stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Watch (שיר)
נתוני מכירות

| מקום | תארים | מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | פלטינה | 70,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | פלטינה | 1,000,000 |
| בריטניה (BPI) | כסף | 200,000 |
| מקסיקו (AMPROFON) | זהב | 30,000 |
| פולין (ZPAV) | זהב | 10,000 |
| פורטוגל (AFP) | זהב | 5,000 |
| קנדה (Music Canada) | פלטינה | 80,000 |
 מכירות + הזרמת מדיה בלבד
היסטוריית יציאות לאור

| אזור | תאריך יציאה | פורמט | חברת תקליטים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| עולם | 30 ביוני 2017 | הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטלית | דארק-רום • אינטרסקופ |  |
הערות שוליים

1 2 3  watch, נבדק ב-2019-11-22
1 2  Gold & Platinum, RIAA (באנגלית)
↑  Billie Eilish – you should see me in a crown (באנגלית), נבדק ב-2019-09-06
↑  Billie Eilish – idontwannabeyouanymore (באנגלית), נבדק ב-2019-09-06
↑  Billie Eilish – watch (באנגלית), נבדק ב-2019-11-22
1 2  http://www.aria.com.au/pages/SinglesAccreds2019.htm, www.aria.com.au
↑  watch, נבדק ב-2019-11-22
↑  BPI
↑  AMPROFON, amprofon.com.mx
↑  ZPAV :: Bestsellery i wyróżnienia - Wyróżnienia - Złote płyty CD - Archiwum, bestsellery.zpav.pl
↑  "Portuguese single certifications – Billie Eilish – Watch"
↑  Gold/Platinum, Music Canada (באנגלית) (ארכיון)
| בילי אייליש |
| --- | --- | --- |
| דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות • שירים | דיסקוגרפיה • פרסים ומועמדויות • שירים |  |
| אלבומי אולפן | When We All Fall Asleep, Where Do We Go? • Happier Than Ever • Hit Me Hard and Soft |  |
| מיני-אלבומים | Don't Smile at Me • Up Next Session: Billie Eilish • Guitar Songs |  |
| אלבומי הופעה | Live at Third Man Records |  |
| סיבובי הופעות | Don't Smile at Me Tour • Where's My Mind Tour • When We All Fall Asleep Tour • Where Do We Go? World Tour • Happier Than Ever, The World Tour • Hit Me Hard and Soft: The Tour |  |
| ערכים קשורים | "לא באחריותי" • "בילי אייליש: העולם קצת מטושטש" • "מאושרת מתמיד: מכתב אהבה ללוס אנג'לס" • "כשבילי פגשה את ליסה" |  |
| משפחה | פיניאס או'קונל (אח) • מגי ביירד (אמא) |  |
| בילי אייליש – שירים |
| --- | --- | --- |
| Don't Smile at Me | "Copycat" • "Idontwannabeyouanymore" • "My Boy" • "Watch" • "Party Favor"/"Hotline Bling" • "Bellyache" • "Ocean Eyes" • "Hostage" |  |
| When We All Fall Asleep, Where Do We Go? | "Bad Guy" • "Xanny" • "You Should See Me in a Crown" • "All the Good Girls Go to Hell" • "Wish You Were Gay" • "When the Party's Over" • "8" • "My Strange Addiction" • "Bury a Friend" • "Ilomilo" • "Listen Before I Go" • "I Love You" • "Goodbye" |  |
| Happier Than Ever | "Getting Older" • "I Didn't Change My Number" • "Billie Bossa Nova" • "My Future" • "Oxytocin" • "Goldwing" • "Lost Cause" • "Halley's Comet" • "Not My Responsibility" • "Overheated" • "Everybody Dies" • "Your Power" • "NDA" • "Therefore I Am" • "Happier Than Ever" • "Male Fantasy" |  |
| Hit Me Hard and Soft | "Lunch" • "Chihiro" • "Birds of a Feather" • "L'Amour de Ma Vie" • "Blue" |  |
| שירים אחרים | "Six Feet Under" • "Bored" • "&Burn" • "Bitches Broken Hearts" • "Lovely" • "Come Out and Play" • "When I Was Older" • "Everything I Wanted" • "No Time to Die" • "Lo Vas a Olvidar" • "Nobody Like U" • "TV" • "The 30th" • "Guess" |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 3395c08e-c810-4983-b02d-4bb31301fdef
אבל קוז'ניובסקי

| --- | --- |

 לידה:  18 ביולי 1972 (בן 52) קרקוב, פולין
 שם לידה:  אבל קוז'ניובסקי
 מוקד פעילות:  לוס אנג'לס 
 תקופת הפעילות:  מ-1997 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה של קרקוב 
 סוגה:  מוזיקת סרטים • קלאסי
 שפה מועדפת:  פולנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 www.abelkorzeniowski.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אבל קוז'ניובסקי (באנגלית: Abel Korzeniowski; נולד ב-18 ביולי 1972) הוא מלחין פולני של סרטי קולנוע ותיאטראות.
חיים וקריירה

קוז'ניובסקי נולד בקרקוב. היה לו קשר עם מוזיקה מילדותו המוקדמת: אמו ברברה מנגנת בצ'לו ושני אחיו אנטוני ואנדז'יי הם מוזיקאים. הוא סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה בקרקוב במגמת צ'לו ומלחין בהנחיית קשישטוף פנדרצקי. הוא זכה לשבחים כמלחין מוזיקה לסרטים ולהצגות תיאטרון וקיבל את פרס לודוויק (Nagroda Ludwika) ב-2009.
קוז'ניובסקי הלחין מספר סרטים פולניים כדוגמת: "החיה הגדולה", "מזג האוויר של מחר" ו"מלאך בקרקוב" וכן הפקות הוליוודיות: "הקרב על הכוכב", "חצי החיים של טימותי ברזין", "מדגדגים את ליאו", "סינגל מן" ו"וואליס ואדוארד". על האחרון מביניהם, זכה להצלחה כאשר זכה שיר הנושא מהסרט בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
הוא זכה בפרס אגודת מבקרי הקולנוע של סן דייגו בשנת 2009 בקטגוריית "המוזיקה הטובה ביותר" בסרט "סינגל מן" והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב בשנת 2009 בקטגוריית "הפסקול הטוב ביותר" עבור אותו סרט. ב-2012, הוא היה מועמד לפרס בקטגוריית "הפסקול הטוב ביותר" במסגרת הסרט "וואליס ואדוארד", בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-69.
ב-2012 עיבד קוז'ניובסקי את אלבומה של פטרישיה קאס, Kaas Chante Piaf, שהוקלט כמחווה לאדית פיאף. בשנת 2018 הלחין את הפסקול המלא עבור סרט האימה האמריקאי שובר הקופות "הנזירה". הפסקול הופץ בשם The Nun ב-31 באוגוסט באותה השנה, בהוצאת חברת התקליטים ווטר-טאוור מיוזיק.
יצירות

להלן לקט מהיצירות עליהן עבד קוז'ניובסקי במרוצת השנים:
2004: "מטרופוליס" (פסקול חדש)
2007: "הקרב על הכוכב"
2009: "סינגל מן"
2012: "וואליס ואדוארד"
2014–2016: "פני דרדפול"
2016: "יצורים ליליים"
2018: "הנזירה"
2020: "השליח האנגלי"
2022: "סיפורו של אמט טיל"
2022: "אמילי"
2024: "הם רואים הכל"
הערות שוליים

1 2 3  Abel Korzeniowski, www.abelkorzeniowski.com
1 2 3  Abel Korzeniowski | Music Department, Composer, Producer, IMDb (באנגלית אמריקאית)
↑  80th Annual Golden Globe Awards - NBC.com, NBC (באנגלית אמריקאית)
↑  Marc Schneider Billboard, Madonna Wins Best Song at Golden Globes, Jabs ‘Girl’ Ricky Gervais, The Hollywood Reporter, ‏2012-01-16 (באנגלית אמריקאית)
↑  Bill Desowitz, Golden Globe Nominee Abel Korzeniowski Talks Madonna, ‘W.E.,’ Score, IndieWire, ‏2012-01-11 (באנגלית אמריקאית)
↑  Kaas Chante Piaf (באנגלית), נבדק ב-2023-10-05
↑  The Nun (Original Motion Picture Soundtrack), 2018-08-31, נבדק ב-2023-10-05
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007966579305171  PLWABN: 9810697756205606  BNE: XX4991743  BnF: cb162721027 (data)  GND: 142348503  ISNI: 0000 0001 1879 4273  LCCN: no2009101352  MusicBrainz: 9c258098-28e4-4dfb-92b7-44ce7d37c167  NKC: xx0169957  SUDOC: 147152720  VIAF: 91113442   WorldCat (עם VIAF): 91113442
1661

שנת 1661 היא השנה ה-61 במאה ה-17. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. 1 בינואר 1661 לפי הלוח הגרגוריאני מקדים את 1 בינואר לפי הלוח היוליאני ב-10 ימים.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח הגרגוריאני.
1661 היא שנה פלינדרומית, היחידה במאה ה-17. השנה הפלינדרומית הקודמת לה היא 1551, והבאה אחריה היא 1771.
אירועים

30 בינואר – טקס הוצאה להורג לאחר המוות נערך לאוליבר קרומוול, 3 שנים לאחר מותו
23 באפריל – צ'ארלס השני מלך אנגליה, מוכתר בכנסיית וסטמינסטר
16 ביולי – השטרות הראשונים באירופה מונפקים על ידי הבנק השוודי סטוקהולם בנקו
נולדו

גיום פרנקו אנטון, המרקיז דה לופיטל, מתמטיקאי צרפתי (נפטר ב-1704)
הרב יעקב ריישר
2 בספטמבר – גאורג בהם, נגן עוגב ומלחין גרמני (נפטר ב־1733)
נפטרו

9 במרץ – הקרדינל מזראן, מדינאי צרפתי (נולד ב-1602)
ראו גם

ילידי 1661‎
נפטרים ב-1661‎
אבל פן

| --- | --- |

 לידה:  1 בינואר 1883 קרסלבה, לטביה 
 פטירה:  13 בדצמבר 1963 (בגיל 80) ירושלים 
 שם לידה:  אבא פפרמן 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור
 הושפע על ידי:  יהודה פן 
 צאצאים:  אתיאל פן 
 
"בדואים במדבר" (שנות ה-20), שמן על עץ, אוסף גלריה אנגל
כיתת ציור ב"בצלאל" בהדרכת אבל פן, 1912
אָבֵּל פַּן (במקור אבא פפרמן, בגרמנית: Abel Pann;‏ 1 בינואר 1883, קרסלאבקה, האימפריה הרוסית – 13 בדצמבר 1963, ירושלים) היה צייר יהודי שפעל בעיקר בארץ ישראל ובישראל.
ביוגרפיה

נולד בשם אבא פפרמן לנחום ובתיה (בת ירמיהו טיטלמן) בעיירה קרֶסלאבה (Krāslava) שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית, (היום עיר בלטגליה שבלטביה). סבו, אליהו פפרמן, היה רב וראש ישיבה בדבינסק, ופן זכה לחינוך דתי בחדר. את יסודות הרישום והציור קנה בגיל שתים עשרה אצל הצייר יהודה פן מוויטבסק, שהיה גם מורם של מארק שאגאל ואוסיפ זאדקין, והחל סובב בערי רוסיה ופולין כשהוא מתפרנס כשוליה של צייר שלטים. כישרונו משך את תשומת לבו של בעל מפעל גפרורים, שמימן בשנת 1898 את לימודיו בבית הספר לאמנויות יפות באודסה.
פרעות קישינב בפסח 1903 הותירו בו חותם עמוק. הוא הגיש ציור שהכין בעקבות ביקורו בקישינב כעבודת הגמר של לימודיו, ותחושת הכאב שהותירו בו הפרעות נטעה בו נחישות להקדיש את כישרונו לתיעוד הגורל היהודי. עם סיום לימודיו באודסה עבר פן לפריז ועסק שם בעיקר בציורים מהווי חיי היהודים, על–פי זכרונו, ובגישה הומוריסטית-קריקטוריסטית.
בשנת 1912 הוזמן פן על–ידי בוריס שץ, מנהל "בצלאל", להורות בבית הספר הירושלמי. פן הגיע לארץ ישראל שנה מאוחר יותר. באוגוסט 1914, כאשר שב לפריז לאסוף את מטלטליו ולחזור לירושלים, פרצה מלחמת העולם הראשונה ופן, שהיה נתין ארץ אויב (צרפת) מנקודת מבטו של השלטון העות'מאני, לא הורשה לשוב ארצה.
בשנות המלחמה הקדיש פן את מרצו לכרזות וציורים שעודדו ללחימה ותיעדו את מוראות הכיבוש הגרמני. במיוחד בלטה בתקופה זו סדרה של חמישים ציורים שתיארה את פגעי המלחמה בחזית המזרחית, שם ניגפו הרוסים מפני הגרמנים ומאות אלפי יהודים גורשו מזרחה.
פן נסע בשנת 1917 לארצות הברית, שם הציג את סדרת רישומי "נאד הדמעות" וזכה להצלחה ניכרת והוגדר "גדול הציירים היהודים" של התקופה. הסדרה נרכש על–ידי מרקוס פכנהיימר ונתרם לבית הנכות בצלאל, בו הוצג בהיכל שתיעד את סבלות היהודים ("אולם נאד הדמעות").
בשנת 1921 שב פן לירושלים והקדיש את זמנו ומרצו לסדרה ארוכה של ציורים על נושאים תנ"כיים. ציורים אלו הוצגו ב-2003 במסגרת התערוכה "היינו כחולמים" במוזיאון ישראל. בציורי התנ"ך שלו השתמש פן בדמויות מזרחיות שהתבססו על תושבי ירושלים, כשהוא משלב את התפישה האירופית של המזרח כשילוב של ארוטיקה וברבריות, עם הצגת הדמויות התנ"כיות כתושבי המזרח בני זמנו, כשהוא נוסך לתוך השעטנז תכשיטים, עדיים ופריטי לבוש אותנטיים בשילוב עם סממני "אוריינטליות" שליקט ממופעי בלט פריזאיים וסרטי ראינוע. בשנת 1921 נשא לאשה את אסתר למשפחת ניסנבוים.
פן נפטר ב-1963, בגיל 80 ונקבר בהר המנוחות. הותיר אישה, אסתר, ובן, איתיאל. בנו האחר, אלדד פן, נהרג בהגנת גוש עציון במלחמת העצמאות.
הנצחה

זכרו של אבל פן הונצח בבול דאר ישראלי. ב-7 במרץ 1972, הנפיק השירות הבולאי בול דאר לזכרו של פן  שעליו מופיע ציור שלו שכותרו "שרה" (שרה התנ"כית). דאר ישראל מכר 1,201,000 בולים של הבול הזה.
שמו הונצח ברחוב ברמת דניה בירושלים.
הערות שוליים

↑  "שחורה אני ונאוה התנ"ך בתמונות של אבל פן" - רטרוספקטיבה
↑  אבל פן באתר GRAVEZ
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב,  קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 138
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274475  NLI: 987007266198005171  PLWABN: 9810636510405606  BnF: cb14964928b (data)  GND: 119028697  ISNI: 0000 0000 6648 9428  LCCN: nr92012880  NKC: zmp20211111404  NTA: 296892033  RKD: 61702  SNAC: w61c3qxv  SUDOC: 03453248X  ULAN: 500110310  VIAF: 29642604   WorldCat (עם VIAF): 29642604
תוניסיה העות'מאנית

תוניסיה העות'מאנית, הידועה גם בשם העוצרות של תוניס,   מתייחסת לנוכחות העות'מאנית באיפריקיה מהמאות ה-16 עד ה-19, כאשר תוניס שולבה באופן רשמי באימפריה העות'מאנית בתור איילט תוניס. הנוכחות העות'מאנית במגרב החלה עם ההשתלטות על אלג'יר בשנת 1516 על ידי הקורסייר העות'מאני וביילרבי אורוץ' (אורוץ' רייס), ובסופו של דבר התרחבה על פני כל האזור פרט למרוקו. הכיבוש העות'מאני הראשון של תוניס התרחש ב-1534 בפיקודו של ח'יר אלדין ברברוסה, אחיו הצעיר של אורוץ', שהיה הקפודן פאשה של הצי העות'מאני בתקופת שלטונו של סולימאן המפואר. עם זאת, רק עם הכיבוש העות'מאני הסופי של תוניס מספרד בשנת 1574, העות'מאנים רכשו לצמיתות את השטחים לשעבר של תוניסיה החפסידית, ושמרו עליהם עד לכיבוש הצרפתי של תוניסיה ב-1881.
תוניס הייתה בתחילה תחת שלטון עות'מאני מאלג'יר, אך השער הנשגב מינה עד מהרה מושל ישיר (פאשא) שנתמך על ידי כוחות יניצ'רים. עם זאת, תוניסיה זכתה במהירות לאוטונומיה ופעלה כמחוז אוטונומי תחת הביי המקומי, המכונה גם הבייליק של תוניס. בעוד שאלג'יר התמודדה מדי פעם עם אוטונומיה זו, תוניסיה שמרה בהצלחה על מעמדה. לאורך כל תקופה זו, מועצות השלטון בתוניסיה היו מורכבות בעיקר מאליטה זרה, שניהלה את ענייני המדינה בעיקר בשפה הטורקית העות'מאנית.
שודדי ים ברבריים כוונו לספנות האירופית, ובסיסם היו בעיקר באלג'יר, תוניס וטריפולי. עם זאת, לאחר תקופה ממושכת של פשיטות, הכוח הגובר של מדינות אירופה הביא בסופו של דבר לקץ הפרקטיקה באמצעות המלחמות הברבריות. במהלך שלטונה של האימפריה העות'מאנית, תוניסיה עברה התכווצות טריטוריאלית, ואיבדה אדמות במערב (קונסטנטין) ובמזרח (טריפולי). במאה ה-19, שליטי תוניסיה שמו לב לרפורמות הפוליטיות והחברתיות המתמשכות בבירה העות'מאנית. בהשראת הרפורמות הללו והמודל העות'מאני, החל בית תוניס במודרניזציה של רפורמות מוסדיות וכלכליות. עם זאת, החוב הבינלאומי הגובר של תוניסיה סיפק סיבה או תירוץ לכוחות הצרפתיים להקים פרוטקטורט ב-1881.
מורשת של מאות שנים של שלטון טורקי היא קיומה של אוכלוסייה ממוצא טורקי. מבחינה היסטורית, צאצאים זכרים היו ידועים כקולוגליס.
היסטוריה > כינון השלטון העות'מאני

עברו כמה עשורים עד שבשנת 1556 תקף פיראט טורקי אחר, דראגוט (Turgut), ששלט בטריפולי, את תוניסיה ממזרח, ונכנס לקירואן ב-1558.  בשנת 1569, אולוג' עלי פאשה, פיראט עריק,    התקדם עם כוחות טורקים ממערב ותפס את הטריטוריה הספרדית גולטה ואת בירת החפסידים, תוניס.   לאחר הניצחון הימי המרכזי של הארמדה הנוצרית בקרב לפנטו ב-1571,  דון חואן מאוסטריה כבש מחדש את תוניס עבור ספרד בשנת 1573, והחזיר את שלטון החפסידים.  עם זאת, בשנת 1574 חזרה משלחת עות'מאנית גדולה בפיקודו של סינאן פאשא וכבשה את תוניס לצמיתות. השליט האחרון של השושלת החפסידית נשלח אז בספינה לסולטאן העות'מאני, ונכלא.
בהיעדר התערבות טורקית במערב הים התיכון, הנוף הפוליטי העדיף את הצפון הנוצרי. מעצמות אירופה, בראשות ספרד, המשיכו לחזק את הדומיננטיות שלהן. בינתיים, מדינות המגרב המקומיות התמודדו עם ירידה בסחר והחלוקות הפנימיות, מה שהותיר אותן חשופות לכיבוש מחדש פוטנציאלי מהצפון. הופעתה של ישות זרה חזקה נוספת, הטורקים העות'מאניים החמושים היטב, הוכיחה את עצמה כמכריעה. התערבותם שינתה את האיזון במגרב, וקיימה מאות שנים של שלטון מוסלמי תחת מוסדות מתוקנים שהושפעו מהטורקים. בנוסף, הטקטיקה השנויה במחלוקת של פשיטות על הספנות האירופית התאימה עם האסטרטגיה הים תיכונית שנקט השער הנשגב בקונסטנטינופול.
"טורקיה נאלצה להילחם לעיתים קרובות על ידי שליטים צפון אפריקאים ילידים ומעולם לא השיגה שום אחיזה על מרוקו. אבל הטורקים בכל זאת היו בעלי ברית רב עוצמה עבור הברברים, הפנו את האנרגיות הנוצריות למזרח אירופה, איימו על התקשורת הים תיכונית, וקלטו את הכוחות שאם לא כן היו יכולים לעמוד נגד הכוחות שלהם אשר נשלחו לכיבוש מחדש באפריקה".
בפעם הראשונה, העות'מאנים נכנסו למגרב, ובסופו של דבר כוננו את סמכות השלטון שלהם, גם אם בעקיפין, לאורך רוב החוף הדרומי של הים התיכון. לאורך המאה ה-16 ואחריה, האימפריה שלהם החזיקה במעמד בולט כמדינה המוסלמית המובילה בעולם, ושימשה כמוקד העיקרי של האסלאם. האימפריה העות'מאנית זכתה להכרה כ"מנהיגת כל האסלאם במשך כמעט חצי אלף שנה". הסולטאן הטורקי קיבל את תפקיד הח'ליף.
הפסקת האש הספרדית-עות'מאנית של 1581 הקלה על היריבות הים תיכונית בין שתי המעצמות העולמיות הללו. ספרד שמרה על כמה מהנמלים המגרביים שלה, כמו מלייה ואוראן.   גם האימפריה הספרדית וגם האימפריה העות'מאנית העבירו את המיקוד שלהם למקום אחר.  למרות הטענה לריבונות על תוניסיה במשך שלוש המאות הבאות, השליטה הפוליטית האפקטיבית של העות'מאנים במגרב הייתה קצרת מועד.
היסטוריה > הבייאים המוראדים

הביי (בטורקית: מפקד הראזי) בתוניסיה מילא את התפקיד המוביל בפיקוח על המינהל הפנימי וגביית המיסים. באופן ספציפי, הבי היה אחראי לניהול ואיסוף מיסים באזורים הכפריים השבטיים. מדי שנה, משלחות חמושות חצו את האזור הכפרי, והפגינו סמכות מרכזית. כדי לסייע במשימה זו, הבייאים ארגנו פרשים כפריים (סיפאהים) ככוח עזר, שהורכב בעיקר מערבים שגויסו משבטים "ממשלתיים".
רמדאן ביי היה פטרונו של קורסיקאי בשם מוראד קורסו מאז נעוריו.  לאחר מותו של רמדאן בשנת 1613, מוראד ירש אותו כביי, ושירת בפועל בין השנים 1613 ל-1631. בסופו של דבר, הוא מונה גם לפאשא, אם כי עד אז זה היה תפקיד טקסי, כאשר תפקידו כביי נותר כפוף לדיי. בנו חמודה ביי, ששלט בין 1631 ל-1666, הבטיח את שני התארים בגיבוי של מכובדים תוניסאים מקומיים. בתור פאשא, הביי זכה למעמד חברתי באמצעות הקשר שלו לסולטאן - ח'ליף בקונסטנטינופול. בשנת 1640, עם מותו של הדיי, חמודה ביי תמרן לשלוט במינויים לתפקיד זה, וביסס את סמכותו כשליט העליון של תוניסיה.
תחת מוראד השני ביי (שלט בשנים 1666–1675), חידש הדיוואן את תפקידו כמועצה של אצילים. בשנת 1673, היניצ'רים פתחו במרד, לאחר שחשו בירידה בכוחם. במהלך הסכסוך שלאחר מכן, התעמתו היניצ'רים והכוחות העירוניים, בראשות הדייאים, עם הבייאים המוראדידים. הם קיבלו תמיכה מסיעות כפריות בראשות שייח'ים שבטיים, כמו גם מאנשים עירוניים בולטים. כשהבייאים יצאו מנצחים, כך גם המנהיגים הבדואים הכפריים והחשובים התוניסאיים, מה שהוביל להשבתה של הערבית כשפה הרשמית. עם זאת, המוראדידים שמרו על השימוש בטורקית בממשל המרכזי, וחיזקו את מעמד האליטה שלהם ואת קשריהם עם האימפריה העות'מאנית.
עם מותו של מוראד השני ביי, פרצו סכסוכים פנימיים בתוך המשפחה המוראדית, שהובילו לסכסוך מזוין המכונה "מהפכות תוניס" או מלחמת הירושה המוראדית (1675–1705). מאוחר יותר התערבו שליטי אלג'יריה בשם פלג אחד בסערה הביתית הזו, והאריכו את שהותם גם לאחר ששככו הקרבות, שהתבררו כבלתי פופולריים. תוניסיה נותרה מסובכת במחלוקת אזרחים ועמדה בפני הפרעה מאלג'יריה. הביי המוארדי האחרון נרצח בשנת 1702 על ידי אבראהים שריף, אשר שלט לאחר מכן במשך מספר שנים בתמיכת אלג'יר.    כתוצאה מכך, שלטונם של בני המוראדים נמשך בין 1640 ל-1702.
בתקופת המוראדים (בסביבות שנות ה-1630–1702), חל שינוי כלכלי הדרגתי שהתאפיין בירידה בפשיטות הפיראטים עקב הלחץ האירופאי המוגבר. בתקופה זו נרשמה עלייה במסחר המתמקד במוצרים חקלאיים, בעיקר דגנים, בהקלה על שילוב האוכלוסייה הכפרית ברשתות אזוריות. עם זאת, הסחר בים התיכון המשיך להיות נשלט על ידי חברות ספנות אירופאיות. כדי למקסם את הרווחים מסחר היצוא, הקימו הבייאים מונופולים ממשלתיים כדי להסדיר עסקאות בין יצרנים מקומיים לסוחרים זרים. כתוצאה מכך, השליטים ושותפיהם העסקיים הקשורים לזרים, שהיו חלק מהאליטה השלטת דוברת הטורקית, נהנו באופן לא פרופורציונלי מרווחי הסחר של תוניסיה.  זה הפריע להתפתחותם של אינטרסים עסקיים מקומיים, כולל בעלי אדמות כפריות וסוחרים עשירים. הריבוד החברתי נמשך, כאשר משפחות בולטות בתוניסיה הוכרו כחלק מהקאסטה השלטת ה"טורקית".
היסטוריה > כינון השלטון הקולוניאלי הצרפתי

ב-1881 פלשו הצרפתים לתוניסיה, תוך שימוש בסכסוך בגבול כעילה. עם החתימה על הסכם בארדו מאוחר יותר באותה שנה, כוננה מדינת חסות צרפתית במדינה, שנמשכה עד 1956. למרות שהסולטאן העות'מאני דחה רשמית את הסכם בארדו, לא נעשה ניסיון לעצור את ההשתלטות הצרפתית.  במהלך תקופה זו של שלטון קולוניאלי, מוסד הבייאים נשמר, כאשר הביי החוסייני שימש כראש המדינה, בעוד שהצרפתים שלטו למעשה במדינה. עם השגת עצמאות מלאה, הכריזה תוניסיה על עצמה כרפובליקה ב-1957, מה שהוביל לסיום כהונת הבייאים ולסיום השושלת החוסיינית.
השפעה תרבותית עות'מאנית

השפעה עות'מאנית זו העשירה את תוניסיה עם תרבותה ומוסדותיה המובהקים, שהתפצלו במיוחד מהעולם הערבי המקובל. במשך יותר מחצי אלף שנה, עקרונות אסלאמיים התמזגו עם חוויות טורקיות, ששורשן במרכז אסיה, והניבו התפתחויות ייחודיות ונקודות מבט חדשות. לדוגמה, הטורקים יצרו את הסאגות הראזיות שלהם של לוחמת גבולות, תוך שהם שואבים השראה ממסורות אסלאמיות של כיבושים ערביים מוקדמים, אך עם זאת מלאים באגדות מהערבות של מרכז אסיה.    בשל אתגרי הממשל והטווח הגאוגרפי הנרחב שלה, המדינה העות'מאנית מילאה תפקיד מרכזי בעיצוב ההתפתחויות המשפטיות המוסלמיות במשך מאות שנים.  החוק האימפריאלי שאב ממקורות שונים, כולל פיקה איסלמית, חוקים משפטיים רומיים-ביזנטים ומסורות של האימפריות הטורקיות והמונגוליות הגדולות של מרכז אסיה.  המשפטן הטורקי Ebu us-Suud Efendi (בערך 1490–1574) יוחס בהרמוניה של תקנות המדינה החילונית (קנון) והחוק הקדוש (שריעה) לשימוש בבתי משפט עות'מאניים.
הספרות העממית העות'מאנית וחלק ניכר מהלמידה של האליטות שלה התבטאו בשפה הטורקית. הטורקית הפכה לשפה של ענייני המדינה בתוניסיה, והחדירה את טעמיה הייחודיים בכל החברה התוניסאית.  אחרי הערבית והפרסית, טורקית נחשבת כשפת האסלאם השלישית ו"מילאה תפקיד חיוני בחיי האינטלקטואלים" של התרבות המוסלמית במשך מאות שנים.   יתרה מכך, הטורקים הכניסו את המנהגים הפופולריים שלהם, כולל המוזיקה, הלבוש ומוסד בית הקפה.
השפעת השלטון הטורקי הביאה מרץ חדש לתוניס ולערים אחרות, שהתקבלו בברכה על ידי חכמי העולמא ליציבות המשטר. בעוד שהעות'מאנים העדיפו את האסכולה למשפטים של חנפים, הם קיבלו גם כמה משפטנים מאלכים תוניסאים לתפקידים מינהליים ושיפוטיים. אף על פי כן, המשילות נותרה בידי אליטה זרה. באזורים הכפריים, כוחות טורקים שלטו ביעילות בשבטים מבלי להתפשר על בריתות, אך שלטונם לא היה פופולרי. "היכולת הצבאית של העות'מאנים אפשרה להם להכניע את השבטים במקום להקל על תלונותיהם, וטיפח דימוי של דומיננטיות טורקית וכפיפות תוניסאית".  הכלכלה הכפרית נותרה ברובה מחוץ להישג ידה האפקטיבי של הסמכות המרכזית. הכנסות הממשלה הסתמכו במידה רבה על פשיטות של ברברים נגד ספנות ים תיכונית, שהוכיחה את עצמה כרווחית יותר מהמסחר. עם ההסכם הספרדי-עות'מאני בשנת 1581, ספרד שינתה את המיקוד שלה, מה שהוביל להגברת פעילות הקורסאר ולירידה בסחר ובמסחר שלווים.
הגעתה של אליטה שלטונית דוברת טורקית לתוניסיה, שמוסדותיה שלטו על המשילות במשך מאות שנים, השפיעה בעקיפין על הפער הלשוני המתמשך בין הברברית לערבית באזורים מיושבים. הפלישה של בנו הלאל דובר הערבית במאה ה-11 הציתה מחדש את הדיכוטומיה הזו בתרבות הלשונית. כתוצאה מכך, הערבית זכתה לדומיננטיות, מה שהוביל לשחיקה הדרגתית של השימוש בברברית. נראה שנוכחותה של אליטה דוברת טורקית האצה את דעיכת הדיבור הברברי בתוניסיה.
צבא > יניצ'רים

העות'מאנים הציבו בתחילה 4,000 יניצ'רים בתוניס, שנמשכו מכוחות הכיבוש שלהם באלג'יר, ובהם חיילים טורקים שגויסו מאנטוליה. חיל היניצ'רים פעל בפיקודו הישיר של האע'א שלהם (בטורקית : "מאסטר"). קצינים זוטרים, המכונים דייאים ("דוד אימהי"), הובילו יחידות של כ-100 חיילים כל אחת. בעקבות זאת, השער הנשגב העות'מאני לא שמר על דרגות היניצ'רים בתוניס אלא מינה פאשה לתוניסיה כדי לפקח על הגיוס מאזורים שונים.   היניצ'רים, שנקראו גם "ייני-צ'רי" או "חיילים חדשים", היוו מוסד עילית ייחודי למדינה העות'מאנית, אם כי עם תקדימים היסטוריים.  תרגול הדוושירמה כלל גיוס בני נוער נוצרים, לעיתים קרובות מיוון והבלקן, לשירות צבאי וחייב אותם להתאסלם. מגויסים אלו עברו הכשרה קפדנית וחיו תחת תקנות קפדניות, שנקבעו על ידי עקרונות הכת החורופית, שלימים נודעה בשם המסדר הסופי בקטשי.  בתחילה המוסד דמה לעבדות במאה ה-15, אולם מאוחר יותר יניצ'רים זכו בפריבילגיות ויכלו לעלות לתפקידים בכירים. מסומל על ידי ה"קאזאן" (קומקום) האדיר שבו הם התכנסו, התפתחו היניצ'רים לקאסטה רבת עוצמה, שמנתה למעלה מ-130,000 עד המאה ה-19 לפני פירוק המוסד. הם השפיעו במידה ניכרת והיו מועדים להתפרעויות ולביזה אם לא היו מרוצים, מה שהוביל לנפילתם של כמה סולטאנים.
במגרב תחת השלטון העות'מאני, היניצ'רים היו בתחילה דוברי טורקית או טורקים. הייתה יריבות מסוימת בין היניצ'רים לשודדי הים, שהורכבו בעיקר מבוגדים נוצרים. בנוסף, כוחות השבט המקומיים ומיליציות המגרב ראו בחשדנות את היניצ'רים כלוחמי אויב פוטנציאליים. חיל היניצ'רים, הידוע כ"אוג'ק" (Trk: "אח"), שמר על תחושת אחדות חזקה.
"הם היו בעלי תחושה גבוהה של סולידריות קבוצתית ורוח שוויונית בשורות, ובחרו במפקד העליון שלהם, האע'א, ובדיוואן [מועצה] שהגנה על האינטרסים הקבוצתיים שלהם. בהיותם טורקים, הם נהנו ממעמד מיוחס במדינה קבע: הם לא היו כפופים למערכת המשפט הקבועה בבית העוצר והיו זכאים למנות לחם, בשר ושמן, למשכורת קבועה ולחלק מתשואות הפיראטיות".