stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורית יעקבס־ינון
וידאו ארט, אוצרוּת ותערוכות נבחרות

׳נורית יעקבס ינון: מי בפנים; מי בחוץ׳ תערוכת יחידה (גלריית הביאנלה, מתחם שערי צדק הישן בירושלים, 2022) אוצר: ד"ר דוד שפרבר
תערוכת יחידה שסיכמה מסע אמנותי אקטיביסטי בשלושה חלקים, הטרילוגיה 'מי בפנים; מי בחוץ', שעסקה בקשרים שבין נשים, דת ומדינה. מיזם רב־תחומי זה כלל תערוכות, מיצבי וידאו ארט, סרטים, ספרים, הרצאות, הופעות בתקשורת ופעילות חברתית להעלאת סוגיות הגיור, הממזרות ומקומן של נשים במרחב לשיח הציבורי וקריאה לתיקון.
'מעשה באשה וחלוק' (2013-2015) – בשנת 2013 יזמה יעקבס־ינון תערוכה קבוצתית שעסקה בטבילת נשים מתגיירות לעיני דייני בית הדין. התערוכה הוצגה בבית האמנים בתל אביב באוצרות של רז סמירה והוצגו בה מיצבי וידאו־ארט שיצרה יעקבס־ינון, לצד עבודות של אמנים נוספים ומדרש מודרני שכתבה טו"ר רבקה לוביץ. במקביל לתערוכה ערכה יעקבס־ינון במשותף עם האוצרת קטלוג ואסופת מאמרים בשם 'מעשה באשה וחלוק'. בהמשך ביימה והפיקה סרט תיעודי באותו שם (2014), וכן הוציאה אסופת מאמרים ומארז וידאו (2015).
'ממזרים: סימון ומחיקה (2017) – מיזם רב־תחומי המוקדש לתופעת הממזרים ביהדות, שהוצג במסגרת הביאנלה של ירושלים, 2017, באוצרות משותפת של יעקבס־ינון ואמילי ד' בילסקי. המיזם כלל מיצבי וידאו ארט של יעקבס־ינון, שיתופי פעולה עם אמנים נוספים וספר הגות דו־לשוני בנושא.
'הסופרג'יסטיות העבריות: 100 שנים' (2019) – מיזם רב־תחומי העוסק בזכות הבחירה לנשים בארץ ישראל שהוצג במסגרת הביאנלה של ירושלים, 2019, באוצרות משותפת עם אמילי ד' בילסקי. גם כאן הציגה יעקבס־ינון מיצבי וידאו ארט שיצרה, ושיתפה פעולה עם אמנים נוספים.
אבן להחלפה (2005; 4 דק') - וידאו ארט שתיעד החלפה של אבן בכותל המערבי בשנת 2005. עבודת הווידאו שודרה בערוץ השני (2006), הוקרנה בפרויקט 'מבטים' בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בסינמטק ירושלים 2005, ובפסטיבלים רבים בעולם.
עיר עולם (2023; 3 דק') - וידאו ארט על תל אביב כעיר עולם שמוצב בפתח תערוכת הקבע של מוזיאון העיר תל אביב שבבניין העירייה הראשונה בכיכר ביאליק
עמדתי בירושלים (2007; 7 דק') - וידאו ארט על השיר 'עמדתי בירושלים' של זלדה. עבודת הווידאו הוצגה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים 2007 והוקרנה בפסטיבל אפוס 2016 ו־2021, ובפסטיבלים רבים בעולם.
גוף הטקסט: אמנות פמיניסטית במרחבי הדת והתרבות בישראל (2021) - תערוכה מקוונת במסגרת הכנס הבינלאומי ע"ש טייגר 'פמיניזם בדתות האברהמיות'. אוצרות: נורית יעקבס־ינון וד"ר דוד שפרבר.
תיקון חצות #MeToo.NowWhat (2021) - תערוכה קבוצתית של המחלקות לעיצוב תקשורת חזותית באקדמיות לאמנות בישראל. התערוכה הוצגה במרחב החברתי תל אביב (מועדון הפוסיקט לשעבר) ובמרחב המקוון. אוצרות: נורית יעקבס־ינון וד"ר אפרת גרוסמן.
'קול קוראת' תערוכה קבוצתית. הגלריה העירונית רחובות, אוצרות: יערה רז חקלאי. קטלוג התערוכה
''הלילה השחור' (2022) - תערוכה קבוצתית. בית אחותי בתל אביב. אוצרות: שולה קשת ויערה רז חקלאי
'שם בדוי, סיפור אמיתי' (2022) תערוכת יחידה של שירי אורון שהוצגה באוניברסיטת בר-אילן. אוצרות: נורית יעקבס ינון
נשואות לעתיד (2023) (Looking Ahead) אמניות פוגשות נשים כלואות בנישואין. תערוכה קבוצתית של אמנות עכשווית: ציור, פיסול ומיצב בטכניקה מעורבת. התערוכה הוצגה בתיאטרון ירושלים ובכנסת ישראל ובגלריית הסנאט של אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב. אוצרות: נורית יעקבס־ינון.
מאה מטר (2020) תערוכת צילום קבוצתית בתקופת הקורונה שהוצגה בשדרות רוטשילד בתל אביב. אוצרת: דין אהרוני רולנד
תיאטרון

החבדניקים'' (2022) - מחזמר קומי בתיאטרון הקאמרי. מנהלת אומנותית. יוצר: אודי גוטדלק. בימוי: אודי גוטשלק גלעד קימחי. מוזיקה: אלעד פרץ
פילמוגרפיה > קולנוע, טלוויזיה וסדרות רשת

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שם | קרדיט | סוגה | אורך | שנה | הערות |
| שאלה תשובה | תסריט, בימוי ועריכה ראשית | סדרת טלוויזיה | 10 פרקים | 2021 | טדי הפקות עבור תאגיד השידור כאן |
| רבגוניות | תסריט, בימוי והפקה | סדרת רשת | 13 פרקים | 2020 | בתמיכת קרן האני The Honey Foundation for Israel |
| סולו - האירוויזיון למוזיקה קלאסית | תסריט ובימוי | סדרת טלוויזיה תיעודית | 3 פרקים | 2018 | טדי הפקות עבור תאגיד השידור כאן |
| האשה מהסינמטק | תסריט, בימוי והפקה | תיעודי | 52 דק' | 2015 | זוכה פרס הסרט הטוב ביותר בתחרות הישראלית בפסטיבל הבינלאומי אפוס לסרטי תרבות ואומנות 2016. הבחירה הרשמית פסטיבל הבינלאומי לסרטים חיפה 2015 ופסטיבלים נוספים בעולם. הופק עבור הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע ומפעל הפיס. פותח במסגרת גרינהאוס מתוכנית Euromed Audiovisual 11 בתמיכת האיחוד האירופי |
| מעשה באשה וחלוק: טבילת נשים מתגיירות | תסריט, בימוי והפקה | תיעודי | 28 דק' | 2014 | פסטיבל הקולנוע היהודי, סינמטק ירושלים 2014. שודר ברשות השידור, הערוץ הראשון 2016 הוקרן בפסטיבלים רבים בעולם |
| ובכל נפשך – סיפורו של רועי קליין | תסריט בימוי והפקה | תיעודי | 40 דק' | 2007 | בעל שיעור הצפייה הגבוה ביותר לסרטי תעודה בערוץ הראשון 2007. שודר בערוץ הראשון בשנים 2009-2007 ובערוץ 2, רשת, 2010. הוקרן במאות פסטיבלים והקרנות בארץ ובעולם. |
| ברית: על נשים, אלוהים ומה שביניהם | תסריט ובימוי | תיעודי | 52 דק' | 2005 | זוכה פרס הסרט התעודי הטוב ביותר בפסטיבל Religion Today"" איטליה 2006. שודר בערוץ 10 באוגוסט 2008 וביולי 2009. הוקרן בעשרות פורומים ופסטיבלים בארץ ובעולם. מפיק משה אלפי, טושוט הפקות. בתמיכת קרן ת"א ע"ש יהושע רבינוביץ ובתמיכת קרן גשר, עבור הרשות השנייה. |
| ים, סוף. | תסריט ובימוי | תיעודי | 30 דק' | 2002 | פרק מתוך הסדרה 'אדם אדמה' ביזמת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בעריכת לוי זיני. שודר בלוויין בערוץ YES+ 2003 ובערוץ הסרטים הישראלי 2004. הוקרן בסינמטק תל אביב ובסינמטק ראש פינה. |
| משונה להיות אישה פשוטה, זלדה | תסריט ובימוי | תיעודי | 26 דק' | 1999 | שודר בערוץ תכלת בכבלים ובלוויין 2003; בערוץ 10 2009; 2011; ובערוץ הראשון 2013. הוקרן בפסטיבל עין יהודית בבאר שבע 2005 ובפסטיבלים נוספים בעולם, הופק בסיוע קרן סנונית. |
| ילד השדה – סיפורו של ערן שמיר | תסריט בימוי והפקה | תיעודי | 30 דק' | 1997 | שודר בערוץ 2 1998, 2021, ובערוצי הוט בשנים 2001-2020 |
| לא דיברנו עוד על הזקנה | תסריט ובימוי | עלילתי | 10 דק' | 1999 | שודר בערוץ השני |
| שישה בעקבות אחד | תסריט | תיעודי |  | 1999 | זוכה פרס הקרן החדשה לקולנוע לתחרות תסריטים |
פילמוגרפיה > אוצרות ותערוכות

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שם | אוצרות | גלריה | שנה | קרדיט | הערות |
| תיקון חצות #MeToo.NowWhat | נורית יעקבס־ינון וד"ר אפרת גרוסמן | המרחב החברתי תל אביב (מועדון הפוסיקט לשעבר) והמרחב המקוון | 2021 | אוצרות | תערוכה קבוצתית של המחלקות לעיצוב תקשורת חזותית באקדמיות לאומנות בישראל |
| גוף הטקסט – אומנות פמיניסטית במרחבי הדת והתרבות בישראל | נורית יעקבס־ינון וד"ר דוד שפרבר | תערוכה מקוונת תלת לשונית (עברית, ערבית, אנגלית) | 2021 | אוצרות | במסגרת הכנס הבינלאומי ע"ש טייגר 'פמיניזם בדתות האברהמיות', אוניברסיטת בר-אילן |
| הסופרג'יסטיות העבריות: 100 שנים | נורית יעקבס־ינון ואמילי בילסקי | הביאנלה של ירושלים, 2019 | 2019 | יוזמה, הפקה ואוצרות | תערוכה קבוצתית |
| ממזרים | נורית יעקבס־ינון ואמילי בילסקי | הביאנלה של ירושלים, 2017 | 2017 | יוזמה, הפקה ואוצרות | תערוכה קבוצתית |
| מעשה באשה וחלוק | רז סמירה | בית האמנים בתל אביב | 2013 | יוזמה והפקה | תערוכה קבוצתית |
| קול קוראת | יערה רז חקלאי | הגלריה העירונית רחובות | 2022 | אמנית | תערוכה קבוצתית |
| שם בדוי, סיפור אמיתי | נורית יעקבס ינון | אוניברסיטת בר-אילן | 2022 | אוצרות | תערוכת יחידה של שירי אורון |
| לילה שחור | שולה קשת ויערה רז חקלאי | בית אחותי תל אביב | 2022 | אמנית | תערוכה קבוצתית |
פילמוגרפיה > עריכת וידאו

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שם | קרדיט | סוגה | אורך | שנה | במאי | הערות |
| פרפרים של שבת | בימוי ועריכה | כתבות קצרות |  | 2004 |  | עבור ערוץ הופ |
| אפוטרופוס | עריכה | דרמה | 30 דק' | 2004 | חורחה גורביץ' | עבור מרכז אשל |
| דוח מחצוצרה בואדי | עריכה | תיעודי | 24 דקות | 2003 | צח ניסנבוים | מאחורי הקלעים של סרט קולנוע בשם זה בבימוי סלבה ולינה צ'אפלין. שודר ערוץ 3 - ICP |
| תעלומת האוצר האבוד | עריכה | עלילתי | 28 דק' | 2001 |  | קלטת ילדים |
| השמיטה הראשונה | הפקה ועריכה | עלילתי | 17 דק' | 2000 |  | עבור מוזיאון במזכרת בתיה |
| דודה דיה | עריכה | דוקומנטרי | 27 דק' | 1998 | משה חורי | שודר בקשת במאי 2001. פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת תש"ס בבית הספר מעלה, ציון לשבח בפסטיבל הסרטים היהודי בירושלים. כמו כן הוקרן בפסטיבל הספרדי בניו יורק, בפסטיבל היהודי בסן פרנסיסקו, בפסטיבל הישראלי בניו יורק, לוס אנג'לס, מיאמי ושיקגו, בפסטיבל סרטי סטודנטים בבלגרד יוגוסלביה ובאילינוי ארצות הברית, בפסטיבל חיפה ובראש פינה, ובהקרנות מיוחדות בבון גרמניה, בניו דלהי הודו, ובמוזיאון היהודי בפריז. |
לקריאה נוספת

דוד שפרבר, ביקורת נאמנה: אמנות יהודית־פמיניסטית בישראל ובארצות הברית, ירושלים: מאגנס, 2021, בפרק הרביעי: 'מעשה באשה וחלוק - נורית יעקבס־ינון'
שולה קשת וטל דקל, אוצרות: שולה קשת ויערה רז חקלאי, יוצרות שינוי - על אמנות ואקטיביזם בישראל, אחותי - למען נשים בישראל 2021
נורית יעקבס ינון, בין מילה לברית, בתוך ׳מאמונה למעשה׳ עורכת: לילך רוזנברג פרידמן
ממזרים: סימון ומחיקה, עורכות: נורית יעקבס ינון ואמילי ד׳ בלסקי בהוצאת מרכז רקמן וסרטי אלומה
מעשה באשה וחלוק: טבילת נשים מתגיירות, קטלוג ואסופת מאמרים. עורכות: נורית יעקבס ינון ורז סמירה.
מעשה באשה וחלוק: עיונים נוספים, עורכת: נורית יעקבס ינון.
הערות שוליים

↑  הסרט פתוח לצפייה ביוטיוב
↑  הסרט פתוח לצפייה: https://www.youtube.com/watch?v=ansM6Xfcx9U&t=893s
↑  נורית יעקבס ינון, בנחת רוח: ביתי בית תפילה ייקרא לכל המתפללות והמתפללים, באתר גלויה, ‏9 באוקטובר 2020
↑  האישה מהסינמטק, באתר הקרן החדשה
↑  ראו על הסרט באתר הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה: https://nfct.org.il/blog/movies/האשה-מהסינמטק
↑  אלי אמינוב, למה נשים ערביות כבר לא מנהלות בתי קולנוע בארץ?, באתר "שיחה מקומית", 26 בספטמבר 2015
↑  ברית – על נשים אלוהים ומה שביניהם, באתר קטלוג הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי
↑  נורית יעקבס־ינון, ברית: על נשים, אלוהים ומה שביניהם, להיות אשה יהודייה (בעריכת טובה כהן) ד, קולך, 2007
↑  רז סמירה ונורית יעקבס־ינון (עורכות), מעשה באשה וחלוק: טבילת נשים מתגיירות, תל אביב, 2013
↑  נורית יעקבס־ינון, מעשה באשה וחלוק: עיונים נוספים, ירושלים, 2015, (אסופת מאמרים ומארז וידיאו)
↑  נורית יעקבס־ינון ואמילי ד' בילסקי (עורכות), ממזרים: סימון ומחיקה, ירושלים: מרכז רקמן, אוניברסיטת בר-אילן וסרטי אלומה, 2017
↑  נורית יעקבס־ינון, 'הסופרג'יסטיות העבריות: מאה שנות אקטיביזם נשי בישראל', דעות 92, נאמני תורה ועבודה, פברואר 2020
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'צפי סער,'"`UNIQ--nowiki-00000007-QINU`"'למה מלמדים על כל אפצ'י של כל עסקן ציוני, אבל לא על הסופרג'יסטיות העבריות?, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007526272905171  LCCN: no2006007748  VIAF: 44045123   WorldCat (עם VIAF): 44045123
יהדות נאפולי

| בית הכנסת של נאפולי Sinagoga di Napoli |
| --- | --- |
  פנים בית הכנסת 

מיקום: נאפולי, איטליה איטליה
זרם דתי: יהדות אורתודוקסית
שנת הקמה: 1827

יהדות נאפולי (Comunità Ebraica di Napoli) היא קהילה יהודית קטנה מהעיר נאפולי שבאיטליה המונה כ-180 נפשות. יהדות נאפולי היא הקהילה היהודית היחידה בדרום איטליה, אשר נוסדה בשנת 1833 על ידי ענף ממשפחת רוטשילד אשר חולל את חידוש החיים היהודיים בעיר לאחר גירוש היהודים ממנה בשנת 1541. הקהילה שומרת על יחסים טובים עם שכניה המקומיים, אך סובלת לעיתים מגילויי אנטישמיות. רבה הראשון של הקהילה היה הרב בנימינו הרטום (באיטלקית: Beniamino Artom di Asti), בן למשפחת הרטום שמקורה בעיר אסטי שבפיימונטה. רבה הנוכחי (2011) הוא הרב שלום בוחבוט.
תולדות הקהילה > בעת העתיקה ובימי הביניים

ראשיתה של הקהילה היהודית של נאפולי, שנחשבת בין הקהילות העתיקות באיטליה, במאה הראשונה. עדות לכך, אנדרטה שנמצאה בסביבות העיר, לזכרה של אַסְטֶר מירושלים Claudia Aster Hierosolymitana, שבויה יהודייה משוחררת בת 25 שנה מירושלים. מוצגת במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה שבעיר.
במאה ה-4 כבר הייתה בה קהילה חשובה ומבוססת. ב-536 עזרו יהודי המקום לגותים במלחמתם עם הכובש הביזנטי.
אזכור לנוכחות היהודים בסביבות העיר, בנמל פּוּטיאוֹלי, מוזכר על ידי פאולוס התרסי המספר כי בשנת 63 לספירה מצא שם מספר רב של אחים - הכינוי שייחד ליהודים אוהדי הנצרות. אפילו בחורבות פומפיי נמצאה כתובת בפחם "סדום ועמורה".
הפרופסור ג'נקארלו לצ'רנזה מנאפולי זיהה את היישוב היהודי בעיר המכונה ויקוס יודאורום (Vicus Iudaeorum, מלטינית: האזור היהודי) דל'אנטיקאליה באזורים די פורצ'לה ופורטה נובה. באזור היה מבנה משנת 1002, כנראה בית כנסת. מסמך משנת 1153 מזכיר את הקמתו של בית הכנסת.
בשנת 1159 עבר במקום הנוסע היהודי בנימין מטודלה ומצא בעיר 500 נפש.
בסוף המאה ה-13 סבלו מהסתת נזירים דומיניקאניים ואחד מבתי-הכנסת הופקע לצורך כנסייה, הנקראת סנטה קטרינה ספינאקורונה. ב־1330 הוזמנו יהודים מן האיים הבלאריים להשתקע בנאפולי על סמך שוויון במיסים עם שאר חלקי האוכלוסייה. המצב נשאר בעינו גם תחת שלטון אראגון מ-1442, ובסוף המאה מצאו בנאפולי מקלט ארעי פליטים רבים מספרד, סיציליה וסרדיניה וביניהם דון יצחק אברבנאל, שנעשה יועץ כספים למלך נאפולי.
יש אומרים שגולי ספרד הביאו לעיר את המגפה שהפילה 20,000 חללים ב-1492. ב-1495 כבשו הספרדים את מלכות נאפולי וכעבור שנה פורסם צו גירוש שהוצא לפועל ב-1510. הגירוש חל על כל יהודי המקום פרט למאתיים משפחות עשירות; צו שני נדחה לעשר שנים תמורת תשלום כבד, אך הופעל בסופו של דבר לפני המועד. היה זה ב־1541, ומאז ועד 1735 לא הותרה ישיבת יהודים בעיר; המעטים שנענו להזמנה לשוב ולהשתקע בה גורשו תוך שנים אחדות בלחץ הישועים.
נאפולי הייתה מרכז חשוב של דפוסי ערש עבריים מלפני 1500.
תולדות הקהילה > משפחת אברבנאל

כשהיהודים גורשו מספרד הם גילו כי העיר היחידה באיטליה שמסכימה לקלוט אותם הייתה נאפולי. הפליטים הגיעו לנמלי ערי איטליה בחוסר כל ולא היה עניין לקלוט אותם; מלכי איטליה קלטו יהודים מהלבנט שיכלו לפתח מסחר או יהודים מצפון אירופה שהיו בעלי ממון ושביכולתם היה להקים מוסדות כספיים. פליטי ספרד לא היו כאלה או כאלה. בממלכת נאפולי, שחלשה על מחציתה הדרומית של איטליה, התקיימה לעומת זאת מציאות מיוחדת, שאיפשרה את קליטת יהדות ספרד. ההיסטוריון בנציון נתניהו בספרו "דון יצחק אברבנאל - מדינאי והוגה-דעות" מתאר את מצבה המיוחד של ממלכת נאפולי. בעיר שלטו פרדיננד הראשון ובנו אלפונסו השני, לימים מלך נאפולי. הם גילו זיקה לשלטון ריכוזי ודיכאו את האצולה ואת העם, ואלו מצידם השיבו להם שנאה. שליטי נאפולי קידמו בברכה את גידולה של אוכלוסיית העיר על ידי קליטת הפליטים היהודים מספרד, הנאמנה להם ואשר עשויה לתרום ליציבות שלטונם.
המהגרים הראשונים הגיעו לעיר ב-24 באוגוסט 1492, אחרי טלטולים בין נמלי הים התיכון. הרב יצחק אברבנאל הגיע לעיר חודש אחרי כן וזכה לקבלת פנים ידידותית. הדון הכיר את נוהגי בית המלוכה של שושלת המלוכה בארגון - המלך הנוכחי בנאפולי - עוד משרותו בחצרות המלוכה בספרד. הוא כינה אותם "מלכי חסד". אברבנאל זכה למשרה חשובה בחצרו של פרדיננד המלך, ולפי הכתובים, אף התעשר מתפקידו. המגפות שהביאו הגולים היהודים מספרד לעיר, עקב נדודיהם בים, הביאו לכ-20,000 קורבנות שמתו ממחלות. העם רגז על היהודים, אך המלך פעל להדברת המחלות, והצליח לשמור על עמדתו. רבי יצחק אברבנאל מצא פנאי לשוב להשלמת כתיבת פירושו וחיבר את הפירושים לספרים מלכים א' וב'. בהשפעת האסון הלאומי של גירוש ספרד הוא חיבר את הספר "צדק עולמים", בו ניסה להראות כיצד אלוהים מראה את צדקת משפטו.
ב-21 בינואר 1495, נאלץ יצחק אברבנאל להימלט לסיציליה יחד עם המלך אלפונסו (שבינתיים מת אביו פרדיננד). חודש אחרי כן נכנס שארל השמיני, מלך צרפת לעיר. תושבי העיר ערכו פרעות ביהודים. שכונת היהודים נבזזה, אחדים התנצרו. בנו של הרב, יהודה אברבנאל, עזב לג'נובה ונכדו שמואל התבקש להישאר בסלוניקי.
בשנת 1510 הוציא פרננדו השני צו גירוש ליהודים. הצו נכנס לתוקף בשנת 1511, אך משפחת אברבנאל ומאתיים משפחות יהודיות נוספות הורשו להישאר בעיר תמורת סכום כסף גדול. המצב השתפר במקצת ב-1532 כשפדרו אלוורז דה טולדו התמנה למשנה מלך נאפולי. דה טולדו אהד את משפחת אברבנאל, ואף מינה את בנבנידה אברבנאל, אחייניתו של יצחק אברבנאל, למורתה ולמדריכתה של ביתו, אלאונורה דה טולדו.
בשנת 1533 הורה קרל החמישי על גירושם של היהודים שוב, אך אברבנאל הצליחה לדחות את ההחלטה בכעשר שנים. בשנת 1540, אולצו היהודים לענוד טלאי על בגדיהם. כתוצאה מכך, עזבה אברבנאל את נאפולי עם משפחתה ועברה לפרארה. בשנת 1541 גורשו יתר היהודים מנאפולי - מספר משוער של 5,000 נפש - כמו אחיהם בדרום איטליה, סיציליה וסרדיניה. רובם עזבו ליוון ולמזרח התיכון.
תולדות הקהילה > בעת החדשה

ב-1821, לאחר קונגרס ליובליאנה החליטה משפחת רוטשילד לסייע לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות מבית בורבון לממן את מלחמת נאפולי ומלחמת סיציליה. פרננדו הראשון העניק שוויון חוקי ליהודי נאפולי בשנת 1826.
בראשית המאה ה-19 ישבו בנאפולי משפחות אחדות, וביניהם הבנקאי קלמן (קארל) מאיר רוטשילד (1788–1855), שייסד שם את הסניף של העסק המשפחתי.
הבנקים שייסד היו:
בנק נאפולי, בשם "בנק שתי הסיציליות בנאפולי" (Reggenza del Banco delle Due Sicilie di Napoli)
בנק מסינה, בשם "הבנק המלכותי במסינה" (Casse di corte Messina)
בשנת 1827 הגיעו לעיר יהודים נוספים והקהילה הגיעה ל-1,100 תושבים והוקם בית הכנסת. הוא נמצא ברחוב בשם דרך הקפלה הישנה (Via Capella Vecchia) במספר 31.
לפני מלחמת העולם השנייה היה מספר יהודי העיר כאלף. 14 נספו בשואה. 45 יהודים הסתתרו בכפרים ליד העיר בקזרטה שבמחוז קמפניה, היתר עזבו את העיר וכך נמצאו בה בתום המלחמה 540 יהודים. בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 מונה הקהילה היהודית כ-180 נפש.
בית הכנסת של נאפולי

הקומה הראשונה של בית הכנסת של הקהילה נחנכה בשנת 1864 הודות לתמיכת הברון קארל אדולף רוטשילד. בכניסה הנוכחית לבית הכנסת שני לוחות זיכרון משיש: האחד לזכר היהודים שנספו בשואה, והשני לזכר דריו אסקרליי (Dario Ascarelli), נשיא הקהילה בתחילת המאה ה-20, שתרם להשלמת רכישת המבנה. בית הכנסת שוחזר בשנת 1992 הודות לסיוע ממשלתי.
במקום מתקיימות תפילות רק בשבת ובמועדי ישראל, הקהילה מקבלת סיוע דתי מהבסיסים האמריקניים בסביבות העיר.
הערות שוליים

↑  בטראני יושבים יהודים בודדים
↑  היום פוצואלי (Pozzuoli), צפונית מנאפולי
↑  המקור בברית החדשה (28:13, 14)
↑  Attualità Italiana ed Estera: Cronaca, News e Gossip su Blogosfere, Cronacaeattualita
↑  קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים, איטליה, עורך רוני וינשטיין, בפרק בתי כנסת בדרום איטליה בימי הביניים עמ 166
↑  ליבורנו פתחה את שעריה רק בשנת 1593
מיקומו של בית הכנסת בנאפולי
הבחור של שולי

| --- | --- |
 בימוי:  דורון צברי 
 תסריט:  דורית רביניאן 
 עריכה:  טלי הלטר-שנקר 
 מוזיקה:  נורית הירש
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  1997 
 דף הסרט ב־IMDb
 
הבחור של שולי הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1997, המבוסס על סיפור קצר מאת דורית רביניאן.
הסרט נעשה בהזמנת שידורי קשת כחלק מסדרה בשם "סיפורים קצרים על אהבה", שיצר חגי לוי.
עלילה

עלילת הסרט מתרחשת ביישוב אור יהודה ערב המהפך הפוליטי בישראל בשנת 1977.
מזל, אם לילד חזרה לבית אימה ואחיה הצעירים לאחר שהתגרשה. בבית הוריה שבו מאפיינים מזרחיים בולטים נאלצת שולי להתמודד עם מתח וחיכוכים עם בני משפחתה שאינם מקבלים את נוכחותה ונוכחות בנה. במשפחתה של שולי מתכוננים לארח לראשונה את אבנר, המכונה על ידי בני המשפחה "הבחור של שולי", שאותו טרם פגשו ושאמור להגיע לארוחת ערב חגיגית שבה יציע לשולי נישואין. בעודם מתכוננים לאירוח מגיע לביתם עזרא, בעל כלי רכב לממכר גלידות וארטיקים ("גזלן") שהתעניין במזל לאחר שהבחין בה באקראי בשכונת מגורם. עזרא שנמלט מחבורת נערים תומכי מפלגת הליכוד שרדפה אחריו על רקע ויכוח פוליטי מצא מקלט בבית המשפחתה של מזל ושולי. בני המשפחה היו בטוחים שמדובר בחבר של שולי שהקדים את בואו. עזרא שחשש מחבורת הנערים שביקשה להכותו בוחר שלא להעמידם על טעותם ונותר בביתם. כאשר אבנר מגיע לבסוף, מתחוללת מהומה.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות |
| --- | --- |
אסתי ירושלמי: מזל
דני שטג: עזרא
מרלן בג'אלי: ג'ינה
איציק כהן: ניסו
אורלי בן גרטי: שולי
דורון אברהמי: אבנר
אריה אליאס: ציון לילו
אורי גבריאל: שלום
תקווה עזיז: מסעודי
אורלי קטן: דוריס
ביקורת

בכתבה בעיתון גלובס משבח ניר קיפניס את הסרט ”התסריט הנפלא של דורית רביניאן והבימוי נטול המניירות של דורון צברי, הופכים את "הבחור של שולי" לאחד מסרטי הטלוויזיה הטובים ביותר שנעשו כאן: לא כבד ולא רדוד, אלא פשוט סיפורם של אנשים שחיו במשך 30 שנה בשוליים, עד שניצחו, אחר כך בא דודו טופז וקרא להם "צ'חצ'חים" והיום הם, לטוב ולרע, פרצופה של המדינה”.
פרסים

1997: זוכה פרס אופיר לדרמת הטלוויזיה הטובה ביותר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
הערות שוליים

↑  ניר קיפניס,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'‏פרצופה של המדינה "הבחור של שולי", באתר גלובס, 13 במאי 2007
סנטיאגו חימנס

סנטיאגו תומאס חימנס (בספרדית: Santiago Tomás Giménez; נולד ב-18 באפריל 2001 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מילאן ובנבחרת מקסיקו.
קריירת מועדונים

חימנס גדל במחלקת הנוער של קרוס אסול מליגת העל המקסיקנית. ב-30 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על טיגרס במסגרת הגביע המקסיקני. ב-28 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה, בהפסד 3-2 לטיחואנה. ב-2 בפברואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 3-3 נגד טולוקה במסגרת הליגה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת של המועדון ערך 12 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-29 ביולי 2022 חתם חימנס לארבע שנים בפיינורד מליגת העל ההולנדית.
ב-3 בפברואר 2025 חתם חימנס לארבע שנים וחצי במילאן מליגת הסרייה א' האיטלקית.
קריירה בינלאומית

חימנס שיחק בנבחרות הצעירות של מקסיקו.
ב-27 באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו הבוגרת, בהפסד 3-2 לנבחרת אקוודור במשחק ידידות. ב-8 בדצמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת צ'ילה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת מקסיקו לטורניר קופה אמריקה 2024.
חיים אישיים

הוא בנו של כריסטיאן חימנס, ששיחק גם הוא בקרוס אסול ובנבחרת מקסיקו. נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה כאשר אביו שיחק בבוקה ג'וניורס.
תארים

פיינורד
אליפות הולנד: 2022/2023
הערות שוליים

↑  ¡Oficial! Estos son los cinco jugadores de México que se quedaron fuera de la Copa América באתר Azteca Deportes, ‏ 11 ביוני 2024 (בספרדית)'"`UNIQ--templatestyles-00000012-QINU`"'
| נבחרת מקסיקו – גביע הזהב 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 ח. רודריגס •  2 אראוחו •  3 מונטס •  4 אלברס •  5 ואסקס •  6 ארטאגה •  7 רומו •  8 ק. רודריגס •  9 הררה •  10 אלברדו •   11 חימנס •  12 מלאגון • 13 אוצ'ואה •  14 א. סאנצ'ס • 15 אנטונה • 16 ליינס • 17 פינדה • 18 צ'אווס • 19 ח. סאנצ'ס • 20 מרטין • 21 רייס • 22 גוסמאן • 23 גאיארדו • מאמן: לוסאנו |  1 ח. רודריגס •  2 אראוחו •  3 מונטס •  4 אלברס •  5 ואסקס •  6 ארטאגה •  7 רומו •  8 ק. רודריגס •  9 הררה •  10 אלברדו •   11 חימנס •  12 מלאגון • 13 אוצ'ואה •  14 א. סאנצ'ס • 15 אנטונה • 16 ליינס • 17 פינדה • 18 צ'אווס • 19 ח. סאנצ'ס • 20 מרטין • 21 רייס • 22 גוסמאן • 23 גאיארדו • מאמן: לוסאנו | מקסיקו |
| נבחרת מקסיקו – קופה אמריקה 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 ח. גונסאלס •  2 ח. סאנצ'ס •  3 מונטס •  4 אלברס •  5 ואסקס •  6 ארטאגה •  7 רומו •  8 רודריגס •  9 קיניונס •  10 וגה •   11 חימנס •  12 אסבדו • 13 אורוסקו •  14 א. סאנצ'ס • 15 אנטונה • 16 קורטיסו • 17 פינדה • 18 פלורס • 19 רייס • 20 גרסיה • 21 הוארטה • 22 מרטינס • 23 רנחל • 24 צ'אווס • 25 אלברדו • 26 ב. גונסאלס • מאמן: לוסאנו |  1 ח. גונסאלס •  2 ח. סאנצ'ס •  3 מונטס •  4 אלברס •  5 ואסקס •  6 ארטאגה •  7 רומו •  8 רודריגס •  9 קיניונס •  10 וגה •   11 חימנס •  12 אסבדו • 13 אורוסקו •  14 א. סאנצ'ס • 15 אנטונה • 16 קורטיסו • 17 פינדה • 18 פלורס • 19 רייס • 20 גרסיה • 21 הוארטה • 22 מרטינס • 23 רנחל • 24 צ'אווס • 25 אלברדו • 26 ב. גונסאלס • מאמן: לוסאנו | מקסיקו |
יורם וייס

ערך זה עוסק ברופא ישראלי. אם התכוונתם לכלכלן ישראלי, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  7 בינואר 1959 (בן 66) ישראל
 לימודי רפואה:  הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט
 התמחות:  הרדמה, טיפול נמרץ וניהול מערכות בריאות
 תפקידים:  • מנכ"ל המרכז הרפואי הדסה • פרופסור חבר באוניברסיטה העברית
 פרסים והוקרה:  האגודה האירופית לטיפול נמרץ
 
פרופסור יורם וייס (נולד ב-7 בינואר 1959) הוא רופא ישראלי, המשמש מנכ"ל המרכז הרפואי הדסה מאז שנת 2021. פרופסור וייס הוא מומחה בהרדמה, טיפול נמרץ וניהול מערכות בריאות.