stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קברדינית
הגיית השפה וכתיבתה

לקברדינית כ-48 עיצורים פונמיים, דבר ההופך אותה לבעלת הכי מעט עיצורים בקבוצת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות. השפה איבדה עיצורים רבים שהיו קיימים בפרוטו-צ'רקסית לעומת השפה האדיגית ששמרה את רובם. העיצורים /ʃʷʼ ʂ ʐ ʂʷ ʐʷ/ שהיו בפרוטו-צ'רקסית וקיימים באדיגית הפכו בקברדינית ל-/f v fʼ ɕ ʑ/. לשפה, כאדיגית, יש מעט תנועות פונמיות.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  |  | סדקי | סדקי | לועי | ענבלי | ענבלי | וילוני | וילוני | מכתשי־חכי | בתר־מכתשי | מכתשי | מכתשי | שפתי |  |  |  |  |  |
|  |  | משופתת | רגיל | לועי | משופתת | רגיל | משופתת | רגיל | מכתשי־חכי | בתר־מכתשי | צדי | מרכזי | שפתי |  |  |  |  |  |
| אפי | אפי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | n | m |  |  |  |  |  |
| סותם | אטום | ʔʷ | ʔ |  | qʷ | q | kʷ | k |  |  |  | t | p |  |  |  |  |  |
| סותם | קולי |  |  |  |  |  | gʷ | g | ɡʲ |  |  | d | b |  |  |  |  |  |
| סותם | מסודק |  |  |  |  |  | kʷʼ |  | kʲʼ |  |  | tʼ | pʼ |  |  |  |  |  |
| מחוכך | אטום |  |  |  | q͡χʷ | q͡χ |  |  |  | t͡ʃ |  | t͡s |  |  |  |  |  |  |
| מחוכך | קולי |  |  |  |  |  |  |  |  | d͡ʒ |  | d͡z |  |  |  |  |  |  |
| מחוכך | מסודק |  |  |  |  |  |  |  |  | t͡ʃʼ |  | t͡sʼ |  |  |  |  |  |  |
| חוכך | אטום |  |  | ħ | χʷ | χ | xʷ | x | ɕ | ʃ | ɬ | s | f |  |  |  |  |  |
| חוכך | קולי |  |  |  | ʁʷ | ʁ |  | ɣ | ʑ | ʒ | ɮ | z | v |  |  |  |  |  |
| חוכך | מסודק |  |  |  |  |  |  |  | ɕʼ |  | ɬʼ |  | fʼ |  |  |  |  |  |
| מקורב | מקורב |  |  |  |  |  | w |  | j |  | l |  |  |  |  |  |  |  |
| רוטט | רוטט |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | r |  |  |  |  |  |  |
 * פונמות במילים שאולות  * פונמות בניבים שונים
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| А а  [aː] | Э э  [a] | Б б  [b] | В в  [v] | Г г  [ɣ] | Гу гу  [ɡʷ] |
| Гъ гъ  [ʁ] | Гъу гъу  [ʁʷ] | Д д  [d] | Дж дж  [ʤ] | Дз дз  [ʣ] | Е е  [ja/aj/e] |
| Ё ё  [jo] | Ж ж  [ʒ] | Жь жь  [ʑ] | З з  [z] | И и  [jə/i] | Й й  [j] |
| К к  [k] | Ку ку  [kʷ] | Къ къ  [q] | Къу къу  [qʷ] | Кхъ кхъ  [qχ] | Кхъу кхъу  [qχʷ] |
| КI кI  [ʧʼ/kʼ] | КIу кIу  [kʷʼ] | Л л  [l/ɮ] | Лъ лъ  [ɬ] | ЛI лI  [ɬʼ] | М м  [m] |
| Н н  [n] | О о  [o/wa] | П п  [p] | ПI пI  [pʼ] | Р р  [r] | С с  [s] |
| Т т  [t] | ТI тI  [tʼ] | У у  [w/u] | Ф ф  [f] | ФӀ фӀ  [fʼ] | Ч ч  [ʧ] |
| ЧI чI  [ʧʼ] | Ш ш  [ʃ] | Щ щ  [ɕ] | ЩI ЩI  [ɕʼ] | Ъ ъ  [ˠ] | Ы ы  [ə] |
| Ь ь  [ʲ] | Х х  [x] | Ху ху  [xʷ] | Хъ хъ  [χ] | Хъу хъу  [χʷ] | Хь хь  [ħ] |
| Ц ц  [ʦ] | ЦI цI  [ʦʼ] | Ю ю  [ju] | Я я  [jaː] | I  [ʔ] | Iу  [ʔʷ] |
ראו גם

אבזאחית
שפסוגית
צבי אבני

| --- | --- |

 לידה:  2 בספטמבר 1927 (בן 97) זארבריקן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 תקופת הפעילות:  מ-1943
 שפה מועדפת:  עברית 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (2001)  פרס א.מ.ת. (2015)  פרס אקו"ם  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.tzvi-avni.com
 פרופיל ב-IMDb
 
צבי אבני (נולד ב-2 בספטמבר 1927 בזארבריקן, גרמניה) הוא מלחין ישראלי. חתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"א (2001).
קורות חיים

אבני נולד בשם הרמן יעקב שְׁטֶיְינְקֶה (Hermann Jakob Steinke') בזארבריקן שבגרמניה של ויימאר בשנת 1927, ועלה לארץ ישראל כילד ב-1935. את ילדותו ונעוריו עשה בחיפה. כשהיה בן 11 נחטף אביו, שהיה נהג משאית, בידי חוליית פורעים בקרבת הכפר אכזיב. גורלו לא נודע, ורק כעבור שבע שנים קיבלה אמו של אבני אישור מן הרבנות על הכרה בהיותו חלל. אמו, שלא יצאה לעבוד עד אז ולא ידעה עברית, נאלצה למצוא עבודה לפרנסת שניהם. אל המוזיקה הגיע בכוחות עצמו. הוא למד לנגן בכלים עממיים כמפוחית, מנדולינה וחלילית. באופן ספונטני החל לחבר מוזיקה כבר מילדותו, ורק בגיל 16 החל ללמוד פסנתר וספרות מוזיקלית בצורה מסודרת. בין מוריו הראשונים נמנים הפסנתרן פרנק פלג והמלחין אבל ארליך. תוך כדי שירותו הצבאי בחיל הים, החל ללמוד הלחנה בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. מאוחר יותר המשיך לימודים אצל פאול בן-חיים ואצל מרדכי סתר שבהדרכתו סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה בתל אביב בשנת 1958. תוך כדי לימודיו ולאחריהם עבד במשך שמונה שנים כמורה למוזיקה בבתי ספר וכן ניהל את הקונסרבטוריון העירוני של לוד בשנים 1958–1961. בין השנים 1962–1964 שהה בארצות הברית, שם השתלם בהלחנה אצל אהרן קופלנד ולוקס פוס וכן פעל בהמלצתו של אדגר וארז בתחום מוזיקה אלקטרונית באוניברסיטת קולומביה בהדרכת ולדימיר אוסצ'בסקי.
עם שובו מארצות הברית השתלב צבי אבני בחיי המוזיקה הקלאסית בארץ. בין התפקידים שמילא: ניהול הספרייה המרכזית למוזיקה בישראל, יו"ר איגוד הקומפוזיטורים בישראל, יו"ר הנהלת נוער מוזיקלי בישראל (תפקיד בו הוא מכהן עדיין) ועורך ירחון הנוער המוזיקלי "גתית" במשך שנים רבות.
ב-1971 הוזמן לנהל את המעבדה למוזיקה אלקטרונית באקדמיה למוזיקה בירושלים, שייסד יוסף טל ב-1961. הוא השתלב במהירות בחיי המוסד ובשנת 1976 מונה לפרופסור. במהלך השנים הפך צבי אבני לאחד המורים המשמעותיים להלחנה בישראל והשפיע על דורות של תלמידים.
כמלחין התבסס מעמדו כאחד היוצרים החשובים ביותר של הדור השני. יצירותיו בתחומים השונים של המוזיקה זכו במספר רב של ביצועים והקלטות בישראל וברחבי העולם.
סגנונו האישי, המשלב בין המסורתי לחדשני, בין המזרחי למערבי, העמיד את אבני, לא אחת בעל-כורחו, מול חיצי הביקורת. בכמה מקרים הוא השיב מלחמה במאמרים שנונים, נוקבים ומעוררי מחשבה.
בשנת 2019 התראיין אבני ל"ארכיון העתיד", מיזם תיעוד דור המייסדים של אנשי הרוח שהטביעו חותם משמעותי על התרבות הישראלית.
יצירותיו

בהתפתחותו הסגנונית של צבי אבני ניתן להבחין בשלוש תקופות:
תקופה ראשונה - סוף שנות החמישים וראשית שנות השישים. כאן ניכרת השפעתם של מוריו מרדכי סתר ובעיקר פאול בן-חיים. השפעה זו באה לידי ביטוי בכתיבה מודאלית ובמחויבות סגנונית לצורות המסורתיות ולרוח הים-תיכונית. לכאן שייכים "שלושה שירי לילה זעירים" על-פי מילותיה של לאה גולדברג, שלושה שירים מתוך "שיר השירים" 1955, "החמישייה לכלי נשיפה" 1959, פסטורל וריקוד לקלרינט ופסנתר 1957 ו"קשתות קיץ" לרביעיית מיתרים 1962 ועוד.
תקופה שנייה - אחרי שובו מארצות הברית בקיץ 1964 ועד תחילת שנות השמונים. כאן ניכרת השפעתה הבולטת של רוח המודרניזם האירופאי והאמריקאי והחיפוש אחר שילוב בין הסגנונות והטכניקות שסיגל לעצמו בתקופת לימודיו מחוץ לישראל לבין הרוח המסורתית והמחויבות למלודיה. לצד השילובים בין מזרח למערב שאפיינו גם את התקופה הראשונה, הופיעו שילובים חדשים, בין תיווי מסורתי לתיווי חדשני, בין טונאלי וא-טונאלי, בין הקלטה אלקטרונית לביצוע חי ובין המלודי למופשט.
יצירת המפתח לתקופה זו היא "הרהורים על דרמה" לתזמורת (1965), שזכתה להצלחה גדולה בישראל ומחוצה לה במשך שנים רבות וכן "חמש פנטומימות" לאנסמבל קאמרי (1968), המבוססת על חמישה ציורים מפורסמים של ציירים בני זמננו ונכתבה לסדנת המלחינים הראשונה שאורגנה על ידי אבני במסגרת פסטיבל ישראל. הייתה זו היצירה הראשונה מבין יצירות רבות, שבהן הוא מתייחס לאמנות הפלסטית, עקב התעניינותו הרבה בציור עוד משנות נעוריו. לתקופה זו שייכות גם יצירות קאמריות כמו "מעבר לפרגוד" לרביעיית פסנתר (1979), "לדה והברבור" לקול וקלרינט (1975) ו"דימויים ליום חג" לתזמורת סימפונית גדולה (1970). מקום מיוחד תופסת בתקופה זו הסונאטה השנייה לפסנתר "אפיטף", שיש בה גם התייחסות למיסטיקה יהודית ברוח רבי נחמן מברסלב (1979).
במדיום האלקטרוני יצר אבני בתקופה זו את "אפיזודות ליריות" לאבוב וסרט מגנטי (1972) ואת "סינכרומוטראסק" - פרודיה קוואזי-אקספרסיוניסטית עם טקסט של המלחין לזמרת-שחקנית וסרט מגנטי.
בתקופה השלישית שהחלה בתחילת שנות השמונים, ניכרת בסגנונו התקרבות מחודשת לטונאליות, דבר המורגש במיוחד בהתייחסותו למלודיה, שלעיתים קרובות מזכירה מוטיבים בעלי אופי פולקלוריסטי יהודי. היצירות הבולטות בתקופה זו הן "מוזיקה תוכניתית 1980" לתזמורת סימפונית, ששלושת פרקיה נושאים שמות ציוריים וכן "מזמור לסַנְטוּר" בליווי תזמורת קאמרית (1982) ו"מטמורפוזות על כוראל של באך" (1985). מקום מיוחד תופסת בתקופה זו היצירה "הזהו אדם", מחזור של חמישה שירים לסופרן ותזמורת סימפונית ע"פ פואמות של פרימו לוי, שזכתה לביצועים רבים בישראל ומחוצה לה.
בשנות החמישים ועד תחילת שנות השישים, עסק אבני רבות גם בחומר פולקלוריסטי וערך עיבודים להרכבים שונים של למעלה ממאה שירים פופולריים. במסגרת עיסוקיו אלה השתתף גם בתחרות פסטיבל הזמר והפזמון 1961, שבה זכה בפרס הראשון שירו "שאני עמך" למילים של רעייתו הראשונה, פנינה אבני (1927 – 1973).
מאפיינים מרכזיים של סגנונו

המלחין פרופ' מיכאל וולפה מציין כמה מאפיינים מרכזיים ביצירותיו של צבי אבני כדלהלן:
המנגינה הארוכה שנעה סביב ציר מלודי ראשי ורציף הנישא על ידי כלים סולניים ואוניסוני גדולים לסירוגין כפי שהדבר מופיע ביצירה "הרהורים על דרמה" (1965).
וארייציות מתפתחות: כלומר התפתחות אסוציאטיבית של חומרים מוזיקליים המגובשים בתוך רצף של חטיבות עוקבות. על פי מודל זה, כפי שהוגדר על ידי ארנולד שנברג עובר הרעיון המוצג בתחילת היצירה תהליך של הרחבה, פיתוח ושינוי המוליך אותו למקומות חדשים, רחוקים מן המקור עד שלעיתים אינם דומים לו כלל. דוגמאות לכך אפשר למצוא בסונאטה "אפיטף" (1979), ב"מטאמורפוזות על כוראל של באך" (1985) וברביעייה מספר שלוש לכלי קשת "שבילי הזמן" (2003).
טכניקות חדשניות: תיווי פרופורציונלי וגרפי, אפקטים כליים מיוחדים או שימוש חופשי בתבניות חוזרות כחומרי מסגרת בתוך יצירות שהתיווי שלהן הוא מסורתי.
ציטוטים מרומזים - לעיתים ניתן למצוא ציטוטים מכוונים כמו ב"מוזיקה תוכניתית 1980" ששם מופיעות ציטטות מהסימפוניה השביעית של בטהובן או השיר "אין אדיר", המופיע בפרק השלישי של הסימפוניה "חזיונות מדבר" (1990).
רגישות לגוונים השונים של כלי הנגינה: זו משפיעה על רגעים מופשטים יותר - לרוב במבואות ובחלקי הסיכום של היצירות - בהם ישנו ויתור זמני על הקו המלודי הברור או על בהירות טונאלית. דוגמות מובהקות לכך: התחלת היצירה "מזמור לסנטור" (1982), "ספינת השעות" לתזמורת (1999), מחזור השירים "הזהו אדם" (1998).
תוכניתיות: יצירות רבות של אבני מתייחדות בכותרות תוכניתיות שיש בהן כדי להשפיע על דמיונו של המאזין. חלק ניכר מן הכותרות קשור באהבתו לאמנות הציור כגון "חמש פנטומימות" (1968), "מוזיקה תוכניתית" (1980) ו"מיראז' - ע"פ ציורים של חואן מירו" (2004) ועוד.
ריבוי החומרים: צבי אבני משתמש במגוון של סגנונות וטכניקות, ונותן ביטוי למגוון זה בכל אחת מיצירותיו. במובן זה ניתן לראות בו אמן פוסט-מודרני. עם זאת, יש אצלו תמיד מעין מוטיב מרכזי בעל אופי ברור, המאחד את כל הרעיונות לכדי תמונה צלילית אחת. כמה מיצירותיו המאוחרות כגון "אפרופו קליי" למקהלה (2000) ו"נוקטורן עם דבורים וגחליליות" לשלישיית כלי פריטה (2002), יכולות לשמש דוגמה לכך.
הרבדה והטרופוניה: החומרים השונים יכולים להופיע בזה אחר זה או לחלופין במרקם רב-קולי, בו מושמעים כמה מן החומרים סימולטנית. בכמה מיצירותיו נגזרת ההרמוניה ממנגינה יחידה, המנוגנת או מושרת ברצף ריתמי קרוב בין הקולות השונים.
חיפוש אחר דרכי ביטוי לזהותו היהודית של היוצר: בשנותיו המאוחרות הולכת וגדלה אצלו הנטייה לשימוש בחומרים בעלי זיקה יהודית ובכותרות הנוגעות לחיפושים אחר השורשים היהודיים של היוצר. קשת ההשפעות נמתחת מעולמם של האגדה והניגון החסידי, ששימש השראה לסונאטה "אפיטף" ועד למילותיו הנוקבות של המשורר היהודי-איטלקי ניצול השואה פרימו לוי המופיעות במחזור השירים הזהו אדם.
רשימת יצירות

יצירות לתזמורת
תפילה לכלי קשת (1961)
הרהורים על דרמה (1965)
ממעמקים - לרביעייה או תזמורת כלי קשת (1969)
דימויים ליום חג (1970)
על נהרות בבל (1971)
על כף ים מוות זה (1974)
טורסו (1977)
מוזיקה תוכניתית 1980
מטמורפוזות על כוראל של באך (1985)
חזיונות מדבר (1991)
תעלומת המפלצת המשולשת (טקסט: חנה ידור-אבני) (1995)
שאלו שלום ירושלים (1997)
תרועה ליום חג (1998)
אם זהו אדם (1998)
ספינת השעות (1999)
דין ודברים (2002)
שבילי הזמן - רביעיית כלי קשת מס' 3 (2003)
באך במזרח (2006)
יצירות לכלי סולו ותזמורת:
שני פרקי תהילים (1975)
לדוד מכתם (1975)
קדיש (1987)
מזמור (1988)
מזמור (2001)
קרב יום (1964)
קונצ'רטו (2001)
מוזיקה קאמרית:
פסטורל וריקוד (1995)
חמישיית כלי נשיפה של עץ (1959)
קשתות קיץ - רביעיית כלי קשת מס' 1 (1962)
שני קטעים לארבעה קלרינטים (1965)
צלליות (1966)
חמש פנטומימות (1968)
ממעמקים - רביעיית כלי-קשת מס' 2 (1969)
ארבעה קטעים פשוטים (1970)
שני פרקי תהילים (1975)
לדוד מכתם (1975)
מעבר לפרגוד (1979)
טנדו (1982)
קדיש (1987)
רביעיית סקסופונים (1990)
פגוטי פוגאטי (1991)
אודך כי עניתני (1992)
דין ודברים (2002)
נוקטורן עם דבורים וגחליליות (2002)
שבילי הזמן - רביעיית כלי-קשת מס' 3 (2003)
מיראז' (2004)
גשרים (2004)
"בתנועה זוגית" (2006)
יצירות לפסנתר:
סונטה לפסנתר מס' 1 (1961)
קפריצ'יו (1955)
אפיטף - סונטה מס' 2 (1979)
על סף הזמן - סונטה מס' 3 (1983)
טריפטיכון (1993)
מאז ומשם - פרלוד ופסקאליה (1998-1994)
פרקי יומן (2001)
ארבעה אינטרלודים של סתיו (2006)
יצירות לכלי יחיד:
שאקונה - נבל (1962)
אלגיה - צ'לו (1967)
הדים מן העבר - קלרינט (1970)
ויטראז' - נבל (1990)
נוף אנתרופומורפי מס' 1 - חליל (1996)
נוף אנתרופומורפי מס' 2 - אבוב (1996)
נוף אנטרופומורפי מס' 3 - קלרינט (1997)
קצרצרית לקלרינט - קלרינט (1998)
יזכור - חליל (2000)
כעוף החול - ויולה (2001)
שלושה מונולוגים - בסון (2002)
שלושה קטעים - צ'לו (2003)
היה איש (לזכרו של אורי אדלמן ז"ל)- קרן יער (2004)
שלושה ניגונים לחנה'לה - קלרינט (2004)
אינטרמצו - קונטרבס (2006)
פרלוד וסקרצו - חליל או פיקולו (2007)
יצירות קוליות:
שלושה שירים מתוך "שיר השירים" - סופרן או טנור ופסנתר (1957)
שלושה שירי לילה זעירים (ע"פ טקסטים של לאה גולדברג) - סופרן או טנור ופסנתר (1957)
ליד עומקו של נהר (על-פי טקסטים של מתי כץ) - מצו-סופרן ופסנתר (1975-1969)
לדה והברבור - סופרן או מצו-סופרן וקלרינט (1976)
אהבה תחת שמש אחרת (על-פי טקסטים עממים מתורגמים לעברית על ידי רינה שני) - מצו-סופרן, חליל, כינור וצ'לו (1982)
שלושה שירים ליריים - מצו-סופרן, קרן אנגלית ונבל (1991)
שלושה שירי לדינו (טקסטים פולקלוריסטים) - קול ופסנתר (1995)
שני נוקטורנים ואינרטמצו (טקסטים: כריסטין הזנקלוור-זביידה) - סופרן, חליל (או קלרינט) ופסנתר (2000-1999)
השתקפות (טקסט: אמיר גלבוע) - מצו-סופרן ופסנתר (2004)
כאחד הדוממים (טקסטים: אברהם חלפי ויהודה עמיחי תרגום ליידיש: ברכה קופשטיין) - אלט וכלי הקשה (2003)
מוזיקה לסרטים
דיוקנו של אמן - משה קסטל, בהפקת שרות הסרטים הישראלי, תסריט ובימוי: יונה זרצקי, 1984.
פרסים ואותות הוקרה

פרס מיוחד של מקהלת רינת 1965
פרס אקו"ם עבור הרהורים על דרמה 1966
פרס ליברסון עבור "ממעמקים" 1969
פרס אנגל של עיריית תל אביב-יפו עבור "דימויים ליום חג" 1973
פרס אקו"ם לפרסום היצירה עבור "אפיטף" סונטה לפסנתר מס' 2 1981
פרס אקו"ם על מפעל חיים לשנת 1986
פרס קיסטרמאייר מאגודת הידידות גרמניה - ישראל לשנת 1990
פרס ראש הממשלה על מפעל חיים לשנת 1998
פרס האמנות מטעם מדינת סאארלנד (גרמניה) 1998
פרס ישראל לשנת 2001
פרס א.מ.ת בקטגוריה תרבות ואמנות בתחום - מוזיקה (הלחנה) לשנת 2015
לקריאה נוספת

צבי אבני, במפעם אישי: פרקי חיים במוזיקה, הוצאת מבע, 2012.
יהואש הירשברג ורקפת בר-שדה, בהשתתפות יוסף גולדנברג, לירן גורקביץ' וצבי אבני, צבי אבני: חייו ויצירתו, ירושלים: כרמל, תשפ"א 2020.
הערות שוליים

↑  "צבי אבני, חייו ויצירתו", יהואש הירשברג ורקפת בר-שדה, הוצאת כרמל 2020, מסת"ב 978-965-7778-88-3, עמ' 18-16
↑  הירשברג ובר-שדה, עמ' 23-22
↑  הירשברג ובר-שדה, עמ' 27-25
↑  יהודה כהן, "נעימי זמירות ישראל", עמ' 273
1 2 3 4  כהן, שם
↑  צבי אבני, באתר ארכיון העתיד, ‏נלקח ב-26 בספטמבר 2024
↑  כהן, עמ' 275-77
↑  כהן, עמ' 280
↑  הזוכים ב"פסטיבל הזמר", מעריב, 5 במאי 1961
↑  "שאני עמך", בביצוע אסתר עופרים, הקלטה מפסטיבל הזמר השני, 1961
↑  צבי אבני באתר א.מ.ת(הקישור אינו פעיל, 15.8.2022)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258169605171  PLWABN: 9810536227405606  BIBSYS: 2090983  BnF: cb12897584m (data)  GND: 119189011  ISNI: 0000 0000 7976 1478  LCCN: n79100200  LNB: 000313805  MusicBrainz: fbc93292-4f01-4ede-9fdc-08f084650129  NKC: xx0149928  NTA: 095068570  RERO: 02-A018759481  SNAC: w62v49f4  SUDOC: 243936346  VIAF: 59213629   WorldCat (עם VIAF): 59213629
קוסאמו

| --- | --- |
סמל קוסאמוסמל קוסאמו
הכנסייה של קוסאמו
הכנסייה של קוסאמו
 מדינה:  פינלנד פינלנד
 אזור:  אוסטרובוטניה הצפונית
 נפה:  קואיליסמאה
 רשות מחוקקת:  מועצת העיר קוסאמו 
 שפה רשמית:  פינית 
 תאריך ייסוד:  1868
 שטח:  5,808.92 קמ"ר
 גובה:  250 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  15,019 (31 בדצמבר 2023)
  ‑ צפיפות:  3.25 נפש לקמ"ר (2012)
 קואורדינטות:  65°58′00″N 29°11′00″E﻿ / ﻿65.96667°N 29.18333°E﻿ / 65.96667; 29.18333
 אזור זמן:  UTC+2
 www.kuusamo.fi
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פינלנד מוגדלת) הלסינקי רובניימי אואולו קאיאני יואנסו קואופיו מיקלי סייניוקי קוקולה ואסה טמפרה ייבסקילה פורי טורקו לאפנראנטה לאהטי המנלינה קוטקה מרייהאמן רוסיה שוודיה נורווגיה המפרץ הבוטני  המפרץ הפיני  הים הבלטי קוסאמו(למפת פינלנד רגילה) הלסינקי רובניימי אואולו קאיאני יואנסו קואופיו מיקלי סייניוקי קוקולה ואסה טמפרה ייבסקילה פורי טורקו לאפנראנטה לאהטי המנלינה קוטקה מרייהאמן רוסיה שוודיה נורווגיה המפרץ הבוטני  המפרץ הפיני  הים הבלטי קוסאמו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
קוסאמו (בפינית: Kuusamo) היא עיר בצפון-מזרח פינלנד, בקצה הצפון-מזרחי של מחוז צפון אוסטרובוטניה. בעיר, ששטח השיפוט שלה כ-5,800 קמ"ר, התגוררו בשנת 2018 15,219 אלף תושבים. העיר ידועה בשל אתר הסקי רוקה המצוי בה, ושכולל מתקני ספורט חורף שונים, ומדי שנה מבקרים בה כמיליון תיירים. בשנת 2005 אירחה העיר את אליפות העולם בסקי חופשי.
היסטוריה

עד המאה ה-17 היה האזור מיושב בלאפים, שנדדו באזור בהתאם לעונות השנה. הלאפים היו ציידים-לקטים, אך התפרנסו גם ממסחר עם הפינים שאכלסו את אזור המפרץ הבוטני ועם הקרלים שחיו באזור הים הלבן.
האזור היה מצוי באותה העת בריבונות שוודית, כחלק ממחוז וסטרבוטן, אך השליטה השוודית באזור הייתה רופפת, והוא היה נתון גם להשפעה רוסית. ב-1673 הכריזה ממשלת שוודיה על פטור ממסים לתושבי לפלנד למשך 15 שנים. כתוצאה, מכך החלה הגירה של פינים שהקימו באזור יישובי קבע ראשונים, ודחקו את רגליהם של הלאפים. עד 1718 נותרו באזור רק שתי משפחות לאפיות, שאף הן התערו בחברה הפינית.
בשנת 1685 הוחל בהקמתה של קוסאמו וב-1695 הוקמה בה כנסייה. מקור שמה של העיר אינו ברור, אך ייתכן שמקורו במילים לאפיות שפירושן "יער אשוחיות". תושבי העיר התפרנסו מחקלאות ומרעיית בקר ואיילים. ועד 1770 כבר התגוררו בה כ-2,000 תושבים, ובראשית המאה ה-19 גדל מספרם לכ-3,000. שגשוגה של העיר נבלם בשל רעב ומגפת אבעבועות שחורות שפקדו אותה ב-1803 וב-1804, בהתאמה.
בעקבות המלחמה הפינית, עברה קוסאמו, כפינלנד כולה, לשליטת רוסיה, ב-1809. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19 המשיכו תושבי העיר לסבול מרעב ומגפות, אך במחצית השנייה של המאה התאוששה, עם התפתחות תעשיית העץ באזור. מספר התושבים עלה לכ-7,000 ב-1886, 8,000 ב-1894 ו-10,500 ב-1910. בשנת 1868 קיבלה קוסאמו מעמד של עיר. לאחר עצמאות פינלנד ב-1917, נמתח הגבול בין רוסיה לפינלנד ממזרח לקוסאמו, והעיר נותקה הן מהיערות שעליהם התבססה כלכלתה והן משטחי המרעה של האיילים. כתחליף למקורות פרנסה אלה, שבו התושבים לעסוק בחקלאות.
בדצמבר 1939, עם ראשית מלחמת החורף, פונתה קוסאמו מיושביה, מחשש לפלישה רוסית. בהסכם מוסקבה שנחתם בין רוסיה לפינלנד ב-12 במרץ 1940 נאלצה פינלנד לוותר על שטחים שונים, ובין היתר על שטח שכלל מספר כפרים באזור קוסאמו. 2,100 תושביהם של כפרים אלה שוכנו מחדש בקוסאמו. במהלך מלחמת ההמשך שימשה העיר כבסיס לצבא פינלנד ולוורמאכט. עם נסיגתו של הוורמאכט לקראת הגעתו של הצבא האדום, נקטו הגרמנים מדיניות של אדמה חרוכה, והחריבו את העיר עד היסוד.
בנייתה של העיר מחדש נמשכה בין 1945 ל-1952. עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 התגוררו בה כ-21 אלף תושבים. בחקלאות לא היה עוד די כדי לפרנס את כל התושבים, אך במקביל החלה להתפתח תעשיית התיירות, שהפכה למנוע הכלכלי של העיר, מאז פתיחתו של אתר הסקי רוקה ב-1954.
גאוגרפיה

קוסאמו משתרעת על פני 5,808.92 קמ"ר, אף שרק חלק קטן משטח זה מהווה את העיר גופא. כשני שלישים מהתושבים מרוכזים בעיר גופא, והיתר מפוזרים ב-33 כפרים. מתוך שטח זה, 830.81 קמ"ר (כ-14%) הם אגמים ונחלים. היא גובלת בערים סואומוסאלמי בדרום, טאיוואלקוסקי ופוסיו במערב, וסאלה בצפון, ובמזרח היא גובלת ברוסיה.
רוב שטחה של העיר הוא ברמה שגובה כ-250 מטרים מעל פני הים. גובהה של הנקודה הגבוהה ביותר, ולטווארה, 492 מטרים. כ-90% מתחום השיפוט היבשתי של העיר מכוסה ביער. כ-70% מהעצים הם עצי אורן, כ-20% עצי אשוחית וכ-10% עצים נשירים. בתחומי העיר 166 אגמים. עם הנהרות הבולטים הזורמים בה נמנים אואולנקאיוקי, קיטקאיוקי, קוסינקיוקי ופיסטויוקי הזורמים לכיוון הים הלבן, וליוקי הזורם למפרץ הבוטני.
בצפון שטח השיפוט של העיר שוכן הפארק הלאומי אואולאנקה, המשתרע על פני כ-270 קמ"ר הנחלקים בין קוסאמו לסאלה. הפארק מכוסה ברובו ביערות אורן, ונהר אואולנקאיוקי זורם בתחומו. חיים בו כ-30 מיני יונקים (בהם זאבים ושונרים) וכ-120 מיני עופות (בהם עיטם לבן-זנב).
אקלים

הטמפרטורה הממוצעת בקוסאמו היא 0.3°C-. החודש החם ביותר הוא יולי, והטמפרטורה הממוצעת בו היא 14.7°C. החודש הקר ביותר הוא פברואר, והטמפרטורה הממוצעת בו היא 13.2°C-. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר היא 40.8°C-. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 525 מ"מ. שלג מכסה את העיר במשך כ-200 ימים בשנה, בין אוקטובר למאי, ועומקו מגיע ל-80–90 ס"מ.
בשל קרבתה של קוסאמו לחוג הארקטי (כ-60 ק"מ), קיימת בעיר תופעת שמש חצות בין ה-14 ל-29 ביוני.
כלכלה

כלכלת העיר מבוססת על יערנות, רעיית איילים, תיירות ותעשייה זעירה. מדי שנה מבקרים בעיר כמיליון תיירים, ובשנת 2002 היו כ-300 אלף לינות תיירים, כ-17% מהם תיירים זרים. אתר הסקי רוקה, הפועל בין אוקטובר ליוני, הוא אחד הגדולים בפינלנד, ופרט לגלישות סקי, הוא כולל גם מתקני קפיצות סקי, סקי למרחקים וסקי נורדי משולב. גם בקיץ מושכת העיר תיירים, העוסקים בפעילויות דיג, שיט קיאקים והליכה, בין היתר בטרק קארהונקיירוס ("טבעת הדב"), שאורכו 80 ק"מ.
ערים תאומות

שוודיה אווסטה, שוודיה
נורווגיה אסקוי, נורווגיה
דנמרק הרנינג, דנמרק
רוסיה לוחסקי, רוסיה
קהילת יהודי פשבורסק

בעיירה פשבורסק, שבמזרח פולין, התקיימה קהילה יהודית קטנה מראשית המאה ה-16, שהושמדה כולה בזמן השואה.
שלט הכניסה לעיירה פשבורסק
גאוגרפיה

העיירה פשבורסק נמצאת במחוז ז'שוב (בפי היהודים: ריישא) במזרח פולין. לפני מלחמת העולם הראשונה מיקום זה היה במרכזה של גליציה, שהיוותה נסיכות כתר אוטונומית באימפריה האוסטרו-הונגרית. בין מלחמות העולם עבר אזור זה לשליטת פולין, ואילו אחרי המלחמה התחלק האזור בין פולין ואוקראינה של ימינו.
תולדות ההתיישבות היהודית בפשבורסק

העיירה פשבורסק הוקמה לכל המאוחר בשנת 1280, ומוכרים בה יהודים החל מראשית המאה ה-16. בתחילת המאה ה-17 כבר היו בעיר 30 משפחות יהודיות. בשנת 1880 כבר היו בעיירה 1,224 יהודים (כולל תושבי כפרים סמוכים) מתוך סך הכול 2,926 תושבים (למעלה מ-40%). בשנת 1910 היו 1,477 יהודים מתוך 3,290 (45%). ובשנת 1921, 1,457 יהודים מתוך 3,371 (43%). במאה ה-19 נפוצה בעיירה החסידות וההווי המסורתי החסידי שלט בה עד תחילת המאה ה-20, אז החלה השפעת התנועה הציונית עם הקמתם של החוגים הציוניים הראשונים בעיר.
הקהילה היהודית בפשבורסק בין מלחמות העולם

בשנת 1918 נכנסו לעיר יחידות הצבא הפולני אשר התעללו ביהודים ושדדו את חנויותיהם, ובשנים הראשונות לשלטון הפולני המחודש (אחרי קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית) נמשך היחס השלילי ליהודים. ב-1920 נוסדה בעיירה קופת גמילות חסדים לתמיכה בהלוואות ללא ריבית לסוחרים ובעלי מלאכה, וכן הוקמו בית חולים ובית מרחץ בעזרת הג'וינט. ב-1927 הוקם בנק קואופרטיבי יהודי לעזרה הדדית אשר ב-1930 מנה 286 חברים. בעיירה הייתה ספרייה יהודית ששימשה כמרכז חשוב של הקהילה.
בשנת 1930 פרצה שרפה ברובע היהודי של פשבורסק. בעקבותיה רבים ממשפחות היהודים נותרו חסרי קורת גג והיו תלויים בתרומות ממוסדות צדקה.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 היו מספר יהודים מבין חברי מועצת העיירה: מרקוס גולדברג, אנשל גוטפריד, ואיסר רוזנפלד.
בתקופה זו חלה עליה באנטישמיות, והקהילה היהודית ארגנה קמפיין מחאה וקבוצת הגנה עצמית.
לפני מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיירה 1,500 יהודים.
האדמו"ר רבי משה יצחק גווירצמן - הידוע כ"ר' איציקל" קבע בה את בית מדרשו, וזכה להערכה רבה מיהודי העיירה.
הקהילה היהודית בפשבורסק בתקופת השואה

בתאריך 14 בספטמבר 1939, שחל בראש השנה היהודי, כבשה הצבא הגרמני את פשבורסק במסגרת כיבוש פולין, ולאחר ששרפו את בית הכנסת ובזזו והתעללו ביהודים, גורשו יהודי פשבורסק והכפרים שבסביבה (סך הכול למעלה מאלפיים יהודים) על ידי הגרמנים לשטח הכיבוש הסובייטי שמעבר לנהר סאן.
בספטמבר 1939 נשארו בעיירה רק 25 יהודים.
על פי עדותו של פולני בשם Kedziora, בתקופה זו היו איכרים פולנים שהסגירו יהודים לידי הגרמנים, כדי לקחת את רכושם או להיפטר מנושים, שכן רבים מהפולנים היו חייבים כסף ליהודים בגין הלוואות. היהודים הנותרים בעיירה נשלחו באוגוסט 1942 להשמדה במחנה בלז'ץ.
מספר יהודים שהוגדרו כ"קפיטליסטים" הוגלו לברית המועצות והם חלק הארי מתושבי העיירה ששרדו.
סיפורה של טחנת הקמח בעיירה

בפשבורסק הייתה טחנת קמח בבעלות יהודי בשם סיני שולדנפריי, בכתובת ulica Wegierska 9, Mokra Strona Przeworsk 1106.
(Mokra Strona פירושו "הצד הרטוב" של הנחל Mleczke הזורם בסמוך.)
סיני שולדנפריי הגיע עם משפחתו לפשבורסק מהעיירה נובה מיאסטו, וקנה את טחנת הקמח.
טחנת הקמח שנרכשה על ידי סיני שולדנפרי הייתה הגדולה מבין 2 טחנות קמח בעיירה. היא הייתה מונעת בקיטור וכללה שטח אחסון בהיקף של 10 טון, ועבדו בה 12 פועלים. הטחנה השנייה, שהייתה בבעלות Kapusta Wojoiech (כנראה לא היה יהודי), הייתה מונעת "על מנוע" (ככל הנראה לא מבוסס קיטור), לא היה בה שטח אחסון ועבדו בה רק 4 פועלים.
עם כיבוש פשבורסק על ידי הגרמנים, סיני שולדנפריי ומשפחתו הוגלו לסיביר שכן היה בעל רכוש.
לאחר המלחמה, טחנת הקמח הולאמה על ידי מדינת פולין הקומוניסטית. בהמשך ובזמן ובאופן שאינם ידועים לנו, עברה הטחנה לבעלות של משפחה פולנית. בסביבות שנת 2006 הטחנה נמכרה לגרמני עשיר (וכנראה מקורב לשלטונות), אשר הרס את הטחנה ובנה שם שני בתים מפוארים.
רבני הקהילה

במאה ה-18 רב הקהילה היה רבי משה סופר מפשווארסק שנפטר ב-1805. הרב האחרון של הקהילה (שימש כרב משנת 1924 ועד להשמדת הקהילה) היה אליהו פרנקל תאומים, הוא נספה בשואה.
ראו גם

חסידות פשעווארסק
הערות שוליים

↑  עורכים: דנוטה דומברובסקה, אברהם ויין, אהרון וייס, פנקס הקהילות: פולין, כרך שני - גאליציה המזרחית, ירושלים: יד ושם, 1980
↑  בית התפוצות, PRZEWORSK
תצלום של בית הכנסת בעיר מ-1934.