stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אביתר
הערות שוליים

↑  מצודות דוד שמואל ב ח יז
↑  ראה ספר שמואל א', פרק ב', פסוק ל"ו
| כהנים גדולים בולטים לפי תקופתם |
| --- | --- | --- |
| משכן משה והמשכן בגלגל | אהרן • אלעזר הכהן |  |
| המשכן בשילה | • אלעזר הכהן • פינחס • אבישוע בן פנחס • בקי בן אבישוע • עזי בן בקי • עלי הכהן • אחיטוב (נכד עלי) • אחיה בן אחיטוב |  |
| משכן נוב ומשכן גבעון | אחימלך בן אחיטוב • אביתר בן אחימלך |  |
| תקופת בית ראשון | צדוק • אחימעץ בן צדוק • עזריהו בן צדוק • אמריהו • יהוידע הכהן • זכריהו בן יהוידע • עזריהו הכהן • אוריה הכהן • עזריהו הכהן (השני) • שלום הכהן • חלקיהו בן שלום • שריה הכהן • יהוצדק הכהן • צפניה בן מעשיה |  |
| תקופת בית שני (תחת שלטון ממלכת פרס) | יהושע בן יהוצדק • יהויקים בן יהושע • אלישיב בן יהויקים • יהוידע הכהן (בית שני) • יוחנן הכהן • ידוע הכהן |  |
| בתקופה ההלניסטית | חוניו הראשון • שמעון הראשון • אלעזר בן חוניו • מנשה אחיו של חוניו • חוניו השני • שמעון השני • חוניו השלישי • יוחנן כהן גדול |  |
| כהנים מתיוונים ואחרים | יאסון •  מנלאוס • אלקימוס • חוניו הרביעי |  |
| כהנים גדולים מבית חשמונאי | יונתן • שמעון • יוחנן הורקנוס הראשון • יהודה אריסטובולוס הראשון • אלכסנדר ינאי • הורקנוס השני • אריסטובולוס השני • מתתיהו אנטיגונוס השני • אריסטובולוס השלישי |  |
| תחת ממשלת רומא | מתתיהו בן תאופילוס (הראשון) • יוסף בן עלים • חנן בן שת • ישמעאל בן פיאבי • יוסף קיפא • יונתן בן חנן • תאופילוס בן חנן • חנניה בן נדבאי • חנן בן חנן • יהושע בן גמלא • מתתיהו בן תאופילוס (השני) • פינחס בן שמואל מכפר חבתא • רבי אלעזר בן חרסום • יששכר איש כפר ברקאי • רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007513516705171
אריאל דיין

| --- | --- |

 לידה:  1978 (בן 47 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד טייסת 118  ראש מחלקת תכנון וארגון  מפקד בסיס תל נוף
 
אריאל דיין (נולד ב-1978) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המכהן כמפקד בסיס תל נוף של חיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה

דיין התגייס ב-1997 לקורס טיס אותו סיים במגמת מסוקי סער. במלחמת לבנון השנייה היה סגן מפקד מבנה המסוקים שהוביל את כוח סיירת מטכ"ל לפעולה בבעלבכ בה נהרג עמנואל מורנו. שימש ראש מדור מפקדת העומק וראש מדור מסוקים במטה חיל האוויר. בשנים 2016–2018 פיקד על טייסת 118 לאחר מכן שימש ראש ענף תכנון ובקרה במחלקת תכנון וארגון של חיל האוויר. ב-2020 מונה לראש מחלקת תכנון וארגון במטה החיל.
באוגוסט 2023 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס תל נוף. דיין הוא טייס המסוקים הראשון המפקד על בסיס זה, שכן בעבר טייסי קרב בלבד פיקדו עליו.
דיין בעל תואר ראשון במשפטים וכלכלה ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
הערות שוליים

↑  דב גיל-הר‏, 20 שנה לאסון המסוקים: המפקדים נושאים עמם את הטראומה בכל טיסה, באתר וואלה, 18 בפברואר 2017
כוחות ביטחון הפנים של לבנון

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מדינה:  לבנון 
 תאריך הקמה:  1860 
 מטה מרכזי:  ביירות 
 isf.gov.lb/fr
 
כוחות ביטחון הפנים של לבנון (בערבית: المديرية العامة لقوى الأمن الداخلي; אל-מודיריה אל-עאמה לקווה אל-אמין אלדחילי - בצרפתית: Forces de Sécurité Intérieure) הם כוחות ז'נדרמריה צבאית שהוקמו בלבנון עוד בתקופת המנדט הצרפתי, ב-1860. זוהי המשטרה הלאומית וכוח הביטחון הלבנוני.
באפריל 2005 מונה הגנרל אשרף ריפי למפקד הכוחות, כשהוא מחליף את הגנרל עלי חאג'. אשרף ריפי הוחלף בשנת 2013 ברוז'ר סאלם.
מלחמת בוסניה

מלחמת בוסניה או המלחמה בבוסניה והרצגובינה הייתה מלחמה בינלאומית שהתרחשה בבוסניה והרצגובינה בין אפריל 1992 לדצמבר 1995, על רקע התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. הכוחות התוקפים העיקריים הזדהו כסרבים וכקרואטים של בוסניה והרצגובינה, לרבות משִטחי רפובליקה סרפסקה והקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה (כלומר מתוך המדינה). כוחות אלה הונהגו וזכו לאספקה מן המדינות סרביה וקרואטיה (כל מדינה והקהילה האתנית הקשורה אליה), ומבוסניה והרצגובינה עצמה (אז "הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה"). בשלביה המאוחרים השתתפו במלחמה גם כוחות נאט"ו.
רקע > התפרקות יוגוסלביה הסוציאליסטית

הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה הייתה אחת משש רפובליקות שהרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, פדרציה קומוניסטית שהתקיימה משנת 1945. הרפובליקה הדומיננטית מבין השש הייתה סרביה, וארבע הנותרות היו קרואטיה, מונטנגרו, סלובניה ומקדוניה.
אחדותה של הפדרציה התערערה בהדרגה לאחר מותו של המנהיג המייסד יוסיפ ברוז טיטו בשנת 1980, עקב חולשת ההנהגה החלופית, משבר כלכלי ומתחים בין הקבוצות האתניות השונות. התפרקות ברית המועצות בשנים 1989–1991 חיזקה את המתנגדים להמשך השלטון הקומוניסטי הריכוזי.
בשנת 1991 פרשו מן הפדרציה היוגוסלבית סלובניה, קרואטיה ומקדוניה, פרישה שלא הייתה אלא התנתקות מן השלטון המרכזי בסרביה. לאחר פרישת השתיים הראשונות פלש אליהן צבא יוגוסלביה (מלחמת עשרת הימים בסלובניה ומלחמת העצמאות של קרואטיה, בהתאמה). פרישתה של מקדוניה התבצעה ללא עימות צבאי. היה זה רק עניין של זמן עד שגם בוסניה והרצגובינה תצטרף לפורשות מיוגוסלביה.
רקע > המצב בבוסניה והרצגובינה טרם המלחמה

(אדום לגווניו) סרבים
(כחול לגווניו) קרואטים
הקו הלבן הוא הגבול הנוכחי בין שתי הישויות המרכיבות את בוסניה והרצגובינה – הפדרציה של בוסניה והרצגובינה (בוסניאקים וקרואטים) ורפובליקה סרפסקה (סרבים).
בוסניה והרצגובינה הייתה מדינה רב-לאומית משכבר הימים. במפקד אוכלוסין שנערך במדינה ב-1991 הגדירו עצמם 44% כמוסלמים (כלומר בוסניאקים), 32.5% כסרבים ו-17% כקרואטים. 6% הגדירו עצמם יוגוסלבים.
בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות שהתקיימו בנובמבר 1990, ניצחו שלוש המפלגות הלאומיות הגדולות: מפלגת הפעולה הדמוקרטית הבוסניאקית, המפלגה הדמוקרטית הסרבית והאיחוד הדמוקרטי הקרואטי. המפלגות חלקו בשלטון לפי מפתח אתני, כך שנשיא הנשיאוּת (כך הוגדר התפקיד ברפובליקות של יוגוסלביה הסוציאליסטית) היה בוסניאקי, נשיא הפרלמנט (כלומר היו"ר) היה סרבי וראש הממשלה היה קרואטי.
שני מאפיינים אלה, רב-לאומיות מחד ושאיפות לאומיות של כל קבוצה אתנית מאידך, אשר שררו בבוסניה והרצגובינה עוד טרם התפרקות יוגוסלביה, יהוו קרקע פורייה למאבקים הלאומיים שיצמחו בעקבותיה. כאמור, מכיוון שהרפובליקה הדומיננטית ביוגוסלביה הייתה סרביה, הרי שפרישת בוסניה והרצגובינה מיוגוסלביה היא למעשה התנתקות מהשלטון הסרבי, ובהתאם לכך, הבוסניאקים והקרואטים צידדו בפרישה, ואילו הסרבים התנגדו לה, בין שרצו להישאר קשורים מדינית לסרביה ובין שרצו עצמאות מדינית מהרוב הבוסניאקי-קרואטי בתוך בוסניה והרצגובינה.
רקע > הסכם קרג'ורג'בו

במרץ 1991 התקיימו שיחות בין סלובודן מילושביץ' ופרניו טוג'מן על חלוקת בוסניה והרצגובינה בין קרואטיה וסרביה, שנודעו כהסכם קרג'ורג'בו. בעקבות הכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה, תקפו הסרבים חלקים שונים של המדינה. הממשל של בוסניה והרצגובינה איבד למעשה את השליטה על השטח כולו. הממשל הבוסני היה חלש ולא היה מוכן למלחמה.
רקע > הקמת רפובליקה סרפסקה

במהלך המשבר הפוליטי אשר הוביל לעצמאותן של קרואטיה וסלובניה מיוגוסלביה, ב-25 ביוני 1991 הוקמה אספת נבחרים סרבית ב-24 באוקטובר 1991 כגוף המייצג של העם הסרבי החי בבוסניה והרצגובינה. המפלגה החזקה בקרב הסרבים מבוסניה והרצגובינה, המפלגה הדמוקרטית הסרבית (СДС) בראשותו של רדובאן קאראג'יץ' (Радован Караџић) יסדה את "הפרוביניציה האוטונומית הסרבית" (САО) ובה אספת הנבחרים. בנובמבר 1991 ערכו הסרבים משאל עם שבו הוחלט כי הם נשארים עם יוגוסלביה, שכעת כללה מלבדם את סרביה ומונטנגרו. ב-9 בינואר 1992 ייסד בית נבחרים הסרבי בבוסניה את "הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה" . ב-28 בפברואר אותה השנה אומצה החוקה הסרבית. הוחלט בה כי יכללו בשטחי הפרובינציה הסרבית את כל הרשויות המקומיות, הטריטוריות, והישויות האתניות שנכללו בבוסניה והרצגובינה והוכרז כי זה יהיה חלק מן הפדרציה היוגוסלבית.
משאל העם וההחלטות היו לא חוקיות, כך טענה הממשלה הבוסנית והכריזה על החוקה כאי חוקית.
רקע > הכרזה על הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה

ב-18 בנובמבר 1991, הכוחות הקיצוניים של האיחוד הדמוקרטי הקרואטי בראשות מאטה בובאן הכריזו על קיום "הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה", כיישות פוליטית, תרבותית, כלכלית, וטריטוריאלית נפרדת בשטחי בוסניה והרצגובינה. השפעת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי בשטחים שנתבעו על ידי הרצג בוסניה הייתה משמעותית, ובית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה טוען שזה הושג בעקבות טיהור אתני של בוסנים מוסלמים.
רקע > עצמאות בוסניה והרצגובינה

אחרי הכרזות העצמאות של קרואטיה וסלובניה מיוגוסלביה ב-1991, החליטה בוסניה והרצגובינה כי עליה לערוך משאל עם על עצמאות.
ההחלטה בפרלמנט הבוסני על עריכת המשאל התקבלה לאחר שהנציגים הסרבים עזבו את הישיבה במחאה. אותם הצירים הסרבים קראו לאוכלוסייה הסרבית להחרים את המשאל.
משאל העם נערך ב-29 בפברואר וב-1 במרץ. אחוז ההצבעה היה 63.4 אחוזים, ו-99.7 אחוזים מהמצביעים תמכו בעצמאות. ב-5 במרץ הכריז הפרלמנט על עצמאות. המנהיגות הסרבית השתמשה במשאל העם כסיבה לחסימת כבישים במחאה.
רקע > כינון הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה

המדינה החדשה הוכרזה במרץ 1992 בעוד שהתנגשויות אלימות בין קבוצות אתניות התפרצו ברחבי המדינה. הפרישה מבוסניה של הסרבים הוכרעה על ידי הצבא הלאומי היוגוסלבי ועל ידי הכוחות הצבאיים למחצה. ב-6 באפריל 1992 הכירה הקהילייה האירופית בעצמאותה של בוסניה. הסרבים בבוסניה הכריזו על היפרדותם ב-7 באפריל 1992, השיוך לבוסניה הרצגובינה הוסר מהשם והם נקראו רפובליקה סרפסקה.
רקע > אמברגו על סחר בנשק

ב-25 בספטמבר 1991, החליטה מועצת הביטחון של האו"ם להטיל אמברגו על סחר בנשק בכל שטחי יוגוסלביה לשעבר. האמברגו פגע בעיקר בצבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, שכן סרביה ירשה את חלקו העיקרי של הצבא העממי היוגוסלבי וקרואטיה יכלה להבריח נשק בדרך הים. יותר מ-55 אחוזים מהנשק ומתקני הצבא היוגוסלבים שכנו בבוסניה בגלל תוואי השטח ההררי שבה, בציפייה למלחמת גרילה, אך רבים מהמפעלים הללו היו בידי הסרבים, ואחרים הושבתו בגלל מחסור בחשמל ובחומרי גלם. הממשל הבוסני פעל להסרת האמברגו אך לזאת התנגדו צרפת, בריטניה ורוסיה. הקונגרס האמריקני קרא פעמיים להסיר את האמברגו אך הנשיא קלינטון הטיל עליהן וטו כדי שלא להסתכסך עם המדינות הנ"ל. אף על פי כן, ארצות הברית הבריחה בחשאי (ולעיתים תוך הסתייעות בקבוצות איסלמיסטיות) נשק לבוסניה דרך קרואטיה. מצד שני סוחרי נשק ישראלים סיפקו נשק ותחמושת לסרבים על אף האמברגו.
מהלך המלחמה

העימות התרחש בעיקר בין הרוב היחסי המוסלמי הבוסני, לבין הסרבים (נוצרים אורתודוקסים) בבוסניה. הקרואטים (נוצרים קתולים) בבוסניה גם נלחמו במלחמה נגד הסרבים, שניהם עם ונגד המוסלמים הבוסנים. עמים אחרים אשר גם השתתפו בסכסוך, בעיקר יוגוסלביה (סרביה של מילושביץ') אשר תמכה בצד הסרבי בבוסניה וקרואטיה אשר תמכה בקרואטים הבוסניים. אף על פי כן, גם האו"ם, נאט"ו, רוסיה ואיראן השתתפו בסכסוך, כל אחת במידה שונה. הסיעות הללו שינו את יעדיהם ואת הבריתות שלהם במספר הזדמנויות לאורך המלחמה.
הצבא העממי היוגוסלבי נסוג רשמית מבוסניה והרצגובינה ב-12 במאי 1992, זמן מה אחרי הכרזת העצמאות. עם זאת, רוב שרשרת הפיקוד, הנשק ובכירי הצבא, בתוכם הגנרל ראטקו מלאדיץ', נשארו בצבא רפובליק סרפסקה. הקרואטים ארגנו כוח הגנה בשם "מועצת ההגנה הקרואטית" ששימש ככוחות המזוינים של הרצג בוסניה. הבוסנים השתלבו בעיקר בצבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, אם כי כרבע מחיילי הצבא לא היו בוסנים (בעיקר בלוחמה בסרייבו).
במהלך המלחמה פעלו מספר קבוצות לא-סדירות. מהסרבים – "הנשרים הלבנים" (המכונים צ'טניקים), משמר המתנדבים הסרבי (המכונה "נמרי ארקאן"), מהבוסנים – "הליגה הפטריוטית", "הכומתות הירוקות", ומהקרואטים – "כוחות ההגנה הקרואטים". הכוחות הסרבים והקרואטים כללו מתנדבים מסרביה ומקרואטיה ונתמכו על ידי מפלגות לאומניות במדינות הללו. ישנן גם טענות על תמיכת השירותים החשאיים של סרביה וקרואטיה בהם.
בשורות הסרבים נלחמו גם מתנדבים סלאבים, בעיקר רוסים. מתנדבים יוניים ממשמר המתנדבים היווני לקחו חלק בטבח סרברניצה, ודגל יוון הונף בעיר לאחר שנפלה לידי הסרבים. בכוחות הקרואטים שירתו מתנדבים מערביים, והם קיבלו תמיכה מנאו נאצים גרמנים ואוסטרים. מתנדב שוודי בשם ג'קי ארקלב הורשע בפשעי מלחמה נגד בוסנים-מוסלמים עם שובו לשוודיה. הבוסנים קיבלו תמיכה מקבוצות מוסלמיות. לפי דיווחים אמריקניים, מאות אנשי משמרות המהפכה תמכו בממשלה הבוסנית במהלך המלחמה.
רובה של הבירה סרייבו נשלט על ידי הבוסנים. צבא רפובליקה סרפסקה הטיל עליה מצור לאורך כל המלחמה. מספר הפסקות אש נחתמו והופרו. האו"ם ניסה ללא הצלחה לעצור את המלחמה.
מהלך המלחמה > 1992

ב-19 בספטמבר, הצבא העממי היוגוסלבי תגבר את אזור מוסטר בכוחות, תוך מחאה של השלטון המקומי. ב-7 בינואר 1992, החברים הסרבים של מועצת העיר פריידור, ביחד עם המזכירים המקומיים של המפלגה הדמוקרטית הסרבית הכריזו על "אספת העם הסרבי בפריידור". עשרה ימים מאוחר יותר, הכריזה האספה על הפיכת האזורים הסרביים של פריידור לכדי האזור האוטונומי של קראינה הבוסנית, במטרה ליצור מדינה סרבית בשטחים הסרבים.
ב-9 בינואר 1992, אספת הסרבים הבוסנים קיבלה החלטה המכריזה על "הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה". ב-28 בפברואר, הצהירה האספה ששטחי הרפובליקה כוללים את "שטחי האזורים האוטונומיים הסרבים ושטחי ישויות סרביות אחרות בבוסניה והרצגובינה, ובכללם האזורים בהם הסרבים היו למיעוט בעקבות רצח העם שבוצע נגדם במלחמת העולם השנייה", והוכרז שהיא מהווה חלק מיוגוסלביה. ב-12 באוגוסט, שונה שם הרפובליקה לרפובליקה סרפסקה.
במהלך החודשים מרץ–מאי 1992, התחוללו קרבות קשים במזרח בוסניה כמו גם בצפון מערב המדינה. במרץ התקפות של מנהיגי המפלגה הדמוקרטית הסרבית, ביחד עם קציני הפיקוד השני של הצבא העממי היוגוסלבי, נערכו במזרח בוסניה במטרה להשתלט על נקודות אסטרטגיות ולהטיל תקשורתי ומידעי.
ב-23 באפריל 1992, החליטה המפלגה הדמוקרטית הסרבית להשתלט על פריידור ביחד עם הצבא העממי היוגוסלבי. עד סוף אפריל, מספר תחנות משטרה סרביות חשאיות הוקמו בעיר ולמעלה מ-1,500 סרבים חמושים היו מוכנים להשתתף בהשתלטות.
ה-SDS (המפלגה הדמוקרטית הסרבית) הכינה הודעה על ההשתלטות שהוקראה ברדיו פריידור ביום למחרת ההשתלטות. בליל 29/30 אפריל, ההשתלטות על פריידור יצאה לפועל. אנשי הביטחון הציבורי ושוטרי מילואים התאספו בצירקי פולייה שבפריידור. רק סרבים נכחו וכמה מהם לבשו מדי צבא.
ביוני 1992, המנדט של כח UNPROFOR, שהוצב במקור בקרואטיה, הורחב גם לבוסניה והרצגובינה, במקור כדי להגן על נמל התעופה הבינלאומי של סרייבו. בספטמבר, נוסף ל-UNPROFOR התפקיד להגן על סיוע הומניטרי בכל המדינה, כמו גם להגן על פליטים לבקשת הצלב האדום.
מהלך המלחמה > 1992 > המלחמה הקרואטית-בוסנית

תחת הלחץ של הכוחות הסרבים בבוסניה ובקרואטיה, העבירה מועצת ההגנה הקרואטית (HVO) את עיקר פעילותה מהגנת החלקים הקרואטים בבוסניה להתפשטות על חשבון הצבא הבוסני. ישנם הטוענים שזה היה בהתאם להסכם קרג'ורג'בו בין פרניו טוג'מן לסלובודן מילושביץ' בנוגע לחלוקת בוסניה בין הסרבים והקרואטים. ה-HVO תקף אזרחים בוסנים וביצע טיהור אתני של שטחיהם. הסכם גראץ ממאי 1992, פיצל את הקרואטים בבוסניה בין הבדלנים ותומכי האיחוד. כוחות ההגנה הקרואטיים (HOS), היו כוח לאומני קרואטי שלחם לצד הבוסנים.
ב-18 ביוני 1992, שלח ה-HVO אולטימטום לכוחות הבוסניים בנובי טראבניק, בו דרש לבטל את רשויות בוסניה והרצגובינה, להכיר בסמכות הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה ולהשבע לה אמונים, להכפיף את הכוחות הבוסנים ל-HVO ולגרש פליטים מוסלמים, וכל זאת בתוך 24 שעות. ההתקפה יצאה אל הפועל ב-19 ביוני. הכוחות הבוסנים המצוידים בדלות נלחמו בשתי חזיתות וכבשו שטחים מהקרואטים. האירועים הללו נחשבים לתחילת המלחמה הקרואטית-בוסנית.
מהלך המלחמה > 1993–1994

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בשנת 1993 הוקמה הפרובינציה האוטונומית של בוסניה עם בירה בוליקה קלדושה. משטרה תמך בקרואטיה ובסרביה נגד הממשל המרכזי בסרייבו. האוטונומיה שרדה עד לשנת 1995.
במטרה להקל על מצב העיר שהייתה במצור הוקמה מנהרת סרייבו.
ממשל ביל קלינטון שהחל לכהן ב-1993 נמנע מלעסוק בסוגיית בוסניה במשך למעלה משנה, שכן סכסוכים שבטיים לא נתפסו בעיניו כעניינה של המדיניות האמריקאית העולמית.
רק ב-1994 מינו קלינטון ווורן כריסטופר את ריצ'רד הולברוק לשליחם המיוחד למשבר בבוסניה. הולברג לחץ על הצדדים להגיע להסכם ותיאר את דרך פעולתו: "מעין הטרדה חסרת רחמים של הצדדים אל ויתורים שהם לא מוכנים לעשות אלמלא יילחצו בידי ארצות הברית".
מהלך המלחמה > 1993–1994 > הסכם וושינגטון

ב-18 במרץ 1994 נחתם בבית הלבן שבוושינגטון די. סי. ובווינה, הסכם השלום "הסכם וושינגטון" (באנגלית: Washington Agreement) ששם קץ למצב הלוחמה בין הקרואטים תושבי בוסניה והרצגובינה לבין ממשלת בוסניה והרצגובינה שנשלטה בעיקר על ידי הבוסניאקים. ההסכם הקים את הפדרציה הקרואטית-מוסלמית אשר הפכה לפדרציה של בוסניה והרצגובינה במסגרת בוסניה והרצגובינה ולצידה של הרפובליקה סרפסקה. לפי ההסכם אוחדו השטחים שנשלטו אותה עת על ידי הצדדים לו והשטח חולק לעשרה קנטונים במטרה למנוע עליונות של מי מהקבוצות הלאומיות באזור.
מהלך המלחמה > 1995

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
השלכות המלחמה > מלחמת אזרחים או מלחמה תוקפנית

מכיוון שהמלחמה בבוסניה והרצגובינה הייתה תוצאה של אי יציבות באזור היותר רחב של יוגוסלביה הקודמת (הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה), ובגלל המעורבות עם הארצות הסמוכות קרואטיה, ומה שנותר מיוגוסלביה (סרביה ומונטנגרו), היה ויכוח אשר נמשך זמן רב אם הסכסוך הוא מלחמת אזרחים או מלחמה תוקפנית. רוב המוסלמים הבוסנים וקרואטים רבים טענו שהמלחמה הייתה תוצאה של תוקפנות קרואטית וסרבית, בזמן שהסרבים החשיבו לעיתים קרובות את הסכסוך למלחמת אזרחים.
השלכות המלחמה > פשעי מלחמה

במשפט אשר התקיים בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בעקבות תביעה משפטית משנת 1993 אשר הוגשה מצד בוסניה והרצגובינה נגד סרביה ומונטנגרו על בסיס רצח עם. בית הדין הבינלאומי לצדק קבע ב-26 בפברואר 2007 שלסרביה אין אחריות לרצח העם אשר בוצע על ידי הכוחות הסרביים והבוסניים בטבח סרברניצה בשנת 1995. בית הדין הבינלאומי לצדק פסק, אף על פי כן, שסרביה נכשלה בכך שלא מנעה את הטבח של סרברניצה ונכשלה בכך שלא הענישה את אלו אשר היו אחראים לטבח, ובייחוד את ראטקו מלאדיץ'. כמו כן בית הדין הבינלאומי לצדק פסק שלא קיימת עדות מספקת לכך שבוצע רצח עם רחב נגד אוכלוסיית הבוסנים המוסלמים, כפי שהצהירה הממשלה הבוסנית.
המלחמה הובאה לסיומה לאחר שנחתם הסכם שלום בפריז ב-14 בדצמבר 1995. בעקבות כך החל תהליך משא-ומתן בין הצדדים אשר התקיים בדייטון, אוהיו, והסתיים ב-21 בדצמבר 1995. ההסכמות אליהם הגיעו הצדדים ידועות כהסכם דייטון. בו רפובליקה סרפסקה זכתה באשרור בינלאומי, כישות עם אחריות בינלאומית מוגבלת, עם זכות לכינון יחסים מקבילים ומיוחדים עם יוגוסלביה דאז, סרביה דהיום.
מלחמת בוסניה בתרבות הפופולרית

הסרט "שטח הפקר" (באנגלית: No Man's Land) משנת 2001, מגולל את סיפורם של שלושה חיילים, שניים בוסנים ואחד סרבי. סיפור הרקע בסרט סובב סביב המערכה ביוגוסלביה, אשר נמשכה לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, כחלק ממלחמות השליטה והמאבק בבלקן.
הסרט זכה בפרס אוסקר בקטגוריה סרט זר.
הסרט "נולד פעמיים" (באיטלקית: Venuto al Mondo, באנגלית: Born twice) שהופק בשנת 2012 מתרחש ברובו בסרייבו בזמן המלחמה. הוא מספר על אשה איטלקית שנוסעת עם בנה המתבגר לביקור בסרייבו בהזמנת ידיד בוסני אותו הכירה שנים רבות קודם. במהלך הביקור היא מגלה את האמת על נסיבות הולדתו של בנה ומותו של בעלה הקודם בבוסניה בזמן המלחמה. במהלך הסרט ישנם אזכורים רבים של זוועות המלחמה.
ראו גם

ורדי סרייבו
לקריאה נוספת

רצח העם הבוסני ביוגוסלביה ומניעתו של רצח עם בקוסובו באתר "הוועד למאבק ברצח עם".
הערות שוליים

1 2  ישי פלג על בסיס ספרו של ג'ורג' פאקר, ‏"מורשת הולברוק: בלקן בלי דם ובלי אדם", השילוח, גיליון 15, יוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547511905171  GND: 4345999-7  LCCN: sh2008124428  NKC: ph541625 
שטחי הסרבים ביוגוסלביה
איתן אבישר

| --- | --- |

איתן אבישר, 1952
 לידה:  19 בנובמבר 1892 סומבור, האימפריה האוסטרו-הונגרית האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  3 בינואר 1964 (בגיל 71) תל אביב, ישראל ישראל
 תאריך עלייה:  ספטמבר 1938
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  הצבא האוסטרו-הונגרי  צבא אוסטריה   ההגנה   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   האופטמן בצבא האוסטרו-הונגרי (מקביל לסרן)     אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין ארטילריה וקצין מטה גדודי בצבא האוסטרו-הונגרי  קצין מטה במיניסטריון המלחמה בצבא האוסטרי  ראש מחלקת התכנון ונשיא בית הדין של ההגנה  סגן ראש המפקדה הארצית של "ההגנה"  נשיא בית הדין הצבאי לערעורים
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה   מלחמת העצמאות
 תפקידים אזרחיים
 נשיא ההסתדרות העולמית של לוחמי החזית היהודים, היסטוריון
 
איתן אבישר (19 בנובמבר 1892 – 3 בינואר 1964) היה איש צבא והיסטוריון צבאי אוסטרי-ישראלי, שהגיע לדרגת אלוף בצה"ל ולפני כן שימש כקצין בצבא האוסטרי. אבישר הוא מחברם של ספרים בהיסטוריה צבאית ואסטרטגיה.
תולדות חייו

אבישר נולד בשנת 1892 בסומבור שבאוסטריה בשם זיגמונד אדלר פון פרידמן (Siegmund Adler von Friedmann), בנם של קרולינה לבית קניג ומוריס אדלר פון פרידמן, בעלת מסורת צבאית ארוכת שנים. סבו היה קצין בצבא האוסטרי ואביו היה קולונל שכיהן כשלישו של שר ההגנה של האימפריה. אביו זכה בתואר האצולה אדלר ב-1916.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הריאלי הצבאי נשלח להצטרף כצוער לאקדמיה הצבאית על שם מריה תרזה בווינה הבירה ובסוף לימודיו קיבל דרגת לויטננט (סגן) בהצטיינות כפולה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין תותחנים, היה שליש של חטיבה בדרגת סרן. לחם במערכות בפולין ובצרפת ושימש בין היתר כמפקד סוללת תותחים כבדים וכקצין טיווח ארטילרי מכדור פורח. בנוסף שירת כקצין מטה גדודי וזכה בשישה אותות כבוד והצטיינות.
עם סיום המלחמה ופירוקה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, שירת כקצין מטה במיניסטריון המלחמה של הרפובליקה האוסטרית שאך זה הוקמה, והיה מעורב בהקמתו של צבאה, הבונדסהֵר. בשנת 1931 פרש מן הצבא האוסטרי. כמו כן למד בבית הספר הגבוה לסחר עולמי (כלכלה ותכנון כלכלי). יוסף ארגמן טוען שאבישר הוא שהטיס בפורים 1929 את הגרף צפלין "מלבנון למצרים דרך ירושלים".
בין השנים 1932–1935 שימש כמנהיג "ההסתדרות העולמית של לוחמי החזית היהודים", ארגונם של ותיקי מלחמת העולם הראשונה ממוצא יהודי מכל העולם. אבישר שימש כנשיא ההסתדרות בין השנים 1934–1938. בשנת 1935 פעל לארגן את הקונגרס העולמי הראשון של ההסתדרות בפריז. הקונגרס ייצג למעלה מ-400,000 לוחמים יהודים שלחמו במלחמת העולם הראשונה בצבאות השונים.
ביולי 1936 נערך בווינה הקונגרס השני של האגודה, והנושא העיקרי בו היה האנטישמיות באירופה והדרכים להילחם בה. בקונגרס זה השתתפו נציגים מאירופה וארצות הברית.
לאחר האנשלוס (סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) בשנת 1938 נעצר ונכלא בגין פעילותו. כעבור חצי שנה שוחרר וקיבל אשרת הגירה לארצות הברית, אולם בחר מיד לעלות לארץ ישראל, בספטמבר 1938, עם סרטיפיקט של הסוכנות היהודית. אנשי ארגון "ההגנה" חיכו ללוחם הוותיק בכיליון עיניים. שבוע ימים לאחר הגיעו לארץ זומן לפגישה עם אליהו גולומב בביתו בשדרות רוטשילד בתל אביב, וצורף כיועץ צבאי למפקדת "ההגנה". בשנת 1939 נתמנה ראש מחלקת התכנון של "ההגנה" ושימש גם כנשיא בית הדין של הארגון. ב-1940 ערך את התוכנית האסטרטגית הראשונה של כוח המגן העברי. בשנת 1943 עלה לדרגת סגן ראש המפקדה הארצית של "ההגנה". שלטונות המנדט הבריטי שמו עינם על האיש שנשא בתפקידים בכירים אלה. בכל פעם שריחפה עליו סכנת מעצר, היה נחמיה ארגוב, מזכיר מפקדת "ההגנה", ממהר להזהירו לעזוב את ביתו. לכן לא הצליחו הבריטים לעוצרו במהלך "השבת השחורה" ביחד עם יתר מנהיגי היישוב.
ב-14 במאי 1948 נכח איתן אבישר בטקס הכרזת העצמאות. המעמד ריגש אותו ולימים סיפר על תחושותיו:
יש אומרים כי החייל המקצועי הוא אדם קשוח, בעל לב של אבן, אבל אני איש צבא ותיק, דור שלישי לקצינים יהודים בצבא אוסטריה, ואף על פי כן הזילה ההתרגשות דמעות מעיניי. כי היה זה הרגע הגדול ביותר בחיי.
עם הקמת צה"ל מונה לנשיא הראשון של בית הדין הצבאי לערעורים. פרש לגמלאות מצה"ל בשנת 1954 בדרגת אלוף.
במהלך השנים 1943–1955 פרסם אבישר, שהיה ידוע כפרשן וסופר צבאי, שישה ספרים בתחומי תורת ההיסטוריה הצבאית, כלכלה וביטחון, והיסטוריה של העם היהודי בארץ ישראל. ספרו הראשון "2500 שנות טקטיקה" נחשב עד היום כספר לימוד בסיסי להבנת תורת המלחמה.
כן פרסם מאמרים בתחום הביטחון בעיתון הבקר (1942-1950).
אבישר נפטר בתל אביב בינואר 1964. בהלווייתו ספד לו הרמטכ"ל, יצחק רבין.
הוא נטמן בבית העלמין קריית שאול. הותיר אחריו את רעייתו סידוניה לבית בינצר (1899–1972) ובת משותפת, רות (1929–2017).
פרסומיו

ז' פון-פרידמן, אלפים וחמש מאות שנות טקטיקה: (1600 לפני הספירה – יוני 1943 לספירה, א–ג, [חלק א מגרמנית: ג' אלון, חלק ב–ג מגרמנית: מ' טורטל], ירושלים: מסדה, תש"ד. (מהדורה ב, "מעובד מחדש ומושלם": תשי"ג)
איתן אבישר (ז. פרידמן), האסטרטגיה הגבוהה בהתגשמותה: (מוסברת לאור האסטרטגיה של מלחמת-העולם השנייה) ; מגרמנית: [סרן] ד. נוף, עריכה: יעקב עדיני, א–ד, תל אביב: נ. טברסקי, תש"ט–תש"י – ספר הדן בבעיות אסטרטגיות כלקחים ממלחמת העולם השנייה. הכרכים:
ספר ראשון – "פוליטיקה כלכלה ומבצעים" – 1949
ספר שני – "האופנסיבה האסטרטגית של הציר" – 1949
ספר שלישי - "האופנסיבה האסטרטגית של בנות הברית" – אוגוסט 1949
ספר רביעי – "האסטרטגיה במזרח הרחוק" – פברואר 1950
אלוף א. אבישר (ז. פון-פרידמן), מלחמות יהודה המכבי, תל אביב: מסדה, תשט"ז. (זוכה פרס דב הוז של עיריית תל אביב)
מאמרים:
אלוף איתן אבישר, ‏ליסודות השיפוט־הצבאי, מערכות 54-55, פברואר 1949, עמ' 31-33
הערות שוליים

↑  יוסף ארגמן, חיוור היה הלילה גרסת סיקו, ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2002, עמ' 13
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304316405171  GND: 137085737  ISNI: 0000 0000 5559 9015  LCCN: no93022070  NTA: 338251480  SUDOC: 23680135X  VIAF: 78350887   WorldCat (עם VIAF): 78350887
בריאן ג'ק

בריאן טימותי ג'ק (באנגלית: Brian Timothy Jack; נולד ב-17 בפברואר 1988) הוא פוליטיקאי ויועץ פוליטי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת ג'ורג'יה. טרם היבחרו לקונגרס עבד ג'ק באיפא"ק ובוועדה הרפובליקנית הלאומית. בשנים 2019–2021 היה המנהל הפוליטי של הבית הלבן.