stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספרוס פיין
היסטוריה

בשנת 1907 הוקמה ספרוס פיין בעקבות הקמת מסילת הרכבת של קלינצ'פילד. העיר התרכזה במקור סביב טברנה שהופעלה על ידי אייזק אינגליש, הממוקמת על כביש ישן שנסע מקרנברי עד מריון. בשנת 1923, לאחר שאסיר אפרו-אמריקאי נמלט אנס לכאורה תושב לבן מקומי, המון לבן חמוש אסף עשרות גברים שחורים שעבדו על פרויקט סלילת כבישים ודרש מהם לעזוב את העיירה ברכבות. מושל צפון קרוליינה, קמרון מוריסון, פרס את כוחות המשמר הלאומי אל ספרוס פיין כדי שהעובדים יוכלו לחזור ולהשלים את הדרך.
מסילת הברזל, בשילוב עם תעשיית כרייה שזכתה להצלחה רבה והתרחבה במהירות הפכה את ספרוס פיין לעיירה הגדולה ביותר בעמק נהר הטו, שכן היא הפכה למרכז המסחר והתרבות של האזור. חברות כרייה שונות פעלו בעיירה ובסביבתה.
עם השנים פחת השימוש במסילות ברזל למשלוח סחורות, והתגברה האוטומציה בתעשיית הכרייה. התיירות הפכה לכוח כלכלי מרכזי באזור, והקרבה של העיירה לדרך בלו רידג', בשילוב עם מיקומה ליד קצה מתלול בלו רידג', סייעו להפוך את ספרוס פיין ליעד תיירותי. העיירה מתהדרת גם בכינוי "העיר המינרלית של העולם".
ב-4 באוגוסט 2007 הוצתו בניינים במרכז העיירה. ב-2024 נפגעה העיירה מהוריקן הלין.
החלק ההיסטורי של העיירה ובניין גינטר רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. ספרוס פיין היא הספקית הבלעדית של חול למועדון הגולף הלאומי של אוגוסטה.
גאוגרפיה

על פי לשכת מפקד האוכלוסין האמריקנית, העיירה משתרעת על פני שטח של 3.9 מילים רבועים (10 קילומטרים רבועים). גבולות העיירה נמצאים כשלושה מיילים מדרך בלו רידג', 50 מיילים צפונית-מזרחית לאשוויל ו-40 מייל דרומית-מערבית לבון.
דמוגרפיה

| התפתחות האוכלוסייה> מפקד | התפתחות האוכלוסייה> אוכלוסייה | התפתחות האוכלוסייה>  | התפתחות האוכלוסייה> %± |
| --- | --- | --- | --- |
| 1920 | 717 |  | — |
| 1930 | 1,546 |  | 115.6% |
| 1940 | 1,968 |  | 27.3% |
| 1950 | 2,280 |  | 15.9% |
| 1960 | 2,504 |  | 9.8% |
| 1970 | 2,333 |  | −6.8% |
| 1980 | 2,282 |  | −2.2% |
| 1990 | 2,010 |  | −11.9% |
| 2000 | 2,030 |  | 1.0% |
| 2010 | 2,175 |  | 7.1% |
| 2020 | 2,194 |  | 0.9% |
U.S. Decennial Census
ממשל

בשנת 1998 נפתחו שני בתי כלא מדינתיים באזור.
השכלה

בעיירה נמצאים נמצאים חמישה בתי ספר. החינוך התיכוני לתלמידי ספרוס פיין הוא בבית הספר התיכון מיטשל, הממוקם בקהילת לדג'ר במחוז מיטשל.
המכללה הקהילתית של מיילנד, נמצאת לא הרחק מהעיירה. מיילנד, שנוסדה ב-1971, מספקת כ-35 תוכניות לימודים להכשרה מקצועית וטכנית.
בית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת מזרח קרולינה הודיע על פתיחת מתקן בשנת 2014 בקמפוס בית החולים האזורי בלו רידג' כדי לשרת את תושבי מערב צפון קרוליינה באזור מיילנד (מחוזות מיטשל, אייברי וינסי). מתקן זה הוא אחד מ-5 מתקנים המוצעים ברחבי מדינת צפון קרוליינה.
תשתיות > תחבורה

בשנת 2014 החלה הרחבה של כביש 19E על ידי משרד התחבורה של צפון קרוליינה. הכביש המסדרון העיקרי המקשר בין העיירות ספרוס פיין וברנסוויל לכביש המהיר 26. הכביש המהיר המורחב הפך כביש מהיר דו-נתיבי לארבעה נתיבים. פרויקט ההרחבה הסתיים בשנת 2020.
בית החולים הקהילתי בלו רידג' בספרוס פיין נוסד בשנת 1955. בסופו של דבר שונה שמו לבית החולים האזורי בלו רידג'.
כלי תקשורת

ספרוס פיין הוא ביתו של כתב העת The Mitchell News, עיתון שבועי שהודפס על ידי Community Newspapers, Inc. בספרוס פיין פועלת גם תחנת הרדיו WTOE שפועלת 24 שעות ביממה והיא שותפה של רדיו ABC. הוא בבעלות Mountain Valley Media, שבסיסה בברנסוויל.
הערות שוליים

↑  Elliot Jaspin, Buried in the Bitter Waters: The Hidden History of Racial Cleansing in America (New York: Basic Books, 2008), pp. 201-218.
↑   נמרוד הלפרן, בלומברג, הוריקן "הלן" הרס עיירה קטנה בארה"ב — ועלול לשבש את ייצור השבבים העולמי, באתר TheMarker‏, 1 באוקטובר 2024
↑  "Census of Population and Housing". Census.gov. נבדק ב-4 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Prisons opening
↑  "NC DPS: Avery-Mitchell Correctional Institution".
↑  "Mountain Xpress". Mountain Xpress (באנגלית אמריקאית). 27 ביוני 2013. נבדק ב-18 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539051505171  LCCN: n84136615  VIAF: 133742759   WorldCat (עם VIAF): 133742759 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ספרוס פיין".
תחנת הרכבת בספרוס פיין 2008
מכרה בון אמי הנטוש (2012)
הפארק הקהילתי בספרוס פיין
בית העירייה
ירחמיאל קראם

| --- | --- |

 לידה:  25 בנובמבר 1945 כ' בכסלו תש"ו ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  25 במרץ 2021 (בגיל 75) י"ב בניסן תשפ"א 
 השכלה:  ישיבת קול תורה  ישיבת פוניבז'  ישיבת גרודנא (ישראל) 
 תקופת הפעילות:  ? – 25 במרץ 2021 
 yerachmielkram.com
 
הרב ירחמיאל קראם (כ' בכסלו תש"ו, 25 בנובמבר 1945 – י"ב בניסן תשפ"א, 25 במרץ 2021) היה דרשן ואיש חינוך חרדי-ליטאי, כיהן כמנהל בית הספר 'חורב' באשדוד, וכיו"ר ארגון אחינו.
קורות חיים > תולדותיו

נולד בירושלים כבן בכור ליעקב ליבר וחווה (לבית שטרול). בהיותו בן שנתיים פרצה בארץ מלחמת העצמאות, במהלכה התייתם מאביו ששירת בהגנה בעורף ונהרג מפגיעה ישירה של פגז ירדני. לאחר תקופה נישאה אמו בשנית למנחם גולדשטיין. בעקבות כך שם המשפחה גולדשטיין שימש את הרב קראם עד לחתונתו.
בשנת תשי"ט (1959) זכה במקום הראשון במבחן הארצי לגמרא, שארגן החינוך העצמאי באולם אהל שם בתל אביב.
למד בישיבות קול תורה ופוניבז' ולאחר מכן, בהוראת רבו הרב מפוניבז', עבר יחד עם תלמידים נוספים לאשדוד, שם השתתף ביסוד ישיבת גרודנא.
נישא בשנת תשכ"ט (1969) לנילי שוורץ מבני ברק. הם גרו באשדוד עד שנת תשמ"ז (1987) ואז עברו לירושלים לשכונת הר נוף שהייתה בשלבי הקמתה.
בצעירותו פעל רבות בעיקר בתחום החינוך החרדי, שכלל הקמת בתי ספר חרדיים ורישום ילדים אליהם, מאבק במיסיון והקמת גופים שונים וקרנות צדקה בתחום זה. בשנות חייו המאוחרות, בד בבד עם פעולותיו הרבות במישור המעשי, החל להתפרסם כדרשן ומגיד המשתמש ברעיונות מקוריים. הוא כתב מאמרים בנושאים שונים ביהדות, אותם פרסם בביטאונים שונים (כגון בעיתון יתד נאמן), ובמהלך השנים הוא הוציא לאור את חלקם בסדרת הספרים "ותלמודו בידו".
קורות חיים > פעולותיו בתקופת חייו באשדוד

בגילאי העשרים והשלושים לחייו, במהלך לימודו בישיבת גרודנא כבחור וכאברך, התחיל לצאת לפעילויות דתיות בקרב הציבור המסורתי שבאזור אשדוד. הפעולות היו בין היתר: רישום ילדים למוסדות דתיים, מכירות מצרכי פסח, ארגון קייטנות וישיבות לעם ופתיחת כוללים במושבים ביבנה ובאזור. במקביל עסק גם בפעילויות נוספות במסגרת ארגון יד לאחים (מטעמו כיהן כמנהל סניף הארגון באשדוד), כגון מאבק במיסיון ובנתיחה שלאחר המוות ועוד.
באותה התקופה כיהן גם כמנהל של הסניף באשדוד של ארגון החסד יד שרה. כמו ניהל בהתנדבות (לצד מנהלת וסגנית) את בית הספר היסודי לבנות חורב באשדוד. הוא כיהן גם בתפקידים תורניים בישיבת גרודנא עצמה ובכולל עטרת צבי באשדוד.
בשנת תשמ"א (1981) מונה לראש ישיבה בחזון יחזקאל. בתפקיד זה כיהן עד שנת תשמ"ט (1989).
הקים בשנות ה-80, יחד עם הרב חיים פוקס, קרן עזרה לילדים למימון שכר לימוד של ילדים ממשפחות מעוטי יכולת במוסדות לימוד דתיים.
קורות חיים > פעולותיו בירושלים

כשהרב קראם הגיע להר נוף היא הייתה שכונה מעורבת, והוא פעל רבות להחדיר בה צביון דתי. כך למשל פעל רבות למען שמירת השבת והצניעות במרחב הציבורי [דרושה הבהרה].
במערכת הבחירות המוניציפליות בשנת 1989 התמודד למועצת עיריית ירושלים מטעם מפלגת דגל התורה.
הרב קראם פתח כולל ערב בשכונה לאנשים העמלים לפרנסתם וכולל יום שישי. כמו כן ארגן 'קעמפים' לבחורי ישיבות קטנות ובוגרי כיתות ח' שנמשך 17 שנים, והתקיים שלוש פעמים בשנה בחופשת בין הזמנים בחודשים תשרי, ניסן ואב.
בשנת תש"ן (1990) מונה כמפקח בבתי ספר על ידי הארגון "תא שמע" (המסונף ל"חינוך העצמאי"). במסגרת תפקידו הוא היה מכוון את בוגרי כיתות ח' לישיבות שונות. בתפקיד זה כיהן 7 שנים, ולאחר מכן פתח את "פרויקט טורונטו" (גלגולו הראשון של ארגון אחינו) בתמיכת ר' אהרן צבי גסטטנר, ר' דוד הופשטטר ור' מוטי קרויזר. לאחר 5 שנים מסגרת 'אחינו' חברה לארגון 'דרשו' שם כיהן כמפקח בפרויקט הלימוד לפני התפילה.
קורות חיים > כהוגה דעות ודרשן

הרב קראם העביר הרצאות. את דרכו כדרשן החל בישיבת גרודנא, בה היה נושא דברים מדי פעם בפני קבוצות בחורים, ולאחר מכן בבתי הספר שניהל.
לימים פורסמו מאמריו מדי יום חמישי בעיתון "יתד נאמן". במהלך הסכסוך החרדי-ליטאי הפסיק לכתוב בעיתון בהוראת רבו הרב דב צבי קרלנשטיין. מאז ואילך הוא פרסם את מאמריו במרשתת.
חלק מדרשותיו הודפסו בשנותיו המאוחרות בסדרת הספרים "ותלמודו בידו", המונה שמונה כרכים: חמשה חומשי תורה, הפטרות, מועדים, והגדה של פסח.
לקריאה נוספת

יעקב קראם, ירחמיאל - פרקי חיים, הרבצת תורה, פעילות, תשפ"ג.
הערות שוליים

↑  פרקי חיים, באתר האינטרנט הרשמי של הרב ירחמיאל קראם
↑  יעקב קראם, ירחמיאל, ירושלים: יפה נוף, ה'תשפ"ב
↑  יעקב קראם, ירחמיאל, עמ' 366
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519081105171
חסידות בלאז'וב

חסידות בלאז'וב היא חסידות גליציאנית, ענף מחסידות דינוב. אבי החסידות היה רבי צבי אלימלך שפירא, נכדו של רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב.
תולדות החסידות

רבי צבי אלימלך נולד בשנת ה'תר"א לרבי דוד מדינוב. בצעירותו היה עם אביו אצל רבי ישראל מרוז'ין ואצל רבי שלום מבעלז. היה חתנו של רבי משה מרוזבדוב. היה תלמידו של רבי חיים מצאנז, ממנו קיבל היתר הוראה. כיהן בריבטיטש(אנ') (אחת מהעיירות שכיהן בהן סבו) ומשנת ה'תרכ"ג בבלאז'וב. לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרל"ד החל לנהוג באדמו"רות. בשנת ה'תר"ע עבר ליאבורניק הסמוכה לבלאז'וב. במלחמת העולם הראשונה ברח לבודפשט. בחזרתו לגליציה בשנת ה'תרפ"ג התיישב בריישא. נפטר בה' בניסן ה'תרפ"ד. חתנו היה רבי ברכיה מאויהל. מתלמידיו המפורסמים היה רבי אהרן ראטה. חיבר ספר בשם "צבי לצדיק", על התורה, על המועדים ושו"ת.
בנו רבי יהושע נולד בי' בסיוון ה'תרכ"ב. היה חתנו של דודו רבי מנדל מרופשיץ ממנה נולדו לו שתי בנותיו הגדולות ובנו רבי מאיר, ובזיווג שני נישא לבתו של רבי יעקב דוכנר מדילטין. כיהן ברבנות בריבטיטש. בשנת ה'תרמ"ה החל לכהן כרב הצעיר בבלאז'ובה. לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב בריישא ולאחר פטירת אביו מילא את מקומו. חיבר ספר בשם "קרן יהושע". נפטר בי"ב באדר א' ה'תרצ"ב. בניו היו:
רבי מאיר (בערך ה'תרמ"ד - בערך ה'תש"ב) כיהן כאב"ד ואדמו"ר בבלאז'וב. היה חתנו של דודו רבי יוסף. דברי תורתו נדפסו בספר "זיכרון מאיר". נרצח בשואה עם כל ילדיו.
רבי יוסף. כיהן כאדמו"ר בריישא בחיי אביו (משנת ה'תרצ"ב). היה חתנו של רבה של אושפיצין, הרב אליהו בומבך. נרצח בשואה עם כל משפחתו.
רבי אליעזר (ה'תרמ"ה - ה'תש"א) כיהן כרב בריבטיטש ולאחר פטירת אביו כאדמו"ר. היה חתנו של בן דודו רבי אפרים מרוזבדוב. נרצח בשואה בדוברומיל.
חתניו היו בן דודו רבי מנשה מרוזבדוב, (בתו חנה) הרב משה יוסף רוקח (נכדו של רבי שלום) ורבי יצחק מברדיוב ארצות הברית, בן דודו רבי יהודה מסטוטשין, רבי צבי אלימלך מדמביץ ורבי טוביה ממיידאן.
החסידות לאחר השואה

בנו השלישי של רבי יהושע, רבי ישראל, שרד את השואה והקים את החסידות בארצות הברית. נולד בחשוון ה'תר"ן. היה חתנו של רבי שלום דוד אונגר מדז'בנה. כיהן ברבנות פרוחניק. לאחר פטירת אביו התמנה כרב ואדמו"ר באיסטריק. השתתף בכנסייה הגדולה בווינה בשנת ה'תרפ"ג. משפחתו נרצחה בשואה אך הוא שרד. שהה זמן קצר בבריסל ולאחר מכן היגר לארצות הברית בהתחלה בוויליאמסבורג ולאחר מכן בבורו פארק שם פתח בית מדרש בלאז'וב ונחשב בדורו לאחד מגדולי האדמו"רים. נישא בשנית לבראניע בת הרב משה מנחם מלכיור. כיהן בראשות כולל גליציה. נפטר בא' בחשוון ה'תש"ן ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו הוכתר בנו החורג, רבי צבי יהודה שפירא (לפני כן קושיצקי. תרצ"ו, 1936 - ט"ז בתמוז תשע"ה, 2015). הוא מילא את מקום אביו גם בנשיאות כולל גליציה.
עם פטירת רבי צבי יהודה, הוכתרו שלושת בניו לכהן תחתיו באדמו"רות:
הבן הבכור, רבי אברהם יעקב שפירא, מכהן בבית מדרשם של אביו וסבו בבורו פארק.
הבן השני, רבי משה מנחם שפירא (חתן רבי מרדכי לייפר, האדמו"ר מנדבורנה-בורו פארק, בן רבי יששכר בר מנדבורנה-באניה-הרמנשטט), לקראת הימים הנוראים תשע"ח פתח בית מדרש נפרד בבורו פארק.
הבן השלישי, רבי יהושע יוסף שפירא, פתח בית מדרש נפרד בבורו פארק, ומכנה את חצרו בלאז'וב ריבאטיטש.
לקריאה נוספת

לחם עוני, הרב שלמה יהודה אינטרטר.
מאיר וונדר, אנציקלופדיה לחכמי גליציה.
יצחק אלפסי, החסידות, מעריב, 1977, עמ' 147–150.
פיטר ברק

| --- | --- |

 לידה:  16 באוגוסט 1937 (בן 87) סטנמור, הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום לימודים:  קולג' סנט אנטוני (אוקספורד)  סנט ג'ונס קולג', אוקספורד 
 מנחה לדוקטורט:  יו טרבור-רופר 
 מוסדות:  אוניברסיטת סאסקס (1962–1979)  אוניברסיטת קיימברידג' 
 בן או בת זוג:  Maria Lúcia Garcia Pallares-Burke 
 
פיטר ברק (באנגלית: Ulick Peter Burke; נולד ב-16 באוגוסט 1937) הוא היסטוריון ופרופסור בריטי. נולד לאב קתולי ולאם יהודייה (שהמירה את דתה לקתוליות).
מ-1962 עד 1979 עבד בבית הספר ללימודי אירופה באוניברסיטת סאסקס ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת קיימברידג', שם הוא מכהן כפרופסור אמריטוס לתולדות התרבות ועמית מעמנואל קולג', קיימברידג'. ברק ידוע כהיסטוריון של העת החדשה המוקדמת אשר מדגיש את הרלוונטיות של ההיסטוריה החברתית והתרבותית לנושאים עכשוויים. הוא נשוי להיסטוריונית הברזילאית מריה לוסיה גרסיה פאלארס-בורקה אשר פרסמה שני ספרים (באחד מהם שיתפה פעולה עם בעלה).
הוא למד אצל הישועים ובקולג' סנט ג'ון, אוקספורד והיה מועמד לדוקטורט בקולג' סנט אנטוני אוקספורד.
בורק ידוע לא רק בזכות עבודתו על העידן המודרני, אלא גם בזכות מחקריו על ההיסטוריה התרבותית על כל הקשת שלה. כפוליגלוט, הצליח מצד אחד לשלב מידע מאזורים שונים באירופה ומצד שני להשיג תפוצה רחבה של ספריו. הספרים תורגמו ליותר משלושים שפות. ב-1998 הוענק לו מדליית ארסמוס של האקדמיה האירופית, והוא דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות לונד, קופנהגן ובוקרשט.
יצירותיו

בין יצירותיו החשובות ביותר:
הרנסאנס האיטלקי (1972)
תרבות פופולרית באירופה המודרנית המוקדמת (1978)
סוציולוגיה והיסטוריה (1980)
הרנסאנס (1987)
המהפכה ההיסטורית הצרפתית: אסכולת האנאל 1929–89 (1990)
היסטוריה ותיאוריה חברתית (1991)
נקודות מבט חדשות על כתיבה היסטורית (1991) (עורך ותורם)
יצירתו של לואי ה-14 (1992)
אמנות השיחה (1993)
מזלו של החצרן: קבלת הפנים האירופית של קורטגיאנו של קסטיליונה (1995)
מגוון תולדות תרבות (1997)
הרנסאנס האירופי: מרכזים ופריפריות (1998)
היסטוריה חברתית של ידע (2000)
עדי ראייה (2000)
היסטוריה חברתית של המדיה: מגוטנברג לאינטרנט (2002) (עם אסא בריגס )
מהי תולדות תרבות? (2004)
שפות וקהילות באירופה המודרנית המוקדמת (2004)
ז'ילברטו פרייה: תיאוריה חברתית באזורים הטרופיים (2008) (עם מריה לוסיה גרסיה פאלארס-בורקה)
היברידיות תרבותית (2009)
היסטוריה חברתית של ידע כרך ב': האנציקלופדיה הגדולה (2012)
מהי תולדות הידע? (2015)
The Polymath: A Cultural History from Leonardo Da Vinci to Susan Sontag‏ (2020)
הערות שוליים

↑  "Burke, Professor Ulick Peter (1937–)". Making History. The Institute of Historical Research. נבדק ב-21 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Professor Peter Burke". Emmanuel College, Cambridge. נבדק ב-2020-05-14.
↑  "Academy of Europe: Erasmus Medal Erasmus Medal". www.ae-info.org. נבדק ב-2020-05-14.
רמות מנשה (קיבוץ)

| --- | --- |
חדר האוכל של הקיבוץ, 2008
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: מגידו
גובה ממוצע: ‎180 מטר
תאריך ייסוד: 1948
תנועה מיישבת: התנועה הקיבוצית
סוג יישוב: קיבוץ
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף 2023
  - אוכלוסייה: 1,341 תושבים
    - שינוי בגודל האוכלוסייה: ‎7.8% בשנה
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת הכרמל מוגדלת) רמות מנשה(למפת הכרמל רגילה) רמות מנשה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רמות מנשה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום רמות מנשה32°35′50″N 35°03′24″E﻿ / ﻿32.5973245119314°N 35.056695223214°E﻿ / 32.5973245119314; 35.056695223214  heמפת היישובים של מועצה אזורית מגידו (in English: Megiddo Regional Council) באדום - רמות מנשה בירוק - מיקום בניין המועצה tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 8 מתוך 10
רמות מנשה
פינת הנצחה ותצפית ליד הכניסה לקיבוץ רמות מנשה, על שם נילי קאפמן, שהייתה מורה מוערכת בקיבוץ הזה
רָמוֹת מְנַשֶּׁה הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי, השוכן באזור הגאוגרפי רמות מנשה, בתחום השיפוט של המועצה האזורית מגידו.
שמו של היישוב נגזר ממיקומו באזור נחלת שבט מנשה מתקופת המקרא.
היסטוריה

רמות מנשה הוקם ביולי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, כיישוב משלט.
תהליך העלייה לקרקע היה הדרגתי: תחילה ישב הקיבוץ על משלט סמוך, ורק כעבור זמן עבר למקומו הנוכחי.
מייסדי הקיבוץ היו חברי השומר הצעיר מפולין – יוצאי השואה ומשארית הפליטה. הקבוצה עלתה דרך איטליה בעלייה ב' והגיעה לארץ ישראל ב-18 במאי 1946. בארץ נקלטו כגרעין הכשרה בקיבוצים עין השופט ודליה, וב-29 ביולי 1948 עלו 64 חברים לקרקע כקיבוץ. העבודות הראשונות כללו סיקול, ייעור, עבודות חוץ ופיטרול באזור. תנאי הקיום היו קשים: מגורים באוהלים, בצריפים, בלי מים ובלי חשמל. בנובמבר 1948 אומץ השם רמות מנשה. באותה שנה הצטרפו עוד שתי קבוצות.
בשנת 1950 התאחד קיבוץ רמות מנשה עם גרעין "קידמה" של יוצאי אורוגוואי וצ'ילה, אשר מנה 95 חברים. האיחוד עלה יפה, ומכאן התחילה ההתפתחות לקראת קיבוץ גדול, קולט ויציב. בשנת 1955 הגיעו עוד 23 חברים מאורוגוואי וב-1962 הצטרפו חברי קבוצת חברת נוער "עשת" – סך הכול 31 חברים.
במשך השנים הצטרפו קבוצות וחברות נוער נוספות וב-1968 הגיע גרעין "מרדכי אנילביץ'" מאורוגוואי ובו כ-30 חברים.
ב-1972 התחילו להיקלט ראשוני בני הקיבוץ. מאז ועד היום גדל הקיבוץ, הודות להצטרפותם של בודדים ושל משפחות מישראל ומשאר העולם (ארגנטינה, ברזיל, אורוגוואי, ועוד).
ב-1974 נחנך בקיבוץ חדר האוכל החדש בתכנונו של האדריכל מנחם באר. הבניין החדש החליף את צריף חדר האוכל שניצב בסמוך מאז היווסדו של הקיבוץ ומאז משמש כאולם התכנסות ומועדון. בשנות ה-80 הורחב חדר האוכל ועם הפרטת הקיבוץ הופסקה פעילותו. עם זאת, ב-2022 חזר חדר האוכל לפעול באופן חלקי. ברחבי הבניין, כמו גם במבני ציבור אחרים בקיבוץ, שילב האמן לאו פלטאו, חבר הקיבוץ, עבודות אמנות שיצר לאורך השנים.
בעקבות תהליך ההפרטה שהחל לפני כמה שנים, גרים בקיבוץ גם שוכרי דירות. הקיבוץ הקים לידו שכונת הרחבה קהילתית, ובה 138 משפחות של תושבים שאינם חברי הקיבוץ.
גברי ברגיל, שהיה מזכ"ל שלום עכשיו ומזכיר הקיבוץ הארצי והתנועה הקיבוצית הוא בן וחבר הקיבוץ.
בקיבוץ פועלת גלריה לאמנות המציגה תערוכות מתחלפות. לצד תערוכות נושאיות וקבוצתיות, מציגה הגלריה תערוכות יחיד וזוגיות לאמנים כדוגמת יובל דניאלי, אפרת נתן, רונית אגסי ודורון וולף.
כלכלה

בתחילת דרכו של הקיבוץ התבססה כלכלתו בעיקר על ענפי החקלאות: פלחה, מטע, כותנה, רפת וצאן. בשנת 1954 נכנס הקיבוץ כשותף במפעל "ארד" למדי מים (בשותפות עם קיבוץ דליה) ולצידו "ארם" – מפעל שירות לתיקוני מדי מים מתוצרת "ארד".
בשנות ה-80 נקלע הקיבוץ למצוקה כלכלית ממנה התקשה להיחלץ. רק בסוף שנות ה-90 חל שינוי לטובה. ענפים מפסידים נסגרו: הצאן חוסל סופית, מתקני הלול נמסרו ליזמים פרטיים; הקיבוץ הקים מפעל למוצרים כימיים, אך בגלל בעיות של חוסר הון נאלץ למכרו למשקיעים אחרים. נוסף על כך, מועדון הלילה "הטרמינל", זכה להצלחה רבה והביא לעלייה נכבדת ברמת ההכנסות של הקיבוץ.
לקראת סוף שנות ה-90, לאחר דיונים ממושכים, החליטו חברי הקיבוץ על שינוי יסודי באורחות החיים: במקום התקציב השוויוני הונהג שכר דיפרנציאלי, והעזרה ההדדית הושתתה על מודל הקרוי רשת ביטחון. לאחר החתימה על הסדר הבנקים השתפר מצבו של הקיבוץ לבלי הכר.
ספורט

לקיבוץ קבוצת כדורגל ששמה הפועל רמות מנשה מגידו (השם המקורי של הקבוצה היה הפועל אייל רמות מנשה על שמו של אייל שפירא בן המקום). היא מייצגת את כלל ישובי המועצה האזורית מגידו ומשחקת במסגרת ליגה ב' (מחוז צפון ב'). והיא הקבוצה הקיבוצית היחידה בארץ בליגה של ההתאחדות לכדורגל. מגרשה נמצא בתחומי קיבוץ רמות מנשה.
את הקבוצה מנהל חבר הקיבוץ שלמה לירן כבר יותר מ-30 שנה, כאשר בתחילת עונת 2021/22 הפסיק לאמן ומי שהחליפו הוא, אלעד ברצור מיקנעם מושבה ששיחק שנים רבות בקבוצה ועוזרו, עומר איילון בן הקיבוץ שגם גדל ושיחק במועדון מילדות. בסגל הקבוצה כיום משחקים שישה מבני הקיבוץ, בהם האחים נמרוד ודן ברניר, האחים הילל וירדן גלינדס, עומרי באום ואוהד בן חור.
בנוסף אליהם, שחקנים נוספים מהקיבוצים השכנים: דליה, רמת השופט, משמר העמק, הזורע וכמו כן, שחקנים מיקנעם.
המגרש מכונה על ידי בני הקיבוץ "אצטדיון האקליפטוס" בשל העצים המכתרים את המגרש. ב-2011 נבנה יציע לאוהדי הקבוצה וב-2015 הושלמה עבודת קירוי עם גג חדש.
קפטן הקבוצה, נכון לשנת 2021, הוא שגב לבסקי מקיבוץ רמת השופט.
הישג השיא של הקבוצה היה בשנת 2009/10, כאשר העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה א' ובתום עונה אחת ירדה לליגה ב' צפון בה היא משחקת עד היום.
לקבוצה, יש ארגון אוהדים המכונה "יציע תאילנד" על שמם של העובדים הזרים מתאילנד שעבדו בעבר בקיבוץ ונהגו להגיע למשחקים.
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוגוסט 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  "ארד"-דליה – מפעל לייצור מדי־מים, על המשמר, 24 באפריל 1956
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538125605171 
פריחת התורמוסים באביב
מ. דניאל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  4 בינואר 1900 דאוגבפילס, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  25 בנובמבר 1940 (בגיל 40) יאלטה, ברה"מ 
 מדינה:  לטביה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מוסקבה השנייה 
 שפות היצירה:  יידיש 
 סוגה:  פרוזה, מחזה, רומן 
 תקופת הפעילות:  מ-1925 
 צאצאים:  יולי דניאל 
 
מרק דניאל מאירוביץ' (Даниэль Меерович;‏ 1900, דבינסק, לטביה – 1940, מוסקבה?), המוכר תחת שם העט מ. דניאל (בכתיב קירילי: М. Даниэль), היה סופר יידיש ומחזאי.
קורות חיים

דניאל נולד בעיר דבינסק שבאימפריה הרוסית למשפחת בעלי מלאכה עניים, וזכה לחינוך דתי מסורתי. עסק במלאכות רבות בטרם הפך למורה בגיל עשרים. בעת מלחמת העולם הראשונה גלה להרי אורל. לימים שימשה לו גלות זו מקור ורקע לספריו.
בשנת 1921 השתקע במוסקבה, השלים לימודי ספרות רוסית באוניברסיטת מוסקבה, וכתב מספר מחזות, שאחדים מהם הוצגו וזכו להצלחה רבה, תורגמו לרוסית, והקנו לו פרסום רב. ספרי הילדים שלו ביידיש זכו אף הם להצלחה רבה, ונדפסו בבתי הוצאה גדולים במוסקבה ובחרקוב.
דניאל פרסם קרוב לשלושים כרכים של סיפורת, לילדים ולמבוגרים. אף לא אחד מספריו תורגם לעברית. בנו, יולי דניאל (1925–1988), התפרסם מאוד בשעתו כאחד מן המתנגדים האמיצים והחריפים למשטר הסובייטי.
לואיג'י ורדרמה

| --- | --- |

 לידה:  9 ביולי 1950 (בן 74) 
 מוקד פעילות:  בלגיה 
 
לואיג'י ורדרמה (באנגלית: Luigi Verderame, מוכר בכינויו לואיג'י; נולד ב-9 ביולי 1950) הוא זמר בלגי, אשר זכה להצלחה בישראל בשנות השישים והשבעים.
ביוגרפיה

לואיג'י נולד בעיירה קטנה שליד לייז' שבבלגיה, להורים ממוצא סיציליאני. יש לו כשלושה אחים ושלוש אחיות בוגרות. הוא החל לשיר בגיל צעיר, והשתתף בלהקה יחד עם אחיו ואחיותיו הבוגרים.
בדצמבר 1968 הגיע לואיג'י לראשונה לישראל וזכה להצלחה גדולה בהופעותיו. הוא שב לישראל עוד מספר פעמים, ואף הקליט תקליט בעברית בשם "לואיג'י בישראל", על אף שבאותה עת לא דיבר את השפה. כעבור מספר שנים למד את השפה העברית. הוא הקליט שיר בשם "12 שעות", אותו כתבו אהוד מנור ונורית הירש, אשר הפך ללהיט בתקופתו. כמו כן הוא התפרסם בביצוע השיר "מפרשי זהב" של לאה גולדברג, (בלחן של עקיבא נוף) בפסטיבל שירי הילדים השלישי ב-1972. שיר נוסף שהיה להיט שלו הוא השיר "המנהיג" (ידוע גם כ"נלך בעקבותיו") ב-1971 שגם נכתב על ידי אהוד מנור, אך הולחן על ידי צביקה פיק.
לואיג'י סירב להחרים את ישראל, ולכן הוחרם על ידי מדינות ערב.
בשנת 2005 יצא ללואיג'י אוסף כפול בהוצאת הד ארצי בעריכת אילן בן-שחר.
הערות שוליים

↑  י. העליון, לואיג'י יצורף ל"רשימה השחורה", מעריב, 16 באוקטובר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 134449495  ISNI: 0000 0004 6622 7267  MusicBrainz: 9c570a48-3a10-4239-9465-123eaf95ad01  VIAF: 298541284   WorldCat (עם VIAF): 298541284
להיטים לילדים

"להיטים לילדים" הוא אלבום האולפן השישי של הזמרת הישראלית אילנית, ואלבום הילדים הרביעי שלה. הוא יצא בשנת 1974 תחת חברת התקליטים הד ארצי בקטלוג BAN-14455 על גבי אריך-נגן. כלולים בו מספר להיטים של אילנית כחלק מהקריירה המשותפת שלה עם שלמה צח, כמו "בשנה הבאה" ו"אדון אבוקדו וגברת אבוקדה".
רשימת השמעה

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | בשנה הבאה  | 2:49 |
| 2. | אחותי הקטנה  | 2:59 |
| 3. | בואי אמא  | 3:06 |
| 4. | אליהו הנביא  | 2:53 |
| 5. | נומה נומה  | 3:51 |
| 6. | שלגיה  | 1:51 |
| 7. | יש לי יום יום חג  | 1:37 |
| 8. | מפרשי זהב  | 1:47 |
| 9. | חג יובל  | 2:30 |
| 10. | בים בם בום  | 2:39 |
| 11. | כשקבלו את התורה  | 3:15 |
| 12. | שרה שרה שיר שמח  | 3:51 |
| 13. | עם קרניים על הראש (מחרוזת)  | 3:51 |
| 14. | אדון אבוקדו וגברת אבוקדה  | 2:19 |
| 15. | לילה טוב  | 3:17 |