פולחן רומי
הליטורגיה

נוסח הליטורגיה הרומית מחולק לימי זיכרון, ימי חג וימי חול אשר בכל אחד מהם נהוגה סדר תפילה שונה בהתאם לצורך. ימי הזיכרון איפוא קשורים להנצחתם של קדושים נוצרים, בעוד ימי חג הם הנצחה של אירועים מחייו של ישו וימי החול בהם אין התרחשות דתית מיוחדת. ברם התפילה הקתולית מתבססת הן על תפילות מזרחיות לפני הסכזמה הגדולה והן על תפילות עממיות, שהשתלבו במערך הליטורגי של הכנסייתי במרוצת הדורות. מספר ימי הזיכרון וימי החג בכנסייה הקתולית הוא רב ומשתנה ככל שנוספים יותר ויותר קדושים למאגר הכנסייה הקתולית שיש להנציח את זיכרונם בתאריך סמלי בלוח השנה. אך עם זאת קיימת מערכת ליטורגית אחידה בכנסייה הקתולית אשר ללא ימי הזיכרון, קובעת באופן אחיד את מערך התפילות הליטורגיות שכל נוצרי מחויב עליה. כמו כן חשוב לציין את התפילה בעולם הקתולי היא מצווה פולחנית בסיסית שכל אדם מחויב לבצע כחלק מעבודת האל. בקרב הנזירים הבנדיקטינים על פי נוסח תקנון הבנדיקטי, המצווה החשובה ביותר המוטלת על הנזיר הנוצרי היא לעבוד ולהתפלל. ואומנם, עם זאת ישנו הבדל בין אגף ההדטיות בכנסייה הנוצרית או הכנסייה הסקטורלית לבני הכנסייה הרגולרית של הכמורה והנזורה.
הליטורגיה הרגלוית היא בהתאם לחוק הבנדיקטי (אם כי משתנה ממסדר אחד למשנו), הכללת תפילות, עבודת-כפיים, מתן וקבלת סקרמנטים, מיסיון, הטפה וחגים ותעניות. אורך החיים הנזירי הכלל בתוכו את כל הפעולות טקסיות שעל הנזיר או איש-הדת הקתולי לבצע במהלך חיו. ועם כן, במערך הסקטורלי של הכנסייה הנוצרית הקתולית, הליטורגיה מתמקדת בעיקר בטקסים הקשורים לימי ראשון ובטקסים הקשורים במעגל החיים כגון טבילה, קונפירמציות, חתונות וקבורה. לצד טקסים הקשורים לחגיגות ותעניות בהן על הנוצרים לנטול חלק מהפולחן הציבורי בכנסייה כמו תהלוכות, תפילות, דרשות, טקסי המיסה וכו..
לפיכך, השנה הליטורגיה בכנסייה הקתולית מחולק איפוא לשלושה חלקים שנקראים בהתאם "עונות". שתי העונות המרכזיות וחשובות ביותר בלוח השנה הנוצרי הן "עונת חג המולד" ו"עונת חג הפסחא".
השנה הליטורגית מתחילה בעונת חג הפסחא המסמלת את מותו ותחייתו של ישו הנוצרי. עונת חג הפסחא מתחילה איפוא ארבעים ושישה ימים קודם לכן ביום רביעי של אפר, שמתחיל את תקופת התענית שבה נהגו נוצרים לא לאכול בשר ומאלכי חלב למנהם. הצום הנוצרי הסתיים ביום שישי הטוב, שבניגוד לכנסייה האורתודקסית שבה הצום מתחיל ביום שני הנקי ומסתיים רק בערב חג הפסחא, נוצרים קתולים פוסקים מהצום עם סיום תהלוכות של יום שישי הטוב. לאחר ועידת הוותיקן השנייה תוקנו דיני הצום שבתקופת התענית ונקבע שרק יום רביעי של אפר ויום שישי הטוב יהיו ימי צום במהלך תקופת התענית.
חג הפסחא עצמו מציון בהדלקת נר שעווה גדול, שאמור להיות דולק מיום ראשון של החג ועד חג העלייה השמיימה 39 ימים לאחר חג הפסחא. הנר מנציח את ניצחונו של ישו על המוות כמאור העולם אשר במשך 40 ימים התהלך על הארץ עד אשר עלה השמיימה. בתקופה ארוכה זאת נוהגים הנוצרים הקתולים להנציח את מותו של ישו מחד אך גם את דרשותיו, חוכמתו ומסריו אשר מובאים מתוך בכתבי הקודש מאדיך. שבוע לאחר חג העלייה מציינת הכנסייה את יום הולדת בחג הפאנטאקוסט אשר מסמל גם את סיום עונת חג הפסחא.
בנוסף השנה הליטורגית מציינת גם את הולדתו והתגלות אלוהים בבשר בדם בדמות ישו הידוע בשם "עונת חג המולד" אשר מתחילה ביום ראשון הראשון של חודש דצמבר, והיא מסמלת על ידי הדלקת נר הציפייה כאשר בכל יום ראשון עד חג המולד נהוג להוסיף נר אחד נוסף עד אשר מגיעים לארבעה נרות. במהלך עונת חג המולד התפילות המרכזיות מושאות בעיקר לקראת הולדתו של ישו מחד ומאידך בתפילות והלל לקראת הפארוסיה דהיינו חזרתו של ישו השנייה לעולם כדי לישפוט את החיים והמתים. עונת חג המולד מסיימת בלילה השנים עשר הידוע גם בשם חג ההתגלות.
השנה הליטורגית בכנסייה הקתולית מסתיימת איפוא ב-2 בפברואר באירוע בשם הבאת ישו לירושלים, הנודע גם בשם מיסת הנרות (מאנגלית: Candlemass), בשל הנרות שנהוג להביא לכנסייה במהלך המיסה. במהלך טקס המיסה מכריז הכומר בדרשתו על סיום השנה הליטורגית, ותחילה מחדש בקריאת מקבצים בכתבי הקודש במהלך הדרשות.
בימי חול ואבלות נוהגים הנוצרים הקתולים לקרוא את, תפילת אבינו שבשמיים וכן את תפילת בנדיקטוס, זכירה ואווה מריה כאשר את תפילת אווה מריה נהוג לקרוא על ידי שימוש בסקרמנטל מחרוזת התפילה שהוא סמלה של מריה אימו של ישו.
בימי זיכרון או הנצחה של קדושים בין אם הם מרטירים או לא נהוג לצום יום קודם לערב החג ולערוך תפילה לכבוד הקדוש על ידי הדלקת נרות לעילוי נשמת הקדושים. הנצחת הקדוש הנוצרי בעת יום הזיכרון לכבדו שנקראה גם יום חגו הם חלק מרכזי בפולחן הקדושים בנצרות הקתולית.
בימי ראשון וחג נהוג לערוך את טקס האוכריסטה הנוצרית, להקרא דרשות ולצרף אלמנט טקסי נוסף בהתאם לחג המקומי כמו למשל שיוני הדרת ומלבושי הכמורה לצבעו של החג יחד עם מפת המזבח למשל בחג הפאנטקוסט הכמרים לבושים באדום וכך גם צבע המזבח, לעומת יום ראשון של הדקלים שהכמורה לבושה בירוק וכך גם המזבח.