משל שני בעלי החוב
פרשנות

לא נראה שהמשל נועד למתקפה על הפרושים, אלא היה בו משום ניסיון ללמד את שמעון כיצד לראות את האישה כפי שישו רואה אותה. מתיאורה של האשה עולה כי היא הייתה ידועה כזונה, למרות שזאת מסקנה שנויה במחלוקת. אם היא זונה, נוכחותה מטמאת את המקום על פי תפיסת הטהרנות הפרושית. יואל ב' גרין מציין "כי היה בכך תירוץ מספק כדי להצביע על אדם כזה כעל לא מוסרי, לא טהור ואף סוטה, ללא הצורך בהתמודדות עם המציאות החברתית" כאשר קיימת אפשרות שאישה כזו נאלצה לחיות חיים כאלה בין שבנסיבות הכלכליות, או בין שהיא נמכרה לתוך עבדות מינית.

יש להניח שבכך שהאישור הפומבי למחילה שניתנה לאישה בסיפור הנוכחי אולי ניתנה לה על ידי ישו במסגרת מפגש קודם, מזמין ישו את שמען לקבל אותה בזהותה החדשה ו"לחבק אותה במסגרת קהילת אנשי אלוהים." ברברה ריד כותבת:
השאלה שהסיפור מעלה היא: האם שמעון יכול היה לראות אחרת? האם הוא יכול היה לראות באשה מה שישו רואה: אישה שנסלחו לה חטאותיה והיא מראה אהבה גדולה? אם הוא יכול היה לראות אותה כך, אזי הוא עשוי להבין את ישו כהלכה: לא רק בתור נביא, אלא גם כסוכן מחילת האהבה של אלוהים
על ידי התייחסות למחשבות של שמעון, שלא נאמרו במילים, מדגים ישו את סגולותיו הנבואיות, אשר הפרוש מפקפק בהם, ואילו המשל מזמין אותו "לשקול מחדש את המשמעות של מעשיה של האישה — לא כפירעון חוב, כאילו היא שפחה או זונה, אלא ביטוי של אהבתה הזורמת כתוצאה מן החירות המתקיים בה בעצם ביטול החובות שחבתה (החטאים שלה)." ג'ון קלווין כותב לגבי דבריו של ישו ("לָכֵן אֹמֵר אֲנִי אֵלֶיךָ נִסְלְחוּ לָהּ חַטֹּאתֶיהָ הָרַבּוֹת כִּי הַרְבֵּה אָהֵבָה וַאֲשֶׁר נִסְלַח־לוֹ מְעַט הוּא אֹהֵב מְעָט")׃
מתוך מילים אלה ברור שלא עצם האהבה היא הסיבה לסליחה, אלא הוכחת אותה אהבה. הנמשל נשען על המקרה של בעל חוב, בן חמש מאות דינרים שנמחלו לו (חוב שהנושה וויתר עליו). לא נאמר, כי החוב נמחל לו על כי הוא אהב הרבה, אלא שהוא אהב הרבה, מכיוון שחובו נמחל לו. הנמשל צריך להיות מיושם בדרך הבאה: אתה חושב על האישה כחוטאת, אולם עליך לחשוב עליה כעל לא חוטאת כיוון שחטאיה כבר נסלחו לה. אהבתה צריכה לשמש לך כהוכחה שהיא השיגה מחילה, שאהבתה היא ביטוי של הכרת תודה על מה שקיבלה. זה טיעון בדיעבד, על ידי משהו המעיד על התוצאה שנגרמה על ידה. אדוננו מעיד בפשטות על הבסיס שעליו השיגה מחילה, כאשר הוא אומר לה, "וַיֹּאמֶר אֶל־הָאִשָּׁה אֱמוּנָתֵךְ הוֹשִׁיעָה לָּךְ לְכִי לְשָׁלוֹם" (לוקס ז' 50) על ידי אמונה, לכן, אנו מקבלים מחילה: על ידי האהבה אנחנו נותנים תודה ועדות לחסדי ה'.
אמברוז, לעומת זאת, הופך את אהבת האישה כתנאי למחילה:
אם, כל אחד, לאחר שביצע החטאים נסתרים, ישקוד על התשובה, כיצד יקבל את גמולו אם לא ישחזר את ההתחברות מחדש לקדושה? אני מוכן לקבל, שאכן,אדם אשם יוכל לקוות לסליחת חטאים, עליו לחפש זאת בדמעות, באנחות, יחד עם ההעתרה של בני האמונה, עליו ועליהם להפציר לקבלת מחילה; ואם הסליחה נדחתה פעמיים או שלוש פעמים, כי אז עליו להאמין שתחנוניו לא היו מספיק תכופים, ושעליו להכביר בדמעותיו, עליו לבוא שוב ושוב, ביותר צרות, לאחוז בידיו, ברגלי הנאמנים, לנשק אותם, לשטוף אותם בדמעותיו, ולא להניח להם ללכת, כדי שהאדון ישוע יוכל לומר גם עליו "חטאיו הרבים נסלחו, כיוון שהוא אהב הרבה"
פרשנותו של קלווין מסתמנת במקרה זה כטובה יותר, היא נתמכת על ידי עצם טבעו של המשל, ועל ידי הטקסט היווני, שבו ניתן לקרוא את המילים "היא אהבה הרבה" גם בתוצאה, ולאו דווקא בסיבה, של "חטאיה הרבים שנמחלו." בתרגומים רבים, החדשים יותר, הן פרוטסטנטיים והן קתוליים, ניסחו מחדש את פסוק 47 למען הבהירות.
ק.ס. לואיס מציין את הנקודה הבאה, "להיות נוצרי פירושו לסלוח את הבלתי נסלח, כי אלוהים מחל לך על הבלתי נסלח." ― ק. ס. לואיס