נישואים בישראל
מסלולי הסדרת זוגיות בישראל > המחלוקות בשאלת הנישואים בישראל > נישואין מחוץ לישראל

עוד בשנת 1951 קבע בית המשפט העליון, בדונו בעניין סקורניק, כי גם נישואים מחוץ לישראל, שנערכו בידי בית דין רבני כדת משה וישראל, מוכרים כנישואים בישראל. כן נפסק כי אם לא היה אחד מבני הזוג תושב או אזרח מדינת ישראל בעת הנישואים, והמדינה שבה נערכו הנישואים הכירה בתוקף הנישואים, הרי שעל פי כללי המשפט הבינלאומי הפרטי יש להכיר בתוקף הנישואים. בשנת 1963 קבע בית המשפט העליון, בדונו בעניין פונק-שלזינגר, כי על פקיד הרישום במשרד הפנים לרשום כנשואים בני זוג שנישאו בנישואים אזרחיים בחוץ לארץ, גם אם בעת הנישואים היו אזרחי מדינת ישראל. פסיקה זו פורשה באופן טכני וצר, כרישום לצרכים סטטיסטיים בלבד, שאינו מקנה מעמד אישי של נישואים, שכן אין ברישום כשלעצמו כדי להעיד על תוקפם המהותי של נישואים, והוא מתבצע רק כיוון שהתעודה הזרה המוצגת נחזית לתקפה, ולא מובאות ראיות לסתרה. על כן, השאלה המהותית, דהיינו תוקפם המהותי של נישואים אזרחיים שבוצעו מחוץ לישראל, המשיכה להוות נושא מחלוקת קשה בין מלומדי משפט ואף שופטים. עם זאת, חרף המחלוקת התאורטית בנושא, פסק הדין בעניין פונק שלזינגר, למרות ניסוחו הטכני לכאורה, מאפשר באופן מהותי לנישאים בנישואים אזרחיים מחוץ לישראל ליהנות ממגוון זכויות אזרחיות הניתנות להם על ידי הרשויות המנהליות בעקבות הרישום במרשם, בלא שהן טורחות לבדוק את טיב הרישום.
בנושא זה חלה התפתחות בפסיקות אחרונות שניתנו על ידי נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק: ראשית, בפסק דין שעסק בבני זוג מעורבים (כלומר מדתות שונות) קבע ברק שלפחות לעניין חוק הירושה יש להכיר בהם כנשואים. נוסף על כך, בפסק דין שניתן בנובמבר 2006 קבע ברק כי ההכרה בתוקפם של נישואים אזרחיים שנערכו מחוץ לישראל היא גם מבחינת הצורה וגם מבחינת המהות (הדין העברי), וזאת בעקבות פסיקה של בית הדין הרבני הגדול במקרה זה עצמו, שקבעה כי די בכך שנישואים אזרחיים נערכו מחוץ לישראל, על מנת שבית הדין לא יכיר בזכותם של הנישאים בהם להינשא לאחר, שכן המדובר ב"נישואי בני נוח". בפסק דינו קבע ברק כי לבית הדין הרבני הסמכות להתיר נישואים אלו. הכרה זו נדרשת, לדעת ברק, נוכח ההכרה של המשפט הבינלאומי במעמדה של הזכות לנישואים ולחיי משפחה. היוצא מכך הוא שעל אף שמבחינה פורמלית מדינת ישראל מכירה בתעודה הזרה רק לצורך רישום, ואינה מכירה באופן מהותי בנישואין, בפועל בתי משפט מתייחסים לנישואין מחוץ לישראל באותו האופן שבו הם מתייחסים לנישואין בישראל, ולא מתעוררים קשיים מיוחדים לבני הזוג בשל הנישואין מחוץ לישראל. כך, נקבע שנישואין תקפים מחוץ לישראל הם נישואים רלוונטיים לצורך ירושה, חלוקת רכוש, מזונות, ביטוח לאומי וכדומה אף אם הנישואין לא היו אפשריים בישראל.
נישואין מחוץ לישראל מהווים כיום את החלופה המרכזית למיסוד קשר הנישואין בישראל, לאלו שאינם יכולים או שאינם מעוניינים להינשא תחת סמכות בית הדין הדתי. מדינת ישראל מכירה לצורך רישום בתעודות נישואין תקפות מחוץ לישראל, לרבות נישואים של בני אותו המין או נישואין אחרים שלא ניתן לבצעם בישראל. עבור זוגות הטרוסקסואלים ישנן אפשרויות רבות להינשא מחוץ לישראל, ללא צורך באזרחות זרה, ובכלל זאת האפשרות הנפוצה של נישואין היא בקפריסין. עבור זוגות בני אותו המין ישנו הכרח להתחתן במדינות המאפשרות לזוגות זרים נישואין וכן מאפשרות לזוגות בני אותו המין נישואין. היעדים הנפוצים לחתונות של בני זוג בני אותו המין הם קנדה וארצות הברית. לאחר עריכת טקס הנישואין, ניתן לרשום את הנישואין בישראל. הליך הרישום משתנה ממדינה למדינה, ותלוי בהסכם שבין ישראל והמדינה הזרה בנוגע להכרה בתעודות רשמיות זרות. ב 2020, בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, נפתחה האפשרות לנישואין בזום, באמצעות "נישואי יוטה" וישראלים רבים החלו לממש אפשרות לנישואין אזרחיים בדרך זו, למרות שהייתם הפיזית בישראל. המהלך נתקל בהתנגדות משרד הפנים, אולם בית המשפט העליון אישר את המשך קיומם של נישואין אלו (נכון למרץ 2023). על פי נתוני מחוז יוטה, ישראל מובילה בקרב המדינות הזרות המשתמשות בערוץ נישואים זה: כ 1500 זוגות ישראלים נישאו באמצעותו במחצית הראשונה של 2024.
במקרה של גבר ואישה יהודים שהתחתנו בנישואין אזרחיים מחוץ לישראל, אם הם מחליטים להתגרש אז הם יצטרכו להסדיר את הליך הגירושים באמצעות הרבנות הראשית לישראל. אך בשונה מנישואים בישראל, גם אם הבעל מסרב לגט אז בני הזוג ישוחררו מקשר הנישואין האזרחיים ויקבלו תעודת גירושין, מכיוון שאין אפשרות ליצור מצב של עגינות עקב נישואין אזרחיים.