stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית
הערות שוליים

1 2 3  "Nineteenth Amendment | History & Facts". Encyclopedia Britannica (באנגלית). נבדק ב-2017-08-14.
↑  Seneca Falls Convention | HistoryNet, www.historynet.com (באנגלית)
1 2  19th Amendment - Women’s History - HISTORY.com, HISTORY.com
↑  Ellen Carol DuBois, Feminism and Suffrage: The Emergence of an Independent Women's Movement in America, 1848-1869, Cornell University Press, 1978
↑  "Congressional Union for Women Suffrage". Spartacus Educational. נבדק ב-2017-08-14.
↑  Dodd, Lynda G, Parades, pickets, and prison: Alice Paul and the virtues of unruly constitutional citizenship, Journal of Law & Politics 24 (4)
↑  Women’s Equality Day celebrates the 19th Amendment. For nonwhite women, the fight to vote continued for decades, ‏22 באוגוסט 2018 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007415143405171  LCCN: n82044753  VIAF: 178217512   WorldCat (עם VIAF): 178217512
זיהוי קשתית

זיהוי קשתית היא שיטה לזיהוי ביומטרי בעזרת שיטות לזיהוי תבנית והתאמתה לתמונת הקשתית של האדם.
זיהוי קשתית היא שיטה אוטומטית לזיהוי ביומטרי המשתמשת בתבנית זיהוי על בסיס צילומי וידאו של קשתית אחת או שתיהן של אדם מסוים, אשר צורתה המורכבת ייחודית, יציבה ויכולה להראות ממרחק.
סריקת רשתית היא שיטת זיהוי ביומטרי שונה המתבססת על המבנה הייחודי של כלי הדם ברשתית העין ולרוב מבלבלים בינה לבין זיהוי קשתית. בזיהוי קשתית נעשה שימוש במצלמת וידאו עם תאורת תת-אדום קרוב המספקת תמונה בפירוט עשיר של מבנים מורכבים בקשתית שנראים כלפי חוץ. תבניות דיגיטליות מקודדות ממבנים מורכבים אלה בעזרת אלגוריתמים מתמטיים וסטטיסטיים ומאפשרים לזהות האם מדובר באותו אדם או במתחזה. בסיס הנתונים של התבניות נסרק בעזרת מנוע חיפוש המחפש התאמה במהירות של מיליוני תבניות לשנייה, ועם תדירות נמוכה מאוד של תוצאות חיפושים כושלים.
כמה מאות מיליוני בני אדם בכמה מדינות ברחבי העולם כבר רשומים במערכות זיהוי קשתית למטרות נוחות כגון מעברי גבול אוטומטיים וכחלק מתוכניות זהות לאומיות. יתרון מרכזי בזיהוי קשתית, בנוסף למהירות החיפוש והתאמות כושלות הוא יציבות הקשתית כאיבר פנימי ומוגן, אך עדיין איבר חיצוני גלוי של העין.
היסטוריה

ג'ון דאגמן שעבד באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, פיתח ורשם פטנט ב-1991 על האלגוריתם הראשון לזיהוי קשתית. הוא פרסם את מאמריו הראשונים בנושא וביצע הדגמה חיה. לרעיון מאחורי ההמצאה יש היסטוריה ארוכה והיום יש מדענים רבים התורמים בתחום זה.
צילום באור הנראה (VW) מול צילום בתת-אדום קרוב (NIR)

כל מערכות זיהוי הקשתית הפרוסות דורשות תמונות של הקשתית כאשר היא מוארת באור תת-אדום קרוב (700–900 ננומטר) של הספקטרום האלקטרומגנטי. לרוב בני האדם בעולם יש "עיניים חומות כהות", הגן הדומיננטי של אוכלוסיית האדם. הטקסטורה שלו פחות גלויה באור הנראה אך מופיעה בפירוט עשיר בצילום בתת-אדום קרוב. שימוש בטווח תת-אדום קרוב מאפשר גם לחסום השתקפויות של אור המוחזר מהקרנית. כך רק אורכי הגל התת-אדום הקרוב חוזרים מהקשתית למצלמה.
צבע העיניים נקבע בעיקר על ידי כמות המלנין "אומלנין" שנוצרת בקשתית על ידי המלנוציטים. שני סוגי מלנין עיקריים מיוצרים אומלנין (eumelanin), שצבעו שחור-חום, ופאומלנין (pheomelanin), שצבעו צהוב-אדום, האחרון סופג את אורכי הגל בתחום התת-אדום הקרוב. יחד עם זאת בגלים קצרים יותר בתחום הנראה לעין הם יכולים להניב דפוסים עשירים ומדויקים.
עקרון הפעלה

אלגוריתם לזיהוי קשתית יכול זהות עד 200 נקודות זיהוי כולל טבעות, חריצים ונקודות בתוך הקשתית. תחילה יש לכייל את המערכת לזיהוי הגבולות הפנימיים והחיצוניים של הקשתית בתמונה של העין. פעולות נוספות כוללות גילוי ואי הכללת עפעפיים, ריסים, והשתקפויות מחזירות אור שיכולים לעיתים קרובות להסתיר חלקים מהקשתית.
הערות שוליים

↑  Zetter, Kim (2012-07-25).
↑  "Research Excellence Framework".
↑  Liu Y, Simon JD (February 2005).
↑  Meredith P, Sarna T (December 2006).
↑  HRSID Iris Recognition | "more than 200 points that can be used for comparison, including rings, furrows and freckles"
IriScan מודל 2100
המכון לסקסולוגיה

| --- | --- |

תהלוכה של מועצת הסטודנטים הגרמנים עוברת לפני חזית המכון, 6 במאי 1933
 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  6 ביולי 1919 – 6 במאי 1933 (13 שנים) 
 מייסדים:  מגנוס הירשפלד 
 בעלי תפקידים
 מנהל:  מגנוס הירשפלד 
 מיקום
 מדינה:  רפובליקת ויימאר רפובליקת ויימאר
 קואורדינטות:  52°31′08″N 13°21′55″E﻿ / ﻿52.5189°N 13.3652°E﻿ / 52.5189; 13.3652
  (למפת ברלין מוגדלת) המכון לסקסולוגיה(למפת ברלין רגילה) המכון לסקסולוגיה
 
המכון לסקסולוגיה (לעיתים "המכון למדע המין", "המכון למדע המיניות" או "המכון לחקר המין"; בגרמנית: Institut für Sexualwissenschaft) היה מכון מחקר פרטי לסקסולוגיה – הראשון בעולם שהקדיש עצמו למטרה זו – שפעל מ-6 ביולי 1919 ועד תחילת חודש מאי 1933, אז הועלתה תכולתו באש בכיכר האופרה בברלין.
המכון היה מוסד ללא כוונת רווח, ששכן בשכונת טירגארטן שבברלין. הוא הוקם בידי הרופא והסקסולוג היהודי מגנוס הירשפלד, שמשנת 1897 עמד בראש הוועדה המדעית-הומניטרית (Wissenschaftlich-humanitäres Komitee), אשר הוקמה במטרה לנהל מערכה – ראשונה מסוגה בהיסטוריה – להכרה חברתית בהומסקסואלים וביטול אפלייתם בחוק. הוועדה פרסמה כתב עת בשם "השנתון לחקר דרגות-הביניים המיניוֹת" (Jahrbuch fur sexuelle Zwischenstufen). הירשפלד עסק במחקר עוד בטרם הקמת המכון; בין היתר העביר שאלונים ל-10,000 משתתפים, שעליהם התבסס ספרו "ההומוסקסואליות של גבר ואישה" (Die Homosexualität des Mannes und des Weibes;‏ 1914). בנוסף, הרכיב ספרייה ייחודית על אהבה חד-מינית והומוארוטיקה.
לאחר השתלטות הנאצים על גרמניה ב-1933, נהרס המכון על ספריותיו, כחלק מתוכנית הצנזורה הממשלתית. ארכיון הספרייה נשרף כחלק משריפות ספרים שלא תאמו את האידאולוגיה הנאצית.
פעילות המכון

המכון לסקסולוגיה נפתח ב-1919 בידי הירשפלד ועמיתו הפסיכיאטר ארתור קרונפלד (אנ'), שהיה פסיכותרפיסט יהודי ופרופסור בבית החולים האוניברסיטאי שָריטֶה בברלין ובאוניברסיטת ברלין. בנוסף צוות המכון נמנו הפסיכיאטר פליקס אברהם, הגינקולוג לודוויג לוי-לנץ, רופאי עור ומין ברנהרד ופרידריך ורטהיים. במכון שכנה ספריית המחקר של הירפלד, אוסף אביזרי מין ותמונות. מטופלים במכון, קרוסדרסרים, טרנסג'נדרים ואחרים הגיעו למכון להצטלם. המכון נתן שירותי ייעוץ לגברים ולנשים על בעיות מיניות, מחלות מין, הריונות לא רצויים ומניעת הריון. כן פורסמו טורי ייעוץ בעיתונות המודפסת. כ-20,000 בני אדם פקדו את המכון מדי שנה, וכ-1,800 מבין הבאים נעזרו בשירותי הייעוץ.[דרוש מקור]
המכון דגל בחינוך מיני, בעידוד השימוש באמצעי מניעה, בטיפול במחלות מין ובמתן שוויון זכויות לנשים. המוטו של הירפלד ושל המכון היה 'באמצעות המדע לצדק' (per scientiam ad justiam) שיקף את התפיסה כי המדע יכול לספק את ההזדמנות לטיפול הוגן בכולם.
אנשים מכל רחבי אירופה הגיעו למכון על מנת לברר את זהותם המינית. מבין הידועים שבהם, הסופר הבריטי כריסטופר אישרווד הסופר הצרפתי רנה קריבל (René Crevel), הסופר אנדרה ז'יד, במאי הקולונע הסובייטי סרגיי אייזנשטיין, המשוררת והעיתנואית אלסה גידלו (Elsa Gidlow) והסופר והמחזאי גרהרט האופטמן.
הרופאים חיים ברלין ואברהם מטמון הוכשרו במכון לסקסולוגיה ופתחו מרפאות בתל אביב.
פעילות המכון > חלוציות ביחס לטרנסג'נדריות

את המונח טרנסקסואליות טבע מגנוס הירשפלד, כשהוא מבחין בכך בקטגוריה הקלינית שאותה פיתח מאוחר יותר עמיתו הארי בנימין (אנ') אנדוקרינולוג וסקסולוג שעבד עם טרנסג'נדרים בארצות הברית. המכון נחשב לחלוצי בקריאתו לביסוס זכויות האזרח ולקבלה חברתית של הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים.
טרנסג'נדרים נמנו עם צוות המכון, וכן עם לקוחותיו. ללקוחות הוצעו שירותים אנדרוקרינולוגיים וכירורגיים, בהם הניתוחים להתאמה מגדרית המודרניים הראשונים. הירשפלד ניצל את מעמדו כרופא על מנת לחלק לטרנסג'נדרים וקרוסדרסרים אישור רפואי שיוכלו ללבוש את הבגדים שרצו, על מנת שלא יוטרדו על ידי משטרת ברלין או ייעצרו בחשד לזנות.
תחת השלטון הנאצי

בשלהי פברואר 1933, עם היחלשות השפעתו הממתנת של ארנסט רהם, החלה המפלגה הנאצית בטיהור של מועדוני להט"ב ("התנועה ההומופילית") בברלין, הוציאה פרסומים בנושאי מין אל מחוץ לחוק ואסרה על התארגנות קבוצות הומוסקסואליות. לאור זאת, נמלטו רבים מהמטפלים ומטופלים במכון מגרמניה. במרץ 1933 נשלח מנהלו הראשי של המכון, קורט הילר, למחנה ריכוז, אך הוא ברח לפראג כעבור שנה.
ב-6 במאי בבוקר ארגנה מועצת הסטודנטים הגרמנים (Deutsche Studentenschaft), שנשלטה אז בידי התאחדות הסטודנטים הנאציונל-סוציאליסטיים, התקפה על המכון. אחר הצהרים הגיעו אנשי אס אה וערכו חיפוש מקיף במכון. מספר ימים לאחר מכן, הוצאו ספריית המכון וארכיוניו ונשרפו לעיני כול בכיכר האופרה. שריפת ספרי המכון הייתה אירוע ראשון של שרפת ספרים בגרמניה הנאצית. בין 12,000 ל־20,000 ספרים וכתבי עת ומספר לא ידוע של תמונות ואביזרי מין נשרפו כליל. בעיצומה של השריפה, נשא יוזף גבלס נאום בפני קהל של כ-40,000 איש.[דרוש מקור]  בנוסף, נשרפו גם ספריהם של סופרים יהודים ופציפיסטים כמו אריך מריה רמרק נשרפו אף הם לאחר הוצאתם מספריות ציבוריות מקומיות ומאוניברסיטת פרידריך-וילהלם (אוניברסיטת ברלין). על פי ההערכות, דורה ריכטר, האישה הטרנסג'נדרית הראשונה שעברה ניתוח לשינוי מין (על ידי רופאים במכון), נהרגה במהלך התקיפה.
הירשפלד למד על שריפת ספריית המכון במאי 1933, בעת שצפה בחדשות בקולנוע בפריס. במשך תקופה מסוימת, הירשפלד תכנן להקים מכון חדש בצרפת, אולם התנאים הבינלאומיים המידרדרים הפכו את המיזם לבלתי אפשרי.
חוקרים, תומכים ומטופלים במכון שיכלו לברוח מגרמניה עשו זאת. אדולף ברנד שהוציא לאור את המגזין הראשון להומוסקסואלים המשיך לפעול בגרמניה. הוא החזיק משרד במכון. חמישה חודשים לאחר שריפות הספרים, בנובמבר 1933, הוא הפסיק את פעילותו בתנועת השחרור ההומוסקסואלית בגרמניה, לאחר איומים והטרדות מצד הנאצים.
הנאצים השתלטו על מבני המכון למטרותיהם. הם הופצצו לקראת תום המלחמה, ב-1944, ונהרסו כליל בשנות החמישים. הירשפלד ניסה, לשווא, להקים את המכון מחדש בפריז. לאחר מספר ניסיונות כושלים הוא נפטר בניס שבצרפת ביום הולדתו ה-67, 14 במאי 1935.
לאחר מלחמת העולם השנייה

בשטר הבעלות של המכון נכתב כי במקרה של פירוק, כל נכסיו של הירשפלד ייתרמו לאוניברסיטת פרידריך-וילהלם בברלין. כמו כן, בזמן גלותו בפריז חיבר הירשפלד צוואה אישית על פיה הוא מותיר את כל נכסיו לתלמידיו קרל גיזה (Karl Giese) ולי שיו טונג (Li Shiu Tong) לשם המשך על עבודתו. לבסוף שני התרחישים לא קרו. בתי המשפט של גרמניה המערבית גילו שפירוק המכון והפקעת רכושו בידי הנאצים היו חוקיים. הרשות המחוקקת של גרמניה המערבית שמרה על חוקי הנאצים נגד הומוסקסואליות ועל סעיף 175, כך שתביעת פיצויים עבור המרכז ההרוס הייתה בלתי אפשרית עבור ההומוסקסואלים ששרדו.
התפתחויות מאוחרות

ב-1973 נפתח מכון לסקסולוגיה באוניברסיטת פרנקפורט, וב-1996 באוניברסיטת הומבולדט בברלין.
ראו גם

רדיפת הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית
לסביות בגרמניה הנאצית
לקריאה נוספת

John Lauritsen and David Thorstad. The Early Homosexual Rights Movement, 1864-1935. (Second Edition revised)
Günter Grau (ed.). Hidden Holocaust? Gay and lesbian persecution in Germany 1933-45. (1995).
Charlotte Wolff. Magnus Hirschfeld: A Portrait of a Pioneer in Sexology. (1986).
James D. Steakley. "Anniversary of a Book Burning". The Advocate (Los Angeles), 9 June 1983. Pages 18–19, 57.
Mark Blasius & Shane Phelan. (Eds.) We Are Everywhere: A Historical Source Book of Gay and Lesbian Politics (See the chapter: "The Emergence of a Gay and Lesbian Political Culture in Germany" by James D. Steakley).
הערות שוליים

↑  John Lauritsen; David Thorstad (1974), The Early Homosexual Rights Movement (1864–1935), New York: Times Change Press, ISBN 0-87810-027-X. Revised edition published 1995, ISBN 0-87810-041-5.
↑  Harry Oosterhuis. (Ed.) Homosexuality and Male Bonding in Pre-Nazi Germany: The Youth Movement, the Gay Movement, and Male Bonding Before Hitler's Rise: Original Transcripts from Der Eigene, the First Gay Journal in the World. (1991).
1 2  Magnus Hirschfeld | Project Gutenberg Self-Publishing - eBooks | Read eBooks online, www.self.gutenberg.org
1 2  Heike Bauer, Book Destruction from the Medieval to the Contemporary, London: Palgrave Macmillan UK, 2014, עמ' 17–33, ISBN 978-1-349-47455-4. (באנגלית)
↑  Liat Kozma, SEXOLOGY IN THE YISHUV: THE RISE AND DECLINE OF SEXUAL CONSULTATION IN TEL AVIV, 1930–39, International Journal of Middle East Studies 42, 2010-05, עמ' 231–249 doi: 10.1017/S0020743810000036
↑  Dirk Schultheiss, Sidney Glina, Highlights from the History of Sexual Medicine, The Journal of Sexual Medicine 7, 2010-06, עמ' 2031–2043 doi: 10.1111/j.1743-6109.2010.01866.x
↑  Nicholas Matte, International Sexual Reform and Sexology in Europe, 1897–1933, Canadian Bulletin of Medical History 22, 2005-10, עמ' 253–270 doi: 10.3138/cbmh.22.2.253
↑  Bauer, Heike,, The Hirschfeld archives : violence, death, and modern queer culture, Philadelphia: Temple University Pres, 2017, עמ' 121, ISBN 978-1-4399-1434-2 (הקישור אינו פעיל, 2018-07-19) (אורכב 19.07.2018 בארכיון Wayback Machine)
↑  Ekins R., King D. (2001) Pioneers of Transgendering: The Popular Sexology of David O. Cauldwell. IJT 5,2 (text online)
↑  Caroline Howe, Berlin was a hotbed of homosexuality and a mecca for transsexuals, Mail Online, ‏2014-11-25
↑  Natasha Frost, The Early 20th-Century ID Cards That Kept Trans People Safe From Harassment, Atlas Obscura, ‏2 November 2020 (באנגלית)
↑  Boaz Neumann, The Nazis tolerated gays. Then everything changed, Haaretz.com, ‏24.01.2019 (באנגלית)
↑  Hiller, Kurt | Encyclopedia.com, www.encyclopedia.com
1 2  Evans, Richard J., Bringing Germany into Line, The coming of the Third Reich, 1st American ed, New York: Penguin Press, 2004, ISBN 1-59420-004-1
1 2  Simon LeVay, Queer Science: The Use and Abuse of Research into Homosexuality, www.washingtonpost.com
↑  Joep de Visser, Homosexuality, Historical tales about the capital of the 20th century (באנגלית)
↑  James D. Steakley. The Early Homosexual Emancipation Movement in Germany. (1975).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586234605171  PLWABN: 9812464218905606  BIBSYS: 1560455413760  GND: 64175-3  LCCN: no2003096495  NKC: ko20241214382  RERO: 02-A006149613  SUDOC: 265359473  VIAF: 152789826   WorldCat (עם VIAF): 152789826 
סטודנטים גרמנים וחברי אס אה בוזזים והורסים את ספרייתו של מגנוס הירשפלד, מנהל המכון.
חוקת לקומפטון
ראו גם

קנזס המדממת
הערות שוליים

↑  "Key Events in the Presidency of James Buchanan". Miller Center of Public Affairs, University of Virginia. 2009. אורכב מ-המקור ב-2012-12-12. נבדק ב-17 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stampp, Kenneth M., America in 1857: A Nation on the Brink, Oxford University Press, 1992, pp. 167-80. ISBN 0-19-507481-5
↑  Flanagan, Mike, The Complete Idiot's Guide to the Old West, Alpha Books, 1999, p. 180. ISBN 0-02-862945-0
↑  "Key Events in the Presidency of James Buchanan". Miller Center of Public Affairs, University of Virginia. 2009. אורכב מ-המקור ב-2012-12-12. נבדק ב-17 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)"Key Events in the Presidency of James Buchanan". Miller Center of Public Affairs, University of Virginia. 2009. Archived from the original on 2012-12-12. Retrieved July 17, 2009.
↑  Heller, Francis Howard, The Kansas State Constitution: A Reference Guide, Greenwood Press, 1992, pp. 1–4. ISBN 0-313-26510-0ISBN 0-313-26510-0.
↑  LECOMPTON CONSTITUTION
חוקת בחריין

לאורך ההיסטוריה המודרנית שלה, לבחריין היו שתי חוקות. הראשונה מביניהן אומצה בשנת 1973, והשנייה אומצה בשנת 2002.
חוקת 1973

החוקה של 1973 נכתבה זמן קצר לאחר קבלת עצמאותה של בחריין מבריטניה בשנת 1971. בשנת 1972, האמיר של בחריין, עיסא בן-סלמאן אאל-ח׳ליפה, הוציא צו רשמי המכריז על בחירות לאספה המכוננת של בחריין, אשר תהיה אחראית, בין היתר, על ניסוח ואשרור חוקה למדינה. בבחירות לאספה המכוננת יכלו להצביע גברים אזרחי בחריין מגיל 20 ומעלה, כאשר האספה המכוננת כללה 22 צירים נבחרי ציבור, יחד עם 12 שרים ו-8 צירים נוספים שמונו ישירות על ידי האמיר.
החוקה שגובשה מיסדה את מעמדו של בית מחוקקים חד-ביתי בבחריין (האספה הלאומית) שכוללת 30 צירים אשר נבחרים במסגרת בחירות כלליות (אף שזכות ההצבעה במדינה נמסרה בלעדית לגברים אזרחי המדינה), אליהם מצטרפים ארבעה עשר שרי ממשלה מכוח משרתם. מעמדה המשפטי של החוקה עוגן במסגרת צו רשמי של האמיר בדצמבר 1973.
עם זאת, בסופו של דבר התקיימו רק בחירות פרלמנטריות יחידות בבחריין על בסיס חוקת 1973, בטרם האמיר הכריז על ביטול תוקפה המשפטי של החוקה בשנת 1975. לאחר ביטול החוקה, בחריין נשלטה בפועל על בסיס חוקי חירום בין השנים 1975 - 2002.
חוקת 2002

לאחר מותו של האמיר עיסא בן-סלמאן אאל-ח׳ליפה בשנת 1999, החליף אותו בתפקיד בנו חמד בן עיסא אאל ח'ליפה. זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון, ובעקבות המהומות בבחריין בין השנים 1994 - 1999, האמיר החדש הודיע על החלת שורה של רפורמות דמוקרטיות, ביניהן הבטחה לשוב ולעגן חוקה בעלת מעמד משפטי לבחריין.
בשנת 2001 האמיר פרסם את צ׳רטר הפעולה הלאומית, אשר מטרתו המוצהרת הייתה להשיב את המדינה למשטר חוקתי, וכמו כן להפוך את בחריין מאמירות לממלכה, וזאת על בסיס משאל עם. עם זאת, האופוזיציה בבחריין התנגדה לקריאת הצ׳רטר לתיקון חוקת 1973, ולמעבר משיטת שלטון חד-ביתית לשיטת שלטון המבוססת על שני בתי נבחרים (בית עליון ובית תחתון).
בעקבות התנגדות האופוזיציה, האמיר קיים פגישה פומבית עם המנהיגים הרוחניים המוסלמים-שיעים של האופוזיציה. הוא גם חתם על מסמך המבהיר כי סמכות החקיקה בבחריין תהיה מופקדת באופן בלעדי בידי הבית התחתון של הפרלמנט, בעוד שלבית העליון של הפרלמנט יהיה רק תפקיד ייעוצי. בעקבות הבטחה זו של האמיר, קבוצות האופוזיציה העיקריות לקבוצות שינו את עמדתן, ועברו לתמיכה במשאל העם. בסופו של דבר, משאל העם שהתקיים בשנת 2001 הסתכם ב-98.4% תומכים מקרב המצביעים.
חרף תוצאות משאל העם, בשנת 2002 האמיר (ובהמשך המלך) פרסם באופן חד צדדי את חוקת בחריין החדשה, מבלי שהתייעץ עם גורמים ציבוריים לגבי אופן ניסוחה, ותוך התנערות מהבטחתו הקודמת להותיר את סמכויות החקיקה בידי הבית התחתון (בחוקה החדשה, לשני בתי הפרלמנט ניתנה סמכות חקיקה שווה). בעקבות זאת, הבחירות לפרלמנט שהתקיימו מאוחר יותר באותה שנה, על בסיס החוקה החדשה, הוחרמו על ידי קבוצות האופוזיציה העיקריות. עם זאת, וחרף התנגדות האופוזיציה, נכון לשנת 2017, חוקת 2002 עודנה בעלת מעמד משפטי בבחריין.
עיסא בן-סלמאן אאל-ח׳ליפה, מייסד אמירות בחריין ויוזם חוקת 1973
חמד בן עיסא אאל ח'ליפה, מלך בחריין הנוכחי ויוזם חוקת 2002
פירוזאבאד

| --- | --- |

 מדינה:  איראן איראן
 פרובינציה:  פארס
 שפה רשמית:  פרסית 
 גובה:  1,331 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  58,210 (2006)
 קואורדינטות:  28°50′37″N 52°34′14″E﻿ / ﻿28.843611111111°N 52.570555555556°E﻿ / 28.843611111111; 52.570555555556 
 אזור זמן:  UTC+3:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת איראן מוגדלת) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פקיסטן טורקמניסטן אוזבקיסטן אזרבייג'ן ארמניה טורקיה עיראק כווית ערב הסעודית  קטר איחוד האמירויות הערביות ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןפירוזאבאד(למפת איראן רגילה) טהראן משהד כרג' אספהאן תבריז שיראז קום אהוואז רשת כרמאנשאה בנדר עבאס אפגניסטן פק. טורקמניסטן או. אזר. א. ט. עיראק כ. ערב הסעודית  ק. אי. ע. הים הכספי  המפרץ הפרסי  מפרץ עומאןפירוזאבאד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פירוזאבאד (בפרסית: فيروزآباد) היא עיר במחוז המרכזי של נפת פירוזאבאד, מחוז פארס, איראן, המשמשת גם כבירת המחוז וגם כבירת הנפה. פירוזאבאד נמצאת דרומית לשיראז. ונמצאת בשטח שנוצר על ידי הצפה של נהר קונייפקאן, מוקפת בהרי הזגרוס. עם צורה עגולה, העיר נחשבה לסמל של המלוכה, בה מבנים המראים על ההשפעה והחשיבות של המקום בעבר. הכניסה לעיר הייתה דרך שני גשרים, ובמרכזה עמד מגדל התירבל, ששימש כאמצעי לתצפיות ותקשורת.
העיר העתיקה המקורית נקראה גור, ומתוארכת לתקופה האימפריה האחמנית ונהרסה על ידי אלכסנדר מוקדון. מאות שנים מאוחר יותר, ארדשיר הראשון, מייסד האימפריה הסאסאנית, החיה את העיר לפני שנבזזה במהלך הפלישה הערבית המוסלמית במאה ה-7. היא הוקמה שוב על ידי הבויהים תחת עצ'ד אל-דולה, אך בסופו של דבר ננטשה בתקופת הקאג'אר והוחלפה בעיר סמוכה, שהיא כיום פירוזאבאד. המבנה היחיד ששרד שלו הוא הליבה המרכזית של מגדל עתיק.
במפקד האוכלוסין של 2006, אוכלוסייתה מנתה 58,210 ב-12,888 משקי בית. המפקד הבא בשנת 2011 מנה 64,969 אנשים ב-16,617 משקי בית. המפקד ב-2016 הראה אוכלוסייה של 65,417 נפשות ב-20,184 משקי בית.
היסטוריה

גור מתוארך לתקופה האחמנית. היא הייתה ממוקמת באזור נמוך באזור, ולכן, במהלך פלישתו לפרס, הצליח אלכסנדר מוקדון להטביע את העיר על ידי הכוונת זרימת נהר לעיר. האגם שיצר נשאר עד שארדשיר בנה מנהרה לניקוזו. הוא ייסד את עיר הבירה החדשה שלו באתר זה.
העיר החדשה של ארדשיר הייתה ידועה כחור ארדשיר, ארדשיר חורה וגור. היא תוכננה בצורה מעגלית כל כך מדויקת, עד שההיסטוריון הפרסי אבן בלח'י כתב עליה כי "נוצרה בעזרת מחוגה". היא הייתה מוגנת על ידי תעלה ברוחב 50 מטר, וקוטרה היה 2 קילומטרים. העיר הייתה בעלת ארבעה שערים; לצפון היה שער חורמזד, לדרום שער ארדשיר, למזרח שער מיתרה ולמערב שער והרם. את חצרות המלוכה בנו במרכז מעגל ברדיוס של 450 מטר. במרכז העיר הייתה מגדלה או מגדל, בשם טרבל. גובהו היה 30 מטר והוא היה בעל עיצוב ספירלי. העיצוב ייחודי לאיראן, וישנן תאוריות שונות לגבי מטרת בנייתו. נחשב כי הוא היה הקדם האדריכלי של המסגד הגדול של סאמרא שבעיראק ומגדל המינרט הבולט שלו, המלוויה. בתקופת הססאנית, הראשי תיבות ART (בפהלווי הכתוב) שימשו כחותמת המטבע לציון גור.
גור ואיסתכר התנגדו במאמץ למוסלמים הערבים הפולשים בשנות ה-630 וה-640; הם נכבשו על ידי עבדאללה בן עמר בשנים 649–50.
העיר ננטשה בסופו של דבר בתקופת קג'אר והיישוב הסמוך לה היה מאוכלס, שהוא כיום פירוזאבאד המודרנית הממוקמת כ-3 ק"מ ממזרח לאתר גור. כיום, בין האטרקציות של פירוזאבאד ניתן למצוא את הסאסאניד קלעה-י דוח'תר, ארמון ארדשיר, ומקדש האש והמינאר הסמוך לו.
לפי פרסום משנת 1939 של האנתרופולוג הנרי פילד, 7,000 צ'רקסים חיו בפירוזאבאד.
בעיר חמש אוניברסיטאות: אוניברסיטה להשכלה גבוהה פירוזאבאד, אוניברסיטת אזאד האסלאמית, סניף פירוזבאד; אוניברסיטת Payame Noor, מרכז פירוזאבאד; שלוחה של האוניברסיטה הטכנית והמקצועית; וסניף של האוניברסיטה למדע וטכנולוגיה יישומית.
ראו גם

קלעה-י דוח'תר
ארמון ארדשיר
העיר העגולה של בגדאד
הערות שוליים

1 2  Firuzabad (Fars) – Sasanika: Late Antique Near East Project (באנגלית אמריקאית)
↑  "Census of the Islamic Republic of Iran, 1385 (2006)". AMAR (בפרסית). The Statistical Center of Iran. p. 07. אורכב מ-המקור (Excel) ב-20 בספטמבר 2011. נבדק ב-25 בספטמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Census of the Islamic Republic of Iran, 1390 (2011)". Syracuse University (בפרסית). The Statistical Center of Iran. p. 07. אורכב מ-המקור (Excel) ב-16 בינואר 2023. נבדק ב-19 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Census of the Islamic Republic of Iran, 1395 (2016)". AMAR (בפרסית). The Statistical Center of Iran. p. 07. אורכב מ-המקור (Excel) ב-6 באפריל 2022. נבדק ב-19 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Foundation, Encyclopaedia Iranica. "Welcome to Encyclopaedia Iranica". iranicaonline.org.
↑  "Welcome to Encyclopaedia Iranica".
↑  "หน้าหลัก" (PDF).
↑  "Archived copy" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-04-04. נבדק ב-2016-03-23. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  FIELD, H. (1939).
↑  "Islamic Azad university of Firuzabad". נבדק ב-8 באפריל 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007494368405171  LCCN: no2005080591  VIAF: 157465964   WorldCat (עם VIAF): 157465964 
קלעה-י דוח'תר
וילמוש ואז'וני

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1868 שימג, הונגריה 
 פטירה:  29 במאי 1926 (בגיל 58) באדן, אוסטריה 
 שם לידה:  Weiszfeld Vilmos 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני, בודפשט, הונגריה 
 תפקיד:  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (1901–1918)  שר המשפטים (15 ביוני 1917–18 באוגוסט 1917)  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (1920–29 במאי 1926)  שר המשפטים (25 בינואר 1918–8 במאי 1918) 
 מפלגה:  המפלגה הדמוקרטית האזרחית-לאומית של הונגריה, Democratic Civic Party 
 
וִילְמוֹש ואַז'וִֹנִי (במקור וייספלד, בהונגרית: Vázsonyi Vilmos; שימג, 22 במרץ 1868 – באדן באי וין, 29 במאי 1926) היה עורך דין הונגרי-יהודי, פוליטיקאי ליברל-דמוקרט, שכיהן כשר המשפטים. ואז'וני היה היהודי הלא-מומר הראשון שהגיע למשרת שר בממשלה ההונגרית.
קורות חיים

ואז'וני נולד למשפחה יהודית ואביו שינה את השם וייספלד לשם ההונגרי ואז'וני. הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט והפך עורך דין. בשנת 1894 ייסד את "המפלגה הדמוקרטית של השלטון המקומי" ובאותה שנה הפך לנציג כשלטונות אכיפת החוק של בודפשט. בשנת 1900 הוא הפך את מפלגתו לארגון לאומי בשם "המפלגה דמוקרטית-האזרחית" והקים גם שבועון פוליטי בשם "המאה החדשה". הוא לא נבחר לפרלמנט בבחירות בשנת 1896(הו'), אך עשה זאת בשנת 1901, כנציג רובע 6 של בודפשט. הוא הצליח לחזור על ההישג בבחירות הכלליות של 1905, 1906 ו-1910, מכיוון שלא נערכו בחירות יותר בגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא נשאר חבר פרלמנט עד לניצחון מהפכת החרציות.
כעורך דין זכה להצלחה במספר תיקים חשובים. כך השתתף במשא ומתן מול הממשלה במהלך שביתת הרכבת בשנת 1904 ולאחר מכן הגן על עובדי הרכבת שנתבעו. במהלך "המשבר הפוליטי הפנימי בהונגריה בין 1905 לבין 1906", הוא היה אחת הדמויות המובילות ב"התנגדות הלאומית" בבודפשט (פיליבסטר והתנגדות לממשלה ולמפלגת השלטון). בשנת 1917 היה חבר בממשלת וקרלה השלישית לאחר נפילת ממשלת אסטרהאזי. הוא מילא בממשלה זו את תפקיד שר המשפטים והשר בלי תיק שהופקד על רפורמה בחוק הבחירות.
לאחר ניצחון מהפכת החרציות באוקטובר 1918, הוא היגר לווינה בשל התבטאויותיו האנטי-בולשביקיות הקודמות, וחזר להונגריה רק בשנת 1921, לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. באותה תקופה ארגן מחדש את מפלגתו בשם "מפלגת האזרחים הדמוקרטית הלאומית" (יחד עם ינה גל). ואז'וני תמך בלגיטימיסטים למקרה של שיבת המלך ההונגרי. בבחירות 1922 נבחר שוב לפרלמנט באזור בחירתו הישנה (שצורפה אז לרובע 9).
בדיון הפרלמנטרי בנושא פרשת זיוף הפרנק הצרפתי על ידי אנשי ימין קיצוניים (שרצו בדרך זו להתנקם בצרפת בשל ניצחונה במלחמת העולם הראשונה) הוא היה בין עורכי דעת המיעוט ועורר בכך את סלידת הלאומנים. בשל מצבו הבריאותי נסע לחו"ל לטיפול רפואי ונפטר בבאדן, ליד וינה. לנשיא המפלגה הדמוקרטית נבחר אז בנו, יאנוש וואז'וני. נכדו וילמוש ואז'וני (2008-1935) היה נציגם הבולט של המהגרים מהונגריה בשנת 1956 והביא בזכרונותיו תיאור מפורט על המשפחה.
היה דודה של זמרת האופרה דורה ברשוני, ובן דודו של המתמטיקאי אנדרה ואז'וני.