stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיר בלוט

| --- | --- |
מבט על דיר בלוט מפדואל
מבט על דיר בלוט מפדואל
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  סלפית
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  3,793 (2007)
 קואורדינטות:  32°03′56″N 35°01′30″E﻿ / ﻿32.0654194444444°N 35.0250027777778°E﻿ / 32.0654194444444; 35.0250027777778
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) דיר בלוט(למפת גוש דן רגילה) דיר בלוט(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר בלוט(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום דיר בלוט  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דיר בלוט (בערבית: دير بلوط; בתרגום: מנזר האלון) הוא כפר ערבי בשומרון, בנפת סלפית שברשות הפלסטינית, מערבית ליישובים פדואל, עלי זהב ולשם. הכפר נמצא בשטח B. ליד הכפר מצויות עתיקות רבות ומעיינות, שמהם מגיעים חלק מיובלי הירקון. בכפר, נכון ל-2007, 3,793 תושבים.
בימי המנדט הבריטי נודע הכפר כמקום ייצור פחמים.
צמודה לכפר ממזרח, שלולית חורף גדולה המתמלאת מידי חורף.
הערות שוליים

1 2  מידע על דיר בלוט באתר فلسطين في الذاكرة (פלסטין בזיכרון) (בערבית)
↑  שפי גבאי, אל הנופים השויציים בהרי השומרון, דבר, 14 ביוני 1968
| Flag of Senegalיישובי נפת סלפית |
| --- | --- | --- |
| ערים | סלפית |  |
| מועצות מקומיות | בידיה • בורוקין • דיר איסתיא |  |
| כפרים | דיר בלוט • פרח'ה • איסכאכא • כפר א-דיכ • חארס • ח'ירבת קיס • כיפל חארת' • מרדה • מסחה • קראוות בני חסאן • קירה • ראפאת • סרטא • יאסוף • זאוויה |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007584328105171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ברשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נחמן קרוכמל

| --- | --- |

"מורה נבוכי הזמן", מהדורה שנייה, למברג 1863
 לידה:  17 בפברואר 1785 ברודי, ממלכת גליציה ולודומריה 
 פטירה:  31 ביולי 1840 (בגיל 55) טרנופול, האימפריה האוסטרית 
 השקפה דתית:  יהדות 
 תחומי עניין:  תאולוגיה, פילוסופיה של ההיסטוריה 
 עיסוק:  היסטוריון, פילוסוף, סופר 
 מדינה:  האימפריה האוסטרית 
 יצירות ידועות:  מורה נבוכי הזמן 
 צאצאים:  אברהם קרוכמל 
 
רבי נחמן קְרוֹכְמַל (רָנָ"ק; נכתב גם קרוכמאל; ז' באדר ה'תקמ"ה, 17 בפברואר 1785 – א' באב ה'ת"ר, 31 ביולי 1840) היה הוגה דעות והיסטוריון יהודי, מהבולטים שבאנשי תנועת ההשכלה בגליציה וממייסדי תנועת חכמת ישראל; נאמר עליו שהיה "פילוסוף היהדות השיטתי המסכם והמשפיע ביותר של ההשכלה".
סביב רנ"ק התקבץ חוג תלמידים שממנו יצאו סופרים וחוקרים חשובים בגליציה ובמזרח אירופה במהלך המאה ה-19. בספרו היחיד, "מורה נבוכי הזמן", שבו מוצגת תפיסתו הפילוסופית על ההיסטוריה של עם ישראל, השפיע על מחקר תולדות עם ישראל, סוגות הספרות היהודית, וההגות היהודית בדורות שאחריו.
תולדות חייו

נחמן הכהן קרוכמל נולד לר' שלום קרוכמלניק, סוחר אמיד, בעיירה ברודי שבגליציה. הוא נשא, בגיל 14 (ולפי עדויות אחרות - בגיל 16), את שרה לבית הברמן, ועבר לגור אצל חותנו העשיר בעיירה ז'ולקווה שליד בירת גליציה, לבוב (למברג). מלבד החינוך היהודי המקובל בתורה ובתלמוד, למד גם פילוסופיה יהודית, בעיקר מכתבי רמב"ם ואבן עזרא, והחל לעיין גם בהגותם של אנשי ההשכלה משה מנדלסון ושלמה מימון, בביאור של מנדלסון למקרא ובגיליונות "המאסף". בצעירותו נפגש עם המשכילים מנחם מנדל לפין ויהודה ליב בן-זאב, אנשי דור המעבר שאחרי השכלת ברלין, והושפע מהם; ועוד יותר הושפע ממשכיל גליציאני בשם ברוך צבי ניי (Neu), ובספרייתו קרא ספרי השכלה עבריים וכלליים. הוא לימד עצמו גרמנית, כדי שיוכל ללמוד בשפת המקור את משנתם של פילוסופים לא יהודים, בעיקר של קאנט, פיכטה, שלינג והגל. בהמשך למד במידה מסוימת שפות נוספות, ובהן לטינית, צרפתית, ערבית וסורית. תלמידיו העידו עליו שהשכלתו הייתה מקיפה, הן בספרות ישראל הדתית והכללית, לרבות הלכה, אגדה, הגות יהודית הלניסטית ובשיאה הפילוסופיה של פילון האלכסנדרוני, ספרות הקבלה ובעיקר הזהר וכתבי הרמב"ן, וכן שירה עברית; לא פחות מכך היה בן בית בספרות המדעית והפילוסופית הכללית של תקופתו.
ב-1808 בא ללבוב כדי להירפא ממחלה, ושם הכיר את שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), שייעשה לימים תלמידו-חברו. בשל מחלתו המליצו לו רופאיו לעבור לקריאה קלה, ולכן עבר מפילוסופיה להיסטוריה, והתעמק בספרו של עזריה מן האדומים "מאור עיניים" ובספרי היסטוריה לועזיים. ב-1814 החל לקבץ סביבו חוג תלמידים; הוא נהג לטייל עמם בהרים שבאזור ז'ולקווה ולשוחח אתם בענייני פילוסופיה, היסטוריה וספרות עם ישראל. הפך לאחת הדמויות המרכזיות בקרב משכילי פולין, והיה מורם וידידם של רבים מאנשי תנועת ההשכלה וחכמת ישראל, ובהם שי"ר (אם כי הייתה מתיחות ביניהם במשך השנים), יוסף פרל, מאיר הלוי לטריס, ריב"ל, שמשון בלוך, יעקב שמואל ביק, ר' צבי הירש חיות, ואחרים, וכן של בנו, אברהם קרוכמל. השמרנים האורתודוקסים המתנגדים להשכלה התנגדו לרנ"ק ולהגותו (הגות שכללה ביקורת המקרא במידה מתונה וביקורת ספרות ההלכה והאגדה), למרות שמירת המצוות ההלכתית שלו. בשל יחסיו הקרובים עם אחדים מחכמי הקראים בגליציה ב-1815 העלילו עליו החסידים שהפך לקראי, והוא כתב "איגרת התנצלות" תקיפה והתנער ממה שיוחס לו.
לאחר מות חותנו החל להתפרנס ממסחר ומגביית מסים, ואחר כך מהנהלת חשבונות. הוא עסק גם בענייני הקהילה, היה "ראש הקהל" ופרנס בז'ולקווה, ואף סייע לשחרר משכילים צעירים מחובת השירות הצבאי. לאחר הפצרות מתלמידיו וידידיו החל כותב, כנראה מתחילת שנות השלושים, את ספרו "מורה נבוכי הזמן", שתלמידיו כינו "מורה נבוכים החדש". ב-1836 עבר לשנתיים לברודי, וב-1838, כשהחמירו מחלותיו, עבר לגור בטרנופול אצל יוסף פרל ואחר כך כנראה אצל בתו שגרה בעיר זו. הוא סירב להצעה להיות רב קהילה בברלין, אם כי לא ברור עד כמה הייתה זו הצעה ממשית. לעומת זאת, הביע עניין בהוראה בבית מדרש ליברלי ללימודי יהדות, לכשיקום. בשנותיו האחרונות התקדם הרבה בהכנת ספרו, אך לא השלים אותו; לפני מותו ביקש שהחוקר המפורסם יום-טוב ליפמן צונץ יערוך אותו ויוציא אותו לאור, ואכן הספר יצא לאור בעריכת צונץ ב-1851.
רנ"ק נקבר בטרנופול. הוא השאיר אחריו שתי בנות ושני בנים. בנו הגדול, יוסף, המיר את דתו לנצרות; בנו השני, אברהם (אב"ן קרוכמל), היה הוגה דעות בזכות עצמו, לימים מן המשתתפים והעורכים בכתב העת "החלוץ".

על שמו רחובות בחיפה ובתל אביב.
הגותו ופועלו

רנ"ק השפיע על התפתחות ההשכלה העברית בשתי דרכים: באמצעות חוג התלמידים שהתקבץ סביבו, ובו יוצרים וחוקרים שהיו אחר כך בשורה הראשונה של תנועת ההשכלה היהודית בגליציה, באוסטריה ובמזרח אירופה; ובאמצעות ספרו, "מורה נבוכי הזמן", שבו הציג תפיסה פילוסופית והיסטורית מקיפה על אודות עם ישראל וייחודו.
מטרתו של רנ"ק במחקריו ובהגותו לא הייתה עיונית בלבד; הוא סבר שמחקר ההיסטוריה נחוץ לשם חיזוק האמונה הדתית והתאמתה לרוח הזמן, ולשם חיזוק רוח העם וחינוכו. זאת על רקע המשברים והתהפוכות ביהדות אירופה של זמנו, והזרמים השונים – חסידים, מתנגדים, משכילים, רפורמים ומתבוללים – שפעלו בה. כפי שהדגיש במבוא לספרו, התרבות החדשה שהתפתחה באירופה כבר לא הייתה מבוססת על הדת והמסורת המציגות לאדם אמיתות רוחניות מבחוץ, אלא על הישגי התבונה והמדע, שבאמצעותם מגיע האדם לאמיתות רוחניות בעצמו ומתוך שכלו; יש להתאים את האמונה היהודית למצב עניינים זה, כדי שלא תאבד את השפעתה על הדור החדש. התאמה זו אפשרית, משום שלמסורת ולתבונה משותפים נקודת המוצא ההיסטורית - התורה שבכתב ושבעל פה, והמטרה - הבנה רוחנית והזדהות לאומית המתאימה לזמן.
רנ"ק אימץ בשיטתו את החידושים בפילוסופיה ובהיסטוריוסופיה שהתחדשו בזמנו אצל הפילוסופים האירופאים, עד שיאם אצל הגל, תוך התאמתם ועיבודם למציאות ההיסטורית המיוחדת של עם ישראל. יש מחלוקת בין חוקרי הגותו באיזו מידה קיבל רנ"ק את הפילוסופיה של הגל, ועד כמה סטה ממנה כשהתאים אותה למקרה המיוחד של עם ישראל. ברוח הפילוסופיה האידיאליסטית סבר רנ"ק כי המציאות שלנגד עינינו משתלשלת ממציאות רוחנית נעלה יותר, ובסופו של דבר מן "הרוחני המוחלט", הוא אלוהים. לכל עם יש מהות רוחנית משלו, ועם ישראל מיוחד משאר העמים מאחר שהמהות הרוחנית שלו זהה עם הרוחני המוחלט - אלוהים, המתגלה לעם ישראל על ידי הנבואה. מסיבה זו, טען רנ"ק, עם ישראל נשאר נצחי ולא כלה כשאר העמים. מטרתו של הרוחני היא להיות רוחני המכיר את עצמו ויודע את רוחניותו, היינו לעמוד על האופן שבו משתלשלת המציאות הממשית שמול עינינו מן הרוחני המוחלט. הכרה זו נעשתה בעבר על ידי הדת, ובהווה – על ידי התבונה הרציונלית, המדעים והעיון בהיסטוריה. הסינתזה בין המדעים המעודכנים ביותר והפילוסופיה העדכנית ביותר ובין היהדות היא אפוא משימתו של הוגה הדעות היהודי בדורו של רנ"ק, ולצורך מילוי משימה זו פיתח את הגותו וכתב את ספרו.
כותב פרופ' אליעזר שביד:
ביוגרפים וחוקרים של רנ"ק, ובהם למשל שמעון רבידוביץ', יוסף קלוזנר ואליעזר שביד, כתבו כי הגותו של רנ"ק השפיעה במישרין ובעקיפין על כל חוקרי תולדות עם ישראל בדורות הבאים. ריב"ל אמר כי "מן הפירורים שנפלו מתחת שולחנו של רנ"ק, יצאו לאור כמה ספרים של חכמים שהיו בימיו, שהיו מלקטים ומקבצים אותם". קלוזנר ואחרים מנו את הדמויות שהתבססו על פועלו של רנ"ק או הושפעו מהגותו: בהם תלמידיו שי"ר, ריב"ל עצמו וצבי הירש חיות, ושלא מתלמידיו הישירים – ר' אייזיק הירש וייס, זכריה פרנקל, יום-טוב ליפמן צונץ, אברהם גייגר והיינריך גרץ, ובדור הבא גם מעצבי רעיון הלאומיות היהודית: משה ליב ליליינבלום, פרץ סמולנסקין, אחד העם. ואולם גרשם שלום, במאמרו התוקף את תנועת "חכמת ישראל", טען כי לאמיתו של דבר השפעתו של רנ"ק הייתה סמלית בלבד ולא מוחשית:
שמעון רבידוביץ' ערך מחדש בראשית המאה ה-20 את כתביו של רנ"ק, והוסיף מבוא מקיף; על הגותו נכתבו מחקרים רבים, בהם של מרטין בובר, יוליוס גוטמן, נתן רוטנשטרייך, אליעזר שביד ויהוידע עמיר.
הגותו ופועלו > "מורה נבוכי הזמן"

מלבד מאמרים, תרגומים קצרים ואיגרות שפרסם בכמה כתבי עת, פרסם רנ"ק למעשה רק ספר אחד בעברית, והוא ספר ההיסטוריה שלו "מורה נבוכי הזמן" (בקיצור: מונה"ז), שעליו עמל שנים רבות ויצא לאור לאחר מותו על ידי יום-טוב ליפמן צונץ (לבוב, 1851).
מטרת כתיבת הספר הייתה לסייע למאמין להתמודד עם הקשיים והמבוכות, על ידי שילוב של הפילוסופיה של אומות העולם יחד עם המורשת התורנית והדתית של עם ישראל, לכדי סינתזה אחת. הספר איננו שלם, וככל הנראה התכוון רנ"ק להוסיף לו פרקים נוספים ולא הספיק. במהדורה שפורסמה ישנם שבעה עשר פרקים, הנקראים "שערים".
בהקדמה לספר מפרט רנ"ק את הצורך בחקירת ההיסטוריה והפילוסופיה של עם ישראל. לשיטתו, חקירה כזו היא לצורך מעשי, ומיועדת להתאמת האמונה הדתית לשינויי הזמן ולצרכים הלאומיים. ארבעת השערים הראשונים של הספר הם מעין מבוא כללי המתאר את מצבן הרוחני של האומות (ללא התייחסות מפורשת לעם ישראל, אך תוך רמזים ברורים למצב היהדות בזמנו), ואת הצורך במחקר ההיסטורי והפילוסופי.
לקריאה נוספת

ש' ראבידוביץ', כתבי ר' נחמן קרוכמאל, בצירוף מבוא מפורט, הערות ומפתחות, ברלין, תרפ"ד 1924; וולתאם, מאס.-1961.
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך ב, ירושלים, תשי"ב, עמ' 148–214.
אליעזר שביד, תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש, חלק ראשון, עם עובד, תל אביב, תשס"א, עמ' 174–217; בעמ' 224 רשימה ביבליוגרפית על רנ"ק.
יהוידע עמיר, שערים לאמונה צרופה - התחדשות החיים היהודיים במשנתו של נחמן קרוכמל, האוניברסיטה הפתוחה, 2018.
הערות שוליים

↑  ובכתיב יידי: קראָכמאַל או קראָחמאַל
↑  אליעזר שביד, תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש, עמ' 174.
↑  אמציה פלד, רחוב רנ"ק, בתוך "מדריך רחובות חיפה", באתר האינטרנט של עיריית חיפה
↑  אליעזר שביד, תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש, עמ' 175.
↑  מצוטט אצל יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך ב, עמ' 165.
↑  "מתוך הרהורים על חכמת ישראל", בתוך: דברים בגו, תל אביב תשל"ו, עמ' 385–403 (בעיקר עמ' 389).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264143705171  PLWABN: 9810679732905606  BnF: cb12472813m (data)  CiNii: DA17487985  GND: 119229528  ISNI: 0000 0000 8416 3173  LCCN: n82214476  NKC: kup19960000052881  NTA: 300371381  RERO: 02-A010104588  SELIBR: 248493  SUDOC: 125442203  VcBA: 495/168211  VIAF: 121011506   WorldCat (עם VIAF): 121011506
הנציבות האירופית

| --- | --- |


בניין הנציבות האיחוד האירופית בריסל
 מידע כללי
 מדינה:  האיחוד האירופי האיחוד האירופי
 תחום שיפוט:  האיחוד האירופי 
 סוכנות אם:  האיחוד האירופי 
 סוכנות בת:  European Education and Culture Executive Agency 
 תאריך הקמה:  16 בינואר 1954
 ראש:  אורסולה פון דר ליין
 מטה מרכזי:  בריסל
 עובדים:  32,399 (נכון ל־1 בינואר 2019) 
 commission.europa.eu
 
חדר הישיבות של הנציבות האירופית, קומה 13 בבניין בֶּרְלֶיימוֹן.
הנציבות האירופית (באנגלית: The European Commission) היא הרשות המבצעת של האיחוד האירופי והיוזמת של מרבית חוקיו (מה שהופך אותה גם לחלק מהרשות המחוקקת של האיחוד). כמו כן אחראית הנציבות על קיום אמנות האיחוד וניהולו השוטף. נשיאת הנציבות הנוכחית היא אורסולה פון דר ליין.
הנציבות מתפקדת כממשלה ביצועית, כלומר אינה עוסקת בקביעת מדיניות-העל של האיחוד האירופי אלא מיישמת את ההחלטות שמתווה המועצה האירופית (המורכבת ממנהיגי מדינות האיחוד). עם זאת, לחבריה יש סמכויות ביצועיות נרחבות. לפיכך, מצויה הנציבות במצב ביניים בין ממשלה ריבונית (כמו במשטר פרלמנטרי) לבין ממשלה במשטר נשיאותי (למשל ממשלת צרפת).
הנציבות אמונה על העדפת האינטרסים של האיחוד האירופי על פני האינטרסים של המדינות החברות באיחוד. כך, הנציבים אינם רשאים לקבל הוראה כלשהי מממשלותיהם (שהן אלה שמינו אותם לתפקידם), וכאשר הם נדרשים להצביע על הצעות שונות בתוך הנציבות, הם עורכים הצבעה חשאית.
הנציבות משמשת כמעין ממשלה, ותפקודה כפוף לביקורת הפרלמנט האירופי, הרשאי להצביע אי אמון קולקטיבי נגד הנציבות כולה וכך לגרום לפיטוריה. כמו כן, בית הדין של הקהילה רשאי לכפות את התפטרותו של נציב אשר מעל בתפקידו או שהפסיק להיות כשיר לתפקיד.
הרכב

הנציבות מונה 27 חברים, אחד מכל מדינה החברה באיחוד האירופי, כולל נשיא הנציבות והנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון
הרכב > נשיא הנציבות

אחד מחברי הנציבות משמש כנשיאה. נשיא הנציבות ממונה על ידי המועצה האירופית באישור הפרלמנט האירופי לכהונה בת 5 שנים, עם אפשרות הארכה אחת לכהונה נוספת בת 5 שנים. נשיאת הנציבות הנוכחית היא אורסולה פון דר ליין. הנשיא רשאי למנות לו סגנים לפי שיקול דעתו, ובדרך כלל יש כמה סגני נשיא בנציבות. הנציג העליון, לעומת זאת, הוא סגן נשיא מכוח תפקידו מרגע שאושר על ידי הפרלמנט. מבין סגני הנשיא, לרבות הנציג העליון, ממנה הנשיא "סגן נשיא ראשון" שמשמש כממלא מקומו בעת היעדרותו.
הרכב > הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ וביטחון

בעל תפקיד מרכזי אחר בנציבות הוא הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, שתפקידו העיקרי מקביל לזה של שר חוץ. הנציג ממונה על ידי המועצה האירופית בהסכמת נשיא הנציבות, וזקוק לאישור הפרלמנט כדי להפוך לחלק מן הנציבות. תקופת כהונתו היא 5 שנים. הנציג העליון הנוכחי הוא ז'וזפ בורל.
הרכב > הנציבים

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא הגדרת התפקידים של הנציבים השתנתה (מקור).
יתר חברי הנציבות נקראים "נציבים", וכל אחד מהם מחזיק בתיק ממשלתי, בדומה לשרים. הנציבים ממונים על ידי ממשלות המדינות החברות באיחוד, אך חלוקת התיקים הממשלתיים היא בסמכות הנשיא, ולכן בדרך כלל כל ממשלה ממנה נציב בתיאום עם נשיא הנציבות. הנציבות כולה זקוקה לאישור הפרלמנט האירופי כדי לפעול, ולשם כך נערכים בפרלמנט שימועים לנציבים-המיועדים.
רשימת התיקים של הנציבים היא דינמית, ומשתנה עם השנים ובפרט עם הצטרפותן של מדינות חדשות לאיחוד - דבר הדורש את הרחבת חברי הנציבות.
רשימת התיקים נכון להיום היא:
נשיא הנציבות
סגן נשיא ראשון
סגן הנשיא לאיחוד האנרגיה
סגנית הנשיא למדיניות חוץ וביטחון
סגנית הנשיא לתקציב ומשאבי אנוש
סגן הנשיא לענייני תעסוקה, צמיחה כלכלית, השקעות ותחרותיות
סגן הנשיא למטבע האירו ודיאלוג חברתי
סגן הנשיא לשוק הדיגיטלי המשותף
הנציב לענייני מדיניות אזורית
הנציב לענייני מסחר
הנציב לענייני שיתוף פעולה בינלאומי, תגובת סיוע ומשבר הומניטריים
הנציב לענייני חינוך, תרבות, מדיניות לשוניות ונוער
הנציב לענייני התרחבות ומדיניות כלפי השכנות
הנציב לענייני אקלים ואנרגיה
הנציב לענייני תחבורה
הנציב לעניינים כלכליים ומוניטריים
הנציב לענייני תעסוקה, שירותים חברתיים, וניידות מקצועית
הנציב לענייני מים ודיג
הנציב לענייני תעסוקה, רווחה ושילוב
הנציב לענייני מחקר, חדשנות ומדע
הנציב לענייני תעשייה ויזמות
הנציב לענייני פיתוח
הנציב לענייני מיסוי ומכס, ביקורת ומניעת הונאות
הנציב לענייני משפט, צרכנות ושיוון בין המינים
הנציב לענייני בריאות וצרכנות
הנציב לענייני חקלאות
הנציב לענייני איכות הסביבה
הנציב לענייני תחרותיות
סמכויות > ביצוע

הנציבות האירופית, היא למעשה הכוח הביצועי הראשי של האיחוד, והנציבות מתפקדת כמעין ממשלה של האיחוד. בנציבות מועסקים כעשרים אלף עובדים, בעיקר בבריסל ובלוקסמבורג. הנציבות מחולקת למשרדים ממשלתיים שונים (Directorate-General) כגון חקלאות, תרבות וחינוך, בדומה לחלוקה הנהוגה בממשלות של מדינות לאום מודרניות.
סמכויות > חקיקה

מבין שלושת חלקי הרשות המחוקקת של האיחוד, המורכבת מהנציבות, מהפרלמנט האירופי (הבית התחתון) וממועצת האיחוד האירופי (הבית העליון), הנציבות היא יוזמת החקיקה העיקרית. לעומתה, למועצה יש סמכויות מצומצמות להצעת חקיקה, ואילו הפרלמנט אינו רשאי ליזום חקיקה כלל. על-פי רוב, הצעת חוק מגיעה מן הנציבות האירופית, והוא מאושר רק לאחר שמושגת הסכמת הפרלמנט והמועצה.
הנציבות האירופית מהווה גוף פוליטי ביצועי בן-כלאיים המשלב בו זמנית סמכויות של חקיקה, ביצוע ואף פיקוח במסגרת האיחוד האירופי. ככזו, הנציבות אמורה ליזום חקיקה למועצה ולפרלמנט ואף להיות אחראית ליישומה. תפקידה המרכזי של הנציבות הוא הצעת הצעות חקיקה והצעותיה הן שמקדמות את פעילות מוסדות האיחוד. להצעות אלה ישנה חשיבות רבה כיוון שאישורן הסופי משמען קבלת חוקים חדשים באיחוד אשר מחייבים את כל המדינות החברות. ברגע שמתקבלת החלטה להעביר תחום מסוים לסמכות חקיקה של הנציבות ומוסדות האיחוד, המדינות מפסיקות לחוקק באותו תחום באופן עצמאי. לפיכך, כל מדינה שמצטרפת לאיחוד מקבלת על עצמה את חוקי הקהילה האירופית ומשנה את החקיקה שלה בהתאם.
סמכויות > אכיפה

תפקיד נוסף המוטל על הנציבות הוא אכיפת החקיקה על המדינות. הנציבות מפקחת על יישום החוקים במדינות ובידה הסמכות לתבוע מדינה שמפרה את החוק בפני בית המשפט של האיחוד. בפועל, רמת הציות למשפט האיחוד ולחוקיו היא גבוהה. סמכות הפיקוח של הנציבות האירופית באה לידי ביטוי במתן כוח לנציבות להגיש תובענה לבית הדין האירופי לצדק, כנגד כל מדינה החברה באיחוד האירופי, אשר הפרה הוראה הכתובה באחת האמנות או כל דין אחר של האיחוד האירופי.
ביקורת

על הנציבות נמתחת ביקורת נוקבת מעת לעת בטענה שמדובר בנציבים שמונו בהמלצת הממשלות של המדינות החברות, ואשר קיבלו את אישור הפרלמנט האירופי, מבלי שעמדו לבחירה דמוקרטית.
נשיא יוון

נשיא הרפובליקה ההלנית של יוון (ביוונית: Πρόεδρος της Ελληνικής Δημοκρατίας, Próedros ti̱s Elli̱nikí̱s Di̱mokratías) או בקיצור נשיא יוון הוא ראש המדינה של יוון. הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט ההלני אחת לחמש שנים. לנשיא יש סמכות מוגבלת ברשות המבצעת ולו תפקידים ייצוגיים וסמליים, בעוד שראש ממשלת יוון הוא בעל הכח הפוליטי החזק ביוון.
תפקידו של הנשיא הוא בעיקר טקסי מאז הרפורמה בחוקת יוון בשנת 1986. המשרה הוקמה באופן רשמי על ידי ועדת החוקה של יוון ב-1975, אבל היו תפקידים דומים לזה של הנשיא כיום בעבר, לדוגמה במשטר הצבאי ביוון בשנים 1967–1974 וברפובליקה השנייה של יוון.
הארמון הנשיאותי של נשיא יוון
הנשיאה המכהנת, מאז 2020, היא קתרינה סקלארופולו.
סמכויות

הנשיא הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של יוון והוא תופס את המקום הראשון בסדרי הקדמה הממלכתיים ביוון. אף על פי שהחוקה היוונית בשנת 1974 העניקה לנשיא סמכויות ניכרות, בפועל הנשיא שימש תפקיד ייצוגי וסמלי באופן כללי לאחר שראש ממשלת יוון הוא המנהל הפעיל של ממשלת יוון. תפקידיו של הנשיא הוגדרו רשמית רק לאחר השינוי בחוקת 1986, אשר הקטין הסמכויות הרשמיות של הנשיא.
ארמון הנשיאות

ארמון הנשיאות באתונה הוא מעונו הרשמי של נשיא יוון. בעבר היה מוכר כ"ארמון יורש העצר" ומאוחר יותר כ"ארמון המלוכה החדש". הארמון נמצא ברחוב הרודוטו אטיקוּ, שבו נמצא גם מעונו הרשמי של ראש הממשלה, סמוך לבניין הפרלמנט ולגנים הלאומיים. שטח גני הארמון הוא 27 דונם.
היסטוריה

הרפובליקה ההלנית השלישית הנוכחית (ביוונית: Γʹ Ελληνική Δημοκρατία) התגבשה ב-1974 במהלך תקופת ה"מטאפוליטפסי", לאחר תום המשטר הצבאי ביוון, אשר שלט ביוון מאז ההפיכה של 21 באפריל 1967.
ב-1 ביוני 1973, המנהיג בזמנו של המשטר הצבאי ביוון ויורש העצר של קונסטנטינוס השני, מלך יוון המוגלה גאורגיוס פאפאדופולוס, ביטל את המלוכה היוונית והכריז על עצמו כנשיא הרפובליקה. משאל עם מבוים ב-29 ביולי 1973 אישר את שינוי המשטר, והעביר חוקה חדשה שהקימה רפובליקה נשיאותית. ניסיון זה לדמוקרטיזציה מבוקרת הסתיים על-ידי הפלת פאפאדופולוס על-ידי בריגדיר דימיטריוס יואנידיס ב-25 בנובמבר 1973. הרפובליקה ומוסדותיה נשמרו רשמית, אך היו לא יותר מאשר חזית למשטר הצבאי. סגן אלוף פאדון גיזיקיס מונה לנשיא הרפובליקה, אבל כוח היה בידי יואנידיס, אשר שלטו מאחורי הקלעים.
לאחר נפילתה של המשטר הצבאי וחזרה לשלטון אזרחי תחת קונסטנדינוס קרמנליס באוגוסט 1974, המעשים המשפטיים והחוקתיים של המשטר הצבאי נחשבו כפסולים, ונערך משאל עם חדש בנושא ב-8 בדצמבר 1974, מה שאישר את ביטול המלוכה. בינתיים, גיזיקיס, נשאר במשרד כנשיא. לאחר משאל עם, החליף אותו הנשיא הנבחר הראשון, קונסטנדינוס צאצוס.
חוקה חדשה, אשר פורסמה ב-11 ביוני 1975, הכריזה על יוון כ"דמוקרטיה פרלמנטרית נשיאותית" (או "רפובליקה" – δημοκρατία ביוונית ניתן לתרגם בשני הכיוונים). חוקה זאת, אשר תוקנה בשנים 1985, 2001, 2008 ו-2019, עדיין בתוקף היום.
ראו גם

ראש ממשלת יוון
קארי (סרט, 2013)

| --- | --- |

 מבוסס על:  קארי מאת סטיבן קינג
 בימוי:  קימברלי פירס
 הופק בידי:  קווין מיישר
 תסריט:  רוברטו אגירה סאקאסה
 עריכה:  לי פרסי
 שחקנים ראשיים:  קלואי גרייס מורץ ג'וליאן מור גבריאלה ויילד אנסל אלגורט פורשיה דאבלדיי ג'ודי גריר
 מוזיקה:  מרקו בלטרמי
 צילום:  סטיב ידלין
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  מטרו גולדווין מאייר
 חברה מפיצה:  סרטי סוני
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  7 באוקטובר 2013 (בכורת שטיח אדום בהוליווד) 18 באוקטובר 2013 (בבתי הקולנוע)
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט אימה, סרט דרמה, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט נעורים, סרט סלאשר 
 מקום התרחשות:  מיין 
 תקציב:  $30,000,000
 הכנסות:  $84,790,678
 הכנסות באתר מוג'ו:   carrie2013
 סרט קודם:  קארי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קארי (באנגלית: Carrie) הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי משנת 2013, שביימה קימברלי פירס. זהו עיבוד קולנועי שלישי במספר לרומן הביכורים בשם זה מאת סטיבן קינג, והסרט הרביעי בסדרת סרטי "קארי". קדמו לו שני עיבודים: הראשון משנת 1976 שביים בריאן דה פלמה, השני, סרט טלוויזיה משנת 2002 (אנ') בבימויו של דייוויד קארסון (אנ'), ואילו בשנת 1999 יצא ההמשכון "הזעם: קארי 2" (אנ') שביימה קאת'לין שיאה (אנ').
במרכז העלילה נערה בעלת הערכה עצמית נמוכה הנתונה תחת לחץ אמה הדתייה הפנאטית מצד אחד, ומנודה על ידי חבריה לבית הספר מצד שני, והיא משתמשת בכוחות טלקינטיים כדי לנקום מעשה קונדס אכזר ומשפיל בעיצומו של נשף סיום הלימודים. בתפקידים הראשיים משחקים קלואי גרייס מורץ בדמות הנערה קארי וייט שהסרט נושא את שמה, ג'וליאן מור בתפקיד אמה מרגרט וייט, וכן גבריאלה ויילד, ג'ודי גריר, אנסל אלגורט, פורשיה דאבלדיי ואלכס ראסל.
הקרנת הבכורה של הסרט ואירוע שטיח אדום התקיימו ב-7 באוקטובר 2013 במתחם המגה-פלקס "ארקלייט הוליווד" (אנ') בהוליווד, לוס אנג'לס, והוא יצא לקהל הרחב ב-18 באוקטובר וקיבל ביקורות מעורבות.
רמזים ואמצעים עלילתיים עיקריים > רמזים מטרימים

מספריים ככלי הרג:
בסצנה הפותחת, מרגרט יולדת את קארי, ושוקלת להרוג את התינוקת באמצעות מספריים גדולים. תמונה זו מטרימה את הסצנה לקראת הסיום, בה קארי צולבת את מרגרט לארון בעזרת חפצים חדים. מרגרט מתה אחרי שקארי שולפת מהחזה שלה מספריים גדולים שננעצו בלב.
הפואמה "שמשון המתאבק":
בשיעור אנגלית עם המורה מר אולמן, קארי בוחרת לקרוא בפני הכיתה קטע מתוך "שמשון המתאבק" [או: "שמשון הלוחם"; (Samson Agonistes)], פואמה משנת 1671 מאת ג'ון מילטון המבוססת על סיפורו של שמשון הגיבור בספר שופטים, פרקים י"ג–ט"ז, וממחיזה את סוף פרק ט"ז, כאשר שמשון ממוטט את הבית על הפלשתים ועל עצמו. הדקלום של קארי מטרים את הטבח שהיא עושה בבאי נשף הסיום, בטרם תחריב את ביתה עליה.
רמזים ואמצעים עלילתיים עיקריים > אקדחים צ'כוביים

הסכין של מרגרט:
בערב שבו קארי מנסה את כוחותה הטלקינטיים, מרגרט שומעת רעש ועולה לחדר של קארי עם סכין בידה, אך קארי מעמידה פנים כישנה. באותה הסכין דוקרת מרגרט את קארי בגבה אחרי שקארי חוזרת הביתה מהטבח בנשף.
משקפי השמש של בילי נולאן:
בילי נולאן, החבר של כריס הרגנסן, נוהג להרכיב משקפי שמש, מעין סימן היכר שלו. המשקפיים נראים לראשונה בסצנה שבה התלמידים צופים בסרטון המקלחת שצולם בטלפון של כריס, בעוד קארי מביטה במתגודדים לפני שהיא מסתלקת. המשקפיים נראים כמעט בכל הסצנות שבילי מופיע בהן. לקראת סוף הסרט, המשקפיים מקדמים את מותם של כריס ובילי: אחרי שהם מוציאים אל הפועל את תעלול דלי דם החזיר, הם בורחים, אך בילי שוכח את המשקפיים מאחוריו. כאשר קארי מסתכלת מהבמה כלפי מעלה, היא רואה את המשקפיים של בילי, מבינה שכריס עומדת מאחרי התעלול, ויוצאת לנקום בשניים.
המצלמה של פרדי הולט:
הנער פרדי הולט נוהג להחזיק איתו מצלמת וידאו שנראית בסצנות שהוא מופיע בהן לאורך הסרט. המצלמה מביאה בסופו של דבר למותו של פרדי בנשף הסיום, כאשר קארי רואה בכעס שהוא מצלם את המתרחש באולם, והורגת אותו.
רמזים ואמצעים עלילתיים עיקריים > ביצי פסחא

בר ה"קוואליר":
בניסיונה להניא את קארי מללכת לנשף עם טומי, מרגרט מזהירה אותה שהוא וחבריו ייקחו אותה במכונית לפונדק דרכים, שם ישקו אותה ויסקי ויחללו את גופה. אכן, בהיותם בנשף, טומי מזמין את קארי להצטרף אליו ואל חבריו אחרי הנשף לבילוי בבר ה"קוואליר" (היא מסרבת בטענה שהיא צריכה לחזור הביתה מוקדם). זו הפעם היחידה שהמקום מוזכר בסרט, אך בספר המקור, ה"קוואליר" הוא המקום שבו נהגו כריס ובילי לבלות, שם זממו את תעלול דלי הדם, ולשם רדפה אותם קארי אחרי שביצעו את זממם.
גברת דג'ארדן בבריכה:
בעת אימון הבנות בבריכה, ריטה דג'ארדן, בגופיה צהובה, חצאית בצבע טורקיז, שיער אדמוני ונעלי ספורט, מזכירה בחזותה את דמותה של מיסטי (אנ') מזיכיון "פוקימון". מיסטי היא מנהיגת מכון העיר סרוליאן ומאמנת פוקימוני מים, וכמו שמיסטי מטפחת את פסיידאק המוזר, כך דג'ארדן פרשה את חסותה על קארי.