stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דמוקרטיה הסדרית
דמוקרטיה התאגדותית במדינת ישראל > דוגמאות ליישום הדמוקרטיה ההסדרית בסוגיות שונות במדינת ישראל > הסטטוס קוו

הסטטוס-קוו מלווה את סוגיות הדת ומדינה עד לימינו. הוא הוצע על ידי זרח ורהפטיג מ"הפועל המזרחי" ערב הקמת המדינה כקו מנחה להסדר יחסי דת ומדינה, שיתבסס על ההסכמים שהושגו בתקופת היישוב. ההסכמים התייחסו לסוגיות כגון: שמירת הדין הדתי בענייני נישואין וגירושין, האוטונומיה לזרמים בחינוך; וחוקי-עזר מגוונים בתחום הכשרות והשבת. משמעותו המילולית היא הקפאת המצב הקיים בתחום מוגדר. במישור המעשי לא ניתן להקפיא מצב חברתי-פוליטי, שמטבעו נתון להשפעה של שינויים דמוגרפיים, חברתיים, תרבותיים, פוליטיים וגאוגרפיים. מדויק יותר לתאר זאת כסטטוס-קוו גמיש, שאומנם חלים בו שינויים, אך מתוך התבססות עקרונית על היערכות מצב מוקדמת המשמשת כנקודת מוצא. במקרים מסוימים השינויים הם לטובת המחנה הדתי, כפי שמעידות ההתפתחויות בתחום החינוך הדתי, ובמקרים אחרים, כמו סוגיית שמירת השבת, התמורות הן בניגוד לתפיסות הדתיות. במדינת ישראל, מאז הקמתה מופיע הסטטוס קוו בכל ההסכמים הפוליטיים בין המפלגות הדתיות למפלגות השלטון כעיקרון מנחה להסדרה בתחום. הסטטוס-קוו מבטא את מהותה של הדמוקרטיה ההסדרית: ראשית, המעבר מקהילה פוליטית חסרת ריבונות למדינה ריבונית היווה נקודת מפנה מכרעת, שחוללה תמורות עצומות בתחומים משמעותיים רבים. מפנה זה רק מבליט את העובדה שבתחום המוגדר של יחסי דת ומדינה התקבל הסטטוס-קוו כעיקרון מנחה, שמשמעותו המשך המצב הקיים. יש כאן הימנעות מהכרעה חדשה וברורה. עיקרון זה הפך לגורם מנחה בכל הסכם קואליציוני ובקווי הפעולה של כל ממשלה עד לימינו. כפי שנראה, הוא התקיים גם בהיערכויות פוליטיות שבהן היה ברור כי אין צורך בשום מפלגה דתית לעצם השגת הרוב הפרלמנטרי. יתר על-כן, במספר מקרים נתמכה אפשרות ההכרעה החילונית על ידי רוב גדול ומשמעותי. עיקרון זה לא הוכנס לספר החוקים של המדינה, מה שבוודאי היה מביא לפולמוס ציבורי-פוליטי פומבי ועקרוני בכל הנוגע לתכניו. הוא נותר למשא ומתן פוליטי מתמשך ולהסכמים בין-מפלגתיים. אומנם ניתן לתלות את ראשית יישומו של העיקרון בנסיבות הייחודיות של השנים הראשונות. בתקופה זו שלטה התפיסה שהמדינה והחברה זקוקות לאחדות מרבית מול האתגרים שבפניהן הן ניצבות. אולם המשכו בתקופות מאוחרות של רגיעה יחסית מדגיש את התבססות דפוסי הדמוקרטיה ההסדרית כקווי פעולה מנחים. ולבסוף, ההסכמה בדבר התבססות על הסדרי העבר מתבטאת בקווים האדומים ובזכות הווטו הניתנת לנציגי כל מחנה, בעיקר לדתיים, בנושאים הנחשבים בעיניהם לחיוניים במיוחד.
דמוקרטיה התאגדותית במדינת ישראל > דוגמאות ליישום הדמוקרטיה ההסדרית בסוגיות שונות במדינת ישראל > הימנעות מהפעלת עיקרון הרוב לצורך הכרעה

המחנה הדתי ומפלגותיו היו בעמדת מיעוט פוליטית וחברתית בתקופת הדור הראשון למדינה. בתקופת הדומיננטיות של מפא"י שהייתה בין השנים 1948–1963 היה המחנה הדתי רחוק ממעמד של לשון מאזניים פוליטית, כנובע מחסרונה של תחרות ממשית לשלטונה של מפא"י. אם נוסיף לכך את כוחן של המפלגות בעלות האידאולוגיה החילונית המודגשת דוגמת מפ"ם, בענייני המחלוקות הדתיות-חילוניות הייתה הכרעה ברורה לכיוון החילוני. אולם הרוב נמנע מכך באופן עקבי, גם במקרים מסוימים בהם דומה היה שהמערכת הולכת לקראת הכרעה היא בחרה לבסוף בהסתגלות הדדית, בוויתורים ובפשרות.
דמוקרטיה התאגדותית במדינת ישראל > דוגמאות ליישום הדמוקרטיה ההסדרית בסוגיות שונות במדינת ישראל > קואליציות רחבות

למרות הדומיננטיות של מפא"י, היא נטתה להרכיב קואליציות רחבות. בתקופת הדור הראשון למדינה פרישתה של מפלגה קטנה מהקואליציה לא היוותה איום ממשי על שלטונה של מפא"י. בתקופת הדומיננטיות היה ברור שגם אם תופל הממשלה תחזור מפא"י ותזכה בשלטון מחוסר חלופה אחרת. הזמנתה של המפד"ל להצטרף לקואליציה הייתה תופעה קבועה, שלא נבעה מהצורך להשיג את הרוב הנדרש.
דמוקרטיה התאגדותית במדינת ישראל > דוגמאות ליישום הדמוקרטיה ההסדרית בסוגיות שונות במדינת ישראל > העדפת פתרונן של שאלות שנויות במחלוקת במישור המקומי והמנהלי

בשנת 1952 נחקק חוק שירות לאומי לבנות, אך הסערה שפרצה בעקבותיו הביאה להחלטה שלא להתקין תקנות לביצועו. ההחלטה להימנע מקיומו של הליך ברמה המנהלית הביא לביטול החקיקה שהתקבלה ברמה הכלל-לאומית. גם ההסדר הדוחה גיוס תלמידי ישיבה לצה"ל ההופך למעשה לפטור מגיוס, נשען על סעיף טכני במהותו, ולא על חוק מפורש. בנוסף לכך ישנם נושאים כגון פתיחת מקומות בילוי בשבת, מוסדרים ברמת הרשויות המקומיות. כך מתפתח אופיו הציבורי של כל יישוב בהתאם ליחסי הכוחות החברתיים פוליטיים ללא צורך בהכרעה כלל-לאומית גורפת.
דמוקרטיה התאגדותית במדינת ישראל > דוגמאות ליישום הדמוקרטיה ההסדרית בסוגיות שונות במדינת ישראל > סוגיית השבת במדינת ישראל

נושא השבת הוא מהבולטים ביותר במכלול יחסי דת, חברה ומדינה. הדבר נובע, בין היתר, מחשיבותה העצומה של השבת בתפיסה ובאורח החיים הדתיים. בעיית השבת ואופן שמירתה העסיקה את החברה היהודית המתגבשת עוד בזמן המנדט הבריטי. בתקופה זו התפתחו כמה הסדרים ששימשו בסיס לסטטוס קוו. למשל, הותקנו תקנות עירוניות, שהבטיחו את השבתת המסחר והמלאכה בשבתות. בעניין זה מדינת ישראל ירשה מהיישוב היהודי מגוון של הסדרים, שגובשו בעיקר בשנות השלושים: אספת הנבחרים קיבלה ב-1932 החלטה הדורשת מהרשויות המקומיות היהודיות לכבד את השבת ומועדי ישראל בתחומי העבודה והמסחר; הקונגרס הציוני החליט ב-1935 על הימנעות מחילול שבת בכל המוסדות הלאומיים, הסכמה ששימשה בסיס להשבתת התחבורה הציבורית ברוב הרשויות המקומיות. בהיעדר יכולת להגיע להסכמה כוללת, הועברה המחלוקת למישור הרשויות המקומיות: אופייה של השבת בתחומים אלו נקבע, למעשה, על-פי יחסי הכוחות וההסכמים שגובשו בכל יישוב. לעומת תחומי התחבורה והבידור שהוסדר ברשות המקומית, הוסדר תחום העבודה במישור הכלל-ארצי. בפקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח 1948 – המסמך המשפטי הראשון שהתקבל מייד עם הקמת המדינה – נקבע כי השבת וחגי ישראל הם "ימי המנוחה הקבועים במדינת ישראל". העמדה הדתית דגלה במתן צביון דתי לשבת ושאפה לחקיקת חוק שבת כללי וארצי, שיקיף גם את התחומים האלו. העמדה הלא-דתית הייתה, שדווקא ימי מנוחה מצריכים מקומות בילוי פתוחים ותחבורה נאותה להגיע אליהם. התביעה הדתית לחוק שבת ארצי ומקיף לא התקבלה, ובמקומה נחקק חוק שעות עבודה ומנוחה ב-1951. כותרתו של החוק, שאינו מזכיר כלל את השבת, מעידה על היעדר ההסכמה סביב תכניו. ככלל, החוק אוסר על העסקת עובדים במועדים ושבתות. המחלוקת התעוררה סביב הסעיף המסמיך את שר העבודה להתיר עבודה כזו בתחומים שבהם הפסקת העבודה עלולה לפגוע בביטחון, בכלכלה, בתהליך העבודה. לעומת זאת, היתר כללי יינתן רק על-פי החלטת ועדת שרים המורכבת מראש הממשלה, שר הדתות ושר העבודה. מבחינה דתית, לא ניתן להצדיק שום עבודה שאינה כרוכה בחשש לפיקוח נפש, ומכאן הפרשנות הדתית הנוטה לצמצם במידה מכרעת את סמכות ההיתר. לעומת זאת, העמדות הלא-דתיות נוטות להרחיב את משמעותה המעשית של סמכות זו בהתאם להשקפה בדבר הצרכים הציבוריים הלא-דתיים. בדומה לתחומים אחרים, גם כאן ניכרו במהלך השנים תנודות פרשניות בהתאם ליחסי הכוחות ולאופי השרים המכהנים בוועדת ההיתרים. חוסר שביעות הרצון מתוכנֵי החוק הביא להמשך המאמצים הדתיים לחקיקת חוק שבת. בהקשר זה ניכרו הבדלים משמעותיים בתוך המחנה הדתי לגווניו. המחנה הציוני-הדתי החזיק בהשקפה שאם לא ניתן למנוע את המחלוקת בין הרוב הלא-דתי למיעוט הדתי, יש לשאוף ולהגיע לצמצום מרבי של המחלוקת ולהסכים גם לחקיקה שיש בה אומנם משום פגיעה בהלכה, אך היא תורמת במידה מסוימת לביסוס חלקי של העמדה הדתית. "אגודת ישראל" נקטה בגישה שאין לקבל הסדר חלקי ויש להבליט את הניגוד בין ההסדר לבין ההלכה. הסדרת מגוון הנושאים בתחום זה נותרה במישור המקומי, פתוחה לשינויים הנובעים מן ההתפתחויות הדמוגרפיות, החברתיות, הפוליטיות והתרבותיות.
דמוקרטיה התאגדותית במדינת ישראל > דוגמאות ליישום הדמוקרטיה ההסדרית בסוגיות שונות במדינת ישראל > ממלכתיות הצהרתית ודמוקרטיה הסדרית בפועל בתחום החינוך

לחינוך משמעות רבה בתנאים של מחלוקת עמוקה, תרבותית ודתית, שכן מערכת החינוך היא כלי הסוציאליזציה העיקרי של הדור הצעיר. חילוקי הדעות והמשברים הקשים בתחום החינוך התרחשו לאורך כל ההיסטוריה של העם היהודי עוד מתקופת התנועה הציונית, וגם כאן מיושמת הדמוקרטיה ההסדרית. דפוסיה ניכרים דווקא על רקע הכותרת "חוק חינוך ממלכתי" שהתקבל ב-1953 על רקע פולמוס ציבורי-פוליטי נרחב. במישור ההצהרתי רומזת הכותרת על ביטול שיטת הזרמים, שהייתה נהוגה מאז תקופת היישוב, אשר התבססה על הסדרים שהתפתחו בתנועה הציונית. דווקא "זרם העובדים" הוא שבוטל (תוך גילויי התנגדות של מפ"ם). לעומת זאת, יושם כאן עקרון האוטונומיה והמשך בפועל של שיטת הזרמים בדמותו של חינוך ממלכתי-דתי, שינוהל על ידי מועצה הנשלטת באופן בלעדי על ידי נציגים דתיים. הדבר בולט ביתר שאת בהתייחס למחנה החרדי. "אגודת ישראל", למרות ישיבתה באופוזיציה, הגיעה להסכם שלא רק מכיר בחינוך העצמאי שלה, אלא אף מעניק לו תמיכה תקציבית נכבדה, שהלכה וגדלה עם השנים עד כדי תקצובו כמעט באופן מלא. אפשר לראות את הניגוד שבין הצהרה עקרונית על ממלכתיות לבין יישומה הכמעט מוחלט של סקטוריאליות בדמותן של אוטונומיות חינוכיות. באשר לחינוך החרדי העצמאי, מדובר בהסדר שבו המדינה מכירה ומתקצבת מערכת חינוכית, שבלשון המעטה ניתן לתארה כרחוקה מלחנך לערכיה המרכזיים של החברה הציונית והמדינה. הדומיננטיות של מפא"י וישיבתה של "אגודת ישראל" באופוזיציה מדגישות את תקפותו של ההסבר הקושר את ההתפתחויות לדמוקרטיה ההסדרית יותר מאשר להסברים אפשריים אחרים.
דמוקרטיה התאגדותית במדינת ישראל > דוגמאות ליישום הדמוקרטיה ההסדרית בסוגיות שונות במדינת ישראל > השיטה היחסית או שיטת החלוקה

במרכז שיטה זו עומד העיקרון של הענקת ייצוג לקבוצות שונות באופן פרופורציונלי פחות או יותר למשקלן באוכלוסייה, והיא מתבטאת גם בהקצאת כספים וסוגים אחרים של משאבים בין המחנות השונים בחברה. בדמוקרטיה הסדרית דפוסים אלה של קביעת מדיניות והקצאת משאבים באים במקום העקרונות של שליטת הרוב ו"הזוכה נוטל הכול". השיטה היחסית ידועה בישראל כ"שיטת המפתח המפלגתי". בתקופת היישוב יושמה שיטה זו להקצאתם של משרות ומקומות עבודה, כספי מגביות מחו"ל ומשאבים אחרים, כקרקעות להתיישבות ורישיונות עלייה ("סרטיפיקטים"), אשר חולקו בין התנועות הפוליטיות, מוסדותיהן ותומכיהן על פי יחסי הכוחות ביניהן. שיטה זו הוסיפה לפעול גם לאחר קום המדינה, ובשנות העלייה הגדולה היא יושמה אף לחלוקת העולים בין מסגרות הקליטה של התנועות השונות.
"שיטת המכסות" נוטה לפעמים להקנות משקל יתר דווקא לקבוצות חלשות, העלולות להיפגע בתנאים של תחרות פתוחה. דוגמה מובהקת היא ההסדרים שנקבעו בלבנון לחלוקת הייצוג במוסדות הממשל בין העדות הדתיות השונות. הסדרים אלה שהתבססו על מכסות מוגדרות וקבועות, העדיפו את העדה הנוצרית שמשקלה באוכלוסייה נמוך בהרבה מן הייצוג שניתן לה בפרלמנט ובממשלה. בחברה היהודית בארץ הונהגה שיטת המכסות לראשונה בתחום העדתי-דתי. מראשיתה של תקופת המנדט נקבע הייצוג העדתי במוסדות ההנהגה הדתיים של היישוב על פי עקרון ה"פאריטי" וזאת אף על פי שבאותה תקופה היוו הספרדים מיעוט בלבד מכלל האוכלוסייה היהודית. שיטת המפתח הופעלה בישראל במכלול של תחומי מחלוקת, אולם במיוחד מוסיפה שיטה זו למלא תפקיד מרכזי בהסדרת קונפליקטים בין דתיים וחילוניים. במידה רבה ניתן להסביר זאת בהצלחת המחנה הדתי לטפח את זהותו וייחודו, לשמור אמונים לערכיו ולאורחות חייו ולקיים את מערכת מוסדותיו. לעומת זאת, לא עלה בידי המחנות החילוניים בישראל לשמור על מעמדם כתרבויות-משנה מאורגנות ומובחנות. לפיכך הדוגמאות הבולטות כיום ליישומה של שיטת המפתח בישראל הן: ההסדרים להקצאות משאבים למוסדות ולשירותים דתיים בישראל, ובייחוד למערכת החינוך הדתית.
דמוקרטיה התאגדותית במדינת ישראל > דוגמאות ליישום הדמוקרטיה ההסדרית בסוגיות שונות במדינת ישראל > הערבית כשפה רשמית

השפה הערבית הוכרה כשפה רשמית שנייה במדינת ישראל. זאת, למרות שלמפלגות הערביות אף-פעם לא היה כוח פוליטי משמעותי. ניתן לראות בזה מעשה התחשבות של הרוב במיעוט, המאפיין דמוקרטיה הסדרית.[דרוש מקור]
דמוקרטיה התאגדותית במדינת ישראל > התנאים שסייעו לקיומה של הדמוקרטיה ההסדרית במדינת ישראל בדור הראשון לקיומה

את הגורמים להתבססותו של מודל זה במדינת ישראל דווקא בתחום של יחסי דת, חברה ומדינה, ניתן לראות בשלושה מישורים: מדיני-חיצוני, פוליטי-פנימי וחברתי-דתי.
במישור המדיני-חיצוני, מדינת ישראל נמצאה בעשור הראשון בסכסוך חיצוני חמור עם הסביבה הערבית. תפיסת האיום הקיומי נגעה לכל חלקי החברה והייתה גורם חשוב מאוד המעודד לכידות פנימית. הדמוקרטיה ההסדרית, היא דגם שביסודו תורם ללכידות הפנימית, למרות קיומה של מחלוקת מתמשכת. ירידה משמעותית בתחושת האיום עשויה לפגוע באחד המניעים החזקים לדפוסי התנהגות של הדמוקרטיה ההסדרית.
המישור הפוליטי-פנימי עשוי ממספר נדבכים. הראשון שבהם נוגע לקיומו של מיעוט לא-יהודי ניכר בתחומי המדינה, שאך זה קמה. מיעוט זה נתפס כבעיה ביטחונית בגלל קשריו התרבותיים, החברתיים, הדתיים והלשוניים עם הסביבה הערבית המקיפה. יתירה מזו, בתקופת היישוב הוא נתפס כאויב, שמטרתו לסכל את עצם הקמת המדינה, כפי שהתברר בהתנגדותו להחלטת החלוקה. בתנאים אלו גברו המניעים לחיזוק האחדות החברתית בקרב הרוב היהודי.
המישור החברתי-דתי. אומנם השסע החברתי-פוליטי בסוגיית דת, חברה ומדינה עמוק, אולם העמדות הקוטביות על פני הרצף – הפרדה בין דת למדינה כמקובל במערב כנגד ביסוסה של המדינה על אדני המסורת הדתית במידה משמעותית – הן נחלתן של שתי קבוצות מיעוט בחברה. מגוון רחב של מחקרים מעיד באופן ברור על קיומו של רוב מסורתי הנמצא בתווך. מכאן, שתמונת המצב בתחום הזה – שילובה של הדת במדינה, אך שמירה על אופייה המודרני והדמוקרטי – משקף את המפה החברתית-דתית. יתר על כן, בחברה הישראלית מעולם לא קנתה לה אחיזה התפיסה הכנענית, הדוגלת בניתוק מוחלט של המסורת היהודית מהלאומיות, והניסיונות להגדרתו של לאום עברי מתוך השתלבות במרחב השמי לא צלחו. העמדות המוגדרות כחילוניות הסכימו גם הן, במידה זו או אחרת, לקשר שבין הלאום לדת, וקשה לתאר את הלאומיות היהודית המודרנית ללא מרכיביה המסורתיים-דתיים. לכן, פיתוחה של דמוקרטיה הסדרית דווקא בתחום זה מסתבר יותר מאשר ביחס לתחומים אפשריים אחרים.
הביקורות על המודל של ליפהרט

ישנן מספר ביקורות על המודל של ליפהרט:
בין המבקרים היו בריאן ברי (אנ') שחקר את טיבן של המחלוקות הקיימות במדינות שלדעת ליפארט הן "מקרים קלאסיים" של דמוקרטיות קונסוציאציונליות, בהן שווייץ והולנד וטען כי בשווייץ יש קונצנזוס הגובר על הקונפליקט ואילו בהולנד אין הבדל משמעותי לעומת אירלנד, שם המודל המקורי הצביע על קונפליקט.
איאן לוסטיק טען שיש קושי מבני בהסבר מדוע יש יציבות בחברות מפולגות.
הביקורות על המודל של ליפהרט > ביקורת על המודל בהתייחס לנעשה בישראל

החוקרים אשר כהן וברוך זיסר בספרם "מהשלמה להסלמה" טוענים כי עקרונות הדמוקרטיה ההסדרית ודפוסיה אינם נשענים על כללי התנהגות מחייבים, המעוגנים בחוק הרשמי הכתוב או בחוקה. בכך שונה הדמוקרטיה ההסדרית מן הדמוקרטיה ההסכמית על-פי ליפהרט. הדגם ההסכמי מופעל בחברות שסועות ונועד למתן את פוטנציאל השסעים בתחום בתרבותי-הלשוני. שתי המדינות, שבהן מופעל הדגם ההסכמי באופן מובהק, הן בלגיה ושווייץ. בשתיהן קיים שסע תרבותי-לשוני שיש בו פוטנציאל למאבק. דמוקרטיה הסדרית, לעומת זאת, אינה מעוגנת בחקיקה רשמית ומחייבת. היא מתבססת על דפוסי התנהגות ונהלים מקובלים כנוצרו כחלק מהתרבות הפוליטית. למשל בישראל, לא הייתה שום מחויבות רשמית להקים קואליציה רחבה, וגם עקרון ההימנעות מהכרעה ביטא רצון טוב בלבד ולא ציות לחוק כתוב. דפוסי הדמוקרטיה ההסדרית, להבדיל מן ההסכמית, תלויים במידה רבה יותר בנסיבות ובתנאים המשתנים, ותלויה בעיקר בנכונותה וביכולתה של המנהיגות הפוליטית ליישמה.
דן הורוביץ ומשה ליסק יישמו דגם זה בבחינתם את התפתחותו של היישוב היהודי בתקופת המנדט כקהילה פוליטית. בהתייחסם לתקופת המדינה הבהירו כי דפוסי הדמוקרטיה ההסדרית נמשכו לאחר הקמת המדינה רק בתחום המוגדר של המחלוקות בין דתיים לחילוניים בסוגיות דת, חברה, פוליטיקה ומדינה (הורוביץ וליסק, 1990).
אשר כהן וברוך זיסר במאמרם מדמוקרטיה הסדרית לדמוקרטיה משברית טוענים כי הדמוקרטיה ההסדרית אינה פותרת את המחלוקת מיסודה. היא מהווה מרשם פוליטי-חברתי לדרכי ניהול המחלוקת ולפתרון השאלות המתעוררות במסגרתה. יש במאפייניה של הדמוקרטיה ההסדרית דחיית הבעיות וניסיון לטאטא אותן מתחת לשטיח. מכאן עולה שהדמוקרטיה ההסדרית תלויה בתנאים ובנסיבות שיאפשרו את קיומה. תמורות ושינויים בחברה עשויים לפגוע הן באווירת הציבורית והן באפשרויות המעשיות לקיים את דפוסי הדמוקרטיה ההסדרית.
אליעזר דון-יחיא טוען כי הדוגמה הישראלית, שמראה כי דפוסי הדמוקרטיה ההסדרית המאפיינים משטר זה אינם באים לידי ביטוי בחלק ניכר מתחומי המחלוקת ומישורי היחסים הפוליטיים בישראל, וישנן קבוצות חברתיות שאינן נכללות בתחומו של המודל ההתאגדותי או שמודל זה מוחל עליהן באופן חלקי בלבד. ולכן יש צורך להכניס תיקון מסוים למודל של ליפהרט, המבוסס בעיקרו על ההבחנה בין טיפוסים שונים של משטרים דמוקרטיים: אלה המבוססים על תחרותיות והכרעת הרוב ואלה המאופיינים בשיתוף ובקבלת החלטות על בסיס הסכמי. הדוגמה של ישראל מלמדת כי יש מקום להבחין לעניין זה לא רק בין מדינות, אלא גם בין תחומים שונים של מחלוקות או מישורים שונים של יחסים פוליטיים.
לקריאה נוספת

אשר כהן וברוך זיסר, מהשלמה להסלמה - השסע הדתי-החילוני בפתח המאה העשרים ואחת, 2003, הוצאת שוקן.
אשר כהן וברוך זיסר, מדמוקרטיה הסדרית לדמוקרטיה משברית: המאבק על הזהות הקולקטיבית בישראל, פוליטיקה - כתב עת למדע המדינה ויחסים בינלאומיים, 3, עמ' 9–30, 1999.
אליעזר דון-יחיא, הפוליטיקה של ההסדרה: יישוב סכסוכים בנושאי דת בישראל, 1999, ירושלים : מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות.
דן הורוביץ ומשה ליסק, "מצוקות באוטופיה", 1990, תל אביב: עם עובד.
Arend Lijphart,"Consocuational Democracy", World Politics, Vol 21, No.10, pp.207-225, 1969.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  מתוך מאמרו של ארנד ליפהרט
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14  מתוך הספר "מהשלמה להסלמה - השסע הדתי-החילוני בפתח המאה העשרים ואחת"
↑  מהכרעת הרוב לשותפות – עקרונות לשיתוף פעולה צודק במדינה יהודית ודמוקרטית | המכון הדמוקרטי, ‏2023-03-27
1 2  מתוך מאמרו של דון-יחיא
1 2 3  מתוך המאמר של אשר כהן "דת ומדינה"
↑  Brian Barry, "Political accommodation and consociational democracy". British Journal of Political Science. 5 (4): 477–505, 1975.
↑  Brian Barry "The consociational model and its dangers". European Journal of Political Research. 3 (4): 393–412, 1975.
↑  Ian Lustick, "Stability in deeply divided societies: Consociationalism versus control". World Politics. 31 (3): 325–44 ,1979,
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4165003-7  HDS: 010095
APEC

| --- | --- |
 
ועידת פסגת מנהיגי APEC השנתית בסן פרנסיסקו, 2023
 מדינה:  סינגפור 
 מטה הארגון:  סינגפור 
 חברים:  21 
 עובדים:  50 (נכון ל־2022) 
 תקופת הפעילות:  6 בנובמבר 1989 – הווה (35 שנים) 
 www.apec.org
 
החברות בארגון APEC מסומנות בירוק על מפת העולם
APEC ובשמו המלא Asia-Pacific Economic Cooperation הוא הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה – האוקיינוס השקט הוא ארגון בו חברות 21 מדינות לחופי האוקיינוס השקט ואשר נועד לקדם סחר חופשי ושיתוף פעולה כלכלי באזור אסיה והאוקיינוס השקט. הפורום נוסד בשנת 1989 בתגובה לעלייה בתלות הכלכלית בין המדינות השונות לחופי האוקיינוס השקט ויצירתם של גושים כלכליים אזוריים בחלקי עולם אחרים (כגון האיחוד האירופי והסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה). APEC פועל כדי להעלות את רמת החיים והחינוך באמצעות גידול כלכלי בר-קיימא ולקדם תחושת קהילה והערכה לאינטרסים המשותפים בין המדינות השונות לחופי האוקיינוס השקט. תושבי המדינות בפורום מהוות כ-40% מאוכלוסיית העולם, התוצר המקומי הגולמי במדינות אלה מהווה כ-54% מסך התוצר המקומי הגולמי בעולם ו-44% מן הסחר העולמי מתנהל במדינות אלה.
הפורום מארגן כנס שנתי בו נוכחים כל ראשי המדינות החברות, זולת טאיוואן המיוצגת על ידי שר בממשלתה תחת השם "טייפה הסינית". הכנס מתקיים בכל שנה באחת מן המדינות החברות, באופן מסורתי ראשי הממשלה המתכנסים מצטלמים באירוע כשהם לבושים בלבוש מסורתי של המדינה המארחת.
היסטוריה

בחודש ינואר 1989 קרא ראש ממשלת אוסטרליה, בוב הוק, לשיתוף פעולה כלכלי יעיל יותר בין המדינות שלחופי האוקיינוס השקט. קריאה זו הובילה לכינוס הראשון של APEC בבירת אוסטרליה, קנברה, בחודש נובמבר של אותה שנה. בראש הכינוס עמד שר החוץ של אוסטרליה, גארת' אבנס. בפגישה השתתפו שרים משתים-עשרה מדינות והפגישה סוכמה בהתחייבות לקיום שתי הפגישות השנתיות הבאות בסינגפור ובקוריאה הדרומית.
להצעה הראשונית להקמת הפורום באה התנגדות מצד איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה אשר הציעו כי הפעילות תתנהל במסגרת הגוש הכלכלי של מזרח אסיה (EAEC או EAEG) ואשר אינו כולל מדינות מחוץ ליבשת, בהן ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד. ההצעה ספגה ביקורת והתנגדות עזה מצד יפן וארצות הברית.
הכינוס הראשון של ראשי מדינות פורום APEC התכנס בשנת 1993, לאחר שנשיא ארצות הברית ביל קלינטון, לאחר שניהל שיחות עם ראש ממשלת אוסטרליה, פול קיטינג, הזמין את ראשי המדינות החברות להתכנס באי בלייק (Blake Island) לחופי מדינת וושינגטון. קלינטון סבר שבכינוס הפורום ניתן יהיה לקדם את סבב השיחות השמיני (הידוע כ"סבב אורוגוואי") של הסכמי גאט"ט. בפגישה קראו כמה מן הנוכחים להמשיך ולהוריד את מחסומי הסחר וההשקעות בין המדינות, ולקדם חזון קהילתי באזור אסיה – האוקיינוס השקט. לצורך המשך פעילות הפורום הוקמה מזכירות קבועה, אשר מקום מושבה בסינגפור, ועליה הוטל להמשיך ולתאם את פעילויות הארגון.
בשנת 1994 נפגשו ראשי המדינות בעיר בוגור באינדונזיה ואימצו מסמך הקורא לסחר ולהשקעות חופשיות באזור אסיה – האוקיינוס השקט עד לשנת 2010 למדינות תעשייתיות, ועד לשנת 2020 למדינות מתפתחות, הידוע בשם "יעדי בוגור". בשנת 1995 נוסד בפורום גוף מייעץ כלכלי ושמו "מועצת העסקים המייעצת של APEC" (ראשי תיבות ABAC), המורכבת משלושה אנשי ניהול מכל מדינה.
מדינות חברות

בפורום APEC 21 מדינות חברות, הכוללות את רוב המדינות לחופי האוקיינוס השקט. הארגון הוא אחד מן הארגונים הבין-לאומיים הבודדים שבו חברה הרפובליקה הסינית (אף שהצטרפה תחת השם "טייפה הסינית"), בהסכמה מלאה של סין. כדי שלא ליצור הכרה עקיפה של סין בישותה המדינית של טייוואן, באופן רשמי הארגון אינו מתייחס לחברותיו כאל "מדינות", אלא "כלכלות חברות" (Member Economies).
| כלכלות חברות (הכינוי הייחודי ל-APEC) | מועד הצטרפות |
| --- | --- |
אוסטרליה אוסטרליה: 1989
ברוניי ברוניי: 1989
קנדה קנדה: 1989
אינדונזיה אינדונזיה: 1989
יפן יפן: 1989
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית: 1989
מלזיה מלזיה: 1989
ניו זילנד ניו זילנד: 1989
הפיליפינים הפיליפינים: 1989
סינגפור סינגפור: 1989
תאילנד תאילנד: 1989
ארצות הברית ארצות הברית: 1989
הרפובליקה הסינית הרפובליקה הסינית: 1991
הונג קונג הונג קונג: 1991
הרפובליקה העממית של סין  סין: 1991
מקסיקו מקסיקו: 1993
פפואה גינאה החדשה פפואה גינאה החדשה: 1993
צ'ילה צ'ילה: 1994
פרו פרו: 1998
רוסיה רוסיה: 1998
וייטנאם וייטנאם: 1998
הרחבה אפשרית של הפורום

הודו הגישה בקשה להצטרף לפורום APEC, וקיבלה תמיכה ראשונית מארצות הברית, יפן ואוסטרליה. אולם הוחלט שלא להתיר להודו להצטרף לפורום מנימוקים שונים, בין היתר הוחלט לא לצרף חברות נוספות עד לשנת 2010. הודו אף איננה שוכנת לחוף האוקיינוס השקט, בניגוד לכל החברות האחרות בפורום.
בנוסף להודו, גם מונגוליה, פקיסטן, לאוס, בנגלדש, קוסטה ריקה, קולומביה ואקואדור, היו בין המדינות שפנו בבקשת הצטרפות לארגון עד לשנת 2008. קולומביה בקשה להצטרף לפורום כבר בשנת 1995, אולם בקשה נדחתה כיוון שהארגון החליט שלא לקבל חברות חדשות בין השנים 1993–1996, ומאוחר יותר הוארכה התקופה עד לשנת 2007 בגלל המשבר הכלכלי באסיה. גם גואם ניסתה להתקבל לארגון, כשהיא מסתמכת על חברותה העצמאית של הונג קונג, אולם ארצות הברית התנגדה לבקשת גואם, והיא זו שמייצגת אותה.
שלושת העיקרים של APEC

כדי לעמוד ביעדי בוגור, APEC פועלת בשלושה תחומים עיקריים:
ליברליזציה של סחר והשקעות
הכשרת תנאים לעסקים
שיתוף פעולה כלכלי וטכני
שלושת העיקרים של APEC > ליברליזציה של סחר

על פי נתוני הארגון, כאשר APEC נוסדה בשנת 1989 ממוצע מחסומי הסחר (מכס, רישיונות יבוא, הגבלות על יבוא, סובסידיות, וכדומה) באזור האוקיינוס השקט היה 16.9%, אולם הוא הופחת לשיעור של 5.5% בשנת 2004.
שלושת העיקרים של APEC > הכשרת תנאים לעסקים

APEC ניצבה לאורך תקופה ארוכה בחזית המאמצים לרפורמה בהכשרת התנאים לעסקים. בין השנים 2002–2006 עלות העסקאות המסחריות באזור פחתה ב-6% וזאת כתוצאה מתוכנית הפעולה להכשרת תנאים למסחר. בשנים 2007–2010 APEC תכננה להשיג הפחתה נוספת של 5% בעלות העסקאות. לצורך כך אומצה תוכנית חדשה להכשרת התנאים לעסקאות מסחריות. בין השאר יזמה APEC "כרטיס נסיעה לעסקים" שהוא מסמך המיועד לאנשי עסקים מן הכלכלות החברות, הפוטר אותם מחובת אשרת כניסה לכל הכלכלות החברות.
שלושת העיקרים של APEC > הצעה לאזור סחר חופשי לחופי האוקיינוס השקט

APEC שוקלת אפשרות להחלת אזור סחר חופשי בין הכלכלות החברות. מאז שנת 2006 המועצה המייעצת ל-APEC מקדמת את הרעיון כי החלת אזור סחר חופשי תיתן את הסיכוי הטוב ביותר להבטחת גידול כלכלי יציב למדינות החברות. המועצה המליצה על הקמת כוח משימה בדרג גבוה כדי ללמוד ולפתח תוכנית לאזור סחר חופשי. ההצעה עלתה לאחר שלא הושגה התקדמות בסבב השיחות של ארגון הסחר העולמי בדוחה, וכדרך להתגבר על התסבוכת שנגרמה כתוצאה מהסכמי סחר חופשי חופפים וסותרים בין הכלכלות החברות – שם קיימים כ-60 הסכמי סחר חופשי.
שלושת העיקרים של APEC > קונסורציום מרכזי מחקר של APEC

בשנת 1993 החליטו מנהיגי APEC לייסד רשת של מרכזי מחקר של APEC בין האוניברסיטאות ומוסדות המחקר בכלכלות החברות בארגון.
בין מרכזי המחקר הבולטים נמנים:
מרכז המחקר האוסטרלי של APEC, במכון המלכותי לטכנולוגיה במלבורן (Royal Melbourne Institute of Technology)
מרכז המחקר של APEC בברקלי, באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה
מרכז המחקר של APEC בטייפה הסינית, במכון טאיוואן למחקר כלכלי, טאיוואן
מרכז המחקר של APEC בקובה, באוניברסיטת קובה, יפן
מרכז המחקר של APEC בננקאי, באוניברסיטת ננקאי, סין
מרכז המחקר הקנדי של APEC, בקרן אסיה פסיפיק של קנדה, ונקובר, קנדה
מועצת העסקים המייעצת של APEC

מועצת העסקים המייעצת של APEC‏ (APEC Business Advisory Council, ובראשי תיבות ABAC) הוקמה על ידי ראשי APEC בנובמבר 1995 במטרה שתספק ייעוץ למנהיגי הכלכלות החברות בנושא דרכים להגשמת יעדי בוגור ומטרות אחרות שהארגון הציב לעצמו. כל כלכלה חברה מציעה עד שלושה חברים למועצה מן המגזר העסקי הפרטי. אנשי עסקים אלה מייצגים קשת נרחבת של מגזרי תעשייה.
המועצה מעבירה לפורום דו"ח שנתי המכיל המלצות באשר לדרכים שבהן ניתן לשפר עסקים והשקעות בין הכלכלות החברות באזור האוקיינוס השקט, וכן חוות דעת על ההיבטים העסקים של רשימת העדיפויות באזור. המועצה היא הגוף הבלתי ממשלתי היחיד המופיע על לוח המועדים של פגישות מנהיגי APEC בעת הכינוס.
כינוס הפורום השנתי של מנהיגים כלכליים

מאז היווסדו בשנת 1989 APEC מקיים כינוסים שנתיים עם נציגי הכלכלות החברות. ארבעת הכינוסים הראשונים נערכו בדרג של שרי ממשלה. החל משנת 1993 הכנס השנתי נערך בנוכחות ראשי ממשלות מכל הכלכלות החברות, להוציא את טאיוואן, המיוצגת בדרג של שר. הכנסים אינם נקראים "פגישות פסגה" כפי שנהוג בחלק מן הארגונים האחרים.