stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ימי קרטר
תדמיתו ומורשתו

בעקבות פרשת ווטרגייט קרטר נתפס בעיני הציבור כאדם כן, ישר ובעל כוונות טובות. עם תחילת כהונתו זכה לתמיכת 66% מהציבור אולם ירד ל-34% בלבד עם תום כהונתו, כש-55% מהציבור מתנגדים אליו. ב-1980 הציג את עצמו מושל קליפורניה רונלד רייגן כאדם קליל ובטוח בעצמו, בניגוד לקרטר, הרציני והמופנם. קרטר, ששם לב לפרטים ונראה פסימי, חלש ולא החלטי, עמד בניגוד לקסמו של רייגן ולאופטימיות שלו. רייגן השתמש בבעיות הכלכליות, במשבר בני הערובה ובחוסר שיתוף הפעולה בוושינגטון כדי להציג את קרטר כמנהיג חלש ולא משפיע. כמו קודמו, פורד, קרטר לא כיהן כהונה שנייה כנשיא. מבין אלו שגם נבחרו לנשיאות, היה קרטר הראשון מאז הרברט הובר ב-1932 שהפסיד. כ-31% מהציבור תמכו בקרטר לפני הבחירות ב-1980, אולם ב-2009 הוא זכה לתמיכה של 64% מהציבור על פעולותיו כנשיא.
הסרט "ערוצים חשאיים - מחיר השלום" נותן לקרטר קרדיט על מאמציו להשגת הסכמי קמפ דייוויד בין ישראל ומצרים. קרטר זכה לכמה פרסים לאחר סיום כהונתו, וכמה מוסדות ומקומות נקראו על שמו. הספרייה הנשיאותית על שמו נפתחה ב-1986. ב-1998, הכריז חיל הים על צוללת שתיקרא על שמו של קרטר. היא אחת מכלי השיט המעטים שקרואים על שמו של אדם חי. בנוסף לכך קיבל באותה שנה את פרס האו"ם לזכויות אדם, ואת מדליית הובר למהנדסים שתרמו לעולם. קרטר זכה בשני פרסי גראמי עבור ספריו המוקלטים. שדה התעופה באמריקוס, ג'ורג'יה נקרא על שמו החל מ-2009.
תדמיתו ומורשתו > רשימת פרסים בהם זכה

פרס נובל לשלום (10 בדצמבר 2002)
הצלב הגדול של אות הכתר הבלגי (2011)
מדליית אודובון (1994)
פרס גרמי לאלבום ספוקן וורד (2015)
הפרס ההומניטרי ע״ש אלברט שווייצר (1987)
מדליית הובר (1998)
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת נאנג'ינג (2012)
איש השנה של הפיננשל טיימס (1976)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת חיפה (1987)
פרס גרמי לאלבום ספוקן וורד (2006)
American Library Association Honorary Membership (1994)
פרס פולברייט (1994)
פרס גרמי לאלבום ספוקן וורד (2018)
פרס אנסל אדמס (1981)
פרס אינדירה גנדי
עיטור ארבע החירויות – מדליית החירות (1995)
מדליית החירות של פילדלפיה (1990)
פרס השלום ע״ש פליקס הופואה-בואני (1994)
מדליית החירות הנשיאותית (9 באוגוסט 1999)
פרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם (10 בדצמבר 1998)
פרס קטלוניה הבין-לאומי (2010)
American Peace Award (2009)
פרס דלתא להבנה עולמית (1999)
International Mediation medal (1979)
מסדר וסקו נונייס דה בלבואה
מדליית הכבוד של האליס איילנד
מסדר מנואל אמדור גוררו
מדליית המערכה האמריקנית
מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אלברטה
מסדר המשחרר הגנרל סן מרטין
מסדר הנילוס
מדליה לשירות הביטחון הלאומי
לקריאה נוספת

Jimmy Carter: A Comprehensive Biography from Plains to Post-Presidency, by Peter G. Bourne, New York: Scribner, 1997
תומאס מטקלף

תומאס מטקלף (באנגלית: Thomas Metcalfe;‏ 20 במרץ 1780 – 18 באוגוסט 1855) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור והמושל העשירי של קנטקי. מטקלף היה המועמד הראשון לתפקיד מושל קנטקי שנבחר על ידי ועדה מיוחדת. נוסף על כך, מטקלף היה מושל קנטקי הראשון שלא היה חבר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
מטקלף רכש את השכלתו בצעירותו אצל אחיו הבכור ועבד לראשונה כבונה באבן. הוא סייע לבנות את בית המשפט במחוז גרין (אנ'), הידוע כבית המשפט העתיק ביותר בקנטקי. מאוחר יותר, יריביו הפוליטיים לעגו לו על מקצועו זה, והעניקו לו את הכינוי "פטיש האבן הישן". הקריירה הפוליטית שלו החלה בכך שכיהן בארבע קדנציות כחבר בית הנבחרים בקנטקי. שירותו בבית הנבחרים הופסק במלחמת 1812. במהלך המלחמה פיקד מטקלף על פלוגה שהגנה על פורט מייגס (אנ'). בגיל 38 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית. מטקלף כיהן כחבר בית הנבחרים במשך חמש קדנציות, ואז התפטר כדי להתמודד על תפקיד מושל קנטקי. בבחירות, שנערכו ב-1828 והוכרעו ברוב של 709 קולות, ניצח מטקלף את ויליאם ברי. קודמו של מטקלף, ג'וזף דשה, היה המום מההפסד של מפלגתו, שאיים לא לפנות את אחוזת המושל. עם זאת, דשה כיבד בסופו של דבר את רצון העם, ואיפשר מעבר שלטון מסודר.
הדאגה העיקרית של מטקלף כמושל הייתה סוגיית פיתוח התשתיות בתוך קנטקי. בין הפרויקטים המוצעים שלו היו כביש המחבר בין שלביוויל (אנ') ללואיוויל ותעלה במפלי אוהיו. כשהנשיא אנדרו ג'קסון הטיל וטו על התקציב לבניית כביש אגרה המחבר בין מייזוויל (אנ') ללקסינגטון, הורה מטקלף לבנות אותו בכל מקרה, ושילם עבור הכביש מתקציב מדינתו. לאחר כהונתו כמושל, הוא כיהן בסנאט של קנטקי, והשלים את כהונתו החלקית של ג'ון קריטנדן בסנאט של ארצות הברית ב-1848. לאחר מכן, פרש לאחוזתו במחוז ניקולאס, שם נפטר ב-1855 כתוצאה מכולרה. מחוז מטקלף (אנ') בקנטקי נקרא על שמו.
חייו המוקדמים

תומאס מטקלף נולד ב-20 במרץ 1780 לג'ון מטקלף ולשרה דנט מטקלף במחוז פאוקוויר (אנ') שבוירג'יניה. אביו שירת במלחמת העצמאות של ארצות הברית כקפטן. ב-1784, משפחתו של מטקלף עברה למחוז פאייט (אנ') שבווירג'יניה (כיום בקנטקי). שנים מספר לאחר מכן הם עברו לחווה חקלאית במחוז ניקולאס (אנ') שבקנטקי.
מטקלף רכש השכלה בסיסית בלבד. בגיל 16 חונך מטקלף אצל אחיו ולמד בנייה באבן. שלוש שנים מאוחר יותר נפטר אביו, והשניים עסקו בפרנסת משפחתם. מטקלף הפך אחד מבוני האבן וקבלני הבניין הבולטים בתקופת ההתיישבות של קנטקי. מספר מבתי האבן שלו, לרבות ביתו הראשון במחוז רוברטסון (אנ'), שרדו, והם רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים. מבנים נוספים שנבנו על ידי האחים מטקלף הם אחוזת המושל הראשונה של המדינה (אנ') ובית המשפט של מחוז גרין, הידוע כבית המשפט העתיק ביותר בקנטקי, והכנסייה הפרסביטריאנית בווסט יוניון בדרום אוהיו.
ב-2 באוקטובר 1801, מטקלף התגייס כלוטננט לגדוד ה-29 של מיליציית קנטקי. הוא הועלה לדרגת קפטן ב-12 באוקטובר 1802. ב-1806 לערך, התחתן מטקלף עם ננסי מייסון מפיירפקס, וירג'יניה. לזוג נולדו ארבעה ילדים. בין 1817 ל-1820, מטקלף בנה בית למשפחתו במחוז ניקולאס. האחוזה כונתה "מקלט יער" על ידי המדינאי הנרי קליי, כשבביקורו הראשון בבית החדש שנבנה, אמר למטקלף, "טום, יש לך כאן מקלט יער אמיתי".
קריירה פוליטית

הקריירה הפוליטית של מטאלף החלה ב-1812, כשנבחר לייצג את מחוז ניקולאס (אנ') בבית הנבחרים של קנטקי. עם זהותו, כהונתו בבית הנבחרים פסקה לאחר שנקרא לשרת במלחמת 1812. ב-1813 ייסד מטקלף פלוגה של מתנדבים ופיקד עליהם בקרב פורט מייגס (אנ'). בזמן שהותו במלחמה, בחרו בו מצביעי אזור הבחירה שלו לבית הנבחרים של קנטקי לכהונה שנייה ברוב מוחץ. רק שלושה עשר קולות התנגדו למינוי. הוא המשיך לכהן בבית הנבחרים של קנטקי עד 1816.
קריירה פוליטית > בבית הנבחרים של ארצות הברית

בגיל 38 נבחר מטקלף לקונגרס האמריקאי השישה עשר (אנ'), תוך שהוא מנצח את יריבו הפוליטי, ג'ושוע דשה. במהלך כהונתו בבית הנבחרים, שנפרשה על פני חמש קדנציות, כיהן מטקלף כיושב ראש שתי ועדות בבית הנבחרים. מטקלף התנגד לפעילותו של בנק השני של ארצות הברית (אנ'), אך העדיף מתן אשראי לרוכשי קרקעות ציבוריות. ב-1821 הציע להעניק זכויות קדימה ברכישה לפולשים. כבעל עבדים בעצמו, התנגד מטקלף להגבלות על עבדות במיזורי ולרכישת לואיזיאנה.
בנאומו השנתי של ג'יימס מונרו לבית הנבחרים בדצמבר 1822, הוא קרא לקונגרס לדווח כיצד להתמודד בצורה הטובה ביותר עם הסמינולים (אנ'), שאכלסו את הטריטוריה שנרכשה לפלורידה. כיו"ר הוועדה לענייני אינדיאנים, מסר מטקלף את דו"ח הוועדה ב-21 בפברואר 1823. הוועדה שלו מצאה כי על פי תנאי הסכם אדמס-אוניס, שהעבירה את השליטה בפלורידה לארצות הברית מספרד, הסמינולים אמורים להיות בעלי השליטה במקום. בהתאם לכך, המליצה הוועדה לתת לכל הסמינולים מענק קרקע. הם קיוו כי צעדים אלה יסייעו לשבור את הנאמנות השבטית של הסמינולים ולזרז את מיזוגם לחברה הלבנה.
ב-1826 כיהן מטקלף בוועדה שחקרה את הטענות, שלפיהן סגן הנשיא ג'ון קלהון נהנה באופן לא ראוי מחוזה שהעניק בעת שכיהן כמזכיר המלחמה בשנת 1822. בעוד קלהון זוכה מכל אישום, חברו מקרוליינה הדרומית, ג'ורג' מקדאפי, תקף את מטקאלף באשר להליכים שביצעה הוועדה וזיכו את קלהון מאשמתו. ההתכתבות הפכה לסוערת, ומקדאפי אתגר את מטקאלף לדו-קרב. למטקאלף הייתה הזכות לבחור את תנאי הדו-קרב. הוא בחר ברובים כנשק במרחק של 90 רגל. מקדאפי התעקש שפצעים מדו-קרב קודם הותירו אותו ללא יכולת להתעסק עם רובה, והציע אקדחים כחלופה. מטקלף ענה כי הוא מעולם לא השתמש באקדח בחייו. משלא הצליחו להגיע להסכמה על תנאי הדו-קרב, נטשו שני הצדדים את העניין לחלוטין.
קריירה פוליטית > מושל קנטקי

מטקלף התפטר מבית הנבחרים ב-1 ביוני 1828, כדי להתמודד על תפקיד מושל קנטקי. הוא נבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית והיה המועמד הראשון לראשות קנטקי שנבחר בשיטה זו. מטקלף ניצח את ויליאם ברי בהפרש של 709 קולות, אך שותפו למירוץ ג'וזף אנדרווד נוצח על ידי המועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ג'ון בריטהיט. בחירתו של מטקלף לתפקיד ב-1828 הייתה הפעם הראשונה שבה זכה מועמד, שלא היה מועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. חרף כך, רק דמוקרטי-רפובליקני אחד כיהן בתפקיד בין כהונתו של מטקלף לבין בחירתו של לזרוס פאוול (אנ') ב-1851.
ג'וזף דשה, המושל היוצא, סירב להאמין שמפלגתו הפסידה בבחירות. הוא לא אהב את מטקלף לא רק בגלל השתייכותו למפלגה הנגדית, אלא גם בגלל עיסוקו כבונה באבן. מתנגדיו של מטקלף תקפו אותו בהצביעם, בין השאר, על איכותם הקלוקלת, לטענתם, של מבני האבן שלו. על מתנגדיו אמר מטקלף "הם עשויים לומר מה שהם אוהבים על דעותיי, אבל האדם הראשון שיעז לתקוף את דמותי, ארוצץ את גולגולתו בפטיש האבן שלי, כפי שהייתי מבקע סלע". עם התפשטותה של אמירה זו, קיבל מטקלף את הכינוי "פטיש אבן ישן". חרף איומיו להישאר באחוזת המושל עד להתכנסות בית הנבחרים, כיבד דשה את רצון העם, ועזב את המעון ב-2 בספטמבר 1828.
מטקלף פעל בכהונתו למען פיתוח התשתיות בתוך קנטקי. הוא פיקח על הקמת כביש המחבר בין שלביוויל (אנ') ללואיוויל. כאשר הנשיא אנדרו ג'קסון הטיל וטו על סיוע פדרלי למסלול המחבר את מייזוויל (אנ') ללקסינגטון, המשיך מטקלף לבנות אותו בעזרת תקציב המדינה. כהונתו של מטקלף כללה גם את הזמנת מסילת הברזל הראשונה של המדינה ותחילתן של תוכניות לתעלה במפלי אוהיו. בהמלצת המושל, אישר בית הנבחרים של קנטקי סיוע נוסף לחינוך והקמת בתי ספר מחוזיים.
ימיו האחרונים ומותו

לאחר כהונתו כמושל, ייצג מטקלף את מחוזות ניקולאס ומחוז ברקן (אנ') בסנאט של קנטאקי בין 1834 ל-1838. ב-1836 כיהן כבוחר המועמד לנשיאות מהמפלגה הוויגית, ועמד בראש הוועידה הוויגית של קנטקי בהרודסבורג (אנ'), מחוז ברקן (אנ') ב-26 באוגוסט 1839. מ-1840 עד 1849, כיהן כנשיא מועצת השיפורים הפנימיים של המדינה. לאחר מכן נבחר כנציג המפלגה הוויגית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את כהונתו של ג'ון קריטנדן. הוא כיהן בו מ-23 ביוני 1848 עד 3 במרץ 1849. במהלך כהונתו הקצרה טען שקנטקי תישאר חלק מהאיחוד.
לאחר כהונתו בסנאט עסק מטקלף בחקלאות. תומאס מטקלף מת מכולרה בביתו ב-18 באוגוסט 1855, ונקבר ב"מקלט היער" שבנה. מחוז מטקלף (אנ') בקנטקי הוקם ב-1860 ונקרא על שמו. "בקתת היער" נרשמה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-2 באוקטובר 1973.
לקריאה נוספת

Allen, William B. (1872). A History of Kentucky: Embracing Gleanings, Reminiscences, Antiquities, Natural Curiosities, Statistics, and Biographical Sketches of Pioneers, Soldiers, Jurists, Lawyers, Statesmen, Divines, Mechanics, Farmers, Merchants, and Other Leading Men, of All Occupations and Pursuits. Bradley & Gilbert. נבדק ב-2008-11-10.
Alvey, R. Gerald; Thomas D. Clark (1992). Kentucky Bluegrass Country. University Press of Mississippi. ISBN 978-0-87805-544-9.
Mathias, Frank F. (2004). "Thomas Metcalfe".  In Lowell Hayes Harrison (ed.). Kentucky's Governors. Lexington, Kentucky: The University Press of Kentucky. ISBN 0-8131-2326-7.
הערות שוליים

1 2  Allen, p. 93
↑  Alvey, p. 61
↑  Mathias, p. 33
↑  Mathias, p. 35
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr92037416  SNAC: w6474c2f  US Congress: M000676  VIAF: 58948154   WorldCat (עם VIAF): 58948154 
מטקלף עזר בבניית אחוזת המושל הראשונה של קנטקי
מטקלף עזר בבניית בניין בית המשפט של מחוז גרין, ששימש אותו מ-1803 עד 1931
מלחמת הולנד–אנגליה הראשונה

מלחמת אנגליה–הולנד הראשונה (באנגלית: First Dutch War, בהולנדית: Eerste Engelse Zeeoorlog). היא המלחמה הראשונה בסדרה של ארבע מלחמות שנערכו בין ציי אנגליה (בתקופה זו אנגליה הייתה רפובליקה; באנגלית: Commonwealth of England) וארצות השפלה (United Provinces of the Netherlands) במאה ה-17. הסיבה למלחמה הייתה השליטה בסחר העולמי ובהובלה ימית בין אנגליה ומושבותיה.
הרקע למלחמה > פרוץ המלחמה - 1652

המלחמה החלה בקיץ. בקרב הראשון ב-15 ביולי 1652 טרומפ הוביל את כוחותיו כנגד המפקד האנגלי ג'ורג' אייסקיו בראש 21 אוניות קרב. אייסקיו נסוג מפניו ועגן בדאונס (Downs) טרומפ הגיע לדאונס ב-20 ביולי אולם כשהתכונן להתקיף בראש כח של 100 ספינות שככה הרוח ואחר הפכה לדרומית, מה שמנע מטרומפ לחדור למעגן. טרומפ המשיך צפונה ונתקל בבלייק ב-4 באוגוסט. אולם סערה שפרצה למשך יומיים, פיזרה את ספינותיו. אבדותיו של טרומפ היו כבדות משל בלייק: 11 ספינות-קרב, 4 ספינות-אש וגאליוט אחת טבעו וספינות אחרות ניזוקו.
במהלך הסערה הצליחו רב אוניות הסחר ההולנדיות לצלוח את התעלה האנגלית ולהגיע להולנד, אם כי רבות מהן ניזוקו.
בעוד טרומפ נאלץ לחזור הביתה והודח מהפיקוד ומיכיל דה רויטר מונה למפקד הצי. הוא יצא בראש פלגה בת 38 אוניות קרב ללוות שיירת אוניות סוחר וב-16 באוגוסט נתקל בכוחותיו של אייסקיו שמנו 42 אוניות קרב וספינות עזר. למרות יתרונו אייסקיו נאלץ לסגת לפליימות' אולם דה רויטר לא ניצל את הצלחתו. שני המפקדים הודחו ואת הפיקוד על הצי ההולנדי קיבל אדמירל דה-ויט'. הוא הגשים את שאיפת חייו אולם מה רבה הייתה האכזבה.
"ויט הכפול" (Double With) נתקל בקשיים באיוש ובשיפוץ ספינותיו. למרות זאת הפליג בראש הצי והתרברב: "אני אביא בשמחה את הצי לאויב והשטן כבר יסיים זאת בהצלחה". עמדו לרשותו כ-60 אוניות מלחמה וב-28 בספטמבר נפגשו הציים. יום קודם לכן רצה דה-ויט לקבוע את מושבו באוניית הדגל של טרומפ, ברדרודה בת 59 תותחים, אולם הצוות סירב לקבלו והוא נאלץ לעלות על אונייה אחרת "הנסיך וילם" בת 45 תותחים. שם הוא פגש בקפטיין בן 70, הנווט וחלק מהקצינים שתויים ורוב אנשי הצוות חולים.
דה-ויט' ניצל את הרוח לדחוק את ספינותיו של בלייק למים רדודים במקום שנקרא קנטיש נוק (Kentish Knok) ואכן שתיים מספינותייו של בלייק נתקעו בקרקעית (כזכור הן היו עמוקות-שוקע) אולם המשיכו בירי ודה-ויט' נאלץ לסגת בבושת פנים אף על פי שהוא איבד רק שלוש אוניות מלחמה. אין ספק, שהמורל הנמוך וחוסר המשמעת תרמו לכך רבות.
טרומפ הוחזר אפוא לפקד על הצי ההולנדי. האנגלים החליטו לנצל את תקופת החורף, שהסערות שכיחות בה, לארגון מחדש של הצי אולם טרומפ לא טמן ידו בצלחת. הוא יצא ללוות שיירה של 450 אוניות סוחר בדרום התעלה, שפניהן לצרפת, לספרד ולים התיכון. כשנודע לטרומפ שבלייק נמצא בדאונס בראש כ-40 ספינות מפרש הוא עזב את השיירה המסורבלת בראש 73 אוניות קרב וספינות-עזר. בצהרי 30 בנובמבר נפגשו הציים אולם סערה שפרצה מנעה את התפתחות הקרב. למחרת, החל הקרב במים העמוקים מול דובר. בקרב בלייק נפצע קשה ונאלץ לסגת. לאנגלים אבדו 6 ספינות (3 טבעו, 1 עלתה באש ו-2 נשבו) לעומת אונייה הולנדית אחת בלבד.
השיירה ההולנדית עברה בשלום וטרומפ, בחוזרו הביתה, קשר מטאטא לתורן לאות כי טאטא את הים מכל אויב. ומאז זה הסימן המקובל לניצחון ימי, עד לימינו אנו. בלייק חזר לאנגליה והציע את התפטרותו, אולם זו לא התקבלה היות שנאלץ לצאת לים כשהצי אינו מוכן והפרלמנט הכיר באחריותו שלו למצב.
קרב פורטלנד: או קרב שלושת הימים (18–20 פברואר 1653)

בפברואר 1653 יצא טרומפ ללוות שיירה שהמתינה לו ליד לנדס אנד (Land’s End, הכף הדרום-מערבי של אנגליה). בלייק ארב לו בראש 80 אוניות קרב, שהיו מחולקות לשלוש פלגות: אדומה, כחולה ולבנה.
ב-18 בפברואר החל "קרב שלושת הימים" או "קרב פורטלנד": הכוח של בלייק היה מפוזר ונמצא "מתחת לרוח" ביחס להולנדים, מה שהקנה להולנדים יתרון בתימרון. לנוכח הכוחות ההולנדיים כינס בלייק את אוניותיו אולם רוח מערבית מנעה מהפלגה הלבנה של מונק, שהייתה מרוחקת כדי 5 מייל לכנוס. כך הייתה לטרומפ עדיפות צבאית אולם זה לא מנע מבלייק מלהשיב אש. בעוד בלייק נלחם נגד טרומפ, דה רויטר ואוורטסן, שניסו לבודדו, התאחדו הפלגות הכחולה והאדומה ובתרגיל ימאות מבריק שטו "מול הרוח" וביצעו "סיבוב" וכך התייצבו בעורפם של ההולנדים "מעל לרוח". כוחותיו של טרומפ נחלצו בקושי ממצבם המסוכן.
דה רויטר, באונייה קטנה בת 28 תותחים הצליח להשתלט על ה"פרוספריטי" (Prosperity) בת 54 תותחים אולם נאלץ לנטוש אותה לנוכח עדיפותם של יריביו. מונק ניסה להגיע לאתר הקרב אולם נתקל בכוחותיו של אוורטסן, ונחלץ רק לאחר קרב שארך 4 שעות. לכל צד אבדו 2 אוניות.
בשעות הלילה התארגנו ההולנדים ושיירת אוניות הסחר המשיכה בדרכה, מוקפת באוניות המלחמה. האנגלים ירו ממרחק ולאף על פי שלא גרמו לנזק, תחמושת ההולנדים החלה לאזול. למחרת, הגיעו הספינות ההולנדיות למי החופים, מקום שלא יכלו הספינות האנגליות לשוט ולתמרן בגלל השוקע העמוק של ספינותיהם. האנגלים פרצו לתוך השיירה והתחולל קרב בטווחים קצרים, כשההולנדים מוגבלים בעוצמת האש בגלל מחסור באבק שרפה. להולנדים אבדו 50 אוניות-סוחר ו-12 אוניות מלחמה (חלקן טבעו וחלקן נשבו) בעוד שלאנגלים אבדו 6 אוניות מלחמה בלבד. עם זאת, עברה מרבית השיירה בהצלחה.
פיתוח תורת המלחמה

בלייק, בשוכבו מחלים במיטתו, לאחר פציעתו בקרב, פיתח את תורת המלחמה הימית כתשובה להצלחת ההולנדים להעביר את שיירות הסחר. הוא השתדל לתת פתרון לכל מצב שיתפתח תוך כדי קרב ימי. התורה התפרסמה כקובץ "הוראות לחימה" (Fighting Instructions) וקובץ "הוראות הקבע לשיוט" (Sailing Instructions), שיצאו לאור ב-1653. הוראות אלו חייבו את מפקדי הצי. ואכן, הקצין הממוצע יצא ידי חובתו כאשר ציית להוראות, אולם מאידך, ההוראות חנקו או מנעו כל מחשבה רעננה או יוזמה. נזקקה אנגליה לגאון אסטרטגי כהוריישו נלסון שיחרוג מהמוסכמות ויכתיר אותה כמלכת הימים.
קרב גברד (Gabbard)

ההתנגשות הבאה ארעה כשלושה חודשים לאחר קרב פורטלנד. טרומפ יצא וירה על דובר וביצוריה, כשהוא לא היה במשימת ליווי. מונק יצא לקראתו בראש צי של 100 אוניות. הם נפגשו במים הרדודים של גברד מול מוצא התמזה. ההולנדים בהיותם היוזמים שטו "מעל לרוח" אולם הרוח שינתה את כיוונה ולאנגלים היה יתרון טקטי. בעוד הם נלחמים, בלייק, למרות פציעותיו, הפליג בראש פלגה בת 18 ספינות מנהר התמזה והצטרף לכוחות הנצים. ההולנדים לא הצליחו לעמוד מול האנגלים ואיבדו 25 אוניות וכ-1500 איש. תוך כדי הקרב, טרומפ פוצץ את ספינתו על מלחיה והפושטים האנגליים ובדרך פלא יצא בחיים. הולנד ביקשה לחתום על הסכם שלום אולם קרומוול העמיד תנאים, שהולנד לא הייתה יכולה לעמוד בהם.
קרב סכוונינגן: (Scheveningen)

הולנד ניסתה לשקם את ציה לאחר האבדות שסבלה. במקביל הטילו האנגלים, בפיקודו של מונק, מצור על נמלי הולנד. ב-30 ביולי יצא טרומפ מפלושינג (Flushing) בראש כוח של 95 אוניות ודה-ויט' בראש כח של 30 אוניות מאמשטרדם ואחדו את כוחותיהם לצי בן 125 אוניות קרב ההתנגשות ארעה במימי סכוונינגן מול כח בסדר גודל דומה בפיקודו של מונק.
הכוחות שייטו במקביל וירו אלה באלה מטווחים קרובים. לא רק בתותחים ירו אלא גם ברובים. באש זו נפגע טרומפ ומת. הקרב נמשך שעות מרובות ולשני הצדדים נגרמו נזקים מרובים. ההולנדים סבלו שוב ממחסור באבק שרפה וחלק מאוניותיהם נסוגו למים הרדודים, מחוץ לטווח התותחים האנגלים.
סיום מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה (חוזה וסטמינסטר)

אמנם ההולנדים הפסידו בקרבות האחרונים ונגרמו להם אבדות קשות, אולם האנגלים לא יכלו להתמיד במצור וכך שני הצדדים היו בשלים להגיע להסכם שלום. קרומוול מיתן את דרישותיו וההולנדים קיבלו את עקרון ריבונות אנגליה במימיה. הנה כי כן, היריבים חתמו על חוזה וסטמינסטר בתאריך 22 באפריל 1654 והשלום נכנס לתוקפו ב-8 במאי. ההולנדים קיבלו עליהם את תנאי חוקי הסחר הימי, אם כי בפועל לא קיימו אותם. מה שגרם, בבוא הזמן, להתפרצות מלחמות נוספות.
על מותו של אדמירל טרומפ נאמר בהולנד: "מהו צי ללא נשמה?"
חשיבותה הצבאית של מלחמת הולנד-אנגליה הראשונה הייתה בכך, שזו המלחמה הראשונה שנערכה כולה בים, ללא ניסיון להנחית כוחות ולכבוש יעדים יבשתיים. במלחמה זו נוסחה אסטרטגיה ימית עצמאית, שלא הייתה בבואתה של הלוחמה היבשתית, והביאה לידי ביטוי את יכולת התנועה של האוניות ומיצוי כוח האש שלהן. כך נוצרה אפוא תורת הלחימה בטור, תוכננו ונבנו אוניות ייעודיות לכך: אוניות-הקו (Ships-of-the-line) והותאמו כלי נשק ללוחמה זו.
יש הרואים במלחמה זו את ראשית הסוף של הדומיננטיות של ההולנדים בסחר בינלאומי ויש אחרים מפקפקים בכך.
לקריאה נוספת

מאיר שָׂשׂ, המערכה על הימים: תולדות העוצמה הימית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991.
.C.R. Boxer, The Anglo-Dutch Wars of the 17th Century, 1652-1674. National Maritime Museum, 1974
מלכות הקופונים (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט בעברית
כרזת הסרט בעברית
 מבוסס על:  תרמית כספים משנת 2012
 בימוי:  ארון גודה גיטה פולאפילי
 הופק בידי:  לינדה מקדונה ניקי ווינסטוק
 תסריט:  ארון גודה גיטה פולאפילי
 שחקנים ראשיים:  קריסטן בל קירבי האוול-בפטיסט פול וולטר האוזר וינס ווהן
 מוזיקה:  סידהרת'ה קושלה
 צילום:  אנדרו ווהד
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  AGC Studios (אנ') Marquee Entertainment Red Hour Productions
 חברה מפיצה:  STXfilms
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה
 הקרנת בכורה:  10 בספטמבר 2021 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  110 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה
 תקציב:  20 מיליון דולר
 הכנסות:  1.2 מיליון דולר
 דף הסרט ב־IMDb
מלכות הקופונים (באנגלית: Queenpins) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2021. הסרט בוים ונכתב על ידי ארון גודה (אנ') וגיטה פולאפילי (אנ'). בסרט מככבים קריסטן בל, קירבי האוול-בפטיסט, פול וולטר האוזר, ביבי רקסה ווינס ווהן. בן סטילר שימש כמפיק בפועל תחת חברת ההפקות שלו, Red Hour Productions (אנ'). עלילת הסרט מבוססת על סיפור אמיתי לפיו שלוש נשים מאריזונה ביצעו הונאת כספים באמצעות קופונים בשנת 2012.
הסרט הופץ ב-10 בספטמבר 2021 על ידי STXfilms (אנ') וזכה לביקורות מעורבות ונחשב לכישלון קופתי לאחר שהרוויח רק 1.2 מיליון דולר כנגד 20 מיליון דולר שהושקעו ביצירתו.
שחקנים

קריסטן בל – קוני קמינסקי.
קירבי האוול-בפטיסט - ג'ואנה "ג'וג'ו" ג'ונסון.
פול וולטר האוזר – קן מילר.
וינס ווהן – סיימון קילמרי.
ג'ואל מקהייל – ריק קמינסקי.
ביבי רקסה – טמפה טינה.
דאיו אוקניי – ארל.
גרטה אוגלסבי – ג'וזפין "מאמא ג'וזי" ג'ונסון, אמה של ג'וג'ו.
ג'ק מקברייר – הסוכן פארק.
מייקל מסיני – הסוכן האריס.
אנני מומולו (אנ') – קריסטל.
סטיבן רוט – הסוכן פלנגן.
פול ראסט (אנ') – אלברט אנדרסון.
טים שארפ (אנ') – סוחר נשק.
אדוארדו פרנקו – הקופאי גרג גרסייה.
בנוסף, בסצנת מכירת הנשק בסרט, ניק גודה, אחיו של הבמאי מופיע כבריסטה. השחקן ניק קסאווטס מופיע באותה הסצנה כמנהיג הקבוצה שרוכשת את הנשק מקוני וג'וג'ו.
הפקה

במאי 2019 הוכרז שקריסטן בל ולזלי ג'ונס הצטרפו לצוות השחקנים בסרט ושהסרט יבוים על ידי ארון גודה וגיטה פולאפילי על פי תסריט שהשניים כתבו. ביולי 2020 הוכרז שפול וולטר האוזר ווינס ווהן לוהקו גם הם לסרט. בספטמבר 2020 הוכרז שקירבי האוול-בפטיסט הצטרפה לצוות השחקנים במקום השחקנית לזלי ג'ונס ושבן סטילר ישמש כמפיק בפועל דרך חברת ההפקות שלו "Red Hour Productions" ושהסרט יופץ על ידי "STX Entertainment", באוקטובר 2020 הוכרז שביבי רקסה הצטרפה לצוות השחקנים. בדצמבר 2020 הוכרז שדאיו אוקניי, ג'ואל מקהייל, ניק קסאווטס, מייקל מסיני, פול ראסט, אדוארדו פרנקו, מארק אוון ג'קסון (אנ'), לידיה פורטו, גרטה אוגלסבי, ג'ק מקברייר ואנני מומולו הצטרפו לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2020 במהלך הסגר בעקבות מגפת הקורונה.
הפצה

ביוני 2021, הרשתות שואוטיים ופרמאונט+ רכשו את הזכויות להפצת הסרט בארצות הברית תמורת סכום של 20 מיליון דולר. הסרט הופץ ב-10 בספטמבר 2021.
ביקורות

האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 47% טריות על סמך 62 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 45/100 על סמך 20 ביקורות.
הערות שוליים

↑  Autumn Cejer, Is Queenpins Based On A True Story? Real-Life Inspiration Explained, ScreenRant, ‏2021-09-11 (באנגלית)
↑  Andreas Wiseman, Leslie Jones-Kristen Bell Coupon Caper ‘Queenpins’ Lands With Rocket Science — Cannes, Deadline, ‏2019-05-09 (באנגלית)
↑  Tom Grater, Vince Vaughn & Paul Walter Hauser Join Comedy ‘Queenpins’ With Leslie Jones & Kristen Bell, Deadline, ‏2020-07-07 (באנגלית)
↑  Anthony D'Alessandro, Kristen Bell & Kirby Howell-Baptiste Coupon Scam Comedy ‘Queenpins’ Snapped Up By STX – Toronto, Deadline, ‏2020-09-08 (באנגלית אמריקאית)
↑  Rebecca Rubin, Bebe Rexha Joins Kristen Bell in Comedy ‘Queenpins’, Variety, ‏2020-10-28 (באנגלית)
↑  Dino-Ray Ramos, Dayo Okeniyi, Joel McHale, Nick Cassavetes, Michael Masini, Eduardo Franco, Paul Rust And 3 More Join ‘Queenpins’; Jack McBrayer And Annie Mumolo To Cameo, Deadline, ‏2020-12-03 (באנגלית)
↑  Aron Gaudet (@arongaudet) on Instagram, Ghostarchive
↑  Mike Fleming Jr, STXfilms’ Kristen Bell Coupon Clipping Scam Comedy ‘Queenpins’ Sells US For $20M+ To Paramount+ & Showtime, Deadline, ‏2021-06-14 (באנגלית)
↑  Anthony D'Alessandro, STX Dates ‘Queenpins’, ‘National Champions’, ‘Violence Of Action’ & Untitled Guy Ritchie Movie For 2021 & Beyond, Deadline, ‏2021-06-29 (באנגלית)
↑  Queenpins - Rotten Tomatoes, Rotten Tomatoes, ‏2021-09-10 (באנגלית)
↑  Queenpins, Metacritic (באנגלית)
אליזבת מגיל

| --- | --- |

 לידה:  1966 (בת 59 בערך) פארגו, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  דין 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ייל  בית הספר למשפט של אוניברסיטת וירג'יניה  Shanley High School 
 מוסדות:  בית הספר למשפט של אוניברסיטת וירג'יניה (1997–2012)  אוניברסיטת וירג'יניה (2019–2022)  אוניברסיטת סטנפורד (2012–2019)  אוניברסיטת פנסילבניה (2022) 
 אתר רשמי
 
מרי אליזבת מגיל (באנגלית: Mary Elizabeth Magill; נולדה ב-1966) היא משפטנית, פרופסורית ומנהלת אקדמית אמריקאית. כיהנה כנשיאה התשיעית של אוניברסיטת פנסילבניה והתפטרה מתפקידה בדצמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל בעקבות סערה ציבורית סביב הצהרתה בשימוע שיש לאפשר קריאות להשמדת העם היהודי באוניברסיטה כל עוד הן לא מגיעות למעשים.
לפני כן, שימשה כרקטורית של אוניברסיטת וירג'יניה מ-2019 עד 2022 ודיקנית בית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד מ-2012 עד 2019.
חייה המוקדמים והשכלה

מגיל היא ילידת העיר פארגו הנמצאת בדקוטה הצפונית, והיא בתו של פרנק מגיל (אנ'), שופט פדרלי (אנ') בכיר בארצות הברית בבית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית. אחיה, פרנק מגיל ג'וניור, הוא שופט מחוזי במחוז השיפוט הרביעי של מינסוטה. היא קיבלה תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת ייל ב-1988, שם שימשה כראש הדמוקרטים של ייל קולג' (אנ'), ודוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה (אנ') ב-1995.