stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בריכת דגים

חוות דגים בוויסקונסין
בריכות לגידול דגים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו
בריכה לגידול דגים היא בריכה מלאכותית שנועדה לגידול דגי מאכל.
גידול דגי מאכל בבריכות הוא ענף חקלאי שעסקו בו גם בעת העתיקה בארצות שונות. הבריכה היא בית גידול מלאכותי, שהאדם קובע בו את תנאי הסביבה.
יבול הדגים, הנמדד ביחידות של משקל/שטח/משך זמן, תלוי בתנאי הגידול בבריכה, כמו כמות המזון, ריכוז החמצן, איכות המים וצפיפות הדגים.
הדגים ניזונים הן מן המזון הטבעי המתפתח בבריכה: אצות, זחלי יתושים, סרטנים ושפע של יצורים זעירים, והן מתוספות למזון הניתן על ידי המגדלים: גרגרי דגנים וכופתיות עשירות בחלבונים. יש המדשנים את מי הבריכה בזבל עופות או בדשנים כימיים, כדי להגביר את גידול האצות. אולם התפתחות אצות בכמות גדולה מדי עלולה לגרום לנזק בטווח הארוך. הנזק מתבטא בין השאר בהקטנת ריכוז החמצן במים, בגלל תהליכי פירוק של אצות מתות המצטברות על קרקעית הבריכה.
לריכוז החמצן המומס במים יש השפעה רבה על יבול הדגים. כדי להגביר את ריכוז החמצן במים, מופעלות בבריכות מזרקות (המכונות "חמצניות"), שבאמצעותן המים באים במגע עם האוויר ומועשרים בחמצן.
איכות המים בבריכה חייבת להישמר היטב, כדי למנוע התפתחות של גורמי מחלות העלולים לפגוע בדגים ולהקטין את היבול. בתום מחזור גידול, לאחר שהדגים הגיעו למשקל הרצוי ונאספו, מרוקנים את הבריכה ומעבירים את המים לבריכה אחרת, נמוכה יותר. המים המזוהמים, שהצטברו בהם חומרי פסולת רבים, עוברים שם תהליכי טיהור. המים המטוהרים נשאבים בחזרה לבריכת הגידול ומשמשים לגידול המחזור הבא, או שהם מוזרמים להשקיית שדות.
בריכות דגים בישראל

אף על פיש ההיסטוריוגרפיה הרשמית של איגוד מגדלי הדגים בישראל מציין את ראשיתו של ענף בריכות הדגים ביישוב היהודי בארץ ישראל בשנת 1938 במימי הסחנה, נעשו ניסיונות שונים לגידול דגים כבר בשנות ה-20, ניסיונות שלא צלחו. הניסיון הקרוב ביותר למימוש היה בשנת 1926 כאשר מרדכי שוורץ הביא דגים לבריכת ההשקיה של מקוה ישראל. הניסיון נכשל לאחר שנאסר לחפור עוד בריכה מחשש שהבריכה תביא לריבוי יתושים. בהמשך הקים מרדכי שוורץ את "משק שוורץ" על תל נעמה כדי לגדל דגים בעמק החולה.
בריכות דגים בישראל > כמויות גידול

בשנת 1941 הקיפו בריכות הדגים שטח של 1,140 דונם, בשנת 1943 כבר הגיעו לכ-4,000 דונם ובתחילת 1945 הגיעו לכ-6,000 דונם. בתחילת 1947 כבר הגיע היקף בריכות הדגים ל-11,000 דונם שייצרו כ-1,200 טון דגים בשנה.
בשנת 1953 היו בישראל כ-33,600 דונם של בריכות דגים, שקרוב ל-40% מהם השתמשו במים מלוחים. בשנת 1965 עלה שטח בריכות הדגים לכ-49,000 דונם, שייצרו כ-10,000 טון דגים בשנה. כ-65% משטח בריכות הדגים השתמשו במים מלוחים. בשנת 1971 ירד שטח הבריכות לכ-47,000 דונם והתפוקה עלתה לכ-12,500 טון, בעקבות הכנסת שיטות גידול חדשות תוך שימוש בהעשרת המים בחמצן.
בשנת 1973 היו בישראל כ-50,000 דונם של בריכות דגים שצרכו כ-120 מיליון קוב מים בשנה, מתוכם כ-80 מיליון קוב מים ראויים לשתייה. הבריכות ייצרו בשנה כ-17,000 טון דגים. בשנת 1978 קטן שטח הבריכות לכ-40,000 דונם והם ייצרו כ-14,000 טון דגים ובשנת 1980 הגיע לכ-35,000 דונם, תוך שמירה על תפוקה של 14,000 טון. בשנת 1985 ירדה תוצרת הדגים לכ-12,000 טונות בשנה. מספר המשקים שעסקו בגידול דגים ירד אף הוא מכ-70 שנות ה-80 לכ-45 בשנת 2010. בשנה זו הגיעו שטחי בריכות הדגים לכ-29,000 דונם, ויוצרו בהם כ-18,000 טון דגים.
יבולי בריכות הדגים בישראל היו מהגבוהים בעולם ושיטות גידול שפותחו בישראל נלמדו בארצות אחרות. עיקר ייצור הדגים בבריכות הדגים בישראל היה עבור השוק המקומי. בשנות ה-70 התקיים ייצוא של דגים לאיראן ובשנות ה-80 החלו לייצא דגים למדינות נוספות.
בשנת 1981 הוחל בגידול דגים בבריכות בערבה, תוך ניצול מי תהום מליחים ומזג האוויר החם ברוב ימות השנה.
בריכות דגים בישראל > פיתוח ושיטות גידול

המחסור במים מתוקים בישראל והמחסור בשטחים הביאו לפיתוח מואץ של שיטות מתוחכמות לגידול דגים, שיטות החוסכות במים ובשטחי קרקע ומאפשרות השגת יבולים גבוהים. השיטות מבוססות על אכלוס דגים בצפיפות, בקרה יעילה על כמויות המזון והעשרה של המים בחמצן והוכתרו בהצלחה בניסוי שהתבצע במעוז חיים, טירת צבי ועין חרוד בשנת 1971. בריכות הגידול החדישות בנויות מבטון המכוסה בפלסטיק. בתחתית הבריכה, במרכזה, נמצאת נקודת ניקוז, שניתנת לפתיחה מבחוץ ובעזרתה ניתן לרוקן במהירות את הבריכה ולהעביר את המים למתקן הטיהור. להגברת הניצול של המזון בבריכה נוהגים לגדל כמה מיני דגים בבריכה אחת, כאשר כל מין ניזון ממזון אחר. בדרך זו התחרות על המזון קטנה והגידול מהיר יותר. שיטות גידול אלה משפרות במידה רבה את יבול הדגים, וגם תורמות לסביבה הודות לחיסכון במים ובקרקע.
בשנים האחרונות מתפתח מאוד ענף בריכות הדגים בנגב.
רוב הבריכות בישראל מצויות על קרקעות ביצתיות ומלוחות, שבהן מפלס מי התהום גבוה. למעלה מ-70% של המים המשמשים בבריכות הם מים מליחים שאינם מתאימים להשקיה חקלאית. יש בריכות שהמים מגיעים אליהן בזרימה חופשית ויש שהמים נשאבים במשאבה. עומק הבריכה אינו אחיד. עומקו של החלק הרדוד הוא כ-80 ס"מ והעמוק כ-2 מ'.
בריכות דגים בישראל > סוגי דגים

במשך שנים רבות הדגים הנפוצים בבריכות הם מינים של קרפיון, אמנון, קיפון ("בורי"), כסיף (וכן זן הכלאיים שלו, "נמסיף"), אמור לבן, Red Drum ("מוסר בריכות"), לברק חלק ובס הסלע. בשנת 1971, לדוגמה, גודלו 10,600 טון קרפיונים ועוד 2,000 טון אמנונים וקיפונים.
בצפון ישראל בקיבוץ דן מגדלים דגי טרוטה בבריכות שאליהן מוזרמים מימיו של נחל דן הסמוך. דגים אלה זקוקים לטמפרטורת מים נמוכה ולריכוז חמצן גבוה, תנאים המצויים במים זורמים.
פגיעה ברווחת הדגים

דגים בבריכות צפופות נוטים לסבול ממחנק עקב רמות נמוכות של חמצן, מריבוי של טפילים ומזיהום של המים בהפרשות ובחומרי הדברה.
ב-2018 שודר בחדשות כאן תחקיר של עמותת אנימלס שחשף פגיעה בדגים בבריכות הדגים בישראל ומתח ביקורת על הסבל הנגרם להם מתנאי הגידול, ההובלה וההריגה שלהם. בין השאר חשף התחקיר שדגים שנחשבו בלתי מתאימים לשיווק הושלכו לגסוס מחוץ למים, ועובדים דרכו עליהם במכוון, ושבתגובה לזיהום הנוצר מהפרשות הדגים מגדלי דגים מרעיבים את הדגים לתקופות ממושכות שיכולות להגיע גם עד שבוע. הרעבת הדגים לעיתים מובילה אותם לקניבליזם. כמו כן, נחשף בבריכות הדגים שימוש בחומרי הדברה שנאסרו בישראל.
קונפליקט עם ציפורים נודדות

ציפורים נודדות לעיתים קרובות ניזונות מדגים בבריכות דגים, ובעיקר לאחר פגיעה במקורות מזון טבעיים, כתוצאה ייבוש ביצות ואגמים טבעיים והידלדלות הדגים במקורות מים טבעיים עקב דיג. במטרה להרחיק ציפורים מהבריכות, נוקטים נגדן באמצעים כגון מיגון הבריכות ברשתות, הפחדה באמצעות ירי זיקוקים ופגזי סרק וירי באש חיה. ציפורים רבות נפצעות ומתות כתוצאה מהירי. גם רשתות עלולות לגרום להסתבכות ומוות איטי של עופות בר רבים, בהם גם כאלו שאינם אוכלים דגים. הרחקת העופות עלולה להביא לעיתים לתוצאה הפוכה מהמבוקש, כאשר עופות שלא מצליחים לנוח ולאכול אינם מתקדמים במסלול הנדידה שלהם ובכך מתארך הקונפליקט.
בישראל, שמהווה ציר מרכזי לנדידת ציפורים מאפריקה לאירופה ומערב אסיה הקונפליקט עם בריכות דגים פוגע בשקנאים, קורמורנים, אנפות, לבניות ועוד. מספר גופים להגנת הסביבה ובעלי החיים בישראל נאבקים בירי ופועלים להצלת עופות פצועים.
הערות שוליים

1 2  בן אהרון, שלושים וחמש שנה למדגה בישראל, דבר, 16 באפריל 1973
↑  אמנון לויה, ‏ברנקו זיצר ומפעל הדגים בקורדני, 1947-1934, קתדרה 111, מרץ 2004, עמ' 76-80
↑  גידול הדגים בארץ ישראל, דבר, 17 בדצמבר 1941
↑  מגדלי הדגים מפרים אדמות השממה, דבר, 18 בינואר 1944
↑  אלף טון דגים מהבריכות, דבר, 11 בפברואר 1945
↑  11000 דונם בריכות - 1200 טון דגים, דבר, 27 במרץ 1947
1 2  85 אחוזים מאדמות המידגה לא יצלחו לחקלאות, דבר, 4 בדצמבר 1953
1 2 3  ננעלה ועידת מגדלי הדגים, דבר, 11 במאי 1965
↑  יצוא מגדלי הדגים בשנת 1971, דבר, 10 במאי 1972
1 2  הצלחה לניסוי להגדלת תפוקת הדגים בבריכות, דבר, 13 בדצמבר 1971
↑  תצומצם הספקת מים לבריכות דגים - מאפריל, דבר, 6 בדצמבר 1973
↑  מרקו סלומון, הדגים שאנו אוכלים, דבר, 20 באפריל 1978
1 2  ארגון מגדלי הדגים תובע להשאיר סובסידיה לענפי החלבון מהחי, דבר, 1 בפברואר 1980
1 2  מגדלי הדגים: הפסדנו 3 מיליון דולר בגלל ההקפאה, מעריב, 26 בפברואר 1986
↑  הודעה לעיתונות -"צלול" לאמנון כהן – אשר את תקנות המדגה, צלול, 3 ביולי 2012
↑  ראובן בן צבי, מחפשים שווקים ליצוא דגים במקום איראן, מעריב, 3 בפברואר 1980
↑  אבי קורן; רמי אלון, ערבה במזל דגים, ירוק כחול לבן: ביטאון פורום המשק והכלכלה למען איכות הסביבה, אוקטובר 1996, גיליון 10
↑  מתנגדים לגידולי דגים במאגרי מים להשקיה, דבר, 1 בנובמבר 1972
↑  הדס, ע., רובינשטיין, ג., דפני ז., פלק ר., (2016). הזנת אמנונים בתנאים תת-אופטימליים של מחסור בחמצן, דיג ומדגה בישראל, 1, 1979-1985
↑  Mennerat, A., Nilsen, F., Ebert, D. et al. (2010). Intensive Farming: Evolutionary Implications for Parasites and Pathogens, Evol Biol 37, 59–67.
↑  dos Santos, C. A. L., & Howgate, P. (2011). Fishborne zoonotic parasites and aquaculture: A review, Aquaculture, 318(3-4), 253-2
↑  Lazzari, R., Baldisserotto, B. (2018). Nitrogen and phosphorus waste in fish farming, Boletim do Instituto de Pesca. v. 34, n. 4, p. 591 - 600, nov. 2018. ISSN 1678-2305
↑  Olsvik, P. A., Larsen, A. K., Berntssen, M., Goksøyr, A., Karlsen, O. A., Yadetie, F., Sanden, M., & Kristensen, T. (2019). Effects of Agricultural Pesticides in Aquafeeds on Wild Fish Feeding on Leftover Pellets Near Fish Farms, Frontiers in genetics, 10, 794.
↑  כאן חדשות, תחקיר בריכות הדגים, 1 באוגוסט 2018.
↑  בן-צבי, ג., לשם, י., יום-טוב, י., (2016). צמצום נזקי ציפורים במדגה הישראלי, סקירת חלופות וכיווני פיתוח, דיג ומדגה בישראל, 1, 1995-1997
↑  רשות הטבע והגנים, נדידת השקנאים בישראל, 8.11.2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007533676205171  BnF: cb11933140q (data)  GND: 4059314-9  LCCN: sh85048622  NKC: ph125361 
גן-שמואל - העמסת דגים למשאית בברכה 5 נפוליון 1979
דיג בבריכות הדגים בקיבוץ רמת יוחנן
הדייגים בקיבוץ רמת יוחנן נושאים מכלי דגים
בריכת דגים בעמק בית שאן
דג הפרה המקושט

| דג הפרה המקושט |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: נפוחיתאים
תת־סדרה:: Ostracioidei
משפחה:: Aracanidae
סוג:: Aracana
מין:: דג הפרה המקושט
שם מדעי
 Aracana ornata ‏גריי, 1838

דג הפרה המקושט (שם מדעי: Aracana ornata) הוא מין של קופסינון שמקורו בדרום אוסטרליה. הוא תואר לראשונה על ידי ג'ון אדוארד גריי ב-1838.
מאפיינים

למין אורך מרבי של 15 ס"מ. אפשר להבדיל בינם לבין בני דודיהם הקרובים, דג הפרה המפוספס (the striped cowfish), על ידי המראה הזקוף של הקוצים ליד עיניהם, ואורכם הקטן מעט יותר. גופם עטוף בעור קשיח דמוי קופסה, המורכב מצלחות גרמיות מפוסלות גדולות, רכסים גרמיים עם קוצים מעוקלים גדולים, סנפיר גב ופי טבעת מנוגדים ומרוחקים בחלקו האחורי של הגוף, וצלחות גרמיות על בסיס הזנב בסיסיות או חסרות.
דג הפרה המקושט הוא דו-צורתי: לזכרים יש קווים וכתמים צהובים או כחולים, ולנקבות יש פסים כתומים-חומים. דגים אלה מוחזקים לעיתים רחוקות כחיות מחמד על ידי חובבי אקווריומים, שכן מתח יכול לגרום להם לשחרר אוסטרציטוקסין מהעור ולהרוג דגים אחרים במכל.
הערות שוליים

↑  דג הפרה המקושט באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  "Aracana ornata", FishBase
1 2  Ornate Cowfish, Aracana ornata (Gray, 1838), Australian Museum
↑  "Aracana ornata", Encyclopedia of Life
↑  Dianne J. Bray (2011), Ornate Cowfish, Aracana ornata
ערך זה הוא קצרמרבנושא ביולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הצוללות מדגם VII

| --- | --- |
  הצוללת U-995, כיום מוצבת סמוך לקיל, גרמניה
הצוללת U-995, כיום מוצבת סמוך לקיל, גרמניה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  צוללת
 צי:  קריגסמרינה קריגסמרינה
 סדרה:  דגם VII
 סדרה קודמת:  הצוללות מדגם II
 סדרה עוקבת:  הצוללות מדגם IX הצוללות מדגם XXI
 אוניות בסדרה:  709
 ציוני דרך עיקריים
 תקופת הפעילות:  1936 – 1970
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  769 טון על מימי, 871 בצלילה
 אורך:  67.10 מטר
 רוחב:  6.20 מטר
 שוקע:  4.79 מ' 
 נתונים טכניים
 מהירות:  7.6 קשר 
 גודל הצוות:  44–52 קצינים וחוגרים
 
הצוללת U-977
הצוללת U-203 עם צוותה
הצוללות מדגם VII (בגרמנית: U-Boot-Typ VII) הייתה סדרת צוללות גרמנית ששימשה את הקריגסמרינה במהלך מלחמת העולם השנייה. סדרת VII הייתה סדרת הצוללות הנפוצה ביותר בשירות גרמני, ועם סך של 709 צוללות מדגם זה, היא גם סדרת הצוללות הנפוצה ביותר שאי פעם נוצרה.
דגם VII התבסס על דגם ה-II ושיפר משמעותית את הטווח המבצעי, שרידות הצוות וכוח האש. רוב הצוללות כללו ארבעה צינורות שיגור טורפדו 533 מ"מ בקדמת הצוללת ואחד בירכתיים (עם 11 או 14 טורפדות), תותח סיפון 88 מ"מ ומקלע נ"מ. צוללות ה-VII כללו מערך הנעה ששילב שני מנועי דיזל לשימוש על פני המים, ושני מנועים חשמליים לשימוש במצב צלילה. מנועי החשמל היו מצומצמים מאוד בזמן העבודה שלהם, הם איפשרו לצוללות להישאר במצב צלילה לזמן מוגבל לפני שהיו צריכים לעלות לפני המים ולטעון את המצברים מחדש (באמצעות עבודת מנועי הדיזל); כך בעוד שבשייט על פני המים טווח הצוללות הגיע ל-6,500 מיל ימי (ב-10 קשר), במצב צלילה הטווח הוגבל ל-80 מיל ימי בלבד (כ-148 ק"מ) וב-40% מהמהירות.
דגמים > דגם VIIA

דגם VIIA פותח בשנים 1933–1934 כדגם הראשון של סדרת הצוללות החדש, רוב הצוללות מדגם זה נבנו במספנת דשימג AG וסר בברמן, למעט ארבע שנבנו במספנות פרידריך קרופ גרמניאורפט בקיל. למרות הצפיפות היחסית בצוללות אלו, הדגם החדש היה פופולרי בקרב הצוותים בשל מהירות הצלילה הטובה שלהן, מה שנחשב כמספק לצוות שרידות רבה יותר אל מול התקפות אויב לאומת דגמים גדולים ואיטיים יותר. כמו כן, הסיבולת הנמוכה של הצוללות החדשות פירושה שהסיורים המבצעיים היו קצרים יותר. צוללות VIIA כללו חימוש התקפי רב יותר עם ארבעה צינורות שיגור טורפדו בחרטום הצוללת וצינור נוסף בירכיתיה, הן נשאו לרוב כ-11 טורפדות וכללו בנוסף מקלעי נ"מ ותותח 88 מ"מ על גבי הסיפון.
צוללות אלו הונעו על פני המים על ידי שני מנועי MAN AG, 6 צילינדרים, 4 פעימות M6V 40/46 דיזל, שהעניקו סך של 2,100 עד 2,310 כוחות סוס (1,570 עד 1,720 קילוואט) ב-470 עד 485 סל"ד. במצב שלילה הצוללות הונעו על ידי שני מנועים חשמליים דו-פעמיים מסוג Brown, Boveri & Cie (BBC) GG UB 720/8, שהעניקו סך של 750 כוחות סוס (560 קילוואט) ב-322 סל"ד.
עשר צוללות מסוג VIIA נבנו בין השנים 1936 ו-1937. מלבד שתיים, כל צוללות אלו הוטבעו במהלך מלחמת העולם השנייה (ה-U-29 וה-U-30).
דגמים > דגם VIIB

משום קיבולת הדלק המוגבלת בדגם הראשוני, 24 הצוללות שנבנו בין 1936 ל-1940 מדגם VIIB, כללו תוספת של 33 טונות של דלק במכלי "אוכף" חיצוניים, מה שהוסיף לטווח הצוללת עוד 2,500 מייל ימי (כ-4,600 ק"מ) של טווח במהירות 10 קשר. מנועים חזקים יותר הפכו את צוללות דגם B למהירות מעט יותר והן כללו שני הגים לזריזות רבה יותר. חימוש הטורפדו שופר על ידי הזזת הצינור האחורי לחלק הפנימי של הסירה. דגם ה-B איפשר לשאת טורפדו אחורי נוסף מתחת לציפוי הסיפון של חדר הטורפדו האחורי (ששימש גם כחדר המנועים החשמליים) ושני תאים אטומים למים מתחת לסיפון העליון יכלו להכיל שני טורפדות נוספים, מה שאיפשר לצוללות לשאת בסך הכל 14 טורפדות. היוצא מן הכלל היחיד היה U-83, שלא כלל צינור שיגור טורפדו ירכתיים ונשא רק 12 טורפדות.
צוללות מדגם VIIB כללו רבות מהצוללות המפורסמות ביותר במלחמת העולם השנייה, כולל U-48 (המוצלחת ביותר), U-47 בפיקודו של גינתר פרין, U-99 בפיקוד אוטו קרצ'מר ו-U-100 בפיקודו של יואכים שפקה.
על פני השטח הונעה הצוללת על ידי שני מנועי דיזל, 6 צילינדרים 4 פעימות M6V 40/46 דיזלים (למעט מספר צוללות שהונעו על ידי שני מנועי דיזל מסוג גרמניאורפט 6 צילינדרים 4 פעימות F46) שהעניקו סך של 2,800–3,200 כוחות סוס (2,100–2,400 קילוואט) ב-470 עד 490 סל"ד. במצב צלילה, הצוללת הונעה על ידי שני מנועים חשמליים AEG GU 460/8-276 (למעט מספר צוללות שעשו שימוש במנועים החשמליים של ה-VIIA), שהעניקו סך של 750 כוחות סוס (550 קילוואט) ב-295 סל"ד.
דגמים > דגם VIIC

דגם VIIC היה הדגם הנפוץ ביותר מבין דגמי הצוללות, עם השקתן של 577 צוללות בין 1940 ל-1945. הדגם היה כמעט זהה ל-VIIB; אך כלל מערכת סונאר אקטיבי, מספר שיפורים מכנים קלים, ובנוסף היה ארוך בכ-60 ס"מ וכבד בכ-8 טון.
דגם ה-C הנפוץ הפך לפלטפורמה למספר ניסיונות ותתי-דגמים לאורך המלחמה, בהם ניתן למנות את דגם "צוללת נ"מ" (U-flak) שפותחה כאשר תקיפות גוברות של מטוסים ימיים הובילה לרעיון של הפיכת מספר צוללות מדגם VIIC לפלטפורמות נ"מ. שתי כנות נ"מ מרובעות 20 מ"מ (4 מקלעים סך הכל) ותותח אוטומטי ניסיוני בקוטר 37 מ"מ הותקנו על גבי סיפון הצוללות, ולעיתים נוספו למערך שני מקלעי 20 מ"מ נוספים. צוללות אלו נשאו רק חמש טורפדות, שהוטענו מראש בצינורות השיגור כדי לפנות מקום לצוות התותח הנוסף. הצוללות השתלבו לצד צוללות אחרות ונתנו להן מטריית הגנה אווירית, אך תוך מספר שבועות חיל האוויר המלכותי התאים את טקטיקות התקיפה שלו ותרומתן של צוללות הנ"מ דעכה, עד כדי שהפרויקט נזנח והצוללות שהומרו הומרו חזרה לחימוש הסטנדרטי.
גרסה משופרת פותחה על בסיס לקחים מבצעיים שנלמדו אל מול מאמצי לוחמת הצוללות של בעלות הברית. הגרסה הזו, שנקראה VIIC/41, הצליחה להוריד כ-11.5 טון ממשקל הצוללת הכולל על ידי התקנת ציוד קל יותר אך עם זאת גוף הצוללת עובה מ-18.5 מ"מ ל-21 מ"מ מה שאיפשר הגדלת עומק הצלילה המקסימלי ל-250 מטר במחיר תוספת של 10 טון. במטרה לשפר את ביצועי השיט של הצוללת, החרטום הוגדל ב-13 ס"מ והסיפון הקדמי הורחב מעט - תצורה שזכתה לכינוי "חרטום אטלנטי" ואפיינה גם את אניות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו. סך הכל 88 צוללות מגרסה זו הושלמו, כאשר האחרונה בהן הייתה ה-U-1308 שהושקה ב-17 בינואר 1945.
שיפורים נוספים למהירות ועומק הצלילה תוכננו בגרסה VIIC/42, זו כללה עיבוי נוסף של דפנות הצוללת, שיפור המנועים לכדי 2,200 כ"ס (ב-530 סל"ד) והגדלה במידות הצוללת. שינויים אלו איפשרו הגדלה משמעותית בעומק הצלילה לכדי עומק מקסימלי של 500 מטר ויכולת אחסון של יותר דלק מה שהרחיב את הטווח המבצעי של הצוללת. תוכננו להיבנות 174 צוללות מגרסה זו, אך לבסוף הפרויקט נזנח בספטמבר 1943 לטובת דגם XXI החדש. גרסה נוספת שהוצעה (ולא הגיעה לכדי מימוש) הייתה ה-VIIC/43, שתוכננה להתבסס על מפרט ה-VIIC/42 אך עם תוספת משמעותית של חימוש; עם שישה צינורות שיגור קדמיים וארבעה צינורות שיגור טורפדו אחוריים.
דגמים > דגם VIID

דגם VIID, שתוכנן בשנים 1939 ו-1940, היה גרסה מוארכת ב-10 מ' של דגם ה-VIIC לשימוש כצוללת מקשת. המוקשים נישאו ושוחררו משלושה מפלסים של חמישה צינורות אנכיים שמוקמו מאחורי צריח הניתוב. גוף הספינה המורחב גם איפשר אחסון של אספקה ודלק רבים יותר. צוללת אחת בלבד מדגם זה (ה-U-218) הצליחה לשרוד את המלחמה; חמשת האחרים הוטבעו, וכל אנשי הצוות שלהם נהרגו.
דגמים > דגם VIIF

דגם VIIF פותח בשנת 1941 כצוללות אספקה לחימוש מחדש של צוללות בלב ים. לשם כך הוא כלל גוף מוארך מה שהפך אותו לגדול והכבד ביותר מבין דגמי ה-VII. הם היו חמושים באופן זהה לשאר דגמי ה-VII, אלא שהוגבלו לעד 39 טורפדוים ולא היו להם רובי סיפון, מבחינת הנעה מנועי דגם VIIF היו זהים ל-VIID.
רק ארבעה צוללות מדגם VIIF נבנו. שניים מהם, U-1062 ו-U-1059, נשלחו לסייע לכוח מונסון במזרח הרחוק; U-1060 ו-U-1061 נשארו באוקיינוס האטלנטי. שלושה הוטבעו במהלך המלחמה והצוללת היחידה ששרדה נמסרה לבעלות הברית עם כניעת גרמניה, היא הושמדה והוטבעה על ידי הצי המלכותי.
מפרט

|  | דגם VIIA | דגם VIIB | דגם VIIC | דגם VIID | דגם VIIF |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנות יצור | 1935–1936 | 1936–1940 | 1939–1945 | 1940–1942 | 1941–1943 |
| מספר כלים | 10 | 24 | 665 | 6 | 4 |
| הדחק (פני המים) | 626 טון | 753 טון | 769 טון | 965 טון | 1,084 טון |
| הדחק (בצלילה) | 745 טון | 857 טון | 871 טון | 1,080 טון | 1,181 טון |
| אורך כולל | 64.51 מ' | 66.5 מ' | 66.5 מ' | 76.9 מ' | 77.6 מ' |
| רוחב (בקו המים) | 5.9 מ' | 6.2 מ' | 6.2 מ' | 6.4 מ' | 7.3 מ' |
| עומק צלילה מרבי | 220 מ' | 220 מ' | 220 מ' | 200 מ' | 200 מ' |
| צוות | 43 | 44–56 | 45–51 | 45–51 | 45–51 |

הנעה
מנועים: ‏x2 מנועי דיזל x2 מנועים חשמליים
| כוח סוס | 2,310 כ"ס (דיזל, מעל פני המים) 750 כ"ס (חשמל, בצלילה) | 3,200 כ"ס (דיזל, מעל פני המים) 750 כ"ס (חשמל, בצלילה) | 3,200 כ"ס (דיזל, מעל פני המים) 750 כ"ס (חשמל, בצלילה) | 2,800 כ"ס (דיזל, מעל פני המים) 750 כ"ס (חשמל, בצלילה) | 2,800 כ"ס (דיזל, מעל פני המים) 750 כ"ס (חשמל, בצלילה) |
| מהירות | 16 קשר (מעל פני המים) 8 קשר (בצלילה) | 17 קשר (מעל פני המים) 8 קשר (בצלילה) | 17 קשר (מעל פני המים) 7.6 קשר (בצלילה) | 16 קשר (מעל פני המים) 7.3 קשר (בצלילה) | 16.9 קשר (מעל פני המים) 7.9 קשר (בצלילה) |
| טווח | 6,200 מיל ימי ב-10 קשר (מעל פני המים) 90 מיל ימי ב-4 קשר (בצליליה) | 6,500 מיל ימי ב-10 קשר (מעל פני המים) 90 מיל ימי ב-4 קשר (בצליליה) | 6,500 מיל ימי ב-10 קשר (מעל פני המים) 80 מיל ימי ב-4 קשר (בצליליה) | 8,100 מיל ימי ב-12 קשר (מעל פני המים) 69 מיל ימי ב-4 קשר (בצליליה) | 9,500 מיל ימי ב-12 קשר (מעל פני המים) 75 מיל ימי ב-4 קשר (בצליליה) |
| קיבולת דלק | 67 מטר מעוקב | 108 מטר מעוקב | 114 מטר מעוקב | 170 מטר מעוקב | 199 מטר מעוקב |

חימוש
צינורות משגרי טורפדו: x4 בחרטום x1 בירכתיים
| טורפדות | 11 | 11 | 14 | 14 | 14, או עד 25 כצוללת אספקה (במקום המוקשים) |
| תותח סיפון | x1 תותח 88 מ"מ | x1 תותח 88 מ"מ | x1 תותח 88 מ"מ | x1 תותח 88 מ"מ | ללא |
| נשק נגד מטוסים | x1 מקלע נ"מ 20 מ"מ | x1 מקלע נ"מ 20 מ"מ | x1 מקלע נ"מ 20 מ"מ x1 מקלע נ"מ 37 מ"מ | x1 מקלע נ"מ 37 מ"מ | x1 מקלע נ"מ 37 מ"מ |
| מוקשים ימיים | 22 (במקום הטורפדות) | 22 (במקום הטורפדות) | 26 (במקום הטורפדות) | 15, או עד 39 (במקום הטורפדות) | 15 |
משתמשות

קריגסמרינה קריגסמרינה
הצי הסובייטי הצי הסובייטי - 4 צוללות שלל לאחר המלחמה שירתו בצי הסובייטי; אלו היו: U-1057, ‏U-1058, ‏U-1064 ו-U-1305 שהפכו לצוללות הסובייטיות S-81, ‏S-82, ‏S-83 ו-S-84.
הצי המלכותי הנורווגי - 3 צוללות שלל שירתו בצי הנורווגי; אלו היו: U-926, ‏U-1202 ו-U-995, שהפכו לצוללות הנורווגיות "קיה", "קין" ו-"קאורה".
הצי המלכותי הצי המלכותי - הצוללת U-570 נתפסה ב-1941 והוכנסה לשירות הצי המלכותי בשם "צה"מ גראף" במהלך המלחמה.
הצי הצרפתי הצי הצרפתי - הצוללות U-471 ו-U-766 נכנסו לשירות צרפתי לאחר המלחמה בתור "מילא" (S-609) ו-"לובי" (S-610), השניים הוצאו משירות ב-1963 ו-1961 בהתאמה.
ספרד הצי הספרדי - הצוללת U-573 נמכרה לספרד ב-1942 אחרי כשנה בשירות הקריגסמרינה, בשירות ספרדי נקראה G-7, ב-1961 שונה שמה ל-S-01 והיא הוצאה משירות לבסוף ב-1970.
ראו גם

הצוללות מדגם IX
הצוללות מדגם XXI
הצוללות מסדרת S (1931)
לקריאה נוספת

David Miller, U-Boats: History, Development and Equipment 1914-1945, Brasseys, 2000, ISBN 1574882465
Jordan Vause, Wolf: U-Boat Commanders in World War II, Naval Institute Press, 1997, ISBN 9781557508744
הערות שוליים

1 2  Miller, 2000, עמ' 24.
↑  הצוללות האחרונה מדגם זה הייתה ה-S-01 בשירות הצי הספרדי.
↑  הנתונים מתייחסים לדגם ה-VIIC.
↑  Miller, 2000, עמ' 29.
1 2 3  Miller, 2000, עמ' 31.
1 2 3  בדגמים מאוחרים מקלע הנ"מ הוחלף בשני מקלעי נ"מ 20 מ"מ כפולים, כלומר סך הכל 4 מקלעי 20 מ"מ.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007602226005171  LCCN: sh2011003108  NKC: ph1173339 
תרשים של דגם ה-VIIC
יחסי איראן–ונצואלה

| יחסי איראן–ונצואלה |
| --- | --- |
איראן: ונצואלה


איראן: ונצואלה
שטח (בקילומטר רבוע)
1,648,195: 912,050
אוכלוסייה
92,067,439: 28,471,082
תמ"ג (במיליוני דולרים)
401,505: 482,359
תמ"ג לנפש (בדולרים)
4,361: 16,942
משטר
רפובליקה אסלאמית: רפובליקה פדרלית

יחסי איראן–ונצואלה הם יחסי החוץ בין איראן וונצואלה. "איראן וונצואלה הן שתי מדינות ידידותיות ומאוחדות אשר סוללות את דרכן להמשך התקדמות ורווחה עבור מדינותיהן", לדברי הנשיא רוחאני. שתי המדינות הן בעלות ברית אסטרטגיות עכשוויות של הפדרציה הרוסית ושל הרפובליקה העממית של סין תוך התנגדות להגמוניה האמריקאית באזוריהן.
היסטוריה > 2001–2005: ממשלי צ'אווס וח'אתמי

כנשיא ונצואלה משנת 1999, לפני מותו, נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס פיתח קשרים חזקים עם ממשלת איראן, במיוחד בתחום הפקת האנרגיה, שיתוף הפעולה הכלכלי והתעשייתי. לשתי המדינות שיתוף פעולה טוב בתחום הבנייה, הנפט והגז ובפרויקטי תשתית. הוא ביקר באיראן במספר הזדמנויות, בפעם הראשונה ב-2001, כשהכריז שהגיע לאיראן כדי "להכין את הדרך לשלום, צדק, יציבות וקידמה למאה ה-21". כנשיא החמישי של איראן עם כהונה שנמשכה בין ה-3 באוגוסט 1997 ל-3 באוגוסט 2005, מוחמד ח'אתמי ביקר בוונצואלה בשלוש הזדמנויות. במהלך ביקורו במרץ 2005, העניק לו צ'אווס את ה-"Orden del Libertador" וכינה אותו "לוחם בלתי נלאה למען כל המטרות הנכונות בעולם".
במרץ 2005 דיווח ה-BBC כי יחסיו של צ'אווס עם איראן ותמיכתו בתוכנית הגרעין שלהם יצרו דאגה לממשל האמריקני.
היסטוריה > 2005–2006: תחילת ממשל אחמדינז'אד

מחמוד אחמדינז'אד נבחר לנשיא איראן ב-3 באוגוסט 2005. מאז, אחמדינז'אד וצ'אווס ביקרו זה את זה מספר פעמים, וחתמו על יותר מ-270 עסקאות דו-צדדיות לתמיכה במספר קמפיינים לפיתוח לאומי חברתי ותשתיתי. שני נשיאי ונצואלה ואיראן, הנשיא הוגו צ'אווס והנשיא אחמדינז'אד, בהתאמה, תיארו את עצמם על הבמה העולמית בניגוד ל"אימפריאליזם האמריקאי". בהתייחס לדעות המשותפות האלו, הם מתייחסים זה לזה כבעלי ברית, והם פתחו במספר יוזמות ביחד. צ'אווס מעולם לא צמצם בגילויי תמיכה באיראן של אחמדינז'אד ומיד הכיר בלגיטימיות של כהונתו השנייה כנשיא ותמך במדיניות הגרעין של טהראן.
בתחילת מאי 2006 דווח כי ונצואלה מעוניינת למכור את 21 מטוסי ה-F-16 לאיראן, הודעה שהוכיחה את עצמה שנויה במחלוקת. כמו כן, במאי 2006, צ'אווס הביע את עמדתו החיובית לגבי ייצור אנרגיה גרעינית באיראן שעליה הכריז מחמוד אחמדינז'אד והכחיש כי יש להם תוכניות לפתח נשק אטומי.
ביולי 2006 ערך צ'אווס ביקור בן יומיים באיראן כשהממשלה התמודדה עם ביקורת בינלאומית על המשך תוכנית הגרעין שלה והביע תמיכה בלוחמי הגרילה של חזבאללה. ביולי 2006, צ'אווס התחייב כי ונצואלה "תישאר לצד איראן בכל עת ובכל תנאי". הוא אמר "אנחנו איתך ועם איראן לנצח. כל עוד נישאר מאוחדים נוכל להביס את האימפריאליזם, אבל אם נתפצל הם ידחקו אותנו הצידה". ביולי 2006 דיווחה רויטרס כי צ'אווס אמר לקהל באוניברסיטת טהראן, "אם ארצות הברית תצליח לבסס את הדומיננטיות שלה, אזי למין האנושי אין עתיד. לכן, עלינו להציל את המין האנושי ולשים קץ לארצות הברית". הדיווחים מוסיפים כי צ'אווס גינה את ישראל ותייג את מלחמת לבנון השנייה כ"פשיסטית וטרוריסטית".