stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישעיהו תומא שי"ק
ביוגרפיה > חייו כבוגר

ב-1959 נפטרה אימו והוא ניתק באופן מעשי את קשריו עם אחיו שהיה שוטר באותה עת ונחשב בעיניו כחלק מהממסד. באותה עת ניהל מערכת יחסים זוגית עם בלה ונאבק לקבל הכרת הממסד בנישואי החוזה שערך עבורם עו"ד שטיין כנישואים אזרחיים, מאבק שנחל הצלחה רק ב-1966.
שימש כמזכיר הכפר באלוני יצחק ועבר לגור בו. מכיוון שלא רצה לגור על "אדמה כבושה", הוא הגביה את הקרוואן בו התגורר מעל הקרקע באמצעות כלונסאות. באלוני יצחק נולדו שתי בנותיו. באמצע שנות ה-70 התפטר ממשרת מזכיר הכפר ועקר עם משפחתו, בהתחלה לגבעת עדה ואחר כך לדירה בדמי מפתח בבית האונייה ברחוב לבנדה תל אביב.
כאשר הייתה בתו השנייה, כבת שלושה חודשים, הפסיקה לינוק ונזקקה למזון תחליפי. כצמחוני, התנגד לתת לה תחליפי חלב אם המבוססים על חלב פרה. עובדה זו הביאה לקרע במערכת היחסים עם אשתו והם נפרדו.
התנגד למה שהוא כינה "תרבות צריכה" ונמנע ככל האפשר מרכישת מוצרים. חלק ממזונו הוא ליקט בשוק הכרמל מתוך הסחורה שהירקנים השליכו, ביגוד השיג בין היתר כתרומות יד שנייה או ביגוד שאנשים השאירו ליד פחי האשפה. חלק מהמוצרים והמזון להם נזקק השיג בעיסקאות ברטר בהן (בעיקר מעריצים צעירים) סיפקו לו מזון בתמורה להרצאות ורק חלק מצרכיו מימן בתמורה מעבודה. מריהוט נמנע ככל האפשר וריהוט שנזקק לו השיג מיד שנייה או מתרומות. ניסה לתקן כל דבר בכוחות עצמו על מנת להימנע מהצורך לפנות לבעלי מלאכה. חסך בחשמל, בין היתר בכך שלא הפעיל את דוד החימום ודרש ממשפחתו להתרחץ במים קרים. חסך במחירי תחבורה בכך שנסע על אופניו ממקום למקום.
ביוגרפיה > עזיבתו את ישראל

זמן מה לאחר פרידתו מבלה ובנותיו, במהלך פעילותו בקו לעובד פגש את מלכה גאייר, מתנדבת אף היא, שהגיעה כעולה חדשה מארצות הברית. הם יצרו מערכת זוגית.
במקביל, עיריית תל אביב דרשה ממנו תשלומי ארנונה גבוהים על דירתו, בטענה שהדירה היא למעשה משרד ואינה משמשת למגורים, לכן כאשר בשנת 1995 מלכה נאלצה לחזור לסעוד את אימה החולה, מכר תומא את דירתו ונסע גם הוא לארצות הברית. יחסיו עם מלכה עלו על שרטון בהשפעת אמה והוא החליט לעזוב לאירופה.
תומא ניצל את החוק ההונגרי שאיפשר לאזרחי הונגריה לשעבר, שעזבו אותה בגלל רדיפה, לקבל חזרה את אזרחותם ההונגרית וקיבל דרכון הונגרי.
בדרך להונגריה חיפש תומא קומונה באירופה אליה יוכל להצטרף, ובינתיים התארח אצל ידידים במדינות שונות כמו הולנד ואנגליה. כאשר גילה כי אין באירופה המערבית קומונות כפי שהוא חלם עליהן נסע להונגריה ובהתחלה התגורר בעיר הולדתו - בודפשט. בבודפשט ניסה להצטרף לתנועת השלום המקומית ואף היה פעיל במחאות כנגד הפלישה לעיראק, כנגד הצטרפות הונגריה לכוחות נאט"ו וכנגד הגלובליזציה, אולם הוא לא מצא שפה משותפת עם הצעירים שהיו רוב הפעילים בתנועה וסבל מכך שהלך הרוחות היה גם אנטי-ישראלי והשליך על יחסם אליו כישראלי.
בכסף שנשאר לו ממכירת דירתו קנה בשנת 2003 חווה צנועה ליד קוניה-סק (Kónya-Szék), סמוך לעיר צ'ונגראד בדרום הונגריה וקיווה להקים שם קומונה פציפיסטית צמחונית.
ביוגרפיה > פטירתו

ב-13 ביולי 2004 נמצאה גופתו בשדות שליד חוותו עם סימני פגיעה מטרקטור או רכב חקלאי אחר. הוא נקבר בקבורה חילונית בבית קברות בהונגריה ב-29 ביולי.
הניח ידועה בציבור, בלה אייזיק (שי"ק) ושתי בנות. בקשתם של אייזיק ושי"ק לשינוי שם משפחתה של אייזיק לאייזיק (שי"ק) הגיעה לבית המשפט העליון פעמיים.
הערות שוליים

1 2  כתובת לכל סרבן, באתר הארץ, 28 ביולי 2004
↑  אמת א-סימטרית, כותרת ראשית, 10 בדצמבר 1986
↑  בג"ץ 353/70, המ' 142/71 אייזיק (שי"ק) נ' משרד הפנים, פ"ד כה(1) 544
בג"ץ 243/71 אייזק (שי"ק) נ' שר הפנים, פ"ד כו(2) 35
אסתי וינשטיין

| --- | --- |

אסתי וינשטיין
 לידה:  1966 בני ברק, ישראל 
 התאבדה:  21 ביוני 2016 (בגיל 50 בערך) אַשְׁדּוֹד, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מקום מגורים:  ישראל 
 השקפה דתית:  יציאה בשאלה
 בן זוג:  שלמה
 מספר צאצאים:  7
 
אסתי וינשטיין (1966 – 21 ביוני 2016) הייתה חסידת גור ישראלית שיצאה בשאלה. כתבה את הספר "עושה כרצונו", שיצא לאור בישראל לאחר שהתאבדה. בספר היא תארה מסכת חיים אלימה בסביבה שמרנית ודכאנית. הספר עורר עניין רב בקהילה ובנסיבות האישיות של ויינשטיין ובהמשך אף עובד להצגה.
ביוגרפיה

אסתי נולדה למשפחת אירנשטיין בבני ברק בשנת 1966, נישאה בגיל 19 לשלמה וינשטיין ולהם שבע בנות. בתה הבכורה נשואה לעיירת החדשות בעיתון מדפחה ישראל יוסקוביץ. בגיל 42 החליטה לעזוב את העולם החרדי, לאחר שלדבריה עברה חיי זוגיות קשים ומשפילים. שלמה בעלה דחה את הטענות וכתב שכל מה שעשה למען אשתו היו דברים המותרים על פי ההלכה.
ביוני 2016 נעלמו עקבותיה ולאחר שישה ימים נמצאה גופתה ברכבה ליד חוף הקשתות באשדוד במצב ריקבון לאחר ששמה קץ לחייה. בדיון שנערך בבית המשפט בשאלה האם לערוך לה לוויה דתית או חילונית, פסק בית המשפט שייערכו שתי לוויות – אחת דתית והשנייה חילונית. מאות אנשים השתתפו בהלווייתה בבית העלמין ירקון.
במכתב שהניחה אחריה, תיארה את הנסיבות שהביאו אותה להחלטה לשים קץ לחייה. הנתק המוחלט עם שש מתוך שבע בנותיה הביא אותה לתחושות של חוסר מוצא, ייאוש תהומי ועמדה של חולשה.
בעקבות התאבדותה נערכו מספר תחקירים על סיפורה של וינשטיין. בשנת 2016 הציגה אילה חסון מסמכים שפירטו את ההתעללות המינית שעברה וינשטיין מצד בעלה ועדויות מצד גורמים כמו המעסה שסיפק עיסויים ארוטיים לה ולבעלה.
כמו כן, הופיע תחקיר בתוכנית המקור על "הסודות השמורים של חסידות גור". בתחקיר הובאו עדויות על חלוקת כדורים לדיכוי היצר המיני, "חקירות שב"כ" פנימיות ועוד. בנוסף, נערכו דיונים על אורח חייהם של חסידי גור.
הספר "עושה כרצונו"

לאחר התאבדותה של ויינשטיין הביאה בתה שיצאה גם היא לשאלה, תמי מונטג, תכריך כתבים שכתבה וינשטיין ובו סיפור, שעל פי הכותבת מקביל לחייה האישיים. הסיפור מתחיל בניסיון התאבדות של "דסי" – הכותבת, אשפוז כפוי במחלקה פסיכיאטרית, ועובר לתיאור חייה של דסי משלביה המוקדמים של ילדותה עד לאמצע חיי הנישואין שלה. בסיפור מתואר כיצד הבעל, יעקב, מקפיד על תקנות גור ובכללן שלא לקרוא לאישה בשמה הפרטי אלא "בואי רגע", או "תגידי" וכיוצא באלו. כאשר ביקשה הכותבת, המכונית בספר "דסי", לקיים יחסי מין בתדירות גבוהה מהמקובל בחסידות, יצא יעקב מהבית לשיחת טלפון עם ה"מדריך" – הרב שמדריך זוגות בגור בנושא התקנות – וחזר כעבור שעתיים בסירוב. הוא אמר לה לטענתה שאם לא תקבל את עמדתו הוא יישן בסלון או בשטיבל. בסיטואציות נוספות מסופר בו כיצד הלכו השניים לטיפולים זוגיים ומיניים, ובין היתר המעסה קיים איתה יחסי מין בצורה חלקית. הספר יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
הספר הוא רב מכר, ובעקבותיו נכתבה הצגה. בהצגה דמותה של אסתי מגולמת על ידי השחקנית אסנת פישמן.
יעל פלוסר כתבה ביקורת על הספר שטענה כי הוא טקסט מבולבל ולא עקבי שאמינותו בעייתית והוצאה לאור שלו תפגע לא רק בווינשטיין ובמסר שרצתה להעביר, אלא גם בנפגעות תקיפה מינית ובנשים באשר הן.
לספר גרסה מקוצרת הזמינה להורדה ברשת.
גרסאות המשפחה

במשפחתה היו שטענו כי הם עברו "לינץ' תקשורתי". לטענתם הם שמעו רק בתקשורת על כך שהם הולכים "לחטוף את הגופה", כשהאמת היא שלא הייתה שום כוונה כזאת. לטענתם בית המשפט הודיע להם על פשרה של שתי לוויות נפרדות, הלוויה חרדית והלוויה חילונית, אף על פי שכלל לא ביקשו הלוויה שונה. הם שמעו על אכזריות מצידם בניתוק הבנות אף על פי שלטענתם "אף אחד לא יידע שהיא זו שבחרה לעזוב והשאירה את הבנות לבכות אל תוך הכרית כמעט בכל לילה".
לפי חלק מהמשפחה שנותרו חרדים, אסתי עזבה את ביתה ואת העולם החרדי בפתאומיות וללא התרעה מראש, השאירה פתק שאומר שהיא אוהבת את הילדים והלכה. חלק מבני המשפחה מצביעים על כך שבשנה הראשונה עשתה וינשטיין מאמצים לשמור על קשר עם בנותיה והן נענו לכך, אך לאחר מכן היא הייתה באה לשכונה בלבוש לא צנוע והעלתה פוסטים עם תמונות קשות לעיכול במגזר החרדי, מה שגרם להם לנתק עימה כל קשר.
לעומת חלקים מהמשפחה, ביתה תמי מונטג שיצאה אף היא בשאלה, מעידה על ניכור משפחתי שהן חוו. מונטג אף הייתה זו שהוציאה לאור את הספר של אמה.
לקריאה נוספת

אסתי וינשטיין, עושה כרצונו, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2016
נאוה וסרמן, מימי לא קראתי לאשתי: זוגיות בחסידות גור, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות שעל ידי אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ירושלים 2017
הערות שוליים

↑  מנדי גרוזמן, מאות השתתפו בהלוויתה של אסתי וינשטיין, באתר nrg‏, 28 ביוני 2016
↑  בעולמם של חרדים, בית המשפט קיבל את טענת הבת תמי מונטג - הלוויה של אסתי וינשטיין ע"ה תתקיים ביום שלישי בשעה 17:00 בשער החסד בבית העלמין ירקון, באתר בעולמם של חרדים, ‏יום שני, 27 ביוני 2016
↑  בעולמם של חרדים, יוצאים בשאלה שרים בשקט ובכאב שירי רגש חסידיים בלויה של אסתי וינשטיין, באתר בעולמם של חרדים, ‏יום ראשון, 3 ביולי 2016
↑   תמר רותם, הנשים שברחו והתינוקות שנשבו: הסוד האפל של החברה החרדית, באתר TheMarker‏, 14 בספטמבר 2017
↑  במותה ציוותה: אסתי ויינשטיין חשפה את סיפורה כדי שלא נוכל להישאר אדישים, בית אבי חי
↑  103FM, ‏"בעלה של אסתי וינשטיין ז"ל פתח לה את שערי הגיהנום", באתר מעריב אונליין, 3 ביולי 2016
↑  אילה חסון, חשיפה: מסכת ההתעללות המינית וההשפלות שעברה אסתי וינשטיין עד שבחרה להתאבד, באתר חדשות 10, ‏1 ביולי 2016 (ארכיון)
אילה חסון, הסודות של אסתי וינשטיין: העיסויים, השקרים והבת שלא סולחת, באתר חדשות 13 (לשעבר ערוץ עשר), 17 בנובמבר 2017
↑  המקור - אחרי מותה הטראגי של אסתי וינשטיין ז"ל הגיע הזמן... (בסווהילי), נבדק ב-2022-01-30
↑  חדשות 13 - 5 חודשים לאחר התאבדותה של חסידת גור, אסתי..., נבדק ב-2022-01-30
↑  המקור: הסודות השמורים של חסידות גור, באתר חדשות 13, 29 בנובמבר 2016
↑   תיק תקשורת: סיקור הטרגדיה של אסתי וינשטיין, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 21:02)
↑  בעולמם של חרדים, תמי מונטג על ההצלחה של מכירת הספר של אמה אסתי וינשטיין, באתר בעולמם של חרדים, ‏יום חמישי, 25 באוגוסט 2016
↑  טליה פלד-נתנאל, עשרת הספרים הנמכרים ביותר בישראל ב-2016, באתר ריאלי, ‏בundefined 2017
↑  אורין ויינברג, "עושה כרצונו": סיפורה של אסתי ויינשטיין מצמרר על הבמה, באתר ynet, 6 בפברואר 2018
↑  מאיה נחום שחל, "עושה כרצונו" - אחת ההצגות החשובות שחושפת עולם חשוך, באתר כלכליסט, 11 בפברואר 2018
↑  "עושה כדברו" - מחזה בתיאטרון הבימה על פי ספרה של אסתי ויינשטיין - Photour, באתר www.photour.co.il
↑  יעל פלוסר, ‏אל תפרסמו את הספר הזה, באתר ‏מאקו‏, 7 ביולי 2016
↑  עושה כרצונו
↑  ישראל כהן, ‏משפחתה של אסתי וינשטיין מגיבה לראשונה: 'זו טרגדיה שלנו', באתר כיכר השבת, 21 ביולי 2016
↑  כיכר השבת, ‏ההספד המצמרר שכתבה בתה החרדית של אסתי וינשטיין: "נזכור ולא נשכח את השנים בהן גידלת אותנו", באתר כיכר השבת, 27 ביוני 2016
↑  יהודה שלזינגר, "זו טרגדיה משפחתית שלנו, לא פחות משלה", באתר ישראל היום, 22 ביולי 2016;
יהודה שלזינגר, מלכוד משפחתי, באתר ישראל היום
↑  הרצאה ״מנקודת מבטי״ - תמי מונטג, באתר סינמה סיטי, ‏2019
אולי הנס

אולי הנס (מימין) בדרכו לתקל ולהכשיל את יוהאן קרויף (בתלבושת הכהה) בדקה הראשונה במשחק הגמר במונדיאל 1974 (משקיפים מאחור: ברטי פוגטס (קרוב) וגרד מילר (רחוק))
אוּלְרִיך "אוּלִי" הֵנֵס (גרמנית: Uli Hoeneß; נולד ב-5 בינואר 1952 באולם שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ. הנס ערך 35 הופעות במדי נבחרת מערב גרמניה, עמה זכה ביורו 1972 ובמונדיאל 1974, והיה אחד משחקניה הבולטים של קבוצת באיירן מינכן בשנות ה-70, עמה זכה שלוש פעמים בגביע אירופה לאלופות. הנס שימש כמנכ"ל באיירן מינכן במשך כשלושים שנים, ומשנת 2009 כיהן כנשיא המועדון עד להתפטרותו בשנת 2014 לאחר הרשעתו בהעלמות מס, שבגינן אף ריצה עונש מאסר. לאחר שחרורו מהמאסר, התמודד הנס על נשיאות באיירן מינכן, והחל מנובמבר 2016 הנס הוא שוב נשיא המועדון.
קריירת מועדונים

הנס שיחק כנער במועדון אולם 1846, ובשנת 1970 התגלה על ידי מאמן באיירן מינכן אודו לאטק, שהביא אותו לקבוצה, כאשר הנס היה בן 18 בלבד. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 1970/71, הבקיע הנס שישה שערים, ובאיירן מינכן סיימה במקום השני בליגה, מרחק שתי נקודות מהאלופה בורוסיה מנשנגלדבך. באותה עונה, זכה הנס עם באיירן מינכן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בגמר בתוצאה 1–2 על פ.צ. קלן בהארכה. בעונת 1971/72 הבקיע הנס 13 שערים והיה חלק חשוב בזכיית הקבוצה באליפות הבונדסליגה, כשהוא שיתף פעולה בהתקפה עם גרד מילר, פרנץ רוט ופרנץ קראוטהאוזן. בעונת 1972/73 זכה הנס עם באיירן מינכן באליפות שנייה ברצף, כשהוא מבקיע 17 שערי ליגה. בעונת 1973/74 זכה הנס עם באיירן מינכן באליפות שלישית ברצף, כשהוא מבקיע 18 שערי ליגה. בעונה זו, זכה הנס עם באיירן מינכן בגביע אירופה לאלופות, לאחר שהבקיע חמישה שערים במפעל זה. שניים מהם הובקעו בגומלין משחק הגמר, בו ניצחה באיירן מינכן את אתלטיקו מדריד בתוצאה 0–4, לאחר שהמשחק הראשון הסתיים בתיקו 1-1 ונדרש משחק חוזר. בעונת 1974/75 הבקיע הנס שמונה שערי ליגה, אך רצף האליפויות של באיירן מינכן נקטע, כשהקבוצה סיימה רק במקום העשירי בבונדסליגה. עם זאת, זכה הנס עם באיירן מינכן בפעם השנייה ברציפות בגביע אירופה לאלופות, לאחר שהקבוצה ניצחה במשחק הגמר את לידס יונייטד בתוצאה 0–2. הנס פתח בהרכב במשחק זה, אך נפצע והוחלף בדקה ה-42 על ידי קלאוס וונדר. בעונת 1975/76 היה הנס פצוע בחלק גדול מהמשחקים, והבקיע ארבעה שערי ליגה בלבד, כאשר באיירן מינכן סיימה שלישית בבונדסליגה. למרות זאת, זכתה הקבוצה בגביע אירופה לאלופות בפעם השלישית ברציפות, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על סנט אטיין. הנס שיחק 90 דקות בגמר זה. בנובמבר 1976 זכה הנס עם באיירן מינכן בגביע הביניבשתי, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על קרוזיירו. בעונת 1976/77 הבקיע הנס תשעה שערי ליגה, ובאיירן מינכן סיימה במקום השביעי, ובעונת 1977/78 סיימה במקום ה-12, למרות 11 שערים של הנס. את עונת 1978/79 החל הנס בבאיירן מינכן, אך הושאל לאחר מכן לנירנברג במטרה להשתקם לאחר פציעות רבות שעבר. הנס ערך בנירנברג 12 הופעות בכל המפעלים ולא התאקלם, ואף ירד ליגה עם המועדון. בתום העונה, פרש הנס ממשחק פעיל בגיל 27 בלבד, לאחר שלא הצליח להתגבר על ריבוי הפציעות. הנס ערך בסך הכל 250 הופעות בבונדסליגה, בהן הבקיע 86 שערים.
קריירה בינלאומית

הנס ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה המערבית במרץ 1972, בניצחון 0–2 על נבחרת הונגריה במשחק ידידות. באותה שנה, היה הנס אחד משישה שחקני באיירן מינכן שנכללו בסגל של מערב גרמניה ליורו 1972. הנס ונבחרת גרמניה המערבית זכו בטורניר, לאחר ניצחון 0–3 בגמר על נבחרת ברית המועצות, בו שיחק הנס 90 דקות. הנס נכלל בנבחרת מצטייני הטורניר של יורו 1972. באותה שנה השתתף הנס עם הנבחרת הגרמנית האולימפית באולימפיאדת מינכן, ממנה הודחה הנבחרת במפתיע בשלב הבתים השני, לאחר הפסד 2–3 לנבחרת גרמניה המזרחית במשחק טעון פוליטית שנערך על אדמת גרמניה המערבית. הנס הבקיע שער שוויון זמני במשחק זה, שלא הספיק לגרמניה המערבית, שהודחה במגרשה הביתי מוקדם מהצפוי.
בשנת 1974 השתתף הנס עם נבחרת גרמניה המערבית במונדיאל 1974, שגם הוא נערך בגרמניה המערבית. הנס היה בורג חשוב בזכייתה של גרמניה המערבית במונדיאל זה, לאחר ניצחון 1–2 במשחק הגמר על נבחרת הולנד. הנס גרם לפנדל בדקה השנייה של המשחק, לאחר שביצע עבירה על יוהאן קרויף. את הפנדל תרגם יוהאן ניסקנס ליתרון 0–1 להולנד, אך שערים של פול ברייטנר וגרד מילר הפכו את התוצאה וגרמניה המערבית זכתה במונדיאל זה.
הטורניר הגדול האחרון בו הנס השתתף היה יורו 1976, בו הפך לדמות טראגית. משחק הגמר של הטורניר מול נבחרת צ'כוסלובקיה, הסתיים בתיקו 2-2 בתום 120 דקות, והוכרע בבעיטות הכרעה. לאחר שאף נבחרת לא החמיצה וצ'כוסלובקיה הייתה ביתרון 3–4, החטיא הנס את הפנדל שלו, וכל שנותר לאנטונין פננקה הוא להבקיע את הפנדל שלו בבעיטת הפננקה הראשונה בהיסטוריה, ולהעניק את הגביע לצ'כוסלובקיה. לאחר משחק זה, הנס לא שיחק יותר במדים הלאומיים, בהם ערך בסך הכל 35 הופעות והבקיע חמישה שערים.
קריירת הניהול, העלמת המס והמאסר

זמן קצר לאחר פרישתו, מונה הנס כמנכ"ל באיירן מינכן. בתקופת כהונתו בתפקיד, שארכה כשלושים שנה, הצליחה הקבוצה מאוד, הגדילה משמעותית את מספר חבריה, והפכה למעצמה כלכלית, זכתה ב-15 אליפויות הבונדסליגה, שבעה גביעים גרמניים, גביע אופ"א, הגביע הביניבשתי וליגת האלופות, כאשר עד לתחילת כהונתו של הנס, הקבוצה זכתה בשבעה תארים בכל ההיסטוריה שלה. הנס יזם את הקמתו של אצטדיון האליאנץ ארנה במינכן, בעלות של 340 מיליון אירו. אצטדיון זה החליף את האצטדיון האולימפי במינכן כמגרשה הביתי של באיירן מינכן, ואירח משחקים במונדיאל 2006 ואת גמר ליגת האלופות 2012. בשנת 2012, דיווח הנס שהונה העצמי של באיירן מינכן עומד על 249 מיליון אירו, סכום שיא למועדון. כחלק מניהול הקבוצה, הנס סייע כלכלית למועדונים בבונדסליגה שהיו במצוקה, כמו פ.צ. סנט פאולי, הרטה ברלין והאנזה רוסטוק, ואף לקבוצות להן יש יריבות עם באיירן מינכן, כמו בורוסיה דורטמונד והיריבה העירונית מינכן 1860. בשנת 2009, לאחר יותר משלושים שנים כמנכ"ל, החליף הנס את פרנץ בקנבאואר בתפקיד נשיא באיירן מינכן.
נוסף על תפקידיו בבאיירן מינכן, הנס, בן למשפחת קצבים, מפעיל בית חרושת לנקניקיות בראטוורסט הממוקם בעיר נירנברג, ומחזיק בחלק מהבעלות על עסק זה.
באפריל 2013 דווח כי הנס נחקר בעוון העלמת מס, והחזקת כספים שלא כחוק בבנק שווייצרי. הסכומים עליהם דובר נעו בין 3.2 מיליון לשבעה מיליון אירו. במאי 2013 הודיע הנס כי יתפטר זמנית מתפקידו כנשיא באיירן מינכן, וזאת בעקבות חקירת מיסים המתנהלת נגדו. במהלך המשפט הודה הנס בהעלמות מיסים בסך של כ-28 מיליון אירו מרווחי העסקים המשפחתיים, והציג זאת כטעות הגדולה של חייו. במרץ 2014 נידון הנס על ידי בית משפט בגרמניה לשלוש וחצי שנות מאסר. למחרת, פרש הנס מנשיאות באיירן מינכן ומכל תפקידיו בקבוצה, והודיע כי לא יערער על העונש, ובמקומו מונה קארל הופפנר כנשיא המועדון. הנס ריצה את עונשו בכלא לנדסברג, על אף שביקש להיכלא בבית סוהר אחר. בשבועיים הראשונים של המאסר, הנס שהה בתא עם אסיר נוסף, במטרה להתאקלם, ולאחר מכן קיבל תא אישי, ללא שותפים. בינואר 2015 זכה הנס להקלה בעונשו, כאשר הותר לו לשהות מחוץ לכלא במהלך היום, ולחזור בשש בערב לכלא מדי יום. במהלך תקופת המאסר, נעשה ניסיון לסחוט 200 אלף אירו מהנס, תוך איום שהוא ומשפחתו ייפגעו אם לא ישלם. הסוחט נעצר בגין הניסיון.
ב-29 בפברואר 2016 שוחרר הנס מהכלא, לאחר שקוצר עונשו בגין התנהגות טובה. באוגוסט 2016 הצהיר הנס כי יתמודד שוב על נשיאות באיירן מינכן. בנובמבר 2016 נבחר הנס לנשיאות באיירן מינכן ברוב של 97 אחוזים מהמצביעים, כאשר לא היו מתמודדים נוספים על התפקיד מולו, וזכייתו נחשבה כמובנת מאליה.
חיים אישיים

אולי הנס הוא אחיו הגדול של כדורגלן העבר דיטר הנס, שגם לו הייתה קריירה מרשימה כשחקן בבאיירן מינכן, ולאחר מכן קריירה ניהולית במספר קבוצות כדורגל, ודודו של מאמן הכדורגל סבסטיאן הנס.
בשנת 1982 שרד הנס התרסקות של מטוס קל, כאשר היה היחיד שניצל, ושלושת הנוסעים האחרים נהרגו.
תארים

אליפות גרמניה (3): 1971/72, 1972/73, 1973/74
הגביע הגרמני: 1970/71
גביע אירופה לאלופות (3): 1974, 1975, 1976
הגביע הביניבשתי: 1976
אליפות אירופה בכדורגל: 1972
1976
גביע העולם: 1974
הנבחרת המצטיינת של יורו 1972
גרהרד שרדר

ערך זה עוסק בקנצלר לשעבר של גרמניה. אם התכוונתם לשר בממשלות גרמניה המערבית, ראו .
גרהרד פריץ קורט שרדר (בגרמנית: Gerhard Fritz Kurt Schröder, ‏האזנהקובץ:De-Gerhard Fritz Kurt Schröder.ogg‏Ⓘ‏; נולד ב-7 באפריל 1944) הוא פוליטיקאי גרמני שכיהן כקנצלר גרמניה בין השנים 1998–2005. חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), עמד בראשות ממשלת קואליציה של ה-SPD ומפלגת הירוקים. בטרם היה לפוליטיקאי היה עורך דין מצליח, ובטרם היה לקנצלר, עמד בראש מדינת סקסוניה התחתונה. לאחר שנכשל בניסיונו להשיג תקופת כהונה שלישית בבחירות בשנת 2005, פרש לעסקיו הפרטיים.
ביוגרפיה > ילדות, נעורים וקריירה מוקדמת

שרדר נולד בעיר מוסנברג שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה. אביו, פריץ שרדר, נהרג ברומניה כחייל בשורות הוורמאכט במלחמת העולם השנייה, בעת שהיה שרדר בן מספר חודשים, ונקבר ליד בוקרשט. אמו, אריקה שרדר, עבדה כפועלת חקלאית על מנת לפרנס את משפחתה; היא נישאה בשנית לאחר מות האב.
כשהיה שרדר נער עבד לפרנסתו כשוליה בחנות למכירה קמעונאית של כלי עבודה. לאחר מכן עבד כבנאי וכאיש מכירות בגטינגן, בעודו לומד בערבים על מנת להשיג תעודת בגרות. בין 1966 ל-1971 למד משפטים באוניברסיטת גטינגן, ולאחר מכן עבד שם כעוזר הוראה. בין 1976 ל-1990 עבד כעורך דין.
שרדר הצטרף ל-SPD בשנת 1963. ב-1978 נבחר ליושב ראש ארגון צעירי המפלגה. ב-1980 נבחר לבונדסטאג, וזכה לתשומת לב בלבשו בגדים בלתי פורמליים לישיבות הבית. הוא היה ליושב ראש מחוז המפלגה בהנובר. ב-1980 נפגש עם המנהיג המזרח גרמני אריך הונקר במהלך ביקור במזרח ברלין.
ב-1986 נבחר שרדר לפרלמנט האזורי של סקסוניה התחתונה, ועמד בראש הסיעה בו. ב-1990 היה לראש ממשלת סקסוניה התחתונה בראש קואליציה של ה-SPD ומפלגת הירוקים. בתפקידו זה זכה בשתי מערכות בחירות אזוריות נוספות ב-1994 וב-1998.
בעקבות בחירתו למושל מדינה הפך שרדר לחבר הוועד הפדרלי של מפלגתו. בבחירות הפדרליות בשנת 1994 היה שרדר מועמד מפלגתו לתפקיד שר החוץ, אך המפלגה נכשלה בבחירות.
ביוגרפיה > שרדר כקנצלר

ב-1998 נבחר כמועמד המפלגה לתפקיד הקנצלר. בבחירות שהתקיימו ב-27 בספטמבר 1998 זכתה ה-SPD בהישג שאיפשר לה להקים ממשלת קואליציה עם מפלגת הירוקים, בראשותו של שרדר. שרדר נכנס לתפקידו ב-27 באוקטובר, ונבחר לכהונה נוספת ב-22 בספטמבר 2002, אם כי זו הפעם ברוב קטן יותר.
לאחר פרישת יריבו הגדול משורות מפלגתו, אוסקר לפונטיין, ששימש כשר האוצר בממשלתו הראשונה, במחאה על אימוץ מדיניות נאו-ליברלית, קיבל שרדר על עצמו במרץ 1999 את תפקיד יושב ראש מפלגתו. בפברואר 2004 התפטר מתפקיד זה, על מנת להתרכז בתפקידו כקנצלר. מחליפו היה פרנץ מינטפרינג.
ב-22 במאי 2005, לאחר כישלונה של מפלגתו בבחירות המקומיות בנורדריין-וסטפאליה, הכריז שרדר כי יקרא לבחירות פדרליות בהקדם האפשרי. הוא נכשל בהצבעת אמון בבונדסטג ב-1 ביולי 2005, לאחר שקרא לחברי מפלגתו שלא להצביע בעדו על מנת לאפשר קיומן של בחירות.
בבחירות, שהתקיימו ב-18 בספטמבר 2005 נוצר כמעט שוויון בין ה-SPD והמפלגה הנוצרית דמוקרטית (CDU) בראשות אנגלה מרקל, כאשר בשל מבנה הפוליטיקה הגרמנית, לא יכלה אף מפלגה להקים קואליציה יציבה. ההפרש בין שני הגושים היה פחות מאחוז אחד, ומכיוון ששבוע לפני הבחירות היה ההפרש בסקרים 15 אחוזים, נחשבת תוצאה זו מפתיעה, ומיוחסת לשרדר כהישג אישי.
ב-10 באוקטובר הכריזו המפלגות על הקמת "קואליציה גדולה", ושרדר הסכים לוותר למרקל על תפקיד הקנצלר, בתמורה לכך שה-SPD תקבל את מרבית המושבים בממשלה, ותהיה בעלת שליטה הדוקה במדיניות הממשלה. ב-22 בנובמבר 2005 מונתה מרקל לקנצלרית גרמניה.
ב-11 באוקטובר הכריז שרדר כי לא יהיה חבר בממשלה, ובנובמבר הסתבר כי יעזוב את הפוליטיקה עם מינויה של מרקל. ב-23 בנובמבר התפטר מחברותו בבונדסטג ולאחר מכן הצטרף לקבוצת רינייה, חברה העוסקת בהוצאה לאור ובייעוץ פוליטי בציריך.
בסוף דצמבר 2005 הכריז שרדר כי בכוונתו להתמנות לוועד המנהלים של ענקית הגז הרוסית חברת גזפרום, העוסקת בפרויקט לבניית צינור גז טבעי בים הבלטי. ההכרזה הביאה לכעס בציבור, שכן שרדר קידם מאוד את הפרויקט כאשר שימש כקנצלר.
ביוגרפיה > שרדר כקנצלר > מדיניות פנים

בתקופת כהונתו הראשונה יישמה ממשלתו של שרדר כמה רעיונות מתקדמים, כגון הרעיון לצמצם את השימוש באנרגיה גרעינית, לחקור מקורות אנרגיה חלופיים, ליצור "איחוד אזרחי", מוסד תחליפי לנישואים שאיפשר מיסוד יחסיהם של זוגות הומוסקסואלים, ולהביא לליברליזציה בהליכי קבלת האזרחות הגרמנית.
שמו של שרדר נקשר בתוכנית בשם "אג'נדה 2010" שכללה קיצוץ במערכת הרווחה הגרמנית, בביטוח הבריאות, בביטוח הלאומי, ובתשלומי הפנסיה, הורדת מיסים והסדרים חדשים בנוגע לתעסוקה ושכר.
לאחר הבחירות ב-2002 איבדה ה-SPD תמיכה בדעת הקהל. רבים ראו את שרדר כמפרקה של מדינת הרווחה הגרמנית. אחוזי האבטלה נותרו גבוהים, ונותרו כבעיה מרכזית מעיקה. מדיניות המס של שרדר לא הייתה אף היא פופולרית. מבקריו של שרדר טענו כי אכן הוריד את המיסוי הישיר, אך העלה מאוד את המיסוי העקיף.
שלא כבבחירות 2002 בהן זכה לפופולריות בשל התנגדותו למדיניות ארצות הברית בנוגע למלחמת עיראק, ב-2005 עמדו במרכז נושאים פנימיים. שרדר ניסה להצטייר כאנטי קפיטליסט ואנטי אינטלקטואל. כך, למשל, כינה את מועמדם של הנוצרים דמוקרטים לתפקיד שר האוצר, פאול קירכהוף, "אותו פרופסור מהיידלברג". בכך הצליח להחזיר את תמיכת המעמדות הנמוכים. בשלהי כהונתו התרכז במיסוי על ההכנסות הגבוהות, על אף שידע כי אין בכך כדי לשנות את המצב הכלכלי באופן מהותי, האמין כי בכך יצליח להטות את הכף בבחירות. למרות זאת נתפס שרדר כידידם של בעלי ההון, עוד מן התקופה בה שימש כמושל סקסוניה התחתונה, ובה בעת שימש במשרה במועצת המנהלים של חברת פולקסווגן.
ביוגרפיה > שרדר כקנצלר > מדיניות חוץ

שרדר שלח כוחות לקוסובו ולאפגניסטן כחלק ממחויבות גרמניה כלפי ברית נאט"ו. הייתה זו הפעם הראשונה בה נטלו כוחות גרמנים חלק בפעולה מלחמתית של ממש מאז מלחמת העולם השנייה. גרמניה הייתה מנוסה בלוחמה בטרור, ולפיכך הצהיר שרדר על תמיכתו בארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר. עם סיום כהונת שרדר החזיקה גרמניה 2,000 חיילים באפגניסטן, הכוח הגדול ביותר פרט לכוח שנשלח על ידי ארצות הברית.
ביחד עם נשיא צרפת, ז'אק שיראק ומנהיגים רבים אחרים, התנגד שרדר לפלישת ארצות הברית לעיראק בשנת 2003, וסירב להגיש עזרה צבאית. עמדתו של שרדר הביאה לחיכוך עם ארצות הברית, ובמיוחד מאחר שהתנגדות זו הפכה לנושא מרכזי במערכת הבחירות שניהל. עמדה זו הביאה לשורה של התבטאויות אנטי אמריקניות בקרב צמרת ה-SPD, אולם למרות ההתבטאויות החריפות הללו לאחר תום כהונתו התגלה שהמודיעין הגרמני סיפק סיוע שלא יסולא בפז לצבא האמריקאי בעת הפלישה לעיראק.
בנוסף ליחסים החמים עם שיראק, פיתח שרדר קשרים קרובים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין בניסיון לחזק את "השותפות האסטרטגית" בין ברלין ומוסקבה. במסגרת זו קודם פרויקט ענק של צינור גז שיעבור דרך הים הבלטי. שרדר ספג ביקורת על שכינה את פוטין "דמוקרט ללא פגם", מספר ימים בטרם בירך פוטין את ויקטור ינוקוביץ', שנתפס כאנטי דמוקרט, במהלך "המהפכה הכתומה" באוקראינה. הצטרפותו של שרדר לחברת "גזפרום" סמוך לאחר פרישתו מתפקידו, עוררה שאלות באשר לאובייקטיביות שלו ולמניעיו כאשר שימש כקנצלר.
ביוגרפיה > השוק הפרטי

בספטמבר 2005 הפסיד שרדר בבחירות לאנגלה מרקל. ב-22 בנובמבר 2005 סיים את כהונתו. הוא הודיע כי הוא מתכוון לעבוד כעורך דין ולכתוב ספר. הוא הועסק כיועץ בידי חברת "רינייה", מוציא לאור ויועץ פוליטי שווייצרי.
במרץ 2006 הפך ליו"ר "נורד סטרים", חברת בת של גזפרום. צעד זה, יחד עם קידום צינור הגז "נורד סטרים" כקאנצלר שבנתה החברה, הוביל לשלל תחקירים ומאמרים נזעמים התפרסמו בעיתונות הגרמנית ובעולם. ב-2015 מונה שרדר ליו"ר "רוזנפט", חברת נפט בשליטת ממשלת רוסיה. באותה העת רוסיה הייתה נתונה תחת סנקציות של המערב, בעקבות הפלישה וסיפוח חצי האי קרים באוקראינה. הקנצלרית מרקל ואחרים מתחו ביקורת על המינוי. בפברואר 2022, התמנה שרדר לחבר בדירקטוריון "גזפרום". המינוי היה במקביל לאירועי המשבר האוקראיני-רוסי (2021–2022) וגרר ביקורת ציבורית.