stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדיוויזיה ה-132 (ורמאכט)

| --- | --- |

סמל הדיוויזיה
 פרטים
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:   ורמאכט
 סוג:  חיל רגלים
 בסיס האם:  בוואריה 
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  15 בדצמבר 1941 – 8 במאי 1945 (3 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה
 פיקוד
 מפקדים:  ראו בהמשך
 
הדיוויזיה ה-132 (בגרמנית: 132. Infanterie-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-5 באוקטובר 1940 בלנדסהוט, כחלק מגל הגיוס ה-11 של הוורמאכט, והועמדה תחת פיקודו של רודולף זינצניך.
במאי 1941 השתתפו יחידות הדיוויזיה הזו בדיכוי המרד הסרבי בסנסקי מוסט במדינת קרואטיה העצמאית, מדינת בובות פשיסטית שהוקמה בשטח יוגוסלביה. לאחר פעולות בבלקן, השתתפה הדיוויזיה במבצע ברברוסה במסגרת קבוצת ארמיות דרום. הדיוויזיה הוחזקה בעתודה ולא השתתפה בלחימה בברית המועצות עד 27 ביולי 1941, ליד קוזיאטין שבאוקראינה. הדיוויזיה הייתה מעורבת לאחר מכן בפעולות מדרום לקייב לאורך נהר הדנייפר ולאחר מכן הוסטה לחצי האי קרים, שם שירתה במצר פרקופ, חצי האי קרץ' וחזית סבסטופול. במהלך המצור על סבסטופול כבשה הדיוויזיה את מבצרי מקסים גורקי. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה לארמיות צפון כדי לתקוף את העיר המבוצרת לנינגרד בשל ניסיונה בתקיפת סבסטופול. לפני שההתקפה על לנינגרד, שכונתה מבצע נורדליכט, החלה, הדיוויזיה השתתפה בהדיפת מתקפת סיניאבינו הסובייטית באוגוסט 1942. הדיוויזיה בילתה את רוב שנת 1943 בהגנה על הסביבה סביב "צוואר הבקבוק": רצועת אדמה דקה הממוקמת לאורך החוף הדרומי של אגם לדוגה, שהייתה חיונית לשמירה על המצור על לנינגרד בנובמבר 1943 הועברה הדיוויזיה ברכבת אל האגף הדרומי הקיצוני של קבוצת הארמיות צפון. בזמן שהוצבה שם היא הייתה עדה להשמדת קבוצת ארמיות מרכז עם תחילתה של מתקפת הקיץ הרוסית, הנקראת מבצע בגרטיון. לאחר מכן, הדיוויזיה הפכה אחראית לשמירה על הקשר בין קבוצת הארמיות צפון לבין מה שנותר מקבוצת ארמיות מרכז, ולמנוע מהרוסים לאגף את קבוצת הארמיות צפון מדרום. בסופו של דבר הדיוויזיה נותקה משאר הצבא הגרמני בכיס קורלנד שם נכנעה לרוסים ב-10 במאי 1945.
מפקדים

גנרל לויטננט רודולף זינצניך (5 באוקטובר 1940 – 11 בינואר 1942)
גנרל חיל התותחנים פריץ לינדמן (11 בינואר 1942 – 12 באוגוסט 1943)
גנרל לויטננט הרברט וגנר (12 באוגוסט 1943 – 8 בינואר 1945)
גנרל מיור רודולף דמה (8 בינואר 1945 – 8 במאי 1945)
דוד מורה

דוד מורה (1920–2012) כיהן כראש המועצה המקומית קריית שמונה במשך כשמונה שנים.
ביוגרפיה

מורה התייתם משני הוריו בגיל שמונה שנים. הוא גודל על ידי אחיו ואחותו הגדולים, שתפסו את מקום ההורים. הם הצליחו לממן עבורו השכלה, כולל שליחתו לאוניברסיטת בגדד.
מורה עלה לארץ במבצע עזרא ונחמיה, ב-1950, כשהוא היה בן 30 הוא עלה לבדו לארץ אך חלק קטן ממשפחתו כבר הייתה שם: בני דודיו אברהם, נעים ואליהו שמש הלכו ביחד כדי למצוא עבודה (נעים הלך להיות מהנדס בחברת החשמל). הוא הגיע למעברת שער העלייה. משם עבר למעברת כפר סבא. משם הגיע אל הסמינר למורים בקיבוץ נצר סירני. בשנת 1951 החל ללמד בבית ספר דל אמצעים, על הריסות הכפר הנטוש אל-ח'אלסה, שעליו החלה להתהוות העיירה קריית שמונה.
דוד מורה התקדם לתפקיד מנהל בית הספר. מתפקיד זה החל לעסוק בעניינים הקשורים בעירייה ובפוליטיקה מקומית. בשנת 1955 נבחר כחבר במליאת המועצה, ובשנת 1960 הוא נבחר לראשות המועצה המקומית. פועלו כראש עיר כלל את הבאת המפעל אלקטו-גליל לקריית שמונה, הקמת שכונת הוורדים, ובנית רכבל מנרה. בחלק משנות כהונתו, המצב הביטחוני בעיירה לא היה טוב ונורו לעברה קטיושות. דוד מורה נבחר לתפקיד ראש העיר אחרי שכיהן בו אשר ניזרי. ניזרי כיהן גם בין שתי הכהונות של מורה וגם אחרי כהונתו האחרונה. מורה היה חבר במליאה בכול הכהונות של ניזרי והתמודד נגדו בקביעות בבחירות.
כראש החברה לפיתוח קריית שמונה, החל משנת 1977, מורה דאג להקים ולהפעיל בעיר מיזמים שונים, כגון בתי הקולנוע הראשונים שלה.
הערות שוליים

↑  ראשי העיר מאז ועד היום, אתר עיריית קריית שמונה
1 2 3  אורי דרומי, אחרי מות, באתר הארץ, 30 במרץ 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007408150605171  VIAF: 9343156497239317740009   WorldCat (עם VIAF): 9343156497239317740009
לודוויק פלק

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1896 לבוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  5 ביוני 1961  (בגיל 64) נס ציונה, ישראל 
 ענף מדעי:  ביולוגיה, אפידמיולוגיה
 מקום מגורים:  פולין, ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין נס ציונה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לבוב  Danylo Halytsky Lviv National Medical University 
 מוסדות:  אוניברסיטת לבוב 
 פרסים והוקרה:  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה 
 תרומות עיקריות
 חקר חיידקים, פיתוח חיסונים
 
לודוויק פְלֵק (בפולנית: Ludwik Fleck‏; 11 ביולי 1896, לבוב, גליציה – 5 ביולי 1961, נס ציונה) היה רופא, ביולוג, אפידמיולוג וסוציולוג של המדע יהודי פולני וישראלי.
תולדות חייו

פלק נולד בעיר לבוב שבגליציה, אוסטריה (לאחר המלחמה בפולין). הוא למד רפואה באוניברסיטת לבוב וקיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1920. בין השנים 1923 ו-1935 עבד כרופא פנימי בבית החולים העירוני של לבוב וניהל את המעבדה הבקטריולוגית. משנת 1935 ועד 1941 עבד במעבדה פרטית.
ביוני 1941, עם הפלישה הנאצית, גורשו הוא, אשתו ארנסטינה ולדמן ובנם רישארד-אריה (Ryszard) לגטו. גם שם עבד פלק בבית החולים וייצר חיסון לטיפוס משתן של חולים. ב-1942 העבירו הגרמנים את המשפחה למפעל "לאוקון" לייצור תרופות לשם המשך פיתוח החיסון למחלה.
ב-7 בפברואר 1943 הועבר פלק למחנה הריכוז אושוויץ, ושם הועסק באבחון מחלות כעגבת וטיפוס בקרב האסירים. ביולי 1943 הועבר למחנה הריכוז בוכנוואלד, שבו הועסק בייצור חיסון למחלת הטיפוס, במפעלו של רודולף וייגל. וייגל ופלק התבקשו לייצר חיסון יעיל שהיה מיועד לחיילי האס אס, וחיסון פחות יעיל לאסירי המחנה. בעזרת הרופא הפולני  מריאן צ'יפילובסקי (אנ') הם ביצעו את ההפך: הם ייצרו חיסון מזויף, שהיה מורכב ממים עם כמויות קטנות של דם ופורמלין, והעבירו אותו לחיילי האס אס, ובמקביל העבירו מספר רב של חיסונים איכותיים ויעילים לאסירי המחנה, והבריחו חיסונים נוספים לגטאות ולמחנות ברחבי פולין. על פי ההערכות, לפחות 5,000 אנשים ניצלו ממוות בצורה הזו.
פעילותם של וייגל ופלק נמשכה עד שחרור מחנה בוכנוואלד, ב-11 באפריל 1945.
פלק, בנו ואשתו, שעבדה במעבדה באושוויץ, התאחדו אחרי המלחמה בלובלין. משם עלה בנם לישראל.
בשנים 1945–1952 כיהן כראש המחלקה למיקרוביולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת לובלין, וב-1952 עבר לבירה ורשה. בשנת 1954 נבחר לחבר האקדמיה הפולנית למדעים. מחקריו בתקופה שבין 1946 ו-1957 דנו בהתנהגות לויקוציטים בזיהומים בתנאי דחק ("עקה" או "לחץ"). בשנים אלה פרסם 87 מאמרים מדעיים בכתבי עת פולניים, צרפתיים, בריטיים ושווייצריים. בשנת 1951 קיבל פרס לאומי להישגים מדעיים ובשנת 1955 קיבל את צלב "מסדר התחייה של פולין" (אנ') כהוקרה על תרומתו המדעית לתקומת המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1957 עלה פלק לישראל. בארץ כיהן במשרה ייחודית במחלקה לפתולוגיה ניסויית במכון למחקר ביולוגי בנס ציונה יחד עם ידידו הטוב מרקוס קלינגברג. הוא נפטר בשנת 1961 מהתקף לב ונקבר בבית העלמין נס ציונה.
הגותו בסוציולוגיה של המדע

פלק הקדים רבים מהסוציולוגים של המדע בתובנות ומחקרים. הוא הקדים את תומאס קון ברעיון הפרדיגמה המדעית. קון הכיר בקדימות זו והזכיר את פלק בהערת שוליים בספרו "המבנה של מהפכות מדעיות". לדבריו, מדענים נכנסים ל"קולקטיב חשיבתי" שבמסגרתו הם מפענחים תצפיות ותוצאות ניסויים אמפיריים. כתוצאה מכך האמת המדעית היא פרי של מבנה חברתי. הוא הקדים בדברים שכתב בספרו משנות ה-30 של המאה ה-20 Genesis and Development of a Scientific Fact את הקונסטרוקטיביזם החברתי במדע. הוא חקר את היחס למחלת העגבת לאורך הדורות וגילה שלאותן תופעות ניתנו שמות שונים בקרב מדענים שנבעו מגישותיהם החברתיות והמוסריות. כתוצאה מההבניה החברתית של המדענים הם פירשו באופן שונה את התצפיות. הוא לא נחשב לסוציולוג של המדע בשעתו אך כיום רבה ההכרה בו כמי שקידם את התחום..
פרס על שם לודוויק פלק

הפרס על שם לודוויק פלק (אנ') הוא פרס המוענק מדי שנה, החל משנת 1992, לספר העוסק בחקר תחום המדע, טכנולוגיה וחברה. הפרס ניתן מטעם האגודה הבינלאומית לסוציולוגיה של המדע (אנ'), מיסודו של רוברט קינג מרטון. בין הזוכים בפרס נמנית דונה הראווי, על ספרה בתחום הסייברפמיניזם שפורסם בשנת 1997.
לקריאה נוספת

Fleck Ludwik, Genesis and Development of a Scientific Fact, The University of Chicago Press, (1981 translation of 1935 German original) ISBN 0226253252
The Problem of Epistemology [1936] (in R.S. Cohen and T. Schnelle (eds.), Cognition and Fact - Materials on Ludwik Fleck, Dordrecht: Reidel, 1986)
הערות שוליים

↑  מירון רפופורט, המהפכן מנס ציונה, באתר הארץ, 8 בפברואר 2005.
↑  לודוויק פלק, באתר BillionGraves
↑  על שמו ניתן פרס החברה ללימודי סוציולוגיה של המדע: ראו
↑  4S Prizes - Society for Social Studies of Science, באתר האגודה הבינלאומית לסוציולוגיה של המדע (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301831005171  PLWABN: 9810572294405606  BNE: XX1053172  BnF: cb12483574f (data)  GND: 118533800  ISNI: 0000 0000 8096 6067  LCCN: n80064073  LNB: 000026717  NKC: mub20231196230  NTA: 068213999  SNAC: w6bx2tpw  SUDOC: 034039171  Trove: 1070765  VcBA: 495/295244  VIAF: 17324904   WorldCat (עם VIAF): 17324904
חיים טפר

חיים טפר (י"ח בתמוז תרכ"ד 22 ביולי 1864–י"ז בטבת תש"ך 17 בינואר 1960) איש העלייה הראשונה, קבלן בניין אשר פעל בעיקר בבניית מבני ציבור ובניינים בנס ציונה ובמקומות נוספים.
ביוגרפיה > נעוריו ועלייתו ארצה

טפר נולד בסמיאטיץ, פלך גרודנה בפולין, בי"ח תמוז תרכ"ד (1864). אביו אברהם אבא טפר היה בנאי, ולאחר שנתן לבנו חינוך ראשון בחדר, העבירו למלאכה ולימד את מקצוע הבניה. בתרמ"ט, בימי הפרעות ברוסיה, היגר לאנגליה ועסק שם במלאכת הבנאות, אך כעבור זמן קצר חזר לעיירתו.
בשנת 1888, כאשר המושבות פתח תקווה, עקרון וגדרה עמדו על תילן, החליט טפר לעלות ארצה ולסלול את הדרך לעליית משפחתו הענפה. בעוברו את אודיסה ביקר אצל משה לייב ליליינבלום וביקשו לתת לו המלצה מתאימה כדי שיוכל להסתדר במקצועו בארץ. חובבי ציון חששו אז מעלייה מבוהלת, ולכן ניסה לילינבלום לשדלו שיחזור בו. משנוכח כי לא יזיזו מהחלטתו, נתן לו מכתב המלצה לפפימייסטר, המהנדס שבנה את בית הכנסת הגדול בראשון לציון ואת בית הממשלה ביפו.
בבואו ארצה עלה לירושלים ושם הצטרף לבנאים העבריים המעטים. כעבור חודשים אחדים הגיעו לארץ גם הוריו ובני משפחתו, וכולם יחד עברו לרמלה, בה התגוררו מספר פועלים יהודיים, מהם כאלה שעבדו קודם בבית החרושת לשמנים מייסודו של יוסף פיינברג. חמש שנים גר בשכונה מוסקוביה ברמלה, משם היה מגיע מדי יום לעבודתו בראשון לציון, רחובות וואדי חנין (נס ציונה). הוא בנה את הבית הראשון שנמסר לבנייה על ידי פקידות הברון רוטשילד - בית האדמיניסטרציה.
בתרנ"ה קנה חלקת אדמה על יד הכפר ואדי חנין (במקום שנוסדה לאחר מכן נס ציונה). חלקתו לא נתנה לו מחיה, ולכן המשיך לעבוד במקצוע הבניין. השתתף בבניית היקבים בראשון לציון וזכרון יעקב. יזם את בניית בית הכנסת הגדול בנס ציונה. בידיים ריקות ובלי כל אמצעים ניגש לעבודה והדביק בהתלהבותו את האחרים. ביוזמתו סודר ושופר בית עלמין המקומי.
ביוגרפיה > בנס ציונה

לנס ציונה הגיע טפר ב-1893 והתגורר בצריף. ב-1897 רכש חמישה דונם אדמה, עזב את הבית המשותף ובנה את ביתו על אדמה זו. היה זה הבית הראשון שנבנה מחוץ לבית המשותף. לימים הפך הרחוב בו נבנה הבית - לרחוב רוטשילד ונוספו תושבים שבנו ביתם ברחוב זה.
חיים טפר היה קבלן לחפירת בארות בכל הארץ מטעם הצבא הטורקי. הוא חפר באר גם ליד ביתו וסיפק מים לכל דיירי הסביבה. אדמת המושבה נראתה באותם ימים כחצי קשת. טפר טען, כי יש רק להושיט רגל וכבר אתה נמצא על אדמה ערבית, לכן הפנה את כל מרצו לרכוש 600 דונם אדמה שתהפוך את נס-ציונה לגוש אחד: מהקשת עד הכביש הראשי (רח' ויצמן). הוא החל לנהל משא ומתן עם הערבים בעלי הקרקע שדרשו סכום גבוה של 30 אלף פרנק, שלא היה לבני המושבה. טפר פנה ל"חברת גאולה" אלא שאף לחברה זו, שעסקה בגאולת קרקע, נראה הסכום גדול ביותר. טפר נתן 4,000 פרנק ויורושובסקי ידידו נתן 2,000 פרנק וכשראתה חברת "גאולה" שהעניין רציני, נרתמה אף היא למשימה והקרקע נקנתה ב-1905. על אדמה זו שנקנתה וחולקה למגרשים נבנה רחוב תל אביב בטרם נבנתה העיר תל אביב.
בשנת 1912 בנה טפר את "בית העם". בעיני רוחו ראה בית זה ביסוד לבנין בית הכנסת הגדול. טפר היה המתכנן, המהנדס והבנאי של בית הכנסת. כשהחל לבנותו ב-1922 מכספו הפרטי, עדיין לא ידעו מהיכן ימצא הכסף להרים בניין בגודל זה. ועד המושבה התקשה לגייס כספים כיוון שצעירי המושבה טענו כי בית כנסת איננו בניין ציבורי ולכן לא עליהם החובה לתרום כסף לבנייתו. רק ב-1924 הצליח הוועד להטיל מס לבניית בית הכנסת על כל התושבים והבניה החלה לקבל תאוצה. כל הזמן הזה המשיך טפר בבניה, גם כשנדרש לשלם בכספו. הוא עבד עם פועליו מדי יום ביומו ואחרי העבודה, היה יוצא לגייס כספים. כשאזל הכסף, ולא ניתן עוד להמשיך בבניה, נסעו ידידיו לנציג הברון רוטשילד, ביקשו סיוע וקיבלו 800 פרנק. ב-1926, אחרי ארבע שנים של עבודה מאומצת, עמד בית הכנסת על תילו ואפשר היה לחוג את חנוכת הבית. טפר בנה גם מדרגות רחבות להקל על העלייה לבית הכנסת. כך בנה גם מדרגות להקל על העלייה ל"גבעת האהבה".
טפר שילם לפועליו מדי יום ביומו. הוא יזם עם בני המושבה הקמת בית עלמין וטיפח אותו במשך כל חייו. הגן ליד ביתו, עם בריכת דגים בתוכו, נחשב בזמנו לאחד הגנים היפים בארץ. בני המושבה באו לברכה זו לקיים מצוות "תשליך". את בימת בית הכנסת תרם טפר לזכר בנו ובנה בימה זו באהבה רבה ובתשומת לב מיוחדת.
בני המושבה נהגו לבוא לביתו של טפר להרים כוסית מיינותיו מעשה ידיו. כנראה שהיה ראשון גם בהקמת יקב ביתו. הוא שלח את יינותיו לתערוכה בלונדון ואף קיבל פרס על אחד מהיינות הללו.
טפר הקים קרן גמילות חסדים, שנקראה חד"ש על שם התורמים: חיים טפר, דוד פניק, שלמה פולונסקי.
כשהגיע טפר לגבורות, חגגה המושבה את חגו ברוב עם והובטח חגיגית לכנות אחד מרחובות המושבה בשם: "שדרות חיים טפר".
משפחתו

טפר נישא לליבה אהובה לבית פוגר (או פונר) ולזוג נולדו 4 ילדים (משה, חנה, אהרון והדסה). אחותו רבקה נישאה לירמיהו בוקסר. לאחר פטירת אשתו ב-1944 נישא בשנית להניה לבית פורל ולזוג נולד ילד. טפר נפטר ב-17 בינואר 1960 ונקבר בבית העלמין נס ציונה.
הערות שוליים

1 2  איתור נפטרים, באתר חברה קדישא נס ציונה, (יש לחפש את שמו במאגר)
↑  יובלו של איש אדמה, הַבֹּקֶר, 9 באוגוסט 1944
↑  על פי הפרוטוקולים של ועד המושבה המצויים בבית ראשונים
↑  התעודה על פרס זה נמצאה בעיזבונותיו
↑  מינהל מחוז מרכז, שערים, 6 ביוני 1957
↑  כפר עברי חוגג יובלו של איכר, הַבֹּקֶר, 10 באוגוסט 1944
בית הכנסת הגדול בנס ציונה שטפר יזם ותכנן
בנו כהן

בנו כהן מעיד במשפט אייכמן
בנו כהן (30 בספטמבר 1894 - 24 בנובמבר 1975) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בכנסת החמישית.
כהן נולד בגרמניה ובמהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני. בהמשך למד משפטים באוניברסיטת ורוצלב והוסמך כעורך דין. במהלך לימודיו הוא היה בין פעילי אגודת הסטודנטים הציוניים בגרמניה ונמנה בין ראשי תנועת הנוער בלאו-וייס. בשנות העשרים הוא שהה מספר פעמים בארץ ישראל וקידם תוכניות להתיישבות חקלאית. בשנים 1933–1939 שימש כהן מזכיר כללי ויושב ראש של התאחדות ציוני גרמניה.
בשנת 1939 עלה כהן לארץ ישראל. פעילותו הציבורית נמשכה במסגרת ארגון יוצאי מרכז אירופה. בשנת 1942 הוא נמנה בין מייסדי מפלגת "עלייה חדשה" לייצוג עולי גרמניה ובשנת 1948 לייסוד המפלגה הפרוגרסיבית. לאחר קום המדינה הוא שימש מרצה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב ועמד בראש בית הדין המשמעתי לעובדי מדינה.
בשנים 1961–1965 היה כהן חבר הכנסת מטעם המפלגה הליברלית הישראלית והיה חבר ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה וועדת הפנים.
דגם מישושי

דגם מישושי (באנגלית: Tactile model), ידוע גם כ"מפה מישושית", "מפה טקטילית" או "דגם לעיוורים", הוא אובייקט תלת־ממדי המאפשר לאדם עם מוגבלות ראייה לחוות את המרחב בעזרת חוש המישוש.
הדרכת טיול בהר ציון ושימוש בדגם מישושי של כנסיית הדורמיציון
מטרה

דגמים מישושיים משמשים לשיפור התמצאות במרחב עבור עיוור או אדם עם לקות ראייה. בנוסף, דגמים מישושיים מאפשרים העברת תכנים נוספים שלא על ידי חוש הראייה, כשלעיתים משולב בהם גם הסבר קולי המפשט את ההבנה. בניגוד לכתב ברייל שבו שולטים רק כ־10-25% מאוכלוסיית העיוורים, אלמנטים בעלי נפח וצורה מוחשיים יכולים לשמש כעזר לימודי לכלל אוכלוסיית לקויי הראיה.
עיצוב

תכנון דגם מישושי הוא מלאכה ייחודית הדורשת הבנה של האופן בו אדם עיוור מפרש אובייקט במישוש ומתרגם אותו להבנה קוגניטיבית. לכן יש להקפיד על מספר עקרונות יסוד:
גודל: גודל מיטבי של דגם מישושי יהיה כזה שהעיוור יוכל להקיף בו זמנית בשתי ידיו, בערך 30X30X30 ס"מ.
פרטים: יש להימנע מגודש פרטים ולהתמקד רק בפרטים החשובים ביותר.
צבע: למרות שלכאורה מדובר ב"דגם לעיוורים" חלק מהמשתמשים בו יהיו בעלי ראייה לקויה. משום כך מומלץ להדגיש פרטים חשובים בצביעה בניגוד חזותי גבוה, בעיקר צהוב וכחול.
כיתוב: מומלץ להימנע מכיתוב יתר ולהתמקד בסמלול בין לאומי.
מפות מישושיות

מפות מישושיות הן דגמים מישושיים המשמשים להתמצאות. המפות יכולות להיות הסבר לניווט בחלל אדריכלי, למשל לובי או קבוצת מבנים, או בשטח פתוח כפארק, גן לאומי או שמורת טבע. יש למקם את המפה בכניסה לאתר ולכלול בה רק את התכנים החשובים להתמצאות.
דגם מישושי קולי

שימוש אדם עיוור בדגם מישושי (בעיקר מפה מישושית) הוא מאתגר. הדגמים המישושיים המתקדמים יותר כוללים בתוכם מערכת קול ממוחשבת וחיישני קרבה. מגע של המשתמש בדגם יפעיל גם הסבר קולי.
דוגמאות למפות כאלה בארץ:
אגמון החולה. תחנת צפרות. דגמים מישושיים של ציפורים. מגע בציפור נשמע את הציוץ האופייני לה.
בית ברל. מפות התמצאות מישושיות
שימושים נוספים

דגמים מישושיים אומנם מתוכננים לאנשים עם לקות ראייה אך בשל הדרישה לסכמטיות ומסר נהיר דגמים אלו משמשים באופן מוצלח גם את כלל המבקרים באתר בו מותקן דגם מישושי. אוכלוסייה ייחודית נוספת הנעזרת בדגמים אלו הם אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית (מש"ה).
שימושים נוספים > בחקיקה בישראל

תקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות (התאמות נגישות לשירות), תשע"ג-2013 דורשות מכל גוף לספק חוויה שוויונית גם לאנשים עם מוגבלות. התקנות מחייבות כל גוף להנגיש לא רק את המבנים והתשתיות אלה גם את השירות והתכנים, התקן הישראלי הרלוונטי לנושא הוא תקן 1918 חלק 4 הקרוי נגישות הסביבה הבנויה: תקשורת, שפורסם בשנת 2019. הגוף בישראל שאמון על אכיפת התקנות הוא נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.[דרושה הבהרה]
דגמים מישושיים בישראל

בישראל קיימים לא מעט דגמים מישושיים או מפות מישושיות, אולם רובם אינם עונים באופן מלא על הדרישה מדגם מישושי המיועד (גם) לאנשים עם מוגבלות ראייה. להלן מספר מקומות בארץ בהן ניתן לראות ולמשש דגמים שכאלה:
אנ"א תל חי. דגם מישושי גדול מאוד וצבעוני של כל ארץ ישראל.
טיילת בית שאן. מפה מישושית בניגוד חזותי.
אגמון חולה, תחנת צפרות. סדרת דגמים מישושיים של תכנים הקשורים בציפורים ונדידה.
אולמות האבירים עכו העתיקה. סדרת מפות מישושיות להתמצאות ודגם מישושי של שחזור האתר.
גן החושים, פארק הירקון, תל אביב. מפות מישושיות ברחבי הגן המונגש.
גן לאומי עיר דוד. דגמים מישושיים של "בית אחיאל" ושל נקבת השילוח.
גן לאומי מצדה. ריכוז דגמי מתכת מישושיים של תכנים שונים באתר הניתנים גם למישוש.
גן לאומי תל באר שבע. סדרת דגמים מישושיים קטנה כוללת ניגוד חזותי.
ראו גם

נגישות המרחב הציבורי לאנשים עם הפרעות ראייה
הערות שוליים

↑  Tactile, www.atelierlajuntana.com
1 2 3 4  מוצרי המחשה ללקויי ראייה, באתר www.aisrael.org
דגם מישושי של מערכת המים בתל באר שבע הדגם כולל צביעה בניגוד חזותי
מפה מישושית של אגמון החולה הכוללת "מפה טקטילית" ניגוד חזותי, כתב ברייל וניגוד צבע חזותי. תכנון וייצור: "נהיר. הנגשת תכנים".
שימוש בדגמים מישושיים בהדרכה במצדה להמחשת כלי המצור הרומיים. תכנון וביצוע הדגמים: נהיר. הנגשת תכנים.
מאט לה-בלאנק

| --- | --- |

לה-בלאנק, 2013
 לידה:  25 ביולי 1967 (בן 57) ארצות הברית ניוטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 שם לידה:  Matthew Steven LeBlanc 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  בית ספר ניוטון הצפוני (1985) 
 בן או בת זוג:  אנדראה אנדרס (2006–2015) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סדרה מוזיקלית או קומדיה (2012) 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
מת'יו סטיבן לה-בלאנק (באנגלית: Matthew Steven LeBlanc; נולד ב-25 ביולי 1967) הוא שחקן אמריקאי. הוא זכה להכרה עולמית עם גילומו של ג'ואי טריביאני בסיטקום "חברים" (1994–2004), ברשת NBC ובסדרת הספין-אוף שלו, "ג'ואי" (2004–2006). על עבודתו ב"חברים", לה-בלאנק קיבל שלוש מועמדויות לפרס אמי לשחקן ראשי בסדרת קומדיה ושתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר. הוא גם כיכב כגרסה בדיונית של עצמו בסדרה "אפיזודס" (2011–2017) מבית ערוץ שואוטיים, עליו זכה בפרס גלובוס הזהב וקיבל ארבע מועמדויות נוספות לפרס אמי. הוא היה המנחה של תוכנית הרכב הבריטית "טופ גיר" מ-2016 עד 2019. מ-2016 עד 2020, הוא גילם את הפטריארך אדם ברנס בסיטקום "תוכנית אבא" ברשת CBS.
ביוגרפיה

לה-בלאנק נולד בעיר ניוטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי ממוצא צרפתי ואיטלקי. הוריו הם פול לה-בלאנק, מכונאי, ופטריסיה (די צ'ילו), מנהלת משרד. לה-בלאנק סיים את בית ספר התיכון ניוטון בשנת 1985. לפני כן, למד מאט בתיכון "פרנק אשל" ובבית-הספר היסודי ויליאמס בניוטון.
לאחר התיכון המשיך מאט ללימודי קולג' במכון הטכנולוגי וונתוורת' בבוסטון, ופרש זמן קצר לאחר שהחל את הסמסטר השני.
בגיל 8 השתתף בתחרות חובבנים למרוצי אופנועים וזכה במקום הראשון, אבל אימו חששה מאוד מהתחביב המסוכן שפיתח ולחצה עליו לחפש את חלומותיו במקומות אחרים. בסופו של דבר, עשו הלחצים את שלהם ולה-בלאנק הצעיר ויתר על החלום להיות אופנוען מרוצים מקצועי לטובת קריירת משחק.
עם סיום התיכון בשנת 1987, עבר להתגורר לבדו בניו-יורק ובמשך שנתיים כללה קריירת המשחק שלו רק פרסומות למותגים מובילים כמו "לוי'ס", "7 Up" "קוקה-קולה" וקטשופ "היינץ".
קריירה

בשנת 1988 החלה קריירת המשחק שלו לצבור תאוצה כאשר קיבל את לראשונה תפקיד מרכזי בסדרת טלוויזיה - סדרת הדרמה "TV 101" בערוץ CBS אשר שודרה במשך עונה אחת. בשנת 1990 הוא כיכב בווידאו קליפ של ג'ון בון ג'ובי "Miracle". בשנת 1991 הוא כיכב בווידאו קליפ של אלאניס מוריסט "Walk Away" בו הוא גילם את החבר של מוריסט. בהמשך שנת 1991, כיכב בפרק ה-100 של "נשואים פלוס". לה-בלאנק הופיע גם כן בשני פרקים של הסדרה "יומן הנעל האדומה" בשנים 1992 ו-1993. בשנת 1994 כיכב בווידאו קליפ של בוב סיגר "Night Moves".
את הפריצה הגדולה קיבל לה-בלאנק בשנת 1994 כאשר החל לככב בסדרה "חברים" בתפקיד ג'ואי טריביאני, תפקיד שאותו הוא המשיך לגלם במשך שתים עשרה שנים - בעשר עונות של הסדרה "חברים" ובשתי עונות של הסדרה "ג'ואי". הסדרה "חברים" זכתה להצלחה עצומה ולה-בלאנק יחד עם כוכבי הסדרה האחרים זכה לפרסום רב בקרב צופי הטלוויזיה.
בשנים 2011–2017 הוא כיכב כגרסה בדיונית של עצמו בסדרה "אפיזודס" מבית ערוץ שואוטיים, עליו זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית מתוך שתי מועמדויות וקיבל ארבע מועמדויות נוספות לפרס אמי.
בשנת 2013 התארח למספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
התפקידים הקולנועיים הבולטים ביותר של לה-בלאנק כוללים תפקידים בסרטים "אד" (1996), "אבודים בחלל" (1998), "כל אנשי המלכה" (2001), "המלאכיות של צ'רלי" ובהמשכו "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה" (2003) שם שיחק את ג'ייסון, שחקן קולנוע מפורסם וחבר של המלאכית אלכס מאנדי אותה גילמה לוסי לו.
בפברואר 2016 הוכרז כי לה-בלאנק ינחה את תוכנית הטלוויזיה המצליחה "טופ גיר" העוסקת בעולם הרכב, יחד עם כריס אוונס בערוץ BBC הבריטי. בנוסף באותה שנה, החל לככב בסיטקום "תוכנית אבא" של ערוץ CBS.
חיים אישיים

במאי 2003 התחתן עם מליסה מקנייט, דוגמנית אמריקאית ילידת בריטניה. בשנת 1997, הם הכירו בזכות חברה משותפת; קלי פיליפס (אשתו של השחקן לו דיאמונד פיליפס). לה-בלאנק הציע לה נישואים שנה לאחר מכן. בתם, ילידת 2004, החלה לסבול מהתקפים בגיל שמונה חודשים. כשהייתה בת שנתיים, המצב, שנחשב לסוג של דיספלזיה, נרגע ברובו. לה-בלאנק ומקנייט התגרשו באוקטובר 2006.
בשנים 2006–2015 היה בזוגיות עם השחקנית אנדראה אנדרס, אותה פגש בצילומי הסדרה "ג'ואי", בה כיכבו השניים.
בשנים 2016–2020 היה בזוגיות עם אורורה מוליגן, אחת המפיקות של התוכנית "טופ גיר", אותה הנחה.
מתגורר בלוס אנג'לס.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1993 | Ghost Brigade | טרהון |  |
| 1994 | Lookin' Italian | אנתוני מנטי |  |
| 1996 | אד | ג'ק קופר |  |
| 1998 | אבודים בחלל | מייג'ור דון ווסט |  |
| 2000 | המלאכיות של צ'רלי | ג'ייסון גיבס |  |
| 2001 | All the Queen's Men | או'רורק |  |
| 2003 | המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה | ג'ייסון גיבס |  |
| 2010 | ג'ונה הקס |   | מפיק בפועל |
| 2014 | Lovesick | צ'רלי דארבי |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1988–1989 | TV 101 | צ'אק בנדר | תפקיד ראשי; 17 פרקים |
| 1989 | Just the Ten of Us | טוד מרפי | 2 פרקים |
| 1990 | Anything to Survive | בילי | סרט טלוויזיה של ABC |
| 1990 | Monsters | טומי | פרק: "Shave and a Haircut, Two Bites" |
| 1991 | נשואים פלוס | וינסנט "ויני" ורדוצ'י | 3 פרקים |
| 1991 | Top of the Heap | וינסנט "ויני" ורדוצ'י | תפקיד ראשי; 7 פרקים |
| 1992 | Vinnie & Bobby | וינסנט "ויני" ורדוצ'י | תפקיד ראשי; 7 פרקים |
| 1992–1993 | יומן הנעל האדומה | ג'ד קולי / קייל | 2 פרקים |
| 1993 | Class of '96 | פרנק גודמן | פרק: "Bright Smoke, Cold Fire" |
| 1994 | Reform School Girl | וינס | סרט טלוויזיה של שואוטיים |
| 1994–2004 | חברים | ג'ואי טריביאני | תפקיד ראשי (10 עונות); 236 פרקים מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת קומדיה (04-2002) מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (03-2002) מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית (2002) |
| 2004–2006 | ג'ואי | ג'ואי טריביאני | תפקיד ראשי (2 עונות); 46 פרקים מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (2004) |
| 2011–2017 | אפיזודס | עצמו | תפקיד ראשי (5 עונות); 41 פרקים פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (2011) מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת קומדיה (2011; 15-2013) מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית (2012) |
| 2013 | טיפול אונליין | ניק ג'ריקו | 2 פרקים |
| 2015 | The Prince |   | מפיק; סרט טלוויזיה |
| 2016–2019 | טופ גיר | מנחה | עונות 23–26 |
| 2016–2020 | תוכנית אבא | אדם ברנס | תפקיד ראשי (4 עונות); 69 פרקים גם מפיק בפועל |
| 2021 | חברים: האיחוד | עצמו | ספיישל של HBO Max גם מפיק בפועל |