היסטוריה של המזרח התיכון
אזור של סכסוך

הקמתה של מדינת ישראל, סיום השליטה האירופית הישירה באזור, וחשיבותה ההולכת וגוברת של תעשיית הנפט עמדו ביסודו של המזרח התיכון המודרני. ההתפתחויות אלה אף הביאו למעורבות גוברת של ארצות הברית בענייני המזרח התיכון. בהדרגה, ארצות הברית הייתה לבת בריתה העיקרית של ישראל, ובאופן כללי שמרה על היציבות באזור. החל משנות החמישים הייתה לכוח הדומיננטי בתעשיית הנפט המזרח תיכונית. כשמשטרים רדיקלים ואנטי-מערבים קמו באזור, כמו במצרים (1954), סוריה (1963), עיראק (1968) ולוב (1969), ברית המועצות סייעה להם כלכלית וצבאית, מתוך כוונה לרכוש בני ברית חדשים ולהרחיב את מעגל ההשפעה הסובייטי במסגרת המאבק הבין-גושי מול ארצות הברית. הסובייטים כוננו יחסים הדוקים עם גמאל עבד אל נאצר שליט מצרים, עם הרודן העיראקי סדאם חוסיין ומאוחר יותר גם עם נשיא סוריה חאפז אל-אסד, אשר נשבעו בהזדמנויות שונות להשמיד את ישראל, להביס את "האימפריאליזם המערבי" ולהביא לשגשוג בקרב ההמונים הערביים, בדרך כלל באמצעות וריאציה סוציאליסטית כלשהי. כישלונם לקיים הבטחות אלה עשה אותם ברוב המקרים לאותוריטריים יותר ויותר.
בתגובה לאתגר שהציבו המשטרים הרדיקלים הערביים בפני האינטרסים שלה במזרח התיכון, ארצות הברית חשה מחויבת להגן על בנות בריתה הנותרות באזור: הממלכות המתונות של ערב הסעודית, ירדן, איראן ואמירויות המפרץ הפרסי. ראוי להדגיש, עם זאת, כי שיטת הממשל הנהוגה במדינות אלה לא נתפסה כטובה יותר מזו הנהוגה במדינות ערב הרדיקליות. איראן הייתה לבת ברית מרכזית במיוחד, עד שמהפכה דתית בהנהגת האייתולות השיעיים הפילה את המלוכה בשנת 1979 והקימה תחתיה משטר תאוקרטי שהיה אף קיצוני ואנטי-מערבי מהמשטרים החילונים בעיראק או בסוריה. המהפכה גרמה לארצות הברית לחזק את יחסיה עם ערב הסעודית, שהונהגה על ידי משטר ריאקציוני ומושחת למדי, אשר קרא בגלוי להשמדת ישראל. כך מצאה עצמה ארצות הברית מסובכת בסתירות הפנימיות של הפוליטיקה המזרח תיכונית, כפי שמצאו עצמן צרפת ובריטניה בעשורים הקודמים.
שורת ההפסדים הרצופים שהנחילו הישראלים לצבאות ערב במלחמות 1948, 1967 ו-1973 שכנעה את הפליטים הפלסטינים, כמו גם ערבים רבים אחרים, שאין בכוחם של המשטרים הערביים להביס את הישות המערבית הזרה שהוקמה באזור. פלסטינים כיאסר ערפאת הניחו כי פתרון הבעיה הפלסטינית מצוי בידי הפלסטינים עצמם, גם אם הדבר כרוך בשימוש באלימות ובטרור נגד ישראל. הד לתפיסה זו ניתן לאחר שבתום מלחמת ששת הימים (1967) החזיקה ישראל בשטחים הפלסטינים הנותרים - "הגדה המערבית" ו"רצועת עזה" - ואותתה על חוסר נכונותה לוותר עליהם בכך שהקימה בתחומם התנחלויות יהודיות רבות.
יתר על כן, ב-1979 מצרים בהנהגתו של אנואר סאדאת חתמה על הסכם שלום רשמי עם ישראל, במה ששם קץ לשאיפות הערביות להקים חזית צבאית ערבית מאוחדת נגד מדינת ישראל. שנים אחדות קודם לכן פתח הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), בראשותו של ערפאת, בשורת התקפות טרור נגד ישראל ונגד מטרות אמריקניות, יהודיות ומערביות, לצורך החלשת ישראל ופגיעה בתמיכה המערבית בה. הפלסטינים זכו לתמיכה מסוימת מטעם רבות מארצות ערב, שסייעו בעיקר באמצעים כלכליים. הפעילות הפלסטינית אף נשאה אופי דיפלומטי, והיא הגיעה לשיאה בשנת 1975 או אז גינתה העצרת הכללית של האו"ם את הציונות בהכריזה כי מדובר בסוג של גזענות. באותה שנה זכה ערפאת לקבלת פנים רשמית בעצרת.
לקריסתם של ברית המועצות והקומוניזם בראשית שנות התשעים נודעו השפעות שונות על המזרח התיכון. היא אפשרה למספרים גדולים של יהודים (ולא-יהודים) להגר מרוסיה, מאוקראינה ומיתר חבר המדינות לישראל, במה שחיזק אף יותר את המדינה. היא ריסקה את המקור הטבעי והנגיש ביותר של המשטרים הערביים הרדיקליים לאשראי, לנשק ולתמיכה דיפלומטית, דבר שהחליש אותם אף יותר. היא אפשרה יבוא זול של נפט רוסי, במה שהפחית את התלות המערבית ביבוא נפט ממדינות ערב. בנוסף, הקריסה הוכיחה את חוסר יעילותו של מודל הפיתוח הסטליניסטי באמצעות סוציאליזם מדיני אותוריטרי שאימצו מצרים הנאצריסטית, אלג'יריה, סוריה ועיראק החל משנות השישים. כך נותרו המשטרים הללו פגיעים כלכלית ופוליטית. שליטים כגון סדאם חוסיין בעיראק פנו לתוקפנות מדינית וללאומיות ערבית כתחליף לסוציאליזם.
עובדה זו עמדה ככל הנראה ביסוד המלחמה הממושכת והעקובה מדם שניהלה עיראק מול איראן בשנות השמונים (ראו מלחמת איראן–עיראק), ומאוחר יותר פלישתה לכווית ב-1990. כווית הייתה חלק מהמחוז העות'מאני של בצרה עד 1918, ולפיכך במובן מסוים הייתה חלק מעיראק, אם כי בשנות השישים הכירה עיראק בעצמאותה. ארצות הברית בהנהגת הנשיא ג'ורג' בוש האב הגיבה לפלישה בכינון קואליציה של מדינות, בהן ערב הסעודית, סוריה ומצרים, קיבלה את אישורה של מועצת הביטחון של האו"ם וסילקה את עיראק מכווית במהלך מלחמת המפרץ הראשונה. במסגרת המלחמה שיגר סדאם חוסיין טילים מדגם "סקאד" לעבר ערי ישראל, ואולם ראש הממשלה יצחק שמיר נענה ללחץ האמריקני ונמנע מלהתערב צבאית במלחמה. הנשיא בוש לא ניסה להפיל את משטרו של סדאם חוסיין, עובדה שתהיה בעוכריה של ארצות הברית בעתיד. מלחמת המפרץ הראשונה הסתיימה בנוכחות צבאית אמריקנית קבועה באזור המפרץ, ובמיוחד בערב הסעודית, מה שגרם למורת רוח בקרב מוסלמים רבים.