stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדי לאמאר
ביוגרפיה

נולדה בשמה המלא הדוויג אווה מריה קיזלר (בגרמנית: Hedwig Eva Maria Kiesler) בווינה בירתאוסטרו-הונגריה דאז, להורים יהודים ממוצא גליציאני והונגרי. עם זאת, אמה התנצרה לקתוליות, וכך גם גידלה אותה כנוצרייה. אביה היה בנקאי ואמה הייתה פסנתרנית קונצרטים. מגיל צעיר נהנתה לאמאר לחקור את החפצים שסביבה ורצתה להבין כיצד דברים פועלים, ואביה עודד אותה לחשיבה יצירתית ולסקרנות מדעית. כשהפכה לנערה בלט יופיה והיא החלה להתעניין במשחק. קיזלר התפרסמה בתחילת שנות ה-30 כשחקנית קולנוע. בגיל 18, בשנת 1933, התפרסמה כאישה הראשונה שהופיעה בסרט "מהוגן" כשהיא חשופת חזה, בסרט הצ'כי "אקסטזה". הסרט עורר סערה ציבורית משום שהיה הראשון שהראה את פניה של אישה בעת אורגזמה, וכן עירום נשי. לימים טענה כי מעולם לא הסכימה להצטלם כשהיא חשופת חזה, ושסצנת העירום הקצרה הושגה במרמה על ידי כך שהבמאי רכש מצלמות מקרבות במיוחד.
בהמשך פגשה את פרידריך מנדל, תעשיין נשק אוסטרו-פשיסט עשיר. השניים נישאו ב-קארלסקירכה בעת שמנדל היה בן 33 ולאמאר בת 18. לאמאר הפכה לאשת חברה ידועה ומבוקשת בווינה. לאחר נישואיהם רכש מנדל את כל עותקי הסרט "אקסטזה". מנדל היה מבכירי סוחרי הנשק באוסטריה ומקורב לגורמים במפלגה הנאצית, למרות שורשיו היהודיים. ביתם של קיזלר ומנדל הפך מוקד לביקוריהם של בכירי הפשיסטים באירופה של שנות ה-30, ביניהם אף אדולף היטלר ובניטו מוסוליני. כך גם נחשפה קיזלר לסוגי הנשק והטכנולוגיות שהיו בידיהם.
בשנת 1937, בגיל 23, ברחה קיזלר לפריז והתגרשה מבעלה, שנהג להתעלל בה פיזית ורגשית. בפריז פגשה את ראש אולפני MGM לואי ב. מאייר, שבחר עבורה את שם הבמה "הדי לאמאר", על שם ברברה לה מאר, כוכבת הקולנוע האילם אשר מתה ב-1926 והפכה לכוכבת מפורסמת. לאמאר הופיעה בסרטים רבים בבריטניה ובארצות הברית. תפקידה המפורסם ביותר היה גילום דמותה של דלילה באפוס הקולנועי של דה מיל "שמשון ודלילה"
לאמאר הייתה אחת הנשים הראשונות שהעזו להפיק בעצמן בתעשיית הסרטים האמריקאית שנוהלה בידי גברים בלבד. היא השקיעה את כל כספה בהפקת הסרט "Loves of Three Queens" מ–1954 בכיכובה, אך קרסה כלכלית לאחר שלא מצאה חברה שתסכים להפיץ אותו בארצות הברית. לאחר מכן עברה התמוטטות עצבים, טופלה אצל רופא מפוקפק שגרם להתמכרותה לתרופות, נעצרה לאחר גניבה אקראית מחנות. כך גם נפלה להונאת מפיצי ספרים ששכנעו אותה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה, אך הפכו אותה לסנסציונית ורדודה, שלא הזכירה במאומה את מגוון כישוריה הטכניים ואומנותיים. בשנות ה–40 לחייה התמכרה לסדרה ארוכה ומיותרת של ניתוחים פלסטיים, שבסופו של דבר השחיתו את מראה פניה - בהמשך גם חדלה להיראות בציבור, וסירבה להיפגש אפילו עם בני משפחתה.
לאמאר נפטרה בשנת 2000 בביתה שבפלורידה. לבקשתה, פיזר בנה הצעיר את אפר גופתה ביערות וינה שבמולדתה אוסטריה. בסך הכול הייתה לאמאר נשואה לשישה בעלים. היו לה שלושה ילדים: את בנה הראשון היא אימצה יחד עם בעלה השני, התסריטאי והמפיק ג'ין מרקלי. לאחר נישואיה לבעלה השלישי, השחקן ג'ון לודר, שאימץ את בנה, נולדו להם בן ובת.
המצאותיה

לאמאר התפרסמה גם בזכות חלקה, במשותף עם המלחין ג'ורג' אנתייל, ברישום פטנט על טכנולוגיית שידור גלי רדיו בדילוגי תדר. המוטיבציה להמצאתה הייתה אמה של לאמאר שנמלטה מפני הכיבוש הנאצי, הגיעה ללונדון ותכננה לחצות את האוקיינוס האטלנטי כדי להתאחד עם בתה. לאמאר חשבה על דרך להפחית את הסיכונים הכרוכים במסע, דבר שהוביל להמצאה. הדי לאמאר וג’ורג’ אנת’יל עמלו על ההמצאה בסיוע מומחים במשך חצי שנה. אנתייל כתב בספרו שלאמאר לא הרגישה בנוח לחיות בנוחיות בהוליווד ולהרוויח הרבה כסף בזמן שהעולם מצוי במלחמה כה אכזרית. היא הציעה את שירותיה למועצת הממציאים הלאומית בוושינגטון הבירה כדי לעזור למאמץ המלחמתי, אך נדחתה ונאמר לה שהיא צריכה לנצל את תהילה ומראה הטוב להפצת אגרות מלחמה. - בדצמבר 1940 שלחו לאמאר ואנתייל את תיאור המצאתם למועצה הלאומית להמצאות בוושינגטון ונעזרו בה כדי לערוך פטנט. - “מערכת תקשורת סודית” שנרשם ב-11 באוגוסט 1941 בשמם של Hedy Kaisler Markey ו-George Antheil, (אז בעלה השלישי Markey), ועיקרו "דילוגי תדר" הסתרת מידע אלחוטי, במיוחד לצורך הנחיית רדיו של טילי טורפדו ממטוסים. חיל הים של ארצות הברית זלזל בהמצאתה של אישה הידועה כשחקנית קולנוע מצליחה ולא כמדענית. ה-"המארין" עשה שימוש בהמצאה במערכות תקשורת צבאיות, רק לאחר שפג תוקף הפטנט בשנות ה-50, והדי לא זכתה בתמלוגים על המצאתה. הטכנולוגיה חדרה בהמשך גם לתקשורת האזרחית, וכיום דילוגי תדר הם מרכיב חיוני כמעט בכל מערכות התקשורת האלחוטיות, ודומות לה מונחות ביסודם גם ברבים מיישומי הרדיו המתקדמים כיום, בהם תקשורת סלולרית, בלוטות' ו-GPS.
בשנת 1997 זכתה הדי לאמאר להכרה בינלאומית על תרומתה לתעשיית התקשורת האלחוטית וקיבלה אות הוקרה מארגון EFF המתמחה בשמירת זכויות ממציאים. ערכו (המוחמץ) של המצאתה מוערך ב-30 מיליארד דולר. כשניהלה זוגיות עם הווארד יוז, טייס קולנוען ואיש עסקים שרצה לעצב את המטוסים המהירים בעולם, ביקרה במפעלים שלו, שוחחה עם המהנדסים ולאחר לימוד מעמיק שרטטה כנפיים אווירודינמיות. יוז יישם את תוכניותיה, דבר שהפך את מטוסיו למהירים יותר. לאמאר אף המציאה קפסולת Cola שנמסה במים, שמאפשרת לחיילים ופועלים הכנה עצמית של המשקה, כיסא מסתובב למקלחת ומחוצה לה, רמזור משופר, ואף צווארון כלבים "ניאון".
גם כשהייתה בשיא הקריירה שלה הקדישה לאמאר שעות רבות להמצאות ואהבה לחשוב על דרכים להפוך את העולם למקום טוב יותר. היא הייתה סקרנית כפייתית שחיפשה פתרונות טכניים לבעיות. אנתייל כתב עליה בספרו "כל מה שהיא רוצה זה להישאר כל היום בבית ולהמציא המצאות". - למרות הצלחתה בתחום זה, ושכלה החריף, העדיפו התקשורת והציבור, להתרכז ולהתמקד דווקא באלמנטים הסנסציוניים בחייה.
מורשת

ב-9 בנובמבר 2015 הופיע שרבוט גוגל על שמה של לאמאר. - ב-2017 יצא סרט דוקומנטרי בשם "פצצה: סיפורה של הדי לאמאר". ב-2018 החלה הפקה הוליוודית ביוגרפית על אודות חייה, בגילומה של גל גדות. - אסטרואיד 32730 Lamarr, שהתגלה ב-1951 על ידי קרל ריינמוט, נקרא על שמה. ההכרזה נעשתה באוגוסט 2019.
לקריאה נוספת

מארי בנדיקט, האישה היחידה בחדר (עברית: שרית פרקול, הוצאת קוראים, 2019)
Hedy Lamarr. "Ecstasy and me: my life as a woman". Bartholomew House, 1966
Barton, Ruth. "Hedy Lamarr: The Most Beautiful Woman in Film". Lexington: University of Kentucky Press, 2010.
Rhodes, Richard. "Hedy's Folly: The Life and Breakthrough Inventions of Hedy Lamarr, the Most Beautiful Woman in the World". Doubleday, 2011.
הערות שוליים

↑  Lawrence, Snezana (12 באפריל 2021). "Historical Notes: The Fantastic Lives of Hedy Lamarr". {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3   נירית אנדרמן, האשה היפה בתבל, שפיתחה את הטכנולוגיה ששינתה את העולם, באתר הארץ, 13 ביולי 2017
↑  Guy Polat, הדי לאמאר: היא היתה ׳האישה היפה בתבל׳ וגם הממציאה של הבלוטות׳, באתר Trailblazing Women & LGBTQ Folks, ‏2022-05-13
↑  פטנט אמריקאי מספר 2292387 https://patents.google.com/patent/US2292387A/en?oq=2292387
↑  Jessica Shortall, The Hollywood Starlet You Didn't Know Was An Inventor, Forbes (באנגלית)
↑  הדי לאמאר - שחקנית קולנוע זוהרת ומהנדסת רדיו מבריקה, באתר New-Tech OnLine, ‏2013-03-24
↑  Hannah L. Miller, How Hedy Lamarr and Her Inventions Changed the World, Leaders.com, ‏2021-10-19 (באנגלית אמריקאית)
↑  Jessica Shortall, The Hollywood Starlet You Didn't Know Was An Inventor, Forbes (באנגלית)
↑  הסבר על ה"דודל" (שרבוט גוגל) שפרסמה גוגל לציון יום הולדתה ה-101 של הדי לאמאר, באתר מנוע החיפוש "גוגל" (באנגלית)
↑  גל גדות תגלם את הדי לאמאר בסדרה חדשה, באתר ynet, 7 באוגוסט 2018.
↑  "M.P.C. 115893" (PDF). minor planet center. 27 באוגוסט 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007571038305171  PLWABN: 9810687647605606  BIBSYS: 99068678  BNE: XX1081745  BnF: cb13751573n (data)  CANTIC: a19531941  CiNii: DA11763230  GND: 107547724  ICCU: SBLV063881  ISNI: 0000 0001 1690 159X  LCCN: n85201966  MusicBrainz: 67980dcd-ce48-400c-adfa-8ca463a21f95  NARA: 10569195  NKC: pna2010574785  NLA: 35941294  NLK: KAC2019G3404  NSK: 000054079  NTA: 108825957  RERO: 02-A027509029  SNAC: w6301vpf  SUDOC: 058547568  Trove: 1156123  VIAF: 95314842   WorldCat (עם VIAF): 95314842
פריץ מאוטנר

| --- | --- |

 לידה:  22 בנובמבר 1849 הוז'יצה, צ'כיה 
 פטירה:  29 ביוני 1923 (בגיל 73) מאיירסבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 תחומי עניין:  פילוסופיה, ביקורת ספרות, כתיבה יצירתית ומקצועית, עיתונאות 
 עיסוק:  פילוסוף, עורך תורם, עורך, מחזאי, מבקר, עיתונאי, מבקר ספרות, סופר, מבקר תיאטרון 
 מדינה:  גרמניה, אוסטריה, ציסלייטניה (ארצות אוסטריה) 
 
פריץ מאוטנר (בגרמנית: Fritz Mauthner; ‏22 בנובמבר 1849 – 29 ביוני 1923) היה סופר מבקר ספרות, סאטיריקן ופילוסוף יהודי-גרמני. תרומתו העיקרית הייתה בתחום ביקורת השפה.
מאוטנר חי ופעל בברלין, הוא היה יליד בוהמיה, בן למשפחה יהודית שלפי זכרונותיו של מאוטנר התנכרה ליהדותה. מאוטנר עצמו היה אדיש ליהדות וראה עצמו גרמני. אף לא אחד מספריו הרבים תורגם לעברית.
פריץ קרייזלר

| --- | --- |

 לידה:  2 בפברואר 1875 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  29 בינואר 1962 (בגיל 86) אוניברסיטת קולומביה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות וודלואן 
 מוקד פעילות:  אוסטריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1903 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה 
 עיסוק:  כנר, מלחין
 סוגה:  מוזיקה קלאסית וקלה
 שפה מועדפת:  אנגלית, גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 חברת תקליטים:  RCA ויקטור 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1904)  טבעת הכבוד של העיר וינה  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
פרידריך (פריץ) קרייזלר (בגרמנית: Friedrich (Fritz) Kreisler; ‏2 בפברואר 1875 – 29 בינואר 1962) היה כנר ומלחין יהודי-אוסטרי.
רקע משפחתי ושנות ילדותו

קרייזלר נולד בווינה כבן הבכור מבין שלושה ילדים של משפחה יהודית מתבוללת. אביו, ד"ר סמואל סוורין קרייזלר, היה רופא יליד קרקוב, ואשתו, אנה, בת לבית רכס, הייתה גליציאנית מדוברומיל (באזור למברג). לפריץ היו אח (הוגו) ואחות (אלה). הנער פריץ הוטבל לנצרות רומית-קתולית בגיל 12.
האב, שהיה נגן חובב, התחיל ללמד את פריץ נגינה בכינור כבר בגיל ארבע. בגיל שבע ביצע פריץ את הקונצרט הראשון שלו. באותה שנה התקבל לקונסרבטוריון בווינה וסיים אותו בגיל עשר, לאחר שזכה במדליית זהב כבוגר מצטיין. אחד ממוריו היה אנטון ברוקנר.
קרייזלר זכה במלגה והמשיך את לימודיו בקונסרבטוריון של פריז בכיתתו של הכנר מאסאר ולמד קומפוזיציה אצל ליאו דליב.
בגיל 12 זכה בפרס הראשון של הקונסרבטוריון כשגבר על ארבעה מתחרים מבוגרים ממנו בהרבה, ויצא למסע קונצרטים מוצלח בארצות הברית, יחד עם מוריץ רוזנטל. לאחר מכן חזר לווינה להשלמת לימודיו. בשלב מסוים החליט להפסיק את הנגינה בכינור, למד רפואה במשך שנתיים והשלים את שירותו הצבאי.
פריצת הקריירה הבינלאומית

ב-1896 החליט סופית על ייעודו ככנר. הוא הגיש בקשה להתקבל ככנר בתזמורת הפילהרמונית בווינה אך נידחה. הוא המשיך בקריירה מוצלחת כסולן וערך מסעות קונצרטים באירופה ובארצות הברית.
בשנת 1910 ניגן קרייזלר לראשונה את הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של אלגר שהוקדש לו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס קרייזלר לצבא האוסטרי כקצין. בספטמבר 1914, במתקפה של פרשים רוסים ליד למברג (לבוב ), נפצע קרייזלר מפגיעת כידון רובה ברגלו. הוא אושפז בבית חולים ושוחרר בכבוד משרות צבאי. הוא יצא לארצות הברית ונשאר שם כל שנות המלחמה.
בארצות הברית הוא התקבל ציבורית כגיבור מלחמה, אך כאשר האמריקאים הצטרפו למלחמה נתפס קרייזלר כמייצג של אוסטריה. המוזיקה שלו נעשתה למוקצית באולמות הקונצרטים, וכמוזיקאי אוסטרי שאף שירת בצבא הוא הפך למטרה נוחה מצד מערכות העיתונים שפרסמו טורים בגנות הופעת אמנים ממדינות אויב.
התקופה לאחר המלחמה הייתה הטובה ביותר לקרייזלר. הוא נחשב לגדול הכנרים בדורו ונתן קונצרטים בכל העולם כולל יפן, סין, אוסטרליה וניו זילנד. תקליטיו היו לרבי מכר ושכרו הרקיע שחקים.
בשנת 1924 רכשו קרייזלר ואשתו אחוזה רחבת ידיים בברלין.
חייו בארצות הברית

בשנת 1939, לאחר ליל הבדולח, נמלט קרייזלר מגרמניה הנאצית. בשארית חייו חי בארצות הברית שם המשיך בנגינה עד שנת 1950.
קרייזלר נפגע קשה פעמיים בחייו, בתאונות דרכים. בשנת 1941 פגעה בו משאית, בשעה שחצה רחוב סואן בעיר ניו יורק, והוא סבל משבר בגולגולתו. בעקבות חבלה זו היה במשך שבוע שקוע בתרדמת. לקראת סוף חייו, הוא שוב נפגע קשה בתאונה, כשהיה במכונית נוסעת. בעקבות תאונה זאת הוא נותר עיוור וחירש עד יום מותו כתוצאה מאי-ספיקת לב ב-1962 בבית החולים הפרסביטראיני קולומביה בניו יורק. הוא הובא לקבורה במאוזולאום פרטי בבית הקברות וודלון ברובע הברונקס בניו יורק. אלמנתו נפטרה בשנת 1963.
קרייזלר כמלחין

קרייזלר חיבר הרבה קטעים קצרים לכינור בלווי פסנתר או תזמורת. חלק גדול מהם פופולריים ומנוגנים ברסיטלים וכהדרנים.
קרייזלר חיבר גם קטעים לכינור והציג אותם כאילו נכתבו על ידי מלחינים כמו ויולדי, פוניאני, ניקולא פורפורה ועוד. כאשר נתגלה הדבר הותקף קרייזלר קשות אך הוא השיב למבקריו: "השמות משתנים, הערך נשאר".
קרייזלר חיבר גם מספר אופרטות וקדנצות לקונצרטים לכינור ותזמורת של ברהמס ו-בטהובן.
מהקטעים המפורסמים:
רוזמרין היפה
שמחת האהבה
צער האהבה.
קפריס וינאי
מבוא ואלגרו בסגנון פוניאני
הטמבורין הסיני
קרייזלר והיהדות

קרייזלר עבר כאמור טבילה בדת הקתולית בגיל 12 ובמהלך חייו לא ייחס שום משמעות למוצאו היהודי. בשנת 1902, בעת שהיה בהפלגה מאירופה לארצות הברית פגש באונייה את הרייט וורץ, גרושה של מיליונר ויפת מראה. היא הייתה בת למשפחה אמריקאית בשם ליס (Lies), קתולית ואנטישמית מוצהרת.
היות שהייתה גרושה סירבה הכנסייה הקתולית להשיאם והם נישאו בטקס אזרחי. רק לאחר מלחמת העולם השנייה הסכימה הכנסייה להשיאם ונשכחו להם השנים שהם חיו "חיי חטא".
הגברת קרייזלר הצטערה שלבעלה יש "דם יהודי". פעם סיפרה לפסנתרן לאופולד גודובסקי כי "לפריץ יש מעט מאוד דם יהודי". על זה השיב לה גודובסקי: "לא ידעתי שפריץ כל כך אנמי!". [דרוש מקור][מפני ש...]
אחיו של פריץ, הוגו קרייזלר, החשיב עצמו יהודי.
לקריאה נוספת

נתן דונביץ', וירטואוזים: גדולי הכנרים: מפאגאניני עד מידורי, זמורה ביתן (2003).
Amy Biancolli - Fritz Kreisler: Love's Sorrow, Love's Joy, Amadeus Press, Portland Oregon 1998
Louis Paul Lochner Fritz Kreisler Macmillan 1951
הערות שוליים

↑  האתר הגנאלוגי Ancestry
↑  האתר הגנאלוגי "Ancestryי"
↑  האתר "כנרים"
↑  Philip Vilas Bohlman Jewish musical modernism, old and new, vol.1 Chicago University Press 2008, Foreword by Sander Gilman p.XV, note 6, quoting Amy Biancolli
↑  Encyclopedia of world biography
↑  איתמר זורמן, "יצירתו האלמונית והגדולה ביותר של פריץ קרייזלר" בתוך אופוס - המגזין למוזיקה קלאסית
↑  Sander L.Gilman שם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264103705171  PLWABN: 9810604071605606  BIBSYS: 90364552  BNE: XX885550  BnF: cb13896157h (data)  CiNii: DA07959090  GND: 119069261  ICCU: LO1V348499  ISNI: 0000 0001 0857 7654  LCCN: n81015317  LNB: 000064392  MusicBrainz: 590fcad4-2ba4-43bc-a22f-a4bb9b496fe8  NDL: 00551547  NKC: jn19990004647  NLA: 36076791  NLK: KAC199615454  NTA: 070101655  RERO: 02-A003473796  SELIBR: 68545  SNAC: w60g3j1v  SUDOC: 082686262  Trove: 1207694  VIAF: 56796717   WorldCat (עם VIAF): 56796717 
המאוזולאום של פריץ קרייזלר בבית הקברות וודלואון
שלמה לויזון

"מליצת ישרון", ספר כולל לימודי המליצה העברית, מבוארים במשלים רבים ממליצות ספרי הקודש, הוצאת אנטאן שמיד, 1816 וינה. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 5
שלמה לויזון (בכתיב יידיש: לעוויזאהן; 1789 – ט"ו בניסן ה'תקפ"א, אפריל 1821) היה חוקר, בלשן ומשורר עברי, איש תנועת ההשכלה, מחבר "מליצת ישורון".
קורות חייו

שלמה בן יהודה ליב לוי מוהר נולד בעיירה מור שבהונגריה. לימים בחר לעצמו את שם המשפחה לויזון (Löwisohn), על שם אביו. לצד החינוך היהודי הרגיל בתורה ובתלמוד למד גם את שאר ספרי המקרא ושלא כמקובל זכה גם לחינוך אירופי במנזר הקָפוצ'יני המקומי, בו למד גרמנית, לטינית ומתמטיקה. בצעירותו קרא ספרי מדע וספרות רבים ולמד בעצמו צרפתית ואיטלקית.
בשל מצוקה כספית בא ב-1809 לפראג והחל ללמוד בישיבת פראג. בפראג התיידד עם ההומוריסטן מוריץ ספיר(אנ') ועם האחים המשכילים ברוך ייטלס ויהודה ייטלס, והתקרב לחוג המשכילים של פראג. בשלב מסוים עזב את הישיבה והחל ללמוד באוניברסיטת קארל בפראג, ובה למד סורית, יוונית ואנגלית. בפראג גם הדפיס את ספריו הראשונים, "שיחה בעולם הנשמות" ו"בית האוסף".
ב-1815 בא לווינה לשמש שם כמגיה בבית הדפוס של אנטון שמיד, שבו עבדו באותה תקופה משכילים רבים ובהם שמואל רומאנלי, יהודה ליב בן-זאב ושמשון בלוך. בווינה הוציא לאור את ספריו "מליצת ישורון", "מחקרי ארץ" וספרים אחרים.
ב-1820, בעקבות לחצים מכיוונים שונים, לרבות פרשת אהבה נכזבת, לקה בנפשו, ואולי מדובר בהחמרה במחלת נפש שממנה סבל כל חייו. הוא חזר לעיר הולדתו ושם נפטר ב-1821, בהיותו בן 32 בלבד.
ספריו

שיחה בעולם הנשמות (פראג תקע"א 1811) – שיחה דמיונית בין המדקדק הימי-ביניימי רד"ק ובין המדקדק איש השכלת ברלין יואל ברי"ל על ענייני דקדוק ומליצה עברית.
בית האוסף (פראג תקע"ב 1812) – על הדקדוק והמילון של לשון חז"ל, מתוך הנחה שהייתה לשון מלאכותית ולא מדוברת. נדפס גם כמבוא למשנה במהדורת המשנה שהדפיס אנטון שמיד.
מליצת ישורון (במקור: ישֻרון; וינה 1816, ובמהדורות נוספות, האחרונה רמת גן 1988) – ספרו החשוב והמפורסם ביותר, עוסק באסתטיקה של המקרא ושל השירה העברית. בתחילה מבוא שירי-מליצי בשם "המליצה מדברת", בהמשך דיון במושגי היופי, הנשגב והמשל, ואחר כך דיון בחלקים מהמקרא וניתוחם על פי מחקר הספרות בזמנו, בין השאר על פי הרדר ולאות'. לשם הדגמה הובאו שיריהם של משוררים עבריים ובהם ריה"ל, רמח"ל ורנה"ו, ותרגומים של משוררי האומות ובהם הורטיוס, ורגיליוס ושקספיר.
מחקרי ארץ (וינה 1819) – מחקר מודרני וסקירה של מקומות המופיעים במקרא, החיבור העברי הראשון העוסק בגאוגרפיה מקראית. תורגם לגרמנית ב-1821. יעקב קפלן הוציא בווילנה (1839) עיבוד שלו בשם "ארץ קדומים" עם מבוא של מרדכי אהרון גינצבורג, שהשפיע כנראה על הרומנים המקראיים של אברהם מאפו.
ביאורים ותרגומים של קינות ופיוטים.
Vorlesungen über die Neuere Geschichte der Juden (וינה 1820) – חיבור מקיף, מן הראשונים בסוגו, על ההיסטוריה היהודית. יצא לאור רק הכרך הראשון.
מהדורות בנות-זמננו של כתביו:
שלמה לעוויזאהן, מחקרי ארץ: לקסיקון גיאוגרפי של כתבי הקודש; מבוא מאת ג' קרסל, תל אביב: מחברות לספרות, תש"ה.
שלמה לויזון, "מליצת ישרון", בתוך: טובה כהן, מליצת ישרון לשלמה לויזון: היצירה ויוצרה, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ט 1988, 111–364. (מהדורה מבוארת של "מליצת ישורון")
לקריאה נוספת

ראובן פאהן, שלמה לעוויזאהן: ציור תולדתי-תרבותי, לבוב: סנונית, תרפ"ב. (הספר בארכיון האינטרנט)
יעקב פיכמן, "שלמה לויזון", בספרו: אנשי-בשורה: שבע מסות, תל אביב: מוסד ביאליק ע"י דביר, תרצ"ח 1938, עמ' מט–נו. (באתר היברובוקס)
יוסף קלוזנר, היסטוריה של הספרות העברית החדשה, כרך א, ירושלים תשי"ב, עמ' 261–274.
שלמה לויזון, משורר, בלשן, חוקר: מבחר מכתביו; מבוא: ראובן מיכאל, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים – המרכז לחקר תולדות ישראל ע"ש בן-ציון דינור, המרכז לחקר תולדות מרכז-אירופה ('קונטרסים – מקורות ומחקרים', 64), תשמ"ד 1984.
טובה כהן, מליצת ישרון לשלמה לויזון: היצירה ויוצרה, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ט 1988. (מונוגרפיה ואחריה מהדורה מבוארת של היצירה)
ראובן מיכאל, "שלמה לויזון", בספרו הכתיבה ההיסטורית היהודית מהרנסנס עד העת החדשה, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ג 1993, עמ' 147–155. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
ראובן שהם, "לויזון – המליצה האלוהית מדברת" בספרו סנה בשר ודם: פואטיקה ורטוריקה בשירתו המודרניסטית והארכיטיפית של אורי צבי גרינברג, שדה בוקר: המרכז למורשת בן-גוריון, 1997, עמ' 36–39. (גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר")
Ignaz Reich, Beth-El : Ehrentempel verdienter ungarischer Israeliten, pp.72-77, Löwisohn Salomon (לדפדף לעמ' 88 באתר הספרייה הלאומית)
הערות שוליים

↑  לפי פאהן, שלמה לעוויזאהן: ציור תולדתי-תרבותי, לבוב: סנונית, תרפ"ב (להלן, 'לקריאה נוספת'), עמ' 20 הערה 3: על מצבת קברו נכתב התאריך ט"ו בניסן ה'תקפ"א תאריך זה הוא 17 באפריל (או 16 באפריל) 1821. הצגנו את התאריך שעל המצבה, אך פאהן עצמו מזכיר תאריכים נוספים: פאהן מעיר שהרב אלכסנדר ביכלר כתב לו שצריך להיות סיון במקום ניסן, לגרסה זו התאריך הוא ט"ו בסיוון ה'תקפ"א, 15 ביוני (או 14 ביוני) 1821 וכך נוקט גם נפתלי בן-מנחם, ספרי מוסד הרב קוק, ירושלים תש"ל, עמ' 142 (ושם בטעות הדפוס: 5.6.1821 וצ"ל: 15). איגנץ רייך במאמרו על לויזון, שהיה המקור לידיעותיו הביוגרפיות של פאהן שם, קבע את תאריך הפטירה: 25 באפריל 1822 וכך כתב גם היינריך גרץ. התאריך המוזכר ב-Jewish Encyclopedia בערכו, וכן במקורות נוספים, 27 באפריל 1821, כנראה שגוי.
↑  סופר כי ר' משה סופר המליץ למדפיס שמידט בווינה לקבל את לויזון למנהל בית הדפוס שלו (יהודה נחשוני (רזמיבש), רבנו משה סופר ה'חתם סופר': אישיותו ופעליו, תורתו והליכותיו ... דעותיו ומורשתו ..., ירושלים: משאבים, תשמ"א 1981, עמ' 215).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264550805171  BnF: cb100990397 (data)  GND: 119141329  ISNI: 0000 0000 6677 1298  LCCN: nr91000076  NTA: 146696786  SELIBR: 246671  SUDOC: 236528149  VcBA: 495/209191  VIAF: 45105239   WorldCat (עם VIAF): 45105239
Wii

| --- | --- |


 יצרן:  Nintendo
 סוג:  קונסולת משחקים
 דור:  תקופת הדור השביעי
 יצא לראשונה:  דגם מקורי: 19 בנובמבר 2006 (צפון אמריקה) 2 בדצמבר 2006 (יפן) 7 בדצמבר 2006 (אוסטרליה) 8 בדצמבר 2006 (אירופה) דגם חדש: 23 באוקטובר 2011 (צפון אמריקה) 4 בנובמבר 2011 (אירופה) ווי מיני: 22 במרץ 2013 (אירופה) 7 בדצמבר 2012 (קנדה)
 מעבד:  IBM PowerPC-based[2] "Broadway"
 מעבד גרפי:  ATI "Hollywood"
 אחסון:  512 מגהביט זיכרון פלאש פנימי
 בקרים:  Wii Remote - עד 4   בקר נינטנדו גיימקיוב
 קישוריות:  Wi-Fi Bluetooth 2 × USB 2.0   מתאם רשת (דרך חיבור USB)
 שירותים אונליין:  Nintendo Wi-Fi Connection (בוטל ב-20 מאי 2014) WiiConnect24  **בוטל Wii Shop Channel 
 יחידות שנמכרו:  בכל העולם: 92.12 מיליון יחידות נכון ל-29 במאי 2013
 יחידות שנשלחו:  בכל העולם: 100.30 מיליון יחידות נכון ל-30 בספטמבר 2013
 המשחק הנמכר ביותר:  Wii Sports (מצורף בקניית הקונסולה) כ-81.99 מיליון יחידות נכון ל-31 במרץ 2013.   Mario Kart Wii כ-34.26 מיליון יחידות נכון ל-31 במרץ 2013.  
 תאימות לאחור:  משחקי הנינטנדו גיימקיוב (בדגמים מסוימים)
 מודל קודם:  נינטנדו גיימקיוב
 מודל אחריו:  Wii U
החלק האחורי של הקונסולה
Wii (מבוטאת כמו המילה "We") היא קונסולת המשחקים החמישית של חברת נינטנדו, שנקראה בעת פיתחה בשם הקוד Nintendo Revolution. ה-Wii היא ניסיון של נינטנדו להימנע מתחרות ישירה עם קונסולות הדור השביעי של מיקרוסופט וסוני, ה-אקס בוקס 360 וה-פלייסטיישן 3 בהתאמה.
האסטרטגיה העומדת מאחורי ה-Wii היא הרצון לפנות לפלח שוק אחר מהקונסולות היריבות, פלח השוק של Casual Gamers (אנשים שאינם נוהגים לשחק במשחקי וידאו או מחשב באופן קבוע). על מנת להתאים את הקונסולה לפלח שוק זה, מפתחי ה-Wii תכננו אותה כך שהיא לא כוללת אפשרויות כמו נגן סרטים או מעבד גרפי משוכלל (בניגוד לקונסולות האחרות) ולכן מחירה זול הרבה יותר (היא הושקה במחיר כ-250$ בארצות הברית, מחיר נמוך באופן ניכר מאלו של הקונסולות הדור הבא המתחרות).
ה-Wii הוחלפה בדור הבא ב-Wii U, שהושק בנובמבר 2012.
היסטוריה > פיתוח

זמן קצר לאחר השקת הנינטנדו גיימקיוב (GameCube) ב-2001, החלה החברה לתכנן את הקונסולה הבאה שלה. מעצב המשחקים של החברה Shigeru Miyamoto אמר שבשלבים המוקדמים, הם החליטו שהם לא שואפים להתחרות על כוח חומרה, ובמקום זאת יתעדפו פיתוח משחקים מורכבים וחדשניים. הקונסולה נקראה תחילה "GameCube Next" כשם זמני. המחיר של הקונסולה החדשה תוכנן במקור להיות נמוך כ-150 דולר, אך זיכרון הפלאש מסוג NAND שבו הוחלט להשתמש, הכריח המחיר הסופי להיות גבוה יותר.
במהלך השנתיים הבאות, המכירות של הגיימקיוב נחלשו והיו הרחק מאחורי מתחרותיה - הפלייסטיישן 2 של סוני וה-Xbox של מיקרוסופט. סאטורו איווטה, שקודם לנשיא נינטנדו במאי 2002 לאחר פרישתו של הירוש ימאוצ'י, זיהה שנינטנדו לא עקבה מספיק טוב אחרי המגמות החדשות בתעשיית משחקי הווידאו, כמו מעבר למשחקים מקוונים. הוא גם חשב שמשחקי וידאו הפכו אקסקלוסיביים מדי ורצה שנינטנדו תיצור חומרה ותוכנה למשחקים שימשכו קבל רחב. ניתוח השוק של נינטנדו מצא שההתמקדות שלהם בחומרה חדשה יצרה קונסולות שהקשו על מפתחי צד שלישי ליצור עבורם משחקים, מה שפגע במעמדם. אחד הצעדים הגדולים הראשונים שעשתה איוואטה, על סמך מחקר זה היה פיתוח של ה-Nintendo DS, מכשיר כף יד המשלב מסכים כפולים כולל מסך מגע, כדי להחיות מחדש את קו הקונסולות הניידות שלהם.
נינטנדו חשפה לראשונה כמה פרטים על הקונסולה הביתית החדשה בתערוכת המשחקים E3 ב-2004, תחת שם הקוד "Revolution", מכיוון שהאמינה שהקונסולה תחולל מהפכה בתעשיית המשחקים. הקונסולה, שעדיין נקראת באותה עת "Revolution", הוצגה רשמית לציבור תערוכת המשחקים E3 ב-2005. ממשק בקר התנועה שלה טרם הושלם והושמט מהחשיפה. נשיא החברה החזיק את הקונסולה מעליו ביד אחת כדי להדגיש את גודלה ביחס ליריביה. מכשיר קטן יותר פירושו שהוא יצרוך פחות חשמל, ובכך פנה להורים כדי שהיו מוכנים להחזיק מכשיר אטרקטיבי, קטן וחסכוני בחשמל בסלון הביתי. באותה עת גם נחשף כי החברה תשמש בדור הבא של מעבדי PowerPC שפיתחה חברת IBM, בשיתוף החברות סוני וטושיבה, בשם Broadway שיועד מראש עבור קונסולות משחקים.
היסטוריה > השקה והצלחה

הקונסולה יצאה לשוק בארצות הברית ובקנדה ב-19 בנובמבר 2006, יומיים לאחר השקת פלייסטיישן 3 בארצות הברית, זאת לאחר שסוני דחתה את השקתה בחצי שנה עכב עיכובים בייצור ופיתוח. 600 אלף קונסולות Wii נמכרו בשמונת הימים הראשונים לאחר ההשקה בארצות הברית, זאת לעומת מכירות של 400 אלף יחידות של המתחרה פלייסטיישן 3.
היא הושקה ביפן ב-2 בדצמבר 2006, ותוך חודש נמכרו 1.14 מיליון קונסולת Wii לעומת 534,336 קונסולות פלייסטיישן 3, זאת, על אף שהתחילה לשווק את הקונסולה במדינה שלושה שבועות אחרי סוני. ביולי 2007 הודיעה החברה כי בכך סך הכל מכרה 9.27 מיליון יחידות של הקונסולה מאז שהושקה לראשונה. בנוסף דיווחה כי היקף המכירות של קונסולת Wii היה גדול פי 6 לעומת מכירות פלייסטיישן 3 ביוני 2007. נינטנדו גם עקפה את סוני במונחי שווי שוק והפכה לאחת מ-10 החברות הגדולות ביפן. במרץ 2009 הודיעה נינטנדו כי מכרה 50 מיליון מאז ההשקה. בסך הכל הובילה Wii את שוק הקונסולות במשך כשלוש שנים, אך המתחרות החלו להוריד מחירים, והצליחו לקחת חזרה נתחי שוק מ-Wii. בתגובה גם נינטנדו הורידה את מחיר הקונסולה Wii ל-199.99 דולר.
בסך הכל נמכרו עד מרץ 2016 כ-101.6 מיליון יחידות.
היסטוריה > הפסקת שירות הרשת בקונסולה

ב־27 ביוני 2013 נסגרו שירותי WiiConnect24, עקב המספר המועט של המשתמשים בשירותים אלה.
ב־20 במאי 2014 נסגרו שרתי האינטרנט של נינטנדו בקונסולת ה-Wii, ומשום כך, לא ניתן יותר לשחק משחקי רשת רבי-משתתפים בקונסולה.
ב־26 במרץ 2018 נינטנדו ביטלה חלק מהפונקציות בחנות ה־Wii Shop כגון הוספת הנקודות.
חנות ה-Wii Shop נסגרה ב־31 בינואר 2019.