stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאון מ'בה
מדיניות החוץ

מדיניותה של גבון תחת שלטונו של מ'בה התבססה על קשר הדוק עם המעצמה הקולוניאלית לשעבר, צרפת.
יש שראו בזאת דוגמה קלאסית של נאוקולוניאליזם. כחודש לפני הכרזת העצמאות, ב-15 ביולי 1960 גבון חתמה על 15 הסכמי שיתוף פעולה עם צרפת שהיו חיוניים בהבטחת המשך מינהל תקין וניהול הכלכלה. החל מתחילת שנות ה-1960 גבון הפכה למייבאת חשובה של אורניום ומנגאן ובהמשך כצוין לעיל מייבאת של נפט. ארצות הברית, צרפת, ומדינות אירופיות נוספות השקיעו רבות בפיתוח הפקת חומרי גלם אלה.
גבון נחשבה כחלק מהמחנה השמרני יותר מבין המדינות האפריקאיות שהשתחררו מעול הקונוליאליזם הצרפתי, יחד עם שאר 11 המדינות שייסדו בשנת 1960 את "קבוצת ברזוויל", הידוע רשמית כ"איחוד האפרו-מלגשי" שזכה בברכת צרפת: קונגו תחת הנהגתו של פולבר יולו, אפריקה המרכזית בהנהגתו של דויד דאקו, צ'אד שבהנהגתו של פרנסואה טומבלבאי וכו', לעומת המשטרים שהתקרבו לברית המועצות ולסין העממית, כדוגמת גינאה ומאלי. בהמשך קבוצת ברזוויל התחברה במאי 1961 למדינות דוברות אנגלית "שמרניות" כגון ניגריה, סיירה לאון וליבריה, לאתיופיה, טוגו, תוניסיה וסומליה כדי ליצור את קבוצת מונרוביה.
למרות שהתנגד לאיחוד פדרטיבי עם החברות האחרות ב"אפריקה המשוונית הצרפתית" לשעבר, מ'בה היה שותף בהקמת כמה ארגונים אזוריים כמו "קרן החינוך הגבוה של אפריקה המרכזית" FESAC (שנוסד ב-12 בדצמבר 1961, איגוד המכס והכלכלה של אפריקה המרכזית (UDEAC) שכלל גם את קמרון והתארגן ב-8 בדצמבר 1964.
במאי 1962 לאון מ'בה ערך ביקור ממלכתי בישראל וב-9 במאי נכח במצעד של יום העצמאות של מדינה זו, לצידו של הנשיא יצחק בן-צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון.
מדיניות החוץ > ניסיון ההפיכה ב-18 בפברואר 1964

בלילה שבין 17-18 בפברואר 1964 בשעה חמש בבוקר, 150 אנשי צבא בפיקודם של הלטננטים ז'אק מומבו וואלר אֶסון עצרו את הנשיא מ'בה, את יושב ראש האספה הלאומית לואי ביגמן וחלק מהשרים בממשלה. ברדיו הקושרים הודיעו לעם שהתחוללה הפיכה צבאית וביקשו ממשלחת הסיוע הצרפתית לא להתערב.
לאון מ'בה הוכרח לנאום לאומה ברדיו ולהודות בתבוסתו. האירועים התרחשו מבלי שנורה כדור אחד.
לא היו תגובות ברחובות. הקושרים הרכיבו ממשלה חדשה על טהרת האזרחים, חברים בשתי המפלגות הגדולות UDSG ו-BDG, כולל פול גונג'ו. את ראשות הממשלה העניקו ליריבו של מ'בה, ז'אן-אילר אובאם. הצבא הגבוני הקטן, שאומן על ידי קצינים צרפתיים נשאר בקסרקטינים. לא נראה שאנשי הצבא הקושרים לקחו את השלטון לעצמם.
לאון מ'בה הועבר לנז'ולה, אזור שתושביו תמכו באובאם. אחר כך, בגלל מזג אוויר סוער הועבר ללמאברן, 250 ק"מ מהבירה. ראש הממשלה החדש, אובאם, פנה לשגריר צרפת, פול קוסראן, על מנת להרגיעו כי ביטחון האזרחים הזרים ושל רכושם יובטח.
אולם בפריז נשיא צרפת, דה גול ויועצו בענייני אפריקה, ז'אק פרוקאר, לא היו שבעי רצון מהתפתחות העניינים בגבון. הרי לאון מ'בה נחשב אחד מהנאמנים שבבעלי הברית של צרפת ביבשת השחורה.
הם לא שכחו את הצהרתו בביקורו בצרפת בשנת 1961: "לכל גבוני יש שתי מולדות: צרפת וגבון".
בנוסף, למרות סילוק השרים הצרפתים מהממשלה הגבונית, כפי שצוין לעיל, המשטר המשיך לנהוג בידידות כלפי המתיישבים הלבנים. 
בהתאם להסכמים החותמים בין שתי הארצות, צרפת החליטה להחזיר לשלטון את הממשלה החוקית. נדרשה לכך פנייה מראשי המדינה. מפני שמ'בה היה עצור, הצרפתים כתבו פניה שנחתמה בדיעבד על ידי סגן הנשיא פול מארי ימביט, שהיה חופשי. בליל 18–19 בפברואר כוחות צרפתיים שהובאו מסנגל וקונגו (ברזאוויל) נחתו בליברוויל והחזירו את לאון מ'בה לשלטון. בקרבות שהתנהלו נהרג חייל צרפתי ובין 15 ל-25 גבונזים. זאת הייתה ההתערבות הצבאית הצרפתית הראשונה במדינה אפריקאית, אחרי השגת העצמאות.
שנותיו האחרונות

בחזרתו בראש המדינה, מ'בה הביא בפני משפט את המעורבים בהפיכה, כולל אובאם, למרות שהלה לא היה בסודות הקשר. אובאם נידון ל-10 שנות עבודות פרך ול-10 שנות גלות.
היו כמה הפגנות נגד מ'בה תחת ססמאות כמו "מב'ה, נשיא של הצרפתים", "נגד הדיקטטורה" והסולידריות עם אובאם, אהל הבחירות הכלליות התקיימו ב-12 באפריל 1964 כפי שתוכנן לפני ההפיכה. מפלגת UDSG, בהיעדר מנהיגיה, שהוצאו מחוץ לחיים הפוליטיים עקב מעורבותם באירועי ניסיון ההפיכה, נמחקה מהמפה. האופוזיציה יוצגה בעיקר על ידי מפלגות סקטוריאליות אזוריות, והצליחה לזכות ב-46% מהקולות וב-16 מתוך 47 מושבי הפרלמנט. היו סימנים רבים לסילופי תוצאות של הבחירות.
כלקח מניסיון ההפיכה, הנשיא החריף עוד יותר את ריכוזיות ההנהגה ואת אמצעי הדיכוי. לצורך הרתעה אסירים פוליטיים זכו ביחס אלים ומשפיל בפומבי: למשל קבוצת אסירים כאלה הובלה בעירום ברחובות העיר כשהוכתה במקלות גולף ובקתות של רובים.
המשמר הנשיאותי הועמד תחת פיקודו של בוב מלובייה, מוותיקי שרותי המודיעין הצרפתי, במימון קבוצות הנפט הצרפתיות. פייר גיומא, יושב ראש אחת מהן, "יוניון ז'נראל דה פטרול" (משנת 1967 קרויה "אלף אקיטן") היה מעורב בהחלטות בנוגע להתערבות הצבאית הצרפתית לטובת מ'בה.
נציג אחר של תעשיית הנפט הצרפתית, גי פונסאייה, התמנה ליועץ פוליטי של הנשיא.
פונסאייה ניסה לשכנע את מ'בה לרכך את מדיניות הדיכוי, להתגבר על פחדיו ולצאת לביקורים במחוזות השונים של המדינה על מנת לשפר את תדמיתו.
החל משנת 1965 שגריר צרפת בגבון היה מוריס דלונה שלעצותיו היה משקל מיוחד באוזני הנשיא.
מב'ה חלה באותה תקופה בסרטן והתחיל להכין לעצמו יורש.
היה מדובר באלברט-ברנאר בונגו, מנהל הלשכתו הצעיר.
ב-24 בספטמבר 1965 בונגו התמנה לשר ליד הנשיאות והתחיל בהדרגה לקחת בידיו את רסני השלטון.
מ'בה עצמו אושפז באוגוסט 1966 בבית החולים "קלוד ברנאר" בפריז ולא חזר שוב לארצו. למרות זאת, לא רצה להתפטר. אחרי שכנועים מצד ז'אק פרוקאר, המזכיר הכללי של ה"אליזה" בעיניני אפריקה, הסכים ב-14 בנובמבר 1966 למנות את בונגו לסגן ראש הממשלה במקומו של ימביט. את החלטה זו הביא לידיעת העם בנאום ששודר בטלוויזיה מחדרו בבית חולים בפריז.
ב-16 בפברואר 1967 רפורמה חוקתית חדשה הקימה את משרת סגן נשיא הרפובליקה הכינה את המגרש להעברת סמכויות הנשיא ליורשו, בונגו. בבחירות לנשיאות ולפרלמנט ב-19 במרץ 1967 האופוזיציה לא העזה להשתתף. מ'בה נבחר שנית כנשיא ובונגו כסגן נשיא, עם 99.90% מהקולות ומפלגתם BDG כבשה את כל מושבי הפרלמנט.
אחרי שהתאמץ תוך קשיים להגיע להישבע על החוקה בשגרירות גבון בפריז, לאון מ'בה נפטר ב-27 בנובמבר 1967 בבית החולים בבירת צרפת. בהתאם לחוקה, מקומו כנשיא עבר לידי אלברט-ברנאר בונגו, אז בן 32, לימים חאג' עומאר בונגו אונדימבה. זמן קצר אחרי כך, בדצמבר 1967, בונגו ביטל את תפקיד סגן הנשיא שהפך למיותר.
השאיר אישה, פולין מ'בה, ואחד-עשר ילדים.
הנצחה

נובמבר 1971 – נחנך בפריז מכון "הקרן ע"ש לאון מ'בה" לרפואה ואפידמיולוגיה ישומית", המסונף לאוניברסיטת דני דידרו.
נושאים את שמו, בין היתר:
שדה התעופה הבינלאומי "לאון מ'בה" בלוברוויל.
ארמון אספת הנבחרים של גבון ("ארמון לאון מ'בה")
בית ספר התיכון הלאומי "לאון מ'בה" בליברוויל
ב-28 בנובמבר 2007 לרגל 40 שנה למותו, הנשיא בונגו חנך לזכרו מאוזולאום המשמש גם למרכז תרבות.
כתבים

Contes Pahouins (מעשיות של בני פאנג) ב-XXIII Bulletin de la Société des recherches congolaises (ב"ביטאון החברה למחקרים קונגולזים")
(Essai de droit coutumier fang (1936 (מסה על המשפט המסורתי פאנג)
לקריאה נוספת

Roland Segal African Profiles, Penguin Books, Baltimore, Maryland, 1962
Louis Sanmarco -Le colonisateur colonisé, Ed. Pierre-Marcel Favre-ABC, 1983 (לואי סאנמרקו – "הכובש הנכבש", הוצאת פייר מרסל פאוור, א.ב.ס., 1983) (בצרפתית)
Pierre Péan Affaires africaines, Fayard, Paris 1983 (פייר פיאן - פרשיות אפריקאיות)
Dominique Etoughe -Justice indigène et essor du droit coutumier au Gabon. La contribution de Léon M'Ba - 1924-1938, L'Harmattan 2007
הערות שוליים

↑  באותה תקופה, במסגרת "קונגו הצרפתית" והחל מ 1910 – במסגרת אפריקה המשוונית הצרפתית
↑  A.Keese
↑  שם
↑  פרסומי חברת האפריקניסטים
↑  Christophe Wondji - Africa since 1935, Unesco. International Scientific Committee for the Drafting of a General History of Africa ע' 210, הערה 55.
↑  Wondji ע' 210
↑  Gardinier, Yates p.Ii- Iii
↑  נשיא גאבון - ביום א' לישראל, על המשמר, 4 במאי 1962
↑  נשיא גאבון - בישראל, למרחב, 7 במאי 1962
↑  נשיא גאבון בצפון, דבר, 14 במאי 1962
↑  נשיא גאבון משיק בסיורו, דבר, 13 במאי 1962
↑  Christopher Griffin (U. of Southern California)- France, United Kingdom and the European Union Capacities for Military Action in Africa, 6th Annual Pan-European Conference on Internationa Relations, Turin 2007 p.10
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278947205171  BNE: XX1312306  BnF: cb15603709n (data)  GND: 135569664  ISNI: 0000 0000 4040 0683  LCCN: n89612627  NTA: 276364333  SNAC: w62c33tc  SUDOC: 128145390  VIAF: 22461927   WorldCat (עם VIAF): 22461927 
מסיכה טקסית בתרבות בני פאנג
דגל הרפובליקה האוטונומית של גבון 1959–1960
הדגל של גבון העצמאית
בחירות בשיטה היחסית

בחירות בשיטה היחסית (או בחירות יחסיות) הן בחירות בהן חלוקת הנציגים בפרלמנט (או במחוז מסוים) מתבצעת באופן יחסי להתחלקות קולות הבוחרים, לדוגמה אם הצביעו למפלגה מסוימת 10% מכלל בעלי זכות ההצבעה, המפלגה תזכה ב-10% מהמושבים בפרלמנט. זאת לעומת השיטה הרובנית (או הרובית) שבה המפלגה שזכתה במירב הקולות במחוז גורפת את כל המושבים של אותו מחוז.
יחד עם השיטה מונהג סף חסימה חוקי ("אחוז החסימה") שמונע ממפלגות שמספר הקולות שקיבלו הוא מתחת לסף להיספר, ובכך נמנע מהן להיכנס לפרלמנט.
שיטה זו גורמת בדרך כלל לייצוג של מגוון קולות ומפלגות בפרלמנט ומתאימה לחברות מפולגות כמו בישראל.
שיטות שונות לבחירות היחסיות

בחירות יחסיות יכולות להתקיים גם בשיטת בחירות אזורית וגם בשיטת בחירות ללא אזורי בחירה.
בחלוקה לאזורי בחירה המדינה מחולקת לאזורי בחירה (או מחוזות) כך שכל אדם מצביע או למחוז שלו (אם הבחירות הן מחוזיות בלבד) או למחוז ולפרלמנט בבחירות ארציות כאחד.
שיטות שונות לבחירות היחסיות > חלוקה לאזורי בחירה

המדינה מתחלקת למעשה למספר מחוזות בחירה לפי מספר המושבים בבית הנבחרים (בהנחה שמדובר בשיטה אזורית גרידא, ובמחוזות חד-נציגיים). זוהי חלוקה גאוגרפית של המדינה ליחידות אזוריות בסיסיות לצורכי בחירות.
בכל מחוז בחירה נבחר נציג אחד בלבד כאשר לעיתים, יש חלוקה בה מכל אזור נבחרים מספר נציגים, לפי מפתח חלוקה התואם את חלוקת הקולות בבית הנבחרים. ייתכנו מחוזות בהם ייבחרו שלושה נציגים וייתכנו אף יותר או פחות. הבוחרים ניגשים להצביע, איש איש בקלפי באזור הבחירה שהוא משויך לו, ובסופו של יום הבחירות ביחידה זו נספרים קולות המצביעים. נציגי בית הנבחרים מתמודדים באזורי הבחירה על תמיכת הבוחרים, ומי מהם שיזכה במספר הקולות הנדרש (מספר התלוי בשיטה ובמדינה) ייבחר לייצג את מחוז הבחירה בבית המחוקקים.
שיטות שונות לבחירות היחסיות > חלוקה לאזורי בחירה והצבעה ארצית

בבחירות אזוריות משולבות, יש חלוקה של ההצבעה בין הצבעה כלל ארצית לבין הצבעה אזורית. ישנה קביעה מראש מה יהיה יחס הקולות וכיצד תתבצע החלוקה. כך למעשה מצביע האזרח הן בבחירות אזוריות והן בארציות.
מאפייני השיטה היחסית

ניתן לומר כי חסרונותיה של השיטה הרובית הן יתרונותיה של השיטה היחסית. לכן מנסות דמוקרטיות רבות בעולם לשלב בין השיטות.
מאפייני השיטה היחסית > ייצוג הולם של קול הבוחר

בבחירות יחסיות הצפי הוא שהמושבים בפרלמנט יחולקו לפי אחוז הקולות שהם קיבלו בבחירות. כלומר, נניח שרשימה מסוימת קיבלה 10% מקולות הבוחרים, 10% מהמושבים בפרלמנט יהיו שלה.
בשונה מהשיטה הרובנית, שמעודדת פרלמנט דו מפלגתי, בשיטה היחסית מתחדד ריבוי המפלגות בפרלמנט, ולרוב משטרים הנוהגים בשיטת בחירה זו הם משטרים קואליציוניים, שדורשים מספר של מפלגות לטובת הקמת ממשלה.
עם זאת, ניתן מקום רב למפלגות סקטוריאליות ומפלגות שדוגלות בהשקפות עולם מסוימות, ובשיטה היחסית קל להן יותר להיבחר לפרלמנט, שכן מספר המושבים בפרלמנט או במחוז מתחלק לפי יחס קולות הבוחרים, בניגוד לשיטה הרובנית שבה הרשימה הגדולה ביותר גורפת את כלל הקולות באותו מחוז (בשיטה אזורית בלבד).
מאפייני השיטה היחסית > קשר בין בוחר לנבחר

בשיטת בחירות יחסית ניתן לחלק את המדינה למחוזות בחירה וניתן שלא. בחלוקה למחוזות בחירה מתקבל קשר אישי בין הבוחר לנבחר, שכן חבר הפרלמנט שנבחר יודע שעליו לייצג אזור מסוים במדינה אם ברצונו להיבחר שוב בבחירות הבאות. בשיטת בחירות יחסית ארצית, כמו בישראל, אין קשר בין הבוחר לנבחר וזהו אחד הנושאים העולים לדיון כאשר דנים ברפורמה בשיטת הממשל בישראל.
מאפייני השיטה היחסית > מניעת בזבוז קולות

שלא כמו בשיטה הרובנית, רוב קולות המצביעים זוכים להיספר, למעט של אלו שהצביעו למפלגות שלא עברו את אחוז החסימה. לדוגמה מפלגה שקיבלה 2% מסך הקולות הכשרים ("בעלי זכות ההצבעה"), ואחוז החסימה עומד על 3.25% (כמו למשל בישראל), קולותיה לא ייספרו. לאחר מכן תיעשה חלוקת המנדטים בין המפלגות שכן עברו את אחוז החסימה. במדינות הנוהגות בשיטה זו ומנהיגות סף נמוך של אחוז החסימה, לדוגמה בישראל, ניתן לראות מספר רב של מפלגות בפרלמנט (13 מפלגות בכנסת ישראל בבחירות לכנסת ה-19), שחלקן מיוצגות על ידי 2 מושבים בלבד (מפלגת קדימה).
העלאת אחוז החסימה נועדה למנוע מצב של ריבוי מפלגות ולצמצם מצבים של סיעות יחיד, כמו שהיה נהוג בישראל בימים שבהם אחוז החסימה היה 1%.
שיטת הבחירות היחסית בישראל

מדינת ישראל היא חברה הטרוגנית מפולגת ומלאת שסעים וקונפליקטים, לכן בבחירות בישראל חשוב לתת דגש על עקרון הייצוג כדי שקבוצות שונות באוכלוסייה לא ירגישו מקופחות וחסרות ייצוג בשלטון. לכן כדי לשמור על קונצנזוס בעם מונהגת בישראל השיטה היחסית שנותנת דגש לעיקרון הייצוג ודואגת שלכל מפלגה יהיה ייצוג בהתאם לכוחה האלקטורלי. לכן כבר עם קבלת ההחלטה על שיטת הבחירות לאספה המכוננת – היא הכנסת הראשונה – התעורר ויכוח בין מצדדי השיטה היחסית שהייתה נהוגה בבחירות למוסדות היישוב עוד בטרם העצמאות, לבין מתנגדיה ולבסוף נקבע ששיטת הבחירות תהיה השיטה היחסית.
מאז שנות ה-50 עלו מדי פעם הצעות לשינוי שיטת הבחירות הארצית-היחסית הנהוגה בישראל לשיטה במתכונת רובנית. מטרת ההצעות הייתה להביא להקטנת מספר המפלגות, או לשפר את מצבן האלקטורלי של מפלגות מסוימות. בין ההצעות שהועלו:
שיטת הבחירות היחסית בישראל > הצעתו של בן-גוריון – השיטה הרובנית הפשוטה

כבר עם קבלת ההחלטה על שיטת הבחירות היחסית לכנסת הראשונה תמך בן-גוריון בשיטה הרובנית הפשוטה – הנהגת 120 אזורי בחירה שבכל אחד מהם ייבחר נציג אחד כנהוג בממלכה המאוחדת. עמדתו של בן-גוריון אף אומצה כעמדת המצע של מפא"י. הסיבה העיקרית לעמדתו זו הייתה כרוכה בקידום האינטרסים של מפלגתו[דרוש מקור]; הפעלת השיטה הרובנית הפשוטה באזורים חד-נציגיים הייתה מקנה ככל הנראה רוב מוחלט למפא"י, דבר שהיה משחרר אותה מתלות בשותפות קואליציוניות. הצעת בן-גוריון הועלתה בעת הדיון במליאת הכנסת על חוק יסוד: הכנסת ב-1958 באמצעות חבר הכנסת ברוך אזניה ממפא"י ונדחתה ברוב של 73 נגד 42.
שיטת הבחירות היחסית בישראל > הצעתם של יגאל הורביץ וזלמן שובל

ב-13 ביוני 1980, יגאל הורביץ וזלמן שובל ממפלגת תל"ם העלו מחדש את ההצעה של בן-גוריון להנהיג בבחירות את השיטה הרובנית. הצעה זו אף עברה בקריאה טרומית אך לא התקדמה מאז.
שיטת הבחירות היחסית בישראל > הצעות לשיטה מעורבת

הצעתו של יוסף סרלין – הראשון שהציע להנהיג בישראל שיטה מעורבת הוא חבר הכנסת יוסף סרלין מהציונים הכלליים, בדצמבר 1958. לפי הצעתו, חלק מהנבחרים ייבחרו בשיטה אזורית–יחסית, או רובנית–אישית, והיתר על בסיס ארצי-יחסי. הוא הציע שייקבעו 30 אזורי בחירה שבכל אחד מהם ייבחרו שלושה חברי כנסת, ושלושים חברי הכנסת הנותרים ייבחרו על בסיס השיטה הקיימת.
הצעתו של גד יעקובי – חבר הכנסת גד יעקובי הציע, למשל, לבחור את הנציגים האזוריים ב-18 אזורים בני חמישה מושבים כל אחד. הצעותיו של יעקובי נוסחו מחדש על ידי שרי המשפטים לשעבר חיים יוסף צדוק ויעקב שמשון שפירא, וב-1972 הועלתה על שולחן הכנסת לקריאה טרומית הצעתו של יעקובי באמצעות חבר הכנסת צדוק, כשהיא מוגשת פורמלית כהצעת חוק פרטית על ידי שבעה חברי כנסת של מפלגת העבודה. ההצעה זכתה ברוב של 61 תומכים מול 45 מתנגדים ו-3 נמנעים. היא הועברה לוועדת חוקה חוק ומשפט, אך בסופו של דבר, לאחר דיונים בוועדה, לא הובאה לקריאה ראשונה בכנסת.
הצעתו של מרדכי וירשובסקי – ב-14 ביוני 1988 התקבלה בקריאה ראשונה הצעה שהוכנה על ידי חבר הכנסת מרדכי וירשובסקי ממפלגת ר"ץ בצירוף חתימותיהם של 43 חברי כנסת נוספים. ההצעה, כפי שעברה בקריאה ראשונה, הביאה שתי חלופות. על פי הראשונה ייבחרו 80 חברי כנסת ב-20 אזורי בחירה על בסיס אזורי-יחסי, ו-40 ייבחרו מרשימות ארציות של המפלגות על בסיס מספר הקולות היחסי שקיבלו באזורי הבחירה. הגרסה השנייה מציעה לחלק את המדינה ל-60 אזורי בחירה חד-מושביים, שבהם תונהג השיטה הרובנית הפשוטה, ו-60 המושבים הנותרים ייבחרו על פי השיטה הקיימת, השיטה היחסית.
ראו גם

בחירות בשיטה הרובנית
הבחירות לכנסת
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל
בחירות אזוריות
מערכת דו-מפלגתית
לקריאה נוספת

אמנון רובינשטיין (עם אדם וולפסון), באין ממשלה - איך לתקן את קלקולי המשטר, זמורה ביתן, 2012, מסת"ב 9789655522037
ניר אטמור (בהנחיית אשר אריאן), שיטות לבחירת בתי נבחרים דמוקרטיים, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2010, מסת"ב 9789655190731
אברהם דיסקין, בחירות ובוחרים בישראל, עם עובד, 1971
בנימין נויברגר, ממשל ופוליטיקה במדינת ישראל, האוניברסיטה הפתוחה, 1989
אופיר העברי, שינוי שיטת הבחירות בישראל, מרכז שלם, 1994
הערות שוליים

↑   שלבי החקיקה של הצעת חוק-יסוד: הכנסת (שיטת הבחירות), במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
↑   שלבי החקיקה של הצעת חוק-יסוד: הכנסת (תיקון) (שיטת הבחירות), במאגר החקיקה הלאומי באתר הכנסת
| בחירות |
| --- | --- | --- |
| שיטות בחירה | בחירות ישירות • בחירות יחסיות • טופס כללי • בחירות אזוריות • בחירות ארציות • בחירות רובניות • הצבעה בשני סיבובים • הצבעת אישור • שיטת בורדה • שיטת ג'פרסון • שיטת הבונוס להשגת רוב קואליציוני • שיטת שולצה • שיטת הקול הנייד • חבר האלקטורים |  |
| הצבעה | אחוז הצבעה • הצבעה בדואר • הצבעה במעטפות כפולות • הצבעה חשאית • הצבעה מוקדמת • הצבעה ממוחשבת • הצבעה מרחוק • הצבעה באינטרנט • זכות בחירה • חובת הצבעה |  |
| אמצעי הצבעה | קלפי • מכונת הצבעה • פתק הצבעה • קלרוטריון |  |
| מונחים | כלכלת בחירות • דממת בחירות • רשימה • שריון • הסכם עודפים • עימות בחירות • בחירות מקדימות • חוג בית • בחירות ביניים • בחירות בזק |  |
| נוספים | פיקוח על בחירות • אחוז החסימה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541097705171  GND: 4187753-6  HDS: 026454  LCCN: sh85107542  NDL: 00563247  NKC: ph210501
יהדות הונג קונג

|  אוכלוסייה |
| --- | --- |
 כ-5,000
 שפות
 אנגלית, עברית, עיראקית יהודית
 נוסח תפילה
 ספרדי, ספרד
 
יהדות הונג קונג היא הקהילה היהודית בהונג קונג, סין. הקהילה מונה כ-5,000 חברים, ויש בה חמישה בתי כנסת, מקווה טהרה, שלוש מסעדות כשרות ובית קברות יהודי.
היסטוריה

יהודים הגיעו לראשונה להונג קונג, מאז העברת הריבונות מסין לבריטניה בשנת 1842. סוחרים יהודים (בעיקר מעיראק, מומבאי וקולקטה) העבירו את משרדיהם מהעיר השכנה גואנגג'ואו, כדי לפתח את הנמל החדש. הקהילה הקטנה סבבה בעיקר סביב עסקיהם של משפחת ששון ומשפחת כדורי. בשנת 1857 בנה הסוחר היהודי הברונט יעקב אליאס ששון, בן למשפחת ששון, את בית הכנסת הראשון בהונג קונג "אהל לאה", וייסד את הקהילה היהודית במקום.
בשנים 1906–1920 שימש אליהו יצחק חזן כרב קהילת יוצאי בבל בהונג קונג.
פריצתה של מלחמת העולם השנייה, והכיבוש היפני של הונג קונג, השעתה באופן זמני את הפעילות היהודית באזור. אולם בזמן זה החלו להגיע להונג קונג יהודים רבים מארצות אירופה, שברחו עקב אימי המלחמה                                                                                                                           בשנת 1964 עד שנת 1973 רב הקיהלה ורב הראשי של הונג קונג היה הרב דוד בן חיון שנולד במרוקו והיה רב בקהילות שונות בעולם ( בעיקר ברזיל ) בשנת 1973 עזב הרב הצדיק דוד בן חיון ועבר לברזיל
בית הכנסת אהל לאה

בית כנסת הוקם לראשונה על ידי יעקב ששון ואחיו ברחוב הוליווד בשנת 1870, ועבר ממקום למקום במהלך השנים. בשנת 1899 הסכימו בחברת ד. ששון ושות', כי יש לבנות בית כנסת חדש וקבוע, למלאכת חיפוש השטח הנכון נבחר עמנואל רפאל בלילוס - סוחר יהודי מוצלח שהיה אף חבר בחבר-המנהלים של בנק הונג קונג-שאנגחאי. עמנואל מצא מקום שהיה לדעתו מתאים לבניית בית הכנסת החדש ברחוב קנדי. למרות זאת לא הוקם בית הכנסת במקום גם כיוון שלא ניתן היה לאסוף מספיק כסף לקניית הקרקע, וגם עקב חילוקי דעות בינו לשאר חברי הקהילה בעניין כמה מהשטח אכן יוקדש לבניית בית הכנסת, וכמה יישאר בידיו. לבסוף הוחלט על הקמת בית הכנסת ברחוב רובינזון בעלות של $26,000, ששולמו על ידי משפחת ששון. אבן הפינה הונחה על ידי אברהם חיים יעקב רחמים, חבר בחברת ד. ששון ושות' ב-7 באוגוסט 1901. בית הכנסת נקרא "אהל לאה" לזיכרון אמו של המייסד יעקב אליהו דוד ששון, שנפטרה בכח בניסן ה'תרל"ח (1 במאי 1878). בניית בית הכנסת הסתיימה בשנת ה'תרס"ב - 1902.
בסוף שנות השמונים, דנו חבר הנאמנים של בית הכנסת על אפשרות הריסת בית הכנסת, ובנייתו במקום אחר. הקרקע עליה נבנה בית הכנסת עלתה בשוויה הרבה מאוד יחסית למחיר בו נקנתה, והיה נראה בעיניהם כי מוטב למכור את השטח ובסכום שיתקבל להקים בית כנסת חדש. רעיון הריסת בית הכנסת ירד מהפרק, לאחר שאחת הנשים שנכחה במקום עמדה בתוקף על כך שבית כנסת אסור להרסו. למרות זאת, רעיון מכירת הקרקע לא ירד מהפרק, והקרקע נמכרה לבסוף אולם רק בחציה. אזור בית הכנסת נותר שלם, בית הכנסת עבר שיפוץ, ועל האזור האחר הוקמו שני בנייני מגורים גבוהים ביותר. חמש הקומות התחתונות נותרו בבעלות הקהילה היהודית, ובהן מסעדה כשרה למהדרין, בריכה, ספרייה ושאר צורכי הקהילה.
בית הכנסת הוקם על ידי סוחרים עיראקים, המשויכים ליהדות ארצות האסלאם, כך שנוסח התפילה בתחילה היה "נוסח עדות המזרח". אולם עם השנים בית הכנסת עבר תהפוכות רבות, וכיום נוסח התפילה הוא אשכנזי ("נוסח ספרד") בהיגוי ישראלי. בבית הכנסת מתקיימות כמעט כל התפילות, למעט תפילות מנחה וערבית בימי החול (לא כולל ימי ראשון וימי פגרה).
קהילת "שובה ישראל"

קהילת שובה ישראל, הוקמה באוקטובר 1991 על ידי משפחת דרוויש לאחר חילוקי דעות שקמו בין דוד דרוויש, אז ישראלי שהיגר להונג קונג וחזר בתשובה, לבעלי תפקידים אחרים ביהדות הונג קונג, ושלטעמו ולטעם שלושת אחיו שגם הם חזרו בתשובה בעקבותיו הם לא היו דתיים מספיק בעבורם. "שובה ישראל" יועדה לציבור חרדי יותר. הרב הראשון של הקהילה היה הרב דוד אברהם. הקהילה הפעילה גם כולל אברכים ומסעדה כשרה למהדרין. היא גם קיימה סמינרים בנושא יהדות למטיילים. לקהילה היה בית ספר חרדי, שנסגר בשנת 2006, כנפטרו שני האחים,אח אחד חזר לישראל,ולא הייתה באפשרותם להמשיך ולאסוף תרומות וגם לתרום בעצמם, להחזקת הבית כנסת. קהילת שובה ישראל ובית הכנסת לא קיימים יותר.
בית חב"ד (באי הונג קונג)

בית חב"ד בהונג קונג הוקם במהלך שנות השמונים על ידי הרב מרדכי אבצן ואשתו גולדי. בית חב"ד היה לבית חב"ד הראשון במזרח הרחוק. בנוסף ייסד את "ליובאוויטש של המזרח הרחוק" (L.I.F.E Lubavitch of the Far East). הקהילה מקיימת תפילות שחרית בכל ימות השבוע, תפילות וסעודות שבת. הקהילה שמה דגש על פעילות לילדים, ומקיימת מחנה קיץ שנתי ברוח היהדות, כמו גם פעילויות רבות במשך השנה.
בית חב"ד (בחצי האי קאולון)

בשנת 2009 הוקם בית חב"ד נוסף בחצי האי קאולון על ידי הרב אפצון, בכדי לתת מענה בעיקר לאנשי עסקים ממוצא אשכנזי המבקרים בעיר ושוהים בקאולון, במשך השנים החליף הבית כנסת מספר רבנים, עד שבשנת 2016 הגיע הרב ישראל ליברמן שמנהל את המקום עד היום. במקום פועלת מסעדה כשרה, סעודות שבת וחג וכדומה.
נשיא בית הכנסת והקהילה היהודית בחצי האי קאולון, היה ד"ר לשם כבוד רפאל אהרוני ז״ל
בית הכנסת הספרדי קהילת ציון (בחצי האי קאולון)

בשנת 1995 הוקם בית כנסת ספרדי בחצי האי קאולון בידי הרב שלמה קצין שליטא ולניהול בית הכנסת הופקד הרב ציון כהן ע״ה ולזכרו נקרא בית הכנסת קהילת ציון.לאחר מכן לאחר שנשלח הרב מעודד בידי הרב קצין שליט״א למלא את מקום הרב ציון כהן,נקרא בית הכנסת גם בשם היכל עזרא. בית הכנסת ממוקם במרכז הקניות Plaza on Wing בקומה הראשונה. בית הכנסת על פי הגדרתו העצמית משמש כ״בית רחוק מהבית״ עבור אנשי עסקים ותיירים המבקרים מכל רחבי העולם ולכן ממוקם בלב  הקהילה העסקית בחצי האי. בקהילה מתקיימים מניינים יומיים לתפילה. כמו כן ישנה מסעדת שף בשרית ״גלאט כשר״ הנקראת ״מול הים״. הרב נתנאל מעודד שליט״א, מכהן כרב הראשי של הקהילה הספרדית בהונג קונג ומנהיגה הרוחני של ״קהילת ציון״.
לקריאה נוספת

איירין איבר ואדריאן סיה, "מוקד של זיכרון - בית הקברות היהודי בהונג קונג", פעמים 98-99, סתיו-חורף תשס"ו, עמ' 333–350
הערות שוליים

↑  מקובל כי מר ששון, שהיה תלמידו של הבן איש חי, קיבל הוראה מרבו לבנות בית כנסת בכל מקום בו מתקבצים יהודים, ואין להם עדיין בית כנסת. וכך בית הכנסת בסינגפור, שאנגחאי, כלכותה ועוד במזרח הרחוק נבנו על ידו, או על ידי אחיו.
↑  אתר הקהילה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263293805171  LCCN: no93006723  VIAF: 137848436   WorldCat (עם VIAF): 137848436 
בית הכנסת אהל לאה
בית הכנסת שובה ישראל (החלונות עם הוילונות הירוקים בקומה השלישית של הבניין האמצעי)
סוכות תשס"ו בחב"ד
מסיבת חנוכה 2017 בבית חב"ד קאולון
יורי שטרק

יורי בוריסוב שטרק (בבולגרית: Юрий Борисов Щерк, נולד ב-10 באוקטובר 1962, פלובדיב, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא דיפלומט בולגרי אשר בין השנים 2011–2013, כיהן כשגריר בולגריה בישראל, ובין השנים 2017–2019 כיהן כסגן שר החוץ של בולגריה.
ביוגרפיה

יורי שטרק נולד בפלובדיב. הוא רכש תואר ראשון בהצטיינות בחוק הבינלאומי במכון הממלכתי ליחסים בין-לאומיים של מוסקבה. בהמשך סיים את התכנית להכשרת דיפלומטים באוניברסיטת סטנפורד, ורכש תואר מוסמך אוניברסיטה במדע המדינה באוניברסיטת רוברט שומן בשטרסבורג.
ב-1989 הצטרף לשירות החוץ הבולגרי, ונמנה עם הצוות שהכין את כניסת בולגריה למועצת אירופה. בין השנים 2001–2005 כיהן כשגריר בולגריה למועצת אירופה, בין ינואר 2011–ינואר 2013 כיהן כשגריר בולגריה בישראל, ובין 2013–2017 כיהן כשגריר האיחוד האירופי באוזבקיסטן. ב-12 במאי 2017 מונה לסגן שר החוץ של בולגריה, באפריל 2019 מונה לשגריר בולגריה במרוקו, ובנובמבר 2020 מונה לנציג בולגריה למוסדות האו"ם בז'נבה (אנ'). בין השנים 2021–2022 כיהן כסגן נשיא מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
שטרק נשוי ואב לילד.
הערות שוליים

↑  Decree No. 434 of 18.12.2012 on the release of Yuri Borisov Shterk from the post of Ambassador, באתר lex.bg (בבולגרית).
↑  Bulgaria's Yuri Sterk Appointed EU Ambassador to Uzbekistan, באתר novinite.com (באנגלית).
דמיאן

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  הרמן הסה
 שפת המקור:  גרמנית 
 סוגה:  רומן חניכה
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1919
 מספר עמודים:  מהדורה ראשונה - 159 מהדורה שנייה - 153
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מהדורה ראשונה - צ' לינמן מהדורה שנייה - הוצאת שוקן
 תאריך:  מהדורה ראשונה - 1942 מהדורה שנייה - 1976
 תרגום:  מהדורה ראשונה - רנה קלינוב מהדורה שנייה - דב קווסטלר
 סדרה
 ספר קודם:  קנולפ 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001339195, 001339194
 
דמיאן הוא רומן חניכה מאת הרמן הסה, אשר ראה אור לראשונה בשנת 1919 (הפרולוג לסיפור נכתב ב-1960). פורסם לראשונה תחת השם "אמיל סינקלייר", הדובר והדמות הראשית בסיפור ושמה של דמות שהייתה נערצת על ידי הסה. הרומן נכתב תוך שלושה שבועות בלבד.