stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקסיקו (שיר של אביב גפן)
משתתפים

רשימת המשתתפים בשיר:
אביב גפן – שירה וגיטרה אקוסטית
ניר צידקיהו – תופים
עודד שחר – כלי הקשה
שלומי צדקי – גיטרה בס
הראל בן עמי – גיטרה חשמלית
משה לוי – קלידים, קולות
ערן מיטלמן – קלידים
מעיין הירשביין – קולות
עדי קוזלובסקי – קולות
משתתפים > תזמורת ההזיות

זוהר לרנר – כינור
חן שנהר – כינור
קארין זוסמן – ויולה
אסף דר – צ'לו
הערות שוליים

↑  103FM - רז שכניק - לילות לבנים, באתר 103FM - האזנה לרדיו און ליין
↑  מילים לשיר מקסיקו - מיי פיינגולד, באתר שירונט
↑  סוויטץ' סונג: השופטים במחרוזת שירי השופטים | 💙🤍💙 אקס פקטור לאירוויזיון 2022, נבדק ב-2022-03-24
↑  עונה חדשה The Voice ישראל - לינה מחול - מקסיקו, נבדק ב-2022-03-24
↑  רוני שיינר, הייתה בגידה? ריטה ואביב גפן מפתיעים את הקהל, באתר אייס, 11 במרץ 2024
↑  מקסיקו – פזמונט, באתר pizmonet.co.il
↑  לפי ההערות בחוברת האלבום
ערך זה הוא קצרמרבנושא שירים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
נוביליטאס

נוביליטאס (לטינית: Nobilitas) הייתה העלית של האצולה הרומאית.
מקורה של הנוביליטאס הוא בהסרת כל הגבלות הכהונה במגיסטראטות, שהוטלו על הפלבס למן ייסוד הרפובליקה בשנת 509 לפנה"ס, ההיתר שניתן לפלבאים לכהן בקונסולאט בשנת 367 לפנה"ס יביא בסופו של דבר להתפתחות הנוביליטאס שהיא האצולה הפטריקית-פלבאית.
אין במחקר המודרני או במקורות העתיקים הסכמה או הגדרה ברורה באשר לחברות בנוביליטאס, מוסכם על הכל שכל מי שאחד מאבותיו כיהן כמגיסטראט השתייך לנוביליטאס אולם המחלוקת היא על איזה כהונה מקנה את כרטיס הכניסה אליה. מתיאס גלצר סבור שכל מי שאחד מאבותיו היה דיקטטור, טריבון קונסולארי או קונסול השתייך לנוביליטאס מנגד יש ראייה שבזמנים קדומים סף ההשתייכות היה יותר נמוך ורק על הגדלת מספר המגיסטראטות הוא הועלה לסף שגלצר הציע. תאודור מומזן הציע הגדרה אלטרנטיבית לפיה את הנוביליטאס הרכיבו כל המשפחות שבשלב מסוים אחד מבניהם כיהן כמגיסטראט קורולי או היו ממוצא פטריקי אולם הגדרה זאת נדחתה לטובת הגדרתו של גלצר.
הנוביליטאס לא היו חוג סגור וכל אדם חדש שהיה הראשון ממשפחתו שנבחר לקונסול התקבל לשורותיהם. בעבר עלייתם של אנשים חדשים לקונסולאט היה מקובלת אולם למן המאה השנייה לפנה"ס כאשר הנוביליטאס יכלו להעמיד שני קונסולים בכל שנה ההעפלה לפסגת מסלול המשרות נעשתה קשה יותר ויותר לאנשים חדשים והנוביליטאס נהגו לזלזל בהם. גם הבוחרים אספת הקנטוריות נהגו להצביע באופן דומה ולעיתים רחוקות בחרו באדם חדש לקונסולאט.
הנוביליטאס שימרו את האחיזה שלהם במדינה הרומאית במשך כל תקופת הרפובליקה האמצעית והמאוחרת, הם ראו את הכהונה בקונסולאט כזכות שניתנה להם מתוקף מעמדם הרם וקיקרו היטיב לתאר את דרך חשיבתם שכינה אותם "קונסולים מן העריסה". הקונסולים לשעבר גם היווה את האליטה של הסנאט ובין הנוביליטאס התקיים דירוג של בכירותם על ידי מספר הקונסולים שכל משפחה העמידה.
סופה של הרפובליקה הרומית סימן את סופם של הנוביליטאס כמעמד בעל עוצמה במדינה. הקמת משטר הדיקטטורה של יוליוס קיסר בשנת 49 לפנה"ס הביא לעלייתם של אנשים חדשים רבים לקונסולאט, בניגוד לנוביליטאס הישנה האנשים החדשים היו נאמנים לחלוטין לקיסר וקיבלו את עול מנהיגותו. ההתנגדות לקיסר לא שככה והקשר לרציחתו שהונהג על ידי ברוטוס וקסיוס נועד להחזיר את הרפובליקה והחירות לנוביליטאס אולם בסופו של דבר הם הובסו שנתיים לאחר מכן בקרב פיליפי על ידי יורשיו של קיסר.
התבוסה בפיליפי שברה את כוחם של הנוביליטאס באופן סופי, משפחות רבות נקטלו בשדה הקרב ונכחדו ורבים אחרים הסכימו לקבל את עיקרון כפיפותם לשליט האוטוקרטי, קודם הטריומווירים ואחר כך הקיסר. שרידי הנוביליטאס המשיכו להתקיים בתקופת השושלת היוליו-קלאודית אבל הם לעולם לא החזירו לעצמם את כוחם במדינה עד הכחדתם הסופית. כתוצאה מהאבדות הגדולות במלחמות האזרחים וגורמים אחרים שדילדלו את שורות המשפחות הקונסולאריות הורחבה ההגדרה של הנוביליטאס וכללה גם בנים למשפחות פראיטוריאניות ואנשים ממוצא פטריקי.
הערות שוליים

↑  רחל פייג וישניא, בחירות, בוחרים ונבחרים ברפובליקה הרומית העתיקה, עמ' 53-54
↑  P. A. Brunt, Nobilitas and Novitas, The Journal of Roman Studies, Vol. 72, (1982), pp. 1-17
↑  צבי יעבץ, טיבריוס וקליגולה - מהעמדת פנים לטירוף, עמ' 157-158
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4138020-4
מרקוס קלאודיוס מרקלוס

ערך זה עוסק במצביא רומאי. אם התכוונתם לאחיינו של אוגוסטוס קיסר, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  270 לפנה"ס רומא העתיקה 
 נהרג:  208 לפנה״ס (בגיל 62 בערך) ונוסה, איטליה 
 מקום קבורה:  Tomb of Marcus Claudius Marcellus 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 צאצאים:  Marcus Claudius Marcellus 
 דרגה:  לגאטוס 
 פעולות ומבצעים
 המלחמה הפונית השנייה 
 עיטורים
 ספוליה אופימה 
 
פסל בדמותו של מרקלוס. מוזיאון הקפיטול, רומא.
מרקוס קלאודיוס מרקלוס (לטינית: Marcus Claudius Marcellus;‏ 268 – 208 לפנה"ס לערך) היה מצביא רומאי שהשתתף במלחמה הפונית השנייה והתפרסם ככובש סירקוסאי.
חייו

נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-222 לפנה"ס, ויחד עם עמיתו גנאיוס קורנליוס סקיפיו קאלבוס לחם בגאלים האינסוברים. בקרב קלאסטידיום (Clastidium), בו הכו השניים את הגאלים מכה ניצחת, נחל קלאודיוס את הכבוד הגבוה ביותר בו יכול לזכות מצביא רומי; הוא שב כמנצח ובידיו ה"ספוליה אופימה" (spolia opima), שלל כלי הנשק של מצביא האויבים, לאחר שהכריע והרג במו ידיו את וירידומארוס (Viridomarus) מלך הגאיסטים. פלוטרכוס מספר, כי לאחר שניצח את יריבו, "תפס בידיו את כלי-נשקו של החלל, תלה עיניו לשמיים ואמר: הו יופיטר פיריטריוס... אתה עדי שאני גברתי על האיש הזה והרגתיו במו ידי, ואני הוא המושל והמצביא הרומאי השלישי שהרג מושל ומלך...".
ב-216 לפנה"ס, בעקבות תבוסת הרומאים בקרב קאנאי, קיבל את הפיקוד על שרידי הצבא החונה בקאסילינום, ואף שלא היה בכוחו למנוע מקפואה לעבור לצדו של חניבעל, הציל את נולה ואת דרום קמפניה.
ב-214 לפנה"ס נבחר שוב לקונסול ונשלח אל הזירה הסיקיליאנית כדי למנוע את השתלטות סירקוסאי על האי כולו, לאחר שעברה לצדם של הקרתגים. הוא כבש בסערה את לאונטיני והטיל מצור על סירקוסאי, אך כל התקפותיו סוכלו על ידי ארכימדס ומכונותיו. לאחר שתי שנות מצור הצליח לחדור לעיר בהדרגה ולהשתלט עליה, חרף תגבורות גדולות שהחישו הקרתגים להצלתה. פלוטרכוס מספר, כי מרקלוס ניצל נקודות תורפה בהגנת חומות העיר וביצוריה, עליהן למד במהלך המשא ומתן להסגרתה, וכך עלה בידו לפרוץ לתוכה. הוא רצה לחוס על חיי הסירקוסאים, אך לא יכול היה למנוע את משיסת העיר בידי חייליו, אשר אחד מהם הרג את ארכימדס. על פי מקור אחר חס מרקלוס על חיי התושבים, אך לקח שלל את כל אוצרותיה והעבירם לרומא.
מרקלוס מונה לקונסול פעם נוספת בשנת 210 לפנה"ס. הוא כבש את סלאפיה באפוליה, שמרדה ועברה לצדו של חניבעל, בעזרת הסיעה האוהדת לרומא בעיר, והרג את חיל המשמר הנומידי שבה. שנה אחר כך, בהיותו פרוקונסול, התנגש בחניבעל בקרב קנוסיום ליד ונוסיה בחבל בזיליקטה. לאחר לחימה נואשת וללא הכרעה נסוג לעיר הסמוכה ונוסיה שבחבל בזיליקטה. הוא הואשם במצביאות כושלת, ונאלץ לעזוב את חייליו ולשוב לרומא כדי לגונן על שמו הטוב.
הוא נהרג במהלך הקונסולאט האחרון שלו, ב-208 לפנה"ס, בהתקפת פתע על צבאו ליד ונוסיה. טיטוס ליוויוס מפריז בהערכת הישגיו, אך השם שהעניק לו – "חרבה של רומא" – נשתמר עד לימינו.
לקריאה נוספת

פלוטארכוס, חיי אישים - אנשי יוון ורומי. תרגם מן המקור היווני והוסיף הערות א"א הלוי. ירושלים, מוסד ביאליק, 1973 חיי מרקלוס (באנגלית)
פוליביוס, היסטוריה. כרך ראשון, ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, 1991.
הערות שוליים

↑  פוליביוס, ספר שני, 33; פלוטרכוס, מארקילוס, ז. בכבוד זה זכו לפניו רק שניים – הגיבור המיתולוגי רומולוס וסרוויוס קורנליוס קוסוס.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810648231605606  GND: 118781766  ISNI: 0000 0000 6317 1510  LCCN: nr99024574  NKC: jn20000701144  SELIBR: 363326  SUDOC: 168849003  VcBA: 495/243984  VIAF: 14690900   WorldCat (עם VIAF): 14690900
מקס רייט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באוגוסט 1943 דטרויט, ארצות הברית 
 פטירה:  26 ביוני 2019 (בגיל 75) אנגלווד, ארצות הברית 
 שם לידה:  George Edward Maxwell Wright 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1974–2005 (כ־31 שנים) 
 מקום לימודים:  קולג' וובש 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1979) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ורג' אדוארד מקסוול רייט, המכונה מקס רייט (באנגלית: Max Wright‏; 2 באוגוסט 1943 – 26 ביוני 2019) היה שחקן אמריקאי. ידוע בשל גילום דמותו של וילי טאנר בקומדיית המצבים "אלף".
קריירה

בשנות השמונים והתשעים הופיע רייט בסדרות הטלוויזיה ובין היתר בסדרות "באפלו ביל" (אנ'), "המופע של נורם" (אנ') וב-"The Stand" (אנ'). בנוסף לכך, הופיע רייט בשתי העונות הראשונות של הסדרה "חברים" בדמותו של טרי, מנהל בית הקפה סנטרל פרק. ב-1995 השתתף בסרט "משתגעים על אהבה".
בין השנים 1986 ל-1990 שיחק רייט את הדמות וילי טאנר בסדרה "אלף", אב משפחה אמריקאית טיפוסית, כאשר חלליתו של חייזר מתרסקת על המחסן המשפחה. אף על פי שמדובר בתפקידו המוכר ביותר, לימים סיפר רייט כי שנא את התפקיד בגלל הדרישות הטכניות, והעובדה שגילם דמות התומכת בחפץ דומם. "זו הייתה עבודה קשה מאוד ועגומה", הוא סיפר בשנת 2000 למגזין פיפל. הוא היה מאושר מאוד שהסדרה בוטלה בשנת 1990. אן שדין (אנ') שגילמה את אשתו בסדרה, סיפרה שלאחר הטייק האחרון, רייט עזב את הסט, הלך לחדר ההלבשה, לקח את חפציו, נכנס לרכבו ונעלם. לדבריה, לא בוצעו מחוות של פרידה בסיום הסדרה.
רייט הופיע גם כשחקן תיאטרון ברחבי ארצות הברית. בשנת 1998 הופיע בברודוויי במחזה "איבנוב" (אנ'). בנוסף לכך, גילם את דמותו של סר אנדרו במחזה "הלילה השנים עשר" שהוצג במרכז לינקולן. בשנות ה-2000 שיחק במחזות שעלו בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני. כן שיחק בהצגות "אגדת חורף" ו"הסוחר מוונציה" בפסטיבל שייקספיר בפארק (אנ').
חיים אישיים

בשנת 1965 נישא רייט ללינדה אשר מתה מסרטן בשנת 2007. נולדו להם שני ילדים. רייט נעצר פעמיים בחשד לנהיגה בשכרות.
בשנת 1995 הוא אובחן כחולה בלימפומה, מחלה שטופלה בהצלחה, ונותרה בהפוגה עד שנת 2019. ב-26 ביוני 2019 רייט מת בגיל 75 כתוצאה ממחלת הלימפומה בביתו בהרמוסה ביץ', קליפורניה (אנ').
מקס רוז

מקס רוז (באנגלית: Max Rose; נולד ב-28 בנובמבר 1986) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כנציג המחוז ה-11 של מדינת ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 2021-2019. רוז הוא קצין בצבא ארצות הברית, שנפצע במהלך שירותו הצבאי במלחמת אפגניסטן.
ביוגרפיה

רוז נולד בברוקלין בן למשפחה יהודייה. ב-2008 סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת וסליין במהלך לימודיו היה מתמחה בלשכתו של ראש עיריית ניוארק קורי בוקר. ב-2009 סיים תואר שני בפילוסופיה ומדיניות ציבורית מבית הספר לכלכלה של לונדון.
ב-2010 התגייס רוז לצבא ארצות הברית הוא שירת כקצין בדיוויזיית השריון הראשונה, במהלך הלחימה באפגניסטן נפצע ממטען צד. הוא עוטר בלב הארגמן ובכוכב הארד. הוא סיים הכשרה בבית הספר של הריינג'רס ומשרת כמפקד פלוגה בגדוד של המשמר הלאומי של ניו יורק.
לאחר שחרורו מהשירות הסדיר שירת במטה התובע המחוזי של ברוקלין וכמנהל במרפאות "Brightpoint Health".
בבחירות 2018 נבחר רוז כחבר המפלגה הדמוקרטית לנציג מחוז הקונגרס ה-11 של מדינת ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא גבר על חבר הקונגרס המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית דן דונובן ברוב של 53%. לאחר הפסדו בבחירות 2020, מונה רוז על ידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לעוזר לענייני מגפת הקורונה של מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
בבחירות 2022 הפסיד שוב בבחירות לניקול מליוטאקיס בבחירות לבית הנבחרים..
רוז מתגורר עם אשתו לי ובנם בסטטן איילנד.
הערות שוליים

↑  קייטי גלוק, Max Rose to Run for House in Likely Rematch Against Malliotakis, באתר הניו יורק טיימס, 6 בדצמבר 2021 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2006064862  SNAC: w6fk37mt  SUDOC: 080716504  US Congress: R000613  VIAF: 15014936   WorldCat (עם VIAF): 15014936
מרינה אברמוביץ'

| --- | --- |

מרינה אברמוביץ' (2010)
 לידה:  30 בנובמבר 1946 (בת 77) בלגרד 
 לאום:  סרבים 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, בלגרד (1970)  האוניברסיטה לאמנות בזאגרב (1972) 
 תחום יצירה:  מיצג
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית, אמנות גוף
 יצירות ידועות:  Rythem 0, The Artist is Present
 פרסים והוקרה:  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (2008)  דב ברלין (2012)  פרס סונינג (2023)  פרס נסיך אסטוריאס לאמנות 
 בן או בת זוג:  Neša Paripović (1971–1976)  Paolo Canevari (2005–2009)  Ulay 
 www.marinaabramovic.com
 
מרינה אברמוביץ' (בסרבית: Марина Абрамовић; נולדה ב-30 בנובמבר 1946) היא אמנית מיצג סרבית. עבודותיה חוקרות את היחסים בין אמן מופיע וקהל, גבולות הגוף ואפשרויות המוח האנושי. אברמוביץ' כונתה לא פעם "הסבתא של אמנות המיצג" בשל פעילותה הארוכה בתחום - מאז תחילת שנות השבעים. אברמוביץ' אף הצהירה כי שמה לעצמה למטרה ליצור קאנוניזציה של אמנות המיצג כמדיום מקובל בשדה האמנות בכלל ובשדה האמנות העכשווית. בשנת 2013 הקימה אברמוביץ' את "מוסד מרינה אברמוביץ", חלל מוזיאלי שנועד לשמש חממה ליוצרים בתחומים שונים: מוזיקה, קולנוע, תיאטרון, מדע, אמנות מיצג ועוד.
ביוגרפיה

אברמוביץ' נולדה בבלגרד ביוגוסלביה (כיום בסרביה). אחיו של סבה היה ברנאבה, פטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, ואחרי מותו הוכרז כקדוש. גופתו נחנטה והושמה ב"כנסיית סאבה הקדוש" בבלגרד. שני הוריה, ילידי מונטנגרו היו פרטיזנים במהלך מלחמת העולם השנייה. אביה, ווֹיה, היה מפקד שהוכרז כגיבור לאומי אחרי המלחמה ואמה, דניצה שימשה רב-סרן בצבא ובאמצע שנות השישים עבדה כדירקטורית של מוזיאון המהפכה והאמנות בעיר בלגרד.
אביה של אברמוביץ עזב את המשפחה בשנת 1964. בראיון שפורסם בשנת 1998 תיארה כיצד "אמא לקחה אחריות צבאית מוחלטת עלי ועל אחי. לא הורשתי לעזוב את הבית אחרי שעה 22:00 עד גיל 29... כל פרפורמנס שעשיתי ביוגוסלביה היה עד השעה 22:00 בלילה, כי בשעה זו כבר הייתי צריכה להיות בבית. זה מטורף לגמרי. אבל כל זה שאני חותכת את עצמי, מצליפה בעצמי, שורפת את עצמי וכמעט מאבדת את חיי על הבמה בתיאטראות, כל זה נעשה עד 22:00".
בין השנים 1965–1970 למדה אברמוביץ' באקדמיה לאמנויות בבלגרד. היא סיימה את לימודיה באקדמיה לאמנות בזגרב קרואטיה ב-1972. מ-1973 לימדה באקדמיה לאמנויות בנובי סאד. בשנת 1976 עזבה את יוגוסלביה ועברה להתגורר באמסטרדם.
Rhythm Series 1973-1974 > Rhythm 10, 1973

בהופעתה הראשונה אברמוביץ בחנה אלמנטים של טקסים ומחוות. היא השתמשה בעשרים סכינים ושני טייפ-ריקרדרים. היא שיחקה במשחק רוסי בו להב הסכין מכוונת בקצב אל בין האצבעות הפסוקות של כף ידה. בכל פעם שחתכה את עצמה, היא הייתה מרימה סכין חדשה מהשורה של עשרים הסכינים שהכינה, הקליטה את עצמה וחזרה על הפעולה.
אחרי שחתכה את עצמה 20 פעמים, היא השמיעה מחדש את הקלטת, הקשיבה לקולות וניסתה לחזור על אותן התנועות, בניסיון לחזור על הטעויות, תוך שילוב העבר וההווה. היא הייתה נחושה לחקור את הגבולות הפיזיים והמנטאליים של הגוף – הכאב וקולות הדקירה, בקולות הכפולים מההיסטוריה ומהשחזור.
החל מיצירה זו אברמוביץ החלה לקחת בחשבון את מצב התודעה של אמן המיצג, הפרפורמר. "ברגע שאתה מכניס את עצמך לתוך הפרפורמנס, אתה יכול לעשות עם הגוף שלך דברים שלא היית עושה במצב נורמלי."
Rhythm Series 1973-1974 > Rhythm 5, 1974

ביצירה זו אברמוביץ חיפשה לעורר מחדש את האנרגיה של סף הכאב של הגוף, במקרה זה על ידי שימוש בנפט אותו שפכה בצורת כוכב על הבמה, אותו האמנית הציתה בתחילת המופע. בעומדה מחוץ לכוכב, אברמוביץ חתכה את ציפורני ידיה, רגליה ושערה. כשסיימה עם כל אחד מהם, היא זרקה את מה שגזרה לתוך הלהבות, כך יצרה התפרצות של אור בכל פעם. שרפת המחומש הקומוניסטי יצג עבורה היטהרות פיזית ומנטלית, תוך התייחסות למנהגים הפוליטיים של עברה.
בשלב האחרון של ההיטהרות, קפצה אברמוביץ לתוך הלהבות, ודחפה את עצמה לעמוד באמצע המחומש הגדול. בגלל האור והעשן שנוצרו מהאש, הקהל המתבונן לא הבין, שהאמנית שהרגע קפצה לתוך הכוכב, איבדה את ההכרה בגלל מחסור בחמצן. חלק מהנוכחים בקהל הבינו את מה שהתרחש רק כאשר הלהבות הגיעו קרוב מאוד לגופה אך היא נותרה ללא תנועה. רופא ומספר צופים התערבו וחילצו אותה מהכוכב הבוער. מאוחר יותר אברמוביץ הגיבה על ההתנסות: "כעסתי מאוד כי הבנתי שיש מחסום פיזי: כשמאבדים הכרה, אתה לא נוכח, אתה לא יכול להופיע".
Rhythm Series 1973-1974 > Rhythm 2, 1974

על מנת לבחון אם מצב של חוסר הכרה יכול להיות משולב בתוך מיצג, אברמוביץ המציאה פרפורמנס בשני חלקים.
בחלק הראשון, היא לקחה כדור לקטטוניה, זהו מצב פסיכיאטרי של קהות חושים ונוקשות שרירים. במצב זה האדם נותר במשך שעות ללא תנועה, כיוון ששריריו לא יכולים לזוז. בהיותה בן אדם בריא, גופה של אברמוביץ הגיב באלימות לכדור, תוך התקפים ותנועות בלתי נשלטות של הגוף, לאורך כל המחצית הראשונה של המופע. בזמן שאין לה כל שליטה על תנועות גופה, היא עצמה ומוחה נותרו צלולים, כך שהיא יכלה להתבונן במתרחש.
10 דקות אחרי שהשפעת הכדור תמה, אברמוביץ בלעה כדור נוסף, הפעם בעל השפעה הפוכה. כדור שניתן לאנשים תוקפניים ודיכאוניים שמביא לידי חוסר תנועה כללי של הגוף. גופנית היא נכחה שם, אך נפשית היא לא הייתה שם בכלל (יותר מכך היא לא זוכרת דבר מהזמן שנעלם). פרויקט זה היה מרכיב ראשוני בחקירתה את הקשר בין הגוף והנפש, שמאוחר יותר הובילו אותה לטיבט והמדבר האוסטרלי. בעקבות מיצג זה היא התחילה לפתח במרץ את שאר המופעים שלה ככאלה הבוחנים את הסיבולת וכח הסבל.
Rhythm Series 1973-1974 > Rhythm 0, 1974

על מנת לבחון את גבול מערכת היחסים שבין האמן לבין הקהל, אברמוביץ פיתחה את אחד המופעים הכי מאתגרים (וידועים) שלה. היא הקצתה לעצמה תפקיד פסיבי, כאשר הציבור יהיה הכוח האקטיבי שיפעל.
אברמוביץ' שמה על גבי שולחן 76 חפצים שאנשים יכלו להשתמש בהם עליה בכל דרך שיבחרו (היה שלט שיידע אותם על כך). חלק מהאובייקטים הללו יכלו לענג ואחרים יכלו להכאיב ביעילות רבה או להזיק לה. בין החפצים היו: מספריים, סכין, שוט והמסוכן מכולם, אקדח ובו קליע אחד. במשך שש שעות האמנית הרשתה לקהל הנוכחים לעשות מניפולציות על גופה ומעשיה.
בתחילה, הקהל הגיב בזהירות וצניעות, אך ככל שעבר הזמן (והאמנית נותרה אדישה) אנשים החלו לפעול באלימות קשה. כפי שאברמוביץ' תארה זאת מאוחר יותר:
"ההתנסות לימדה אותי שאם משאירים החלטות בידי הציבור, אפשר להיהרג.... הרגשתי מחוללת: הם גזרו ממני את הבגדים, תקעו לי קוצי ורדים בבטן, אדם אחד כיוון את האקדח לראשי, ואחר לקח אותו ממנו. זה יצר אווירה טעונה. אחרי שש שעות בדיוק, כמתוכנן, נעמדתי והתחלתי ללכת לעבר הקהל. כולם רצו החוצה על מנת להימנע מעימות אפשרי".
העבודה עם אוליי 1976–1988

באמסטרדם פגשה מרינה את אוליי לאייסיפן (Ulay Laysiepen), אמן פרפורמנס גרמני, שהיה ידוע בשמו הפרטי אוליי. שניהם נולדו באותו יום (הוא בשנת 1943), אם כי במשטרים שונים לחלוטין: תעודת הלידה שלה הוחתמה בכוכב מחומש, ושלו בצלב קרס. כאשר החלו את שיתוף הפעולה ביניהם, התמקדו השניים בחקירת מושגים מסוימים; אגו וזהות אמנותית. זו הייתה תחילתו של עשור של עבודה משותפת שהתאפיינה בהשפעה הדדיות של שני האמנים, זה על יצירתו של זו ולהפך. כל פרפורמר התעניין במסורות שמקורן בירושות התרבותיות שלהם והתשוקה לטקסיות. כתוצאה מכך, החליטו ליצור ישות משותפת הקרויה בשם "האחר", ודיברו על עצמם כעל חלק מ"גוף דו ראשי". הם התלבשו והתנהגו כמו תאומים, ובין השניים שררה מערכת יחסים של אמון מוחלט.
בשעה שהגדירו את זהותו של "האחר", נעשו הזהויות האינדיבידואליות שלהם פחות נגישות. בניתוח של זהויות אמנותיות של הרוח, צ'ארלס גרין ציין כי מעשה זה - העבודה המשותפת - איפשר הבנה עמוקה יותר של האמן כפרפורמר - כאמן מייצג, כיוון שזה הוביל ל"בחינה קפדנית של עצמי הניתן להשגה דרך האני האמנותי". על פי הציטוט “Having the artistic self made available for self-scrutiny”. בדיון על התקופה הזו ביצירתה, אברמוביץ' אומרת: "הבעיה העיקרית במערכת היחסים הזאת הייתה השאלה- מה לעשות עם האגואים של שני האמנים. הייתי צריכה למצוא דרך להשקיט את האגו שלי, כפי שגם הוא עשה, כדי ליצור משהו כמו מצב אנדרוגני, לו קראנו 'מוות העצמי'". על מנת ליצור את המצב הזה של "מוות העצמי", שני האמנים יצרו מיצג במסגרתו חיברו בין הפיות שלהם תוך כדי שאיפת החמצן האחד מגופו של השני, עד שלא נותר בריאותיהם חמצן לנשימה. לאחר 17 דקות בדיוק מתחילת הפרפורמנס נפלו השניים לרצפה ללא הכרה כשריאותיהם מלאות בפחמן דו-חמצני. יצירה זו ביקשה לבחון את רעיון היכולת של היחיד לספוג את חייו של אדם אחר, תוך כדי תחלופה ויצר ההרס העצמי של היחיד.
בעבודה "האוהבים" משנת 1988, אברמוביץ' ואוליי הם החליטו לעשות מסע רוחני שיסיים את הקשר ביניהם, לאחר מספר שנים של יחסים רוויי מתחים. השניים צעדו לאורך החומה הסינית, זה מול זה. כל אחד מהם החל את המסע בצד מנוגד, עד לפגישתם הייעודה באמצע החומה. אברמוביץ' תארה זאת כך: "הצעידה הזאת הייתה לדרמה אישית מוחלטת. אוליי התחיל ממדבר גובי ואני מרכס טאנג-שאנג במזרח, מהים הצהוב". לאחר כשלושה חודשים הסתיים המסע והשניים נפגשו. אברמוביץ אומרת כי רעיון הצעידה הזו הגיע אליה בחלום. הוא סיפק לה את מה שהיא החשיבה לדרך מקובלת, לסיום הולם למערכת יחסים רווית מיסטיות, אנרגיה ותשוקה. מאוחר יותר תארה את התהליך: "היינו צריכים צורה מסוימת לסיים את מערכת היחסים הזו, אחרי ההליכה העצומה והממושכת הזו אחד לעבר השני, זה אנושי מאד. ניתן לומר שבצורה מסוימת זה יותר דרמטי, זה כמו סיומת של סרט... כי בסופו של דבר את באמת לבד, לא משנה מה את עושה". אברמוביץ' מסרה כי במהלך ההליכה שלה על החומה בחנה מחדש את הקשר שלה לעולם הפיזי והטבע. היא הרגישה כי המתכות באדמה השפיעו על מצבי הרוח שלה וההוויה הקיומית, והירהרה במיתוסים הסיניים בהם מתוארת החומה הסינית כ"דרקון של אנרגיה".
משנת 2000 הפיקה וביימה מספר סרטים קצרים, שבחלקם אף שיחקה בעצמה.
Balkan Baroque 1997

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
"Seven easy pieces" נובמבר 2005

בשנת 2005 הופיעה אברמוביץ במוזיאון גוגנהיים במיצג של ברוס נאומן הנקרא "Body pressure". היא הציגה את היצירה החל מ-9 בנובמבר 2005 במשך שבעה לילות רצופים.
בלילות אלו היא החייתה את עבודתם של חמישה אמנים משנות ה-60 וה-70, בנוסף להצגת שתי עבודות נוספות שלה, האחת "Lips of Thomas" שהוצגה בשנת 1975 והאחרת "Entering the Other Side" נוצרה במיוחד עבור התערוכה.
רשימת האמנים המלאה של המוצגים שהוצגו על ידי מרינה אברמוביץ בגוגנהיים:
Body Pressure של ברוס נאומן (Bruce Nauman)‏, 1974
Seedbed של ויטו אקונצ'י (Vito Acconci)‏, 1972
Action Pants: Genital Panic של ואלי אקספורט, 1969
The Conditioning של ג'ינה פיין (Gina Pane)‏, 1973
How to Explain Pictures to a Dead Hare של יוזף בויס, 1965
יצירתה Lips of Thomas,‏ 1975
יצירתה Entering the Other Side,‏ 2005
האמנית נוכחת: מרץ 2010 - מאי 2010

בין התאריכים 14 במרץ ל-31 במאי 2010, התקיימה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, תערוכת רטרוספקטיבה והצגה מחודשת של מופעי פרפורמנס של אברמוביץ'. זו הייתה התערוכה הגדולה ביותר של אמנות פרפורמנס שאי פעם התקיימה במוזיאון ה-MoMA. במהלך התקופה בה התקיימה התערוכה, הציגה אברמוביץ' את "האמנית נוכחת", מופע בן 730 שעות ו-30 דקות, בהן ישבה האמנית בשקט מוחלט וללא תנועה ומבקרים הוזמנו להתיישב מולה למשך מספר דקות בכל פעם. הצלם האיטלקי מרקו אנלי (Marco Anelli) תיעד את המבקרים ויצר פורטרטים של כל אדם שביקר בתערוכה ובחר לקחת חלק במופע ולהתיישב מול אברמוביץ'. התמונות הללו פורסמו באתר התמונות פליקר, קובצו בספר והוצגו כתערוכה בפני עצמה בגלריית דנציגר בניו יורק. אברמוביץ' העידה כי הצגת המופע שינתה "לגמרי" את חייה וטענה כי העובדה שליידי גאגא הגיעה לבקר בתערוכה סייעה בהעלאת הפופולריות של התערוכה בקרב קהל צעיר. "קהל שלרוב לא מבקר במוזיאון, שכלל לא אכפת לו מאמנות פרפורמנס ואפילו לא יודע במה מדובר החלו להגיע בזכות ליידי גאגא". בן זוגה לשעבר, אוליי לאייסיפן (Ulay Laysiepen), הגיע במפתיע לערב הפתיחה של התערוכה. התערוכה כולה תועדה בסרט התיעודי "Marina Abramović: The Artist is Present", העוסק בחייה ובמיצג. הסרט שודר ברשת הטלוויזיה האמריקנית HBO.
2009 עד היום

ב-2009 כיכבה אברמוביץ' בסרטה של קיארה קלמנט "Our City Dreams" ובספר הנושא את אותו שם. חמשת האמנים שהוצגו בספר, ביניהם:סוון (Swoon), גאדה עמר (Ghada Amer), קיקי סמית' (Kiki Smith) וננסי ספרו, "אוחז כל אחד בתשוקה ליצירה בלתי נפרדת מהמחויבות שלהם לניו יורק", לטענת העורך. בינואר 2011, כיכבה אברמוביץ' על שער המגזין ELLE בסרביה, כפי שצולמה על ידי הצלם דוסאן רלג'ין (Dušan Reljin). בספר מדע בדיוני ושמו "2312" שחיבר קים סטנלי רובינסון הוא מכנה מיצגי אמנות בשם "אברמוביצ'ים" (abramovics).
הערות שוליים

↑  Anna Novakov, “Point of Access: Marina Abramović’s 1975 Performance Role Exchange,” Woman’s Art Journal Fall 2003/Winter 2004: 31-35
↑  Quoted in Thomas McEvilley, "Stages of Energy: Performance Art Ground Zero?" in Abramović, Artist Body, Charta, 1998
1 2  Janet Kaplan, “Deeper and Deeper: Interview with Marina Abramović,” Art Journal 58:2 (1999):6-19
↑  A Daneri, et al, (eds.), Marina Abramović: Texts, Charta, 2002
↑  Shlomit Oren, מרינה אברמוביץ' - בנעליה, באתר so-art, ‏2019-09-12
↑  הפוסט הראשון של הכאב הגדול – על Rhythm 0 של מרינה אברמוביץ, באתר עיר-האושר, ‏2011-01-15
↑  Laurie Anderson, “Marina Abramović,” Bomb Summer 2003: 25-31
↑  Zoe Kosmidou, “A Conversation with Marina Abramović,” Sculpture Nov. 2001: 27-31
↑  בריטברג-סמל, שרה, "מרינה, קרבן המאה, קרבן האהבה", סטודיו, כתב עת לאמנות, גיליון מס' 84, יולי-אוגוסט 1997
↑  A Daneri, et al, (eds.), Marina Abramović: Texts, Charta, 2002
↑  Charles Green, “Doppelgangers and the Third Force: The Artistic Collaborations of Gilbert & George and Marina Abramović/Ulay,” Art Journal 59.2: 36-45
↑  בלוג ה-Tumblr של מכון מרינה אברמוביץ'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257490005171  PLWABN: 9810644584505606  BIBSYS: 90843188  BNE: XX1317544  BnF: cb12573764n (data)  CANTIC: a10916283  CiNii: DA11954749  GND: 11908273X  ICCU: CFIV136500  ISNI: 0000 0001 2278 3921  KulturNav: c773bdda-6624-4ce1-ac65-6750e27be658  LCCN: n88060401  LNB: 000009696  MusicBrainz: d74ed8e6-a9a0-445c-b9ce-413f8435525d  NDL: 00754086  NKC: xx0116193  NLA: 36100331  NLG: 342992  NLK: KAC202260876  NSK: 000355630  NTA: 069801347  PIC: 20772  RERO: 02-A023090437  RKD: 240  SELIBR: 348926  SNAC: w6t74f68  SUDOC: 035055677  Trove: 1212369  ULAN: 500115967  VIAF: 37035899   WorldCat (עם VIAF): 37035899 
נובמבר 2005 - מרינה אברמוביץ במיצג של ברוס נאומן Body Pressure מוזיאון גוגנהיים
משחק סדר

משחק סדר (Sequencing game) הוא משחק בתורת המשחקים שבו יש לסדר את השחקנים לפי סדר מסוים. כל שחקן מעדיף להופיע מוקדם יותר בתור, מפני שהוא מפסיד יותר ככל שמקומו בתור מאוחר יותר.
משחק זה ניתן לייצוג בתור משחק בצורה קואליציונית.