stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה
ראו גם

מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה
לקריאה נוספת

Assefa, Hizkias. 1987. Mediation of Civil Wars, Approaches and Strategies – The Sudan Conflict. Boulder, Colorado: Westview Press.
Eprile, Cecil. War and peace in the Sudan 1955 – 1972. David and Charles, London. 1974..
Johnson, Douglas H. 1979. "Book Review: The Secret War in the Sudan: 1955–1972 by Edgar O'Ballance." African Affairs 78 (310):132–7.
O'Ballance, Edgar. 1977. The Secret War in the Sudan: 1955–1972. Hamden, Connecticut: Archon Books.
Poggo, Scopas Sekwat. 1999. "War and Conflict in Southern Sudan, 1955–1972." PhD Dissertation, University of California, Santa Barbara.
בשליחות המוסד לדרום סודן 1969-1971 יומן מבצע / דוד בן עוזיאל (טרזן). טבע הדברים הוצאה לאור . ללא תאריך הוצאה
הערות שוליים

↑  מפקד מורדי דרום סודאן: ישראל סיפקה נשק ומדריכים, עיתון דבר, 4 בדצמבר 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543729405171  LCCN: sh85129609 
ערך זה הוא קצרמרבנושא היסטוריה צבאית ובנושא סודאן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מנהרת סרייבו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון, מנהרת הברחה 
 כתובת:  Tuneli 1 
 מיקום:  Novi Grad, Sarajevo 
 מדינה:  בוסניה והרצגובינה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 18 בינואר 1993
 תאריך פתיחה רשמי:  1 ביולי 1993 
 מידות
 אורך:  800 מ' 
 קואורדינטות:  43°49′11″N 18°20′14″E﻿ / ﻿43.819722222222°N 18.337222222222°E﻿ / 43.819722222222; 18.337222222222
 tunelspasa.ba
 he
 
הכניסה הדרומית של המנהרה, מחוץ לקווי המצור
הכניסה הצפונית של המנהרה, בשטח המצור
מנהרת סרייבו (בבוסנית, קרואטית וסרבית: Сарајевски тунел), נקראת גם מנהרת התקווה, הייתה מנהרה שהוקמה בין מרץ ליוני 1993, במהלך המצור על סרייבו שהתרחש בעיצומה של מלחמת בוסניה. המנהרה הוקמה על ידי הצבא הבוסני במטרה לקשר בין העיר סרייבו, שהייתה מנותקת כולה על ידי הכוחות הסרביים, אל השטח הבוסני בצד השני של נמל התעופה סרייבו, אזור שהיה נתון בשליטת האו"ם. המנהרה קישרה בין השכונות בדוברינגה ובוטמיר (וזו הסיבה שהיא מכונה גם "מנהרת DB"), ואפשרה אספקת מזון, נשק וסיוע הומניטרי לעיר. המנהרה הפכה לדרך מרכזית לעקוף את אמברגו הנשק הבינלאומי ולספק נשק למגיני העיר.
רקע

בניית המנהרה החלה בסתר בתאריך 1 במרץ 1993 תחת שם הקוד "Objekt BD". המנהרה הייתה מיועדת לחבר בין בוטמיר ודוברנינגה, שתי שכונות גדולות בבוסניה; האחת בתוך קווי מצור הסרביים והשנייה מחוץ להן. נדז'ד ברנקוביץ', מהנדס אזרחי בוסני, יצר את התוכניות לבניית המנהרה מתחת למסלול שדה התעופה סרייבו. עם זאת, בגלל הדחיפות של הבנייה, מעולם לא נערכו תמחיר מלא ומפרט טכני.
הבנייה הוקצתה לצבא החיל הראשון בבוסניה-הרצגובינה תחת פיקוחו של סגן המפקד הגנרל ראסיד זורק. תחילת הפרויקט הייתה קשה מכיוון שהיה חסר כוח אדם מיומן, כלים וחומרים להשלמת המשימה. כתוצאה מכך נחפרה המנהרה ביד, עם אתי חפירה ומריצות ששימשו להובלת 1,200 קוב של דטריטוס משם. המנהרה נחפרה 24 שעות ביממה, כאשר עובדים עובדים במשמרות של 8 שעות חופרים מקצוות מנוגדים. הבנייה מומנה על ידי המדינה, הצבא ועיריית סרייבו. העובדים קיבלו שכר של חפיסת סיגריות אחת ליום, פריט שהיה מבוקש מאוד ובעל סחר חליפין מוערך.
בסך הכל הוסרו 2,800 מטרים רבועים של אדמה. לבניית המנהרה שימשו 170 מ"ר עץ ו 45 טונות פלדה. הבעיה הטכנית הגדולה ביותר הייתה המים התת-קרקעיים, שהיו צריכים להוציא לעיתים קרובות ידנית. בגלל ההפגזה הקבועה הותקנה המנהרה בצינור המשמש למסירת נפט לעיירה. גם קווי תקשורת וכבלי חשמל שנתרמו על ידי גרמניה הותקנו כך שלסרייבו היו קווי חשמל וטלפון המחברים ביניהם עם העולם.
בניית המנהרה הושלמה ב-30 ביוני 1993, אז נפגשו שתי המנהרות באמצע. השימוש במנהרה החל למחרת ב-1 ביולי 1993.
מבנה

המנהרה מורכבת מ-160 מטרים של תעלות מקורות בצד דוברינגה, 340 מטרים של תעלות מכוסות בצד בוטמיר, ו-340 מטרים של מנהרה בפועל מתחת למסלול שדה התעופה (בסך הכל 840 מטר). בצד דוברינגה, הגובה הממוצע של המנהרה הוא 1.6 מטר (לא כולל גובה חיזוק הברזל) וממוצע של 0.8 מטר רוחב עבור המחצית העליונה ורוחב של 1 מטר עבור המחצית התחתונה של המנהרה. בצד בוטמיר, המנהרה מעט גבוהה יותר; 1.8 מטר לא כולל חיזוקי העץ. הרוחב בצד בוטמיר זהה לזה של הצד של דוברינגה. יש גם קטע שנקרא 'הכניסה למפלס המופחת', חלק באורך 30 מטר בצד דוברינגה שהיה היצירה העמוקה והקשה ביותר של המנהרה לבנייה. בנקודה העמוקה ביותר, המנהרה נמצאת 5 מ' מתחת למסלול שדה התעופה.
הכניסה בצד דוברינגה הייתה דרך מוסך של בניין דירות. הכניסה בצד בוטמיר הייתה דרך בית פשוט ותמים למראה סמוך לשדה התעופה השייך למשפחת קולאר. שתי הכניסות היו תחת שמירה צמודה ומוקפות על ידי תעלות שאוישו על ידי חיילים בוסניים.
בתחילה הייתה המנהרה שביל פשוט ובוצי, דרכו היה צריך לשאת אספקה ביד או על גבם של חיילים. פחות משנה לאחר הקמתו, הונחה מסילת רכבת קטנה ונבנו עגלות קטנות להובלת אספקה דרך המנהרה. הבנייה הסופית של המנהרה כללה כבל מתח של 12 מגה-ואט, משאבות לשאיבת מים תת-קרקעיים, צינור נפט ותאורה קבועה.
היו שתי בעיות מרכזיות במנהרה. הראשונה הייתה בעיית ההצפות של מים תת-קרקעיים שעלולים לעלות עד למותניים. השנייה הייתה איכות האוויר. במנהרה לא היה אוורור וכתוצאה מכך כל הנכנסים למנהרה נאלצו לחבוש מסכה.
שימוש

המנהרה הוקמה במהלך מלחמת בוסניה כאמצעי לחיבור בין שני שטחים מוחזקים בבוסנים שנקטעו על ידי צבא הרפובליקה סרפסקה. המנהרה סיפקה דרך טובה לספק יחידות בוסניות ואזרחים בסרייבו. היא גם אפשרה לתקשר בין הכוחות הבוסניים לבעלות הברית של בוסניה בסרייבו ובשטחים שמחוץ להם. מאוחר יותר הפכה המנהרה סמל למאבק העיר. היא אפשרה סיוע הומניטרי לבוסנים ואפשרה להם לברוח מהעיר.
המנהרה שימשה כדי לספק לכוחות המזוינים של בוסניה אספקת מלחמה בזמן מלחמה, כולל מזון, דלק, עיתונים וכלי נשק. עגלות שימשו לעגלת אספקה דרך המנהרה וניתן היה להעמיס עליהן 400 קילוגרמים של סחורה בכל פעם. הפריטים הראשונים שעברו במנהרה היו מטעני חבלה, אוכל, סיגריות, אלכוהול, ובנזין עברו אף הם במנהרה ואפשרו לבוטמיר, קולוניה והרסניצה להפוך למרכזי שוק שחור למכירה בלתי חוקית של פריטים אלה. המנהרה שימשה גם להובלת נפט, ולתקשורת.
המנהרה שימשה גם דרך לבוסנים לצאת מסרייבו. המעבר לכל כיוון, לעיר ומחוצה לה, היה קבוע. במנהרה עברו בין 3000 ל־4,000 חיילים בוסנים (כמו גם אזרחים) ו-30 טונות של סחורות שונות. קבוצות שנסעו במנהרה נעו בין 20 ל־1,000 איש. בממוצע לקח קבוצות אלה לעבור במנהרה כשעתיים. לאורך המלחמה נעשו בין שני מיליון לשלושה מיליון נסיעות של בוסנים דרך המנהרה, ומספר אזרחים בוסנים השתמשו במנהרה כדי להימלט מסרייבו. אלה שנסעו במנהרה כללו חיילים, אזרחים, פוליטיקאים וגנרלים. אליה איזבטבוביץ', נשיא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, הוא האיש הבולט ביותר שהשתמש במנהרה. הוא הובל דרך המנהרה על כיסא שנקרא "כיסא הנשיא" וכך מעולם לא הניח את כף רגלו במנהרה.
הכניסה למנהרה הוגנה על ידי הצבא הבוסני, ונדרש אישור להיכנס ולעזוב את העיר בתוואי תת-קרקעי זה. היו דיווחים על כך שאזרחים בוסנים נאלצו לשלם עד 120 דולר לצבא בוסניה עבור מעבר למען עצמם ומשפחותיהם דרך המנהרה.
מוזיאון מנהרת סרייבו

לאחר המלחמה נבנה מוזיאון מנהרת סרייבו על הבית הפרטי ההיסטורי שמרתפו שימש ככניסה למנהרת סרייבו. המבקרים עדיין יכולים ללכת לאורך המנהרה הקטנה (כ 20 מטר). במוזיאון "הבית" מוצגים חומרי ארכיון הכוללים סרט באורך 18 דקות, תצלומי מלחמה, ציוד צבאי, דגלים, ומדים צבאיים. בשנת 2004 חיפשו רשויות התכנון המקומיות מימון ל"שיחזור מלא של המנהרה ול"הקמת מבני מוזיאון בנקודות הכניסה והיציאה שלה".
לגבי מטרת המוזיאון, ולדימיר צוביץ', סגן מועצת העיר סרייבו, ציין כי המוזיאון הוא "תזכורת לכולם, כך שדבר כמו מנהרה זו, שסיפקה לאנשי העיר הזו קיום מינימלי, לעולם לא תשמש אותנו יותר אלא תהיה מקום בו אנשים צעירים יותר יוכלו ללמוד חלק מהעבר שלנו לאחרונה וזה יהיה הוכחה לכך שחלק זה של ההיסטוריה שלנו לעולם לא יישכח".
הבית והאדמה סביב הכניסה למנהרה של סרייבו נמצאים בבעלותו של באג'רו קולר, איש מקומי המנהל את המוזיאון הפרטי. בסרט תיעודי על מנהרת המלחמה בסרייבו, הוא דיבר על הסיבות שלו להפוך את הבית למתקן מלחמה. הוא אמר, "כל מה שיש לנו, נתנו למען ההגנה ושחרורו של סרייבו." מאז שהיה 15 שנה ללא כל תמיכה כספית ממשלתית, המוזיאון הופך לאחד האתרים המתוירים ביותר של בירת בוסניה, עם מאות מבקרים יומיים. סיורים מודרכים רבים בסרייבו כוללים את מוזיאון המנהרה כאחד מאתרי המלחמה שהכי כדאי לבקר בעיר.
גלריה

חלקה הדרומי של מנהרת סרייבו
תמונה נוספת של המנהרה
מדריך תיירים מסביר על המנהרה
חלקה הצפוני של מנהרת סרייבו
מנהרת סרייבו
כלי נשק ששימשו במהלך המצור על סרייבו
מוזיאון מנהרת סרייבו
לקריאה נוספת

דוניה, רוברט ג'יי (2006). סרייבו: ביוגרפיה. אן ארבור: אוניברסיטת מישיגן.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  Bosnia Report - July-October 1996 - Adriatic Light at the End of the Sarajevo Tunnel
1 2 3 4  A Crude 1,000-Yard Tunnel Is Sarajevo's Secret Lifeline - New York Times
1 2 3  BBC News | EUROPE | Sarajevo's tunnel of hope
1 2 3 4 5 6  The Sarajevo Tunnel
1 2 3 4  Saving Sarajevo's Lifeline - TIME
↑  Sarajevo Documents History of Wartime Siege Tunnel :: Balkan Insight
↑  File:Presidents Chair, Sarajevo tunnel.jpg - Wikimedia Commons
↑  Hamber, B. (2012). Conflict museums, nostalgia, and dreaming of never again. Peace and Conflict: Journal of Peace Psychology, 18(3), 268.
↑  Agence France-Presse. (2004, February 1). Sarajevo's wartime tunnel survives as museum. Retrieved from https://www.nytimes.com/2004/02/01/international/europe/01SARA.html
↑  Alic, A. (2002). Saving Sarajevo's lifeline. Time World (19 March). Retrieved from http://www.time.com/time/world/article/0,8599,218633,00.html
↑  Sarajevo War Tunnel - YouTube
הקרנת סרט הסבר חינוכי במוזיאון מנהרת סרייבו.
הבית בו הוחבאה הכניסה הצפונית של המנהרה משמש כיום בתור מוזיאון
מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה

מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (בספרדית: Virreinato del Río de la Plata) הייתה מלכות משנה באימפריה הספרדית בעולם החדש שהתקיימה בין השנים 1776 ו-1814 באזור בו נמצאות כיום ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי ובוליביה. בירת מלכות המשנה הייתה בואנוס איירס, ובערוב ימיה שכנה במונטווידאו. שמה של מלכות המשנה נגזר מריו דה לה פלטה (מילולית: "נהר הכסף"), שהיה האזור המיושב ביותר במלכות המשנה והיווה את מרכזה הכלכלי, הפוליטי, המנהלי, התרבותי והדמוגרפי.
היסטוריה > מקורות והקמה

ב-1680 הוקמו מחוז קולוניה והעיר קולוניה דל סקרמנטו על ידי מנואל לובו, המושל הפורטוגזי של ריו דה ז'ניירו. העיר הוקמה לחופי אורוגוואי המודרנית והפכה לבירת המחוז החדש של מדינת ברזיל, אשר שאפה להתרחב מעבר לשטחים שהוקצו לה בחוזה טורדסיאס. ב-1681 נכבשה העיר על ידי הגנרל הספרדי חוסה גארו, אך הושבה לפורטוגל מספר חודשים לאחר מכן, כחלק מתנאיו של חוזה ליסבון. בשנים אלו, כחלק משיטת ארגון הסחר האימפריאלית בצי האינדיאס, המסחר שבין מלכות המשנה של פרו וספרד התנהל בעיקר דרך נמלה של לימה, דבר שמנע את התפתחותה של בואנוס איירס או ערים אחרות בחוף המזרחי של אמריקה הדרומית. כתוצאה מהגבלה זו, משך הזמן להעברת סחורות בין ספרד לעולם החדש התארך בחודשים, מה שהוביל לפריחתו של סחר בלתי חוקי, בעיקר דרך הנמלים של בואנוס איירס, מונטווידאו ואסונסיון.
בשנת 1776, במסגרת הרפורמות הבורבוניות, הורה קרלוס השלישי, מלך ספרד על הקמתה של מלכות משנה חדשה באמריקה הדרומית בשם מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה. מלכות המשנה נקרעה משטחה רחב הידיים של מלכות המשנה של פרו וכללה את האודיינסיות ששכנו ממזרח להרי האנדים ובהן עבר נתיב הסחר שהתפתח סביב מכרות הכסף של פוטוסי. גם המושבה גינאה הספרדית היה נתונה לשלטונה המנהלי של מלכות המשנה החדשה. ההחלטה על הקמת מלכות המשנה התקבלה על מנת להיטיב את השליטה הספרדית באזור לנוכח הנוכחות הפורטוגלית ואומות אירופאיות נוספות שהחלו לגלות עניין באזור והסחר הלא חוקי הער שהתנהל בו. על אף שהאליטה בלימה התנגדה להחלטה הזו, היא יצאה אל הפועל באופן מיידי. בירת מלכות המשנה נקבעה בבואנוס איירס, ששכנה על גדתו המערבית של ריו דה לה פלטה. שלטונות הקפיטניה חנרל של צ'ילה ביקשו מהמלך שלא להיכלל במלכות המשנה החדשה; בקשתם אושרה, אך למורת רוחם, נקרעה מצ'ילה הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo) ובירתה מנדוסה, שהיו ממזרח להרי האנדים.
היסטוריה > המאה ה-18

מלכות המשנה החדשה התמודדה עם שאיפות האימפריה הפורטוגזית לכיבוש שטחיה הסמוכים לברזיל. מלך ספרד קרלוס השלישי החליט לצאת לפעולה כנגד הפורטוגזים, בעודו מנצל את המצב הבינלאומי המיוחד שנוצר בעקבות מלחמת שבע השנים ומלחמת העצמאות של ארצות הברית; צרפת הייתה לבעלת בריתה של ספרד, בעוד הממלכה המאוחדת, שהייתה נתונה בהתמודדות עם חוסר השקט במושבותיה, החליטה להיוותר נייטרלית בסכסוכים שבין ספרד לפורטוגל. פדרו דה סבאיוס, המשנה למלך, כבש את קולוניה דל סקרמנטו ואת איי סנטה קתרינה לאחר שלושה ימי מצור, מה שהביא את הפורטוגזים לחתום על חוזה סן אידלפונסו הראשון. במסגרת ההסכם, הכירו הפורטוגזים בשליטתה של ספרד על אגן ריו דה לה פלטה והעבירו לה את השליטה באורוגוואי. בתמורה, הכירו הספרדים בשליטתה של פורטוגל בריו גראנדה דו סול. סבאיוס הוחלף בחואן חוסה דה ורטיס אי סלסדו, עליו הוטלה המשימה לפתח את הייצור המקומי של פשתן וקנבוס, סחורות שהיו נחוצות לתעשיית הטקסטיל הספרדית המתפתחת.
בשנים הראשונות שלאחר הקמתה, בראשית שנות ה-80 של המאה ה-18, התמודדו שלטונות מלכות המשנה עם מרידות חברתיות-פוליטיות שזעזעו את אזור האלטיפלאנו כולו ובהן אלו של טופאק אמארו השני, תומאס קטארי וטופאק קטארי.
על מנת להקל את המסחר במלכות המשנה החדשה, התיר קרלוס השלישי לאוניות ספרדיות המאוישות במלחים ספרדים לסחור דרך הנמלים של בואנוס איירס ומונטווידאו ולא רק דרך לימה, כבעבר. מנמלים אלו יובאו לספרד מוצרים הפטורים ממס והוקמו בהן לשכות סחר של מדינות זרות ובתי דין למסחר. אולם, לא היה מדובר בסחר חופשי, אלא בגרסה מוקדמת ומצומצמת שלו. בעשור שבין 1778 ו-1788 היקף המסחר שבין ספרד למושבותיה באמריקה עלה ב-700%. משרדי מכס הוקמו בבואנוס איירס ב-1778 ובמונטווידאו ב-1789. אולם, המדיניות הספרדית עדיין הגבילה את הסחר דרך מלכות המשנה והעדיפה להעביר סחורות יקרות כמו כסף מפוטוסי דרך לימה.
שיטת החלוקה למחוזות שנקראה "קורחימיינטו" בוטלה במלכות המשנה ב-1782 והוחלפה בשיטה שכונתה "אינטנדסיאס". מטרת השיטה החדשה הייתה להגביר את הריכוזיות מלכות המשנה ולאפשר לה שלטון אפקטיבי יותר. האינטנדסייה הראשית הוקמה בבואנוס איירס וערים גדולות אחרות הפכו למרכזי אינטנדסיאס אזוריות. ב-1776, ספרד קיבלה מצרפת את השליטה על איי פוקלנד, והקימה בהם את מושבת העונשין פוארטו סולדד. ב-1767, לאחר שחיזקו את שליטתם באיי, הכפיפו אותם למרותה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה. סילוק מתיישבים בריטים מהאיים ב-1770 הובילו למשבר בין המדינות, אשר נפתר בהסכם שאפשר לבריטים לשוב אליהם. אולם, אף אחת מהמדינות לא ויתרה או אכפה את ריבונותה על האיים, מה שהוביל בעתיד לסכסוך על השליטה על האיים ולמלחמת פוקלנד.
היסטוריה > המאה ה-19

בתחילת המאה ה-19, בואנוס איירס החלה להפוך לעצמאית יותר וכלכלתה ותשתיותיה החלו מתבססות בפני עצמן, ללא צורך בתמיכה הכלכלית והניהול של הממשל המרכזי במדריד. מלחמות ופלישות חוזרות של בריטניה הובילו להתדרדרות במצב הכללי במלכות המשנה, בעיקר בשל הפגיעה הבריטית במסחר הימי שיצא מנמליה. בתקופה זו, תושבי האודיינסיה של פרו עילית החלו להתמרמר כנגד ההעדפה של מרכזי השלטון בבואנוס איירס בפיתוח והגנה על אזור ריו דה לה פלטה, על אף שהמחוזות הצפוניים היו אלו שסיפקו את רוב ההכנסות למלכות המשנה (בעיקר ממכרות הכסף בפוטוסי); בשלבים שונים, 75% מההכנסות של מלכות המשנה הגיעו מהאודיינסיה. גם תושבי האודיינסיה של אלטו פלאטה (אזור פרגוואי של ימינו) החלו מתנגדים לשלטון המרכזי בבואנוס איירס, בעיקר בשל המונופול שלו על הייצוא.
המלחמות הנפוליאוניות באירופה העסיקו את הממשל המרכזי בספרד, ובהיעדרו קמו חונטות מהפכניות של קריאולים ומסטיסים במספר ערים ובעיקר בלה פאס וצ'וקיסקה, ובכך היוו את התקדים לשלטון עצמי. לאחר ההפסד של ספרד בקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, נפוליאון הכתיר את אחיו ז'וזף בונפרטה כמלך ספרד. ב-1805 הצי הספרדי הושמד על ידי בריטניה בקרב טרפלגר ועל כן, הודיעה הממשלה הספרדית למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה שלא תוכל להגן עליה במקרה של פלישה בריטית. ב-27 ביוני 1806, פלשו לבואנוס איירס 1,500 חיילים בריטים בפיקודו של קולונל ויליאם בריספורד. המשנה למלך, רפאל דה סוברמונטה, נמלט מהעיר אל קורדובה. הכוח הבריטי הובס על ידי מיליציות מקומיות מבואנוס איירס ומונטווידאו, על אף אזלת ידם של חיל המצב הספרדי והממשל. בפברואר 1807 הגיע כוח בריטי נוסף שמנה 8,000 חיילים, אשר הצליח לכבוש את מונטווידאו לאחר קרב קשה. במאי הגיע לעיר לוטננט גנרל ג'ון וייטלוק, אשר פיקד על המתקפה על בואנוס איירס ב-5 ביולי. לאחר שאיבד יותר מחצי מחייליו, וייטלוק חתם על הסכם הפסקת אש ושב לבריטניה.
בשנת 1810 התחוללה מהפכת מאי בה הודח המשנה למלך סיסנרוס (Cisneros) בידי המהפכנים בבואנוס איירס. למהפכה הובילו גורמים רבים וביניהם: עצמאותו הכלכלית של האזור, כישלונה של ספרד בניהול והגנה של מלכות המשנה, הצלחותיהן של המיליציות המקומיות והעובדה שגברו על כוח בינלאומי כמו בריטניה. מלכות המשנה החלה להיקרע בין הכוחות השונים: ארגנטינה הפכה עצמאית בפועל ב-1810, פרגוואי הכריזה על עצמאותה ב-1811, אזור האנדים היה תחת שליטת המלוכנים ממלכות המשנה של פרו ובסופו של דבר אוחד אליה, ובשאר השטח קמו כוחות מהפכניים. מושל מונטווידאו, פרנסיסקו חביאר דה אליו, נתמנה בידי ההקורטס של קדיס למשנה למלך החדש, והכריז על בואנוס איירס כעיר מורדת. הוא היה נתון למצור של שנתיים ששמו עליו המהפכנים במונטווידאו, ועם נפילת העיר ומנוסתו לספרד, חדלה מלכות המשנה מלהתקיים.
ממשל

על אף שמלכות המשנה של ריו דה לה פלטה נחשבה למושבה ספרדית, חלק מהאימפריה הספרדית, בפועל היא הייתה לרכושו הפרטי של מלך ספרד. שיטת שלטון זו אפשרה גם לספרד עצמה וגם למושבותיה לקיים מערכות חוקים ותקנות שלא מושפעת מאלו של המושבות האחרות.
ממשל > חלוקה טריטוריאלית

מלכות המשנה חולקה בצורה הבאה:
האינטנדסייה של בואנוס איירס - כללה את המרכזים השלטוניים בבואנוס איירס, סנטה פה, קולוניה דל סקרמנטו וקרמן דה פטגונס
הגוברנסיון של מונטווידאו - מרכזה בעיר מונטווידאו
הגוברנסיון של מיסיונס - כללה את המרכזים השלטוניים בסן איגנסיו מיני, יאפיו וקאנדלאריה
האינטנדסייה של פרגוואי - מרכזה בעיר אסונסיון
האינטנדסייה של קורדובה - כללה את המרכזים השלטוניים בריו קוארטו, קורדובה, לה ריוחה, סן חואן, מנדוסה וסן לואיס
האינטנדסייה של סלטה - כללה את המרכזים השלטוניים בקטמרקה, סנטיאגו דל אסטרו, טוקומאן, סלטה וסן סלבדור דה חוחוי
הגוברנסיון של צ'יקיטוס
האינטנדסייה של פוטוסי - כללה את המרכזים השלטוניים בפוטוסי ואורורו
האינטנדסייה של לה פאס - מרכזה בעיר לה פאס
האינטנדסייה של קוצ'במבה - כללה את המרכזים השלטוניים בקוצ'במבה וסנטה קרוס דה לה סיירה
האינטנדסייה של צ'ארקס - מרכזה בעיר סוקרה
הגוברנסיון של מוחוס
ממשל > המשנה למלך של ריו דה לה פלטה

מלך ספרד מינה משנה למלך שינהל את מלכות המשנה בשמו. תחילה, כהונתם לא הייתה קצובה בזמן ויכלה להימשך לכל החיים; מאוחר יותר נקצבה כהונתם ל-3 עד 5 שנים. בשל המרחק בין ספרד לדרום אמריקה, ומאחר שדרך התקשורת היחידה באותם ימים הייתה דרך הים, היה פער זמן משמעותי בין ההכרזה על משנה למלך ועד תחילת כהונתו בפועל. הדבר נכון לשאר התקשורת שבין ספרד למושבותיה באמריקה הדרומית, ולכן למלכות המשנה ולמשנה למלך היה חופש פעולה משמעותי. להלן רשימת המשנים למלך:
| דיוקן | שם | תקופת כהונה | תאריך מינוי | מלך בזמן הכהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | פדרו אנטוניו דה סבאיוס | 15 באוקטובר 1777 - 26 ביוני 1778 | 1 באוגוסט 1776 | קרלוס השלישי, מלך ספרד |  |
|  | חואן חוזה דה ורטיס אי סלסדו | 26 ביוני 1778 - 7 במרץ 1784 | 27 באוקטובר 1777 | קרלוס השלישי, מלך ספרד | התפטר |
|  | ניקולס דל קמפו | 7 במרץ 1784 - 4 בדצמבר 1789 | 13 באוגוסט 1783 | קרלוס השלישי, מלך ספרד, קרלוס הרביעי, מלך ספרד |  |
|  | ניקולס אנטוניו דה ארדונדו | 4 בדצמבר 1789 - 16 במרץ 1795 | 21 במרץ 1789 | קרלוס הרביעי, מלך ספרד | התפטר |
|  | פדרו מלו דה פורטוגל | 16 במרץ 1795 - 15 באפריל 1797 | 5 בפברואר 1794 | קרלוס הרביעי, מלך ספרד | מת במהלך כהונתו |
|  | ממשלה זמנית | 15 באפריל 1797 - 2 במאי 1797 |  | קרלוס הרביעי, מלך ספרד | ממשלה זמנית בזמן ההמתנה למינוי והגעת המשנה למלך החדש |
|  | אנטוניו אולגר פליו | 2 במאי 1797 - 14 במאי 1799 |  | קרלוס הרביעי, מלך ספרד | בתקופת שלטונו התמודד עם פלישות ונוכחות של כוחות בריטים ופורטוגזים באזור ריו דה לה פלטה. כמו כן, התמודד עם רעיונות מהפכניים שהתפתחו במלכות המשנה בהשראת המהפכה הצרפתית שהתחוללה באותה התקופה. הוא פתח לראשונה את נמל בואנוס איירס לספינות מסחר זרות על מנת להמריץ את הפעילות הכלכלית במלכות המשנה |
|  | גבריאל דה אבילס | 14 במאי 1799 - 20 במאי 1801 | 25 באוקטובר 1797 | קרלוס הרביעי, מלך ספרד |  |
|  | חואקין דל פינו אי רוסאס | 20 במאי 1801 - 11 באפריל 1804 | 14 ביולי 1800 | קרלוס הרביעי, מלך ספרד | מת במהלך כהונתו |
|  | רפאל דה סוברמונטה | 11 באפריל 1804 - 10 בפברואר 1807 | 10 בנובמבר 1804 | קרלוס הרביעי, מלך ספרד | במהלך הפלישה הבריטית לריו דה לה פלטה נכבשו בואנוס איירס ומונטווידאו לפרקי זמן שונים. הקבילדו אילץ את סוברמונטה לעבור למונטווידאו והוא העביר את סמכויותיו הצבאיות לסנטיאגו דה ליניארס. סמכויותיו נשללו לחלוטין במשפט צבאי. |
|  | סנטיאגו דה ליניארס | 10 בפברואר 1807 - 30 ביוני 1809 |  | קרלוס הרביעי, מלך ספרד, פרננדו השביעי, מלך ספרד, חוסה הראשון, מלך ספרד | משנה למלך זמני, שכהונתו אושרה על ידי קרלוס הרביעי, מלך ספרד. הוחלף על ידי החונטה של סביליה |
|  | בלתאסאר הידלגו דה סיסנרוס | 30 ביוני 1809 - 25 במאי 1810 | 11 בפברואר 1809 | חוסה הראשון, מלך ספרד | מונה על ידי החונטה של סביליה. הודח במהלך מהפכת מאי והוחלף על ידי החונטה הראשונה |
|  | פרנסיסקו חביאר דה אליו | 25 במאי 1810 - ינואר 1812 | 31 באוגוסט 1810 | חוסה הראשון, מלך ספרד | הכריז על עצמו כמשנה למלך לאחר מהפכת מאי, וכהונתו אושרה על ידי הקורטס של קדיס, שגם הכריזה על מונטווידאו כבירת מלכות המשנה החדשה ועל בואנוס איירס כעיר מורדת |
הערות שוליים

1 2  מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)
↑  "GUINEA ECUATORIAL". www.hubert-herald.nl.
1 2 3 4  "El Virreinato del Río de la Plata".
↑  Virreyes del Río de la Plata.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550543905171  BNE: XX188258  BnF: cb12131848p (data)  GND: 4299935-2  ISNI: 0000 0001 2302 2235  LCCN: n81018825  SUDOC: 029765153  VIAF: 9029155708708422580003   WorldCat (עם VIAF): 9029155708708422580003
ממלכת קרואטיה-סלאבוניה

ממלכת קרואטיה-סלאבוניה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אשר הוקמה בשנת 1868 על ידי צירוף קרואטיה לסלאבוניה על פי הפשרה ההונגרית-קרואטית, ואשר התקיימה עד לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
רקע

בשנת 1527 צורפה קרואטיה יחד עם ממלכת הונגריה לממלכת הבסבורג, ובשלום קרלוביץ צורף גם אזור סלאבוניה לשלטון בית הבסבורג. במהלך המאה ה-19 התעוררה הלאומיות הקרואטית, ובשנת 1848 סייעו הקרואטים לאוסטרים בדיכוי המרד ההונגרי.
היסטוריה

בשנת 1867 הושגה הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, ולפיה הפכה קרואטיה לנחלת כתר הונגרית. בשנת 1868 הושגה פשרה בין קרואטיה להונגריה ונחתמה הפשרה ההונגרית-קרואטית, ולפיה אוחדו ממלכות קרואטיה וסלאבוניה לממלכת קרואטיה-סלאבוניה. קרואטיה קיבלה אוטונומיה מסוימת בעניינים מנהליים, חינוכיים, דתיים ומשפטיים, בעוד שהונגריה נשארה אחראית על תחומי החוץ והביטחון.
בשנת 1881 צורפו לממלכה שטחי מחוזות הגבול הצבאיים של קרואטיה וסלאבוניה, ובעקבות כך הועלה מספר הצירים הקרואטים באספה הלאומית ההונגרית מ-29 ל-40 צירים. בסוף המאה ה-19 הקרואטים והסרבים הביעו יותר ויותר רצון לעצמאות, ולייסודה של מדינה סלאבית מאוחדת בבלקן המערבי. אמנם דלמטיה, קרואטיה וסלאבוניה השתייכו לחלקים שונים של האימפריה, אך הם שייכו את עצמם לאותה אומה, ואף החזיקו בדגל ובסמל משותף. בתחילת המאה ה-20 התגברו דרישות הקרואטים והסרבים לאוטונומיה, והועלו הצעות ליצירת אימפריה טריאלית, ובה יקבלו הסלאבים מעמד שווה לגרמנים ולמדיארים.
המאבק לעצמאות הופסק בפתאומיות עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שהחלה ב-1914. במהלך המלחמה לא אירעו קרבות בשטחי קרואטיה, אך אלפי חיילים ממוצא קרואטי נהרגו בשדות הקרב השונים. ב-29 באוקטובר 1918 עם קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית, הכריזו הקרואטים, הסרבים (תושבי בוסניה והרצגובינה) והסלובנים על עצמאות, והקימו את מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים. זמן קצר לאחר מכן הצטרפה המדינה לממלכת סרביה והוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, שהפכה בשנת 1921 לממלכת יוגוסלביה.
ראו גם

קרואטיה באיחוד עם הונגריה
ממלכת קרואטיה (ההבסבורגית)
ממלכת סלאבוניה
היסטוריה של קרואטיה
ממלכת קנט

| --- | --- |
דגל

 
 ממשל
 משטר:  מונרכיה אבסולוטית
 ראש המדינה:  מלך קנט
 מלך קנט:  מלכי קנט
 שפה נפוצה:  אנגלית עתיקה לטינית
 רשות מחוקקת:  ויטנגמוט 
 גאוגרפיה
 יבשת:  אירופה
 היסטוריה
 הקמה:  455 785 825
 חסות של מרסיה חסות של וסקס פירוק:  871
 תאריכי פירוק:  871 
 ישות יורשת:  ממלכת וסקס ממלכת וסקס
 דמוגרפיה
 דת:  פגניות, נצרות
 
ממלכת קֶנְט (באנגלית עתיקה: Cantaware Rīce ובלטינית: Cantia regnum) הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. קנט שכנה בדרום מזרחה של אנגליה, לחופי דרום הים הצפוני. היא גבלה בשלוש ממלכות סקסוניות שונות: באסקס מצפון, בוסקס ממערב ובסאסקס מדרום.
קנט, אשר הוקמה בשנת 455, שנים אחדות לאחר תום השלטון הרומאי, הייתה ככל הנראה הממלכה הראשונה שהוקמה באנגליה בעקבות הפלישה האנגלו-סקסונית לארץ זאת במהלך המאה ה-5. בניגוד לממלכות אנגלו-סקסוניות אחרות אשר היו עתידות לקום במהלך מאה ועשרים השנים הבאות, הייתה קנט יוצאת דופן. בעוד הממלכות האחרות היו אנגליות או סקסוניות, קנט הוקמה על ידי היוטים, עם אשר מוצאו מיוטלנד שבדנמרק של ימינו. לאחר שנים רבות בהן היה לקנט מעמד שולי באנגליה, בשלהי המאה ה-6 ובראשית המאה ה-7, תחת מלכותו של אתלברט הראשון זכתה קנט לתפקיד חשוב בקרב ממלכות הארץ, על אף שטחה הקטן. באותן השנים גם קנט, אשר במקור הייתה ממלכה פגנית, התנצרה. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-8, אל מול עוצמתן הגואה של וסקס ומרסיה, איבדה קנט באופן הדרגתי את ריבונותה הממשית, תהליך אשר החל בשנת 764 אז היא הפכה למדינת חסות של מרסיה. למרות ששנים אחדות לאחר מכן השתחררה קנט ממרסיה לתקופה של כ-15 שנה, היא שבה להיות תחת חסותה של מרסיה בשנת 785. במצב זה הייתה קנט נתונה עד לשנת 825 (למעט הפסקה קצרה של שנתיים בשנים 796–798), אז היא הפכה ממדינת חסות של מרסיה למדינת חסות של וסקס. לבסוף, בשנת 871, פורקה קנט ושולבה בממלכת וסקס.