stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עבד אל-ח'אלק א-סאמראי
האשמתו בבגידה והוצאתו להורג

ב-1973 הואשם נאזם גזאר כי היה מעורב במזימה להתנקש בחייהם של הנשיא אל-בכּר ושל סגנו, סדאם חוסיין. האירוע שבגינו הואשמו א-סאמראי וגזאר בקשירת הקשר היה קבלת הפנים למטוסו של הנשיא אל-בכר, ששב מביקור רשמי בבולגריה. המטוס עוכב מספר שעות בשדה התעופה של סופיה על-ידי כוחות הביטחון הבולגריים בטענה שעם נחיתתו בבגדאד מתוכנן נגדו ניסיון הפיכה. עקב העיכוב, שבו מקבלי הפנים שהמתינו לנשיא לבתיהם, אך אנשי מנהלת הביטחון הכללי הבחינו בכך שא-סאמראי ומוחמד פאדל (ער'), חבר בהנהגה האזורית של מפלגת הבעת' ומקורב אחר לסדאם, נותרו יחד אחרונים באולם שדה התעופה וההנחה הייתה שהם אלה העומדים מאחורי ניסיון ההפיכה המדובר. א-סאמראי נעצר במקום ולמרות שלא היו כל הוכחות למעורבותו במזימה ולמגעים שלו עם גזאר בעניין זה, נשפט על-ידי סדאם חוסיין שטען כי פגישה אקראית עם גזאר בביתו של אל-סמאראי היא ראיה מספקת למעורבותו של האחרון בתוכנית ההפיכה.
סדאם שפט את א-סאמראי במשפט מהיר, שמשקיפים רבים מתארים אותו כמשפט מבוים שבו היה נראה כי סדאם רק ניצל את סיפור הקנוניה של גזאר כתירוץ להוציא לפועל תוכנית שתכנן זמן רב לפני כן, והורה לגזור עליו עונש מוות. א-סאמראי הובא לתא התלייה בכלא אבו גרייב וניצב על הגרדום, אך ברגע האחרון לפני ההוצאה להורג, נתקבלה פקודה לשחרר את א-סאמראי מן הגרדום והוא הועבר למרתף כליאה בבידוד שבו שהה מאז אותו יום. המתקת גזר דינו של א-סאמראי לא נבעה מרחמים, מהערכה לעמדותיו ולפועלו של א-סאמראי או למעמדו במפלגה, אלא בעקבות לחץ כבד שהפעילו שותפים רבים שלו מרחבי העולם הערבי על הנהגה העיראקית להימנע מלהוציאו להורג, בשל תרומתו למפלגת הבעת' ולמאבק הפלסטיני. מי שהפעילו את מרב הלחצים היו מנהיגים פלסטינים ומנהיג הדרוזים בלבנון, כמאל ג'ונבלאט, שכיהן באותה עת כיו"ר החזית הערבית לתמיכה במאבק הפלסטיני, ושא-סאמראי היה סגנו. שנים ספורות לאחר מכן התברר כי עונשו של א-סאמראי לא הומתק אלא רק כי ביצועו נדחה.
עם תפיסתו של סדאם את השלטון בשנת 1979, נערך באולם אל-ח'וּלְד בבירה בגדאד אירוע הטיהורים המפורסם (אנ') שבו נקראו רבים מבכירי המפלגה שתוארו כבוגדים לצאת מן האולם ושעות ספורות לאחר מכן הוצאו להורג מבלי שהועמדו למשפט במוסדות המפלגה או למשפט רשמי. באירוע זה הוזכר גם שמו א-סאמראי כאחד מן ה"בוגדים" שלקחו חלק במזימתו של גזאר. בתשובה לשאלה ששאל אחד מחברי המפלגה הנוכחים באולם (שהתברר לימים כעלי חסן אל-מג'יד, בן דודו של סדאם) על גורלו של א-סאמראי ועל הצורך להוציאו בהקדם להורג פן יתרחשו ניסיונות הפיכה דומים בעתיד, השיב סדאם כי הוא אחראי לכך שא-סאמראי לא הוצא להורג עד אותה עת ואמר כי "מעתה לא נגלה כלפיו עוד רחמים" וכי הוא נשבע כי א-סאמראי "לא יזכה לראות עוד את השמש זורחת". ב-8 באוגוסט 1979 הוצא א-סאמראי להורג על-ידי כיתת יורים, שבועות ספורים לאחר שתפס סדאם חוסיין את כס הנשיאות.
ערעור מאוחר על הסיבות להוצאתו להורג

פרשת הקנוניה לביצוע הפיכה נגד אחמד חסן אל-בכר וסדאם חוסיין ליוותה את צמרת הבעת' לכל אורך המחצית השנייה של שנות ה-70 ועמדה בלב הדיון באירוע הטיהורים באולם אל-ח'ולד ב-1979. סדאם והנהגת המפלגה טענו כי קיימות ראיות מוצקות למעורבותו של א-סאמראי בקנוניה ולמרות שלא הציגו אותן בפני הנוכחים באולם, היה די באזכור הראיות באירוע המאיים ובעובדה שא-סאמראי ישב כבר למעלה מחצי עשור בבידוד כדי שאיש מן הנוכחים לא יצא פומבית נגד ההחלטה להוציאו להורג. רק שנים לאחר מכן, לאחר הפלת משטר הבעת' ב-2003, החלו בכירי הבעת' לשעבר להתייחס לפרשה, העלו ספקות גדולים על אמיתות הטענות בדבר מעורבותו של א-סאמראי בקנוניה והציעו סיבות לנחישותו של סדאם להרחיקו ממוקדי הכוח ומן העין הציבורית, לכלוא אותו ולבסוף להוציאו להורג.
סלאח עומר אל-עלי (אנ'), שהיה חבר במועצת הפיקוד המהפכנית ולימים שגריר עיראק בשוודיה, שנכח באירוע הטיהורים באולם אל-ח'ולד שבו הבטיח סדאם כי א-סאמראי יוּצא להורג, אמר בראיון לעיתונאי הלבנוני ע'סאן שרבל את הדברים הבאים: "גם אילו הייתם שואלים את אויביה המרים ביותר של מפלגת הבעת' על עבד אל-ח'אלק א-סאמראי, היו להם רק דברי שבח לומר עליו. הוא היה אדם תמים, נקי-כפיים, מסור, ישר וסגפני. סדאם חוסיין הרג אותו כי בעצם התנהגותו הציגה מודל הפוך. הוא היה חבר בהנהגת הלאומית והאזורית של המפלגה, חבר במועצת הפיקוד המהפכנית ואחראי על משרד התרבות הלאומי של המפלגה. הוא פשוט ייצג את המודל ההפוך מהמודל של סדאם חוסיין, שלקה באובססיית שלטון, שכל מאוויו היו לשימור מראית עין של ראוותנות ושל פריעת כל המנהגים והמסורות. סדאם עקב אחר העלייה בפופולריות של א-סאמראי בתוך המפלגה ומחוצה לה ונוכחותו הפכה עבורו למקור למבוכה ולאי-נוחות כאשר פורסמה ההחלטה על מינוי חברי ההנהגה האזורית של המפלגה לתפקידי שרים, מינה סדאם את א-סאמראי לתיק העבודה והרווחה אך האחרון סירב והעדיף להמשיך בשירותו למפלגה ולעם [...] התירוץ שעשו בו שימוש כדי להתנכל לו היה כדלקמן: כשתוכננה הקנוניה של נאזם גזאר, ראש מנהלת הביטחון הכללי, בשנת 1973, שלבסוף נכשלה, הציע גזאר באחת מתשדורות הקשר כי תתקיים פגישה בביתו של עבד אל-ח'אלק א-סאמראי לשם תכנון העניין. גזאר בחר את ביתו של א-סאמראי כיוון שהוא לא היה צד בדבר. סדאם בחר במתכוון לפרש את העניין כאילו הוא הוכחה לכך שא-סאמראי היה חלק מהקנוניה של גזאר ולכן השליך אותו לכלא והוציא נגדו גזר דין מוות".
ההיסטוריון עבד אל-והאבּ אל-כּיאלי (ער'), טען חודשים ספורים לאחר האירועים שהובילו להוצאתו להורג של א-סאמראי כי הנהגת הבעת' העיראקית ידעה היטב כי לא-סאמראי לא היה כל קשר למזימה של גזאר, וכי סביר שקשירתו עם המזימה נבעה מן המחלוקות האידאולוגיות שהיו לו עם אל-בכר וסדאם על אופן ניהול המפלגה והמדינה ועל אופייה הרצוי של ההנהגה העיראקית.
ראו גם

ד"ר ג'עפר אל-מודפר - האם השתתף עבד אל-ח'אלק א-סאמראי בניסיון ההפיכה של נאזם גזאר?, סרטון בערוץ "אל-מג'לס א-ת'קאפי אל-עראקי (מועצת התרבות העיראקית)", באתר יוטיוב, 7 באוגוסט 2021 (בערבית)
הערות שוליים

1 2  סייף א-דין א-דורי, עבד אל-ח'אלק א-סאמראי: דחיית אל-מואמרה אל-מזעומה (עבד אל-ח'אלק א-סאמראי: קורבן קונספירציה לכאורה), לונדון: דאר אל-חיכּמה, 2017, עמ' 9. (בערבית)
1 2  סייף א-דין א-דורי, אל-לוע'ז פי אִעְדאם נאזם גזאר ועבד אל-ח'אלק א-סאמראי וארבעה אח'רין מן אעדאא מג'לס קיאדת א-ת'וורה, 1973-1979 (התעלומה בהוצאתם להורג של נאזם גזאר, עבד אל-ח'אלק א-סאמראי וארבעה חברים נוספים במועצת הפיקוד המהפכנית בשנים 1973–1979), ביירות: אל-מַנְהַל, 2014, עמ' 11. (בערבית)
↑  סייף א-דין א-דורי, עבד אל-ח'אלק א-סאמראי: דחיית אל-מואמרה אל-מזעומה (עבד אל-ח'אלק א-סאמראי: קורבן קונספירציה לכאורה), לונדון: דאר אל-חיכּמה, 2017, עמ' 12. (בערבית)
↑  סייף א-דין א-דורי, אל-לוע'ז פי אִעְדאם נאזם גזאר ועבד אל-ח'אלק א-סאמראי וארבעה אח'רין מן אעדאא מג'לס קיאדת א-ת'וורה, 1973-1979 (התעלומה בהוצאתם להורג של נאזם גזאר, עבד אל-ח'אלק א-סאמראי וארבעה חברים נוספים במועצת הפיקוד המהפכנית בשנים 1973–1979), ביירות: אל-מַנְהַל, 2014, עמ' 13. (בערבית)
↑  ג'עפר אל-מודפר, עבד אל-ח'אלק א-סאמראי ונאזם גזאר - איחאטה סיאסייה, אג'תמאעייה, נפסייה (עבד אל-ח'אלק א-סאמראי ונאזם גזאר - סקירה פוליטית, חברתית ופסיכולוגית), לונדון: דאר אל-חיכּמה, 2022, עמ' 36. (בערבית)
↑  סייף א-דין א-דורי, עבד אל-ח'אלק א-סאמראי: דחיית אל-מואמרה אל-מזעומה (עבד אל-ח'אלק א-סאמראי: קורבן קונספירציה לכאורה), לונדון: דאר אל-חיכּמה, 2017, עמ' 19. (בערבית)
1 2  ע'סאן שרבל, אל-עראק מן חרב אילא חרב: סדאם מר מן הונא (עיראק ממלחמה למלחמה: סדאם עבר כאן), הוצאה עצמית; קובץ מאמרים של המחבר שפורסמו בעיתון "אלחיאת", 2010, עמ' 303. (בערבית)
↑  Saddam Hussein's Purge 1979, YouTube, (השאלה הנזכרת כאן בדקה 30:48), ‏14 באוגוסט 2019 (בערבית)
↑  ע'סאן שרבל, אל-עראק מן חרב אילא חרב: סדאם מר מן הונא (עיראק ממלחמה למלחמה: סדאם עבר כאן), הוצאה עצמית; קובץ מאמרים של המחבר שפורסמו בעיתון "אלחיאת", 2010, עמ' 302-303. (בערבית)
↑  סייף א-דין א-דורי, עבד אל-ח'אלק א-סאמראי: דחיית אל-מואמרה אל-מזעומה (עבד אל-ח'אלק א-סאמראי: קורבן קונספירציה לכאורה), לונדון: דאר אל-חיכּמה, 2017, עמ' 20. (בערבית)
↑  סייף א-דין א-דורי, אל-לוע'ז פי אִעְדאם נאזם גזאר ועבד אל-ח'אלק א-סאמראי וארבעה אח'רין מן אעדאא מג'לס קיאדת א-ת'וורה, 1973-1979 (התעלומה בהוצאתם להורג של נאזם גזאר, עבד אל-ח'אלק א-סאמראי וארבעה חברים נוספים במועצת הפיקוד המהפכנית בשנים 1973–1979), ביירות: אל-מַנְהַל, 2014, עמ' 142. (בערבית)
קרב קורופדיום

קרב קורופדיום (ביוונית: Μάχη του Κουροπεδίου) היה הקרב האחרון בין יורשיו של אלכסנדר הגדול, הדיאדוכים, ונערך בשנת 281 לפנה"ס סמוך לעיר מגנסיה בצפון לידיה בין צבאותיו של ליסימאכוס לאלה של סלאוקוס הראשון. ליסימאכוס שלט בתראקיה ובמוקדון ובחלקה המערבי של אסיה הקטנה מאז קרב איפסוס בשנת 301 לפנה"ס, ואילו הממלכה הסלאוקית שלטה בחלקה המזרחי.
הרקע ליציאה לקרב

לסלאוקוס הראשון היו שאיפות לשלוט על כל האזורים שנשלטו לפני כן על ידי אלכסנדר הגדול. במוקדון התנהלו מאבקים על הירושה העתידה. ארסינואי השנייה אשתו של ליסימכוס, רצתה שילדיה ירשו את ליסימכוס. היא האשימה את בנו לאגתולקס שהיה יורש העצר בבגידה, והביאה לכך שיוצא להורג על ידי אביו. בעקבות כך ברחה אשתו ליסנדרה מזרחה עם ילדיה לחצרו של סלאוקוס הראשון. אליה הצטרף אחיה תלמי קראונוס. היא ביקשה את עזרתו של סלאוקוס הראשון. סלאוקוס ראה בפנייה זאת הזדמנות להתערב בנעשה בפוליטיקה של תראקיה ומצרים התלמיית ולהשיג הישגים לטובת ממלכתו. הוא הכין משלחת צבאית כנגד ליסימכוס. בו בזמן, פילטרוס, שהיה מופקד על האוצר של ליסימכוס, שמע על הירצחו של אגתוקלס ופחד מהמשך מעשיה של ארסינואי ושלח שליח אל סלאוקוס להצהיר את נאמנותו ולהפקיד בידיו את אוצרו של ליסימכוס. כאשר שמע על כך ליסימכוס הוא חצה עם צבאו לאסיה הקטנה ותקף את צבאו של סלאוקוס.
מעט מאוד ידוע אודות הקרב עצמו, למעט העובדה שסלאוקוס הראשון ניצח בו, ליסימאכוס מצא בו את מותו וממלכתו חרבה.
לאחר הקרב

לאחר הקרב, צירף סלאוקוס הראשון את מוקדון לממלכתו. הוא יצא למסע לכיוון מוקדון ותראקיה כדי לקבל הכרה כמלך מוקדון. הוא חצה את הדרדנלים במטרה להגיע ליעדו, אבל קראונוס שרצה לרשת את ליסימכוס ולהפוך שליט מוקדון רצח אותו. קראונוס מיהר להגיע לעיר ההלניסטית ליסמכיה (Lysimachia) (אנ') עיר חשובה בתראקיה (גליפולי של היום) ושם הצליח להכתיר את עצמו למלך בעזרת הצבא המוקדוני.
ראו גם

מלחמות הדיאדוכים
אסיה הקטנה בתקופה ההלניסטית
מריה פייצ'ינוביץ' בוריץ'

מריה פייצ'ינוביץ' בוריץ' (באנגלית: Marija Pejčinović Burić ; נולדה ב-9 באפריל 1963) היא פוליטיקאית קרואטית ממפלגת האיחוד הקרואטי הדמוקרטי, שכיהנה כשרת החוץ ואירופה וסגנית ראשונה לראש ממשלת קרואטיה בין השנים 2017 ל-2019. היא הייתה האישה השלישית שכיהנה בתפקיד שרת החוץ, אחרי קולינדה גרבאר-קיטארוביץ' ווסנה פוסיץ'. מריה פייצ'ינוביץ' בוריץ' כיהנה לפני כן, כחברת הפרלמנט במהלך האספה השישית בין השנים 2008–2011, וייצגה את מחוז הבחירות ה-6.
ב-26 ביוני 2019, היא נבחרה לתפקיד המזכירה הכללית ה-14 של מועצת אירופה, לאחר שניצחה את שר החוץ של בלגיה דידייה ריינרס ב-159 קולות מול 105. כהונת פייצ'ינוביץ' בוריץ' החלה ב-18 בספטמבר 2019 וצפויה להסתיים ב-18 בספטמבר 2024, היא החליפה את נשיא שווייץ ושר הפנים לשעבר, אלן ברסה.
השכלה וקריירה מוקדמת

פייצ'ינוביץ' בוריץ' סיימה לימודי כלכלה באוניברסיטת זאגרב בשנת 1985. לאחר שסיימה את לימודיה, בין השנים 1988–1991 עבדה פייצ'ינוביץ' בוריץ' כמומחית לסחר בחברת ההנדסה Končar Inženjering בזאגרב. בשנת 1991, היא מונתה למזכירה הכללית של בית אירופה בזאגרב על ידי Ljubomir Čučić. ב-1994, היא השלימה תואר מוסמך במדעי אירופה מטעם קולג' אירופה. לאחר השלמת התואר, חזרה לעבוד בחברת Končar Inženjering. ב-1997 היא מונתה למנהלת התקשורת הארגונית של חברת הפארמה Pliva שבסיסה בזאגרב.
קריירה פוליטית > קריירה במגזר הציבורי

בשנת 2000, מונתה פייצ'ינוביץ' בוריץ' לעוזרת השר במשרד האינטגרציה האירופית של קרואטיה. בשנת 2001 היא נכללה בצוות המשא ומתן להסכם הייצוב וההתאגדות האירופי-קרואטי. משנת 2003 ואילך עבדה כמרצה לאינטגרציה אירופית בסמינרים של האקדמיה הדיפלומטית הקרואטית.
בשנת 2004 מונתה פייצ'ינוביץ' בוריץ' למזכירת המדינה במשרד להשתלבות באירופה ובשנה שלאחר מכן למזכירת המדינה לשילוב באירופה במשרד החוץ, שניהם בהנהגת השר מיומר זוז'ול בממשלת קרואטיה תחת ראש הממשלה איבו סאנאדר. היא שימשה כרכזת לאומית למדיניות מבנית, לתוכניות טרום-הצטרפות לאירופה (ISPA) (2004-2006), רכזת לאומית לתוכניות סיוע ושיתוף פעולה עם האיחוד האירופי וכן חברה בקבוצת העבודה בנושא השוק האירופי האחיד ובמשא ומתן להצטרפות לאיחוד האירופי של קרואטיה (2005–2006). משנת 2006 הייתה פייצ'ינוביץ' בוריץ' חברה בצוות המשא ומתן להצטרפות לאיחוד האירופי של קרואטיה וכן יו"ר משלחת קרואטיה בוועדת הייצוב וההתאגדות של האיחוד האירופי-קרואטי.
קריירה פוליטית > חברת פרלמנט, 2008–2011

בשנת 2008, פייצ'ינוביץ' בוריץ' נבחרה לפרלמנט של קרואטיה מטעם מפלגת המרכז-ימין הקרואטית, בשם האיחוד הדמוקרטי (HDZ). היא ייצגה את מחוז הבחירות השישי. היא הייתה חברת הפרלמנט עד לבחירות 2011 . בפרלמנט כיהנה בוועדה לשילוב באירופה ובוועדת החוץ. בנוסף למשימות בוועדה, היא הייתה חברה במשלחת הקרואטית לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה ועמדה בראש קבוצת הידידות הפרלמנטרית קרואטיה - ארצות הברית.
מ-2012 עד 2013, פייצ'ינוביץ' בוריץ' הרצתה על אמנת ליסבון בסמינרים, בבית הספר הממלכתי למנהל ציבורי בקרואטיה. משנת 2013 היא עבדה במשך מספר שנים כיועצת פרטית באיחוד האירופי, בתוכנית הפיתוח של האו"ם (UNDP) ובפרויקטים שונים. היא גם סיפקה ייעוץ בנושא אינטגרציה אירופית לממשלת סרביה.
ב-17 בנובמבר 2016, פייצ'ינוביץ' בוריץ' חזרה לשרת כמזכירת המדינה במשרד החוץ ואירופה, בהנהגתו של השר דאבור איבו שטייר תחת ראש הממשלה אנדריי פלנקוביץ'.
קריירה פוליטית > שרת החוץ, 2017–2019

ביוני 2017, מונתה פייצ'ינוביץ' בוריץ' על ידי ראש ממשלת קרואטיה, אנדריי פלנקוביץ' לתפקיד שרת החוץ החדשה של קרואטיה, במקום דאבור איבו שטייר שהתפטר. בתפקיד זה כיהנה גם כיושבת ראש ועדת השרים של מועצת אירופה, למשך חצי שנה ב-2018. מ-2017 עד 2019, היא גם עמדה בראש מפגשי שרי המסחר של מפלגת העם האירופית (EPP) לצד יורקי קאטאינן, סגן נשיא הנציבות האירופית.
בשנת 2019, פייצ'ינוביץ' בוריץ' הכריזה על מועמדותה לרשת את Thorbjørn Jagland הנורווגי כמזכירה הכללית של מועצת אירופה.
המזכירה הכללית של מועצת אירופה

ב-26 ביוני 2019, האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה הצביעה על בחירת המזכיר הכללי ה-14 של הארגון, כשהמועמדים היו שרת החוץ פייצ'ינוביץ' בוריץ' ומקבילה הבלגי דידייה ריינרס. פייצ'ינוביץ' בוריץ' הביסה את ריינדרס ב-159 קולות מול 105. היא הושבעה רשמית ב-18 בספטמבר 2019.
בוריץ' נפגשה עם נשיאת מולדובה מאיה סנדו במהלך החתימה על תוכנית הפעולה של מועצת אירופה לרפובליקה של מולדובה 2021–2024 ב-19 באפריל 2021 בשטרסבורג, צרפת. היא דנה עם סנדו בסוגיות בנושאי זכויות אדם, פוליטיקה ומגפת הקורונה במולדובה.
פעילויות אחרות

משנת 2016, פייצ'ינוביץ' בוריץ' חברה במרכז לחקר המדיניות האירופית (CEPS).
הערות שוליים

↑  "Pejčinović Burić, Marija". www.sabor.hr (בקרואטית). נבדק ב-26 ביוני 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Alain Berset elected Secretary General of Council of Europe". www.admin.ch. נבדק ב-2024-06-25.
↑  "Reynders defeated in race to lead Council of Europe". POLITICO (באנגלית בריטית). 2024-06-25. נבדק ב-2024-06-25.
1 2  MVEP • Životopis, web.archive.org, ‏2018-03-04
↑  Party, EPP - European People's. "Ministerial Meetings". EPP - European People's Party (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-01-08.
↑  Election of the Secretary General of the Council of Europe: Candidatures received Council of Europe, press release of January 11, 2019.
↑  "New Council of Europe Action Plan for the Republic of Moldova launched in Strasbourg". Council of Europe. 19 באפריל 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Daniela, Davidov (19 באפריל 2021). "Planul de acțiuni al Consiliului Europei pentru R. Moldova pentru anii 2021-2024, lansat. Declarațiile Maiei Sandu". Cotidianul.md (ברומנית). {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "mr. sc. Marija Pejčinović Burić". אורכב מ-המקור ב-2018-03-04. נבדק ב-2019-06-26.
↑  "CEPS Board". CEPS (באנגלית אמריקאית). 2019-04-10. נבדק ב-2019-06-29.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1253619549  NSK: 000115776  VIAF: 306150765   WorldCat (עם VIAF): 306150765 
בוריץ' נפגש עם שר החוץ האמריקני מייקל ר. פומפאו במשרד החוץ ב-12 בספטמבר 2018.
פייצ'ינוביץ' בוריץ' עם נשיאת גאורגיה , סלומה זורביצ'ווילי בנובמבר 2019
אנדרטת השלום בהירושימה

אנדרטת השלום בהירושימה המכונה לרוב גם "הכיפה האטומית" או "כיפת הפצצה" (יפנית: 原爆ドーム, כיפת גנבאקו) היא אתר מורשת עולמית מאז שנת 1996. האנדרטה היא חלק מרכזי של פארק השלום בהירושימה, הנמצא במרכז הירושימה שביפן.
הבניין שהפך לאנדרטה תוכנן במקור על ידי האדריכל הצ'כי יאן לטסל. עבודות הבנייה החלו ב-1914 והבניין הושלם ונפתח באפריל 1915, אז החל לשמש כמרכז תערוכות וכנסים עירוני וכונה "אולם התערוכה המסחרית של הירושימה". הבניין נישא לגובה של שלוש קומות בעוד האגף המרכזי שבו היה בן חמש קומות והגיע לגובה של 25 מטר. המבנה היה עשוי לבנים ומעליו הונחה כיפה אליפטית עשויה מסגרת פלדה ומצופה נחושת. בשנת 1933 שונה שמו של המבנה ל"אולם קידום התעשייה של מחוז הירושימה".
ב-6 באוגוסט 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, ארצות הברית הטילה פצצה אטומית על הירושימה שהתפוצצה במרחק 150 מטרים מהבניין, 600 מטרים מעל האדמה. בניין זה היה למבנה הקרוב ביותר למוקד הפיצוץ- ששרד לפחות בחלקו. זאת בשל העובדה שהדף הפיצוץ הגיע מכיוון כמעט אנכי. שלד האגף המרכזי של המבנה נותר עומד והוא נשאר בחורבנו עד היום. ממשלת יפן החליטה לא לשפץ את הבניין, אלא להפוך אותו לאנדרטה להפצצה האטומית ולסמל של תקווה לשלום העולם ולהתפרקות מנשק גרעיני. פארק הזיכרון לשלום הוקם סביב המבנה בין 1950-1964. בשנת 1955 נפתח מוזיאון באתר, תוך כדי שחלקו הגדול עוד היה בפיתוח. בכל שנה מאז 1952- נערך במקום טקס זיכרון לאירוע.
פתח עלי שאה קאג'אר

פֶּתַח' עָלִי שָׁאָה קָאגָ'אר (בפרסית: فتحعلى‌شاه قاجار; 25 בספטמבר 1772 – 23 באוקטובר 1834) היה השאה השני של ממלכת פרס (איראן של היום) מבית השושלת הקאג'ארית. הוא שלט מ-17 ביוני 1797 ועד למותו. שלטונו ראה שתי מלחמות נגד האימפריה הרוסית בהם פרס העבירה שטחים צפוניים בחבל הקווקז (דאגסטן, גאורגיה, אזרבייג'ן וארמניה) לידי רוסיה. ההיסטוריון ג'וזף מ. אפון תיאר את השאה שהוא: "מפורסם בקרב הפרסים בשלושה דברים: זקנו הארוך בצורה יוצאת דופן, מותניו דמויי הצרעה וצאצאיו."
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

פֶּתַח' עָלִי כפי שנקרא בצעירותו (כשם סבא-רבא שלו) נולד לשושלת הקאג'ארית העשירה, בת למוצא אזרי שהתמקמה לחופי הים הכספי בזמן שהאומה האיראנית הייתה מפורקת בין שושלת זנד, השושלת האפשארית, בלוצ'יסטן וטאפוריה. בשנת 1794 דודו, אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, כבש את שושלת זנד ושנתיים אחר כך גם את השושלת האפשארית. פתח' עלי הושם בתור המושל של פארס בשנת 1797 כאשר דודו השאה נרצח בעיר שושה כשלושה ימים לאחר שהאחרון כבש אותה. לאע'א מוחמד השאה לא היו כל צאצאים ולכן עלי ירש את הכס הפרסי והפך לשאה.
רוב שלטונו התמקד באומנויות ושימור התרבות הפרסית. עלי התעניין מאוד בקריאה ובידע כללי רב תחומי. בשנת 1797 קרא את הגרסה השלישית המלאה של אנציקלופדיה בריטניקה ודבר מספר שפות אירופאיות, בהם אנגלית. בין לבין השאה התעניין גם באדריכלות והורה לשחזור של מקדשים עתיקים.
ביוגרפיה > מלחמה שנייה ברוסיה

מנהיג גאורגיה אֶרֶקלֶה השני פעל לשחרור גאורגיה מהפרסים ויצר ברית עם רוסיה הקיסרית. בשביל להעניש את המורדים הגיאורגים בשנת 1797 אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר הורה על מבצע לבזיזה של טביליסי. הכוחות הרוסים ברחו מהעיר אך הפרסים לא יכלו לכבוש אותה מחדש עקב רצח אע'א מוחמד באותו הזמן. בשנת 1804 החלה המלחמה הרוסית-פרסית השנייה. הכוחות הרוסית פעלו לכיבוש דאגסטן דרך החוף הכספי ביודעם כי ריכוז הכוחות הפרסי ממוקם בגיאורגיה. נגד רוסיה עלי יזם ברית פרנקו-פרסית עם נפוליאון בשנת 1807. המלחמה נמשכה עד 1813 כאשר מצבם של הפרסים כמו גם הצרפתים במלחמה התדרדר.
לו הייתה ממשיכה הלחימה הפרסים חששו לגורלה של העיר הגדולה תבריז בעוד הרוסים היו כבר בשעריה. בהסכם השלום שטחים רחבים מהקווקז עברו לידי רוסיה במסגרת הסכם גוליסטן.
ביוגרפיה > מלחמה שלישית ברוסיה

בשנת 1826 עלי רצה להחזיר לפרס את האדמות שנלקחו במלחמה הקודמת והורה לבנו מיראז לצעוד בראש צבא של 35,000 חיילים ולספח את השטחים מחדש, צעד זה הוא שהחל את מלחמת רוסיה-פרס החדשה. הפרסים התחברו לח'אנויות ברחבי הקווקז בהם הצ'רקסים, השנה הראשונה של המלחמה הייתה מאוד מוצלחת ובמהלכה נכבשו מחדש הערים לנצ'ראן, קובה ובאקו.
בשנת 1827 איוואן פסקביץ' החל מתקפת נגד רוסית ופלש לואראשאפאט, נחצ'יבאן וב-1 באוקטובר כבש צבאו את ירוואן. לאחר 14 ימים הכוחות הרוסים נכנסו לתבריז ובינואר הרוסים הגיעו עד אל ימת אורמיה. ב-2 בפברואר הוכרחו הפרסים לחתום את הסכם טורקמנצ'אי שהעביר לרוסים את כלל שטחי הקווקז שהיו בחזקת פרס. ההסכם קבע את גבולות מדינות הקווקז לאיראן שעומדים עד היום.
ביוגרפיה > חיים מאוחרים

לאורך שלטונו עלי ביצע מספר מלחמות עם האפגנים ועם האימפריה הדוראנית, מלחמות בהם פרס כבשה שטחים אסטרטגיים באזור העיר הראת. עלי העסיק סופרים שיכתבו על מלחמותיו עם רוסיה בהשראת כתביו של פֿירדוסי. בשנת 1829 מתנגדים פרסים לרוסיה רצחו את אלכסנדר גריבוידוב, השגריר הרוסי בטהראן. לאות התנצלות עלי שלח את בנו הנסיך ח'וסרו מירזה להתנצל באופן פורמלי בפני הצאר הרוסי, ניקולאי הראשון.
כאשר בנו האהוב היורשו עבאס מירזה נפטר בשנת 1833, עלי הכתיר את נכדו, מוחמד מירזה ליורש כס השאה. ישנם כ-25 דיוקנים של עלי, חלקם נמצאים בממלכה המאוחדת כגון אחד הממוקם באוניברסיטת אוקספורד. מבין השגרירים הרבים שביקרו את השאה רובם ייצגו אותו בתור אדם נמרץ, חזק ונאור.
השאה נפטר בשנת 1834.
בתקופת שלטונו הוסיף עלי לצד תוארו כשאהנשאה (מלך המלכים) הפרסי גם את התואר המונגולי כגן (חאן החאנים) אשר שימש את התואר המקביל במונגולית.
ראו גם

השושלת הקאג'ארית
מוחמד שאה קאג'אר
נאסר א-דין שאה קאג'אר
מוזפר א-דין שאה קאג'אר
מוחמד עלי שאה קאג'אר
אחמד שאה קאג'אר
סטטוס קוו אנטה בלום

סטטוס קוו אנטה בלום (בלטינית: Status Quo Ante Bellum) הוא ביטוי לטיני שמשמעותו "המצב כפי שהיה קיים לפני המלחמה". המונח שימש במקור בהסכמים כדי להתייחס לנסיגת חיילי האויב ושיקום ההנהגה לפני המלחמה. משמעות השימוש בביטוי בהסכם היא שאף צד לא זוכה או מפסיד זכויות טריטוריאליות, כלכליות או פוליטיות כלשהן. הביטוי מנוגד ל-Uti possidetis, שבו כל צד שומר על כל טריטוריה ורכוש אחר שהוא מחזיק בתום המלחמה.
מהמונח עצמו נגזר המושג סטטוס קוו (Status Quo).
דוגמאות היסטוריות

דוגמה מוקדמת היא ההסכם שסיים את המלחמה הביזנטית-סאסאנית בשנים 602–628 בין האימפריה הביזנטית לאימפריה הסאסאנית. הפרסים כבשו את אסיה הקטנה, ארץ ישראל ומצרים. מתקפת נגד ביזנטית מוצלחת במסופוטמיה הביאה לסיום המלחמה, והגבול המזרחי של רומא כפי שהיה לפני 602 שוחזר במלואו. שתי האימפריות היו מותשות לאחר המלחמה, ואף אחת מהן לא הייתה מוכנה להגן על עצמה כאשר צבאות האסלאם פלשו מחצי האי ערב ב-632.
דוגמה נוספת היא מלחמת אתיופיה–אדאל במאה ה-16 בין סולטנות אדאל המוסלמית לבין האימפריה האתיופית הנוצרית, שהסתיימה בקיפאון.
דוגמאות היסטוריות > מלחמת שבע השנים

מלחמת שבע השנים נמשכה מ-1756 עד 1763 והסתיימה בסטטוס קוו אנטה בלום. במהלך המלחמה ניסתה אוסטריה להחזיר את אזור שלזיה, שאבד במלחמת הירושה האוסטרית שמונה שנים קודם לכן, מממלכת פרוסיה. בסופו של דבר, שלזיה נשארה בידיים פרוסיות.
דוגמאות היסטוריות > מלחמת 1812

דוגמה נוספת למלחמה שהסתיימה בסטטוס קוו אנטה בלום היא מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה, שהסתיימה עם חתימת הסכם גנט ב-1814. במהלך המשא ומתן, דיפלומטים בריטים הציעו לסיים את המלחמה Uti possidetis. בעוד שדיפלומטים אמריקאים דרשו ויתור על שטחים מקנדה, ובכירים בריטיים לחצו להקמת מדינת מחסום אינדיאנית פרו-בריטית במערב התיכון ולשמור על חלקים ממיין שכבשו במהלך המלחמה, ההסכם הסופי הותיר את שתי המדינות ללא רווחים וללא הפסדים בשטח.
דוגמאות היסטוריות > סכסוך האזור המפורז הקוריאני

מלחמת קוריאה החלה עם פיצול חצי האי הקוריאני לאורך קו רוחב 38 צפון, כאשר קוריאה הצפונית בראשות קים איל-סונג נתמכת על ידי ברית המועצות וסין, בעוד שקוריאה הדרומית בהנהגת לי סינג-מן נתמכת על ידי ארצות הברית. לאחר שהלחימה הסתיימה בהפסקת אש, הגבול בין שתי הקוריאות נשאר בערך לאורך קו הרוחב 38, בדומה לחלוקה מ-1948.
סכסוך האזור המפורז הקוריאני, המכונה גם מלחמת קוריאה השנייה, היה סדרה של עימותים חמושים בעוצמה נמוכה בין כוחות קוריאה הצפונית לכוחות קוריאה הדרומית וארצות הברית, שהתרחשו בעיקר בין השנים 1966 ו-1969. גם לאחר סיום הסכסוך הזה לא השתנו הגבולות בין המדינות.
דוגמאות היסטוריות > מלחמת הכדורגל

מלחמת הכדורגל, הידועה גם בשם מלחמת מאה השעות, הייתה מלחמה קצרה בין אל סלוודור והונדורס ב-1969. היא הסתיימה בהפסקת אש ובסטטוס קוו אנטה בלום עקב התערבות של ארגון מדינות אמריקה.
דוגמאות היסטוריות > מלחמת איראן–עיראק

מלחמת איראן–עיראק נמשכה מספטמבר 1980 עד אוגוסט 1988, והותירה את הגבולות ללא שינוי. שלוש שנים מאוחר יותר, כשמלחמת המפרץ עם מעצמות המערב החלה, הכיר נשיא עיראק סדאם חוסיין בזכויות האיראניות על החצי המזרחי של שט אל-ערב, וחזר לסטטוס קוו אנטה בלום שהוא עצמו שלל עשור קודם לכן. בתמורה, איראן הבטיחה לא לפלוש לעיראק בזמן שזו הייתה עסוקה בפלישתה לכווית.
דוגמאות היסטוריות > מלחמת קרגיל

מלחמת קרגיל הייתה סכסוך מזוין בין הודו לפקיסטן בין ה-3 במאי ל-26 ביולי 1999 במחוז קרגיל בג'אמו וקשמיר ובמקומות אחרים לאורך קו השליטה. המלחמה החלה עם חדירת חיילי הכוחות המזוינים של פקיסטן ומורדים חמושים לעמדות בצד ההודי של הקו. לאחר חודשיים של לחימה, החזיר צבא הודו לעצמו את רוב העמדות בצד ההודי, והכוחות הפקיסטניים נסוגו לעמדותיהם לפני המלחמה, שהסתיימה ללא שינויים טריטוריאליים.