אטון
היסטוריה > אטון: תולדות המפעל המשפחתי

ד"ר פאול הורן, מייסד "אטון" הוא בוגר לימודי טקסטיל וד"ר למשפטים. אביו ייסד בגרמניה בשנת 1868 מפעל טקסטיל משפחתי שפעל תחת השם "האחים הורן". על פי בקשת אביו, למד פאול הורן את מקצועות הטקסטיל, בתקווה שימשיך את ניהול המפעל המשפחתי. למרות זאת, בחר פאול הורן בלימודי משפטים ואף המשיך ללימודי תואר דוקטור. בהמשך, הוא הפך לשופט במערכת המשפט הגרמנית.
בעקבות מדיניות הגזע הנאצית, שהלכה והחמירה משנת 1934 בגרמניה, ד"ר פאול הורן סולק מעבודתו כשופט. הוא הספיק לצאת עם משפחתו מגרמניה לישראל לפני שפרצה מלחמת העולם השנייה, במסגרת הסכמי ההעברה. הסכמים אלה הקימו מנגנון שתמך בשליחת ציוד או כסף מגרמניה לישראל, ובאמצעות כך עודד יהודים לעזוב את גרמניה – דבר שאפשר להם להינצל מתופת הממשל הנאצי. הורן נעזר בהסכמים אלה על מנת לעלות לישראל עם משפחתו, ולהביא אתו נולי אריגה.
לאור מגבלות התעסוקה של המנדט הבריטי, נמנע מד"ר הורן לעבוד בארץ כמשפטן. בעקבות כך, הוא חזר לשורשים המשפחתיים והחליט ליישם את הידע שרכש בתחום הטקסטיל באמצעות מפעל אריגה בשם "אטון". שמו של המפעל נלקח מתוך ציטוט מספר משלי – "מַרְבַדִּים רָבַדְתִּי עַרְשִׂי, חֲטֻבוֹת אֵטוּן מִצְרָיִם" (משלי ז, טז). השם נבחר על ידי ד"ר הורן שהתעניין בארכאולוגיה ובהיסטוריה, ואף כתב ספר על טקסטיל בתקופת התנ"ך. המפעל הוקם בתל אביב ועסק בתחילה באריגת מטליות ניקיון. בהמשך, עבר המפעל לרמת גן ולאחר שנשרף כליל, עבר לפתח תקווה. בשנת 2001 עבר המפעל למבנה חדש וייעודי ביבנה ושם פעל עד לסגירתו בשנת 2019.
נולי האריגה הראשונים של המפעל, שנשלחו לארץ מגרמניה במסגרת "הסכם ההעברה", היו נולי דובי. בשנות השמונים של המאה העשרים עבר המפעל לעבוד על נולי אריגה תעשייתיים ממוחשבים, שאפשרו אריגת ז׳קארד ופיתוח של דוגמאות שונות ועשירות בדימויים.
בנם של הזוג הורן, עמנואל הורן, נסע ללמוד הנדסת טקסטיל באוניברסיטת לידס שבאנגליה, בכוונה להשתלב במפעל המשפחתי. לאחר שנתיים של לימודים הצטרפה אליו אשתו, יהודית.
ב-21 בפברואר 1970, היו פאול ומלני הורן בדרכם משווייץ חזרה ארצה, לאחר השתתפות בישיבת הנהלה של "אורט" העולמי, ובנסיעת עבודה במטרה לרכוש ציוד למפעל. כתוצאה מפיגוע טרור, בו הוטמן מטען חבלה בתא המטוס, בטיסת סוויסאייר 330 התרסק המטוס וכל 47 נוסעיו וצוותו נהרגו. בגיל 26, עמנואל הורן, הספיק לעבוד במפעל יחד עם אביו רק מספר חודשים לפני מות האב. צוות המפעל הוותיק התגייס בשעת המשבר, וסייע לעמנואל וליהודית הורן להמשיך את פעילותו של המפעל המשפחתי.
בשנת 1970 החלה יהודית הורן את לימודיה במחזור הראשון ללימודי עיצוב טקסטיל במכללת שנקר, במטרה להצטרף לצוות המפעל כמעצבת. לאחר הלימודים, התמחתה במפעל אריגה בדנמרק בשם "המלט פבריקס" (Hamlet Fabrics). בין עובדי אטון הוותיקים הייתה צינה ברקוביץ, טכנולוגית טקסטיל ומומחית באריגה, עולה מרומניה, שהייתה אחראית על העיצוב במפעל.
בשנות השבעים של המאה העשרים עדיין נארגו הדוגמאות לפני הייצור בעזרת נול ידני. בתקופה זו השפיע העיצוב הסקנדינבי על העיצוב המתפתח בישראל, ו"אטון" הייתה מהראשונים להכניס לייצור המקומי בדי קנבס בגוונים טבעיים, ובדגמים בסיסיים של פסים ומשבצות. בשנת 1976 הצטרפה לצוות העיצוב המעצבת רונית גוטמן, גם היא בוגרת המחלקה לעיצוב טקסטיל במכללת שנקר, שהתמחתה באריגה. בשנים אלה זכתה אטון בהכרה בינלאומית בתחום של Wool Mark(אנ'), וסיפקה בדי וילונות ארוגים למרקס אנד ספנסר. בארץ עבד המפעל "אטון" בשיתוף פעולה עם סיטונאי בדי הריפוד, ויחד הם ארגו בדים למלונות בכל רחבי הארץ ועבדו עם מיטב האדריכלים, בהם יעקב רכטר, דורה גד ורפי בלומנפלד, והמעצבת ציונה שמשי.
בשנות השמונים של המאה העשרים נרכשו עבור המפעל נולי ז'קארד, ובהמשך נרכז גם מחשב לדיגום, שאפשר פיתוח דגמים המבוססים על דימויים מצוירים, ואף חיבור מהיר יותר בין העיצוב לייצור. במפעל היה חדר תצוגה של דוגמאות הבדים, שבו היה ניתן לתכנן יחד עם הלקוחות – מעצבי פנים ואדריכלים – על התאמת העיצוב לאווירת המקום. התפיסה הניהולית בחברה העניקה מרכזיות רבה לתחום העיצוב. לאריגים היה קו ייחודי, מדויק ונקי, שאופין בסגנון מתוחכם ונועד לספק מענה רחב לקהלי יעד שונים.