stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מצודות אוסישקין
מחלוקות

סביב חלוקת האדמות בין היישובים נודעו מספר סכסוכים, בגלל מחסור בקרקע והתנגדות להטרוגניות שנכפתה בתוכנית אוסישקין.
עוד בטרם העלייה על הקרקע, תנועת המושבים טענה שקופחה בהקצאת הקרקע ושהובטח לה אחד מן האתרים הסמוכים לגבול ועתירי המים שנמסרו לדן ודפנה. התנועה טענה שהיחס אל ארגוניה מקפח כיוון שאינם נחשבים "חלוציים" דיים. ערב העלייה לקרקע ארגנו מנהיגי התנועה ובמיוחד שמואל דיין עליה בכוח של ארגון משק משותף, לאחר שקברניטי העלייה לקרקע ניסו להעלים את המועד המדויק של העלייה. כדי לפתור את המחלוקת פוצלו חברי משק משותף בין דן ודפנה וכך חיו במשך חצי שנה, עד שהקצו עבורם אתר נפרד..
למרות שבפברואר 1942 דרשו אנשי קיבוץ דן להקים יישובים חדשים באזור, הם הביעו התנגדות באמצע שנת 1943 להתיישבות אנשי ארגון ירושלים הדתי במקום, בטענה שהקרקעות המיועדים ליישוב החדש, הם חלק בלתי נפרד מקיבוץ דפנה אשר אין לו מספיק קרקעות משלו. לטענת אנשי היישובים הקיימים, הושגה הסכמה בעל פה עם אנשי ארגון ירושלים שהם יוותרו על ההתיישבות במקום. היישובים הקיימים הזהירו את אנשי ארגון ירושלים שינקטו באמצעים בלתי נעימים אם יעזו לעלות למקום, ואכן במשך השנים הם החרימו את המקום במטרה להביא לנטישתם, כפי שאכן אירע במהלך מלחמת העצמאות.
ארגון טלמון להתיישבות של יהודי תימן טען ששטח הקרקע עליו עלה ארגון ירושלים הובטח לו במסגרת הרצון להעניק מקום במצודות לכל עדות ישראל, ותארו את עליית ארגון ירושלים על הקרקע במילים: "המוסדות המיישבים התמהמהו משום מה לתת לארגון לעלות על השטח הזה ובינתיים בא ארגון ירושלים של הפועל המזרחי וזכה במה שזכה ואיך שזכה".
הערות שוליים

↑  דוד שליו, התאומים שבצפון הארץ, דבר, 2 ביוני 1964
↑  עוד ישוב חדש בחבל דן אשר בצפון, דואר היום, 8 בפברואר 1940; המשך
↑  ראו למשל: בכפרים רבים סביב ירושלים יש קרקע יהודי מוזנח, דבר, 1 בדצמבר 1941, אשר מזכיר את דן, דפנה ושאר ישוב אך לא את "בית הלל" ואת ממצודת אוסישקין להר הצופים, דבר, 29 בספטמבר 1944
↑  מפה בהוצאת הקרן הקיימת, 1947, עם סימון היישוב בשם 'ד- קב' ירושלים', באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  מנחם רהט, שתי האחזויות חדשות בצפון, מעריב, 9 באוגוסט 1967המשך
↑  מיכל אורן-נורדהיים, המאבק על ייסוד בית הלל ושאר ישוב בעמק החולה, אריאל (ספר היובל - מכון אבשלום לידיעת הארץ, שנים 1952/3-2002/3), 2004
↑  נטיעת זכרון במצודות אוסיקין, דבר, 5 בפברואר 1942
↑  ארגון ירושלים עולה לאדמת חאצץ, דבר, 14 בנובמבר 1943
↑  הנהלת ארגון טלמון, זעקת ארגון טלמון להתיישבות, דבר, 10 ביולי 1945
עדי רן

| --- | --- |

עדי רן בהופעה
 לידה:  2 ביוני 1961 (בן 63) רמת גן, ישראל 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1984
 עיסוק:  זמר, נגן, כותב שירים
 סוגה:  רוק, מוזיקה יהודית מקורית
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  נענע דיסק   הינדיק הפקות
 
עדי רן (נולד ב-2 ביוני 1961) הוא זמר-יוצר ישראלי. בעקבות חזרתו בתשובה קיים בשיריו שילוב של רוק עם מוזיקה חסידית.
תחילת הקריירה

עדי רן נולד ברמת גן. הוא החל את דרכו המוזיקלית כמרכז בשבט צופי רמת-גן. בזכות שיריו ואופיו הייחודי הפך די מהר לדמות מוכרת בקרב חברי תנועת הצופים בישראל, בעיקר במרכז הארץ, ומאוחר יותר בקרב צעירים רבים מאזור תל אביב. שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 82 בחטיבה 7 של חיל השריון.
אף על פי שהחל להקליט כבר ב-1985, החל משנת 1987 הופיע רן בפאב "הכוֹסית" הוותיק שליד כיכר רבין  בתל אביב, בדרך-כלל לבדו עם מכונת תופים, ולעיתים בליווי חברים - הבולט שבהם - ג'וני שועלי, לעתיד - אחד מסולני להקת רעש.
הופעותיו השבועיות הקבועות כרכו אחר רן קהל מעריצים קבוע ונאמן, שלמד במהרה את מילות השירים בעל-פה והצטרף להופעות הקאלט שלו גם כאשר נדד להופיע במקומות אחרים - אירועים פרטיים, אירועים של תנועת הצופים, וכן במועדון ההופעות שפתח חברו שועלי ברמת-גן, ה"ג'אם סטודיו".
רן הוציא בתקופה זאת מספר מועט של שירים לרדיו, ואף קליפ אחד לטלוויזיה ("כלור") שזכו לתהודה מינימלית. מאוחר יותר כיכב בקליפ לשיר "חנן" של להקת "רעש" בתפקיד חנן. שני שירים, "הירושימה" ו-"התחזית", הופיעו באלבום האוסף של NMC "קיצור תולדות האינדי בעיר" (1991).
שנותיו החילוניות של רן יצגו תרבות חילונית מקומית ולוו תדיר בשערוריות עד שנת 1993 שבה החל להתקרב ליהדות, ומאוחר יותר חזר בתשובה וחדל לחלוטין מלבצע את שיריו הישנים. הוא הקליט מאז מספר אלבומים בעלי אופי יהודי המושפעים מאוד ממורשתו של רבי נחמן מברסלב. למרות שנחשב כזמר חסידי, סגנונו המוזיקלי חריג ברקע המוזיקה החסידית בת-זמננו.
גרושתו של עדי רן, דנה רן, השתתפה בעונה החמישית של תוכנית הריאליטי האח הגדול.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 ב-2019 הוצב רן במקום ה-31 והאחרון הסמלי ברשימת כולנו חברים נ נח לכנסת.
רן שימש כשופט בשלוש עונותיה של תוכנית המציאות "הקול הבא" ששודרה ברדיו קול חי. החל מינואר 2025 משמש כשופט בתוכנית המציאות "הקול החדש" המשודרת בקול חי.
מתגורר בחריש.
יצירתו > לפני החזרה בתשובה

יצירתו של רן בתקופה הקדם-דתית כללה עשרות רבות של שירים. חלקם היו בעלי גוון חתרני, חלקם עלילתיים ודמויי בלדה, וחלקם שירי-שטות קומיים. כמו כן ניתן להבחין בין שיריו בניצני יצירה אידיאליסטית אמיתית. בשפה פשוטה ומשעשעת הוא היטיב תמיד לתאר את חיי הצעירים (בעיקר סביב תקופת הצבא ואחריה).
להיטו הגדול בתקופה זו (1985) היה "סיגריה מעשנת", בלדת רוק רומנטית. להיטים אחרים עסקו באיכות הסביבה (מתוך "כלור": "בינתיים מוסיפים עוד כלור למים"), אימת המלחמה והגרעין ("הירושימה": "אנשים חכמים בתוך מעבדה... עוד מחפשים רצפט להשמדה"), סמים ("חורשה של סוטול": "שתלתי אותך בתוך אדנית אדומה, שתראה ת'עולם, תיטיב עם כולם, תספוג את קרני החמה... שתלתי אותך בצל הסכנה, אתה תהיה חורשה של סוטול"), דיכאון ("דיפרסיה": "שלום דיפרסיה, מה שלומך?") ועוד.
אלמנטים קומיים רבים, שחלקם שרד גם ביצירתו הדתית, חוזרים בשיריו הרבים מספור מהתקופה החילונית - שפה דיבורית וקלה, האנשת חפצים (כביכול היה זה השיר "סיגריה מעשנת" שכולו עסק בדמות הסיגריה המאוהבת, שהואנשה בשיר), חיות ותחושות, ועירוב אסוציאטיבי לשוני מרובדי-שפה שונים. כמו כן, בחלקם רן לא היסס לנקוט בשפה וולגרית.
רבים משיריו עברו תהליך של שינוי ושדרוג בעזרת הקהל, שהיה פעיל מאוד בהופעות וגם מחוץ להן (בשירים רבים היו לקהל תפקידי-שירה בפזמון החוזר). ברבות מההופעות העניק רן הזדמנות ראשונה לאמנים צעירים שביצעו גרסאות של שיריו וכן שירים מקוריים משלהם.
הלחנים היו תמיד מבוססי גיטרה, פשוטים וסוחפים. מכונת התופים של רן הייתה שותפה נאמנה ופרימיטיבית. לעיתים הרכיב שירים על סיפורים ויצר מיני-הצגות של ממש בצירוף שחקנים אורחים.
ב-1989 הוציא רן את שיריו על גבי שני אלבומים - "זולתך אהובתי" ו"בתוך אדנית אדומה", שיצאו על גבי קלטות ("זולתך אהובתי" יצא גם על גבי דיסק) ונמכרו בהופעותיו, עד שהחליט לגנוז אותן.
יצירתו > אחר החזרה בתשובה

גם עם חזרתו בתשובה, המשיך רן ליצור וכתב טקסטים קלילים אך גם אישיים מאוד על המעבר לדת ("אבא, נהייתי דוס / זה לא אומר שאתה צריך לכעוס .../ סבתא, נהייתי דוס / תוציאי ת'שיניים מהכוס.") ועל חיי היהדות. הלחנים הפשוטים והסוחפים נותרו במקומם והתאימו היטב לאווירה החדשה, והטקסטים החדשים הזכירו את הקודמים בסגנון אך לא בתוכן - שיריו של רן נותרו קלילים ומשעשעים לעיתים, אך הפעם נעדרו סממנים שטותיים שלא בקשר לתורה, אידיאליסטיים (מלבד ענייני עולם התורה) או חתרניים. כך לדוגמה השיר "איזה כיף להיות ציפור" לפני החזרה בתשובה; ולאחר החזרה בתשובה "איזה כיף להיות יהודי".
בשנת 1995 החל לבצע לראשונה את שיריו החדשים מול קהל תל אביבי במועדון ה"בארבי" הישן, אך עם הזמן צמצם את הופעותיו בפני קהל חילוני והתמקד בקהל הדתי החדש שצבר. באלבומו הראשון, "האחרון שבעם" שיצא ב-1998, שימשו כל חברי להקת רעש, ידידיו הוותיקים, כלהקת הליווי וג'וני שועלי אף הפיק מוזיקלית את האלבום.
השיר "אתה קדוש" מתוך התקליט הופיע בפסקול הסרט האושפיזין וזכה לגרסאות כיסוי של איציק אשל (האלבום רק אתה חלק ב', 2004), דואט של עמירן דביר וישי לפידות (2018), סינגל וקליפ של הזמר החסידי מאיר ישראל (2020) ועוד.
בקרב יוצרי ומאזיני המוזיקה החסידית יש שקיבלו את יצירתו בחשדנות מסוימת, אך עד מהרה הוא קנה לו מעריצים חדשים, בעיקר מקרב חסידי ברסלב וצעירים מהציונות הדתית. עדי רן מרבה לקיים הופעות ברחבי-הארץ ולהשתתף באירועים ובפסטיבלים שונים, וכמו כן משתף פעולה עם זמרים אחרים כגון בשיר "ושמרו" מהאלבום "התפילה שלי" שבו רן שר עם החזן והזמר יוסי הופמן, בשיר "אין יאוש" מהאלבום "ניגון של תקוה" עם הזמר ישראל נחמן חזין ובאלבום "עדי רן ושרוליק הרשטיק" שבו הוא משתף פעולה עם שרוליק הרשטיק ותזמורת חמישה קולות.
רן מרבה לעסוק בכתבי רבי נחמן מברסלב וכן בשמות קודש שהוזכרו בכתבי האר"י.
הוא גם שיחק בשנת 2021 בעונה 11 של חבורת תריג את תפקידו של אבנר מדריך הטיולים.
דיסקוגרפיה

1998 ה'תשנ"ח "האחרון שבעם"
2001 ה'תשס"א "אל תכה בסלע"
2004 ה'תשס"ד "מה יש לכם לדאוג",
2006 ה'תשס"ו "עדי רן והגיטרה - אלבום אנפלאגד" ב' חלקים
2007 ה'תשס"ז "עדי רן ושרוליק הרשטיק"-"חמישה קולות"
2010 ה'תש"ע "התבוננות"
2011 ה'תשע"א "גלגל של הצלה"
2012 ה'תשע"ב "האוסף" ב' חלקים
2016 ה'תשע"ו "בזאת"
הערות שוליים

↑  רועי בהריר, הוא היה הראשון, באלוהים, תרבות מעריב, 27.11.2009
↑  https://www.hidabroot.org/article/239087
↑   תחרות המוזיקה 'הקול החדש' נפתחת עם פרק בכורה, סרטון בערוץ "קול חי", באתר יוטיוב (אורך: 01:44:55)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311158105171  ISNI: 0000 0000 9714 7754  LCCN: n2011080468  MusicBrainz: 067832b9-e20f-4c02-b0b3-8058e4e017c9  VIAF: 143613181   WorldCat (עם VIAF): 143613181
פראונקירכן

פראונקירכן (בגרמנית: Frauenkirchen, בהונגרית: Boldogasszony) היא עיר במחוז נויזדל אם זה (Neusiedl am See), במדינה הפדרלית בורגנלנד ברפובליקת אוסטריה, השוכנת דרומית מזרחית לווינה. אחת מ"שבע קהילות" יהודיות אורתודוקסיות בבורגנלנד שנוסדה בתחילת המאה השמונה עשרה, התקיימה במשך כמאתיים וחמישים שנה, וחרבה בעקבות ה"אנשלוס" וכניסתם של הנאצים לאזור.
גאוגרפיה ופירוש השם

השם "פראונקירכן", Frauenkirchen, פירושו בגרמנית "כנסיות הגבירה".
העיירה שוכנת 57 ק"מ דרומית-מזרחית לווינה וארבעה ק"מ מזרחית לאגם נויזידלרזה בבורגנלנד, שהוא האגם הגדול ביותר באוסטריה. האגם משתרע על פני 300 קילומטר מרובעים, עומקו כמטר וחצי והוא מהווה שמורת טבע ייחודית למינים רבים של עופות נודדים (הוכרז על ידי אונסקו כאתר לשימור עולמי). האזור שטוח ושופע בכרמים ושדות ירוקים. עיירות סמוכות הן מונכהוף, פודרזדרוף אם זה, אלטהוף.
היסטוריה

פראונקירכן, כבורגנלנד כולה, הייתה תחת שליטתם של שבטים גרמאניים לאחר קריסת האימפריה הרומית. בשנת  1335 נכבש המקום על ידי העות'מאנים, אשר הרסו את העיירה, ובמקביל החלה הגירתם של צוענים מהונגריה לבורגנלנד ובמיוחד לאזור אגם נויזידלרזה. במאה החמש עשרה נכבשו חלק מן העיירות והטירות על ידי הונגריה בראשות פרדיננד הרביעי והקיסר מקסימיליאן. השליטה באזור עברה בהמשך לסירוגין בין שליטים מבית הבסבורג לממלכה ההונגרית ולסטיריה.
בשנת 1529 נכבשה פראונקירכן בשנית על ידי העות'מאנים והכנסייה (אשר בנויה כיום בסגנון הבארוק) שהתפרסמה עוד בזמנים קדומים כמקור משיכה לעלייה לרגל על ידי צליינים, נהרסה יחד עם העיירה כולה. במקביל החלה התיישבותם של פליטים מקרואטיה ומבוסניה בבורגנלנד, אך באזורים היותר דרומיים שלה. בשנת 1622 עברה העיירה לשליטתה של משפחת אסטרהאזי שהייתה משפחת אצולה הונגרית ובשנת 1683 שוקמו הכנסייה והעיירה כולה על ידי הנסיך פאול אסטרהאזי. המקום החל להתפתח והפך לשוק אזורי.
בשנת 1898 נאלצו התושבים לשנות את שמה ל-Boldogasszony בגלל מדיניות "ההונגריזציה" של שמות היישובים. לאחר מלחמת העולם הראשונה, בורגנלנד נגרעה מהונגריה וסופחה לאוסטריה, והעיירה שבה להיקרא "פראונקירכן". מאז שנת 1921 משתייכת פראונקירכן רשמית לאוסטריה.
בשנת 2012 בעיר נערכה ישיבת יסוד של מוסד "שיתוף הפעולה הביטחוני של מרכז אירופה".
יהודים

בשנת 1669 גרשו לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו מרגריטה תרזה את היהודים מווינה. יהודי וינה ויהודי אוסטריה תחתית, החלו לנדוד לכוון הונגריה וחלקם התיישב בבורגנלנד.
ככל הידוע ראשוני היהודים שהגיעו לפראונקירכן (ביידיש: פרויענקירכען), באו מן הכפר מונכהוף – Monchhof, השוכן כשלושה קילומטר צפונית לפראונקירכן, בשלהי המאה ה-17, משם גורשו  על ידי גדוד הקיסר וילהלם. הנסיך פאול אסטרהאזי,  אישר ליהודים להתיישב בפראונקירכן ששימשה כשוק אזורי. בין המשפחות הידועות שהתיישבו בפראונקירכן הייתה משפחת אופנהיים שמקורה בווינה. לאחר הגרוש פנתה משפחה זו לעיירה וסייעה רבות בהקמת מוסדות הקהילה. רוב הזמן חיו תושבי העיירה על מי מנוחות אך בתקופתו של נפוליאון נלקח רבה של העיירה שלום אולמן (שלום חריף) בשבי ולא שוחרר אלא בתמורה לכופר גבוה שהיה על אנשי העיירה לשלם.
בשנת 1712 היו 16 בתים שייכים ליהודים בעיירה. 
במאמר על שבע הקהילות  מוזכר כי הקהילה נוסדה בשנת 1714, אבל ייתכן שלפני כן התגוררו בה יהודים באופן בלתי מאורגן. בשנת 1754 היו 25 בתים בבעלות יהודית, ב- 1775, 31 בתים וב- 1800, 50 בתים. 
בשנת 1876 חיו בפראונקירכן 864 יהודים והם היוו כשליש מכלל האוכלוסייה במקום. במשך השנים ירד מספר היהודים בעיירה בהתמדה ובשנת 1934 חיו 386 יהודים בעיירה.
בין השנים 1790 ל-1800 כיהן במקום כרב העיר רבי דוד דייטש בעל ה"אהל דוד".
בין השנים 1892-1937 כיהן כרב הגאון רבי משה שמעון הלוי בעל ה"ישמח לב".
משרדי הקהילה היהודית היו ברחוב טמפלויארט, ואף המאפייה. דירת הרב הייתה ברחוב הופשטראסה וגם חברה קדישא. בקהילה הייתה ספרייה תורנית גדולה, חברת "מרפא לנפש", ארגון נשים לצדקה, "יוסדי התורה" וארגון הצעירים של "אגודת ישראל". בשבתות היה הרחוב היהודי בפראונקירכן נחסם בשרשרת ברזל על מנת למנוע כניסה וחילול שבת. מספר רופאים שרתו בעיירה וביניהם היה ד"ר יוסף נוימן שנפטר ערב ראש השנה תרל"ד.  שמש הקהילה היה יוסף קון, המוהל בעיירה ובעיירות בסביבה בשנים 1850-1900 היה יעקב אונגר. בית הכנסת ששימש את הקהילה שנים רבות נהרס בשנת 1939 ולא נותר ממנו זכר. בבית העלמין שגודלו 2900 מטר רבוע ישנן 1320 מצבות, רובן במצב התפוררות.
יהודים > תקופת השואה

מיד עם היכנסם של חיילי הגסטפו לעיירה נעצרו כל יהודי המקום. נאמר להם כי עליהם לעזוב את העיירה, לא לפני שהוחתמו על כתב ויתור וחנויותיהם הוחרמו. ב-26 במרץ 1938 הם אולצו "לתרום" סכום של 80,000 רייך גרמני על מנת שלא יגורשו מאוסטריה.
בפראונקירכן הוקם מחנה ריכוז זמני אליו הועברו יהודים מפראונקירכן ומעיירות נוספות בבורגנלנד.
עדות מתוך אתר המוזיאון היהודי באייזנשטט: "עדת ראיה סיפרה שהיהודים הוצעדו ברחוב הראשי של העיירה כשבידם צרור קטן שנשאו. בתחנת הרכבת בעיירה הם הועמסו על קרונות בקר ונשלחו לווינה." לפי דו"ח הז'נדרמריה נותרו באוגוסט 1938  שלוש משפחות יהודיות במקום. לא ידוע מספרם המדויק של הנספים, אך ההערכה היא שכמחציתם של תושבי העיירה, כ-150 איש, מתוך 386 תושבים יהודיים, נספו בשואה.
באפריל 2003 נפטר היהודי האחרון והיחיד שחזר לעיירה.
יהודים > פארק זיכרון

ב-29 במאי 2016 נחנך על חורבות בית הכנסת בעיירה פארק זיכרון לזכר הקהילה היהודית בכפר. הפארק כולל מיצג על מסך דיגיטלי המספר את היסטוריית יהודי העיירה, שלושה שלטים הכוללים את שמות כל משפחות יהודי העיירה, וכן מבנה זכוכית גדול ובתוכו ניתן לראות חפירה ארכאולוגית ובה עתיקות של בית כנסת מהמאה ה-18 שעליהן נבנה בית הכנסת האחרון שנהרס בשואה, וכן דגם של בתי העיירה בהם התגורו היהודים לפני השואה. במרכז הפארק ניצב דגם ברונזה של ספר תורה שהוא העתק של ספר תורה שהציל מנחם פריד מבית הכנסת בתקופת השואה. מנחם פריד נולד בעיירה, שירת בצבא האוסטרי ולאחר האנשלוס ברח מיחידתו הצבאית, והגיע לעיירה. הוא מצא את העיירה ריקה מיהודים ואת בית הכנסת נעול ושמור על ידי הנאצים. הוא פרץ לבית הכנסת מחלון צדדי והצליח לקחת משם ספר תורה של משפחתו. את ספר התורה הוא שלח לישראל על ידי מכר של המשפחה. מאוחר יותר הגיע פריד ארצה וספר התורה היה עמו בבית הכנסת שבו התפלל בבני ברק, עד יומו האחרון. כיום ספר התורה נמצא בבית הכנסת בו מתפללים צאצאיו של מנחם פריד ביישוב עפרה שבשומרון.
לקריאה נוספת

משה גולדשטין, מאמר שבע קהילות, הוצאת המחבר.
Herbert Brettl, Die jüdische Gemeinde von Frauenkirchen,2003.
משפחת רוטשילד

| --- | --- |

 
 מדינה:  גרמניה, הממלכה המאוחדת, צרפת, אוסטריה, איטליה 
 מייסד:  מאיר אנשל רוטשילד 
 אתניות:  יהודים
 
בית רוטשילד (גר') ברחוב היהודים בפרנקפורט (גר')
מאיר אנשל רוטשילד מייסד השושלת
סמל משפחת רוטשילד בכניסה לגן רמת הנדיב ליד זכרון יעקב
משפחת רוֹטשילד היא שושלת של בנקאים יהודים באירופה. משפחת רוטשילד או בית רוטשילד נחשבת לאחת ממשפחות האצולה העשירות והחזקות ביותר בעולם, מייסד השושלת הוא מאיר אנשל רוטשילד (1744–1812), בנקאי יליד פרנקפורט בגרמניה. מאיר אנשל מינה את כל אחד מחמשת בניו לנהל מערכת בנקאית בחמשת המרכזים הפיננסיים האירופיים הגדולים ביותר: בריטניה, צרפת, גרמניה, אוסטריה ואיטליה. נתן מאיר רוטשילד (1777–1836) הקים בלונדון את הענף הבריטי של משפחת רוטשילד וג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד (1792–1868) הקים בפריז את הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד, שני הענפים היחידים ששרדו עד היום. כוחה של המשפחה התחזק, ובמהלך המאה ה-19 הייתה משפחת רוטשילד למשפחה העשירה באירופה.
למשפחת רוטשילד, ובראשה הברון אדמונד דה רוטשילד חלק נכבד בהקמתו של היישוב היהודי בארץ ישראל, ובניית מדינת ישראל. משכן הכנסת בירושלים, הספרייה הלאומית ובניין בית המשפט העליון הם תרומתם של בני המשפחה.
לאחר מלחמות העולם ירדה עצמתה והשפעתה של משפחת רוטשילד, אף שגם בימינו מחזיקים בני משפחה בתפקידי מפתח פיננסיים באירופה ופעילים גם בתחום היין והפילנתרופיה. בין ממשיכי השושלת הבולטים בימינו נמנים בני הזוג בנג'מין ואריאן דה רוטשילד, מן הענף הצרפתי של המשפחה, שהונם נאמד בכארבעה מיליארד אירו.
הסמל של משפחת רוטשילד (בצד שמאל) מכיל אגרוף קפוץ עם חמישה חיצים המסמלים את חמש שושלות שהוקמו על ידי חמשת בניו של מאיר אנשל רוטשילד, כשהמקור לכך הוא בפסוק בתהילים ”כחצים ביד גיבור” (קכז, ד). מתחת לסמל מופיעות בלטינית המילים שהיו נר לרגליה של משפחת רוטשילד: Concordia (הרמוניה), Integritas (יושרה), Industria (חריצות).
תחילתה של השושלת – מאיר אנשל ובניו

תחילתה של השושלת במאיר אנשל רוטשילד (1744–1812) ואשתו גיטל (שנאפר) רוטשילד (1753–1849). מאיר אנשל נולד בגטו היהודי בפרנקפורט בשם מאיר אנשל בוייר, וכבר בנערותו התגלה בו חוש עסקי מפותח. אביו, משה אנשל בוייר, היה בנקאי וסוחר במטבעות, אשר ברשותו היה בית עסק קטן. בימי חייו של אביו, עבד מאיר אנשל בחנותו, ועם מותו עבר לעבוד כפקיד זוטר בבנק בבעלות יהודית בהנובר.
כעבור מספר שנים הפך מאיר אנשל לשותף משני בבעלות על הבנק וזמן קצר לאחר מכן מכר את חלקו על מנת לפתוח בנק משלו. כאשר הפך מאיר אנשל לבנקאי מצליח, הוא אימץ את סמל העסק המשפחתי - מגן צבוע אדום, כשם משפחתו החדש רוטשילד (בגרמנית Roth Schild הוא "מגן אדום"), ומאז נושאת המשפחה שם זה.
הבנק שהקים מאיר אנשל התפתח עד מהרה והפך לרשת מוסדות פיננסיים ענפה, שהחזיקה סניפים בכל רחבי אירופה. כדי לשמר את כוחה הכלכלי של האימפריה הבנקאית שהקים, פיזר מאיר אנשל את חמשת בניו ברחבי היבשת, בחמשת המרכזים הפיננסיים האירופיים הגדולים ביותר: נתן מאיר רוטשילד (1777–1836) הקים בלונדון את הענף הבריטי של משפחת רוטשילד וג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד (1792–1868) הקים בפריז את הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד, שני הענפים הקיימים עד היום. בנוסף שלח מאיר אנשל את אנשל מאיר רוטשילד (1773–1855) לפרנקפורט להקים את הענף הגרמני של משפחת רוטשילד, את סלומון (שלמה) מאיר רוטשילד (1774–1855) לווינה במטרה להקים את הענף האוסטרי של משפחת רוטשילד, ואת קלמן מאיר רוטשילד (1788–1868) – נאפולי אשר הקים את הענף האיטלקי של משפחת רוטשילד. שלושת ענפים אלו נעלמו במשך השנים.
תחילתה של השושלת – מאיר אנשל ובניו > השפעה על עולם הבנקאות

מאיר אנשל ובניו עשו חלק נכבד מהונם בכך שהמציאו לראשונה את המושג איגרות חוב ממשלתיות במושגים מודרניים. משפחת רוטשילד מימנה צבאות בכל רחבי אירופה, נסיכי ומלכי אירופה השתמשו בשירותי משפחת רוטשילד לממן את גיוס הצבא תמורות עמלות שמנות, כפי שהגדיר זאת האקונומיסט "הם קנו למשמע רעם התותחים ומכרו עם ניגון הכינורות".
בניגוד ליהודי החצר של המאות הקודמות, אשר מימנו וניהלו בתי אצולה אירופיים, אבל לעיתים קרובות אבדו את עושרם באמצעות אלימות או הפקעה, הסוג החדש של בנק בינלאומי שנוצר על ידי משפחת רוטשילד היה חסין להתקפות מקומיות. נכסיהם הוחזקו במכשירים פיננסיים, במחזור בעולם, כמו מניות, אג"ח וחובות. שינויים שבוצעו על ידי משפחת רוטשילד אפשרו להם לבודד את רכושם מפני אלימות מקומית: "מעתה העושר האמיתי שלהם היה מעבר להישג ידו של ההמון, כמעט מעבר להישג ידם של המלכים תאבי הבצע".
בתקופת התיעוש באירופה היוותה מערכת הבנקים של המשפחה את אחד היסודות הכלכליים האיתנים לביצוע המהפכה התעשייתית. מסילות ברזל הוקמו בסיוע המשפחה וממשלות שונות השתמשו בשירותי הבנקאות שלה למימון פרויקטים מיוחדים כגון כרייתה של תעלת סואץ. במרוצת השנים הפך השם רוטשילד למילה נרדפת לבנקאות ועושר רב. עושרם הרב ופעילותם הבינלאומית הביאה עליהם גם קנאה וביקורת רבה, שאף התפתחה לתאוריות קונספירציה אנטישמיות, בדבר "שליטתם של היהודים בעולם" בעזרת המערכת הפיננסית. ההיסטוריון והכלכלן ניל פרגוסון עוסק בכך בהרחבה בספרו "עלייתו של הכסף".
ענפי המשפחה > הענף הבריטי

מייסד הסניף הבריטי של הבנק של רוטשילדים היה נתן מאיר רוטשילד. הוא נולד בשנת 1777, והיה הבן השלישי של מאיר אנשל וגיטל. הוא עקר לבריטניה ב-1798 והתיישב במנצ'סטר שם עסק בסחר בטקסטיל, ב-1808 עבר ללונדון והשקיע בצורה נבונה בבורסה הבריטית את הכספים, שהעביר לו האציל הגרמני, וילהלם התשיעי. הוא נעשה במהרה לאחת הדמויות החשובות ביותר בבורסה הבריטית, ושירת את בריטניה בהעברת סכומי כסף רבים בכל רחבי אירופה, בעזרת אחיו. את רוב עושרו עשה על ידי כך שהלווה כסף לבריטניה למימון מלחמתם בנפוליאון.
נתן מאיר התחתן עם גיסתו של סר משה מונטיפיורי. הוא מת בשנת 1836. בנו הבכור והיורש החוקי של נתן היה ליונל נתן רוטשילד. הוא נולד בשנת 1808, והמשיך לנהל את העסק המשפחתי בלונדון. הוא הרוויח כסף רב מכך שמימן לאנגליה את מלחמת קרים ואת חפירת תעלת סואץ. הוא היה אחד מהמנהיגים של הקהילה היהודית באנגליה. הוא פעל למען מתן שוויון זכויות (אמנציפציה) ליהודים באירופה. כמו כן, היה ליונל היהודי הראשון שנבחר אי פעם לבית הלורדים בפרלמנט הבריטי. בשל היותו יהודי, סירב ליונל להישבע את השבועה הנוצרית בטקס ההשבעה לפרלמנט, ולכן נמנעה ממנו הכהונה בפרלמנט בתחילה, אולם לאחר שתוקן החוק העוסק בכך, הסכימו לקבל את שבועתו של ליונל על ספר תנ"ך. הוא החל לכהן כחבר פרלמנט בשנת 1858. ליונל נפטר בשנת 1879.
נתנאל מאיר (נתן), הבן של ליונל, שנולד בשנת 1840, היה מנהיג יהודי חשוב מאוד בבריטניה. כמו כן, הוא היה נשיא האיחוד של בתי הכנסת. נתנאל היה נגיד הבנק של אנגליה, ובשנת 1885 הוענק לו התואר לורד רוטשילד, הלורד היהודי הראשון בבריטניה.
אדמונד ליאופולד דה רוטשילד (1916–2009), המכונה אדי על מנת להבחין בינו לבין הנדיב הידוע, נינו של ליונל נתן דה רוטשילד, קיבל לידיו את ניהול את בנק רוטשילד ובניו בשנות ה-60 וה-70 ולראשונה בתולדות הבנק פתח אותו בפני שותפים שאינם מבני המשפחה, ובכך הפך את הבנק מחברה משפחתית שמרנית לבנק בינלאומי.
ענפי המשפחה > הענף הצרפתי

הענף הצרפתי מורכב למעשה משני ענפים מקבילים. הראשון הוקם על ידי ג'יימס מאיר רוטשילד אשר יסד בהוראת אביו את "בנק רוטשילד" בפריז. לאחר מלחמות נפוליאון הוא מילא תפקיד חשוב במימונם של מפעלי רכבות וכריה אשר הפכו את צרפת למעצמה כלכלית. בניו של ג'יימס, גוסטאב דה רוטשילד ואלפונס ג'יימס דה רוטשילד, המשיכו לנהל את העסק שייסד אביהם, והם היו אלו אשר ממנו את דרישת השילומים של הכובשים הפרוסים עם סוף מלחמת צרפת–פרוסיה בשנות השמונים של המאה ה-19. הדורות הבאים במשפחה שימרו את העסק המשפחתי והפכו אותו עם השנים לאחד מהמובילים בבנקאות ההשקעות העולמית. התחרות המתמדת מול בנקים בבעלות ציבורית וחברות סחר גדולות (בעיקר מארצות הברית), הביאו את צאצאי הענף הצרפתי להודיע בשנת 2003 על איחוד עסקיהם עם דודניהם מהענף הבריטי, וזאת כדי ליצור ארגון גדול ורווחי יותר.
הענף הצרפתי השני נוסד על ידי נתנאל דה רוטשילד (1812–1870). נתנאל, אשר נולד בלונדון, היה בנם הרביעי של מייסד הענף הבריטי של המשפחה, נתן מאיר רוטשילד, ונכדו של מייסד המשפחה מאיר אנשל. בשנת 1850 עבר נתנאל להתגורר בפריז, וזאת כדי לעבוד אצל דודו ג'יימס מאיר. אולם, בשנת 1853 עזב נתנאל את עסקי הבנקאות המשפחתיים, ורכש את "שאטו ברן מוטון", יקב קטן בצרפת. הוא שינה את שמו של היקב ל"שאטו מוטון רוטשילד" והפך אותו לאחד ממותגי היין המפורסמים בעולם כולו. בשנת 1868, רכש דודו של נתנאל, ג'יימס, יקב שכן בשם "שאטו לאפיט", ותוך זמן קצר הפך גם יקב זה לאחד ממפיקי היין היוקרתיים ביותר וקיבל את השם שאטו לאפיט רוטשילד.
העסק הצרפתי ספג מהלומה קשה בשנת 1982, כאשר ממשלתו הסוציאליסטית של פרנסואה מיטראן הלאימה את עסקי המשפחה והעניקה להם שם חדש. אולם הבארון בן ה-39 דוד דה רוטשילד, החליט שלא לנטוש את הענף בו עסקה משפחתו במשך יותר ממאתיים שנים, ויחד עם שלושה עובדים ומימון של מיליון דולר בלבד, הקים מחדש את עסקי המשפחה שמחזיקים בימינו בנתח גדול משוק ההשקעות העולמי.
בימינו, הידועים בענף הצרפתי הם בני הזוג בנג'מין ואריאן דה רוטשילד, שהונם נאמד נכון ל-2010 בכארבעה מיליארד אירו. אביו של בנג'מין, אדמון אדולף דה רוטשילד, הקים את קבוצת אדמונד דה רוטשילד (Edmond de Rothschild Group), בנק ובית השקעות בינלאומי שמרכזו בשווייץ.
ענפי המשפחה > הענף האוסטרי

בני המשפחה שהתמקמו בווינה, הקימו בשנות העשרים של המאה ה-19 בנק שהפך אותם לאזרחים מכובדים ונערצים.
הענף הוקם על ידי סלומון מאיר רוטשילד (1774–1855) בשנת 1820. סלומון מאיר נשלח מפרנקפורט לווינה על ידי אביו. בנו של סלומון מאיר היה אנסלם סלומון רוטשילד (אנ')‏ (1803–1874). בנותיו ובניו:
מתילדה חנה רוטשילד (אנ')‏ (1832–1924)
נתנאל מאיר רוטשילד (אנ')‏ (1836–1905)
פרדיננד דה רוטשילד (אנ')‏ (1839–1898)
אלברט סלומון אנסלם רוטשילד (אנ')‏ (1844–1911)
אליס שארלוט רוטשילד (אנ')‏ (1847–1922)
ההתרסקות של 1929 הביאה עמה תקופה קשה לעסקי המשפחה באוסטריה וראש הענף, לואיס פון רוטשילד (אנ')‏ (1882–1955), בנו של אלברט סלומון, עשה ככל שביכולתו להציל את הבנק. אולם, במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצו בני המשפחה לוותר על רכושם, ובכלל זה הבנק המצליח אותו ניהלו, למוסרו לכובש הנאצי ולנוס מהמדינה. מספר בני משפחה נמלטו והשתכנו בארצות הברית. בשנת 1999 הסכימה ממשלת אוסטריה להשיב לידי צאצאי המשפחה כ-250 יצירות אמנות אשר נשדדו על ידי הנאצים.
ענפי המשפחה > הענף האיטלקי

הבן הרביעי של מאיר אנשל, קרל קלמן מאיר, שנולד בשנת 1788, התיישב בנאפולי וייסד שם את הסניף האיטלקי של העסק המשפחתי. סניף זה העניק הלוואות כספיות רבות למדינות איטליה השונות וגם למדינת האפיפיור.
עם איחוד איטליה, חוסל סניף זה של העסק בשנת 1861. קרל קלמן מאיר מת בשנת 1855. היורש של קרל מאיר, אדולף קרל, חזר למשפחתו בפרנקפורט. הבנק שיסד היה לבנק הלאומי של אוסטריה. העסקים שלו התמוטטו לאחר קריסת האימפריה האוסטרו הונגרית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ענפי המשפחה > הענף הגרמני

בשנת 1901 משלא נמצא יורש זכר לנהלו, נסגר ענף הבנקאות המשפחתי אשר בפרנקפורט לאחר יותר ממאה שנות פעילות עסקית. רק בשנת 1989, לאחר השקעה משותפת של הסניפים הבריטי והשווייצרי של הבנק המשפחתי, נפתחה מחדש הנציגות בפרנקפורט.
ענפי המשפחה > עץ משפחת רוטשילד

הערה: אילן יוחסין זה אינו כולל את כל חברי משפחת רוטשילד, אלא מתרכז באישים בולטים בה, בפרט בענפים הצרפתי והבריטי.