המיסיונים הפרנציסקניים בסיירה גורדה דה קרטרו
היסטוריה

אף שהיה מעט בניין ערים באזור זה בתקופה הפרה-קולומביאנית, כשהשיא היה בין המאות ה-6 וה-10, ערים אלה ננטשו הרבה לפני שהספרדים הגיעו במאה ה-16. בתקופה זו, העמים הילידים של האזור היו לקטים-ציידים נוודים למחצה, כגון הפאמה (אנ'), השימפקה (אנ'), הגאצ'יצ'ילים (אנ') והחונאס (אנ'), המכונים בדרך כלל יחד כצ'יצ'ימקה (אנ'). בנוסף, נמצאו גם קבוצות של אוטומי (אנ') ווסטקה (Huasteca). הספרדים שלטו במערב הרחוק ובמזרח הרחוק של סיירה גורדה (כיום במדינות גואנחואטו ואידלגו), אך לא יכלו להשתלט על המרכז במה שנמצא כיום בקרטרו. הסיבה לכך היא השטח הטרשי וההתנגדות העזה, במיוחד על ידי החונאס.
המאמצים לשלוט באזור כללו מאמצים להפיץ את הדת הקתולית, שרובם נכשלו לפני אמצע המאה ה-18. במהלך המאות ה-16 וה-17, היו ניסיונות לנצר את סיירה גורדה של קרטרו על ידי האוגוסטינים, הפרנציסקנים והדומיניקנים. עם זאת, כמעט כל המיסיונים הללו מעולם לא הושלמו או נהרסו זמן קצר לאחר שנבנו על ידי הקהילות הילידות. הדוגמה הידועה ביותר היא מיסיון בוקרלי (Bucarelí) השוכן בקהילת פוארטו דה טחמניל (Puerto de Tejamanil) ברשות המקומית פינל דה אמולס. המיסיון נוסד בשנת 1797 על ידי חואן גוואדלופה סוריאנו (Juan Guadalupe Soriano) הפרנציסקני במטרה לנצר את הילידים בני החונאס המקומיים. שמו המלא של המיסיון הוא פוריסימה קונספסיון דה בוקרלי (Purísima Concepción de Bucarelí, מיסיון בוקרלי של "העיבור ללא חטא"). הוא מעולם לא הושלם, כאשר רק חלק מהמנזר, המכרות והכנסייה נראים לעין. ב-4 בפברואר מתקיימת כאן מיסה לכבוד פרנציסקוס מאסיזי, בקפלה קטנה ששרדה, אף על פי שאין גג בשום חלק מהמתחם. המיסיון ננטש לחלוטין במהלך המהפכה המקסיקנית בשנת 1914 והבנייה הופסקה רשמית בשנת 1926.
בשנת 1740 החליטה הממשלה הקולוניאלית לחסל את ההתנגדות של הילידים, במטרה לאבטח את נתיבי הסחר לגואנחואטו ולסקטקס. מטרה זו הושגה על ידי חוסה דה אסקנדון (José de Escandón), שהמסע הצבאי שהוביל הגיע לשיאו בקרב מדיה לונה, שבו הביס את החונאס והשימפקה. הכנעת האזור על ידי חוסה דה אסקנדון בשנות ה-40 של המאה ה-18 אפשרה בניית מיסיונים קבועים בלב סיירה גורדה. עם זאת, על פי החלטה של חוניפרו סרה (אנ') נבנו חמישה מיסיונים פרנציסקנים בשטחם של בני הפאמה, מכיוון שבני קבוצה אתנית זו היו נכונים יותר לקבל על עצמם שלטון ספרדי. הספרדים החליטו לשרוף את הכפרים המקוריים של הפאמה, וליישב מחדש את האוכלוסייה סביב המיסיונים לשם פיקוח טוב יותר. אלה שלא הסכימו למעבר התאבדו או שעברו להתגורר בהרים. מיקום המיסיונים נועד לחלק את הליבה של סיירה גורדה ולפתוח דרכים לסן לואיס פוטוסי.
חוניפרו סרה בילה שמונה שנים בפרויקט בניית המיסיונים עד לשנת 1770, כאשר מספר אירועים היסטוריים, כולל גירוש הישועים, אילצו להפקיר את המיסיונים, וסרה עבר לקליפורניה. מאז ועד סוף המאה ה-20 היו המתחמים נטושים, וחוו הידרדרות ונזקים. הדבר היה נכון במיוחד במהלך המהפכה המקסיקנית, כאשר כנסיות רבות באזור נבזזו וראשים של מספר דמויות בשערים על כנסיות פרנציסקניות אלה נערפו.
בשנות השמונים שח המאה ה-20, הלכה קבוצה ממשרד חיליטלה (אנ') של המכון הלאומי לאנתרופולוגיה והיסטוריה (אנ') של מקסיקו (בראשי תיבות INAH) לאיבוד באזור ונתקלה באחד המיסיונים. הגילוי הוביל למאמצים להצלת המיסיונים והגיע לשיאו עם הכרזתם כאתר מורשת עולמית בשנת 2003. עבודות שיקום ראשונות למבנה ולחיצוניות של כנסיות המיסיון החלו בשנות השמונים. בשנים 1991–1997 נעשתה עבודת פנים על המזבחות, בתי המקהלות, העוגבים והציורים. עבודה נוספת הייתה בחסות המדינה בין 1997 ל-2002, שכללה את הכיכרות והמונומנטים שמסביב. עלויות השיקום למיסיון טנקויול בלבד היו למעלה משלושה מיליון פסו עד 2008. הניסיון לרשום את המיסיונים כאתר מורשת עולמית החל בשנת 2000 על ידי קבוצת אינטלקטואלים מקסיקנים כולל ד"ר מיגל לאון פורטייה. ניסיונות השכנוע ארכו שנתיים וחצי, אך בסופו של דבר הצליחו בשנת 2003, כאשר האתר נוסף במהלך הכנס ה-27 של ועדת המורשת העולמית. חמשת המיסיונים מפורסמות על ידי רשות התיירות הממלכתית בשם Ruta de las Misiones (מסלול המיסיונים).