stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה
מורשת ותוצאות הכיבוש

בניגוד ללב האימפריה, שהוכנעה יחסית בקלות לאחר התבוסה בקרבות, הניצחון המוקדוני באסיה התיכונה היה חלקי. העדר מרכז סמכותי יחיד מוסכם על הכל שניתן להכניעו או לשלוט בו בדרך אחרת, גרם לכך שכאשר הסתלק אלכסנדר מהבמה הפוליטית והאימפריה שלו התפרקה למרכיבים קטנים, התנתקה אסיה התיכונה הלכה למעשה מהאימפריה הסלאוקית, שירשה את האימפריה של אלכסנדר באסיה. בשטחי הכיבוש הוקמה הממלכה היוונית של באקטריה והיא נותרה גורם משמעותי באזור במשך דורות רבים.
בדומה למקומות אחרים, גם כאן יסד אלכסנדר מספר אלכסנדריות. ידועות לפחות שש ערים כאלה. שנים ספורות לאחר שעבר באזור, נפטר אלכסנדר הגדול והאימפריה שלו התפרקה למרכיבים קטנים יותר. סדרה ארוכה של מלחמות הדיאדוכים שנמשכה בערך 40 שנים שטפה את העולם ההלניסטי. בסופו נפל האזור תחת שליטתה של האימפריה הסלאוקית. מרכז הכובד של האימפריה היה באזור הסהר הפורה והשפעתה על המזרח היה נמוך יחסית. גודלה העצום של האימפריה וגודלו הקטן של היסוד היווני-מוקדוני של האימפריה מנע ממנה שליטה אפקטיבית באסיה התיכונה. כתוצאה מכך, התנתק האזור הלכה למעשה מהשלטון הישיר של האימפריה הסלאוקית סביב שנת 250 לפנה"ס ונוסדה הממלכה היוונית של באקטריה.
הממלכה פרחה והצליחה לבסס את עצמה באזור ואף פלשה להודו והקימה שם את הממלכה היוונית של הודו. בסופו של דבר נפלה בסביבות שנת 125 לפנה"ס בגלל גלי פלישה של שבטי נוודים בני שבט היְוֵּאגְ'ה (Yuezhi). בסופו של דבר הוקמה באזור אימפריית קושאן (אחד הענפים של יואג'ה) שהחזיקה מעמד כמה מאות שנים.
המלחמה בספרות, באמנות ובתרבות הפופולרית > פולקלור

באזור זה, בדומה לאיראן, נודע אלכסנדר בגרסה הפרסית של שמו - איסקנדר או סיקנדר. על שמו נהר - איסקנדר דריה ואגם - איסקנדר קול. בפולקלור המקומי יוחסו לו כוחות מיתיים כמו יכולת לשלוט בשדים וברוחות.
עמי האזור שמרו על אגדות רבות אודות אלכסנדר. כך למשל באגדה טג'יקית אחת מסופר שסבו של אלכסנדר, אמינטס השלישי, הבטיח לו שירש לא רק את ממלכתו אלא גם שטחים רבים נוספים, ביניהם את בדחשן (Badakhshan). אגדה זו לא אפשרית כלל היות שאמינטס נפטר בשנת 370 לפנה"ס, כ-14 שנים לפני הולדתו של אלכסנדר. גם אחד השליטים של בדחשן בשם מוחמד בן המאה ה-15 טען לשורשים שמגיעים עד אלכסנדר, אם כי ללא תיעוד ממשי לכך. באגדה טג'יקית אחרת מסופר כי אלכסנדר נהרג בקרב מול גיבור מקומי בהרי פאמיר ונקבר באזור.
גם יריביו של אלכסנדר הגדול זכו לכבוד. הטג'יקים הקימו אתר זיכרון לספיטמנס, יריבו הסוגדי של אלכסנדר. כמו כן, קיים בטג'יקיסטן עיטור צבאי שמוענק לאנשי כוחות הביטחון שנקרא על שמו של ספיטמנס, עיטור ספיטמנס. על שמו של ספיטמנס נקראת גם נפת ספיטמן בטג'יקיסטן שבתחילת המאה ה-21 התגוררו בה כ-100,000 בני אדם. הכיבוש הונצח גם בסרט של חברת אוזבק-מולטפילם (Uzbek Multfilm). גם עסקים רבים שאבו את שמם משמו של הגיבור המקומי ספיטמנס.
לפי אגדה אוזבקית ניצל אלכסנדר ממוות לאחר שחלה במחלה קשה בעקבות שתיית מים מזוהמים. ההצלה הגיעה משתית מים חיים מנחל קדוש בשייחנטהור. בהמשך בימי הביניים נבנתה באזור אחוזת קבר יפהפייה לזכרו של השייח חובנדי-אט-טהור. לאחר מכן הפך המקום לבית קברות יוקרתי שנקברה בו האריסטוקרטיה המקומית.
מרקו פולו הזכיר בתיאוריו צאצאים יוונים מתקופת הכיבוש בדיווח על מסעותיו. בפקיסטן חלק מבני שבט קטן בשם קאלאש, מזהים את עצמם כצאצאי מצביא מוקדוני שהשתייך לצבאו של אלכסנדר. הם קוראים לו שלקש (Shalakash).
המלחמה בספרות, באמנות ובתרבות הפופולרית > ספרים וסרטים

בתקופה מודרנית הונצחה המלחמה בספרו של סטיבן פרספילד (Steven Pressfield, The Afghan Campaign) - המערכה באפגניסטן, שלא תורגם לעברית.
הכיבוש הונצח במספר סרטים דוקומנטריים שמוקדשים לאלכסנדר הגדול. מייקל ווד, היסטוריון בריטי שעבד ככתב עבור ה־BBC כתב את התסריט והגיש סדרה בת ארבעה פרקים בשם In the Footsteps of Alexander the Great על אלכסנדר הגדול בשנת 1998. הפרק השלישי הוקדש כולו לכיבוש אפגניסטן. הסדרה יצאה כספר שתורגם לעברית על ידי הוצאת מעריב-הד ארצי. סרט דוקומנטרי אחר: ALEXANDER'S LOST WORLD הציג זווית אחרת של הכיבוש. הכיבוש הוזכר גם בסרט האיש שרצה להיות מלך משנת 1975.
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

עיקר המקורות העתיקים על אלכסנדר נכתבו על ידי היסטוריונים יוונים ורומאים. מקורות פרסיים כמעט שלא שרדו.
המקורות הראשונים שנכתבו על ידי אנשים שהכירו את אלכסנדר או התבססו על ראיונות עם עדי ראייה אבדו, למעט כמה כתובות וקטעי מכתבים בעלי מהימנות מפוקפקת. בני דורו שכתבו עליו הם: קליסתנס, תלמי הראשון, אריסטובולוס מקסנדריה ונארכוס. מקור נוסף בן הזמן הוא ספרו של קלייטרכוס, שלא התלווה למסע, אך אסף מקורות זמינים רבים. המקורות העיקריים ששימשו אותו הם חיבורו של קליסתנס וראיון של עדי ראייה. עבודתו עמדה בבסיס חיבורו של טימגנס, שהשפיע רבות על היסטוריונים אחרים שעבודתם שרדה. אף אחד מהחיבורים האלה לא שרד עד ימינו, אך חיבורים מאוחרים יותר מתבססים עליהם.
חמשת המקורות העתיקים ששרדו עד היום:
אריאנוס, אנבסיס של אלכסנדר ("מסעו של אלכסנדר" ביוונית) - נכתב על ידי ההיסטוריון היווני אריאנוס, ששירת את האימפריה הרומית, במאה ה-2 לספירה. הספר מתבסס בעיקר על חיבורו של תלמי ובמידה פחותה יותר על חיבוריהם של אריסטובולוס ונארכוס. בדרך כלל זה נחשב לאחד החיבורים המהימנים ביותר על אלכסנדר ששרדו מהעת העתיקה.
קווינטוס קורטיוס רופוס, היסטוריה של אלכסנדר הגדול – ביוגרפיה בת עשרה ספרים, מתוכם שרדו רק שמונה האחרונים. החיבור נכתב על ידי ההיסטוריון הרומאי במאה הראשונה לספירה ומתבסס בעיקר על קלייטרכוס וטימאוס. ייתכן שחלק מהמידע שאוב מחיבורו של תלמי.
פלוטרכוס, חיי אישים, אלכסנדר וקיסר – נכתב על ידי ההיסטוריון היווני במאה השנייה לספירה והוא מבוסס בעיקר על אריסטובולוס ועל קלייטרכוס.
דיודורוס סיקולוס, ביבליותקה היסטוריקה ("ספרייה היסטורית" ביוונית), ספר 17 - חיבורו של ההיסטוריון דיודורוס מסיציליה מבוסס על עבודתו של טימאוס וייתכן שהיה לו גם מקור שנכתב על ידי אחד משכירי החרב היווניים של דריווש. כמו כן מספר דיודורוס על חייהם של פיליפוס ושל הדיאדוכים.
יוסטינוס, תקציר ההיסטוריה פיליפיקה של פומפיוס טרוגוס, ספרים 11 - 12 - טרוגוס פרסם את חיבורו בזמן שלטונו של אוגוסטוס והתקציר של יוסטינוס לחיבור נכתב במאה ה-3 לספירה. ספרו של יוסטינוס הוא המרושל מכולם והכי פחות אמין.
קיימים מקורות קדומים נוספים, אם כי דלים במידע כי שרדו מהם רק קטעים בודדים.
המקורות העסיקו את ההיסטוריונים המודרניים הכותבים אודות אלכסנדר. כל חיבור מציג אלכסנדר שונה המותאם לסיפור שרוצה לספר המקור העתיק. אריאנוס מתעניין בעיקר בצדדים הקרביים, קורטיוס מוציא לאור את סודותיו האפלים של אלכסנדר. פלוטרכוס לא עומד בפני סיפור נאה, ללא קשר לאור שבו הוא מציג את אלכסנדר. כל המקורות, להוציא אולי את אריאנוס, כוללים סיפורי פנטזיה שלא היו ולא נבראו, למרות זאת, המקורות העתיקים מספקים מידע רב ואמין ואף ניתן לצייר דמות אמינה פחות או יותר על פי הכתוב בהם.
לקריאה נוספת > מחקרים מודרניים

ג'. ב. ברי, תרגום: נ' רבן, דברי ימי יוון: עד למותו של אלכסנדר הגדול, כרך שני, תל אביב: ש' פרידמן, תש"כ
דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, ירושלים: מאגנס מהדורה ראשונה תשמ"ג, מהדורה שנייה תשמ"ז.
ביל יני, תרגום: משה סביליה-שרון, אלכסנדר הגדול – לקחים מפועלו של המצביא הבלתי-מנוצח בהיסטוריה, מודן, 2012 [2010]
הרולד למב, תרגום: יעקב עדיני, אלכסנדר מוקדון – המסע אל קצה העולם, ירושלים: קריית ספר, 1967
E. V. Cernenko, The Scythians: 700-300 BC, Osprey Publishing, 2005.
J. F. C. Fuller, Generalship of Alexander the Great, Eyre & Spottiswoode, 1958.
Peter Green, Alexander of Macedon: 356–323 B.C. A Historical Biography, University of California Press, 1992.
N. G. L. Hammond, Alexander the Great: King, Commander, and Statesman (3 ed.), London: Bristol Classical Press, 1994.
N. G. L. Hammond, The Genius of Alexander the Great, Chapel Hill: University of North Carolina Press, 1997.
N. G. L. Hammond, "Casualties and Reinforcements of Citizen Soldiers in Greece and Macedonia", The Journal of Helenic Studies, Vol 109, 1989, pp. 56 - 68.
Waldemar Heckel, Marshals of Alexander's Empire, Routledge, 1992.
Waldemar Heckel, Who's Who in the Age of Alexander the Great: Prosopography of Alexander's Empire, Blackwell publishing, 2006.
Waldemar Heckel, The Conquests of Alexander the Great, Cambridge University Press, 2008.
Frank L. Holt, Into the land of bones: Alexander the Great in Afganistan, University of California Press, 2005.
Robin Lane Fox, Alexander the Great, Penguin, 1974.
Fritz Schachermeyr, Alexander der Grosse. Das Problem seiner Persönlichkeit u. seines Wirkens. Wien: Verl. d. Österr. Akad. d. Wiss, 1973.
W. W. Tarn, Alexander the Great, Cambridge University Press, 1948.
ורה פיגנר

| --- | --- |

 לידה:  25 ביוני 1852 (יוליאני) קאזאן, מחוז קאזאן, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 ביוני 1942 (בגיל 89) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 השכלה:  אוניברסיטת ציריך  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, נרודניה ווליה 
 
ורה פיגנר (ברוסית: Ве́ра Никола́евна Фи́гнер Фили́ппова) 1852–1942, הייתה מהפכנית רוסיה, ממובילות תנועת נרודניה ווליה (רצון העם), אשר דגלה בטרור אישי פוליטי להפלת המשטר הצאריסטי. הייתה שותפה לתכנון ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני ב-1881, נעצרה, וריצתה 20 חודשים במעצר מבודד עד למשפטה בו נידונה למוות. גזר דינה הומתק והיא נכלאה במשך 20 שנים במבצר שליסלבורג ואחר כך נשלחה לגלות בסיביר.
קורות חיים > נעורים

פיגנר נולדה ב-7 ביולי (על פי הלוח הגרגוריאני, 25 ביוני על פי הלוח היוליאני) 1852 כבת בכורה לניקולאי אלכסנדרוביץ' פיגנר ואיקטרינה קריסטופורבנה קופריאנובה, למשפחה אצולה בת ששה ילדים ממוצא גרמני. בבעלות המשפחה היו למעלה ממאה הקטאר (אלף דונם) של קרקע שעובדה על ידי צמיתים במעמד של עבדים-למחצה עד לרפורמה של 1861. אביה שירת בשירות הייעור הממשלתי, ולאחר מכן התפטר מתפקידו ועמד בראש מנהל מקומי שכונה 'מתווך שלום', בשנים שלאחר שחרור האיכרים.
ב-1863, בגיל 11 נשלחה פיגנר למוסד רודיאונובסקי לנערות אצולה בעיר קאזאן שם למדה שש שנים. בימי לימודיה החלה לפקפק ולבסוף לכפור בייעוד אליו התחנכה במוסד רודיאונובסקי, לנשיות כנועה וצייתנית. על אף שהדבר היה אסור במוסד בו למדה, הרחיבה פינגר את אופקיה האינטלקטואליים באמצעות קריאה בחשאי בספרים שהיו אסורים עליה, אותם השיגה בעת ביקוריה בביתה. היא הצטיינה בלימודיה, והתעניינה במיוחד בהיסטוריה ובספרות, וקיבלה את הפרס לאקדמיה הבכירה עם סיום לימודיה בשנת 1869.
פיגנר השתוקקה ללמוד רפואה, דבר שנבצר ממנה ברוסיה לאחר שהאקדמיה הרפואית-כירורגית של סנט-פטרבורג סגרה שעריה בפני נשים. לפיכך נשאה פיגנר עיניה ללימודים באוניברסיטת ציריך, אשר קיבלה נשים רוסיות, על אף שלא היו בידיהן תעודות בגרות עיוניות. אולם אביה אסר עליה את הנסיעה - על כן נישאה לבחור בשם אלכסיי פיליפוב, חסכה כסף ומכרה את הנדוניה שקיבלה - ונסעה לציריך, שם הייתה סטודנטית בפקולטה לרפואה ב-1872–1875. ב-1873 הצטרפה לקבוצה של כ-13 נשים רוסיות רדיקליות שכונתה 'מעגל פריצ'ה', שרבות מחברותיו נעשו בהמשך לפעילות בולטות בתנועה המהפכנית. תקופה זו עיצבה את עמדותיה כמו גם את יחסה למעמד האצולה ממנו הגיעה. ב-1873 גורשו רבות מהסטודנטיות הרוסיות מציריך, בטענה כי ניצלו את הידע הרפואי שרכשו במטרה לבצע בעצמן הפלות. גם אחותה הצעירה, לידיה, הצטרפה לשורות הנרודניקים.
קורות חיים > פעילות מהפכנית

מרבית נשות מעגל פריצ'ה החליטו לשוב לרוסיה ולפעול להפיץ תעמולה סוציאליסטית בקרב בני מעמד האיכרים בה, אולם פיגנר נשארה עוד תקופת מה בשווייץ להשלים את לימודיה. ב-1875 נמסר לה על ידי מארק נתנסון כי יתר חברות הקבוצה זקוקות מאוד לעזרתה. היא שבה לרוסיה מבלי לסיים את התואר, אך מצאה כי אינה יכולה לסייע לחברותיה ולכן השיגה רישיון כפרמדיק. היא התגרשה מבעלה והחלה להיות פעילה בקרב האינטליגנציה המהפכנית ותנועת זמליה אי ווליה. היא לקחה חלק בהפגנה הפוליטית הראשונה שהתקיימה ברוסיה בדצמבר 1876 בסנט פטרבורג - בה נשא גיאורגי פלחנוב נאום, הונף דגל אדום והתקיים עימות עם המשטרה. ב-1877–1879 עבדה כסייעת של רופא, והפיצה תעמולה מהפכנית בכפרים שבאזור סמרה וסראטוב.
באביב 1879 נתפלגה תנועת "זמליה אי ווליה" על רקע המחלוקת בשאלת הטרור הפוליטי - כשפלג אחד דוגל בפעולת תעמולה בקרב הכפרים, ואילו האחר דוגל בירידה למחתרת ונקיטת טרור אישי והתנקשויות כנגד דמויות מפתח במשטר הצאריסטי המלוכני. ביוני אותה שנה נעשה ניסיון אחרון לגשר על המחלוקות, והצדדים לא הגיעו לעמק השווה. בסתיו התפצל הארגון לשתיים - הסיעה המתנגדת לטרור בהנהגת פלחנוב, שכונתה צ'רני פרדייל (החלוקה מחדש השחורה) שכללה את פאבל אקסלרוד, לב דייטש, ורה זסוליץ' ואחרים - והסיעה אשר דגלה בטרור אשר נקראה נרודניה ווליה (רצון העם) - אליה השתייכה פיגנר.
פיגנר נתמנתה לחברת הוועד הפועל של נרודניה ווליה, אשר קרא מאוחר יותר באותה שנה להוצאתו להורג של הצאר אלכסנדר השני בגין פשעים שביצע כנגד בני העם הרוסי. חברי הנרודניה ווליה הקימו מעגלי לימוד לפועלים בסנט פטרסבורג, מוסקבה, אודסה, קייב, וקרקוב, ותעמולה מתואמת בקרב סטודנטים באוניברסיטאות ברחבי רוסיה. כמו כן השיגו מכונות דפוס לכרוזים ולהוצאת עיתון לגיוס תמיכה לפעולתם.
כחברת הוועד הפועל פיגנר נטלה חלק גם ביצירת הזרוע המעין צבאית של נרודניה ווליה ובתאום פעולותיה, ובתכנון רצח הצאר - ניסיון הנפל ב-1880, וההתנקשות שצלחה לבסוף במרץ 1881 בסנט פטרסבורג.
המשטרה החשאית הייתה חסרת רחמים בחיפושיה אחר חברי ארגון הטרור שהיה אחראי לרציחתו של אלכסנדר השני, ובאביב 1882 הייתה פיגנר החברה היחידה שנותרה בחופשי ברוסיה מבין חברי הוועד המנהל הוותיק של 1879–1880, ולמעשה היוותה את מוקד ההנהגה של התנועה. במהלך תקופה זו בוצעה התנקשות אחת נוספת - ירי באחד מאנשי המשטרה החשאית באודסה במרץ 1882. למעשה מרבית פעילתה של פיגנר בתור מנהיגת הנרודניה ווליה בתקופה זו התמקדה בשיקום הארגון לאחר גל המעצרים והחרמות הציוד, והתנועה הצליחה לכונן מחדש מערך תעמולה באוניברסיטאות.
פיגנר מיקמה את בסיסה באודסה, ואחר כך עברה לקרקוב, שם נבגדה לבסוף על ידי אחד מהוועד המנהל, סרגי דגייב. שהפך סוכן כפול עבור המשטרה במטרה לזכות בהקלת עונשו לאחר שנעצר בדצמבר 1882. היא נעצרה בדירתה ב-10 בפברואר 1883. בעקבות מעצרה כתב הצאר החדש אלכסנדר ה-3 ביומנו "בשעה טובה היא נעצרה".
קורות חיים > אסירה פוליטית

טרם תחילת משפטה ריצתה פיגנר 20 חודשי מעצר בבידוד במבצר פטרופבלובסקיה. היא נשפטה לצד 13 חברי נרודניה ווליה נוספים ב-1884 ודינה ניגזר למוות, אולם הומתק - והיא נכלאה למשך 20 שנים במבצר בשלוסלבורג. ב-1904 נשלחה פיגנר לגלות פנימית למחוז ארכנגלסק, משם למחוז קאזאן, ולבסוף לניז'ני נובגורוד. ב-1906 הורשתה לצאת אל מחוץ לארץ, ופתחה בקמפיין למען האסירים הפוליטיים ברוסיה. היא פרסמה חוברת על בתי הכלא הרוסיים, ואספה למען האסירים כסף. ב-1907 הצטרפה למפלגת הסוציאל-רבולוציונרים, אך פרשה ממנה ב-1909 לאחר שנתגלתה בגידתו של יונה אזף. היא שבה לרוסיה ב-1915.
קורות חיים > לאחר המהפכה

פיגנר זכתה למעמד של גיבורה לאומית לאחר מהפכת פברואר 1917 והייתה לנואמת פופולרית במהלך אותה שנה. לאחר מכן הוציאה לאור את ספרה 'זכרונותיה של מהפכנית', שתורגם לשפות רבות, והעניק לה פרסום בינלאומי. הייתה בולטת באגודת האסירים הפוליטיים והגולים המשוחררים בברית המועצות עד לפירוקה ב-1935. כתבה את הביוגרפיות של מספר נארודניקים וספרים על ההיסטוריה של תנועת המהפכה ברוסיה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19. ב-1932 יצא פרסום מאוגד של כתביה לאור על ידי בברית המועצות על ידי בית ההוצאה לאור של אגודת האסירים הפוליטיים.
הצליחה לשרוד את 'הטיהורים הגדולים' של 1937 ומתה מוות טבעי במוסקבה ב-1942 בגיל 89.
כתביה

עמל חיים, בשני כרכים, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1944
לאחר שליסלבורג, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1946
בשנות ה-30
קלרנס אמיר אלן

קלרנס אמיר אלן (באנגלית: Clarence Emir Allen‏; 8 בספטמבר 1852 – 9 ביולי 1932) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מיוטה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

אלן, שנולד ב-8 בספטמבר 1852 בעיר ג'ירארד, פנסילבניה, למד בבית הספר המחוזי ובאקדמיית ג'ירארד (פנסילבניה). הוא למד משפטים. הוא סיים את לימודיו ב־מכללת וסטרן ריזרב, ולאחר מכן בהדסון, אוהיו, וסיים את לימודיו ב-1877 כשהוא חבר ברחובות פי בטא קפא.
לאחר סיום הלימודים, אלן התחתן עם קורין מארי טאקרמן, שם יחד נולדו להם שבעה ילדים - חמש בנות, אחת מהן מתה בינקות, ושני בנים. בתם פלורנס א. אלן, הפכה לאישה הראשונה שכיהנה בבית המשפט העליון של המדינה, בית המשפט העליון של אוהיו, ולשופטת הראשונה שכיהנה בבית משפט פדרלי, בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית. בת נוספת, אסתר אלן גאו, שימשה כדיקן הנשים באוניברסיטת המדינה של אוהיו. שני בניהם איבדו את חייהם במהלך מלחמת העולם הראשונה.  שלוש מבנותיו, פלורנס, אסתר והלן, סיימו את לימודיהן ב-Alma mater Western Reserve, אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב של ימינו.
ביוגרפיה > תהילת בייסבול

באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19, אלן שיחק בייסבול עבור מכללת וסטרן ריזרב, הידועה כיום כאוניברסיטת קייס ווסטרן רזרב. הוא מיוחס כשחקן הבייסבול הראשון של הקולג' ששכלל את כדור העקומה, ובעיקר מעולם לא הפסיד משחק לאחר ששלט ב"עקומה".  עם חברו לקולג', ג'ון פ. בארדן, אלן שיחק באופן מקצועי עם ה-Erie Keystones בקיץ 1876. בזמן שהותו באירי, הוא למד את הרעיון של כדור עקום ממגיש מפיטסבורג תחרותי, ושכלל אותו בשורות המכללה.
ביוגרפיה > חיים מקצועיים ופוליטיים

אלן שימש כמורה לספרות יוונית במכללת וסטרן ריזרב בין השנים 1880–1881. הוא עבר לסולט לייק סיטי, טריטוריית יוטה, באוגוסט 1881 והיה מדריך באקדמיית סולט לייק עד 1886, אז התפטר כדי לעסוק בכרייה. הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים הטריטוריאלי בשנים 1888, 1890 ו-1894.
אלן ואשתו בוגרת הקולג' (מקולג' סמית'), קורין, תמכו שניהם מאוד בחינוך ציבורי. לזכות אלן מיוחסת הצעת חוק שהתקבלה על ידי בית המחוקקים הטריטוריאלי ב-1890 שסיפקה בתי ספר ציבוריים בחינם לתלמידים בגילאי שש עד שמונה עשרה. יש שכינו אותו "אבי בתי הספר החופשיים של יוטה".
אלן נבחר לפקיד המחוז של מחוז סולט לייק באוגוסט 1890 וכיהן עד 1 בינואר 1893.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1893 והחל לעסוק בכך בסולט לייק סיטי. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מטעם המפלגה הליברלית ב-1892 כציר לקונגרס ה-53. הוא שימש כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית בשנים 1892 ו-1896.
עם קבלתה של יוטה כמדינה לאיחוד, אלן נבחר כרפובליקני לקונגרס ה-54 וכיהן מ-4 בינואר 1896 עד 3 במרץ 1897. הוא סירב להיות מועמד למינוי מחדש ב-1896.
הוא חידש את עיסוקיו הקודמים בכרייה עד 1922, אז פרש מעסקים פעילים והתגורר בקולומבוס, אוהיו, עד 1931. הוא מת באסקונדידו, קליפורניה ב-9 ביולי 1932. גופתו נשרפה והאפר נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בסולט לייק סיטי.
הערות שוליים

↑  "We've moved". oasis.lib.harvard.edu.
↑  "1900, Esther Allen Gaw and Helen Allen Shockey at Western Reserve University". Judge Florence e. Allen Images. 18 באוגוסט 2016. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Egan, James M. Jr. (21 במאי 2008). Base Ball on the Western Reserve: The Early Game in Cleveland and Northeast Ohio, Year by Year and Town by Town, 1865-1900. McFarland. ISBN 9780786430673 – via Google Books. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "The Kent Stater 28 April 1927 — Kent State University". dks.library.kent.edu.
↑  "Clarence e. Allen Was Utah's First Congressman - Utah Department of Heritage and Arts". אורכב מ-המקור ב-23 בספטמבר 2017. נבדק ב-23 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2015120546  US Congress: A000117  VIAF: 317285329   WorldCat (עם VIAF): 317285329 
קורין מארי אלן (לבית טאקרמן)
ליליאן לנקסטר

| --- | --- |

 לידה:  1852 
 פטירה:  1939 (בגיל 87 בערך) 
 
מפת רוסיה המאויירת, 1868. הצאר אלכסנדר עומד ליד דב חום רוסי
ליליאן לנקסטר(באנגלית: Lilian Lancaster; ‏ 17 בנובמבר 1852 – 1 באוגוסט 1939) הייתה שחקנית בריטית וקרטוגרפית הומוריסטית, שיצרה קריקטורות אנתרופומורפיות במפות של מדינות אירופה עם אזכורים רבים לשינויים הפוליטיים שהשפיעו על יבשת אירופה, יחד עם ייצוגים של גריבלדי וביסמרק ודמויות אחרות מאותם ימים.
ביוגרפיה

היא נולדה בלונדון בשנת 1852 בשם אליזה ג'יין לנקסטר. אביה היה סוחר צמר, תומאס לנקסטר (1817–1848) נפטר לפני יום הולדתה הרביעי, והיא גודלה על ידי אמה, תיאודורה קלאודיה לנקסטר לבית קרוסטווייט (1822–1906), שניהלה את עסקי המשפחה. בגיל 15, לנקסטר סיפקה שתים עשרה קריקטורות של מפות צבעוניות עבור הספר המאויר Geographical Fun: Humorous Outlines of Various Countries (1868). את ההקדמה לספר ואת הפסוק ההומוריסטי המתאר את המפות האנתרופומורפיות של מדינות אירופה סיפק ד"ר ויליאם הארווי [1796–1873].  בהקדמה לספר כתב הארווי שהמפות צוירו על ידי ילדה כדי לשעשע את אחיה החולה. הארווי הוסיף כי לנקסטר קיבלה השראה מציור מוקדם יותר של אנגליה הרוכבת על דולפין. הרישומים נועדו לחנך וגם לבדר, הארווי הוסיף: "שום יומן הסטורי אינו יכול להיות מובן ללא ידע במפות, ושירות טוב נעשה כאשר אנו הופכים מידע כזה לקל וברור יותר"! ספר נוסף מאויר יחד עם מפות מאויירות היו סיפורים של E. L. Hoskyn ששוב הציג את מדינות אירופה, אך הפעם מסיפורי המיתולוגיה המקומית.
ביוגרפיה > קריירה תיאטרלית

החל בתחילת שנות ה-70 היא החלה בקריירה כשחקנית פנטומימה, שחקנית קומדיה וזמרת, תחילה בתיאטרון היימרקט ואחר כך בתיאטרון היווני המלכותי (אנ'), שם הופיעה בתור ווספינו עם להקת הפנטומימה של ג'ורג' אוגוסטוס קונקסט (אנ'). במהלך 1880 היא טיילה בארצות הברית עם המופע האנגלי אבל ההפקה הגיעה לסיומה הפתאומי בניו יורק בתיאטרון וולאק (אנ'), כאשר ג׳ורג׳ קונקוסט נפצע קשה כשנפל במהלך המחזה.
עם שובה לבריטניה ב-1881 סיירה לנקסטר במחוזות שונים בהפקות שייקספיריות עם בארי סאליבן (אנ').
ביוגרפיה > חיים מאוחרים יותר

ב-1884 נישאה לנקסטר לוויליאם אדוארד טננט, מורה לונדוני ובעל קרקע. עם נישואיה פרשה מהבמה. במותו בגיל 43 בשנת 1897 עברה לנקסטר לברייטון, שם חידשה את יצור מפות הקריקטורות בכתב היד שלה תחת שמה מנשואים.
בשנותיה האחרונות התגוררה ליליאן לנקסטר טננט בדרום קנזינגטון בלונדון. היא מתה באוגוסט 1939.
בשנת 2017 הוצגו שתיים ממפות כתב היד שלה שצוירו ביד בגלריה סר ג'ון ריטבלט (אנ') בספרייה הבריטית בלונדון.
הערות שוליים

↑  Lilian Lancaster Tennant, Altea Gallery, e-catalogue 15, Allegory, Satire & Propaganda, 2021
↑  Lilian Lancaster (1852-1939), Barron Maps website
1 2  Harvey, William. Geographical Fun: Humorous Outlines of Various Countries, Hodder and Stoughton, London, December 1868
↑  Hoskyn, E. L. Stories of Old, Adam & Charles Black: London, 1912
↑  Parker, John. George Conquest, Dictionary of National Biography, 1912 supplement, Volume 1
↑  Eliza Jane Lancaster in London, England, Church of England Marriages (1884)
↑  Eliza Jane Tennant in the England & Wales, National Probate Calendar (Index of Wills and Administrations), 1858-1995
↑  Lilian Lancaster's hand-drawn maps on display, British Library, 30 January 2017
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ליליאן לנקסטר".
מפה הומרוסיטית של אנגליה, 1878
קלראשי

קֶלֶרָאשי (ברומנית: Călărași) היא עיירה במולדובה, שנוסדה ב-1848.
בעבר, משמעות המילה "călărași" הייתה "פרשים" (היום המילה[דרושה הבהרה] היא "călăreți" כלומר צרעות). שמו של Călărași נוצר בהשראת אגדה שמספרת שפעם, כאשר סטפן הגדול ממולדובה נלחם בעות'מאנים, הוא הורה לגדוד פרשים לעמוד על המשמר. הם נלחמו בעות'מאניים, הקריבו את עצמם ולבסוף ניצחו בקרב.
קלראשי הייתה עיירה יהודית חסידית היסטורית: 4,593 מתושבי העיר שהם 89% מהאוכלוסייה, היו יהודים. בשנת 1897. ב-1905 נהרגו 60 יהודים, 300 נפצעו ויותר מ-200 בתים נשרפו כחלק מגל הפוגרומים הרוסיים. רבים מהניצולים ברחו לקישינב הסמוכה או היגרו לרומניה, אוסטריה, ישראל וארצות הברית, ב-1930היו 3,631 תושבים (76% מהאוכלוסייה) יהודים. בקהילה היהודית היו ארגוני רווחה, בית חולים, תלמוד תורה וספרייה בין יתר מוסדות הקהילה.
בשנת 2018, דומיטרו גרוסי הוציא סרט תיעודי אתנוגרפי ברומנית בשם "Călărași – ארץ ליד שער השמיים" המתמקד בהיסטוריה התרבותית של העיירה ובפולקלור.
העיר היא המרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז קלאשי; היא גם מנהלת כפר אחד, אוריקובה.
קלראשי עיר תאומה עם העיר קלאראסי ברומניה.
הערות שוליים

↑  Yaakov Chiplester (1906). "The Terrible Bloody Kalarasher Pogrom". JewishGen. נבדק ב-23 באפריל 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "CĂLĂRAȘI - A LAND BY THE GATE OF HEAVEN - won the Zlatna IEFF 2018 Trophy!". Alternative Cinema. 13 באוגוסט 2018. נבדק ב-23 באפריל 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
צילום פנורמי של קלראשי
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "קלראשי".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009841967405171  BnF: cb17000958x (data)  GND: 4379925-5  LCCN: no2010110781  VIAF: 138561961   WorldCat (עם VIAF): 138561961 
מבט לעבר העיירה
עמנואל כ"ץ

| --- | --- |

 לידה:  1915
 פטירה:  3 בדצמבר 1978 (בגיל 63 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  המשקיף זמנים, הבקר, חרות, לעצטע נייעס, סולם
 סוג כתב:  פובליציסט
עמנואל כ"ץ (ט"ו בטבת תרע"ה, 1 בינואר 1915 – 3 בדצמבר 1978, ג' בכסלו ה'תשל"ט) היה חבר לח"י, פובליציסט, עיתונאי, עורך, מתרגם וחוקר.
חייו ופועלו

עמנואל כ"ץ נולד ב-1915 בווילנה למשפחה ציונית לאומית. מנעוריו הצטיין בידענות, שבה השתמש בכתיבה פובליציסטית. כן תרגם שירה ופרוזה. בגיל 12 פרסם חוברת אידאולוגית לתלמידים, בה עשה נפשות לרעיון בית"ר.
בגמר לימודיו בתיכון, בהיותו קצין מפקדת גליל וילנה של בית"ר, עלה לארץ ישראל כסטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים.
כ"ץ נכנס לעבוד בעיתונות העברית, תוך המשך הפעילות בתנועה הלאומית הממוסדת. כאשר קמה מחתרת לח"י הצטרף אליה והיה חבר מערכת בטאוניה "החזית" ו"המעש". עם חיבוריו הפוליטיים, הכוללים מאמרים רבים, נמנית גם החוברת "האימפריה שוקעת יהודה עולה" שהופיעה בהוצאת לח"י. הוא גם כתב את השיר "אגדה" שנכתב לאחר מותו של מפקד הלח"י, יאיר, ולזכרו.
ערך ותרגם ספרים רבים. יסד וערך את "לפיד" ביטאון הנוער הלאומי העובד והלומד והשאיר בכתובים שני מחקרים נרחבים על נושא יודאיקה ועל יהדות וילנה, עיר הולדתו.
כעיתונאי עבד בעיתונים שונים "המשקיף", "זמנים", "הבקר" ובעיקר בעיתון "חרות". בסוף ימיו עבד בעיתון היידיש "לעצטע נייעס",
היה חבר המערכת ולקח חלק בעיתון האידיאולגי "סולם". בבחירות לכנסת השביעית שובץ במקום השלישי ברשימתו של ישראל אלדד, "רשימה למען ארץ ישראל", אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
כתב את המילים העבריות של מספר רומנסות ספרדיות בחוברת שהוציא ביחד עם יצחק לוי. הרומנסות הן "זה העלם", "הקטנטנה הסמיקה", "בת גלים", "צל-לא-צל", "שלוש אחיות", "אל החלון", "יעל", "איחל לו", "סילונה".
כ"ץ היה אחיינו של יוסף כהן-צדק ושניהם תרגמו את השיר "קפיטן קפיטן" מרוסית.
לקריאה נוספת

עמנואל כץ, לוחמי חירות ישראל (לח"י), הוצ' האגודה להנצחה, בית יאיר, ת"א, תשמ"ז (1987).