stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיכון עירוני ז

תיכון עירוני ז (או קריית חינוך יפו - עירוני ז') הוא בית ספר תיכון ביפו.
תיכון עירוני ז חזית בית הספר 1958. קטע מתמונת מחזור של בית הספר.
תיכון עירוני ז ברחוב אדם מיצקביץ 14 שהפך להיות תחנת- משטרה. עד 1948 מלחמת השחרור היה בית מגורים של משפחה ערבית שברחה.
תיכון עירוני ז' נוסד בשנת 1955, ברחוב אדם מיצקביץ 14 ביפו. בית הספר שכן בשני מבנים סמוכים זה לזה. המבנים היו בנייני מגורים בני שתי קומות של תושבי יפו הערביים שנטשו אותם במלחמת השחרור בשנת 1948. בית הספר התיכון העירוני העיוני הראשון בתל אביב, שלימים נקרא תיכון עירוני א', נפתח בבניין בית הספר "אחד העם" בשנת הלימודים תש"ו; תיכון עירוני ז' היה אם כן התיכון השביעי העירוני שנוסד בתל אביב. לאחר קום המדינה, עם סיפוח יפו והשכונות ועם הגעתם של אלפי עולים חדשים לתחומי תל אביב רבתי, הוכפל מספר תושבי העיר ומספר התלמידים בבתי הספר העירוניים גדל פי שלושה. בשל הגידול המהיר עירית תל אביב שכרה בניינים לצורך הקמת מוסדות חינוך בעיר, שלא בהכרח התאימו למטרה זו.
ספר השנה של עירית תל אביב מציג נתונים על ייסוד בתי ספר תיכוניים
ספר השנה של עירית תל אביב מציג נתונים על ייסוד בתי ספר תיכוניים
התלמידים הגיעו לבית ספר זה מבתי הספר היסודיים ויצמן, דב הוז, יונה הנביא, הנגב, בארי, בית ספר יחיאלי לבנות, ועוד.  תושבי יפו באותן שנים היו יוצאי מעברות או כאלה שעלו עם קום המדינה, בעיקר מבולגריה, והתיישבו ביפו.
עירוני ז 1959עם תמונת חזית בית הספר
בשנותיו הראשונות היו בבית הספר ארבע מגמות לימוד: הומניסטית, סוציולוגית, ריאלית וביולוגית, ובשעות אחה"צ התקיימו חוגי העשרה: תיאטרון, מוזיקה, וריקודי עם. בסוף כל שנת לימודים התקיים כנס באחד מבתי התרבות בעיר, שבו השתתפו כל בתי הספר התיכוניים והציגו את תוצרי חוגי העשרה אלה. מנהל בית הספר יוסף ליפשיץ היה ידוע בגישתו הנוקשה לתלמידים וללימודים. בשם גישתו האליטיסטית והמחמירה סילק מבית הספר ילדים רבים שלא עמדו בדרישות הציונים שקבע, וכך יכול היה להתגאות בהישגי בית הספר, שמאה אחוז של תלמידיו עמדו בבחינות הבגרות. בכל בוקר עמד המנהל בשער בית הספר ושלח הביתה כל מי שלא הגיע בתלבושת אחידה מוקפדת, לרבות אורך החצאית. שמו של מנהל בית הספר עלה לכותרות בשנת 1972 כאשר אשתו נרצחה בביתה.
תלמידים בתלבושת אחידה על מדרגות הכניסה של תיכון עירוני ז רחוב אדם מיצקביץ 14 יפו
למרות האוכלוסייה החלשה של יפו באותן שנים, בוגרים רבים של עירוני ז התבלטו בתחומים שונים עם השנים והתפרסמו בהישגיהם, ביניהם: פרופ' אלי שאלתיאל, פרופ' ברוך ברכה, יונה אליאן (זריצקי), חיים רמון, וכן אחרים שגדלו להיות רופאים מנהלים בכירים ואנשי עסקים.
בשנת 1964 עבר תיכון עירוני ז למשכנו החדש ברחוב חידושי הרי"ם ביפו. הטקס תועד ביומני גבע, אך שם תואר כבית ספר חדש, ולא כבניין חדש למוסד קיים וידוע בעל שם: בית הספר החדש התיכון עירוני ז׳ נחנך ביפו בטקס במעמד ראש העירייה מרדכי נמיר והנדבן האמריקני וולטר ארצט, שבית הספר קרוי על שמו.
קריית חינוך עירוני ז יפו ברחוב הרי"ם 10 ביפו
עם מעברו למשכנו החדש נקרא בית הספר קריית חינוך יפו- עירוני ז'. כיום לומדים בו כ-500 תלמידים בחטיבת הביניים ובחטיבה העליונה.
על אופיה של קריית החינוך כיום, מסופר בהרחבה בכתבה בהארץ: על מורכבות החיים ביחד של אוכלוסייה מעורבת, ערבית ויהודית, בבית ספר המוגדר ממלכתי יהודי, על הנכבה שאסור לדבר עליה בפומבי בכיתה, אך היא מדוברת מאד בבתי התלמידים היפואים.
שחרור כחול

שחרור כחול או כרטיס כחול היה סוג של שחרור צבאי (אנ') מנהלי שהונפק להומוסקסואלים ואפרו-אמריקאים על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית החל מ-1916.
חברי השירות שהחזיקו בו היו נתונים לאפליה בחייהם האזרחיים. הם נמנעו מהיתרונות של חוק ההתאמה מחדש של המשרתים 1944 (אנ') (חוק G.I.) של המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, והתקשו למצוא עבודה כי המעסיקים היו מודעים לקונוטציות השליליות של שחרור כחול. בעקבות ביקורת חריפה בעיתונות, במיוחד בעיתונות השחורה, בשל האחוז הגבוה של האפרו-אמריקאים שקיבלו שחרורים כחולים - ובקונגרס האמריקאי, השחרור הכחול הופסק ב-1947, והוחלף בשני סיווגים חדשים: כללי ולא רצוי.
היסטוריה

השחרור הכחול נוצר ב-1916 כדי להחליף שני סיווגי הפרשות קודמים, ההפרשה המנהלית ללא כבוד וההפרשה ה-"לא מסווגת". השחרור הכחול נקרא על כך שהוא הודפס על נייר בצבע כחול. השימוש המוקדם ביותר בשחרור הכחול היה לאנשי שירות שהתגייסו להילחם במלחמת העולם הראשונה בעודם קטינים, אך נוהג זה בוטל בחוק.
קשר להומוסקסואליות

לכוחות המזוינים של ארצות הברית הייתה מדיניות ארוכת שנים, בהתאם לחוקים ולרגשות הרווחים של התקופה, לפיה חברי שירות שנמצאו הומוסקסואלים או שעוסקים בהתנהגות הומוסקסואלית היו עומדים לדין צבאי בגין מעשי סדום, כלואים ומשוחררים מהצבא. עם זאת, עם התגייסות הכוחות בעקבות כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, לא היה אפשר לכנס מועצות צבאיות של קצינים, ולכן מספר מפקדים החלו להוציא שחרורים מנהליים במקום. מספר גלים של רפורמה שהתייחסו לטיפול בהומוסקסואלים בצבא הביאו להנחיית מדיניות משנת 1944 שקראה להכניס הומוסקסואלים לבתי חולים צבאיים, להיבדק על ידי פסיכיאטרים, ולהשתחרר על פי תקנה 360–615, סעיף 8 כ-"לא כשירים לשירות". לא ידוע בדיוק כמה חברי שירות הומוסקסואלים ולסביות קיבלו שחרורים כחולים במסגרת תקנה זו, אך בשנת 1946 העריך הצבא כי הוא הוציא בין 49,000 ל-68,000 שחרורים כחולים, כאשר בין 4,000 ל-5,000 מהם הונפקו להומוסקסואלים. פרק הזמן המכוסה בהערכות אלו אינו ברור.
הפסיכיאטרים האחראים על יצירת ויישום נוהלי מיון להרחקת הומוסקסואלים משירות צבאי תמכו בתחילה במתן שחרורים כחולים לאנשי שירות הומוסקסואלים. עם זאת, כאשר נודע להם על הקשיים שעמם מתמודדים בעלי הכרטיס הכחול בחייהם האזרחיים, הם הפצירו בצבא להפסיק את הנוהל. ויליאם סי. מנינגר (אנ'), ששימש כמנהל חטיבת יועצי הפסיכיאטריה של המנתח הכללי של צבא ארצות הברית (אנ') בין השנים 1944 ל-1946, ניסה לשכנע את הצבא להוציא שחרורים מכובדים לחברי שירות הומוסקסואלים שלא ביצעו פשעים כלשהם במהלך שירות הצבאי שלהם.
בכתבה שפורסמה בניו יורק טיימס ב-1944, נכתב כי מטרת השחרורים הכחולים המנהליים, "שחרורים שאינם מכובדים אך מבוססים על הרגלים או תכונות של הפרט שהופכות את המשך השירות שלו לבלתי רצוי", היא הצורך להחזיר חיילים לחייהם האזרחיים במהירות האפשרית: "להחזיר את החייל הלא-נכה לחיים הכלכליים של המדינה עם כמה שפחות עיכוב ובירור, ולעזור לו לפתור את הבעיות האישיות שלו כמו אבטלה, הזדמנויות לימודיות או כספים".
אפליה

המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית (VA), המופקדת על יישום הוראות חוק G.I., שללה הטבות מיוצאי שחרור כחול, על אף הלשון המפורשת של הצעת החוק, שהייתה רק עילה לא מכובדת לשלילת הטבות לחיילים משוחררים. בשנת 1945, ה-VA הוציא הנחיה לפיה כל השחרורים הכחולים בגין הומוסקסואליות לא יקבלו הטבות. ב-22 בדצמבר 1955, בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה דחה את ערעורו של ריימונד וו. לונגנרנקר, שנשללה ממנו הטבות על ידי ה-VA בגלל השחרור הכחול שלו. בית המשפט מצא כי ל-VA היה שיקול דעת בהענקת הטבות וכי הקונגרס מנע באופן ספציפי את בתי המשפט מלהכריע אותו. עם זאת, בית המשפט ציין כי שלילת ההטבות הייתה צריכה להתרחש רק אם לונגנרנקר היה משוחרר בחוסר כבוד וכי מנהל VA פעל ללא סמכות בהתייחסות לא מכבודת לשחרורים כחולים.
רוב המעסיקים דרשו ממועמדים לעבודה ששירתו בצבא להציג את מסמכי השחרור שלהם כחלק מתהליך הגשת הבקשה. יוצאי השחרור הכחול חוו קושי בהבטחת תעסוקה מאחר שמעסיקים רבים היו מודעים לכך שאדם המחזיק בשחרור כחול נחשב לבלתי רצוי. לאותם מעסיקים שלא ידעו הייתה גישה לרשימה של מספרי תוכנית ההפרדה או מספרי "ספין" שהצבא השתמש בהם כדי לסווג שחרורים. לפחות ארבעה מספרי ספין כאלה הצביעו על שחרור כחול הקשור להומוסקסואלים.
הקונגרס של ארצות הברית הביע דאגה לגבי שימוש לרעה אפשרי בשחרור הכחול, כשהחל לעבוד על חוק G.I. ב-1944. בדיונים על פרטי החקיקה, הלגיון האמריקאי (אנ') התעקש על הוראה ספציפית למתן הטבות לחיילים משוחררים בכל נסיבות שאינן מכובדות. הלגיון האמין שמספר רב של חיילים משוחררים קיבלו שחרורים כחולים ואחרים פחות מכובדים מסיבות שנחשבו בלתי סבירות או טריוויאליות. בעדות בפני הסנאט של ארצות הברית, אדמירל המשנה, רנדל ג'ייקובס, התנגד נחרצות להוראה זו בטענה שהיא תערער את המורל ותסיר כל תמריץ לשמור על רקורד שירות טוב. הסנאטור בנט שאמפ קלארק (אנ'), מגיש הצעת החוק, דחה את חששותיו, וכינה אותם "כמה מההתנגדויות המטופשות וקצרות הראייה שאפשר להעלות". קלארק המשיך ואמר:
הצבא נותן שחרורים כחולים, דהיינו שחרורים ללא כבוד, למי שלא היה להם כישרון מספק לשירות צבאי. אני אומר שכשהממשלה מגייסת אדם מהחיים האזרחיים ומכניסה אותו לשירות צבאי ... ואחר כך, מפני שהאיש לא מגלה כישרון מספק נותנת לו שחרור כחול, או שחרור ללא כבוד, עובדה זו לא צריכה להיות להתיר למנוע מהגבר לקבל את ההטבות להן זכאים חיילים בדרך כלל.
המקור באנגלית
The Army is giving blue discharges, namely discharges without honor, to those who have had no fault other than they have not shown sufficient aptitude for military service. I say that when the government drafts a man from civil life and puts him in the military service ... and, thereafter, because the man does not show sufficient aptitude gives him a blue discharge, or a discharge without honor, that fact should not be permitted to prevent the man from receiving the benefits to which soldiers are generally entitled.
החוק G.I. גם קבע לוועדות לבדיקת שחרורים לבחון ערעורים על כל שחרור שאינו מכובד. משנת 1945 ועד תחילת 1947, מועצות המנהלים הללו השתדרגו באופן שגרתי לשחרורים מכובדים של חברי שירות הומוסקסואלים שלא ביצעו שום מעשים מיניים ידועים במהלך שירותם הצבאי. כשליש מכל השחרורים הכחולים שנבדקו שודרגו למכובדות.
ביקורת בעיתונות השחורה

קבוצת מיעוט נוספת שהוציאה שחרורים כחולים באופן לא פרופורציונלי היו אפרו-אמריקאים: מתוך 48,603 שחרורים כחולים שהונפקו על ידי הצבא בין 1 בדצמבר 1941 ל-30 ביוני 1945, 10,806 מהם הונפקו לאפרו-אמריקאים, או 22.23% מכלל האפרו-אמריקאים ששירתו בצבא בזמן זה, בעוד הממוצע היה 6.5%.
באוקטובר 1945, העיתון האפרו-אמריקאי, Pittsburgh Courier (אנ') כינה את השחרור הכחול "מכשיר אכזרי שאסור להפעיל נגד החייל האמריקאי", ונזף בצבא על כך שהוא "מאפשר לקצינים בעלי דעות קדומות להשתמש זה כאמצעי להעניש חיילים כושים שאינם אוהבים תנאים בלתי נסבלים במיוחד".
העיתון ציין במפורש את האפליה העומדת בפני שחרורים כחולים הומוסקסואלים, באומרו: "'אומללים' של האומה ... נטרפים על ידי השחרור הכחול", ודרש לדעת "מדוע הצבא בוחר להעניש את ה-'אומללים' הללו שנראים זקוקים ביותר להטבות הצבא ולהזדמנות להפוך לאזרחים טובים יותר תחת ההטבות החינוכיות של מגילת הזכויות של GI".
כמו כן, העיתון הדפיס הנחיות כיצד לערער על שחרור כחול, והזהיר את הקוראים מפני קבלת כרטיס כחול מחוץ לשירות בשל ההשפעה השלילית שתהיה לו על חייהם.
בנוסף ל-Pittsburgh Courier, קבוצות ומוסדות נוספים שדחו את השימוש העונשי בשחרורים הכחולים כללו את הלגיון האמריקאי (אנ'), NAACP‏, AFL–CIO (אנ')‏, ו-Veterans Benevolent Association (אנ'). בסנאט האמריקאי, יושב ראש ועדת המשוחררים של הסנאט, הסנטור אדווין ג'ונסון, קרא את מאמר המערכת של ה-Pittsburgh Courie לפרוטוקול הדיון. בנאום שנשא ב-29 באוקטובר 1945, הוא ציין כי אדם בעל שחרור כחול לא הורשע, ובכל זאת הופרד מיידית מהצבא מבלי שהיה מסוגל להגן על עצמו, באומרו: "לא צריך להיות אזור דמדומים בין חפות לאשמה. שחרורים כחולים יהוו כאב ראש לקונגרס מעתה ואילך."
דו"ח בית הנבחרים על השחרורים הכחולים

בתגובה לדיווחים על יחס שונה ליוצאי שחרור כחול, מינה בית הנבחרים של ארצות הברית, ועדה מיוחדת לבדיקת נוהלי מנהל המשוחררים מהצבא. הוועדה, בראשות הפוליטיקאי האמריקאי קארל טי. דורהאם (אנ'), הוציא את הדו"ח שלו שנקרא באופן רשמי "חקירות של מאמץ המלחמה הלאומי" (במקור: "Investigations of the National War Effort"), הידוע בכינויו "השחרורים הכחולים" (במקור: "Blue Discharges"), ב-30 בינואר 1946. הוועדה הביעה את פליאתה מכך שכל מי שיש קיבל שחרור כחול יסתכן בסטיגמה נוספת על ידי ביטוי נגד האפליה:
יש לזכור שגם כמות מתונה של תלונה בעניין מסוג זה היא משמעותית. אם אדם יגיש תלונה כזו במקרה שלו, משמע שהוא חש תחושת אי-צדק כה גדולה עד שהוא מוכן להסתכן בפרסום הסטיגמה שהשתחרר מהצבא בנסיבות שיש בהן טעם של קלון. לכל מתלונן יש עוד רבים שחשים את אותה תחושת אי-צדק, אך מעדיפים לקבור את פגיעתם בשכחה ככל האפשר.
המקור באנגלית
It should be borne in mind that even a moderate amount of complaint in a matter of this sort is significant. For a person to make such a complaint in his own case implies that he feels a sense of injustice so great that he is willing to risk publicizing the stigma of having been discharged from the Army under circumstances which savor of disgrace. For each complainant there are many more who feel the same sense of injustice but prefer to bury their hurt in as much oblivion as possible.
בבחינת תיאורי מקרה של יוצאי שחרור כחול, מצאה הוועדה כי "ההליך מתאים לפיטורים על רקע דעות קדומות ואנטגוניזם". כמו כן, הוועדה מצאה כי ההשפעות של שחרור כחול "שונות מעט מאלה של שחרור חסר כבוד ... המשוחרר מתקשה לקבל או לשמור על עבודה. מתעורר נגדו חשד מצד החברה, על אחת כמה וכמה על כך שהוא נושא אווירה של מסתורין." בדו"ח נכתב כי "שום דבר לא יכול להוכיח בצורה ברורה יותר את האופי החריג והלא הגיוני והבלתי הגיוני של השחרור הכחול מאשר מדיניות זו של המחלקה לענייני חיילים משוחררים". הוועדה כינתה את מערכת ההתמודדות עם משוחררי שחרור כחול "משחק לחיצה בין מחלקת המלחמה להנהלת הוותיקים", ולקחה על עצמה את הסוכנות על נטילת "הזכות להפריד בין הכבשים לעיזים, [ו]לתת פסקי דין מוסריים על ההיסטוריה של כל חייל".
לרפורמה במערכת השחרורים המליצה הוועדה:
סקירה אוטומטית של כל השחרורים הכחולים.
הצבא יידרש להוכיח שהוא עשה מספר ניסיונות לשקם את חבר השירות לפני הוצאת שחרור כחול.
הזכות לייעוץ לחברי השירות הניתנים לשחרור כחול, ניתנת על ידי הצבא או היועץ הפרטי.
העתקים של תקנות פרוצדורליות לגבי תהליך השחרור הכחול יסופקו לפי בקשה.
כל שחרור שלא פירט את איכות השירות מצהיר בבירור כי אינו מכובד.
עוד המליצה הוועדה לשנות את שיטת השחרור לארבעה סיווגים: מכובד ובלתי מכובד, ללא שינוי בהגדרותיהם; "בתנאים מכובדים" להחליף את השחרור הכחול; ובכלל, לכסות שחרור בגין התנהגות בלתי הולמת.
לאחר מכן

למרות הדו"ח של הוועדה, ה-VA המשיך להפלות את השחרורים הכחולים ההומוסקסואלים, וחידשה את ההנחיה שלה משנת 1945 ב-1946 ושוב ב-1949. אמנם השחרורים הכחולים הופסקו ב-1 ביולי 1947, והוחלפו ב-2 שחרורים חדשים: כלליות ובלתי רצויות. שחרור כללי נחשב בתנאים מכובדים, להבדיל מ-"שחרור מכובד", ושחרור בלתי רצוי היה בתנאים שאינם מכובדים, נבדל מ-"שחרור בכבוד". במקביל, הצבא שינה את התקנות שלו כדי להבטיח שחברי שירות הומוסקסואלים ולסביות לא יהיו זכאים לשחרור כללי. אלו שנמצאו אשמים בהתנהגות הומוסקסואלית עדיין קיבלו שחרורים חסרי כבוד, בעוד אלו שזוהו כהומוסקסואלים אך לא ביצעו מעשים הומוסקסואלים כלשהם, קיבלו שחרורים לא רצויים. עד שנות ה-70 של המאה ה-20, חבר שירות שלא ביצע שום מעשים הומוסקסואלים היה נוטה לקבל שחרור כללי, בעוד שאלו שנמצאו עוסקים ביחסי מין הומוסקסואליים נטו לקבל שחרורים לא רצויים. חברי שירות הומוסקסואלים המשיכו לקבל אחוז לא פרופורציונלי מההפרשות הבלתי רצויות שהונפקו. זה היה הסטטוס קוו עד שהוחלפה ב-1993 במדיניות "אל תשאל, אל תספר".
הוצע כי בערי נמל עם אוכלוסיית הומוסקסואלים, כגון סן פרנסיסקו, שיקגו וניו יורק הן בחלקן תוצאה של השחרור הכחול. התיאוריה טוענת שיוצאי הומוסקסואלים רבים עם שחרורים כחולים מאזורים עירוניים או כפריים קטנים יותר, שחשו שהם אינם מסוגלים לחזור לקהילות הבית שלהם בגלל הבושה הקשורה בשחרוריהם, עברו לאזורים גדולים יותר עם תרבות להט"ב מבוססות או פשוט נשארו בעיר.
לקריאה נוספת

Bennett, Michael J. (1999). When Dreams Come True: The GI Bill and the Making of Modern America. Washington, DC: Brassey's. ISBN 1-57488-218-X.
Bérubé, Allan (1991). Coming Out Under Fire: The History of Gay Men and Women in World War Two. New York: Penguin. ISBN 0-452-26598-3.
Jones, Bradley K. (בינואר 1973). "The Gravity of Administrative Discharges: A Legal and Empirical Evaluation". Military Law Review. 59: 1–26. ISSN 0026-4040. אורכב מ-המקור ב-23 במאי 2009. {{cite journal}}:  (עזרה)
McGuire, Phillip, ed. (1993). Taps for a Jim Crow Army: Letters from Black Soldiers in World War II. Lexington: University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-0822-5.
Mettler, Suzanne (2005). Soldiers to Citizens: The G.I. Bill and the Making of the Greatest Generation. New York: Oxford University Press US. ISBN 0-19-518097-6.
Meyer, Leisa D. (1998). Creating G. I. Jane: Sexuality and Power in the Women's Army Corps During World War II. New York: Columbia University Press. ISBN 0-231-10145-7.
Miller, Neil (1995). Out of the Past: Gay and Lesbian History from 1869 to the Present. New York: Vintage Books. ISBN 0-09-957691-0.
Shilts, Randy (1993). Conduct Unbecoming: Gays & Lesbians in the U.S. Military Vietnam to the Persian Gulf. New York: St. Martin's Press. ISBN 0-312-09261-X.
הערות שוליים

↑  Jones, Marvin (3 באפריל 1970). "Oral History Interview with Judge Marvin Jones" (ראיון). Interviewed by Jerry N. Hess. Harry S. Truman Library. ארכיון מ-2016-08-20. נבדק ב-4 בינואר 2009. {{cite interview}}:  (עזרה)
↑  "Army Expands Plan to Rush Discharge" (PDF). The New York Times. 12 במאי 1944. ארכיון מ-2022-10-15. נבדק ב-9 במרץ 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Longernecker v. Higley, 229 F.2d 27 (DC Cir. December 22, 1955).
↑  "Blue Discharge Report Filed". Reno Evening Gazette. Associated Press. 8 בינואר 1946. p. 6. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "House Body Asks Army to Abolish Blue Discharges". The Troy Times Record. Associated Press. 30 בינואר 1946. p. 20. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "'Blue' System of Discharges May Be Probed". The Charleston Daily Mail. United Press. 30 בינואר 1946. p. 2. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "House Body Asks Army to Abolish Blue Discharges". The Troy Times Record. Associated Press. 30 בינואר 1946. p. 20. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Army to Abandon 'Blue' Discharge". Jefferson City Daily Capital News. Associated Press. 21 במאי 1947. p. 1. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Gross, Larry P.; Woods, James D. (9 ביוני 1947). "Homosexuals in Uniform". Newsweek. p. 54. ISBN 9780231104470. ארכיון מ-2022-10-15. נבדק ב-4 בינואר 2009. {{cite news}}:  (עזרה) via Gross, Larry P.; Woods, James D., eds. (1999). The Columbia Reader on Lesbians and Gay Men in Media, Society, and Politics. New York: Columbia University Press. pp. 163–4. ISBN 9780231104463.
↑  "10 U.S. Code § 654: Repealed". ארכיון מ-2012-01-19. נבדק ב-10 בינואר 2009 – via Cornell University Law School. {{cite web}}:  (עזרה)
הסנאטור בנט שאמפ קלארק (אנ'), מגיש הצעת החוק G.I., תמך בהטבות לחיילים עם שחרורים כחולים.
תולוס אל רומרל

תולוס אל רומרל (בספרדית: Tholos de El Romeral), מכונה גם דולמן אל רומרל (Dolmen de El Romeral), או גם מערת אל רומרל (Cueva de El Romeral), הוא רוגם מטיפוס תולוס (אנ') השוכן בסמוך לעיר אנטקרה (אנ') במחוז מאלגה (ספ') שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה בדרום ספרד, שהוא בין המבנים המגליתיים החשובים ביותר באירופה. יחד עם זוג הדולמנים הצמודים דולמן מנגה ודולמן ויירה השוכנים במרחק 1.7 קילומטרים משם, הם מהווים מכלול חשוב של האדריכלות הנאוליתית המכונה "אתר הדולמנים של אנטקרה". ב-2016 נוסף אתר הדולמנים לרשימת אתרי המורשת העולמית של ארגון אונסק"ו.
מיקום

הרוגם של תולוס אל רומרל שוכן כ-2.5 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר אנטקרה שבמחוז מאלגה. תל הקבורה מוקף בטבעת של עצי ברוש.
תיארוך

במאה ה-20 עדיין האמינו כי שלושת קברי האבן הגדולים באזור סביב אנטקרה, דולמן מנגה, דולמן ויירה ותולוס אל רומרל, שייכים לאותה תקופה תרבותית. בינתיים, המחקר דוגל בתאריך שונה מאוד בין השניים הראשונים (בסביבות 3,500 עד 3,000 לפני הספירה) והמבנה של אל רומרל, שבנייתו מתוארכת בסביבות 2,500 לפני הספירה. ובמובן רחב יותר התולוס קשור לתרבות של לוס מיארס (אנ'), אם כי מרכזי תרבות זו נמצאים יותר מ-200 קילומטר ממזרח. הסיבה העיקרית להבחנה בין השניים הראשונים לתולוס אל רומרל היא, בנוסף לשימוש השונה באבן, צורת תאי הקבורה, שבתולוס של אל רומלר הם עגולים, בעוד שבשני הדולמנים האחרים הם מלבניים.
היסטוריה מודרנית

הרוגם של תולוס אל רומרל התגלה באוגוסט 1904 על ידי האחים חוסה ויירה פואנטס (Jose Viera Fuentes) ואנטוניו ויירה פואנטס (Antonio Viera Fuentes), שעבדו כגננים עבור עיריית אנטקרה, שקראו לו בתחילה "קבר התלולית הלבנה" (Sepulcro del Cerrillo Blanco). מאוחר יותר תיקן האדריכל ריקרדו ולסקס בוסקו (Ricardo Velázquez Bosco) את השם לאל רומרל בהתייחס לשמו של בית החרושת הישן לסוכר הסמוך, שהיה בבעלות פרנסיסקו רומרו רובלדו (Francisco Romero Robledo), פוליטיקאי מאנטקרה.
השיקום המתועד הראשון של האתר התבצע בשנת 1941 על ידי האדריכל פרנסיסקו פריטו-מורנו אי פרדו (Francisco Prieto-Moreno y Pardo) - האדריכל השמרן של האלהמברה ואדריכל אזור האמנויות היפות של משרד החינוך. השיקום כלל מניקוי המסדרון, החלפת שלושה לוחות גג בלוחות דומים אחרים, תיקון חורים במסדרון ותא הקבורה בלוחות אבן דומים, התקנת תאורה חשמלית כדי להקל על הביקור והתחזוקה, שיקום מזבח המנחות והצבת כתובת הנצחה בכניסה.
השיקום האחרון בוצע על ידי האדריכל סירו דה לה טורה פרגוסו (Ciro de la Torre Fragoso) בשנת 2002. באותה הזדמנות, לצורכי שימור, חוברו ארבעה לוחות גג באמצעות מוטות נירוסטה והוסרו שתי כתובות גרפיטי. נוצר ריצוף חדש של הקבר עם שכבת חמרה מהודקת והותקנה מערכת תאורה פנימית חדשה.
תיאור

תולוס אל רומרל הוא בפועל רוגם, תולוס (אנ') גדול המכוסה בעפר ואבנים קטנות תוך יצירת תל קטן, ששימש אתר קבורה. קוטרו של התל (טומולוס) של תולוס אל רומרל הוא כ-68 מטרים. מתחם הקבר התת-קרקעי מורכב ממסדרון ארוך, שקירותיו עשויים משברי אבנים קטנות, ותקרתו לוחות מגליתיים, ובקצהו מופרדים, באמצעות שער מגליתי הבנוי מארבע אבנים עומדות (אורתוסטטים), שני חדרים עגולים דמויי תולוס. אורכו הכולל של הקבר הוא 34 מטר, אך במקור היה ארוך יותר.
פתח הכניסה מכוון לדרום-דרום-מערב (אזימוט 199°), לכיוון קמורו דה לאס סייטה מסאס (Camorro de las Siete Mesas), הנקודה הגבוהה ביותר ברכס אל טורקל. תולוס אל רומרל הוא אחד המבנים הנאוליתיים הבודדים בחצי האי האיברי המכוונים למחצית השמיים המערבית. 11 מאבני הגג של התקרה השטוחה של הכניסה נותרו. אורכו הנוכחי של המסדרון הוא 26.30 מטרים, רוחבו הממוצע 1.50 מטרים והגובה הממוצע 1.95 מטרים.
החדר הגדול יותר הצמוד הוא עגול וקוטרו 5.20 מטר וגובהו 3.75 מטר. הוא בנוי באותו אופן כמו המסדרון, אולם כאן ניתן לראות מבנה הבולט פנימה בצורה של כיפת זיזים, היוצרת כיפה כוזבת (כלומר שבניגוד ל"כיפה אמיתית" קירותיה בנויים משכבות אנכיות בלבד) ומכוסה בחלקה העליון על ידי לוח מגליתי. רצפות המסדרון והתא הראשי עשויות אדמה מהודקת. פתח בקיר החדר הגדול שמול הכניסה, הסוטה 10 מעלות צפונה מציר האורך של הקבר, מוביל לחדר המשני (סגור לביקורי הקהל) בקוטר של 2.34 מטרים בלבד ובגובה של 2.40 מטרים, קטן משמעותית וגבוה ב-70 סנטימטרים מרצפת החדר הראשי. בחדר משני זה יש לוח מאבן גיר בגודל 20 סנטימטרים שמטרתו אינה ידועה. אף על פי שהוא מכונה "אבן מזבח", אין שום עדות לכך ששימש לקורבן אנושי. בנוסף, רצפת החדר הקטן מכוסה בלוחות אבן.
בתוך אל רומרל נמצאו שרידי עצמות וחפצים ששימשו כנראה מנחה למתים, כך שאין ספק ששימש כקבר.
גלריה

החדר המרכזי והפתח לחדר המשני
תקרת החדר הראשי
"אבן המזבח" בחדר המשני
ביאורים

↑  במקור מיוונית θόλος, הוא קבר הבנוי מכיפה כוזבת, כיפה שקירותיה בנויים ממעגל של אבנים המונחות אחת על גבי השנייה שככל שעולים האבנים מוסטות כלפי המרכז. באנגלית מכונה סוג זה "קבר כוורת" (Beehive tomb)
הערות שוליים

↑  Antequera Dolmens Site – UNESCO site
1 2 3 4 5 6  Antequera Dolmens
התוכנית של תולוס אל רומרל
הפרוזדור המכוסה, בקצה, הפתח אל החדר המרכזי של תולוס אל רומרל
תולה

תיאור אירופה של פומפוניוס מלה מן המאה ה-1 לספירה (פ. נאנסן, 1911) עם האי תולה בקצה העליון.
תולה (בלטינית: Thule, ביוונית עתיקה: Θούλη) הוא השם שניתן בין 330 ל-320 לפני הספירה על ידי מגלה הארצות פיתאס לאי אותו הציג כצפוני שבאיים הבריטיים. בעת ביקורו בתולה הוא מצא שאורך הלילה הקיצי היה שעתיים עד שלוש שעות בלבד. על תושבי תולה הוא מספר שהם אוגרים את התבואה באסמים, אוכלים פירות, שותים חלב, ומכינים משקה העשוי מדגנים ומדבש.
בספרות הלטינית ושל ימי הביניים נעשה שימוש בשם "תולה הרחוקה ביותר" (בלטינית: ultima Thule) כדי לתאר מקום מרוחק מעבר לגבולות העולם הידוע. בביטוי זה משתמש המשורר הרומי ורגיליוס בשירתו האפית "האיניאדה". בימי הביניים המאוחרים ובעת החדשה המוקדמת זוהתה תולה עם איסלנד וגרינלנד. במאה ה-19 הייתה המילה בשימוש גם כדי לתאר מקומות רחוקים בסקנדינביה.
כינוי למקומות אחרים

ב-1775, לקראת תום מסעו השני, קרא קפטן קוק לאי באוקיינוס האטלנטי הדרומי בשם "תולה הדרומי". היום מכונים כך שלושת האיים הדרומיים ביותר באיי סנדוויץ' הדרומיים. הם נחשבים טריטוריה בריטית שמעבר לים, אך ארגנטינה טוענת לריבונות עליהם (שמם בספרדית "Islas Tule del Sur") ואף החזיקה בהם בין 1976 ל-1982, עת נכבשו שוב על ידי הבריטים בתום מלחמת פוקלנד.
ב-1910 ייסד מגלה הארצות הגרינלנדי-דני קנוד רסמוסן תחנת מיסיון וסחר בגרינלנד במקום שיקרא לימים קאנאק וקרא לה "אולטימה תולה".
ב-2019, לקראת ההגעה של הגשושית ניו הורייזונס לגוף הטרנס-נפטוני 486958 2014 MU69, הוחלט עלי-די נאס"א להעניק לו כינוי רשמי. השם "אולטימה תולה" נבחר לאחר קמפיין ציבורי בו הוצעו למעלה מ-34,000 שמות.
שימושים אחרים

ב-1774 כתב יוהאן וולפגנג פון גתה את השיר "המלך בְּתולֶה" שיוכנס בהמשך לפאוסט.
חתן פרס נובל, הכימאי והגאולוג השוודי פר תאודור קלב (Per Teodor Cleve) גילה ב-1879 שני יסודות כימיים חדשים וקרא לאחד מהם תוליום לפי שמה המיתולוגי של סקנדינביה.
ב-1918 הוקמה בגרמניה אגודת תולה שהחלה דרכה כקבוצה פולקית אוקולטיסטית.
בסביבות 1940 פרסם ולדימיר נבוקוב שני פרקים ראשונים מספר הפרוזה האחרון שלו בשפה הרוסית שעה שהחל כבר לכתוב באנגלית ועמד לנסוע מפריז לארצות הברית. הספר לא הושלם. לפרק הראשון קרא נבוקוב "אולטימה תולה" שהוא מקום ההתרחשות של העלילה ולשני "סולוס רקס" שפירושו מלך בודד ומתייחס גם לשירו של גתה.
האי הצפוני ביותר בימינו

האי הצפוני ביותר בימינו נתגלה ב-1978 צפונית לקאפקלובן שבגרינלנד. השם שניתן לו הוא אואודאק (Oodaaq או Oodap Qeqertaa) ומיקומו 83°40′N 30°40′W﻿ / ﻿83.667°N 30.667°W﻿ / 83.667; -30.667. מאז נטען שנמצאו עוד איים קטנים אך בבדיקות חוזרות הם לא נמצאו וייתכן שהיו קיימים ושקעו.
ראו גם

טרה אינקוגניטה
לקריאה נוספת

אומברטו אקו, תולדות האגדות - סיפורם של מקומות אגדיים, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2016, הפרק "אולטימה תולה והיפרבוראה", עמ' 220–245