stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סוטו (קבוצה אתנית)
חלוקה לקבוצות אתניות

אפשר לחלק את השחורים הדרום אפריקאים לכמה קבוצות אתניות עיקריות; נגוני (Nguni) - הם בעיקר אנשי קוסה (Xhosa) וזולו (Zulu), סוטו (Sotho), צוואנה (Tswana), שנגאאן-צונגה (Shangaan-Tsonga) ו-ונדה (Venda). הנגוני והסוטו נחשבים יחד לאחוז הגדול ביותר מאוכלוסיית השחורים.
ב-1500 התפשטו קבוצות הסוטו לדרום ולמערב והתפצלו לשלוש קבוצות שונות;
דרום סוטו; לימים בסוטו (Basotho) או סוטו
מערב סוטו; לימים טסואנה
צפון סוטו; לימים פדי (Pedi)
כל שלוש הקבוצות חולקות ניבים, אמונות ומבנים חברתיים דומים מאוד, וההבדלים העיקריים בין שלושתן נוצרו רק כתוצאה מתקופת הדיפיקאנה (Difiqane, או אמפקאנה [Mfecane]; ביטוי אפריקאי, המקביל ל"ריסוק" או "פיזור"), תקופת מלחמה בין שבטים בדרום אפריקה שגבתה חיים רבים ואילצה רבים מהשורדים לעקור מביתם בראשית המאה ה-19.
תחומי עיסוק

המסורת שבעל פה מספרת שהשושלת המייסדת ידעה את אומנות ההתכה, וריקודים טקסיים עתיקים קשורים אליה. ישנן גם הוכחות ארכאולוגיות כי אנשים שדוברים את שפת הסוטו ביצעו עבודות היתוך באזורים שונים בדרום אפריקה ובבוטסואנה.
רוב אנשי הסוטו היו רועי צאן ומטפחי יבולים של דגנים וטבק. בנוסף, אנשי הסוטו היו בעלי מלאכה מיומנים, ידועים בעבודת המתכת, עבודת העור, עץ וגילוף שנהב. בתיעודים ראשונים המתארים את דרום אפריקה רשום כי אנשי הסוטו הדרומיים היו מיומנים מאוד בגילוף שנהב ועץ, והם אמרו שעבודת העור שלהם הייתה "רכה כמו עור של יעלים".
היסטוריה והשפעה תרבותית

הקבוצה של דרום סוטו מזוהה עם הפוקנג (Fokeng), שכיום הם דוברי סוטו, והם קשורים באדיקות להיסטוריה של הסוטו וגם לתרבותם. במשך זמן רב האמינו כי הפוקנג הם דוברי הסוטו הראשונים באדמות המרעה המוגבהות, ותמיד היסטוריונים העריכו אותם בתור האנשים העתיקים ביותר של אנשי הסותטו. עם זאת, מחקר ארכאולוגי חדש טוען שהפוקנג היו במקור נגוני.
בוואטרברג (Waterberg) ב-1600, נראה שסכסוך על משאבים מוגבלים עורר מחלוקת, במקרה הזה בין דוברי נגונית וקבוצות מעורבות של פוקנג ואנשי הסוטו-טסוואנה המערביים. מתישהו לפני 1700, כמה מאנשי הסוטו-טסוואנה המערביים, עברו דרומה על פני נהר הוואל (Vaal River), לתוך האזור של פוקנג. כתוצאה מהמגע הזה וכתוצאה מהטמעת המנהגים התרבותיים והחברתיים של קבוצה אחרת, הפכו הפוקנג תרבותם לתרבות הסוטו, ובמדינה החופשית אורנג' כמעט ונעלמו.
ב-1700 קבוצות סוטו מערביות ודרום מערביות, אימצו כל אחת בתורן את הבנייה באבן מהפוקנג. אנשים מכל קבוצה בנו יישובים מיוחדים, ששיקפו ככל הנראה את הפרטים של היישובים המוקדמים יותר שלהם, שהיו בנויים מעץ וסכך. היישובים אורגנו בצורה מגוונת ומובחנת, והחפצים שבהם, כמו קרמיקה, מאפשרים לארכאולוגים לעקוב אחר תנועות ואינטראקציות ברחבי הנוף. כך למשל יודעים על הפולסים של המעבר של השבטים הללו, על הסכסוכים בין השבטים ועל כך שהם נבעו, לפחות בחלקם, בתגובה לזרם האקלים בתקופת עידן הקרח הקטן, וזאת דרך האומנות שנמצאה, ודרך מבנה היישובים הייחודי. דוגמה נוספת, אקלים טוב יותר שהיה לאחר 1700, אפשר לאנשי הסוטו-טסוואנה הדרום מערביים להתיישב מדרום לנהר ואאל ובשוליים המערביים של הטריטוריה של פוקנג-קוואנה.
מ-1750 ואילך, הסחר התעצם והתפשטות הקולוניות הפולשניות השפיעו יותר ויותר על החברות שהרכיבו את הסוטו-טסוואנה. תחרות וסכסוכים על משאבים גרמו בסופו של דבר למספר משטרי צ'יף "לקרוס" לתוך יישובים ענקיים ומגנים, כגון: מולוקוואנה (Molokwane), קאדיטשוואנה (Kaditshwene) ודית'קונג (Dithakong), אשר בתחילת 1800 מנו כ-10,000 אנשים או יותר.
משטרי הצ'יף התפצלו שוב ושוב, בדרך כלל כתוצאה מיריבות בין המתמודדים על תפקידו של הצ'יף. חדירה בלתי-סדירה של קבוצות פליטים התרחשה, ואלו התיישבו בין הסוטו, דבר שהחל תהליך ארוך של אינטראקציה תרבותית.
שלוש מלחמות הבסוטו (או הסוטו הדרומיים) (1858–1868) והיווצרותה של המדינה לסוטו

העימות בין אנשי הבסוטו לבין המתיישבים הלבנים במה שנקרא היום "המדינה החופשית"/"אזור לסוטו", כלל שלוש מלחמות (1858–1868). המטרה של שלוש המלחמות הללו הייתה שמירה על זכויות טריטוריאליות באזור שבין קאלדון (Caledon) ונהר אורנג' (Orange Rivers).
שלוש מלחמות הבסוטו (או הסוטו הדרומיים) (1858–1868) והיווצרותה של המדינה לסוטו > מלחמת בסוטו הראשונה

התנהלו דיונים בין הבסוטו והבורים שנגמרו ללא הצלחה והובילו למלחמה. הבסוטו היו יריבים קשים והבורים סבלו מאבדות משמעותיות, כיוון שלא יכלו לחדור למבצר ההר של הבסוטו של טאבה בוסיו. המלחמה הזו ידועה גם כ"מלחמת סאנקל" (War of Senkal [לפעמים Senegal]).
במהלך המלחמה הזו, הבורים הרסו בנוסף תחנות משימה רבות בממלכת הבסוטו, מכיוון שהם האשימו את הבסוטו בחינוך והשרשת תחושת הגאווה בקרבם. תחנות המשימה הללו הוקמו על ידי מיסיונרים מהחברה האוונגליסטית מפריז, שהגיעה לטאבה בוסיו ב-1833. הם עזרו לאחד את הבסוטו תחת שלטונו של משאוושאוו והיו הראשונים לכתוב את שפת הבסוטו.
שלוש מלחמות הבסוטו (או הסוטו הדרומיים) (1858–1868) והיווצרותה של המדינה לסוטו > מלחמת בסוטו השנייה (מלחמת סקיטי [Seqiti War])

היה חילוף נשיאים במדינה החופשית, וכך החלו מגעים חדשים למשא ומתן בין הצדדים, שרצו עדיין להשיג גבולות ברורים. עם זאת, העוינות עדיין צפה על פני המים והנשיא האמין שיש לו יתרון צבאי הודות לתותחים חדשים שהיו בידיו. משוואשאוו הבין את מצבו והגיש בקשה להגנה מהבריטים. הגבול של וורדן (Warden) אושר מחדש למורת רוחם של הבסוטו, ועל אף שניתנה לבסוטו הזדמנות לסגת, ההתקפות נמשכו מאוחר יותר.
ב-1865 מדינת אורנג' החופשית התחילה את מלחמת בסוטו השנייה, שידועה גם כ"מלחמת סקיטי". המילה "סקיטי" מתייחסת לצליל שנוצר על ידי התותחים החדשים שהבורים השתמשו בהם בשביל להרוס את מבצר בסוטו.
צבא המדינה החופשית החל אז להשתלט על הבקר ולהרוס יבולים, ולאחר מכן נעשו שני ניסיונות להתפרץ למבצר של משאוושאוו מטאבה בוסיו. משאוושאוו נאלץ לקבל את תנאי השלום ב-11 באפריל 1866, עקב מחסור באספקת האוכל של הבסוטו.
שלוש מלחמות הבסוטו (או הסוטו הדרומיים) (1858–1868) והיווצרותה של המדינה לסוטו > מלחמת בסוטו השלישית

המדינה החופשית אורנג' החלה לגייס כוח מזוין, שגבר לאחר שתי רציחות שהתרחשו בשטחם, כנראה על ידי הבסוטו. הייתה דרישה לנקום ברוצחים, אבל משאוושאוו הצהיר כי הוא לא מקבל את קו הגבול שנקבע ב-1866, ולכן האירועים לא התרחשו על אדמת המדינה החופשית, אלה על אדמת בסוטו, ולכן הרציחות הן בתחום אחריותו.
ביולי 1867, החלה המלחמה השלישית בין המדינה החופשית לבין הבסוטו בתוך עשר שנים. הכוחות של הבורים פלשו לאדמות משאוושאוו וכבשו את כל המדינה, למעט המבצר הבלתי חדיר של טאבה בוסיו. הכוחות של המדינה החופשית הביאו הצלחה צבאית גדולה ומשאוושאוו נאלץ שוב לבקש עזרה מהבריטים. האדמות של בסוטו סופחו ב-12 במרץ 1868 משא ומתן עם משאוושאוו להכרה מצד הבסוטו כנתינים של הבריטים.
ב-12 במרץ 1868, הכריז הפרלמנט הבריטי על ממלכת בסוטו כעל מדינת חסות של הבריטים. מדינת אורנג' החופשית נאלצה להפסיק את המלחמה, כי היא לא רצתה ליצור בעיות עם האימפריה הבריטית. בפברואר 1869, נקבעו גבולות המדינה לסוטו (Lesotho) כפי שאנו מכירים כיום. באותו הזמן נקבעו שטחים גם למדינה החופשית. לאחר מכן, לא התרחשו עוד עימותים מזוינים בין המדינה החופשית אורנג' לבין הבסוטו. הגבולות החדשים אפשרו למשאוושאוו את היכולת לשמור על ממלכתו ולמנוע מהבורים לפלוש אליה. המלך משאוושאוו נפטר שנתיים לאחר תום המלחמה ב-1870, והוא נקבר במדינתו, לסוטו, בפסגת הר טאבה בוסיו.
שלוש מלחמות הבסוטו (או הסוטו הדרומיים) (1858–1868) והיווצרותה של המדינה לסוטו > תוצאות המלחמות

עד ראשית המאה ה-20, הכפרים של הסוטו איבדו את תביעותיהם לקרקע, כלומר הם איבדו את היכולת הממשית שלהם לתבוע את הזכות לקרקע כשלהם, בעיקר בגלל לחץ מצד הלבנים. גידול הבקר נעשה קשה יותר, וככל שהלחצים הכלכליים מצד המערב התעצמו, אנשי הסות'ו שגרו בלסוטו ובדרום אפריקה, פנו יותר ויותר למכרות, על-מנת למצוא עבודה. בתחילת שנות ה-90, כ-1000,000 בסוטו עבדו במכרות בדרום אפריקה ורבים אחרים היו חלק מכוח העבודה העירוני של דרום אפריקה בכל רחבי הארץ.
תרבות שבט הסוטו במדינת לסוטו

המדינה שנוצרה בחסות בריטניה בראשותו של המלך משאוושאוו לאחר הקרבות במאה ה-18, ובה מתגוררים מעל מיליון וחצי מאוכלוסיית שבט הסוטו, עם רב לאנשי שבט הסוטו הדרומי.
תרבות שבט הסוטו במדינת לסוטו > חיי התרבות

הסתירות שנוצרו על ידי חוסר העצמאות הכלכלי של המדינה לסוטו מול העצמאות הפוליטית, משתקפות בחיי התרבות של המדינה. למרות הגברת העיור וצמיחתם של מוסדות מודרניים ובירוקרטיה, רבים מהאזרחים עדיין מעוניינים בבניית בית כפרי ובהנצחת המוסדות המסורתיים. על אף שהוחלשו על ידי התפתחויות פוליטיות מאז עצמאותם ב-1966, הסמכות המסורתית עדיין מופעלת דרך מערכת בה שולטים צ'יפים, המשתרעת מהמלך, דרך הצ'יפים ועד רמת הכפר. הצ'יפים אחראים במידה רבה על עבודה וחלוקת הקרקעות, אם כי באזורים מסוימים סמכות זו קוצצה על ידי חוק הקרקעות של 1979.
תרבות שבט הסוטו במדינת לסוטו > חיי היום-יום ומנהגים חברתיים

חיי הכפר מתמקדים בעיקר בשדות, בבית המשפט של הצ'יף, בבקתות, בביתי הספר, בכנסייה ובבתי חניכה. המילה מהווה חלק בלתי-נפרד מטקסי החניכה, שמכשירים את הבנים לקחת את חלקם כחברים מלאים במשפחה, בקלאן ובאומה – שלושת מרכזי הלכידות החברתית. צעירים רבים עוברים חלק גדול מחייהם כרועי צאן, בעוד נשים ונערות צעירות עושות את רוב העבודה הקשה בשדות.
בחיי הכפר שולטות משימות חקלאיות בסיסיות שמלוות באחריויות כבדות, שנופלות על הנשים. עבודות המלאכה עדיין מתקיימות בכפרים וכוללות בתוכן: קדרות, אריגת דשא (בעיקר של כובעי סוטו מסורתיים) וציור של עיטורים משוכללים על הקירות של הבתים.
הרועים מנגנים בכלי נגינה מסורתי שנקרא לסיבה (Lesiba), כלי מיתר ורוח המורכב מחוט ונוצה שהמוזיקאי נושף בו. כובע המוקורטולו (Mokortolo) המסורתי משמש כסמלם של הבסוטו ושל המדינה לסוטו.
ריקוד המוהובלו (mohobelo) המסורתי הוא ריקוד רקיעות גברי, המורכב מתנועות מסונכרנות ובעיטות גבוהות. נשים מבצעות את הריקוד שלהן כשהן כורעות על ברכיהן ומכות את האדמה בברכיהן.
במדינה מציינים את רוב החגים הנוצריים, כולל חג המולד והפסחא. המדינה חוגגת גם את החגים החילוניים כגון:
"יום משאוושאוו" ב-11 במרץ (לכבוד משוואשוואה הראשון, מייסד אומת הסוטו)
יום הפועלים ב-1 במאי
יום הגיבורים ויום אפריקה ב-25 במאי
יום העצמאות ב-4 באוקטובר (לציון קבלת עצמאות המדינה מבריטניה)
יום הקופסאות ב-26 בדצמבר
יום ההולדת של המלך, שנחגג בכל שנה לפי היום הולדת של המלך השליט.
פסטיבל התרבות והאומנות מוריג'ה (Morija) מתקיים מדי שנה במוריג'ה, מדרום למסרו (Maseru) והוא מציג לראווה את האומנים, ההופעות והקבוצות התרבותיות השונות במדינה.
תרבות הסוטו נהנית ממסורת עשירה של ספרות שבעל פה, המופיעה בשירים עממיים, פתגמים, בדיחות, מיתוסים ואגדות. המסורות ההיסטוריות והמורשת של משאוושאוו הראשון נשארות חזקות וישנה גאווה לאומית בהיסטוריה של ההתנגדות שהראה מול אלו שניסו לכבוש אותם, בתפקידו של הסוטו בבניית דרום אפריקה המודרנית ובהישגיהם של סופרים ומלחינים ממוצא סוטו.
הסוטו בתוך ומסביב למדינת אורנג' החופשית

עליית האפרטהייד בדרום אפריקה ב-1940 סימנה שינויים נוספים עבור כל השחורים בדרום אפריקה. ב-1953 ממשלת דרום אפריקה הציגה את המולדות, או בנטוסטנים (Bantustan), אזורים קטנים בדרום אפריקה שהוקצו לשחורים לפי קבוצות אתניות, והיה מותר לצאת מהם רק באישור מיוחד. אנשי מערב סוטו הוקצבו לבנטוסטן הקטן קוואקווא (QwaQwa, משמעות בסהסוטו: לבן מלבן. בשל תנאי מזג האוויר באזור), הגובל בלסוטו. רק כ-200,000 אנשי סוטו חיו בקוואקוואה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
בוטשאבלו (Botshabelo), טאוונשיפ (Township), ערים בהם התגוררו שחורים. היו בסמוך לערים מרכזיות לבנות בדרך כלל), קהילה של יותר מ-300,000 אנשים, שולבה לתוך קוואקווא ב-1987 בשל מאפיינים אתניים דומים כמו שפה. עובדי ציבור בבירת קוואקווא ותושבים רבים בה התנגדו למהלך, ובית המשפט העליון של דרום אפריקה השיב את בוטשאבלו לסמכות השיפטית של מדינת אורנג' החופשית זמן קצר לאחר מכן. המולדת הוסיפה להיות צפופה מדי באנשים עם בסיס כלכלי לא מספק, עד לביטול הבנטוסטנים ואיחודם עם דרום אפריקה, שהתרחש עם סיום שלטון האפרטהייד ב-1994.
תרבות

התרבות, הארגונים החברתיים, הטקסים, השפה והאמונות הדתיות של דרום סוטו, כמעט זהים לשתי קבוצות הסוטו האחרות (פדי וטסוואנה); עם זאת, ישנם הבדלים תרבותיים גדולים בין הסוטו לנגוני (Zulu, Xhosa, Ndebele, Swazi). למשל אנשי הסוטו נוטים להחזיק את המשקים/חוות שלהם מחוץ לכפרים, בניגוד לנגוני.
תרבות > נישואין

ההבדל הגדול ביותר כנראה בין החברה בסוטו ונגוני הוא מנהגי הנישואין. גבר דובר סוטו מחפש כלה לעיתים קרובות מקבוצה שאליה הוא כבר משתייך או מכיר היטב, בעוד שנישואין בקרב בני משפחה בחברת הנגוני לא מקובלים.
תרבות > מנהגים חברתיים במשטר הצ'יף

באופן מסורתי, הסוטו נתנו את אמונם בצ'יף העליון והם נשלטו על ידי הצ'יף של המחוז, בסיוע ראשי הקהילה. ניהול הצדק הוא עדיין בידיים של המנהיגים הללו במובן מסוים. בעבר, הקוד המשפטי התבסס בעיקרו על מנהגים.
הקלאנים היו קשורים לחפצים טבעיים מסוימים או למיני בעלי חיים על ידי מערכות יחסים מיסטיות, שכללו לעיתים איסורים ומניעות. הקלאנים הגדולים של הסוטו כללו את קלאן האריה (Taung), קלאן הדג (Tlhaping), קלאן הפיל (Tloung) וקלאן הקרוקודיל (Kwean, אליה נולד המלך משאוושאוו).
מנהיגי הקהילה התגודדו סביב ביתו של הצ'יף. הכפרים של הסוטו צמחו לעיתים לעיירות גדולות של כמה אלפי אנשים. שטחים חקלאיים היו בדרך כלל מחוץ לכפרים, לא סמוך לבית. ייתכן והארגון הכפרי עזר לאנשי הסוטו הכפריים להגן על עצמם ביעילות רבה יותר מאשר הם יכלו עם משקי בית מפוזרים, וזה כנראה הקל על השליטה של הצ'יף ומשפחתו על ראשי הקהילה.
הכפרים של הסוטו התארגנו גם לפי קבוצות גיל או קבוצות של נשים וגברים שהיו קרובים בגילם. לכל קבוצת גיל יש אחריות ספציפית. למשל, הגברים אורגנו ללוחמה. קבוצת גיל שלמה עוברת בדרך כלל ביחד ממשימה אחרת לאחרת, והכפר חגג את השינוי במשימה בסדרה של טקסים ובמקרים מסוימים בטקסי חניכה. טקסי החניכה הקודמים שנערכו לכבוד הבגרות היו טקסים מפוארים שנמשכו כמה חודשים והבנים והבנות נלקחו בנפרד לסימול המעבר, בתקופת החורף. הבנים נימולו.
תרבות > דת

הישות הנעלה ביותר שאנשי הסוטו האמינו בה מוזכרת בעיקר כמודימו (Modimo). לפי האמונה, אל מודימו ניתן להגיע רק דרך בלימו (Balimo) הרוחות של אבותיהם של אנשי השבט - שמכובדים בחגיגות פולחניות. הרוחות יכולות להביא מחלות ואסונות למי שישכח אותן או יתייחס אליהן בחוסר כבוד.
כיום, הנצרות התקבלה על ידי רוב דוברי הסוטו, גם אם לא לחלוטין. רוב האנשים בלסוטו הם קתוליים, אבל יש גם הרבה זרמים דתיים פרוטסטנטיים. כיום, כנסיות עצמאיות רבות משלבות אלמנטים של תזות של הדת האפריקאית המסורתית עם הנצרות.
תרבות > יחס לאוכלוסיות שונות בשבט

בתרבות של הסוטו, הגבר נחשב לאחראי על משק הבית. הנשים מוגדרות כחוואיות ומטפלות בילדים ובמשק הבית. נישואים פוליגיניים (ריבוי נשים) אינם נדירים בקרב האליטה, אבל הם נדירים בקרב פשוטי העם. הנישואין מאורגנים על ידי העברת בוהדי (Bohadi – מוהר).
בסהסוטו, המילים לאבא (Ntate) ואמא (Mme) משמשות בדרך כלל כצורה להבעת כבוד לזקני השבט. היחס הכללי כלפי הילדות תומצת היטב על ידי האמרה: "Lefura la ngwana ke ho rungwa", שמשמעותה בתרגום חופשי היא "ילדים מפיקים תועלת מלשרת את זקניהם".
תרבות > מאפייני לבוש ואומנות עממית

אנשי דרום סוטו של לסוטו (בסוטו – baSuto) מזוהים עם המעטה/שמיכה בצבע בהיר שהם לובשים לעיתים קרובות במקום מעילים. לשמיכות הללו יש עיצובים שמתארים הכל – ממטוסים, כלה בכתרים ועד דפוסים גאומטריים. השמיכות "קנויות מחנות", אין הכנה מסורתית שלהם.
כובע המוקורטולו, עשוי קש בצורת קונוס מסורתי בדרום סוטו, ומשמש לסמל של הבסוטו ולסמל של המדינה לסוטו. יש שרואים בצורתו עדות להשפעות קדומות מהמזרח בשל הדמיון לצורתם של כובעי הקוניאל (Conical) האסיאתיים.
מסורות של אומנות עממית כוללות בתוכן: חרוזים, תפירה, קדרות, קישוט הבית ואריגה. פריטים שימושיים כגון: מחצלות שינה, סלים ומסננות בירה, ממשיכים להיות ארוגים ביד מקש. מלאכות מסורתיות עממיות הוחיו והותאמו כתגובה לסחר התיירות.
שפה

סהסוטו, היא שפת בנטו (Bantu), הקשורה קשר הדוק לשפה סהטסוואנה (seTswana). הסוטו משתמשים בעיצורי קליק (click consonants) בכמה מילים בשל השפעות היסטוריות משבט הסאן, בעוד שבסהפדי (sePedi) ובסהטסוואנה אין קליקים.
הסוטו מדוברת בממלכת לסוטו ובדרום אפריקה. היא מרוכזת במדינה החופשית, חאוטנג (Gauteng) ובמחוזות הקייפ המזרחי (Eastern Cape), עם קבוצות קטנות של דוברים בנמיביה (Namibia) וזמביה (Zambia).
הסות'ו היא אחת מתוך 11 השפות הרשמיות המוכרות על ידי החוקה הדרום אפריקאית ו-7.9% מהאוכלוסייה הדרום אפריקאית משתמשת בה כשפת אם. זוהי שפה מוזיקלית הנשלטת על ידי עצם (noun), אשר מחולקת לסוגים שונים. היא ידועה בתור שפה מצמידה (שילוב של אלמנטים של מילים פשוטות והבעת משמעות מסוימת), עם סיומות וקידומות רבות, המשמשות בבניית המשפט וגורמות לשינויים הקוליים.
השפה עשירה בפתגמים, ניבים וצורות מיוחדות של טקסטים. נכון לעכשיו, בשפה יש שתי מערכות איות, אחת משמשת במדינת לסוטו והאחרת בדרום אפריקה. למשל, ברכה מוכרת בלסוטו היא "Khotso, le phela joang?" (היי, מה שלומך?). בדרום אפריקה, את המילה "joang" ("איך") רושמים "jwang" ו"khotso" רושמים "kgotso".
סהסוטו הייתה אחת השפות הראשונות מהשפות האפריקאיות שהפכה לשפה כתובה על ידי מיסיונרים אוונגליסטיים מפריז במאה ה-17, ולכן הספרות של הסוטו היא נרחבת. כיום, השפה הכתובה מבוססת בעיקרה על הניבים של קוואנה ופוקנג, אם כי קיימות וריאציות שונות.
ראו גם

אורנג' (נהר)
הערות שוליים

↑  [9. https://joshuaproject.net/people_groups/15005 פרויקט ישו - מספר מתיישבים לפי אמונה דתית]
1 2 3 4 5 6  SAHO; ארגון לכתיבת ההיסטוריה של דרום אפריקה - סוטו
↑  Race, Ethnicity and Language in South Africa
1 2 3 4  Thompson, Leonard Monteath, A history of South Africa, Yale University Press, 2001
1 2 3  SAHO; ארגון כתיבת ההיסטורה בדרום אפריקה - מלחמות בסוטו
1 2  James Hamilton Cobbe J.J. Guy Colin Legum, The Editors of Encyclopaedia Britannica, Lesotho
↑  האתר הרשמי של ממשלת לסוטו (ארכיון)
1 2 3 4 5  Kuper, Adam, The social structure of the Sotho-speaking peoples of Southern Africa
↑  מודימו פירוש מילוני
↑  Masenya, Madipoane, Proverbs 31: 10-31 in a South African context: a reading for the liberation of African (Northern Sotho) women.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558442405171  BnF: cb126524781 (data)  LCCN: sh85125341 
טבלת הטיות סוטו
בתים של שבט הסוטו
איור של המלך שאקה (1836)
משפחת בורים, 1886
לוחם סוטו 1880
מלכי לסוטו הנוכחיים; המלך לטסי השלישי (Letsie III) והמלכה מסנאטה מוהטם סיסו (Masenate Mohato Seeiso)
לסיבה – כלי נגינה מסורתי
שמיכות בסוטו
כובע מוקורוטלו מסורתי
פולינזים

| --- | --- |

קנו מלחמה פולינזי
 אוכלוסייה
 2,000,000
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ארצות הברית ארצות הברית 816,144 ניו זילנד ניו זילנד 598,605 סמואה סמואה 249,000 אוסטרליה אוסטרליה 210,843
 שפות
 אנגלית; צרפתית; שפות פולינזיות
 דת
 נצרות, מיתולוגיה פולינזית
 קבוצות אתניות קשורות
 אוסטרונזיות (Austronesians)
פולינזים  הם קבוצה אתנו-בלשנית של אנשים המהווים את האוכלוסייה הילידית של פולינזיה (איים במשולש הפולינזי), אזור נרחב באוקיאניה שבאוקיינוס השקט. מוצאם הקדום הוא בטייוואן. הם דוברים את השפות הפולינזיות, ממשפחת השפות האוסטרונזיות. הפולינזים הילידים של ניו זילנד והוואי הם מיעוטים במולדתם.
מקור

הפולינזים, כוללים את אנשי סמואה, טונגה, ניואה, מאורי מאיי קוק, מאורי מטהיטי, אנשי הוואי, איי מרקיז ומאורי מניו זילנד. הם קבוצת משנה של עמים אוסטרונזיים. לפי התאוריה המקובלת מקור מוצאם דומה לזה של העמים הילידים מהעולם המלאי, מדגסקר וטאיוואן. תאוריה זו נתמכת על ידי עדויות גנטיות, לשוניות, וארכאולוגיות.
מקורם של הפולינזים מוסבר בעזרת תיאורית הגירה לתוך האוקיינוס השקט שהתחילה בערך לפני 3000 שנה. התאוריה המודרנית שמקובלת כיום היא שהפולינזים הם חלק מהאוסטרונזים שהחלו להגר מטאיוואן בין 3000 ו-1000 לפנה"ס; הפולינזים כנראה נדדו דרך הפיליפינים, מזרח אינדונזיה, מצפון-מערב גינאה החדשה והגיעו למלנזיה בערך ב-1400 לפנה"ס. משם נדדו לאיים המערביים של פולינזיה ב-900 לפנה"ס. עם זאת, Soares et al. (2008) טענו בהתבסס על בדיקות דנ"א מיטוכונדריאלי שהתוצאות מצביעות על מקור קדום יותר, קדם ההולוקן, מאזור בדרום מזרח אסיה.
הערות שוליים

↑  Melanesian and Asian Origins of Polynesians: mtDNA and Y Chromosome Gradients Across the Pacific
↑  "Mitochondrial DNA Provides a Link between Polynesians and Indigenous Taiwanese". PLoS Biology. 3 (8): e281. 2005. doi:10.1371/journal.pbio.0030281.
↑  "Pacific People Spread From Taiwan, Language Evolution Study Shows". ScienceDaily. 27 בינואר 2009. נבדק ב-29 באפריל 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  תאוריה זאת מתוארת היטב אצל: Kayser, M.; Brauer, S.; Weiss, G.; Underhill, P.; Roewer, L.; Schiefenhövel, W.; Stoneking, M. (2000). "Melanesian origin of Polynesian Y chromosomes". Current Biology. 10 (20): 1237–46. doi:10.1016/S0960-9822(00)00734-X. PMID 11069104.
↑  Dr. Martin Richards. "Climate Change and Postglacial Human Dispersals in Southeast Asia". Oxford Journals. נבדק ב-1 בינואר 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007563254405171  GND: 4103200-7  NARA: 10642517  NDL: 00569153  NKC: ph731437 
התפשטות ההתיישבות הפולינזית באוקיינוס השקט.
טקס האקה מאורי בניו זילנד, 2006
דיוקן של גבר מאורי, על ידי גוטפריד לינדאוור (Lindauer)
מלכי וסקס

|   |
| --- | --- |
 מדינה:  ממלכת וסקס ממלכת וסקס
 מייסד:  סרדיק, 519
 השליט האחרון:  אתלסטאן, 927
 ענפים:  סרדיקינגאס, איקלינגאס
 
מלכי וסקס שלטו בממלכת וסקס מהקמתה בשנת 519 ועד לפירוקה הסופי ארבע מאות שנים מאוחר יותר, במהלך המאה ה-10. ממלכת וסקס הייתה אחת משבע מממלכות ההפטרכיה אשר הוקמו באנגליה בעקבות הפלישה האנגלו-סקסונית אליה במאה ה-5.
ראו גם

בית וסקס
ממלכת וסקס
לקריאה נוספת

"Family tree of the Kings of Wessex and England 802–1066" (PDF). The official website of the British Monarchy. Retrieved 2010-07-30.
Barbara Yorke (1995), Wessex in the early Middle Ages, A&C Black, ISBN 071851856X; pp 79-83; table p. 81
מלקולם הראשון, מלך סקוטלנד

מלקולם הראשון (באנגלית: Malcolm I, בגאלית סקוטית: מאל קולום מק דומנייל - Máel Coluim mac Domnaill  באיות עתיק, באיות מודרני: Maol Chaluim mac Dhòmhnaill, כלומר "מלקולם בנו של דונלד"; שנת 900 לערך - שנת 954), המכונה "האדום המסוכן" (An Bodhbhdercc), היה מלך סקוטלנד משנת 943 ועד מותו.
קורות חיים

מלקולם היה בנו של דונלד השני (דומנאל מק קאוסנטין) והומלך לאחר שבן דודו קונסטנטין השני (קאוסנטין מק אאדה) ויתר על כיסאו והפך לנזיר.
בשנת 945 אדמונד הראשון מלך אנגליה יצא במסע מלחמה, הביס וגירש את אולאף קואראן מנורת'מבריה, כבש את קאמבריה ועיוור שנים מבניו של דומנל השלישי, מלך סטרת'קלייד. אדמונד נתן למלקולם את השליטה בסטרת'קלייד בתמורה לסיועו.
על פי "דברי ימי מלכי אלבה" מלקולם יצא בראש צבא למארמרדום מוריי והרג את קלאך שליט מוריי (אירוע זה לא מוזכר בספרי היסטוריה אחרים מאותה תקופה, אולם ייתכן שאותו קלאך היה קונקאר, מורמאר אנגוס ומדובר בהתקפה שהביאה לימים לקשר שנקשר והביא למותו של בנו של מלקולם - קנת השני).
לאחר הרצחו של אדמונד בשנת 946 נשמרה הברית עם אנגליה, ומלקולם כרת ברית עם אחיו של אדמונד - אדרד. בעקבות ברית זו, כאשר אריק בלדאקס תקף את יורק בשנת 948 וכאשר אולאף סיהטריקסון תקף את יורק בשנית בשנת 949–950 תקף מלקולם את נורת'מבריה והגיע עד הנהר טיס, על מנת לסייע לאנגלים. "דברי ימי אלסטר" מתארים שבשנת 952 נערך קרב בין תושבי אלבה והבריטונים (של סטרת'קלייד) והאנגלים כנגד הזרים (ככל הנראה הכוונה לוויקינגים).
"דברי ימי אלסטר" מציינים שמלקולם נהרג בשנת 954 בטירת פטרסו, אולם "נבואת ברכאן" מציינת שמלקולם נהרג בדאנוטאר, ונקבר באיונה - מקום קבורתם המסורתי של מלכי סקוטלנד הקדומים.
לימים מלכו בניו של מלקולם - דאב וקנת בסקוטלנד.
פוליטיקה של קטר

קטר היא אמירות שבראשה עומד אמיר קטר. משפחת ת'אני (آل ثاني) מחזיקה בשלטון בקטר מאז הכרזת העצמאות בשנת 1971. תפקידיו של האמיר כראש מדינה כמו גם הזכות לשלוט בקטר נמצאים בידי משפחה זו.
מבחינה פוליטית, קטר נמצאת בתהליך של התפתחות מחברה מסורתית למדינת רווחה מודרנית. על מנת לעמוד בדרישות קידמה חברתיות וכלכליות, כוננו השלטונות משרדים ממשלתיים.
החוק הבסיסי בקטר (1970) מיסד מנהגים מקומיים, ששורשיהם במסורת הווהאבית (الوهابية) השמרנית של קטר, והוא מעניק לאמיר סמכות עליונה. מסורות נוספות המשפיעות על תפקידו של האמיר כוללות התייעצות בקבלת החלטות, שלטון מתוך קונצנזוס והזכות הנתונה לאזרחים לפנות באופן ישיר אליו. האמיר אינו כפוף באופן ישיר לאיש, אך אסור לו להפר את השריעה (החוק האיסלאמי) והלכה למעשה הוא חייב להביא בחשבון את דעותיהם של נכבדים מרכזיים ושל הממסד הדתי. המועצה המייעצת, שהיא גוף ממונה העוזר לאמיר בקביעת מדיניות, מיסדה את מעמדן של קבוצות השפעה אלו.
בקטר לא היו נהוגות בחירות כחמישים שנה מאז הכרזת העצמאות, וחל איסור להקים מפלגות פוליטיות. דו"ח "חירות בעולם" משנת 2006 (Freedom in the World 2006) ציין את קטר כ"בלתי חופשית", ובדירוג 1–7 (1 החופשי ביותר) העניק למדינה ציון 6 על זכויות פוליטיות וציון 5 על חירויות אזרחיות. הבחירות הראשונות נערכו בקטר בשנת 2021.
זרם המהגרים הערבים אל המדינה הביא למדינה דעות המעמידות בסימן שאלה את עקרונות החברה המסורתית הקטרית, אך עד כה לא נוצרו אתגרים רציניים לשלטונה של משפחת ת'אני.
בפברואר 1972 הדיח סגן השליט וראש הממשלה, שייח' ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני, את דודנו, האמיר אחמד בן עלי, ותפס את השלטון. אנשי המפתח במשפחת ת'אני תמכו במהלך, שעבר ללא אלימות ובלי סימנים של אי שקט פוליטי.
ב-27 ביוני 1995 הדיח סגן השליט, שייח' חמד בן ח'ליפה, את אביו, האמיר ח'ליפה בן חמד, בהפיכה ללא שפיכות דמים. האמיר חמד ואביו התפייסו ב-1996. ההפיכה הובילה להרחבת חופש העיתונות, ותחנת הטלוויזיה אל-ג'זירה, שבסיסה בקטר, צברה מוניטין ייחודי כמקור חדשות חופשי ובלתי מצונזר בארצות ערב.
ב-25 ביוני 2013, בנאום טלוויזיוני, העביר האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בן ה-61, את השלטון לבנו הרביעי תמים בן חמד אאל ת'אני בן ה-33. העברת השלטון עברה בשלום, וזכתה לברכתם של בני משפחת השלטון.
על פי ה-BBC, הכריזה קטר באפריל 2006 שהיא תעניק 50 מיליון דולר לממשלת הפלסטינית בראשות חמאס. מדינות מערביות רבות הפסיקו את התמיכה הכספית בפלסטינים מאז שנבחרה ממשלת החמאס. במאי 2006 הבטיחה קטר 100 מיליון דולר כסיוע לנפגעי הוריקן קתרינה, וכן לקולג'ים ולאוניברסיטאות שנפגעו מהסופה במדינת לואיזיאנה. ב-4 בספטמבר 2006 הייתה קטר למדינה הערבית הראשונה ששלחה חיילים לכוח שמירת שלום של האו"ם המפקח על הפסקת האש בין ישראל לבין לבנון, בהבטיחה בין 200 ל-300 חיילים.