stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אינטרפרון בטא 1a
תופעות לוואי

תרופות בהזרקה עלולות לגרם לגירוי או לשטפי דם באתר ההזרקה. שטף הדם המתואר נגרם כתוצאה מהזרקה תת-עורית.
אינטרפרון בטא-1a זמין רק בצורת זריקה, ויכול לגרום לתגובות עוריות באתר ההזרקה, העלולות לכלול נמק עורי.
תגובות עוריות עם אינטרפרון בטא שכיחות יותר במסגרת מתן תת-עורי, ובעלות ביטוי קליני מגוון. הן מופיעות בדרך כלל במהלך החודש הראשון של הטיפול, אם כי שכיחותן וחשיבותן פוחתות לאחר שישה חודשים של טיפול.
התגובות העוריות שכיחות יותר אצל נשים. התגובות העוריות הקלות, בדרך כלל לא מעכבות את הטיפול, בעוד שנמק עורי מופיע בכ-5% מהחולים ומוביל להפסקת הטיפול.כמו כן, לאורך זמן, עלול להתפתח שקע נראה לעין, באתר ההזרקה, זאת עקב הרס מקומי של רקמת שומן, הידוע בשם ליפואטרופיה(אנ'), אך תופעה זו קורית לעיתים רחוקות, עם הטיפול באינטרפרון.
האינטרפרונים הם תת-קבוצה של ציטוקינים, המיוצרים בגוף במהלך מחלות, כגון שפעת, על מנת לסייע במאבק בזיהום. הם אחראים על רבים מהתסמינים של זיהומי שפעת, כולל חום גבוה, כאבי שרירים, עייפות וכאבי ראש. חולים רבים מדווחים על תסמינים דמויי-שפעת, לאחר נטילת אינטרפרון בטא, אשר בדרך כלל משתפרים בתוך 24 שעות, אם תסמינים אלה קשורים לעלייה זמנית של ציטוקינים. תגובה זו נוטה להיעלם לאחר 3 חודשים של טיפול ותסמיניה ניתנים לטיפול עם תרופות אנטי-דלקתיות שאינן סטרואידים, ללא-מרשם, כגון איבופרופן, המפחית חום גבוה וכאב.
תופעת לוואי נוספת, שכיחה, שניונית וזמנית, של אינטרפרון בטא, היא הידרדרות תפקודית של התסמינים הקיימים כבר, של המחלה. הידרדרות זו דומה לזו המתרחשת בחולי טרשת נפוצה, בשל חום, חום גבוה או עקה (תופעת אוטהוף), מופיעה בדרך כלל, בתוך 24 שעות מהטיפול, שכיחה יותר בחודשים הראשונים של הטיפול, ויכולה להימשך מספר ימים.
תסמין רגיש במיוחד להחמרה במצב, הוא ספסטיות(אנ'). אינטרפרון בטא יכול אף להפחית את מספר תאי הדם הלבנים (לויקופניה), הלימפוציטים (לימפופניה(אנ')) והנויטרופילים (נויטרופניה), וכן להשפיע על תפקודי הכבד.
ברוב המקרים השפעות אלה אינן מסוכנות והפיכות, לאחר הפסקת הטיפול או הפחתתו. עם זאת, קיימת המלצה, כי כל החולים צריכים להיות במעקב, באמצעות בדיקות דם, כולל בדיקות תפקודי כבד, כדי להבטיח שימוש בטוח של אינטרפרונים.
כדי למנוע תגובות באתר ההזרקה, מומלץ למטופלים להחליף תדיר את אתרי הזרקה ולהשתמש בטכניקת הזרקה אספטית. קיימים התקני הזרקה זמינים, כדי לייעל את תהליך ההזרקה. תופעות הלוואי, לעיתים קרובות מכבידות, עד כדי הפסקת הטיפול עם אינטרפרונים או עם גלטירמר אצטט (טיפול משנה-מחלה דומה, הדורש הזרקות קבועות), בחולים רבים.
מנגנון פעולה

אינטרפרון בטא מאזן את הביטוי של חומרים פרו-דלקתיים ואנטי-דלקתיים במוח, ומפחית את מספר התאים הדלקתיים החוצים את מחסום דם-מוח. באופן כולל, טיפול עם אינטרפרון בטא מוביל להפחתה של דלקת בנוירונים. יתר על כן, הוא נחשב גם כמגדיל את הייצור של גורם הגדילה העצבי (NGF) ובכך משפר את השרידות הנוירונלית. בניסויי מבחנה, בטא אינטרפרון נמצא כמפחית ייצור של תאי TH17 אשר מהווים תת-קבוצה של לימפוציטים מסוג T, הנחשבים כממלאים תפקיד בפתופיזיולוגיה של טרשת נפוצה.
תרופות מאושרות לשיווק בישראל > פלגרידי - plegridy

פלגרידי הוא שם מסחרי של אינטרפרון בטא-1a שעבר פגילציה (Peginterferon beta-1a). יתרונה של תרופת הפלגרידי הוא בכך שנדרשת רק הזרקה אחת שלה, כל שבועיים.
התרופה מאושרת לשיווק בישראל כתמיסה בעט מוכן, להזרקה תת-עורית, ומיועדת לטיפול בתסמינים של טרשת נפוצה התקפית הפוגתית.
תרופות מאושרות לשיווק בישראל > אוונקס - Avonex

התרופה אוונקס אושרה בארצות הברית בשנת 1996, ובאירופה בשנת 1997, היא רשומה בלמעלה מ-80 מדינות ברחבי העולם. זהו טיפול מוביל בטרשת נפוצה בארצות הברית, עם כ -40% מכלל השוק הכולל, ובאירופה, עם כ-30% מכלל השוק. התרופה מיוצר על ידי חברת ביוג'ן ביוטכנולוגיה, במקור תחת הגנה מתחרות בארצות הברית, תחת חוק "תרופות היתום".
תרופת אוונקס מאושרת לשיווק בישראל כתמיסה להזרקה תוך-שרירית, ומיועדת לטיפול בתסמינים של טרשת נפוצה התקפית. התרופה נכללת בסל הבריאות.
תרופות מאושרות לשיווק בישראל > רביף - rebif

רביף היא תרופה משנת-מחלה (DMD) המשמשת לטיפול בטרשת נפוצה, במקרים של תסמונות מבודדות קלינית, כמו גם בצורות נישנות של טרשת נפוצה והיא דומה לחלבון האינטרפרון בטא המיוצר על ידי גוף האדם. התרופה משווקת במשותף על ידי Merck Serono ו- Pfizer בארצות הברית, במעמד חריג לחוק "תרופות היתום". התרופה אושרה באירופה בשנת 1998 ובארצות הברית ב-2002; מאז אושרה התרופה ביותר מ-90 מדינות ברחבי העולם, כולל בקנדה ובאוסטרליה. חברת EMD סרונו היא בעלת הזכויות הבלעדיות לרביף בארצות הברית מאז ינואר 2016‏. רביף ניתנת באמצעות הזרקה תת-עורית שלוש פעמים בשבוע, וניתנת לאחסנה בטמפרטורת החדר, למשך עד 30 ימים.
תרופת רביף מאושרת לשיווק בישראל כתמיסה להזרקה תת-עורית, ומשמשת כטיפול בטרשת נפוצה, להקטנת תדירות ההתקפים ועוצמתם ולהאט את התקדמות המחלה. התרופה נכללת בסל הבריאות.
תרופות מאושרות לשיווק בישראל > בטאפרון - betaferon

תרופת הבטאפרון מכילה אינטרפרון בטא-1b, הדומה לאינטרפרון בטא-1a וגם הוא מותווה לטיפול בטרשת נפוצה, אך מופיע במינון שונה וניתן בתדירות שונה. לכל אחת מהתרופות פרופיל שונה של בטיחות\יעילות. אינטרפרון בטא-1b משווק על ידי חברת באייר בלבד, בשם בטאסרון בארצות הברית ומחוץ לארצות הברית כבטאפרון.
תרופת הבטאפרון מאושרת לשיווק בישראל כאבקה וממס להכנת תמיסה להזרקה תת-עורית ומיועדת לטיפול בחולים אמבולטוריים הסובלים מטרשת נפוצה מסוג התקפית הפוגתית, ומסוג התקפית מתקדם על מנת להקטין את התדירות של החרפות קליניות. כמו כן, לטיפול בטרשת נפוצה מסוג מתקדם-משני ובחולים שהתנסו באירוע קליני אחד המעיד על טרשת נפוצה עם תהליך דלקתי פעיל וחמור. התרופה נכללת בסל הבריאות.
אליפות ברזיל בכדורגל 2019

| --- | --- |
 תקופת התחרות:  27 באפריל 2019 – 8 בדצמבר 2019 (226 ימים)
 מספר משתתפות:  20
 הזוכה:  פלמנגו (6)
 מספר משחקים:  380
 מספר שערים:  876 (2.31 בממוצע למשחק)
 מספר צופים:  8,068,526 (21,233 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  25 - גבריאל ברבוסה, פלמנגו
 → 20182020 ←
 
אליפות ברזיל בכדורגל 2019  הייתה הפעם ה-63 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב־27 באפריל 2019 והסתיימו ב-8 בדצמבר 2019.
בתחרות השתתפו 20 קבוצות של ליגת העל הברזילאית. במקום הקבוצות שירדו בסיום עונת 2018 לליגה הבכירה עלו פורטלזה, CSA, אוואי וגויאס.
המשחקים התקיימו בשיטת ליגה תוך מפגש כפול בין הקבוצות. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תיקו.
בסוף העונה ארבע קבוצות ירדו לליגת משנה.
פלמיירס זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השישית בתולדות המועדון.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו קרוזיירו, CSA, שאפקואנסה ואוואי. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו רד בול ברגנטינו, רסיפה, אתלטיקו גויאניינסה וקוריטיבה.
טבלת הליגה

| מיקום | קבוצה | ניצחונות | תיקו | הפסדים | שערי זכות | שערי חובה | הפרש שערים | נקודות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | פלמנגו | 28 | 6 | 4 | 86 | 37 | 49 | 90 | זכייה בליגה  העפלה לגביע ליברטדורס |
| 2. | סנטוס | 22 | 8 | 8 | 60 | 33 | 27 | 74 | העפלה לגביע ליברטדורס |
| 3. | פלמיירס | 21 | 11 | 6 | 61 | 32 | 29 | 74 | העפלה לגביע ליברטדורס |
| 4. | גרמיו | 19 | 8 | 11 | 64 | 39 | 25 | 65 | העפלה לגביע ליברטדורס |
| 5. | אתלטיקו פרנאאנסה | 18 | 10 | 10 | 51 | 32 | 19 | 16 | העפלה לגביע ליברטדורס  זכתה בגביע ברזיל |
| 6. | סאו פאולו | 17 | 12 | 9 | 39 | 30 | 9 | 63 | העפלה לגביע ליברטדורס |
| 7. | אינטרנסיונל | 16 | 9 | 13 | 44 | 39 | 5 | 57 | העפלה לגביע ליברטדורס |
| 8. | קורינתיאנס | 14 | 14 | 10 | 42 | 34 | 8 | 56 | העפלה לגביע ליברטדורס |
| 9. | פורטלזה | 15 | 8 | 15 | 50 | 49 | 1 | 53 |  |
| 10. | רויאס | 15 | 7 | 16 | 46 | 64 | 18- | 52 |  |
| 11. | באהיה | 12 | 13 | 13 | 44 | 43 | 1 | 49 |  |
| 12. | ואסקו דה גאמה | 12 | 13 | 13 | 44 | 43 | 1 | 49 |  |
| 13. | אתלטיקו מיניירו | 13 | 9 | 16 | 45 | 49 | 4- | 48 |  |
| 14. | פלומיננסה | 12 | 10 | 16 | 38 | 46 | 8- | 46 |  |
| 15. | בוטפוגו | 13 | 4 | 21 | 31 | 45 | 14- | 43 |  |
| 16. | סיארה | 10 | 9 | 19 | 36 | 41 | 5- | 39 |  |
| 17. | קרוזיירו | 7 | 15 | 16 | 27 | 46 | 19- | 36 | ירדה ליגה |
| 18. | CSA‏ | 8 | 8 | 22 | 22 | 58 | 36- | 34 | ירדה ליגה |
| 19. | שאפקואנסה | 7 | 11 | 20 | 31 | 52 | 21- | 32 | ירדה ליגה |
| 20. | אוואי | 3 | 11 | 24 | 18 | 62 | 44- | 20 | ירדה ליגה |
שחקנים מצטיינים

גבריאל ברבוסה, שחקנה של פלמנגו שכבש 25 שערים זכה בתואר מלך השערים.
קלאודיניו, שחקנה של רד בול ברגנטינו זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
קלאודיניו, שחקנה של רד בול ברגנטינו זכה בפרס כדורגלן העונה של קונפדרציית הכדורגל הברזילאית.
אנה וודוורד

| --- | --- |

 לידה:  26 בינואר 1868 פיטסבורג, ארצות הברית 
 פטירה:  12 ביולי 1935 (בגיל 67) הונולולו, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית קברות הומווד 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור 
 
אנה וודוורד (באנגלית: Anna Woodward; 26 בינואר 1868 –  12 ביולי 1935) הייתה ציירת אמריקאית, שלמדה ציור באקדמיה ז'וליאן בפריז. בשנת 1918 היא עברה להוואי. היא הושפעה מהתנועה האימפרסיוניסטית ויצרה ציורי נוף.
ביוגרפיה

אנה וודוורד נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה, ב־26 בינואר 1868. היא נולדה לאנה מ. וו. שטיינר ומרקוס א. וודוורד - עורך דין עשיר וידוע בפיטסבורג. גדלה בפנסילבניה, ושם למדה וקיבלה תואר ראשון. זמן קצר לאחר מכן נסעה לפריז בליווי אמה ונרשמה לאקדמיה ז'וליאן, עם דגש על ציור שמן. היא למדה ציור בהוראת ז'ול-ג'וזף לפבר, טוני רובר-פלרי וויליאם אדולף בוגרו. במהלך הקיץ למדה בבית ספר פרטי קטן בהנהגתו של ג'ורג' היצ'קוק בסטודיו פרטי בביתו באגמונד אן דן הוף, הולנד.
בזמן שהייתה בפריז, היא הציגה עבודות בתערוכות הרבות, בסלונים ובגלריות. היא התקבלה לסלון פריז בשנת 1898 שם הציגה שתי עבודות, Le sabot casse שנוצרו בצרפת ו- Recolte des pommes de terre, שנוצרה בהולנד. בשנת 1903 נכנסה לתערוכת הבינלאומית של ריימס שם קיבלה מדליית כסף.
במהלך לימודיה באירופה, הצטרפה וודוורד למושבה האמריקאית בפריז - קבוצת אמריקאים שלמדו אומנויות יפות בלב פריז. קבוצה זו, שהוקמה על ידי הלן ברטו (1825-1909), יצרה ארגון שבו אמניות היו יכולות ליצור נוכחות מבוססת בעולם האמנות. וודוורד הייתה גם חלק מאגודת האמנות בפיטסבורג לאורך כל ראשית חייה ובאקדמיה לאמנויות בהוואי במהלך הקריירה המאוחרת שלה, מקום בו הציגה יצירות בהזדמנויות רבות.
וודוורד חיה בפריז לאורך כל מלחמת העולם הראשונה. לאחר שסבלה מתת תזונה, אובחן אצלה ליקוי בלב והומלץ לה לנסוע לאקלים חם יותר. לאחר מכן היא נסעה לאפריקה ולהוואי, שם התגוררה משנת 1918 בשכונת וואיקיקי. היא הפכה לקול ידוע בקהילות העשירות והאמנותיות של הוואי, וביצעה עבודות רבות עבור פטרונים מקומיים.
עבודותיה הוצגו בגלריות רבות ברחבי ארצות הברית וצרפת, כולל מכון קרנגי בפיטסבורג, פנסילבניה.
היא הוצגה גם בכל הגלריות המקומיות בהוואי ובאקדמיה לאמנויות בהונולולו בעיקר עבודות מאיי הוואי. עבודותיה, גן בהונולולו, עמק מנואה ודיונות הן בין יצירותיה הידועות יותר המייצגות את הנוף ההוואי.
וודוורד כתבה גם טורים ומאמרים למגזינים ולעיתונים מקומיים בהוואי. היא כתבה על עבודות אמנים, ביקרה תערוכות מקומיות. יצירות האמנות שלה שימשו גם למגזין "גן עדן באוקיינוס השקט" לאורך כל שנות העשרים והשלושים. היא נודעה גם בזכות ספרה בנוגע לתקופתה בקהילת האמנות בפריז וגם בהולנד, שכותרתה "חיי אמנות בצרפת ובהולנד".
וודוורד נפטרה בבית החולים קווינס בהונולולו, הוואי, ב־12 ביולי 1935, בגיל 67. שרידיה הועברו למקום הולדתה בפיטסבורג.
הערות שוליים

↑  Frazer Fine Arts - Anna Woodward, Moonlight Lagoon, web.archive.org, ‏2013-10-29
↑  Munsell, Frank (1892). American Ancestry: Embracing Lineages from the Whole of the United States. Albany, New York: J. Munsell's Sons.
↑  SIRIS - Smithsonian Institution Research Information System, siris-artinventories.si.edu
↑  "Anna Woodward Leaves Scenes of Beauty". Honolulu Advertiser. July 21, 1935.
↑  Petteys, Chris (1985). Dictionary of Women Artists: an international dictionary of women artists born before 1900. Boston, Massachusetts: G.K. Hall & Company.
↑  Du Bois, Guy Pene (1913). "George Hitchcock: Painter of Holland". Arts and Decoration. 12: 401–404.
↑  Levy, Florence (1910). American Art Annual Vol. 7, 1909-10. New York, New York: American Art Annual Incorporated.
↑  Anna Woodward Dies in Hospital". Honolulu Star-Bulletin. July 13, 1935.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "אנה וודוורד".
אני ישן בחדרו של היטלר

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  טוביה טננבום
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  יומן מסע
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2011
 מספר עמודים:  336
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  סלע מאיר
 תאריך:  2014
 תרגום:  אורי רדלר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003561334
אני ישן בחדרו של היטלר (באנגלית: I Sleep in Hitler's Room, בגרמנית: Allein unter Deutschen "לבד בין גרמנים") הוא ספר מאת העיתונאי טוביה טננבום, שיצא לאור ב-2011 והפך ב-2012 לרב-מכר בגרמניה.
הספר כולל תיאור בגוף ראשון של מסע בגרמניה של ימינו, שטננבום שוזר לאורכו אירועים אקטואליים, רשמי מסע, ומפגשים עם אנשי רוח, אמנים ופוליטיקאים, ובהם הקנצלר לשעבר הלמוט שמידט, עורך היומון הנפוץ "די ולט", צעירים וצעירות מוסלמים, אנשי שמאל מובילים, ונאו-נאצים.
טננבום מתאר, לכאורה מנקודת מבטו של מבקר תמים, את רובדי העומק של ההוויה הגרמנית כפי שהוא תופש אותם: הנטייה לחשיבה ולפעולה קבוצתית, אובדן הדרך והעצות של צעירי גרמניה, חוסר היכולת והיעדר הלגיטימציה לבטא אהבת לאום אלא באירועים ייחודיים (מסעו נערך, בחלקו, במקביל למשחקי הגביע העולמי בשנת 2010, אז הוצאו דגלי גרמניה מן הארון והונפו אל-על במשחקי נבחרת גרמניה), והביטוי של תוקפנות באמצעות דבקות בערכים של "שלום ואהבה", ובמיוחד "תסביך היהודים" המושרש של הגרמנים. בהקשר זה עומד טננבום על מה שהוא רואה כאנטישמיות מושרשת בחברה הגרמנית. מחוץ לקבוצות כמו נאו-נאצים או צעירים ממוצא טורקי - המבטאים את האנטישמיות שלהם באופן גלוי וישיר - מוסווית האנטישמיות של רבים בחברה הגרמנית, כך לפי טננבום, בהצבת המילה "ישראל" במקום המילה "יהודים", כדי להפוך את שנאת היהודים נעדרת הלגיטימיות ל"ביקורת על ישראל", הנהנית מלגיטימיות.
הספר נכתב בהזמנת הוצאת רובולט (Rowohlt) הגרמנית. בהקדמה לספרו פורש טננבום את מסכת הייסורים שליוותה את הוצאת הספר בשפה הגרמנית. לפי טננבום, האזכורים לאנטישמיות רווחת בגרמניה הובילו למערכת לחצים מצד רובולט להסרת אזכורים אלו בספר. אחרי הוצאתו לאור של הספר בשפה האנגלית העבירה הוצאת רובולט את הזכויות להוצאת זורקאמפ (Suhrkamp), והספר ראה אור בשפה הגרמנית תחת השם "לבד בקרב הגרמנים". הספר הפך רב-מכר בגרמניה ושהה ברשימת רבי-המכר של "דר שפיגל" במשך ארבעה חודשים. ביוני 2014 יצאה לאור מהדורה עברית של הספר, בהוצאת "סלע מאיר", בתרגומו של אורי רדלר. באותו חודש יצאה לאור המהדורה האיטלקית של הספר.
ראו גם

תפוס ת'יהודי
אלוף הבונים

כריכת המחזה מ-1892
אלוף הבונים (בנורווגית: Bygmester Solness) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הנורווגי הנריק איבסן. הוא ראה אור לראשונה בדצמבר 1892 ונחשב כאחת היצירות הבולטות והחושפניות ביותר שלו.
ההפקות הראשונות

הצגת הבכורה של "אלוף הבונים" התקיימה ב-19 בינואר 1893 בתיאטרון לסינג, ברלין, כאשר עמנואל רייכר שיחק בתפקיד הראשי של סולנס. הוא עלה לראשונה בתיאטרון טרפלגר, לונדון, ב-20 בפברואר של אותה שנה, כשבתפקיד הראשי שיחק הרברט וורינג ובתפקיד הילדה שיחקה אליזבת רובינס. התרגום האנגלי נעשה בידי מבקר התיאטרון ויליאם ארצ'ר. ההפקות באוסלו ובקופנהגן הועלו באותו תאריך, ה-8 במרץ 1893. כעבור שנה עלה המחזה בתיאטר דה אובר, להקת התיאטרון הבינלאומית שמשכנה בפריז, שהעלתה את ההפקה בפריז, לונדון ובירות אירופאיות אחרות. "אלוף הבונים" הציג לראשונה בארצות הברית בקרנגי הול, ב-16 בינואר 1900, כשבתפקידים הראשיים שיחקו ויליאם פסקו ופלורנס קאהן.
הנפשות הפועלות

האלווארד סולנס - קבלן בניה.
עלינה - אשתו.
ד"ר הרדאל - רופא הבית.
קנוט ברוביק - עוזרו של סולנס, אדריכל בעברו.
ראגנאר ברוביק - בנו, שרטט.
קאיה פוסלי - דודניתו של ראגנאר, מנהלת חשבונות.
הילדה וואנגל, דמות אותה אנו מכירים ממחזה אחר של איבסן, האישה מן הים.
גברות אחדות, המון ברחוב.
תקציר העלילה

האלווארד סולנס הוא קבלן בניין בגיל העמידה בעיירה נורווגית, שהפך לקבלן מצליח ולבעל שם בקנה מידה מקומי. יום אחד, תוך כדי שהוא מארח את חברו ד"ר הרדאל, באה לבקר אותו אישה בשם הילדה וואנגל, צעירה בת עשרים וארבע מעיר זרה. הרופא מייד מזהה אותה מביקורו האחרון בעירה. מעט אחרי שהרופא עוזב וסולנס נותר לבד עם הילדה, היא מזכירה לו שהם אינם זרים ושנפגשו עשר שנים קודם לכן בעיר שלה, כשהייתה בת ארבע עשרה. כשסולנס משתהה מלהשיב לה, היא מזכירה לו כי בשלב מסוים אף התקיים ביניהם מפגש רומנטי:
"ואז אמרת, כשאגדל אהיה הנסיכה שלך... נשבעת כי בעוד עשר שנים תשוב - כמו שד של מערות כדי לחטוף אותי ולקחת אותי עמך, לספרד, או איזה מקום אחר. ושם תקנה לי מלכות קטנה - כך הבטחת.

... חיבקת אותי, הפשלת את ראשי לאחור ונישקת לי. פעמים רבות."
הדבר קרה ב-19 בספטמבר, בדיוק עשר שנים קודם לכן, וכעת היא באה לדרוש את המלכות שהבטיח לה. בהתחלה אין הוא זוכר זאת, אבל בהדרגה הוא משתכנע בכך.
סולנס הוא גם מנהלה של חברת הבנייה שמעסיקה את קנוט ברוביק, בנו, ראגנאר ואת קאיה פוסלי. קאיה וראגנאר מאורסים ולראגנאר יש שאיפות לצאת לדרך עצמאית, אך אינו זוכה לברכתו או תמיכתו של סולנס. לסולנס יש גם קשר מורכב עם אשתו עלינה והשניים מגלים שהם איבדו את ילדיהם התאומים כתוצאה משרפה שכילתה את ביתם, תריסר שנים קודם לכן. במשך שהייתה של הילדה בביתו, נרקם בינה ובינו קשר קרוב.
במהלך בנייתו של הפרויקט האחרון שכולל מגדל גבוה. הילדה נוכחת לדעת שסולנס סובל מפחד גבהים, אולם חרף זאת היא מעודדת אותו לטפס למעלה המגדל. סולנס, שמילותיה מדרבנות אותו, מתחיל להעפיל לרום המגדל של הבית שזה עתה השלים את בנייתו. לפתע הוא נופל מהבניין ונהרג במקום. ההמון צורח באימה, רק הילדה מנופפת בצעיפה וצועקת בקול את המילים המסיימות של המחזה:
"אלופי! אלופי! אלוף הבונים שלי!"
פרשנות

האלווארד סולנס, אלוף הבונים, נהפך לקבלן הבניה המצליח ביותר בעיר הולדתו בעקבות סדרת אירועים הרי מזל שבהם לא צלח מזלם של מתחריו. הוא ייחל לכך שתתרחש שרפה בביתו ואכן פרצה שרפה וכילתה את הבית, אף על פי שלא היה לו יד ורגל בפריצתה:
את מאמינה, הילדה, שיש בעולם אנשים המסוגלים לרצות דבר מה בעקשנות בלתי נכנעת, עד כי בסופו של דבר הם משיגים את מבוקשם? ...אילו הבית היה שייך למשל לברוביק הזקן - הוא אף פעם לא היה נשרף ברגע הנכון. בזה אני משוכנע."
בתום השרפה הוא חילק את שטח האחוזה (שאשתו ירשה מהוריה ובה התגוררו) למגרשים עליהם בנה בתים ומכאן התחילה נסיקתו כקבלן:
"הודות לדליקה חילקתי את מרבית שטחו של הגן למגרשים ושם בניתי לפי טעמי והבנתי שלי. ואז כבר לא היה כל קושי להתקדם הלאה."
סולנס מספר כל זאת להילדה, אישה בת עשרים וארבע אותו פגש עשר שנים קודם לכן, בהיותה בת ארבע עשרה, כשסולנס בנה כנסייה נאה בעירה. הילדה ביקרה באופן בלתי צפוי בביתו כעבור עשר שנים. אף על פי שסולנס סבור שפנטזיות אלו הן אינדיקציות לשיגעונו:
"הילדה: ...האם יש כאן בעיר הרבה מטורפים?"
הילדה פוטרת זאת כלא יותר מרציונליזציה לפייס את מצפונו בשל מזלו שכה שפר עליו וסייע לו להשיג את הצלחתו.
"בזכות הדליקה, ורק בזכותה ניתנה לי האפשרות לבנות משכנות למגורים. משכנות שלום ואושר: קן משפחתי שופע אור וחמימות לאבא ולאמא ולילדים."
המרכיבים האוטוביוגרפיים במחזה

"אלוף הבונים" הוא המחזה האוטוביוגרפי ביותר של איבסן, איבסן בעצמו הודה כעבור שנים כי דמותו של סולנס דומה לו.
המרכיבים האוטוביוגרפיים במחזה > הנשים בחייו של איבסן

אמילי ברדאך הייתה נערה וינאית בת 18, אותה הכיר איבסן בהיותו בן 60. רוב הביוגרפים סבורים שהיא, יותר מכל אישה אחרת, בת דמותה של הילדה במחזה, אולם אין הוכחה לקיומו של קשר פיזי ביניהם. אמילי כתבה ביומנה על המכשולים למימוש היחסים ביניהם: "הבדלי הגיל! אשתו! בנו!". היא כתבה במכתב "הוא רוצה לשלוט בי. זהו רצונו המוחלט." אמילי טענה שלאחר שצפתה בהצגה לא זיהתה בהילדה את עצמה, אך זיהתה בסולנס את איבסן. איבסן התלהב ממנה והבטיח לה חיים חדשים עם "הנסיכה שאני אוהב".
הלן ראף הייתה ציירת שאיבסן פגש באותה עת והצהיר על חיבתו לה.
הילדור אנדרסן הייתה פסנתרנית שאיבסן פגש לראשונה כשהייתה בת עשר בכריסטיאנה (אוסלו דהיום) ופגש בה בשנית, כעבור 19 שנים. נמרצותה ואופן דיבורה מזכירים יותר מכל את הילדה במחזה. איבסן כתב לה שהוא רוצה לעשות איתה "מה שאמר פעמים רבות-רבות", הדבר מזכיר את כך שסולנס נישק את הילדה "פעמים רבות-רבות". הוא חתם את מכתבו במילים "אלוף הבונים שלך, שלך". בדומה לכך המחזה מסתיים במילותיה של הילדה "אלופי! אלופי! אלוף הבונים שלי!". אלא שבניגוד להילדה שחיפשה את סיפוקה בחיים דרך מימוש הקריירה של סולנס, הרי שהילדור הייתה אשת קריירה עצמאית ומוצלחת. היא נסעה לווינה כדי לפתח את כשרונותיה המוזיקליים, סייעה לאיבסן בכתיבת המחזה ואיבסן העניק לה כתשורה את העותק הראשון שלו.
יחסיו של איבסן עם אשתו סוזנה התאפיינו בחוסר אהבה, אך בכנות, הערכה ונאמנות רבים מאוד. איבסן הקדיש עצמו לטיפוח הקריירה שלו, נדד ברחבי אירופה, התגורר בבתי מלון ולא שקד על טיפוח המוסד המשפחתי. לסוזאנה הגיעה שמועה על כך שאיבסן שוהה במחיצתה של הילדור אנדרסן ומעוניין להתגרש, היא שאלה אותו במכתבה על כך. איבסן כתב לה במכתב תשובה שלא עלה בדעתו להתגרש. ייתכן שאיבסן חש רגשות אשמה בשל כך שמנע מאשתו חיי נישואים מספקים וייתכן שרגשות האשמה שלו נבעו מכך שאשתו המוכשרת מאוד לא פיתחה את כשרונותיה, אלא הקדישה את עצמה לטיפוח הקריירה של בעלה.
המרכיבים האוטוביוגרפיים במחזה > מרכיבים אוטוביוגרפיים אחרים

הבית בו איבסן נולד עמד מול כנסייה בעלת מגדל גבוה, יום אחד נפל שומר המגדל למותו. איבסן אהב מגדלים, בהיותו ילד לקחה אותו האומנת לראש המגדל והוא התפעל למראה כובעי האנשים שהלכו למרגלות המגדל. אמו שראתה את בנה בראש המגדל התעלפה, בדומה לעלינה סולנס במחזה. בבגרותו איבסן סבל מפחד גבהים. יום אחד הוזמן לחניכת מגדל תצפית באיטליה, שנקרא על שמו, הוא התגבר על פחד הגבהים שלו ועלה לראש המגדל. בדומה לביתו של סולנס במחזה שנשרף, כך גם בית ילדותו של איבסן והכנסייה שניצבה מולו נשרפו.
איבסן שמע פעם הרצאה על אלוף בונים שבנה כנסייה והשליך אותו ממנה. הוא אמר שלא פלא שזוהי אגדה נפוצה, מכיוון שאדם אינו יכול לבנות גבוה כל כך, מבלי לשלם מחיר על ההיבריס שלו. ייתכן שהדבר מרמז על איבסן כעל אמן הסובל מהיבריס, החש רגשות אשמה כתוצאה מכך.
ב-1891 נשא קנוט האמסון, סופר נורווגי צעיר עולה, שזכה ב-1920 בפרס נובל לספרות, סדרת הרצאות על הספרות הנורווגית המודרנית. בהרצאותיו מתח ביקורת עזה על כל גדולי הספרות הנורווגית ובהם איבסן. איבסן המשיך להגיע להרצאות ישב בהרצאות והיה מרותק להן, זאת אף על פי שהאמסון הוקיע אותו ככותב והוגה גרוע. ייתכן שזהו המקור לדבריו של סולנס במחזה (שראה אור ב-1893, שנתיים לאחר ההרצאות), שהדור הצעיר מידפק על דלתו ועומד לתפוש את מקומו.
בהרצאתו דיבר האמסון על הצורך בחקירת הרבדים הלא מודעים של הנפש האנושית. הוא אמר שאיבסן גרוע בניתוח פסיכולוגי ושסוגת הדרמה ככלל אינה טובה בכך. היה זה תשע שנים לפני פרסום "פשר החלומות" של פרויד שחנך את הפסיכואנליזה. ייתכן שאיבסן הושפע מכך בתיאור נפשו של סולנס ופחדיו. איבסן גם התעניין בהיפנוזה. ייתכן כי זה המקור לאמונתו של סולנס שמחשבותיו משפיעות על המציאות.
איבסן ראה בעצמו ארכיטקט ובמחזותיו יצירות ארכיטקטוניות.
תרגומים לעברית

הנריק איבסן, אלוף הבונים עברית: עדנה קורנפלד; רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1987.
המחזה בתיאטרון הרפרטוארי הישראלי

התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה - דצמבר 1966
היוצרים: תרגום - עדנה קורנפלד, בימוי - גרשון פלוטקין, עיצוב - לידיה פינקוס-גני.
המשתתפים: האלווארד סולנס - יוסף ידין, עלינה - אורנה פורת, ד"ר הרדאל - אלברט כהן, קנוט ברוביק - משה חורגל, ראגנאר - יוסף כרמון, קאיה פוסלי - שולמית ירון, הילדה וואנגל - שושיק שני.
קופרודוקציה בין תיאטרון הבימה לקאמרי, הצגת בכורה - 30 בדצמבר 2010
היוצרים: תרגום - ליזי עובד שיה, עיבוד ובימוי - חנן שניר, תפאורה - רוני תורן, מוזיקה - אלדד לידור, תלבושות - עפרה קונפינו, תאורה - פליס רוס.
המשתתפים: מאסטר האלוואר סולנס - עודד תאומי, אלינה סולנס (אשתו) - גילה אלמגור / סנדרה שדה, דוקטור הרדאל - אלכס אנסקי, קנוט ברוויק - יוסף כרמון, ראגנאר (בנו) - גיל ויינברג, פקידה - תמר קינן, הילדה ואנגל - הילה פלדמן.
הערות שוליים

↑  Archer (1893)
↑  הנריק איבסן, אלוף הבונים עברית: עדנה קורנפלד; רמת-גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי" בית הספר לאמנות הבמה והקולנוע, 1987, עמ' 32.
↑  אלוף הבונים, בית צבי, 1987, עמ' 88.
↑  אלוף הבונים, בית צבי, 1987, עמ' 55.
1 2  אלוף הבונים, בית צבי, 1987, עמ' 49.
↑  אלוף הבונים, בית צבי, 1987, עמ' 45.
↑  מבוסס על הפרק "הנשים בחייו של איבסן" מאת ליזי עובד שייה ועל הפרק "אלוף הבונים כמחזה אוטוביוגרפי", שניהם נמצאים בתוך תוכנית ההצגה בהפקת תיאטראות הקאמרי והבימה, 2010, עמ'
↑  דב בר-ניר, "אלוף הבונים" בקאמרי, על המשמר, 9 בדצמבר 1966
משה נתן, "אלוף הבונים" בקאמרי - כשלונו ההירואי של איבסן, למרחב, 9 בדצמבר 1966
↑  ציפי שוחט, שיתוף פעולה אמנותי בין תיאטראות הבימה והקאמרי, באתר הארץ, 4 באוקטובר 2010
↑  יובל בן עמי, עכבר העיר, "אלוף הבונים": הכריזמה של עודד תאומי לא מספיקה, באתר הארץ, 21 במרץ 2011
מיכאל הנדלזלץ, אביב של פטריארך, באתר הארץ, 29 במרץ 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13754243m (data)
אלפרד מטרו

| --- | --- |
אלפרד מטרו ב-1932
אלפרד מטרו ב-1932
 לידה:  5 בנובמבר 1902 לוזאן, שווייץ 
 התאבד:  11 באפריל 1963 (בגיל 60) Chevreuse, צרפת 
 מדינה:  ארצות הברית, שווייץ 
 השכלה:  אקול נסיונל דה שרט  המכון הלאומי לשפות ותרבויות המזרח  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 מעסיק:  אקול פראטיק דה אוטז אטיד 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1938, 1940) 
 
אלפרד מטרו (בצרפתית: Alfred Métraux‏; 5 בנובמבר 1902 – 12 באפריל 1963) היה אנתרופולוג, אתנולוג ופעיל זכויות האדם שווייצרי וארגנטינאי.
ראשית חייו

מטרו נולד בלוזאן שבשווייץ, אבל בילה את רוב ילדותו בארגנטינה, שם אביו היה מנתח ידוע שפעל במנדוסה. אימו הייתה גאורגית מטביליסי. את השכלתו התיכונית והאוניברסיטאית הוא קיבל באירופה, בגימנסיה הקלאסית של לוזאן, באקול נסיונל דה שרט (אנ') בפריז, באקול נסיונל דה לונג אוריינטל (אנ') (תעודת בוגר, 1925). אקול פראטיק דה אוטז אטיד (תעודת גמר ב-1927) והסורבון (דוקטורט, 1928). הוא למד גם בשוודיה, באוניברסיטת גטבורג ועשה מחקר במוזיאון האנתרופולוגי המקומי המצויד היטב.
בין מוריו היו מרסל מוס, פול ריווה (אנ') וארלנד נורדנשלד (אנ'). עוד כשהיה סטודנט הוא התכתב עם האב ג'ון קופר (John Cooper) שהפגיש אותו עם בית הספר האמריקאי לאנתרופולוגיה תרבותית. אומרים כי האב קופר לא הבין בהתחלה כי שהמלומד שהתכתב איתו היה רק בן 19 ו-20. הם למעשה נפגשו הרבה יותר מאוחר, כשמטרו הגיע לארצות הברית; אך נראה כי לאב קופר הייתה השפעה ניכרת על הלך המחשבה של אלפרד מטרו. מטרו שילב בעבודתו את מיטב המסורת האירופית והאמריקאית של האנתרופולוגיה ההיסטורית.