stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ספרות צרפתית

ספרות צרפתית היא באופן כללי ספרות אשר נכתבה בשפה הצרפתית, על שלל העגות שלה, בעיקר על ידי תושבי צרפת; אך גם על ידי סופרים תושבי צרפת אשר כותבים בשפות אחרות; וביניהן ברטונית, בסקית, אוקסיטנית, פרובנסלית, פלמית וכו'. המונח "ספרות פרנקופונית" מתייחס לספרות בשפה הצרפתית שמקורה מחוץ לצרפת (ראו ספרות בלגית, ספרות שווייצרית, ספרות קנדית, ספרות סנגלית, ספרות אלג'יראית, ספרות מרוקאית וכו'). בין המאה הי"א למאה הי"ג נכתבה בצרפת בידי רש"י ובעלי התוספות, ספרות בעברית ובארמית, שבה קיים שימוש בלעזים, המצביעים על שימוש עקבי בצרפתית בידי יהודי צרפת – אך זאת אינה נכללת בסקירה זו.
ספרות הרנסאנס

ספרות הרנסאנס חוברה במאה ה-16, שאז הספרות הצרפתית קיבלה תנופה מחודשת. יצירה זו התחברה על רקע סיום מלחמת מאה השנים, המצאת הדפוס בידי גוטנברג, הרנסאנס האיטלקי, הפצת רעיונות הקומדיה דל ארטה, הרפורמציה הפרוטסטנטית ובעיקר הופעת הקלוויניזם, גילוי העולם החדש וההומניזם. ההומניזם דגל בשיבה לאידיאלים הקלסיים, המשוקפים בטקסטים הקנוניים היווניים, הלטיניים והעבריים. פטרונה הגדול של ספרות זו היה פרנסואה הראשון. ספרות הרנסאנס משקפת ערגה לידע ולעברה הקלאסי של אירופה. ביצירותיהם הספרותיות ובחיבורים התאורטיים של יוצרים אלו, הם שאפו לחדש ולשכלל את השפה הצרפתית, על מנת להפוך אותה לשווה ועצמאית ביחס לשפות הקלאסיות – לטינית ויוונית – שנחשבו "אצילות" יותר. היוצרים שפעלו במאה ה-16 למעשה סללו את דרכה של הלשון הצרפתית והפיכתה ללינגואה פרנקה ולשפה השלטת בדיפלומטיה.
בין משורריה הבולטים של ספרות זו נמנים Clément Marot, Jean de Sponde, Agrippa d'Aubigné, וכן משוררי 'לה-פלייד' la Pléiade; שפעלו כקבוצה וביניהם נמנים רונסר וז'ואשן דו בלה (Ronsard ו-Du Bellay). בין הסופרים הבולטים של המטה ה-16 נמנים רבלה, מונטן ומרגריט מנווארה ( Montaigne, Rabelais ו-Marguerite de Navarre). מרגריט מנווארה הושפעה במיוחד מהספרות האיטלקית של הרנסאנס ומבוקצ'ו וכתבה את 'הפטמרון'. רבלה כתב את "גרגנטואה ופנטגרואל", סיפור קורותיה של משפחת הענקים הזללנים והשתיינים ומלחמתם בכוחות השחור והאופל של הסכולסטיקה הימי-ביניימית ובכנסייה הקתולית. מחבר בולט נוסף הוא מישל דה מונטן (Michel de Montaigne). יצירתו הגדולה והיחידה, להוציא את היומן שכתב במסעו לאיטליה, היא הספר "מסות", שיצא לאור לראשונה בשנת 1580. הוא למעשה כתב 107 מסות על נושאים רבים ושונים, וכמעט בכל אחת מהן קיים מסר על ההתנהגות האנושית הנאותה. בכתיבת מסות אלה הושפע דה מונטן רבות מ"מכתבי מוסר" של סנקה ומ"מוראליה" (ענייני מוסר) של פלוטרכוס. ליצירתו של מונטן הייתה השפעה על מחברים רבים ובהם רנה דקארט, בלז פסקל, וז'אן-ז'אק רוסו. בין הסופרים הרבים של המאה הט"ו בלטו גם קלווין ובון-אוונטור דה פרייה. בתחום המחזות בלטו Theodore de Beze, Robert Garnier, Antoine de Mont Chretien, Jacques Grevin ו Étienne Jodelle. ז'ודל כתב 'קלאופטרה השבויה', דה בז כתב 'אברהם מעלה קרבן', גרנייה כתב 'היהודיות' ואילו דה מון-קרטיאן כתב את 'הסקוטית'.
עידן הנאורות

המאה הי"ח מכונה 'מאת האורות' (Siecle des lunieres), והיא פתחה את עידן הנאורות. אמנם עיקר פעילותה התמקד בין השנים 1715 ל-1760. אבל מבחינת הספרות הצרפתית, ניתן לתחם את השפעתה בין מותו של לואי ה-14 לבין המהפיכה הצרפתית ועלייתו של נפוליאון לכס הקיסרות, בראשית המאה ה-19. אירוע היסטורי מרכזי בתקופה זו הוא מלחמת שבע השנים, שנתפסת כמבשרת מלחמות העולם. במהלכה של זאת, צרפת נחלה תבוסה והיא איבדה את היאחזותה במושבותיה שמעבר לים – לא לפני שאירופה נחשפת לאקזוטיזם, ולאדם הבראשיתי. מבחינה תרבותית וחברתית, אנגליה הפכה למקור לחיקוי; והייתה למכרעת, השפעת ג'ון לוק ויוצריה בתחום הספרותי: שייקספיר, מילטון וריצ'רדסון. במישור החברתי, עדים להתפתחויות מדעיות וטכנולוגיות, ולעליה בחופש הביטוי. בעקבותיהן הערים תופסות מקום רחב בכלכלה, ועולה מעמד הבורגנות, על חשבון זה של האצולה; ומעורער הסדר הישן (Ancien Regime). במישור האמנותי, פעיליו של דור זה דגלו בהשתחררות מכבלי המסורת, על ידי חקירה שתכליתה הייתה השגת האמת ולאו דווקא היופי. מסיבות אלו, יחסית לדורות הקודמים, דור זה תרם מעט יחסית לשירה, לסיפורת או לדרמה.
יחד עם זאת, במאה זו חלה התפתחות נוספת בספרות הצרפתית, בעקבות עריכת האנציקלופדיה בידי דידרו וד'אלמבר. קיים במאה זו מעבר מסגנון הברוק והקלסי למבשרי הרומנטיציזם (1760-1820), אבל תרומתה העיקרית היא בתחום ההגות. שלטו מבחינה פילוסופית מונטסקייה, רוסו וולטר; והוגים אלו קראו לשינויים במשטר ובחברה, לרבות על ידי הפרדת הרשויות. וולטר החד והשנון בלשונו ביטא את דעותיו החתרניות גם במחזותיו, לרבות ב-'קנדיד' ('התמים') וב-'זאדיג' וגם ברומנים הפילוסופיים שלו. ביצירתו במיוחד, קיימת חתירה נגד כוחה של הכנסייה, רדיפת הפרוטסטנטים, ניצול הכוח הפוליטי, הצנזורה והאבסולוטיזם 'הנאור'. מונטסקייה ביטא את דעותיו הרדיקליות ב-'מכתבים פרסיים', שבהם הוא מעתיק את המציאות הצרפתית לפרס הרחוקה. יצירת המופת של זה היא 'על רוח החוקים'. בדומה אליו אמנם רוסו כתב את הרומן 'אמיל', שבו הוא מעלה את הגיגיו על החינוך הראוי שיהיה לטבע. אבל יצירתו החשובה ביותר היא 'האמנה החברתית', אשר סללה את הדרך למהפיכה הצרפתית (1792).
במקביל להתעצמות הזרם השכלתני וכתגובה אליו, התפתח זרם סנטימנטלי, המבשר את הרומנטיציזם. סופריו של הדור ביקשו להתרחק מהרציונליות ובמקום זאת לחקור את הנפש האנושית ולתת במה לרגשותיו ורגשנותו. 'וידויים' לרוסו היא יצירה בנוסח סנטימנטלי; והיא חוקתה בידי אבא פרבו ברומן 'מנון לסקו'. יוצרים בולטים נוספים הם מאריבו וכן בומרשה; אשר כתב את 'הספר מסויליה' ואת 'נישואי פיגארו'. כמו כן, מורגשת השפעתו של הרומן הריאליסטי, אשר כדוגמתו משגשג באנגליה – לדוגמה ביצירתו הספרותית של דידרו, שתיאר את אורחות חייה של הבורגנות, או ביצירותיהם של אבא פרבו ופייר דה מאריבו. בין היוצרים הנוספים של התקופה, ניתן למנות את הסופרים ניקולא אדם רטיף, פייר שודרלו דה לקלו (שכתב 'היחסים המסוכנים'), ברנדן דה סן-פייר ('פול ווירז'יני'), אטיין דה סנאנקור, בנז'מן קונסטן, ומאדאם דה סטאל. בלטו בזרם הפרה-רומנטיציזם הסופר פרנסואה דה שאטובריאן וכן המשורר אנדרה שנייה.
הספרות הצרפתית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20

הספרות הצרפתית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 צמחה על רקע תקופה רבת התהפוכות במישור החברתי, המדיני והמשטרי. מבחינה ספרותית-היסטורית ניתן בעצם לתחמה בין המהפיכה הצרפתית (1789) לבין מלחמת העולם הראשונה (1914). המהפיכה הצרפתית גרמה לשידוד מערכות; ולאחריה בצרפת התרחשו מהפיכות משטריות בזו אחר זו – דיקטטורה, קיסרות, מונרכיה בדגם הישן, מונארכיה חוקתית, רפובליקה, שוב קיסרות, ושוב משטר רפובליקני. יחד עם זאת, בסוף המאה ה-19 גם נפתרו הסוגיות הפוליטיות הבוערות שהעלו פרשת דרייפוס ותנועת הבולנז'יזם, אשר גרמו לשסע בחברה הצרפתית. כמו כן, במהלך מאה זו חוקק חוק חינוך חובה לכל; וכן צרפת הגיעה להישגים טכנולוגיים ותעשייתיים חסרי תקדים. בתקופה זו צרפת הייתה למעצמה קולוניאלית ובינלאומית רבת עוצמה. בעקבות כל אלו, לקראת סופה של תקופה זו הלכו והתמסדו ערכי הרפובליקה; עלה כוחם של הבורגנות ומעמד הפועלים, על חשבון הכנסייה והאצולה; וכן חלה עליה בחופש הביטוי.
במאה זו היצירה הספרותית שגשגה באורח מרשים: בין המשוררים הבולטים נמנים Lamartine, Vigny, Musset, Hugo, Baudelaire, Rimbaud, Verlaine, Mallarmé ועוד. בין הסופרים הבולטים נמנים Stendhal, Balzac, Dumas, Hugo, Flaubert, Zola, Maupassant, Verne ועוד. במישור המחזאות ראויים לציון Musset, Hugo, Edmond Rostand ועוד. מלבד הרומנטיציזם, בין התנועות הספרותיות המובילות ניתן למנות את הריאליזם והנטורליזם; לקראת סוף המאה, הצטרפו לאלו הפרנסיאניזם והסימבוליזם, אשר מבשרים את המאה העשרים – וכל התנועות הללו למעשה קמו כתגובת נגד לרומנטיציזם ופרחו בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19. שלא כרומנטיציזם, מרבית תנועות אלו ביקשו לתאר את המציאות מבלי לעשות אידיאליזציה שלה.
הספרות הצרפתית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 > הזרם הרומנטי והזרם הריאליסטי

כאמור, במחצית הראשונה של המאה משגשג במיוחד הרומנטיציזם, שהופיע כתגובה לקלסיציזם. תנועה זו ספגה את השראתה משייקספיר, וכן מרונמטיקנים מאנגליה ומגרמניה (סקוט, ביירון, גטה). תנועה זו לא התארגנה כאסכולה מגובשת, בעלת תוכנית מוצהרת; אבל בכל זאת, רבה הייתה ההשפעה על התפתחותה של כתבי עת, שהתפרסמו באותה העת, והתוו את דרכה. למורת רוחה של מתנגדיה, תנועה זו העלתה על נס את הדמיון, העולם הרגשי, המרה השחורה, הסבל האנושי והשקפה אישית של האדם והעולם. אוצר המילים של תנועה זו עשיר בדימויים מתחום הלילה, היחיד, המוות, הילדות, הבדידות, הערגה לאירועי העבר (במיוחד ימי הביניים), המסתורין, הייסורים, האל, הגורל וכדומה. כאמור, בין ראשוני יוצריו נמנים מאדם דה סטאל ושאטובריאן. בספרו של זה על 'גאוניותה של הנצרות', שאטובריאן טען כי הדת מחזיקה את המדינה, ולכן שומה על האדם להאמין באלוהים. בספרו 'זיכרונות שלאחר המוות' הוא כתב: "כאשר אנו מתים האדמה מגלה את חיקה כדי לקבלנו, מצמיחה דשא ופרחים על קברנו, והופכת אותנו לחומר שממנו נוצרים חיים חדשים."
הזרם הרומנטי הלך ונטמע לתוך הזרם הריאליסטי והנטורליסטי, ולעיתים קרובות אותם היוצרים כתבו בשני הסגנונות. ראויות לציון יצירותיהם של ז'ורז' סאנד ושל בלזק, שמבשר את הריאליזם. בלזק ערך את 'הקומדיה האנושית', המכילה לדוגמה את 'אבא גוריו'. יצירה כבירה זו כוללת 91 יצירות גמורות, בהן רומנים, נובלות ומאמרים, ועוד 46 יצירות שלא הושלמו. עוד דמויות בולטות ברומנטיציזם הצרפתי הם אלפרד דה ויניי, תיאופיל גוטייה, סטנדל (שכתב 'אדום ושחור', ו-'מנזר פרמה') וכן אלכסנדר דיומא האב, (שכתב את 'שלושת המוסקטרים' ואת 'הרוזן ממונטה-קריסטו'). בקוים כלליים הרומנים עוסקים באני (שאטובריאן), בנושאים מההיסטוריה הצרפתית (הוגו, דיומא, גוטייה, פלובר), בנושאים ריאליסטיים מחיי היומיום (זולה, מופאסן, פלובר, סטנדל) ובנושאים חברתיים (הוגו, ז'ורז' סנד). זולה גם הצטיין ברומן הנטורליסטי ביצירתו הכבירה ה-Rougon-Mackart.
השירה של המאה הי"ט מתאפיינת לרוב באורכה וברגישותה. בין המשוררים הרומנטיקנים נמנים בצד למרטין - יוזם הזרם - וויקטור הוגו, גם דה מיסה המיסטי וז'ראר דה נרוול, ששילב ביצירתו יוצאת הדופן את הפנטסטי והמסתורי. אלואיזיוס ברטראן יסד את השירה בפרוזה; ושמו יצא לתהילה בזכות יצירתו האלמותית "גספאר של הלילה" (Gaspard de la nuit). ויקטור הוגו נחשב לאחד מגדולי היצירה בשפה הצרפתית והוא הצטיין בשירה ובנובלה. ספריו המוכרים ביותר הם הרומנים "הגיבן מנוטרדאם" ו"עלובי החיים" וכן יצירתו השירית 'קורות העיתים' ו-'התבוננויות' (La Legende des Siecles, Les Contemplations). הוא גם כתב מחזה, בשם 'הרנני'.
הספרות הצרפתית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 > אסכולת הפארנאס ואסכולת הסימבוליזם

משוררי אסכולת הפארנאס התנגדו לגישה הרגשנית המוגזמת של הרומנטיזם והושפעו מהאימפרסיוניזם. הם צידדו בהתאפקות ובהתנתקות מנושאים אישיים; וכן התנגדו להתעסקותה של השירה בנושאים פוליטיים וחברתיים. לדעתם, מטרתה העיקרית של השירה היא היופי; וגישתם התבססה על האידיאל של "אמנות לשם אמנות" של התנועה האסתטית; אשר בין מנסחיה היו תאופיל גוטייה ותאודור דה באנוויל. הם כתבו בסגנון נוקשה ועשו שימוש במילים נדירות, לרבות מהמסורת הקלאסית; ובמטפורות מתחום הפיסול, כדי להדגיש את נוקשותה של שירתם. אסכולת הפרנאס התפרסמו תודות לשלושה קבצים, שכללו שירים של כ-100 משוררים ובהם: שארל מארי רנה לקונט דה ליל (שהיה אבי אסכולה זו), תאופיל גוטייה, תאודור דה באנוויל, שארל בודלר, פול ורלן, סטפאן מלארמה, סילי פרידום ופרנסואה קופה. בודלר התפרסם תודות לספר השירה שלו 'פרחי הרוע'. לאסכולה זו נודעה השפעה בין היתר על המשוררים הצרפתיים הסימבוליסטיים.
הסימבוליזם (1885–1914), שמצא את ביטוי גם בציור, קם כמשקל נגד לרעיונות הזרם האימפרסיוניסטי ששרר בתקופה, וכן הושפע מהזרם הרומנטי ומעבודותיו של קבוצת הפרה-רפאליטים האנגלית. יחד עם זאת, בדומה לתנועה האימפרסיוניסטית, הסימבוליזם קם כנגד הרומנטיציזם והריאליזם בעת ובעונה אחת. בשנת 1886 פרסם המשורר ז'אן מוראס מניפסט על הסימבוליזם בתחום הספרות. בשנת 1901 פורסמה הגדרה של הסימבוליזם בציור, על ידי מבקר בשם אלברט אוריה; אשר טען כי "השירה הסימבוליסטית שואפת לעטוף את הרעיון במעטה של צורה" וכי "היצירה האמנותית חייבת להיות סינתטית, סובייקטיבית ודקורטיבית". המשותף ליוצרי סגנון זה היה השימוש בצורות ובדימויים שנתפשו כמעוררי אסוציאציות וחסרי הגדרה מילולית. בעבודותיהם ישנן רמיזות לרעיונות ובעיקר לרגשות, שאותן הם ביטאו בעזרת דימויים ספרותיים ומיתולוגיים. בדומה לקודמיהם, אסכולת הסימבוליזם ביקשה לעסוק ב-'אמת'; אבל שלא כמותם, אמיתתם לא התמצתה בעובדות האובייקטיביות, אלא במציאות המסתורית והבלתי נראית לעין. מבחינה ספרותית היא הושפעה מנורוול ובודלר; ומבחינה הגותית, היא הושפעה מכתביהם של אנרי ברגסון, שארל פגי, רומן רולאן, שארל מוראס ומוריס בארס. בין יוצריה הבולטים של תנועה זו נמנים ארתור רמבו, פול ורלן, סטפאן מלארמה, פרנסיס ז'אם, ולוטראמון; ולצידם ז'יל לפורג, וילייה דה ל'איל אדם, ז'אן מוראס, גיסטו כהן, פול פור ואלבר סאמן. בין הסופרים נמנים פול בורז'ה, אנטול פראנס, פייר לוטי וקולט. בין המחזאים נמנים ויקטוריין סארדו, פרנסואה דה קירל, קורטלין, פול ברנרד, ובעיקר אדמון רוסטן, פול קלודל, ואלפרד ז'ארי, שמבשר את התיאטרון הגרוטסקי.
ספרות המאה ה-20

ספרותה הענפה של המאה ה-20 צמחה בצילן של שתי מלחמות העולם ועל רקע רוח החופש שנשבה לפניהן וביניהן; וכן ההתפתויות ההיסטוריות והתרבותיות שאירעו בעקבותיהן – וביניהן ניצחונה של צרפת במלחמות והתפרקות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית, לאחר מחלוקות חמורות בחברה הצרפתית. התנועות הספרותיות העיקריות שצמחו במאה ה-20 הן הסוריאליזם, (רוברט דסנוס, אנדרה ברטון ופול אלואר – Paul Éluard, André Breton, Robert Desnos), המבשר שינוי בשירה; האקזיסטנציאליזם, בעל העומק הפילוסופי, (גבריאל מרסל, סרטר, סימון דה בובואר, אלבר קאמי ומוריס מרלו פונטי – Gabriel Marcel, Jean-Paul Sartre, Simone de Beauvoir, Albert Camus et Maurice Merleau-Ponty), הרומן החדש (נטלי סארוט, אלן רוב-גרייה – Alain Robbe-Grillet, Nathalie Sarraute) ותיאטרון האבסורד (סמואל בקט, אנטונן ארטו, אאוז'ן יונסקו, וארתור אדמוב – Antonin Artaud, Samuel Beckett, Eugène Ionesco, Arthur Adamov).
ספרות המאה ה-20 > השירה במאה ה-20

לפחות בתחילתה, השירה במאה ה-20 היא יורשתה של המאה הי"ט הדקדנטית; ובין הסימבוליסטים נמנים סולי פרודהום, סן-פול-רו, אנה דה נואיי, אפולינר ופול ולרי. אליהם מצטרפים מחדשי השירה הצרפתית של התקופה פרנסיס ז'אם, ופול פורט, אשר מתארים את צניעות היומ-יום וכן אמיל ורהרן, אשר מושפע מהנוף העירוני. בצד זרם זה, צומח זרם המכונה 'משוררי האל', שנציגיו הם שארל פגי, פול קלודל ומארי נואל, אשר מקבלים את השראתם מאהבת המולדת והאל. תחילת המאה היא גם מאת 'המגלים' כדוגמת בלז סנדררס, גיום אפולינר, מאקס ז'קוב, סן-ז'ון פרס ופייר רברדי. אלו חוקרים את 'הרוח החדשה', בחיפושם אחר נוכחות המודרניות (ברחוב, בנסיעה, בטכניקה). שירתם מתאפיינת בהיעלמות החרוז, הפיסוק, המקצב המטרי ובניצול הבעתיות הדימויים, משאבי המקצב האחרים והסונוריות. יוצרים אלו מבשרים את הדדאיזם של טריסטן צארה ולאחריו של הסוריאליזם, אשר מוסר לשירה את חקירת התת-מודע, כדוגמת ארתור רמבו. הכתיבה האוטומטית מופיעה מסיבות דומות. משוררי הזרם הזה הם בראש ובראשונה אנדרה ברטון ('נדיה', 'שיגעון האהבה'), וכן רוברט דסנוס, לואי אראגון, פיליפ סופו, בנז'מן פרה ופול אלואר. אלו פועלים בהשראת הציירים דאלי, ארנסט, מגריט או מירו. בהשראת הכיבוש הנאצי של צרפת, משוררים כאראגון, אלואר, רנה שאר ורנה-גי קאדו מצטרפים למפלגה הקומוניסטית וכן מזדהים עם הרזיסטנס – ויוצרים ספרות מגויסת. דסנוס נפטר במחנה נאצי ואילו מקס ז'אקוב הלך לעולמו במחנה דראנסי.
למן המחצית השנייה של המאה ה-20 מתפתחת שירה אישית - ולזרם זה נמנים ז'אן קוקטו, הנרי מישו ההבעתי, ז'אק פרוור משורר הדלות, פרנסיס פונז' הכותב שירה תיאורית בפרוזה. המשוררים הבאים מתארים רגשות ומהללים את העולם: ז'ול סופרויאל, איב בונפואה. אמה סזר מהאנטילים, וכן האפריקאים לאופולד סדר סנגור ובירגו דיאפ מביאים לשירה טביעות מארץ זרה. במחצית השנייה של המאה ה-20 גדלה תפוצתו של התקליט, ובעקבות כך נשמעים בחוצות שיריהם ולחניהם של בוריס ויאן, ליאו פרה, ז'ורז' ברסנס, ז'אק ברל וז'אן פרה. אף כי לאחר המלחמה, הסוריאליזם מאבד מתנופתו, הוא ממשיך להשפיע על הנעשה בשדה זה במחצית השנייה של המאה ה-20. בין המשוררים המשתייכים לזרם זה בעשור החמישי נמנים איב בונפואה, ז'אק דופן, פיליפ ז'אקוטה ואנדרה דה בושה; אשר זונחים את הסוריאליזם ופונים לעבר יצירת שירה החפצה באותנטיות, וחשדנית לגבי פעלולים לשוניים, לרבות של המטפורה. עולה כוחם של 'התנועה הלטריסטית' (איזידור איזו), 'השירה הסונורית' (אנרי דושן) ו-'השירה-פעולה' (ברנרד היידזיאק). אלו מנצלים את התקליט לשם יצירת שירה המבוססת האורליות. בשנות ה-60 מתפתחת שירה ניסיונית, כדוגמת רמון קנו, אשר מציב מגבלות צורניות על היצירה השירית. בהשראת ז'אן-מרי גלז, באותו עשור גם מתפתח 'הליטרליזם', בידי אמנואל הוקר, אן-מרי אלביאש. בשנות השבעים, בהשראת הפופ האמריקני מתפתח 'ההריאליזם הפואטי החדש' - שבין נציגיו נמנים קלוד פליאו, דניאל ביגה ואלן ז'גו. במקביל מתפתח זרם 'המשוררים החשמליים' בידי מישל בולטו, ז'אק פרי ומטייה מסאז'יאה. בשנות השמונים בולטים בשירה, היוצרים גי גופט, מארי-קלר בנקר, ז'מס סאקרה וז'אן מישל מופואה.
ספרות המאה ה-20 > מחזאות המאה העשרים

מחצית הראשונה של המאה העשרים מתאפיינת בהישרדות 'תיאטרון הבולבר' (שדרה), שהוא מטבעו מבדר וסאטירי. בין היוצרים של זרם זה נמנים ז'ול רומן, מרסל פניול, סשה גיטרי, מרסל אשאר, אנדרה רוסן. זרם זה מיוצג לקראת סוף המאה ה-20 בידי אנייס ז'אווי, ז'אן פייר בקרי ויסמינה רזה. בולט ביצירתו הוא ז'אן אנויי, אשר משלב ביצירתו גישה מוסרית כלפי האנושות, המהולה בנושאים מצחיקים ועוקצניים. במקביל, ממשיך להתפתח המחזה הספרותי, תחילה בידי פול קלודל, אשר יצירתו טבועה באמונה נוצרית לירית, העשירה במוטיבים היסטוריים. בהמשך, קיימת חזרה לעיסוק במוטיבים מיטולוגיים בידי ז'אן קוקטו, ז'אן ז'רודו, אלבר קאמי, ז'אן פול סרטר ואנרי דה מונטרלן, אשר מרבה לעסוק בנושאים היסטוריים. בהשראת הרעיונות הקומוניסטיים ומורכבות החיים המודרניים מתפתח תיאטרון האבסורד, אשר נציגיו הבולטים הם א'ז'ן יאונסקו וסמואל בקט. לקראת סוף המאה, בולטים במחזאות היוצרים ז'אן קלוד גרומברג, ברנרד מארי קולטס וז'אן קלוד בריסויל.
ספרות המאה ה-20 > זוכי פרס נובל לספרות אשר כתבו בצרפתית

פרס נובל הוענק בעיקר למן המאה ה-20, ואלו הם זוכי הפרס לספרות הצרפתיים:
סילי פרידום (הזוכה הראשון, 1901)
פרדריק מיסטרל, 1904 (כתב בשפה הפרובנסלית)
מוריס מטרלינק (בלגי), 1911
רומן רולן, 1915
אנטול פראנס, 1921
אנרי ברגסון, 1927
רוז'ה מרטן די גאר, 1937
אנדרה ז'יד, 1947
פרנסואה מוריאק, 1952
אלבר קאמי, 1957
סן-ג'ון פרס, 1960
ז'אן-פול סארטר, 1964 (דחה את הפרס)
סמואל בקט, 1969 (אירי, כתב בין היתר בצרפתית)
קלוד סימון, 1985
גאו שינג'יאן, 2000, הוא אזרח צרפת הכותב בסינית.
ז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו, 2008
פטריק מודיאנו, 2014
אבני דרך בספרות הצרפתית > פרוזה

יצירותיו של כרטיאן מטרואה מימי הביניים: "גאווין האביר והאריה" ו"לנסלוט אביר העגלה"
פרנסואה רבלה: "גרגנטואה ופנטגרואל"
מאדאם דה לה פאייט: "הנסיכה מִקְלֵב"
וולטר: "קנדיד", "זאדיג או הגורל", "מיקרומגס"
ז'אן-ז'אק רוסו: "ז'ולי", "הגיבורה הנאצלת"
דני דידרו: "ז'אק הפטאליסט"
ויקטור הוגו: "הגיבן מנוטרדם", "עלובי החיים"
אלכסנדר דיומא האב: "שלושת המוסקטרים", "הרוזן ממונטה כריסטו", "אחרי עשרים שנה", "הצבעוני השחור"
סטנדל: "האדום והשחור", "מנזר פרמה"
אונורה דה בלזק: "הקומדיה האנושית" – סדרת ספרים הכוללת את "אבא גוריו"
גוסטב פלובר: "מאדאם בוברי", "החינוך הסנטימנטלי"
גסטון לרו: "פנטום האופרה", "מסתרי החדר הצהוב"
גי דה מופאסאן: "בל-אמי", "המחרוזת"
אמיל זולא: סדרת הספרים "רוגון מקר", ובכלל זאת "ננה", "ז'רמינל", ו"החיה שבאדם"
אנטול פראנס: "אי הפינגוינים", "בית-המצלה של המלכה פדוק", "החבצלת האדומה"
אנדרה ברטון: "נדיה"
ז'ול ורן: "עשרים אלף מייל מתחת למים", "סביב העולם בשמונים יום", "אי התעלומות", "ילדי רב החובל גרנט"
אנדרה ז'יד: "חסר המוסר"
מרסל פרוסט: "בעקבות הזמן האבוד"
לואי פרדינאן סלין: "מסע אל סוף הלילה"
קולט: "ג'יג'י"
אלבר קאמי: "הזר"
ז'ורז' פרק: "La disparition" (רומן בן 300 עמודים, שבו לא הוכנסה האות "e" ולו פעם אחת)
אבני דרך בספרות הצרפתית > שירה

שירת רולאן (La Chanson de Roland) - אחת היצירות הכי עתיקות בספרות הצרפתית, כנראה משנת 1080
פרנסואה ויון: Testaments"
שירת הרנסאנס של פייר דה רונסאר וז'ואקן די בלה
משלי לה פונטן
שירת ויקטור הוגו
שירת אלפונס דה למרטין
שירת שארל בודלר, ובייחוד "פרחי הרע"
שירת פול ורלן
שירת ארתור רמבו, ובייחוד "עונה בגיהנום"
שירת סטפאן מלארמה
שירת פרנסיס ז'ם
אבני דרך בספרות הצרפתית > יצירות לתיאטרון

פייר קורניי: "לה סיד"
מולייר: שונא הבריות, טרטיף, "דון חואן או הארוחה של אבן"
ז'אן רסין - פדרה, "אנדרומַכָה"
אדמון רוסטאן: "סיראנו דה ברז'ראק"
ז'אן ז'ירודו: "מלחמת טרויה לא תפרוץ"
ז'אן-פול סארטר: "בדלתיים סגורות"
סמואל בקט: "מחכים לגודו", "סופמשחק"
אז'ן יונסקו: "הזמרת הקרחת", קרנפים
ז'אן ז'נה: "המשרתות", "השחורים"
אבני דרך בספרות הצרפתית > עיון

מישל דה מונטן: "מסות"
בלז פסקל: "הגיגים"
ז'אן דה לה ברייר: "הדמויות"
פרנסואה דה לה רושפוקו: "האמרות"
ז'אן-ז'אק רוסו: "האמנה החברתית", "מאמר על האמנויות והמדעים"
פרנסואה-רנה דה שאטובריאן: "על גאונותה של הנצרות"
אלכסיס דה טוקוויל: "הדמוקרטיה באמריקה"
אלבר קאמי: "המיתוס של סיזיפוס"; מסה על האבסורד
ז'ול מישלה: "ההיסטוריה של צרפת"
ז'אן-פול סארטר: "היש והאין", "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם"
ראו גם

פרס גונקור – הפרס הספרותי החשוב בצרפת
לקריאה נוספת

John Flower, Historical Dictionary of French Literature, Scarecrow Press, 2013 (הספר בקטלוג ULI)
Sarah Kay, A Short History of French Literature, Oxford University Press, 2006 (הספר בקטלוג ULI)
Homer B. Pettey, French Literature on Screen, Manchester University Press, 2019 (הספר בקטלוג ULI)
Scott M. Powers, Confronting Evil: the Psychology of Secularization in Modern French Literature, Purdue University Press, 2016 (הספר בקטלוג ULI)
Daniela Di Cecco (ed.), Girls in French and Francophone Literature and Film, Brill Rodopi, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
John David Lyons, French Literature: a Very Short Introduction, Oxford University Press, 2010 (הספר בקטלוג ULI)
Jacqueline Cerquiglini-Toulet, A New History of Medieval French Literature, Johns Hopkins University Press, 2011 (הספר בקטלוג ULI)
Eva Martin Sartori (ed.), The Feminist Encyclopedia of French Literature, Greenwood Press, 1999 (הספר בקטלוג ULI)
Rachel May Golden, Katherine Kong (eds.), Gender and Voice in Medieval French Literature and Song, University Press of Florida, 2021 (הספר בקטלוג ULI)
Brian Nelson, The Cambridge Introduction to French Literature, Cambridge University Press, 2015 (הספר בקטלוג ULI)
Simon Gaunt, Gender and Genre in Medieval French Literature, Cambridge University Press, 1995 (הספר בקטלוג ULI)
Peggy McCracken, The Romance of Adultery: Queenship and Sexual Transgression in Old French Literature, 1998 (הספר בקטלוג ULI)
Kathryn Gravdal, Ravishing Maidens: Writing Rape in Medieval French Literature and Law, University of Pennsylvania Press, 1991 (הספר בקטלוג ULI)
Dennis Hollier, Ralph Howard Bloch (eds.), A New History of French Literature, Harvard University Press, 1989 (הספר בקטלוג ULI)
Middle-earth: Shadow of Mordor

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  30 בספטמבר 2014
 סוגה:  משחק פעולה-הרפתקאות, Hack and slash, משחקי עולם פתוח
 פיתוח:  Monolith Productions
 הוצאה לאור:  Warner Bros. Interactive Entertainment
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית, ספרדית, פולנית, פורטוגזית ברזילאית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, רוסית 
 עיצוב:  Bob Roberts, Chris Hoge
 דרישות תוכנה
 מנוע משחק:  LithTech
 מצבי משחק:  שחקן יחיד
 פלטפורמות:  לינוקס, MacOS, Microsoft Windows, Playstation 3, PlayStation 4, Xbox 360, Xbox One
 המשחק הבא:  Middle-earth: Shadow of War 
 
Middle-earth: Shadow of Mordor הוא משחק וידאו מבוסס עולם פתוח שפותח על ידי Monolith Productions, ופורסם על ידי Warner Bros. Interactive Entertainment. המשחק שוחרר עבור Microsoft Windows, פלייסטיישן 4 ו-Xbox One בחודש ספטמבר 2014, ועבור פלייסטיישן 3 ו-Xbox 360 בחודש נובמבר 2014. מדובר במשחק השני המתקיים בעולם הארץ התיכונה אשר דורג כמשחק למבוגרים בלבד על ידי ESRB, אחרי The Lord of the Rings: War in the North.
המשחק מציג עלילה מקורית, המבוססת על הלגנדריום של טולקין מטעם הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין. עלילת המשחק מתרחשת בין אירועי ההוביט ושר הטבעות.
השחקן שולט בטאליון (Talion), נוטר מגונדור אשר מוצא עצמו קשור לאלף לורד קלברימבור (Celebrimbor), יוצר הטבעת האחת, בשעה ששניהם יוצאים למלחמה כנגד סאורון על מנת לנקום את מותם של בני משפחתם. במסגרת המשחק, העלילה מאפשרת לשחקן לקחת חלק בפעילויות רבות ברחבי מורדור, תוך עשיית שימוש ביכולות על אנושיות לצורך לחימה באורקים השורצים במקום.
ייחודו העיקרי של המשחק, אשר מבדל אותו ממשחקי עולם פתוח אחרים, הוא "מערכת הנמסיס" (Nemesis System), אשר מהווה מערכת אינטליגנציה מלאכותית המגיבה בזמן אמת להתרחשויות השונות במשחק, ומאפשרת לשחקן לעצב בדרכו את סיפור המשחק, על פי בחירותיו והתנהלותו.
פיתוח המשחק החל בשנת 2011. במטרה ליצור עלילה מתואמת ועקבית עם ספריו של טולקין, המפתחים התייעצו עם אנשים רבים מחברת האחים וורנר, כמו גם עם פיטר ג'קסון, במאי סרטי טרילוגיית שר הטבעות וההוביט. בעוד שחברת Monolith Productions התמקדה בפיתוח הגרסאות לפלייסטיישן 4, Xbox One והמחשב האישי, פיתוח הגרסאות לפלייסטיישן 3 ול-Xbox 360 הופקד בידי חברת Behaviour Interactive.
Shadow of Mordor זכה לביקורות חיוביות במיוחד עם שחרורו. מרבית השבחים הופנו למנגנון הלחימה, עיצוב העולם הפתוח, ומערכת הנמסיס, אף שהועלתה ביקורת מסוימת כלפי עלילת המשחק והקרבות כנגד הבוסים. לאחר השקתו, Shadow of Mordor הפך למשחק הווידאו המצליח ביותר המבוסס על היקום של טולקין, וזכה במספר רב של פרסים ומועמדויות לפרסים, לרבות תואר משחק השנה לשנת 2014.
משחק המשך, Middle-earth: Shadow of War, שוחרר באוקטובר 2017.