stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הארווי בירדמן, עורך דין

| --- | --- |
 סוגה:  דרמה משפטית, דרמה קומית
 יוצרים:  Michael Ouweleen 
 מדבבים:  גארי קול 
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  4 
 מספר פרקים:  39 
 הפקה
 חברת הפקה:  Williams Street 
 הפצה:  האחים וורנר טלוויזיה, הולו 
 מוזיקה:  Michael Kohler 
 שידור
 רשת שידור:  Adult Swim 
 תקופת שידור מקורית:  30 בדצמבר 2000 – 22 ביולי 2007 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הארווי בירדמן: עורך דין (אנגלית: Harvey Birdman, Attorney at Law) היא סדרה מצוירת קומית המופקת בארצות הברית ומשודרת בCartoon Network במסגרת שידורי הלילה של הרשת המיועדים למבוגרים. הסדרה עוסקת בפעילויות היומיומיות במשרד עורכי דין שרוב העובדים בו הם גיבורי על ודמויות אחרות מסדרות מצוירות של האנה ברברה משנות השישים.
כוכב הסדרה הוא גיבור העל לשעבר הארווי בירדמן (קולו של גארי קול), אשר בשל מחסור בעבודה בלחימה בפשע הפך לעורך דין. בכל פרק בירדמן מייצג דמות אחרת ממגוון הדמויות המפורסמות של האנה ברברה, ביניהם פרד פלינטסטון, משפחת סילוני, וסקובי דו.
רוב הדמויות הקבועות בסדרה לקוחות מהסדרה הישנה "בירדמן והשלישייה הגלקטית". פיל קן סבן, (קולו של סטיבן קולבר) הבעלים של החברה היה המפעיל של בירדמן בסדרה המקורית. רוב עורכי הדין מולם בירדמן מתמודד כמו רדוקטו, ספיירו וולטורו הם נבלים מהסדרה המקורית.
הסדרה זכתה להצלחה יחד עם שאר התוכניות ברצועת השידור שלה Adult Swim, בעיקר בקרב צופים בגיל הקולג'.
מספר שחקנים ידועים תרמו את קולותיהם לפרקים בסדרה, ביניהם מארק האמיל, פיטר מקניקול (קייג' מאלי מקביל), לואיס בלק ובילי ווסט.
שידורה של הסדרה החל ב-2001.
בילי קוק

| --- | --- |

 לידה:  23 בדצמבר 1928 ג'ופלין, מיזורי, ארצות הברית
 הוצאה להורג:  12 בדצמבר 1952 (בגיל 23) בית הסוהר סן קוונטין, סן קוונטין (אנ'), קליפורניה, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  30 בדצמבר 1950 – 21 בינואר 1951 (23 ימים)
ויליאם "בילי" אדוארד קוק ג'וניור (באנגלית: William "Billy" Edward Cook Junior; ‏23 בדצמבר 1928 – 12 בדצמבר 1952) היה רוצח המונים אמריקאי שרצח שישה אנשים, מתוכם משפחה בת חמש נפשות, וזאת במהלך מסע קטל שערך בין המדינות מיזורי וקליפורניה בשנים 1950–1951. הוצא להורג באמצעות תא הגזים בבית הסוהר סן קוונטין.
ביוגרפיה

ויליאם אדוארד קוק ג'וניור נולד בג'ופלין, מיזורי, ב-23 בדצמבר 1928, למשפחת בת עשר נפשות. כאשר היה בן חמש מתה בפתאומיות אמו, לאורה מיי קוק (הינקל), בבית המשפחה. הוא ואחותו הצעירה בטי היו הראשונים לגלות את גופתה. נתיחה שלאחר המוות בידי וו. ג. הוגאן קבעה את סיבת המוות כדימום מוחי, והצביעה על כך שלאורה הייתה ”במצב בריאותי טוב כשעה לפני שגופתה נמצאה”. ההודעה על פטירתה לא הזכירה את שמם של ויליאם קוק סניור, בעלה באותה העת, או של אביו, ולא נמסרה כל סיבה להשמטה זו.
זמן מה לאחר מכן העביר ויליאם קוק סניור את ילדי המשפחה למכרה נטוש, והותיר אותם לבדם, עם אספקת מזון דלילה. הם נתגלו בידי הרשויות המקומיות, וכל הילדים למעט קוק הצעיר נלקחו למשפחות אומנות; עינו המעוותת ואופיו התקיף של קוק חרצו את גורלו כך שאף משפחה לא רצתה בו, והוא נותר במשמורת שירותי הרווחה. לבסוף אומץ בידי אישה ערירית אשר הסכימה לקבל תשלום מהמדינה עבור שירותיה, אף שבין השניים התקיימה מערכת יחסית דלה ותו לא. בתקופה זו עבר שני ניתוחים לא מוצלחים בעינו, ועפעפו נותר פתוח.
במהרה התדרדר קוק הצעיר לחיי הפשע, ונעצר באשמת היעדרות מלימודיו. בעודו בן שתים עשרה, הסביר לשופט כי היה מעדיף להימצא בבית ספר מקצועי מאשר בידי משפחה אומנת. השופט נענה לבקשתו, ובשנים הבאות שהה קוק באותו מוסד שביקש, בטרם עבר להתגורר כנגד רצונו בבית משפחתה של אחותו, ססיליה, אשר כבר הייתה נשואה.
בעודו בן ארבע עשרה, חמוש באלת עור, שדד קוק נהג מונית. לאחר שציווה עליו לנסוע לעבר המדבר, הכריח אותו להפשיל את מכנסיו ולתת לו את כל כספו, בטרם שבו השניים לעיר. הוא נעצר למחרת בבית קולנוע לאחר שנהג המונית זיהה אותו, ונכלא בבונוויל (אנ'). כעבור מספר חודשים הצליח קוק לברוח, אך נתפס כאשר ניסה לגנוב רכב, וקיבל עונש נוסף של חמש שנות מאסר. לאחר חודש ניסה להימלט שוב על ידי ניסור סורגי תאו באמצעות מסור שהבריח, אך נכשל. אחד מיועצי בית הכלא מאותה העת כתב כי ”קוק הוא בן שמונה עשרה, ונתפס כשברשותו סכיני גילוח, תרופות לא חוקיות, וסכינים. הוא חושב מחשבות פליליות. הוא אינו מראה עניין בלמידת מקצוע או מלאכה, ומותיר רושם של פצצה מתקתקת”.
כאשר השתחרר מהכלא ב-1950 שב קוק לג'ופלין והתאחד עם אביו. הוא סיפר לו על כוונתו ”לשוטט ולחיות על פי האקדח”. זמן מה לאחר מכן נדד לעיירת המדבר הקטנה בלית' (אנ'), קליפורניה, שם עבד כשוטף כלים עד לשלהי חג המולד של אותה שנה. בחודש דצמבר החל לנדוד מזרחה שוב, ובדרך רכש אקדח תופי מסוג אס. וו. 32 מ"מ ארוך (אנ'), באל פאסו, טקסס.
הרציחות

קוק חיפש אחר טרמפים ב-30 בדצמבר 1950, כאשר מכונאי טקסני בשם לי ארצ'ר אסף אותו עם רכבו סמוך ללאבק, טקסס. מיד לאחר מכן שדד ממנו קוק כמאה דולרים באיומי אקדח, תחב אותו לתא המטען של המכונית, והחל לנסוע. מאוחר יותר, הצליח ארצ'ר להיחלץ כשפרץ את תא המטען בעזרת לום ונמלט בזמן שקוק עצר את הרכב למספר רגעים. כעבור כמה ימים, לאחר שאיתרה המשטרה את הרכב, נמצאה בפנים הקבלה לאקדח שרכש קוק.
השמן ברכב אזל בין קליירמור (אנ') לטלסה, אוקלהומה, וקוק עצר בצד הדרך והחל לנופף לעזרה. הפעם נאסף בידי חוואי בשם קרל מוסר, מאילינוי, אשר נסע באותה העת לכיוון ניו מקסיקו יחד עם אשתו, שלושת ילדיהם הקטנים, וכלבם. תחת איומי אקדח, הכריח קוק את מוסר לנסוע באקראיות וללא כל מטרה במשך שבעים ושתיים שעות. כאשר עצרו בתחנת דלק סמוכה לויצ'יטה פולס (אנ'), טקסס, ניסה מוסר להכניע אותו, אולם קוק היה חזק מדי עבורו. מאוחר יותר ירה קוק בכל בני המשפחה וכלבם למוות, והשליך את גופותיהם לפיר מכרה לא הרחק מג'ופלין. לאחר שנטש את רכבו של מוסר באוקלהומה שב קוק לקליפורניה. הרכב התגלה כשהוא מלא בחורי כדורים ומרוח כולו בדם.
עם הגעתו לעיירה בלית' עורר קוק את חשדו של אחד מסגני השריף, הומר ולדריפ, אשר החליט לבקר באכסניה בה שהה יחד עם חברו. הוא נתפס בהפתעה כאשר קוק קפץ עליו מאחורי הדלת וחטף את אקדחו. ולדריפ נלקח כבן ערובה, ובדומה למשפחת מוסר, הכריח אותו קוק לנסוע ברחבי האזור ללא כל מטרה. במהלך הנסיעה התרברב על הרציחות הקודמות שביצע. לאחר שנסעו יותר משישים קילומטרים, הורה לו קוק לעצור בצד ולשכב בתעלה עם פניו כלפי מטה, באומרו כי הוא מתכוון לירות בראשו.
בזמן שולדריפ שכב בתעלה, שב קוק לניידת המשטרה ונסע לדרכו, מבלי שעשה לו דבר. לאחר מכן חטף אופנוען בשם רוברט דיואי, אשר הגיע מסיאטל. זמן מה לאחר שנלקח כבן ערובה ניסה דיואי לחטוף את אקדחו של קוק, אולם לא הצליח להתגבר עליו ונפצע תוך כדי מאבקם. קוק החליט לרדת מהכביש אל תוך המדבר, שם, לאחר שעצרו, ירה בו למוות בראשו. גופתו נמצאה בניידת הנטושה של ולדריפ סמוך לאוגילבי (אנ'), קליפורניה. את מכוניתו של דיואי נטש קוק במקסיקלי, מקסיקו.
באותה העת פתחו כל רשויות החוק בדרום מערב ארצות הברית במצוד אחר קוק, אשר חזר לבלית'. הוא חטף שני גברים נוספים, ג'יימס בורק ופורסט דמרון, בזמן שערכו טיול ציד. קוק הכריח אותם לנסוע לאורך הגבול המקסיקני לעבר סנטה רוזליה (אנ'). מפקד המשטרה המקומי, לואיס פארה, זיהה את קוק וחטף ממנו את אקדחו בטרם עצר אותו. מאחר שבין מקסיקו וארצות הברית לא התקיים הסכם הסגרה באותו הזמן, לקחו קבוצת שוטרים את קוק לעבר הגבול ודחפו אותו פנימה, לתוך שטח ארצות הברית, שם נעצר באופן מיידי.
הוצאה להורג

קוק נלקח לאוקלהומה סיטי על מנת להישפט עבור הרציחות של משפחת מוסר. מאחר שהעביר את בני המשפחה מעבר לגבולות מדינות, הפך התיק לפדרלי, בהתאם לחוק החטיפה הפדרלי (אנ'). בניסיון להימנע מעונש מוות, ובמסגרת הסדר טיעון, הודה קוק באשמת חמישה סעיפי חטיפה. ההסדר אושר בידי השופט בעקבות מחלוקות שהתקיימו בין התביעה וההגנה על מצבו הנפשי של קוק. פסיכיאטר אחד טען כי על אף שהיה קוק פסיכופת, עדיין נחשב לשפוי, בעוד שפסיכיאטר אחר טען בתוקף לאי שפיותו.
הוא נידון לשלוש מאות שנות מאסר, קרי שישים שנים עבור כל סעיף, בבית הסוהר אלקטרז. השופט המחוזי סטפן ס. צ'נדלר אמר ”אינני חושב שניתן לומר כי לנאשם יש את היכולת המנטלית הדרושה בכדי לבצע פשע המחייב את גזירת עונש המוות בידי חבר מושבעים או בידי בית משפט”.
בכעס רב על כך שחייו של קוק ניצלו, קם מכיסאו עורך הדין רוברט אי. שלטון והחל לצעוק ”אם אי פעם היה מקרה הראוי לעונש מוות בכל ההיסטוריה של האומה הזו, הרי זה האחד. ילדותו של הנער הזה היא אינה הצדקה לרציחתם של שישה אנשים, משפחה שלמה, בדם קר. אני רוצה שהציבור ובית המשפט ידעו כי אני דורש את עונש המוות עבור המקרה הזה. אם בית המשפט ישמע את כל העובדות של התיק הזה, אני חושב שהוא יגיע למסקנה אחרת”; צ'נדלר השיב כי הוא מכיר את כל העובדות, וכי אינו סבור שהמקרה מחייב את עונש המוות. הוא הזכיר את ילדותו של קוק, באומרו ”עלינו להאשים את החברה על כך שהרשתה לנער הזה לגדול ולהתבגר בתנאים אכזריים ולא אנושיים, שכן היא מוכרחת לקבל על עצמה חלק מהאשמה. הפשע הזה מעולם לא היה מתרחש אילו הנער הזה רק היה גדל בצורה מתורבתת ומקבל חינוך”; בנקודה זו, הביע שלטון את התנגדותו והחל לדבר על ילדותו שלו; ”אמא שלי מתה כשהייתי בן חמש. גרתי בחורבה, ואני לא פושע. אני רוצה שהציבור יידע כי אני דורש את עונש המוות”.
הציבור למד במהרה כי גזר הדין שקיבל קוק מאפשר את שחרורו על תנאי לאחר עשרים שנות מאסר, ודרש כי יוסגר לקליפורניה בכדי להישפט עבור הרצח שביצע בתוך גבולות המדינה. ב-1951 מצא חבר המושבעים בקליפורניה את קוק אשם ברצח מדרגה ראשונה של רוברט דיואי. המושבעים לא המליצו לחון אותו או לגלות כלפיו רחמים, ובכך הפכו את עונש המוות לברירה היחידה עבורו.
קוק הוצא להורג באמצעות תא הגזים בבית הסוהר סן קוונטין ב-12 בדצמבר 1952. לא ידוע על מילים אחרונות שאמר, אף כי כאשר נעצר נשמע אומר ”אני שונא את כולם וכולם שונאים אותי”. לארוחתו האחרונה אכל עוף מטוגן, טוגנים, אפונים, פאי דלעת, קפה וחלב. גופתו הושבה לג'ופלין, שם נקבר בבית הקברות של כנסיית השלום.
תרבות

בזיכרונותיו, חינוך של פושע, טען הסופר אדוארד באנקר (אנ') כי תקף את קוק בזמן ששהו יחדיו בבית הכלא המחוזי של לוס אנג'לס. לדבריו הוא דקר אותו בעזרת סכין מאולתרת בזמן שהיו במקלחות, וחתך אותו מספר פעמים לפני שנלקח לבידוד בידי השומרים. סיפור זה הוא שקרי, מאחר שבאנקר כתב כי התקרית אירעה ב-1950 בזמן שהמתין קוק להישפט עבור הרצח של רוברט דיואי. המשפט האמיתי התרחש באל סנטרו, קליפורניה, בין החודשים אוקטובר לנובמבר 1951. תיקים מהארכיון הלאומי של ארצות הברית מתעדים כי קוק שהה רק יום אחד בבית הכלא המחוזי של לוס אנג'לס, וזאת בזמן שהועבר מאלקטרז למחוז אימפריאל בכדי להישפט.
סרט הפילם נואר הטרמפיסט (אנ') מ-1953 בבימויה של אידה לופינו מבוסס על מסע הקטל של קוק. ויליאם טלמן (אנ') מגלם את אמט מאיירס, רוצח שדמותו נבנתה לפי מראהו ואופיו של קוק, ברמת דיוק מרבית, אפילו עד לעינו המעוותת. העלילה היא עיבוד דרמטי של חטיפתם של ג'יימס בורק ופורסט דמרון, ובריחתם למקסיקו.
חוברת הקומיקס "סיפורו של קוק סתום העין" מתוך האוסף "אנתולוגיית הקומיקס החדש" מאת הקריקטוריסט מארק זינגארלי מבוססת על פשעיו של קוק.
לקריאה נוספת

| עברית | English |
| --- | --- |
שירלי, גלן; טבח מוסר: המרדף הגדול ביותר של הדרום-מערב; הוצאת איקין; 2001 (מסת"ב 9781571686145): Shirley, Glenn; The Mosser Massacre: The Southwest's Greatest Manhunt; Eakin Press; 1963 (ISBN 9781571686145)
גילמור, ג'ון; ייאוש בלוס אנג'לס: נוף הפשע והזמנים הקשים; ספרי אמוק; 2005 (מסת"ב 9781878923165): Gilmore, John; L.A. Despair: A Landscape Of Crimes & Bad Times; Amok Books; 2005 (ISBN 9781878923165)
אגדות החורבן

'החרבת בית המקדש בירושלים' של פרנצ'סקו אייץ, מתאר את החורבן והבזיזה של בית המקדש השני בידי חיילים רומאים. שמן על קנבס, 1867
פרט מתוך 'החרבת בית המקדש בירושלים'
אגדות החורבן הן אגדות חז"ליות העוסקות בעיקר בחורבן בית המקדש השני (70 לספירה) ומה שקדם לו, בהרוגי ביתר לאחר מרד בר כוכבא (135 לספירה), ובסיפורים אישיים קשים הכרוכים במאורעות אלו. אגדות אלו מכונסות בעיקר בתלמוד הבבלי בפרק חמישי של מסכת גיטין, בתלמוד ירושלמי במסכת תענית, במדרש רבה על איכה ובאבות דרבי נתן. לעיתים מתייחסים במונח 'אגדות החורבן' רק לאגדות שבמסכת גיטין.
אודות חורבן בית ראשון מסופר בעיקר בספר ירמיהו, בספר מלכים ובספר דברי הימים ורמזי סיפורים נמצאים במגילת איכה. אך גם באגדות שבמדרשים ובתלמוד מובאים סיפורים על חורבן בית ראשון.
אגדות החורבן הן מהדברים המותרים בלימוד ביום תשעה באב, אשר בו לומדים רק בעניינים הקשורים לחורבן ואבלות.
הרקע והמיקום בתלמוד

האגדות מובאות בעיקר במסכת גיטין, מדף נ"ה, עמוד ב' עד דף נ"ח, עמוד א'. המשנה במקום עוסקת ב"דין סיקריקון" – התְנאים שלפיהם מותר לקנות קרקעות מגויים שלקחו אותן מבעליהן ככופר נפש, ואין חיוב להחזירן לבעליהן הקודמים. מדובר בתקופה שלאחר המרד הגדול וחורבן בית שני, והתלמוד מספר על מקרי השוד האלו. אגב העיסוק בנושא "דין סיקריקון" הנזכר, התלמוד פותח בדברי האגדה על החורבן:
"אמר רבן יוחנן: מאי דכתיב 'אַשְׁרֵי אָדָם מְפַחֵד תָּמִיד וּמַקְשֶׁה לִבּוֹ יִפּוֹל בְּרָעָה'? אקמצא ובר קמצא חרוב ירושלים, אתרנגולא ותרנגולתא חרוב טור מלכא, אשקא דריספק חרוב ביתר."
תרגום: על מה כתוב "אשרי אדם מפחד תמיד, ומקשה ליבו יפול ברעה"? על קמצא ובר קמצא חרבה ירושלים, על תרנגול ותרנגולת חרב הר המלך ועל יתד של עגלה חרבה ביתר.
מכאן, מספר התלמוד את המעשים שהביאו לחורבן ירושלים – המעשה בקמצא ובר קמצא, את המעשה בתרנגול והתרנגולת שהביא לחורבנו של הר המלך, וכן המעשה ביתד העֲגלה שהביא לחורבן העיר ביתר במרד בר כוכבא.
לאחר סיום האגדות, בדף נ"ח ע"א, חוזר התלמוד לעסוק בסוגיית "הלוקח מן הסיקריקון".
מלבד במסכת גיטין, ישנן אגדות נוספות או גרסאות אחרות לאותן אגדות, בתלמוד במסכת סנהדרין בפרק חלק, בתלמוד ירושלמי במסכת תענית בפרק רביעי הלכה ה', ובמקורות מדרשיים שונים, ובהם: איכה רבה, מדרש תנחומא, ילקוט שמעוני, אבות דרבי נתן ועוד.
סיפור חורבן ירושלים > קמצא ובר קמצא

הסיפור הראשון שמובא בגמרא הוא המעשה בקמצא ובר קמצא, שבו הוזמן בטעות לסעודה חגיגית שונאו של בעל הסעודה (בר קמצא) במקום אוהבו (קמצא); משהתבררה הטעות, גורש בר קמצא בבושת פנים ולא הועילו לו כל תחנוניו. משום שראה שהחכמים ישבו בסעודה ולא מחו על ביושו, העליל לקיסר שהיהודים מרדו בו, והוכיח זאת באמצעות יצירת רושם שקרי שהכהנים מסרבים להקריב בבית המקדש קרבן שנשלח בידי הקיסר.
סיפור חורבן ירושלים > נירון

עקב סיפורו של בר קמצא שלח הקיסר את נירון להילחם בירושלים. כשהגיע נירון לירושלים ירה כמה פעמים חיצים לארבע רוחות השמים ובכל הפעמים נפל החץ כשהוא מצביע לכיוון ירושלים. נירון הבין שזה רמז משמים שרצון ה' הוא להחריב את ירושלים. נירון ביקש מילד שיגיד לו פסוק אקראי מלימודיו. הילד אמר: ”וְנָתַתִּי אֶת נִקְמָתִי בֶּאֱדוֹם בְּיַד עַמִּי יִשְׂרָאֵל”, כלומר שאחרי שאדום (כינוי לרומא) תחריב את בית המקדש, ה' ינקום בה. נירון אמר שהוא אינו מסכים להיות שליחו של ה' להחריב את המקדש ואחר כך להיענש על כך, ולכן ערק והתגייר. הגמרא מציינת שמצאצאיו יצא רבי מאיר.
סיפור חורבן ירושלים > בריוני ירושלים

אחרי שנירון ערק, שלח הקיסר את אספסיאנוס, שערך מצור על ירושלים במשך שלוש שנים. הבריונים ששלטו בעיר רצו להילחם ברומאים ואילו הרבנים התנגדו לכך וחפצו לעשות שלום עם הרומאים. באותה תקופה היו בירושלים שלושה עשירים שיכלו לפרנס את העיר למשך עשרים ואחת שנה, אך בשביל לאלץ את הרבנים להסכים למלחמה, שרפו הבריונים את מחסני התבואה. מיד התחיל רעב בירושלים שעלה בנפשות.
ממדי הרעב מתוארים בסיפור על מרתא – אישה עשירה ממשפחת הכהונה בייתוס. מרתא בת בייתוס ישבה בביתה בירושלים ושלחה את אחד ממשרתיה לקנות לה סולת בשוק על מנת שיכין לה לחם כפי שהיא מכירה. המשרת חזר אליה ובפיו בשורה שהסולת אזלה, אך ישנו קמח חיטה נקי. היא שלחה אותו שוב. הוא שב ובישר שאף הקמח הנקי אזל, אך ישנו קמח זול יותר. עד שהוא הגיע לשוק – אף הקמח הזול אזל אך עדיים היה קמח שעורים. מרתא שלחה אותו שוב, אך גם קמח השעורים אזל. נואשת למצוא מזון, יצאה מרתא בעצמה אל השוק למצוא דבר מה לאכול. אך בהליכתה היא דרכה על גללי בהמה. מרוב גועל היא מתה.
רבן יוחנן בן זכאי קרא לאבא סיקרא, ראש הבריונים, שהיה גם אחיינו, ושאלוֹ עד מתי יהרגו את העולם ברעב. אבא סיקרא ענה לרבן יוחנן בן זכאי שהוא לא יכול למנוע זאת כי אם יגיד דבר נגד זה הבריונים יהרגו אותו. לבסוף סיכמו השניים כי רבן יוחנן יתנהג כחולה ואבא סיקרא יניח נבלה על מיטתו כדי שיחשבו שמת וכך יוכלו תלמידיו לשאת אותו אל מחוץ לעיר, כביכול כדי לקברו. כשתלמידיו רבי אליעזר ורבי יהושע הגיעו לחומה, ביקשו הבריונים לדקור את רבן יוחנן בן זכאי כדי לוודא שהוא מת. התלמידים התנגדו ואמרו שאם הרומאים יראו שכך היהודים מתנהגים לרבם זה יהיה ביזיון בפני הרומאים. הבריונים התרצו וביקשו רק לדחוף אותו כדי לוודא שהוא אכן מת. שוב טענו התלמידים שיהא זה בזיון. כך הוציאו את רבן יוחנן בן זכאי מירושלים.
סיפור חורבן ירושלים > אספסיאנוס ורבן יוחנן בן זכאי

רבן יוחנן בן זכאי ניגש למחנה רומא וקרא אל אספסיאנוס "שלום המלך!" אספסיאנוס פירש זאת כזלזול בקיסר ואיים על רבן יוחנן במוות, אך רבן יוחנן הסביר שהוא עתיד להתמנות למלך, כיוון שכתוב בפסוק שבית המקדש ייכבש על ידי מלך. בינתיים הגיע שליח מרומא ובישר שאספסיאנוס מונה לקיסר. באותם רגעים, אספסיאנוס נעל נעל אחת אך לא הצליח לנעול את השנייה, וכשניסה להוריד את הראשונה גם לא הצליח, וביקש את עצתו של רבן יוחנן. אמר לו רבן יוחנן ששמועה טובה מרחיבה את העצמות ולכן עליו למצוא אדם שנוא שלמראהו עצמותיו יתכווצו. העצה הועילה ואספסיאנוס התפעל מחכמתו.
לאחר מכן הודיע אספסיאנוס שעכשיו עליו לנסוע לרומא, ואם רבן יוחנן בן זכאי רוצה ממנו משהו אז שיבקש כעת. רבן יוחנן ביקש שלא יחריב את יבנה ולא יהרוג את חכמיה, שלא יהרוג את שושלת הנשיאים של רבן גמליאל ורופאים שירפאו את רבי צדוק. אספסיאנוס הסכים ובזכות זה המשיכה מסורת התורה אחרי החורבן.
חולשתו של רבי צדוק נבעה מצומות במשך ארבעים שנה כדי שלא יחרב הבית. עקב תעניותיו הצטמק גופו עד שכל פעם שאכל היה המאכל בולט בגרונו. הרופאים של רומא ריפאו אותו על ידי השקייתו במים מעורבים בסובין, ואז במים מעורבים בסובין גסים וקמח, ואז במים מעורבים בקמח בלבד, עד שמעיו התרגלו לאכילה.
סיפור חורבן ירושלים > טיטוס והיתוש

אספסיאנוס שלח את טיטוס להחריב את ירושלים. טיטוס הכניס זונה לקודש הקודשים, פרס ספר תורה ובא עליה, ואז קרע את הפרוכת, ונעשה נס וירד ממנה דם, וטיטוס חשב שהרג בזה את אלוהים. טיטוס עשה מהפרוכת שק לבזיזת כלי המקדש. בדרכו לרומא איימה סערה להטביע את ספינתו ובתגובה התריס טיטוס כי גבורת ה' היא רק במים. בת קול ענתה לו שיעלה ליבשה וילחם עם יתוש. כשעלה ליבשה, נכנס יתוש למוחו דרך האף, וניקר בו במשך שבע שנים. הגמרא מספרת על נסיונותיו להתמודד עם היתוש ולאחר מכן על תיאורו וגודלו של היתוש כשפתחו את ראשו של טיטוס לאחר מותו. טיטוס הותיר צוואה שישרפו את גופתו ויפזרוה בשבעת הימים, כדי שה' לא ימצא אותו להעמידו בדין.
הגמרא מספרת שאונקלוס אחיינו העלהו באוב ושאלו שלוש שאלות: מי חשוב בעולם הבא, האם להתגייר, ובמה נענש בעולם הבא. טיטוס ענה כי ישראל חשובים, קשה לקיים את מצוותיהם ולכן עדיף לתהגרות בהם בעולם הזה וכך להיות ראש, ועונשו הוא שצוואתו מתקיימת שוב ושוב – ששורפים אותו ומפזרים את אפרו בשבעת הימים. לאחר מכן העלה אונקלוס את בלעם ושאלו את אותן שאלות. בלעם ענה שישראל חשובים, שלא יתחבר אליהם, ושנידון בשכבת זרע רותחת. לאחר מכן העלה את ישו ושאלו את אותן שאלות. ישו ענה שישראל חשובים, שידרוש את טובתם כי כל הנוגע בהם כנוגע בבבת עינו של ה', ושנידון בצואה רותחת כי ”כל המלעיג על דברי חכמים נידון בצואה רותחת.”
בסיום הקטע מביאה הגמרא ברייתא המסכמת את סיפורו של בר קמצא, שבשמיים מחשיבים את הביוש עד כדי כך, שבגלל ביושו של בר קמצא, סייע לו ה' בהלשנתו לרומאים, מה שהביא להרחבת בית המקדש.
חורבן הר המלך

התלמוד מספר על מנהג הבאת התרנגולים לחתונה של אנשי טור מלכא (המכונה במקורות אחרים הר המלך), שהיה יישוב גדול מאוד. גדוד רומאים גזל מאנשי המקום תרנגולים, שהיו אמורים לסמן מזל טוב לחתן וכלה, ואנשי טור מלכא הכו את הגדוד. גדוד החיילים שלח להודיע לקיסר כי אנשי המקום מרדו בו. בתגובה, עלה הקיסר על העיר יחד עם כוחות גדולים כדי להכניע את המקום, אך הם נעצרו בידי גיבור מקומי בשם "בר דרומא", שהביס את הרומאים. הקיסר הניח את כתרו על הארץ לאות אבל ופנה לאלוהים באמירה: אדון העולם כולו, אם נוח לך, אל תמסור אותי ואת מלכותי ביד אדם אחד. באותה העת אמר בר דרומא כי אין לו צורך בעזרתו של אלוהים במלחמה. בר דרומא הלך באותה העת לעשות את צרכיו, ובדיוק באותו זמן הכיש אותו נחש והרגו. הקיסר שראה את הנס שנעשה לו מחליט לעזוב את העיר ולשוב לביתו. יהודי העיר שראו זאת החלו לחגוג באכילה ושתייה לאור נרות רבים. הקיסר, שכבר הספיק להרחיק, ראה את אור הנרות והחשיב זאת לזלזול ובעקבות כך הוא שב לעיר, הרג בה והחריבה. בתלמוד מובא שבצבא שהחריב את העיר היו שלוש מאות אלף חיילים נושאי חרבות. כמו כן מובא בתלמוד שטור מלכא היה מקום כה גדול שבזמן שחיילי המלך הרגו בצד אחד של העיר, אנשים מצידה השני של העיר עדיין המשיכו בחגיגות בלא שידעו מה קורה בצדו האחר. המדרש מתאר גם את צדיקותם של אנשי כפר סכניא של מצרים.
חורבן ביתר

התלמוד מספר גם על חורבן ביתר. אנשי היישוב נהגו לנטוע ארזים בעת הולדת תינוק ואורן בעת הולדת תינוקת, ולעשות מהם חופה בעת חתונתם. פעם אחת נשבר יצול המרכבה (שקא דריספק) של בת הקיסר שנסעה באזור. מלוויה כרתו ארז מארזי היישוב כדי לתקן את המרכבה ואנשי המקום נפגעו ותקפו אותם. בשל כך הקיסר עלה עליהם והחריב את המקום. האגדות מציינות שנהרגו כל כך הרבה אנשים במקום שנהרות הדם הגיעו עד הים ושהדם הספיק לדשן את האדמה במשך שבע שנים. לאחר מכן מספר התלמוד על ההרג הגדול שביצע נבוזראדן בחורבן בית ראשון.
הסיפורים על חורבן ירושלים התרחשו במרד הגדול ואילו הסיפורים על חורבן ביתר התרחשו במרד בר כוכבא, אף על פי שהתלמוד כורך את שניהם יחד.
סיפורים שונים

משם עובר התלמוד לסיפורים פרטיים, בעלי אופי מצמרר, על ילדים שהובלו בספינה לצורך זנות וקפצו אל הים אל המוות כדי שלא יצטרכו לזנוֹת, על אשה (מוכרת כ"חנה") ושבעת בניה שנהרגו בשל סירובם להשתחוות לפסל בצו הקיסר. מעשה זה מסתיים בדבריה של האם אל בנה הצעיר, בזו הלשון:
אמרה לו: "בנַיי, לכו ואִמרו לאברהם אביכם: 'אתה עקדת מזבח אחד ואני עקדתי שבעה מזבחות!'" אף היא עלתה לגג, ונפלה ומתה. יצתה בת קול ואמרה: "אֵם הַבָּנִים שְׂמֵחָה".
עוד מסופר על התפילין הרבות שנשארו מהריגת אנשי ביתר, על ילדים שנשבו, על פדיונו של רבי ישמעאל, על שבייתם של בנו ובתו של רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול לעבדים והניסיון לזווגם זה לזה. מסופר גם על צפנת בת פניאל ביתו של הכהן הגדול שהייתה יפה מאוד ואנסו אותה.
סיפורים שונים > הנגר ושולייתו

אגדות החורבן במסכת גיטין מסתיימות במעשה על שוליה של נגר שנתן עינו באשת הנגר. כשביקש הנגר ללוות משולייתו כסף, הציע השוליה שהאדון ישלח אליו את אשתו והשוליה ישלח איתה את הכסף. כששאל הנגר לאחר שלושה ימים היכן אשתו, ענה השוליה כי שלח אותה מיד לדרכה אך שמע כי בדרך אנסו אותה נערים. בכך ביקש לרמוז לו שזנתה מרצון, ושאין לו לחקור את המעשה כיוון שהנערים מפרסמים מעשיהם ללא בושה. ביקש הנגר את עצתו של השוליה, וזה ייעץ לו לגרש את האשה, והסכים להלוות לו כסף לתשלום כתובתה המרובה. לאחר שגרשה הנגר, נשאה השוליה. כשלא היה יכול הנגר לשלם את חובו, הציע השוליה כי תמורת החוב יבוא לעבוד בביתו כמשרת.
והיו הם יושבים ואוכלים ושותין והוא היה עומד ומשקה עליהן, והיו דמעות נושרות מעיניו ונופלות בכוסיהן. ועל אותה שעה נתחתם גזר דין (של חורבן ירושלים וגלות עַם ישראל).
סיפורים שונים > בתו של נקדימון בן גוריון

במסכת כתובות מסופר שרבן יוחנן בן זכאי יצא מירושלים וראה ריבה (נערה) מלקטת שעורים מבין גללי בהמתן של ערבים. כשראתה אותו, כיסתה את שערה וביקשה שיפרנסה. רבן יוחנן בן זכאי שאלה מי היא, והיא ענתה לו שהיא בתו של נקדימון בן גוריון. שאל אותה רבן יוחנן בן זכאי לאן הלך ממונם של אביה ושל חמיה. היא ענתה לו שאביה לא נתן כסף לצדקה, ולכן הפסיד את כל ממונו, וגם את ממונו של חמיה שנשמר איתו. רבן יוחנן בן זכאי בכה ואמר:
אשריכם ישראל. בזמן שעושין רצונו של מקום – אין כל אומה ולשון שולטת בהם, ובזמן שאין עושין רצונו של מקום – מוֹסרן ביד אומה שפלה, ולא ביד אומה שפלה אלא ביד בהמתן של אומה שפלה.
רבי אלעזר בר צדוק סיפר שראה אותה מלקטת שעורים מבין גוויות סוסים בעכו ודרש עליה את הפסוק:
"אִם לֹא תֵדְעִי לָךְ הַיָּפָה בַּנָּשִׁים, צְאִי לָךְ בְּעִקְבֵי הַצֹּאן וּרְעִי אֶת גְּדִיֹּתַיִךְ" – אל תקרי "גְּדִיֹּתַיִךְ" אלא "גויותיך".
רש"י מפרש את הדרשה: ”"אִם לֹא תֵדְעִי" – אם לא תתני לב, כנסת ישראל, לשמור את התורה, "צְאִי לָךְ" וגו' – סופך לצאת בעקבי הצאן ולרעות את גדיותיך.”
פירושים על האגדות

המהר"ל מפראג מתמקד בפירוש האגדות בספריו "חידושי אגדות על הש"ס" ו"נצח ישראל". לדבריו, חלק מן האגדות לא אירעו במציאות ולא באו אלא לרמוז על פרטים עמוקים בקשר שבין עם ישראל לבין אלוהים וארץ ישראל, והשייכות שלהם לחטאים של אנשי הדור ההוא.
בתרבות

הסרט הישראלי המאויר "אגדת חורבן" מבוסס על אגדות החורבן ועל מקורות נוספים.
ראו גם

זכריה בן יהוידע
אלה אזכרה
עשרת הרוגי מלכות
מרתא בת ביתוס
יוסף משיתא
לקריאה נוספת

ענת טרן, "יוספוס פלוויוס ותיאורי החורבן בספרות התלמודית", ציון, חוברת תשנ"ו (1996), עמ' 141–157.
ענת ישראלי–טרן, אגדות החורבן: מסורות החורבן בספרות התלמודית (ספריית הילל בן־חיים), הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1997. 168 עמודים.
רונית שושני, "סיפור שוליית הנגר בבבלי גיטין נח ע"א", סידרא, כא (תשס"ו), עמ' 87–98.
טל אילן, ורד נעם, בין יוספוס לחז"ל, כרך א' – האגדות האבודות של ימי הבית שני; כרך ב' – אגדות החורבן, יד בן צבי, תשע"ז.
הערות שוליים

↑  בפרק רביעי הלכה ה'
↑  ספר משלי, פרק כ"ח, פסוק י"ד
↑  גם שמו של הקיסר היה נירון, וכך מובא מספר פעמים בתלמוד.
↑  ספר יחזקאל, פרק כ"ה, פסוק י"ד
↑  ”שְׁלָמָא עֲלָךְ מַלְכָּא”
↑  "וְהַלְּבָנוֹן בְּאַדִּיר יִפּוֹל" (ישעיהו, י', ל"ד), ואין "אדיר" אלא מלך דכתיב "וְהָיָה אַדִּירוֹ מִמֶּנּוּ" (ירמיהו, ל', כ"א), ואין "לבנון" אלא בית המקדש שנאמר: "הָהָר הַטּוֹב הַזֶּה וְהַלְּבָנוֹן" (דברים, ג', כ"ה). התוספות מפרשים שאף על פי שאספסיאנוס לא כבש את ירושלים בפועל, זה נחשב שירושלים נמסרה בידו כי הוא עשה את המצור שגרם לחורבן.
↑  בגמרא מובאת ביקורת על בחירה זו, וסברה שהקדוש ברוך הוא סתם את דעתו ולכן שלא ביקש שלא יחריב את ירושלים. לפי דעה אחרת, רבן יוחנן בן זכאי חשב שלא יסכים לא להחריב את ירושלים, ולכן ביקש דברים קטנים יותר.
↑  החכמים ידעו שסופו של בית המקדש להחרב, הן מרמזים בתנ"ך והן לפי ידיעת מצב הדור שלא ראוי לבית המקדש. גם רבן יוחנן בן זכאי אמר שעתיד בית המקדש להחרב (תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף ל"ט, עמוד ב'). יש המסבירים את התעקשותו של רבי זכריה בן אבקולס שלא להקריב את קורבנו של הקיסר או להרוג את בר קמצא כיוון שידע שבכל מקרה יחרב והעדיף שיעשה בדרך כזו.
↑  עקב עצתו להחטיא את ישראל בזנות עם בנות מואב.
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ו, עמוד ב'
↑  ”ריבוניה דעלמא כוליה, אי ניחא לך – לא תמסריה לההוא גברא לדידיה ולמלכותיה בידיה דחד גברא.”
↑  ספר תהלים, פרק קי"ג, פסוק ט'
↑  מהרש"א
↑  בן יהוידע
↑  הגמרא אומרת שאף שנקדימון עשה חסדים, עשה זאת לכבודו או שלא עשה מספיק.
↑  מגילת שיר השירים, פרק א', פסוק ח'
↑  ביקורת: חננאל מאק, ‏חורבן הבית השני – ההיסטוריה והאגדה, קתדרה 91, מרץ 1999, עמ' 146-137