stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עונת 1988/1989 בגביע קוראץ'
ישראל בתחרות

הפועל תל אביב והפועל חולון, שסיימו במקום השני והשלישי בהתאמה בעונת 1987/1988 בליגה הלאומית בכדורסל, ייצגו את ישראל בתחרות.
הפועל תל אביב הוגרלה בסיבוב השני מול אינטר ברטיסלאבה וניצחה 195–172 (91–80 בברטיסלאבה ו-104–92 בתל אביב), אך הודחה בשלב הבתים לאחר שסיימה במקום השלישי בבית עם אולימפיאקוס (ניצחונות 101–86 בבית ו-99–87 בחוץ), ק.ק. זאדאר (הפסדים 84–93 בבית ו-72–87 בחוץ) וחובנטוד בדאלונה (הפסדים 79–103 בחוץ ו-77–82 בבית).
הפועל חולון הודחה בסיבוב הראשון על ידי פנאתינאיקוס לאחר שהפסידה 158–161 (הפסד 65–85 באתונה וניצחון 93–76 בחולון).
הערות שוליים

↑  אפואל ניקוסיה פרשה לפני פתיחת התחרות ולכן נרשם לחובתה הפסד טכני 0–2 בשני המשחקים
↑  המשחק הופסק בתחילת ההארכה לאחר שמאמן פאוק סלוניקי ג'וני נוימן דחף את השופט גרוסי, ונפסק שהכוכב האדום בלגרד תעפיל לשלב הבא
פולחן קברי קדושים

פולחן קברי קדושים הוא סוג של פולחן מתים המקובל בדתות שונות, תוך ראיית הקבר כישות מתווכת בין המאמין לבין האל. עיקר הפולחן הוא עלייה לקברו של הקדוש, שלו מיוחסות סגולות של מקום תפילה מועדף. בחלק מהמקרים מיוחסת לקבר הקדוש סגולה ספציפית, כגון מציאת זיווג.
מאפיינים אנתרופולוגיים של הפולחן

לפולחן קברי קדושים יש שני מרכיבים: המקום הקדוש עצמו, והמסע אליו. הקדושה המיוחסת לאתר הקדוש, מתבטאת בשתי משמעויות עיקריות: ראשית, המקום הקדוש מהווה זירה מתווכת, משופעת בסמליות, המקשרת בין המאמין ובין העולם האלוהי, הנצחי, הנשגב. שנית, המקום נתפס כמשופע באנרגיות פלאיות, המייצגות את ברכת האל ושפע חסדו למאמיניו. מבחינה חברתית, למפגש המשותף של המאמינים במקום הקדוש יש אפקט מלכד התורם לסולידריות החברתית, בין אם זו המקומית, במקרה של צדיק מקומי, ובין אם כלל-דתית, במקרה של צדיק כלל-דתי.
פולחן קברי קדושים הוא מקרה פרטי של עלייה לרגל, אם כי ביהדות מונח זה מזוהה בעיקר עם עלייה לבית המקדש. ישנם שני מודלים מרכזיים של עליות לרגל.
על פי המודל הקונצנטרי של מירצ'ה אליאדה, המאמין נע מהשוליים אל המרכז הקדוש. מודל זה תואם לרוב את אתרי הקדושה של הדת הממסדית. כך למשל, ביהדות ארץ ישראל היא מרכז העולם, ירושלים היא מרכז ישראל, הר הבית הוא מרכזה של ירושלים, וכך הלאה עד אבן השתייה שבקודש הקודשים.
ויקטור טרנר הציע מודל אקסצנטרי, במסגרתו המאמין נע מהמרכז אל השוליים. המאמין נפרד מחיי השגרה, מלב החברה, ומתחיל מסע אל אתר מקודש הנמצא במה שהוא מכנה, "Centre out there", מקום שהוא מחוץ למסגרת החברתית היומיומית. לטענת טרנר, המסע אל הקבר והחוויה בקבר עצמו, הן חוויות לימינליות, במסגרתן המאמינים חווים תחושת התעלות, אחווה, השלתם של סטטוסים חברתיים ומחיצות חברתיות. מצב זה, שהוא השלב השני בטקס מעבר, מייצר רגשות עזים שהם בבחינת קרקע פורייה לשינויים אישיים וחברתיים. המודל של טרנר מתאים יותר לפולחן סביב קברי הצדיקים, הנמצאים לרוב במקומות רחוקים וקשים להגעה, ומעצם היותם מקושרים לדת העממית אזי גם בלתי פורמליים וקרנבליים באופיים.
קבר קדוש משמש בדרך כלל את מאמיניה של הדת שהקדוש השתייך אליה, אך לעיתים קדושתו של קבר משותפת לדתות אחדות (כדוגמת מערת המכפלה הקדושה ליהדות ולאסלאם, וכך גם קבר שמואל הנביא).
ביהדות

סביב קברי צדיקים מתקיימת עלייה לרגל, הילולה ובקשת משאלות, כגון זיווג ופרנסה, על ידי המאמינים בכוחו וקדושתו של הצדיק הקבור שם. קברי צדיקים קדומים בארץ ישראל הם קברי האבות במערת המכפלה, קבר רחל, קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון, קבר רבי מאיר בעל הנס, ועוד. קברי צדיקים מהעת החדשה נמצאים בישראל (למשל: קבר הבאבא סאלי, הרב ישראל אבוחצירא, בנתיבות; קבר הצדיק משטפנשט, הרב אברהם מתתיהו פרידמן, בתל אביב) וגם בחו"ל (למשל: ציון רבי אלימלך מליז'נסק בפולין; קבר רבי נחמן מברסלב, באומן; אוהל הרבי מליובאוויטש בניו יורק). קברים אלה מושכים עשרות אלפי מבקרים מדי שנה.
אנשי הלכה רבים, ואנשי דת רציונליסטים לאורך ההיסטוריה, הביעו התנגדות למוסד זה של עלייה לקברם של צדיקים. היו שחששו מגלישה לעבודה זרה[דרוש מקור] או דרישה אל המתים, על ידי הפיכת הצדיק למטרת התפילה, והיו אף שהצביעו על תופעות כאלה שהתרחשו בפועל. היו שראו בכך חלק מאמונות מאגיות אחרות, שהתורה באופן כללי שוללת לדעתם. אחרים הצביעו על כך שעל פי ההלכה קברים, גם של צדיקים, מטמאים, וראו בכך ביטוי רעיוני לכך שיש להתרחק מן המתים.
בנצרות

כנסיית הקבר ממוקמת במקום הנחשב על פי מרבית המסורות הנוצריות כאתר צליבתו, קבורתו ותחייתו של ישו, ברובע הנוצרי של העיר העתיקה בירושלים. מאז המאה ה-4 לספירה משמשת הכנסייה, הנחשבת לאחת הכנסיות החשובות והקדושות ביותר בעולם, כמוקד עלייה לרגל לצליינים מכל רחבי העולם.
ביסודות המזבח של כנסיות רבות נטמנו קדושי הנצרות. לקברי קדושים יוחסו סגולות מיוחדות: בעיקר יכולת ריפוי, אך גם סגולות התואמות את סיפור חייו של הקדוש.
באסלאם

מוחמד, מייסד האסלאם, נקבר באל-מדינה שבערב הסעודית, ובה נקברו גם שלושת הח'ליפים המוסלמים הראשונים. מסגד הנביא, שבו נמצא קברו של מוחמד, הוא המקום השני בחשיבותו באסלאם. העלייה לרגל לאל-מדינה אינה חובה על המוסלמים, אולם בקרב הסונים, שהם הפלג העיקרי באסלאם, מקובל לבקר בקברי הנביא והח'ליפים לאחר העלייה לרגל למכה ולהתפלל עליהם.
עלי בן אבי טאלב, האחרון במניין ארבעת הח'ליפים הראשונים, נקבר במסגד האימאם עלי, בנג'ף שבעיראק. קברו מהווה מוקד עלייה לרגל למוסלמים שיעים, ונחשב אתר קדוש.
פולחן סביב שרידיהם של קדושי האסלאם הפך לתופעה נפוצה בימי הביניים (המאה ה-11 ואילך). עלייה לקבר ביום שישי נחשבה כמנהג ראוי לחיקוי של מוחמד.
קבוצות סוניות מסוימות, כמו הווהאבים והסלפים, אינן רואות מנהג זה בעין יפה ואף מחשיבות אותו לכפירה ועבודת אלילים. לאורך ההיסטוריה, התרחשו מקרים רבים בהם סלפים או והאבים שהגיעו לשלטון אסרו על קיומה של הזיארה, ולעיתים אף החריבו מקומות אליהם המאמינים עלו לרגל. בנוסף לכך ישנן כיום קבוצות המזוהות עם הג'יהאד הסלפי שמבצעות פיגועי תופת באתרים כאלו.
בדת הדרוזית

נבי שועייב הוא אתר קדוש לדרוזים הנמצא בגליל, בסמוך לקרני חיטין. על-פי המסורת הדרוזית מדובר בקברו של הנביא שועייב, המזוהה עם יתרו המקראי. מדי שנה משמש האתר מוקד לעלייה לרגל בחג נבי שועייב האורך ארבעה ימים, החל מ-24 באפריל. במקום בנוי מבנה גדול, המהווה, פרט לציון הקדוש של מקום הנביא שועייב, גם מקום לאכלוס אלפי העולים לרגל במהלך החג.
בדת הבהאית

אל-באהג'ה ("מחוז ההנאה") הוא אתר קדוש לדת הבהאית השוכן צפונית-מזרחית לעכו, ומהווה חלק מהמרכז הבהאי העולמי. באתר שוכנים "מקדש בהאא אללה" בו שמורים שרידיו של מירזא חוסיין עלי, נביא האמונה הבהאית וכותבם של כתביה הקדושים, שנודע לימים כבהאא אללה; ו"אחוזת אל-באהג'ה" בה התגורר בשנותיו האחרונות ובה מת בשנת 1892. האתר הוא אחד משני היעדים החשובים ביותר בישראל לעלייה לרגל בדת הבהאית. שני המבנים מוקפים בגנים מטופחים ונרחבי ידיים, והאתר ידוע בשם "המתחם הקדוש". מקדש בהאא אללה הוא המקום הקדוש ביותר לבהאים, והוא מסמן את הקיבלה, שאליה הם פונים בעת תפילה.
לקריאה נוספת

ויקטור טרנר, "עליות לרגל כתהליכים חברתיים", בתוך: אורה לימור, אלחנן ריינר (עורכים), עלייה לרגל, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה בשיתוף עם יד יצחק בן-צבי, 2005, עמ' 64-19.
זהר עמר, "פולחן העצים ליד קברי קדושים במסורת היהודית והמוסלמית", אריאל, 118-117, 1996, עמ' 162-155.
קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון בל"ג בעומר
נבי שועייב
עונת 1988/1989 בבונדסליגה

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  22 ביולי 1988 – 17 ביוני 1989 (331 ימים)
 מספר משתתפות:  18
 הזוכה:  באיירן מינכן
 מספר משחקים:  306
 מספר שערים:  838 (2.74 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  5,793,826 (18,934 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  (17) תומאס אלופס (פ.צ. קלן)   רולאנד וולפארט (באיירן מינכן)
 → 1987/19881989/1990 ←
 
עונת 1988/1989 הייתה העונה ה-26 של הבונדסליגה, שהיא הליגה הגרמנית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-22 ביולי 1988 והסתיימה ב-17 ביוני 1989.
פ.צ. סנט פאולי ושטוטגרטר קיקרס (בפעם הראשונה בתולדות המועדון) עלו מהליגה השנייה.
באיירן מינכן זכתה בתואר האליפות בפעם העשירית בתולדות המועדון.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות. במידה ובסוף העונה מספר קבוצות היו מגיעות לאותו מספר נקודות, הקבוצה עם הפרש השערים הטוב יותר הייתה מקבלת יתרון.
הליגה כללה 18 קבוצות. קבוצות שסיימו במקומות ה-17-18 ירדו בסוף העונה לבונדסליגה השנייה, ושתי קבוצות עלו במקומן. הקבוצה שהגיעה למקום ה-16 השתתפה במשחקי מבחן מול הקבוצה שסיימה במקום השלישי בהבונדסליגה השנייה, כאשר המנצחת במפגש הכפול הייתה משחקת בעונה הבאה בבונדסליגה והמפסידה בבונדסליגה השנייה.
הנובר 96 ושטוטגרטר קיקרס ירדו לבונדסליגה השנייה. איינטרכט פרנקפורט שיחקה במשחקי מבחן נגד פ.צ. זארבריקן ונותרה בליגה הבכירה.
כדורגלנים מצטיינים

תומאס אלופס (פ.צ. קלן) ורולאנד וולפארט (באיירן מינכן) שכבשו 17 שערים זכו בתואר מלך השערים של הליגה.
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | באיירן מינכן (אלופה) | 34 | 19 | 12 | 3 | 67 | 26 | 41 | 50 | העפלה לגביע אירופה |
| 2. | פ.צ. קלן | 34 | 18 | 9 | 7 | 58 | 30 | 28 | 45 | העפלה לגביע אופ"א |
| 3. | ורדר ברמן | 34 | 18 | 8 | 8 | 55 | 32 | 23 | 44 | העפלה לגביע אופ"א |
| 4. | המבורג | 34 | 17 | 9 | 8 | 60 | 36 | 24 | 43 | העפלה לגביע אופ"א |
| 5. | שטוטגרט | 34 | 16 | 7 | 11 | 58 | 49 | 9 | 39 | העפלה לגביע אופ"א |
| 6. | בורוסיה מנשנגלדבך | 34 | 12 | 14 | 8 | 44 | 43 | 1 | 38 |  |
| 7. | בורוסיה דורטמונד | 34 | 12 | 13 | 9 | 56 | 40 | 16 | 37 | זכייה בגביע הגרמני העפלה לגביע מחזיקות הגביע |
| 8. | באייר לברקוזן | 34 | 10 | 14 | 10 | 45 | 44 | 1 | 34 |  |
| 9. | פ.צ. קייזרסלאוטרן | 34 | 10 | 13 | 11 | 47 | 44 | 3 | 33 |  |
| 10. | פ.צ. סנט פאולי | 34 | 9 | 14 | 11 | 41 | 42 | 1- | 32 |  |
| 11. | קרלסרוהה | 34 | 12 | 8 | 14 | 48 | 51 | 3- | 32 |  |
| 12. | וולדהוף מנהיים | 34 | 10 | 11 | 13 | 43 | 52 | 9- | 31 |  |
| 13. | באייר אורדינגן | 34 | 10 | 11 | 13 | 50 | 60 | 10- | 31 |  |
| 14. | נירנברג | 34 | 8 | 10 | 16 | 36 | 54 | 18- | 26 |  |
| 15. | בוכום | 34 | 9 | 8 | 17 | 37 | 57 | 20- | 26 |  |
| 16. | איינטרכט פרנקפורט | 34 | 8 | 10 | 16 | 30 | 53 | 23- | 26 | משחקי מבחן |
| 17. | שטוטגרטר קיקרס | 34 | 10 | 6 | 18 | 41 | 68 | 27- | 26 | ירדו ליגה |
| 18. | הנובר 96 | 34 | 4 | 11 | 19 | 36 | 71 | 35- | 19 | ירדו ליגה |
עמלנות

ערך זה עוסק במלאכת יד. אם התכוונתם למושג חינוכי, ראו .
קבוצה עוברת פעולת עמלנות
מכינים ראש טורקי
עמלנות היא מלאכת יד הנעזרת בחומר גלם לעשייה יצרנית. לרוב משתמשים בחומרי גלם פשוטים ונפוצים כמו חבלים או שיירי פסולת על מנת לחנך לשמירת איכות הסביבה ולהדגים את חשיבות המיחזור.
כמו כל פעולה משותפת, גם עמלנות מסייעת בפיתוח הרגלים חברתיים-חינוכיים. תכונה נוספת הבאה לידי ביטוי בעמלנות היא היצירתיות, החניך מקבל את הבסיס ובעזרת הדמיון יוצר דברים חדשים ומקוריים משלו.
בתנועת הצופים העמלנות היא אחת מתוך חמשת עקרונות הצופיות, והיא נלמדת כמיומנות לכל דבר.
דוגמאות לעמלנות

ראש טורקי – המשמש כענד לעניבה.
פלטות – פלטות העשויות מחבלים. השימוש המקורי שלהן היה להיות משטח לסירים.
אגרוף קוף – כדור מחבלים. השימוש המקורי שלו היה להיות משקולת.
פולין במשחקים הפאראלימפיים

רפובליקת פולין השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בהיידלברג (1972). היא השתתפה מאז בכל אולימפיאדות הקיץ.
אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה פולין הייתה האולימפיאדה הראשונה, המשחקים הפאראלימפיים אורנסקולדויק (1976). מאז היא השתתפה בכל אולימפיאדות החורף, פרט למשחקים הפאראלימפיים גיילו (1980).
אולימפיאדת השיא של פולין היו המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980), בה זכתה ב-177 מדליות, מתוכן 75 מדליות זהב.
מדליות לפי אולימפיאדה > משחקי הקיץ

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) | 14 | 12 | 7 | 33 |
| המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) | 24 | 17 | 12 | 53 |
| המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980) | 75 | 50 | 52 | 177 |
| המשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) | 46 | 39 | 21 | 106 |
| המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) | 23 | 25 | 33 | 81 |
| המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) | 10 | 12 | 10 | 32 |
| המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) | 13 | 14 | 8 | 35 |
| המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) | 19 | 22 | 12 | 53 |
| המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) | 10 | 25 | 19 | 54 |
| המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) | 5 | 12 | 13 | 30 |
| המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) | 14 | 13 | 9 | 36 |
| המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) | 9 | 18 | 12 | 39 |
| המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020) | 7 | 6 | 11 | 24 |
| סה"כ | 269 | 265 | 219 | 753 |
מדליות לפי אולימפיאדה > משחקי החורף

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
המשחקים הפאראלימפיים אורנסקולדויק (1976): 0
| המשחקים הפאראלימפיים אינסברוק (1984) | 3 | 2 | 8 | 13 |
| המשחקים הפאראלימפיים אינסברוק (1988) | 1 | 1 | 6 | 8 |
| המשחקים הפאראלימפיים אלברוויל (1992) | 2 | 0 | 3 | 5 |
| המשחקים הפאראלימפיים לילהאמר (1994) | 2 | 3 | 5 | 10 |
| המשחקים הפאראלימפיים נאגנו (1998) | 0 | 0 | 2 | 2 |
| המשחקים הפאראלימפיים סולט לייק סיטי (2002) | 1 | 0 | 2 | 3 |
| המשחקים הפאראלימפיים טורינו (2006) | 2 | 0 | 0 | 2 |
| המשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010) | 0 | 0 | 1 | 1 |
המשחקים הפאראלימפיים סוצ'י (2014): 0
| המשחקים הפאראלימפיים פיונגצ'אנג (2018) | 0 | 0 | 1 | 1 |
המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2022): 0
| סה"כ | 11 | 6 | 28 | 45 |
ראו גם

פולין במשחקים האולימפיים
פולין במשחקים האולימפיים לנוער
סקשפהרוואר

ארמון הבישופות
סקשפהרוואר (בהונגרית: Székesfehérvár, בגרמנית: Stuhlweißenburg, בלטינית: Alba Regia Regina) היא עיר בהונגריה, מעברו המערבי של נהר הדנובה באמצע הדרך בין בודפשט הבירה לאגם בלטון. היא משמשת גם כבירת מחוז פייר.
היסטוריה

העיר הנוכחית נוסדה בשנת 972 על ידי גזה, שליט הונגריה על ארבעה איים שבלטו מתוך ביצות שהיו באזור. אחד מהאיים האלה הוא מרכז העיר כיום. הוא גם בנה מצודת אבן קטנה ובתוכה את ארמון השליט וכנסייה. סקשפהרוואר מוזכרת לראשונה במסמך של הארכידיוקסיה של וספרם בשנת 1009 בשמה הרומאי "אלבה רגיה" (Alba Regia).
אישטוון הראשון, מלך הונגריה העניק ליישוב תואר של עיר והפך אותה לעירם של מלכי הונגריה. הוא החל בבניית הבזיליקה המלכותית, שנבנתה בשנים 1003 – 1038. 43 מלכים הוכתרו בעיר עד שנת 1526 ו-15 מהם גם קבורים בעיר - האחרון שבהם נקבר ב-1540.
במאה ה-11 הייתה העיר תחנת מעבר חשובה של הצליינים בדרכם לארץ הקודש. ב-1222, אנדראש השני, מלך הונגריה, פרסם את בולת הזהב (Aranybulla) שבה הוגדרו זכויות האצילים וחובות המלכים. מסמך זה היה הבסיס לחוקה של הונגריה עד ל-1848.
בפלישה המונגולית להונגריה, הכובשים לא יכלו להתקרב לעיר עקב הפשרת שלגים פתאומית שגרמה לשיטפון בביצות שמסביב, והעיר ניצלה.
תקופת ימי הביניים הייתה תקופת פריחה לעיר – נבנו מבני ציבור, כנסיות ובתי ספר. בעלי מלאכה וסוחרים שהתיישבו בעיר הביאו לפריחה גם בחיי הכלכלה של העיר. במאה ה-14 נבנתה מסביב לעיר חומה.
העות'מאנים כבשו את העיר ב-1543 והעיר הייתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית במשך 145 שנה עד 1688, פרט ל-1601, בה היא נכבשה חזרה לתקופה קצרה. בתקופת השלטון העות'מאני היו תנאי החיים בעיר קשים ורבים מתושביה נטשו אותה. רבים מבניני העיר נהרסו, כולל הבזיליקה המלכותית וארמון המלך. העות'מאנים בנו מסגדים בעיר והיא נראתה כעיר מוסלמית.
מתחילת המאה ה-18 החלה פריחה מחודשת של העיר. האוכלוסייה בה הייתה מעורבת ובנוסף להונגרים ולסרבים שגרו בה, הגיעו אליה גרמנים רבים ומוראבים. ב-1703 קיבלה העיר בחזרה את התואר של עיר מלכותית חופשית אך תפקידי עיר הבירה – שאותם מילאה בימי הביניים – הועברו לפרסבורג ולווינה על ידי השליטים מבית הבסבורג. החל מאמצע המאה ה-18 החלה תנופת בנייה - הוקמו מבני ציבור אזרחיים ודתיים רבים ומפוארים.
אף על פי שחלק ניכר מאוכלוסיית העיר הייתה דוברת גרמנית במקורה, גברה עם הזמן ההשפעה ההונגרית ובמהפכת 1848 תמכו רוב התושבים במורדים. לאחר דיכוי המהפכה על ידי הקיסר פרנץ יוזף, חלה האטה בהתפתחות העיר והיא הפכה לעיר שדה קטנה היושבת בצילה של בודפשט שהתפתחה בצעדי ענק.
בין שתי מלחמות העולם, החלה שוב תנופת פיתוח עם הקמתם של מספר מפעלים גדולים בעיר. לאחר מלחמת העולם השנייה המשיכה מגמת התיעוש של העיר ואוכלוסיית העיר גדלה מכ-35,000 ב-1945 לכ-100,000 בסוף שנות ה-70.
תולדות היהודים

כבר במאה ה-13 – בתקופת בלה הרביעי, מלך הונגריה – חיו יהודים בעיר. במאה ה-14 לקהילה היהודית במקום היה המעמד החשוב ביותר בממלכה ההונגרית וראשיה פעלו בענייני היהודים בכל הארץ עד לשנת 1406. במאות ה-16 וה-17 הקהילה המשיכה לפרוח כאשר ראשות הקהילה הייתה מורכבת בעיקר מיהודים עשירים שעזבו את בודה בתקופת ההכנות של צבא הקיסרות לקראת המצור של צבא האימפריה העות'מאנית. לאחר גירוש העות'מאנים מהעיר, עזבו אותה גם היהודים ובמשך תקופה ארוכה נאסר עליהם להתיישב בה.
הקיסר יוזף השני היה הראשון שהעניק רישיון ליהודי להתיישב בעיר כאשר ניתן ליהודי בשם חיים שטרן לפתוח מסעדה עבור הסוחרים היהודים שהגיעו לירידים. באספה הלאומית של 40–1839 יצא חוק המתיר התיישבות יהודים בערים המלכותיות החופשיות. בעקבות כך הגיעו כ-20 משפחות לעיר וב-1840 הוקמה קהילה יהודית שקיבלה הכרה רשמית ממועצת העיר. ב-1863 נוסדה קהילה אורתודוקסית נפרדת לאחר שחלק מחברי הקהילה לא ראו בעין יפה הכנסת שינויים בעלי אופי מודרני בסדרי הקהילה. שתי הקהילות – הנאולוגית הגדולה יותר והאורתודוקסית – בנו בתי כנסת ומוסדות חינוך נפרדים. ב-1880 מספר היהודים הגיע ל-2,689 נפשות, כ-10.5% מסך האוכלוסייה. ב-1941 מספר היהודים ירד ל-2,075, לאחר שרבים מהם עזבו לבודפשט הבירה. ברנאט גרוס היה בין הפעילים הבולטים בקהילה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, סקשפהרוואר הפכה למרכז תעבורה של עובדי כפייה. כ-12,000 יהודים מהעיר והסביבה הועסקו בעבודות כפייה בחוות שבסביבה ואחרים נשלחו לאוקראינה. במאי 1944 רוכזו כל היהודים בגטו ובאמצע יוני כ-3,000 יהודים מהעיר והסביבה נשלחו ברכבת לאושוויץ. עם סיום המלחמה, כ-250 ניצולים שחזרו לעיר הקימו מחדש את הקהילה.
נתונים דמוגרפיים > קבוצות אתניות

הונגרים – 95.7%
גרמנים – 0.8%
צוענים – 0.5%
אחרים, לא השיבו – 4.1%
נתונים דמוגרפיים > דתות

קתולים – 54.4%
קלויניסטים – 12.1%
לותרנים – 1.9%
אחרים – 1.2%
אתאיסטים – 19.7%
לא השיבו – 10.7%
ערים תאומות

ערים תאומות של סקשפהרוואר:
רומניה אלבה יוליה, רומניה
ארצות הברית ברמינגהאם, ארצות הברית
בולגריה בלגואבגרד, בולגריה
סלובקיה באנסקה שטיאווניצה, סלובקיה
איטליה צ'נטו, איטליה
הרפובליקה העממית של סין צ'אנגצ'ון, הרפובליקה העממית של סין
בריטניה צ'ורלי (אנ'), בריטניה
פינלנד קמי (אנ'), פינלנד
אוקראינה לוהנסק, אוקראינה
פולין אופולה, פולין
גרמניה שווביש גמינד (אנ'), גרמניה
קרואטיה זאדר, קרואטיה
טורקיה איזמיט, טורקיה
מונגוליה ארדנט, מונגוליה
רומניה מיירקוראה צ'יוק (אנ'), רומניה
ספורט

קבוצת הכדורגל וידאוטון פצ (Videoton FC) מליגת העל ההונגרית, וקבוצת הכדורסל אלבה פהרוואר מליגת העל ההונגרית בכדורסל, מייצגות את העיר סקשפהרוואר.
ילידי המקום

יצחק יהודה (איגנאץ) גולדציהר (1850 – 1921) היה יהודי-הונגרי מאבות תורת המזרחנות, מזכיר הקהילה היהודית של פשט, פרופסור באוניברסיטה.
קורנל לאנצוש במקור לוי (1893  – 1974) היה מתמטיקאי ופיזיקאי הונגרי-יהודי.
אלמר ודאס במקור מוריץ וייס (1885 – 1970) היה גאולוג יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט פעמיים. חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
ארנה ברטה במקור בראון (1878 – בודפשט, 6 באוקטובר 1956) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי.
אוסקר פודור במקור פויכטמן (1876 – 1934) היה רופא יהודי-הונגרי יועץ בריאות מלכותי ראשי שמונה על ידי העוצר האדמירל מיקלוש הורטי.
מיקשה הוואש במקור הלר (1861 – 1944) היה כלכלן פרופסור ב"אקדמיה ההונגרית למסחר" (אוניברסיטה) יהודי-הונגרי, שניספה בשואת יהודי הונגריה.
ג'רג' הרנאדי (במקור הרץ, 1899 – 1958)  היה משורר יהודי-הונגרי, סופר, עיתונאי, עורך עיתון, מתרגם ספרותי.
בלה בושאני (במקור בוסקוביץ, 1858 – 1919) היה דוקטור לרפואה, רופא ספא, בעל תואר "יועץ מלכותי" יהודי-הונגרי.
בלה גמרי (במקור פליישמן 1913 – 1974) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון.
לקריאה נוספת

סצ'ני בפנקס הקהילות הונגריה עמוד 408–411
סאקאש-פאהארואר (שטולווייסנבורג), בתוך: שלמה שפיצר, קהילות הונגריה: הקהילות החרדיות בהונגריה - תש"ד, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ט, עמוד 296. (נתוני האוכלוסין בספר מבוססים על מפקד קהילות הונגריה של המועצה המרכזית של יהודי הונגריה שנערך בפקודת שלטונות הכיבוש הנאצי באביב 1944)
אלכסנדרה לוזה, סקשפהרוואר, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 376–377), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
הערות שוליים

↑  The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust: Seredina-Buda-Z edited by Shmuel Spector, Geoffrey Wigoder pp 1278-9
↑  המפקד איפשר לכל נפקד להשתייך ליותר מלאום/קבוצה אתנית אחת. לכן סכום האחוזים יכול לעבור את ה-100%.
1 2 3  A Detailed Gazetteer of the Republic of Hungary, 2012
↑  אוכלוסייה היסטורית, 1870 - 2001, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ההונגרית KSH
↑  רשימת ערים תאומות מעודכנת באתר העירייה (בהונגרית)
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári halotti akv. 2090/1956. folyószáma alatt". נבדק ב-2019-12-01.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554919705171  BnF: cb122192132 (data)  GND: 4132096-7  LCCN: n80097371  MusicBrainz: 781294dc-30dc-430f-83ff-1c170c6ebb17  NKC: ge207338  SUDOC: 145762920  VIAF: 153605603   WorldCat (עם VIAF): 153605603
פיבי אמליה ווטסון

| --- | --- |

 לידה:  1 ביוני 1858 Doon, קנדה 
 פטירה:  22 באוקטובר 1947 (בגיל 89) קיצ'נר, קנדה 
 
פיבי אמליה ווטסון, באנגלית: Phoebe Amelia Watson (1 ביוני 1858 - 22 באוקטובר 1947) הייתה ציירת ואוצרת קנדית. היא עבדה בקרמיקה מצוירת, בצבעי מים ושמן. היא הייתה אחותו של הומר ווטסון, אמן נוף ידוע, והקדישה חלק ניכר מחייה לקידום יצירתו של אחיה, כולל תפקידה כאוצרת של גלריית האמנות של הומר ווטסון .
ביוגרפיה

פיבי אמיליה ווטסון נולדה ב-1 ביוני 1858 בכפר דון, בהווה חלק מהעיר קיצ'נר, אונטריו. הוריה, רנספורד ווטסון (1824–1861) וסוזנה מוהר, נישאו ב-3 באוקטובר 1852.[2] בבעלותם הייתה טחנה. פיבי אמיליה ווטסון הייתה שייכת לאחוות ישו.
אחיה היה הומר ווטסון (1855–1936), שהפך לאמן מפורסם.  היא עזבה את בית הספר כשהייתה בשנות העשרה שלה כדי לעזור לפרנס את אמה האלמנה ואת אחיה כדי שיוכל להתמסר לאמנותו. נאמר כי "מיס ווטסון לאורך כל חייה העדיפה במקום להציג את הישגיה שלא היו מוטלים בספק, לבסס את תביעתה העיקרית לתהילה על יחסיה עם אחיה - הצייר של דון. "
ווטסון ציירה על קרמיקה, וגם ציירה נופים ודיוקנאות בצבעי מים ושמן. בשנת 1896, איגוד האמנות לנשים של קנדה (WAAC) החליט להזמין סט מפואר של כלי חרס שיצויר על ידי חברי האגודה.  האמנים שנבחרו כללו את ווטסון, לילי אוסמן אדמס (1865–1945) ואליס איגן.  ווטסון ציירה שתים עשרה מצלחות המרק. בין הדיוקנאות של ווטסון יש שישה מראשי ערים של ווטרלו, אונטריו, ושניים של המלכה ויקטוריה. עבודותיה הוצגו על ידי אגודת האמנים של אונטריו והאגודה לאמנות הנשים של קנדה.
ווטסון עברה לגור בביתו של אחיה הומר לאחר שאשתו רוקסנה מתה ב-1918. היא הפכה לאוצרת של גלריית הומר ווטסון לאמנות בדון, והחזיקה בתפקיד זה עד מותה ב-22 באוקטובר 1947. היא מעולם לא נישאה. היא נקברה בבית הקברות קינזי, קיצ'נר.
החל משנת 2004, בית הומר ווטסון הפך לבית ספר לאמנות וגלריה קטנה עם ארבעה חדרים הכוללים את עבודותיהם של הומר ווטסון ואמנים אחרים.
הערות שוליים

↑  "Phoebe Watson: Curator of Art Gallery Was Prominent Painter". The Globe and Mail, Toronto, ON. October 23, 1947.
↑  "Phoebe Amelia Watson". Canadian Museum of History.
1 2  Russell, Ruth Weber (2000). Women of Waterloo County. Natural Heritage/Natural History, Incorporated.
↑  Lerner, Loren R.; Williamson, Mary F. (1991-01-01). Art and Architecture in Canada: A Bibliography and Guide to the Literature. University of Toronto Press.
↑  The Artists". Canadian Museum of History.
↑  Homer Watson House and Gallery, Insider.
עמלץ ארך-סנפיר

| עמלץ ארך-סנפיר |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: דמויי עמלץ
משפחה:: עמלציים
סוג:: עמלץ מאקו
מין:: עמלץ ארך-סנפיר
שם מדעי
 Isurus paucus
תחום תפוצה

עמלץ ארך-סנפיר (שם מדעי: Isurus paucus) הוא מין של כריש ממשפחת העמלציים. הוא קרובו לסוג של העמלץ הכחול המוכר יותר.
מין כריש זה חי באוקיינוס הפתוח ויכול לצלול עד לעומק 200 מטר. הוא פחות נפוץ מקרובו וגם פחות מהיר ממנו. ישנו דמיון רב ביניהם וההבדל העיקרי הוא באורך סנפיריו ובצבעו הכהה יותר. הוא מצוי בסכנת הכחדה.
מין זה גדול יותר מהעמלץ הכחול והוא המין הגדול ביותר במשפחתו לאחר העמלץ הלבן הקטלני. אורכו יכול להגיע ל-4.3 מטרים (14 רגל) ומשקלו עד ל-72.5 קילוגרם (160 ליברות) כאשר הפרט הגדול ביותר שקל 200 ק"ג. הנקבות גדולות יותר מהזכרים. לכריש חוטם מחודד ושיניים חדות ומעוקלות המזכירות את שיני העמלץ הלבן.
הכריש מצוי סביב האוקיינוסים הטרופיים והממוזגים השונים בכל האוקיינוסים ונמצא בחלק העליון של פני המים (עד לעומק 110–220 מ'). הוא צייד הניזון בעיקר מלהקות של דגי גרם קטנים ודיונונים. בשל נדירותו של הכריש לא נרשמה תקרית של מתקפה על אנשים ממנו.
הערות שוליים

↑  עמלץ ארך-סנפיר באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007565291805171  LCCN: sh85068768
פול רוזנברג (סוחר אמנות)

פול רוזנברג
פול רוזנברג (בצרפתית: Paul Rosenberg‏; 1881 - 29 ביוני 1959) היה אספן וסוחר אמנות מודרנית צרפתי-יהודי נודע. הוא החזיק בבעלותו את גלריות האמנות "פול רוזנברג אנד קומפני" בפריז, לונדון וניו יורק. רוזנברג ייצג, בין היתר, את האמנים פיקאסו, בראק, פרננד לז'ה ומאטיס.
ביוגרפיה

רוזנברג נולד בפריז למשפחה יהודית שהיגרה מברטיסלאבה הסלובקית לצרפת בשנת 1859. הוא החל את דרכו בחנות עתיקות שאביו, אלכסנדר רוזנברג, פתח בשנת 1870. בשנים 1902–1905 עבד בבריטניה עבור אביו, ובשנת 1911 פתח בפריז את הגלריה שלו לאמנות ברו דה לה בואטי 21, רחוב בפריז שבו גלריות רבות. רוזנברג שילם לאמנים מחירים טובים יותר ממתחריו, והצליח למשוך לגלריה שלו אמנים כגון פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, פרננד לז'ה ואנרי מאטיס.
בשנת 1918 החל לייצג את פיקאסו באופן בלעדי, יחד עם סוחר האמנות ז'ורז' וילדנסטין. השניים קנו מדי שנה מספר משמעותי מציוריו, ופרסמו את שמו ברחבי העולם. הקשר בין פיקאסו ורוזנברג נמשך עד לשנת 1932, ועם וילדנסטין עד ל-1939. בשנת 1935 הוא פתח גלריה בלונדון עם גיסו ז'אק הלפט. בספטמבר 1940, מיד לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, נמלט עם משפחתו לניו יורק, ופתח גלריה שהציגה אמנות אירופית ואמריקאית עכשווית, במנהטן.