stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בעיית הפליטים הפלסטינים
בעיית הפליטים לאחר מלחמת העצמאות

בדצמבר 1948 החליטה העצרת הכללית של האו"ם להקים את "ארגון הסעד של האו"ם לפליטים פלסטינים במזרח התיכון" (UNRPR), שהחל לפעול לחלוקת סיוע לפליטים הנזקקים בתיאום עם מוסדות אחרים: "הוועדה הבינלאומית של הצלב האדום" לפליטים בישראל ובאזורי ארץ ישראל שהוחזקו בידי עבר הירדן; "הליגה של חברות הצלב האדום" בעבר הירדן עצמה, בסוריה ובלבנון; ו"ועדת השירות של הידידים האמריקנים (הקווייקרים) ברצועת עזה שהייתה תחת שליטת מצרים. בדצמבר 1949 הוקמה במקום ה-UNRPR "סוכנות הסעד והתעסוקה של האומות המאוחדות למען פליטים פלסטינים במזרח הקרוב" (UNRWA, אונר"א), שלקחה על עצמה את הטיפול במחנות הפליטים.
ב-28 ביולי 1949, במהלך דיוני ועידת לוזאן וכתוצאה מלחץ אמריקאי כבד, הודיעה ממשלת ישראל רשמית בפני ממשלת ארצות הברית על נכונותה לקלוט 100 אלף פליטים, כ-15% מכלל הפליטים הפלסטינים באותה שנה. הובהר כי הוצאתו לפועל של הצעד הישראלי מותנית בהשגת הסדר שלום עם הערבים ובמציאת פתרון כולל לבעיית הפליטים.
ב-3 באוגוסט הגישה ישראל רשמית לוועדת הפיוס של הוועידה את הצעתה, בתנאי שיישארו בידיה כל השטחים שכבשה ושתוכל ליישב את הפליטים בכל מקום שתראה לנכון. המשלחות הערביות דחו את ההצעה, וגם הרוזן ברנדוט דחה את התוכנית.
כ-30 אלף חזרו במסגרת איחוד משפחות, אבל בעייתם של שאר הפליטים לא נפתרה.
בשנת 1952 אונר"א העבירה למדינת ישראל את האחריות על הפליטים בשטחה, שמספרם עמד אז על כ־17,000 (מתוכם כ־16,500 ערבים).
בינואר 1963 הגישה מחלקת המדינה של ארצות הברית לישראל תוכנית לפתרון בעיית הפליטים. הנשיא ג'ון קנדי הציע כי במהלך עשר שנים, תקלוט ישראל בשטחה 10% מהפליטים הפלסטינים והשאר ייקלטו במדינות ערב. כך, בסוף התקופה, תחוסל בעיית הפליטים. הנשיא הבטיח אמנם ערבויות ביטחוניות, אולם התוכנית לא כללה אפילו הכרה ערבית בישראל או הכרה ערבית בהסדר בעיית הפליטים עצמה. בלחץ אמריקאי, הסכימה ישראל למשא ומתן עמה, אולם בנובמבר אותה שנה, נרצח קנדי והתוכנית ירדה מהפרק.
בשנת 2004 הכירה ארצות הברית רשמית בעמדת ישראל שבמסגרת הסדר הקבע לא יחזרו פליטים פלסטינים לישראל. 
 אחת מהטענות המועלות כנגד זכות השיבה של הפליטים הפלסטינים היא סוגיית הפליטים היהודים ממדינות ערב, שמספרם לפי הערכות היה דומה לזה של הפליטים הפלסטינים.
במהלך ועידת אנאפוליס, התקיימו מגעים להגעה להסדר קבע בין מדינת ישראל לרשות הפלסטינית, ובו דנו בין היתר בבעיית הפליטים. בין הצדדים נותרו פערים, כאשר ישראל סירבה לדרישת ישראל לקבלת פליטים פלסטינים ונמנעה מלהכיר בטענתם לזכות השיבה. מנגד, אבו מאזן גרס שאין לו אפשרות לוותר על זכות השיבה, ויש להגיע לפתרון "צודק ומוסכם" בהקשר הזה. תחילה הציעו הפלסטינים מתווה לפיו ישראל תקלוט 10,000 פליטים מדי שנה למשך עשר שנים, ובהמשך הסכימו להתפשר על 80,000. ישראל מצדה טענה כי היא מוכנה לקבל כמה אלפים בודדים כמחווה הומניטרית, אך גרסה כי אף אם ישנה זכות שיבה, הרי שעם הקמת המדינה הפלסטינית ניתן לממשה בתחומיה. ביוזמת ארצות הברית, הוצע כי יוקם מנגנון פיצוי בינלאומי לפליטים הפלסטינים, שיהיה אחראי על שיקום כלכלי שלהם וסיוע בקליטתם במדינות ערב בהם נקלטו. עוד הסכימו הצדדים כי לאחר יישום הפתרון תפורק סוכנות האו"ם לפליטים פלסטיניים UNRWA.
בשנת 2008 פרסם ה"וושינגטון פוסט" מאמר מאת היועצים לביטחון לאומי לשעבר בממשלי ג'רלד פורד, ג'ורג' בוש האב וג'ימי קרטר, ברנט סקאוקרופט וזביגנייב בז'ז'ינסקי שהציע תוכנית לנשיא הנבחר ברק אובמה הכוללת ארבע נקודות עיקריות, בהן ש"לא תהיה שיבת הפליטים, שכמוה כ"התאבדות לאומית" לישראל, ובמקומה תתגייס הקהילה הבינלאומית לפצות את הפלסטינים".
הפזורה הפלסטינית

לפי הערכת המתווך האמריקאי ראלף באנץ' ב-18 באוקטובר 1948, כך התפלגו הפליטים הפלסטינים: 32.63% הגיעו להגדה המערבית, 18.64% לעבר הירדן, 17.58% לרצועת עזה, 15.46% לסוריה, 12.93% ללבנון, 1.91% לשטח מצרים (אוהלי בדווים), ו-0.85% לעיראק.
כשליש מהפליטים שהתיישבו בשטח ממלכת ירדן התרכזו במחנות פליטים. בגדה המערבית עלה מספר המחנות ל-20: עסכר, בלאטה, אל-פארעה, מחנה מס' 1, נור שמס, טולכרם, ג'נין, שועפאט, אל-אמערי, דיר עמאר, אל-ג'לזון, קלנדיה, אל-דהיישה, עאידה, בית-ג'ברין, אל-פוואר, אל-ערוב, עקבת ג'בר, עין א-סולטאן ונועימה. בעבר הירדן קמו חמישה מחנות: ג'בל-חוסיין, מחנה עמאן החדש, זרקה, אירביד וכראמה. לאחר 1956 התוספו עוד שישה מחנות בעבר הירדן המזרחי: אל-טאלהיה בעמאן, מארכא בזרקא, אל-חצן באירביד, ואל-בקעה, ג'רש וסוף בצפונה של הממלכה. מרבית הפליטים התיישבו ביישובים קיימים, רובם בגדה המערבית. כ-60% מהפליטים שהגיעו לרצועת עזה התרכזו בשמונה מחנות פליטים: דיר אל-בלח, מע'אזי, ח'אן יונס, נוסייראת, אל-בורייג', רפיח, א-שאטי וג'באליה. שאר הפליטים שהגיעו לרצועה התיישבו בעריה ובכפריה. כ-40% מהפליטים שהגיעו ללבנון התיישבו במחנות פליטים סביב הערים צור, צידון, ביירות, בעל-בק וטריפולי. רוב הפליטים שהגיעו לסוריה התיישבו במחנות פליטים שקמו סביב דמשק.
הפזורה הפלסטינית > לבנון

בלבנון הוקמו 15 מחנות פליטים: שישה בדרום לבנון, חמישה בביירות, שניים בצפון לבנון, אחד בבקעת הלבנון ואחד בהר הלבנון. רוב תושביהם הגיעו מאזורי עכו, חיפה והגליל. ההערכות לגבי מספר הפליטים שהגיעו ללבנון נעות בין 120,000 ל-200,000. המחלקה לענייני פליטים במשרד הפנים של לבנון אמדה את מספרם בשנת 1952 – כ-140,000 פליטים.
על פי נתוני האו"ם, יש כיום בלבנון כ-350,000 פלסטינים. כרבע מהפליטים קיבלו אזרחות לבנונית באמצעות נישואים ולחצים של עדות שונות בלבנון. בשנת 1994 הוענקה אזרחות לבנונית למתואלים משבעת הכפרים ומעט לאחר מכן הוענקה אזרחות לבנונית לקבוצה של פליטים סונים ולפליטים הנוצרים. בלבנון קיימת התנגדות רבה להימצאות הפליטים בשטחה, בשל החשש מערעור שיווי המשקל העדין בין העדות השונות. רוב הפליטים בשטח לבנון יושבים במחנות, ללא זכויות אזרחיות, ללא שירותי בריאות וחינוך ממשלתיים, מוטלות עליהם הגבלות רבות בנושאים כגון חופש התנועה ונאסרת עליהם העבודה במקצועות רבים. הגבלות רבות נוספות מוטלות על שיפוצים ובנייה במחנות הפליטים.
בשנת 1993, לאחר הסכמי אוסלו, הודיעה ממשלת לבנון כי אין בכוונתה להרשות לפליטים להישאר בתחומה עוד זמן רב. תוכניות רבות הועלו במהלך השנים לגבי פינוי הפלסטינים מלבנון לארצות אחרות תוך מתן סיוע כספי למדינות אלו.
בעקבות לחץ של פליטים מתואלים תושבי שבעת הכפרים, תובע חזבאללה את שטח הכפרים הללו כחלק מלבנון, והם אינם רואים את עצמם עוד כפלסטינים.
הסופרת המצרית רדווא עאשור מספרת בספרה "אל-טנטוריה" על פלסטינים תושבי הכפר טנטורה, שחלקם גורשו ללבנון ומאוחר יותר נהרגו בטבח סברה ושתילה.
הפזורה הפלסטינית > סוריה

בסוריה קמו 14 מחנות פליטים: שבעה בנפת דמשק, שניים בנפת חלב, שניים בנפת דרעא, אחד בנפת חומס, אחד בנפת חמאת ואחד בנפת לאד'קיה.
בסוריה יש כיום כ-300,000 פליטים.
שיעורם בכלל האוכלוסייה הוא 2.4%, והם מהווים כ-11% מכלל הפליטים הפלסטינים בעולם. רובם באו משלושה אזורים: 40% מסביבת העיר צפת, 22% מסביבת העיר חיפה, ו-16.5% מסביבות העיר טבריה.
רובם הגדול של הפליטים הפלסטינים נהנים מזכויות תעסוקה וחינוך ומצבם דומה למצב יתר האוכלוסייה, אך הם חסרי אזרחות וזכויות פוליטיות. סוריה מצהירה כי היא תומכת בתביעה הערבית לזכות השיבה.
המגבלה העיקרית שהוטלה על הפליטים היא שלכל פליט בעל משפחה הותר להיות בעלים של בית אחד בלבד, בתנאי שיהיה רשום כפליט. כמו כן, נאסר על הפליטים לקנות אדמה חקלאית, וזאת כדי למנוע מהם התבססות של קבע בסוריה.
הפזורה הפלסטינית > ערב הסעודית

לפליטים הגרים בערב הסעודית אין אזרחות סעודית ואף אסור להם לבקש אזרחות זו.
הפזורה הפלסטינית > עיראק

לעיראק הגיעו פליטים מעטים בשנת 1948.
האומדנים הם 3,000–5,000. רובם המכריע הגיע מהכפרים ג'בע, אג'זם ועין ע'זאל שברצועת החוף מדרום לחיפה. תושבי הכפרים האלה יצרו קשרים עם כוחות צבא עיראק שנלחמו באזור "המשולש הקטן", ולאחר שנכבשו כפריהם, הובילו אותם העיראקים במשאיות לבגדאד.
עיראק סירבה להעניק לפלסטינים אזרחות, ואסרה עליהם לרכוש אדמה ובתים. עיראק גם נמנעה מלהעניק לפלסטינים מעמד של פליט וסירבה לאפשר לאונר"א להעניק לפליטים סיוע.
בשנת 1950, הוקמה במשרד העבודה והרווחה מנהלה מיוחדת שעליה הוטל ניהול ענייני הפליטים. תפקידה היה חשוב, מכיוון שלא הוקמו בעיראק מחנות פליטים ולכן גם הפליטים בעיראק לא זכו לטיפולה של סוכנות הסעד של האו"ם. מאוחר יותר הכירו שלטונות עיראק במעמד של פליט על בסיס שני תנאים: הגעה מיישוב פלסטיני שנכבש ב-1948, או כניסה לעיראק לפני 25 בספטמבר 1958 – תנאי שנקבע עקב ריבוי מספר המסתננים בסוף שנות ה-50, כשבעיראק החלה לשגשג תעשיית הנפט. לאחר תאריך זה פלסטינים שהגיעו נרשמו כזרים. בשנת 1958 נקבעו קריטריונים לסיוע כספי לפליטים.
גל נוסף של פליטים הגיע ב-1967. באמצע שנות ה-70 הושלם מפעל ממשלתי לבנייה עממית, הפליטים קיבלו דירות קטנות, והופסק הסיוע הכספי.
פלסטינים קיבלו תעודות מסע לצורך נסיעות לחוץ לארץ וזכו לזכויות סוציאליות, כולל שירותי חינוך ובריאות. מצב זה הביא את האוכלוסייה הפלסטינית בעיראק המונה עשרות אלפים לתמוך בשלטון ובתקופת סדאם חוסיין אף נחשבה לתומכת הנלהבת ביותר של השליט. לאחר מלחמת עיראק הורע מצבם באופן דרמטי, כאשר מתנגדי סדאם חוסיין, במיוחד שיעים, מתנכלים להם בגלל היחס המועדף שקיבלו ממשטרו של סדאם חוסיין.
בשנת 1991 הגיעו לעיראק פלסטינים שעבדו בכווית וגורשו משם בגלל תמיכתם בפלישה העיראקית לכווית. בסך הכל כ-450,000 פלסטינים גורשו מכווית ב-1991.
הפזורה הפלסטינית > כווית

עד 1991 היוו הפליטים הפלסטינים כ-30% מאוכלוסייתה של כווית (כ-2 מיליון איש). בעקבות התמיכה הגלויה של אש"ף בראשות יאסר ערפאת בסדאם חוסיין במלחמת המפרץ, גורשו כ-450,000 פלסטינים מכווית, בעיקר לעיראק. עד 2006, מעטים חזרו אליה, והיום חיים בכווית כ-40,000 פלסטינים, המהווים פחות מ-3% מאוכלוסייתה. ב-12 בדצמבר 2004, התנצל מחמוד עבאס על תמיכת הפלסטינים בכיבוש כווית ב-1991.
הפזורה הפלסטינית > צ'ילה

לצ'ילה מסורת של קליטת מהגרים ופליטים מקרב ערביי ארץ ישראל.
ב-2008 החל מבצע לקליטתם ויישובם מחדש בצ'ילה של 20,000 פליטים מקרב ערביי ארץ ישראל אשר שהו מאז 2003 במחנה הפליטים המדברי אלטאנף על גבול עיראק סוריה. אל המחנה הגיעו הפליטים (המתגוררים בעיראק מאז 1948) כתוצאה מרדיפתם על ידי מיליציות עיראקיות לאחר נפילתו של סדאם חוסיין. את המבצע יזמה והובילה נציבות האו"ם לפליטים, בשיתוף פעולה עם שלטונות צ'ילה וארגונים אזרחיים צ'יליאנים. לנציבות האו"ם לפליטים יש מנדט לשקם את הפליטים במקומות אליהם הגיעו, או למצוא עבורם פתרונות אחרים שלא בארץ ממנה באו – בניגוד לאונר"א (האחראית על הטיפול במרבית הפליטים מקרב ערביי ארץ ישראל), שהמנדט שלה אוסר עליה שיקום קבע של הפליטים שלא במקום ממנו באו, ארץ ישראל. הפליטים שוכנו בדירות מאובזרות במתחמי דירות מרווחים בשכונות צ'יליאניות רגילות, רכשו מיומנות בשפה הספרדית בפרק זמן קצר יחסית והחלו להשתלב בשוק העבודה בסיועה של קהילת הפליטים הוותיקה הנחשבת לעשירה ובעלת השפעה בצ'ילה. בחלוף שנה לשהותם בצ'ילה יקבלו הפליטים תעודת פליט ובתום שבע שנים יקבלו דרכון צ'יליאני.
הפזורה הפלסטינית > ירושלים

מחנה הפליטים היחיד בתחומה המוניציפלי של העיר ירושלים הוא מחנה פליטים שועפאט, הממוקם בצפון-מזרח ירושלים. המחנה הוקם בשנים 1966-1965, עת שלטה ירדן על מזרח ירושלים והגדה המערבית, במטרה לפנות אליו את תושבי מחנה הפליטים אל-מועסכר ששכן בעיר העתיקה של ירושלים, בתחומי הרובע היהודי הנטוש. המחנה הוקם על קרקע שהוקצתה לארגון אונר"א על ידי שלטונות ירדן והיה המחנה האחרון שהוקם עבור הפליטים. זמן קצר לאחר הקמתו פרצה מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה אוכלס המחנה בפליטים נוספים ממלחמה זו. שינוי גבולותיה המוניציפליים של ירושלים לאחר המלחמה כלל את מחנה הפליטים בשטחה המוניציפלי של העיר, והקנה זכות תושבות ישראלית לאוכלוסייתו.
הערכות שונות קיימות על מספר תושביו, החל מ-8,000 (לפי עיריית ירושלים), ועד 20,000 (לפי עמותת עיר עמים).
הפזורה הפלסטינית > הרשות הפלסטינית

מבחינת הרשות הפלסטינית מעמדם של הפליטים הפלסטינים, כלומר הפלסטינים שגרו בשטחי 48 ובחלק משטחי 67 שלא הועברו לשליטת הרשות, ארעי בדיוק כמו מעמדם בשאר המדינות. מעמדם של הללו כ"פליטים" נשמר בקפדנות על ידי הרשות בעזרת הפליטים עצמם ובתמיכתם, כדי לאשש את התביעה לזכות השיבה. אף כי הרשות מנסה לשפר את מצב הפליטים, היא עושה זו בהסתייגות רבה, ועל כן השיפורים עצמם נעשים בצורה ארעית במכוון.
רצועת עזה נמצאת במוקד בעיית הפליטים. נכון לשנת 2021, גרים ברצועה כשני מיליון איש מתוכם 700,000 מוגדרים כפליטים, ומתוכם 400,000 יושבים במחנות הפליטים. ברצועה גרה חמישית מאוכלוסיית הפליטים הפלסטינים והם מהווים את מרבית האוכלוסייה בחבל כולו.
אזור הרצועה הוא אזור עני, מיושב בצפיפות שכלכלתו הולכת וקורסת, הן בשל הריבוי הטבעי הגבוה ומיעוט העבודה והן בשל האינתיפדה השנייה. אחוזי האבטלה והמצוקה הכלכלית גבוהים יותר בקרב הפליטים מאשר בקרב שאר התושבים.
באזור יהודה ושומרון גרים כשלושה מיליון פלסטינים, מהם מוגדרים 400,000 כפליטים וכ-100,000 מתוכם מתגוררים במחנות הפליטים. מרבית הפלסטינים אינם עובדים במחנות עצמם אלא בעבודות שונות בישראל[דרוש מקור].
הפזורה הפלסטינית > מדינת ישראל – עקורים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
חלק מערביי ישראל הם עקורים או צאצאי עקורים כתוצאה ממלחמת העצמאות, כלומר אנשים שעזבו את מקום יישובם ולא הורשו לחזור אליו. לעיתים האנשים עקרו ליישוב אחר בתחילת המלחמה וכשמקום מושבם השני נכבש הם נשארו תחת שלטון ישראלי וקיבלו אזרחות ישראלית ואדמותיהם נתפסו על פי חוק נכסי נפקדים. דוגמה כזאת הם עקורי מיסכה החיים בטירה. לעיתים הם הקימו יישובים לא מוכרים, כדוגמת עין חוד (שהוכר לאחר שנים). במקרים אחרים פונו יישובים ערביים מסיבות שונות ותושביהם עברו לשטח אחר שליטת ישראל. דוגמה ידועה היא עקורי איקרית ובירעם. על פי הלל כהן, כ-25,000 מ-165,000 הערבים שקיבלו אזרחות ישראלית לאחר הקמת המדינה היו עקורים. נתונים אלה אינם כוללים את הבדווים בנגב שתחום מחייתם הוגבל.
ב-1984 העריך סמי סמוחה כי שיעור "פליטי הפנים" מכלל האוכלוסייה הערבית בישראל הוא 23.1%.
על פי דוח של המרכז לניטור עקירה פנימית (IDMC) מיסודה של מועצת הפליטים הנורווגית (NRC) מנובמבר 2009 יש הרואים ב-150,000 עד 300,000 איש מהאוכלוסייה הערבית בישראל כעקורים וצאצאיהם.
הפזורה הפלסטינית > ארצות אחרות

חלק מהפליטים השיגו אשרה מתאימה והיגרו למדינות שונות בעולם. ברוב המקרים כלל המעבר מתן אזרחות לפליטים אלה או לדור הבא. בין המדינות שקלטו פליטים: אוסטרליה, אנגליה, ארצות הברית, ברזיל, צרפת וקנדה. אף על פי שפליטים אלה כבר איבדו את מעמד הפליט על פי הגדרת נציבות הפליטים של האו"ם, הם רשומים במצבת הפליטים של אונר"א. רובם חשים עדיין כפליטים ותומכים במאבק הפלסטיני.[דרוש מקור]
פליטים פעם נוספת

מלחמות נוספות במזרח התיכון הפכו פעמים אחדות פליטים פלסטינים, לאחר שהתיישבו במחנות פליטים ובערים, לפליטים פעם נוספת או לעקורים פנימיים. אחדות ממלחמות אלה:
מלחמת האזרחים בלבנון
מלחמת לבנון הראשונה
מלחמת המפרץ: גירוש של כ-200,000 פלסטינים מכווית
מלחמת האזרחים בסוריה: יותר מ-2.5 מיליון איש נמלטו כפליטים לטורקיה, ירדן, עיראק ולבנון, ויותר מ-9 מיליון איש הפכו לעקורים. רבים מפליטים אלה הם פלסטינים. דוגמה לכך היא מחנה הפליטים אל-ירמוכ, שמספר התושבים בו ירד מ-144,000 בשנת 2011 ל-20,000 בסוף 2013.
מבצעי צה"ל ברצועת עזה: מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן. פלסטינים רבים, ובהם פליטים רבים נמלטו מבתיהם מאימת ההפצצות של צה"ל או לפי דרישתו, לאחר שבשכונות מגוריהם התגלתה פעילות טרור נרחבת.
מלחמת חרבות ברזל
טענות הכופרות בקיום בעיית הפליטים

בשיח הפוליטי והציבורי יש הטוענים כי בעיית הפליטים הפלסטינים היא בעיה שנפתרה למעשה, והצגתה כבעיה פתוחה נובעת אך ורק ממניעים פוליטיים. גישה זו גורסת כי מאחר שהפליטים הפלסטינים גרים כיום ברובם בבתי קבע, יהיה זה לא מדויק ולא נכון לכנותם בהגדרה 'פליטים' וכן להתייחס לתנאי חייהם כתנאי חיים של פליטים. המצדדים בגישה זו מצביעים על כך שההגדרה 'פליט' בכל מקום אחר חלה על האנשים עצמם שאיבדו את ביתם, ולא על בניהם וצאצאיהם כפי שמחילים הגופים הבינלאומיים על הפלסטינים שבפזורה. בנוסף נטען שהגדרת האו"ם את המונח 'פליט' נוצרה לצרכים הפוליטיים של המדינות הערביות – שעשו לכאורה בפליטים הפלסטינים שימוש ציני ולא עשו כל מאמץ לשקמם, זאת כדי להשאיר אותם כקלף פוליטי.
חלק מהטענות נגד אונר"א, שמתחזק את הבעיה באופן תמידי, בתמצית, הן:
עצם קיומו של ארגון לטיפול בפליטים מיוחד רק לפלסטינים, בנפרד לארגון הכללי שמטפל בכל שאר הפליטים (נציבות האו"ם לפליטים).
הארגון מחשיב כפליט כל אדם ששהה בארץ ישראל שנתיים בלבד לפני מלחמת השחרור, בניגוד להגדרה של הנציבות הכללית שהיא: "מאז ומקדם".
הארגון משמר את הבעיה ומנציח אותה.
כמו כן נשמעת הטענה כי הליך איחוד המשפחות בצד תביעת השיבה – הם אסטרטגיה שמטרתה להפוך את ישראל למדינה דו-לאומית ובהמשך למדינה פלסטינית. הפליטים הפלסטינים הם הפליטים היחידים בעולם מהשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, שחרף עשרות השנים שחלפו מאז האירוע שהביא לפליטותם, לא שוקמו עדיין ולא זכו למעמד.
ההיסטוריון יואב גלבר טען שעד אפריל 1948 עזבו הערבים בעיקר בגלל המצב הכלכלי הגרוע אליו נקלעו. בחודשים אלו ניהלו שני הצדדים בעיקר "לוחמה כלכלית" שכוונה להרס התשתית הכלכלית של היריב ופגיעה במורל וכושר העמידה שלו. לטענתו, כתוצאה מלוחמה זו קרסה החברה הפלסטינית, שהייתה "מלוכדת פחות וחלשה יותר". הקריסה הארגונית, הכלכלית והחברתית הביאה למנוסה המונית, וזה הסימן המובהק ביותר לתבוסתם במלחמה.
טענות הכופרות בקיום בעיית הפליטים > הפליטים היהודים ממדינות ערב

החלטה של הקונגרס של ארצות הברית משנת 2008 יוצרת זיקה בין שיח הפליטות של היהודים ממדינות ערב ובין שיח הפליטות הפלסטיני, ויש הרואים בהקבלה זו סוג של חילופי אוכלוסין.
גם המשפטן המומחה לזכויות האדם ארווין קוטלר גורס כי קיימת סימטריה בין שני הנושאים לעניין הזכויות הלגיטימיות וההכרה בסבל. לנרטיב זה, שמוזכר לעיתים במסגרת ההסברה הישראלית, יש מבקרים הן בתנועות חברתיות והן באקדמיה בישראל ומחוצה לה.
ראו גם

החלטה 194 של העצרת הכללית של האו"ם
ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות
נפקדים נוכחים
זכות השיבה
הפזורה הפלסטינית
אונר"א
לקריאה נוספת

ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגום: אהרן אמיר, 1988
בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, תל אביב, הוצאת עם עובד, 1991
בני מוריס, תיקון טעות: יהודים וערבים בארץ ישראל: 1956-1936, תל אביב, הוצאת עם עובד, תש"ס 2000
יואב גלבר, קוממיות ונכבה: ישראל, הפלסטינים ומדינות ערב, 1948, הוצאת דביר, 2004
מרדכי להב, חמישים שנות הפליטים הפלסטינים 1999-1948, הוצאת בית עלים, 2000.
יעקב טובי, על מפתן ביתה: התגבשות מדיניותה של ישראל בסוגיית הפליטים הפלסטינים, 1948-1956, הוצאת מכון בן-גוריון, 2008
אריק אריאל ליבוביץ, קדושת הסטטוס-קוו – ישראל וסוגיית הפליטים הפלסטינים 1948-1967, רסלינג, 2015
אברהם סלע, הערבים הפלסטינים במלחמת 1948, בתוך: התנועה הלאומית הפלסטינית: מעימות להשלמה? (עורכים: משה מעוז וב"ז קדר), משרד הביטחון, 1996, עמ' 115–203
רפי נץ־צנגוט, הזיכרון הקולקטיבי הישראלי של בעיית הפליטים הפלסטינים, מרכז תמי שטיינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב, 2020.
שאול אריאלי, ככה בדיוק קרה? 12 מיתוסים ישראלים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ספרי עליית הגג והוצאת ידיעות אחרונות, 2021, הפרק "המופתי ומדינות ערב אמרו להם לברוח", עמ' 247–295
שמואל כץ, אדמת מריבה: מציאות ודמיון בארץ ישראל, תל אביב, הוצאת קרני, תשל"ג 1972. (ראה אור במהדורות נוספות)
ביאורים

↑  הגדרת אונר"א לא אושרה על ידי העצרת הכללית של האו"ם והיא השתנתה עם הזמן; הכתוב מבוסס על המסמכים הנוכחיים
↑  לעומת זאת, בני מוריס כתב: "עד פברואר-מרס 1948 נמלטו כ-75,000 ערבים – בעיקר מקרב המעמדות העליון והבינוני ביפו, בחיפה ובירושלים, וכן כפריים מן הכפרים בעיבורה של ירושלים ובמישור החוף – אל מרכזי אוכלוסייה ערביים מזרחה יותר... או אל מחוץ לתחומיה של ארץ ישראל".
↑  להרחבה ראו פליטים יהודים ממדינות ערב
אליעזר בוגרד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1935 ה'תרצ"ה משמר הירדן, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  20 ביוני 2007 (בגיל 72 בערך) י"ד בתמוז ה'תשס"ז בני ברק
 מקום קבורה:  בית הקברות ויז'ניץ, בני ברק
 מקום פעילות:  בית שאן
 תקופת הפעילות:  ? – 20 ביוני 2007 
 רבותיו:  הרבנים דב מאיר רובמן ויעקב ניימן
 חיבוריו:  "בית שאן בתולדות ישראל לפי המקורות"
 בת זוג:  חביבה לבית רוזנטל
 אב:  הרב חיים אהרן בוגרד
 אם:  ציפורה
 
 הרב הראשי לבית שאן
 
הרב אליעזר בוגרד (ה'תרצ"ה 1935 - י"ד בתמוז ה'תשס"ז 7 ביוני 2007) היה רב ואיש חינוך, ששימש כרבה האשכנזי של העיר בית שאן.
תולדות חייו

נולד לרב חיים אהרן בוגרד, יליד ליטא שהיה השוחט ובודק ודמות רוחנית של המושבה משמר הירדן, ולצפורה. למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה מפי הרב דב מאיר רובמן ובישיבת אור ישראל אצל הרב יעקב ניימן, למשך שלוש שנים. לאחר גמר הישיבה הקטנה, עבר לישיבת פוניבז' בבני ברק לשש שנים. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים, והוסמך לרבנות עוד בטרם נישא. לאחר נישואיו לחביבה רוזנטל (לימים רופאה מומחית), למד בכולל "שבט מיהודה" בתל אביב, והוסמך לרבנות על ידי הרבנים הראשיים לישראל, איסר יהודה אונטרמן ויצחק נסים, ועל ידי בתי הדין הרבניים בירושלים ובתל אביב. לאחר שלוש שנים, הוזמן על ידי הרב משה צבי נריה ללמד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה. לאחר מכן לימד במדרשית נעם בפרדס חנה. בתחילת שנת 1964, והוא בן 28 שנים בלבד, נבחר מתוך שמונה מועמדים לכהן כרבה האשכנזי של בית שאן, לצד הרב הספרדי אלעזר בן לולו. העביר שיעורים קבועים גם ביישובי הסביבה: שדה אליהו, עפולה ומעלה גלבוע. היה חבר בחבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי.
לאחר כעשר שנות רבנות פרש מתפקידו, ועבר לבני ברק, שם למד בכולל "ברסלב" ומסר שיעורים במוסדות שונים בעיר.
נפטר בשבת, י"ד בתמוז ה'תשס"ז (30 ביוני 2007), ונקבר בבית הקברות ויז'ניץ בבני ברק.
משפחתו

אחיו הרב יוסף היה רב שכונת כרם אברהם בירושלים. אחיו הרב שמואל שימש כרב ושו"ב בהרצליה ומראשי הקהילה החרדית בעיר. בנו של הרב שמואל הוא הרב אפרים בוגרד, רב קהילת חב"ד בשכונת רמות בירושלים, דיין בבית הדין הרבני בחיפה ובבית דין רבני חב"ד
אשתו חביבה כיהנה כמנהלת בית הספר "מאיר" בבית שאן, ולאחר מכן הייתה לרופאת נשים ורופאת משפחה מפורסמת בבני ברק. לזוג נולדו חמישה ילדים.
בנו הבכור הרב זאב הוא מחבר הספרים "והצנע לכת", "פרי אליעזר" ו"הלכות יחוד". בן נוסף הוא הרב יהושע, מחנך וותיק בבני ברק ומגיד שיעור ב"דף היומי" במשך עשרות שנים.
הרב יוסף בא גד (במקור בוגרד) הוא בן-דודו.
ספרו

בית שאן בתולדות ישראל לפי המקורות - סקירה על ההיסטוריה היהודית של בית שאן והיחס ההלכתי כלפיה. עפולה, ה'תשכ"ה.
הערות שוליים

↑  טקס הכתרת הרבנים בבית־שאן, חרות 22/01/1964.
↑  מנחם רוטנברג, איש משמר הירדן על משמר היהדות בבית שאן, הצופה, 31/01/1964.
↑  מנחם רוטנברג,נחנך בית הכנסת במעלה הגלבוע, הצופה, 14/08/1964.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012449566205171  VIAF: 3239169381421439550001   WorldCat (עם VIAF): 3239169381421439550001
שלומית באומן

| --- | --- |

 לידה:  1962 (בת 63 בערך) עמיר
 תחום יצירה:  קדרות, אוצרות
שלומית באומן, ילידת קיבוץ עמיר (1962), מתגוררת ויוצרת ביפו. באומן היא יוצרת העוסקת בהיבטים מחקריים של שדה העיצוב הקרמי, השואבים את מקור השראתם משאלות תרבותיות וטכנולוגיות מסורתיות ועיצוביות. היא מתייחסת לעיצוב קרמי כתחום בחקר התרבות ובודקת את המתודות שלו בהקשר רחב של התרבות החומרית.
ביוגרפיה

שלומית באומן היא בתם של אילנה וטולי באומן, אשר הגיעו במסגרת השומר הצעיר לקיבוץ עמיר ב-1955. הזוג באומן הם אמנים, מיוזמי אירועי תל חי 80 (אירועי פיסול חוץ) וממייסדי כתב העת "סטודיו". באומן למדה בתיכון "עיינות ירדן" השוכן בקיבוץ עמיר, בו למדו בני הנוער מקיבוצי השומר הצעיר שבאזור. במהלך התיכון החלה באומן ללמוד קרמיקה במסגרת המחלקה לקדרות של המכון לאמנויות במכללת תל חי. בשנת 1981 עברה באומן לירושלים על מנת לעבוד כאסיסטנטית של אמנית הקרמיקה רינה קמחי אשר עבדה על תערוכת יחיד. בין השנים 1984–1988 למדה באומן במחלקה לעיצוב קרמי באקדמיה בצלאל אשר במסגרתם נסעה לחילופי סטודנטים בפרסונס - בית ספר לעיצוב, ניו-יורק. בין השנים 2000-1996 למדה לתואר ראשון ב-המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן של אוניברסיטת תל אביב ואת התואר השני (MSc) היא סיימה ב-2010 – בעבודת תזה במסלול לעיצוב תעשייתי, הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים שבטכניון.
ב-1992 היא הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה (בשיתוף עם יעל עצמוני) "כד קטן - מטאקרמיקה" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (אוצר: יואב דגון). בהמשך הציגה במספר תערוכות יחיד בהן בולטים ההיבטים הנסיוניים והמחקריים של הקרמיקה. במסגרת התערוכות השונות בהן הציגה תערוכה של עבודות קרמיקה לא שרופות בשילוב עם כלים חד פעמיים, מוניטורים עשויים מקרמיקה בהם מופיעים שידורים מדומיינים מהכפר אלדווארה (כפר ששכן עד 1948 סמוך לקיבוץ עמיר) והשתמשה בחיבור בין חרסית קרמית מקומית שאזלה (S5) עם פורצלן כמטפורה לחיבור בין המקומי לגלובלי.
בין השנים 1998–2005 באומן ניהלה את אגודת אמני קרמיקה בישראל. התפקיד כלל ניהול תכנים והפקה שוטפת של תערוכות, קטלוגים, סדנאות מקצועיות, ספרות מקצועית, ימי עיון וכו'. בשנים אלו התפתחה מאוד פעילותה של אגודת אמני הקרמיקה וחלק מהפעילויות התרבותיות שהחלו באותן שנים ממשיכות עד היום. ביניהן: הביאנלה לקרמיקה ישראלית במוזיאון ארץ ישראל, תל אביב / 1280°c - כתב עת לאמנות הקרמיקה / סדנאות מקצועיות, ימי עיון וירידים ברחבי הארץ / בניית המסד לשיתוף הפעולה בין האגודה לבית בנימיני.
היום, מכהנת באומן כמרצה בכירה לעיצוב קרמי ב-HIT מכון טכנולוגי חולון, במחלקה לעיצוב תעשייתי. היא עוסקת באוצרות עצמאית המתמחה בתרבות חומרית ומכהנת בנוסף כאוצרת הגלריה של בית בנימיני. עבודתה הינה שדה כולל של פעילות, בו מתקיימים במשולב יצירה, מחקר, אוצרות, חינוך להבנת חומר ותרבות חומרית כדרך חיים.
תערוכות יחיד

2018 - "S5", גלריה סימן שאלה ?, קיבוץ עמיר
2014 - "אזל | أستنڧذ | Ran Out", מוזאון הנגב לאמנות, באר שבע. אוצרת: דליה מנור
2013 - "אזל  | أستنڧذ | Ran Out", גלריה פריסקופ, תל אביב. אוצרת: שרי פארן
2007 - "ערוץ אלדווארה", גלריה זוכרות, תל אביב. אמן אורח: אריאל מיודוסר, אוצרת: נורמה מוסי
2004 - “TwistedVision”, הגלריה בשואבה, (בשיתוף עם אריאל מיודוסר), אוצרת: תרצה ילון קולטון
1998 - "כלים חד פעמיים", מוזאון בית אהרון כהנא, רמת גן. אוצרת: אינה ארואטי
1996 - "חשמל ורוד", גלריה ידיים, יפו
1994 - "קולאז'ים של 10 ק"ג", גלריה שלוש שלושים, נווה צדק, תל אביב
1992 - "כד קטן - מטאקרמיקה", (בשיתוף עם יעל עצמוני), מוזיאון הרצליה, הרצליה. אוצר: יואב דגון
תערוכות קבוצתיות אחרונות נבחרות

2018 - "על המשמר", בית הנסן (במסגרת שבוע העיצוב ירושלים), בצלאל, ירושלים. אוצרות: קורס אוצרות בהנחיית מיה דבש
תל אביב / גלריה קורנירפארק, ברלין אוצרים: סבן קלדן ואינגבוג לוקרמן
2018 – "הכול נשאר במשפחה", גלריה הסנאט, אונ' בן-גוריון. אוצרות: קורס אוצרות בהנחיית חיים מאור
2016-17 - "Cont{r}act Earth", הביאנלה הבין לאומית הראשונה במרכז סין, מוזיאון הונאן, סין. אוצרת: וונדי גרס
2016 - "Desire", תערוכה בין לאומית במסגרת NCECA, גלריה בלג'ר, קנזס סיטי, ארצות הברית, אוצרת: לינדה לייטון
2015 - "GICB 2015, International Competition" תערוכת הביאנלה לקרמיקה, איצ'ואן, קוריאה. אוצרות: ועדת שיפוט
2014 - "Ceramics Now: Art, Design & Digital Materiality" תערוכת הביאנלה לקרמיקה, טאיפיי, טאיוואן. אוצרת: ונדי גרס