stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איאן מקלן
קריירה בקולנוע

מקלן התחיל את קריירת הקולנוע שלו בסוף שנות השישים, אך רק בשנות התשעים הפך לשחקן מוכר בתחום, בעקבות הופעתו במספר שוברי קופות בהוליווד. בשנת 1993 השתתף בסרט "קשר בכל מחיר". באותה שנה השתתף במיני-סדרת הטלוויזיה "סיפורי סן פרנסיסקו", המבוססת על ספרו של ארמיסטד מופין, ובסרט "אחרון גיבורי הפעולה" לצדו של ארנולד שוורצנגר. הוא אף גילם תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "And the Band Played On", המספר על גילוי נגיף האיידס.
בשנת 1995 גילם את ריצ'רד השלישי בסרט באותו שם, בו היה שותף גם לכתיבת התסריט ולהפקה. על הופעתו בסרט קיבל שבחים רבים, ואף מועמדות לפרס גלובוס הזהב ופרס באפטא. בשנת 1998 שיחק בסרט "תלמיד מצטיין מדי", ובאותה שנה גילם את דמותו של ג'יימס וייל, במאי הסרטים "פרנקנשטיין" ו"הרואה ואינו נראה", בסרט "אלים ומפלצות". על סרט זה היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
מקלן זכה לשיא פרסומו כאשר גילם תפקידים ראשיים בסרטים שוברי קופות בהוליווד. הוא חזר לעבוד עם בריאן סינגר, במאי "תלמיד מצטיין מדי", בסרטים "אקס-מן", "אקס-מן 2" ו"אקס-מן 3: המפלט האחרון", בהם גילם את דמותו של מגנטו. בזמן צילומי "אקס מן" לוהק לתפקיד גנדלף בשלושת סרטי "שר הטבעות" של פיטר ג'קסון ("שר הטבעות: אחוות הטבעת", "שר הטבעות: שני הצריחים" ו"שר הטבעות: שיבת המלך"). מקלן זכה לשבחים על משחקו בסרטים אלו, ואף היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הסרט "אחוות הטבעת".
בשנת 2006 גילם את סר לי טיבינג בסרט "צופן דה וינצ'י", המבוסס על ספרו של דן בראון.
ב-2007 כיכב בסרטים "אבק כוכבים" ו"מצפן הזהב". ב-2008 כיכב בסרט הטלוויזיה "המלך ליר", המבוסס על מחזה מאת ויליאם שייקספיר. בשנים 2012–2014 שיחק בטרילוגיית סרטי "ההוביט" של פיטר ג'קסון, בתפקיד הקוסם גנדלף. בשנים 2013–2016 שיחק בסדרה הקומית "מרושעות".
פילמוגרפיה > תיאטרון

1965: מהומה רבה על לא דבר
1965: Trelawney of the "Wells"
1967: ההבטחה
1969: אדוארד השני
1971: המלט
1972: 'Tis Pity She's a Whore
1974: דוקטור פאוסטוס
1975: המלך ג'ון
1976: רומיאו ויוליה
1976: אגדת חורף
1976-1977: מקבת'
1977: האלכימאי
1977: Every Good Boy Deserves Favour
1978: שלוש אחיות
1979: עקומים
1980: אמדאוס
1984: קוריולנוס
1984: Wild Honey
1985: גן הדובדבנים
1985: The Duchess of Malfi
1985: The Real Inspector Hound
1989: אותלו
1990: ריצ'רד השלישי
1992: הדוד וניה
1997: פיטר פן
1997: אויב העם
1998: Present Laughter
2004: אלאדין
2006: The Cut
2007: המלך ליר
2007: השחף
פילמוגרפיה > קולנוע

1985: הרבה ולא כלום
1989: סקנדל
1993: אחרון גיבורי הפעולה
1993: קשר בכל מחיר
1994: הצל
1995: ג'ק ושרה
1995: ריצ'רד השלישי
1997: עקומים
1997: איימי פוסטר והאיש מהים
1998: אלים ומפלצות
1998: תלמיד מצטיין מדי
2000: אקס-מן
2001: שר הטבעות: אחוות הטבעת
2002: שר הטבעות: שני הצריחים
2003: אקס-מן 2
2003: שר הטבעות: שיבת המלך
2005: קרוסלת הקסמים
2006: צופן דה וינצ'י
2006: אקס-מן 3: המפלט האחרון
2006: חיים בזרם
2007: אבק כוכבים
2007: מצפן הזהב
2012: ההוביט: מסע בלתי צפוי
2013: ההוביט: מפלתו של סמאוג
2014: אקס-מן: העתיד שהיה
2014: ההוביט: קרב חמשת הצבאות
2015: מר הולמס
2017: היפה והחיה
2018: הכל אמת
2018: קרקס החיות – דיבוב
2019: השקרן הטוב
2019: קאטס
2023: המבקר (אנ')
פילמוגרפיה > טלוויזיה

1982: סקרלט פימפרנל (אנ') – סרט טלוויזיה
1993: סיפורי סן פרנסיסקו) (אנ') – מיני סדרה
2003: משפחת סימפסון
2009: האסיר) (אנ') – מיני סדרה
2012: דוקטור הו
2015: המלביש – סרט טלוויזיה של BBC Two
2018: איש משפחה
2024: טד – המְסַפֵּר (Narrator)
פרסים והוקרה

פרס לורנס אוליבייה לשחקן השנה בהפקה מחודשת (1977)
פרס לורנס אוליבייה לשחקן השנה בהפקה מחודשת (1984)
פרס לורנס אוליבייה לשחקן השנה במחזה חדש (1979)
אוסקר (1978)
פרס גילדת שחקני המסך לצוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע (2003)
פרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר (1991)
פרס דרמה דסק לשחקן מצטיין במחזה (1981)
Empire Icon Award (2010)
פרס דרמה דסק להצגת יחיד (1984)
פרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר (2001)
פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר (2001)
פרס סטיבן קולזק של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה (1993)
פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (1981)
פרס סאטורן לשחקן המשנה הטוב ביותר (1998)
פרס דונוסטיה (2009)
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקן הטוב ביותר (1998)
פרס אנני לדיבוב הטוב ביותר (2006)
פרס בחירת המבקרים לליהוק הטוב ביותר (2003)
פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה – סדרה, מיני סדרה או סרט טלוויזיה (1996)
פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (1996)
פרס מיוחד של אגודת התאטרון של לונדון
Knight Bachelor
מפקד במסדר האימפריה הבריטית
פרס מעגל המבקרים להצטיינות באמנויות
המלשין

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  "המלשין" של ליאם או'פלהרטי
 בימוי:  ג'ון פורד 
 הופק בידי:  ג'ון פורד 
 תסריט:  דאדלי ניקולס 
 עריכה:  ג'ורג' היוולי 
 שחקנים ראשיים:  ויקטור מקלגלן וולאס פורד
 מוזיקה:  מקס שטיינר 
 צילום:  כריסטופר צ'אליס
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  RKO 
 חברה מפיצה:  RKO
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 במאי 1935
 משך הקרנה:  91 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט פשע, סרט מבוסס יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  אירלנד 
 הכנסות באתר מוג'ו:   informer
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (ויקטור מקלגלן)  פרס אוסקר לפסקול המעובד הטוב ביותר (מקס שטיינר)  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר (דאדלי ניקולס)  פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (ג'ון פורד)  פרס מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית לסרט הטוב ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
המלשין (באנגלית: The Informer) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1935 בבימויו של ג'ון פורד עם ויקטור מקלגלן בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הספר "המלשין" של ליאם או'פלהרטי (אנ')‏ (1925) והיא מתרחשת בדבלין, 1922 השרויה במלחמה אכזרית של כוח המשטרה הבריטי "בלאק אנד טאנס" במחתרת הצבא האירי הרפובליקני.
הסרט היה מועמד לשישה לפרסי אוסקר מהם זכה בארבעה.
ב-2018 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
תקציר העלילה

ג'יפו נולן (ויקטור מקלגלן) משוטט ברחובות דבלין ומתבונן במודעות ובהם תמונה של עמיתו פרנקי מק'פיליפ והצעת פרס של 20 ליש"ט על מי שיביא לתפיסתו. ג'יפו גורש מהמחתרת האירית כיוון שבעת פעולה הוא לא ירה בשוטר מהבלאק אנד טאנס.
הוא נפגש בחברתו שלשעבר, קאתי מאדן (מרגוט גרהם) שעובדת כעת כיצאנית. הם מתבוננים בשלט המכריז על כרטיסים לארצות הברית במחיר של 20 ליש"ט. ג'יפו מבטיח לקאתי שבעתיד הם ייסעו ביחד לאמריקה.
הוא נפגש במסעדה עם עמיתו לשעבר במחתרת, פרנקי מק'פיליפ (וולאס פורד), המבוקש על ידי המשטרה. פרנקי בוטח בו ומגלה לו כי הוא עומד לפגוש את אמו (אונה או'קונור) ואחותו מרי (הת'ר אנג'ל).
ג'יפו הולך למטה המשטרה ומודיע להם על מיקומו של פרנקי. השוטרים פורצים לדירה, פרנקי פותח באש אך נהרג מאש השוטרים. הוא מקבל את הכסף והולך לנחם את האם והאחות כשכל האנשים מביטים בו בחשדנות. הוא מתחיל להשתכר ומפזר כסף במקומות שונים בעיר.
מרי מק'פיליפ מספרת למפקד המחתרת דן גאלגן (פרסטון פוסטר) שהוא גם אהובה, כי אחיה סיפר לה לפני מותו כי נפגש עם ג'יפו. גאלגר מזמן את ג'יפו אך הוא מכחיש כל קשר לעניין. לדעתו המלשין הוא פיטר מאליגן (דונלד מיק) שהיה בסכסוך עם פרנקי. כולם מוזמנים לחקירת בית דין של המחתרת בשעה 1:30 בלילה. בינתיים מבלה ג'יפו במסיבה ומחלק כסף לכולם. הוא נפגש עם קאתי ונותן לה 5 ליש"ט להפתעתה.
לאחר חקירה קצרה מזכה דן את מאליגן ומפרט לג'יפו את כל המקומות בהם בזבז כסך בסך 20 ליש"ט. ג'יפו נשבר ומודה. הוא מובל לחדרון וברטלי נקבע להורגו. ג'יפו מצליח לברוח ולהגיע לדירתה של קאתי. היא מגיעה לדן ומבקשת שיחמול עליו אבל דן מודיע לו שזה לא בידיו. אנשי המחתרת פורצים לדירה ופוצעים אותו. הוא מצליח להגיע לכנסייה שם נמצאת אמו של פרנקי ולבקש את סליחתה. היא סולחת לו והוא מסתכל למעלה, קורא "פרנקי" וצונח מת.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ויקטור מקלגלן | ג'יפו נולן | המלשין |
| וולאס פורד | פרנקי מק'פיליפ | לוחם מחתרת |
| אונה א'קונור | גב' מק'פיליפ | אמו של פרנקי |
| פרסטון פוסטר | דן גאלגר | מפקד המחתרת |
| מרגוט גרהם | קאתי מאדן | חברה של ג'יפו |
| הת'ר אנג'ל | מרי מק'פיליפ | אחותו של פרנקי |
| דונלד מיק | פיטר מאליגן |  |
| ג'ו סויאר | ברטי | לוחם מחתרת |
פרסים

הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר וזכה בארבעה:
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - ג'ון פורד.
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - ויקטור מקלגלן.
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר - דדלי ניקולס.
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - מקס שטיינר.
מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
מועמדות לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר - ג'ורג' היבלי.
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי

.
| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 1840 ווטקינסק, רוסיה
 פטירה:  6 בנובמבר 1893 (בגיל 53) סנקט פטרבורג, רוסיה
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 מוקד פעילות:  סנקט פטרבורג, מוסקבה 
 תקופת הפעילות:  יוני 1859 – 16 באוקטובר 1893 (כ־34 שנים) 
 מקום לימודים:  הקונסרבטריון של סנקט פטרבורג, בית הספר הקיסרי לתורת המשפט 
 זרם:  רומנטית
 סוגה:  סימפוניה, מוזיקה קלאסית, בלט, אופרה, המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית 
 שפה מועדפת:  רוסית, צרפתית, גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 מספר יצירות ידוע:  84
 בן או בת זוג:  Antonina Miliukova (יולי 1877–ספטמבר 1877) 
 מספר צאצאים:  0 
 פרסים והוקרה:  עיטור ולדימיר הקדוש, דרגה 4  מסדר ולדימיר הקדוש 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי (ברוסית: Пётр Ильич Чайковский ‏האזנהקובץ:Ru-Pyotr Ilyich Tchaikovsky.ogg‏Ⓘ‏;‏ 7 במאי 1840 – 6 בנובמבר 1893) היה מגדולי מלחיניה של רוסיה. נחשב לאחד המלחינים הגדולים והחשובים ביותר בתקופה הרומנטית.
ילדות

צ'ייקובסקי נולד ב־7 במאי 1840 בכפר שליד מפעל הברזל "קמסקו-ווטקינסקי" במחוז ויאטקה של האימפריה הרוסית (כיום העיירה ווטקינסק באודמורטיה). משפחתו השתייכה למעמד הבינוני. אביו איליה היה מהנדס מכרות; אמו אלכסנדרה אלכסנדרייבנה ד'אסייה, הייתה ממוצא צרפתי מצד אביה. אחיו הצעיר מודסט איליץ' צ'ייקובסקי היה מחזאי ידוע. עד גיל שנתיים חי צ'יקובסקי עם משפחתו בעיירה אלפייבסק שבחבל סברדלובסק. המשפחה הייתה אמידה וגרה בבית אחוזה רחב ידיים.
בבית המשפחה היו פסנתר ואורכסטריון – כלי נגינה אוטומטי שהשמיע יצירות מוזיקליות על־פי תוכנית שהוזנה בכרטיס מנוקב, בהן יצירות של מוצרט, רוסיני, בליני ודוניצטי. הילד אהב להאזין למוזיקה, שהניעה אותו לנסות ללמוד בכוחות עצמו לנגן בפסנתר. כבר בגיל 4, באוקטובר של שנת 1844, חיבר בעזרת אחותו יצירה לכבוד נסיעת אמו לסנקט פטרבורג. אמו הביאה מסנקט פטרבורג אומנת גרמנייה בשם פאני דירבאך (Fanny Dürbach), שלימדה את ילדי המשפחה צרפתית וגרמנית. פיוטר הקטן הצטיין בלימודיו, האפיל על אחיו הגדולים, וכבר בגיל 6 ידע לקרוא היטב בשתי השפות הזרות. דירבאך חיבבה את פיוטר, בין היתר בזכות אופיו העדין; היא תיארה אותו כ"ילד של חרסינה", רגיש למצוקות הקטנות ביותר. עם זאת, פאני דירבאך לא עודדה את נטייתו למוזיקה, שלא הייתה מובנת לה ואשר כבשה, לדעתה, את כל זמנו ומחשבותיו, למעלה מן הראוי. בגיל 5 החל צ'ייקובסקי ללמוד לנגן בפסנתר עם מורה מקומית.
בשנים 1850–1858 למד ב"בית הספר למשפטים של הצאר" בסנקט פטרבורג, אחת הגימנסיות היוקרתיות ביותר באימפריה הרוסית. הוא התחבב על המורים והתלמידים בזכות מזגו הנוח, וסיים את הלימודים שלישי בכיתתו.
התפתחותו המוזיקלית

בשנת 1873 הציע ולדימיר סטאסוב, מבקר מוזיקה וידיד של צ'ייקובסקי ושל חברי החמישה, לצ'ייקובסקי לכתוב פנטזיה על פי מחזה של שייקספיר: הסערה. צ'ייקובסקי הודה לוולדימיר אך סירב לכתוב יצירה זאת. על אף הסירוב, המחזה "הסערה" הטריד את מנוחתו. צ'ייקובסקי חשב על הנושא והפך בו בעת חופשה שאליה יצא בשלהי הקיץ. כעבור שנים אחדות כתב צ'ייקובסקי לנדז'דה פון מק על זמן זה: "בשעות היום הסתובבתי בין עצי היער להנאתי. בשעות הערב צעדתי נמרצות. ועם בוא הלילה ישבתי על יד החלון הפתוח והקשבתי לדממה ולקולות הלילה שנשמעו מדי פעם מרחוק. הייתה זו תקופה של שלווה. במשך שבועיים אלו, ללא כל מאמץ מצידי, כמו בכוח על-טבעי, כתבתי את הפנטזיה הסימפונית "הסערה" בפה מינור אופוס 18."
בשנים 1874–1875 הלחין צ'ייקובסקי את הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר ותזמורת, הקונצ'רטו בסי-במול מינור, שאותו הקדיש בתחילה לפסנתרן והמנצח ניקולאי רובינשטיין. צ'ייקובסקי הגיע בערב חג המולד, שנת 1874 אל ביתו של רובינשטיין על מנת להציג לו את יצירתו החדשה. הוא ישב אל הפסנתר וניגן את הקונצ'רטו עד תומו. רובינשטיין שתק לאורך כל היצירה. בסיומה, כשצ'ייקובסקי חקר את רובינשטיין לדעתו, הוא ספג ביקורת נוקבת על היצירה כולה. רובינשטיין טען, שהיצירה איננה מתאימה לנגינה על פסנתר, שהיא מורכבת מחלקים שונים שחיבורם רופף ביותר. שהתרוצות קשות לנגינה, בגדר התפארות לשמה, ואינן אומרות דבר, שהיצירה חלשה ואף מחקה יצירות אחרות וצריך לשכתב אותה מן ההתחלה ועד הסוף, ושרק לדפים בודדים ממנה יש איזה שהוא ערך. ואם לא די בכך, עוד הגדיל רובינשטיין עשות והציע, שאת מלאכת השכתוב יבצע הוא עצמו. למראה פניו של צ'ייקובסקי, ריכך מעט ניקולאי את תגובתו ואמר, שלאחר שצ'ייקובסקי יעשה את כל השינויים הנדרשים, הוא יבצע את היצירה בביצוע בכורה. צ'ייקובסקי ההמום הגיב בחריפות: "לא אשנה ולו תו אחד". לאחר זאת שינה צ'ייקובסקי את ההקדשה של הקונצ'רטו מרובינשטיין לפסנתרן והמנצח הגרמני הנס פון בילו (Hans Guido von Bülow), שביצע את הבכורה של הקונצ'רטו בסיור שלו באמריקה, בעיר בוסטון. צ'ייקובסקי אומנם שינה לאחר מכן במעט את היצירה, אך לאחר שהקונצ'רטו התפרסם וזכה להצלחה כה רבה, הבין רובינשטיין את טעותו והפך להיות אחד המבצעים המוצלחים של יצירה זו. עד היום הקונצ'רטו הזה נחשב אחת היצירות הפופולריות ביותר שנכתבו לפסנתר ולתזמורת ואף אחת הקשות ביותר לביצוע קונצרטנטי.
הפרסום וההצלחה של יצירה זו משך את תשומת לבם של אנשים רבים, בהם אלמנה עשירה בשם נדז'דה פון מק, שהחליטה להעניק לצ'ייקובסקי תמיכה שנתית בסך 6,000 רובל כדי שיוכל להקדיש את עצמו להלחנה בלבד; האלמנה פון מק הציגה תנאי אחד ויחיד למענק והוא, שהם לעולם לא ייפגשו פנים אל פנים. ואכן, הקשר ביניהם, שנמשך 14 שנה, התבצע דרך מכתבים בלבד והם מעולם לא נפגשו (למעט שני מפגשים מקריים שבהם התעלמו זה מזו). הקשר ביניהם, אף שהתנהל דרך מכתבים, היה הדוק ביותר והיה למעין תרפיה לצ'ייקובסקי, שסבל מבעיות פסיכוסומטיות רבות (כמו כאבי הראש, שהטרידו אותו לעיתים קרובות וגרמו לו הרגשה, כאילו ראשו עומד להתנתק מגופו. מסיבה זו נהג לא פעם, בעת ניצוח על תזמורת, להחזיק ביד אחת את ראשו מאחור או להחזיק את סנטרו).
הבעיה החמורה ביותר שממנה סבל היו רגשות אשמה בגין ההומוסקסואליות שלו ונסיונותיו להסתירה, שהניעו אותו להתחתן בשנת 1877 עם תלמידתו אנטונינה מיליוקובה, מעשה שצ'ייקובסקי התחרט עליו במהרה. הוא נטש את אשתו הטרייה ימים ספורים לאחר שהזוג יצא לירח דבש. מצבו הנפשי היה מעורער ביותר. רק שכנועיו של אחיו, מודסט, מנעו ממנו ברגע האחרון לשלוח יד בנפשו.
מותו

צ'ייקובסקי מת ב־6 בנובמבר 1893. בשנים האחרונות רווחות שתי דעות בקשר למותו:
האחת היא שהוא נפטר כתוצאה ממחלת כולרה, שבה לקה בגלל שתיית מים מזוהמים. בספר "צ'ייקובסקי" של הרברט ויינשטוק מובא, בעמ' 286, מכתב מאת לב ברטנסון, רופאו וידידו של צ'ייקובסקי, אל אחיו, מודסט. במכתב זה, שנמצא בארכיון של צ'ייקובסקי בקלין על ידי ניקולס סלונימסקי, מדבר ברטנסון על "המחלה האיומה", שגזלה ממודסט את אחיו. בעמ' 284 מדובר על מחלת הכולירה שפשטה אותו זמן בסנקט פטרבורג, ועל אף האזהרות מפניה, שתה צ'ייקובסקי מים שאינם רתוחים. מצבו הוחמר בשלבים האופייניים למחלה זו.
השנייה היא שמותו נגרם על ידי הסתבכות בשל נטייתו ההומוסקסואלית: נטייתו ההומוסקסואלית של פיוטר צ'ייקובסקי, כמו של אחיו מודסט, הוסתרה בקפדנות על ידי המלחין וחבריו הקרובים. יש לציין כי באותה תקופה יחסים הומוסקסואליים היו תופעה שכיחה למדי בקרב האצולה הרוסית. צ'ייקובסקי ניהל קשר אינטימי עם בחור צעיר, שהיה אחיינו של דוכס רוסי מכובד בשם סטנבוק-פרמור. אותו דוכס גילה את העניין והחליט לשלוח לסגן התובע הכללי ניקולאי בורסוביץ' יעקובי, שהיה ידיד של המלחין, מכתב תלונה כנגד המלחין. יעקובי, שלמד עם צ'ייקובסקי בבית הספר למשפטים, חשש שהגשת התלונה תפגע לא רק בשמו של המלחין אלא גם בשמו ויוקרתו של בית הספר למשפטים בו למדו השניים ובידידיהם המשותפים. הוא החליט לכנס בדחיפות אספת חברים של בוגרי בית הספר שהיו חבריו של צ'ייקובסקי, למה שכינה: "בית המשפט לכבוד". לאירוע דרמטי זה הייתה עדה רעייתו של יעקובי, ששהתה אותה שעה בבית ויכלה לשמוע את ההתרחשות שהתחוללה בחדר הסמוך. כשהסתיים האירוע, השביע אותה בעלה לנצור את לשונה ולא לגלות לעולם דבר לאיש. בערוב ימיה, אחרי התייסרות רבה בעקבות הפרשה הנוראה, החליטה גב' יעקובי לחשוף ככל יכולתה את העובדות ברבים. הפגישה התקיימה ב־31 באוקטובר 1893 ונכחו בה שבעה מחבריו של המלחין. היא נמשכה שעות רבות ובסופה, לטענת גב' יעקובי, הוקיעו השבעה את מעשיו של צ'ייקובסקי ותבעו ממנו לשים קץ לחייו, כמוצא של כבוד אחרון, ובלבד שהפרטים האינטימיים האסורים של חייו של המלחין לא יתגלו לצאר הרוסי. ב-1 בנובמבר 1893, יום אחד אחרי הפגישה הגורלית, ביקר אוגוסט גרקה, שהיה אחד מאותם שבעה חברים, בבית המלחין והעביר למלחין רעל לביצוע "גזר הדין". יום למחרת נפל צ'ייקובסקי למשכב, ממנו לא קם. הוא נפח את נשמתו ארבעה ימים אחר-כך. ישנה סברה ששמועת ההתאבדות הופצה על ידי המו"ל, שסבר כי בכך יגביר את הפופולריות של הפתטית. מחקרים שנערכו אודות המלחין הגיעו למסקנה שמותו של המלחין נבע מסיבות טבעיות. בנוסף, על פי מחקרים, לא היה קיים דוכס בשם סטנבוק-פרמור, אלא רוזן. הרוזן היה בעל משרה בחצר הקיסר אלכסנדר השלישי, ולכן לא סביר שהיה זקוק למתווך כדי להעביר את המכתב.
להלווייתו, שנערכה בסנקט פטרבורג, הגיעו אלפי ידידים ומעריצים.
מיצירותיו > לתזמורת

סימפוניה מס' 1 בסול מינור, "חלומות של חורף", אופ. 13 (1866)
סימפוניה מס' 2 בדו מינור, "הרוסייה הקטנה", אופ. 17 (1872)
סימפוניה מס' 3 ברה מז'ור "הפולנית", אופ. 29 (1875)
סימפוניה מס' 4 בפה מינור, אופ. 36 (1877–1878)
סימפוניה מס' 5 במי מינור, אופ. 64 (1888)
סימפוניה מס' 6 בסי מינור, "הפתטית", אופ. 74 (1893)
סימפוניית מנפרד בסי מינור, אופ. 58 (1885) מבוססת על פואמה מאת לורד ביירון
סרנדה לתזמורת כלי-מיתר בדו מז'ור, אופ. 48 (1880)
סוויטה תזמורתית מס' 1 ברה מינור אופוס 43
סוויטה תזמורתית מס' 2 בדו מז'ור אופוס 53
סוויטה תזמורתית מס' 3 בסול מז'ור אופוס 55
סוויטה תזמורתית מס' 4 בסול מז'ור "מוצרטיאנה", אופ. 61 (1887)
פתיחה בפה מז'ור אופוס 67
"גורל" פתיחה פנטסיה בדו מינור אופוס 77 (1868)
הסופה פתיחה למחזה מאת אוסטרובסקי במי מינור אופוס 76 (1864)
פתיחה על ההמנון הדני הלאומי אופוס 15
הסערה (צ'ייקובסקי) פנטזיה סימפונית בפה מינור אופוס 18 למחזה מאת שייקספיר (1873)
מארש סלאבי בסי-במול מינור, אופ. 31 (1876)
פרנצ'סקה דה רימיני, פואמה סימפונית במי מינור, אופ. 32 (1876) מבוססת על הדרמה מאת דנטה
קפריצ'ו איטלקי בלה מז'ור, אופ. 45 (1880)
הפתיחה 1812 במי-במול מז'ור, אופ. 49 (1880)
"המלט" פתיחה פנטזיה בפה מינור אופוס 67 למחזה מאת שייקספיר (1888)
הפתיחה-פנטזיה "רומיאו ויוליה" בסי מינור, ללא מספר אופוס (1869) למחזה מאת שייקספיר
"ווייבודה" בלדה סימפונית בלה מינור אופוס 78 (1892)
מיצירותיו > לתזמורת וכלי-סולו

קונצ'רטו מס' 1 לפסנתר ולתזמורת בסי-במול מינור, אופ. 23 (1874–1875)
קונצ'רטו מס' 2 בסול מז'ור לפסנתר ותזמורת אופוס 44 (1879–1880)
קונצ'רטו מס' 3 במי במול מז'ור לפסנתר ותזמורת אופוס 75 (בפרק אחד 1892–1893)
פנטזיה קונצרטנטית לפסנתר ותזמורת אופוס 56 (1884)
ולס סקרצו בדו מז'ור לכינור ותזמורת אופוס 34
ואריאציות על נושא רוקוקו לצ'לו ולתזמורת בלה מז'ור, אופ. 33 (1876)
פצו קפריצ'יוזו בסי מינור לצ'לו ותזמורת אופוס 62
"זיכרון ממקום יקר" לכינור ותזמורת אופוס 42 (בתיזמור גלזונוב)
סרנדה מלנכולית לכינור ותזמורות אופוס 26
קונצ'רטו לכינור ולתזמורת ברה מז'ור, אופ. 35 (1878)
מיצירותיו > אופרות

יבגני אונייגין, אופרה ב-3 מערכות, אופ. 24 (1877–1878)
פיק דאם (מלכת העלים), אופרה ב-3 מערכות, אופ. 68 (1890)
מזפה, אופרה ב-3 מערכות, ללא מספר אופוס (1881–1883)
יולנטה (1893)
מיצירותיו > מוזיקה לבלט

אגם הברבורים, בלט ב-4 מערכות, אופ. 20 (1875–1876)
היפהפייה הנרדמת, בלט ב-3 מערכות, אופ. 66 (1889)
מפצח האגוזים, בלט ב-2 מערכות, אופ. 71 (1891–1892)
רומיאו ויוליה, בלט
מיצירותיו > מוזיקה קאמרית

רביעיית מיתרים מס' 1 ברה מז'ור, אופ. 11 (1871)
רביעיית מיתרים מס' 3 במי-במול מינור, אופ. 30 (1875)
שלישייה לפסנתר, כינור ולצ'לו בלה מינור "לזכרו של אמן גדול", אופ. 50 (1882)
שישיית מיתרים ברה מז'ור "זיכרון מפירנצה", אופ. 70 (1890)
מיצירותיו > מוזיקה לפסנתר

סונטה בדו דיאז מינור לפסנתר סולו ללא מספר אופוס (1865)
"מזכרת מהאפסל" (Souvenir de Hapsal op. 2), מחזור לפסנתר ב-2 ידיים (1867)
סונטה בסול מז'ור, אופ. 37 (1878)
עונות השנה, 12 קטעים לפסנתר לפי חודשי השנה, אופ. 37aי(1876)
אלבום לבני הנעורים לפסנתר סולו בדרגת נגינה קלה אופוס 39
18 קטעים לפסנתר סולו בדרגת נגינה קשה מאוד אופוס 72
הנצחה

הר צ'ייקובסקי באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
בית צ'ייקובסקי באלפייבסק משמש היום כמוזאון על שמו, בו ניתן לראות את אורח החיים של המשפחה וכן כלי נגינה שונים לרבות הפסנתר המכני המשמיע מנגינות באמצעות מטריצה.
לקריאה נוספת

וילסון סטראט, צ'יקובסקי, תרגמה תמי שלגו, הוצאת דביר, 1989.
הרברט ויינשטוק, צ'ייקובסקי, תרגום: אברהם לביוש, עריכה ח. אמיר, הוצאת לדורי, 1990.
ג'רמי סיפמן, צ'ייקובסקי חייו ויצירתו (ספר פלוס שני תקליטורים), הוצאת מטר, תשס"ט 2006.
הערות שוליים

↑  הרברט ויינשטוק, "צ'ייקובסקי", עמ' 12–13. הוצאת לדורי, תרגום א. לביוש.
↑  ויינשטוק, עמ' 20–21.
↑  ויינשטוק, עמ' 31–32.
↑  ויינשטוק, עמ' 49–52
↑  ויינשטוק, עמ' 216–218
↑  ויינשטוק, עמ' 255–258.
1 2  Pavle Kornhauser, The cause of P.I. Tchaikovsky's (1840-1893) death: cholera, suicide, or both?, Acta medico-historica adriatica: AMHA 8, 2010, עמ' 145–172
↑  Gay Love-Letters from Tchaikovsky to his Nephew Bob Davidov, rictornorton.co.uk
1 2  How did Tchaikovsky die? - Telegraph, web.archive.org, ‏2007-12-13
↑  שבתאי בן ארויו, צ'ייקובסקי - אגדה במותו ובחייו (יבגני אונייגין), באתר האופרה הישראלית תל-אביב-יפו
↑  הר צ'ייקובסקי באתר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268716305171  PLWABN: 9810542634005606  BIBSYS: 90142966  BNC: 000042119  BNE: XX4578529  BnF: cb13900329p (data)  CANTIC: a11599534  CiNii: DA02705357  GND: 118638157  ICCU: CFIV121214  ISNI: 0000 0001 2144 9518  LCCN: n79072979  LNB: 000034621  MusicBrainz: 9ddd7abc-9e1b-471d-8031-583bc6bc8be9  NARA: 16614780  NDL: 00435632  NKC: jn19981002507  NLA: 36131318  NLG: 65846  NLK: KAC2018G4707  NSK: 000101373  NTA: 068877110  RERO: 02-A000195390  RSL: 000084170  SELIBR: 105219  SNAC: w6s181n8  SUDOC: 027780090  Trove: 1217422  VcBA: 495/60439  VIAF: 99258155   WorldCat (עם VIAF): 99258155 
צ'ייקובסקי הצעיר, 1874
פלאש גורדון (סרט, 1936)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  פלאש גורדון 
 בימוי:  פרדריק סטפני, ריי טיילור 
 הופק בידי:  Henry MacRae, קארל למל 
 תסריט:  בזיל דיקי 
 שחקנים ראשיים:  באסטר קרייב (פלאש גורדון) פרנק שנון (Hans Zarkov) ריצ'רד אלכסנדר (Prince Barin) פריסילה לוסון (הנסיכה אאורה) ג'יימס פירס (Prince Thun) צ'ארלס מידלטון (מינג האכזר) ג'ין רוג'רס (דייל ארדן) ליין צ'נדלר לון פוף ריצ'רד טאקר ג'ורג' קליבלנד בול מונטנה גלן סטרנג' אל פרגוסון 
 מוזיקה:  מקס שטיינר 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי יוניברסל 
 חברה מפיצה:  סרטי יוניברסל 
 הקרנת בכורה:  26 בדצמבר 1936 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט פעולה, סרט הרפתקאות 
 תקציב:  350 אלף דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
פלאש גורדון הוא שמה של סדרת סרטים אמריקאים משנת 1936, המספרת את סיפורם של שלושה אנשים מכדור הארץ שנוסעים לכוכב הלכת "מונגו" על מנת להילחם במינג, קיסר רשע וחסר-רחמים. באסטר קראב, ג'ין רוג'רס, צ'ארלס ב. מידלטון, פריסילה לוסון ופרנק שינון שיחקו את התפקידים המרכזיים. סדרת הסרטים נבחרה לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
עלילת הסרט נפרשת על פני 13 פרקים קצרים, שכל אחד מהם מסתיים בקליף האנגר בכוונת תחילה, על מנת למשוך את קהל הצופים לחזור לקולנוע לצפות בפרק הבא.
רימייק לסרט הופק בשנת 1980 על ידי המפיק דינו דה-לורנטיס. בסרט, אותו ביים מייק הודג'ס, מככבים סם ג'יי ג'ונס, מלודי אנדרסון, חיים טופול, מקס פון סידוב, טימותי דלטון, בריאן בלסד ואורנלה מוטי. התסריט נכתב על ידי מייקל אלין (תסריטאי "הדרקון") ולורנצו סמפל ג'וניור. בסרט נעשה שימוש מכוון בסגנון הקאמפי שאפיין גם את סדרת הטלוויזיה משנות ה-60 "באטמן" (עבורה סמפל כתב פרקים רבים), וזאת בניסיון למצוא חן בעיני מעריצי סדרת חוברות הקומיקס המקוריות. פסקול הסרט הולחן על ידי קווין. באופן אירוני, ריצ'רד או'בריאן, יוצר "מופע האימים של רוקי" ומחבר השיר "Science Fiction/Double Feature", מופיע בסרט בתפקיד קטן.