stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדולף וינדאוס
חייו

וינדאוס החל את לימודיו ב"Französisches Gymnasium" הנודע בברלין, שם התמקד בלימודי ספרות. לאחר סיום לימודיו ב-1895, המשיך ללימודי רפואה בפרייבורג ובברלין, ועבר את הבחינות הראשוניות ("Physikum") ב-1897.
במהלך לימודיו התעניין במיוחד בהרצאותיו של הרמן אמיל פישר, ולכן החל ללמוד כימיה בפרייבורג, אצל קיליאני, במקביל ללימודי הרפואה. בחורף 1899–1900 קיבל תואר דוקטור. עבודת התזה שלו עסקה בהתמודדות עם רעלים של צמח הדיגיטליס הפוגעים בלב.
לאחר סיום לימודיו בפרייבורג חזר לברלין, שם עבד עם פישר, ושם גם פגש לראשונה את אוטו דיאלס, והשניים היו לחברים לשארית חייהם. וינדאוס חזר לפרייבורג ב-1901 והחל לעסוק בתחום הכולסטרול וסטרולים קרובים; החלטתו לעסוק בתחום נבעה מהחוסר המוחלט בידע אודות מבנה הכולסטרול באותה תקופה. מתחילת עבודתו האמין, בצדק, כי הסטרולים (אותם ניתן למצוא בכל תא) הם חומרי מוצא לקבוצות אחרות של חומרי טבע. וינדאוס קיבל משרת מרצה ב-1903, בזכות מחקריו אלה (תחת השם "על כולסטרול"). ב-1919 הצליח להפוך כולסטרול לחומצה כולית, חומר שבודד בעבר מחומצות מרה על ידי וילנד, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1927. כך הוכיח וינדאוס כי חומצות מרה קשורות לסטרולים.
וינדאוס עסק רבות גם בתחום נגזרות האימידזול, בשיתוף פעולה עם קנופ. במסגרת העבודה הוכיח כי היסטידין, חומצת אמינו המשמשת לבניית חלבונים, היא אלאנין אימידזול, וגילה גם את ההיסטמין, הורמון רב חשיבות.
וינדאוס התמנה לפרופסור חבר ב-1906 ולפרופסור לכימיה רפואית יישומית ב-1913 באוניברסיטת אינסברוק. ב-1915 עבר לגטינגן כפרופסור לכימיה, יורשו של אוטו וולך, שם פעל עד פרישתו ב-1944 כראש המעבדה לכימיה כללית. בין תלמידיו נמנה אדולף בוטנאנדט, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1939 על עבודתו בתחום הורמוני המין, הקרובים לסטרולים.
בזכות מומחיותו הנודעת הוזמן ב-1925 לעבוד עם הפיזיולוג האמריקני אלפרד הס בניו יורק על הוויטמין שכונה "antirachitic", הידוע כיום בשם ויטמין D.
במחקרים אחרים חקר בעיות סטריאוכימיות של מערכות טבעות ציס וטרנס, שעברו הידרוגנציה. במחקרים אלה פעל באופן אינדוקטיבי, על סמך תצפיות ניסיוניות, ולא הסקה תאורטית. בשנותיו האחרונות בחן גם את האפשרות של כימותרפיה בחקר מחלת הסרטן.
על עבודתו בתחום הרכב הסטרולים והקשר שלהם לוויטמינים זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1928. וינדאוס זכה בפרסים נוספים, ביניהם מדליית פסטר (1938), ומדליית גתה (1941).
וינדאוס נשא לאישה את אליזבת' רסאו ב-1915, ולזוג נולדו שלושה ילדים, גונתר (1916), גוסטאב (1918) ומרגרט (1921).
אורנז'רי

האורנז'רי בטירה המלכותית בלייקן בבלגיה
האורנז'רי בארמון ורסאי
האורנז'רי בארמון בלוודר, וינה
האורנז'רי בטירת שוורין בגרמניה
האורנז'רי בארמון שרלוטנבורג בברלין
האורנז'רי במתחם הארמונות והגנים בפטרהוף, סמוך לסנקט פטרבורג
אורנז'רי (בצרפתית: Orangerie), קרוי גם על פי הכינוי באיטלקית לימונאיה (Limonaia), היה חדר או בניין ייעודי הנספח לבתי מגורים אופנתיים מהמאה ה-17 עד המאה ה-19, שם הגנו על עצי תפוז ועצי פירות אחרים במהלך החורף, כצורה גדולה מאוד של חממה. מבני אורנז'רי היו נפוצים במיוחד בהקשר של ארמונות וגנים בארוקיים בולטים.
רקע

האורנז'רי אפשר את המותרות של הרחבת תחום התפוצה ועונת הגידול הרגילים של עצים, ובכך הרחיב את ההגנה שהייתה קיימת עד אז באמצעות חומות סביב הגנים. מאה שנה לאחר שהחלו להשתמש באורנז'רי להגנה על עצי תפוז וליים, החלו להגן בעזרת האורנז'רי גם על מינים אחרים: צמחים, שיחים וצמחים אקזוטיים, שלעיתים קרובות נהנו מתנורי חימום לתחזוקת צמחים עדינים אלה בחורפים הקרים של אירופה הצפונית. מכיוון שפרי הדר מיובאים, אננסים ופירות רגישים אחרים הפכו זמינים בדרך כלל וזולים בהרבה, הלך ונעשה השימוש באורנז'רי יותר לצמחי נוי רגישים.
מקורו של האורנז'רי מגני רנסאנס איטלקיים (אנ'), כאשר טכנולוגיית ייצור הזכוכית אפשרה לייצר לוחות גדולים מספיק של זכוכית שקופה. בצפון הוליכו ההולנדים את הדרך בפיתוח לוחות זכוכית לאורנז'רי, אם כי התחריטים הממחישים מבנים אלו בספרי הדרכה הולנדיים הראו גגות אטומים, בין אם הם גג תחת קורות או קמרונים, ובשימוש בחום מתנורים ולא באש פתוחה. במהרה נוצר מצב שבו הביתנים של האורנז'רי הפכו לסמלי מעמד בקרב עשירים. גגות הזכוכית, שהעניקו אור השמש לצמחים שאינם רדומים בחורף, היה פיתוח של תחילת המאה ה-19. גג האורנז'רי בדירהאם פארק (אנ') בגלוסטרשייר בדרום-מערב אנגליה, שבזמן בנייתו בשנת 1702 חופה בצפחה, הוחלף בלוחות זכוכית כמאה שנים לאחר מכן, לאחר שאדריכל הנוף האנגלי המפרי רפטון (אנ') העיר שהוא חשוך. אף על פי שהוא נבנה כדי להגן על תפוזים, הוא תמיד נקרא "החממה" בתקופה המודרנית.
האורנז'רי משנת 1617 (כיום מוזיאון האורנז'רי) בארמון הלובר בפריז היה השראה לחיקויים שהגיעו לשיאם באורנז'רי הגדול ביותר באירופה, האורנז'רי של ורסאי (אנ'). האורנז'רי עוצב על ידי ז'ול ארדואין-מאנסאר (Jules Hardouin-Mansart) עבור 3,000 עצי התפוז של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בוורסאי. באורך של 155 מטרים וברוחב של 13 מטרים הוא האפיל על כל האורנז'רי אחרים עד לפיתוח החממה המודרנית בשנות ה-40 של המאה ה-19, אז האפילה עליו במהירות ארכיטקטורת הזכוכית של ג'וזף פקסטון (אנ'). פקסטון שהתפרסם בעיקר בזכות עיצוב ארמון הבדולח מ-1851, היה האדריכל של "החממה הגדולה" (Great conservatory) באחוזת צ'טסוורת' (אנ'), שהיה אורנז'רי ובית זכוכית בממדים מונומנטליים.
עם זאת, האורנז'רי, לא היה רק חממה, אלא גם סמל של יוקרה ועושר ומאפיין של גנים, באותו אופן כמו בתי קיץ, מבני איוולת או "מקדש יווני". הבעלים היו מובילים את אורחיהם שם בסיורים בגן כדי להתפעל לא רק מהפירות שבפנים אלא גם מהאדריכלות שבחוץ. לעיתים קרובות הכיל האורנז'רי מזרקות, מערות מלאכותיות ואזור לבילוי במזג אוויר סוער.
חומרי בנייה

מבני האורנז'רי נבנו בדרך כלל לכיוון דרום כדי לנצל את אור השמש המרבי האפשרי, ונבנו כשהבסיס מלבנים או אבן, עמודים מלבנים או ומרזב בולט לאורך שפת הגג. הם כללו גם חלונות גדולים וגבוהים כדי למקסם את אור השמש הזמין בשעות אחר הצהריים, כאשר הקירות הפונים צפונה נבנו ללא חלונות בלבנים מלאות, או מדי פעם עם חלונות קטנים בהרבה כדי לשמור על חום החדרים. בידוד בתקופות אלה היה אחד הבעיות הגדולות ביותר בבניית אורנז'רי. הקש הפך לחומר הבידוד העיקרי, וברבים ממבני האורנז'רי הותקנו תריסי עץ כדי לשמור על החום. דוגמה מוקדמת לסוג הבנייה ניתן לראות בארמון קנזינגטון, שכלל גם חימום תת-רצפתי.
מבני אורנז'רי ביתיים בני זמננו נבנים בדרך כלל באמצעות אבן, לבנים ועץ, אך התפתחויות בזכוכית, בחומרים אחרים ובטכנולוגיות בידוד ייצרו אלטרנטיבות בנות קיימא לבנייה המסורתית. באנגלית נוהגים להבדיל בין שני סוגי חממות: הקונסרבטוריון (conservatory) שיותר מ-75% משטח גגו הוא מזכוכית, והאורנז'רי שפחות מ-75% משטח הגג עשוי מזכוכית. תכנון ובידוד משופרים הובילו גם למספר הולך וגדל של מבני אורנז'רי שאינם פונים דרומה, ובמקום זאת להשתמש בטכניקות המפיקות מקסימום אור כדי להפיק את המירב מאור השמש הטבעי הזמין.
מבני אורנז'רי ידועים

אוסטריה
ארמון בלוודר, וינה
ארמון שנברון
צרפת
ארמון ורסאי, פריז
מוזיאון האורנז'רי בגני הטווילרי
גרמניה
ארמון אורנז'רי, פוטסדאם
טירת שוורין, שוורין
ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ, בין העיר דסאו לעיירה ורליץ
אנגליה
בית קנווד, לונדון
אחוזת סיטון דלאוואל, נורת'מברלנד
הערות שוליים

↑  Billie S. Britz, "Environmental Provisions for Plants in Seventeenth-Century Northern Europe" The Journal of the Society of Architectural Historians 33.2 (May 1974:133–144) p 133
↑  How to build an orangery
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548579405171  BnF: cb12080670x (data)  GND: 4246623-4  LCCN: sh85095283  LNB: 000084743  NKC: ph564290  SUDOC: 029112982
אדולף הנריק לינדסטרום

"השף הקוטבי" אדולף לינדסטרום עם שני דגים לדוגמה על אי המלך ויליאם ב-1904
לינדסטרום קיבל את מדליית הקוטב הדרומי על שירותו במשלחת הקוטב הדרומי של רואלד אמונדסן
אדולף הנריק לינדסטרום (בנורווגית: Adolf Henrik Lindstrøm ‏ 17 במאי 1866 - 21 בספטמבר 1939) היה שף וחוקר קטבים נורווגי
לינדסטרום נולד בהאמרפסט. מוצאו היה משבט הקוון (Kven). הוא השתתף במשלחת פראם של אוטו סוורדרופ מ-1898 עד 1902. אחר כך הפליג עם רואלד אמונדסן בשיוט החקר שלו במעבר צפון-מערבי באונייה "יִיֶה", בין 1903 ל-1906, ובמשלחת הקוטב הדרומי של אמונדסן בשנים 1912-1910. עוד השתתף במשלחת לסיביר מ-1914 עד 1916. לינדסטרום מת באוסלו.
לינדסטרום היה גבר בעל-גוף וטוב-מזג ורק לעיתים נדירות יצא מן הספינה, שלא כיתר משתתפי המשלחת. הדבר היחיד שהיה בכוחו למשוך אותו החוצה היה הסיכוי לצוד טָרְמַכֵן, מין עוף דמוי שכוי, משום שבשר טרי זכה להערכה רבה במסעות הממושכים. לינדסטרום היה גם אדם שקול ומיושב בדעתו, נכס אמיתי לאנשי הצוות, כש"עצבנות הקוטב" השתלטה עליהם והגעגועים הביתה ניקרו בהם במשך הלילה הקוטבי הארוך, לאחר שנים אחדות על הקרח. רואלד אמונדסן כתב ביומנו ב-5 באפריל 1911, "תרומותיו למשלחת הקוטב הנורווגית עולות בחשיבותן על אלה של כל אדם אחר."
בשנת 1906 עוטר לינדסטרום בתואר אביר "מסדר סנט אולאף" "על הישג ימי נועז". הוא קיבל את מדליית פראם ואת מדליית הדרומי.
רואלד אמונדסן וצוות ה"יִיֶה" חוגגים את חג המולד של 1903 בקנדה, במהלך המסע אל המעבר הצפון-מערבי
אדולף לינדסטרום במטבח בפראמהיים, בסיס משלחת הקוטב הדרומי, 1910–1913.
אדולף לינדסטרום עם צלחת לביבות בפראמהיים, 1911.
אדולף לינדסטרום, סוורה האסל. אוסקר ויסטינג, הלמר האנסן, רואלד אמונדסן, יורגן סטוברוד וקריסטיאן פרסטרוד בצריף בפראמהיים. רואלד אמונדסן משעין את מרפקו על המצלמה.
הערות שוליים

↑  Norsk biografisk leksikon: Adolf Lindstrøm.
↑  Store norske leksikon: Adolf Henrik Lindstrøm.
↑  Rainer-K. Langner, Scott & Amundsen, English translation t. Beech, Haus Pablication london 2007, pp/ 152-3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 3456 1413  KulturNav: d3133a29-d0f4-460b-91e8-8df01424d4c0  LCCN: n2001023083  VIAF: 78120839   WorldCat (עם VIAF): 78120839
אולם זיסמן

| --- | --- |

אולם זיסמן בעת משחק בין עירוני רמת גן לבין מכבי ראשון לציון ב-20 בנובמבר 2009
 כתובת:  דרך הטייסים 85
 מיקום:  ישראל רמת גן, ישראל
 קואורדינטות:  32°02′48″N 34°48′52″E﻿ / ﻿32.0468°N 34.8145°E﻿ / 32.0468; 34.8145
 אבן יסוד:  1989
 תקופת הפעילות:  1991–הווה (כ־33 שנים)
 שופץ:  2013
 בעלים:  עירית רמת גן
 מפעיל:  העמותה לניהול מוסדות ספורט
 משטח:  פרקט
 קבוצות:  מכבי עירוני רמת גן (כדורסל) הפועל רמת-גן גבעתיים (כדורסל) מכבי עירוני רמת גן (כדורסל נשים) הפועל רמת-גן גבעתיים (כדוריד)
 מושבים:  כדורסל (1,500) כדוריד (800)
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גוש דן מוגדלת) אולם זיסמן(למפת גוש דן רגילה) אולם זיסמן(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אולם זיסמן(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אולם זיסמן  he אולם זיסמןhe אולם זיסמןמפת  __ רמת גן (in English: Ramat Gan)  __ גבעתיים (in English: Givatayim) [‌גוש דן וסביבותיו‌]מצפון ומערב: __ תל אביב-יפו (in English: Tel Aviv) ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ גבעת שמואל (in English: Giv'at Shmuel), __ קריית אונו (in English: Kiryat Ono), __ מחנה דורי (in English: Tel HaShomer Base) מדרום: __ אור יהודה (in English: Or Yehuda), __ פארק אריאל שרון (in English: Ariel Sharon Park) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
היכל הספורט העירוני זיסמן הוא אולם ספורט רב תכליתי המשמש למשחקי הבית של קבוצות הכדורסל של הפועל רמת גן גבעתיים, קבוצת הגברים וקבוצת נשים של מכבי עירוני רמת גן, וכן את משחקי קבוצות הכדוריד של הפועל רמת גן. בעבר שיחקה באולם גם קבוצת הכדוריד של מכבי ארזים רמת גן, אך לה נבנה אולם משלה בצפון העיר, אולם אהל שם.
היסטוריה

תוכנית להקמת אולם ספורט עם 2,000-4,000 מקומות, על שמו של שלום זיסמן, עלתה כבר בשנת 1970. האולם היה אמור להיות חלק ממרכז ספורט בקרבת אצטדיון רמת גן. באוגוסט 1972 נחתם הסכם להקמת חברה שתקים את מרכז הספורט והסכם להקמת המרכז נחתם באוקטובר 1972. האולם היה אמור להיות מוכן לקראת המכביה התשיעית ביולי 1973. אולם הקמת האולם התעכב במשך שנים ואבן פינה לאולם הונח רק בתחילת שנות ה-80 ועד שנת 1989 נבנה רק חלק מהמרתף. בשנת 1991 הבטיח צבי בר שהאולם יוקם תוך שלוש שנים
קבוצת מכבי רמת־גן התארחה אתמול בלשכת ראש העיריה, צבי בר, חדשות, 27 באוגוסט 1992.
בתחילת שנות ה-90, לאור ההתעכבות של הקמת האולם ליד אצטדיון רמת גן, הוקם אולם זמני עם 1,200 מושבים ליד אצטדיון וינטר.
ב-2019 האולם אירח ביחד עם היכל קבוצת שלמה את אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 2019.
ב-2020 היה אמור לארח את אליפות אירופה בכדורסל לצעירות עד גיל 20 דרג ב' שבוטלה.
המבנה

האולם הכיל 1,150 מקומות ישיבה ביציע אחד גדול. בקיץ 2013 החל האולם לעבור שיפוץ בו הוחלף הפרקט, שופצו החללים השונים במבנה האולם ונוספו מושבים ניידים הניתנים לפריסה סביב המגרש מלבד הטריבונה הקבועה שמכילה 800 מקומות וחודשה. האולם יכול להכיל עד 1,500 צופים בכדורסל כשנפרסים טריבונות זמניות סביב המגרש (מאחורי הסלים ומאחורי ספסלי השחקנים) או 1,150 צופים כשמשתמשים רק בטריבונה המרכזית. במשחקי כדוריד יכול להכיל רק כ-800 צופים.
האולם ממוקם בסמוך לאצטדיון וינטר בדרך הטייסים 85 ברמת גן. האולם נקרא על שמו של שלום זיסמן, חבר הכנסת לשעבר ויו"ר הוועד האולימפי ואביו של כדורסלן העבר, שמואל זיסמן.
הערות שוליים

↑  מרכז ספורט אזורי יוקם בשטח האיצטדיון ברמת־גן, מעריב, 8 ביוני 1970
↑  "מרכז הספורט הלאומי" בגבול ת"א-ר"ג יעלה 35 מיליון ל"י, מעריב, 27 בינואר 1971
↑  איצטדיון אולימפי ייבנה ברמת גן, דבר, 18 באוגוסט 1972
↑  מרכז ספורט אולימפי יוקם סביב איצטדיון ר"ג, דבר, 9 באוקטובר 1972
↑  2000 ספורטאים במכביה התשיעית, דבר, 28 במרץ 1972
"היכל זיסמן" עד יולי 1973, מעריב, 15 באוגוסט 1972
↑  חיים גרינפלד, היכל הכדורסל של רמת־גן? שנתיים מהיום - לא סופי, מעריב, 16 בפברואר 1989
1 2  אלי סרוסי, גרשון: שלוש פעמים ניסחה ראשל״צ לחטוף שחקנים שחתמו בר"ג, חדשות, 21 באוגוסט 1991
אוכף

ערך זה עוסק בהתקן לרכיבה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
אוכף על גב סוס
אוכף
אוכף הוא התקן המיועד לישיבה על גבן של בהמות רכיבה, לרוב על גב סוסים.
מטרת האוכף

השימוש באוכף נועד לשרת מספר מטרות, בהן:
נוחות הישיבה על הסוס והשמירה על שיווי המשקל בזמן הרכיבה.
איזון של משקל הרוכב על גבי הסוס, על־מנת להפחית מהמאמץ של הסוס.
שמירה על יציבות הרוכב, בעזרת הארכופים, הנמצאים בשני צדי האוכף ולתוכם יכול הרוכב להכניס את רגליו, בעזרת המשענת, שבצדו האחורי של האוכף ומעניקה תמיכה לגב הרוכב, ובעזרת הקרן, הנמצאת בקדמת האוכף (באוכפי רכיבה מערבית בלבד) ומאפשרת לרוכב להיאחז בה. הקרן נקראה בעבר גבר האוכף.
סוגי אוכפים

אוכף לרכיבה מערבית ("ווסטרן")- אוכף מאסיבי בדרך-כלל, בעל קרן, עשוי מעור בסגנון המערב הפרוע, נועד לרעיית בקר ומקצועות הרכיבה המערבית.
אוכף אנגלי- אוכף הנועד לקפיצות מעל מכשולים ("jumping show") ולרכיבה אומנותית ("דרסאז'"). אוכף זה קל יותר ביחס לאוכף המשמש לרכיבה המערבית, והוא חסר קרן.
אוכף מרוצים- אוכף קל ביותר, חסר קרן, נועד לרכיבת מרוצים על־מנת להפחית ככל הניתן את המשקל על גב הסוס.
אוכף לרכיבת פעלולים ("טריק ריידינג")- אוכף בעל קרן ובעל רצועות המאפשרות לרוכב להאחז בידיו וברגליו בעת ביצוע פעלולים שונים.
הערות שוליים

↑  ויליאם פוקנר, הבלתי מנוצחים, ישראל: עם עובד, 1964, עמ' 181
↑  רכיבה שהתפתחה במערב ארצות הברית ומכאן שמה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4202829-2
אדוארד הלט קר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  28 ביוני 1892 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  3 בנובמבר 1982 (בגיל 90) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  טריניטי קולג' 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 יצירות בולטות:  What Is History? 
 בן או בת זוג:  Betty Abigail Behrens 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  עמית האקדמיה הבריטית  Porson Prize 
 
אדוארד הלט קר (באנגלית: Edward Hallet Carr;‏ 28 ביוני 1892 - 3 בנובמבר 1982) היה היסטוריון בריטי שהתמחה בהיסטוריה של ברית המועצות, ותאורטיקן ליחסים בינלאומיים שנודע כמתנגד תקיף לזרם האמפיריציזם בהיסטוריוגרפיה. קר עבד גם כעיתונאי.
ביוגרפיה

אדוארד הלט קר נולד בלונדון למשפחה מהמעמד הבינוני, והתחנך בבית הספר "מרצ'נט טיילור", ובטריניטי קולג' שבקיימברידג', שבו סיים לימודי תואר ראשון בלימודים קלאסיים. בשנת 1916 הצטרף קר למשרד החוץ הבריטי ולמשרד הקומונוולת' (בשירות הדיפלומטי). הוא התפטר מעבודה זו בשנת 1936. ב-1919 היה קר חלק מהמשלחת הבריטית לשיחות השלום בפריז והיה מעורב בניסוח חלקים מחוזה ורסאי. בשנות העשרים הוצב קר בסניף משרד החוץ הבריטי אשר עסק בליגת האומות, לפני הישלחו לשגרירות הבריטית בריגה שבלטביה. במהלך שירותו בריגה נשבה קר בקסמיה של הספרות והתרבות הרוסית וכתב מספר עבודות אודות היבטים שונים של החיים ברוסיה.
בשנת 1936 קיבל קר תפקיד של פרופסור לפוליטיקה בינלאומית באוניברסיטת ויילס אברסוטויט. הוא נודע במיוחד בשל תרומתו לתאוריית היחסים הבינלאומיים. עבודתו המפורסמת 'משבר עשרים השנים' פורסמה בשנת 1939. קר שימש מאוחר יותר כעוזר עורך של הטיימס. הוא מילא תפקיד זה בין 1941 ו-1946, פרק זמן שבמהלכו אימץ גישה פרו-סובייטית. הוא לימד פוליטיקה בבייליול קולג' שבאוקספורד מ-1953 עד 1955, אז הפך לעמית בטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
בין הספרים שכתב קר: ביוגרפיות של פיודור דוסטויבסקי (1931), קרל מרקס (1934) ומיכאל בקונין (1937) ומחקרים אודות יחסים בינלאומיים. עבודתו מרובת הכרכים "ההיסטוריה של רוסיה הסובייטית" (14 כרכים, 1950 - 1978) נחשבת לפסגת יצירתו. הרקע לכתיבת סדרת ספרים זו נעוץ בהתרשמותו העמוקה של קר ממבצעי הגבורה של העם הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה. בשלהי 1944 הוא גמר אומר בדעתו לכתוב היסטוריה שלמה של ברית המועצות מ-1917 עד ההווה, אשר תכלול בחובה את כל ההיבטים של ההיסטוריה החברתית, הפוליטית והכלכלית, זאת על מנת להסביר כיצד עמדה ברית המועצות בפני האתגר של הפלישה הגרמנית לשטחה. על פי השקפתו של קר, ההיסטוריה הסובייטית עברה דרך שלוש תקופות של מלחמות פנים והתגלמה במעבר מלנין לסטלין. קר מפורסם היום גם בשל מחקרו ההיסטוריוגרפי "היסטוריה מהי?".
תרומתו לתאוריה של היחסים הבינלאומיים

קר תרם להנחת היסודות של מה שנודע כריאליזם קלאסי בתיאורית היחסים הבינלאומיים. דרך מחקרו אודות ההיסטוריה (עבודותיהם של תוקידידס ומקיאבלי והרהורים וחילוקי דעות אפיסטמולוגיים עמוקים עם האידיאליזם, שהייתה תאוריית היחסים הבינלאומיים הדומיננטית בין שתי מלחמות העולם, הוא הגיע לריאליזם. בספרו "משבר עשרים השנים", הגדיר קר שלושה שסעים של הריאליזם האוטופי (אידיאליזם), הנובע מן הריאליזם המקיאבלי. בראש ובראשונה מהווה ההיסטוריה רצף של סיבה ותוצאה, אשר מהלכו יכול להיות מנותח ומובן על ידי מאמץ אינטלקטואלי, אולם אינו (כפי שמאמינים האוטופיסטים) מנוהל בידי "דמיון". שנית, תאוריה אינה (כפי שסבורים האוטופיסטים) יכולה לחולל פרקטיקה, אלא הפרקטיקה היא שמולידה תאוריות. בהתאם למילותיו של מקיאבלי: "יועצים טובים, ברגע שהם מגיעים, נולדים מחוכמתו של הנסיך, ואילו חוכמת הנסיך אינה נולדת מיועצים טובים". שלישית, פוליטיקה אינה (כפי שהאוטופיסטים טוענים) פונקציה של אתיקה, כי אם האתיקה היא פונקציה של פוליטיקה. אנשים נותרים ישרים על ידי אילוצים. מקיאבלי זיהה את חשיבותו של המוסר, אולם סבר כי לא ייתכן כל מוסר יעיל במקום שאין בו סמכות יעילה. מוסריות היא תוצר של כוח (קר, 1939).
הבחנתו של קר בין ריאליזם לאוטופיזם

בחלקו השני של הספר 'משבר עשרים השנים', מגדיר קר שש הבחנות בין הריאליזם לאוטופיזם. הראשונה היא שני תיאורים כלליים של האידיאליזם והריאליזם (אוטופיה וריאליזם). האוטופיסטים מאמינים באפשרות התמרתה של החברה על ידי צעד של רצון. הבעיה העיקרית של האוטופיסט היא חוסר המידע שלו ביחס לאילוצים שהמציאות כופה עלינו. אם לא יתייחס האוטופיסט למגבלות האלו בכובד ראש, הוא לא יוכל לאמוד את מצבו העכשווי ומכאן שלא יהיה לאל ידו לנוע ממצבו הנוכחי למחוז חפצו. הנך מתאווה לעולם השרוי בשלום, ברם לא מצויה ברשותך כל תוכנית פעולות בת קיימא אשר תהיה מסוגלת להשכין שלום על פני הארץ. 
מאידך, מניחים הריאליסטים כי המציאות בה אנו חיים קיימת כתוצאה היסטורית. המציאות החברתית היא תוצר של שרשרת נסיבות ארוכה, אשר תוצאתה נקבעה מראש. לכן, אין היא יכולה להשתנות על ידי מעשה של רצון. הריאליסט המתייחס אל הדברים כפי שהם, מונע מעצמו את אפשרויות שינוי העולם.
ההבחנה השנייה היא בין תאוריה לפרקטיקה. עבור האוטופיסט התאוריה היא המנביעה את התשובה לשאלה "מה עלינו לעשות?". השאלה היא רבת חשיבות על מנת שנוכל להבין את האוטופיה. ברגע שהמטרה מובנית בראש, כל שעלינו לעשות הוא להגיע לשם. לכן, מבלבל האוטופיסט בין מה ש"ישנו" לבין מה ש"ראוי להיות". כשאומר האוטופיסט "אנשים הם שווים" כוונתו היא למעשה "אנשים חייבים להיות שווים". ההבדל הוא מכריע ומבלבל בפוליטיקה עכשווית. עבור הריאליסט נובעת תאוריה מן המציאות, קרי המצב האקטואלי של העניינים. בעוד שהאוטופיסט מנסה לשעתק את המציאות במשולב ובסימוכין מההיסטוריה, הרי שהריאליסט מנסה לעומת זאת לייצר תאוריה הנובעת מן המציאות. לכן, עבור הריאליסט תאוריה המבוססת על שוויון בני האדם היא מוטעית בתכלית או בגדר משאלת לב.
עבור קר יש צורך להבחין בתלות ההדדית המתקיימת בין השניים. רוב רעיונותינו הם תוצאתה של המציאות שעוצבו בצורת מוסדות או יישום חוקים. כל תאוריה נושאת בחובה חלק מהמציאות ולהפך. הבעיות שבפניהן אנו ניצבים במציאות מאלצות אותנו להגות נתיבים חדשים במציאות. על ידי התאוריה (פתרון) אנו מייצרים מציאות משתנה ונהפכים להיות לחלק מן המציאות. ברגע שהמציאות יוצרת בעיות חדשות אנו מציעים תאוריה חדשה על מנת לפתור אותן והדבר ממשיך בדרך זו עוד ועוד. זהו מעגל הקסמים של הסיבתיות.
ההבחנה השלישית היא בין האינטלקטואל הלוקח את האמת מן הספרים, לבין הביורוקרט, הדולה אותה מתוך ניסיונו הממשי. האינטלקטואל מאמין בעליונותה של התאוריה ומכאן מחשיב את עצמו כמדריך האמיתי של איש הפעולה. הביורוקרט כפות לסדר הקיים, אין בידיו כל נוסחה או תאוריה שמנחה אותו, הוא פשוט מנסה להפוך את הסדר הקיים שבתוכו הוא חי וממשיך לקיימו.
ההבחנה הרביעית היא זאת שבין שמאל לימין. השמאל הוא מתקדם במובנו האוטופי בעוד שהימין הוא שמרני במובנו המציאותי.
ההבחנה החמישית היא בין הרדיקלי לקונסרבטיבי (שמאל וימין, על אף שקר מציין כי לא תמיד רדיקלים וקונסרבטיבים מייצגים את הנטיות הפוליטיות הללו). רדיקלים הם אוטופיסטים, אינטלקטואלים ותאורטיקנים, בעוד שהקונסרבטיבים הם ריאליסטים, ביורוקרטים ואנשים מהפרקטיקה.
לבסוף, מופיעה אותה ההבחנה בין אתיקה לפוליטיקה. האוטופיסט מאמין בעליונות האתיקה כקו מנחה לפוליטיקה. הריאליסט סבור כי האתיקה נובעת מיחסי הכוחות כפי שהם. לכן, הפוליטיקה שולטת ברמה. עבור קר, האפשרות להתבונן משתי הזויות יחדיו היא הדרך הראויה לנהוג על פיה.
ביקורת על הריאליזם

קר הוא עקבי בחוסר העקביות שלו. אין הוא מאמין בנחיצותה של ההרמוניה. בכל מקום בו מצויים בני אדם, שם שורה הפוליטיקה. פוליטיקה מביאה עימה ניגודי אינטרסים. רעיונותיו הם הקוטב הנגדי של מה שהנס מורגנטאו כינה "פילוסופיה רציונלית". הפרק שלו אודות הריאליזם פורש בפני הקורא מסה ארוכה בת חמישה דפים על הריאליזם, זרם שקר מוחזק כמייסדו. רוב מומחי היחסים הבינלאומיים פסחו על מסה זו, מאחר שלהודות בקיומה יהפוך את קר לאיש הגות מעמיק יותר בעל עומק תאורטי ניכר.
קר מצביע על טבעה חסר השיניים של המסה הריאלית: אתה מסוגל להפגין רדידות בבניין האוטופי, אולם אינך מסוגל לבנות בעזרתו אידיאל חדש. במסקנה הלוגית שלו, הרלטיביזם בעצמו, ומכאן הניתוח הריאליסטי משרת בעצמו אינטרס.
לעיתים מערפלת האוטופיה את המציאות. במקרה דנן, הניתוח הריאליסטי נוכח במטרה להבהיר אותה. לעיתים מעמעם הריאליזם את יכולתנו להעלות בחזוננו אלטרנטיבות. החשיבה הפוליטית נשענת על שני חלקי המוח, אנו משתמשים בצד זה או אחר לפי ההכרח. הפוליטיקה במהותה היא מאבק בין תומכי הסטטוס קוו לאויביו. הפוליטיקה היא המאבק בין שינוי לסטטוס קוו.
הביקורת על תאוריית הרמוניית האינטרסים

ישנו פתרון פשוט לכל עימותי העניינים בחברה, נקודת שיווי משקל (ליברליזם) או סיום העימות (מרקסיזם). ליברליזם מגן על ההרמוניה ההכרחית בין האינדיבידואל לאינטרס הכללי, כלל זה חל על המרקסיזם. העימות הנוכחי הוא בלתי נמנע, אולם תולדתו היא חברה חסרת מעמדות שבה נעלמים ניגודי אינטרסים מיוחדים (מכיוון שאינטרסים של עימותי מעמדות נגוזים). השתקפות התבנית הליברלית בזירה הבינלאומית, הוא "מאזן הכוחות" הידוע. למעשה מקיף כל הרעיון את האינטרסים של הקבוצות המובילות בחברה. דוגמה: האינטרס המשותף לכאורה בשלום במהלכן של השנים שבין המלחמות, מסווה למעשה את האינטרסים של כוחות הסטטוס-קוו.