האקספרס הפאטאגוני הישן
מקסיקו

ברכבת מנואבו לארדו, היו, בניגוד לכל השאר, קרונות שינה אמריקאים, ישנים, מתוחזקים ושמורים היטב. חסרון הכיס של הממשלה המקסיקנית, שלא אפשר לה לרכוש קרונות כרום ופלסטיק חדשים בנוסח ארצות הברית, הציל את הקרונות הישנים. הקונדוקטור כמעט עירב את ת'רו בחקירה משטרתית, כשאחסן בתאו שקית חשודה, בהתעלמות מסירובו, אך אנשי המכס, שניסו את מזלם אתו, נאלצו לוותר, משום שהיה תייר. השקית נעלמה כשחזר לתאו לאחר הארוחה. הקונדוקטור המבריח ניסה לפייס את מצילו בהצעות עזרה מתרפסות כשהגיעו למקסיקו סיטי, אבל ת'רו לא גמל לו בדמי השירות המיוחלים.
בסן-לואיס-פוטוסי, מוכת העוני והזוהמה, מתגאים התושבים בעובדה, שבעירם הוציאו להורג את מקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו. בניטו חוארס היה מתקן חברתי, אך שקע בחובות וכוחות ספרד, בריטניה וצרפת פלשו למקסיקו וכבשו אותה. הארכידוכס מקסימיליאן, שהתמנה לקיסר מקסיקו, היה שליט חלש ונזקק לתמיכת צרפת נגד שנאת הזרים העזה הרווחת במקסיקו. לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית סילקה אמריקה את צרפת ממקסיקו, חימשה את חוארס ובמלחמת גרילה נשבה מקסימיליאן והוצא להורג. לאחר חוארס בא פורפיריו דיאז המושחת ומקסיקו נמסרה לידי תאגידים אמריקאים.
מעיתון מקומי נודע לת'רו על סופה עזה המכה בארצות הברית, על אונייה שטבעה במפרץ בוסטון ועל חשיכה עקב הפסקת חשמל. מתיאור סופת השלגים והקור המקפיא נשא עיניו אל הנוף המדברי שטוף השמש ומעט האנשים החיים בו - ילד מוליך חמור, נשים מכבסות בנהר - עולם אחר.
מקסיקו סיטי הייתה עיר ענקית, קרה ולא ידידותית, שבה מצאו מקלט שני הגולים הנחרצים ביותר של המאה ה-20, לאון טרוצקי וב. טראוון, ולצד נמל התעופה שלה רבצה שכונת העוני הגדולה ביותר בחצי הכדור המערבי. ת'רו בחר לוותר על מקסיקו סיטי ועלה לרכבת אל וראקרוס, שם פגש נוסע ידידותי, תושב וראקרוס, שהשתתף בצערו על שהחמיץ את הקרנבל המקומי (ספ'). החמצה, שת'רו לא בדיוק הצטער עליה. במבואות וראקרוס ראה שכונת צריפונים עלובים, מורכבים ממיני גרוטאות, שדייריהם עלובים כמותם, אבל הקונדוקטור צפה בהם במבט נוטה חסד והתפעל מחיי הרוגע והשלווה שלהם, בניגוד לצפיפות והחיפזון של מקסיקו סיטי. ת'רו חלק עליו, אבל זו הייתה טעות. ידידות, כך גילה, מצד בני מקסיקו מחייבת הסכמה לדבריהם. אי-הסכמה, או סתם ויכוח, נתפסים אצל המקסיקנים כסימן של תוקפנות. בווראקרוס נתקל בתופעת הילדים העזובים, שתושבי המקום מתייחסים אליהם כאל חתולי רחוב. עוד פגש בטיולו בעיר את אחד הסממנים האופייניים למקסיקו - ההנצחה הנלהבת של ההשפלה והדיכוי שהיו מנת חלקה מצד מדינות אחרות, ובראש ובראשונה ארצות הברית. וראקרוס נודעת כ"עיר ההרואית", ואכן, גיבור מקסיקני הוא כמעט תמיד פגר, קובע ת'רו. הפעם דאג להצטייד במזון לנסיעה, צעד נבון, מאחר שהאפשרות האחרת היחידה, ברכבת שאין בה קרון מסעדה, היא לקנות מזון מן המוכרים בתחנות, שמרכולתם שורצת זבובים. בלילה שקדם לנסיעתו זכה לחוויה, שעמדה בניגוד לכל התרשמות שהייתה לו ממקסיקו סיטי ותושביה: מופע מוזיקלי שהגישה תזמורת הצי המקסיקני לקהל מאזינים רב ועצום לאור פנסים ורודים, בין דקלים ועצים פורחים, ברוח ערבית קלה ומבושמת. הקהל, שכלל ילדים משחקים וזוגות אוהבים, האזין בשקט ל"הוד והדר" של אדוארד אלגר. ת'רו סבר, שהיה זה אחד המראות היפים ביותר שנגלו לו מעודו.
בווראקרוס פגש גרושה אמריקאית עשירה, שחיפשה ידיד מקסיקני צעיר חולה שחפת, שנעלם לאחר שציידה אותו בכסף והעלתה אותו על מטוס למאזאטלאן כדי לבקר את אמו. בינתיים, אגב החיפושים, בילתה את זמנה בנעימים ואף הכירה גבר אחר. ת'רו עזר לה להיפטר מגברבר צעיר שנטפל אליה וסירב להסתלק, תופעה רווחת בערי מקסיקו. למחרת המשיך בדרכו לטפצ'ולה.

הרכבת לטפצ'ולה הייתה סיוט מתמשך, שעות על שעות של זחילה, בחום לוהט ביום וקור בלילה, על מושבים קרועים ושורצי חרקים עוקצניים. ת'רו התגעגע הביתה.

בכל עצירה משמימה השתתקו הנוסעים הפטפטנים ובהו מבעד לחלונות בניסיון שוא להבין מדוע נעצרה הרכבת. הדממה נקטעה תמיד בצעקה "בננות!" כשלצד המסילה הופיעה ילדה קטנה בשמלה קרועה עם אשכול בננות. תמיד הייתה ילדה, שהופיעה מן הביצה או מיער עד, ובפיה הצווחה הקבועה: "בננות!" בנסיעה לטפצ'ולה לא היה חשש לרעב.
באחת העצירות הממושכות יותר, הפעם בתחנת פאפאלואפאן, כפר שכל כולו תחנת רכבת, שתי חנויות וכמה בקתות, עלו מקומיים לרכבת, מהם מוכרים מזון וקפה, מהם סקרנים סתם, שבאו להסתכל ולפטפט עם הנוסעים. ילדים עלו על הרכבת ושעטו דרכה. נוסעים ירדו אל החנות הקרובה לשתות משהו ותרנגולות ניקרו מתחת לקרונות. תוך זמן קצר הייתה הרכבת לחלק בלתי נפרד מן העיירה. הנוסעים לא התרגשו מן ההמתנה הלא-מוסברת. איחורים לא צפויים היו דבר שבכל יום במקסיקו. בתוך בליל הרעש, הצרצרים, הריחות וענני הזבובים, ניסה ת'רו להתרכז בספרו, כאמצעי לשמירת השפיות. רק לקראת רדת החשיכה הופיע סוף סוף קטר, התחבר לרכבת ולקח אותה עמו מפאפאלואפן.
בנסיעה זו תהה ת'רו אם יש טעם לטיול הזה. הוא לא היה טייל מטבעו, לא הפיק הנאה מן המסע ולא רצה לבחון את כוח הסבל שלו. מה שהניע אותו הייתה הסקרנות - איך זה לקום בבוקר בבית, לעלות על רכבת ולהמשיך בנסיעה ברכבות עד פטגוניה. יותר מן הגעגועים הביתה העציב אותו זיכרון משהו שקרא על ג'ק קרואק, שניסה בגיל חמישים, שנים אחרי שפרסם את בדרכים, לצאת שוב למסע חוצה ארצות הברית. אחרי עמידה של שעות בגשם בניו ג'רזי, בניסיון לעצור טרמפ, ויתר, עלה על אוטובוס וחזר הביתה.
בנסיעה הלוהטת והמתישה דרך נופיה המרהיבים של מדינת צ'יאפאס, שנבצר ממנו להתרשם מהם כראוי להם בגלל הרדימות שהשרה עליו החום הכבד, פגש ת'רו נוסע גרמני, שעיקר מעייניו היה בחיסכון בכל מחיר. לא היה ברור למה ולשם מה הוא נוסע ברכבת הלוהטת והמוזנחת הזאת. לא היו לו לא תרמיל, לא מצפן, לא חומר קריאה. יעדו היה, אולי, העתיקות בגואטמלה. הוא לא קם ממושבו כל הדרך, לא דיבר ספרדית או אנגלית, ובשבוע הבא, אמר, עליו לחזור לעבודה בגרמניה. בינו לבין עצמו סבר ת'רו, שבשמירת המרחק מכל אדם אחר, מתוך שחשש מהתקרבות לנוסעים אחרים, הסתכן האיש בגרוע מכל; במקום חם ואנארכי כל כך, זקוק אדם לידידים. הוא, מצדו, נענה להצעתה של אישה גואטמלית ונסע עמה ועם ילדיה במונית אל הגבול, שאותו חצה ברגל, על הגשר מעל נהר סוצ'יאטה.