stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עקיבא איגר
ביוגרפיה > רבנות פוזנא > הצעת רבנות מפוזנא

בחודש אדר תקע"ד (1814) הוצעה לרבי עקיבא איגר רבנות העיר הגדולה פוזנא שבשליטת פרוסיה (בגרמנית: פּוֹזֶן; בפולנית: פּוֹזנן; כיום בפולין, בירת מחוז פולין גדול, ויילקופולסקה). רבה האחרון של פוזנא מת 7 שנים קודם לכן, בשנת תקס"ז (1807), והקהילה נותרה ללא מנהיג רוחני. בקרב ההנהגה הפוליטית התנהלו סכסוכים בעיקר על רקע דתי, ורצונם של חברי הוועד הליברלים והמשכיליים למנות רב פתוח יותר, שנתקל בהתנגדות העסקנים הדתיים ואחרים שלא רצו לוותר לשם כך על מינוי רב בעל קומה תורנית מוכרת בעולם היהודי כולו, מינוי שיהיה לטעמם לכבוד לקהילה. בחורף תקע"ד נוצר חלון הזדמנויות למינוי רב בעקבות איחוד בין גורמים שמרנים יחסית בקהילה, ובאסיפה שהתקיימה בביתו של הרב יוסף לנדסברג, ראש הישיבה בפוזנא, הוחלט למנות את רבה של מרקיש-פרידלנד, רבי עקיבא איגר. ישנה דעה, לפיה הוויכוח סביב איוש תפקיד הרב בפוזנא, הוזן בעיקר מהמתח הפוליטי-לאומי בו היה שרוי האזור. פוזנא ישבה באזור פולני מבחינה היסטורית שהיה נתון לשליטה פרוסית החל מ-1795. היו שחשבו שמדובר בהשתלטות זמנית ולכן העדיפו לבחור רב ממוצא פולני שיוכל להתנהל מול השלטונות בצורה יעילה, והיו שהניחו שהשלטון הפרוסי יאריך ימים (כפי שאכן אירע) ולכן ביכרו רב ממוצא גרמני מאותה סיבה. לפי דעה זו, מינויו של רע"א בסוף התהליך, היווה מעין פשרה.
שליחים מטעם ועד הקהילה הגיעו לביתו של רע"א, אך הוא היסס וסירב לקחת על עצמו מידית משרה אחראית בעיר גדולה כפוזנא, במכתבו לוועד הקהילה הוא מבקש פסק זמן לקבלת החלטה בנדון, ומבטיח לענות לחיוב או לשלילה לפני חג הפסח. בינתיים התפרסם בפוזנא דבר המינוי המוצע, והתעוררה תסיסה בקרב חלק מיהודי העיר שטענו כי מינויו של רב "מהסוג הישן" כרע"א, לא מתאים לקהילה מתקדמת כקהילת פוזנא. 22 מחברי הקהילה פנו בקובלנה למושל המקומי זברוני די ספוסטי, וטענו כי לפוזנא דרוש רק מטיף שיפעל בתחום המוסר ותיקון המידות, וגם שרבי עקיבא איגר מהבחינה האישית אינו מתאים לתפקיד, כי הוא "קנאי, איננו מוכשר ללמד דת טהורה ומוסר אמיתי, נוטה למשפטים קדומים, ויש לחשוש שדעותיו ומעשיו יביאו להתיישנות החושים ולעקמימות השכל בקרב הדור הצעיר". ועד הקהילה ניסה להתגונן בטענה כי מאחר שתהליך הבחירות היה תקין, שאר הפרטים הם עניין פרטי של הקהילה היהודית. אך ללא הועיל, הרשויות כפו קיום בחירות חדשות.
ביוגרפיה > רבנות פוזנא > הצעות רבנות בעיירות קטנות עקב המאבק הפוליטי בפוזנא

במקביל, גם כאשר נודע ברבים כי קהילת פוזנא, החשובה והמנהיגה שבקהילות פולין המערבית המסופחת לפרוסיה (משנת 1793), בחרה ברבי עקיבא איגר כרב, עקב התמהמהות מימוש המינוי, החל רע"א מקבל הצעות רבנות גם מקהילות קטנות יחסית, כמו קהילת וילן. הדבר גרר תרעומת מצד הקהילה המקומית במרקיש-פרידלנד, שיכולה הייתה להכיל מעבר של רבה לרבנות מכובדת יותר, מסלול מקובל באותם ימים בקריירה הרבנית, אך לא מעבר לרבנות בקהילות שוות-ערך. בתחילת חודש שבט תקע"ה פנו כמה מיהודי מרקיש-פרידלנד לרע"א בעניין, והוא משיב: ”אינני רוצה לצאת מפה מחמת ממון או מחמת כבוד, כי אינני חסר לא זה ולא זה. ואך מתחילות פה החדשות בעוונותינו הרבים ויש לי מורת רוח מזה, ואני בן נ"ג שנה... ופה אינם מגדלים בנים לתורה... ואין הפרש בין קהלה קטנה וגדולה. ואם ח"ו כבוד המדומה אני מבקש?”.
עם התארכות עיכוב העניינים בפוזנא, והידיעה כי רבי עקיבא איגר מאס בשהותו רבת השנים במרקיש-פרידלנד, ניסתה קהילת קורניק, קהילה קטנה בת כ-1,000 יהודים בעיירה קטנה בת כ-3,000 תושבים, את מזלה ושלחה בי"ח בשבט תקע"ה "כתב רבנות" משלה לרע"א. ייתכן שוועד הקהילה בקורניק שיער כי רע"א מאס ברבנות מרקיש-פרידלנד אך עדיין אינו בשל לרבנות גדולה כזו של פוזנא, והתנאים הכלכליים המוצעים בכתב הרבנות הקורניקאי משופרים יותר מבזה הפוזנאי. למעשה דחה רע"א את הצעת קהילת קורניק מסיבות לא ידועות, ובאביב קיבל את הצעת קהילת פוזנא שעדיין הייתה מוטלת בוויכוח פנימי.
ביוגרפיה > רבנות פוזנא > סדר יומו

במשך עשרים ושלוש שנותיו בפוזנא ניהל סדר יום קבוע וקפדני: הוא קם משנתו ב-04:00 בבוקר, למד משנה עד השעה 06:00, ואחריה מסר שיעור בן שעה לקבוצת בעלי-בתים בבית הכנסת עד לתפילת שחרית, לה הוקדשה שעה. בין 08:00 ל-09:00 אכל בביתו עם בני הבית את ארוחת הבוקר, ארוחתו הייתה בקביעות כוס קפה אחת ללא סוכר. לאחר ארוחתו למד תנ"ך עד השעה 10:00, בין 10:00 ל-11:00 מסר את שיעורו היומי בסוגיות התלמוד, והשעה שאחריה הוקדשה לחזרה על הנלמד.
לארוחת צהריים לא הוקדש זמן, ומנת מרק הייתה מוגשת לו תוך כדי עיון בגמרא הפתוחה לפניו. בין השעות 13:00–14:00 נח על מיטתו, מצויד בעיפרון, בעודו מעיין בספרים חדשים שהובאו אליו ורושם את הערותיו על שולי הגליונות.
בין השעות 14:00 ל-16:00 ישב על כס השיפוט בבית הדין של הקהילה, ואת ישיבות ועד הקהילה תזמנו לשעות אלו והן נערכו בבית הדין כדי לאפשר את השתתפותו בהן. לאחר תום הדיונים בבית הדין שהסתיימו בדרך כלל לפני 16:00, נהג לשתות כוס יין, נאמן לצו ההלכה שאין לדיין להורות לאחר שתיית יין. ולאחר מכן יצא לסבב ביקורים אצל חברי הקהילה: ביקור חולים וניחום אבלים, משימה שארכה לעיתים זמן רב, בשל הקפדתו לבקר חולים ואבלים מכל שכבות האוכלוסייה. מנהג זה הופסק במשך השנים עם ריבוי המטלות הקהילתיות על כתפי רע"א, הוא מצא פתרון הלכתי לחובת ביקור-החולים, ושכר שליח מיוחד שיבקר בשמו את החולים, וימסור לו דו"ח מפורט על מצבם הרפואי.
בשעה 16:00 התפלל מנחה, הוא קבע את השעה המוקדמת יחסית, כדי לשמור על שעה קבועה גם בימות החורף, בהם שקיעת החמה מוקדמת יותר. את תפילת המנחה נהג להתפלל כשלראשו תפילין. לאחר תפילת מנחה העביר שיעור הלכה בספר "מגן אברהם", עד תפילת ערבית.
השעות 20:00–22:00 הוקדשו לקריאת מכתבים שנשלחו אליו מכל הפזורה היהודית באירופה ומחוצה לה, ומענה למכתבים אלו. אחר כך למד עד חצות, אז נהג לשכב לישון.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית בפוזנא וסביבתה

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | ...שרבי עקיבא איגר היה עסקן ותיק בצרכי צבור, זורע צדקות, בורח מן הכבוד, ושונא את הרבנות שנאה ממש כפשוטה וכמשמעה - אף זה אין אנו יודעים לא מתשובותיו, לא מ"גליון הש"ס", אלא מן המסופר עליו בעם | “ |

|  – מרדכי ליפסון, מבוא לספר "מדור דור", 1929 |  – מרדכי ליפסון, מבוא לספר "מדור דור", 1929 |  |
כרבה של פוזנא דאג רבי עקיבא איגר להפעיל את סמכותו הרבנית גם במקרים שאינם הלכתיים, לתועלת הציבור במקרי הצורך. ב-1831 (תקצ"א וראשית תקצ"ב) פרצה מגפת כולרה, רע"א תיקן מספר תקנות שסייעו מאוד למניעת התפשטות המגפה ולבידוד האזורים הנגועים: הוא מינה ועד שיהיה אחראי על ההיגיינה במרחב הציבורי, ועל המודעות לה בקרב התושבים. הוא דאג שהוועד יממן שירותי ניקיון לבתי העניים, והפיץ כרוזים בשם הדת בדבר החובה לשמור על הבריאות על ידי הרתחת מי השתייה ושמירה על ניקיון אישי. כדי להמעיט התכנסויות המוניות, סוכן הפצת מחלות משמעותי, קבע הרב כי ניתן לוותר על תפילות במניין. לקראת הימים הנוראים באותה שנה, קבע כי תיערך הגרלה ובה ייקבע אלו מחברי הקהילה יתפללו בבית הכנסת בתפילות ימי ראש השנה, ואלו בתפילות יום הכיפורים, כך הצטמצמה כמות המתכנסים לכדי שליש. הוא קיצר משמעותית את התפילות עצמן, וקבע הפסקה ארוכה בין תפילה לתפילה. בשיתוף פעולה עם המשטרה המקומית, הוכנסו שוטרים לתוך בתי הכנסת כדי לפקח על הסדר ולמנוע צפיפות בשעות הכניסה והיציאה. הוא חייב את כל הקהל לשתות משקה חם לפני תפילת שחרית למרות המנהג שלא לטעום דבר לפני התפילה, וביטל את ההתכנסות הנהוגה בערב יום כיפור לצורך איסוף תרומות. בכך תרם משמעותית לצמצום מספר הנפגעים בפוזנא בהתפרצות זו של המגפה, וקיבל על כך מכתב הוקרה מפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
רבי עקיבא איגר היה פעיל מאוד בזירה הציבורית היהודית בפוזנא ומחוצה לה, והיה מעורב בפרשיות רבות שנגעו לחיי היהודים בפרוסיה ובפולין. כאן נסקרו מספר פרשיות עיקריות אותן ניהל:
ביוגרפיה > פעילות ציבורית בפוזנא וסביבתה > פרשת אשרת השהייה לרבה של ליסא

בחודש אדר שני תקפ"א נאלץ רבה של ליסא, הרב יעקב לורברבוים, מחבר "נתיבות המשפט" ו"חוות דעת", לעזוב את עירו, בשל פרשת גירושיו שניתן היה לסדרה רק בגליציה. הוא תכנן לשהות בגליציה שנה אחת ולשוב לעירו, אך מחשש שמא גורמים מתוך הקהילה שהתנגדו לו ינצלו את המצב כדי להחליפו, נחתם חוזה בינו לבין ראשי הקהילה היהודית, שיסדיר את שובו לרבנות העיר בבוא העת, חוזה זה נחתם בהתערבותו של רבי עקיבא איגר, שלמרות הקור הגדול בתקופה זו נסע לליסא כדי להסדירו, והושלש בידיו. מסיבות טכניות לא הסדיר הרב לורברבוים את יציאתו באמצעות רישיון יציאה רשמי. בהמשך התעוררה בעיה, מתנגדיו של הרב לורברבוים בתוך הקהילה העבירו הצעת החלטה בדבר קיצוץ בסמכויותיו ובשכרו, ובתנאים אלה, הוא החליט כי הוא משוחרר מהתחייבותו לשוב לרבנות ליסא. רע"א ניהל תכתובת ענפה מול שני הצדדים במאמץ להביאם לעמק השווה. המשא ומתן הופסק כאשר במרץ 1823 הוציא ראש המחוז, כנראה בעקבות הלשנה, צו האוסר על שובו של הרב לורברבוים לעיר, בנימוק שהוא אזרח זר. העובדה שמכר את חפציו בטרם נסיעתו לגליציה, שימשה נגדו כראיה לכך שעזב את העיר על מנת שלא לחזור. ההתנגדות בקהילת ליסא לשובו, והערעורים בהנחייתו הצמודה של רע"א מול הרגולטור על שלילת האזרחות נמשכו, וביוני 1825 הוציא בא כוח ממשלת פרוסיה בפוזנא פסק סופי לפיו אין לקבל חזרה את הרב לורברבוים בגבולות המדינה בהיותו אזרח זר. ערעורים מאוחרים בעניין זה נדחו על הסף, רע"א נכנע, והרב מליסא לא חזר שוב למשרתו.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית בפוזנא וסביבתה > בית החולים היהודי ע"ש לאטץ

בשנת תקצ"א (1831), התמנה רבי עקיבא איגר כמנהל עזבונו של הגביר היהודי שלמה בנימין לאטץ שהלך לעולמו, על פי בקשתו של הרב מהמנוח שיקדיש מהונו סכום גדול לשם הקמת בית מדרש ובית חולים עבור בני הקהילה היהודית בפוזנן. בכתב המינוי נאמר כי שני שלישים מהונו ישמשו לבניית בית החולים ותפעולו בתקופה הראשונה, ושליש ישמש לבניית בית המדרש. הגביר חשש מפני שחיתות וטרח להבטיח כי לראשי הקהילה לא תהיה זכות התערבות בענייני המוסדות ולא תינתן להם טובת הנאה מהם, והוא ממנה את רבי עקיבא איגר לנאמן הבלעדי של המוסדות, תוך שהוא מציין: "אני סומך על יראתו הגדולה, תורתו וישרותו של הרב, עד שרצונו ייחשב כרצוני אני". בכסף העיזבון רכש רבי עקיבא איגר בית גדול, ובתוספת נדבה של חתן התורם וכספים נוספים שלווה בעצמו, חנך את בית החולים בשם "בית שלמה" על שם הנדיב. אגף החולים בבנין הכיל 13 חדרי אשפוז וטיפול, ואולם אחד הוקדש כבית מדרש לתורה ולתפילה, כן הוקפד לטפח בחזית המבנה גינה נאה.
רבי עקיבא איגר שקד בעצמו על סדרי התנהלות בית החולים וכתב את תקנון הניהול שלו. בית החולים נתן מענה רפואי למאות מטופלים בשנה בתשלום מוזל, מעוטי יכולת נהנו מטיפול ואשפוז חינם. ברצותו למדר את הנהגת הקהילה היהודית שנחשדה בעיניו כנגועה בהשכלה, דאג רבי עקיבא איגר להבטיח את מימונו השוטף של המוסד מכספי נדיבים ולא מכספי מוסדות הקהילה המקומית. צעד זה קומם כנגדו את ראשי הקהילה, והם פנו אל הרשויות בדרישה לאכוף את הסעיף בחוק שקבע כי כל המוסדות היהודיים הקיימים בעיר צריכים לעמוד תחת שלטון הנהגת הקהילה, הם גם רמזו כי הרב מפיק טובות הנאה אישיות מהמוסד ומנצל את היעדר הפיקוח על כספיו. הרב טען להגנתו כי על פי צוואתו של לאטץ לא ניתן להעמיד את המוסד שנבנה בממונו להנהגת ראשי הקהילה, והזמין את השלטונות לשלוח למוסד מבקר מטעמם. בדיקת המבקר העלתה כי המוסד מנוהל בהתאם לנהלים וכי אין חשש למעילה בכספי הציבור, המבקר סיים את סקירתו בהמלצה לשלטונות לנזוף בראשי הקהילה על הקובלנה הקנטרנית שהגישו. ניסיונות גישור מאוחרים שהציעו ראשי הקהילה ועיקרם חתימת הסכם לשינוי תקנון המוסד לאחר מותו של הרב נדחו. למעשה נשמר התקנון גם לאחר מותו של הרב, וגם לאחר ש"בית לאטץ" שינה את ייעודו והפך לבית אבות קהילתי.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית בפוזנא וסביבתה > פרשת מינוי ברוך ליפשיץ לרבנות וורניק

בקיץ תקצ"ג (1833) ניהל רבי עקיבא איגר מאבק עקרוני בנושא שהייתה לו השלכה כלל ארצית בפולין וגרמניה, ובתפוצה היהודית בכלל. ברקע הפרשה עמדה ידידותו רבת השנים של רע"א עם אחת הדמויות המרכזיות בפרשה, ידידות שנמשכה גם לאחריה, על אף חילופי הדברים הקשים שליוו את הפרשה. במהלך חודש סיוון אותה שנה, ניסה הרב ישראל ליפשיץ, מגדולי רבני גרמניה ומחברו של הפירוש הפופולרי על אף עמקותו למשניות "תפארת ישראל", להעביר בקהילת וורניק (ורונקי) את מינויו של בנו ברוך יצחק ליפשיץ כרב העיירה, למרות היותו פנוי וצעיר לימים. רע"א התנגד לעצם מינוים של רווקים לתפקידי רבנות, בהם מתקיים מגע יום-יומי עם כל שכבות האוכלוסייה היהודית ללא הבדלי מין, ומקרה זה היה בעייתי עוד יותר, מאחר שהרב ליפשיץ הצעיר היה מילידי העיירה וורניק ומוכר בה היטב. למרות היכרותו המוקדמת והטובה של רע"א עם בני משפחת ליפשיץ, הוא התנגד לרעיון מתוך חשש כי ייווצר בכך תקדים, ובהתחשב במצב הדתי הכללי ששרר באותה עת באירופה, נוצר לדעתו חשש נוסף שתקדים כזה עלול לשרת את מצדדי הרפורמה לתבוע מינויים של צעירים מוכשרים, שאינם מומחים ומנוסים בתחומי פסיקת ההלכה היהודית.
רבי עקיבא איגר הטיל למערכה את כל כובד משקלו הציבורי, במכתבו מג' בתמוז (20 ביוני) פנה לרב ליפשיץ האב, שהיה באותה תקופה רבה של חדז'ייץ', ודורש ממנו להפסיק את מסע השתדלנות ולמשוך את הצעת המועמדות של בנו. בהיעדר כניעה מרצון של הרבנים ליפשיץ, הוא כותב, ”אני אלך כנגד זה ואעשה מה שבכוחי לבטל זה”. תשובתו של הרב ליפשיץ אינה בידינו, אך ממכתב התגובה של רע"א מי"ד בתמוז (1 ביולי) ניתן לעמוד על רוח הדברים, במכתב זה חוזר רע"א על עמדתו ומדגיש כי לא יאפשר לרב ליפשיץ הצעיר להורות בוורניק כלל, גם לא זמנית וגם לא בשאלות פשוטות. יומיים קודם לכן הפנה מכתב אישי לרב ליפשיץ הצעיר, ובפתיחתו שלל ממנו את תואר הרבנות ”לה"ה הבחור ברוך בהרב דחאדזייטש”, והורה לו שלא להורות בוורניק אף לא בדברים קלים, ומדגיש כי סידור חופה וקידושין נחשב כהוראת הלכה לעניין זה, ואף הוא אסור עליו.
במקביל כתב לשוחט העיירה שלא להביא שאלות על כשרות הבהמות והעופות, לפני "הבחור ברוך יצחק" וכן שלא לתת לו לבדוק את סכין השחיטה, או להיבחן בפניו על הלכות שחיטה. במכתבים נוספים לחברי ועד הקהילה בוורניק ולרבני ערי הסביבה, כתב והדגיש שהוא חף מאינטרסים בעניין זה, וכל כוונתו לשם שמים, והוא מבקש מרבני האזור להצטרף עמו לפסק שכל עוד לא עמד הרב החדש למבחן בפני רבני הסביבה והוא בכללם, אינו רשאי להורות ואין לאכול בשר בקהילתו.
לימים נעשה הרב ברוך יצחק ליפשיץ דרשן בהמבורג וחיבר מספר ספרים. חיבורו הבולט הם הערותיו לספר הפרשנות של אביו למשנה "תפארת ישראל", עליהם הוא חתום: אב"י, שפתרונו "אמר ברוך יצחק".
ביוגרפיה > צאצאיו

רבים מצאצאיו של רבי עקיבא איגר התפרסמו בכל תחומי העולם היהודי ואף מחוצה לו, ביניהם יש למנות את:
נכדו רבי יהודה לייב איגר, מייסד חסידות לובלין, וצאצאיו אדמו"רי בית לובלין.
האדמו"ר השלישי ממודז'יץ, רבי שמואל אליהו טאוב, בעל "אמרי אש". וצאצאיו אדמו"רי בית מודז'יץ.
המתמטיקאי והשחמטאי היהודי-גרמני, יעקב רוזנס (מגרמנית: Jakob Rosanes). בן חתנו הרב מאיר אריה ליב הכהן רוזנס.
האדמו"ר רבי מנחם מנדל לנדא מביאלה בן רבי אהרן צבי לנדא – ניו יורק, מאדמו"רי שושלת טשכנוב, מחבר הספר "שמש ומגן". נינו של הרב רוזנס.
הרב דוד רפפורט, רב ור"מ בישיבת "אהל תורה" בברנוביץ' בין מלחמות העולם. מחבר הספר הישיבתי הפופולרי "מקדש דוד" על התלמוד. ספרו "צמח דוד" יוחד לעיסוק בתורתו של רבי עקיבא איגר.
ד"ר אברהם יצחק בלייכרודה (1954-1867), מרצה לתלמוד, נינו של רע"א. אחד מתלמידיו היה גרשום שלום, שכתב לכבודו מאמר בהגיעו לגבורות.
הרמן שטרוק (Hermann Struck), צייר ואמן הדפסים, מחשובי האמנים היהודים בגרמניה, חבר הוועד הפועל הציוני, וחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת לישראל. אביו דוד סלומון שטרוק, היה נכדו של רבי אברהם איגר בנו הבכור של רע"א. שטרוק אף צייר דיוקן של רע"א.
מרדכי עובדיהו (גוטסדינר), סופר, עיתונאי, עורך פרסומים ומזכירו של חיים נחמן ביאליק.
אריק וולהיים, חזן ישראלי.
מלבד אלו, התפרסמו צאצאים רבים של רבי עקיבא איגר מצאצאי בתו שרל אשת החתם סופר, על הנודעים שבהם ראו בערך משפחת סופר.
ביוגרפיה > צאצאיו > אגודת משפחת איגר

בשנת 1913 הוקמה באירופה "אגודת משפחת איגר" שאיגדה תחתיה את צאצאיה המרובים של המשפחה, בוועידתה הראשונה השתתפו כ-250 איש. האגודה קיימה כינוסים מעת לעת ופרסמה חוזרים תקופתיים, רבים מהם השתמרו באוסף אברהם יצחק בליכרודה בספרייה הלאומית בירושלים. בשנת 1990 פרסמה האגודה את המקבץ "אגודת משפחת איגר 1913–1990". ביבליוגרפיה מסודרת של כתבי רבני משפחת איגר, ו-36 אילנות יוחסין מפורטים של ענפי המשפחה השונים, החל מרבי עקיבא איגר הראשון מהלברשטט. מהדורה מעודכנת ראתה אור לקראת מפגש האגודה בשנת 1993.
במקבץ פורסם תקנון האגודה, מן הפרק המפרט את מטרות האגודה, ניתן לעמוד על עושר הסגנונות התרבותיים של בני המשפחה ועל הדאגה לקיים קשרי משפחה שיגשרו על פערי התרבות לאורו של אבי המשפחה רבי עקיבא איגר. בין היתר נמנות: להכיר את החלקים המגוונים של המשפחה ולגשר ביניהם ברוח הומנית־יהודית של ר' עקיבא איגר, לשם הגברת הכיבוד ההדדי. לפרסם ביבליוגרפיה מפורטת של כתבי רע"א ושל כתבים שנכתבו עליו. לאסוף ולקבץ סיפורים ואגדות אודות רע"א. לקיים חוגי לימוד על נושא מתורתו ביום השנה לפטירתו, בהתאם לצוואתו.
ביוגרפיה > מתלמידיו

רבי עקיבא ישראל ורטהיימר (1778–1835), רבה הראשי של אלטונה ושלזוויג-הולשטיין משנת 1823.
רבי יעקב צבי מקלנבורג (תקמ"ה?–תרכ"ה), מרבני גרמניה. מחבר "הכתב והקבלה", הפירוש השלם הראשון על התורה שנכתב כנגד הגישה הרפורמית בשילוב פשוטו של מקרא עם דברי חז"ל.
רבי יוסף זונדל מסלנט (1786–1865), מייסד תנועת המוסר ורבו של ר' ישראל מסלנט. באחרית ימיו מורה הוראה של העדה האשכנזית בירושלים.
רבי אהרן פולד מפרנקפורט (תק"נ–תרכ"א), מחבר "בית אהרן".
רבי צבי הירש קלישר (תקנ"ה, 1795 – תרל"ה, 1874), רב והוגה דעות, מחבר הספר "דרישת ציון", נמנה עם מבשרי הציונות, התפרסם בתמיכתו המוקדמת ברעיון העלייה לארץ ישראל וחידוש ההתיישבות בה, תוך שיתוף פעולה בין המשכילים לבין שומרי המצוות.
רבי אליהו גוטמכר (תקנ"ו, 1796 – תרל"ה, 1874), רב, מקובל והוגה דעות. שנהג עם מעריציו כאדמו"ר חסידי בגרמניה הלא-חסידית. מראשוני הקוראים להתיישבות חקלאית בארץ ישראל במאה ה-19.
הרב אברהם דב בער פלאם (1795–1876), סופר, דרשן ידוע בשעתו, עורך ספרי המגיד מדובנא והביוגרף שלו.
רבי אהרן יהודה לוין לצרוס (?–1874), רבה של קהילת פילהן (Filehne), אביו של הפילוסוף והפסיכולוג הנודע מוריץ לצרוס.
הרב שלמה פלסנר (תקנ"ז–תרמ"ז), מחבר "כה לחי" וחיבורים רבים נוספים, ביניהם "עדות לישראל" ספר אפולוגטי בעברית ובגרמנית העוסק בהגנה תדמיתית על התלמוד באמצעות ציטוטים חיוביים של חכמים נוצריים עליו. תרגם מיוונית וארמית את "כתובים אחרונים" מימי בית המקדש הראשון ובית המקדש השני.
רבי מרדכי מיכאל יפה, רב ופוסק הלכה, מחבר "תשובות מר"מ יפה" ו"בית מנחם", ספר העוסק במישור העיוני-תאורטי של סוגיות "ספקא דאורייתא לחומרא", דרך ההתנהגות במצבי ספק הנוגעים לדינים שמקור חיובם מן התורה.
רבי משה פיילכנפלד רבה של רוגוז'נו (רוגוזין), שסמך לרבנות ב-1853 את מרקוס יסטרוב
רבי יוסף פדר, דיין בברסלאו, מחבר הספרים "אומץ יוסף" ו"יוסף אומץ".
רבי יצחק אטינגר, רבה של פלשן (Pleschen), מחבר "דודאי מהרא"י" על התורה
גיסו, רבי שמעון סג"ל לוי (בן חותנו הרב יהושע פייבלמן), רבן של פרדון ורוגוז'נו (רָאגָאזין), מחבר "שער שמעון" על ארבע מסכתות מן התלמוד הבבלי
אחיינו, רבי משה גינז-שלזינגר מהמבורג, עסק בהכנת ספריו של דודו לדפוס ונזכר רבות בכתביו ובתשובות ה"חת"ם סופר".
רבי שמעון שאטין כ"ץ, רבה של שארושפטק בהונגריה (בשנים תקצ"ז–תרכ"א), מחבר הספר "כהונת עולם" (המכונה "מהרשש"ך אחרון" על שם זקנו המפורסם רבי שמואל שאטין כ"ץ "המהרשש"ך" מחבר "כוס הישועות").
יוסף צדנר (1804–1871), ביבליוגרף יהודי גרמני, וספרן. תושב ברלין.
יוליוס פירסט (1805–1873), היסטוריון ומילונאי יהודי, מרצה ללשונות המזרח באוניברסיטת לייפציג, ומייסד כתב העת היהודי-גרמני "אוריינט".
יצירתו

יצירתו של רבי עקיבא איגר נוגעת בכל תחומי העניין התורניים בתחום התורה שבעל-פה ומהווה חלק מחומר הלימוד הקלאסי בישיבות. חשיבותו כפוסק ניכרת בתשובותיו בהלכה, אשר משמשות כמקור חשוב לפוסקים בדורות שאחריו. הוא הרבה מאוד לכתוב, וכמה מהביוגרפים שלו העירו שלא היה ניתן להבחין באותיות בודדות היוצאות מקולמוסו בשל קצב הכתיבה המהיר מאוד שלו. רוב יצירתו התפרסמה לאחר מותו, תחילה על ידי צאצאיו, ובהמשך בידי גורמים שונים מהם מו"לים מסחריים. עם התקבלותה של תורת רע"א והפיכתה לנכס צאן ברזל בבית המדרש, החלו יוצאות מהדורות מורחבות ומוערות של כתביו, מהן מחולקות מחדש לפי נושאים.
יצירתו > תשובותיו ההלכתיות

רבי עקיבא איגר השאיר אחריו תשובות הלכתיות רחבות בנושאים רבים. ספרים המאגדים בתוכם מתשובותיו ההלכתיות החלו נדפסים כבר בחייו בשם "תשובות רבי עקיבא איגר", והם מהווים אבני יסוד בספרות השו"ת של תקופת האחרונים.
מאחר שיצאו מתחת ידיה של סמכות תורנית בלתי מעורערת, הן מבחינת רוחב הידע והן מבחינת עמקות ההבנה, התקבלו פסקיו של רבי עקיבא איגר על כל גדולי דורו, ומבחינה זו היה ל"רבן של כל בני הגולה", וגם רבנים מבוגרים ממנו פנו אליו בשאלות הלכתיות סבוכות, שחייבו מתן חוות דעת מעמיקה של מומחה בעל שיעור קומה. עם הפונים אליו מגדולי דורו נמנים: הרב חיים אוירבך, מחבר הספר "דברי משפט"; הרב יעקב לורברבוים מליסא, מחבר הספרים "נתיבות המשפט" ו"חוות דעת"; הרב מאיר פוזנר, מחבר "בית מאיר"; הרב שלמה זלמן ליפשיץ, ה"חמדת שלמה".
בדור שלאחריו התקבעה התפיסה הרואה בפסיקתו דעה של "פוסק אחרון", הקובעת את ההלכה למעשה, וספר תשובותיו קיבל מעמד של ספר יסוד שאין לנטות מפסקיו, ואף הילה של קדושה. כך מספר רבה של מוסקבה הרב חיים ברלין על יחסו של אביו, "הנצי"ב מוולוז'ין", לספר התשובות של רבי עקיבא איגר:
ואנכי הנני מעיד בעדות נאמנה, שהגאון ר' עקיבא איגר ז"ל, מרום וקדוש היה בעיני מר אבי הגאון ז"ל עד למאוד, ובכל עת שהזכירוֹ היה מירתע כולא גופיה מגודל קדושת תורתו וצדקתו, וספר תשובותיו לא פסק מעל שלחנו, ומרגלא היה בפומיה שכל המעיין בספר תשובות רע"א ז"ל בעין חודרת, לא רק גדולות ונפלאות ימצא שמה מעמק עיונו וחריצת שכלו הבהיר, כי אם גם יראת ה' טהורה וענוה יתרה ימצא בכל שורה ושורה, ואין לך ספר מוסר גדול ממנו, כה היו דבריו תמיד, ותיבה ממש אחת מלשון רע"א ז"ל היה מכריע בעינין כמה וכמה דפים מפלפולי ספרים אחרים, ודעת רע"א ז"ל בהוראה להלכה אם להקל או להחמיר היה מכריע אצלו דעות כמה פוסקים, קצרו של דבר כי למלאך ה' צבאות היה נחשב בעיניו.
יצירתו > תשובותיו ההלכתיות > עריכת התשובות

מאחר שהוצאתן לאור של תשובותיו החלה עוד בחייו, נשתמרו בידינו הוראותיו, בחלקן טכניות, באשר להדפסת כתביו. הוא נזקק לשאלות הנוגעות באופן כללי לכלל הסוגה הספרותית של ספרות שו"ת, כמו שאלת העריכה מול נאמנות לאיגרות המקור, ושאלת תוארי הכבוד המקובלים, שהיו גדושים לעיתים מזומנות בסופרלטיבים מנופחים.
במכתבו מחודש כסלו תקצ"ג (חורף 1833) לבנו אברהם הוא מורה שלא יעתיקו בכפילות תשובות שכתב לאנשים שונים באותו עניין, אף אם בחלקן ישנן תוספות וחידושים, ולדבריו "אין כדאי להלאות את עיני הקורא בשביל מעט תוספת", ועדיף לערוך את התשובה המרכזית ולהוסיף בתוכה את ההוספות המאוחרות "ואין בזה נזק לשואל, אם אחר תשובתו אליו נתווסף עליה דבר מה".
הוא נזקק גם לשאלת איכות ההדפסה, הנייר, הדיו והגופן, כי לדעתו יש ליפי הדפוס, החיצוני לכאורה, השלכה על אופן התפיסה של הטקסט בידי הקורא. וכך הוא מתבטא בעניין זה באחד ממכתביו, שהודפסו בידי בניו בהקדמתם לספר התשובות: ”אבקשך בני ידידי, לפקוח עין על זה שיהיה נדפס על נייר יפה דיו שחור ואותיות נאותות. כי לדעתי הנפש מתפעלת והדעת מתרווחת והכוונה מתעוררת מתוך הלימוד בספר נאה ומהודר, והיפוכו בהפכו אם הכתב מטושטש”.
באשר לתוארי הכבוד המקובלים הנלווים באיגרות מעין אלו, ומועתקים בדרך כלל ככתבם וכלשונם לספרות השו"ת המודפסת, הוא שולל נחרצות את המנהג, ומעדיף שלא יצוטטו תארים כלל אף לא מועטים: ”להכותב הוא אבק חנופה, ולמי שכותבים אליו הוא אבק גאות אם ירבה לו ואבק שנאת חינם אם ימעטו. וכל כך קצה נפשי בהם, עד שקיבלתי עלי שלא להביט בם ולא לקרותם, על אחת כמה וכמה בל אחפוץ בם בדבר הנדפס אשר עומד לימים רבים, פן אהיה לבוז בעולם האמת.”
יצירתו > תשובותיו ההלכתיות > דפוסי השו"ת

המהדורה הראשונה של "שאלות ותשובות רבי עקיבא איגר", המכונה "מהדורה קמא", נדפסה בידי בניו בוורשה בשנת תקצ"ה (1835), ואחריה בשטטין (תרכ"ב), ומאז בדפוסי צילום רבים. בשנת תרמ"ט הודפסה בווינה אסופת תשובות נוספת של רע"א, בשם "תשובות רבי עקיבא איגר החדשות", שאף היא זכתה לדפוסי צילום רבים. במשך השנים התפרסמו מעת לעת קובצי תשובות נוספים, ובשנותיה הראשונות של המאה ה-21 יצאו לאור מספר מהדורות המאגדות את כל התשובות שנדפסו עד אותה עת במספר כרכים. במקביל, אוסף התשובות הראשוני, שו"ת רבי עקיבא איגר מהדורה קמא, זכה למספר מהדורות מוערות.
יצירתו > חידושיו לתלמוד וגיליון הש"ס

נוסף לספרות השו"ת הענפה שהתפרסמה מפרי עטו של רבי עקיבא איגר, התפרסמו בידי מו"לים שונים אוספים מכתביו ומכתבי תלמידיו, העוסקים בפרשנות ובחידושים סביב התלמוד הבבלי בשיטתיות, וסביב סוגיות נבחרות בו, כמו הספר "דרוש וחידוש", שיצא לאור בידי בניו מייד לאחר פטירתו (ורשה תקצ"ט) על מסכתות מסוימות. כמו כן, רבות מתשובותיו ההלכתיות מסתעפות תוך כדי דיון לביאורי סוגיות בתלמוד, ופעמים שעיקר הדיון סובב רק סביב סוגיה תלמודית אף בלא השלכה מעשית לפסיקת הלכה, כמו עיסוק בהבנת גישתם של תנאים או אמוראים שהיו בעמדת מיעוט ודעתם נדחתה הלכה למעשה. תשובות מעין אלו לוקטו וסודרו במשך הזמן לנוחות הלומדים לפי סדר מסכתות התלמוד. בנוסף, הערות בודדות רבות שלו על סוגיות תלמודיות הופיעו ומופיעות מעת לעת בכתבי עת תורניים שונים.
היות שרבים מקבצי החידושים הללו לא היו סדורים לפי סדר התלמוד, ובשל ריבוי הקבצים שהקשה על הלומד בסוגיה מסוימת לעקוב אחרי כלל חידושיו של רע"א המתייחסים לסוגיה זו, התעורר צורך במפעל שיסדר את כל כתביו המרובים בצורה רציפה לפי סדר דפי התלמוד הבבלי. פרויקט מעין זה נתקל מטבע הדברים בקשיים מרובים והתעכב, עקב בעיות של זכויות יוצרים שהיו נתונות בידי גורמים רבים, ונדרש גם גורם מלווה בעל שיעור קומה תורני שיוכל לקבוע את אופי העבודה.
החל מתחילת שנות ה-80 נדפסו מספר מהדורות של חידושי רבי עקיבא איגר על הש"ס שהלכו לאורו של חזון זה. הוותיקה שבהן היא מהדורת "זכרון יעקב" שנדפסה בשנים תשמ"א-תשמ"ג בארבעה כרכים, וזכתה מאז למהדורות רבות.
מהדורה מורחבת מאוד, המקיפה גם התייחסויות שוליות יחסית של רע"א לסוגיה, החלה יוצאת לאור בשנת תש"ן בעריכת הרב שלמה אריאלי. במהדורה זו הוקדש כרך נפרד לחידושי כל מסכת, ולחלקן אף שני כרכים. פרויקט זה לא הסתיים, אך במסגרתו יצאו לאור חידושי רע"א למרבית המסכתות הנלמדות בישיבות. מהדורה נוספת בסגנון זה של חידושי רע"א לכל התלמוד הבבלי, בשם "תורת רבינו עקיבא איגר" יצאה בעריכת הרב דוד מצגר (מכון המאור, תשס"ה) ובה שישה כרכים.