stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קאסר אל-משאתא
פיסול

בנוסף לאפריז המגולף, נמצאו מספר רב של פסלים. האחד מגולף בצורת אריה שוכב. פסל האריה הוא בגובה 72.5 ס"מ, רוחבו 121.5 ס"מ, והוא מגולף מאבן גיר. הוא מוצג רובץ , ראשו זקוף, ורגליו הקדמיות מתוחות קדימה. שרידים של רעמה מגולפים סביב צווארו, וזנבו מתקפל תחת לגוף. משוער כי האריה נוצר עבור חדר הכס במשאתא וניצב ליד כס הח'ליף כחלק מזוג. הפסל הוא דוגמה לאמנות בתקופות האסלאם הקדומות, שבהם לא נאסרו עדיין דימויים.
באתר נמצאו גם שני פסלים נשיים מקוטעים. שני השברים מייצגים את פלג הגוף התחתון והירכיים של נשים עירומות חלקית. השבר הראשון, שגובהו 70 ס"מ ורוחבו 50 ס"מ, מוצג כיום באגף לאמנות האיסלאם במוזיאון פרגמון בברלין. הדמות נחתכת למעלה מעל אזור הערווה ולמטה מעל הברך. בקטע הקיים הדמות עירומה אך פרטים מגולפים בצד הירך השמאלית העליונה מזכירים את קצה בד עוטף, מה שמעיד על כך שהדמות המלאה הייתה מכוסה חלקית או בפעולה של התפשטות. כתובת כופית מגולפת עמוק בירכה השמאלית, מגלה את שמה של אישה, אם כי תרגום הכתובת טרם פוענח. השבר השני מוצג במוזיאון הארכיאולוגי של ירדן בעמאן, , גודלו 75 ס"מ על 52 ס"מ. פסל זה נחתך במותניים ומעל הברך. קפלי בד  נופלים ונצמדים לירכיים, מסומנים בקווים מתעקלים רדודים. בידה הדמות מחזיקה חפץ קטן, אולי פרי, כנגד הגוף. צורה מאורכת תלויה מירכה הימנית;  זה עשוי להיות מיכל בושם. דמויות נשיות אלו עשויות לייצג רקדניות או חברות בהרמון של הח'ליף. ככל הנראה אינן מייצגות דמויות ספציפיות, אלא מסמלות את המותרות שמהם נהנים בני המלוכה. הפרי והבושם שהדמות השנייה מחזיקה עשויות לייצג מתנות שניתנו לח'ליף.
בתקופת הח'ליפות האומיית (שנת 661-750 לספירה), האמנות האסלאמית טרם פיתחה סגנון ייחודי משלה. עד שהאיסלאם התפשט מזרחה יותר וירש מוטיבים אמנותיים ממרכז ומזרח אסיה, אדריכלים ואמנים שאבו השראה מהתרבות החזותית של האימפריות השכנות האחרונות, כלומר הסאסאנים והביזנטים. העיסוק בשליטים ובבילויים מלכותיים נבע במידה רבה מהאימפריה הסאסאנית הקודמת. פיסול עירום לקוח מהמסורת הקלאסית. ממדי הגופים של הדמויות הללו מזכירים אידיאלי יופי קלאסיים. גם הבגד שחושף יותר ממה שהוא מסתיר הוא מוטיב נפוץ בייצוגים אומנתיים של אפרודיטה או ונוס. הפיסול האנושי הפך להרבה פחות נפוץ באמנות האסלאמית המאוחרת יותר, כאשר החלו להתרחק מסגנונות קלאסיים.
עם זאת, לא כל החוקרים מסכימים שהדמויות האלו מייצגות באופן בלעדי "בילויים שלטוניים". מרים גלפר-יורגנסן טוענת כי ייצוגים של רקדניות עוברים בתורשה מהאמנות הסאסאנית, שבה דמויות אלו מלוות לרוב בסמלים של העולם הבא. לפיכך, היא מסיקה כי ייצוגים של רקדנים משמשים להזכיר לצופים את המותרות הממתינות להם בגן העדן. ארמון זה נבנה ככל הנראה עבור אותו פטרון כמו ארמון מדברי עכשווי, ח'רבת אל-מפג'אר: הנסיך אל-ואליד השני, הידוע לשמצה באורח חייו הדקדנטי. אחרים טוענים כי בעוד שמוטיבים של בעלי חיים וצמחים שנמצאו במקומות אחרים בארמון יכולים לתמוך בתיאוריה שדימויים אלה מייצגים את גן העדן, ייתכן שלא כל המוטיבים נועדו לכך במקור. מאחר שאל-וואליד השני לא היה ידוע בתור אדוק, סביר להניח שדווקא פסלים האלו נועדו לבידור של הח'ליף ואורחיו.
גלריה

מאחורי החזית
קטע מהקיר החיצוני, עם הצריחים
ראו גם

מצודות מדבר
אמנות האסלאם
אדריכלות אסלאמית
אדריכלות אומיית
הערות שוליים

1 2  "Tierfigur (Rundplastik)". Museum für Islamische Kunst.
1 2 3  "Fragment of a female statue from Mushatta". Discover Islamic Art, Museum With No Frontiers.
1 2  "Lower part of a semi-naked female statue". Discover Islamic Art, Museum With No Frontiers.
1 2 3  Hillenbrand, Robert (1981).  Daneshvari, A. (ed.). "Islamic Art at the Crossroads: East Versus West at Mshatta". Essays in Honor of Katherine Dorn: 64–75.
↑  Baer, Eva (1999). "The Human Figure in Early Islamic Art: Some Preliminary Remarks". Muqarnas. 16: 32–35.
↑  Lee, Mireille M. (2015). "Other 'Ways of Seeing': Female Viewers of the Knidian Aphrodite". Helios. 42 (1): 110.
↑  Baer, Eva (2004). "The Human Figure in Islamic Art: Inheritances and Islamic Transformations". Bibliotheca Iranica. Islamic Art and Architecture Series. Costa Mesa, Calif.: Mazda. 11: 23.
↑  Gelfer-Jørgensen, Mirjam (1997). "The Depictions of the Female Dancer in Islamic Art". RIdIM/RCMI Newsletter. 22 (1): 4–10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007407409205171  GND: 4285739-9  LCCN: sh2017003818 
שרידי החזית באתר המקורי
פסל של אריה רובץ מחדר הכס בחזית קאסר אל-משאתא, התקופה האומיית, המאה ה-8 לספירה. המוזיאון לאמנות אסלאמית (Museum für Islamische Kunst), ברלין, גרמניה
פלג גוף תחתון של דמות אישה אנושית, מחזית קאסר אל-משאתא, התקופה האומיית, המאה ה-8 לספירה. המוזיאון לאמנות אסלאמית (Museum für Islamische Kunst), ברלין, גרמניה
פרנק סינטרה

| --- | --- |

פרנק סינטרה, 1957 לערך
 לידה:  12 בדצמבר 1915 הובוקן, ארצות הברית 
 פטירה:  14 במאי 1998 (בגיל 82) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Francis Albert Sinatra 
 מקום קבורה:  בית הקברות דזרט 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1935–1995 (כ־60 שנה) 
 מקום לימודים:  תיכון הובוקן 
 עיסוק:  זמר, שחקן, מפיק קולנוע ובמאי
 סוגה:  ג'אז ווקאלי, מוזיקת פופ מסורתית, סווינג, ג'אז, מוזיקת ביג בנד, בלוז, מוזיקה קלה 
 סוג קול:  בריטון 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  יוקולילי, friction drum, קסטנייטות, משולש 
 חברת תקליטים:  רפרייז רקורדס, האחים וורנר רקורדס, RCA רקורדס, קפיטול רקורדס, קולומביה רקורדס, פיליפס רקורדס 
 בן או בת זוג:  ננסי סינטרה (4 בפברואר 1939–29 באוקטובר 1951) מיה פארו (19 ביולי 1966–16 באוגוסט 1968) אווה גרדנר (7 בנובמבר 1951–5 ביולי 1957) ברברה סינטרה (11 ביולי 1976–14 במאי 1998)  ג'ודית' קמפבל אקסנר אנג'י דיקנסון 
 צאצאים:  ננסי סינטרה, פרנק סינטרה ג'וניור, טינה סינטרה 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  פרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר (15 בפברואר 1967)  גלובוס הזהב על שם ססיל ב. דה-מיל (1971)  פרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית (15 באפריל 1971)  פרס אגדה חיה של גראמי (1994)  פרס ג'וני מרסר (1980)  פרס גראמי לביצוע סולו הפופ הגברי הטוב ביותר (29 בנובמבר 1959)  פרס גראמי לאלבום השנה (29 בנובמבר 1959)  פרס גראמי של חבר הנאמנים (1979)  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1953)  פרס גראמי למפעל חיים (1965)  מדליית החירות הנשיאותית (1985)  פרס מרכז קנדי  פרס גילדת שחקני המסך למפעל חיים  פרס גלובוס הזהב  פרס פיבודי  היכל התהילה של בתי ההימורים  מדליית הזהב של הקונגרס  היכל התהילה של ניו ג'רזי  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  העיטור האוסטרי למדע ואמנות  פרס אמי 
 www.sinatra.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
פרנסיס אלברט "פרנק" סינטרה (באנגלית: Francis Albert "Frank" Sinatra;‏ 12 בדצמבר 1915 – 14 במאי 1998) היה זמר ושחקן אמריקאי שנחשב לאחד מהזמרים החשובים ביותר במאה ה-20.
סינטרה החל את הקריירה המוזיקלית שלו בתקופת הסווינג במקביל להארי ג'יימס וטומי דורסי. בשנות ה-40 של המאה ה-20 זכה לפופולריות רבה והפך לאליל נוער. הקריירה המוזיקלית שלו החלה לדעוך בתחילת שנות ה-50, אך התחדשה בשנת 1954, לאחר שזכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "מעתה ועד עולם".
קריירה

סינטרה חתם בחברת קפיטול רקורדס (באנגלית: Capitol Records) והוציא לאור מספר אלבומים שזכו לשבחים, ביניהם: In the Wee Small Hours, Songs for Swingin' Lovers, Come Fly with Me, Frank Sinatra Sings for Only the Lonely, Nice 'n' Easy.‏ סינטרה עזב את חברת קפיטול והקים חברת הפקות עצמאית בשם "רפרייז רקורדס" (באנגלית: Reprise Records), באמצעותה הוציא לאור אלבומים רבים שזכו גם הם להצלחה, בהם Ring-A-Ding-Ding, Sinatra At The Sands, Francis Albert Sinatra & Antonio Carlos Jobim. בעקבות הצלחת אלבומים אלה, יצא סינטרה למספר סיבובי הופעות בינלאומיים והיה לחבר מייסד בקבוצת השחקנים אשר קראה לעצמה "ראט פאק" (באנגלית: Rat Pack) יחד עם דין מרטין, סמי דייוויס ג'וניור, פיטר לופורד וג'ואי בישופ. הפופולריות שצבר הביאה אותו להתיידד עם ידוענים ונשיאים, כולל הנשיא ג'ון קנדי. בשנת 1965, כשהיה בן 50, הקליט סינטרה את האלבום הרטרוספקטיבי September of My Years וכיכב בתוכנית הטלוויזיה זוכת פרס אמי Frank Sinatra: A Man And His Music.
סינטרה ניסה להחזיק מעמד, לנוכח התמורות שחלו במוזיקה ובטעמו של הקהל בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, אך מיעוט המכירות של אלבומיו וכישלון הסרטים בהם הופיע, גרמו לו להודיע על פרישה בשנת 1971.
בשנת 1973 חזר סינטרה והוציא את האלבום Ol' Blue Eyes Is Back, ובשנת 1980 זכה להצלחה רבה עם הלהיט "Theme From New York, New York". לאחר מכן יצא לסיבובי הופעות רבים ברחבי ארצות הברית והעולם עד מספר שנים לפני מותו בשנת 1998.
סינטרה היה גם שחקן קולנוע מפורסם וזכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "מעתה ועד עולם". על תפקידו בסרט האיש בעל יד הזהב היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר. כמו כן כיכב במספר סרטים מוזיקליים, כמו החברה הגבוהה, חברי ג'ואי, ברנשים וחתיכות ויום בניו יורק.
סינטרה זכה בפרסים רבים במהלך חייו, בהם Kennedy Center Honors בשנת 1983, במדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא רונלד רייגן בשנת 1985, ובמדליית הזהב של הקונגרס בשנת 1997. כמו כן זכה סינטרה ב-11 פרסי גראמי, בהם פרס עבור מפעל חיים.
סינטרה נחשב לאחד מזמרי הפופ הגדולים ביותר בכל הזמנים ולאורך השנים הוציא מעל 50 אלבומים שנמכרו בכ-250 מיליון עותקים בכל העולם (כ־25 מיליון מתוכם בארצות הברית לבדה).
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

סינטרה נולד בהובוקן, ניו ג'רזי, כבן יחיד למשפחת מהגרים איטלקית, להורים אנטוני מרטין סינטרה (באנגלית: Anthony Martin Sinatra) ונטלי דלה (באנגלית: Natalie Della). הוא לא סיים את לימודיו בתיכון שממנו הורחק עקב התנהגות פרועה. אמו הידועה בכינוי דולי (באנגלית: Dolly), הייתה אישה רבת השפעה בשכונת מגוריו וכמו כן בחוגי המפלגה הדמוקרטית. היא עבדה כמיילדת, ולצד עבודתה זו ניהלה מביתה גם עסק בלתי חוקי של הפלות. היא נעצרה מספר פעמים והורשעה פעמיים בגין עבירה זו. טוני, אביו של פרנק, שירת במחלקת כיבוי האש של הובוקן במהלך שנות ה-30 הקשות, שבהן שרר השפל הגדול בצפון אמריקה. למרות זאת, סיפקה דולי כסף מזומן לבנה פרנק, וכך היה יכול לצאת לבלות עם חבריו ולקנות בגדים מהודרים. לאחר הפסקת לימודיו בתיכון, החל לעבוד כשליח בעיתון ג'רזי אובזרבר (Jersey Observer) וכמפעיל מכונה במספנה. בתחילת שנות ה-30 החל סינטרה לשיר מול קהל.
ביוגרפיה > 1940-1935: תחילת הקריירה ועבודה עם הארי ג'יימס וטומי דורסי

בשנת 1935 זכה להזדמנות הראשונה כאשר אמו שכנעה להקת זמרים מקומית בשם "שלושת הנוצצים" (The Three Flashes), לצרף אותו אליה, ויחד עם סינטרה נודעה הלהקה בשם "רביעיית הובוקן". הם הצליחו להרשים שדר רדיו פופולרי לאחר שהופיעו בתוכניתו, קיבלו 40,000 קולות מהמאזינים וזכו בפרס הראשון - חוזה לתקופה של 6 חודשים להופעות על במות ותוכניות רדיו בכל רחבי ארצות הברית.
בסוף שנת 1935 עזב סינטרה את רביעיית הובוקן וחזר לביתו. אמו סידרה לו עבודה בתור מלצר מזמר ומנחה במקום שנקרא "ראסטיק קאבין", באינג'לווד קליפס בניו ג'רזי, בשכר של 15$ לשבוע.
ב-18 במרץ 1939 יצא שירו הראשון של פרנק סינטרה "our Love" עם תזמורתו של פרנק מאן. בחודש יוני באותה השנה שכר הארי ג'יימס את סינטרה בחוזה לשנה בשכר של 75$ לשבוע. בשל חוסר שביעות רצון גדל והולך של סינטרה מלהקתו של ג'יימס, קיבל סינטרה בנובמבר 1939 את פנייתו של טומי דורסי להצטרף אל להקתו, ובאופן רשמי הצטרף אליה בחודש ינואר 1940.

בשנתו הראשונה עם להקתו של דורסי, הוציא סינטרה למעלה מ-40 שירים, מתוכם השיר "I'll Never Smile Again" ששהה בראש מצעדי הפזמונים במשך 12 שבועות.
ביוגרפיה > 1950-1940: "סינטרמאניה" והתדרדרות הקריירה

בסתיו 1940 הופיע סינטרה כזמר בלהקתו של טומי דורסי בסרט "לילות לאס וגאס". במאי 1941, עמד סינטרה בראש מצעד הזמרים על פי סקר של מגזין הבילבורד. הקשר בין סינטרה לטומי דורסי היה מתוח, וסינטרה החל לבצע את הקלטות הסולו הראשונות ללא להקתו של טומי דורסי, אך עם אמרגנו של דורסי אקסל סטורדהל (באנגלית: Axel Stordahl) ובאישורו של דורסי בינואר 1942. בסוף אותה שנה עזב סינטרה את להקתו של דורסי.
סינטרה, ששירתו פנתה לקהל מעריצות בגיל העשרה, גילה קהל מאזינים חדש למוזיקה, שעד לאותו הזמן הוקלטה בעיקר עבור מבוגרים.
ב-31 בדצמבר 1942 הופיע לראשונה באולם פאראמאונט (Paramount Theatre) בניו יורק.
בזמן שביתת המוזיקאים בארצות הברית בין השנים 1942–1944, הוציאה חברת ההקלטות "קולומביה" את השיר "All or Nothing at All" תחת שמו של הארי ג'יימס. השיר הוקלט באוגוסט 1939 ויצא לפני שסינטרה יצר שם לעצמו. בהוצאה המקורית של האלבום לא הוזכרו שמות הזמרים בשיר, אך כאשר יצאה שוב ההקלטה לאור בשנת 1943, הוצג שמו של סינטרה באופן בולט על גבי העטיפה. ההקלטה הגיעה לרשימת רבי המכר במשך 18 שבועות ואף הגיעה למקום ה-2 ב-2 ביוני 1943.
בשנת 1943 חתם פרנק סינטרה בחברת ההקלטות קולומביה רקורדס כזמר סולו כשבתחילה זכה להצלחה מרובה, במיוחד בזמן שביתת המוזיקאים. סינטרה חתם בחברת קולומביה ב-1 ביוני 1943, כאשר מלאו לשביתת המוזיקאים 10 חודשים. אף על פי שלא הוציא הקלטות חדשות בזמן השביתה, הופיע בתוכנית הרדיו הפופולרית "מצעד הלהיטים שלך (באנגלית: Your Hit Parade), ועל הבמה. חברת קולומביה רצתה להוציא הקלטות חדשות מהכוכב העולה במהירות האפשרית, וכך שכנע אותם סינטרה להעסיק את אלק ווילדר (באנגלית: Alec Wilder) כמארגן ומנצח למספר מפגשי הקלטות עם להקת זמרי ליווי בשם זמרי בובי טאקר (באנגלית: Bobby Tucker Singers). במפגשי ההקלטה האלה שנערכו בין התאריכים 7 ביוני 1943 ל-10 בנובמבר 1943 הוקלטו תשעה שירים כאשר שבעה מתוכם הגיעו לרשימת רבי המכר.
כאשר חזר סינטרה להופעה באולם הפאראמונט בחודש אוקטובר 1944, 35,000 מעריצים (בעיקר מעריצות) כמעט גרמו להתפרעות מחוץ לאולם, כשנודע להם שלא יוכלו להיכנס.
בשנת 1945, כיכב סינטרה עם ג'ין קלי בסרט הרימו עוגן. באותה השנה "הושאל" לחברת RKO כדי לככב בסרט הקצר "הבית בו אני גר, שבויים בידי מרווין לרוי. הסרט העוסק בסובלנות, בשוויון גיזעי ובאנטישמיות, זכה בפרס אוסקר מיוחד שהתחלק בין סינטרה ובין שאר האנשים שעסקו בו. כמו כן, זכה הסרט בפרס מיוחד מטעם גלובוס הזהב "לקידום רצון טוב". בשנת 1946 יצא אלבומו הראשון של פרנק סינטרה, The Voice of Frank Sinatra, והחלה הופעת הבכורה של תוכנית הרדיו השבועית שלו.
בסוף שנת 1948, הרגיש סינטרה כי הקריירה שלו מתעכבת. תחושה זו אוששה, כשירד למקום הרביעי בסקר השנתי של המגזין דאון ביט (באנגלית: Down Beat), אחרי בילי אקסטין, פרנקי ליין ובינג קרוסבי. בשנת 1949 חלה עלייה מחדש בפופולריות של סינטרה לאחר שחבר שוב לג'ין קלי וכיכב בסרט "קח אותי לבייסבול", הסרט קיבל ביקורת מצוינות וזכה להצלחה מסחרית רבה. באותה השנה חבר בפעם השלישית לג'ין קלי בסרט "יום בניו יורק".
ביוגרפיה > 1960-1950: לידה מחודשת של הקריירה, והמעבר לחברת קפיטול

לאחר היעדרות של שנתיים, חזר סינטרה לבמה ב-12 בינואר 1950, להופעה בהרטפורד, קונטיקט. סינטרה שקולו השתנה סבל מדימום במיתרי הקול בעת הופעה במועדון הקופקבאנה ב-26 באפריל 1950. הקריירה ויכולת הפנייה של סינטרה אל דור חדש של בני נוער הלכה והדרדרה כשהגיע אל אמצע שנות השלושים לחייו.
בספטמבר 1951, ערך סינטרה את הופעת הבכורה שלו בלאס וגאס במלון הקזינו דזרט אין (באנגלית: Desert Inn). חודש לאחר מכן שודרה סדרה שנייה של "ההופעה של פרנק סינטרה" (באנגלית: The Frank Sinatra Show) ברשת CBS. ב-7 בנובמבר 1951, נישא סינטרה בפעם השנייה לשחקנית אווה גרדנר. הקשר ביניהם היה סוער ביותר, והעלייה בקריירת המשחק של גארדנר הייתה מקבילה להידרדרות בקריירה של סינטרה. הם נפרדו בשנת 1953 והתגרשו בשנת 1957.
קולומביה ו-MCA נפרדו מסינטרה בשנת 1952. לידתה המחודשת של הקריירה של סינטרה החלה בסרט הדרמה המתרחש ערב המתקפה על פרל הארבור "מעתה ועד עולם" (1953), שבעקבות ההופעה בו זכה בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. תפקיד ומשחקו סימלו שינוי בקריירה של סינטרה, לאחר הידרדרות מסחרית שנמשכה מספר שנים שינתה הזכייה את כיוונה של הקריירה והחזירה את סינטרה לראש רשימת ההקלטות בעולם.
ב-1953, חתם סינטרה בחברת קפיטול רקורדס (באנגלית: Capitol Records), שם עבד עם טובי המעבדים המוזיקליים של אותה תקופה, הידועים מביניהם היו: נלסון רידל, גורדון ג'קינס ובילי מיי. סינטרה המציא את עצמו מחדש עם סדרה של אלבומים המתאפיינים בצד רגשי וקודר, החל ב-In the Wee Small Hours‏ (1955), ולאחריו האלבום Where Are You?‏ (1957) ו-Frank Sinatra Sings for Only the Lonely‏ (1958). כמו כן הוא פיתח את הדמות של זמר סווינג חדשני, כמו שניתן לשמוע באלבומים Swing Easy!‏ (1954), Songs for Swingin' Lovers‏ (1956) ו-Come Fly with Me‏ (1957).
בסוף אותה שנה, (1954), נבחר שירו "Young at Heart", לשיר השנה והאלבום Swing Easy נבחר לאלבום השנה, ואילו פרנק סינטרה נבחר לזמר השנה על ידי שלושת המגזינים המובילים בארצות הברית: Billboard, Down Beat, Metronome. בשנת 1955 הוציא סינטרה את אלבומו הראשון בשיטת "12 LP‏ In The Wee Small Hours, שיתוף הפעולה השני שלו עם המעבד המוזיקלי נלסון רידל. שיתוף פעולה שלישי עם נלסון רידל הביא בשנת 1956 להוצאת האלבום Songs For The Swingin' Lovers, שנחל הצלחה מסחרית והכיל בתוכו את ההקלטה המקורית של השיר "I've Got You Under My Skin".
Frank Sinatra Sings for Only the Lonely הוא אוסף של שירים ישנים בביצוע אישי בסגנון בלוז צבעוני, האלבום היה הצלחה כבירה והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של מגזין הבילבורד ובסך הכל שהה במצעד במשך 120 שבועות, שירים מאלבום זה כמו: "Angel Eyes" ו(One For My Baby (and One More For The Road יישארו מרכיב מרכזי בהופעותיו לכל אורך חייו.
ביוגרפיה > 1980-1970: פרישה וחזרה

ב-12 ביוני 1971 - בקונצרט לגיוס כספים לקרן סיוע שהתקיים בהוליווד - בגיל 55, סינטרה הודיע כי הוא פורש, בכך מביא לסיום קריירה בת 36 שנה בעולם השעשועים.
ב-1973, חזר בו סינטרה מהפרישה עם אלבום חדש ותוכנית טלוויזיה מיוחדת: Ol' Blue Eyes Is Back. האלבום שנחל הצלחה גדולה והגיע למקום ה-13 ברשימת רבי המכר של מגזין הבילבורד ולמקום ה-12 במצעד המכירות בבריטניה. תוכנית הטלוויזיה המיוחדת ששודרה בעקבות האלבום הביאה לידי שיתוף פעולה חוזר בין סינטרה לג'ין קלי בשיר "Send in the Clowns".
בינואר 1974 חזר סינטרה ללאס וגאס, להופעה במלון הסיזר פאלאס. ההופעה התקיימה אף על פי שבשנת 1970 נשבע סינטרה כי לא יופיע יותר במלון זה, לאחר שבמהלך ויכוח בינו לבין מנהל המקום, סנפורד ווטרמן, שלף האחרון אקדח בפניו. זמן קצר לאחר שווטרמן פוטר, נפתחה הדלת בפני סינטרה לחזור ולהופיע במלון היוקרתי.
בעת ביקור באוסטרליה גרם סינטרה למהומה כאשר תיאר עיתונאים שרדפו אחרי כל צעד שעשה ולחצו למסיבת עיתונאים, כ"הומואים", "סרסורים" ובמילים קשות אחרות. איגודים מקצועיים אוסטרליים המייצגים עיתונאים, מלצרים ופועלים אחרים הכריזו על שביתה, בדרישה כי סינטרה יתנצל על הערותיו הפוגעניות. סינטרה מצידו דרש כי העיתונים הם אלה שיתנצלו על "חמש עשרה שנים של התעללות שספגתי מהעיתונות העולמית". ראש הממשלה לעתיד של אוסטרליה, בוב הוק, אז נשיא לשכות המסחר של אוסטרליה, התעקש גם הוא כי על סינטרה להתנצל. לבסוף הושגה פשרה בפרשה, לשביעות רצונם החלקית של שני הצדדים: המופע האחרון של סינטרה, בסיבוב ההופעות באוסטרליה, שודר בטלוויזיה האוסטרלית.
בחודש אוקטובר 1974, הופיע סינטרה באולם המדיסון סקוור גארדן, בקונצרט טלוויזיוני שיצא לאחר מכן באלבום שנקרא "The Main Event-Live". ליוותה אותה להקת ה"ענקים הצעירים" בהנהגת וודי הרמן, שלאחר מכן לוותה אותו גם בסיבוב ההופעות באירופה, מאוחר יותר באותו החודש. תוכנית הטלוויזיה המיוחדת של המופע זכתה לביקורות טובות יחסית, אך האלבום שקטעיו קובצו ממספר הופעות בסיבוב הופעות הקאמבק שלו, זכה להצלחה בינונית בלבד, שהביאה אותו למקום ה-37 במצעד הבילבורד ולמקום ה-30 במצעד הבריטי.
בשנת 1979, אל מול הפירמידות במצרים, הופיע סינטרה בפני נשיא מצרים אנואר סאדאת. באותה השנה בלאס וגאס, כאשר הוא חוגג 40 שנה בעסקי השעשועים ואת יום הולדתו ה-64, הוענק לו פרס גראמי היוקרתי בעבור מפעל חיים.
ביוגרפיה > 1990-1980: טרילוגיה, "She Shot Me Down", "L.A. Is My Lady"

בשנת 1980, הופיע אלבומו הראשון בשש השנים האחרונות, Trilogy Past Present Future, פרויקט שאפתני של שלושה אלבומים. לאלבום הראשון הקליט שירים מהעבר (מתקופת טרום הרוק) ומההווה דאז (מתקופת הרוק). באלבום השני הקליט שירים שמהם התעלם במהלך הקריירה. באלבום השלישי קובצו אסופת שירים בנוגע לעתיד, במקרה זה מחשבותיו לגביו. אלבום זה אסף שש מועמדויות לפרס גראמי וזוכה בפרס בעבור הכתיבה הטובה ביותר (באנגלית: liner notes). הוא הגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד. אלבום זה הציג את אחד משיריו הידועים של סינטרה, "Theme from New York, New York". כמו כן כלל האלבום את ביצועו לשירו של ג'ורג' האריסון "Something". היה זה ביצועו השני לשיר זה, וגם הוא זכה לשבחים רבים.
שנה לאחר מכן, הוציא סינטרה, בעקבות הצלחתה של הטרילוגיה, את האלבום She Shot Me Down, באלבום זה שיחזר את הצליל האפל מהשנותיו בחברת ההקלטות קפיטל, האלבום קצר תשבחות מהמבקרים שהגדירו אותו כיין המשתבח עם הזמן.
סינטרה הסתבך במחלוקת כאשר הופיע, בשנת 1981, במלון סאן סיטי שבדרום אפריקה, שהייתה מדינה מוחרמת בשעתה בשל מדיניות האפרטהייד, תמורת 2 מיליון דולר.
בשנת 1983, נבחר פרנק סינטרה לאחד מחמשת מקבלי פרס, "Kennedy Center Honors", יחד עם קתרין מארי דאנהם, ג'יימס סטיוארט, איליה קאזאן ווירג'יל תומפסון. בצטטו את הסופר הנרי ג'יימס אמר בטקס נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, "אמנות היא צילה של האנושיות", ואחר כך הוסיף שסינטרה "העביר את חייו בהטלת צל ענק ומפואר".
מוקדם יותר באותה שנה, עבד סינטרה בשיתוף פעולה עם קווינסי ג'ונס, בפעם הראשונה מזה שני עשורים על האלבום, L.A. Is My Lady, שהתקבל היטב על ידי הביקורת, האלבום שהגיע אחרי שאלבום דואט מתוכנן עם זמרת הג'אז לנה הורן, נזנח לאחר שהורן סבלה מבעיה במיתרי הקול, וסינטרה שהיו לו התחייבויות אחרות, לא המתין שתבריא.
ביוגרפיה > שנות ה-90: שיתופי פעולה וההופעה האחרונה

בשנת 1990 חגג סינטרה את יום הולדתו ה-75 בסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית וזכה בפעם השנייה ב"פרס אלה" (באנגלית: "Ella Award"), בידי אגודת הזמרים היושבת בלוס אנג'לס, בטקס עצמו הוא הופיע בפעם האחרונה עם אלה פיצג'רלד.
בחודש דצמבר, כחלק מחגיגות יום הולדתו הצהיר ראש עיריית הובוקן ניו ג'רזי, עיר הולדתו, ש"אף אחד לא שר, רקד, המהם ושר סרנדות אל תוך לבבם של צעירים כזקנים....כמו האמן המושלם הזה מהובוקן". באותו החודש נתן סינטרה את ההופעה הראשונה שלו בסיבוב הופעות "יובל היהלום" במדינת ניו ג'רזי.
בשנת 1993, חזר סינטרה במפתיע להקליט בחברת ההקלטות קפיטול והקליט את אלבום האולפן, Duets, שיצא לאור בחודש נובמבר.
האומנים שנתנו את קולם לאלבום עשו זאת בחינם ואלבום ההמשך, Duets II, שיצא לאור שנה אחר כך הגיע למקום ה-9 במצעד הבילבורד.
למרות בעיות רפואיות שונות המשיך סינטרה בסיבוב ההופעות ונשאר אטרקציה בקנה מידה עולמי במחצית הראשונה של שנות ה-90. לפעמים נראה היה כי זכרונו בוגד בו. התמוטטות על הבמה במהלך הופעה בריצ'מונד, וירג'יניה בשנת 1994, סימנה הידרדרות נוספת.
הופעתו החיה האחרונה של סינטרה נערכה ביפן בחודש דצמבר 1994. כחודשיים לאחר מכן ב-25 בפברואר 1995, במסיבה פרטית מול 1200 אורחים נבחרים, בליל הסיום לטורניר גולף הנושא את שמו, הופיע סינטרה בפני קהל בפעם האחרונה, שיר הסיום היה "The Best is Yet to Come".
בטקס הגראמי שנערך בשנת 1994 קיבל סינטרה את ה-"Legend Award", את הפרס העניק לו בונו, סולן להקת U2 שאמר, "פרנק הוא היושב ראש של הגישה הרעה (באנגלית: bad attitude), רוק אנד רול מנוגן כדי להיות קשוח, האיש הזה הוא הבוס. היושב ראש של הבוסים...אני לא הולך להתעסק איתו, ואתם?".
בשנת 1995, כדי לציין את יום הולדתו ה-80, הודלקו אורות בניין האמפייר סטייט בצבע כחול. הופעתו האחרונה בטלוויזיה הייתה בתוכנית מחווה שנערכה לכבוד יום הולדתו ה-80 בלוס אנג'לס.
ביוגרפיה > חיים פרטיים

לפרנק סינטרה היו שלושה ילדים, ננסי, פרנק הבן וטינה מאשתו הראשונה ננסי בארבטו, שלה היה נשוי בין השנים 1939–1951. הוא נישא שלוש פעמים נוספות, לשחקנית אווה גארדנר בין השנים 1951–1957. לשחקנית מיה פארו בין השנים 1966–1968. ולבסוף לברברה מרקס שנשא לאישה בשנת 1976 ואליה היה נשוי עד ליום מותו ב-1998.
במשך כל חייו סבל סינטרה משינויים במצב הרוח וגם מדיכאון וממאניה דפרסיה. הוא עצמו אישר את זה בראיון שנתן בשנות ה-50, "בהיותי 18 קראט של מניה דפרסיה, וחייתי חיים מלאי רגשות סוערים וסותרים, יש בי יכולת להכיל עצבות רבה כמו גם התרגשות". בספר זכרונותיה, "בתו של אבי", כתבה בתו טינה על ה"18 קראט", "קל דעת כמו שאבא מסוגל להיות אודות מצבו הנפשי, אני מאמינה כי כדור אחר של זולופט (סוג של כדור העוזר לטפל במצבי דיכאון), ליום יכול היה להרחיק את השדים שלו ממנו, אך תרופה זו במשך שני עשורים לא הייתה קיימת".
ביוגרפיה > מותו

לאחר שסבל מהתקף לב נוסף, נפטר פרנק סינטרה ב-14 במאי 1998 בגיל 82, בשעה 10:50, בבית החולים סידאר-סיני כשאשתו ברברה לצידו. מילותיו האחרונות היו: "אני מפסיד". למחרת בלילה עומעמו האורות בסטריפ שבלאס וגאס לזכרו. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון הוביל מחוות לסינטרה כשאמר: "להעריך ברמה האישית את מה שמיליונים העריכו מרחוק". הזמר אלטון ג'ון אמר: "הוא היה פשוט הטוב ביותר - אף אחד אפילו לא התקרב".
ב-20 במאי 1998, בכנסיית הרועה הטוב (באנגלית: Church of the Good Shepherd) בבוורלי הילס, נערכה הלוויה בפני 400 מחבריו הקרובים ועוד מאות מעריצים שהמתינו מחוץ למתחם הכנסייה. גרגורי פק, טוני בנט ובנו פרנק סינטרה הבן פנו בדברים אל האבלים, שבהם היו: גיל סט ג'ון, טום סלק, ג'ואי בישופ, פיי דאנאוויי, טוני קרטיס, לייזה מינלי, קירק דאגלס, רוברט וואגנר, דון ריקלס, ננסי רייגן, אנג'י דיקנסון, סופיה לורן, בוב ניוהארט, מיה פארו וג'ק ניקולסון. מאוחר יותר באותו היום, נערך טקס פרטי בכנסייה בפאלם ספרינגס. הוא נקבר ליד הוריו בבית קברות קטן ושקט בקתדרל סיטי. המילים "The Best Is Yet to Come" ("הטוב עוד עתיד לבוא") חקוקות על מצבתו.
מורשת

שירות הדואר האמריקאי הוציא בול דואר בשווי 42 סנט ב-13 במאי 2008, עיצוב הבול נחשף ב-12 בדצמבר 2007, ביום הולדתו ה-92 של סינטרה בבוורלי הילס, בנוכחות בני משפחתו. העיצוב מראה ציור משנות ה-50 כאשר הוא חובש כובע מגבעת. העיצוב גם כולל את חתימתו בשם משפחתו. שמו של בית הדואר של העיר הולדתו, הובוקן, שונה לכבודו בשנת 2002. הקונגרס האמריקאי העביר החלטה ב-20 במאי 2008, המציינת את 13 במאי כיום לכבודו של פרנק סינטרה על תרומתו לתרבות האמריקאית.