stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרשם המקרקעין
נסח טאבו

נסח טאבו או העתק רישום מפנקס המקרקעין הוא מסמך, מאושר על ידי לשכת רישום מקרקעין, הכולל את הנתונים המופיעים במרשם המקרקעין לגבי יחידה רישומית מסוימת. כיום, זו הדרך העיקרית בה המשתמשים במרשם המקרקעין בישראל מעיינים במידע הכלול במרשם. בעקבות מחשוב רישומי המקרקעין בישראל, ניתן כיום להוציא, באמצעות האינטרנט, נסחי טאבו של רוב ככל המקרקעין בישראל. הנגישות הגבוהה של נסחי הטאבו תורמת לקיום חיי מסחר נוחים ותקינים בתחום המקרקעין. הפקת נסח טאבו באמצעות האינטרנט מחייבת תשלום. נסח הטאבו מופק כקובץ PDF וחתום בחתימה דיגיטלית לאימות זהות יוצר הקובץ (אגף רישום והסדר מקרקעין במשרד המשפטים). ניתן לחפש נסח טאבו לפי גוש וחלקה (ותת-חלקה   למקרקעין הרשומים כבתים משותפים) או חיפוש לפי ספר ודף למקרקעין לא מוסדרים.
קיימים שלושה סוגים של נסח טאבו:
נסח טאבו רגיל (מלא) – נסח הטאבו הרגיל, המציג את המידע העדכני בקשר למקרקעין מסוימים.
נסח טאבו היסטורי – נסח טאבו הכולל, נוסף על המידע העדכני בקשר למקרקעין מסוימים, גם רשומות מבוטלות (מידע שנמחק במרוצת הזמן). לדוגמה, כאשר מקרקעין נמכרים מבעלים אחד לאחר, הבעלים הראשון נמחק מנסח הטאבו הרגיל והמידע לגביו אינו מופיע עוד. אולם, בנסח ההיסטורי, ניתן לראות גם את הרישום שהתקיים בעבר, של הבעלים הראשון, לצד נתונים הנוגעים לאופן מחיקת זכותו (תאריך הביטול ומספר השטר המבטל). נסח היסטורי הוא כלי שימושי לבדיקת העברות שבוצעו בעבר במקרקעין.
נסח טאבו מרוכז – נוגע לבתים משותפים בלבד. שליפת נסח (רגיל) של יחידה רישומית בבית משותף דורשת הזנת שלושה נתונים: גוש, חלקה ותת חלקה. אולם, לעיתים קרובות, מבקש הנסח אינו יודע עדיין את מספר תת-החלקה בה הוא מעוניין, או שנדרש מידע הנוגע לכל תתי החלקות בבית המשותף. במקרה כזה, ניתן לעשות שימוש בנסח מרוכז. שליפת נסח מרוכז דורשת רק את מספרי הגוש והחלקה. הנסח המרוכז כולל מידע מקוצר (לא מלא) לגבי כל אחת מתתי החלקות. במידע מקוצר זה נכללים, בין היתר, שמות הבעלים, שמות בעלי זכויות והערות נוספות (כגון משכנתה והערת אזהרה), שטח תת-החלקה והקומה בה היא נמצאת (אם נתון זה נרשם). כמו כן, הנסח המרוכז כולל מידע בדבר הרכוש המשותף בבית המשותף.
כל אחד מסוגי הנסחים, פרט לנסח מרוכז, רלוונטי למקרקעין הרשומים בכל שלושת הפנקסים – הזכויות, הבתים המשותפים והשטרות.
פרטי רישום נפוצים במרשם המקרקעין

בדין הישראלי, מוכרות חמש זכויות במקרקעין: בעלות, שכירות, משכנתה, זיקת הנאה וזכות קדימה. במרשם המקרקעין נרשמות זכויות אלו, לצד רישומים אחרים, בעיקר של הערות שונות.
פרטי רישום נפוצים במרשם המקרקעין > בעלות

בעלות, שהיא "הזכות להחזיק במקרקעין, להשתמש בהם ולעשות בהם כל דבר וכל עסקה בכפוף להגבלות לפי דין או לפי הסכם", היא הזכות החשובה והמרכזית ביותר במקרקעין. לכל יחידה רישומית יש בעלים. לעיתים קרובות, עשויה להידרש הסכמה של הבעלים לעסקאות המבוצעות במקרקעין, גם כאשר העסקאות אינן מערבות את הבעלים עצמם (לדוגמה, עסקה של העברת זכות חכירה מחוכר אחד לאחר).
פרטי רישום נפוצים במרשם המקרקעין > שכירות וחכירה

שכירות היא "זכות שהוקנתה בתמורה להחזיק במקרקעין ולהשתמש בהם שלא לצמיתות", חכירה היא "שכירות לתקופה שלמעלה מחמש שנים" ואילו חכירה לדורות היא "שכירות לתקופה שלמעלה מעשרים וחמש שנים". בישראל, חכירה לדורות היא זכות נפוצה ביותר, שכן למעלה מ-90% משטח המקרקעין במדינה הם בבעלות מדינת ישראל, רשות הפיתוח או קרן קיימת לישראל ובדרך כלל, הקניית הזכויות שגופים אלו העניקו במקרקעין שבבעלותם, לאנשים פרטיים, נעשתה על דרך של החכרה לדורות. בנוסף, קיימים מקרים רבים של מקרקעין בבעלות פרטית, שבעליהם שמרו בידיהם את הבעלות ובחרו להחכיר לדורות את המקרקעין, לדיירים או למחזיקים אחרים בהם.
פרטי רישום נפוצים במרשם המקרקעין > משכנתה

משכנתה היא מישכון של מקרקעין. המשכנתה יכולה להירשם על זכות הבעלות, החכירה או זכות אחרת שבמקרקעין. בישראל, משכנתאות הן נפוצות ביותר, בפרט כאלו הניתנות להבטחת הלוואה שהוענקה לשם רכישת המקרקעין הממושכנים עצמם.
מגבלות וקשיים במרשם בישראל

חלק מנתוני המרשם שגוי או מטעה והוא אינו מתיימר לשקף את מלוא הזכויות שבמקרקעין שכן הוא מוגבל, לרשום עסקאות בזכויות קניין מסוימות. להלן מספר מגבלות וקשיים בולטים של המרשם:
שיטת המדידה של השטח הרשום של יחידות בבית משותף ובכלל זה שטחי דירות השתנה מספר פעמים בעבר, אינו תואם את שיטת המדידה המקובלת ומוטה כלפי מטה. השטח השגוי מביא לבלבול הציבור ולהטיה של מערכת כרמ"ן.
שינויים בזכויות קניין פרי החוק לא נרשמים - שינויים עקב ירושה, התיישנות, בנייה במקרקעי הזולת, זכות קדימה בין בני זוג או יורשים.
המרשם לא משקף זכויות שאינן קנייניות כגון דייר מוגן ששווי זכויותיו גבוה.
המרשם אינו משקף זכויות קנייניות הפטורות מרישום – לדוגמה: שכירות עד 5 שנים.
המרשם דו־ממדי - כולל נתונים רק על שטח הקרקע וגבולותיה, ולא מה מצוי עליה (חריג – רישום בתים משותפים).
המרשם מאפשר רישום של הערות מסוימות מעטות בלבד (כגון הערות בדבר עתיקות) אך אינו מאפשר רישום של הערות חשובות אחרות שלציבור ולרשויות השונות עניין ברישומן (כגון צווי הריסה או קיומו של מבנה הבנוי בשיטת פל קל).
המרשם אינו מאפשר רישום של קואורדינטות של החלקות על אף היתרונות המעשיים לציבור ולרשויות מרישומן.
ראו גם

רישום זכויות במקרקעין בישראל
קדסטר
שיטת טורנס
שטר קניין
רישום שיכונים ציבוריים
הערות שוליים

↑  נחום רקובר "המשפט העברי בחקיקת הכנסת – המקורות היהודיים בשילובם בדיוני הכנסת ובחוקי מדינת ישראל", בהוצאת ספרית המשפט העברי, משרד המשפטים ומורשת המשפט בישראל (תשמ"ט-1988), כרך ראשון עמ' 213-214: חוק נכסי המדינה, באתר דעת.
↑  המיפוי לצורך הסדר קרקעות בארץ ישראל, משלהי התק' העותמנית ועד היום, באתר המרכז למיפוי ישראל
↑  סעיפים 7 ו-125 לחוק המקרקעין, תשכ"ט-1969 (להלן: חוק המקרקעין).
↑  סעיף 10 לחוק המקרקעין.
↑  תקנה 7(א) לתקנות המקרקעין (ניהול ורישום), התשע"ב-2011.
↑  הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין, באתר משרד המשפטים, ‏15 בינואר 2023
↑  סעיף 1 לפקודת הסדר זכויות במקרקעין [נוסח חדש], תשכ"ט-1969 (ההגדרה "חלקה").
↑  סעיף 3 לחוק נכסי המדינה, תשי"א-1951.
↑  סעיף 52 לחוק המקרקעין.
↑  רישום בית משותף: איך הוא משפיע על רוכשי דירות חדשות ומשומשות?, באתר דין - עורכי דין ומידע משפטי בישראל, ‏31 בינואר 2023
↑  סעיף 125 לחוק המקרקעין.
↑  סעיפים 2-5, 99 ו-161 לחוק המקרקעין.
↑  סעיף 2 לחוק המקרקעין.
↑  סעיף 3 לחוק המקרקעין.
↑  סעיף 4 לחוק המקרקעין.
↑  סעיף 126 לחוק המקרקעין.
↑  סעיף 127(א) לחוק המקרקעין.
↑  סעיף 128 לחוק המקרקעין.
↑  סעיף 129 לחוק המקרקעין.
↑  סעיף 130 לחוק המקרקעין.
↑  סעיף 28 לחוק העתיקות, תשל"ח-1978.
↑  סעיף 29(א) לחוק המקרקעין.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553234005171  GND: 4022325-5  LCCN: sh85074335  NDL: 00563585  NKC: ph386439 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
פשרה (הלכה)

| --- | --- |
 ברייתא:  תוספתא, מסכת סנהדרין, פרק א', הלכה ג'
 תלמוד בבלי:  מסכת סנהדרין, דף ו'
 תלמוד ירושלמי:  מסכת סנהדרין,  פרק א', הלכה א'
 משנה תורה:  ספר שופטים, הלכות סנהדרין והעונשין המסורין להם, פרק כ"ב, הלכות ד'–ו'
 שולחן ערוך:  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן י"ב
 ספרי מניין המצוות:  סמ"ג, עשה קו
 
פשרה במובנה ההלכתי משמעותה הכרעה בסכסוך משפטי שלא על ידי הכרעת הדין בין הצדדים מי מביניהם צודק, אלא באמצעות הגעה להסכמה בין הצדדים, באופן שנראה צודק לבית הדין, על רקע זה גובשו בהלכה סדרי דין והוראות שונות לדיין המגיע אליו דין כיצד ומתי לערוך פשרה.
מחלוקת התנאים בנושא

בתוספתא של מסכת סנהדרין, ובברייתא המקבילה שמובאת בתלמוד הבבלי, מובאות ארבע שיטות לגבי הגישה הנכונה לפשרה:
דעת תנא קמא ”נגמר הדין אי אתה רשאי לבצוע” ברש"י הסביר שנגמר הדין הוא מהרגע שאמרו לבעלי הדינים את הפסק מי חייב ומי פטור. לעומתו, בתוספות כתבו שכבר מהשלב שידוע מי חייב ומי פטור אף אם לא אמרו לו, כבר אי אפשר לעשות פשרה. לפי דעה נוספת, גמר הדין הוא רק לאחר שהדיין הכריז על פסק הדין ודרש מן הנתבע להוציאו לפועל ("צא ותן לו"). וכל עוד לא עשו כן ניתן להציע פשרה. לדעת תנא קמא גם קודם גמר דין אין בפשרה מצווה אלא היא רשות. בתוספות מבואר שאם הפסק הוא שאחד הצדדים חייב שבועה, עדיין מותר לבצוע.
דעת רבי אליעזר בנו של רבי יוסי הגלילי - ”אסור לבצוע וכל הבוצע הרי זה חוטא... אבל אהרן אוהב שלום ורודף שלום ומשים שלום בין אדם לחבירו” בתוספות הסבירו שאף שלדעת רבי אלעזר ברבי יוסי אסור לפשר לאהרן הכהן היה מותר לפשר, מחמת שלא היה דיין כמו משה רבינו. ביד רמ"ה הסביר שהסיבה שלאהרן הכהן היה מותר לפשר היא משום שהיה טורח עוד קודם המריבה לפשר כדי שלא תיווצר המריבה ועל כן היה מותר לו לפשר.
דעת רבי יהושע בן קרחה -היא כמו תנא קמא שאסור לבצוע מהרגע שנגמר הדין אלא שבשונה מתנא קמא לפי דבריו קודם גמר דין "מצווה לבצוע" ולא רשות - אף שמצווה לבצוע אין צריך לשכנע את הבעלי דינים לבצוע אלא מוטל על הדיין רק לשאול את הבעלי דינים האם הם מעוניינים בדין או בפשרה. לפי גישה זו הפשרה מוצגת כהליך שווה בחשיבותו לדין, והראיה לכך: ”אֱמֶת וּמִשְׁפַּט שָׁלוֹם שִׁפְטוּ בְּשַׁעֲרֵיכֶם” (זכריה, ח', ט"ז), וכן ”ויהי דוד עושה משפט וצדקה לכל עמו” (שמואל ב', ח', ט"ו). על פי גישה זו, תפקידו של הדין הוא לסיים את הסכסוך המשפטי ולהשכין שלום בין הצדדים. מבחינה זו, הפשרה משיגה את יעדיו של הדין, בכך שהיא משלבת משפט, שלום וצדקה.
דעת רבי שמעון בן מנסיא - פשרה אינה איסור ואינה מצווה היא רשות הנתונה לדיין, אך זו מוגבלת לשלב מוקדם של הדין, כשעדיין לא ידוע לאן הדין נוטה, מהרגע שידוע להיכן הדין נוטה אסור להציע פשרה, בשונה מתנא קמא ורבי יהושע בן קרחה שמתירים לבצוע אף אם ידוע להיכן הדין נוטה, עד שיגמר הדין.
להלכה נפסק כדעת ר' יהושע וכדברי רש"י לגבי הזמן שבו אסור לבצוע:
מצווה לומר לבעלי דינים בתחילה: 'הדין אתם רוצים, או הפשרה?'... וכל בית דין שעושה פשרה תמיד, הרי זה משובח במה דברים אמורים, קודם גמר דין, אף על פי ששמע דבריהם ויודע להיכן הדין נוטה, מצוה לבצוע. אבל אחר שגמר הדין ואמר: איש פלוני אתה זכאי, איש פלוני אתה חייב, אינו רשאי לעשות פשרה ביניהם.אבל אחר, שאינו דיין, רשאי לעשות פשרה ביניהם שלא במושב דין הקבוע למשפט.
מעלת הפשרה על פני הדין

מבואר בגמרא שהסיבה להעדפת הפשרה על פני הדין הוא משום שבשונה מדין, בפשרה יש גם שלום וגם אמת. לעומת הדין שבו אמנם יש אמת אך אין בו שלום. עיקר המעלה לפי הבבלי היא שבפשרה הצדדים יוצאים בשלום מהליך הפשרה יותר מהליך של דין שבו הצדדים יכולים לצאת פחות בשלום.
בירושלמי מבואר כי הסיבה להעדפת הפשרה על פני דין הם משום יראת הדין, כבר גדולי התנאים סירבו לדון דין תורה, מתוך חשש שאינם יודעים לדון דין תורה לאמיתה. וכן נפסק כי הדיינים חייבים להתרחק ככל הניתן מפסיקה לפי דין תורה ועליהם לחתור לפשרה בין הצדדים. משמעות הפשרה לפי הירושלמי היא הכרעת הדין באופן שאינו מחויב לחלוטין לדין אלא על פי פשרה. ולכן: ”אף הפשרה צריכה הכרע הדעת” שהרי מדובר בהליך דיוני לכל דבר.
להלכה נפסק שהדיינים מוזהרים שלא להציע לצדדים פשרה לא מאוזנת הנוטה מצד הצדק והיושר: 'וכשם שמוזהר שלא להטות הדין, כך מוזהר שלא יטה הפשרה לאחד יותר מחבירו'. כמו כן בשו"ע נפסק, שאם עשיית פשרה תוביל לתוצאה הפוכה לחלוטין מהתוצאה שהייתה מתקבלת על פי דין, אסור לדיין לעשות פשרה, ואם פישר עבר על "גזל גמור". כיוצא בזה, אין להוציא ממון מנתבע במסגרת פשרה במצב שבו הנתבע פטור לגמרי על פי הדין.
כמות הדיינים הנצרכים לפשרה

”ביצוע בשלשה דברי רבי מאיר וחכמים אומרים פשרה ביחיד” בגמרא מופיע שתי הסברים למחלוקת רבי מאיר וחכמים.
לדעת רבי מאיר כל דין צריך שלושה, ומקישים פשרה לדין ועל כן גם דין צריך שלושה, ואילו לדעת חכמים כל דין אינו צריך שלושה.
מוסכם על התנאים שדין צריך שלושה והמחלוקת ביניהם האם מקישים פשרה לדין.
בגמרא מבואר שגם לשיטת חכמים שמועילה פשרה ביחיד יש לעשות פשרה לפחות על ידי שתיים כדי שיהיו שני עדים שידעו מה היה הפשרה.
האם יש הבדל בין 'ביצוע' 'פשרה'

הברייתא משתמשת בשני המושגים - "ביצוע" ו"פשרה" כביטוי למושג אחד. מה שמראה ששני המושגים מתייחסים לאותה תופעה עצמה – לפשרה. וכן נקטו פרשני הגמרא והפוסקים.
בראשונים הקשו למה יש שינוי בלשון הברייתא, שבתחילת הברייתא מופיע המילה ביצוע ובהמשך המילה פשרה, והסבירו שר' מאיר שמצריך שלושה מדגיש את הקושי בביצוע הפשרה ועל כן נוקט במילה ביצוע להדגיש את המחשבה הנדרשת בעשיית הפשרה, ואילו חכמים שמצריכים דיין אחד בלבד מדגישים את הקלות שבמעשה שהרי מה שצריך הוא רק לגרום לשני הצדדים להסתדר בינם לבין עצמם ועל כן נוקטים במילה פשרה.
עם זאת, ישנה גישה בקרב חוקרי המשפט העברי המחלקת בין פשרה לביצוע: חיים שפירא סבור, שביצוע שונה מפשרה. לדעתו הפשרה נעשית ביוזמת הצדדים ותלויה בהסכמתם, ואילו ביצוע הוא מעין הליך בוררות שאינו מצריך את הסכמת הצדדים.
פשרה כעיקר הדין

אף שעיקרו של המושג פשרה הוא אפשרות העומדת בפני הצדדים בחלופה לדין. ישנם מקרים חריגים שעיקרו של הדין הוא להציע פשרה לצדדים. כגון ”אם חייבו בית דין שבועה לאחד מהם, רשאי הבית דין לעשות פשרה ביניהם כדי ליפטר מעונש שבועה.”
מקרה נוסף שבו עיקר הדין הוא הפשרה מבואר בגמרא במסכת סנהדרין
"שתי ספינות עוברות בנהר ופגעו זה בזה: אם עוברות שתיהן - שתיהן טובעות, בזה אחר זה - שתיהן עוברות. וכן שני גמלים שהיו עולים במעלות בית חורון ופגעו זה בזה: אם עלו שניהן - שניהן נופלין, בזה אחר זה - שניהן עולין. הא כיצד? טעונה ושאינה טעונה - תידחה שאינה טעונה מפני טעונה. קרובה ושאינה קרובה - תידחה קרובה מפני שאינה קרובה. היו שתיהן קרובות שתיהן רחוקות - הטל פשרה ביניהן ומעלות שכר זו לזו."
דין זה נפסק להלכה בשולחן ערוך.
בבתי דין בזמננו

בימינו, השימוש בפשרה בבתי דין רבניים הוא נפוץ מאוד, ומהווה כלי פסיקה מרכזי. גישתה החיובית של ההלכה למוסד הפשרה מתבטאת בין השאר בכך שבתי הדין לענייני ממונות מחתימים בדרך כלל את הצדדים על שטר בוררות בו מסמיכים הצדדים את בית הדין לפסוק ”בין לדין ובין לפשר”.
מעבר לחשיבותה של הפשרה בכך שהיא חותרת לפתרון מוסכם בין הצדדים ובכך מגבירה את השלום, הפשרה הפכה כלי מרכזי בבתי הדין בשל קשיים דיוניים שונים:
הרב זלמן נחמיה גולדברג כתב שיש להעדיף התדיינות במסגרת של "דין או פשרה", כיוון שהדבר מעניק לבית הדין שורה של סמכויות הנדרשות לו לצורך הכרעת הדין. בעקבות זאת, הרב עדו רכניץ טען שכיום חלק מבתי הדין משתמשים בסמכות שניתנת להם לעשות פשרה כדי להחזיר לבית הדין את הסמכויות שהוא איבד במהלך שנות החורבן לדון על פי שורת הדין, כגון הסמכות לדון בדיני חבלה או הסמכות להכריע במחלוקות.
במקרה של קושי ראייתי המצריך את בית הדין לחייב את אחד הצדדים בשבועה על מנת לתמוך בגרסתו, ראוי שהדיינים יעשו פשרה בין הצדדים, כדי להימנע מעונשה החמור של שבועה, אם הנשבע ישבע שבועת שקר. כך נקבע גם בתקנות בתי הדין הרבניים, שבמקרה כזה יכולים אף לכפות פשרה על הצד שמסרב.
כהמשך ליראת הדין שנפסקה בטור
באחד המקרים שהגיעו לבית הדין הרבני האזורי בירושלים, אחד הצדדים התעקש שבשטר הבוררות לא יהיה כתוב "בין לדין ובין לפשר" אלא רק "בדין". הדיינים הביעו שלוש עמדות בעניין זה:
הרב אליעזר שפירא - הסיבה לנוסחה 'בין לדין ובין לפשר' היא חשש מוצדק של הדיינים לדון דין תורה, ולא רצון להקל על העומס בבתי הדין. מקור הסמכות של הדיינים לכפות פשרה הוא מתוך כך שלהלכה, הדיין רשאי לכפות על אחד מבעלי הדין לנהוג "לפנים משורת הדין" במצבים מסוימים, וביניהם כאשר יש פערי מעמדות בין הצדדים כגון עובד ומעסיק.
הרב משה יוסף מילצקי - לאחר שנפסקה הלכה כרבי יהושע ש"מצווה לבצוע", חובה על בית הדין להשתדל ולעשות פשרה, אפילו אם הוא נאלץ לכפות את הצדדים לשם כך. לכן, מותר לבי"ד לכפות את הצדדים לתת לו סמכות לעשות פשרה.
הרב שמחה מירון (בדעת מיעוט) - יש להיצמד לדין ואין לכפות פשרה על הצדדים, אלא רק במקרים מאוד מצומצמים בהם מותרת פשרה כפויה (המקרה הנידון אינו ביניהם).
את מורכבותה של הפשרה הגדיר השופט מנחם אלון: ”פשרה מכאנית המבוססת תמיד על חלוקת מושא התביעה בין בעלי הדין באופן של 'מחצה מחצה' - פסולה, משום שהיא שרירותית ובלתי סבירה ומשום שאינה מביאה בחשבון את כל יסודות הסכסוך שבין בעלי הדין”
גם השופט משה דרורי מבהיר כי יש להימנע מפשרות המתבססות על חציית הסכום ויש להפעיל שיקול דעת בהצעת פשרה התואמת את הסיטואציה בכללותה:
”לא אחת נתקלים אנו בסיטואציה שבה בורר או שופט מציע כהצעת פשרה את מחצית הסכום הנתבע. אין חלקי עימהם. כבר בזמן התלמוד, נאמר כי מי שמציע הצעה כזאת, הוא בגדר 'דייני דחצצתא'” (דייני פשרה שלא בקיאים בדין וחוצים הממון בין הצדדים כדין ממון שמוטל בספק).
הערות שוליים

↑  תוספתא, מסכת סנהדרין, פרק א', הלכה ג'
↑  תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ו', עמוד ב'
↑  ש"ך, חושן משפט סי' י"ב, ס"ק ד'
↑  תוספות, מסכת סנהדרין, דף ו', עמוד ב', ד"ה אבל
↑  יד רמ"ה סנהדרין ו עמוד א
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין,  פרק א', הלכה ג', דף י"ח, עמוד א'
1 2  ארבעה טורים, חושן משפט, סימן י"ב
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין,  פרק א', הלכה א'
1 2  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן י"ב, סעיף ב'
↑  שו"ת אבקת רוכל, סימן יט
↑  שו"ת מבי"ט, חלק ב, סימן קעג
↑  הראב"ד, שו"ת תמים דעים, סימן ר"ז וכן בתוספות הרא"ש סנהדרין ו. ד"ה בצוע
↑  Haim Shapira, "The Debate Over Compromise and the Goals of the Judicial Process", 26-27, Din'e Israel, 2009-2010, עמ' 183-228
↑  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן רע"ב, סעיפים י"ג-י"ד
↑  שבחי הפשרה, באתר www.dintora.org
↑  הרב עדו רכניץ, הפשרה - חזרה אל הדין, תחומין לג, עמ' 94-100
↑  פד"ר ב', עמ' 297; פד"ר ד', עמ' 320
↑  שולחן ערוך, חושן משפט, סימן י"ב, סעיף ב'; ש"ך שם ס"ק ז'
↑  תקנות הדיון בבתי הדין הרבניים בישראל - תשנ"ג, פרק ח
↑  פד"ר תיק מס' 2824/ ל"ח, פס"ד יא, בעמוד 259
↑  ב"ח, טור, חושן משפט, סימן יב
↑  עא 1639/97 אגיאפוליס בע"מ נ' הקסטודיה אינטרנציונלה דה טרה סנטה [14 עמ'], נג (1) 346.
↑  רש"י, מסכת בבא בתרא, דף קל"ג, עמוד א'; וראה הרב בצרי בספרו דיני ממונות, חלק א' עמוד שלט; תא (י-ם) 3187/01 ר.מ.פ.א נכסים בע"מ נ' אלי פלד
| המשפט העברי |
| --- | --- | --- |
| בית דין והדיינים | סמיכת זקנים • ערכאות של גויים • איגרות בית דין • איסור הטיית משפט • איסור שוחד • כבוד הבריות במשפט העברי |  |
| סדר הדין | לא תגורו מפני איש • בצדק תשפוט עמיתך • דרישה וחקירה • דין מרומה • אנן סהדי |  |
| תובע ונתבע | כתב סירוב • הודאת בעל דין |  |
| דיני ראיות | עדות • כיוון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד • עדים זוממים • פסולי עדות • לא תישא שמע שווא • אין עד נעשה דיין • נמצא אחד קרוב או פסול • שטר • סימנים • קול |  |
| דיני טענות | טענת ברי • ברי ושמא • ספק וודאי • קים לי • מרא קמא • כופר הכל • מודה במקצת • מיגו  • טענו חיטין והודה לו בשעורין • טוען וחוזר וטוען • הוחזק כפרן |  |
| פסק בית דין | הכרעת רוב בדיינים • המוציא מחברו עליו הראיה • יחלוקו • יהא מונח עד שיבוא אליהו • כל דאלים גבר • שודא דדייני • פשרה • עביד איניש דינא לנפשיה • הפקר בית דין הפקר • חזקת ממון • תפיסה • גוד או איגוד |  |
שנת שבתון

שנת שבתון (מלטינית: sabbaticus, מעברית: שבת) היא הפסקה מהעבודה לשם מנוחה, הנמשכת לרוב לאורך מספר חודשים עד שנה. מקורו של רעיון השבתון הוא במצוות השמיטה המתוארת בתנ"ך; לדוגמה, בספר ויקרא מוצגת השמיטה כמצווה לחדול מעיבוד השדות במהלך כל השנה השביעית (לפי תיאור זה, השבתון נמשך שנה שלמה).
היסטוריה

מקורו הראשוני של רעיון השבתון הוא במושג יום השבת, המתואר בתנ"ך בספר בראשית (פרק ב', פסוקים ב'–ג'); בשבת אלוהים נח וחדל מעבודתו לאחר יצירת היקום. מצוות שמירת השבת היא אחת מעשרת הדיברות (המתוארים בספר שמות). ביום שבת מופסקות עבודות החקלאות, כך שגם לאדמה ניתנת מנוחה פעם בשבוע. כן נקבעו במסורת היהודית ימי שבתון - ימי חג ויום טוב שבהם בין השאר מופסקת העבודה.
בתקופה המודרנית, הורחב השימוש במושג השבתון כך שהוא מתאר היעדרות ממושכת בקריירה של האדם, שמטרתה לנוח או להשיג משהו שונה מהתפוקות הנדרשות ביומיום בשגרת העבודה שלו. עובד עשוי לצאת לשבתון כדי למלא מטרה מסוימת, למשל כתיבת ספר או עריכת מסע ארוך למטרות מחקר. הדבר נחשב מקובל באוניברסיטאות ומוסדות מחקר ורפואה רבים, המציעים לעובדים הזדמנות לצאת לשבתון על חשבון המעסיק ולעסוק בפרויקט מחקר מסוים. חברות מסוימות מציעות לעובדים אפשרות לצאת לשנת שבתון ללא תשלום, לאנשים שמעוניינים לקחת תקופה של הפסקה בקריירה; בבריטניה, למשל, זו מגמה גוברת: ל-20% מהחברות יש מדיניות שמאפשרת תקופה של שבתון בקריירה.
בישראל מקובלת יציאה לשנת שבתון בין השאר במוסדות אקדמיים ובקרב עובדי הוראה (מורים וגננות). בתקופת השבתון מקבלים מורים וגננות תשלום חודשי פטור ממס מקרן ההשתלמות. לכל מורה ניתנת האפשרות לחסוך בקרן השתלמות לבחירתו ואינו מחויב לחסוך בקרנות המיועדות לעובדי הוראה, כאשר בקרנות המיועדות לעובדי הוראה, אחוזי החיסכון גבוהים יותר בהשוואה לחסכון בקרן השתלמות רגילה כתוצאה מהיותו מורה.
בקרן השתלמות ייעודית לעובדי הוראה שיעורי ההפרשות שונים משיעורי ההפרשות בקרנות הרגילות: מעסיק 8.4% עובד 4.2% וקרנות אלו מזכות ביציאה לשנת שבתון.
קרן ההשתלמות הרגילה מהווה אפיק חסכון בלבד ואינו מזכה בשנת שבתון, שיעורי ההפרשות: מעסיק 7.5% עובד 2.5%. מידע נוסף ניתן לקרוא באתרי הקרנות.
לאחר מחזור חסכון ניתן לצאת לשנת השתלמות, במידה והוא עונה על הקריטריונים ליציאה לשנת השתלמות. לבדיקת זכאות יציאה לשנת השתלמות ניתן לבדוק מול הקרן שבה המורה חוסך ובתנאים מסוימים ניתן לבצע משיכת כספים או לקיחת הלוואה מקרן ההשתלמות
הערות שוליים

↑  סקר התאחדות התעשייה הבריטית, 2005
↑  קרנות השתלמות, זכויותיך תשע"ו, באתר של הסתדרות המורים
↑  קרנות השתלמות, באתר poh.education.gov.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4737943-1
מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית חיפה והצפון

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  חיפה 
 תקופת הפעילות:  1979–הווה (כ־46 שנים) 
 www.1202.org.il
 
מרכז סיוע לנפגעות ונפגעי אונס ותקיפה מינית, חיפה והצפון הוא עמותה, שהוקמה בשנת 1979. מרכז סיוע חיפה מספק שירותים לאזור הצפון, מהעיר חדרה אשר בדרום, דרך יישובי חוף הכרמל, העיר חיפה וסביבותיה, הגליל המערבי והעמקים. פעילותו היא בתחום תקיפה מינית הכוללת סיוע, הכשרת אנשי מקצוע, ההסברה, החינוך והמניעה.
מטרות העמותה

הקו המנחה לפעילות הוא כי אלימות מינית היא תופעה חברתית גורפת הפוגעת בכל חלקי האוכלוסייה ובייחוד בנשים. היא פוגעת בחירות הפרט, בחופש העיסוק, בביטחון האישי הבסיסי ובאיכות החיים. פעילויות הסיוע וההסברה מושתתות על תפיסות עולם פמיניסטיות הרואות בפגיעה מינית ובהתייחסות החברתית לפגיעה ולנפגעות כלי לשימור עמדות כוח חברתיות. פגיעה מינית מושתקת ברמה החברתית והאישית ומשאירה את הנפגעות והנפגעים בודדים בהתמודדות. כדי להביא לשינוי חברתי ביחס לנפגעי אלימות מינית וכדי להביא למניעה של התופעה, הוקמה במרכז הסיוע מחלקת חינוך והסברה. לפעול כדי להעניק סיוע נפשי ומעשי לנפגעות תקיפה מינית ולהיאבק בתופעת האלימות המינית נגד נשים ילדים וגברים. לאפשר לנפגעות ולסביבתן התומכת סיוע וליווי בהתמודדות עם פגיעה מינית. לפעול ליצירת מערכות קהילתיות המאפשרות טיפול מותאם לצורכי הנפגעות. לפעול לשינוי בהתייחסות החברתית לפגיעה המינית: לאפשר לנפגעות ולנפגעים להשמיע את קולן/ם, להסביר את משמעות הפגיעה, ולפעול נגד ההשתקה, אי ההכרה בחוויית הפגיעה והאשמתן ולפעול למיגור האלימות המינית.
בשנת 2012 זכתה העמותה ב"תו מידות לאפקטיביות". מידות הוא מלכ"ר שמטרתו לקדם אפקטיביות בארגונים ללא-כוונות רווח כאמת מידה עיקרית בדירוג עמותות על ידי תורמים ומקבלי החלטות ולצורך ניתוח פעילותן של עמותות. מידות בחנו את מידת האפקטיביות בפעילות מרכז הסיוע מה שהוביל לבחינה מחדש של חזון הארגון, המטרות, היעדים, תוכניות העבודה והתוכניות לעתיד. התהליך כלל בחינה-עצמית של ערכי הארגון והאסטרטגיה שהוא נוקט כדי להגשים אותם.
מחלקת הסיוע > רציונל

התפיסה לפיה "האישי הוא הפוליטי" היא מהותית בגישת הסיוע. השיח הפמיניסטי הרדיקלי עוסק רבות בנושא האלימות נגד נשים. אחת מן ההוגות הפמיניסטיות הראשונות שכתבו אודות הקשר בין אונס נשים ובין דיכוי האישה בחברה, הייתה סוזן בראונמילר, ולטענתה האלימות המינית נגד נשים, ובייחוד מעשי האונס והאיום הפוטנציאלי באונס, הם המאפשרים את שליטת הגברים בנשים.[דרוש מקור] קתרין מקינון פעלה להשגת רפורמות בתחומים בהם מתקיים דיכוי נשים על ידי מין ואלימות. לדבריה, מיניות היא זירת דיכוי ובהקשר לאונס, מקינון סירבה להכיר באפשרות של הסכמה חופשית של נשים בתנאים של דיכוי חברתי, הפעלת כוח וחוסר שוויון. לטענתה, תוקפנות מינית אינה עניין טבעי אלא תופעה חברתית ואידאולוגית. כשירות מינית, כלומר דחף מיני והיכולת לפעול על פיו, יחד עם ארוטיזציה של כפיפות ושליטה, מהווים את הבסיס לתופעה חברתית זו.[דרוש מקור] מקינון הוכיחה כיצד במהלך כל ההיסטוריה האנושית, אינוס נשים לא נבע מדחפים ביולוגיים אלא מעצם התפיסה, שהחברה התירה ועודדה, כי חלק מביטויי ה"גבריות" הוא אלימות נגד נשים.[דרוש מקור]
המרכז מפעיל קו סיוע הפועל 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע, 365 ימים בשנה. הקו מופעל על ידי כ-80 מתנדבות. מחלקת הסיוע מציעה לנפגעות ולנפגעים סיוע הכולל פגישות אישיות, קבוצות תמיכה ותיווך לאנשי ומוסדות טיפול, ומספקת סיוע לנפגעות באופן שוטף בהתאם לצורכיהן, הכולל ליווי בהליך הפלילי, במסגרתו מלוות מתנדבות את הנפגעות לבתי חולים, תחנות משטרה, פרקליטויות ולבתי המשפט. המלוות מושיטות יד תומכת לנפגעות שמתמודדות עם הקשיים הרבים של ההליך הפלילי.
מחלקת הסיוע מקיימת קבוצות תמיכה מאפשרות לנפגעות לפרוץ את מעגל ההשתקה, הבדידות והסטיגמה הנלוות לפגיעה מינית. קבוצת תמיכה טיפולית מאפשרת לנפגעות לעבד את הטראומה שהן חוו ואת ההשפעה שהייתה לה על החיים שלהן. לקיחת חלק בקבוצת תמיכה מאפשרת לנפגעות להרגיש בעלות-ערך לאחרות שכן בהשתתפותן הן תורמת להחלמתן של חברותיהן לקבוצה. הקבוצה מספקת למשתתפות מקום בטוח שבו נשים יכולות לחלוק את החוויות שלהן ולהתחיל לספר על האופן שבו הן שינו את חייהן.
מחלקת הסיוע > מערך המתנדבות

כל מתנדבת בקו הסיוע עוברות קורס הכשרה הנמשך כ-6 חודשים. בתום ההכשרה עוברת המתנדבת חפיפה אישית במשך כ-6 חודשים נוספים על ידי מתנדבת ותיקה. את המתנדבות מלווה רכזת המתנדבות. כל מתנדבת משתתפת במפגשי הדרכה קבוצתיים אחת לחודש והיא מלווה על ידי רכזת המתנדבות באופן אישי. לאורך כל תקופת ההתנדבות. הקורס מקנה למתנדבות החדשות כלים בתחום של טראומה מינית ופוסט-טראומה, התערבות בשעת משבר, מידע על ההליך הפלילי, כלים לסיוע לבני משפחה וקרובים, טראומה מינית בילדים, פגיעה מינית בקבוצות מיעוט ועוד. הדרכה למתנדבות ותיקות: כל מתנדבת משתתפת בקבוצת הדרכה וליווי חודשית בהנחיית רכזת במרכז הסיוע.