stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גרייס שרווד
לקריאה נוספת

Bond, Edward (2000). Damned Souls in a Tobacco Colony: Religion in Seventeenth-Century Virginia. Macon, GA: Mercer University Press. ISBN 0-86554-708-4.
Gilbert, Lillie; Nash, Belinda; Norred-Williams, Deni (2004). Ghosts, Witches & Weird Tales Of Virginia Beach. Virginia Beach, VA: Eco Images. ISBN 0-938423-12-6. (באנגלית)
Hardy, Michael; Geroux, Bill (July 11, 2006). "Ding dong, the stigma's gone". Richmond Times-Dispatch. (באנגלית)
Kyle, Louisa Venable (November 1973). The Witch of Pungo, and Other Historical Stories of the Early Colonies. Virginia Beach, VA: Four O'Clock Farms. ISBN 978-0-927044-00-4. (באנגלית)
Levermore, C. H.; Burr, George L.; Jameson, J. Franklin (October 1914). "Narratives of the Witchcraft Cases, 1648-1706 by George L. Burr". American Historical Review. Bloomington, IN: American Historical Association. 20 (1): 164–166. doi:10.2307/1836141. (באנגלית)
Norton, Mary Beth; Ray, Benjamin (September 2003). "Salem Witch Trials Documentary Archive and Transcription Project by Benjamin Ray". The Journal of American History. Bloomington, IN: Organization of American Historians. 90 (2): 747–748. doi:10.2307/3659596. Discusses Burr's work (באנגלית)
Weisman, Richard (1985). Witchcraft, Magic and Religion in 17th-Century Massachusetts. Amherst, MA: University of Massachusetts Press. (באנגלית)
Writer's Program of the Works Projects Administration of the State of Virginia (1941). Virginia: A Guide To The Old Dominion. New York: Oxford University Press. p. 142. ISBN 978-1-60354-045-2. (באנגלית)
"Grace Sherwood". (באנגלית)
"Notes and Queries". The Virginia Magazine of History and Biography. Richmond, VA: Virginia Historical Society. 34 (3): 278–279. July 1926. The Virginia Magazine of History and Biography. (באנגלית)
רוזינה קמבוס

| --- | --- |

רוזינה קמבוס על בימת התיאטרון הקאמרי במחזה "בית ספר לנשים", 2012
 לידה:  17 בדצמבר 1951 בקאו, רומניה רומניה
 פטירה:  4 בדצמבר 2012 (בגיל 60) בית דגן, ישראל ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מדינה:  רומניה, ישראל 
 תקופת הפעילות:  1975–2012 (כ־37 שנים)
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הלאומית לתיאטרון ולקולנוע "יון לוקה קאראג'אלה" 
 פרסים והוקרה:  ראו כאן
 פרופיל ב-IMDb
 
רוזינה קמבוס (17 בדצמבר 1951 – 4 בדצמבר 2012) הייתה שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית, זוכת פרס אופיר ופרס התיאטרון הישראלי.
ביוגרפיה

קמבוס נולדה בעיר בקאו בחבל מולדובה שברומניה לאם יהודייה ואב נוצרי. אמה ווסיליה הייתה שחקנית ידועה ואביה לורי היה מנהל בית התרבות ובמאי בתיאטרון העירוני על שם "בקוביה" בבקאו.
לאחר שסיימה בהצטיינות את בית הספר התיכון על שם לוקרציו פטרשקאנו בעיר הולדתה, החלה קמבוס, על פי רצון הוריה, בלימודי רפואה, אולם לאחר שנה החליטה להפוך גם היא לשחקנית ונרשמה ללימודי משחק, קולנוע וטלוויזיה בבית הספר הגבוה לתיאטרון וקולנוע ע"ש י.ל. קאראג'אלה בבוקרשט, וסיימה את לימודיה בהצלחה בשנת 1975.
לאחר הלימודים בבוקרשט, החלה את הקריירה כשחקנית ב"תיאטרון הצעירים" בעיר פיאטרה ניאמץ שהיה לשם דבר ברומניה. בהמשך הופיעה על במות התיאטראות "ג'ולשט" (באולם "מז'סטיק" לשעבר, בימינו תיאטרון "אודיאון"). השתתפה במספר רב של הצגות, בהן "מקבת'" (בתפקיד ליידי מקבת') ו"נשות טרויה" (בתפקיד הקובה).
לפני יציאתה את רומניה נמלט בעלה הראשון מן המדינה והשתקע בשווייץ.
בשנת 1983 עלתה לישראל עם בנה הראשון. בשנתיים הראשונות התגוררה במרכז קליטה באשדוד, שם הכירה את דורון, בעלה לעתיד. כארבעה חודשים לאחר עלייתה החלה בקריירת משחק בארץ. בשנים 1987-1984 שיחקה בתיאטרון באר שבע בהצגות "חלום ליל קיץ" (בתפקידי היפוליטה וטיטניה), "הספר מסביליה" (בתפקיד רוזינה), "דון ז'ואן חוזר מהמלחמה", "השטן במוסקבה" ו"אילוף הסוררת" (בתפקיד קתרינה).
בשנת 1987 עברה לתיאטרון הבימה, שם שיחקה ב"מעגל הגיר הקווקזי", "חתונת הדמים, "קברט", "יהוא" מאת גלעד עברון, "עסק משפחתי" מאת אלן אייקבורן, "כריתת ראש" מאת חנוך לוין בתפקיד המלכה, "אנה וייס" מאת מייק קאלן (בתפקיד אנה), "גן הדובדבנים".
החל משנת 1999 שיחקה בתיאטרון הקאמרי והשתתפה, בין היתר, בהצגות "קרום" (בתפקיד דופה), "טובים השניים" מאת ריי קוני (בתפקיד ליידי צ'טרטון), "כובע הקש האיטלקי" מאת לביש (בתפקיד הברונית), "קוויאר ועדשים" מאת סקרניצ'י וטאראבוזי (בתפקיד מתילדה), "נתניה" (בתפקיד ריטה פון וייזל), תפקיד ראשי ב"פרי אהבה" מאת ג'ואנה מארי סמית, ב"עיר הנפט" (בתפקיד מדלן, הסרסורית שתומת העין), ב"דוניה רוסיטה הרווקה" מאת פדריקו גרסיה לורקה (בתפקיד הדודה), ב"הכתובה" מאת אפרים קישון (בתפקיד השכנה), ב"השיבה לחיפה" (בתפקיד מרים) וב"אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין (בתפקיד ביאנקה). כמו כן שיחקה בתיאטרון הספרייה בהצגה "אנריקו" מאת פירנדלו.
ביוגרפיה > קריירה בטלוויזיה ובקולנוע

קמבוס השתתפה בסדרות טלוויזיה רבות, בהן "עניין של זמן", "בנות בראון", "זהו זה!", "איצ'ה", "פלורנטין", "ג'וני" ו"פלפלים צהובים".
בשנת 2002 התארחה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 ״טיפול נמרץ״ בתפקיד גברת שגב.
היא השתתפה בסרטי קולנוע ישראלים רבים, ובהם: "סיפורי תל אביב", "ספסיבה קינג ג'ורג'", "שחקנים", "תמונה קבוצתית עם אישה", "שירת הסירנה", "סודות משפחה", "הדברים שמאחורי השמש", "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש", בסרטי הטלוויזיה "מבצע סבתא" ו"המכתב שהגיע בזמן".
ב-1996 השתתפה בדיבוב סרט האנימציה "הטרול בפארק הקסום".
ב-2005 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "המכשפה מרחוב מלצ'ט".
בשנת 2012 השתתפה בסדרה הקומית "משפחה לא בוחרים" ששודרה בערוץ 2, וכן בסדרה "אמא ואבאז" ששודרה בהוט 3. שתי הסדרות עלו לאוויר זמן קצר לפני פטירתה, בעוד העונה השנייה של הסדרה "משפחה לא בוחרים" שודרה מספר חודשים לאחר פטירתה.
ביוגרפיה > פרסים ואותות הוקרה

1981 או 1982 - פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל התיאטרון בקוסטינשט ברומניה- על תפקידה במחזה Acești îngeri triști (מלאכים עצובים אלה) מאת ד.ר. פופסקו
1986 -פרס קול ישראל על תפקיד רוזה במחזה "צריך פיאט בחיים" מאת דריו פו בתיאטרון באר שבע.
1997- פרס קלצ'קין על תפקידה במחזה "אנה וייס" מאת מייק קולן
1997- פרס תיאטרונטו לשחקנית המצטיינת על תפקידה בהצגה "לאורך הקירות" לפי ספר מאת יעקב בוצ'ין (עיבוד של בתיה לנצט)
1998- פרס התיאטרון על תפקידה במחזה "ההולכים בחושך" מאת חנוך לוין בתיאטרון הבימה.
2010 -פרס אופיר, בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר, על השתתפותה בסרט "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש".
2012 - הייתה מועמדת לפרס הלן הייז היוקרתי בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על משחקה בהצגה "השיבה לחיפה" מאת בועז גאון לפי רסאן כנפאני (בו זכתה לבסוף קייט בלאנשט).
ביוגרפיה > מחלתה ופטירתה

בשנת 1993 חלתה לראשונה בסרטן הרחם, ולאחר שעברה כריתת רחם החלימה מהמחלה וחזרה לשחק.
בשנת 2005 חלתה בסרטן השד (בו חלו גם סבתה ואמה שנפטרו ממחלה זו), אולם בעקבות טיפולים התאוששה והחלימה.
בשנת 2010 חלתה בסרטן הדם, ונפטרה מהמחלה ב-4 בדצמבר 2012. למחרת ב-5 בדצמבר הוצב ארונה בתיאטרון הקאמרי, והיא נטמנה בבית העלמין ירקון. הותירה אחריה את בעלה השני ושני בנים.
בשנת 2017 יצא סרט תיעודי בבימויה של הבמאית אלה זהרנו גרינהויז, המתעד את שלוש השנים האחרונות לחייה של קמבוס בשם ״להיות חלק מהאדום הזה״.
לקריאה נוספת

Solo Har Generaţia confruntărilor, editura Papyrus, Tel Aviv 1994 (סולו הר, דור ההתמודדות, הוצאת פפירוס, תל אביב, 1994) (ברומנית)
הערות שוליים

↑  להיות חלק מהאדום הזה (2017), באתר אידיבי
↑  מאיה כהן, לזכרה של רוזינה, באתר www.israelhayom.co.il, ‏19.1.2013
| פרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | מילי אביטל (1991) • אביטל דיקר (1992) • דבורה קידר (1993) • אורלי זילברשץ (1994) • אסתי זקהיים (1995) • דנה רז (1996) • אורלי פרל (1997) • אסי לוי (1998) • דליה פרידלנד (1999) |  |
| 2000–2009 | דלית קהן (2000) • לילי קוסאשווילי (2001) • מאיה מרון (2002) • ענת וקסמן (2003) • רונית אלקבץ (2004) • רבקה מיכאלי (2005) • רותם אבוהב (2006) • ענת וקסמן (2006) • אוולין הגואל (2008) • לבנה פינקלשטיין (2009) |  |
| 2010–2019 | רוזינה קמבוס (2010) • ריימונד אמסלם (2011) • עירית שלג (2012) • לאורה ריבלין (2013) • דאנה איבגי (2014) • דבורה קידר (2015) • רובא בלאל-עספור (2016) • מונא חוא (2017) • שירה האס (2018) • הדס בן ארויה (2019) |  |
| 2020 ואילך | שירה האס (2020) • ריימונד אמסלם (2021) • ג'ואנה סעיד (2022) • תיקי דיין (2023) • בת אל מוסרי (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592236905171  GND: 1061547183  ISNI: 0000 0004 5310 601X  LCCN: no2015126297  VIAF: 311633061   WorldCat (עם VIAF): 311633061 
רוזינה קמבוס עם רמי ברוך ועזרא דגן בהצגה "בית ספר לנשים", 2012
דנילו סוארס

דנילו תאודורו סוארס (בפורטוגזית: Danilo Teodoro Soares, נולד ב-29 באוקטובר 1991 בבלו הוריזונטה שבברזיל), ובקיצור דנילו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת נירנברג.
דנילו גדל במועדון הפאר גרמיו מעיר הולדתו פורטו אלגרה, ובשנת 2010 נמכר למועדון האוסטרי אוסטריה לוסטנאו, ששיחקה בליגת המשנה האוסטרית. דנילו שיחק במועדון האוסטרי במשך שלוש עונות, ובשנת 2013 נמכר לאינגולשטאדט 04, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. בעונתו הראשונה במועדון דנילו היה שחקן הרכב קבוע, וכך גם בעונת 2014/15, בה רשמה אינגולשטאדט עלייה היסטורית לליגת הבונדסליגה מהמקום הראשון. בעונת 2015/16 הגיעה אינגולשטאדט להישגים נאים בבונדסליגה, אך דנילו מיעט מאוד לשחק בעונה זו. בתום העונה שוחרר מהקבוצה.
בשלהי 2016 החל דנילו להתאמן בקבוצת המילואים של הופנהיים במטרה להשתלב מאוחר יותר בקבוצה הבכירה, אך נפצע בבוהן רגלו ולא שיחק תקופה ארוכה. בתחילת 2017 הוקפץ דנילו לסגל הקבוצה הבכירה של הופנהיים, בה היה אמור לשחק מלכתחילה, אך לא ערך הופעות.
בקיץ 2017 חתם דנילו בבוכום מהבונדסליגה השנייה, עמה העפיל לבונדסליגה בסיום עונת 2020/2021. דנילו המשיך להיות חלק מסגל בוכום עד לתום עונת 2023/24. בכל העונות הללו בוכום הייתה קבוצת תחתית אך נשארה בבונדסליגה.
בקיץ 2024 דנילו חתם בנירנברג מהבונדסליגה השנייה, לאחר שבע עונות בבוכום.
תארים

עם אינגולשטאדט 04:
אליפות הבונדסליגה השנייה: 2014/15
עם בוכום:
אליפות הבונדסליגה השנייה: 2020/21
אניס בארדי

אניס בארדי (במקדונית: Eнис Барди; נולד ב-2 ביולי 1995) הוא כדורגלן מקדוני שמשחק בעמדת הקשר ההתקפי במועדון הטורקי טרבזונספור ובנבחרת צפון מקדוניה.
קריירת מועדונים

נולד בסקופיה להורים אלבנים, התחיל את הקריירה שלו בשקופי המקדונית. בשנת 2013 הוא הצטרף למערכת הנוער של ברונדבי. בנובמבר של אותה שנה, הוא הסכים לחוזה לשנה אחת עם המועדון השוודי פרספה בירליק, מהליגה השנייה בשוודיה. הוא השתתף בעשרה משחקים וכבש חמישה שערים עבור המועדון במהלך תקופתו שם, ועזר להם לברוח מירידה לליגה השלישית.
באוגוסט 2014 עבר בארדי למועדון ההונגרי אויפשט, וחתם על חוזה לשלוש שנים.
ב-17 ביולי 2017, חתם בארדי על חוזה לשלוש שנים עם לבאנטה מהלה ליגה תמורת סכום מוערך של 1.5 מיליון אירו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-21 באוגוסט, בניצחון ביתי 1-0 מול ויאריאל. ב-26 באוגוסט, הוא כבש את שער הבכורה שלו בליגה הראשונה, בעיטה חופשית ישירה בתיקו 2-2 ביתי מול דפורטיבו לה קורוניה.
ב-12 באוגוסט 2022, עבר בארדי לטרבזונספור, אלופת טורקיה.
קריירה בינלאומית

בארדי נולד במקדוניה למשפחה אלבנית קוסוברית ולכן היה זכאי לייצג את מקדוניה, אלבניה או קוסובו. בארדי רצה לייצג את אלבניה, והצהיר "אני לא מאמין שיש אלבני שנולד בסקופיה, למשפחה אלבנית, שלא ירצה לשחק עבור אלבניה". רדי ג'ופי, שמונה למנהל של התאחדות הכדורגל האלבנית, מעולם לא פנה לבארדי ולא הגיב לסוכניו של בארדי, כשכל זה קורה כאשר התאחדות הכדורגל של מקדוניה מגלה עניין אמיתי בבארדי, והוא ראה בטיפול בנושא של התאחדות הכדורגל האלבנית תגובה לא מקצועית, וקיבל את הזימון לנבחרת המקדונית.
בארדי תבע את ההתאחדות כתגובה על ההתנהלות הלא מקצועית שלה. עם זאת, ג'טמיר סאליהו, נציג התאחדות הכדורגל האלבנית, דחה את תביעתו של בארדי, וחשף את כל הודעות הטקסט בינו לבין השחקן, מה שהראה שבארדי מעולם לא היה מעוניין לשחק עבור אלבניה מלכתחילה. הוא גם האשים את השחקן בניסיון לפגוע בתדמית ההתאחדות במטרה להיראות כגיבור לעם האלבני, וקבע: "מאז 2010 היו לי מאות מקרים כאלה, כדורגלנים שסירבו לנבחרת ובסוף הם יצאו בהצהרות כאלה כי הם רוצים להפוך את ההתאחדות לאשמה כדי שיוכלו לזכות באהדת האלבנים".
בארדי ייצג את צפון מקדוניה עד גיל 17, עד גיל 19 ועד גיל 21 לפני שערך את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו בבוגרים ב-27 במרץ 2015, כשנכנס כמחליף במחצית הראשונה של ארטים פולוז'אני בהפסד ביתי 2-1 אופ"א יורו 2016. נגד בלארוס.
בארדי היה חלק מסגל מקדוניה ליורו 2020, ופתח בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים.
יוסי יונה

יוסף (יוסי) יונה (נולד ב-8 ביוני 1953) הוא פרופסור חבר לפילוסופיה של החינוך במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. היה חבר בכנסת ה־20 מטעם סיעת העבודה. יונה הוא ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית, חבר הנהלה במרכז אדוה ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים. נמנה עם ראשי יוזמת ז'נבה.
ביוגרפיה

נולד במעברת קריית אתא במשפחה בת שישה ילדים, לסלמן וסבריה, שעלו מעאנה (אנ') שבעיראק. למד בבית ספר יסודי על שם נחום סוקולוב בקריית אתא. בתיכון למד מסגרות מכנית בבית ספר מקצועי אינטרנציונל בקריית חיים, ולאחר שלוש שנים פרש. למד במכינה לקראת בחינות הבגרות האקסטרניות. במאי 1971 התגייס לצה"ל, שירת בחיל השריון עד שמסיבות רפואיות עבר להיות פקיד גיוס בלשכת הגנה אזרחית. במלחמת יום הכיפורים הצטרף כאיש צוות טנק לחטיבה 500 בחיל השריון, שלחמה בחזית המצרית, וצלחה את תעלת סואץ. לימים סיפר שלצורך כך עזב את תפקידו ביחידה עורפית.
השתחרר מצה"ל ב-1974 והתקבל בשנת 1976 לאוניברסיטת חיפה ללימודים משולבים של פילוסופיה, היסטוריה כללית ואמנות. בתקופת לימודיו הצטרף לתנועת מחנה של"י. עם סיום לימודי התואר ראשון ב-1980, החל את לימודי הדוקטורט במסלול ישיר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה אותם סיים ב-1988. נושא הדוקטורט שלו היה "התפיסה האינסטרומנטלית של רציונליות ומעבר לה" (The Instrumental Conception of Rationality and Beyond). עבודה זו ביקשה להראות שלא ניתן למצות את תפקידה של התבונה המעשית (Practical Reason), בהיותה "עבד של התשוקות" כפי שביטא זאת דייוויד יום. התבונה אינה יכולה לנסח יעדים ומטרות שאינם נגזרים מתשוקותיו ומאווייו של האדם. בעבודתו ביקש יונה להציג מקרי בוחן מתחומי פעילות אנושית המחייבים תבונה לא-אינסטרומנטלית. תבונה זו, לדבריו, הכרחית לשם בירור המושג של החיים הראויים של היחיד. הוא ביקש להראות שקיים צורך בנקודת מבט חיצונית, שממנה ניתן להעריך עד כמה אורח החיים של האדם משקף well-being של ממש.
ביוגרפיה > פעילותו באקדמיה

בין השנים 1988–1995 לימד בחוג לפילוסופיה, בית הספר לחינוך ובית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית. החל משנת 1995 לימד במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בין השנים 1995–2000 כיהן כראש היחידה להכשרת מורים, הפועלת במסגרת המחלקה לחינוך. כמו כן היה עמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים בין השנים 1999–2012. במסגרת פעילותו במכון ון ליר, שימש כראש "הפורום לחברה בתרבות". פורום זה כלל קבוצות מחקר שונות שעסקו ב"דתיות וחילוניות בחברה הישראלית", "פערי אזרחות", "חינוך בישראל", "גזענות בחברה הישראלית".
מחקריו עוסקים במגוון תחומים כגון פילוסופיה ופילוסופיה של החינוך, סוציולוגיה, לימודי תרבות, ביקורת אמנות, חברה וכלכלה. פרסומיו כוללים כאלה העוסקים ב"תבונה מעשית" וב"חיים הראויים" (Well-being). כמו כן הוא עוסק במשנתו הפילוסופית של ז'אן-ז'אק רוסו, ברב-תרבותיות, בינלאומיות ודמוקרטיה ושוויון הזדמנויות בחינוך. מחקריו ברב-תרבותיות מתמקדים בניסוחה של השקפת העולם הרב-תרבותית בהקשר הישראלי. יונה עומד בעיקר על הקשר בין היעדר הכרה תרבותית לבין הקצאה לא שוויוניות של משאבים. לדבריו ההקצאה של משאבים לקבוצות שונות אינה שוויונית ובמקרים רבים נובעת מהיעדר הכרה בזהותן התרבותית. לדעתו כל הסדר שנועד להבטיח את השוויון במעמדם של אזרחי ישראל מחייבת יצירת זיקה בין הכרה לבין חלוקה שוויונית של משאבים. יונה עסק רבות בסוגיית שוויון ההזדמנויות בחינוך. בשנות התשעים של המאה העשרים הוא נאבק במגמות ההפרטה והביזור במערכת החינוך הפוגעות לטענתו בשוויון הזדמנויות בחינוך. נושא נוסף העומד במרכז הגותו של יונה הוא זה העוסק בזיקה בין הדמוקרטיה הליברלית לבין דפוסי המשטר בישראל. מאמריו וספריו מעלים את הצורך לבסס את המשטר הפוליטי בישראל על עקרונותיה של הדמוקרטיה הליברלית ולתת ביטוי לזכויות קולקטיביות למקצת הקבוצות המכוננות את החברה הישראלית.
ביוגרפיה > פעילותו באקדמיה > רב-תרבותיות בישראל

יונה פרסם מאמרים העוסקים ברעיון הרב-תרבותי והרלוונטיות שלו לחברה הישראלית ולמבנה הפוליטי שלה. הוא טוען כי אחת הסיבות המרכזיות לצמיחת התביעה של קבוצות חברתיות להכרה היא הכישלון (היחסי) של מדינת הלאום להכיל את כלל אזרחיה ותושביה באופן שווה ומלא. ההקצאה הבלתי-שוויונית של משאבים לקבוצות חברתיות מסוימות נובעת, לעיתים רבות, מהיעדר הכרה בזהותן התרבותית – בין אם ריאלית ובין אם מומצאת – הבאה לביטוי בקיבוען בסטאטוס אנושי נחות. לפיכך, גורס יונה, כל הסדר שנועד להבטיח את השוויון במעמדם של אזרחי ישראל ותושביה מחייב יצירת זיקה בין הכרה לבין חלוקה שוויונית של משאבים. לדעתו העיקרון הרב-תרבותי צריך לבוא לביטוי בשני מישורים משלימים: מרחבים ציבוריים משותפים ומרחבים ציבוריים נפרדים. המרחבים הציבוריים המשותפים צריכים לכלול ליבה תרבותית משותפת הנותנת ביטוי למורשת התרבותית של כלל הקבוצות המרכיבות את החברה הישראלית. המרחבים הציבוריים הנפרדים צריכים לתת ביטוי לתרבות הייחודית של קבוצות "בלתי-נטמעות" או קבוצות שאינן מעוניינות בהיטמעות במרחבים הציבוריים המשותפים, כגון הציבור החרדי והציבור הערבי. טענה זו נפרסת בין היתר בחיבוריו הבאים: "מדינת כל אזרחיה, מדינת לאום או דמוקרטיה רב תרבותית?", "חינוך רב-תרבותי בישראל: אתגרים וקשיים"; בזכות ההבדל: האתגר הרב-תרבותי בישראל, וכן את הספר מהי רב-תרבותיות.
ביוגרפיה > פעילותו באקדמיה > על משנתו הפילוסופית של ז'אן-ז'אק רוסו: ניכור, אותנטיות ופטריוטיזם

אחד מתחומי העניין המרכזיים של יונה היא משנתו הפילוסופית-פוליטית של ז'אן-ז'אק רוסו. עיקר עניינו הוא בממד האינטר-סובייקטיבי הכרוך בכינון זהותו של היחיד, ממד שיכול לאיים על האותנטיות שלו ולהופכו לאדם מנוכר לעצמו. יונה מראה כיצד קושר רוסו את צמיחת הניכור העצמי לדפוסים חברתיים מסוימים (בעיקר לחברה הבורגנית), מצד אחד, ואת האותנטיות העצמית והחיים הראויים לדפוסים חברתיים אחרים (בעיקר לחברה אורגנית המונחית על ידי רגש פטריוטי איתן). יונה מתמקד גם במתח הקיים בהגותו של רוסו המציבה אותו בו-בזמן בין מבשריה של הנאורות לבין מבקריה. רוסו, טוען יונה, מספק את אחד הביטויים הרהוטים לתפיסה הרואה בהיסטוריה האנושית תהליך מתמשך של השחתת האדם ומידותיו. כלומר, בניגוד לדעתם של מבשרי הנאורות, רוסו טוען כי אין לראות בהתפתחותה של ההיסטוריה האנושית רצף מתמשך שבו כל עידן עולה על קודמו מבחינת התפתחות המוסרית של האדם. רוסו למעשה, טוען יונה, מספק תיאור חילוני לגירוש האדם מגן עדן, גירוש סופי שאינו מאפשר חזרה וגאולה. גרסה פופולרית לדעתו של יונה בנושא זה ישנה ברשימה "גן העדן האבוד" שכתב.
ביוגרפיה > פעילותו באקדמיה > הדמוקרטיה הישראלית ואתגריה – בין דמוקרטיה ליברלית לרב-תרבותיות

יונה עוסק בזיקה שבין הדמוקרטיה הליברלית לבין דפוסי המשטר בישראל. לדבריו, האפשרות לבסס את המשטר הפוליטי בישראל על עקרונותיה של הדמוקרטיה הליברלית מחייבים מתן ביטוי לזכויות קולקטיביות למקצת הקבוצות המכוננות את החברה הישראלית. כאן באה לביטוי הזיקה בין תפיסתו הרב-תרבותית של יונה לבין הדיון שהוא עורך בגבולותיה ובמגבלותיה של הדמוקרטיה הליברלית בישראל. הוא פוסע בעקבותיהם של פילוסופים כגון צ'ארלס טיילור, ויל קימליקה, הלורד ביקו פארק ואחרים וטוען שכדי להבטיח שדפוסי המשטר של ישראל אכן יעלו בקנה אחד עם עקרונותיה של הדמוקרטיה הליברלית, יש לתת ביטוי בדפוסים אלה לעיקרון הרב-תרבותי.
ביוגרפיה > פעילותו באקדמיה > החינוך בישראל: קשיים ואתגרים – שוויון הזדמנויות בחינוך בעידן הנאו-ליברלי

סוגיית שוויון ההזדמנויות בחינוך זוכה לדיון נרחב בפעילותו המחקרית והציבורית של יונה, בעיקר בשנות התשעים המוקדמות. הוא פרסם מאמרים בנושא, חלקם עם יוסי דהאן, שבהם הוא מנתח בעיקר את ההשפעה של תהליכי הביזור וההפרטה של מערכת החינוך על צמיחת הפערים ההישגיים בישראל. הטענה החוזרת במאמריו השונים היא שהשפעתם של תהליכים אלו חמורה במיוחד כאשר בית הספר פועל במציאות חוץ-בית ספרית המאופיינת בפערים סוציו-אקונומיים עמוקים. יונה טוען ששוויון הזדמנויות בחינוך חייב לקשור בין המציאות החוץ בית-ספרית לבין המציאות הפנים בית ספרית. רק שוויון הזדמנויות הנותן ביטוי לכלל ההיבטים הנוגעים לחייו החברתיים, התרבותיים והכלכליים של הילד – דיור, תזונה, בריאות, תחבורה – יכול להבטיח שוויון אמיתי. כלומר, שוויון הזדמנויות בחינוך מתחיל דווקא בהשוואת התנאים החוץ בית ספרית. יונה עמד עם אחרים בחזית המאבק הציבורי נגד הדו"ח של ועדת דברת, שבו ראו תהליכי ביזור והפרטה שיטתיים, החדרתם של מנגנוני שוק למערכת החינוך ופגיעה אנושה בעיקרון של שוויון הזדמנויות בחינוך. כתיבתו של יונה בנושא כוללת את החיבורים: "דוח דברת: על המהפכה הנאו-ליברלית בחינוך"; "דוח דוברת, שוויון הזדמנויות והמציאות בישראל"; "Neo-liberal reforms in Israel's education system: the dialectics of the state" "Israel’s Education System: Equality of Opportunity - from Nation Building to Neo-Liberalism", "Citizenship, Education and Social Conflict".
ביוגרפיה > פעילותו באקדמיה > מכון ון ליר בירושלים: "הפורום לחברה ולתרבות"

במסגרת פעילותו במכון ון ליר בירושלים שימש יונה עם יהודה שנהב, כראש "הפורום לחברה בתרבות". פורום זה כלל קבוצות מחקר שעסקו בהיבטים של החברה הישראלית. בין הספרים שערך במסגרת פעילות זו: "במערבולת הזהויות: דיון ביקורתי בדתיות וחילוניות"; "מחקר ותאוריה בלימודים פוסט-קולוניאליים"; "ופערי אזרחות: הגירה, פריון וזהות בישראל".
ביוגרפיה > פעילותו באקדמיה > גזע, הגזעה וגזענות

מקצת עבודותיו של יונה עסקו בתופעת הגזענות. הוא ערך עם שנהב את הספר גזענות בישראל, שבו הם דנים בגלגוליו של המושג "גזענות" ובמופעיה המורכבים של הגזענות בחברה הישראלית. כמו אחרים הם מבחינים בין "גזע" (race), המתייחס לקיומה של קטגוריה הנושאת כביכול קטגוריה ביולוגית; לבין "הגזעה" (racialization), המתייחס לאופן שבו מובנית קבוצה חברתית באמצעות מסמנים גזעיים; ו"גזענות" (racism), המשקפת תופעה רווחת של מיון קבוצות אנושיות במדרג אנושי עולה או יורד. יונה ושנהב מקבלים את התפיסה שגזע אינו קיים, כלומר שלא ניתן להבחין בין קבוצות חברתיות באופן המניח אשכול מובחן של מסמנים ביולוגיים שבאמצעותם ניתן לדבר על גזע אנושי מובחן. הם ממקדים את דיוניהם בתהליכים חברתיים שבאמצעותם מקוטלגות קבוצות חברתיות בהגדרות גזעיות, שנוטות על-פי רוב להניח גם מדרג אנושי ביניהם – גזענות. תוך שהם מנהלים דיאלוג עם הספרות התאורטית בתחום, הם מבקשים לעמוד על תהליכי ההגזעה בחברה הישראלית, הגזעה המקיימת זיקה עמוקה עם תופעות של גזענות. המאמרים בספר שערכו השניים מתמקדים בביטויים של תהליכים אלה בחברה הישראלית. מקצת מהמאמרים מלמדים כיצד מסמנים תרבותיים (שפה, מנהגים, לבוש) מחליפים לעיתים מסמנים ביולוגיים (גוון עור ומבנה פזיונומי) אך עדיין ממלאים את התפקיד שאותו ממלאים המסמנים הביולוגיים. כלומר, מתקיימת פרקטיקה שאותה מכנה הפילוסוף והסוציולוג הצרפתי אטיין בליבר, "גזענות ללא גזע". יונה פרסם מספר מאמרים העוסקים במופעיה של תופעת הגזענות, בשיתוף עם חוקרות וחוקרים אחרים, בכתבי עת בחו"ל.
ביוגרפיה > פעילותו באקדמיה > על הפוליטי באמנות

בכתיבתו עסק יונה גם בביקורת אמנות. הוא כתב טקסט לקטלוג של עבודת הווידאו-ארט של האמן יצחק בדש - זלה - שהוצגה במוזיאון פתח תקווה (2010) וכן טקסט לקטלוג התערוכה "וואדי סליב: שכבות" שאותה אצר האמן יעקב חפץ ושהתקיימה בגלריה פירמידה בחיפה (2010). מאמרו – "וואדי סליב: מקום לא-מקום" – סיפק ניתוח למתח המאפיין את העבודות המוצגות בתערוכה. יונה עוסק גם בשאלות עקרוניות הנוגעות לזיקה בין פילוסופיה, רב-תרבותיות ואמנות. במאמרו "Locaversalism: הרהורים על אמנות ורב-תרבותיות דינמית", הוא מבקש לקיים דיון שיטתי על אודות הזיקה שבין הלוקלי לאוניברסלי באמנות על מופעיה השונים, ובין רב-תרבותיות בהקשרה הישראלי. טענתו המרכזית היא שערכה האסתטי ואופייה האוניברסלי של עבודת אמנות אינם נרכשים בשל יכולתה להתנתק מתכנים קונקרטיים מהקשרים פוליטיים – מ"המקום"; האמנות נושאת, בבחינת תנאי הכרחי לאפשרות פעולתה, אופי לוקברסאלי, כלומר אופי המאפשר את המבע אוניברסלי רק מתוך הקשרים לוקליים. יונה ערך עם דליה מרקוביץ, גיליון מיוחד של כתב העת בלוק: ארכיטקטורה, מדיה והעיר (2008), שעסק ביחסי הגומלין ההדדיים בין מזרח ומערב בתכנון המרחב האורבני בישראל. במאמר הפתיחה של הגיליון – "הקשר הגורדי: מזרח ומערב בעיצוב פניו של המרחב הישראלי" – כותבים השניים ש"היחס הדואלי של הפרויקט הציוני אל המרחב הילידי, הבא לכלל ביטוי בשלילתו ובאימוצו גם יחד, מייצר זיקות גומלין בלתי-פתורות, ואולי אף בלתי פתירות, בתכנון המרחב ובעיצובו האדריכלי" (עמ' 24). כלומר, חדירתם של מוטיבים של אדריכלות מזרחית לתוך תכנון המרחב ולעיצובו האדריכלי, ולהפך, (כפי שהדבר עולה מהניתוח של המאמרים השונים הכלולים בגיליון) מהווה סממן בלתי-נמנע בפעילות זו, גם כאשר נעשים מאמצים להסוותה ולהכחישה.
ביוגרפיה > פעילות ציבורית

בשנים 1992–1993 עמד עם יוסי דהאן, יצחק שפירא ויעל פישביין בראש צוות החינוך של "הוועדה המיוחדת לפיתוח חברתי", שפעלה במשרד ראש הממשלה יצחק רבין. הצוות שבראשותו ניסח את ההמלצות לשיפור מערכת החינוך. מטרת הצוות הייתה ניסוח המלצות לשיפור מערכת החינוך, והמלצות אלה היו מהגורמים שעמדו בבסיס הגידול בתקציב החינוך בתקופת כהונתו של יצחק רבין כראש ממשלה.[דרוש מקור]
יונה היה ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית. נמנה עם מייסדי הפורום לצדק חברתי ולשלום, שפעל בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים, בחסות המרכז הבינלאומי לשלום. הפורום קיים תוכניות הכשרה למנהיגות קהילתית לאוכלוסיות מעורבות: יהודים וערבים, תושבי הערים ועיירות הפיתוח, ותיקים ועולים חדשים. במסגרת פעילותו בפורום שימש יונה, יחד עם ד"ר יוסי דהאן, ראש ועדת ההיגוי האקדמית לתוכניות ההכשרה של הפורום. הוא נמנה עם ראשי יוזמת ז'נבה ופעל בישראל ומחוצה לה להפצת עמדותיה.
יונה הוא חבר הנהלה במרכז אדווה, מכון לחקר החברה הישראלית ולקידום רעיון השוויון והצדק החברתי. בין השנים 2004–2008, כיהן כיו"ר עמותת מעיינות, שאותה יזם וניהל ד"ר מאיר בוזגלו.
יונה היה נציג הציבור בוועדת האתיקה בפרסומות של מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, שפעלה בראשותו של פרופ' אסא כשר ב-2007. יונה חלק על ההמלצות הסופיות שניסחה הוועדה וחיבר דעת מיעוט, שבה הביע את התנגדותו הנחרצת להתרת כל צורה של פרסומת סמויה בשידורי הטלוויזיה.
בקיץ 2011, יונה עמד, יחד עם פרופ' אביה ספיבק, בראש צוות ספיבק-יונה שייעץ למחאת האוהלים, והורכב מוועדות מומחים עצמאיות. עבודת הצוותים גם תועדה בספר "אפשר גם אחרת" בעריכת יונה וספיבק.