stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסק דין סיטיזנס יונייטד נגד ועדת הבחירות הפדרלית

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית המשפט העליון של ארצות הברית
 תאריך טענות:  24 במרץ 2009 טיעונים נוספים נשמעו ב-9 בספטמבר 2009
 תאריך החלטה:  21 בינואר 2010
 מראה מקום:  558 U.S. 310; 130 S.Ct. 876
 החלטה
 חוק פדרלי האוסר על גופים ללא כוונת רווח לפרסם תעמולת בחירות לפני הבחירות, סותר את חופש הביטוי כפי שזה קבוע בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
 חברי המותב
 נשיא בית המשפט:  ג'ון רוברטס
 חברי המותב:  ג'ון פול סטיבנס, אנטונין סקאליה, אנתוני קנדי, רות ביידר גינזברג, קלרנס תומאס, סטיבן ברייר, סמואל אליטו וסוניה סוטומאיור
 דעות בפסק הדין
 דעת רוב:  קנדי, אליו הצטרפו רוברטס, סקאליה, אליטו ותומאס (חלקית)
 דעות נוספות:  חולקים: סטיבנס, אליו הצטרפו גינזברג, ברייר וסוטומאיור
 תקדימים שעליהם הסתמכה ההחלטה
 פסק הדין מתבסס על התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית
 
פסק הדין  סיטיזנס יונייטד נגד ועדת הבחירות הפדרלית  או בקיצור  Citizens United נגד FEC הוא פסק דין של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 2010, שבו קבע רוב שופטים שלתאגידים יש זכות בלתי מוגבלת לממן תעמולת בחירות דרך "סופר פאקס" (Super-PACs), גופי התרמה חוץ-מפלגתיים, וזאת מתוקף התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית.
רקע

ארגון לוביסטים ללא כוונת רווח בשם "Citizens United" ביקש להקרין סרט המבקר את מזכירת המדינה, הילרי קלינטון ולשדר פרסומות להקרנת הסרט, בעת הקמפיין המקדים שלה לבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008 (אנ'). בית המשפט הפדרלי המחוזי פסק שהדבר אסור, בהתאם לחוק שיזמו הסנאטורים ג'ון מקיין מהמפלגה הרפובליקנית וראס פיינגולד מהמפלגה הדמוקרטית, "חוק הקמפיינים הדו-מפלגתי" (BCRA) (אנ'). החוק נועד להגביל את יכולתם של תאגידים לפרסם תשדירים בתקופה מוגדרת לפני בחירות – 60 יום לפני בחירות ו-30 יום לפני פריימריז – וזאת כדי לא לנצל הון תאגידי ליצירת השפעה פוליטית.
פסיקה

סיטיזנס יונייטד ערערה על פסיקת בית המשפט הפדרלי. בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק בדונו בערעור כי פסיקת בית המשפט הפדרלי הפרה את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, המגן על חופש הביטוי, והפך על פיה את החלטת בית המשפט הפדרלי המחוזי. בית המשפט העליון קבע שהתיקון הראשון אוסר על רשות ממשל בארצות הברית להגביל הוצאות של ארגון ללא כוונת רווח על תשדירי תעמולה פוליטית. העקרונות שניסח בית המשפט העליון הרחיבו את תחולת ההגנה על חופש הביטוי גם לארגונים בעלי כוונת רווח (תאגידים), ארגוני עובדים והתאגדויות אחרות. עם זאת, בית המשפט העליון לא הפך על פיהן פסיקות קודמות שלפיהן יש לחשוף בציבור את זהות מממניהם של תשדירי התעמולה.
הדיון לא עסק בנושא תרומות ישירות מתאגידים למועמדים פוליטיים או למפלגות פוליטיות. תרומות כאלה הן בלתי חוקיות כשמדובר במפלגות המעמידות מועמדים לתפקידים פדרליים, או במועמדים לתפקידים פדרליים.
תגובות

"הניו יורק טיימס" כינה את הפסיקה "איום על הדמוקרטיה". נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, טען בנאום מצב האומה השנתי כי תשדירים תוקפים מועמדים דמוקרטיים בלי שהציבור יודע אם מאחוריהם ניצבת תעשיית הנפט, תעשיית הביטוח או תאגידים זרים. הוא הוסיף כי על האמריקאים לדעת מי מנסה להשתלט על סדר היום ולהכריע את הבחירות.
השלכות

בין ההשלכות הצפויות של הפסיקה היו הגברת זרם התרומות מתאגידים למועמדים וכתוצאה מכך עלייתם של מועמדים שחבים את בחירתם לבעלי הון. בניגוד לניבוי זה, ג'ב בוש, שקיבל כ-150 מיליון דולר בתרומות, בין היתר בזכות הפסיקה, והשתמש בכסף כדי למנף את מועמדותו בפריימריס של המפלגה הרפובליקנית ב-2016, נאלץ להכריז על פרישתו מהפריימריס לאחר שורה של תוצאות כושלות.
במאי 2022 פסק בית המשפט העליון, בפסק דינו בתיק "ועדת הבחירות הפדרלית נגד טד קרוז" (אנ'), בהצבעה של 6 מול 3, שאין מגבלה על סכום הכסף שיכול מועמד פוליטי להחזיר לאחר בחירות. לפני החלטה זו, החוק הגביל את ההחזר ל-250,000 דולר. בית המשפט ביטל מגבלה זו בטענה שהגבלת ההחזרים מפרה את הזכות המעוגנת בתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, הדן בחופש הביטוי.
יחד עם השופטים סטיבן ברייר וסוניה סוטומאיור, השופטת אלנה קגן כתבה את ההתנגדות. היא ציינה שתרומות לאחר בחירות לשם החזר הלוואה אינן עוסקות בחופש הביטוי בו נעשה שימוש כדי להשפיע על בחירות, אלא מעשירים את המועמד באופן אישי בזמן שהוא יכול להחזיר טובה – בהצבעה, במתן חוזה או במינוי לתפקיד. תרומות לאחר הבחירות נגועות בסכנת שחיתות.
ראו גם

חופש הביטוי
הערות שוליים

↑  Elizabeth Drew, "The Election Pileup", The New York Review of Books, 22 February 2016
↑  Ian Millhiser, The Supreme Court takes up a case, brought by Ted Cruz, that could legalize bribery, vox, 12 January 2022
פסק דין אתא נגד שוורץ

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית משפט השלום בחיפה
 תאריך החלטה:  1976
 
פסק דין אתא (ע"א 44/76 אתא חברה לטכסטיל בע"מ נ' שוורץ) הוא פסק דין שעוסק בעוולת המטרד ליחיד, וקובע את היחס בין סעד המניעה לסעד הפיצויים בדיני נזיקין. פסק הדין נחשב תקדימי בשל ההתייחסות הרחבה שבו לגישות תאורטיות במשפט הפרטי, כגון צדק מתקן וניתוח כלכלי של המשפט.
רקע

מפעל אתא היה מפעל טקסטיל גדול מאוד, שהעסיק 1600 עובדים. המפעל שכן בקרית אתא, הקרויה על שמו. במפעל היו מכונות קירור ענק, שהיו נחוצות לשם ייצור החוטים. מכונות הקירור גרמו לרעש עצום שהפריע לתושבי העיר.
התביעה בערכאות הראשונות

זאב שוורץ, תושב השכונה, הגיש תביעה כנגד מפעל אתא בבית משפט השלום בחיפה. בתביעה הוא טען שהרעש שגורמות המכונות מהווה מיטרד ליחיד על פי סעיף 44(א) לפקודת הנזיקין:
מיטרד ליחיד הוא כשאדם מתנהג בעצמו או מנהל את עסקו או משתמש במקרקעין התפושים בידו באופן שיש בו הפרעה של ממש לשימוש סביר במקרקעין של אדם אחר או להנאה סבירה מהם בהתחשב עם מקומם וטיבם; אך לא ייפרע אדם פיצויים בעד מיטרד ליחיד אלא אם סבל ממנו נזק
בית המשפט השתכנע שאכן הרעש עונה על התנאים של עוולת המיטרד: מגורים בדירה הם שימוש סביר; הרעש גורם להפרעה של ממש למגורים בה. לפיכך, הוציא בית המשפט צו מניעה שאוסר על המשך העבודה במפעל כל עוד לא נמצא פתרון טכנולוגי שינמיך משמעותית את עוצמת הרעש. המפעל ערער על פסק הדין לבית המשפט המחוזי, אך ערעורו נדחה. המפעל לא ויתר וערער ברשות לבית המשפט העליון.
הערעור לעליון

השאלה המרכזית עליה נסוב הדיון הייתה לגבי טיב הסעד המתבקש: שוורץ דרש שבית המשפט העליון יאשר את צו המניעה. המפעל, לעומתו, טען שאין לתת צו מניעה, אלא לחייב את המפעל בפיצויים על הנזק שנגרם. השבתת המפעל תביא לאיבוד מקור הפרנסה של 1,600 משפחות, ולנזק כלכלי בשוק הייצוא. מבחינת מאזן הנוחות יוצא שעדיף לפסוק פיצויים לניזוק במקום למנוע את המשך הפעילות הרווחית של המפעל. לטענת המפעל, המצב שנוצר מקיים את החריג שבסעיף 74 לפקודת הנזיקין שבו מתואר מצב בו אין לתת צו מניעה:
בית המשפט לא יתן ציווי, אם הוא סבור שהפגיעה או הנזק שנגרמו לתובע הם קטנים וניתנים להערכה בכסף ולפיצוי מספיק בתשלום כסף, ומתן ציווי יהיה בו משום התעמרות בנתבע, אך רשאי הוא לפסוק פיצויים.
בית המשפט העליון דחה את הערעור גם הוא. בפסק הדין המפורסם הדגיש השופט שמגר שכדי שיתקיים החריג שבסעיף 74 צריכים להתקיים ארבעה תנאים מצטברים: (א) הפגיעה שנגרמה למשיב היא קטנה. (ב) הפגיעה האמורה ניתנת להערכה בכסף. (ג) הפגיעה האמורה ניתנת לפיצוי מספיק בתשלום כסף. (ד) מתן ציווי יהיה בו משום התעמרות במערערת. כיוון שלכל הפחות התנאי הראשון לא התקיים, שכן הרעש היה בלתי נסבל - הרי שאין להפעיל את החריג, ועומדת לניזוק הזכות לדרוש צו מניעה.
ההפקעה

בפסק הדין, רמז שמגר שמענה נאות לבקשת המפעל נמצאת בתחום המשפט המנהלי. המפעל פנה לשר האוצר על פי סעיף 22 לפקודת המקרקעין, כדי שיפקיע את הדירה שבבעלות שוורץ. שר האוצר נאות לבקשת המפעל, והפקיע את הקרקע תוך תשלום שוויה לשוורץ.
העתירה נגד ההפקעה

שוורץ לא ויתר ועתר כנגד ההפקעה של הקרקע. לטענתו, השיקולים שהניעו את שר האוצר לא היו דאגה לאינטרס ציבורי, אלא לאינטרס פרטי. בג"ץ דחה את העתירה, והותיר את ההפקעה בתוקף.
סוף דבר

למעשה, אף על פי שהתוצאה המשפטית הייתה ששר האוצר רשאי להפקיע את הקרקע, עדויות שונות מצביעות על כך שלבסוף סגרו הצדדים על עסקה למכירת הדירה. המכירה נשמרה בסוד מחשש ששכנים נוספים ידרשו תשלום דומה לזה שהובא לשוורץ, ובאופן רשמי המכירה נעשתה בצורה של הפקעה.
ההיבט התאורטי > תאוריות במשפט הפרטי

פסק דינו של השופט שמגר נושא סממנים בולטים של גישה תאורטית המכונה צדק מתקן: השפה המדוברת בפסק הדין היא שפה של זכויות. מרחב השיקולים נשאר בגדרי סעיף 74, שמתייחס לאינטרסים של המזיק והניזוק, בלי התייחסות לאינטרס הציבורי. מוקד העניין הוא הניזוק והסעד המגיע לו, יותר מאשר חופש הפעולה של המזיק. שמגר אף מתעמת עם גישה נוגדת - הגישה הכלכלית, וטוען שהיא לא תואמת את מטרות דיני הנזיקין:
אין יסוד לסברה כאילו יש לערכים כלכליים השוואתיים משקל מכריע, הקובע, כאילו על-פי נוסחה מתימטית, את התוצאה בבחירת התרופה. סברה זו מתעלמת מן המרכיב היסודי של הסוגיה המשפטית שבפנינו, שהיא הגנת האדם בפני פגיעה והבטחת קיום אנושי בתנאים סבירים. מדידת זכויותיו בנזיקין של הפרט על-פי משקלו הכלכלי ותו לא, היא דבר שאין הדעת סובלתו.
אף על פי ששמגר דחה בפירוש את הגישה הכלכלית, פסק דינו נותן לתאוריות כלכליות מקום באופן שלא היה קודם לכן. באופן אירוני, הסתייגותו זו הייתה הפתח שדרכו פרץ הניתוח הכלכלי של המשפט אל תוך המשפט הישראלי, וממנו התחיל לצמוח ולצבור יוקרה והשפעה.
כמו שאדם המתבקש לא לחשוב על דוב לבן לא יוכל להסיר את הדוב מתודעתו, הקהילה המשפטית בישראל, שהוזהרה עתה לא להכריע על בסיס התיאוריה הכלכלית, דווקא נמשכה לתיאוריה זו.
ההיבט התאורטי > יחסים בין רשויות

יחד עם אחיזתו של שמגר בגישה של צדק מתקן, יש בפסק הדין ובפרשה כולה גם היבטים של איפוק שיפוטי. שמגר לא רק העדיף תאורטית את הגישה של הצדק המתקן, אלא בחר לדבוק בלשון החוק שלא כוללת התחשבות בשיקולים של אינטרס ציבורי מסוים. שמגר הפנה את המפעל למי שאמור לשקול שיקולי מדיניות כאלו - שר האוצר, שבסמכותו להפקיע קרקעות עבור אינטרס ציבורי. ההרמוניה בין הרשות השופטת למבצעת באה לידי ביטוי גם בכך שבג"ץ דחה את העתירה של שוורץ נגד ההפקעה. הסינרגיה שיוצאת מבית המשפט העליון בשבתו כבית משפט לערעורים ובשבתו כבג"ץ אומרת כך: בית המשפט לא צריך להתחשב בשיקולים כלכליים וחברתיים אם החוק לא הסמיכו לכך, אלא להשאיר לרשות המבצעת את שיקול הדעת לבחינת האינטרס הכלכלי.
הערות שוליים

↑  OpenAthens / Sign in, www-nevo-co-il.eu1.proxy.openathens.net (באנגלית)
↑  OpenAthens / Sign in, www-nevo-co-il.eu1.proxy.openathens.net (באנגלית)
↑  OpenAthens / Sign in, www-nevo-co-il.eu1.proxy.openathens.net (באנגלית)
פריפלוס של פסאודו-סקילקס

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  פסאודו-סקילקס 
 שפת המקור:  יוונית עתיקה 
 סוגה:  פריפלוס 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה־4 לפנה״ס 
 
הפריפלוס של פסאודו-סקילקס הוא מדריך ניווט (פריפלוס, περίπλους, períplous) יווני עתיק המתאר את הנתיב הימי סביב הים התיכון והים השחור. זמנו כנראה משלהי אמצע המאה ה-4 לפנה"ס, ובמיוחד שנות ה-330, וכנראה נכתב באתונה או בסמוך לה. מחברו נכלל לעיתים קרובות בשורות הגאוגרפים היוונים המשניים. יש רק כתב יד אחד זמין, המתוארך ליותר מ-1500 שנה לאחר מועד כתיבת היצירה המקורית.
המחבר

כתב היד היחיד הקיים, מימי הביניים, מציין את שמו של המחבר כ"סקילקס" (ביוונית: Σκύλαξ), אולם חוקרים הוכיחו שיש להתייחס לייחוס זה כאל מה שמכונה "פנייה פסאודפיגראפית לסמכות": הרודוטוס מזכיר את סקילקס איש קריאנדה, נווט יווני שבסוף המאה ה-6 לפנה"ס חקר את חופי האוקיינוס ההודי מטעם הפרסים. עם זאת, פרטים רבים ביצירה משקפים את הידע של המאה ה-4 לפנה"ס, ולכן בדרך כלל מכונה מחבר היצירה "פסאודו-סקילקס".
הטקסט > כתב יד

נותר כתב יד ראשוני אחד, Parisinus suppl. gr. 443 (הידוע גם בשם Pithou MS, על שם בעליו מהמאה ה-16, פייר פיטו (אנ')); הוא מתוארך למאה ה-13 והוא המקורי מבין אלה שעליהם התבססה המהדורה המודפסת הראשונה משנת 1600. שני עותקים מאוחרים יותר של כתב יד זה, הידועים במצבם המושחת, אינם מוסיפים דבר מהותי. כתב היד העיקרי היה בלתי נגיש לחוקרים במשך למעלה משתי מאות שנים עד שנות ה-30 של המאה ה-19, אז נקנה על ידי הספרייה הלאומית של צרפת.
הטקסט > תוכן

התיאור המיוחס ל"פסאודו-סקילקס" זה, מדמה ניווט סובב עם כיוון השעון של הים התיכון והים השחור, החל באיבריה וכלה במערב אפריקה, מעבר לעמודי הרקולס, המציינים את מצר גיברלטר.
לעיתים נטען כי החלק על צפון-מערב אפריקה מקורו בפריפלוס הקדום יותר של חנון הספן, אולם השוואה קרובה מבהירה את ההבדלים בין שני הטקסטים. במקום תיעוד של הפלגה כמו של חנון, או אוסף של תיאורי מסעות של עדי ראייה, הפריפלוס של פסאודו-סקילקס הוא ככל הנראה ניסיון של תיאור גאוגרפי מעין-מדעית של חלקי העולם הנגישים ליוונים במאה ה-4 לפנה"ס. ניתן לקשור אותו עם פעילויות פילוסופיות ומדעיות באתונה תחת ממשיכי דרכו של אפלטון באקדמיה; המחבר היה אולי בקשר ישיר עם ממשיכי דרכו של אפלטון ועם אריסטו ותאופרסטוס, בשנים שקדמו להקמת בית הספר של אריסטו, הפריפאטוס או הליקיאון. נראה כי אחת ממטרות החיבור היא לחשב אורך שיט כולל לחופי הים התיכון והים השחור, מיזם גאוגרפי בו הרחיק תלמידו של אריסטו, דיקאיארכוס ממסנה (אנ'), שאולי בנה במפורש על בסיס יצירתו של הסופר הלא ידוע.
בתיאור חופה של ארץ ישראל, נזכרים העיר עכו, "ההר הקדוש של זאוס" (הר כרמל), דור, יפו ואשקלון. בין תושבי החוף נזכרים רק אלה שממוצא אתני פיניקי. העיר דור מוגדרת כעיר של צידונים ואילו אשקלון כעיר של צורים. לצד יפו נזכרת אגדת אנדרומדה. זו ההתייחסות הראשונה בספרות היוונית העתיקה, המקשרת את האגדה עם החוף של ארץ ישראל. לפי תיאורו, אשקלון הייתה העיר הדרומית ביותר בתחום השפעה הפיניקית בארץ ישראל.
מהדורות

ה"פריפלוס של סקילקס", יחד עם גאוגרפים יוונים קדומים אחרים, פורסם לראשונה באאוגסבורג בשנת 1600 על ידי דויד השל (אנ'). הפריפלוס פורסם באמסטרדם על ידי חרארדוס פוסיוס (אנ') בשנת 1639 ולאחר מכן על ידי ג'ון הדסון בספרו Geographi Graeci Minores. בפריז הפריפלוס פורסם בשנת 1826 על ידי ז'אן פרנסואה גאי (אנ') ובברלין הוא פורסם בשנת 1831 על ידי רודולף היינריך קלאוזן (Rudolf Heinrich Klausen).
הטקסטים היוונים של קארל מולר (אנ') ‏(1855) ושל פבריציוס (שם בדוי של היינריך תאודור דיטריך (אנ'), מהדורה שנייה 1878) הוחלפו על ידי פטריק קונילון (P. Counillon, Pseudo-Skylax: le périple du Pont-Euxin, Bordeaux, 2004) וגרהם שיפלי (G. Shipley, Pseudo-Scylax's Periplus, Exeter, 2011).
הערות שוליים

↑  הרודוטוס, היסטוריות, ספר רביעי, 44
↑  פריפלוס של פסאודו-סקילקס, סעיף 104.
↑  M. Stern, Greek and Latin Authors on Jews and Judaism, Vol. III: III. Pseudo-Scylax, p. 8
↑  אוריאל רפפורט, מכורש עד אלכסנדר, עמ' 141.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444506405171  PLWABN: 9810669419205606  BnF: cb11952939w (data)  GND: 1088003737  LCCN: n2002021641  SUDOC: 084072458  VIAF: 176275458   WorldCat (עם VIAF): 176275458 
פריפלוס של פסאודו-סקילקס, פקסימיליה משנת 1855 של כתב היד מהמאה ה-13 של הטקסט היווני המקורי.
צ'רניי

צ'רניי (בהונגרית: Csernely) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית צ'רניי נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,091 תושבים בשנת 1990 עד 701 תושבים בשנת 2021 (ירידה של כ-30%).
יהודי צ'רניי

בכפר חיו מעט יהודים ובמקום יש בית קברות יהודי.
תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים באנדרטה באוזד.
| שנה | כמות יהודים | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 0 |  |
| 1880 | 25 | 921 |
| 1910 | 14 |  |
| 1920 | 9 |  |
| 1930 | 12 |  |
| 1941 | 14 | 1,474 |
ילידי המקום

ינה קלמר, במקור ינה הרמן (בהונגרית: Kalmár Jenő; צ'רניי, 28 בדצמבר 1873 – ברטיסלאבה, 21 באוקטובר 1937) היה חוקר יבשת אפריקה יהודי-הונגרי, אספן אתנוגרפי.
פרס פיליפ ק. דיק

| --- | --- |
 מדינה:  ארצות הברית 
 הגוף המעניק:  Philadelphia Science Fiction Society 
 תקופת הפרס:  1983–הווה (כ־41 שנים) 
 נקרא על שם:  פיליפ ק. דיק 
 www.philipkdickaward.org
 
פרס פיליפ ק. דיק הוא פרס מדע בדיוני אמריקאי המוענק מדי שנה ב"נורווסקון"(אנ') ובחסות אגודת המדע הבדיוני של פילדלפיה ו (מאז 2005) קרן פיליפ ק. דיק. הפרס נקרא על שם סופר המדע הבדיוני פיליפ ק. דיק, והוא מוענק מאז 1983, שנה לאחר מותו. הוא מוענק מדי שנה לספר המקור הטוב ביותר שהודפס בכריכה רכה בארצות הברית.
הפרס נוסד על ידי תומאס דיש בסיוע דייוויד ג'י הארטוול, פול ס. וויליאמס וצ'ארלס נ. בראון. החל משנת 2016, הוא מנוהל על ידי פט לוברוטו, ג'ון זילברסאק וגורדון ואן גלדר. מנהלים קודמים כוללים את אלגיס באדריס, דייוויד ג'י הארטוול ודייוויד אלכסנדר סמית'.
זוכים ומועמדים

השנה בטבלה למטה מציינת את שנת הוצאת הספר; הזוכים מוכרזים בשנה שלאחר מכן.
| שנה | מחבר> ת | שם היצירה |
| --- | --- | --- |
| 2022 | Kimberly Unger | The Extractionist |
| 2021 | Kali Wallace | Dead Space |
| 2020 | Alison Stine | Road Out of Winter |
| 2019 | Sarah Pinsker | Sooner or Later Everything Falls Into the Sea |
| 2018 | Audrey Schulman | Theory of Bastards |
| 2017 | Carrie Vaughn | Bannerless |
| 2016 | Claudia Casper | The Mercy Journals |
| 2015 | Ramez Naam | Apex |
| 2014 | Meg Elison | The Book of the Unnamed Midwife |
| 2013 | Ben H. Winters | Countdown City |
| 2012 | Brian Francis Slattery | Lost Everything |
| 2011 | Simon Morden | The Samuil Petrovitch Trilogy |
| 2010 | Mark Hodder | The Strange Affair of Spring-Heeled Jack |
הערות שוליים

↑  "Locus index to SF Awards". אורכב מ-המקור ב-2009-04-12.
פרס פרויליך

| --- | --- |
 תיאור:  עבור עבודה מקורית וחדשנית ביותר בכל ענף במתמטיקה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 הגוף המעניק:  החברה הלונדונית למתמטיקה
 נקרא על שם:  אלברכט פרויליך
 
פרס פרויליך (באנגלית: The Fröhlich Prize) הוא פרס המוענק על ידי החברה המתמטית של לונדון עבור עבודה מקורית וחדשנית ביותר בכל ענף במתמטיקה ונקרא לזכרו של המתמטיקאי אלברכט פרויליך (זוכה מדליית דה מורגן לשנת 1992). על פי התקנות הפרס מוענק "למתמטיקאי שיש לו פחות מ־25 שנים במעורבות במתמטיקה ברמה פוסט־דוקטורט, מה שמאפשר הפסקות ברציפות, או שלדעת ועדת הפרסים נמצא בשלב שווה ערך בקריירה שלהם".
הוא מוענק בשנים הזוגיות. פרס פרויליך לשנה X יכול להינתן רק למתמטיקאי, שהוא או (i) תושב בדרך כלל בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד ב־1 בינואר של שנה X, או (ii) חבר בחברה ושאת עיקר השכלתו רכש בממלכה המאוחדת. לא ניתן להעניק את פרס פרויליך למי שקיבל את מדליית דה מורגן או את פרס פוליה.
זוכי הפרס

להלן רשימת זוכי הפרס:
2004 - יאן גרוינובסקי
2006 - מייקל וייס
2008 - ניקולס הייגם
2010 - ג'ונתן קיטינג
2012 - טרבור וולי
2014 - מרטין הירר
2016 - דומיניק ג'ויס
2018 - פרנצ'סקו מזדרי
2020 - פרנסואז טיסור
2022 - ריצ'רד תומאס
ראו גם

מדליית דה מורגן
פרס בריק
פרס פוליה
פרס וייטהד
הערות שוליים

↑  LMS, lms.ac.uk, LMS prizes - details and regulations.
↑  Fröhlich Prize - details and regulations.
↑  LMS, lms.ac.uk, List of LMS prize winners.
פריפיאט (עיר)

| --- | --- |
סמל פריפיאטסמל פריפיאט

מבט על הכור הגרעיני הסמוך מגגות הבתים בפריפיאט (2007)
 מדינה / טריטוריה:  ברית המועצות ברית המועצות
 תאריך ייסוד:  4 בפברואר 1970 
 על שם:  פריפיאט 
 שטח:  8 קמ"ר
 גובה:  127 מטרים
 סיבת נטישה:  אסון צ'רנוביל
 תאריך נטישה:  27 באפריל 1986
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  0 (2019)
 קואורדינטות:  51°24′23″N 30°03′27″E﻿ / ﻿51.4065°N 30.057472222222°E﻿ / 51.4065; 30.057472222222 
 אזור זמן:  UTC+2
 http://pripyat.com
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוקראינה מוגדלת) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםפריפיאט(למפת אוקראינה רגילה) קייב דניפרו אודסה לבוב דונצק חרקוב רוסיה בלארוס פולין ס. הו. רומניה מול. סר. הים השחור  ים אזוב  קריםפריפיאט(למפת מחוז קייב רגילה) קייב בילה צרקווה ברובארי בוריספיל פסטוב פריאסלאב חמלניצקי  צ'רנוביל בלארוס צ'רניהיב פו. צ'רקאסי ויניצה ז'יטומירפריפיאט(למפת מחוז קייב מוגדלת) קייב בילה צרקווה ברובארי בוריספיל פסטוב פריאסלאב חמלניצקי  צ'רנוביל בלארוס צ'רניהיב פו. צ'רקאסי ויניצה ז'יטומירפריפיאט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פְּריפּיָאט (באוקראינית: При́п'ять, ברוסית: При́пять) היא עיר רפאים השוכנת במחוז קייב שבאוקראינה, סמוך לגבול אוקראינה–בלארוס ובעבר בשטחה של ברית המועצות. היא נוסדה ב-1970 במטרה לאכלס את עובדי הכור הגרעיני צ'רנוביל והייתה לעיר משגשגת, אולם לאחר אסון צ'רנוביל ב-1986 פונתה לחלוטין על ידי השלטונות ונותרה נטושה עד ימינו.
הקמה ושגשוג

העיר פריפיאט נוסדה ב-4 בפברואר 1970 בד בבד עם הקמת הכור הגרעיני הסמוך, במטרה לאכלס את עובדי הכור ומשפחותיהם. היישוב קיבל הגדרה כעיר בשנת 1979 והיא נקראה על שם הנהר פריפיאט הזורם בקרבתה. ערים מסוג זה כונו "ערי אטום" ופריפיאט הייתה עיר האטום התשיעית בברית המועצות. פריפיאט הייתה בבת עינו של השלטון הקומוניסטי ותושביה (הצעירים ברובם) נהנו מרמת חיים גבוהה בתחומי החינוך, התרבות והפנאי. העיר נחשבה למופת של תכנון אדריכלי, ודפוסי הבנייה בה ייושמו גם בערים אחרות בברית המועצות. בנוסף היא היוותה גם עורק תחבורתי חשוב. אוכלוסיית העיר מנתה כ-47,500 תושבים (לפי אומדן נובמבר 1985), והייתה בגידול מתמיד של כ-1,500 תושבים בשנה. מטרת השלטונות הייתה להביא את העיר לכ-75–78 אלף תושבים. טרם האסון הייתה העיר בתנופת בנייה ומבנים ומתקנים חדשים עמדו להיחנך בה. בהם, אחד מסמליה המובהקים ביותר של העיר, הגלגל הענק, אשר עתיד היה להיחנך באחד במאי (ארבעה ימים לאחר האסון).
אסון צ'רנוביל

תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל הורכבה מארבעה כורים פעילים ועוד שניים שהיו בבנייה. בלילה שבין 25 ל-26 באפריל התבצע ניסוי בכור מספר 4. אולם, בשל תכנון לקוי ומספר שגיאות שביצעו המהנדסים, החל הכור לייצר כמות אנרגיה גדולה בהרבה מהרגיל, ולהתחמם חימום יתר. המדענים הבינו את חומרת המקרה וניסו לטפל במצב, אך ללא הועיל. לאחר זמן קצר, החלו לוחיות הדלק הגרעיני בכור להתפוצץ ומי מערכת הקירור הפכו לקיטור. כתוצאה מכך כיפת הבטון של הכור התפוצצה והכור עלה באש, כשהשריפה פולטת החוצה ומפזרת באוויר חומרים רדיואקטיביים.
בבוקר יום האסון, 26 באפריל, השכימו תושבי פריפיאט מבלי לדעת על המתרחש. מרביתם חזו בלהבות העולות מהכור, אולם השלטונות לא יידעו אותם על חומרת המקרה ולא הוציאו הנחיות בטיחות כלשהן, והחיים בעיר התנהלו כסדרם. רק לאחר 36 שעות בהן נחשפו התושבים לקרינה הגבוהה, ולאחר שכל התקוות למניעת התפשטות הקרינה עלו בתהו, הוחלט על פינוי גורף של העיר. 1,100 אוטובוסים הוזעקו עוד קודם לכן מקייב, מרחק של כ-110 ק"מ מפריפיאט. לתושבים נמסרה הודעה ברדיו שקראה להביא כמות מספקת של בגדים ומסמכים חשובים, וכי הפינוי הוא זמני והם ישובו לבתיהם בקרוב. רק תושבים מעטים הספיקו לארוז את רכושם, ומרביתם נטשו את ביתם כמות שהוא. פינוי התושבים היה יעיל ומהיר וארך שעות מעטות, שבסופן, לא נותר אף לא אדם אחד בעיר פרט להמוני הפועלים שעסקו בכיבוי הכור ובאיטומו בטונות של בטון.
לאחר האסון

לאחר אטימת הכור ניסו השלטונות לטהר את האזור על מנת לאפשר את חזרת התושבים, אך כשהבינו שלא ניתן לעשות כן, הוכרז על האזור שסובב את הכור ברדיוס של עד 30 ק"מ כשטח הסגר. הכניסה לאזור זה הייתה מוגבלת מאוד וכרוכה באישורים רבים, והתושבים שפונו הבינו כי לעולם עוד לא ישובו לגור בעירם. מעטים מהם עוד חזרו לאחר האסון כדי לאסוף את רכושם, אולם הרוב מעולם לא שבו. ברם, ההגבלות לא מנעו מוונדליסטים וגנבים אחרים לפשוט על העיר ולקחת מכל הבא ליד מהבתים הנטושים. העיר נחשבה ליעד מועדף במיוחד בעיני גנבי המתכות, שהמשיכו בפשיטותיהם גם שנים רבות לאחר האסון. העיר גם שימשה מקלט לחסרי הבית ולפושעים נמלטים שהסתננו לתחומיה.
לאחר האסון סיפקו השלטונות מקומות מגורים בקייב ובערים אחרות למפונים שנותרו חסרי כל.
רבים מהם גם אוכלסו בעיר סלָבוטיץ', המרוחקת כ-45 ק"מ מפריפיאט ונבנתה זמן קצר לאחר האסון במיוחד למען התושבים שפונו.
עם התפרקות ברית המועצות עברה העיר לשליטת אוקראינה.
פריפיאט, להבדיל מהעיר השכנה צ'רנוביל שהשתקמה קמעה מאז האסון, נותרה נטושה ומוזנחת עד היום. עדות לכך ניתן לראות בעובדה שעד היום נותרו כרזות תעמולה קומוניסטיות תלויות ברחבי העיר. לעומת זאת, עולם החי החל לשגשג דווקא לאחר האסון ועזיבת האדם, חרף הזיהום הכבד. צמחייה רבה החלה לגדול ללא הפרעה ברחובות בעיר, ולעיתים אף בתוך הבתים עצמם. גם בעלי החיים ניצלו את עזיבת האדם; באזור התרבו מינים רבים של בעלי חיים וציפורים, שחלקם נדירים ואחרים לא תועדו באזור טרם האסון.
העיר נמצאת באזור הסגר, יחד עם תחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל ואזורים נוספים, כך שהכניסה אליה מוגבלת. העיר נחשבת למזוהמת ומסוכנת לאדם וקיים איסור להוציא ממנה חפצים. אולם מתקיימים סיורים מאורגנים לפריפיאט ולכור שלידה, שמוצעים על ידי חברות מסחריות. התיירים מגיעים בקבוצות מאורגנות עם מדריך, ומתבקשים להציג תעודות בהיכנסם לאזור, ולבדוק את רמת הקרינה על בגדיהם טרם הם עוזבים אותו. סמוך לפריפאט פועל חדר אוכל המשמש את עובדי הכור גם כיום.
בפברואר 2022 הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית פלשו לעיר מבלארוס במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
אזכורים לעיר

העיר צ'רנוביל הסמוכה, הגם שהייתה קטנה ורחוקה יותר מהכור מאשר פריפיאט, נותרה עד היום שם נרדף לאסון, ואילו פריפיאט הפכה למייצג החזותי שלו. לדוגמה, במשחק הווידאו הפופולרי Call of Duty 4: Modern Warfare משוחקים שני שלבים שלמים בתוך הדמיה מדויקת למדי של העיר וגם בהמשכו Call of Duty: Modern Warfare 2 משוחקת משימת צד ברחבי העיר וגם בהמשכם Call of Duty: Modern Warfare 3 יש שלב שבו יש פלאשבאק שבו רואים עוד פעם את העיר, ובכך גם באחדים מהפרקים בסדרת המשחקים S.T.A.L.K.E.R. תוכנית הטלוויזיה "העולם אחרי האנושות" עשתה שימוש בעיר כדי לבחון כיצד ייראה העולם 20 שנה לאחר הכחדת האדם.
בתחום הקולנוע בולט הסרט התיעודי הקצר "White Horse" מ-2008, אשר בוים על ידי מריאן דה-לאו (שזכתה ב-2003 בפרס אוסקר לסרט הדוקומנטרי הקצר "הלב של צ'רנוביל"), ומתעד את חזרתו של תושב פריפיאט לביתו, 20 שנה לאחר שפונה.
העיר מוזכרת בסדרה "צ׳רנוביל" של רשת HBO.
הערות שוליים

1 2  Pripyat: Short Introduction, באתר pripyat.com‏
↑  על פינוי התושבים לאחר האסון, באתר thinkquest
↑  ביקור בצ'רנוביל, ב"פורום למטייל"
↑  Environmental effects of the Chernobyl accident, באתר Encyclopedia of Earth
↑  Geographical description of Chernobyl Exclusion Zone
↑  אדוארד דוקס, המסע לצ'רנוביל ובחזרה, באתר ynet, 21 במאי 2008
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545628605171  PLWABN: 9810561339405606  GND: 1028023839  LCCN: n78053620  NKC: ge825071  VIAF: 125470456   WorldCat (עם VIAF): 125470456 
מבט על העיר ועל הגלגל הענק הידוע מתוך אולם ההתעמלות (2006)
בריכת השחייה ההרוסה והריקה (2007)
מבט פנורמי על העיר (2009). ניתן לראות את הצמחייה הרבה שגדלה בינות הבתים, וברקע את הכור הגרעיני (מימין).