stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חליל שלושה נקבים

המלך דוד מנגן בחליל שלושה נקבים ובפעמון בעודו פוקח עין על עדר כבשים באחו. איור בתנ"ך מורגן, 1240-1260
חליל שלושה נקבים או חליל טמבורין (באנגלית: Tabor pipe, בצרפתית: flûte de tambourin, בספרדית: Flauta de tres agujeros) הוא חליל עממי שמנגנים בו ביד אחת, כך שהיד השנייה חופשית לנגן בטמבור, פעמון, פסלטריום או "תוף מיתרים" (tambourin à cordes), עצמותיים (bones), משולש או כלי ליווי אחר.
לחליל שני נקבי אצבעות ונקב אגודל אחד. לפי מסורת הנגינה באנגליה מפיקים שלושה נקבים אלה את אותם הצלילים שמפיקים שלושת הנקבים התחתיים של חלילית אירית, או טון שלם, טון וחצי טון. חלילי שלושה נקבים אחרים, כמו הגאלובה (galoubet) הצרפתי, חליל פיקו, הטשיסטו (txistu) והשירולה (xirula) הבסקים, הצ'יפלו (chiflo) האראגוני והפיטו רוקיירו (pito rociero) האנדלוסי מכוונים בצורה שונה.
חליל שלושה נקבים מתוחכם וגדול הרבה יותר הוא הפויארה (fujara) הסלובקי, שאורכו בדרך כלל בין 150 ל-170 ס"מ והוא בנוי משני קנים מקבילים (ארוך וקצר). אין לבלבל בינו לבין החליל הפולני המיושן בעל הקנה האחד הקטן הרבה יותר (עד 40 ס"מ לכל היותר) המיוצר מקליפת עץ ערבה (בפולנית: fujara, fujarka) ומצוי גם בגרסאות מודרניות מקומיות.
חליל שלושת הנקבים והטמבור היו נפוצים בימי הביניים בכל רחבי אירופה ונותרו פופולריים גם כיום בחלקים אחדים באירופה ואמריקה. באנגליה הלכה והתמעטה הפופולריות של הרכב כלים זה, אך הוא זכה לעדנה מחודשת בתחילת המאה ה-20 בידיהם של נגני ריקוד המוריס העממי.
חלילי שלושת הנקבים עשויים לפי המסורת מקנה, עצם, שנהב או עץ, אך כיום מייצרים אותם גם ממתכת או פלסטיק.
טטיאנה ליסנקו (מתעמלת)

טטיאנה פליקסיבנה ליסנקו (באוקראינית: Тетяна Фелiксiвна Лисенко; נולדה ב-23 ביוני 1975) היא מתעמלת בעבר סובייטית ואוקראינית ממוצא יהודי. היא אלופה אולימפית, בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב, בתרגיל על קורה ובתחרות הקבוצתית (ברצלונה 1992) ואלופת עולם (אינדיאנפוליס 1991), בעלת 3 מדליות מהן 1 זהב.
ביוגרפיה

ליסנקו נולדה בחרסון שבאוקראינה. היא יהודייה מצד אמה. היא החלה להתאמן בהתעמלות מכשירים בגיל 5 ב"דינמו" חרסון. בגיל 9 החלה להתאמן בהדרכתו של אולג אוסטפנקו.
את הופעת הבכורה שלה ערכה ליסנקו בגמר גביע העולם, שנערך בבריסל שבבלגיה בשנת 1990, וזכתה ב-3 מדליות, מהן 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בתחרות קרב-רב אישי (39.599 נק') לפני בת ארצה סבטלנה בוגינסקאיה (39.586 נק') והנרייטה אונודי מהונגריה (39.574 נק') ובתרגיל מקבילים מדורגים. מדליית ארד בתרגיל קרקע. נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי בתרגיל על סוס קפיצות ובתרגיל על קורה.
ביוגרפיה > אלופת עולם

באליפות העולם בהתעמלות שנערכה באינדיאנפוליס שבארצות הברית בשנת 1991 זכתה ליסנקו במדליית זהב בתחרות הקבוצתית. נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בתרגיל על מקבילים מדורגים ובמקום 13 בתחרות קרב-רב אישי.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפריז שבצרפת באפריל 1992 זכתה ליסנקו במדליית ארד בתרגיל קרקע ביחד עם מריה נקוליטה מרומניה (9.887 נק') אחרי קים זמסקל מארצות הברית (9.937 נק') והנריאטה הונודי (9.912 נק'). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי בתרגיל הקורה ובמקום תשיעי בתרגיל על מקבילים המדורגים.
ביוגרפיה > אלופה אולימפית

באולימפיאדת ברצלונה (1992) היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בתרגיל על הקורה (9.975 נק') לפני לו לי מסין ושאנון מילר מארצות הברית שזכו במדליית כסף ביחד (9.912 נק') ובתחרות הקבוצתית (395.666 נק') לפני רומניה (395.079 נק') וארצות הברית (394.704 נק'). מדליית ארד בתרגיל על סוס קפיצות (9.912 נק'), אחרי לוויניה מילושוביץ' מרומניה והנרייטה אונודי שזכו ביחד במדליית זהב (9.925 נק'). נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי בתחרות קרב-רב אישי (39.537 נק').
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בברמינגהאם שבבריטניה בשנת 1993 זכתה ליסנקו במדליית ארד בתחרות קרב-רב אישי (39.011 נק'), אחרי שאנון מילר (39.062 נק') וג'ינה גוגן מרומניה (39.055 נק'). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בתרגיל על מקבילים המדורגים.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בבריזביין שבאוסטרליה בשנת 1994 סיימה ליסנקו במקום רביעי בתרגיל על סוס הקפיצות ובמקום 18 בתחרות קרב-רב אישי.
שנתיים לאחר סיום הקריירה הספורטיבית שלה, בשנת 1996 היגרה ליסנקו לקליפורניה שבארצות הברית.
בשנת 2002 החלה ליסנקו ללמוד משפטים באוניברסיטת סן פרנסיסקו וסיימה את לימודיה בשנת 2005. היא החלה לעבוד כעורכת דין. היא נישאה ליוגש ולזוג נולדה בת, סופיה.
חתירה במשחקים האולימפיים

החותרים שהשתתפו באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) בתמונה קבוצתית
שמיניית החותרים האמריקנית באולימפיאדת פריז (1900)
הענקת מדליות לנבחרת ארצות הברית, שניצחה בתחרות לרביעיות עם הגאי באולימפיאדת לונדון (1948)
החותרים הארגנטינאים טרנקילו קפוצו (מימין) ואדוארדו גררו, זוכי מדליית הזהב בסירת משוטים לזוגות באולימפיאדת הלסינקי (1952)
החותרים האמריקנים ג'יימס פייפר (מימין) ודובל הכט, זוכי מדליית הזהב בזוגות ללא הגאי באולימפיאדת מלבורן (1956)
נבחרת ברית המועצות שזכתה במדליית כסף בתחרות הרביעיות ללא הגאי באולימפיאדת מוסקבה (1980)
חותרים אמריקאים באולימפיאדת סיאול (1988)
החותר האוסטרלי ג'יימס טומקינס, שזכה בארבע מדליות (מהן שלוש מדליות זהב) בין 1992 ל-2004
נבחרת פולין, זוכת מדליית הזהב בסירת משוטים לרביעיות באולימפיאדת בייג'ינג (2008), במהלך המשחקים
החותרת רולין רפלאר ואן דריאל, חברת השמינייה ההולנדית שזכתה במדליית כסף באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ובמדליית ארד באולימפיאדת לונדון (2012), עם מדליית הכסף מבייג'ינג
החותרות הבריטיות הלן גלובר והת'ר סטנינג, עם מדליות הזהב בהן זכו באולימפיאדת לונדון (2012)
חתירה היא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1900). נשים מתחרות בענף מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976).
היסטוריה

במשחקים האולימפיים הראשונים בהם נערכו תחרויות חתירה, אולימפיאדת פריז (1900), התחרו גברים בלבד, בארבעה סוגי סירות: סירת משוטים ליחיד, זוגות עם הגאי, רביעיות עם הגאי, ושמיניות. בתחרות הרביעיות התגלעה מחלוקת שיפוט בשלב חצי הגמר, ולכן הוחלט לערוך שני מקצי גמר. בשניהם חולקו מדליות.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) נערכו חמש תחרויות. רק שתיים מהתחרויות מפריז הושארו: סירת משוטים ליחיד ושמיניות. עליהן נוספו סירת משוטים לזוגות, זוגות ללא הגאי ורביעיות ללא הגאי. רוב המתחרים היו אמריקאים ומקצתם קנדים, ובתחרות השמיניות התחרו רק שתי נבחרות, ממדינות אלו. באולימפיאדת לונדון (1908) נערכו אותן תחרויות פרט לסירת משוטים זוגית.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) נערך שינוי נוסף בתחרויות. תחרויות סירת משוטים ליחיד ושמיניות נותרו על כנן, ונוספו תחרות רביעיות עם הגאי, בשני דגמי סירות שונים. באולימפיאדת אנטוורפן (1920) הושאר רק דגם רביעיות אחד, המשמש גם כיום, והוחזרו תחרויות סירות משוטים לזוגות וזוגות עם הגאי.
באולימפיאדת פריז (1924) עלה מספר התחרויות לשבע, ובמתכונת זו נערכו גם 10 האולימפיאדות הבאות: סירת משוטים ליחיד, סירת משוטים לזוגות, זוגות ללא הגאי, זוגות עם הגאי, רביעיות ללא הגאי ורביעיות עם הגאי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) נוספה תחרות שמינית - סירת משוטים לרביעיות. באותם משחקים החלו להתחרות גם נשים, בשש תחרויות: סירות משוטים ליחידות, זוגות ורביעיות, זוגות ללא הגאית, רביעיות עם הגאית ושמיניות. באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוחלפה תחרות הרביעיות עם הגאית בתחרות רביעיות ללא הגאית.
החל מאולימפיאדת אטלנטה (1996) בוטלו תחרויות הזוגות והרביעיות עם הגאים ובמקומם נוספו תחרות זוגות בסירות משוטים קלות ותחרות רביעיות בסירה קלה. אצל הנשים בוטלה תחרות הרביעיות ללא הגאית, שנערכה רק פעם אחת, והוחלפה בתחרות לזוגות בסירת משוטים קלה. מאז נערכות תחרויות החתירה במתכונת זו, הכוללת 8 תחרויות לגברים (סירת משוטים ליחידים, זוגות ורביעיות, סירת משוטים קלה לזוגות, זוגות ללא הגאי, רביעיות ללא הגאי, רביעיות ללא  הגאי בסירה קלה ושמיניות) ו-6 תחרויות לנשים (סירת משוטים ליחידות, זוגות ורביעיות, סירת משוטים קלה לזוגות, זוגות ללא הגאית ושמיניות).
שיטת התחרויות

בכל אחת מתחרויות החתירה רשאי להשתתף נציג אחד (יחיד/זוג/רביעייה/שמינייה) מכל מדינה.
פורמט התחרויות משתנה בין סוגי הסירות, בהתאם למספר המשתתפים, אבל ככלל הוא מתבסס על עיקרון דומה: שלב מוקדמות, שלב ניחומים שמאפשר הזדמנות נוספת למפסידים בשלב המוקדמות, שלבי רבע גמר וחצי גמר אופציונליים בהתאם למספר המשתתפים, ושלב גמר. בכל מקצה מתחרות שש סירות, למעט שלב המוקדמות שבו ייתכן מספר מתחרים נמוך יותר בכל מקצה. המעבר משלב לשלב הוא בהתאם לדירוג במקצה, ולא על בסיס התוצאה.
הראשונים בשלב הגמר זוכים במדליית זהב, השניים במדליית כסף והשלישיים במדליית ארד. בנוסף, נערכים משטי דירוג למקומות 7 ומטה, בקבוצות של שישה.
מדליות

לאורך השנים זכו חותרים מ-43 מדינות במדליות אולימפיות. גרמניה המזרחית השתתפה בסך הכל בחמש אולימפיאדות, בין 1968 ל-1988, אך הדומיננטיות של החותרים המזרח-גרמנים בשנים אלו הייתה כה גבוהה (33 מדליות זהב מתוך 57 אפשריות), עד כי גם כיום, רק באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), האולימפיאדה השביעית לאחר איחוד גרמניה, הצליחה ארצות הברית לעבור אותה ולתפוס את מקומה בראש טבלת המדליות. מבחינה מתמטית, לבריטניה יש סיכוי לעבור אותה באולימפיאדת טוקיו.
חותרים בולטים

22 חותרים זכו לאורך השנים ב-3 מדליות זהב או יותר.
|  | חותר/ת | משחקים בהם השתתף/ה | זהב | כסף | ארד | סך הכל | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | רומניה אליסבטה ליפה | 1984, 1988, 1992, 1996, 2000, 2004 | 5 | 2 | 1 | 8 | הפרש של 20 שנה בין מדליית הזהב הראשונה לאחרונה |
| 2. | רומניה ג'ורג'טה דמיאן | 2000, 2004, 2008 | 5 | 0 | 1 | 6 |  |
| 2. | בריטניה סטיב רדרגרייב | 1984, 1988, 1992, 1996, 2000 | 5 | 0 | 1 | 6 |  |
| 4. | רומניה דוינה איגנט | 1992, 1996, 2000, 2004, 2008 | 4 | 1 | 1 | 6 |  |
| 5. | גרמניה קתרין בורון | 1992, 1996, 2000, 2004, 2008 | 4 | 0 | 1 | 5 |  |
| 5. | רומניה ולוריצה סוסאנו | 1996, 2000, 2004, 2008 | 4 | 0 | 1 | 5 |  |
| 7. | בריטניה מתיו פינסנט | 1992, 1996, 2000, 2004 | 4 | 0 | 0 | 4 |  |
| 8. | בריטניה ג'ק בירספורד | 1920, 1924, 1928, 1932, 1936 | 3 | 2 | 0 | 5 | החותר הראשון שזכה במדליות בחמש אולימפיאדות רצופות |
| 9. | רומניה קונסטנצה בורצ'יקה | 1992, 1996, 2000, 2004, 2008 | 3 | 1 | 1 | 5 |  |
| 9. | רומניה אלנה ג'ורג'סקו | 1992, 1996, 2000, 2004, 2008 | 3 | 1 | 1 | 5 |  |
| 11. | אוסטרליה דרו ג'ין | 1996, 2004, 2008, 2012 | 3 | 1 | 0 | 4 |  |
| 12. | דנמרק אסקילד אבסן | 1996, 2000, 2004, 2008, 2012 | 3 | 0 | 2 | 5 |  |
| 13. | קנדה קת'לין הדל | 1992, 1996 | 3 | 0 | 1 | 4 |  |
| 13. | אוסטרליה ג'יימס טומקינס | 1992, 1996, 2000, 2004 | 3 | 0 | 1 | 4 |  |
| 13. | קנדה מארני מקבין | 1992, 1996 | 3 | 0 | 1 | 4 |  |
| 16. | איטליה אגוסטינו אבניאלה | 1988, 1996, 2000 | 3 | 0 | 0 | 3 |  |
| 16. | ברית המועצות ויאצ'יסלב איוואנוב | 1956, 1960, 1964 | 3 | 0 | 0 | 3 |  |
| 16. | גרמניה המזרחית זיגפריד בריצקה | 1972, 1976, 1980 | 3 | 0 | 0 | 3 |  |
| 16. | רומניה ליליאנה גפנקו | 1996, 2000, 2004 | 3 | 0 | 0 | 3 |  |
| 16. | ארצות הברית פול קוסטלו | 1920, 1924, 1928 | 3 | 0 | 0 | 3 |  |
| 16. | ארצות הברית ג'ון ב. קלי האב | 1920, 1924 | 3 | 0 | 0 | 3 |  |
| 16. | פינלנד פרטי קרפינן | 1976, 1980, 1984 | 3 | 0 | 0 | 3 |  |
| 16. | ארצות הברית אל לוגן | 2008, 2012, 2016 | 3 | 0 | 0 | 3 |  |
| 16. | בריטניה פיט ריד | 2008, 2012, 2016 | 3 | 0 | 0 | 3 |  |
| 16. | בריטניה אנדרו טריגס הודג' | 2008, 2012, 2016 | 3 | 0 | 0 | 3 |  |
ורמונט (BB-20)

| --- | --- |

USS ורמונט
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  קונטיקט
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Fore River Shipyard 
 תחילת הבנייה:  21 במאי 1904
 הושקה:  31 באוגוסט 1905
 תקופת הפעילות:  4 במרץ 1907 – 30 ביוני 1920 (13 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-10 בנובמבר 1923
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 16,000 טון, מקסימלי: 17,949 טון
 אורך:  139.09 מטר
 רוחב:  23.42 מטר
 שוקע:  7.47 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  827 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  12,260 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 16,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 6–11 אינץ' (152–279 מ"מ)   ברבטות: 6–10 אינץ' (152–254 מ"מ)   צריחים: 8–12 אינץ' (203–305 מ"מ)   החימוש המשני: 7 אינץ' (178 מ"מ)   מגדל הניווט: 9 אינץ' (229 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   8 תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ)   12 תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ)   20 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   12 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ')   4 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה ורמונט (BB-20), הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של צי ארצות הברית. היא הייתה האונייה השלישית בסדרת קונטיקט שכללה שש אוניות מערכה, והספינה השנייה שנקראה לכבוד המדינה ה-14. האונייה הייתה חמושה בחימוש התקפי שהורכב מארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) הנתמכים על ידי סוללה משנית מעורבת של תותחי 7 אינץ' (178 מילימטרים) ותותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים) והייתה מסוגלת למהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש). היא הונחה במאי 1904 במספנת Fore River והושקה באוגוסט 1905. האונייה נכנסה לשירות הצי האטלנטי במרץ 1907.
זמן קצר לאחר שנכנסה לשירות, הצטרפה ורמונט לצי הלבן הגדול להקפת כדור הארץ בשנים 1908–1909. היא השתתפה בחגיגת הדסון-פולטון הבינלאומית בניו יורק ב-1909 וערכה הפלגות לאירופה ב-1910 וב-1913. לאחר מכן, האונייה הייתה מעורבת בהתערבויות במספר מדינות במרכז אמריקה, כולל הכיבוש האמריקאי של וראקרוס במהלך המהפכה המקסיקנית, שם שניים מאנשי הצוות שלה זכו בעיטור מדליית הכבוד. במהלך השתתפותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה מאפריל 1917 עד נובמבר 1918, ורמונט שימשה כספינת אימונים לאנשי חדר המכונות. מנובמבר 1918 עד יוני 1919, היא ערכה סדרה של מסעות להחזרת חיילים אמריקאים מאירופה לפני שהוצאה מהשירות ביוני 1920. היא נמכרה לגרוטאות בנובמבר 1923 על פי תנאי הסכם הצי של וושינגטון.
תכנון

סדרת קונטיקט עקבה אחר סדרת וירג'יניה, אך תיקנה כמה מהליקויים המשמעותיים ביותר בתכנון המוקדם יותר, בעיקר הסידור המרוכז של התותחים הראשיים וחלק מהתותחים המשניים. סוללה שלישונית כבדה יותר של תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) החליפו את התותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) שהיו בשימוש בכל העיצובים הקודמים בארצות הברית. למרות השיפורים, האוניות התיישנו על ידי אוניית המערכה הבריטית המהפכנית אה"מ דרדנוט, שהושלמה לפני רוב אוניות הסדרה קונטיקט.
ורמונט הייתה באורך כולל של 456.3 רגל (139.1 מטרים), רוחב של 76.9 רגל (23.4 מטרים) ושוקע של 24.5 רגל (7.5 מטרים). הדחק האונייה היה 16,000 טונות ארוכות (16,260 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,666 טונות ארוכות (17,949 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני צירים בדירוג של 16,500 כוחות סוס (12,300 קילוואט), עם קיטור המסופק על ידי שנים עשר דוודים של Babcock & Wilcox המופעלים על ידי פחם המתועלים לשלוש ארובות. מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו במהירות בתרני סריג ב-1909. היה לה צוות של 827 קצינים ומלחים, אם כי זה גדל ל-881 ומאוחר יותר ל-896.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר Mark 5 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה. הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /45 קליבר ושנים עשר תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) /45 קליבר. תותחי ה-8 אינץ' הותקנו בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה, ותותחי ה-7 אינץ' הוצבו בקזמטים בגוף האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה עשרים תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן גוף האונייה ושנים עשר תותחי 3 פאונד. היא גם נשאה ארבעה תותחי 1 פאונד (37 מילימטרים (1.5 אינץ')). כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של ורמונט הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בשאר האזורים. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), ולברבטות התומכות היה שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). לצריחים המשניים היה שריון חזיתי בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים).
היסטוריית שירות > בנייה והצי הלבן הגדול

השדרית של ורמונט הונחה ב-21 במאי 1904 במספנת Fore River בקווינסי, מסצ'וסטס. היא הושקה ב-31 באוגוסט 1905, עם ההטבלה שבוצעה על ידי ג'ני בל, בתו של צ'ארלס ג'יי בל, מושל ורמונט. ב-4 במרץ 1907, ורמונט הוכנסה לשירות בצי האמריקני במספנת הצי בבוסטון, עם קפטן ויליאם פ. פוטר כמפקדה הראשון. לאחר מכן יצאה האונייה לשייט ניסויים מבוסטון להמפטון רודס, וירג'יניה. לאחר מכן הצטרפה לפלגה הראשונה של הצי האטלנטי לתרגילי אימון. ורמונט עזבה את המפטון רודס ב-30 באוגוסט, לכיוון פרובינסטאון. היא נשארה שם עד 5 בספטמבר לפני שחזרה למספנת הצי בבוסטון יומיים לאחר מכן לתיקונים שנמשכו עד נובמבר.
ב-30 בנובמבר, האונייה עזבה את בוסטון כדי להתחיל בהכנות להצטרף להקפת כדור הארץ של הצי הלבן הגדול. השייט של הצי הלבן הגדול נתפס כדרך להפגין כוח צבאי אמריקאי, במיוחד כלפי יפן. המתיחות החלה לעלות בין ארצות הברית ליפן לאחר ניצחונה של האחרונה במלחמת רוסיה–יפן ב-1905, במיוחד בשל התנגדות גזענית להגירה היפנית לארצות הברית. העיתונות בשתי המדינות החלה לקרוא למלחמה, ורוזוולט קיווה להשתמש בהפגנת הכוח הימי כדי להרתיע את התוקפנות היפנית.
שתי התחנות הראשונות שלה היו ברוד איילנד; היא הטעינה פחם בברדפורד לפני שעברה לניופורט, שם העמיסה אספקה. לאחר מכן היא יצאה לטומפקינסוויל, ניו יורק, כדי לקבל את מלאי התחמושת שלה. האונייה הגיעה להמפטון רודס ב-8 בדצמבר, שם הצטרפה לשאר הצי הלבן הגדול, שעליו פיקד אדמירל משנה רובלי ד' אוונס. ורמונט וחמש עשרה אוניות מערכה נוספות החלו את מסעם ב-16 בדצמבר. הצי שייט דרומה לאיים הקריביים ולאחר מכן לדרום אמריקה, וערך עצירות בפורט אוף ספיין, ריו דה ז'ניירו, פונטה ארנס וולפראיסו, בין ערים אחרות. לאחר הגעתו למקסיקו במרץ 1908, הצי בילה שלושה שבועות באימון ירי. לאחר מכן חידש הצי את מסעו במעלה חוף האוקיינוס השקט של אמריקה, ועצר בסן פרנסיסקו ובסיאטל לפני שחצה את האוקיינוס השקט לאוסטרליה, ועצר בדרך בהוואי. העצירות בדרום האוקיינוס השקט כללו את מלבורן, סידני ואוקלנד.
לאחר שעזב את אוסטרליה, פנה הצי צפונה לפיליפינים, ועצר במנילה, לפני שהמשיך ליפן שם נערך טקס קבלת פנים ביוקוהמה. לאחר מכן ערך הצי שלושה שבועות של תרגילים במפרץ סוביק בפיליפינים בנובמבר. האוניות חלפו על פני סינגפור ב-6 בדצמבר ונכנסו לאוקיינוס ההודי; הם הטעינו פחם בקולומבו לפני שהמשיכו לתעלת סואץ והטעינו שוב פחם בפורט סעיד, מצרים. הצי ביקר במספר נמלים ים תיכונים לפני שעצר בגיברלטר, שם צי בינלאומי של ספינות מלחמה בריטיות, רוסיות, צרפתיות והולנדיות קיבל את פני האמריקנים. לאחר מכן חצו האוניות את האוקיינוס האטלנטי כדי לחזור להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909, לאחר שעברו 46,729 מיילים ימיים (86,542 ק"מ). שם ערכו סקירה ימית עבור תאודור רוזוולט. במהלך השיוט, קפטן פוטר הועלה לדרגת אדמירל משנה והתקדם למפקד פלגת אוניות המערכה הראשונה; את מקומו כמפקד של ורמונט תפס קפטן פרנק פריידי פלטשר.
טופ-גאן (מרעום)

אין תמונה חופשית
טופ-גאן (באנגלית: TopGun) הוא מרעום "חכם" לפגז ארטילרי, מתוצרת התעשייה האווירית לישראל. המרעום מוסיף יכולת ניהוג לפגז שאחרת היה מעופו בליסטי וללא אפשרות לעדכון מסלול לאחר הירי. בכך מתווספת יכולת המשפרת משמעותית את יעילות הארטילריה. המרעום יכול להיות מופעל על ידי הקשה (פגיעה באובייקט קשיח) או על ידי חישה של מרחק מאובייקט (מרעום קרבה) וייזום הפגז ממרחק קבוע מראש.
לטופ גאן ארבעה כנפוני ניהוג קפיציים.
טופ גאן הוצג על ידי התעשייה האווירית כחלק מהתערוכה הביטחונית בניו דלהי.
תחרות

בשנת 2014 חברת רוקאר הישראלית דיווחה בביתן של חברת האם שלה BAE סיסטמס כי היא מפתחת בעצמה מרעום חכם לפגזי ארטילריה המבוסס על ניווט לווייני והכוונת הפגז על ידי 4 כנפוני ניהוג הנמצאים על המרעום.
מפרט טכני

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
הערות שוליים

↑  תע"א מציגה פגז מדויק, באתר IsraelDefense, פברואר 2014
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמצעי לחימה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טטיאנה מקפאדן

טטיאנה מקפאדן (נולדה ב-21 באפריל 1989) היא אתלטית אמריקאית פאראלימפית, המשותקת מן המותניים ומטה. היא אלופה פאראלימפית בעלת 11 מדליות, מהן 3 מדליות זהב ו-12 מדליות באליפויות עולם, מהן 10 מדליות זהב.
ביוגרפיה

מקפאדן נולדה בלנינגרד ב-21 באפריל 1989. היא נולדה עם ספינה ביפידה, מום מולד ששיתק אותה מהמותניים ומטה. אמה הביולוגית שמה אותה בבית יתומים שהיה עני מכדי לספק לה כיסא גלגלים, עקב כך הלכה מקפאדן על ידיה במשך שש שנותיה הראשונות. במהלך שהותה בבית היתומים פגשה את דברה מקפאדן, עובדת במחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, מקפאדן אומצה ועברה לגור בבולטימור.

במהלך ילדותה התאמנה מקפאדן בענפי ספורט רבים כגון שחייה, התעמלות וכדורסל נכים. מקפאדן למדה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
קריירה > המשחקים הפאראלימפיים

בשנת 2004 השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באתונה, וזכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במקצה 100 מטר ובמדליית ארד, במקצה 200 מטר.
בשנת 2008 זכתה מקפאדן במשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג ב-4 מדליות, 3 מדליות כסף ומדליית ארד אחת. מדליות כסף, במקצי 200 מטר, 400 מטר ו-800 מטר ומדליית ארד, במקצה שליחות 4x100 מטר.
בשנת 2012 זכתה מקפאדן במשחקים הפאראלימפיים לונדון, ב-4 מדליות, 3 מדליות זהב ומדליית ארד אחת. מדליות זהב, במקצי 400 מטר, 800 מטר ו-1500 מטר ומדליית ארד במקצה 100 מטר.
בשנת 2014 זכתה מקפאדן במשחקים הפאראלימפיים בסוצ'י, במדליית כסף במקצה 1000 מטר במקצוע סקי למרחקים.
בשנת 2016 במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו היא זכתה ב-4 מדליות זהב.
קריירה > אליפויות הוועד הפאראלימפי הבין-לאומי

בשנת 2011 השתתפה מקפאדן לראשונה בתחרויות האתלטיקה של הוועד הפאראלימפי הבין-לאומי, וזכתה במדליית זהב במקצי 200 מטר, 400 מטר, 800 מטר ו-1500 מטר. בנוסף זכתה במדליית ארד במקצה 100 מטר.

בשנת 2013 השתתפה מקפאדן בתחרויות האתלטיקה, וזכתה במדליית זהב במקצי 100 מטר, 200 מטר, 400 מטר, 800 מטר ו-1500 מטר.
קריירה > מרתונים

בשנת 2009 החלה מקפאדן להשתתף בתחרות מרתון לכיסאות גלגלים מרתונים בנוסף לספרינט. המרתון הראשון שבו השתתפה היה מרתון שיקגו 2009, שבו זכתה במדליית זהב. נוסף לכך, היא השתתפה וניצחה במרתון ניו יורק 2010, מרתון שיקגו 2011 ומרתון לונדון 2011.
טטריב

| --- | --- |

נהר הטטריב, ליד ז'יטומיר.
 מידע כללי
 אורך:  385 ק"מ
 ספיקה ממוצעת:  18,4 מ"ק לשנייה
 אגן ניקוז:  15,300 קמ"ר
 מוצא:  מחוז ז'יטומיר
 יובלים:  Irsha, Kodra, Miroch, Kholodna River, Bilka, Dubovetsʹ, Shiĭka, Huiva River, Hnylopiat River, Kamyanka, בפסקה זו 31 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 שפך:  דנייפר
 מדינות באגן הניקוז:  אוקראינה אוקראינה
 
 נהר טטריב ויובליו
 
טטריב (באוקראינית: Тетерiв) הוא נהר באוקראינה, אחד מיובליו העיקריים של הדנייפר.
אורכו של הנהר הוא 385 קילומטרים, ואגן הניקוז שלו הוא כ-15,300 קמ"ר. רוחבו נע בין 40 ל-90 מטרים, בטרם הוא נשפך לנהר הדנייפר.
הנהר בדרך כלל קופא בין דצמבר למרץ, וזרימתו מתחדשת בעוצמה בעת הפשרת השלגים.
הערים המרכזיות ששוכנות לגדותיו הן ז'יטומיר, רדומישל וקורוסטישיב.
הערות שוליים

↑  Izsák Tibor (2007). Ukrajna természeti földrajza (pdf) (בהונגרית). II. Rákóczi Ferenc Kárpátaljai Magyar Főiskola. p. 95. נבדק ב-2019-04-23.
↑  "NÉVJEGYZÉK-SZÓTÁR az UKRAJNA TERMÉSZETI FÖLDRAJZA tantárgyhoz" (pdf) (בהונגרית). II. Rákóczi Ferenc Kárpátaljai Magyar Főiskola. נבדק ב-2019-04-23.
↑  "Тетерев" (ברוסית). Большая Советская Энциклопедия. נבדק ב-2019-04-23.
↑  "Teteriv River" (באנגלית). Encyclopedia of Ukraine. נבדק ב-2019-04-23.
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של אוקראינה ובנושא נהרות ונחלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חלילית אירית

מספר דוגמאות לחליליות איריות
דוגמה לנגינה בחלילית אירית בעלת צליל נמוך (מכונה low whistle)
חלילית אירית (באנגלית: tin whistle או penny whistle או Irish whistle או פשוט whistle, מכונה גם Clarke London Flageolet) היא חלילית עשויה צילינדר דק (קיים גם בצורה קונית) מעץ או מתכת. כיום מיוצרת בעיקר ממתכת ומכאן שמה (Tin הוא פח).
אל הצילינדר מחוברת הפיה דמוית המשרוקית (whistle) אשר לרב כיום עשויה פלסטיק (מלבד בכלים מסורתיים או יקרים יותר שם היא עשויה מתכת או עץ). לחלילית האירית שישה חורים בגדלים משתנים על-פי הסולם בו נבנתה החלילית כאשר רוב החליליות הן בסולם D (רה מז'ור) מאחר שזהו הסולם הנפוץ ביותר במוזיקה האירית.
בכל חלילית ניתן לנגן רק סולם אחד ללא אפשרות להחליף סולם תוך כדי נגינה
הנגינה בחלילית האירית

ניתן לנגן שתי אוקטבות בחלילית. האוקטבה הגבוהה נוצרת באותו אצבוע כמו בנמוכה, ובנשיפה חזקה יותר עד ל"שבירת" הצליל. הבסיס אמנם פשוט אך כדי לקבל את האפקטים והצליל הייחודי של המוזיקה הקלטית ישנן מספר טכניקות מוכרות אשר משולבות תוך כדי הנגינה. באנגלית אפקטים אלו נקראים cuts, rolls, strikes, slides וכו'. אלו דרכים שונות לסתום ולשחרר חורים נוספים לצליל המנוגן במהירות ובכך ליצור צליל מתגלגל ומהיר יותר.
ראו גם

חליל אירי
טימוק הגדול

| --- | --- |

 מידע כללי
 אורך:  189 קילומטרים
 ספיקה ממוצעת:  40 מ"ק לשנייה 
 אגן ניקוז:  4,666 קמ"ר 
 יובלים:  הטימוק השחור, הטימוק הלבן 
 שפך:  דנובה 
 מדינות באגן הניקוז:  סרביה, בולגריה 
 
טימוק הגדול (בסרבית ובבולגרית: Велики Тимок) הוא נהר הזורם בסרביה ובבולגריה ונשפך לדנובה. 15 קילומטרים מאורכו מסמנים את הגבול בין סרביה ובין בולגריה.
השם "טימוק הגדול" בא להבדיל מנחלים נוספים הנושאים את השם "טימוק" וחיבורים שלהם מובילים ליצירת "טימוק הגדול". טימוק סברלישקי (Svrljiški Timok) מתחבר עם טימוק טרגובישקי (Trgoviški Timok) ויחד יוצרים את הטימוק הלבן (Beli Timok), שבתורו מתחבר עם הטימוק השחור (Crni Timok) והם יוצרים את הטימוק הגדול.
המכביה התשע-עשרה

| --- | --- |

סמל המכביה התשע-עשרה
 עיר מארחת:   ירושלים, ישראל
 מדינות משתתפות:  77
 ספורטאים משתתפים:  7,500
 טקס הפתיחה:  18 ביולי 2013
 טקס הנעילה:  30 ביולי 2013
 נפתח רשמית על ידי:  נשיא המדינה שמעון פרס
 הדליק את הלפיד האולימפי:  אלי רייזמן
 האצטדיון הראשי:  אצטדיון טדי
 → המכביה השמונה-עשרה המכביה העשרים ← 
דגל ישראל בטקס הפתיחה של המכביה
המכביה התשע-עשרה נערכה בין התאריכים 18‏-30 ביולי 2013. זו המכביה הגדולה ביותר שנערכה, והשתתפו בה כ-7,500 ספורטאים מ-77 מדינות, ב-34 ענפי ספורט (42 מקצועות ספורט).
טקס הפתיחה, בהפקת גד אורון, נערך באצטדיון טדי בירושלים ב-18 ביולי 2013 לעיני 35,000 צופים, בהם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס  וראש הממשלה בנימין נתניהו. אלי רייזמן, האלופה האולימפית בהתעמלות מכשירים מארצות הברית, הדליקה את הלפיד בטקס הפתיחה. טקס הסיום, בהפקת אילן פקטור, נערך אף הוא באצטדיון טדי ב-30 ביולי.
המשתתפים

במשחקי המכביה נערכו גם תחרויות לנוער, למסטרס (מבוגרים לפי שכבת גיל) ולנכים.