stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלושה חזירים קטנים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  שלושת החזירונים
 בימוי:  ברט גילט
 הופק בידי:  וולט דיסני
 מדבבים:  פינטו קולביג בילי בלטשר מרי מודר דורותי קומפטון
 מוזיקה:  קרל סטאלינג פרנק צ'רצ'יל (שיר)
 אנימטור:  פרד מור ג'ק קינג דיק לנדי נורם פרגוסון ארט באביט
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  וולט דיסני הפקות
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 במאי 1933
 משך הקרנה:  8 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  מעשייה, סרט מצויר, סרט מוזיקלי 
 תקציב:  22,000 דולר
 הכנסות:  250,000 דולר
 פרסים:  פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר (וולט דיסני) 
 סרט קודם:  התיבה של אבא נוח
 סרט הבא:  המלך קול הזקן
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
שלושה חזירים קטנים (באנגלית: Three Little Pigs) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", אשר הופץ בשנת 1933 על ידי יונייטד ארטיסטס, הופק בידי וולט דיסני ובוים על ידי ברט גילט. הסרט מבוסס על סיפור עממי בעל אותו שם וזכה בשנת 1934 בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 1933. תקציב הסרט נאמד בכ-22 אלף דולר והכנסותיו נאמדות בכ-250 אלף דולר.
בשנת 1994, הוא נבחר במקום ה-11 מתוך 50 סרטי ההנפשה הגדולים בכל הזמנים על ידי חברי תחום ההנפשה. בשנת 2007, הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס בנימוק שהוא "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית".
הסרט הוקרן בבכורה באולם המוזיקה רדיו סיטי כסרט קצר לכבוד יציאתו של הסרט "אלמר הגדול" ב-25 במאי 1933 בניו יורק.
עלילה

החזיר החלילן, החזיר הכנר והחזיר המעשי הם שלושה אחים שבונים את בתיהם בכוחות עצמם. שלושתם מנגנים בכלי נגינה שונים – החלילן בחליל, הכנר בכינור ואילו המעשי נראה בתחילה כעובד ללא מנוחה. החלילן והכנר בונים את בתי הקש והענפים שלהם בקלות רבה ונהנים להם מניגון משותף. הצמד מגיע לביתו של החזיר המעשי ולועגים לו על כך שהוא רק עובד ואינו יודע מה זה כייף. בתגובה הוא עונה להם שהם יכולים לצחוק עליו אך הוא ישן בשקט כשהזאב יבוא, תוך כדי שהוא בונה בית הלבנים שלו. החלילן והכנר פורצים בצחוק ומתעלמים מאזהרותיו בכך שהם ממשיכים לנגן ושרים את שיר הנושא, אשר מפורסם כיום, "מי פוחד מהזאב הרע?".
בזמן שהם שרים הזאב הרע אכן מופיע, ובשלב זה החלילן והכנר מגלים שהם למעשה מפחדים מאוד מהזאב, אז מיד שני החזרזירים נסוגים כל אחד לביתו. תחילה הזאב נושף ומחריב כליל את בית הקש של החלילן (פרט לגג), האחרון נמלט בעור שיניו ומצליח להתחבא בביתו של אחיו הכנר. הזאב מעמיד פנים שהוא מוותר והולך הביתה, ובעודם ממשיכים לזמר את שיר הנושא הזאב חוזר מחופש לכבשה תמימה ומבקש שיפתחו לו את הדלת. החזרזירים עולים על התרמית והזאב נושף שוב על בית הענפים של הכנר ומשמידו לחלוטין (למעט הדלת). הצמד מצליח להימלט ולהסתתר בביתו של החזיר המעשי, שנותן להם בחפץ לב מקלט; בביתו של החזיר המעשי מתגלה שכלי הנגינה שלו הוא פסנתר. הזאב מגיע מחופש לרוכל המוכר מברשות כדי להערים על החזרזירים שיכניסו אותו פנימה תמורת דוגמה חינם, אך ניסיונו נכשל. לאחר מכן, הזאב מנסה לנשוף עד שבית הלבנים החזק ייהרס (ומאבד את בגדיו תוך כדי), אך הוא נכשל שוב; כל זה קורה בעוד החזיר המעשי, המלא ביטחון, מנגן מוזיקת פסנתר מלודרמטית. לבסוף, הזאב מנסה להיכנס לבית דרך הארובה, אבל החזיר המעשי פועל בחוכמה ומוריד את המכסה של סיר רותח מלא במים (שאליו הוא מוסיף טרפנטין) הממוקם מתחת לארובה, והזאב נופל ישר לתוכו. צווח מכאב, הזאב נס כשכולו אחוז טירוף, בעוד החזרזירים שרים שוב "מי פוחד מהזאב הרע?". לאחר מכן החזיר המעשי מותח את אחיו בכך שהוא נוקש על הפסנתר שלו, מה שגורם להם לחשוב שהזאב חזר, והשניים מהרים להסתתר מתחת למיטה.
מדבבים ודמויות

בילי בלטשר / אלון שר – הזאב הרע
פינטו קולביג / דדי זהר – החזיר המעשי
דורותי קומפטון / תמי ברק – החזיר החלילן
מרי מודר / עינת אזולאי – החזיר הכנר
קולביג גם דיבב את הזאב הרע כרוכל יהודי (נמחק בגרסאות מאוחרות).
מדיה ביתית

הסרט הופץ בישראל תחת השם "שלושה חזירים קטנים", כשעל מלאכת הדיבוב מונתה שפרירה זכאי.
כיום הסרט זמין בשירות הסטרימינג דיסני+ תחת השם "שלושת החזרזירים", והדיבוב נעשה באולפני אלרום תחת פיקוחה של תמי ברק.
תגובות ומורשת

הסרט הוקרן בבכורה ב-25 במאי 1933 באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק.
הסרט זכה להצלחה פנומנלית בקרב הקהלים של אותה תקופה, עד כדי כך שבתי קולנוע הקרינו את הסרט במשך חודשים לאחר הקרנת הבכורה שלו, בעקבות היענות כלכלית גדולה. הסרט עדיין נחשב לסרט המונפש הקצר המצליח ביותר שנוצר אי פעם, ונשאר בראש סרטי ההנפשה עד שדיסני הצליחה להגביר עוד יותר את הפופולריות של מיקי מאוס על ידי הפיכתו לאייקון מרצ'נדייז מוביל עד סוף 1934. האנימטור צ'אק ג'ונס ציין, "זו הייתה הפעם הראשונה שמישהו אי פעם הביא דמויות לחיים (בסרט מצויר). אלו היו שלוש דמויות שנראו דומות ופעלו אחרת". (היסטוריוני הנפשה אחרים, במיוחד מעריציו של וינזור מקיי, היו חולקים על המילה "ראשונה", אבל ג'ונס לא התכוון לאישיות אלא לאפיון באמצעות מערך הגוף והתנועה). החזיר החלילן והחזיר הכנר הם קלי דעת וחסרי דאגות; החזיר המעשי זהיר ורציני. הסיבה לכך שהסיפור והדמויות של הסרט היו כל כך מפותחים הייתה שדיסני כבר הבינו שהצלחתם של סרטי הנפשה תלויה בסיפורים מרתקים רגשית שיתפסו את הקהל ולא ישחררו. ההבנה הזו הובילה לחידוש חשוב בתקופה בה הסרט היה בפיתוח: "מחלקת סיפור", נפרדת מזו של האנימטורים, עם אמני סטוריבורד שהוקדשו לעבודה על שלב "פיתוח הסיפור" בקו הייצור.
ההצלחה המתונה, אך לא שוברת הקופות, של ההמשכונים לסרט זה נתפסה כגורם בהחלטתו של וולט דיסני לא לנוח על זרי הדפנה, אלא להמשיך להתקדם עם פרויקטים נוטלי סיכונים, כמו ההמצאה החדשנית המצלמה הרב-שכבתית וסרט ההנפשה באורך מלא הראשון. הסלוגן של דיסני, שחזר על עצמו לעיתים קרובות במהלך השנים, היה "אתה לא תוכל להתעלות על חזירים עם חזירים".
תגובות ומורשת > מחלוקת וצנזורה

הסרט כלל במקור סצנה בה דמותו של הזאב הרע מחופש לרוכל יהודי באמצעות תחפושת של אף מזויף, משקפיים וזקן. בסצנה, קולו של המדבב עובר למבטא יידיש והמוזיקה משלבת כינור. סצנה זו הפכה לשנויה במחלוקת יותר לאחר מלחמת העולם השנייה ובסופו של דבר נערכה בשנת 1948 עם עיצוב מחודש לתחפושת של הזאב לאיש מכירות של מברשות שמנמן, אם כי ללא התחפושת, כדי להפוך אותה לפחות פוגענית. גם הדיאלוג השתנה.
שיר

השיר המקורי שהלחין פרנק צ'רצ'יל לסרט, "מי מפחד מהזאב הרע?", היה סינגל רב-מכר, ששיקף את נחישותם של האנשים נגד "הזאב הרע" של השפל הגדול; השיר הפך למעשה למעין המנון של השפל הגדול. כאשר החלו הנאצים להרחיב את גבולות גרמניה בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, השיר שימש כדי לייצג את השאננות של העולם המערבי בכך שהוא מאפשר לפיהרר אדולף היטלר לבצע רכישות ניכרות של שטחים מבלי לצאת למלחמה, והוא שימש בעיקר בהנפשות של דיסני למאמץ המלחמה הקנדי.
השיר שימש גם כהשראה לשם המחזה משנת 1963 "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", מכיוון שלרצף אין שום קשר לסרט משנת 1966.
המשכונים

דיסני הפיקה מספר המשכונים לסרט זה, אם כי אף אחד מהם לא הצליח כמעט כמו המקור:
הראשון שבהם יצא לראשונה ב-14 באפריל 1934 וגם בבימויו של ברט גילט, "הזאב הגדול והרע", אשר הציג את דמויותיהן של כיפה אדומה וסבתה.
בשנת 1936 הופיע הסרט השני בכיכובם של שלושת החזירים והזאב הרע, עם סיפור המבוסס על הילד שצעק זאב. הסרט נקרא "שלושה זאבים קטנים" והציג את שלושת בניו הגורים של הזאב הרע, אשר להוטים לטעום את החזירים בדיוק כמו אביהם.
סרט מצויר שלישי בשם "החזיר המעשי", יצא לאקרנים בשנת 1939, ממש בסיום סדרת "סימפוניות טיפשיות". בו, החלילן והכנר, שוב למרות אזהרותיו של החזיר המעשי, הולכים לשחות אך נלכדים על ידי הזאב, אשר הולך אחר כך לצוד את החזיר המעשי רק כדי להיתפס במכונת גלאי השקרים החדשה שלו.
בשנת 1941 הופץ סרט מצויר רביעי, "החזיר החסכן", על ידי מועצת הקולנוע הלאומית של קנדה. בסרט זה, המורכב ברובו משימוש חוזר של צילומים מהסרט המקורי, החזיר המעשי בונה את ביתו מאיגרות חוב מלחמה קנדיים, והזאב הרע, המייצג את גרמניה הנאצית, אינו מסוגל למוטט את ביתו.
שלושת החזירים והזאב הרע ערכו הופעת קמאו בסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט" משנת 1988.
דמויות מהסרט הופיעו גם בסדרות הטלוויזיה של דיסני "יצירות מיקי מאוס" ו"בית העכבר" וסרטי הספין-אוף שיצאו ישירות לווידאו: שלושת החזירים הופיעו בסדרה, הזאב הרע היה אחד הנבלים ב"מיקי מאוס וחבורת הרשע" משנת 2002, והחזיר המעשי הופיע ב"חג המולד הקסום של מיקי: שלג בבית העכבר" משנת 2001.
הערות שוליים

↑  "Walt Disney's "Three Little Pigs" (1933) -". cartoonresearch.com.
↑  Merritt, Russell; Kaufman, J. B. (2016). Walt Disney's Silly Symphonies: A Companion to the Classic Cartoon Series (2nd ed.). Glendale, CA: Disney Editions. pp. 126–129. ISBN 978-1-4847-5132-9.
↑  Balio, Tino (2009). United Artists: The Company Built by the Stars. University of Wisconsin Press. p. 116. ISBN 978-0-299-23004-3.
↑  Beck, Jerry (1994). The 50 Greatest Cartoons: As Selected by 1,000 Animation Professionals. Turner Publishing. ISBN 978-1878685490.
↑  Doherty, Thomas (1999). Pre-Code Hollywood: Sex, Immorality and Insurrection in American Cinema, 1930-34. New York: Columbia University Press. p. 69. ISBN 9780231110952.
↑  "Chronology of the Walt Disney Company (1934)". www.islandnet.com.
↑  "Huffing and Puffing about Three Little Pigs • Senses of Cinema". www.sensesofcinema.com.
↑  "The Walt Disney Family Museum - Find animation, innovation, and inspiration and immerse yourself in the remarkable life story of Walt Disney". disney.go.com.
↑  Lee, Newton; Krystina Madej (2012). Disney Stories: Getting to Digital. London: Springer Science+Business Media. pp. 55–56. ISBN 9781461421016.
↑  Krasniewicz, Louise (2010). Walt Disney: A Biography. Santa Barbara: Greenwood. pp. 60–64. ISBN 9780313358302.
↑  Gabler, Neal (2007). Walt Disney: The Triumph of the American Imagination. New York: Vintage Books. pp. 181–189. ISBN 9780679757474.
↑  Gabler, Neal (2007). Walt Disney: The Triumph of the American Imagination. New York: Vintage Books. p. 415. ISBN 9780679757474. נבדק ב-14 במרץ 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3  "The Three Little Pigs. (Walt Disney, 1933) | UC Berkeley Library". www.lib.berkeley.edu. נבדק ב-2020-04-06.
↑  "Insider - Oh My Disney". Oh My Disney.
↑  Vilas-Boas, Eric; Maher, John, eds. (5 באוקטובר 2020). "The 100 Sequences That Shaped Animation". Vulture. When fascism began bubbling up in Europe, the pigs with houses of straw and sticks were repurposed as a desperate warning call to Western nations not taking the Nazi threat seriously. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Big Bad Wolf, The (film)". D23. נבדק ב-31 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Three Little Wolves (film)". D23. נבדק ב-31 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Practical Pig, The (film)". D23. נבדק ב-31 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Thrifty Pig, The (film)". D23. נבדק ב-31 בינואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb142947224 (data)  VIAF: 5601151002117130280000   WorldCat (עם VIAF): 5601151002117130280000 
הסרט בשירות של דיסני+
שלמה ברוך הלוי פראגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1887 כ"ו באלול תרמ"ז
 נרצח:  1943 (בגיל 56 בערך) תש"ד אושוויץ, גרמניה הנאצית 
 מקום פעילות:  באצ'קו פטרובו סלו, יוגוסלביה
 תקופת הפעילות:  ?–1943 
 השתייכות:  רבני יוגוסלביה
 רבותיו:  הרב יהודה גרינוולד, הרב יעקב פראגר
 
הרב שלמה ברוך הלוי פראגר (כ"ו באלול תרמ"ז, 1887 – תש"ד, 1943) היה רבו של הכפר באצ'קו פטרובו סלו (פטרוביסלה) ביוגוסלביה (כיום בסרביה) וראש ישיבה.
ביוגרפיה

נולד לרב יעקב פראגר, רבה של העיירה אדה שבתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בסרביה), ושל פטרוביסלה, מחבר שו"ת "שאילת יעקב" ותלמיד הכתב סופר, ולבריינדל, שהייתה בתו של מהר"ם שיק אב"ד חוסט. למד בישיבה של הרב יהודה גרינוולד, ששימש מאוחר יותר כרבה של סאטמר והוסמך על ידו להוראה. נישא לרבקה בתו של הרב יהודה ליכטנשטיין, רבה של בקליאן.
לאחר חתונתו, היה סמוך כמנהג הימים במשך תקופה (קעסט) על שולחן חמיו בבקליאן. בתום תקופה זו, התקבל כרב בית הכנסת של קהילת החסידים בכפר פטרוביסלה, שהיה אז בתחומי אימפריה האוסטרו-הונגרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, עבר במסגרת חוזה טריאנון ליוגוסלביה. בשנת תרע"ג, (1913) התמנה לרב הכפר. בתקופת כהונתו הקים בכפר ישיבה מקומית לבני הקהילה.
הרב פראגר היה ידוע בתפילותיו הממושכות, סופר כי לעיתים, בעיקר בשבתות וחגים הייתה תפילתו מתארכת עד סמוך לשקיעת החמה. כרב, גילה אחריות ציבורית גם ליהודי הכפרים הסמוכים, בדרך כלל ילידי הארץ. הוא היה מכתת רגליו בדרכים משובשות כדי להגיע לכפרים חקלאיים נידחים, היה מגשר בסכסוכים פנימיים, ודאג לבניית מקוואות כשרים, ולהדרכה נאותה לנשים הכפריות בדבר החשיבות של טהרת המשפחה.
הוא היה לסמכות תורנית באזור באצ'קה כולו, וטיפל בצרכי החיים היהודיים, שמו נזכר גם כמי שעסק בהתרת עגונות. הרב פראגר נתן גם הסכמות לספרים תורניים של מחברים בני הסביבה..
תפיסת עולמו הייתה, כשל הרבנים החרדים בהונגריה, מבית מדרשו של החת"ם סופר, אשר טבע את מטבע הלשון המייצגת את התפיסה לפיה אין לשנות דבר ממנהגי הדור הקודם, אף בדברים שלכאורה אין להם משמעות דתית: ”חדש אסור מן התורה”. החת"ם סופר העניק לביטוי שבמקורו עוסק באיסור "חדש", משמעות חדשה, לפיה כל שינוי במנהג ישראל חשוד כקשור ברפורמה ולפיכך אסור, גם אם אינו סותר במפורש את התלמוד והפוסקים. על פי תפיסה זו הדריך הרב פראגר את בני קהילתו.
בשנת תש"ד, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נלקח עם אשתו ושבעת ילדיו, יחד עם בני העיירה, למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו.
משפחתו

לרב פראגר ואשתו רבקה, היו שבעה ילדים. חלקם נישאו לפני השואה. חלקם נרצחו בידי הנאצים; בין הנרצחים: בנו משה זאב עם אשתו ושלושת ילדיהם, בנו הלל עם אשתו ושני ילדיהם. בתו רחל היימפלד ובעלה יוסף וארבעה ילדיהם, בתו חוה, ושלושה בנים נוספים צעירים.
ארבע מבנותיו שרדו,
בריינדל שנישאת לפני המלחמה לרבי חיים יעקב ברעזניטץ ארטיגער היה מו"צ ומשנה לחותנו ברבנות, ומחבר מספר ספרים בהם כוכב מיעקב על עניינים שונים וקול יעקב על פרקי אבות ועוד אשר הם בכתובים. הוא נרצח עם שלושה מילדיהם. זוגתו ובנם רבי יוסף משה ניצלו, היא התחתנה עם רבי מנחם מענדל מסטרופקוב ולאחר פטירתו עם רבי לוי יצחק גרינוולד, רב קהילת צעהלים בניו יורק, שאימץ את בנה והוא ממלא את מקומו ברבנות.
זיסל יודית אשת רבי יונה וויטיראל
חיה פיגא אשת רבי יעקב מרדכי טייטלבוים
לאה אשת רבי יצחק מייזעלס מטורונטו.
גיסו הרב יוסף אריה פלדמן, היה חותנו של האדמו"ר מסדיגורה.
כתביו

מכתביו וחידושיו לא נותר חומר רב בדפוס, הערות שרשם בשולי גליונות ספרו של אביו, שו"ת "שאילת יעקב", נדפסו בסוף המהדורה החדשה של הספר, עם הערותיו של המחבר
לקריאה נוספת

יצחק לוין, אלה אזכרה, המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, תשכ"ג. ח"ה עמ' 209–214.
אברהם פוקס, ישיבות הונגריה בגדולתן ובחורבנן, 1978. חלק ב, עמ' 346.
דרכי משה החדש, תולדות מהר"ם שיף, ירושלים תשע"ב, עמ' ק"פ–קפ"א.
הערות שוליים

↑  יעקב פראגר, שאילת יעקב - א, באתר היברובוקס
יעקב פראגר, שאילת יעקב - ב, באתר היברובוקס.
↑  אחיו של הרב הלל ליכטנשטיין.
↑  דרכי משה החדש (תולדות מהר"ם שיף), ירושלים תשע"ב, עמ' ק"פ.
↑  תשובה הלכתית שהשיב באחד המקרים, נידונה בין גדולי דורו, והיא מצוטטת בספרו של הרב מרדכי וינקלר, לבושי מרדכי, מהדורה חדשה ניו יורק תשע"א. מהדורה רביעאה, אבן העזר סימן קי"א. הרב וינקלר בא בכתובים בתאריך מוקדם יותר עם הרב פראגר בנושא דומה, במהדורה תניינא, אבן העזר סימן כ"ב, ראו שם.
↑  ראו למשל: דרך הטובה והישרה, "אשר אספם איש טהור הגה"צ כש"ת מוה"ר שלום יוסף קליין זצ"ל אשר הרביץ תורה בעיר זענטא-פעטראוואסעלא יצ"ו", מהדורה חמישית, ירושלים תשס"א. (המהדורה הראשונה נדפסה בתרפ"ו, 1926)
↑  Http://www.ivelt.com/forum/viewtopic.php?p=758350
↑  Http://www.ivelt.com/forum/viewtopic.php?p=763501
↑  יעקב פראגר, שאילת יעקב - ב, דפוס צילום, ניו יורק תשל"ח.
שקטק

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־27 שנים) 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הבידור, תרבות ואמנות 
  
 www.sheketak.com
 
קבוצת שקטק בראשות הצמד דני רחום וצחי פטיש נוסדה בשנת 1997. מופעי הקבוצה משלבים מחול, מוזיקה חיה, וידאו ותיאטרון. המופעים הועלו בישראל ובכ-30 מדינות אחרות ברחבי העולם.
מקור השם של הקבוצה הוא בשילוב של המילים "שקט" ו"תק" (יצירת צליל). כמו כן, המילה "שקטק" היא חלק מאוצר מילים בו משתמשים היוצרים לבטא פרזות ריתמיות ומוזיקליות בתהליך העבודה.
בשנת 2001 זכו יוצרי שקטק בפרס "יוצרים צעירים" של שר החינוך והתרבות, ובין ההפקות בהם השתתפה הקבוצה אפשר למצוא את "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בתיאטרון הבימה, ותוכניות הטלוויזיה "כוכב נולד", "נולד לרקוד", "יאיר לפיד" וכן תוכניתו של דודו טופז.
בנוסף יצרו מנהלי הקבוצה דני וצחי כוריאוגרפיה ומוזיקה למאות פרסומות והפקות טלוויזיה ותיאטרון.
ראו גם

בלו מן גרופ
תורת ארץ ישראל (כתב עת)

עמוד שער של אחד מגיליונות כתב העת
תורת ארץ ישראל הוא כתב עת תורני שיצא לאור בירושלים כירחון משנות ה-30 ועד שנות ה-50 של המאה ה-20 (ה'תר"ץ, 1930 - ה'תשט"ו, 1955).
בכתב העת שלפי הגדרת עורכיו היה ”ירחון רבני מרכזי לחידושי תורה בהלכה ובאגדה וכל המתרחש בעולם הרבנים והרבנות בארץ ובגולה”, התפרסמו בעיקר חידושי הלכה ופרשנות לתלמוד, אך גם מאמרי מחקר בתחומים תורניים, ביקורת ספרות תורנית, וידיעות שונות מהמתרחש בעולם היהודי.
משתתפים

כתב העת יצא לאור בידי "ועד הרבנים המאוחד" ועורכו הראשי היה הרב יוסף אליהו קירשנבוים. גליונות כתב העת מתחילים ב"שנה שנייה, תרצ"א"; בשנת ה'תר"ץ (השנה הראשונה) יצא בידי "ועד הרבנים המאוחד", כתב עת בשם "קול תורה", בעריכתם המשותפת של הרב קירשנבוים והרב שמואל אהרן ובר. כתב העת חדל מלהופיע בשל נסיעתו של האחרון לארצות הברית והופעתו חודשה רק בשנת ה'תרצ"ג, בינתיים המשיך הרב קירשנבוים להוציא את כתב העת בשם "תורת ארץ ישראל" ובהמשך יצאו שני כתבי העת במקביל.
בין הכותבים בגליונות כתב העת נמנו אישים תורניים בולטים, בהם: הרב יעקב משה חרל"פ, הרב צבי פסח פרנק, הרב יחזקאל ליבשיץ, הרב זליג ראובן בנגיס, הרב נחום אתרוג ראב"ד צפת, הרב יצחק זונדל ריף, הרב אהרן הימן, הרב מרדכי שמואל קרול, והרב אליעזר יהודה רבינוביץ מממל.
לקריאה נוספת

אבא זיינס, תורת ארץ ישראל (ירושלים), בתוך: יצחק לוין (עורך), אוצר כתבי־עת תורניים: ביבליוגרפיה של כתבי עת תורניים... בשנות תנ"א – תש"ח. ניו יורק: דפוס האחים שולזינגר, תש"מ עמ' 289–290.
רשות העתיקות

| --- | --- |


חדר הישיבות העגול במבנה מוזיאון רוקפלר של רשות העתיקות
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל 
 משרד אחראי:  משרד המורשת
 תאריך הקמה:  1 באפריל 1990
 סוכנות קודמת:  מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי
 חוק:  חוק רשות העתיקות
 מנכ"ל:  אלי אסקוזידו
 מטה מרכזי:  הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל  גבעת רם
 שמות קודמים:  אגף העתיקות והמוזיאונים
 www.antiquities.org.il
 
סמל רשות העתיקות עד לשנת 2021
רשות העתיקות היא הגוף האחראי על החפירות הארכאולוגיות ועל אתרי העתיקות במדינת ישראל. כמו כן אחראית הרשות על מתן היתרים מתאימים לביצוע חפירות ארכאולוגיות, על פיקוח אתרי עתיקות וקביעת המדיניות והקריטריונים לטיפול בממצאים.
היסטוריה

החפירות הארכאולוגיות הראשונות בארץ ישראל נערכו על ידי החוקר הצרפתי פליסיאן דה סוסי בשנת 1851 בכנסייה של מצדה (שאותה הוא זיהה בטעות כארמון), ובשנת 1863, בקברי המלכים בירושלים. החפירות בקברי המלכים (מערת 'כלבא שבוע') היו לחפירות הארכאולוגיות הראשונות שלהן ניתן אישור רשמי של השלטונות העות'מאניים.
בשנים שלאחר מכן נוסדו המוסדות הארכאולוגיים הראשונים שפעלו בארץ ישראל, ובהם גם החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה (מאז שנת 1921). בימי המנדט הבריטי עוגן לראשונה הממסד הארכאולוגי של ארץ ישראל במסגרת מחלקת העתיקות, שמושבה נקבע במוזיאון רוקפלר.
במהלך מלחמת העצמאות, כשירושלים הייתה נתונה במצור, נתמנו הארכאולוגים ד"ר עמנואל בן דור וד"ר בנימין מייזלר לשמש כקצינים לארכאולוגיה ליד מפקדת מחוז ירושלים. עם הכרזת ההפוגה הראשונה הצטרף אליהם קצין שלישי, ד"ר שמואל ייבין, וב-26 ביולי 1948 הוקמה מחלקת העתיקות הישראלית. פעילותה של המחלקה התבססה על פקודת העתיקות המנדטורית.
היסטוריה > ארגון מחלקת העתיקות

ניהול המחלקה הוטל על ד"ר שמואל ייבין, לשעבר פקיד בממשלת המנדט ובעל השכלה ארכאולוגית. לסגנו מונה ד"ר עמנואל בן דור. עמם עבד צוות עובדים מצומצם, שהיו בחלקם עובדים לשעבר של מחלקת העתיקות המנדטורית, ביניהם יעקב פינקרפלד כראש תחום שימור אנדרטאות והמפקח הראשי, מיכאל אבי־יונה בתפקיד מזכיר מדעי ומפקח עתיקות במחוז ירושלים, רות עמירן כמפקחת מחוז הצפון, יעקב עורי כמפקח מחוז הדרום, פיליפ לנגסטף אורד גיא ניהל את מחלקת הסקרים, פנחס פנואל כהנא כמפקח המוזיאונים המקומיים, מילכה קסוטו שניהלה את הספרייה.
מחלקת העתיקות באה במגע עם שני גופים שפעלו רבות בימי המנדט הבריטי בתחום הארכאולוגיה: החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה והחוג לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים. שיתוף פעולה של כל הגופים איפשר את הקמת מאגר המידע של המחלקה ששימש בסיס לפיקוח על העתיקות בארץ ישראל.
בחודש אוגוסט 1955 הועברה המחלקה למשרד החינוך והתרבות בתור אגף (אגף העתיקות והמוזיאונים – IDAM).
רק לאחר מלחמת ששת הימים, כאשר מוזיאון רוקפלר עבר לשליטת מדינת ישראל, ניתן היה לבנות את האוסף הכללי של המידע הארכאולוגי, באמצעות שילוב בין המסמכים שהיו באגף העתיקות והמוזיאונים של מדינת ישראל, לבין אלה של מחלקת העתיקות המנדטורית, שהוחזקו בבניין של מוזיאון רוקפלר.
בשנת 1978 אושר בכנסת חוק העתיקות שהחליף את הפקודה המנדטורית. בראשיתה הייתה זו מחלקה קטנה, שפעלה במסגרת המינהל לעבודות ציבוריות ושירותים טכניים (מע"צ) של משרד העבודה והבנייה. ב־1 בספטמבר 1989 אושר חוק רשות העתיקות, המגדיר את תחומי פעולתה ואחריותה של רשות העתיקות, וב־1 באפריל 1990 נוסדה רשמית רשות העתיקות, הכפופה למשרד החינוך. הקמתה של רשות העתיקות הייתה פרי יוזמתו ומאמציו של אלוף (מיל.) אמיר דרורי, מייסדה ומנהלה הראשון, וזכתה לברכתו ולתמיכתו של שר החינוך ונשיאה החמישי של מדינת ישראל יצחק נבון.
מבנה ארגוני

רשות העתיקות כוללת מרחבים (מרחב צפון, מרחב מרכז, מרחב ירושלים, מרחב דרום והיחידה לארכאולוגיה תת-ימית) הממונים על אכיפת חוק העתיקות לרבות הפיקוח השוטף באתרי עתיקות, אישור תוכניות פיתוח באתרים אלו ופיקוח עליהן, מעקב אחר ביצוע חפירות הצלה וחפירות יזומות על ידי מוסדות מחקר. המרחבים מייצגים את רשות העתיקות מול יזמים ומול גופים ציבוריים. כמו כן, המרחבים מבצעים חפירות הצלה באמצעות הצוות הקבוע ועובדים זמניים הנמנים עם מערך הפיקוח שלו, לרבות עיבוד הממצאים עד להגשת הפרסום. בראש כל מרחב עומד ארכאולוג המרחב. כל מרחב מחולק למחוזות שמספרם נקבע על פי אופי האזור. בראש כל מחוז עומד ארכאולוג המחוז. בכל מחוז ישנו צוות של מפקחי נפה שמספרם נקבע על פי גודל ואופי האזור. מפקח הנפה אחראי על תחום גאוגרפי מוגדר.
הרשות מורכבת, בנוסף למרחבים, מתת-גופים המכונים "תחומים", כאשר כל גוף אחראי על תחום שונה:
בנוסף לתחומים אלו קיימות יחידות ומחלקות נוספות, כגון היחידה למניעת שוד עתיקות, ארכיון, ספרייה, היחידה לארכאולוגיה ימית (שפרט לעבודתה בתחום הארכאולוגיה הימית, סייעה באיתור מטוס מוסקיטו נעדר) וההנהלה.
ליד הרשות פועלת מועצה ארכאולוגית הממונה על ידי שר החינוך והתרבות המהווה את הגוף המקצועי העליון במדינת ישראל המייעץ לרשות העתיקות הממונה על אכיפת חוק העתיקות והסדרת כל הפעילות הנוגעת לעתיקות ולאתרי עתיקות בישראל.
מבנה ארגוני > מנהלי רשות העתיקות

שמואל ייבין (1948–1961)
אברהם בירן (1961–1974)
אברהם איתן (1974–1988)
אמיר דרורי (1988–2000)
יהושע דורפמן (2000–2014)
ישראל חסון (2014–2021)
אלי אסקוזידו (2021–מכהן)
פעילות הרשות > הכרזה של אתרי עתיקות

חלק חשוב מעבודת אגף העתיקות הוקדש להכרזתם של אתרי עתיקות. בשנת 1964 ערך יוחנן לנדאו, מנהל הארכיון, במסגרת תפקידו, את רשימת המצבות ההיסטוריות שפורסמה בילקוט הפרסומים, אשר החליף את רשימת ההכרזות שנערך בתקופת המנדט הבריטי. בילקוט הפרסומים מפורסמים נכון ל-2003 כ־17,500 אתרים מוכרזים מתוך כ-23,500 אתרים ידועים.
פעילות הרשות > חפירות

בתקופת פעילותו של אגף העתיקות נערכו מספר חפירות חשובות, למשל בתל דן, בתל אשדוד, בעין גדי, בחמת גדר, בבית שאן ובבית גוברין. אגף העתיקות היה מעורב במאות חפירות הצלה, לעיתים בשיתוף עם המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית, ירושלים, או עם החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה. החפירה הארכאולוגית הראשונה בתולדות מדינת ישראל נערכה בתל קסילה, שעל גדות נחל הירקון, בניהולו של בנימין מזר ומטעם החברה העברית לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה. הרישיון לחפירה ניתן בחודש אוקטובר 1948 והוא נחתם על ידי שר העבודה והבינוי מרדכי בנטוב. בשנת 1963 החלו באגף העתיקות לנפק הרשאות לחפירות קטנות ולעובדי אגף העתיקות עצמו. ההרשאה הראשונה ניתנה ב־23 בנובמבר 1963 לד"ר יוחנן אהרוני, על ידי מנהל אגף העתיקות פרופ' אברהם בירן, כהיתר לחפירה במערת קברים בח'רבת שיח' אברהים (חורבת דורן), שליד בר גיורא. מאז ועד לסוף שנת 2003 הוצאו 8,987 רישיונות והרשאות.
פעילות הרשות > ארכיונים

בתקופת המנדט רוכז כל החומר התיעודי הקשור בארכאולוגיה של ארץ ישראל, כולל האוספים, תיקי התיעוד, המפות והתוכניות, במשרדי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט, במוזיאון רוקפלר בירושלים. עם סיום המנדט הבריטי נותרו הארכיונים הללו ברשותה של ממשלת ירדן, ולכן נאלצו הרשויות הישראליות להתחיל את דרכם מחדש. לאחר מלחמת ששת הימים כשעבר מוזיאון רוקפלר לשליטת מדינת ישראל, עברו גם הארכיונים שבו לאחריות אגף העתיקות של מדינת ישראל.
בחודש ינואר 2013 החלה הרשות להעלות את הארכיונים שלה לרשת, וזאת במטרה לאפשר זמינות המידע לציבור ושימורו באמצעים דיגיטליים. לשם כך יצרה אתר אינטרנט שנקרא "הארכיון המדעי". הארכיון כולל מסמכים, צילומים, מפות ותוכניות. בשלב ראשון הועלו החומרים מירושלים ועכו בין השנים 1948-1919.
בספטמבר 2014 הכריזה הרשות על פתיחת אתר "אוצרות המדינה" המכיל מידע על אלפי פריטים מאוספי אוצרות המדינה של הרשות. המיזם מצטרף אל מיזמים קודמים של הרשות להנגשת מידע: הארכיון המדעי, הספרייה הדיגיטלית של מגילות מדבר יהודה, ואתר מפות הסקר הארכאולוגי של ארץ ישראל.
פעילות הרשות > פרויקט פאביסה

חפירות רבות שבוצעו בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל לא פורסמו מעולם. חלק מהארכאולוגים שביצעו אותן נפטרו בינתיים או פרשו לגמלאות. רשות העתיקות הקימה בשנת 2021 מאגר נתונים בשם פאביסה (בעקבות המונח פאוויסה - בורות גניזה פולחניים בתרבויות עתיקות באגן הים התיכון), אשר יכלול תמצית המידע מתיקי חפירה אשר לא פורסמו. מאגר מידע זה ממוחשב בחלקו - מאות דפי מידע כבר הועלו לאתר ספריית רשות העתיקות, והכוונה היא להמשיך במפעל התיעוד עד לכיסוי כל חפירות העבר שלא פורסמו.
פעילות במסגרת מלחמת חרבות ברזל
עובדי רשות העתיקות סייעו באיתור שרידי גופות של הנרצחים ביישובים ובמסיבה ברעים.
ועדת ערר לפי חוק העתיקות

על פי סעיף 36 לחוק רשות העתיקות, התשל"ח-1978 הוקמה ועדת ערר הדנה בעררים שמוגשים לרשות העתיקות ולמועצה הארכאולוגית. הגשת העררים נעשית באופן מקוון באתר ועדת הערר.