stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עליזה הרץ-זומר
קורות חיים

עליזה הרץ נולדה ב-1903 יחד עם אחותה התאומה מריאנה לסופי ופרידריך הרץ, תעשיין, בעיר פראג, בירת ממלכת בוהמיה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בירת צ'כיה). במשפחה היהודית המתבוללת דוברת הגרמנית היו חמישה ילדים. מגיל צעיר החלה לנגן בפסנתר והייתה לפסנתרנית ידועה, שאף ניגנה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית. הסופר פרנץ קפקא התארח בבית הוריה מדי פעם והיה חבר טוב של פליכס ולטש, שנישא מאוחר יותר לאחותה, אירמה.
נישאה ב-1931 למוזיקאי ליאופולד זומר, שהיה כנר מוכשר, אם כי לא עסק בנגינה כמקצוע. ב-1937 נולד בנם, שטֶפַן (לימים רפאל).
כאשר פלשה גרמניה לצ'כוסלובקיה במרץ 1939, עזבו רוב משפחתה וחבריה לארץ ישראל; עליזה וליאופולד שקלו לעלות לארץ ישראל, אך לא עשו זאת בגלל האחריות שהרגישה עליזה כלפי אמה החולה, בגלל הדאגה לעתידו של בנם ובגלל חוסר כסף. אחיותיה מריאנה, אירמה ומשפחותיהן הצליחו לצאת מפראג בליל כניסתו של היטלר.
ב-1942 נשלחה האם, בגיל 72, לטרזיינשטאט ואחר כך לטרבלינקה, שם נספתה. כעבור שנה, ב-1943, נשלחה עליזה עם בעלה ובנה לטרזיינשטאט.
כשגילו הגרמנים במחנה כי היא פסנתרנית ידועה, הטילו עליה לנגן בקונצרטים במחנה. זומר הסכימה כדי להגן על בנה שטפן, אך בעלה נשלח באוקטובר 1944 לאושוויץ ואחר כך לדכאו, שם מת. אחרי שחרור המחנה במאי 1945 חזרה זומר לפראג, ובמרץ 1949 עלתה לישראל והצטרפה למשפחתה בירושלים, שם הייתה למורה בקונסרבטוריון. אחותה התאומה, מריאנה, נישאה לאמיל אדלר.
בנה עברת את שמו לרפאל, היה לצ'לן מפורסם ועבר לגור בלונדון, וב-1986 הצטרפה אליו זומר. הבן רפאל נפטר ב-2001 במהלך סיור בישראל.
ב-2005 הופק סרט דוקומנטרי על חייה בשם "מגיהנום לגן עדן". ב-2011 יצא סרט על אודותיה בשם "Alice Dancing Under the Gallows". הייתה דוברת אספרנטו ופעילה בתנועה.
בשנותיה האחרונות חייתה זומר בלונדון, והוסיפה לנגן ולהיות פעילה. נחשבה לניצולת השואה המבוגרת ביותר, אך בהמשך התברר כי ישראל קרישטל, ניצול שואה והגבר המבוגר בעולם, נולד לפניה.
נפטרה ב-23 בפברואר 2014, בגיל 110. הותירה אחריה שני נכדים.
ב-2014 סרט דוקומנטרי קצר שנעשה על חייה "The Lady in Number 6: Music Save My Life"‏ (2013), זכה לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הדוקמנטרי הקצר, שבוע בדיוק לאחר מותה.
ראו גם

תזמורת הנשים באושוויץ
לקריאה נוספת

Melissa Müller, Reinhard Piechocki, A Garden of Eden in Hell: The Life of Alice Herz-Sommer; translated by Giles MacDonogh, London: Pan Books, 2007. (התפרסם בהמשך בשם Alice's Piano)
Caroline Stoessinger, A Century of Wisdom: Lessons from the Life of Alice Herz-Sommer, the World's Oldest Living Holocaust Survivor, New York: Spiegel & Grau, 2012.
הערות שוליים

↑  על בנה ראו: יפעת נבו, הערב עם: הצ'לן רפאל זומר: הנגינה כסם חיים, מעריב, 6 בפברואר 1972 (ראיון); Louise Greenberg, Obituary: Raphael Sommer: Cellist whose musical flair survived a concentration camp, The Guardian, 28 November 2001.
↑  אתר הסרט.
↑  Shingo Shibata, Phoenix: letters and documents of Alice Herz - the thought and practice of a modern-day Martyr, 9 paĝo 16, 1976, Amstersamo, eld.Grüner, ISBN 90 6032 027 1
↑  אתר הסרט;  "The Lady In Number 6", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית).
↑  מערכת mako תרבות, ‏ניצולת השואה המבוגרת ביותר מועמדת לאוסקר, באתר ‏מאקו‏, 17 בפברואר 2014
↑  http://www.haaretz.com/culture/arts-leisure/1.577630
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301650005171  PLWABN: 9810553006305606  BNE: XX5250198  BnF: cb165113004 (data)  GND: 132204231  ISNI: 0000 0000 7878 992X  LCCN: no2006126758  NDL: 001211262  NKC: xx0062616  NLG: 341661  NSK: 000590371  NTA: 30583424X  RERO: 02-A023236178  SUDOC: 162526067  VIAF: 98457443   WorldCat (עם VIAF): 98457443
קוואדוו דואה

קוואדוו אנטווי דואה (בגרמנית: Kwadwo Antwi Duah; נולד ב-24 בפברואר 1997) הוא כדורגלן שווייצרי-אנגלי המשחק בעמדת החלוץ בלודוגורץ ראזגרד.
קריירת מועדונים

דואה נולד בלונדון למשפחה שמוצאה מגאנה ובגיל צריך היגר עם משפחתו לברן בירת שווייץ. דואה התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של יאנג בויז ברן. ב-30 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד לוגאנו. דואה לא זכה לדקות משחק רבות ביאנג בויז ובמהלך השנים הושאל לנשאטל גזמאקס, וינטרטור וסרבט ז'נבה.
בקיץ 2019 חתם בפ.צ. ויל מליגת האתגר השווייצרית וסיים כמלך שערי הקבוצה בעונה זו עם 12 שערים בצוותא עם ואלון פאזילו.
בקיץ 2020 חתם בסנט גאלן מליגת העל השווייצרית במדיה שיחק שנתיים.
ב-24 ביוני 2022 חתם בנירנברג מהבונדסליגה השנייה. ב-19 ביולי 2023 חתם בלודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית. בלודוגורץ רשם עונה עם 13 שערי ליגה כאשר רק אלכסנדר קולב מקרומובגרד ורוואן קרוס חברו לקבוצה הבקיעו יותר ממנו.
קריירה בינלאומית

דואה שיחק בנעוריו בנבחרות הנוער של שווייץ. ב-5 ביוני 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד אסטוניה. 3 ימים לאחר מכן נכלל בסגל הסופי של הנבחרת לקראת יורו 2024 בו כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד הונגריה ב-15 ביוני.
תארים

ליגת העל הבולגרית: 2023/2024
מועצת המעבר הדרומית

| --- | --- |

סמל רשמי
 מדינה:  תימן 
 שם רשמי:  الْمَجْلِسُ الْاِنْتِقَالِي الْجَنُوبِيُّ 
 מייסד:  עיידרוס א-זוביידי (אנ')  האני בן ברייכ  אחמד סעיד בן בריכ
 מנהיגים:  עיידרוס א-זוביידי
 תקופת הפעילות:  11 במאי 2017 – הווה (7 שנים)
 אידאולוגיות:  בדלנות דרום תימן רשות מעבר ממשלתית
 נוצרה מתוך:  התנועה הדרומית התנועה הדרומית
 מטה:  טוואהי (אנ'), עדן, תימן
 
 stcaden.com
 
מפת השליטה בתימן 2022:
   ממשלת תימן
   החות'ים
   מועצת המעבר הדרומית
   אל-קאעדה בחצי האי ערב והמדינה האסלאמית
מועצת המעבר הדרומית (בערבית: المجلس الانتقالي الجنوبي) הוא ארגון בדלני בדרום תימן. במועצת המעבר 26 חברים, הכוללים את המושלים של חמישה ממחוזות דרום תימן עליהם שולטת המועצה ושני שרי ממשלה. המועצה הוקמה על ידי פלג של התנועה הדרומית, הידועה גם בשם אל-חיראכ אל-ג'נובי. התנועה הדרומית הוקמה בשנת 2007, בתקופת כהונתו של הנשיא לשעבר עלי עבדאללה סאלח, והיא קראה ופעלה לפיצול של דרום תימן מצפון תימן, כפי שהיה עד איחוד תימן ב-1990.
על הקמת המועצה הוכרז ב-11 במאי 2017, כאשר בראשה עומד עיידרוס א-זוביידי (אנ'), המושל לשעבר של עיר הבירה הדרומית לשעבר, עדן. הוא כיהן כנשיא המועצה, ושר המדינה לשעבר, האני בן ברייכ, כיהן כסגנו. הקמת המועצה אושרה שבוע קודם לכן על ידי הצהרת עדן ההיסטורית, שהוכרזה בעצרת מחאה על פיטוריו של א-זוביידי מתפקידו כמושל. מועצת המעבר, צד מרכזי במלחמת האזרחים בתימן, שולטת בפועל ברוב השטח בדרום תימן.
באפריל 2022 הצטרפה המועצה למועצת המנהיגות הנשיאותית (אנ'), לאחר שנשיא תימן מנצור האדי התפטר והעביר את סמכויות הנשיאות לגוף החדש שהוקם. ראש המועצה, עיידרוס א-זוביידי, הפך לסגן נשיא תימן (אנ') בממשלה החדשה. מועצת המעבר היא גוף משפיע מאוד במועצת המנהיגות הנשיאותית, ושלושה מתוך שמונת חברי המועצה הנשיאותית הם חבריה. כוח זה הושג לה בארגון מחדש פנימי במועצה הנשיאותית במאי 2023.
היסטוריה

ב-27 באפריל 2017, ניתן צו נשיאותי על ידי עבד רבו מנסור האדי לפיטורי עיידרוס א-זוביידי (אנ') מתפקידו כמושל עדן, עיר הבירה של השטח שנשאר תחת שלטון תימן במדינה, בשל קשריו ההדוקים עם איחוד האמירויות, שלדברי הנשיא האדי, אנשיה "מתנהגים כמו כובשים" בעיר. הצו נתקל בהפגנות גדולות בעיר לתמיכה בזוביידי המודח אך הפופולרי.
ב-4 במאי 2017, הכריז א-זוביידי בנאום שנשא את הנאום בכיכר החירות בעדן על הקמת הנהגה פוליטית לאומית שתנהל ותייצג את דרום תימן. הנאם מכונה על ידי המועצה "ההצהרה ההיסטורית של עדן" (בערבית: إعلان عدن التاريخي).
המועצה הוקמה לאחר כשבוע ב־11 במאי בעזרת איחוד האמירויות, כשא-זוביידי עומד בראשה. נשיא תימן האדי מייד כינה את המועצה כלא חוקית.
החל מ-28 בינואר 2018, הבדלנים הנאמנים למועצה השתלטו בקרב עדן (אנ') על מטה ממשלת תימן בעדן בהפיכה נגד ממשלת האדי.
בינואר 2018, כראש המועצה, הכריז אל-זוביידי על מצב חירום בעדן וכי "מועצת המעבר הדרומית החלה בתהליך של הפלת שלטונו של האדי בדרום".
ב-27 באוגוסט 2019, המתיחות המשיכה להסלים בדרום תימן לאחר שכוחות חגורת הביטחון, השייכים למועצה, ונתמכים על ידי איחוד האמירויות, איבדו שטחים לטובת חיילים הנאמנים לממשלת הנשיא האדי שנתמכת על ידי סעודיה. הכוחות של האדי התקדמו לעבר עיר הבירה עדן ובמקום לפתוח בקרבות רחוב, תפסו עמדות מחוץ לעיר על מנת למנוע פגיעה באזרחים.
יומיים אחר כך, ב-29 באוגוסט 2019, ביצעה איחוד האמירויות תקיפות אוויריות על עמדות ממשלתיות מחוץ לעדן על מנת למנוע מכוחות הממשלה להתקדם לעבר הבירה. המתקפות הרגו ופצעו למעלה מ-300 מחיילי הממשלה.
על אף שאיחוד האמירויות חברה בקואליציה שנלחמת במורדים החות'ים הנתמכים על ידי איראן במסגרת מבצע סופה נחרצת, איחוד האמירויות הסתכסכה עם ממשלת האדי לאחר שהאשים אותה בהתיישרות עם מפלגת אִסלאח, מפלגה חזקה שהוא ראה כמקורבת אידאולוגית לאחים המוסלמים.[דרוש מקור]
המועצה הכריזה על ממשל עצמי ב-26 באפריל 2020. הממשלה אמרה שהרשויות המקומיות והביטחוניות במחוזות חצרמוות, אביאן, שבוה, אל-מהרה והאי סוקוטרה דחו את המהלך כ"הפיכה ברורה ומוגדרת". בעדן הצליח הניסיון של התנועה, שכן היא כבשה את כל מוסדות השלטון בה.
במטרה להתמודד עם הקרבות הפנימיים בין כוחות ממשלת תימן לאלה של מועצת המעבר הדרומית הבדלנית, הוקם קבינט (אנ') חדש בגיבוי ערב הסעודית השכנה. הקמת ממשלת האחדות החדשה בדצמבר 2020, הכוללת מספר שווה של נציגים מכל אזור בצפון ובדרום תימן, הייתה תוצאה של יותר משנה של משא ומתן אינטנסיבי בתיווך הסעודים, ונועדה לסיים את הקרבות הפנימיים, כדי ששני הצדדים יוכלו להילחם יחד נגד המורדים החות'ים במלחמת האזרחים המתמשכת.
באפריל 2022, המועצה הפכה רשמית לחלק ממועצת המנהיגות הנשיאותית (אנ'), הגוף המנהל החדש של תימן, שהוקם לאחר התפטרותו של הנשיא לשעבר. ראש המועצה א-זוביידי הפך לסגן הנשיא (אנ') החדש. במהלך קונגרס המועצה שנערך בין 4 ל-8 במאי 2023, התקבלה החלטת "הברית הלאומית הדרומית", שדרשה לשלב את התנועה הדרומית בתהליך השלום התימני (אנ') תחת "מסגרת עצמאית". החות'ים גינו בתוקף את הקונגרס ואת החלטותיו. למרות זאת, המועצה הצליחה להגדיל את חלקה במועצת המנהיגות הנשיאותית לשלושה חברים מתוך סך שמונה המושבים.
בדצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל ובעקבות מעורבות החות'ים בה, הודיעה המועצה כי היא מוכנה לשתף פעולה עם ישראל כדי להילחם נגד ההתקפות של החות'ים נגד ספינות סוחר.
מטרות

ראש המועצה, עיידרוס א-זוביידי (אנ'), הצהיר כי מטרת הקונגרס הדרומי במאי 2023 הייתה להניע דיאלוג לאומי ותהליך פיוס, במטרה לחזק את השטחים הדרומיים של תימן מפני החות'ים. המועצה העלתה באופן קבוע את "השאלה הדרומית" – שאלת העצמאות של דרום תימן, תוך תמיכה בייצוג של התנועה הדרומית בתהליך השלום התימני (אנ').
המועצה מתנגדת נחרצות לניסיונות האיראנים לשלוט על מיצר באב אל-מנדב האסטרטגי ובכך לשלוט בנתיבי המים של הים האדום דרך השטח החות'י.
המועצה מתארת את עצמה כחילונים לאומיים המתנגדים למערכת התיאוקרטית.
"היה צורך לחזק את הלכידות של הדרום ולהתכונן לכל התקפה חות'ית. החות'ים בונים את כוחם ויכולים לתקוף בכל עת... הם חיים והם שורדים בזמן מלחמה, לא בזמן שלום".
ראו גם

התנועה הדרומית
המפלגה הסוציאליסטית התימנית
חגורת הביטחון
Rhythm of the Rain

"Rhythm of the Rain" (בעברית: "קֶצֶב הַגֶּשֶׁם") הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה האמריקאית The Cascades, מתוך אלבום הבכורה שלה בעל אותו השם, Rhythm of the Rain. השיר יצא לאור כסינגל בנובמבר 1962, בארצות הברית וב-25 בינואר 1963, בממלכה המאוחדת. הוא נכתב על ידי ג'ון קלוד גמו.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100 והיה לאחד משיריה המזוהים ביותר של הלהקה.
הצלחה

השיר זכה להצלחה רבה כאשר הצליח להגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100. בסמוך לכך, הצליח להגיע אל המקום השביעי במצעד שירי ה-R&B המסחריים של בילבורד, תוך שכבש את פסגת מצעד המידל-רואד של בילבורד. במצעד הסינגלים הבריטי הגיע אל המקום החמישי.
בסוף שנת 1963, דורג השיר ברשימת סוף השנה של בילבורד במקום הרביעי.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1963–1964)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1963–1964)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1963–1964)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1963–1964)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 3 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 1 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 3 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי ה-R&B | 7 |  |
|  ארצות הברית | קאש בוקס טופ 100 | 2 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי המידל-רואד | 1 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | 5 |  |
|  ולוניה | אולטראטופ 40 | 23 |  |
|  נורווגיה | VG-lista | 7 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 2 |  |
|  פלנדריה | אולטראטופ 50 | 14 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 1 |  |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1963)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1963)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1963)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה (1963)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 4 |  |
|  ארצות הברית | קאש בוקס טופ 100 | 7 |  |
גרסתה של שרה ברייטמן

"Rhythm of the Rain" בשנת 1983, הקליטה מחדש את השיר הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. השיר יצא לאור באותה השנה בה הוקלט, על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום. הוא נכתב על ידי ג'ון קלוד גמו והופק על ידי בארי דה וורזון.
בנוסף לכך, יצא השיר בפורמט של 45 RPM במטרה לעזור בקידום המסחרי שלו ברחבי העולם.
רקע, הוצאה וסוגה

בממלכה המאוחדת, יצא "Rhythm of the Rain" כסינגל על ידי חברת התקליטים פולידור רקורדס, בפורמט של תקליטור 7 אינץ' כבר בשנת 1983 לאחר פרק זמן מסוים מאז הוציאה ברייטמן את "Him". הבי-סייד של השיר באותו התקליט היה השיר "Action Man". בהמשך, יצא השיר באותו הפורמט גם בשאר העולם.
ישנה מהדורה מיוחדת של השיר אשר הופצה על גבי תקליט 12 אינץ' בממלכה המאוחדת.
רשימת השמעה

תקליט 7 אינץ'
"Rhythm of the Rain" – 3:32
"Action Man" – 3:55
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1983)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1983)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1983)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1983)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | – |  |
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| הממלכה המאוחדת | 1983 | תקליט 7 אינץ' | פולידור |  |
יהדות בלגרד

בית הכנסת בבלגרד
יהדות בלגרד היא קהילה יהודית בת מספר עדות, המתקיימת בעיר בלגרד בירת סרביה לפחות מהמאה ה-13 ועד ימינו.
בשלהי 1940 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה לפחות 12,000 נפשות והייתה הגדולה בקרב קהילות יהדות יוגוסלביה. תיעוד שניוני ליהודים החיים בבלגרד קיים החל מאמצע המאה ה-14. בתיעוד זה לא מפורטים חיי קהילה. ב-1521 נכבשה בלגרד על ידי צבא האימפריה העות'מאנית ובהדרגה היגרו לעיר יהודים, בעיקר מקרב מגורשי ספרד ופורטוגל. בעיר הוקמה שכונה יהודית, שלימים נקראה דורצ'ול, ובני הקהילה השיגו מעמד כלכלי איתן. בראשית המאה ה-17 הפכה העיר למרכז הלכה, והוקמה בה ישיבה בראשות הרב יהודה לירמה. בשלהי המאה ה-17 מנתה הקהילה 800 נפשות.
תהליך שקיעתה ההדרגתי של האימפריה העות'מאנית מיצב את בלגרד בקו חזית הלחימה מול ממלכת הבסבורג. ב-1688, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), נכבשה בלגרד על ידי צבא ממלכת הבסבורג. נערכו פרעות ביהודי העיר, בהמשך נאסרו בני הקהילה, הובלו רגלית למחנות מעצר מרוחקים, והקהילה חרבה. שנתיים מאוחר יותר כבשו העות'מאנים בחזרה את בלגרד והחל תהליך שיקום איטי של הקהילה. ב-1717 נכבשה העיר על ידי האוסטרים. במועד זה כבר תועדה במקום קהילה אשכנזית. האוסטרים הקימו את "מנהלת בלגרד" לניהול ענייני העיר, ומינו את יוזף זיסקינד אופנהיימר ("היהודי זיס") למנהל הכלכלי של המנהלת. ב-1739 שבו העות'מאנים לשלוט בבלגרד, וב-1789 היא נכבשה שוב לתקופה קצרה על ידי האוסטרים.
ב-1804 פרצה המהפכה הסרבית אשר הובילה בפועל לסיום השליטה העות'מאנית ולהקמת נסיכות סרביה. במהלך הקרבות סבלה קהילת בלגרד מפרעות ובניה נאלצו להימלט ממנה. לאחר עלייתו לשלטון של מילוש אוברנוביץ' עבר על הקהילה תור זהב קצר ימים, ובמהלכו זכו לשוויון זכויות. ב-1842 שב בית קאראג'ורג'ביץ' לשלטון והונהג שלטון לאומני שבו הייתה קבוצת מגיני החוקה דומיננטית. שוויון הזכויות בוטל, והוטלו מגבלות מסחר, תנועה ומגורים וכן מגבלות כלכליות. לאחר קונגרס ברלין הופעל לחץ בין-לאומי כבד על הסרבים להחיל שוויון זכויות למיעוטים ובכלל זה ליהודי בלגרד. הסרבים השתהו בתהליך, ורק ב-1888 אושרה חוקה שהסדירה את מתן שוויון הזכויות ליהודים. בשלהי המאה ה-19 החלה פעילות ציונית בקהילה וב-1897 השתתף נציגה בקונגרס הציוני העולמי הראשון. לאחר מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, הייתה הגירה פנימית מקהילות קטנות לבלגרד, ומספר בני הקהילה גדל לכ-8,000 ב-1931, ולכ-12,000 בשלהי 1940.
ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. יוגוסלביה חולקה בין מדינות הציר ואזור בלגרד נותר בשליטת הגרמנים. במהלך שואת יהודי יוגוסלביה הושמדו למעלה מ-90 אחוז מיהודי בלגרד. הגברים נשלחו למחנה הריכוז טופובסקה שופה ונורו למוות בגאיות ההריגה ביאיינצי, ביאבוקה ובקומודראז', והנשים והילדים נשלחו למחנה ההשמדה סיימישטה והומתו באמצעות משאיות גז. עד סוף מאי 1942 לא נותרו יהודים בבלגרד עצמה. לאחר שחרור העיר על ידי כוחות הפרטיזנים של טיטו, שבה שארית הפליטה לעיר, וחודשה בה הפעילות הקהילתית. כחלק ממפעל ההנצחה הוקם בעיר המוזיאון להיסטוריה יהודית. לאחר הקמת מדינת ישראל עלו אליה רבים מיהודי בלגרד. בשנות קיומה של יוגוסלביה, השתלבו בני הקהילה בחיים הפוליטיים והכלכליים במדינה, תוך היטמעות באוכלוסייה הכללית ומזעור סממנים לאומיים ודתיים. בראשית שנות ה-90 התפרקה יוגוסלביה והוקמה סרביה, והפעילות הקהילתית חידשה את האופי הלאומי-דתי שלה. ב-2022 התגוררו בבלגרד כ-1,500 יהודים.
היסטוריה של הקהילה > בימי הביניים

העדויות על קהילה יהודית בבלגרד לפני הכיבוש העות'מאני הן מעטות ובדרך כלל שניוניות. קיימות השערות מחקר בדבר קיומה של קהילה רומניוטית עוד במהלך המאה ה-10. הרב הראשי האשכנזי של בלגרד, יצחק הכהן שלאנג, טען במחקריו כי מסורת קריאת מגילת אסתר בט"ו באדר ולא בי"ד באדר שהייתה נהוגה בקרב יהודי בלגרד, כמנהג הקריאה בערים מוקפות חומה, היא אחת ההוכחות לקיומה של קהילה שם לפני בוא העות'מאנים. באמצע המאה ה-14, תקופת שלטונו של סטפן אורוש הרביעי דושאן, מתועדים יהודים שהתגוררו בממלכה, אך ללא תיעוד ספציפי לגבי בלגרד. עוד מתועד במועד זה כי במהלך המגפה השחורה הואשמו יהודים במערב אירופה בהפצתה, ורבים נמלטו דרך הדנובה והגיעו גם לבלגרד. ב-1374 גירש לאיוש הראשון, מלך הונגריה את יהודי ממלכתו, וכתוצאה מכך הגיעו משפחות יהודיות לבלגרד. ב-1471 גירש לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה את יהודי בוואריה ומקצת ממשפחות המגורשים הגיעו ככל הנראה לבלגרד. עם זאת אין בנמצא מקור ראשוני המעיד על קיומה של קהילה מאורגנת ופעילה בבלגרד.
ב-1521, לאחר הכיבוש העות'מאני, בוצע טרנספר אוכלוסיות. אוכלוסיות מהשטחים הכבושים הועברו לעומק השטח העות'מאני, רבים מהם הועסקו כעובדי כפייה שנקראו בטורקית עות'מאנית סירְגין (Sürgün) והועסקו בין השאר בפיתוח העיר קונסטנטינופול. ב-1540 נערך בקונסטנטינופול מפקד אוכלוסין ובו תועדו 16 משפחות יהודיות מהעיר בלגרד שכונו "קהל בלגרד". מתיעוד זה מניחים החוקרים שקהילה יהודית התקיימה בעיר עוד לפני הכיבוש.
היסטוריה של הקהילה > ראשית השלטון העות'מאני

ב-1440 צרו העות'מאנים לראשונה על בלגרד ולאורך עשרות שנים ניסו לכובשה ללא הצלחה. ב-21 באוגוסט 1521 עלה בידי כוחותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, לכבוש את העיר. ביחד עם מנגנון הממשל העות'מאני, הגיעו לבלגרד סוחרים ופקידים יהודיים שהתיישבו סמוך לגדות הדנובה בשכונה שנקראה יָאלִייָה (בסרבית: Jalija. מקור השם מהמילה הטורקית yali שמשמעה גדה). בהמשך כונה האזור דורצ'ול. משאלה שנשלחה ב-1610 לרב חיים שבתי מסלוניקי ובה תיאור מפורט של השכונה היהודית ומועד הקמתה, עולה כי ב-1540 היא כבר הייתה קיימת ומאוכלסת. השכונה נבנתה בתצורה של שכונת חצר, אך לא הייתה מובדלת בשער או בחומה משאר חלקי העיר. הבתים היו בדרך כלל בני שתי קומות ומכוסים גג רעפים, וככל הנראה כללו גם עליית גג. מרפסות הבתים פנו לחצר הפנימית, אך חלונותיהם פנו גם לרחובות החיצוניים. השכונה שכנה סמוך לחומת מצודת בלגרד, לגדות הדנובה, ודייריה סבלו באופן תדיר מהצפות. במרכזה של השכונה הוקם בית כנסת ולצידו בית מרחץ ותלמוד תורה. הקרקעות עליהן נבנתה השכונה כונו מִירִי, קיצור של אראדי אמיריה, דהיינו אדמות השליט שהיו רכוש האימפריה. המתגוררים על קרקעות אלו נהנו רק מזכות השימוש בהן תמורת דמי חכירה שנתיים, ולא הייתה להם כל חזקה עליהן.
השלטונות העות'מאניים הגדירו רשמית את בני הקהילה כד'ימים כפי שהוגדרו הנוצרים, אך העניקו להם עדיפות ויחס אוהד, משום שלא היו להם שאיפות לאומיות והם נחשבו מיעוט הנאמן לסולטאן. על קורות הקהילה בעת ההיא ניתן ללמוד משלושה מקורות עיקריים. ספרי שאלות ותשובות, תעודות עות'מאניות וספרי מסעות של נוסעים שעברו דרך העיר. הנוסע ההבסבורגי הנס דרנשוואם (בגרמנית: Hans Dernscwam) חלף בבלגרד ב-1553 ומתאר את שכונת היהודים ככזו הניצבת על גבעה הסמוכה לנהר סאווה. הדיפלומט ההבסבורגי יאקוב פון בצק (בגרמנית: Jakob von Betzek) אשר שהה בבלגרד ב-1564 מציין בספר מסעותיו, כי "בבלגרד סוחרים טורקים, ראגוזים, נוצרים ויהודים רבים". ב-1620 עבר בעיר הנוסע האנגלי פיטר מאנדי וציין כי בעיר יש בין 60 ל-70 בתים של יהודים. ב-1660 ביקר בבלגרד אווליה צ'לבי ומציין כי היהודים גרים בסמוך למצודת בלגרד ויש להם בית כנסת. הברון גאורג היינריך מאוטנדורף וקולם (בגרמנית: Georg Heinrich, auf Ottendorf und Collm;‏ 1646–1709), דיפלומט צעיר שנלווה למשלחת מטעם ממלכת הבסבורג, הגיע לבלגרד ב-1666 ותיאר קהילה יהודית אוטונומית, עם "רחוב משלה" הסמוך לגדת הדנובה, ובו מתנהל מסחר ענף. כמו כן ציין שליהודים בית ספר ובית כנסת.
משאלות אשר נשלחו ב-1546 למהר"י בן לב, לשמואל די מדינה, לשמואל קלעי ולרדב"ז עולה, כי בבבית הדין הרבני בבלגרד כיהנו 5 דיינים, עניין המעיד על גודלה של הקהילה. עוד עולה, כי ככל הנראה היו לפחות שני קהלי מתפללים משום שאחד הדיינים ציין בשאלותיו שהוא מ"ק"ק שלום" והשאר לא. מתועד כי מספר יהודים שנשבו על ידי כוחותיו של בוגדן חמלניצקי במהלך אירועי גזירות ת"ח–ת"ט, הובלו לבלגרד והוצעו למכירה לעבדות, נפדו על ידי בני הקהילה.
היסטוריה של הקהילה > חורבן הקהילה וחידושה (1688–1717)

ב-6 בספטמבר 1688, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (1683–1699) כבש צבא ממלכת הבסבורג בפיקודו של מקסימיליאן השני עמנואל את בלגרד, לאחר מצור קשה שנמשך חודש ימים. באותה עת מנתה הקהילה היהודית כ-800 נפשות. 100–150 מבני הקהילה נמלטו מהעיר בטרם כיבושה. האוסטרים בזזו את בית הכנסת והעלו אותו באש, ובהמשך בזזו את בתי השכונה היהודית ובתי העסק שלה. על העות'מאנים שנותרו בעיר ועל בני הקהילה היהודית הוטלו עבודות כפייה, שבמסגרתן פינו את גוויות החללים ופינו הריסות מרחובות העיר. לאחר תום עבודות הכפייה נאסרו כל בני הקהילה. כ-600 מהם הובלו במסע רגלי לאורך 180 קילומטרים למחנה מעצר ליד מצודת טברג'ה (בקרואטית: Tvrđa) שבאוסייק. חלקם היו עירומים או עירומים למחצה. הם נכלאו ונכבלו באזיקים. חצי מהמגורשים שרדו את המסע הרגלי ואת תנאי המעצר עד שהגיעו כספי פדיון השבויים. כ-45 מהמגורשים, שכללו את הרב הראשי יוסף אלמושנינו, וכן את נכבדי ועשירי הקהילה, הובלו למחנה מעצר בניקלשבורג ושם נפטר הרב אלמושנינו.
משאלות שנשלחו לרב משה בן חביב עולה כי הייתה מחלוקת קשה בתוך קבוצות השבויים ובקהילות הפודות בסוגיית פדיון השבויים. חלק מהפודים פעלו רק לפדיון קבוצת ה-45. גובה דמי הפדיון שנדרש על ידי האוסטרים לקבוצת ה-600 היה גדול פי ארבעה לאדם מהפדיון שנדרש לקבוצת ה-45, משום שלחלק מחברי הקבוצה הגדולה היו סכומי כסף גבוהים ותכשיטים שהוסתרו במקומות בטוחים מבעוד מועד. חלק מהשבויים פעלו עצמאית לפדיונם ולא במסגרת הקבוצה. ספרים ומכתבים שהפיצו פדויי השבי לאחר שחרורם מתארים את סבלם הקשה.
300 מהשבויים נפדו על ידי יהודי וינה. לאחר פדיונם עברו הפדויים דרך פראג וממנה התפזרו. רבים מעשירי וממשכילי הקהילה לא שבו לבלגרד והתיישבו בוונציה, באמסטרדם ובלונדון. ב-14 באוקטובר 1690 לאחר 12 ימי מצור כבשו העות'מאנים מחדש את בלגרד. קומץ יהודים שב עם העות'מאנים, והוחל בשיקום הקהילה. ב-1692 מונה שמואל פינטו מסלוניקי לרב הקהילה. בראשית המאה ה-18 הגיע מספר בני הקהילה ל-250 נפשות, והם היו מעורים בחיי הכלכלה, המנהל והפוליטיקה בעיר. אברהם אלבוחר בן בלגרד היה עוזרו האישי ומתורגמנו של שגריר צרפת לאימפריה העות'מאנית, וניהל מטעמו את המגעים עם פרנץ ראקוצי, שלימים מרד בשלטון בית הבסבורג בהונגריה.
היסטוריה של הקהילה > תחת ממלכת הבסבורג 1717–1739

בינואר 1716 פרצה המלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718) וביולי 1717 הגיע צבא ממלכת הבסבורג לשערי בלגרד והטיל עליה מצור שנמשך כחודש ימים. במהלך המצור הופגזה העיר ברציפות במשך מספר ימים. נזק כבד נגרם לשכונה היהודית ולבית הכנסת ונרשמו נפגעים מקרב בני הקהילה. ב-17 באוגוסט 1717 נכבשה בלגרד והעות'מאנים נסוגו. חלק מבני הקהילה עזבו את העיר לבלי שוב ונדדו לעומק השטח העות'מאני. תיעוד לבורחים מבלגרד קיים למשל בכפר צ'פינו באניה (חלק מוולינגראד אשר בבולגריה המודרנית). מדובר היה בסוחרים מבלגרד ובני משפחותיהם שהתיישבו במקום. התיעוד מופיע בספרי שאלות ותשובות ובפסקי הלכה של רבנים. ב-1718 נחתם הסכם שלום פוז'ארוואץ אשר חתם את המלחמה והותיר את בלגרד בידיים אוסטריות. בתקופה זו מתועד לראשונה בבלגרד קהל אשכנזי מאורגן ולו רב ראשי. הקהילה הספרדית התפצלה לשני קהלים בשל סכסוך פנימי. השלטון ההבסבורגי נקט ביחס נוקשה כלפי יהודי העיר. האוסטרים ביצעו הבחנה בין יהודים אשכנזים שרובם לא היו נתינים עות'מאניים לבין היהודים הספרדים שהיו נתינים עות'מאניים. לקהל האשכנזי לא ניתנה זכות למגורי קבע בעיר להוציא בודדים ובניו היו נתונים בסכנת גירוש קבועה. לנתינים העות'מאניים ניתנו זכויות מסחר ומגורים מסוימות על רקע הסכמי הקפיטולציות. ב-1720 נמנו בבלגרד 33 משפחות בעלות נתינות עות'מאנית. יהודי בלגרד התגוררו בשתי שכונות חצר מרכזיות: "חצר יהודי אשכנז" שמנתה 47 חדרי מגורים ו"הבית היהודי" לספרדים אשר מנתה 103 חדרי מגורים. ראש הקהל הספרדי היה דוד מאיר וראש הקהל האשכנזי היה שמשון פרנקל.
האוסטרים כוננו ממשל צבאי בבלגרד ומינו את קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג למושל הצבאי. הוחל בשיקום ובבינויה מחדש של העיר והתפתחה מערכת סחר ענפה עם האימפריה העות'מאנית. לעיר זרמו סוחרים בני לאומים שונים, להוציא סוחרים מראגוזה עליהם אסרו האוסטרים את הכניסה לבלגרד בשל קשריהם ההדוקים עם העות'מאנים. ב-1720 בוטל הממשל הצבאי והוקם מנגנון שלטוני שנקרא "מנהלת בלגרד" בראשות הדוכס קרל אלכסנדר. ב-1732 מינה קרל אלכסנדר את יוזף זיסקינד אופנהיימר ("היהודי זיס") למנהל הכלכלי של המנהלת והוא כיהן בתפקידו עד 1737, עת הוצא להורג, לאחר מות פטרונו קרל אלכסנדר. לאחר מותו של אופנהיימר הקשיח מאוד השלטון האוסטרי את יחסו לקהילה היהודית בבלגרד. הוגבל חופש התנועה והעיסוקים, הוטלו על הקהילה מיסים מיוחדים, הופקעו נכסים ונאסרה מכירת סחורות ללא יהודים. עוד מתועדת פעילות מיסיונרית של הכנסייה הקתולית הסרבית, וישנן עדויות ליהודים שאולצו להמיר את דתם.