stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התזמורת הסימפונית של סו סיטי
היסטוריה

התזמורת הסימפונית של סו סיטי והלהקה העירונית של סו סיטי הוקמו שתיהן בראשית שנות ה-30' של המאה ה-20 בהדרכתו ובניצוחו של ליאו קוצ'ינסקי. בהנהגת קוצ'ינסקי, התפתחה התזמורת בהדרגה להרכב מקצועי מכובד, תזמורת עירונית המגישה עונת קונצרטים קבועה. במקור הופיעה התזמורת באולם העירוני של סו סיטי, אבל בשנת 2001 העתיקה את משכנה לתיאטרון אורפיאום ההיסטורי ששופץ ושוקם.
הלהקה העירונית, הפועלת בקשר הדוק עם התזמורת, גם היא קבוצה מקצועית של נגנים בתשלום, שמקורה בלהקת מוֹנאהאן פּוֹסְט 64 של הלגיון האמריקאי בשנות ה-20' של המאה ה-20. להקת מונאהאן פוסט זכתה לפרסום עולמי כשנבחרה ללהקה "הרשמית" של הלגיון האמריקאי באמצע שנות ה-20'. מייסודה עד לראשית שנות ה-30', יצאה להקת מונאהאן פוסט לסיורים אחדים, שכללו קונצרטים בניו יורק, ניו אורלינס ופריז. משכן הקבע של הלהקה העירונית הוא הקונכייה האקוסטית בפארק העירוני גרנדוויו.
את הצלחתה של סו סיטי להפיק נגנים מוכשרים לנגינת מוזיקה משובחת בככל הסגנונות אפשר לייחס למחויבותם האיתנה וארוכת-השנים והשקעתם הכספית של תושביה בחינוך מוזיקלי במערכת החינוך הפרטית והציבורית. בשנות ה-30' עבד קוצ'ינסקי עם המפקח על בתי הספר מ. ג. קלארק ליצירת הבסיס לתוכנית המוזיקה בבתי הספר הציבורים של העיר. נוסף לכך, במורנינגסייד קולג' פועלת זה מכבר מחלקת מוזיקה נמרצת ותוססת, התורמת למאגר הנגנים ומורי המוזיקה המעולים בסו סיטי. בעיר פועלות גם תזמורת ילדים של תלמידי בתי ספר יסודיים, המתקבלים אליה לאחר מבחנים, וותזמורת הנוער סוּלֶנְד, שנגניה מתחרים על הקבלה אליה מקרב חטיבות הביניים והתיכונים באזור.
אחרי קוצ'ינסקי, היו המנהלים המוזיקליים הבאים של התזמורת תומאס לואיס, סטיבן רוג'רס רדקליף ושיאן ג'אנג. שיאן ג'אנג חתמה תחילה על חוזה עם התזמורת ל-3 שנים, אך התפטרה כעבור שנתיים בשל לוח הזמנים התובעני של התזמורת. במרץ 2009 הודיעה התזמורת על מינוי ריאן האסקינס למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל ב-1 ביולי 2009.
מנהלים מוזיקליים

לאו קוצ'ינסקי (1977-1925)
תומאס לואיס (1977 - )
סטיבן רוג'רס רדקליף (2004 - 1995)
שיאן ג'אנג (2007 - 2005)
ד'ונגהו קים (2008)
ריאן האסקינס (2009 - ממשיך)
הערות שוליים

↑  סו סיטי ז'ורנל, "שיאן ג'אנג פורשת מתפקיד מנצחת התזמורת הסימפונית" 11 במאי 2007
↑  ג'ואן פוקס, סו סיטי ז'ורנל, "מנצח חדש לתזמורת מזמין משוב 17 במרץ 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n98054869  VIAF: 137385019   WorldCat (עם VIAF): 137385019
התזמורת הסימפונית של סאפורו

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1961 
 מדינה:  יפן יפן
 מיקום:  סאפורו, יפן
 אולם קונצרטים:  אולם הקונצרטים של סאפורו קיטארה
 מנצח:  מתיאס באמרט
 www.sso.or.jp
 
התזמורת הסימפונית של סאפורו (ביפנית: (札幌交響楽団 Sapporo Kokyo Gakudan) היא תזמורת יפנית היושבת בסאפורו, יפן. התזמורת, המוכרת בלשון מדוברת בשם "סאקיו", היא התזמורת המקצועית היחידה בהוקאידו. הקונצרטים מתקיימים באולם הקונצרטים של סאפורו קיטארה.
היסטוריה

התזמורת נוסדה בשנת 1961 כסימפונית של אזרחי סאפורו, עם מאסאו אראיה כמנצחה הראשי הראשון, והקונצרט הראשון שלה למנויים התקיים באותה שנה. בעונה הבאה, שינתה התזמורת את שמה לתזמורת הסימפונית של סאפורו. אראיה כיהן כמנצח ראשי של התזמורת עד 1968. בשנת 1975 יצאה התזמורת למסע קונצרטים בארצות הברית ובמערב גרמניה. בשנת 2007 חגגה התזמורת את קונצרט המנויים ה-500 שלה. באוקטובר 2009 התארגנה התזמורת מחדש כמוסד תאגידי באינטרס ציבורי. התזמורת סיירה באירופה לחגיגות יובל ה-50 להיווסדה.
טאדאקי אוטאקה היה מנצח ראשון של התזמורת מ-1981 עד 1986, יועץ מוזיקלי ומנצח ראשי מ-1998 עד 2004, ובהמשך מנהל מוזיקלי מ-2005 עד 2015. אוטאקה נושא עכשיו בתואר מנהל מוזיקלי של כבוד של תזמורת סאפורו. ראדומיל אלישקה כיהן כמנצח אורח ראשי משנת 2008 עד 2015, ועכשיו הוא נושא בתואר מנצח כבוד. המנצח האורח הראשי מאז אפריל 2017 הוא יוניצ'י הירוקאמי.
בין השנים 2014–2018 היה המנצח מאקס פומר מנצחה הראשי של התזמורת ובאוקטובר 2017 הודיעה התזמורת על מינוי מתיאס באמרט למנצחה הבא, החל בעונת 2018–2019, בחוזה ראשוני לשלוש שנים.
מנצחים במשרות הנהגה

מאסאו אראיה (מנצח ראשי 1961–1968)
פטר שוורץ (מנצח ראשי 1961–1968)
הירויוקי איוואקי (מנצח ראשי, אחר מנהל מוזיקלי, 1975–1987; מנצח מעוטר (laureate), 2006–1988)
קאזויושי אקייאמה (יועץ מוזיקלי, אחר מנצח ראשי; 1998-1988)
טאדאקי אוטאקה (מנצח ראשון, 1986-1981; יועץ מוזיקלי ומנצח ראשי, 2004-1998; מנהל מוזיקלי, 2015-2005; מנהל מוזיקלי של כבוד, 2015 - ממשיך)
מאקס פומר (מנצח ראשי, 2015 - 2018)
מתיאס באמרט (מנצח ראשי, 2018 - ממשיך)
הערות שוליים

↑  chief conductor - מנצח ראשון לעומת principal conductor - מנצח ראשי
↑  http://www.crescendo-magazine.be/journal/matthias-bamert-a-sapporo/ מישל דברה, מגזין קרשנדו, "מתיאס באמרט וסאפורו", 15 באוקטובר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007345181605171  BnF: cb13905611n (data)  CiNii: DA11666868  GND: 5531463-6  ISNI: 0000 0001 2175 2840  LCCN: n83000151  MusicBrainz: d7a628cf-b203-4b0a-aaab-f8421546c0e6  NDL: 00635116  SUDOC: 080667317  VIAF: 144022040   WorldCat (עם VIAF): 144022040
הקורפוס הראשון (קנדה)

| --- | --- |

סמל הקורפוס
 פרטים
 מדינה:   קנדה
 שיוך:   צבא קנדה
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1942–1945 (כ־3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה.
 פיקוד
 מפקדים
שלט הגיבוש המשמש לזיהוי כלי רכב הקשורים ליחידות ברמת הקורפוס.
הקורפוס הקנדי הראשון היה אחד משני הקורפוסים של הצבא הקנדי במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

מ-24 בדצמבר 1940 ועד להקמת הארמייה הקנדית הראשונה באפריל 1942, היה קורפוס קנדי אחד ללא מספר. הקורפוס הקנדי החל לפעול באיטליה בנובמבר 1943 כאשר הדיוויזיה הקנדית החמישית (המשוריינת) הצטרפה לדיוויזיה הקנדית הראשונה, שהוקצתה לארמייה השמינית הבריטית מיד לפני פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943. על הקורפוס הקנדי פיקדו ברציפות הארי קריראר (6 באפריל 1942 עד 19 במרץ 1944), אדסון ברנס (20 במרץ 1944 עד 5 בנובמבר 1944) וצ'ארלס פולקס (10 בנובמבר 1944 עד 17 ביולי 1945).
עם זאת, הדיוויזיה הקנדית הראשונה השתתפה במערכה האיטלקית, במערכת נהר מורו ובקרב אורטונה בדצמבר 1943 כחלק מהקורפוס ה-5 הבריטי ורק בקרב הרביעי על מונטה קאסינו (מבצע נזר) במאי 1944 הקורפוס הקנדי לחם בקרב הראשון שלו כקורפוס מגובש. הארמייה השמינית החזיקה את הקורפוס בעתודה עד לאחר שקו גוסטב בעמק לירי הובקע ולאחר מכן תקף הקורפוס בהצלחה את קו ההגנה הבא, קו היטלר, זמן קצר לפני כיבוש בעלות הברית את רומא בתחילת יוני. לאחר שהשתתף במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה לעבר פירנצה, השתתף הקורפוס במבצע אוליב, ההתקפה על הקו הגותי בספטמבר 1944 לפני שהועבר במהלך ינואר-פברואר 1945 במבצע גולדפלייק כדי להצטרף מחדש לשאר הארמייה הקנדית הראשונה בלגיה ובהולנד. שם השתתף הקורפוס במערכה להשלמת שחרור הולנד. ב-6 במאי 1945 בוואחנינכן, קיבל לוטננט-גנרל פולקס את כניעתו הסופית של יוהנס בלסקוביץ על כל הכוחות הגרמניים הנותרים שעדיין היו פעילים בהולנד. הקורפוס פורק ב-17 ביולי 1945 כחלק מהשחרור הכללי של הכוחות.
למרות שמבחינה נומינלית היה הקורפוס קנדי, הקורפוס הקנדי הראשון הכיל יסודות משמעותיים בתקופות שונות ממדינות בעלות הברית האחרות. למשל, באיטליה, במהלך ההתקפה על הקו הגותי בסתיו 1944, כלל הקורפוס את הדיוויזיה הרביעית הבריטית, דיוויזיית ניו זילנד השנייה וחטיבת ההרים היוונית השלישית. במהלך המערכה האחרונה לשחרור הולנד, כלל הקורפוס לזמן מה את הדיוויזיה ה-49 הבריטית.
המאה ה-21

בשנת 2015, אנשי מרכז הדוקטרינה וההדרכה של הצבא הקנדי, שבסיסו בקינגסטון, החלו ללבוש את תג השרוול של הקורפוס הקנדי הראשון על מדי הטקסים ומדי השירות.
פעולות עיקריות

מבצע טימברוולף, דצמבר 1943
מבצע תפארת בוקר, דצמבר 1943
מבצע נזר, מתקפת עמק לירי, מאי 1944
מבצע זית, תקיפה בקו הגותי, ספטמבר 1944
מבצע גולדפלייק, הובלה מאיטליה להולנד, פברואר -מרץ 1945
מבצע משמיד, התקדמות מנימגן לארנהם, אפריל 1945
התקדמות להארדרוויק שעל חוף האסלאם, אפריל 1945
שחרור הולנד, מרץ-מאי 1945
לוטננט גנרל פולקס מקבל את כניעת כל הכוחות הגרמניים בהולנד, 5 במאי 1945
חובות אבטחה, אספקת חומרי סיוע ופרויקטים של תיקון תשתיות בהולנד, מאי -יולי 1945
מפקדים

לוטננט גנרל אנדרו מק'נוטון, (19 ביולי 1940 עד 5 באפריל 1942)
לוטננט גנרל הארי קריראר (8 באפריל 1942 עד 19 במרץ 1944)
לוטננט גנרל אדסון ברנס (20 במרץ 1944 עד 5 בנובמבר 1944)
לוטננט גנרל צ'ארלס פולקס (10 בנובמבר 1944 עד 17 ביולי 1945)
הערות שוליים

↑  As shown on the Combat Training Centre website at facebook.com on 27 July 2015
↑  Col. C. P. Stacey, Official History of the Canadian Army in the Second World War: The Canadian Army 1939-1945: An Official Historical Summary, Department of National Defence, Ottawa, Canada, 1948.
כוחות הקורפוס הקנדי המתקדמים מקו גוסטב לקוהיטלר במהלך מתקפת עמק לירי, 24 במאי 1944.
אזרחים הולנדים שחוגגים את בואם של כוחות הקורפוס הקנדי הראשון באוטרכט לאחר הכניעה הגרמנית, 7 במאי 1945.
התיאטרון המלכותי (באת')

חזית התיאטרון
תיאטרון הביצה
התיאטרון המלכותי (אנגלית: Theatre Royal) השוכן בבאת' שבאנגליה מכיל כ-900 מקומות, וגילו למעלה מ-200 שנים.
התיאטרון הראשון בבאת' נבנה ב-1705, אך היה קטן מאוד וכמעט לא הניב רווחים. ב-1738 נהרס התיאטרון, ובמקומו נבנה בית החולים ומינרל ווטר. בתקופה זו נערכו מספר מחזות במקום הידוע כחדרי סימפסון. לאחר מכן נפתח התיאטרון מחדש ברחוב קינגסמיד, אך נסגר שוב ב-1751, זמן קצר לאחר שנסיך ויילס, לימים המלך ג'ורג' השלישי, פרש עליו את חסותו. ב-27 באוקטובר 1750 נפתח תיאטרון חדש ברחוב אורצ'ארד, והצגת הבכורה שנערכה בו הייתה של המחזה הנרי הרביעי מאת ויליאם שייקספיר.
ב-1768 חוקק הפרלמנט הבריטי חוק שלפיו הוקם בעיר התיאטרון המלכותי הראשון, שהיה גם הראשון מסוגו מחוץ ללונדון וזכה להצלחה רבה. כעבור 36 שנים החל תכנונו של תיאטרון חדש בכיכר בופורט. התיאטרון ברחוב אורצ'ארד נסגר ב-1805, וכעבור ארבע שנים החל הבניין לשמש ככנסייה קתולית, וכיום הוא משמש כלשכה של הבונים החופשיים. בנייתו של התיאטרון החדש הסתיימה בתוך שנה, ותוכננה על ידי האדריכל ג'ורג' דאנס. דאנס תכנן את האלמנטים הקשתיים, הפילסטרים ושאר הקישוטים בחזית התיאטרון. הצגת הבכורה, ריצ'רד השלישי, נערכה ב-12 באוקטובר 1805. התיאטרון נחשב לכישלון מסחרי, ועד 1850 היה על סף סגירה פעמים אחדות.
ב-18 באפריל 1862 נשרף התיאטרון עד היסוד, ובמרץ 1863 נפתח התיאטרון מחדש באותו אתר, עם העלאת המחזה חלום ליל קיץ של שייקספיר. תיאטרון זה תוכנן על ידי אדריכל התיאטראות צ'ארלס ג'ון פיפס. כעבור ארבעים שנים החל תהליך ריהוט מחדש של התיאטרון, מאחר שתוקף האישור שניתן על ידי הפרלמנט עמד לפוג. בסופו של דבר הוא חודש באישור של הלורד צ'מברלין. במלחמת העולם השנייה שגשג התיאטרון, והצליח לשרוד את הפצצות הלופטוואפה על באת'.
ב-1979 נרכש התיאטרון, והפך למלכ"ר. כעבור שנה החל גיוס כספים למטרות שיפוצים. פיטר הול, מנהל התיאטרון המלכותי הלאומי, הודיע כי בכוונתו להשתמש בבאת' כבסיס לעריכת הפקות בגודל בינוני. העבודות החלו ביוני 1981. התיאטרון נפתח מחדש ב-30 בנובמבר 1982. הנסיכה מרגרט הייתה אורחת הכבוד בהצגת הבכורה, שבדומה ל-1863 הייתה "חלום ליל קיץ".
ב-1997 נבנה תיאטרון סטודיו קטן בצד האחורי של הבניין, ברחוב מונמות', ונקרא סטודיו יוסטינוב על שם השחקן פיטר יוסטינוב. התיאטרון מארח פסטיבל בינלאומי שנתי לתיאטרון בובות למבוגרים, ומשמש כאולם להופעות מוזיקליות. בפברואר 2008 נפתח הסטודיו מחדש לאחר תקופה שבה היה סגור לרגל ריהוט מחדש.
התיאטרון, ביחד עם פאב גאריק'ס הד הסמוך, הוא בניין רשום מדרגה II*, הנחשב לדוגמה טובה של אדריכלות ג'ורג'יאנית. באודיטוריום יש טבעות טיח מצועצעות, קישוטים מוזהבים ואדומים, תקרה גדולה בסגנון הטעיית העין (trompe l'oeil), ונברשת. ב-1982 בוצעו בתיאטרון עבודות חידוש, וב-1999 הוא רוהט מחדש.
כיום עיקר תוכנית ההצגות של התיאטרון מבוססת על הצגות שבועיות, ובנוסף להן הוא מארח מספר פסטיבלים בכל שנה, כולל פסטיבל שייקספיר של באת', פסטיבל הבובות הבינלאומי של באת', ועונת חברת פיטר הול. מחזות אחדים מוצגים בתיאטרון זה לפני שהם מוצגים בתיאטראות של לונדון.
בשנת 2005 נבנה תיאטרון האג (Egg, ביצה) מאחורי תיאטרון רויאל, והוא משמש כתיאטרון ילדים.
במשך השנים נטען כי התיאטרון נרדף על ידי רוח רפאים בשם "הגברת האפורה", שהייתה ככל הנראה שחקנית בימיו הראשונים. נאמר כי היא צופה בהצגות מתיבת הצפייה הפופולרית הקרויה על שמה, ומותירה אחריה ניחוח יסמין.
הצליבה הוורודה

| --- | --- |
 Sexus  בפסקה זו 2 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 מידע כללי
 מאת:  הנרי מילר
 שפת המקור:  אנגלית
 תורגם לשפות:  עברית, ערבית, צרפתית, הונגרית, גרמנית, פורטוגזית, איטלקית, ספרדית, הולנדית, שוודית, ועוד
 סוגה:  נובלה אוטוביוגרפית
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 הוצאה
 הוצאה:  Obelisk Press   Grove Press
 הוצאה בשפת המקור:  1965
 תאריך הוצאה:  סקסוס - 1949   פלקסוס - 1953   נקסוס - 1959
 מספר עמודים:  1,462
 פרסים
 רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד 
 סדרה
 הספר הבא:  ימים שקטים בקלישי 
 
הצליבה הורודה היא טרילוגיה המורכבת מ"סקסוס", "פלקסוס" ו"נקסוס", היא יצירה סמי בדיונית המתעדת תקופה של שש שנים בהם הנרי מילר חי בברוקלין, התאהב באשתו השנייה ג'ון מאנספילד ונאבק כדי להיהפך לסופר, כל זאת עד לעזיבתו הראשונה לפריס ב-1928. הכותרת מקורה ממשפט בסמוך לסיפא של "חוג הגדי" של מילר: "כל הגולגותות שלי היו צליבות וורודות, פסאודו-טרגדיות כדי להבעיר את שריפות הגיהנום עבור החוטאים האמיתיים הנמצאים בסכנת השיכחה."
סקסוס

"סקסוס" (1949), הכרך הראשון, מתאר את התפרקות הנישואים הראשונים של מילר למוד כשהוא נפגש מתאהב ומתחתן עם אשתו השנייה, רקדנית הכובשת והמסתורית בשם מונה (ג'ון). כל אותו זמן הוא מרגיש אשם בכך שהוא עוזב את מוד בעוד הוא נמשך אליה יותר בעקבות גירושיהם. בהתחלה של "סקסוס" מילר בן 33. ג'ון נקראת תחילה מארה, אך בתחילת פרק 8, ולאורך שאר הטרילוגיה שמה משתנה למונה. מילר קובע כי מדובר בהשפעת חברו ד"ר קרונסקי, וכי שינוי השם מלווה "שינויים אחרים ומשמעותיים יותר". היא כזו ששינתה פרטים רבים מחייה: "שמה, עיר הולדתה, אמה, גידולה, חברותיהה, טעמה, אפילו רצונותיה."
ה"ניו יורק טיימס" הצהיר כי "מילר משתמש בסצנות מין חסכניות כדי להניח את הבמה לדיונים פילוסופיים בנושאים כגון העצמי, אהבה, נישואים ואושר."
מילר סיפר שבפרץ של השראה לילה אחד בשנת 1927, הוא נשאר כל הלילה כשהוא מתווה את מהלכם של "חוג הגדי" (1939) ו"הצליבה הוורודה" בארבעים או חמישים עמודים מוקלדים. הוא החל לכתוב את "סקסוס" בניו יורק בשנת 1942, ואז הניח אותו בצד עד שהרים את המשימה שוב בשנת 1947 בעת ששהה בביג סור. הספר הודפס לראשונה בפריס כשני כרכים על ידי הוצאת אובליסק בשנת 1949. הדבר עורר סערה גדולה, וצונזר בשנה שלאחר מכן כאשר המו"ל של החברה נקנס ונגזר עליו עונש מאסר.
פלקסוס

"פלקסוס" (1953), הכרך השני, ממשיך בסיפור נישואיו של מילר למונה, ומכסה את ניסיונותיו של מילר להפוך לסופר לאחר שעזב את עבודתו בחברת הטלגרף הקוסמודמונית (השם הבדיוני של חברת וסטרן יוניון. הוא פורסם לראשונה באנגלית בשנת 1953 על ידי אולימפיה בשני כרכים.
נקסוס

ב-"נקסוס" (1959), החלק האחרון, מילר מוצא את עצמו מחוץ לנישואיו הוא ככל שמערכת היחסים של מונה עם אנסטסיה (ז'אן קרונסקי) מתפתחת, עד שהצמד נוטש לבסוף את מילר כדי לנסוע לפריס. לאחר חזרתה של מונה בגפה, הטרילוגיה מסתיימת בכך שמילר ואשתו עוזבים לפריז.
מילר שקל לכתוב כרך שני של "נקסוס", ועשה כמה ניסיונות להשלים אותו. הכרך נועד לכסות את זמנו בצרפת עם מונה, חזרתם לניו יורק, שובו לפריז בכוחות עצמו והיה אמור להסתיים בכתיבה שלו את שורות הפתיחה של "חוג הסרטן" בווילה סוראט 18. הוא עשה כמה ניסיונות לכתוב את הספר לפני שבסופו של דבר נטש את המשימה. טיוטה גסה של הרומן העזוב, "פריז 1928 (Nexus II)", תיאור מסעו ב-1928 לפאריס עם מונה, פורסם לראשונה באנגלית בשנת 2012.
פרסום

שלושת הספרים בטרילוגיה נאסרו בתחילה בארצות הברית, ופורסמו רק בצרפת וביפן. הפרסום שלהם באמריקה בסופו של דבר באה בעקבות החלטתו של בית המשפט העליון בארצות הברית מ-1964 ש"חוג הסרטן" הוא יצירת ספרות ולכן אין לאסור אותו.
מילר היה מודאג מהפרסום של "סקסוס" בארצות הברית. הוא הרגיש שיכול להיות שאשתו לשעבר ביאטריס, המקור לדמותה של מוד, תגיש תביעה על ייצוגה ברומן. למרות הסתייגותו של מילר, כל שלושת הכרכים של "הצליבה הוורודה" פורסמו על ידי הוצאת "גרוב" בארצות הברית בקיץ 1965. עד מהרה הם החזיקו במקום הראשון ברשימת רבי המכר של שבועון המוציאים לאור ביחד עם עוד שני מספרי מילר, "עולם המין" ו"ימים שלווים בקלישי" עליו הוסר החרם זמן קצר קודם לכן.
ביקורת

חברו הקרוב של מילר, הסופר לורנס דורל, התאכזב קשות מ"סקסוס" . במכתב מיום 5 בספטמבר 1949, הוא כתב שמילר אבד "במקלחת זוהמת השירותים הזאת שכבר לא נראית מרעננת ותומכת, אלא רק צואתית ועצובה."
"אני מנסה לשחזר במילים חסימה בחיי שיש לה עבורי חשיבות עליונה - כל חלק ממנה", הגיב מילר. "מאז 1927 סחבתי בתוכי את החומר של הספר הזה. האם אתה מניח שייתכן שאעבור הפלה לאחר תקופת הריון שכזו? ... אבל לארי, לעולם לא אוכל לסגת ממה שכתבתי. אם זה לא היה טוב, זה היה נכון; אם זה לא היה אומנותי, זה היה כנה; אם זה גם הותיר טעם רע, זה היה בצד של החיים."
תרגומים לעברית

סקסוס, תרגם: עודד פלד, הוצאת כנרת, רמת גן, 1985
נקסוס, תרגם: עודד פלד, הוצאת כנרת, תל אביב, 1990
פלקסוס, תרגמה: שרונה עדיני, הוצאת כנרת, חולון, 2000
הערות שוליים

↑  New York: Grove Press, 1961, p. 325.
↑  Henry Miller, Sexus, New York: Grove Press, 1965, pp. 154, 165–66.
↑  "France Lifts Its Long Ban On Henry Miller's 'Sexus,'" New York Times, November 20, 1968. By subscription only.
↑  George Wickes, "Interviews: Henry Miller, The Art of Fiction No. 28," The Paris Review, Summer-Fall 1962, No. 28.
1 2  Mary V. Dearborn, The Happiest Man Alive: A Biography of Henry Miller, New York: Simon & Schuster, 1991, p. 246.
↑  Robert Ferguson, Henry Miller: A Life, New York: W. W. Norton & Company, 1991, p. 306.
↑  Lawrence Shifreen and Roger Jackson, Henry Miller: A Bibliography of Primary Sources, Vol. 1, 1993, p. 254.
↑  Ferguson, Henry Miller: A Life, p. 330.
↑  Arthur Hoyle, The Unknown Henry Miller: A Seeker in Big Sur, New York: Arcade Publishing, 2014, pp. 246, 253.
↑  "Paris 1928," Indiana University Press, August 8, 2012.
↑  Frank Getlein, "Henry Miller's Crowded Simple Life," Milwaukee Journal, June 9, 1957.
↑  Dearborn, The Happiest Man Alive: A Biography of Henry Miller, p. 285.
↑  Dearborn, The Happiest Man Alive: A Biography of Henry Miller, p. 287-88.
↑  Henry Miller, Preface to Big Sur and the Oranges of Hieronymus Bosch, New York: New Directions, 1957, p. ix.
1 2  George Brassaï, Henry Miller: The Paris Years, New York: Arcade Publishing, 1975 (translation copyright 1995), pp. 203–4.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1211855643
הרצח בגן הוואי

גן הוואי
הרצח בגן הוואי היה רצח פלילי שאירע ב-10 באוגוסט 1947 בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
רקע

"גן הוואי" היה בשנות הארבעים מועדון לילה ומסעדה מצפון לתל אביב. הוא שכן בשטח לא בנוי בסמוך לגדה הצפונית של הירקון באזור פרדסים שלפני הכפר הערבי שייח' מוניס (סמוך לגשר הירקון של היום). המקום שימש כאתר בילוי הן לתושבי תל אביב והן לתושבי שייח' מוניס. המקום היה בבעלות משותפת של אִבְּרָאהִים אֶל-בֵּידָאס, תושב שייח' מוניס, שהקים את בית הקפה וקבוצת חיילים משוחררים יהודים.
בראשית שנת 1947 החל להתערער השקט היחסי ששרר בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה, ביחסי יהודים-ערבים. כנופיות חמושות של ערבים החלו במעשי שוד וגנבה ביישובים היהודיים. פעולתן הייתה פלילית, אך נבעה גם ממניעים לאומניים.
הרצח

ב-10 באוגוסט 1947, בעקבות סכסוך בין פאוזי אַבּוּ כישכ, בן שבט אבו כישכ, ובין בֵּידָאס, פרצו חברי כנופיה ערבית אל תוך גן הוואי ההומה, פתחו באש והרגו את בעל בית הקפה וארבעה יהודים מאורחי המקום, בהם השחקן מאיר תאומי (אביו של השחקן עודד תאומי) ואברהם וינבר, שותף בבית הקפה.
עדות אנינה קפלן: "ישבנו בגן הוואי. התזמורת ניגנה טנגו. לפתע ראינו אנשים עומדים בעמידה משונה, עם בגדי חאקי ומכנסיים קצרים. לא יכולנו לנחש מה הם יכולים לעשות. בֵּידָאס הבין וצעק להם בערבית: 'אחוי, אחוי. תפסיקו, אל תעשו את זה, חבל, חבל!' הם ירו, קצרו בקהל, והרגו את בֵּידָאס מול עינינו. רצנו החוצה ושכבנו בין השיחים."
הכנופיה, שמנתה כעשרה שודדים, תקפה את גן הוואי בסביבות השעה 22:10, כאשר המופע העיקרי עמד להתחיל, כשהיה מלא בכחמישים אורחים, רובם יהודים ומיעוטם בריטים וערבים. אנשי הכנופיה, לבושים במדי חאקי, קראו לאורחים להרים ידיהם. קמה מהומה, האורחים החלו במנוסה ושומר ערבי של המקום פתח באש על אנשי הכנופיה. הם השיבו אש וירו לעבר הקהל. מיריותיהם נהרגו בֵּידָאס וארבעה אורחים וארבעה עשר נפצעו. השודדים נכנסו לחדר-הבדרנים, חיפשו את הקופה ושדדו שעונים ותכשיטים מאורחים שלא הצליחו להימלט. בין הפצועים היה השותף הערבי של המקום ואחד השותפים היהודים. אחת האורחות נפלה במנוסתה למימי הירקון.
לפי אחת הגרסאות, היה הרקע לאירוע פלילי. בֵּידָאס סירב להשיא את בתו לאבו כישכ, וזה בתגובה, שכר את כנופייתו של סייף א-דין (גם הוא בן שבט אבו כישכ) כדי לשדוד את בית הקפה אלא שהשוד הפך לקרב יריות במהלכו נהרגו גם יהודים.
לש"י של ההגנה הגיע מידע על אפשרות ההתקפה על גן הוואי ומטה ההגנה שלח למקום את "המחלקה המגויסת", שאנשיה היו מגויסים בהתראה קצרה למשימות מיוחדות. אנשי המחלקה שמרו על המקום במשך כשבועיים ויומיים לאחר עזיבתם בוצעה ההתקפה.
השלכות

האירוע זיעזע את היישוב ועורר התנגשויות בגבול שבין תל אביב ליפו שנמשכו ארבעה ימים ובהן נהרגו ונפצעו יהודים וערבים ורכוש רב הוצת. "ההגנה" החלה בפעולות תגמול שבהן נהרגו הערבי ששימש מורה דרך לכנופיה שתקפה את גן הוואי והערבי שמן האוהל שלו יצאה הכנופיה להתקפה על הגן. ב-15 באוגוסט 1947 תקפו אנשי "ההגנה" פרדס ערבי שנקרא "פרדס אבו לבן", ששכן מזרחית לפרדס כץ, ליד צומת גהה של היום, אשר שימש מקום אימונים לאנשי הכנופיה שתקפה את הגן. אנשי "ההגנה" פרצו לבית שבפרדס ופתחו באש על אנשי הכנופיה, הרגו חלק מהם ויתרם נסו. לאחר בדיקת הבית, כשנראה היה כי הוא ריק מאדם, פוצצו אנשי "ההגנה" את הבית. בדיעבד התברר כי בבית הסתתרו שבעה בני המשפחה בעלת הפרדס, שהסתתרו בבאר מתחת לבית ונקברו בו. בהוראת הפיקוד העליון של ההגנה שולמו פיצויים לקרובי המשפחה שנהרגה.
אנשי הכנופיה, בהנהגתו של סייף א-דין אבו כישכ, היו אחראים גם להתקפה על אוטובוס 2094, שנחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת העצמאות.
בסוף שנות ה-70 נהרס בית הקפה על יד עיריית תל אביב לצורך הרחבת הפארק.. בהמשך הוקם הגולפיטק במקום.
לקריאה נוספת

יוסף אוליצקי: ממאורעות למלחמה, פרקים בתולדות ההגנה על תל אביב, הוצאת מפקדת ההגנה בתל אביב, 1949
דודו דיין: עושים מדינה, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, עמ' 47 - 51, 1991
הערות שוליים

↑  מפת 'תל אביב יפו' מאת קלאוזנר בהוצאת סטימצקי, 1952 בערך, עם סימון האתר מצפון לירקון (סריקה זמינה לצפייה מתוך בניין הספרייה), באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  גמליאל כהן, המסתערבים הראשונים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2002.
↑  גן הוואיי פתוח, מעריב, 31 ביולי 1984
הפסגה לביטחון גרעיני

לוגו הפסגה, 2012
הפסגה לביטחון גרעיני (באנגלית: Nuclear Security Summit) היא פסגה בינלאומית בת יומיים אשר התקיימה ארבע פעמים - בשנים 2010, 2012, 2014 ו- 2016 - ואחה את מרבית מנהיגי מדינות העולם, לרבות מנהיגי מעצמות, בפורום שדן בנושאי מניעת הפצת נשק גרעיני וחיזוק הביטחון הגרעיני. הפסגה הראשונה שנערכה בארצות הברית, נערכה ימים אחדים לאחר חתימת הסכם סטארט החדש, שבמסגרתו הוסכם לקיים פורום בינלאומי לצורך דיון בנושאי אבטחת חומרים רדיואקטיביים ומניעת זליגתם לידי מחבלים וארגוני טרור.
| תאריך | מדינה | עיר | בחסות |
| --- | --- | --- | --- |
| 12-13 באפריל 2010 | ארצות הברית ארצות הברית | וושינגטון די. סי. | ברק אובמה |
| 26-27 במרץ 2012 | קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית | סיאול | לי מיונג-באק |
| 24-25 במרץ 2014 | הולנד הולנד | האג | מארק רוט |
| 31במרץ-1באפריל 2016 | ארצות הברית ארצות הברית | וושינגטון די.סי | ברק אובמה |
בפגישה האחרונה, ב-2016, המדינות המשתתפות הסכימו להעביר את יישום הצעדים עליהם הוחלט לידי ארגונים בינלאומיים קיימים.
הפסגה לביטחון גרעיני, 2010

הפסגה לביטחון גרעיני (2010 Nuclear Security Summit) נערכה בוושינגטון, ארצות הברית בין ה-12 ל-13 באפריל 2010. הפסגה התמקדה בדרכי הגנה ואבטחת חומרים גרעיניים (כאורניום ופלוטוניום), על מנת למנוע טרור גרעיני.
הפסגה הייתה לפגישה הגדולה ביותר שנטלו בה חלק ראשי מדינות, סך הכל משלחות מ-46 מדינות שונות הגיעו לפסגה, כאשר 38 מהן הובלו על ידי ראשי מדינות או ראשי ממשלה.
הפסגה לביטחון גרעיני, 2012

הפסגה לביטחון גרעיני בסיאול ב-2012 (באנגלית: 2012 Seoul Nuclear Security Summit) היא פסגה בינלאומית בת יומיים שנערכה בין ה-26 ל-27 במרץ 2012 בסיאול שבקוריאה הדרומית, הפסגה מארחת את מרבית מנהיגי מדינות העולם, לרבות מנהיגי מעצמות, בפורום שדן בנושאי מניעת הפצת נשק גרעיני וחיזוק הביטחון הגרעיני.
פסגת הביטחון הגרעיני הקודמת, שהייתה הראשונה מסוגה, התקיימה ב-2010, בארצות הברית, ואף היא אירחה מנהיגים מכל העולם. ב-2014 תתקיים הפסגה הבאה, והיא צפויה להיערך בהולנד.
הפסגה לביטחון גרעיני, 2012 > סדרי עדיפויות

העמקת שיתוף הפעולה וחיזוק השותפויות כדי לסייע למניעת נפילתם של חומרים גרעיניים לידיהם של ארגוני טרור ומחבלים.
חיזוק מעמדה של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א), ומשאביה לצורך מילוי מחויבויותיה.
נקיטה בפעולות ספציפיות כדי לאבטח חומרים גרעיניים ומניעת הברחות וסחר לא חוקי בחומרים רדיואקטיביים.
הפסגה לביטחון גרעיני, 2012 > סדרי עדיפויות > לוח זמנים וסדר יום

המדינה המארחת של הפסגה ממלאת תפקיד חשוב בקביעת סדר היום. סוגיית תוכנית הגרעין של קוריאה הצפונית צפויה להעלות על סדר היום של הפסגה.
כמו כן, תידון בפסגה נושא פיתוח הטכנולוגיה הגרעינית בברזיל ווייטנאם שמתכננות לבנות כורים גרעיניים משלהן, ועל רקע זאת הפסגה תידון במצב הסביבתי ביפן לאחר האסון הגרעיני בפוקושימה. נוסף לזה, אף שברזיל נמצאת במצב כלכלי טוב, ומעמדה הכלכלי הולך וגדל, יש לה היסטוריה של הפיכות, ונושא אבטחת דלק גרעיני מועשר וציוד טכנולוגי גרעיני, מהווה אתגר של ממש, עקב הידרדרות במצב השיטור ואכיפת החוק, בברזיל. כמו כן, תידון ההשפעה האפשרית של הפיכת איראן למעצמה גרעינית וההשלכות על המזרח התיכון במקרה שכזה.
הפסגה לביטחון גרעיני, 2014

הפסגה לביטחון גרעיני ב-2014, נערכה בהאג שבהולנד.
ראו גם

סטארט החדש
פירוק נשק גרעיני
האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני
הערות שוליים

↑  Nuclear Security Summit at a Glance | Arms Control Association, www.armscontrol.org
↑  Seoul’s Hosting of Nuclear Summit to Corner Pyongyang
↑  Nuclear Pushes On Despite Fukushima
משתתפות הפסגה לביטחון גרעיני, 2010
משתתפי הפסגה