טקמורי סאיגו
מרד סצומה

לאחר התפטרותו ב-1874 חזר סאיגו למחוז קגושימה והשתקע בכפר קטן ליד הבירה. מכתביו מאותה תקופה מעידים כי עניינו בפוליטיקה החל לדעוך, והוא עסק בעיקר בתחביביו הידועים: ציד, דיג, משחק עם ילדים, קליעת סנדלי קש, השתכשכות במי מעיינות חמים ועבודה בשדה האורז. כלתו של סאיגו העידה לימים כי הוא ניסה להתחמק ממבקרים שהגיעו לכפר על מנת לדבר איתו על פוליטיקה. עם זאת, סאיגו הוסיף לדאוג לנאמניו הרבים, שהתפטרו איתו מהממשלה וחזרו לקגושימה. איך יוכל לסייע להמוני הסמוראים המובטלים והזועמים? בעצה עם ראשי נאמניו, הגנרלים לשעבר טושיאקי קירינו, שינוהארה קוניטומו ומוראטה שינפאצ'י, החליט סאיגו להקים "בית ספר פרטי" שיחנך את הסמוראים של קגושימה לערכים צבאיים מסורתיים. בית הספר הפרטי, כך קיווה סאיגו, יהווה גרעין לצבא עתידי שיוכל להושיע את המולדת אם וכאשר תסתבך יפן במלחמה עם מעצמה זרה.
אולם בניגוד לרצונו של סאיגו, הפך בית הספר הפרטי עם הזמן למעוז של תסיסה והתנגדות לממשלה. הוא עצמו נמנע מלהגיע לקגושימה, כדי שתומכיו לא יחשבו שהוא מעודד אותם למרוד. הוא גם סירב לסייע למרידות סמוראים אחרות שפרצו ביפן באותן השנים, כמו מרד סאגה (1874), מרד שינפורן, מרד אקיזוקי ומרד האגי (שלושת האחרונים ב-1876). עם זאת, בינואר 1877 התרחשו מספר אירועים לא צפויים שהפכו את הקערה על פיה. בראשית השנה הגיעה לקגושימה חוליה של שוטרים מטוקיו, כולם סמוראים לשעבר מסצומה. מנהיג החוליה, היסאו נקהארה ועוזריו, נשלחו ככל הנראה בידי מפקד המשטרה, טושיושי קוואג'י, על מנת לחולל מריבות ומהומות בתוך בית הספר הפרטי. נקהארה התפאר ככל הנראה שבמקרה הצורך לא יהסס ו"יילחם בסאיגו עד המוות". אנשי בית הספר הפרטי עצרו את נקהארה ועוזריו, עינו אותם והכריחו אותם "להתוודות" שנשלחו על ידי קוואג'י כדי להתנקש בסאיגו. סוכן נוסף של הממשלה נעצר מספר ימים לאחר מכן, עונה אף הוא והתוודה שמאחורי מזימת ההתנקשות עמד שר הפנים, טושימיצ'י אוקובו.
הממשלה המרכזית, שחששה מאוד ממרד של אנשי סצומה, החליטה לפנות את מחסני הנשק בקגושימה באמצעות ספינות קרב. אולם הספינות לא הורשו לעגון בנמל, וסמוראים מבית הספר הפרטי גנבו את כל הנשק הממשלתי ואגרו אותו במחסנים משלהם. סאיגו, שהוזעק לקגושימה כדי להתמודד עם המשבר, נעלב עד עמקי נשמתו מהמזימה להתנקש בו (הוא האמין בכל ליבו שווידויו של נקהארה אמיתי, ולא ידע כי הלה עונה בידי אנשיו). בדיון מכריע שערך עם קציניו ב-6 וב-7 בפברואר, הוחלט שסאיגו יצעד לטוקיו בראש צבא כדי להתלונן לקיסר באופן אישי, לבקש הסברים מהממשלה ולדרוש את התפטרותם של קוואג'י ואוקובו. סאיגו לא האמין שהוא מפר את החוק. לדבריו, מעמדו כגנרל מאפשר לו לגייס חיילים בכל אימת שיחפוץ. ניסיון נואש של סגן שר הצי, סומיושי קוואמורה להפליג לקגושימה ולדבר עם סאיגו, נכשל. הוא לא הורשה לנחות, הפליג לנגסאקי והבריק לממשלה שעליה להתכונן למלחמה.
צבאו של סאיגו, שכלל עשרות אלפי סמוראים מתנדבים, צעד צפונה - אולם נבלם בידי חיל המצב של קוממוטו, שתוגבר בידי שוטרים חמושים וחיילים מקוקורה. מפקד חיל המצב, גנרל קנג'ו טאני נשבע להילחם בסאיגו עד הסוף המר. סאיגו ניסה לצור במשך חודשיים על טירת קוממוטו, אולם לא הצליח לכבוש אותה. בינתיים הצליחה הממשלה לגייס צבא שהתקדם לעבר קוממוטו מצפון, בפיקודו של שר הצבא, גנרל יאמגאטה אריטומו. כוח ממשלתי נוסף, בפיקודו של גנרל קורודה קיוטאקה הפליג לקגושימה וכבש את בירתו של סאיגו מהים. לאחר מכן הפליג לנגסאקי, מדרום לקוממוטו, ושתי הזרועות של הצבא הממשלתי סגרו על סאיגו בתנועת מלקחיים מצפון ומדרום. לאחר שהפסיד בקרב המכריע על מעבר טוורזאקה, שבר סאיגו את המצור על קוממוטו והצליח להימלט דרומה עם צבאו. במשך החודשים הבאים, עד ספטמבר 1877, נדד צבא הסמוראים הייגע ברחבי האי קיושו, שורותיו הידלדלו והתחמושת שלו הלכה ונגמרה. בספטמבר הודיע סאיגו לחייליו כי הוא מפזר את הצבא. אלו לא הסכימו לעזוב אותו, אולם סאיגו וכמה מאות מתומכיו האדוקים ביותר "נמלטו" באישון לילה וצעדו במהירות לעבר קגושימה, שם התבצרו על גבעת שירויאמה שליד העיר. קרב שירויאמה היה הקרב האחרון במרד סצומה. במהלך הלחימה נפגע סאיגו מכדור, וביקש מאחד מנאמניו לערוף את ראשו. יתר מנהיגי המרד הרגו אחד את השני בחרבות כדי שלא ליפול בידי האויב.