלך הקדנציה הועלו נגדו טענות לאי סדרים כספיים ובעקבות זאת הורה שר הפנים על פיזור המועצה ועריכת בחירות חדשות שהביאו להחלפת שליטא בנציג האופוזיציה. כעבור מספר שנים דרש שליטא משר הפנים להדיח את מחליפו ולמנות למנחמיה ועדה קרואה, ומבוקשו נתמלא.
בשנת 1993 הוגש נגד שליטא כתב אישום שייחס לו שלושה אישומים של שחיתות ציבורית. בית משפט השלום זיכה אותו משניים מהאישומים, אך הרשיע אותו בשלישי, לפיו דאג שליטא שהמועצה המקומית מנחמיה תשכור משרד פרסום, כביכול עבור המועצה, אך  למעשה לשם קידום בחירתו של שליטא לרשימת הליכוד לכנסת בבחירות 1988. על שליטא נגזרו שישה חודשי מאסר על-תנאי וקנס כספי. שליטא ערער לבית המשפט המחוזי, שזיכה אותו מחמת הספק ב-31 בדצמבר 2002. בית המשפט קבע שחלו פגמים בהרשעתו ועל כן היה ראוי להחזיר את הדיון לבית משפט השלום לדיון חוזר. אולם, בהתחשב בזמן שחלף ופרישתו מפעילות ציבורית הוחלט לזכותו מחמת הספק.
לאחר פרישתו מהכנסת היה חבר הנהלת גמלאי הכנסת ונאבק כנגד המלצות ועדת גרונאו לצמצום הטבות (כמו טלפון ועיתון חינם) לגמלאי הכנסת.
בשנת 2010 יצא לאור ספרו "הוד מעלתו האזרח", העוסק בדעותיו ובאירועים מחייו.
הערות שוליים

↑  בג"ץ 2937/91
↑  בג"ץ 5389/96
↑  בג"ץ 1496/05, סעיף 3
↑  דני ברנר, ח"כ לשעבר שליטא: "האמת יצאה לאור", 2 בינואר 2003, אתר nrg
תאוריית הרב-מערכת

תאוריית הרב־מערכת (The Polysystem Theory) היא מודל כללי להבנה, ניתוח ותיאור של התפקוד וההתפתחות של מערכות ספרותיות. התאוריה פותחה על ידי תאורטיקן הספרות והתרבות הישראלי איתמר אבן־זהר במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20. אבן-זהר נמנה עם בית הספר ללימודי תרגום בתל אביב, כחלק מקבוצת חוקרים (בהם גדעון טורי, זהר שביט ורקפת שפי) שעסקו בניתוח של סוגיות תרגום דרך עדשה סמיוטית ותרבותית, בהקשר של ספרות עולם ושל ספרות עברית.
מחקריו של אבן־זהר שעסקו בתאוריה פורסמו בצורה מוגמרת תחת הכותרת "לימודי רב־מערכת" (Polysystem Studies), בגיליון של כתב העת Poetics Today משנת 1990.
רקע תאורטי

קבוצת החוקרים נצמדה תחילה לגישה פונקציונליסטית־דינמית, בעקבות עקרונות של הפורמליזם הרוסי על התנהגות מערכתית, ותפסה את תחום הספרות כמבנה סמיוטי הטרוגני. מדובר במערכת דינמית והיררכית, קשורה באופן הדוק לתרבות, לשפה ולחברה, והיא מוסדרת על ידי חוקים דומים. נקודת המבט הפונקציונלית־דינמית לוקחת בחשבון את הצמתים השונים של המערכת לאורך זמן, ובכך משלבת את שני הצירים הסוסריאניים - הסינכרוני והדיאכרוני - ומאפשרת תיאור של מבנים מורכבים יותר וניתוח היחסים בתוך מערכת נתונה לאורך זמן.
מנקודת מבט היסטורית זו, העברות ממלאות תפקיד מפתח בשמירה על התפוקה של המערכת הספרותית ובכך מבטיחות את המשכיותה. תאוריית הרב־מערכת שואפת להסביר את הסיבות להעברות ספציפיות, וכיצד הן ממומשות במערכת הספרותית.
תיאור המודל

אבן-זהר מגדיר רב־מערכת כמערכת מרובה של מערכות שונות המצטלבות זו בזו וחופפות חלקית, תוך שימוש באפשרויות שונות בו־זמנית, אך שמתפקדות כמבנה שלם, שחלקיו תלויים זה בזה. תפיסתו מתבססת על סכימת התקשורת של רומן יאקובסון, ומגדירה מחדש את המונחים שטבע הפורמליסט הרוסי (אבן־זהר 1990, עמ' 31). לפיכך, ה"צרכן" (consumer) עשוי לצרוך "מוצר" (product) המיוצר על ידי "יצרן" (producer), אך על מנת שייווצר "המוצר" (כגון "טקסט"), יש צורך בקיום של רפרטואר (repertoire) משותף, ששימושיו נקבעים על ידי מוסד (institution) כלשהו. חייב להתקיים "שוק" (market) בו ניתן להעביר סחורה כזו.
תיאור המודל > מושגי יסוד

המושג "מוסד" פועלת כמסגרת מערכתית כללית, לא רק התייחסותית כפי שהיה ה"הקשר" של יאקובסון. אלא כמסגרת תרבותית המְוָוסֶּתֶת באופן פעיל. המוסד כולל לפחות חלק מהמפיקים, 'מבקרים', הוצאות לאור, כתבי עת, מועדונים, קבוצות סופרים, גופים ממשלתיים (כמו משרדי שרים ואקדמיות), מוסדות חינוך (בתי ספר, אוניברסיטאות), כלי תקשורת, ועוד. בנוסף, טובע אבן־זהר את מושג ה"רפרטואר", מורכב מאותם פריטי תרבות בהם עושים שימוש המפיק או הצרכן ליצירה או להבנה ופענוח של המוצר בהתאמה. כלומר, הכללים המסדירים את הייצור והצריכה הספרותיים. הם ממלאים תפקיד רגולטיבי ושל סטנדרטיזציה שפועל על החומרים או המודלים הזמינים לייצור. אבן-זהר מבדיל בין שלוש רמות ברפרטואר:
(1) רמת האלמנטים הבודדים: כוללת פריטים נפרדים בודדים, כמו מורפמות או לקסמות.
(2) רמת הסינטגמות: כוללת כל צירוף עד לרמה של "משפט".
(3) רמת הדגמים: כוללת חלקים פוטנציאליים של מוצר שלם, כלומר, שילוב של אלמנטים + כללים + היחסים הסינטגמטיים הניתנים ליישום על מוצר.
תיאור המודל > מרכז ושוליים

מרכז המערכת מורכב מהרפרטואר הקנוני (החוקים והחומרים היוקרתיים והמקובלים ביותר), שמצוי בניגוד לרפרטוארים שוליים או פריפריאלים, כך שיש ביניהם מתח מתמיד. הדיכוטומיה בין מרכז לשוליים מתבטאת בהתנגדות בין רפרטואר "ראשוני" ו"משני " – חדשנות לעומת שמרנות, בהתאמה.
כאשר המערכת יציבה, המודלים המשניים (השמרניים) מווסתים את הרפרטואר הקנוני, ואילו אפשרויות ראשוניות (חדשניות) קיימות בשוליים. תהליך של שינוי בדרך כלל נובט מחוסר יציבות רגעית בתוך המערכת, שמאפשר העברה של רפרטואריים ראשוניים אל המרכז. כאשר רפרטואר ראשוני מחלחל למרכז הוא יכול להידחות לשוליים שוב או להתקבל כמודל יצרני. במקרה כזה, כאשר רעיון חדשני ראשוני עובר למרכז, הוא יווסת על ידי כללי המוסד ויעבור תהליך של קנוניזציה, יהפוך לחלק מהרפרטואר המשני (שמרני) ובאופן כללי ישתלט על מרכז המערכת. המודל הראשוני, אפוא, עובר הפשטה עד הפיכתו לאפיגונה. תהליך זה של העברה, שינוי ונורמליזציה, משקף את שני הכוחות המנוגדים שפוקדים על המערכת, שאיפה ליציבות וחתירה לשינוי. היחסים שתוארו זה עתה מתארים קשרים בין-מערכתיים בכל הרמות.
ספרות מתורגמת ברב-מערכת

ספרות מתורגמת, אם כי לעיתים קרובות נתפסת כמערכת שולית, ממלא תפקיד מפתח בהעברת מאפיינים ממערכת אחת לאחרת. ספרות מתורגמת עשויה להציג מודלים של מציאות, שפה פואטית וטכניקות קומפוזיציה חדשים, בין היתר. לפיכך, הטקסטים לתרגום נבחרים בדרך כלל על פי צורכי מערכת היעד.
על מנת להעריך את טבעה של העברה דרך תרגום, אבן-זהר מונה שני משתנים עיקריים: (1) עקרונות הבחירה של הטקסטים שמתורגמים ו- (2) האופן שבו אותם תרגומים מאמצים או מיישמים חומרים מסוימים ביחס למערכת היעד (שקולטת לשורותיה את התרגום). העברה מסוג זה, לפי אבן-זהר, יכולה להיווצר כאשר המערכת הספרותית נמצאת באחת משלושה מצבים לא יציבים, בכל אחד מהמקרים ספרות מתורגמת עשויה לתפקד כגורם שמאיץ חדשנות ושינוי, ובכך ממלא תפקיד מרכזי:
(1) במערכת צעירה שהקאנון שלה טרם התהווה (לדוגמה, מערכת הספרות העברית בתחילת המאה ה-20).
(2) במערכת בשולי רב-מערכת גדולה, שהיא חלשה ביחס למערכות ספרות הסובבות אותה או תלויה בהם (לדוגמה, המערכת הספרותית הבלגית או הקנדית ביחס למערכת הספרותית הצרפתית).
(3) במערכת במשבר, בנקודת מפנה, או מה שאבן-זהר כינה "ואקום ספרותי" (לדוגמה, המהפכה הרוסית של 1917 או שתי מלחמות העולם).
בתנאים רגילים של יציבות במערכת, הספרות המתורגמת נוטה לתפוס עמדה שולית ולהיצמד למודלים שמרניים (רפרטואריים משניים). על ידי שחזור אפיגוניים, ספרות מתורגמת הופכת למנגנון של שימור, לפי אבן-זהר: בעוד שהספרות המקורית העכשווית עשויה להמשיך ולפתח נורמות ומודלים חדשים, ספרות מתורגמת עומדת בנורמות שנדחו לאחרונה, או הרבה לפני כן, על ידי המרכז וכבר לא שומרת על קשרים חיוביים עם הכתיבה המקורית.
כתוצאה מכך, התנהגותם והשפעתם של נוהלי התרגום משתנה. כאשר תרגומים כפופים לרפרטוארים ראשוניים, המאפשרים ואפילו מקדמים חדשנות, הטקסטים בשפת היעד נוטים להיות קרובים יותר למקור (במונחים של אדקוואטיות): קרי, הם משקפים אותו בצורה מדויקת או יצירתית יותר. לעומת זאת, כאשר תרגומים כפופים לרפרטואריים משניים (שמרניים), הטקסט המתורגם יוגבל על ידי הנורמות הקיימות ויעוצב בעיקר על ידי האילוצים שמטילה המערכת המקבלת. לכן יהיה פער גדול יותר המקור והתרגום.
תרגום, לפיכך, נתפס כתופעה שאופייה וגבולותיה לא ניתנים לאומדם אחת ולתמיד, כי אם פעילות התלויה ביחסים הנשענים על מערכות תרבותיות נוספות.
הרב-מערכת הישראלית

לרב-מערכת התרבותית העברית-ישראלית התפתחות מעניינת, לאור הנסיבות יוצאות הדופן של היווצרותה והמסורות העבריות עליה היא נשענת. מבחינה היסטורית ניתן לנתח את הרב-מערכת העברית כמערכת לא גאוגרפית עם מרכזים משתנים לאורך ההיסטוריה הארוכה שלה. לפיכך, מציין אבן-זהר כי השפעה חיצונית שולטת במערכת ברב-מערכת העברית מימי קדם, ובתקופות מסוימות השפעה זו הייתה תנאי הכרחי וחיוני להמשכיותה. לאחרונה, במהלך תקופת ההשכלה, במאות 18 וה-19, עבר מרכז המערכת מאיטליה והולנד לאוסטריה וגרמניה. מאוחר יותר עבר לשטחי האימפריה הרוסית, ולבסוף התייצב במדינת ישראל המודרנית באמצע המאה ה-20.
לאחר הקמתה של מדינת ישראל יושמה העברית המודרנית כשפה הדיבור וכשפת תרבות כללית. מאז תחילת דרכה התפתחה המערכת הספרותית הישראלית על ידי שיקוף של מודלים רוסיים, וכן דוגמאות ביידיש, ששימשו כמודלים קנוניים והגבילו את ייצור הטקסטים המקוריים והמתורגמים במחצית הראשונה של המאה ה-20. למרות זאת, בהדרגה רב-המערכת מתנה את כלליה הנוקשים ביחס למודלים אלו, ואיפשרה את קיומם של דגמים חדשים שהחליפו את הישנים. בעקבות זאת גם התפתחו יצירתיות ומקוריות פנימיות במערכת עצמה. אבן-זהר הבחין בארבע תקופות ביחסי תלות אלה בין עברית לרוסית:
(1) הופעת יחסי התלות, בין השנים 1820–1860 בקירוב.
(2) תקופת ה"רוסיפיקציה" הראשונה, בין 1860–1920 בקירוב.
(3) תקופת ה"רוסיפיקציה" השנייה, בין 1920 ל־1950 בקירוב.
(4) ירידת יחסי התלות, החל משנת 1950 ואילך.
רב-טריטוריאליות ורב-לשוניות שאפיינו את הספרות העברית לאורך הדורות, החלו להשתנות מראשית התקופה הישראלית המודרנית (בשנות השמונים של המאה התשע-עשרה) והמשיכו להתפתח במהירות לאחר מלחמת העולם הראשונה. על אף שמאפיינים חיצוניים של רב לשוניות נעלמו תוך זמן קצר יחסית, המשיכה התלות ביחס למעמדן של מערכות ספרותיות אחרות, ולכן מעמדה של הספרות העברית התחזק משבירתם של קשרים אלו או עידונם (כפי שהתרחש עם שפות סמוכות כמו יידיש). תוצאה ברורה של התנאים החדשים הייתה הצורך של המערכת העברית לספק תרבות "גבוהה" ו"נמוכה" כאחד, מתוך משאביה הפנימיים ולא תוך הסתמכות על מערכת צמודה. חלק ניכר הושג באמצעות ספרות מתורגמת, שהפכה למערכת רחבה יותר שכבר אינה מחויבת רק לספרות מופת, וכך תופסת מקום חשוב ולעיתים דומיננטי ברב-מערכת הישראלית.
נוכחות במחקר

בעקבות המפנה התרבותי שהתרחש במדעי הרוח החל משנות ה-70 של המאה העשרים ושקידם את חקר התרבות ממבט אינטרדיסציפלינרי, ההסתכלות על חקר התרגום השתנתה. עליית התחום של לימודי תרבות הביאה לבמה את נושא יחסי הכוחות בין טקסטים וגם בין שפות, ובכך התאפשר לחשוב על תרגום לא רק כשאלה ספרותית-פילוסופית או בלשנית. כפי שמשתקף במודל, המאבק המתמיד בין מרכז ושוליים מצביע על האופי החתרני של התרגום בתוך המערכת הספרותית, כאקט פוליטי ותרבותי. תאוריית הרב-מערכת זכתה להכרה רחבה בשנות ה-90 ומאז מהווה חלק מהקנון התאורטי של לימודי תרגום ושל ספרות בכלל.
הערות שוליים

↑  אבן זהר, איתמר, ”POETICS TODAY International Journal for Theory and Analysis of Literature and Communication", גיליון 11, מספר 1, 1990. עמ' 12
1 2  אבן־זהר 1990, עמ' 14
↑  אבן־זהר, איתמר, “הספרות העברית, מודל היסטורי.” הספרות, 1973. עמ' 290
↑  אבן־זהר 1990, עמ' 34
↑  אבן־זהר 1990, עמ' 37
↑  קוד, פ. “Polysystem Theory Revisited: A New Comparative Introduction.” Poetics Today, גיליון 24, מספר 1, 2003, 91-126. עמ' 95
↑  אבן־זהר 1990, עמ' 21
↑  אבן-זהר 1990, עמ' 46
↑  אבן-זהר 1990, עמ' 47
↑  אבן-זהר 1990, עמ' 49
↑  אבן-זהר 1990, עמ' 50
↑  אבן-זהר 1990, עמ' 79
↑  אבן-זהר 1990, עמ' 165-168
↑  גנזל, אדווין, Contemporary Translation Theories. ראוטלדג' (Routledge), 1993.
סיעת יעוד

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסד:  גונן שגב
 מנהיגים:  גונן שגב
 תקופת הפעילות:  7 בפברואר 1994 – 18 ביוני 1996 (שנתיים)
 אפיון:  מרכז
 כנסות:  הכנסת השלוש עשרה
 ממשלות:  25, 26
 שיא כוחה:  3 מושבים (כסיעה פורשת)
 נוצרה מתוך:  צומת
 התמזגה לתוך:  לא התמזגה
 
 אתר רשמי
סיעת יעוד (או בשמה הרשמי: יעוד - ישראל עצמאית ודמוקרטית) הייתה קבוצה של שלושה חברי הכנסת שהתפצלה ממפלגת צומת ב-7 בפברואר 1994, על רקע סכסוך עם מנהיג המפלגה רפאל איתן ובעקבות כך, הצטרפותם לממשלת רבין השנייה. בסיעה היו חברים חברי הכנסת גונן שגב, אלכס גולדפרב ואסתר סלמוביץ.
היסטוריה

בינואר 1995 הצטרפה הסיעה לממשלה בראשות יצחק רבין. לאור העובדה שלקואליציה באותו זמן לא היה רוב בכנסת לאחר פרישתם של חברי הכנסת קהלני וזיסמן, קבלה "יעוד" גמול נאה תמורת תמיכתה: גונן שגב מונה לשר האנרגיה והתשתית ואלכס גולדפרב מונה לסגן שר הבינוי והשיכון.
נאמנותם לקואליציה עמדה במבחן קשה לקראת ההצבעה על הסכם אוסלו ב' שהתקיימה בכנסת ב-5 באוקטובר 1995. ביקורת שהושמעה הייתה כי השלושה, שנבחרו בקולות אנשי ימין, אינם צריכים להיות אלו שקולותיהם יאפשרו את אישור ההסכמים על ידי הכנסת. לבסוף התנגדה סלמוביץ להסכם, ואילו שגב וגולדפרב תמכו בו. ההסכם אושר ברוב של 61 מול 59 חברי כנסת. בשל תמיכתם של חברי סיעת יעוד נטען על ידי הימין כי "ההסכם עבר על חודו של מיצובישי", רכב השרד שקיבלו שגב וגולדפרב.
בנובמבר 1995 פרשו גולדפרב וסלמוביץ מסיעת יעוד והקימו סיעה חדשה - עתיד. גולדפרב ושגב המשיכו לכהן בממשלה גם תחת שמעון פרס עד הבחירות לכנסת הארבע עשרה שהתקיימו ב-1996, ועליית בנימין נתניהו לשלטון.
לאחר התפרקות המפלגה, התמודד אלכס גולדפרב בבחירות המקדימות לרשימת "העבודה" לכנסת ה-14 אך בלא הצלחה. אסתר סלמוביץ התמודדה בבחירות המקדימות של רשימת "הליכוד" לכנסת ה-14 ונכשלה גם היא.
המפלגה נרשמה באפריל 1994 ברשם המפלגות ולמעשה, לא נעשה בה שימוש כלל, מכיוון שמעולם לא התמודדה בבחירות לכנסת.
הערות שוליים

↑  זיהוי הסיעה כ"מרכז" הוא בהיעדר אפיון חד משמעי: היא התפצלה ממפלגת צומת הימנית, חבריה תמכו בקואליציות שמאל (בראשות רבין ואחר כך פרס), ולבסוף ניסו להמשיך בפוליטיקה הן בימין (סלמוביץ בליכוד) והן בשמאל (גולדפרב בעבודה).
↑  אם ח"כ אחד לא היה מקבל מיצובישי - ההסכם לא היה עובר באתר nrg
קדוש (דת)

בריגיטה הקדושה משוודיה מצוירת עם הילה. באיקונוגרפיה הנוצרית, קדושים עשויים להיות מתוארים גם עם זרים, ענפי דקל ושושנים צחורות
דיוקן של קאנואה באבא (אנ') הקדוש של העיר הקדושה מאתורה (אנ') בהודו
קָדוֹשׁ באמונה דתית הוא אדם המוכר כבעל מידה יוצאת דופן של קדושה, דמיון לאלוהים או קרבה אליו. מכיוון שהקדוש נחשב כבעל כוחות על-טבעיים נחשבים ברכתו (או לחלופין קללתו) יעילים במיוחד. משום כך עומדים קדושים במרכזם של סיפורי מופת ומתוארים כמחוללי נסים. עם התפתחות הדת, הולך ומצטמצם הצד המאגי-נסי שמיוחס לקדוש, והדת הרשמית מדגישה יותר את אופיו הרוחני, דבקותו הדתית, ולעיתים פרישותו וסגפנותו הקיצונית. עם זאת, השימוש במונח קדוש תלוי בהקשר ובזרם הדתי. בנצרות בדוקטרינה הקתולית, האורתודוקסית המזרחית, האנגליקנית, האוריינטלית אורתודוקסית והלותרנית, כל המאמינים שנפטרו והגיעו לגן עדן נחשבים לקדושים, אך חלקם נחשבים ראויים לכבוד גדול יותר או לחיקוי. הכרה כנסייתית רשמית, וכתוצאה מכך פולחן קדושים ציבורי, ניתנת לכמה קדושים השייכים לזרם הדת באמצעות תהליך הקאנוניזציה בכנסייה הקתולית או ההאדרה (אנ') (גלוריפיקציה) בכנסייה האורתודוקסית המזרחית לאחר אישורם.
המילה המתארת קדוש שונה בין הדתות השונות ובין השפות השונות. מקור המילה בשפות אירופאיות שונות הוא בנצרות ומהשפה הלטינית "Sanctus", שממנה נגזרו Saint באנגלית ובצרפתית. היסטוריונים של דת נוטים להשתמש בכינוי "באופן כללי יותר כדי להתייחס למצב הקדושה המיוחדת שדתות רבות מייחסות לאנשים מסוימים", בהתייחסם גם לצדיק היהודי, לוולי המוסלמי, לגורו או לרישי ההינדי או הסיקי, לקאמי השינטואיסטי, לז'נג'ן (אנ') הדאואיסטי ולארהט (אנ') או לבודהיסטווה הבודהיסטי כקדושים. בהתאם לדת, קדושים מוכרים או בהצהרה כנסייתית רשמית, כמו באמונה הקתולית, או בהכרזה עממית (קדוש עממי (אנ')).
מאפיינים כלליים

המילה האנגלית saint מקורה במילה הלטינית sanctus, כאשר המקבילה היוונית היא ἅγιος (הגיוס) 'קדוש'. המילה ἅγιος מופיעה 229 פעמים בברית החדשה ביוונית, ותרגומה לאנגלית 60 פעמים בטקסט המקביל של תרגום המלך ג'יימס לביבליה.
המילה sanctus הייתה במקור מילה טכנית בדת ברומא העתיקה, אך בשל השימוש הגלובלי בה בנצרות, המילה המודרנית קדוש משמשת כיום גם כתרגום של מונחים דומים עבור אנשים "הראויים להערצה על קדושתם או קדושתם" בדתות אחרות.
דתות רבות משתמשות גם במושגים דומים (אך בטרמינולוגיה שונה) כדי להעריץ אנשים הראויים לכבוד כלשהו. הסופר ג'ון א. קולמן (John A. Coleman) מהאיחוד התיאולוגי של הבוגרים (אנ') בברקלי, כתב שלקדושים בתרבויות ודתות שונות יש את הדמיון המשפחתי הבא:
אדם שהוא מודל למופת
מורה דת יוצא דופן
מחולל נסים או מקור כוח מיטיב
מתווך בין אדם לאלוהים
אדם שחי בלא רכוש חומרי או נוחות
בעל קשר מיוחד להתגלות אל הקדושה.
במאמר על הגורו ההודי סתיה סאי באבא (אנ') שואל האנתרופולוג לורנס באב (Lawrence Babb) את השאלה "מי הוא קדוש?", ומשיב באומרו שבתשתית הסמלית של כמה דתות, יש דימוי של "כוחותיו המופלאים" של מלך רוחני יוצא דופן מסוים, שלעיתים קרובות מיוחסת לו נוכחות מוסרית מסוימת. דמויות קדושות אלו, הוא טוען, הן "המוקדים של שדות כוח רוחניים". הם מפעילים "השפעה אטרקטיבית רבת עוצמה על מאמיניהם, אך הם נוגעים בחיים הפנימיים של אחרים גם בדרכים משנות".
נצרות > שלבים בקאנוניזציה

קאנוניזציה רשמית היא תהליך ארוך, לרוב של שנים רבות או אפילו מאות שנים. ישנם ארבעה שלבים עיקריים כדי להפוך לקדוש. השלב הראשון בתהליך זה הוא חקירת חייו של המועמד על ידי מומחה. לאחר מכן, הדוח הרשמי על המועמד מוגש לבישוף של הדיוקסיה הרלוונטית ומחקר נוסף מתבצע. לאחר מכן, המידע נשלח אל  הקונגרגציה למען מטרות הקדושים (אנ') של הכס הקדוש להערכה ברמה האוניברסלית של הכנסייה. אם הבקשה תאושר, ניתן להעניק למועמד את התואר מכובד (Venerable, שלב 2). חקירה נוספת, שלב 3, עשויה להוביל להגדרתו של המועמד בתואר מבורך, המהווה עלייה למעמד המבורכים. לאחר מכן, ולכל הפחות, נדרשות הוכחה לשני נסים חשובים שהושגו מאלוהים בתווך המועמד לצורך קאנוניזציה פורמלית כקדוש. נסים אלו חייבים להיות לאחר המוות. לבסוף, בשלב האחרון, לאחר השלמת כל ההליכים הללו, האפיפיור עשוי להכתיר את המועמד כקדוש עבור פולחן קדושים בכנסייה האוניברסלית.
נצרות > נצרות אורתודוקסית

בכנסייה האורתודוקסית המזרחית מוגדר כקדוש ככל מי שנמצא בגן עדן, בין אם מוכר כאן על פני כדור הארץ ובין אם לאו. לפי הגדרה זו, אדם וחוה, משה, והנביאים השונים, מלבד המלאכים, כולם מקבלים את התואר "קדוש". הקדושה בכנסייה האורתודוקסית לא בהכרח משקפת מודל מוסרי, אלא את הקרבה לאלוהים: יש אינספור דוגמאות של אנשים שחיו חיי חטא והפכו לקדושים כתוצאה מענווה וחזרה בתשובה, כמו מרים המצרית, משה האתיופי (אנ') ודיסמס, הגנב החוזר בתשובה שנצלב. לכן, הגדרה אורתודוקסית מזרחית שלמה יותר של מה זה קדוש קשורה לדרך שבה קדושים, באמצעות ענווה ואהבת המין האנושי, שימרו בתוכם את כל הכנסייה ואהבו את כל האנשים.
האמונה האורתודוקסית סבורה שאלוהים חושף קדושים באמצעות תפילות שנענות ונסים אחרים. קדושים מוכרים בדרך כלל על ידי קהילה מקומית, לעיתים קרובות על ידי אנשים שהכירו אותם ישירות. ככל שהפופולריות שלהם גדלה, לעיתים קרובות הם מזוהים ככאלה על ידי הכנסייה כולה. משמעות המילה קאנוניזציה היא שנוצרי נמצא ראוי להכניס את שמו בקאנון (הרשימה הרשמית) של קדושי הכנסייה. התהליך הפורמלי של ההכרה כרוך בדיון על ידי סינוד של בישופים. הכנסייה האורתודוקסית אינה דורשת ביצוע נסים; מה שנדרש הוא עדות לחיי סגולה.
אם הבחינה הכנסייתית מצליחה, לאחר מכן יתקיים טקס האדרה (גלוריפיקציה) שבו ניתן לקדוש יום בלוח השנה של הכנסייה שייחגג על ידי הכנסייה כולה. אולם זה לא הופך את האדם לקדוש; האדם כבר היה קדוש והכנסייה רק הכירה בכך בסופו של דבר.
ככלל, רק אנשי דת ייגעו בשרידים כדי להזיז אותם או לשאת אותם בתהלוכה, אולם במסגרת פולחן קדושים המאמינים ינשקו את השריד כדי להראות אהבה וכבוד כלפי הקדוש. המזבח בכנסייה האורתודוקסית מכיל בדרך כלל שרידים של קדושים, לרוב של מרטירים. פנים הכנסיות מכוסים באייקונות של קדושים. כאשר נוצרי אורתודוקסי מכבד איקונין של קדוש הוא מכבד את צלם האל שהוא רואה בקדוש.
מכיוון שהכנסייה אינה מראה הבחנה אמיתית בין החיים למתים, מכיוון שהקדושים נחשבים כחיים בגן עדן, מתייחסים לקדושים כאילו הם עדיין בחיים, והם זוכים להערצה, לא סוגדים להם. מאמינים שהם מסוגלים להתערב למען ישועה ולעזור לאנושות או באמצעות קרבה ישירה לאלוהים או על ידי התערבות אישית.
בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, נעשה שימוש גם בתואר Ὅσιος, (הוסיוס) או בנקבה (Ὁσία הוסיה). זהו תואר המיוחס לקדושים שחיו חיים נזיריים או נזירים מתבודדים המקבילים לתואר הרגיל יותר של "קדוש".
נצרות > נצרות אוריינטלית אורתודוקסית

לכנסיות: הכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות – הכנסייה האפוסטולית הארמנית, הכנסייה הקופטית האורתודוקסית של אלכסנדריה, הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, הכנסייה ההודית (אנ') והכנסייה הסורית-אורתודוקסית - יש תהליך קאנוניזציה ייחודי לכל כנסייה. לכנסייה הקופטית-אורתודוקסית של אלכסנדריה, למשל, יש את הדרישה שלפחות 50 שנה צריכות לעבור לאחר מותו של קדוש פוטנציאלי לפני שהפטריארך של הכנסייה הקופטית-אורתודוקסית יוכל להכריז עליו כקדוש.