עבירה לשמה
תפיסות שונות והגבלות וסייגים

בהקשר לתפיסה זו קיימים ביהדות קצוות מנוגדים. כאלו שהדגישו את עליונות כוונת האדם ובכללה עבירה לשמה לעומת כאלו שהדגישו את עליונות הדרכת התורה ומעשה המצוות ושללו לחלוטין עבירה לשמה.
בקצה אחד ניצבים רבי יצחק עראמה ("עקידת יצחק") ורבי יוסף אלבו ("ספר העיקרים"), המציינים את עליונות הכוונה. על פי עראמה – "התכלית העליון שבתכליות: "וכל מעשייך יהיו לשם שמים" (אבות ב)... עד שהוא קובע כי "משפט כל מעשה אשר יעשה האדם אותו ותוארו לא יוקח – כי אם מהתכלית אשר אליו יכוון בו." ואף כי כוונה טהורה תגרום לפעולות המוחזקות לפחיתויות להפוך להיות מעלות. בדומה לו קובע אלבו כי "כלל הדברים הוא, כי כל פעולה שיעשה העושה אותה לשם שמים – זוכה בה לחיי העולם הבא, ואף אם הפועל ההוא, יחשב בו שהוא רע".
בקצה השני עומדים הגר"א ותלמידו רבי חיים מוולוז'ין, המציינים את עליונות מעשה המצווה על כוונת האדם, וסוברים שאין להתחכם כנגד הדרכת התורה ומעשי המצוות. ובהתאם קובע רבי חיים מוולוז'ין כי "שאסור לנו לשנות ח"ו משום אחת מהנה ממצות ה', אף אם תהיה הכוונה לשם שמים, ואף אם ישיג האדם שאם יקיים מצותו המוטלת עליו, יוכל למיפק מיניה חורבא [=לצאת מזה חורבן] באיזה עניין", ולמעשה מתיר מציאות של עבירה לשמה רק כאשר נביא מקבל משמים הוראה מפורשת כזאת – אפשרות תאורטית שלא קיימת כלל בתקופתנו.
עם זאת, נראה כי רוב חכמי ישראל שעסקו בנושא זה היו במקום מסוים שבין שני הקצוות הללו, ונתנו מקום מסוים לעבירה לשמה, אף שסברו כי לא ניתן להפוך דבר זה לנורמה ולשגרה, וכי הדבר עלול ליצור אנרכיה ואנדרלמוסיה בנורמות החברתיות ובקיום מצוות, אלא שישנם מצבים חורגים או יוצאים מגדר הרגיל, שבהם הדבר מותר על פי הדוגמאות שהובאו לעיל מבנות לוט, תמר ויעל. בהקשר לכלל זה מטילים חכמי ההלכה הגבלות וסייגים שונים.
בעלי התוספות והמהרי"ק קובעים לפי התקדים של מעשה יעל ואסתר, כי מותר לעבור עבירה כדי להציל את כלל ישראל. בדומה להם, לדעת הראי"ה קוק עבירה לשמה הוא סעיף מתקנת "מגדר מילתא" (=לסייג את הדבר. תקנה לסייג דבר בדור) ו"הוראת שעה", על פי בית דין או נביא, שהרי יש בסמכותם לשנות הלכה באופן קבוע או זמני. ורק כאשר לאדם ברור ללא כל צל ספק, כי מטרת העבירה מקובלת על בית דין, כמו הצלת כלל ישראל, הוא יכול לעשות כן, גם מבלי להתייעץ איתם. עוד הוא קובע כי עבירה לשמה יכולה להתקיים בכל העבירות, אפילו גילוי עריות ושפיכות דמים, אבל לא בעבודה זרה. הגבלה חזקה יותר מטיל רבי יחזקאל לנדא ("הנודע ביהודה"), הקובע כי עבירה לשמה מותרת לבעל רוח קודש בלבד.
לעומתם, הנצי"ב מוולוז'ין מרחיב עבירה לשמה לדברים נוספים, בשל גישתו כי העולם מעורב מרע וטוב, ולעיתים יש להשתמש ברע שבדרך כלל ממית, כשם שמשתמשים בסם ממית לריפוי אדם. עם זאת, הוא סובר שצריך להיות שיקול ושקלול זהיר ומדויק שלוקח בחשבון את כל הנסיבות והתוצאות בעניין, והוא קובע שלושה תנאים כדי לקיים עבירה לשמה: 1. שהאדם לא ייהנה מהעבירה (כי אם הוא נהנה הוא יענש על העבירה על אף ההיתר), 2. שהוא יהיה "מושקע בדעת תורה" כי אם לא הוא יכול להכשל בהחלטתו לבצע עבירה שבאמת המקרה לא מצדיק, 3. שהוא לא יחפש עבירה לשמה אלא רק אם הקרה בא לידו ואין ברירה אחרת אלא לבצע עבירה לשם מצווה. גישה דומה שעבירה לשמה קיימת בכל תחומי החיים קיימת גם אצל רבי ישראל ליפשיץ (בעל תפארת ישראל למשנה), הכותב כי דבר זה אינו שווה לכל נפש, אלא רק לאדם גדול שיודע לשקול את השפעת העבירה לעומת המצווה, והוא אף מציין פרדוקס בהפיכת הכלל לשגרה, שאם לא נאמר כן, אפשר להגיע מתפיסה זו לגנבה ורמאות לצורך נתינת צדקה, דבר שקשה להעלות על הדעת.
במסגרת רחבה וכללית יותר, הרב ארי יצחק שביט עומד על כך שאפשר לראות בדבריו של הראי"ה קוק על תהליך הגאולה שנעשה בידי חילונים, במאמר הדור ובמקומות נוספים פירוש חדשני למושג של עבירה לשמה. והוא מציין כי "קיימת תופעה, שבגלל מגבלות הלכתיות או השמרנות הכללית הנחוצה בציבור הדתי, השינוי המיוחל מופעל בעזרת שליחים פורצים ופרוצים".