stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ימת החול כאלאנשיו
במלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה נעדר מטוס הקונסולידייטד B-24 ליברייטור Lady Be Good בימת החול. השברים התגלו כמאתיים קילומטרים מצפון לכופרה, 15 שנה לאחר הדיווח על ההיעדרות באפריל 1943. הצוות צנח כשהתברר שהדלק אזל. אחרי הנחיתה במדבר חשו במשבי רוח מכיוון צפון-מערב ולכן סברו שהם נמצאים בקרבת הים התיכון ונעו נגד הרוח בתקווה להגיע לאזור בטוח. אולם הם נמצאו במרחק של 640 ק"מ מהים וגוועו מהתייבשות לאחר מסע של 130 ק"מ באזור כה צחיח שגם בדואים אינם נכנסים אליו.
הערות שוליים

↑  Desert Geomorphology, p. 403
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של לוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
יחסי טורקיה – קוסטה ריקה

| יחסי טורקיה – קוסטה ריקה |
| --- | --- |
טורקיה: קוסטה ריקה


טורקיה: קוסטה ריקה
שטח (בקילומטר רבוע)
783,562: 51,100
אוכלוסייה
87,527,097: 5,135,708
תמ"ג (במיליוני דולרים)
1,108,022: 86,498
תמ"ג לנפש (בדולרים)
12,659: 16,842
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: רפובליקה

יחסי טורקיה–קוסטה ריקה הם יחסי החוץ בין קוסטה ריקה לטורקיה. שתי המדינות פתחו שגרירות זו אצל זו בשנת 2014.
ביקורים רמי דרג

נשיא קוסטה ריקה, אוסקר אריאס, ביקר בטורקיה בנובמבר 2009. שר החוץ, אנריקה קסטייו בארנטס, ביקר בטורקיה פעמיים ב-2012 וב-2013, ויורשו שר החוץ, מנואל גונסאלס סנס, ביקר בטורקיה באוקטובר 2014.
שר החוץ מנואל גונסאלס סנס השתתף בפורום שרי החוץ השני של טורקיה-SICA ב-20 באפריל 2017 שנערך באיסטנבול. במהלך הפורום, שר החוץ מבלוט צ'בושולו קיים פגישה דו-צדדית עם שר החוץ גונסאלס סנס ונחתמו הסכמי שיתוף פעולה נגד סחר בסמים ושיתוף פעולה תרבותי.
שר התיירות של קוסטה ריקה ריקה מאוריסיו ונטורה ביקר בטורקיה ב-13–14 בדצמבר 2017. ב-21 במאי 2019, צ'בושולו קיים פגישה עם השר ונטורה במהלך פורום שרי החוץ השלישי של SICA שנערך בגואטמלה.
יחסים כלכליים

נפח הסחר בין שתי המדינות היה 100 מיליון דולר בשנת 2019 (יצוא/יבוא טורקי: 58.9/41.8 מיליון דולר).
נציגויות דיפלומטיות

קוסטה ריקה מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה.
טורקיה מחזיקה בקוסטה ריקה שגרירות בסן חוסה.
יחסי סלובניה–קוסובו

| יחסי סלובניה–קוסובו |
| --- | --- |
סלובניה: קוסובו


סלובניה: קוסובו
שטח (בקילומטר רבוע)
20,273: 10,887
אוכלוסייה
2,118,287: 1,682,095
תמ"ג (במיליוני דולרים)
68,217: 10,438
תמ"ג לנפש (בדולרים)
32,204: 6,206
משטר
רפובליקה

יחסי סלובניה–קוסובו הם יחסי החוץ בין קוסובו וסלובניה.
היסטוריה

שתי המדינות היו חלק מיוגוסלביה בין השנים 1918–1991, למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה, אז נכבשה המדינה על ידי גרמניה הנאצית. בשנת 1991 הכריזה סלובניה על עצמאותה, ולאחר ניצחונה במלחמת עשרת הימים היא הפכה למדינה ריבונית. קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 וסלובניה הכירה בה ב-5 במרץ 2008. היחסים הדיפלומטיים כוננו ב-8 באפריל 2008. סלובניה מנהלת שגרירות בפרישטינה מאז ה-15 במאי 2008. השגריר הראשון של קוסובו בסלובניה היה אנטון ברישה, שמסר את תעודותיו לנשיא סלובניה בינואר 2010.
שיתוף פעולה ביטחוני

לסלובניה יש כיום 383 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בצבא נאט"ו שהוביל את כוח קוסובו.
ישי יפה

פרופסור ישי יפה
ישי יפה (נולד ב-18 בספטמבר 1962), הוא כלכלן ופרופ' למימון בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית. בין השנים 2010–2012 כיהן כסגן דיקן בית הספר למנהל עסקים ובין השנים 2012 ל-2016 כיהן כדיקן בית הספר.
ביוגרפיה

יפה סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות בכלכלה ולימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית (1988), ודוקטורט בכלכלה באוניברסיטת הרווארד (1993). הוא לימד בעבר באוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת מונטריאול וכיהן כיועץ בבנק ישראל, הרשות לניירות ערך וקרן המטבע הבינלאומית. ישי יפה הוא עמית מחקר של ה- Center For Economic Policy Research) CEPR) בלונדון ושל ה- European Corporate Governance Institute) ECGI) בבריסל.
יפה מרצה בקורסים: נושאים בכלכלה פיננסית ובסדנה למשפט מימון והרגולציה של שוק ההון.
מחקר

מחקריו של פרופסור ישי יפה עוסקים בממשל תאגידי, בכלכלות מזרח אסיה ובהיסטוריה פיננסית וכלכלית. עבודותיו התפרסמו, בין השאר, בכתבי עת מובילים בכלכלה ובמימון כמו ה- Quarterly Journal of Economics, ה- Journal of Finance, ה-Journal of Economic Literature וחלקן מצוטטות מאות פעמים. ספרו, Emerging Markets and Financial Globalization (שנכתב יחד עם פאולו מאורו ונתן זוסמן) הופיע בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד ב-2006.
ספרים

Yafeh, Y., Mauro, P. & Sussman, N. (2006), "", Oxford University Press
הערות שוליים

↑  קטלוג הקורסים, באתר שנתון האוניברסיטה העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269904705171  GND: 124505570  ISNI: 0000 0000 4643 1587  LCCN: no2001003287  NTA: 173189067  ORCID: 0000-0003-0642-6515  SUDOC: 115046216  VIAF: 40313848   WorldCat (עם VIAF): 40313848
הלכות ליל הסדר

| --- | --- |
 משנה:  משנה, מסכת פסחים, פרק י'
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ק"ח, עמוד א' – דף קכ"א, עמוד א'
 תלמוד ירושלמי:  תלמוד ירושלמי, מסכת פסחים,  פרק י'
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות חמץ ומצה, פרק ו' – פרק ח' משנה תורה לרמב"ם, ספר קרבנות, הלכות קרבן פסח, פרק ח' – פרק י'
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תע"ב – סימן תפ"ו
 
שולחן הסדר
מתוך ההגדה
הלכות ליל הסדר הן מקבץ הלכות, דינים ומנהגים, המורה כיצד יש לקיים את לילו הראשון של חג הפסח, המכונה "ליל הסדר". הלכות ליל הסדר כוללות פרטים רבים, מהם מצוות מהתורה, מהם ציווי חכמים ומהם מחמת המנהגים.
הכנות לליל הסדר

בהלכה היהודית, עיקרו של ליל הסדר הוא העברת המסורת בדבר סיפור יציאת מצרים לדורות הבאים, ומשכך ישנה חשיבות מיוחדת כי הילדים יישארו ערניים במהלך הסדר. לשם כך מסמיכים את עריכת הסדר לצאת הכוכבים ככל האפשר (אך לא לפני צאת הכוכבים), ודואגים לכך שהשולחן יהיה ערוך ומוכן לסדר מיד בתום התפילה.
בנוסף לכך, מחלקים לילדים דברי מתיקה לפני ובמהלך הסדר, כדי לעורר בהם סקרנות לשאול לפשר החגיגיות, ובכך גם מעודדים אותם להישאר ערניים.
נוהגים להדר לערוך את שולחן הסדר בכלים היפים ביותר שיש בבית, כדי לבטא את החירות שלה זכינו ביציאת מצרים, וכן להכין כיסאות נוחים ומתאימים להסבה.
קערת ליל הסדר > מאפייני הקערה

לפני תחילת הסדר מכינים את ה'קערה' שבה מונחים כל המאכלים המיוחדים של ליל הסדר, כך שלאורך כל הסדר המאכלים הללו, שבאים לבטא רעיונות שונים הקשורים ללילה זה, גלויים בפני משתתפי הסדר, ובכך מבטאים את עניינו המיוחד של הלילה.
המאכלים המונחים בקערה:
מצות - בהן מקיימים את מצוות אכילת המצה מהתורה. הטעם לכך נלמד מהפסוק: ”וְהִגַּדְתָּ לְבִנְךָ בַּיּוֹם הַהוּא לֵאמֹר בַּעֲבוּר זֶה”, ודרשו חכמים: בַּעֲבוּר זֶה – לא אמרתי אלא בשעה שמצה ומרור מונחים לפניך. ועוד שהמצה נקראת ”לֶחֶם עֹנִי”, ודרשו חכמים שעונים (אומרים) עליה דברים הרבה, לפיכך המצה צריכה להיות גלויה בעת אמירת ההגדה. אמנם בשעת הקידוש הפותח את ליל הסדר נוהגים לכסות את המצות, כפי שנוהגים לכסות החלות בכל קידוש בשבת ובחג. למעשה נוהגים להניח את המצות בתוך מפית, ובשעת הקידוש, וכן כשמגביהים את הכוס השנייה – מכסים את המצות, ובכל שאר הזמן שאומרים את ההגדה - המצות צריכות להיות מגולות.
מרור - הוא חסה או חזרת. בזמן שבית המקדש היה קיים, הייתה מצווה מן התורה לאכול מרור עם קרבן הפסח, ומאז שחרב בית המקדש המצווה לאכול מרור מדברי חכמים.
קרבן הפסח ותחליפיו: הביצה והזרוע - בזמן שבית המקדש היה קיים, היו מניחים על שולחן ליל הסדר גם את בשר קרבן הפסח. אחר שנחרב בית המקדש תיקנו חכמים להניח על השולחן שני תבשילים, אחד זכר לקרבן פסח והשני זכר לקרבן חגיגה שהיו מקריבים בכל יום טוב. נהגו שהתבשיל שהוא זכר לקרבן פסח יהיה זרוע, לרמוז לכך שנגאלנו ב'זרוע נטויה', וצולים את הזרוע על האש כשם שהיו צולים את קרבן הפסח. מנהג הספרדים לקחת ל'זרוע' רגל קדמית של בהמה, ומנהג האשכנזים לקחת כנף של עוף. כמו כן נהגו שהתבשיל שהוא זכר לקרבן חגיגה יהיה ביצה צלויה או מבושלת. הדעה המקובלת היא מפני שרגילים להגיש ביצה לאבלים כדי לנחמם, שגלגל חוזר בעולם, ואף אנו מתנחמים שמהרה יבנה בית המקדש ונוכל להקריב את הפסח והחגיגה. יש שהוסיפו טעם נוסף למנהג, ששמה של הביצה בארמית 'ביעא', שפירוש מילה זו הוא גם בקשה, לרמוז על בקשתנו שה' יָשוּב ויגאלנו. מאידך, בשם הגר"א נכתב, שאין לערב טעמי אבילות בליל הסדר, אלא הסיבה היחידה היא לזכר קרבן חגיגה. את הזרוע הצלויה נוהגים ברוב הקהילות (מלבד התימנים) שלא לאכול בליל הסדר.
כרפס - הוא ירק שאוכלים לפני אמירת ההגדה (מין הירק יתבאר לקמן), וכן נוהגים להניח על השולחן חומץ או מי מלח כדי לטבול בהם את הכרפס ולהטעימו, ועל ידי כך יצטרכו ליטול ידיים כפי שעושים בעת אכילת דבר שטיבולו במשקה, ותתעורר סקרנות בילדים לשאול על כך.
חרוסת - היא מחית פירות במרקם המזכיר טיט, ובכך היא רומזת לטיט שהיו מכינים אבותינו בעת שהיו משועבדים במצרים, ובה טובלים את המרור לפני אכילתו. היין אינו בקערה מפני שאינו מין מאכל אלא משקה.
קערת ליל הסדר > סידור הקערה

בתלמוד לא נזכרה ה'קערה' אלא נאמר שמביאים לפני עורך הסדר מצה חזרת וחרוסת ושני תבשילים, והראשונים כתבו להניח את כל המאכלים הללו בקערה. אמנם אין בזה חיוב, וגם אין צורך שתהיה קערה לפני כל אחד ממשתתפי הסדר, אלא העיקר שכל המאכלים הללו יהיו מונחים לפני עורך הסדר.
כמה שיטות נאמרו ביחס לסידור המאכלים בקערה:
דעת הרמ"א - מאחר שישנו כלל הלכתי לפיו אין מעבירים על המצוות, מניחים את הפריטים שבקערת לפי קדימות השימוש בהם; את הפריט שמשתמשים בו ראשון מניחים בסמוך לעורך הסדר, לאחר מכן את הפריט השני, וכן הלאה. לפיכך, למנהג זה מניחים את הכרפס ואת מי המלח במקום הקרוב לעורך הסדר, שאותם אוכלים תחילה עוד לפני אמירת ההגדה. אחריהם מניחים את המצות, שאותן אוכלים בתחילת הסעודה. אחריהן מניחים את המרור והחרוסת, שכן לאחר שאוכלים את המצות אוכלים את המרור ומטבילים אותו בחרוסת. והרחוקות ביותר הן הזרוע והביצה, שעניינן להזכיר את קרבן הפסח ואת קרבן החגיגה.
דעת האר"י - ישנו סדר הרומז לעשר ספירות וכך הוא: את שלוש המצות מניחים למעלה, כנגד ספירות חכמה בינה ודעת (המוחין). תחתיהן מצד ימין הזרוע כנגד חסד, והביצה בצד שמאל כנגד גבורה. ומתחתם באמצע מרור לברכה כנגד תפארת. ומתחתם בצד ימין חרוסת כנגד נצח, וכרפס משמאל כנגד הוד, ותחתיהם באמצע המרור (לכורך) כנגד יסוד. והקערה עצמה כנגד מלכות, ואת מי המלח מניחים מחוץ לקערה. על פי האר"י נוהגים להפסיק במפה בין מצה למצה, שכל מצה רומזת לספירה בפני עצמה. ויש נוהגים שלא להפסיק ביניהן. וכן נוהגים הספרדים ועדות המזרח והחסידים (מתפללי נוסח ספרד - חסידי).
דעת הגר"א - יש לסדר את הקערה בסדר הבא: מרור – בפינה הימנית העליונה; חרוסת – בפינה השמאלית העליונה; שתי מצות – באמצע; מתחתיהם: זרוע בפינה הימנית התחתונה; ביצה בפינה השמאלית התחתונה. לדעת הגר"א לא שמים שלוש מצות לפני עורך הסדר כפי שנהוג לשאר השיטות, אלא שתי מצות בלבד.
דעת הסוברים שאין צריך להקפיד בסדר המאכלים בקערה - יש אומרים שאין צורך להקפיד בסידור הקערה שלא להעביר על המצוות, הואיל וכלל זה נאמר רק ביחס למקרה בו האדם מעוניין לקיים את שתי המצוות בזו אחר זו מיידית. אך בליל הסדר כל מצווה מתקיימת בזמן שונה, ואין בדילוג עליו משום ביזוי מצוותו.
סימני הסדר

בשל מבנהו המורכב של ליל הסדר ופרטיו הרבים, נתחברו בימי הביניים "סימנים" רבים – חרוזים או שירים קצרים המסייעים בזכירת סדר המעשים שיש לעשות בלילה זה. ה"סימן" הנפוץ כיום הוא:
קַדֵּשׁ וּרְחַץ/ כַּרְפַּס יַחַץ/ מַגִּיד רַחְצָה/ מוֹצִיא מַצָּה
מָרוֹר כּוֹרֵךְ/ שֻׁלְחָן עוֹרֵךּ/ צָפוּן בָּרֵךְ/ הַלֵּל נִרְצָה
סימן זה מיוחס לרבי שמואל מפלייזא, מבעלי התוספות בצרפת. פירוט הערך דלהלן יעשה על פי סדר סימן זה.
סימני הסדר > קדש

כבכל שבת וחג, גם ליל הסדר נפתח בקידוש. רק ששונה מקידוש רגיל בכך שלא המקדש בלבד נדרש לשתות מן היין שבכוס הקידוש, אלא כל המסובים שותים את כוס הקידוש, היות שהיא הכוס הראשונה מארבע הכוסות שתקנו חכמים לשתות בלילה זה. לכן, לפני כל אחד ואחת מהמסובים, מוזגים כוס יין, וכל אחד שותה את רוב היין שבכוסו בהסבה. לאחר שתיית היין אין מברכים ברכה אחרונה על שתייתו, כמו בכל קידוש של שבת וחג.
כבכל חג, מוסיפים בסיום ברכת הקידוש את ברכת 'שהחיינו'. גם השוכח לברך ברכה זו, יצא ידי חובת קידוש, ויכול להשלים את הברכה בכל עת שנזכר בה במשך כל חג הפסח.
אם חל יום טוב ראשון של פסח בשבת, מוסיפים בקידוש את עניין השבת, ואם חל במוצאי שבת מוסיפים בו ברכה על הנר וחותמים בברכת הבדלה בין קודש לקודש. בקרב יהודי מרוקו רבים פותחים את הקידוש בפסוק: ”ליל שימורים הוא לה' להוציאם מארץ מצרים הוא הלילה הזה לה' שימורים לכל בני ישראל לתולדותם”
יש נוהגים לומר על כל כוס מארבע כוסות ליל הסדר נוסח 'לשם ייחוד'. הנוהגים כן אומרים את נוסח 'לשם ייחוד' על הכוס הראשונה, כוס הקידוש, לפני תחילת הקידוש.
סימני הסדר > ורחץ

לאחר הקידוש תקנו חכמים לאכול את הכרפס תוך טיבולו במשקה (כדלקמן). הכרפס הוא ירק, ומאחר ותקנו חכמים ליטול ידיים לפני אכילת מאכל רטוב, לפיכך לפני אכילת הכרפס נוטלים ידיים. אך אין מברכים על נטילה זו הואיל ויש אומרים שבשונה מנטילת ידיים שלפני אכילת לחם, שנתקנה גם משום נקיות, נטילת הידיים לפני דבר שטיבולו במשקה נועדה משום 'סרך טומאה', וכיום שאין דיני טומאה וטהרה נוהגים, כי ממילא כולנו טמאי מתים, אין חובה ליטול ידיים לפני אכילת דבר שטיבולו במשקה. ומאחר והדבר שנוי במחלוקת, דעת רוב האחרונים שלמעשה נוטלים ידיים אך אין מברכים על הנטילה, אולם יש שמורים גם כיום ליטול ידיים בברכה
סיבת טיבול הכרפס במשקה היא כדי להתחייב בנטילת ידיים לפני אכילת הכרפס, ובכך למעשה נוטלים ידיים שתי פעמים במהלך הסדר, דבר שיוצר שינוי מהנוהג בכל שבת וחג ליטול את הידיים רק פעם אחת לאחר הקידוש, ועל ידי כך יתעוררו הילדים לשאול לסיבת הדבר. ויש מוסיפים שטיבול הכרפס במשקה לשם הטעמתו ועוררות התיאבון מבטא 'דרך חירות'.
סימני הסדר > כרפס

תיקנו חכמים לאכול אחר הקידוש ולפני אמירת ההגדה ירק טבול במשקה, דבר היוצר שני שינויים מסעודת שבת וחג רגילה: אכילת מין ירק לפני הסעודה, ונטילת ידיים פעמיים בליל הסדר וכתוצאה מזה, הילדים מתעוררים לשאול אודות יציאת מצרים. יש מוסיפים שאכילת ירק לפני הסעודה לפתיחת התאבון הייתה נוהג מקובל בסעודות חשובות, וכביטוי להיותנו 'בני חורין', תקנו לאכול ירק לפני הסעודה.
סימני הסדר > כרפס > שמו וזהותו

השם 'כרפס' לא נזכר במשנה ובתלמוד, ומקורו בדברי כמה ראשונים שכתבו לקחת 'כרפס', מפני ששמו (בהיפוך אותיות) רומז לששים ריבוא גברים שעבדו בעבודת פרך במצרים – "ס' פרך". אין חובה הלכתית להטביל דווקא 'כרפס' לפני אמירת ההגדה, אך מובא באחרונים שטוב לקחת כרפס. אמנם באשר לזהותו של ה'כרפס' נחלקו המנהגים. יש שכתבו שהוא סלרי, וכן המנהג הרווח בקרב יהדות יוצאי ספרד, ויש שכתבו שהוא פטרוזיליה, וכן נוהגים מקצת מיהדות יוצאי אשכנז. בפועל רוב יוצאי אשכנז לא נהגו לקחת סלרי או פטרוזיליה לכרפס, משום שנוצר ספק מה יברכו עליהם, ולכן נהגו לקחת תפוחי אדמה מבושלים.
סימני הסדר > כרפס > הלכות אכילת הכרפס

טובלים את הכרפס במי מלח או חומץ, ומברכים "בורא פרי האדמה", ומכוונים בברכה לפטור גם את המרור שיאכלו אחר כך בסעודה. אין צריך להסב בעת אכילת הכרפס, שיש אומרים שהוא מרמז על צער השעבוד.
פוסקים רבים כתבו שנכון לאכול מהכרפס פחות משיעור 'כזית', שאם יאכל יותר מ'כזית' יכנס לספק אם צריך לברך ברכה אחרונה על הכרפס, שלדעת ר"י צריך לברך אחריו ברכה אחרונה, ולדעת רשב"ם לא יברך, משום שברכת הכרפס מכוונת גם למרור שאוכלים בסעודה. אם אכל מהכרפס יותר מ'כזית', נפסקה ההלכה שאין מברכים אחריו ברכה אחרונה, שספק ברכות להקל.
סימני הסדר > יחץ > לחם עוני

לאחר אכילת הכרפס עורך הסדר בוצע את המצה האמצעית מבין שלוש המצות המונחות לפניו. החלק הגדול נשמר לאפיקומן, ואת הקטן משאירים בין שתי המצות השלמות. בתלמוד מבואר שסיבת הדבר כדי לקיים את הפסוק ”שִׁבְעַת יָמִים תֹּאכַל עָלָיו מַצּוֹת לֶחֶם עֹנִי”, שדרכו של עני לאכול פרוסת לחם ולא לחם שלם. את החלק שמייעדים ל'אפיקומן' נוהגים לעטוף במפית, זכר למה שנאמר: ”וַיִּשָּׂא הָעָם אֶת בְּצֵקוֹ טֶרֶם יֶחְמָץ מִשְׁאֲרֹתָם צְרֻרֹת בְּשִׂמְלֹתָם עַל שִׁכְמָם”. יש נוהגים להניח את האפיקומן מעט על הכתף, זכר למצות שנשאו על שכמם ביציאת מצרים.
חציית המצה נעשית לפני תחילת ההגדה כדי לקיים בכך את הפירוש השני המובא בתלמוד שם ל'לחם עוני': ”'לחם עני' - לחם שעונין עליו דברים הרבה”, כלומר, שאומרים עליו את ההגדה של פסח שבה מסופר בהרחבה סיפור יציאת מצרים.
סימני הסדר > יחץ > החבאת האפיקומן

נוהגים להחביא את האפיקומן, ושומרים אותו לאכילה שבסיום הסדר, שהיא זכר לאכילת קרבן פסח.
בקרב משפחות רבות מיוצאי אשכנז נהוג שהילדים מוציאים את האפיקומן ממקום מחבואו, ומחביאים אותו מעורך הסדר עד סיום הסעודה, ואז מחזירים אותו תמורת מתנה. נוהג זה נועד כדי להשאיר את הילדים ערים במשך כל הסדר, אמנם רבים התנגדו למנהג זה.
סימני הסדר > מגיד > מצוות סיפור יציאת מצרים

מצווה מהתורה לספר בליל ט"ו בניסן את סיפור יציאת מצרים. עיקר המצווה היא שההורים יספרו לילדיהם, שנאמר: ”וְהִגַּדְתָּ לְבִנְךָ בַּיּוֹם הַהוּא לֵאמֹר, בַּעֲבוּר זֶה עָשָׂה ה' לִי בְּצֵאתִי מִמִּצְרָיִם” (שמות פרק י"ג, פסוק ח'), אך גם כשאין ילדים מצווה מהתורה על כל אדם לספר ביציאת מצרים, שנאמר: ”זָכוֹר אֶת הַיּוֹם הַזֶּה אֲשֶׁר יְצָאתֶם מִמִּצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים, כִּי בְּחֹזֶק יָד הוֹצִיא ה' אֶתְכֶם מִזֶּה” (שמות פרק י"ג, פסוק ג').
מצוות סיפור יציאת מצרים מתקיימת בעיקר באמירת ה'מגיד' שפתיחתו באמירת 'הא לחמא עניא': עורך הסדר מסיר את המפה שנהוג לשים על המצות, ומגביה את המצות. בתוך כך הוא מראה את המצות למסובים ואומר:
"הָא לַחְמָא עַנְיָא דִּי אֲכָלוּ אַבְהָתָנָא בְּאַרְעָא דְמִצְרָיִם. כָּל דִּכְפִין יֵיתֵי וְיֵיכוֹל, כָּל דִּצְרִיךְ יֵיתֵי וְיִפְסַח. הָשַׁתָּא הָכָא, לְשָׁנָה הַבָּאָה בְּאַרְעָא דְיִשְׂרָאֵל. הָשַׁתָּא עַבְדֵּי, לְשָׁנָה הַבָּאָה בְּנֵי חוֹרִין"
תרגום משפטים אלו לעברית הוא:
"זהו לחם העוני שאכלו אבותינו בארץ מצרים. כל הרעב יבוא ויאכל,
כל הצריך יבוא וייפסח (מלשון קורבן פסח). השנה (אנו) כאן, לשנה הבאה בארץ ישראל. השנה (אנו) עבדים, לשנה הבאה בני חורין"
בסיום "הא לחמא עניא" עורך הסדר מניח את הקערה או המצות על השולחן.
סימני הסדר > מגיד > מה נשתנה

בשלב זה מסירים את הקערה ממקומה כאילו סיימו את הסדר, במטרה לסקרן את הילדים ולגרום להם לשאול את שאלות 'מה נשתנה' שעניינן לעמוד על ההבדלים והשוני שבלילה זה מכל הלילות, ומתוך כך להבין את משמעותו וגודלו של לילה זה. יש נוהגים שאם הילדים לא שאלו דבר אחר הסרת הקערה, ממשיכים להסיר עוד כלים עד שישאלו לפשר הדבר.
לפני ששואלים מה נשתנה מוזגים כוס שנייה, כדי שכל ההגדה תֵאמר על כוס יין. מזיגה זו מעוררת תמיהה אצל הילדים, שאין רגילים בכל יום למזוג שתי כוסות לפני הסעודה.
לאחר מזיגת הכוס השנייה שואל אחד הילדים 'מה נשתנה'. לאחר מכן מחזירים את הקערה, ומתחילים לענות לשאלות בסיפור יציאת מצרים.
סימני הסדר > מגיד > דיני אמירת ה'מגיד'

מצווה לפתוח את הסיפור בשאלה, ודרך הסיפור היא שפותחים בגנות ומסיימים בשבח. אמנם נחלקו האמוראים על איזו גנות מדובר. לדעת שמואל מדובר בגנות הגוף, שעבדים היינו לפרעה במצרים, ומררו את חיינו בכל עבודה קשה, ואחר כך גאלנו ה' מידם. ולדעת רב מדובר בגנות הרוח, שאבות אבותינו, תרח ולבן, היו עובדי עבודה זרה, ובמהלך הדורות נעשינו אומה המאמינה באל אחד.
למעשה נוהגים כשתי השיטות, ומתארים ב'מגיד' את תהליך יציאתנו מעבדות לחירות, ואת התהליך שעבר עם ישראל מעבודה זרה עד שנגאלנו מהשעבוד לאומה המצרית שטופת האלילות, וכרתנו ברית עם ה' במעמד הר סיני.
על מנת שניתן יהיה לדייק בסיפור יציאת מצרים, תקנו חכמים נוסח 'הגדה של פסח'. וכל המוסיף לספר ביציאת מצרים לאחר סיום הסדר הרי זה משובח.
בסוף אמירת ההגדה אומרים את חציו הראשון של ההלל ובסופו את ברכת אשר גאלנו, ושותים כוס שני. האשכנזים, התימנים והאיטלקים מברכים עוד פעם "בורא פרי הגפן", ואילו הספרדים סומכים על הברכה שברכו על כוס ראשון.
סימני הסדר > רחצה

לאחר סיום אמירת ההגדה ניגשים לקיום מצוות אכילת המצה. לשם כך מקדימים ונוטלים ידיים (רוחצים=רחצה) בברכה, כפי שנוהגים לעשות בכל השנה לפני אכילת לחם. שגם המצה נחשבת ללחם בפסח.
סימני הסדר > מוציא מצה

לאחר נטילת הידיים, על פי רוב המנהגים הבוצע נוטל את שלוש המצות שליוו את אמירת ההגדה, ומברך ברכת 'המוציא' כפי שנוהגים לעשות כל השנה בעת אכילת לחם. לאחר מכן שומט את המצה התחתונה, ומשאיר מצה אחת שלימה, ואת המצה החצויה (שנחצתה ב'יחץ'), ומברך: ”ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וצוונו על אכילת מצה”.
לאחר הברכה אוכלים את המצה בהסבה.
סימני הסדר > מוציא מצה > מצוות אכילת מצה

מצווה מהתורה לאכול בליל ט"ו בניסן מצה, שנאמר: ”בָּעֶרֶב תֹּאכְלוּ מַצֹּת”. חז"ל למדו מהפסוק: ”וּשְׁמַרְתֶּם אֶת הַמַּצּוֹת” שמצה זו צריכה להיות שמורה. מהתורה החובה היא לאכול כזית מצה בליל הסדר בתוך כדי אכילת פרס. מלבד חיוב זה שהוא מהתורה הוסיפו חכמים חיוב נוסף לאכול עוד שיעור של כשלושה זיתים של מצה:
המוציא - באכילה הראשונה שאחר ברכות המוציא ו'על אכילת מצה' אוכלים לכתחילה כשיעור שני זיתים: כזית אחד מהמצה העליונה לברכת 'המוציא', וכ'זית' אחד מהמצה האמצעית החצויה לברכת 'אכילת מצה'.
כורך - חיוב נוסף לאכול עוד כזית בכורך עם המרור.
אפיקומן - בסוף הסעודה ישנו חיוב נוסף לאכול כזית נוסף לאפיקומן. ויש אומרים שיש לאכול ל'אפיקומן' כשיעור שני זיתים.
סימני הסדר > מוציא מצה > שיעור כזית מצה

לדעת הגאונים ועוד ראשונים, שיעור הזית לא השתנה, ויש אומרים בעקבותיהם ששיעור הזית הוא 3 סמ"ק. לדעת בעלי התוספות הוא כשיעור נפח מחצית הביצה, ובדעת הרמב"ם יש אומרים שכזית הוא מעט פחות מנפח שליש ביצה, ויש אומרים שסובר כהגאונים מחמת הספק נוהגים להחמיר כשיטת התוספות ששיעור כזית הוא כנפח מחצית הביצה. ולדעת הרא"ה והרשב"א שיעור כזית הוא פחות מרבע ביצה, וכן מורים למעשה כמה מרבני זמנינו.
על פי חישובים שנעשו, יצא שנפח מחצית הביצה הוא כשליש מצת מכונה.
לדעת הרב יחזקאל לנדא, בעל הנודע ביהודה, הביצים בעבר היו כפליים מהביצים כיום, ולכן לשיטתו נפח כזית מצה הוא כשני שלישים מצה. והסכים לחשבונו החזון-איש.
סימני הסדר > מוציא מצה > חולה וזקן בשיעור כזית - שיעור כזית בדיעבד

המתקשה לאכול את כל השיעורים הללו, באכילת מצת מצווה שאוכלים בתחילה ישתדל לאכול שני שלישים מצה, כדי לקיים את המצווה לפי שיטות כל הפוסקים, אבל אחר כך יכול להסתפק בחמישית מצה לאכילת ה'כורך', וחמישית מצה לאכילת ה'אפיקומן'.[דרוש מקור]
ואם גם זה קשה לו, יוכל להקל לאכול לשם מצוות מצה כשיעור שליש מצה, שהוא כזית על פי השיעור המקובל, ויברך עליו. נמצא שבכל ליל הסדר יאכל שליש מצה ועוד שתי חמישיות.[דרוש מקור]
מי שקשה לו ללעוס את המצה, כגון שנשרו שיניו, יכול לפורר את המצה ולאוכלה פירורים. ואם גם באופן זה לא יוכל לאכול, אפשר להשרותה במים ולאוכלה. אבל אם בישלו את המצה, או ששרו אותה זמן רב עד שנימוחה, כיוון שנתבטל ממנה טעם המצה – אין יוצאים בה ידי מצווה.
מי שאינו יכול לאכול שיעור כזית (שליש מצה) בשום דרך, ישתדל לאכול מצה בשיעור זית של ימינו, שיש סוברים שזהו שיעור זית. אבל לא יברך עליו "על אכילת מצה", משום שלדעת הרבה פוסקים אינו יוצא בזה ידי מצוות אכילת מצה. ואם גם כשיעור זית של ימינו אינו יכול לאכול, טוב שבכל זאת יאכל מעט מצה כפי יכולתו.[דרוש מקור]
סימני הסדר > מוציא מצה > איזה חולה פטור מאכילת מצה ומרור

נחלקו הפוסקים לגבי מי שיודע שאכילת המצה תגרום לו שיחלה וייפול למשכב, או שתגביר את חוליו, אבל אין באכילתה סכנת נפשות. לדעת ר' שלמה מווילנא, הוא פטור מאכילת מצה בפסח. ולדעת מהר"ם שיק, רק כאשר יש סכנת נפשות החולה פטור ממצוות אכילת מצה. והמנהג להורות כדעה המקילה. אולם לעניין מרור ויין לארבע כוסות, שמצוותם מדברי חכמים, מוסכם שמי שייפול למשכב בעקבות אכילתם פטור מהם.
לפי זה, רוב חולי צליאק חייבים לאכול כזית מצה בליל הסדר, מפני שאכילת כזית מצה לא תגרום להם לחלות, ואף אם יגרם להם עקב כך סבל מסוים, אין זה נחשב כמחלה. אבל חולי צליאק קשים, היודעים שאכילת המצה עלולה לגרום להם לתגובות קשות – פטורים ממצוות אכילת מצה. כיום יש מצות משיבולת שועל, שטובות יותר לחולי צליאק.
סימני הסדר > מרור

אחר אכילת המצה נוטלים כזית מרור וטובלים בחרוסת, מברכים ”ברוך אתה ה' אלוהינו מלך העולם אשר קדשנו במצוותיו וצוונו על אכילת מרור” ואוכלים את המרור ללא הסבה.
סימני הסדר > מרור > מצוות אכילת מרור

חז"ל למדו מהפסוק ”עַל מַצּוֹת וּמְרֹרִים יֹאכְלֻהוּ” שמן התורה מצוות אכילת מרור בלילה הראשון של חג הפסח תלויה באכילת קרבן הפסח. ולאחר חורבן בית המקדש מצוות אכילת מרור נוהגת מדברי חכמים. טובלים את המרור בחרוסת, ומנערים אותה מהמרור על מנת שטעם מרירותו יישמר, ומטעם זה יש אומרים שלא טובלים ממש אלא מסתפקים בהטבלה מועטת. מברכים: 'אשר קדשנו במצוותיו וצוונו על אכילת מרור', ואוכלים כזית מרור.
יש לאכול מן המרור שיעור נפח כזית. יש שנוהגים למדוד שיעור כזית במשקל, ובחסה אין כל כך פער בין משקלה לנפחה.
סימני הסדר > מרור > הירקות שניתן לקיים את המצווה באכילתם

במשנה מנויים חמישה מיני מרור שניתן לצאת בהם ידי חובה: חזרת, עולשין, תמכא, חרחבינא, ומרור. כיום זוהו רק שניים ממינים אלו: ה'חזרת' היא החסה, וה'תמכא' נקראת כיום חריין או חזרת. בתלמוד על המשנה הנ"ל נאמר שהמין המהודר ביותר למרור הוא החסה, ואף שמו רומז לכך שה' חס עלינו. עוד אמרו, ששעבוד מצרים נמשל למרור, שתכונתו היא שבתחילה קלח החסה רך ובסוף נעשה קשה, וכך השעבוד התחיל בְרַכּוּת, ולאט לאט הפך לקשה ומר יותר.
יש שפקפקו על כשרות החסה המצויה למרור משום שאין בטעמה מרירות. ויש אומרים שאפשר לצאת בחסה רק לאחר שנעשתה מרה במקצת. אמנם דעת רוב הפוסקים שיוצאים בחסה גם כשאין בה מרירות, שכך היה השעבוד, בתחילה שיעבדו בשפה רכה ושילמו שכר על העבודה, ובהדרגה החמירו את השעבוד עד שהיה מר. יש מערבים עם החסה מעט חריין כדי להרגיש מעט מרירות באכילתו.
סימני הסדר > כורך

אחר אכילת המרור, כורכים כזית מרור בתוך כזית מצה לאחר טבילתו בחרוסת. יש המנערים אף ב'כורך' (כמו ב'מרור') את כל החרוסת מהמרור, ויש שאינם מנערים. אומרים: "זכר למקדש כהלל. כן עשה הלל בזמן שבית המקדש היה קיים, היה כורך פסח, מצה ומרור ואוכלן ביחד. לקיים מה שנאמר: ”עַל מַצּוֹת וּמְרֹרִים יֹאכְלֻהוּ”" ואוכלים אותם בהסבה.
סימני הסדר > כורך > מחלוקת הלל וחכמים

כריכת קרבן הפסח עם המצה והמרור יחד היא דעתו של הלל הזקן שלמד כן מהפסוק: עַל מַצּוֹת וּמְרֹרִים יֹאכְלֻהוּ. אמנם חכמים סוברים שיש לאכול את המצות לחוד ואת המרור לחוד. וכיוון שלא הוכרעה הלכה בזה, נוהגים כחכמים וכהלל. לכן תחילה אוכלים אותם לחוד, ולאחר מכן יחד.
לאור האמור, נהוג שלא להפסיק בדיבור בין ברכת המצה והמרור עד לסיום אכילת ה'כורך', ורק בדברים הקשורים לקיום המצווה אפשר לדבר, ויש המקפידים משום כך אפילו לדחות את אמירת זכר למקדש כהלל לאחר הכורך, על מנת שלא להפסיק.
סימני הסדר > שולחן עורך

כמו בכל חג, עורכים לליל הסדר סעודה מכובדת. מותר לשתות בסעודה יין, ואין זה נחשב כמי כ'מוסיף על הכוסות'. בסעודה זו משתדלים שלא לאכול ולשתות יותר מדי, כדי שניתן יהיה לאכול בסוף הסעודה את האפיקומן 'על השובע' (לקמן), וכדי שניתן יהיה להמשיך באמירת ההלל והפיוטים ולהוסיף לספר ביציאת מצרים מבלי שהאכילה תכביד ותעייף.