stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורי שוחט

| --- | --- |

שוחט, 2018
 לידה:  2 בספטמבר 1978 (בן 46) צפת
 מוקד פעילות:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1998
 עיסוק:  מפיק מוזיקלי, די.ג'יי, ראפר
 סוגה:  היפ הופ, ראפ, טראפ
 שפה מועדפת:  עברית 
 חברת תקליטים:  שיגולה רקורדס
 
אורי שוחט (נולד ב-2 בספטמבר 1978) הוא מפיק מוזיקלי ישראלי, בסצנת ההיפ הופ הישראלית.
ביוגרפיה

שוחט נולד בראש פינה ובצעירותו עברה המשפחה להתגורר למשך שנתיים בבריסל ושנה בדטרויט בעקבות עבודתו של אביו. בשנות ה-90 היה חלק מהרכב ראפ בשם "הרביעייה הפותחת". שוחט החל לשמש כמפיק כשהיה תלמיד תיכון, בעיקר לראפר סאבלימינל. בין היתר הפיק עם מג׳יק מהרביעייה הפותחת את השיר "הפינאלי" שבוצע על ידי סאבלימינל, הצל ואלונה טל.
בשנת 2010 הוציא את האלבום הראשון שלו, "אוכל סרטים" שהוקלט בשנת 2005 והופק במלואו על ידי שוחט.
בשנת 2012 הוציא את האלבום השני שלו שנקרא "Always Ready", בו התארח באחד השירים הראפר רביד פלוטניק. ב-2018 הוציא אלבום נוסף בשם "Unicorn" בו הוא אירח את הראפרים מיכאל מושונוב וצ'ארלי באבז. בשנת 2019 הפיק אלבום משותף עם הראפר נורוז בשם "אבוד".
בשנת 2022, הוציא את האלבום "שוחטודה" שבו אירח ראפרים שונים מסצנת ההיפ הופ הישראלית כגון טונה, רביד פלוטניק, פלד, לוקץ׳, מיכאל סוויסה ועוד.
שוחט הפיק יחד עם מיכאל כהן את כל אלבומיו של הראפר פלד. בין האמנים הנוספים איתם עבד ניתן למנות את פלד, תאמר נפאר, עדי אולמנסקי, נורוז, אורטגה, נצ'י נצ', איזי, שי להב, רועי כפרי, דודו פארוק, כהן, מושון, מיכאל סוויסה, סגול 59 ולוקץ'.
ב-12 בינואר 2025, כחלק מהקמפיין להעלאת מודעות לבריאות הנפש על רקע מלחמת חרבות ברזל אותו השיקה עמותת ער"ן, הושק שיר בשם "S.O.S" בהשתתפות האמנים נונו, שרק, כהן, עדן דרסו ושוחט.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2010: אוכל סרטים
2012: Always Ready
2018: Unicorn
2019: אבוד (ביחד עם נורוז)
2022: שוחטודה
2024: מצחיק, לא? (ביחד עם טל טירנגל)
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2012: Ganja Smugglers EP (ביחד עם דנגו)
2012: The Uuhh EP
2012: Shotime
2016: Problematic Textures
2022: ניסים (ביחד עם טהר)
2023: זה מרגיש טוב
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2003: המיקסטייפ (ביחד עם די ג'יי אלארם)
2005: סחוטרי (ביחד עם די ג'יי אלארם)
2006: המיקסטייפ של בייס (ביחד עם די ג'יי אלארם)
2006: פעמיים שחור (ביחד עם די ג'יי אלארם וסוליקו)
הערות שוליים

1 2   בן שלו, אורי שוחט, האיש הכי משפיע מאחורי הקלעים של ההיפ־הופ הישראלי, נחשף, באתר הארץ, 27 במאי 2018
↑  בכורה: אורי שוחט בסינגל חדש. האזינו, באתר וואלה, 2 בינואר 2013
↑  מיכאל חיים, מעצב את הדרך: ראיון מיוחד עם אורי שוחט. אתר The Hip-Hop World Israel,‏ 2 במאי 2018
↑  בא כדי לשחוט - ריאיון עם מפיק העל אורי שוחט. רן ברנע, הספוג, 15 במרץ 2018
↑  עמית אטיאס, ‏המלחמה על בריאות הנפש: האומנים שהצטרפו לקמפיין של ער"ן, באתר ‏מאקו‏, 12 בינואר 2025
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309570805171  ISNI: 0000 0004 0266 9808  VIAF: 298489697   WorldCat (עם VIAF): 298489697
ג'יימס בורוז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 בדצמבר 1940 (בן 84) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
 סוגה מועדפת:  סיטקום
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1975
 עיסוק:  במאי טלוויזיה
 מקום לימודים:  בית הספר לדרמה של ייל  אוברלין קולג'  התיכון למוזיקה ולאמנות 
 יצירות בולטות:  המופע של מרי טיילר מור, חופשי על הבר, מפגשים מהסוג האישי, פרייז'ר, דארמה וגרג, חברים, שני גברים וחצי, ויל וגרייס, המפץ הגדול, מרוששות, מייק ומולי
 פרסים והוקרה:  פרס אמי לבידור בפריים טיים לבימוי סדרת קומדיה (1994)  פרס אמי לבידור בפריים טיים לבימוי סדרת קומדיה (1983)  פרס אמי לבידור בפריים טיים לבימוי סדרת קומדיה (1991)  פרס אמי לבידור בפריים טיים לבימוי סדרת קומדיה (1981)  פרס אמי לבידור בפריים טיים לבימוי סדרת קומדיה (1980)  פרס גילדת הבמאים האמריקנית  פרס אמי לבידור בפריים טיים 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'יימס אדוארד בורוז (באנגלית: James Edward Burrows; נולד: 30 בדצמבר 1940), מכונה לעיתים ג'ים בורוז, הוא במאי טלוויזיה אמריקאי יהודי הפעיל מאז שנות ה-70.‏ בורוז ביים יותר מ-50 פיילוטים לטלוויזיה והוא אחד מיוצרי סדרת הטלוויזיה ארוכת הימים "חופשי על הבר".
ראשית חייו

בורוז נולד למשפחה יהודית בלוס אנג'לס, קליפורניה, בנם של רות (לוינסון) ואייב בורוז, שהיה מלחין, במאי וסופר ידוע. לג'יימס אחות אחת, לורי בורוז גראד. כאשר ג'יימס היה עדיין ילד צעיר, משפחתו עברה לניו יורק, שם ג'יימס למד בבית-ספר תיכון למוזיקה ואמנויות. בורוז הוא בוגר אוברלין קולג' והתוכנית לתואר שני של בית-הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל.
קריירה > ראשית הקריירה

אחרי ייל, בורוז חזר לקליפורניה, שם הוא הועסק כמדריך דיאלוג ב-"!‏O.K. Crackerby", תוכנית טלוויזיה בכיכובו של ברל אייבס, אותה יצר אביו של בורוז, אייב. לאחר מכן בורוז שימש כעוזר מנהל במה של המחזה "Holly Golightly", עיבוד תיאטרלי של הנובלה "ארוחת בוקר בטיפאני". ההפקה לא הצליחה, אבל בזכות עבודתו של בורוז, הוא הכיר את כוכבת ההפקה - מרי טיילר מור. בשלב מוקדם של הקריירה שלו, בורוז עבד גם עבור "Cactus Flower" ו-"Forty Carats".‏"
בורוז המשיך לעבוד בתיאטרון, כמנהל במה, ולימים הפך אף לבמאי תיאטרון. בורוז ביים מספר מחזות בהפקת תיאטרון שבג'קסונוויל, פלורידה.
קריירה > בימוי טלוויזיה

בזמן שעבד בתיאטרון, בורוז כתב למור ולבעלה גרנט טינקר, כי הוא מעוניין בעבודה בחברת ההפקות שלהם, MTM Enterprises.‏ בשנת 1974, טינקר שכר את בורוז כבמאי, והוא ביים פרקים בסדרות הטלוויזיה "המופע של מרי טיילר מור" ו-"המופע של בוב ניוהארט". טינקר ביקש מהבמאי ג'יי סנדריץ', הידוע בעבודתו כבמאי בתוכניות "המופע של מרי טיילר מור" ולאחר מכן "משפחת קוסבי" ו-"בנות הזהב", שישמש כחונך עבור בורוז.
סגנונו של בורוז ידוע בעיקר בשל תיזמונו הקומי, בימוי השחקנים המורכב, ושילוב תאורה מתוחכמת יותר בצילומי אולפן טלוויזיה. בורוז הוא במאי הסיטקום הראשון, אשר שינה את מערך מרובה המצלמות הטיפוסי של הטלוויזיה האמריקאית, משלוש לארבע מצלמות.
קריירה > "חופשי על הבר"

בורוז היה אחד מיוצרי הסיטקום "חופשי על הבר", יחד עם האחים גלן ולס צ'ארלס. גם האחים צ'ארלס היו עובדים לשעבר של MTM Enterprises ושימשו כמפיקים ב-"טקסי" - הסדרה שבה בורוז עבד כבמאי הבית למשך 76 פרקים. בורוז והאחים צ'ארלס רצו ליצור סדרה, שבה תהיה להם יותר שליטה. "חופשי על הבר" עלתה לראשונה ב-30 בספטמבר 1982.‏ למרות הרייטינג הנמוך של הסדרה בתחילתה, בסופו של דבר היא הפכה ללהיט, שנמשך 275 פרקים ו-11 עונות, מתוכם ביים בורוז 237 פרקים.
קריירה > תוכניות טלוויזיה אחרות

בורוז ביים סדרות רבות, בהן (רשימה חלקית):
בשנות ה-70: המופע של מרי טיילר מור, רודה, המופע של בוב ניוהארט, לוורן ושירלי, המופע של טד נייט, טקסי
בשנות ה-80: חופשי על הבר, משפחת הוגאן, ג'ון היקר, בית דין לילי
בשנות ה-90: כנפיים, פרייז'ר, חברים, מפגשים מהסוג האישי, פרל, דארמה וגרג, קרולין בעיר, ויל וגרייס, ג'ורג' וליאו
בשנות ה-2000: שני גברים וחצי, המפץ הגדול, מייק ומולי, חדר מורים, מרוששות
בעשור השני של המאה ה-21: מאותגרת רומנטית, שטויות שאבא שלי אומר, שותפים
בורוז ביים את כל פרקי הסדרה "וויל וגרייס" שרצה במשך שמונה שנים. בנוסף, נכון לשנת 2012, בורוז ביים יותר מ-50 פיילוטים לתוכניות טלוויזיה.
בורוז ביים 1,000 פרקים של סדרות טלוויזיה; לנקודת ציון דרך זו הוא הגיע בנובמבר 2015, עם הסיטקום של רשת NBC - ‏Crowded‏. על מנת לחגוג את הישגו של בורוז, רשת NBC הודיעה כי תשדר תוכנית מחווה מיוחדת עבורו, בהשתתפות שחקנים שלקחו חלק בתוכניות הטלוויזיה הרבות שבורוז ביים.
קריירה > פרויקטים אחרים

בשנת 1998, ביים בורוז הפקה המבוססת בשיקגו של הקומדיה משנת 1939 "האיש שבא לסעוד" בכיכובו של ג'ון מהוני.
קריירה > לפני המצלמה

לבורוז היו הופעות קמאו במספר מסדרות הטלוויזיה שביים. הוא שימש כצללית של לקוח הדופק על הדלת של הבר "Cheers" בסצנת סיום הסדרה של "חופשי על הבר". בעונה הראשונה של "חברים", בורוז הופיע בפרק "הפרק עם הישבן" כבמאי של סרט שבו דמותו של ג'ואי טריביאני מלוהקת לתפקיד כפיל הישבן של אל פצ'ינו. הוא מופיע גם כבמאי טלוויזיה בשם ג'ימי, בסדרה The Comeback של HBO.‏ בורוז שיחק את עצמו בסדרה. בפרק של "סקראבס", "My Life in Four Cameras", הופיעה דמות בשם צ'ארלס ג'יימס, כהומאז' ליוצרי "חופשי על הבר" - ג'יימס בורוס, גלן צ'ארלס ולס צ'ארלס.
קריירה > פרסים והוקרה

במהלך הקריירה שלו, בורוז היה מועמד 15 פעמים לפרס גילדת במאי אמריקה, ולפרס אמי בכל שנה בין השנים 1980–2005, למעט 1997.‏ בורוז זכה ב-10 פרסי אמי וב-4 פרסי גילדת מבאי אמריקה. פרסי אמי וארבעה דירקטורים אגודה של פרסים אמריקה. ב-7 באוקטובר 2013, האקדמיה לטלוויזיה, אמנויות ומדעים חגגה את קריירת 40 השנה של בורוז באירוח פאנל לכבודו.
ב-21 בפברואר 2016, שידרה רשת NBC מופע הוקרה מיוחד לבורוז, בהנחיית אנדי כהן, ובהשתתפות שחקנים רבים שהופיעו בסדרות קומיות שביים בורוז לאורך השנים, בהן חופשי על הבר, טקסי, חברים, פרייז'ר, המפץ הגדול, ויל וגרייס ומייק ומולי.
חיים אישיים

בורוז נשוי למעצבת השיער דבי איסטון; בני הזוג מתגוררים במנהטן. בורוז היה נשוי בעבר ללינדה סולומון. הוא אב לשלוש בנות ולבת-חורגת.
רונית ברנגה

| --- | --- |

 לידה:  4 באפריל 1973 (בת 51) ישראל חיפה, ישראל
 תחום יצירה:  פיסול
 זרם באמנות:  אמנות עכשווית
 רונית ברנגה - אתר רשמי
רונית ברנגה (באנגלית: Ronit Baranga; נולדה ב-4 באפריל 1973) היא אמנית ישראלית עכשווית, העוסקת בפיסול ומציגה משנת 2004. זוכת פרס עידוד היצירה לשנת 2016 ממשרד התרבות והספורט, הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בישראל ובשאר העולם. העבודות שלה נמצאות באוספים של מוזיאונים ובאוספים פרטיים בישראל ובעולם.
ביוגרפיה

ברנגה נולדה בחיפה. בגיל 7 עברה לכפר סבא ובגיל 17 עברה לגור בזכרון יעקב.
ב-1990 למדה רישום פיגורטיבי אצל רחל שביט. לאחר שירותה הצבאי כקצינה בחיל האוויר למדה פסיכולוגיה וספרות עברית באוניברסיטת חיפה. עם נישואיה עברה להתגורר בתל אביב ולמדה ציור מופשט אצל פרופסור ג'ון בייל ותולדות אומנות באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2000–2004 למדה במדרשה לאומנות בבית ברל ובשנה השנייה ללימודיה נחשפה לפיסול בחמר. על עבודתה בתערוכת הבוגרים כתבה מבקרת האומנות סמדר שפי בעיתון "הארץ": "עבודה בולטת נוספת היא של רונית ברנגה, שעוסקת בטוהר השפה, במילים שנחשבות קדושות, ובמכבסת מלים - העבודה בנויה ממעין כיור קרמיקה עגול וגדול, שבדפנותיו יצוקים פיות בתנועת דיבור. העבודה צבועה בלבן, והאיכות הסוריאליסטית שלה חזקה ויוצאת דופן."
בשנת 2010 חזרה עם בן זוגה ושלושת ילדיהם לזכרון יעקב ושם ממוקם הסטודיו שלה.
משנת 2007 מציגה ברנגה בתערוכות בישראל ובעולם ועבודותיה נמצאות באוספים מוזיאליים ופרטיים רבים. בין תערוכותיה הבולטות: תערוכות בינלאומיות בסין (2011) וטאיוואן (2012) בהן זכתה בפרסים; תערוכה בינלאומית במוזיאון הטריאנאלה במילאנו (2012); ו-"דיסמלנד" (2015), התערוכה המדוברת של אומן הרחוב בנקסי, בה חלקה חלל תצוגה עם דמייאן הירסט ובנקסי.
השכלה

1994 - 1997 - בוגרת החוג לפסיכולוגיה וספרות עברית, אוניברסיטת חיפה
1999 - 2000 - לימודי תולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב
2000 - 2004 - התמחות באמנות פלסטית ופיסול קרמי במדרשה לאמנות, בית ברל ("המדרשה")
פרסים

2011 - "פרס ציון לשבח", "תחרות סין הבינלאומית, פרס קאולין לאומנות קרמית"
2012 - "פרס המלצת שופט", הביאנלה לקרמיקה של טאיוואן 2012
2016 - "פרס עידוד היצירה" - משרד התרבות והספורט לשנת 2016
אודות יצירתה

רונית ברנגה מפסלת בסגנון פיגורטיבי ריאליסטי ונושאי הפיסול בהם היא מטפלת מגוונים. חלקם ניזונים ממקורות השראה ספרותיים ומיתולוגיים, חלקם מהמציאות היומיומית.
"בשפה האמנותית הייחודית שלה, ברנגה מערבת יכולות וירטואוזיות של פיסול וציור היפר-ריאליסטי עם נטייה לעבר המטאפיזי, האפל והנסתר. הפנטזיה שהיא בוראת נשענת על מיתוסים ואגדות עתיקות ומספרת סיפור רב רבדים, באמצעות היחסים הנרקמים בין החפצים, הדמויות והחלל. בכל פעם מחדש המפגש עם עבודותיה מעורר השתאות מעורבת במתח סמוי, בין פיתוי ורתיעה." (חגית פלג-רותם, "מימוזה ביישנית" על תערוכת היחיד של ברנגה).
בסדרות הכלים "הספק חיים שלה", כהגדרתה של הסופרת מרית בן ישראל, היא משתמשת בתחבולות של האנשה ולחפצים הדוממים שביצירותיה מוענקים חיים משל עצמם ויכולת הבעה רגשית. כפי שברנגה מסבירה: "אני לוקחת כלי פשוט - כלי שנחשב בעינינו למובן מאליו, כלי פסיבי ואני מעניקה לו איברים [פיות ואצבעות] שבעזרתם אנחנו משתמשים בו. ועכשיו [הכלי הזה] נמצא במקום אחר. הוא חש את הסביבה והוא אקטיבי. הוא יכול להחליט אם להשתמש בעצמו, האם לאפשר להשתמש בו? או אולי הוא יכול לברוח?"
ניתן לראות את יצירותיה של ברנגה כמטונימיה. לפי דברי מרית בן ישראל "מבחינה פואטית, הכלים הפנטסטיים האלה הם מטונימיות... ובהמשך לכך, גם רונית ברנגה ממזגת בין הספלים לאצבעות שאוחזות בהם (או לפיות שנצמדים אליהם) ויוצרת מטונימיות מתעתעות, לופתות ומצחיקות, מרגשות ומבעיתות בו בזמן".
ב-2015 ברנגה השתתפה בתערוכה בינלאומית גדולה של אומן הרחוב בנקסי, Dismaland. כתבת האומנות חגית פלג רותם מציינת: "האמנית הישראלית רונית ברנגה מציגה עבודה שיצרה במיוחד לתערוכה, ובה "סרוויס", מערכת כלי אוכל שקיבלו חיים משלהם, כאשר שולבו בהם אצבעות אנושיות, הנראות קטועות. המראה הסוריאליסטי משחק בין המחריד למצחיק, מושך ומרתיע. הפיסול הווירטואוזי שלה מקבל ממד של קושי וכאב, באמצעות הפגשה של חפצים דוממים ואיברים חיים, ושימוש בצבעוניות חיוורת הנראית כמסיכת מוות או הרואין שיק".
נשים ונשיות תופסות מקום חשוב ביצירותיה. "ארטמיס שלי", "עץ החיים" ו"מימוזה ביישנית" הן יצירות בהן הדמויות מחפשות להבין את הסביבה ולהתחבר אליה.
ב-2017 הציגה ברנגה שתי תערוכות יחיד: "מימוזה ביישנית" בבית האדום, תל אביב ו-"Embraced", בגלריית בות' (Booth Gallery) בניו יורק.
בשנת 2018 הציגה בתערוכת יחיד את "מסיבת התה", בגלריה ביינארט במלבורן, אוסטרליה והוזמנה שוב לגלריית בות' בניו יורק עם עבודות בנושא "מגרש המשחקים של השדים".
ברנגה סבורה שיצירותיה "נועדו לעורר מחשבה ורגש". אבל תגובות אלה, גם אם הן מצופות, אינן מושגות בצורה פשוטה וישירה, אלא דורשות מהצופה התבוננות ובניית משמעות אישית במפגש עם היצירה.
תערוכות יחיד

2007 - "קליפות של כנפיים", הגלריה העירונית, רעננה
2017 - "מימוזה ביישנית" הבית האדום, תל אביב
2017 - "EMBRACED" גלריה BOOTH, ניו יורק.
2018 - "מגרש המשחקים של השדים", גלריה BOOTH, ניו יורק.
2018 - "מסיבת תה", גלריית ביינארט, מלבורן, אוסטרליה. Tea Party"- Beinart Gallerie Melbourne, Australia"
2020 -"כל הדברים המתוקים והכואבים" גלריית ביינארט, מלבורן, אוסטרליה All things sweets and painful" - Beinart Gallerie Melborne, Australia"
2022 - "בין ארבעה קירות", גלריה ברוורמן, תל אביב
תערוכות קבוצתיות בישראל

| תאריך | שם התערוכה | מיקום |
| --- | --- | --- |
| 2010 | צלחות | גלריה עירונית, כפר-סבא |
| 2010 | רצפים; זהויות, תכשיט ישראלי 5 | מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב |
| 2011 | הביאנלה ה-6 לקרמיקה ישראלית: עיצוב קרמי: כלים טכנו. לוגיים | מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב |
| 2011 | Handle with Care | דיזיין ספייס, תל אביב |
| 2012 | תלוי | Zmarin, זכרון יעקב |
| 2013 | סל צריכה | בית בנימיני, תל אביב |
| 2014 | המשתה | בית בנימיני, תל אביב |
| 2014 | גוף עבודות | בית בנימיני, תל אביב |
| 2015 | חיפוש קרוב | בית בנימיני, תל אביב |
| 2016 | צבע טרי 8 - חממת אומנים | נמל תל אביב |
| 2016 | Quest | מוזיאון הצילום תל-חי |
| 2016 | הביאנלה ה-8 לקרמיקה ישראלית | מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב |
| 2016 | י[ו]צרים ישראלים | גלריה חנינא, תל אביב |
| 2017 | צבע טרי 9 | מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט באוניברסיטת ת"א, רמת אביב |
| 2017 | אישה לאחותה | מוזיאון הרצלילינבלום, תל אביב |
| 2017 | חנה אורלוף: פיסול פמיניסטי בישראל | מוזיאון מאנה-כץ, חיפה |
| 2017 | זוכי פרס עידוד היצירה של משרד התרבות והספורט | מוזיאון בת ים לאומנות, בת ים |
| 2017 | "מה יש לך בצלחת?" | המרכז האקדמי ויצו, חיפה |
| 2018 | הומור יהודי | בית התפוצות, תל אביב |
| 2019 | "והספינה עדיין שטה" | בית האומנים, תל אביב |
| 2019 | "ביכורי סטודיו" | גלריה עירונית, כפר סבא |
| 2019 | "Fake News-Fake Truth" | מוזיאון חיפה לאומנות, חיפה |
תערוכות קבוצתיות מחוץ לישראל

| תאריך | שם התערוכה | מיקום |
| --- | --- | --- |
| 2008 | סועדים ב-2015 | מאקף, מילאנו, איטליה |
| 2011 | תחרות סין בינלאומית | מוזיאון סין הגדול, ג'נגדזהן, סין |
| 2012 | "KAMA" - סקס ועיצוב | מוזיאון הטריאנלה לעיצוב, מילנו, איטליה |
| 2012 | הביאנלה לקרמיקה של טייוואן 2012 | מוזיאון האומנות של קאווסיונג, דרום טייוואן |
| 2015 | הטריאנלה הבינלאומית לקרמיקה | המוזיאון הלאומי של סלובניה, ליובליאנה, סלובניה |
| 2015 | "גבולות", הביאנלה ה-14 לקרמיקה | אנדן, בלגיה |
| 2015 | דיסמלנד - Dismaland (בנקסי) | ווסטון-סופר-מאר, אנגליה |
| 2016 | הביאנלה לקרמיקה של טייוואן 2016 | מוזיאון יינג'י לקרמיקה, יינג'י, טייוואן |
| 2016 | השקפות קרמיות | סנט פאו רסינטה מודרניסטה, ברצלונה, ספרד |
| 2017 | Gross Anatomy | מוזיאון אקרון לאומנות, אוהיו, ארצות הברית |
| 2017 | הביאנלה לאומנות BLIP 2017 | קוובק, קנדה |
| 2017 | עבודות קטנות | גלריית ביינארט, מלבורן, אוסטרליה |
| 2017 | אוכל! אוכל באומנות ועיצוב עכשווי | מוזיאון נייאראק, הולנד |
| 2018 | Half a pound of Art | גלריה סטורפונקט, מימכן, גרמניה |
פעילויות נוספות

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| 2017 | שופטת בביאנלה הבינלאומית לקרמיקה ה-13 | מניסס, ספרד (Manises, Spain) |
גלריית תמונות

Tattooed Baby-תינוק עם קעקוע
The Grave Watchers Childhood-ילדות שומרי הקברים
Embraced-חבוקים
Untitled Feast-סעודה ללא שם
Hollowed Lady Pinching and Squeezing Kettle-דמות חלולה המקמטת קנקן וספל
My Artemis-ארטמיס שלי
הערות שוליים

↑  סמדר שפי, יריות בבית הבובות, באתר הארץ, 30 ביולי 2003
↑  שחף דקל, יוצרים - www.israelicreators.com, באתר י[ו]צרים, ‏30 באוקטובר 2015
↑  חגית פלג-רותם, מושכת בחוטים, באתר מגזין פורטפוליו, ‏מאי 2017
↑  מרית בן ישראל, על הכלים הספק-חיים של רונית ברנגה, באתר עיר האושר, ‏21 באוגוסט 2016
↑  חגית פלג רותם, ‏האמן המחתרתי בנקסי מציג את "דיסמלנד" - לונה-פארק מהסיוטים, באתר גלובס, 1 בספטמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 272152  NLI: 987007524992905171  GND: 1123536252  ISNI: 0000 0000 6937 9988  LCCN: no2014032085  VIAF: 98418937   WorldCat (עם VIAF): 98418937
שמלת השבת של חנה'לה

| --- | --- |

עטיפת הספר בהוצאת ספרית עופר
 מידע כללי
 מאת:  יצחק דְמיאל (שווייגר)
 איורים:  נחום גוטמן;  אוה איצקוביץ;  תרצה טנאי;  ליאת בנימיני-אריאל
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  אנגלית
 סוגה:  סיפור ילדים בסגנון סיפור עם יהודי
 הוצאה
 תאריך הופעה ראשונה:  דבר לילדים, 4 בפברואר 1937
שמלת השבת של חנה'לה (או שמלת השבת של חנה'לה הקטנה) הוא סיפור ילדים קצר ישראלי קלאסי, דמוי סיפור עם יהודי, מאת יצחק דְמיאל (שוַוייגֶר), שפורסם לראשונה ב-4 בפברואר 1937 בשבועון "דבר לילדים".
תוכן הסיפור

הסיפור מגולל את סיפורה של הילדה חנה'לה, הלובשת ביום שישי את שמלת השבת החדשה שתפרה לה אמהּ ויוצאת לטייל. היא נזהרת שלא ללכלך את השמלה, אך לאחר שהיא מסייעת לקשיש הסוחב שק פחמים, היא מגלה ששמלתה התלכלכה. היא מתיישבת בצד הדרך ובוכה משום שאינה רוצה לצער את אמהּ כשתראה את השמלה המלוכלכת. הירח, הרואה את דמעותיה, שולח קרני אור המנקות את הכתמים, ונותן במקומם אור הזורח משמלתה של חנה'לה, השבה לביתה בשמחה.
תוכן הסיפור > פרשנות

קיים דמיון בין סיפור זה למעשייה מס' 153 של האחים גרים, הכוכבים אשר היו לדינרי זהב (אנ'). במעשייה זו, ילדה ענייה נותרת חסרת כל לאחר שהעניקה את כיכר הלחם שלה לאדם רעב, וחילקה את בגדיה לילדים עניים הסובלים בקור. אך אז מתחולל נס: כוכבי השמיים נופלים ארצה והופכים למטבעות, והילדה מגלה כתונת חדשה לגופה. היא אוספת את המטבעות בבד הכתונת ונותרת עשירה כל ימיה.
פרסום

מחבר הסיפור, יצחק שוַוייגֶר (לימים דמיאל; 1892–1972), יליד העיר רדומישל שבפלך קייב, רוסיה, התחנך בישיבה ובגימנסיה באודסה ובאוניברסיטת מוסקבה ועסק בהוראה ברוסיה ובפולין. ב-1920 עלה לארץ ישראל והיה למורה ידוע בארץ. נמנה עם מייסדי ההסתדרות ועם מניחי היסודות לזרם העובדים בחינוך ביישוב, והִרבה לפרסם בעיתונות העברית. שמה של גיבורת הסיפור הוא כשמה של אשתו, חנה (1906–2008), שלה נישא ב-1930.
הסיפור חובר כנראה בראשית שנות ה-30, והוא פורסם לראשונה בשבועון "דבר לילדים" מבית "דבר" ב-4 בפברואר 1937. כשנה לאחר מכן הופיע הסיפור בקובץ סיפורי ילדים מאת דמיאל-שווייגר שלוּוה באיוריו הצבעוניים של נחום גוטמן. בשנת תש"ד ראה אור בכתב העת הפדגוגי "אוּרים", שם הוא הוצע כטקסט הפעלה בגני ילדים.
החל בתקופת מלחמת העולם השנייה פורסם הסיפור במהדורות רבות, ובתוך כך עבר תהליך מהיר של פולקלוריזציה, שהסתכם בהצגתו כמעשייה עממית יהודית. לדברי חוקרת ספרות הילדים יעל דר, תהליך זה לא היה מקרי. דמיאל בחר במתכוון אלמנטים מדגם המעשייה היהודית כדי לטשטש את מועד כתיבת הסיפור: היעדר ציון זמן ומקום, הצגת מרחב האופייני לדגם, אלמנטים פנטסטיים, שימוש במספר 3, סוף טוב ומוסר השכל הכרוך בעשיית מצווה. הסיפור שתול בעבר הרחוק ונופיו הם שילוב של נופי הגולה עם נופי הכפר הארץ-ישראלי.
לימים ראה אור הסיפור כספר עצמאי, שאותו איירה אוה איצקוביץ (לבקשתה, שמה לא הופיע על גבי הספרים שאיירה). בנוסף ראתה אור הוצאה המלוּוה באיוריה של תרצה טנאי. הסיפור נמכר עד היום בהוצאת כנרת-זמורה-ביתן עם עוד שני סיפורים של המחבר עם איורים מאת ליאת בנימיני-אריאל.
הסיפור זכה להצלחה גדולה והיה מוכר מאוד בקרב הילדים בישראל.
בשנת 1967 נחתם בין המחבר לבין הוצאת "עופר" הסכם המרשה להוצאה להוציא את הספר בעברית, אך שומר את שאר הזכויות למחבר. בספטמבר 1986 חתמה אלמנת המחבר הסכם עם הוצאת עופר המעניק לה את הזכות הבלעדית להוציא את הסיפור בספר בודד, אולם שומר לאלמנה את הזכות להוציא את הסיפור במסגרת קובץ סיפורים. בשנת 2015 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב (ה"פ 40561-03-12) כי בידי ההוצאה הזכויות לספרים מודפסים אבל לא לספרים אלקטרוניים; הזכות להוציא ספר אלקטרוני נשארה בידי יורשיו של המחבר.
בשנת 1996 הופיע הסיפור בהוצאת סיימון ושוסטר בניו יורק בתרגום לאנגלית מאת בנו של המחבר, רזי דמיאל, בליווי איוריה של אורה איתן (שאיוריה לסיפור הופיעו קודם לכן באנתולוגיות בעם עובד – "מפגשים" שבעריכת אדיר כהן בהוצאת עם עובד ו"גן שלנו: חג שמח" שבעריכת מירי ברוך).
עיבודים > עיבודים תיאטרוניים

בשנת 1943 עובד הסיפור למחזה לילדים בבימוי יוסף אוקסנברג, שהוצג על ידי התיאטרון לילדים שליד מרכז הגננות בקולנוע מוגרבי בשנים 1944–1948. את תפקיד חנה'לה גילמה עדנה פלידל.
בשנת 1971 עלה לבמה מחזמר של הסיפור על ידי תיאטרון מארץ עוץ, בבימויו של ביטוש דוידוב, בהפקת אברהם לוריא ובכיכוב חני נחמיאס (בין המשתתפים האחרים: נורית כהן, רפי נתן ואבישי מילשטיין), ובו שירים שחיבר אהוד מנור והלחין רפי בן-משה, הידוע שבהם – "מי אוהב את השבת?" ("אז למה לא כל יום שבת?"). מחזמר זה המשיך לעלות במהלך שנות ה-70 ואל תוך שנות ה-80 כמעט 20 שנה ברציפות. ההצגה עלתה בשנות ה-2000 על ידי אשרוב הפקות, ברישיון של יורשי המחבר.
בעשור השני של המאה ה-21 עובד הסיפור על ידי ג'ינה בּוֹנָטי ורונית מושקטבליט להצגה בארצות הברית בשם "Hanna and the Moonlit Dress".
עיבודים > עיבודים קולנועיים

בשנת 1976 הופיע עיבוד של הסיפור לסרט קצר (10 דק') בשם The Legend of Chanale's Sabbath Dress, בבימוי דן וולמן ובהפקת ה-Board of Jewish Education of Greater New York.
באוגוסט 2021 יצא לאקרנים סרט קולנוע המשמש כעיבוד לסיפור בשם "שמלת השבת של חנה'לה". הסרט בוים על ידי רני מגר, וכיכבו בו מיכל ויצמן, שירן סנדל, נואל ברקוביץ', מיכאל גבעתי, חני נחמיאס ושלמה וישינסקי.
עיבודים > עיבודים במדיות השונות

בקלטת המבוססת על הספר "100 סיפורים ראשונים" בכיכובם של נתן דטנר וציפי שביט הופיע הסיפור הזה.
בפרק "חדש-ישן" בתוכנית "פרפר נחמד" עובד הסיפור שאת האם מגלמת אפי בן ישראל, ביתה עדי את חנהל'ה ואת הפחמי גילם דודו זר.
עיבודים > בתרבות

בשיר "אנחנו תופרים תחפושות" מאת לאה נאור, חנהל'ה והפחמי מוזכרים בין התחפושות שאליהם רוצים הילדים להתחפש.
ב"פסטיגל 1991" הסיפור על חנהל'ה שימש בתור העלילה המרכזית של אותו פסטיגל, כשחני נחמיאס שבה לתפקיד של חנהל'ה וגידי גוב מגלם תפקידים שונים.
ב-2024 נכללה דגימה מתוך התקליט ״חנה׳לה ושמלת השבת״ באלבום אלקטרוני מצליח של המפיק הבריטי jamieXX כתבה של אמיר בן-דוד ב״זמן ישראל״ על גלגולי הדגימה
לקריאה נוספת

בארי צימרמן, "שמלת השבת של חנה'לה", אלפיים, 5 (תשנ"ב 1992), עמ' 137–149; פורסם שוב בתוך: מירי ברוך, והם חיים בעושר ואושר...: תאוריות חדשות בחקר המעשייה, בני ברק: ספרית פועלים, 2006, עמ' 75–89 (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"; הסיפור עצמו מופיע שם בעמ' 88–89).
ורד טוהר, "מאבקי כוח וזיכרון תרבותי בזירת ספרות הילדים העברית: תיאורי שלושה מקרים", עלי ספר: מחקרים בביבליוגרפיה ובתולדות הספר העברי המודפס והדיגיטלי כ"ט (תש"ף), עמ' 179 – 196.
הערות שוליים

1 2  Izhak Schweiger-Dmi'el, Hanna's Sabbath Dress, [translated by Razi Dmi'el et al.], illustrated by Ora Eitan, New York, N.Y.: Simon & Schuster Books for Young Readers, 1996.
1 2  מרית בן ישראל, שמלת השבת של אורה איתן, בבלוג "עיר-האושר", 23 במרץ 2012: חלק 1: עולמה של חנה'לה.
↑  הקבר של חנה דמיאל-שווייגר לבית הרשברג בבית העלמין חולון, באתר BillionGraves.
↑  אסף חיים, אני חנהל'ה, באתר nrg‏, 1 בפברואר 2002.
↑  דבר לילדים, שנה ב', חוברת 20 (4 בפברואר 1937), עמ' 10–11.
↑  "שמלת השבת של חנה'לה", בתוך: י. שויגר, ככה סִפּרו לי, הציורים מאת נ. גוטמן, תל אביב: יבנה, 1938.
1 2  יעל דר, ומספסל הלִמודים לֻקחנו: היישוב לנוכח שואה ולקראת מדינה בספרות הילדים הארץ-ישראלית, 1939–1948, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס – האוניברסיטה העברית, תשס"ו 2006, עמ' 90.
↑  תמר רותם, האמא הנעלמת של חנה'לה, באתר הארץ, 20 בינואר 2012.
↑  תלמה אדמון, חנהלה נשארת חנהלה, מעריב, 28 בינואר 1987.
↑  ראו למשל אפרת ארד, שעת סיפור לילדי לוד, מעריב, 19 ביולי 1965.
↑  ה"פ 40561-03-12, עמ' 3–4.
↑  בכינוס הגננות, משמר, 22 באוקטובר 1943; נעילת כינוס הגננות, דבר, 3 באוקטובר 1945.
↑  להורים ולילדים, מעריב, 11 באוגוסט 1972.
↑  שמלת השבת, מעריב, 28 במרץ 1971.
↑  שיר זה הופיע בעצמו כספר מאויר: אהוד מנור, מי אוהב את השבת?, איורים: מנחם הלברשטט, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר, תשע"ג 2012.
↑  הצגות לילדים בחנוכה, דבר, 27 בנובמבר 1975.
↑  ירון פריד, חנה'לה הלא־ נגמרת, כותרת ראשית, 20 ביולי 1988
↑  "שמלת השבת של חנה'לה", באתר "הבמה"
↑  The Legend of Chanale's Sabbath Dress, produced and distributed by The Board of Jewish Education of Greater New York ; directed by Dan Wolman, New York : Board of Jewish Education of Greater New York, 1976.
↑  וראו גם: מרית בן ישראל, על שמלת השבת של חנה'לה (אם לא אונס שהושתק, אז מה?), שם, 6 באוגוסט 2010; הנ"ל, ילדה, חוה, צלובה, שם, 31 באוקטובר 2013.