stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיצג
אמנות המיצג בישראל

אמנות המיצג בישראל התפתחה החל משנות השבעים בהשפעת האמנות האוונגרדית האירופית והאמריקאית. רוב האמנים אשר קיימו מיצגים עשו זאת במקביל לאמנות קונבנציונלית יותר.
חלק מן העבודות נשאו אופי של מחאה אמנותית וחברתית. צמד האמנים גבי ושרון (גבי קלזמר ושרון קרן) הסתובבו בטקס הענקת אות העוז והגבורה ב-24 באפריל 1973, כשהם חבושים וענודי מדליות. פעילויות אלה נשאו כאמור אופי פוליטי ומחאתי ברור. גבי קלזמר תיאר במאמר בכתב העת "סטודיו" את גישתם באותה עת: "לצייר על בד נראה לנו לחלוטין לא לעניין. חשנו שהפלטה שלנו היא העולם כולו. האפשרות הזו נראתה מרתקת יותר, מפתיעה יותר. לא עוד להיות לפות בשום אחיזה פורמליסטית. ולא לדעת מראש לאן תגיע."
במיצגים אחרים נכלל בנוסף לביטויו של פן חברתי, גם התייחסות אל מושגים בעולם האמנות ויש בהם מידת של רפלקסיביות כלפי שני העולמות. האמנית אפרת נתן בנתה "פסל ראש" (1973) אשר חסם את שדה הראייה שלה ואיתו הסתובבה ברחובות תל אביב. האמן מוטי מזרחי, אמן נכה המתנועע בעזרת קביים, צילם עצמו צועד בעבודה שנקראה "ויה דולורוזה" (1973), כשהוא נושא על גבו את צילום דיוקנו.
החל משנות ה-80, בהשפעה ברורה של האמנות האמריקאית, החלו לפעול אמנים אשר המיצג לא היה עבורם שלב יצירתי חולף אלה מוקד ביצירתם. ערעור מסוים של ההגמוניה המוזיאלית, אותו מאבחנת אריאלה אזולאי במאמרה "מקומה של האמנות" והיווצרותה של תרבות שוליים מסוימת בשדה האמנות, היה אחד מן הגורמים לכך. חלק מן האמנים חזרו בעשור זה מלימודי אמנות בארצות הברית ויצרו כאן במקביל להתפתחות תחומים תרבותיים אחרים (העיתונים המקומיים, למשל). אמנות המיצג בשנות השמונים גם הציגה שפע של חומרים, דימויים וריבוי מדיה, לעומת הפעולות המצומצמות ודלות החומרים של שנות השבעים. על רקע זה בולטת הקמתו של בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים על ידי הדס עפרת, שעושה שימוש במיצגים שלו בדימויים חזותיים, פיסול גוף ועיצוב אביזרי גוף, סאונד ומדיה.
קבוצת סמרטוט בהנהגתו של האמן חוני המעגל החלה להופיע בתחילת שנות השמונים במוזיאונים, בפסטיבלים ובחללים אלטרנטיביים, כשעל דגלה, דאדא, העתקת פיסות חיים ופיסול בקהל. נכון ל-2022 הקבוצה פעילה.
קבוצה מרכזית הייתה "מקלט 209", שקרויה על שם מספר המקלט הציבורי שבו יצרו בתל אביב. חברי הקבוצה היו דני זקהיים, תמר רבן וענת שן.
קבוצה אחרת היא קבוצת זיק. הופעתה הראשונה של הקבוצה הייתה בפסטיבל עכו בשנת 1985. באירוע זה, הוליכה הקבוצה את הצופים אל חוף הים ושם שרפה מודל גדול של זיקית באירוע טקסי ומורכב. בין חברי הקבוצה ניתן למנות את שרון קרן, יובל רימון, יגאל גרי, אלי אלישר ואחרים.
בין השנים 2005–2011 פעלה קבוצה בשם "קבוצת איפה דנה". קבוצה אשר איחדה בין כמה דיסציפלינות: אמנות פלסטית, תיאטרון, אדריכלות ומוזיקה. ה"מניפסט" של הקבוצה הייתה : תנועה במרחב תוך התייחסות לאובייקט.
פרויקטים נבחרים: "נטוע" (זוכה בפרס בפסטיבל עכו 2006), "הימה" 2007, "פצ'צונג - רוח פרצים" 2009.
ראו גם: אמנות ישראלית
חלב (מיצג לחדרי מדרגות), מיצג של אפרת נתן, מאי 1974
מיכל נאמן, העיניים של המדינה (1974), תצלום תיעודי של 'פעולה'
גדעון גכטמן, עבודה עברית (1975), פעולה ב"סדנה פתוחה", מוזיאון ישראל
ויה דולורוזה (1973), של מוטי מזרחי, מתוך סדרה של שישה תצלומים תיעודיים
לקריאה נוספת

גינתון, אלן (עורכת), "העיניים של המדינה, אמנות חזותית במדינה ללא גבולות, הוצאת מוזיאון תל אביב, 1998
דעואל לוסקי, חיים, "CsO, מארי-אנז' גיימינו במוזיאון ישראל", סטודיו, כתב עת לאמנות, גיליון מס' 64, אוגוסט ספטמבר 1995
זקהיים, דני, "אל תתנו למיצג למות", מעריב, ספרות ואמנות, 4 במרץ 1994, עמ' 37
ספרינקל, אנני, פוסט-פורנו-מודרניסטית - 25 שנותי כזונת מולטימדיה, הוצאת אסיה
עפרת, גדעון (עורך), סטודיו, כתב עת לאמנות, גיליון מס' 40, ינואר 1993. (גיליון בנושא אמנות שנות השבעים)
שטרן, לביאה, "הגוף יודע, על עבודותיה של אן המילטון", סטודיו, כתב עת לאמנות, גיליון מס' 64, אוגוסט ספטמבר 1995
תגר, דנה, 'עכשיו כאן מחר לאן?' דני זקהיים: עבודות, 1980-1993, הוצאת הגלריה האוניברסיטאית, תל אביב, 2004
בן ישראל מרית, כשדויד גרוסמן פגש את ויטו אקונצ'י, על אמנות הגוף בספר הדקדוק הפנימי, קו אדום אמנות, הקיבוץ המאוחד 2010
עפרת הדס, מציאות רבה מדי: על אמנות המופע, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ב 2012
הערות שוליים

↑  ריכטר האנס, "על מופעו של באל בקברט וולטר", בתוך: דאדא וסוריאליזם בצרפת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, עמ' 122 - 123
↑  בריטברג-סמל, שרה, "מרינה, קרבן המאה, קרבן האהבה", סטודיו, כתב עת לאמנות, גיליון מס' 84, יולי-אוגוסט 1997
↑  מלצר, גלעד, "עובר כל גבול, על גיירמו גומז-פניה ואירועי "EL Mexterminator" בניו-יורק", סטודיו, כתב עת לאמנות, גיליון מס' 95, יולי אוגוסט 1998
↑  סטודיו, גיליון מס' 40, ינואר 1993, עמ' 24
↑  קבוצת סמרטוט, באתר חוני המעגל, מורכב בארכיון האינטרנט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536409005171  BNE: XX554109  BnF: cb119634091 (data)  GND: 4173750-7  LCCN: sh85099809 
הוגו באל קורא את "קרוואן" בקברט וולטר
הזוג בכלוב (1992), גיירמו גומז-פניה וקוקו פוסקו כילידים אמריקאים
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
קטלוגים של "מיצג 76" ו"מיצג 79"
זיק 1 (1985)
מיצו צוקהארה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
מיצו צוקהארה (ביפנית: 塚原 光男;‏ נולד ב-22 בדצמבר 1947) הוא מתעמל יפני בעבר. הוא אלוף אולימפי בעל 9 מדליות, מהן 5 זהב, 1 כסף ו-3 ארד מ-3 אולימפיאדות (מקסיקו סיטי 1968, מינכן 1972 ומונטריאול 1976), זכה פעמיים ברציפות במשחקים האולימפיים על תרגיל מתח ואלוף עולם (ליובליאנה 1970, ורנה 1974 ושטרסבורג 1978) בעל 6 מדליות מהן 4 זהב ו-2 כסף. נוסף לכך, הוא שימש כסגן יו"ר איגוד ההתעמלות של יפן.
שמו של צוקהארה הוא אחד המפורסמים ביותר בהתעמלות בגלל ששני אלמנטים שביצע לראשונה נקראים על שמו ומבוצעים באופן שכיח, הן על ידי גברים והן על ידי נשים. הוא ביצע אותם באופן קבוע בתחרויות לאורך הקריירה שלו. הראשון הוא הסלטו הכפול המתפתל במלואו (עם הטוויסט המלא בסלטו הראשון). מבוצע בכל המכשירים. התרגיל השני בוצע על סוס הקפיצות סלטו לאחור, עם או בלי פיתול. בישראל של המאה ה-21 הפך הביטוי "צוקהארה" למושג המתאר שינוי פתאומי בהתנהגותו ובעמדותיו של פוליטיקאי.
ביוגרפיה

באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה צוקהארה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית. נוסף לכך, הוא סיים במקום 18 בתחרות קרב-רב אישי, שישי ואחרון מבין המתעמלים היפנים. הוא סיים פעמיים במקום רביעי כללי בתרגיל הטבעות (19.125 נקודות), שלישי בין היפנים ובתרגיל קרקע (19.050 נקודות), רביעי בין היפנים.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בליובליאנה, סלובניה בשנת 1970 הוא זכה ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף. את מדליות הזהב קיבל בתחרות הקבוצתית, וכן בתרגיל סוס הקפיצות בתוצאה של 19.125 נקודות, לפני ויקטור קלימנקו מברית המועצות (19.000 נקודות) וחברו לנבחרת טאקשי קאטו (18.600 נקודות). במדליות הכסף זכה בתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 113.850 נקודות, אחרי איזו קנמוצו (115.050 נקודות) ולפני אקינורי נקיאמה (113.800 נקודות), שניהם מיפן; ובתרגיל הטבעות בתוצאה של 19.250 נקודות, אחרי אקינורי נקיאמה (19.400 נקודות) ולפני מיכאיל וורונין מברית המועצות (19.225 נקודות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתרגיל קרקע (18.800 נקודות).
באולימפיאדת מינכן (1972) הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המתח בתוצאה של 19.725 נקודות, לפני חבריו לנבחרת, סוואו קאטו (19.525 נקודות) ושיגרו קסמצו (19.450 נקודות). מדליית ארד בתרגיל טבעות בתוצאה של 19.225 נקודות, אחרי אקינורי נקיאמה (19.350 נקודות) ומיכאיל וורונין (19.275 נקודות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 8 בתחרות קרב-רב אישי, חמישי מבין המתעמלים היפנים.
באליפות העולם שנערכה בוורנה, בולגריה בשנת 1974 הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות קרב-רב אישי (114.600 נקודות), במקום רביעי בטבעות (19.125 קודות) ובמקום שישי במתח (18.900 נקודות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הוא זכה ב-5 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליות זהב בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המתח בפעם השנייה ברציפות בתוצאה של 19.675 נקודות, לפני חברו לנבחרת איזו קנמוצו (19.500 נקודות) ואברהרד גינגר מגרמניה המערבית (19.475 נקודות) ובכך היה למתעמל השני בהיסטוריה עד כה שקבע הישג זה אחרי טקאשי אונו מיפן (מלבורן 1956 ורומא 1960). מדליית כסף בתרגיל סוס קפיצות בתוצאה של 19.375 נקודות, אחרי ניקולאי אנדריאנוב מברית המועצות (19.450 נקודות) ולפני הירושי קג'יאמה חברו לנבחרת (19.275 נקודות) ומדליות ארד בתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 115.575 נקודות, אחרי ניקולאי אנדריאנוב (116.650 נקודות) וסוואו קאטו (115.650 נקודות) ובתרגיל מקבילים בתוצאה של 19.475 נקודות, אחרי סוואו קאטו (19.675 נקודות) וניקולאי אנדריאנוב (19.500 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בשטרסבורג, צרפת בשנת 1978 הוא זכה במדליית זהב בתחרות הקבוצתית.
חיים אישיים

צוקהארה התחתן עם צ'יקו אודה, מתעמלת אולימפית יפנית, מקום רביעי באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) בתחרות הקבוצתית. בנם נאויה צוקהארה היה לאלוף אולימפי באולימפיאדת אתונה (2004) וסגן אלוף העולם בקרב-רב (טיינג'ין 1999)
תארים והישגים

בנובמבר 2009 זכה צוקהארה במדליית הכבוד, סרט סגול על ידי ממשלת יפן.
ראו גם

צוקהארה
הערות שוליים

↑  שאול אמסטרדמסקי, חקר ביצועים: ההפתעה של נתניהו, התרגיל של ברק, באתר כלכליסט, 20 בינואר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  CiNii: DA0084319X  ISNI: 0000 0003 7676 8289  NDL: 00118560  VIAF: 253474356   WorldCat (עם VIAF): 253474356
מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו

קאטו הזקן
שרידי בתים פיניקיים בגבעת בירסה בעיר קרתגו.
מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו (במקור, לטינית: "Ceterum censeo Carthaginem esse delendam", מקוצר לרוב ל"Carthago delenda est", מילולית: "קרתגו צריכה להיהרס") היא אמרת כנף לטינית שטבע קאטו הזקן, אחד המדינאים הרומאים הבולטים והמשפיעים בתקופתו. לפי פלוטרכוס, קאטו הזקן נהג לסיים כל נאום שלו (כולל נאומים שלא עסקו כלל בקרתגו) במשפט זה או בגרסאות שונות שלו, כדי לדרבן את הסנאט הרומאי להכריז מלחמה על קרתגו.
קאטו רחש איבה עמוקה לקרתגו וחשש מפניה - רגשות שנבעו משנותיו כחייל במהלך המלחמה הפונית השנייה. בעקבות ביקור רשמי שערך בקרתגו בשנת 153 לפנה"ס השתכנע סופית, במילותיו של ההיסטוריון תאודור מומזן, "כי רומא לא תהיה בטוחה בקיומה כל עוד לא תיכחד קרת-חדשה (קרתגו) מתחת השמים". עם חזרתו לרומא החל במסע תעמולה בסנאט שמטרתו הייתה הכרזת מלחמה על קרתגו והשמדתה, מסע שיסוד מרכזי בו הייתה חזרתו על הסיסמה. לפי פרופ' מ. קארי, השילוב בין אישיותו "מהלכת האימה" של קאטו לבין השימוש החוזר ונשנה בפתגם בנאומיו הובילו לבסוף להכרזת המלחמה (כאשר הזדמנה עילה לכך). עדות נוספת ליעילותה של הרטוריקה של קאטו היא בכך שיריביו האידאולוגיים בסנאט, שהתנגדו להכרזת המלחמה, אימצו את הסיסמה בשינוי קל: פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה קורקולום נהג לסיים את נאומו בכך שאמר "סוף דבר, סבורני שיש לקיים את קרתגו".
לפי גדליה אלקושי, שימוש במשפט, או באחד מניסוחיו המקוצרים: "מלבד זאת סבורני" ("Ceterum censeo") ו"על קרתגו להיחרב" ("Carthago Delenda" או "Carthago delenda est"), מחוץ להקשרו ההיסטורי מציין "דעה או השקפה שאדם דבק בה ברבים ומשמיע אותה תכופות". הביטוי מביע במקרים מסוימים גם עקשנות בלתי נלאית, נחישות ודבקות במטרה.
בספרות העברית המקצועית וכן בשימוש הנרחב אין אחידות בתרגומו של המשפט. בעוד חוקרים מודרניים, כגון ההיסטוריון ישראל שצמן, מתרגמים את המשפט כ"מלבד זאת אני סבור שיש להרוס את קרתגו", בתרגומים מוקדמים יותר, כגון תרגומו של יוסף ליבס ל"חיי אישים" של פלוטרכוס, מתורגם הפתגם כך: "סוף דבר סבורני שיש להחריב את קרתגו". במהדורה הראשונה לספרו של אלקושי "אוצר פתגמים וניבים לאטיניים" תורגם המשפט לנוסח "מלבד זה דעתי היא, שמן ההכרח להחריב את קרתגו", ובמהדורה השנייה תורגם המשפט כ"מלבד זאת סבורני כי יש להחריב את קרתגו".
ראו גם

שלום קרתגו
הערות שוליים

1 2 3  פלוטרכוס, חיי אישים, חיי קאטו הזקן, 27. תרגם מהמקור היווני והוסיף מבוא והערות יוסף ליבס, ירושלים, מוסד ביאליק, תשי"ד, עמ' 112.
↑  נזכר גם אצל אפיאנוס, המלחמות הפוניות, פרק 69.
↑  פלוטרכוס, חיי אישים, קאטו הזקן, פרקים כו–כז.
↑  גם חוקרים מודרניים כגון ישראל שצמן, מ. קארי ותיאודור מומזן מחזיקים בדעה זו
↑  תאודור מומזן, דברי ימי רומא, כרך א', תרגום דוד קלעי, הוצאת מסדה, תשכ"א, עמ' 323
↑  מ. קארי, דברי ימי רומא, עד סוף תקופת קונסטאנטינוס, הוצאת ש. פרידמן, תל אביב, עמ' 197
1 2  גדליה אלקושי, אוצר פתגמים וניבים לאטיניים, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשמ"ב, עמ' 98, סימן 358
↑  ישראל שצמן, תולדות הרפובליקה הרומית, הוצאת מאגנס, ירושלים, 1989, עמ' 203
↑  גדליה אלקושי, אוצר פתגמים וניבים לטיניים, תל אביב: י' שרברק, 1959
מארס רובר

המחשת אמן של הרובר על מאדים
שיגור הרובר ספיריט על גבי משגר דלתא 2 ב-10 ביוני 2003
מרס אקספלוריישן רובר (באנגלית: Mars Exploration Rover, בתרגום מילולי: חוקר מאדים נודד) הייתה תוכנית של נאס"א לחקר כוכב הלכת מאדים, שהחלה ב-2003 והסתיימה ב-2019. התוכנית כללה שני רוברים (ראשי תיבות של robotic vehicle - remoted): ספיריט ואופרטוניטי ששוגרו ב-2003 ונחתו במאדים ב-2004. עם ספיריט אבד הקשר במרץ 2010, ועם אופרטוניטי אבד הקשר ביוני 2018. ב-13 בפברואר 2019 הודיעה נאס"א על סיום התוכנית. המשימה נוהלה עבור נאס"א על ידי המעבדה להנעה סילונית בקליפורניה, בה תוכננו ונבנו הרוברים, ומשם נשלטו הרוברים בזמן התוכנית.
משימתם המרכזית של הרוברים הייתה לחקור את הרכבם של האבנים והאדמה בכוכב הלכת, ולנסות למצוא רמזים למים שזרמו שם בעבר. התוכנית היא חלק מתוכנית כוללת של נאס"א לחקר מאדים, שכללה שתי תוכניות מוצלחות קודמות, גשושיות הוויקינג ב-1976 והמרס פאת'פיינדר ב-1997.
עלות התוכנית, כולל התכנון, הבנייה, השיגור והפעלת הרוברים לכ-90 ימי מאדים (אורך המשימה שתוכננה במקור), עלתה 820 מיליון דולר. מפני ששני הרוברים המשיכו לפעול אחרי 90 יום, כל רובר קיבל 5 משימות נוספות. המשימה החמישית ניתנה באוקטובר 2007 ונמשכה עד לסוף 2009. 4 המשימות הנוספות עלו 104 מיליון דולר והמשימה החמישית עלתה כ-20 מיליון דולר.
ביולי 2007, סופת חול שהשתוללה במאדים הציבה את משימתם הרביעית של הרוברים בסכנה, מפני שלא היו בטוחים שיוכלו לקבל אנרגיה סולרית מהשמש שנחסמה על ידי החול, והיה חשש שהרוברים יושבתו לצמיתות. בסופו של דבר הסתיימה סופת החול בלי לגרום לנזק לרוברים.
ב-1 במאי 2009 נתקע ספיריט באדמה רכה על מאדים. אחרי תשעה חודשים של ניסיונות כושלים לחילוץ הרובר, הודיעה נאס"א ב-26 בינואר 2010 כי היא הופכת את ספיריט לתחנת מחקר מדעית נייחת. ב-JPL קיבלו את השדר האחרון מספיריט ב-22 במרץ 2010, וניסו ליצור איתו קשר מחדש עד ל-25 במאי 2011, אז הסתיימה משימתה של ספיריט, שארכה 6 שנים, חודשיים ו-19 יום - פי 25 ממשך המשימה המקורית.
ביוני 2018 נקלע אופרטוניטי לסופת אבק שמנעה מהלוחות הסולאריים שלו לייצר חשמל. ב-10 ביוני 2018 התקבל השדר האחרון מהרובר. ב-13 בפברואר 2019 הכריזה נאס"א על הפסקת הניסיונות לחידוש הקשר עם הרובר, ובכך הגיעה התוכנית כולה לסיום לאחר 16 שנות פעילות.
כהוקרה על תרומתם המדעית העצומה, נקראו שני אסטרואידים על שמם של הרוברים, 37452 Spirit ו-39382 Opportunity.
מטרות התוכנית

מטרות תוכנית מרס רובר הן:
לחפש ולחקור מגוון סלעים ודוגמאות קרקע היכולים להעיד על זרימת מים במאדים בעבר או בהווה.
לקבוע את הרכב המינרלים, האבנים והאדמה סביב לאתר הנחיתה.
לקבוע אילו תהליכים גאולוגיים עיצבו את פני השטח של מאדים, ואיך אלו השפיעו על התהליכים הכימיים על פניו. התהליכים יכולים להיות זרימות מים, רוחות חזקות, התפרצויות וולקניות, מטאורים ועוד.
לאמת תצפיות שנמצאו על ידי ה-MRO, ובכך ללמוד על יעילות ואמינות התצפיות שבוצעו, מבוצעים, ויבוצעו בעתיד ממסלול סביב מאדים.
לאתר מינרלים נושאי ברזל ולזהות ולכמת סוגים שונים של מינרלים היכולים להעיד על היתכנות מים במאדים.
לאפיין את המינרלוגיה ואת טקסטורות האבנים והאדמה על פני מאדים, היכולים להסביר את התהליכים שגרמו להיווצרותם.
למצוא רמזים גאולוגיים למצב הסביבתי שהיה במאדים בזמן שזרמו על פניו מים.
להעריך האם מצב זה איפשר קיום חיים על פני מאדים.
במשך שני העשורים הקרובים מתכננת נאס"א לשגר עוד מספר משימות שיבדקו האם היו אי פעם חיים על פני מאדים. החיפוש מתחיל בבדיקת השאלה: האם המצב הסביבתי במאדים איפשר אי פעם קיום חיים?
החיים כפי שבני האדם מכירים אותם דורשים קיומם של מים, מכאן החיפוש התמידי אחר רמז כלשהו לזרימתם של מים בעבר או בהווה על פני מאדים. אף על פי שלרוברים אין אפשרות מעשית למצוא חיים, הם מסייעים רבות בלמידת ההיסטוריה הגאולוגית של מאדים, שתאפשר אולי יום אחד להוכיח כי חיים התקיימו על מאדים.
מבנה החללית

המרס רובר נבנה כך שיתאים לאחסון בראש משגר דלתא 2. כל רובר כלל מספר פריטים:
הרובר: 185 ק"ג
נחתת: 348 ק"ג
מגן אחורי ומצנח: 209 ק"ג
מגן חום: 78 ק"ג
שלב השיוט: 193 ק"ג
מנוע: 50 ק"ג
איסטרומנטיים שונים: 5 ק"ג
סך הכל: 1,063 ק"ג.
מבנה החללית > שלב השיוט

שלב השיוט של הרובר (בכחול) הוא השלב שעושה את הדרך מכדור הארץ אל מאדים כשהרובר בתוכו. קוטרו של שלב זה הוא כ-2.65 מטרים וגובהו 1.6 מטרים כולל רכב הנחיתה (בוורוד). השלב עשוי ברובו מאלומיניום וחלקין החיצוניים צופו בפאנלים סולריים שסיפקו כ-600 ואט בקרבת כדור הארץ ו-300 ואט במאדים. מערכות חימום וקירור מותקנים בשלב ושמרים על המערכות האלקטרוניות של הרובר בטמפרטורה שתאפשר להם לפעול.
מבנה החללית > שלב השיוט > ניווט

על שלב השיוט מותקנים גם אמצעים שמאפשרים לו לנווט. יש לו חיישני שמש וקוראי כוכבים שמאפשרים לו לחשב את מיקומו בחלל לפי יחס השמש ושאר הכוכבים כלפיו. סטיית החללית ממסלולה נלקחה בחשבון לאור המסע בן 500 מיליון הקילומטרים שעליה לעבור ולכן המהנדסים תכננו אותה כך שתוכל לעשות עד שישה תיקוני מסלול לאורך הדרך.
כדי להבטיח את הגעת הרוברים אל אזורי הנחיתה שנבחרו עבורם, החללית נשאה שני תאי אלומיניום קטנים שנשאו כ-31 ק"ג של דלק הידרזין. על ידי "פליטת" פולסים של הדלק החללית יכלה לבצע שלושה סוגי תמרון: שינוי מהירות, תזוזה לצדדים ושינוי נקיפה.
מבנה החללית > שלב השיוט > תקשורת

החללית השתמשה בפס X לצורך התקשרות, מה שאיפשר צריכת פחות כוח ואנטנות קטנות יותר מאשר חלליות ישנות יותר שתקשרו על פס S. לחללית היו שתי אנטנות לתקשור. אנטנה לטווח קצר ששימשה ליד כדור הארץ ואנטנה לטווח בינוני ששימשה עם התרחקות החללית מכדור הארץ.
מבנה החללית > Aeroshell

האירושל היה המגן של הנחתת לאורך שבעת חודשי המסע אל מאדים. יחד עם הנחתת והרובר עצמו הוא היווה את "רכב החדירה". מטרתו העיקרית הייתה להגן על הנחתת והרובר מהחום העז שנוצר בעת החדירה לאטמוספירת מאדים. הוא התבסס על תכנון ועיצוב הוויקינג והמרס פאת'פיינדר.
האירושל היה מורכב משני חלקים מרכזיים, מגן חום ומגן אחורי. מגן החום היה חלק שטוח שהגן על הנחתת והרובר בעת החדירה לאטמוספירה ובעצם שימש כמעצור הראשון שלהם. המגן האחורי היה גדול וחרוטי שנשא את המצנח ופריטים נוספים ששימשו בשלבים שאחרי החדירה לאטמוספירה.
מבנה החללית > מערכות ההאטה

מצנח - המצנח האט את הנחתת והרובר במהלך החדירה לאטמוספירה והנחיתה. המצנח נפתח בגובה של 10 ק"מ מעל פני מאדים ומגן החום היה מושלך. לאחר מכן הנחתת הייתה יורדת לאט מתוך האירושל אל 20 מטרים מתחת למצנח.
רקטות האטה - מפני שצפיפות האטמוספירה על מאדים היא רק אחוז אחד מצפיפות האטמוספירה של כדור הארץ, המצנח לבדו לא יכול להאט את הנחתת והרובר למהירות כזאת שהם לא יתרסקו על מאדים. לכן הוספו שתי רקטות שהביאו את הנחתת והרובר לעצירה מוחלטת בגובה של 10-15 מטר מעל פני מאדים.
רדאר - כדי לדעת את הגובה מעל פני מאדים כך שהמצנח והרקטות יפעלו בזמן הנכון, הותקן רדאר ברכב הנחיתה. כשהגיע רכב הנחיתה לגובה הנכון שוחררה הנחתת מהרצועות שקשרו אותה אל האירושל.
כריות אוויר - כריות האוויר נופחו רגעים ספורים לפני הנחיתה על מאדים. מטרת הכריות הייתה לרכך את נחיתת הרובר אם אזור הנחיתה מלא בסלעים או בתנאי שטח קשים. הכריות איפשרו לרובר לקפץ על פני מאדים בחופשיות עד לעצירה, אז התרוקנו הכריות. לכל רובר היו 4 כריות (כרית לכל צלע של הארבעון), כל כרית מורכבת משישה כדורים מלאי אוויר שחוברו יחדיו.
מבנה החללית > הנחתת

הנחתת שימשה כמגן עבור הרובר. כאשר כריות האוויר התרוקנו, הנחתת, שהייתה בצורת ארבעון הייתה נעצרת על אחד מצלעות הארבעון ונפתחת כך שהרובר היה עומד על גלגליו. הרובר שלח אז שדרים ותמונות לכדור הארץ ונהגי הרובר יכלו לכוון את צלעות הנחתת כך שהרובר יוכל לרדת ממנו בביטחה.
מבנה הרובר

הרוברים הם רובוטים בעלי שישה גלגלים המונעים על ידי אנרגיה סולרית בגובה של 1.5 מטרים, רוחב של 2.3 מטרים, אורך של 1.6 מטרים ומשקל של כ-185 ק"ג.
מבנה הרובר > מערכות הנעה

לכל רובר ישנם שישה גלגלים המחוברים למערכות קפיצים כך שכל ששת הגלגלים נמצאים על הקרקע בכל זמן. העיצוב אומנם מקטין את מהירות התנועה של הרובר בחצי אבל מאפשר לו לעבור מכשולים ומכתשים הגדולים יותר מקוטר הגלגל (250 מ"מ). לכל גלגל ישנם גם מעין צמיגים המקנים לו יכולות תנועה טובות יותר.
לכל גלגל יש מנוע משלו. לכל אחד משני הגלגלים הקדמיים והאחוריים יש ציר משלו, דבר המאפשר לרובר להסתובב במקומו ולבצע עוד מספר תמרונים שימושיים. הרובר מתוכנן כך שיוכל לעמוד בסטייה של עד 45 מעלות לכל כיוון בלי להתדרדר. עם זאת, הרובר נמנע מלטפס על שיפועים הגדולים יותר מ-30 מעלות.
הרובר יכול לסובב את אחד מגלגליו הקדמיים במקום כדי להתחפר במקומו, כדי שהרובר לא יזוז בזמן שהמקדחים שלו קודחים בעת בדיקה מדעית. המהירות המרבית של הרוברים בקרקע שטוחה היא 50 מ"מ/שנייה (0.18 קמ"ש). עם זאת ממוצע המהירות של הרובר עומד על 10 מ"מ/שנייה מפני שבכל 10 שניות הרובר עוצר ל-20 שניות כדי לבחון את השטח וללמוד אותו.
מבנה הרובר > מערכות אנרגיה ואלקטרוניקה

כשהרובר מואר כולו, התאים הפוטו-וולטאיים שלו מייצרים כ-140 ואט למשך 4 שעות בכל יום מאדים. לרובר דרושים 100 ואט כדי לנסוע. לרובר ישנם שני סוללות יוני ליתיום נטענות, כל אחת שוקלת 7.15 ק"ג, המספקות אנרגיה לרובר כשהשמש לא זורחת, בעיקר בלילה. עם הזמן הסוללות ישחקו ולא יטענו במלואן.
הצפי היה כי אחרי 90 ימי המשימה המקוריים שתוכננו, הלוחות הסולריים יספקו רק כ-50 ואט בגלל הצפי שהלוחות הסולריים של הרובר יכוסו באבק מאדים מפני שינוי העונה. עם זאת, לאורך שנות הארץ שחלפו, אספקת הכוח לרובר נעה בין 300 ואט-שעה ל-900 ואט-שעה, תלוי בכמות האבק שכיסתה את הלוחות. הלוחות הסולריים נוקו מדי פעם על ידי רוחות מאדים, יותר ממה שנאס"א ציפו, ובכך הלוחות יכלו לספק יותר אנרגיה ולהאריך את משך המשימה. במהלך סופת חול עצומה שהתחוללה במאדים ב-2007, הרוברים חוו את האנרגיה הנמוכה ביותר שהייתה להם לאורך כל משימתם (אופרטוניטי הסתפק רק ב-128 ואט-שעה). בנובמבר 2008, ספיריט עבר שיא זה והסתפק ב-89 ואט-שעה בלבד, זאת בעקבות סערה במכתש גוסב בו הוא שהה.
הרוברים מריצים מערכת הפעלה VxWorks על מעבד radiation-hardened RAD6000 עם 20 מגה-הרץ עם 128 מגה-בייט של DRAM ו-3 מגה-בייט של EEPROM. לכל רובר יש גם 256 מגה-בייט של זיכרון פלאש.
כדי להשלים את משימתם, על הכלים החיוניים על הרובר להישאר תמיד בטמפרטורה של בין -40 (מינוס 40) ל-40 מעלות צלזיוס. בלילות הרוברים מחוממים על ידי שמונה מחמים רדיוסטופיים אשר מספקים כל אחד 1 ואט של אנרגיה תרמית מריקבון הרדיונוקלידים, יחד עם מחממים חשמליים שפועלים בעת הצורך. לבידוד משמשים סרט זהב, צורן דו-חמצני ואירוג'ל.
מבנה הרובר > מערכות תקשורת

לרובר שתי אנטנות. אנטנה לטווח קצר ואנטנה לטווח רחוק. האנטנה לטווח הקצר משדרת לכל הכיוונים ושידוריה נקלטים על ידי רשת חלל עמוק בכדור הארץ. האנטנה לטווח רחוק יכולה להתכוונן ומשדרת מידע לכדור הארץ בתדירות גל גבוהה יותר. הרוברים משתמשים באנטנה לטווח קצר לשדר גם ללוויינים הנמצאים במסלול סביב מאדים כמו המרס אודיסיי והמרס גלובל סרוויור (לפני שהפסיק לעבוד). הרוברים גם מקבלים מידע מכדור הארץ, מידע שנשלח דרך המרס אודיסיי. ללוויינים המקיפים את מאדים יש קשר טוב יותר עם הרוברים מאשר הקשר שיש לאנטנות על כדור הארץ עם הרוברים, ולכדור הארץ יש קשר טוב יותר עם הלוויינים מאשר עם הרוברים.
לכל רובר יש 9 מצלמות, אשר מספקות תמונות ברזולוציה של 1024 × 1024 פיקסלים במשקל של 12 בייט לפיקסל, אך המצלמות המשמשות לניווט מצלמות ב-8 בייט לפיקסל כדי לחסוך מקום וזמן. לאחר הצילום התמונות נדחסות באמצעות ICER ונשלחות אל כדור הארץ.
מבנה הרובר > מערכות מדעיות

לרובר יש מספר כלים למחקר מדעי. שלושה מהם מורכבים על אותו מתקן:
מצלמה פנורמית (Pancam) לקביעת תוואי השטח של פני הקרקע.
מצלמת ניווט (Navcam) בעלת שדה ראייה רחב יותר אך רזולוציה נמוכה יותר המשמשת את נהגי הרוברים.
מראה עבור הפליטה התרמית המיניאטורית של הספקטרומטר (Mini-TES) אשר מזהה אבנים ואדמה בעלי עדיפות מדעית וקובעת את התהליך שיצר אותם. מראה זו נבנתה על ידי אוניברסיטת המדינה של אריזונה.
המצלמות מורכבות על ראש ה"תורן" המרכזי של הרובר, בגובה מטר וחצי. ראש התורן יכול להסתובב סביב צירו 360 מעלות לצדדים ומעלה ומטה. ה-Mini-TES יכול לנוע 30 מעלות מעל לאופק ו-50 מעלות תחתיו. המתקן נבנה על ידי Ball Aerospace & Technologies.
ארבע מצלמות חד-גוניות נמצאות על גוף הרובר, שתיים מלפנים ושתיים מאחור. מצלמות אלו מצלמות את הקרקע שנמצאת ממש לפני הרובר ומשמשות את נהגי הרוברים על כדור הארץ.
ה-(instrument deployment device (IDD שנקרא גם "זרוע הרובר" נושא עליו מספר כלים מדעיים:
Mössbauer spectrometer (MB) MIMOS II שפותח על ידי Dr. Göstar Klingelhöfer באוניברסיטת יוהנס גוטנבורג בגרמניה המשמש לבדיקה מדעית מינרלוגית של אבנים ואדמה בעלי ברזל.
Alpha Particle X-Ray Spectrometer שפותח על ידי Max Planck Institute for Chemistry בגרמניה המשמש לאנליזה של שכיחותם של אלמנטים היוצרים אבנים וסלעים. אוניברסיטאות נוספות שעסקו בפיתוח כלי זה הם אוניברסיטת גואלף, אוניברסיטת קליפורניה ואוניברסיטת קורנל.
מגנטים ללכידת אבק מגנטי שפותחו על ידי קבוצתו של ג'נס מרטין קנודסן ב-Niels Bohr Institute בקופנהגן. האבק המגנטי שנאסף עובר בדיקה מדעית על ידי שני המתקנים לעיל.
מצלמה מיקרוסקופית שמספקת תצלומי תקריב ברזולוציה גבוהה ביותר של אבנים ואדמה על פני מאדים.
כלי לשחיקת סלעים שפותח על ידי Honeybee Robotics שמשמש לשחיקת חלקי הסלע החיצוניים ועל ידי כך אפשר לבחון את פני הסלע ה"טריים".
מתן השמות לספיריט ואופרטוניטי

השמות ספיריט ואופרטוניטי נבחרו בתחרות חיבור. הזוכה הייתה סופי קוליס, תלמידת כיתה ג' מאריזונה.
לפני מתן השמות, הרוברים נודעו בכינויים MER-1 (אופרטוניטי) וMER-2 (ספיריט). בסופו של דבר נאס"א קוראת לרוברים גם בשמות MER-A (ספיריט) וMER-B (אופרטוניטי) לפי סדר נחיתתם על מאדים (קודם ספיריט ואחריו אופרטוניטי).
רוברים לבדיקות

JPL משתמשים בשני רוברים הנמצאים במעבדותיהם כדי לבחון מצבים על מאדים. רובר אחד שוקל 180 ק"ג והוא זהה כמעט לחלוטין לספיריט ולאופרטוניטי. רובר שני שוקל רק 80 ק"ג מפני שכך בעצם שוקלים הרוברים על פני מאדים. הרוברים שימשו בין היתר ב-2009 לבחינת אפשרויות חילוץ של הרובר ספיריט כשנתקע בחולות במאדים.
ראו גם

ספיריט
אופרטוניטי
מארס פאת'פיינדר
תוכנית ויקינג
תוכנית מארס