stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל פון איינם
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון איינם מפקד הקורפוס ה-7 שהיה חלק מהארמייה השנייה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות לרבות קרב שרלרואה, ולאחר מכן השתתף בקרב על המארן. ב-14 בספטמבר 1914 פרש מקס פון האוזן מהפיקוד על הארמייה השלישית, ופון איינם מונה במקומו. הארמייה בפיקודו השתתפה בפברואר - מרץ 1915 בקרב שמפאן הראשון, ובספטמבר - נובמבר 1915 בקרב שמפאן השני, כמו כן הארמייה הדפה את מתקפת הארמייה הצרפתית הרביעית (שהייתה חלק מקבוצת הארמיות המרכזית בפיקוד גנרל פיליפ פטן) במהלך הקרב השני על האן, שהיה חלק ממתקפת ניוול.
במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה. ב-15 - 17 ביולי 1918 השתתפו כוחות הארמייה במתקפה הגרמנית על המארן, תוך שהם תומכים באגף המזרחי של הארמייה הראשונה.
ב-26 בספטמבר 1918 הותקפה הארמייה על ידי חיל המשלוח האמריקני במסגרת מתקפת מז-ארגון, ובשל כך נאלצה לסגת צפונה זמן קצר לפני סיום המלחמה.
ב-10 בנובמבר 1918 יום לפני שביתת הנשק, מונה פון איינם למפקד קבוצת הארמיות של יורש העצר הגרמני במקום וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה שנאלץ לפרוש מתפקידו. עם חתימת הסכם שביתת הנשק הסיג פון איינם את כוחותיו באופן מסודר לשטחי הקיסרות הגרמנית ובראשית 1919 פרש משירות צבאי. פון איינם נפטר במילהיים ב-7 באפריל 1934 והוא בן 81 שנים.
עיטורים

פור לה מריט עם עלי אלון
מסדר העיט השחור עם שרשרת
מסדר העיט האדום עם עלי אלון וכתר
מסדר הכתר, דרגה שנייה עם כוכב
כוכב המפקדים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות
צלב הברזל דרגה שנייה (1870)
צלב הברזל דרגה ראשונה (1914)
ראו גם

הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
קלימנט וורושילוב

| --- | --- |

קלימנט וורושילוב, תמונה משנת 1935
 לידה:  23 בינואר 1881 האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  2 בדצמבר 1969 (בגיל 88) מוסקבה ברית המועצות ברית המועצות
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 בן או בת זוג:  Ekaterina Voroshilova 
 השתייכות:  הצבא האדום הצבא האדום
 תקופת הפעילות:  1918–1944 (כ־26 שנים)
 דרגה:    מרשל ברית המועצות
 תפקידים בשירות
 שר ההגנה של ברית המועצות
 פעולות ומבצעים
 מלחמת האזרחים ברוסיה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
  3 פעמים גיבור ברית המועצות   8 עיטורי לנין    6 עיטורי הדגל האדום    עיטור סובורוב מדרגה ראשונה
 תפקידים אזרחיים
 יושב ראש של הסובייט העליון
 
קלימנט יפרמוביץ' ווֹרוֹשילוב (ברוסית: Климе́нт Ефре́мович Вороши́лов, ‏האזנהקובץ:Ru-Kliment Voroshilov.ogg‏Ⓘ‏, 23 בינואר 1881 - 2 בדצמבר 1969) היה מצביא ומדינאי סובייטי.
חייו האישים

בשנת 1910 התחתן בסיביר עם גולדה גרובמן, מהפכנית יהודייה. לצורך הנישואין היא התנצרה, ובעקבות זאת החליפה את שמה ליקטרינה. היא ליוותה את בעלה במהלך הלחימה במלחמת האזרחים. אחרי המלחמה הפכה לעקרת בית. היא נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 1959. לזוג וורושילוב לא היו ילדים ביולוגיים משלהם. בשנת 1918 הם אימצו ילד בשם פיוטר (לימים בכיר בתעשיית הטנקים הסובייטית, בעל דרגת גנרל-לייטננט). בשנת 1925, לאחר מותו של מיכאיל פרונזה, בני הזוג וורושילוב לקחו לביתם את שני ילדיו וגידלו אותם.
הערות שוליים

↑  בין השיטין, הַבֹּקֶר, 6 בפברואר 1940
↑  המנון המלחמה של וורושילוב, דבר, 24 באוקטובר 1929
↑  אחד במאי בעולם, דבר, 5 במאי 1930
↑  הועידה הקומוניסטית ברוסיה, דואר היום, 16 בנובמבר 1926
↑  חלק האופוזיציה חוזר בתשובה, דבר, 20 בדצמבר 1927
↑  ה. נ. בריילספורד, אחרי המתת הגנרלים, דבר, 19 ביולי 1937
↑  רוברט אדוארדס, White Death: Russia's war on Finland, 1939-1940, לונדון, 2006, עמ' 96 מובא אצל אנטוני ביוור, "מלחמת העולם השנייה" בתרגום עמנואל לוטם, עמ' 26
↑  הרוסים במורד בהתקפתם המכרעת בפינלאנד, דבר, 28 בינואר 1940
↑  המרשל האדום, המשקיף, 26 ביוני 1939
↑  סטראנג חוזר ללונדון - המשלחות הצבאיות דרך קופנהגן, דבר, 6 באוגוסט 1939
↑  מדינת חיץ פולנית בפיקוח סובייטי?, הצופה, 20 בספטמבר 1939
↑  אנטוני ביוור, מלחמת העולם השנייה, בתרגום עמנואל לוטם, עמ' 65
↑  בליכר במקום וורישלוב?, הצופה, 2 בפברואר 1940
↑  וורושילוב - סגנו של מולוטוב, הַבֹּקֶר, 8 במאי 1940
↑  י. נוביקוב, המרשל טימושנקו, המשקיף, 31 ביולי 1942
↑  אבידות הגרמנים ברוסיה נערכות במיליון נפש, דבר, 13 ביולי 1941
↑  הסובייטים מחזקים את צבאם במזרח הרחוק, הַבֹּקֶר, 23 בדצמבר 1941
↑  התפקיד שמילאה צאריצין ברוסיה הצארית ובימי מלחמת-האזרחים, המשקיף, 13 בדצמבר 1942
↑  משקיף מדיני, המשקיף, 15 בינואר 1942
↑  הרוסים הגיעו לוויאזמה ואוריול, המשקיף, 28 בינואר 1942
↑  נקבע היקף ומועד הפעולות, המשקיף, 7 בדצמבר 1943
↑  וורושילוב התפטר ברז'נייב במקומו, דבר, 8 במאי 1960
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310057705171  PLWABN: 9810600461105606  BIBSYS: 2082452  BnF: cb122632458 (data)  CiNii: DA04321119  GND: 118770373  ISNI: 0000 0001 1022 142X  LCCN: n84161427  LNB: 000087468  NARA: 10567954  NKC: skuk0001447  NLA: 35135814  NTA: 071270280  RERO: 02-A005493079  SELIBR: 302114  SNAC: w68m1jpg  SUDOC: 143718304  TePapa: 36373  Trove: 837705  VIAF: 19736258   WorldCat (עם VIAF): 19736258
קרב אגר סאנגוויניס

קרב אַגֶר סַאנְגְווִינִיס ("שדה הדם") היה קרב מכריע שנערך ביום 28 ביוני 1119 בין צבא נסיכות אנטיוכיה הצלבנית לבין קואליציה של צבאות מוסלמיים מסוריה וצבא סלג'וקי על ההגמוניה והזכות לגבות מסים באזור הנרחב והעשיר של צפון סוריה. הקרב נסתיים בתבוסה צלבנית מלאה - צבא הנסיכות הושמד לחלוטין ונסיך אנטיוכיה רוג'ר מסלרנו נהרג.
פירוש השם

שמו הצלבני של האירוע מצביע על אכזריות הקרב ומקורו בברית החדשה. שם מתואר השדה שקנה יהודה איש קריות בכספים שקיבל עבור בגידתו בישו. במסורת הנוצרית ישנן שתי גרסאות לגבי קניית החלקה. על פי מעשי השליחים (א יח) יהודה איש קריות עצמו קנה את החלקה בכסף שקיבל עבור הסגרת ישו ומת במקום. על פי גרסה אחרת, יהודה חש רגשי חרטה גדולים לאחר הצליבה, ולכן התוודה בפני ראשי הכהנים, זרק אליהם את הכסף,
הלך ותלה את עצמו (ספר מתי כז 6–10). על שום כך נקרא השדה חֲקֵל-דָּמָא (בארמית: שדה הדמים ואַגֶר סַאנְגְווִינִיס בוולגטה שהוא אחד מהחשובים שבתרגומי המקרא ללטינית ונערך במאה ה-4.
רקע

פעולות הצלבנים כנגד שיירות מסחר מוסלמיות עודדו יצירת קואליציה מוסלמית בפיקודו של שרף אדאולה מודוד, שליט מוסול שחבר לאמירים הסלג'וקים בני אורתוק ותקף את ממלכת ירושלים מצפון. השיא של התקפות אלו הגיע במאי 1113 בעימות בין שני הצבאות בצפון ליד צנברה ובסופו הובס צבא ירושלים, אך הצלבנים הצליחו לסגת לכוון טבריה. הצבא הצלבני מחוזק בגדודים של הנסיכויות הצלבניות תפס עמדה על גבעה מערבית לטבריה ומיד הוקף על ידי הצבא המוסלמי - בתסריט דומה לאירועי קרב קרני חיטין. הצבא הצלבני של הממלכה רותק למקום אחד ואיבדו שליטה בארץ. גדודים מוסלמיים בזזו ערים ונקודות ישוב צלבניות ואיכרים מוסלמים מרדו. אך הצבא המוסלמי לא הצליח לתרגם את יתרונם לקרב השמדה ולאחר 26 ימים הסיר את המצור והחל לנוע לכוון בית שאן בעוד הצבא הצלבני נע במסלול מקביל - חוסם ומגביל את תנועת המוסלמים. במצב זה נסוג הצבא המוסלמי צפונה והתפזר. אירוע זה העלה לבמת הסכסוך את רעיון הג'יהאד והאחדות המוסלמית והראה את חולשת הצלבנים מחוץ להגנת מבצריהם.
הקואליציה המוסלמית הצפונית שהתפרקה עם מות מודוד חזרה והתאחדה תחת בורסוק הסלג'וקי שמסעו אל סוריה נתקל בקואליציה צלבנית בראשות רוג'ר נסיך אנטיוכיה, עם צבאות סורים של שליטי חלב ודמשק. הצבא הצלבני התעמת עם הצבא הסלג'וקי בתל דנית ב-15 בספטמבר 1115 והנחיל למוסלמים מפלה מוחצת שבעקבותיה הצליחו הצלבנים להטיל מוראם ומרותם על חלב, שייזר וחומס. שליט חלב, שהייתה מבודדת ועל סף משבר כלכלי מאחר שאדמותיה היו בידי הצלבנים, נאלץ בשנת 1117 לחתום על הסכם עם שליט אנטיוכיה ובו קיבלו הצלבנים רשות ללוות את עולי הרגל בדרכם למכה ורשות לגבות מהם מיסים עבור חסות וליווי. מצב בלתי נסבל זה הביא ליצירת קואליציה חדשה בראשות אלגאזי אבן אורתוק השליט הסלג'וקי, שקיבל לידיו את השלטון בחלב ותחת קריאת ג'יהד מחודשת איחד את צבא דמשק והשבטים הטורקיים מהג'זירה עם צבא חלב ויצא בשנת 1119 לדחוק את האחיזה הצלבנית מעבר לנהר העאסי.
שליט נסיכות אנטיוכיה, רוג'ר מסלרנו, קרא לעזרת בלדווין השני, מלך ירושלים ופונס מטריפולי, אך החליט שלא להמתין לבוא התגבורת ולהתקדם לקראת הצבא המוסלמי במטרה לפגוש את האויב בשדה הקרב בהקדם.
מהלך הקרב

בליל 27 ביוני יצא הצבא המוסלמי אל עבר המחנה הצלבני ששכן בסמוך לדַרְב סַרמַדא במיקום בעייתי מאוד - עמק הנשלט על ידי רכסים שולטים ומעברים צרים שמקשים על התנועה והתמרון. עם המגע בין הצבאות הבין רוג'ר מסלרנו את חומרת מצבו וחילק את צבאו ל-5 יחידות נפרדות שנפרשו בצורת V שחודו פונה הרחק מהחזית המוסלמית ויחידה נוספת שתפקידה להגן על העורף הצלבני.
הקרב החל בדו-קרב בין הקשתים הצלבניים והטורקים ותחילה נטה הקרב לצד הצלבנים שלמרות נחיתותם המספרית והטקטית הצליח אגפם הימני להדוף את ההתקפות הטורקיות אך התמוטטות האגף השמאלי של הצלבנים שינתה את המומנטום של הקרב, הביאה לשבירת שורות הצבא הצלבני וכיתורו. רוג'ר מסלרנו נהרג, אירוע שהכריע את גורל הקרב וגורלם של רוב החיילים הצלבניים שנהרגו בשדה. מעט מהאבירים נתפסו בשבי וגם אלו עונו וחלקם הומת בדרך לכלא בחלב. אחד השבויים היה ולטר הנגיד, אדמיניסטרטור בכיר שכתב לאחר מכן את הספר "מלחמות אנטיוכיה" אודות הקרב.
לאחר הקרב

בתום הקרב נותרה נסיכות אנטיוכיה ללא צבא מגן אך המוסלמים לא נקטו כל צעד לקטוף את פירות הניצחון. אִלְגַאזִי עצמו חגג עד דלא ידע בדמשק ונפל למשכב כתוצאה מהשפעות השתייה המוגזמת. בטרם הגיע הצבא הצלבני של ממלכת ירושלים לסיוע הצליחו המוסלמים לכבוש מספר מבצרים שחשיבותם משנית אך בקרב המכריע שנערך בסמוך לתל דנית ב-14 באוגוסט הצליחו הצלבנים במאמץ רב לעצור את הצבא המוסלמי. בלדווין השני לקח על עצמו את תפקיד העוצר של נסיכות אנטיוכיה ובסדרה של קרבות שנערכו לאורך ארבע שנים הצליח להחזיר לשליטה צלבנית את השטחים שאבדו בעקבות מסעו של אלגאזי. אלגאזי עצמו מת בשנת 1122 ונחלתו חולקה בין בני משפחתו, משהוסר האיום הסלג'וקי חזרו הצלבנים לאיים על חלב.
לקריאה נוספת

יהושע פראוור, תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, כרך ב, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה, 1963, מהדורה שלישית מורחבת ומתוקנת, 1973, הדפסה שישית, 2005; הספר זכה בפרס ישראל בתרגומו לצרפתית בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים.
יהושע פראוור, הצלבנים - דיוקנה של חברה פיאודלית, מוסד ביאליק, מהדורה ראשונה 1975, מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת 1985
Steven Runciman, A History of the Crusades, Cambridge university press, 1952 ISBN 0521061628
Christopher Tyerman. God's war: a new history of the Crusades Harvard University Press, 2006
קרב גבעת בנקר

"מותו של גנרל וורן בקרב גבעת בנקר" על ידי האומן ג'ון טרומבל
קרב גבעת בנקר (באנגלית: Battle of Bunker Hill) היה קרב במלחמת העצמאות של ארצות הברית שחל ב-17 ביוני 1775 בגבעת בריד, במסגרת המצור על בוסטון. גנרל ישראל פטנאם (Israel Putnam) פיקד על הכוחות המהפכניים האמריקאיים, ומייג'ור גנרל ויליאם האו פיקד על כוחות הצבא הבריטי. היות שרוב הלחימה לא התרחשה בגבעת בנקר עצמה, הקרב נקרא לעיתים נדירות (אך באופן מדויק יותר) קרב גבעת בריד.
תוצאת הקרב הייתה ניצחון פירוס עבור הבריטים. הם ספגו את מספר האבדות הגדול ביותר במהלך המלחמה כולה: 226 הרוגים ו-828 פצועים. המתיישבים הצליחו להחזיק מעמד ולהדוף את 2 המתקפות הראשונות. במתקפה השלישית אזלה התחמושת של המתיישבים, והכוחות הבריטים הצליחו לכבוש את ביצורי האדמה בגבעות בריד ובנקר. לאחר מכן הגנרל הבריטי הנרי קלינטון העיר ביומנו ש"עוד כמה ניצחונות כאלה יביאו לבטח לקץ השלטון הבריטי באמריקה".
המטרה המיידית של גנרל האו הושגה, אבל לא השפיעה על המצור; עם זאת היא הדגימה את העובדה שהמתיישבים היו מוכנים לעמוד בקרב קשה. מקובל שאת הפקודה המפורסמת "אל תירו עד שתראו את הצבע הלבן בעיניהם (של הבריטים)" נתן הקולונל ויליאם פרסקוט אך יש היסטוריונים החולקים על כך.
לזכר הקרב הוקמה בבוסטון אנדרטת גבעת בנקר.
קרל פון אוסייצקי

| --- | --- |

קרל פון אוסייצקי בתקופת מעצרו, 1933
 לידה:  3 באוקטובר 1889 המבורג, הקיסרות הגרמנית 
 פטירה:  4 במאי 1938 (בגיל 48) ברלין, גרמניה הנאצית 
 שם לידה:  Carl von Ossietzky 
 מדינה:  הרייך הגרמני, גרמניה 
 מקום קבורה:  Cemetery Pankow IV 
 מפלגה:  Republican Party of Germany 
 השקפה דתית:  נצרות 
 בן או בת זוג:  מוד פון אוסייצקי 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לשלום (1935) 
 
קרל פון אוסייצקי (בגרמנית: Carl von Ossietzky;‏ 3 באוקטובר 1889 – 4 במאי 1938) היה עיתונאי ופציפיסט גרמני שזכה בפרס נובל לשלום לשנת 1935.
ביוגרפיה

אוסייצקי נולד בהמבורג למשפחה קתולית, ממעמד בינוני נמוך. אביו, שנפטר בהיותו בן שנתיים היה פקיד ממשלתי זוטר. הממונה על אביו סייע לאוסייצקי להתקבל לבית ספר לבני המעמד הגבוה. לאחר סיום בית הספר היסודי הוא התקבל למשרה זוטרה במנגנון הממשלתי. עוד בשנת 1913 היה לפציפיסט. בשנה זו נישא לאשה אנגלייה בשם מוד ליצ'פילד ווד שפגש בעת שהיא ביקרה בהמבורג, ולזוג נולדה בת. התנסותו כחייל קרבי במלחמת העולם הראשונה חיזקה את הפציפיזם שלו שהופיעה במאמרים שפרסם לפני המלחמה. לאחר המלחמה הוא נהייה פעיל בתנועות פציפיסטיות והיה למזכירה של "האגודה הגרמנית לשלום". במקביל, הוא התפרנס כעיתונאי, ועל אף שלא סיים מעולם את בית הספר התיכון, הצליח בכך מאוד. כתבותיו עסקו במגוון נושאים, החל מביקורת תיאטרון וכלה בפמיניזם. בתקופת רפובליקת ויימאר פרסם מאמרים שהציבו אותו בצידם של תומכי הדמוקרטיה. בשנת 1927 החליף את העיתונאי קורט טוכולסקי כעורך השבועון השמאלי "די ולטביהנה". בעקבות זכייתו בפרס נובל תואר בדבר:
במרץ 1927 פרסם עיתונו של אוסייצקי מאמר של ברתולד יאקוב, שמתח ביקורת על הרייך בגין מתן הכשר לארגונים כמו-צבאיים. אוסייצקי, כעורך האחראי, נשפט באשמת הוצאת דיבה, נמצא אשם ונידון לחודש מאסר. אוסייצקי נחשב לפובליציסט מאוד משפיע בגרמניה. גוסטב שטרזמן צוטט כאומר שלא יכל לחתום על ההסכמים שחתם עליהם עם צרפת בלי הגיבוי של אוסייצקי. בשנת 1929 פרסם השבועון כתבה שחשפה כי הרייכסווהר מקים חיל אוויר בשיתוף פעולה עם ברית המועצות בניגוד להסכם ורסאי. אוסייצקי הועמד לדין בסוף שנת 1931 באשמת בגידה, הורשע ונדון ל-18 חודשי מאסר. הוא שוחרר מהכלא בסוף שנת 1932 במסגרת שחרורים לכבוד החגים. בעודו בכלא הוגש כנגדו כתב אישום נוסף, על כי התיר פרסום מאמר של טוכולסקי שכלל את השורה "חיילים הם רוצחים". במשפט זה זוכה.
במשך שנים הזהיר אוסייצקי מהנאצים ומאדולף היטלר. עם עלות הנאצים לשלטון בינואר 1933, לא נשמע אוסייצקי לעצת חבריו לברוח מגרמניה והביע בפומבי את התנגדותו למשטר החדש. לאחר שריפת הרייכסטאג ב-28 בפברואר 1933, נאסר שוב, והוחזק בתחילה בכלא שפנדאו, ועבר עינויים שכללו שבירת שיניו. לאחר מכן הועבר למחנה הריכוז אסטרווגן ליד אולדנבורג, ומחנות נוספים. במאי 1936 הוא הועבר לבית חולים בכלא בברלין בשל דלקת ריאות חמורה כתוצאה ממחלת השחפת. בנובמבר 1936, מספר ימים לפני ההודעה על הזוכה בפרס נובל לשלום, הודיעו השלטונות הנאציים על שחרורו. הוא הועבר לבית הבראה בו הותר לאשתו לשהות עימו, אך הוא עדיין נותר תחת פיקוח הגסטפו. הוא מת בעודו בבית ההבראה ב-4 במאי 1938 מסיבוכים של מחלת השחפת, הקשורים בתנאי מעצרו הקשים. האוניברסיטה של אולדנבורג קרויה על שמו וכן הספרייה העירונית והאוניברסיטאית של המבורג (SUB).
פרס נובל

בינואר 1934 פרסם ויקהאם סטיד בטיימס הלונדוני קריאה לשחרורו של אוסייצקי. הקריאה עוררה הדים ונעשו ברחבי העולם פעולות שונות בדרישה לשחרר את אוסייצקי. בסוף 1934 התארגנו ידידיו, גולים גרמנים ברחבי העולם, במטרה לקדם את מועמדותו של אוסייצקי לפרס נובל לשלום, בתקווה שהדבר יביא לשחרורו. בראש המהלך עמד הלמוט פון גרלך(אנ') והשתתפו בו בין השאר וילי ברנדט שפעל בנושא באוסלו ואלברט איינשטיין ששכנע את ג'יין אדמס להגיש את מועמדותו של אוסייצקי. עוד חמישה אנשים גויסו בהמשך להצעת המועמדות. במקביל, פעלו חבריו של אולייצקי לעורר את דעת הקהל בעד מועמדותו. בין השאר הוצע מחוגי מפלגת העבודה הנורווגית לתת לו את הפרס בשותפות עם טומאש מסריק. בנובמבר 1935 הודיעה ועדת הפרס שאף מועמד אינו ראוי לקבלת הפרס וכספי הפרס הועברו לחלוקה בשנה הבאה. המאמצים להענקת הפרס לאוסייצקי נמשכו בשנת 1936.
הנאצים מצדם פעלו למנוע את מתן הפרס לאוסייצקי. בין השאר פרסם קנוט האמסון מאמר שעורר פולמוס נרחב נגד מתן הפרס לאוסייצקי. תומכיו של אוסייצקי, ראו בפולמוס זה סיוע רב למאבק שלהם למען אוסייצקי. הנאצים גם הפיצו מידע שלילי על אוסייצקי וניסו לקדם את פייר דה קוברטן כמועמד חלופי.
המאמצים למתן הפרס לאוסייצקי הוכתרו בהצלחה כאשר בנובמבר 1936 הודיעה ועדת הפרס על הענקת הפרס לשנת 1935 לאוסייצקי. הנאצים הביעו מחאה בפני ממשלת נורווגיה על מתן הפרס לאוסייצקי והודיעו שמעתה והלאה לא יותר לאזרחי גרמניה לקבל פרסי נובל לשלום. לאחר ההודעה על מתן הפרס התירו הנאצים לנציגי התקשורת הזרה לבקר את אוסיצקי בבית החולים. אוסיצקי אמר לעיתונאים שהוא הסכים לקבל את הפרס ושהוא מצטער על שמתן הפרס הביא למתיחות ביחסי גרמניה-נורווגיה. השלטונות הותירו את שאלת נסיעתו לקבלת הפרס עלומה ולבסוף מנעו ממנו את הנסיעה. ממיטת חוליו הצליח אוסייצקי להבריח הודעה בה הוא מקבל את הפרס, תוך שהוא דוחה את הטענה שהסכמה לקבלת הפרס מוציאה אותו מ"קהיליית העם הגרמני" (deutsche Volksgemeinschaft). ניסיונות של רופאים בריטים לבקר אותו בבית החולים נדחו על ידי הגסטפו.
בעיתונות פורסם בתחילה שכספי הפרס הועברו לחשבון בנק בדנמרק ושהגסטפו עשה ניסיון להוציא את הכסף. בפברואר 1937 פורסם שהכסף הועבר לגרמניה. בתחילת 1938 העמידו הנאצים לדין את עורך הדין של אוסייצקי בטענה שהוא מעל בכספי הפרס ודנו אותו לשנתיים מאסר.
קרחון מקלין (הרי באוורס)

ערך זה עוסק בקרחון בהרי באוורס שבאנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  71°12′S 163°27′E﻿ / ﻿71.2°S 163.45°E﻿ / -71.2; 163.45
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון מקלין(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון מקלין
 
קרחון מקלין (באנגלית: McLin Glacier) הוא קרחון יובלי, בהרי באוורס, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם צפונית לנונאטאק מקנזי ונשפך אל קרחון גרייבסון.
קרחון מקלין מחובר אל קרחון קארייר שממערב לו באוכף.
נייוויי אדלין מזין את קרחון מקלין.
גובהו של הקרחון 821 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר 1967–1968.
הקרחון נקרא על שמו של לוטטנט קומנדר רוברט ד. מקלין ( Robert D. McLin) מצי ארצות הברית, שהיה טייס הרקולס LC-130 בעונת מחקר זו.
קרחון מקינון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  70°38′00″S 67°45′00″E﻿ / ﻿70.6333°S 67.75°E﻿ / -70.6333; 67.75
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון מקינון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון מקינון
 
קרחון מקינון (באנגלית: McKinnon Glacier) הוא קרחון בחלק המזרחי של רכס אראמיס, בהרי הנסיך צ'ארלס שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון דרום-מזרח מקרחון נמסיס ונשפך אל אגם ביוור.
גובהו של הקרחון 890 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה > גילוי הקרחון

הקרחון מופה על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר בשנת 1956.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
הקרחון נקרא על שמו של גריימי וו. מקינון (Graeme W. McKinnon) ממלבורן, שהיה אחראי על משלחת סקר הרי הנסיך צ'ארלס מטעם משלחת החקר האנטארקטית הלאומית בשנת 1969.
קווירבייטינג

קווירבייטינג (באנגלית: Queerbaiting) היא טכניקת שיווק בתעשיית הבידור שבה יוצרים רומזים, אבל לא ממש מתארים, רומנטיקה חד-מינית או ייצוג להט"בי אחר. היוצרים עושים זאת כדי למשוך קהל קווירי או תומך להט"ב עם הצעה של מערכות יחסים או דמויות שמושכות אותם, ובו בזמן מנסים להימנע מהרחקת צרכנים אחרים.
קווירבייטינג נצפתה בסיפורת פופולרית, כגון סרטים וסדרות טלוויזיה, אבל גם אצל ידוענים, שמחליפים מדי פעם את זהותם. המונח עלה וזכה לפופולריות דרך דיונים בקהילות פאנדום באינטרנט מאז תחילת שנות ה-2010.
למרות קיומו של הקווירבייטינג, מעריצים מבקשים לייצג להט"בים בצורה טובה יותר בתקשורת.
הערכות > דאגות של קהל קווירי

מעריצים קווירים הגיבו בדאגה ובכעס לקווירבייטנג וטוענים כי הטכניקה היא תכסיס שיווקי בלבד, כלי משחק ליצירתיים, סימן של "עצבנות", או אפילו סחורה.
מעריצים לעגו, למשל, לדמויות קוויריות המשמשות כדמויות רקע ולא כדמויות כשלעצמן. לדוגמה, Glee, סדרה שבה יש הרבה דמויות קוויריות קבועות, ספגה ביקורת על ידי מעריצים על כך שהציגה "סטריאוטיפים שטחיים על קווירים עבור אפקט דרמטי".
יש הרואים בקווירבייטינג "דרך לזרוק לנו עצם כשבדרך כלל לא היה לנו כלום, להכיר בכך שאנחנו שם בקהל כשהמעצמות היו מעדיפות להתעלם מאיתנו". אמט סקאוט, מהמגזין The Next, כתב כי "הקווירבייטינג עובד על הקהל שלו מאחר שהוא מציע את ההצעה שלאנשים קווירים יש מקום חיוני בסיפורים האלה, שהם עשויים אפילו להיות הדמויות המכוננות, הגיבורים. ההצעה - אבל לא המציאות." רוז ברידג'ס, מהמגזין AutoStraddle, אמרה כי קווירבייטינג היא דרך שמקבלת "מספיק [ייצוג] כדי לעניין אותנו, אבל לא מספיק כדי לספק אותנו ולגרום לנו לקבל ייצוג אמיתי".
הערכות > ביקורת

מספר מבקרים אמנותיים הצביעו על הדמיון שלו, ואולי בלבול בקרב הקהלים, עם סאבטקסט. סאבטקסט נהיה פופולרי במיינסטרים, במיוחד בקולנוע, במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, בשל קוד הייז שהגביל את מה שניתן להציג על המסך. השימוש בסאבטקסט היה תכסיס ספרותי לספר מגוון סיפורים מאז. עם זאת, אותם מבקרים טוענים כי ייצוג להט"ב אינו צריך עוד להיות בצל התקשורת. במקום להוסיף ערך אמנותי, מעריצים קווירים רואים בטקטיקה הזו כמנציחה הדרה חברתית ללהט"בים.
הערכות > שינויים חברתיים

לדברי חוקרי תקשורת, העלייה הנתפסת בקווירבייטינג משקפת שינוי לעבר תפיסה חיובית יותר של יחסים קווירים בחברות מודרניות - ולכן, במובן מסוים, התקדמות חברתית. עם זאת, אותו שינוי חברתי גם הגביר את הציפיות של מעריצים קווירים לגבי האיכות והאותנטיות של הייצוג הקווירי - הם דורשים לא סתם ייצוג בכלל, אלא "תיאורים מכבדים ומשמעותיים" של מערכות היחסים שלהם. לכן, לפי חוקר התקשורת אווה נג, המיניות המעורפלת שהקרינו ידוענים מהמאה ה-20, כגון דייוויד בואי, אלטון ג'ון ומדונה לא נבחנה באותה מידה כמו זו של ממשיכי דרכם.
עסקים ותאגידים שונים, כמו סטארבקס, בן אנד ג'ריס וטיילנול הציגו אנשים קווירים ומשפחות קוויריות בפרסומות, ועזרו לנרמל ולהגביר את המודעות סביב הקהילה הגאה. על אף שמודעות רבה יותר לאנשים קווירים היא תופעת לוואי חיובית של קווירבייטינג, תיאורים אופייניים של הקהילה הגאה בפרסומות כוללים, בדרך כלל, אנשים/זוגות לבנים הומוגניים ממעמד הביניים.
ראו גם

שיווק להט"בי
פינקוושינג (להט"ב)
כסף ורוד
לקריאה נוספת

Nordin, Emma (2015). From Queer Reading to Queerbaiting : The battle over the polysemic text and the power of hermeneutics (thesis).
Spencer, Chloe (1 במרץ 2017). "Is It Really Queerbaiting? A Brief History of LGBTQIA Censorship in Mainstream Cartoons". Art Decko Magazine. {{cite journal}}:  (עזרה)
Ng, Eve (2017). "Between text, paratext, and context: Queerbaiting and the contemporary media landscape". Transformative Works and Cultures. 24. doi:10.3983/twc.2017.0917.
Brennan, Joseph (במרץ 2018). "Queerbaiting: The 'playful' possibilities of homoeroticism". International Journal of Cultural Studies (באנגלית). 21 (2): 189–206. doi:10.1177/1367877916631050. ISSN 1367-8779. S2CID 146538875. {{cite journal}}:  (עזרה)
Brennan, Joseph (2018-06-01). "Slashbaiting, an alternative to queerbaiting". The Journal of Fandom Studies (באנגלית). 6 (2): 187–204. doi:10.1386/jfs.6.2.187_1. ISSN 2046-6692. S2CID 188834385.
Bridges, Elizabeth (2018-06-01). "A genealogy of queerbaiting: Legal codes, production codes, 'bury your gays' and ' The 100 mess'". The Journal of Fandom Studies (באנגלית). 6 (2): 115–132. doi:10.1386/jfs.6.2.115_1. ISSN 2046-6692. S2CID 159000499.
McDermott, Michael (2018-06-01). "The contest of queerbaiting: Negotiating authenticity in fan–creator interactions". The Journal of Fandom Studies (באנגלית). 6 (2): 133–144. doi:10.1386/jfs.6.2.133_1. ISSN 2046-6692. S2CID 158207740.
Casey, Jeff (2018-08-18). "Afterthoughts on "Queer Cannibals and Deviant Detectives," Inspired by Hannibal Season 3". Quarterly Review of Film and Video. 35 (6): 583–600. doi:10.1080/10509208.2018.1499346. ISSN 1050-9208. S2CID 192354667.
Brennan, Joseph, ed. (2019). Queerbaiting and fandom : teasing fans through homoerotic possibilities. Iowa City: University of Iowa Press. ISBN 9781609386726.
Riley, Olivia (22 בספטמבר 2020). "Queerbaiting and Fandom: Teasing Fans through Homoerotic Possibilities ed. by Joseph Brennan (review)". The Velvet Light Trap. 86: 60–62 – via Project Muse. {{cite journal}}:  (עזרה)