stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקסים ונגרוב
"המוזיקאים של מחר"

הפרויקט "המוזיקאים של מחר", הוא פרויקט של הכנר מקסים ונגרוב ושל ד"ר אנה רוסנובסקי. הפרויקט מיועד להחזיר את המסורת הרוסית עם שורשים מזרח אירופאים (יוזף יואכים, קרל פלש, הנריק וייניאבסקי), המציבה כעקרונות חשובים בלמידת כינור ופסנתר מגיל רך את הלימוד הפרטני, יום-יומי, ופיתוח אישיותו האינדיבידואלית של הילד.
המנהלת הפדגוגית של הפרויקט הייחודי היא ד"ר אנה רוסנובסקי. כנרת וסולנית (שעלתה לארץ מברית המועצות) התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שעברה מלב תל אביב למושבה מגדל שמעל הכנרת ולאחר זמן מה עבר הפרויקט לביתה הפרטי שבראש פינה, ומכאן מקדישה את כל הווייתה המקצועית והאישית להעשרת לימודי הכינור לילדים מגיל 5 בחסותו המוזיקלית של ונגרוב.
הילדים משתתפים בקונצרטים ברחבי הארץ. הילדים הוזמנו לפסטיבלים בינלאומיים, (באנגליה, קזחסטן, בולגריה, קנדה, ניו יורק, וינה) וכן הופיעו בפריז עם ונגרוב. כל הפרויקט מתנהל בהתנדבות.[דרוש מקור]
השיעורים מתקיימים בביתה של דר' רוסנובסקי בראש פינה. התלמידים מגיעים מבתי ספר שונים באזור, באמצעות הסעה הממומנת על ידי העמותה. התלמידים באים מכל קשת החברה הישראלית, ותיקים ועולים חדשים, חלקם ממשפחות מרובות ילדים או מעוטות יכולת.
הפרויקט ממומן על ידי תורמים וקונצרטים שהילדים עושים.
צוות פרויקט ילדי ונגרוב והעמותה אשר קמה על מנת לעזור במימוש תוכנית רחבת היקף זו, רואים בלימודים ובחינוך הילדים במסגרת הפרויקט, את הסיכוי היחיד לפתח את הפוטנציאל העצום של כישרונותיהם. המשתתפים בפרויקט מתמידים לבוא לשיעורים, חדורי מוטיבציה ומגיעים להישגים מוזיקליים מרשימים.[דרוש מקור]
הערות שוליים

↑  Matthew Gurewitsch (12 באוגוסט 2001). "A Bravura Violinist Who Loves...Schubert?". The New York Times. נבדק ב-2008-04-08. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Adrian Hamilton (22 בינואר 2005). "Maxim Vengerov: The showman". The Independent. ארכיון מ-2010-09-25. נבדק ב-2008-04-09. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Margaret Reynolds (1 ביולי 2006). "Keeping up with the fiddler on the hoof". The Times. נבדק ב-2008-04-08. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Geoffrey Norris (3 באוגוסט 2006). "Fiddlers on the roof of the world". Telegraph. נבדק ב-2008-04-19. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sue Fox (15 בפברואר 2004). "A Life in the Day of Maxim Vengerov". The Times. נבדק ב-2008-04-08. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Richard Morrison (2 במרץ 2007). "Never less than Maxim, not for a minim". The Times. נבדק ב-2008-04-08. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Sue Fox (27 בספטמבר 2005). "Last tango in Siberia". The Independent. ארכיון מ-2010-09-25. נבדק ב-2008-04-09. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Adam Sweeting (19 במאי 2007). "Superhero of the classical scene". Telegraph. נבדק ב-2008-04-19. {{cite news}}:  (עזרה)
↑   חגי חיטרון, רסיטל בחושך, גימיק או לא?, באתר הארץ, 30 בדצמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007360930405171  PLWABN: 9810669516605606  BNE: XX4821108  BnF: cb139501682 (data)  CiNii: DA10817800  GND: 129894923  ISNI: 0000 0001 2096 1835  LCCN: nr95017766  MusicBrainz: e7aa41e4-23c2-48ef-a89c-89296edabf41  NDL: 00811919  NKC: js20020603020  NLA: 42114162  NTA: 125705921  SNAC: w62w4t0v  SUDOC: 155017926  Trove: 1456836  VIAF: 56801795   WorldCat (עם VIAF): 56801795
מרוץ לפיד

חיילי חטיבה 401 במרוץ לפיד ברמת הגולן 1987
נשיא המדינה ראובן ריבלין מזניק את מרוץ הלפיד המסורתי של ארגון נכי צה"ל, דצמבר 2017
מרוץ לפיד הוא מרוץ שליחים שבו הרצים מעבירים לפיד.
בשנת 1936, לקראת אולימפיאדת ברלין הוחל בגרמניה מסורת של מרוץ לפיד עם הלפיד האולימפי ומסורת זאת נמשכת עד היום. במחאה על קיום האולימפיאדה בסין התקיים "מרוץ לפיד זכויות האדם" שהוביל לפיד מאתונה לקליפורניה
תנועת המכבי הצעיר החלה בחנוכה תש"ה (1944) מסורת של מרוץ לפיד המתחיל באזור קברות המכבים שליד מודיעין ומשם מופץ ברחבי הארץ. הלפיד מובא בין השאר לנשיא המדינה בירושלים.
בחנוכה תש"י קיים הגדנ"ע מרוץ לפיד של שמונה לפידים שהובאו ממקומות שונים בישראל אל הר הרצל לידי ראש הממשלה.
מאז מתקיימים בישראל מרוצי לפיד רבים במקומות שונים. אחד מהם הוא מרוץ תל חי שהתקיים לקראת י"א באדר יום תל חי. חלק מבתי הספר משתתפים במרוץ לתלמידי היסודי. תלמידי כיתות יא' ויב' מתחילים בנקודה במודיעין.
הערות שוליים

↑  ג'ושוע פיליפ, מרוץ לפיד זכויות האדם מגיע לקליפורניה, Epoch Times
↑  בגשם שוטף הגיע מירוץ הלפיד של "מכבי" לירושלים, דבר, 21 בדצמבר 1954
↑  מירוץ האורים של הגדנ"ע יתחיל במוצאי שבת, דבר, 15 בדצמבר 1949
↑  מחרתיים מירוץ הלפיד לציון הגנת תל חי, דבר, 8 במרץ 1960
מרקלין

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 מייסדים:  תאודור פרידריך וילהלם מרקלין, Caroline Märklin 
 תקופת הפעילות:  1859–הווה (כ־165 שנים) 
 חברת אם:  קבוצת סימבה-דיקי 
 חברות בנות:  GAMA Toys  Trix  LGB 
 מיקום המטה:  גפינגן 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הצעצועים, תעשיית האלקטרוניקה, תעשיית הפנאי 
 מוצרים עיקריים:  model car, slot car, metal toy construction set, דגמי רכבות, model steam engine 
 הכנסות:  112,000,000 אירו (נכון ל־2019) 
  
 www.maerklin.de
 
דגם חצר עיתוק תוצרת מרקלין
מרקלין (בגרמנית: Märklin) הוא קיצור שמה של חברת צעצועים גרמנית גדולה הידועה בעיקר בשל דגמי רכבות וצעצועים טכניים. החברה ממוקמת בעיר גפינגן ושמה המלא, שאינו מופיע על המוצרים, הוא Gebr. Märklin & Cie. GmbH.
מרקלין נוסדה בשנת 1859 ועסקה תחילה בייצור אביזרים לבתי בובות. לימים החלה לייצר דגמים מיניאטוריים שקשורים ברכבות המיועדים לתצוגה סטאטית או בעלת תנועה. בעבר דגמי הרכבות של החברה הונעו באופן מכני, על ידי קפיצים נמתחים וכדומה ועם הזמן החברה עברה לייצור דגמי רכבות המונעים בחשמל, כאשר המסילה יצרה מעגל חשמלי.
קני המידה

החברה יצרה ומייצרת את דגמיה בגדלים שונים. כיום החברה מייצרת בעיקר בשלושה קני מידה:
HO - רכבות בגודל סטנדרטי (ומוכר יותר בישראל) בקנה מידה 1:87. קנה מידה HO הוא הנפוץ ביותר ומיוצר בכמויות גדולות על ידי עשרות חברות באיכויות שונות (LIMA, ROCO, FLEISCHMANN ועוד).
Z - רכבות 'מיני' זעירות (תחת השם miniclub) בקנה מידה 1:220. קנה המידה Z כמעט בלעדי למרקלין.
1 - רכבות גדולות המיועדות להפעלה בחצר בקנה מידה 1:32. קנה המידה 1 (בגרמנית SPUR 1) הוא קו הייצור המושקע ביותר של מרקלין. מחירי הקטרים מגיעים למאות ואלפי אירו ליחידה ומונעים בחשמל ולעיתים אף בקיטור. המחיר הגבוה צמצם את היקף התפוצה אך בגרמניה ישנן עוד חברות שמייצרות קרונות וקטרים (לעיתים בתיאום עם מרקלין) תואמים מערכת זאת ברמת גימור גבוהה ומחיר גבוה. הייצור נעשה בכמויות קטנות והוא שופע בפרטים קטנים ומדויקים. חברות משלימות לדוגמה: Hübner, KESSELBAUER, KISS, J&M Models.
דגמי הרכבות והקטרים ששימשו בעונות הראשנות של סדרת הטלוויזיה "תומס הקטר וחברים" היו בקנה מידה 1, וחלקים מתוצרת "מרקלין" שימשו ביצירתם.
ייצור ומכירה

הייצור של מרקלין נעשה כולו בגרמניה, כדי להקל על בקרת האיכות. התעקשות החברה על אי שימוש בכוח עבודה זול הביא את החברה לסף פשיטת רגל[דרוש מקור] אבל היא ניצלה בהתערבות המחוקק.
רכבות מרקלין נמכרות לרוב באתר החברה, בחנויות מורשות, באתרי יד שנייה ובמכירות פומביות של פריטי אספנות. חנויות כלבו לפעמים מוכרים סטים בודדים של מרקלין.
היסטוריה

ב-4 בפברואר 2009 הגיש מרקלין בקשה לחדלות פירעון בבית המשפט העירוני בגופינגן. שנה ויום לאחר מכן, ב-5 בפברואר 2010, הודיעה מרקלין על חזרה לרווחיות.
בשנת 2013 נרכשה מרקלין על ידי קבוצת Simba Dickie. ב-22 ביולי 2013 עזב המנהל הראשי סטפן לוביץ' את מרקלין.
במהלך מגפת הקורונה 2020-2021, מרקלין ראתה עלייה במכירות, שהובילה למחסור בחלקים כגון מסילות, ואף גילתה שהם נאלצים לגייס עובדים וחניכים חדשים כדי לעמוד בביקוש. אך המגפה גם סייעה למרקלין, חברה בת 162 שמייצרת דגמי רכבות, לגלות קהל חדש.
הערות שוליים

↑  "Insolvenzantrag: Modelleisenbahn-Hersteller Märklin ist pleite". Der Spiegel (בגרמנית). 2009-02-04. ISSN 2195-1349. נבדק ב-2023-11-08.
↑  Rolf Schlüter, Endlich wieder schwarze Zahlen, Versicherungsmagazin 52, 2005-03, עמ' 45–53 doi: 10.1007/bf03251875
↑  Schuetze, Christopher F. (2021-03-18). "'A Perfect World' Around Every Miniature Bend". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2023-11-08.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 31745-7  ISNI: 0000 0001 0941 1963  LCCN: n85127865  VIAF: 127248103   WorldCat (עם VIAF): 127248103
מיקלוש סינטאר

| --- | --- |

 לידה:  8 בפברואר 1932 (בן 92) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1953) 
 תחום יצירה:  film direction, opera directing, television direction, בימוי, תסריטאות לקולנוע 
 פרסים והוקרה:  פרס קושוט (1970)  Master Artist of the Hungarian State Opera House (2003)  פרס יאסאי מארי (1961)  אזרחות כבוד של בודפשט (2017)  פרס „מולדתי” (2011)  פרס בלה באלאז' (1974)  פרס רדנוטי (2009)  פרס יאסאי מארי (1956)  גונדל (2009)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 בן או בת זוג:  Ildikó Hámori 
 צאצאים:  Dóra Szinetár 
 
מיקלוש סינטאר (בהונגרית: Szinetár Miklós; בודפשט, 8 בפברואר 1932) הוא במאי תיאטרון, אופרה, טלוויזיה וקולנוע יהודי-הונגרי, תסריטאי, זוכה פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול, פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגרייה המקביל לפרס ישראל) וזוכה פעמיים בפרס מארי יאסאי (הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה) ובפרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
לשעבר המנכ"ל הראשי של בית האופרה הממלכתית של הונגריה, לשעבר סגן נשיא הטלוויזיה ההונגרית, נשיא חבר הנאמנים של אגודת בני האלמוות, חבר קבוע באקדמיה לספרות ואמנויות סצ'ני (2022) ופרופסור אמריטוס.
קורות חיים

מיקלוש סינטאר נולד במשפחה יהודית. הוא למד הלחנה בהדרכתו של אלק הוזלה ולקח שיעורי שירה בהדרכתו של יוז'ף שאלאי. לא ידוע על קורותיו כילד בתקופת השואה. בין 1949 לבין 1952 למד בימוי תיאטרון באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
בין 1953 לבין 1960 היה במאי ולאחר מכן הבמאי הראשי של תיאטרון האופרטה של בודפשט
בין 1953 לבין 2004 היה מרצה ופרופסור באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע (במשך 51 שנים!).
בין השנים 1960–1962 היה המנהל האמנותי של תיאטרון פטפי (Petőfi Színház) בבודפשט
בין השנים 1962–1971 היה הבמאי הראשי של הטלוויזיה ההונגרית (MTV)
בין 1971–1974 היה מנהל אמנותי בטלוויזיה
בין 1974–1979 המנהל האמנותי הראשי בטלוויזיה
בין 1979–1986 סגן הנשיא הטלוויזיה
בין 1986–1990 הבמאי הראשי של הטלוויזיה
בין 1987 לבין 1990 היה נציב ממשלתי שפיקח על בניית התיאטרון הלאומי
בין השנים 1993–1996 היה מנהל תיאטרון האופרטה של בודפשט
בין 1996 לבין 2001 ובין 2002 לבין 2005 היה המנהל הכללי של בית האופרה של בודפשט
חבר קבוע בבית האופרה משנת 2000.
מאז 2003, הוא חבר בוועדה להענקת פרס קושוט ופרס סצ'ני
פרופסור אמריטוס משנת 2004.
מאז 2005, הוא שוב עובד בכיר בטלוויזיה ההונגרית
מאז 2007, הוא נשיא אגודת אמני הטלוויזיה
משפחתו

הוריו היו ד"ר ארנה סינטאר (1902–1996) נוירולוג ופסיכואנליטיקאי יליד דברצן  ומלווין רווס (1897–1986).  סבו וסבתו מצד אביו היו שמואל סינטאר (1877–1944), סוחר עצים, וסרנה גולדשטיין (1881–1944), שניהם ניספו בשואה.
הוא היה נשוי שלוש פעמים. התגרש מאשתו הראשונה, בנו גאבור סינטאר הוא מאשתו השנייה. בפעם השלישית התחתן עם אילדיקו האמורי, שחקנית זוכת פרס קושוט, ויש להם בת: דורה סינטאר, שחקנית זוכת פרס מארי יאסאי.
ספריו

הרפתקאותי. מסמכים סובייקטיביים; הוצאת Magvető, בודפשט, 1988
כך צריך לעשות! ... או אחרת. מיקלוש סינטאר מספר על חייו לדיולה קוזאק; הוצאת Balassi, בודפשט, 2003
בטיסה סביב לעולם ; הוצאת Helikon, בודפשט, 2003
אופרה מכאן, אופרה מעבר. כתבות, מכתבים, שיחות ; מאמר מערכת, בודפשט, 2007
מכרז; אירופה, בודפשט, 2012
המכרז השני; אירופה, בודפשט, 2013
אף אחד לא יותר? מכרז בפעם השלישית. . . ; אירופה, בודפשט, 2016
אני מעוניין בחיות פרא גדולות. שיחות עם מיקלוש סינטאר; הכתב פרנץ לאסלו; בית האופרה הממלכתי של הונגריה, בודפשט, 2017 (החברים לנצח של בית האופרה)
88 ; הוצאת Noran Libro Kft., בודפשט, 2020
88 וחצי ; הוצאת Noran Libro Kft., בודפשט, 2021
סינטאר - מין קורות חיים ואחרים ; Free Spirit Publishing; בודפשט, 2023
סרטיו > טלוויזיה

Éjszakai repülés (1963)
Baleset (1967)
Halálnak halálával (1969)
Az ember tragédiája (1969)
Igéző (1970)
Dosztojevszkij: A bűnös (1971)
Molière: Sganarelle, avagy a képzelt szarvak (1972)
Molière: Férjek iskolája (1972)
Aranyborjú (1974)
Dunakanyar (1974)
Trisztán (1975)
A kékszakállú herceg vára (1981)
Bánk bán
Johann Strauss: A denevér (1988)
A trónörökös (Der Kronprinz), magyar–osztrák–NSZK koprodukció (1989)
Fidelio (1991)
Così fan tutte (1998)
סרטיו > סדרות

Rózsa Sándor (1971)
Zenés TV Színház (1975–1984)
Liszt Ferenc (1982)
סרטיו > קולנוע

Délibáb minden mennyiségben (1961)
Háry János (1965)
Csárdáskirálynő (1971)
Az erőd (1979)
פרסים והוקרה

פרס מארי יאסאי (1956, 1961)
פרס האמן המצטיין (1967)
פרס קושוט (1970)
פרס אונדה (1970)
פרס נימפת הזהב של מונטה קרלו (1970)
פרס פסטיבל הטלוויזיה של פראג לבימוי הטוב ביותר (1970)
פרס בלה באלאז' (1974)
פרס האמן הדגול (1978)
פרס השלום של פסטיבל הסרטים במוסקבה (1979)
פרס אסטרואיד כסף טריאסטה (1980)
חבר לנצח באופרה הממלכתית ההונגרית (2000)
פרו אורבה בודפשט (2001)
לוח זיכרון על שם אמריך קלמן (2001)
אמן מאסטר של בית האופרה הממלכתי ההונגרי (2003)
פרס המוזה החדשה (2003)
מדליית הזיכרון על שם פאל דמן (2005)
פרס מיקלוש רדנוטי נגד גזענות (2009)
פרס גונדל לאמנות (2009)
פרס המדינה שלי (2011)
פרס פרימה (2012)
אזרחות כבוד של בודפשט (2017
אזרחות כבוד של אובודה-בקאסמגייר (2022)
לקריאה נוספת

פטר הרמן: מי זה מי 2002 CD-ROM, Biográf Kiadó מסת"ב 963-8477-64-4
MTI Ki kicsoda 2009. (מיהו מי
הערות שוליים

↑  Szinetár Miklós székfoglaló előadása, MTA.hu, ‏2022-10-07 (בהונגרית)
↑  "Népszabadság, 1970. március (28. évfolyam, 51–75. szám) | Arcanum Digitális Tudománytár". adtplus.arcanum.hu (בהונגרית). נבדק ב-2017-04-17.
↑  Születési bejegyzése a debreceni polgári akv. 1470/1902. folyószáma alatt familysearch.org (Hozzáférés 2017. július 6.)
↑  Születési bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári akv. 3793/1897. folyószáma alatt familysearch.org (Hozzáférés: 2017. július 6.)
↑  "Népszabadság, 1986. november (44. évfolyam, 258–281. szám) | Arcanum Digitális Tudománytár". adtplus.arcanum.hu (בהונגרית). נבדק ב-2017-04-17.
↑  FilmesHáz (2014-12-05). "FilmesHázi beszélgetés Szinetár Miklóssal". {{cite journal}}: Cite journal requires |journal= (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007457672505171  BnF: cb14701389k (data)  GND: 119058758  ISNI: 0000 0001 1876 7355  LCCN: n88196201  NKC: mub20241224390  SUDOC: 153092696  VIAF: 59500679   WorldCat (עם VIAF): 59500679
מקדש איסה

| --- | --- |

נאיקו, מקדש איסה
 מידע כללי
 סוג:  jingū 
 מיקום:  איסה 
 מדינה:  יפן 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 4 לפני הספירה
 תאריך פתיחה רשמי:  4 לפנה״ס 
 סגנון אדריכלי:  שינמיי-זוקורי 
 קואורדינטות:  34°27′18″N 136°43′33″E﻿ / ﻿34.455°N 136.72583333333°E﻿ / 34.455; 136.72583333333
 www.isejingu.or.jp
  (למפת יפן מוגדלת) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט מקדש איסה(למפת יפן רגילה) טוקיו אוסקה סאפורו סנדאי ניאיגטה פוקואוקה נהה ד. קו.  צ. קו.  סין רוסיה ים יפן האוקיינוס השקט מקדש איסה
 
מקדש איסה (ביפנית: 伊勢神宮) הוא מקדש שינטו המוקדש לאלת השמש אמטראסו, הממוקם בעיר איסה, יפן. המקדש הוא למעשה קומפלקס מקדשים, המרוכזים סביב שני המקדשים העיקריים נאיקוּ (内宮) וגֶקוּ (外宮).
המקדש הפנימי, הנאיקו, נמצא בעיירה אוג'י-טאצ'י, מדרום לעיר איסה, והוא מוקדש לאלה אמטראסו. המקדש החיצוני, הגקו, מרוחק כשישה קילומטרים מנאיקו, ומוקדש לאלת החקלאות והיצרנות, טויואוקה. מלבד שני אלה, ישנם עוד 123 מקדשי שינטו באיסה ובסביבתה, 91 מקושרים לנאיקו, ו-32 מקושרים לגקו.
על פי המסורת, מאוחסן הראי הקדוש, אחד מסימני המלוכה של קיסר יפן, במקדש איסה, והוא האתר הקדוש ביותר בקומפלקס. למרות חשיבותו, נאסרת הצגת הראי בפומבי, ואף המבנה בו הוא נמצא מוקף בחומת עץ.
הקמת המקדש

על פי הניהון שוקי, לפני כאלפיים שנה יצאה הדמות האגדית יָמָטוֹהימֵה נוֹ מיקוֹטוֹ, בתו של הקיסר סואינאין, מהר מיווָה שבמחוז נארה, בחיפוש אחר מקום פולחן קבוע לאלה אמטראסו. בסופו של המסע, שנמשך עשרים שנה, הגיעה יָמָטוֹהימֵה לאיסֵה, ולאחר ששמעה את קולה של אמטראסו הקימה את הנאיקו.
למרות שתאריך הבנייה המסורתי עומד על שנת 4 לפני הספירה, מקובל שהנאיקו והגקו נבנו במאות השלישית והחמישית בהתאמה. את הנאיקו בנה הקיסר טמו, ובניית המקדש מחדש נערכה לראשונה על ידי אשתו, הקיסרית ג'יטו בשנת 692.
כהן ראשי

בין המאות השביעית והארבע-עשרה, מילאה בת המשפחה הקיסרית את תפקיד הכהנת הראשית של המקדש, שנקרא סאיוֹ. הסאיו הראשונה הייתה נסיכה אוקו, בתו של הקיסר, שמילאה תפקיד זה בתקופת אסוקה, ואזכורים לנושאות תפקיד זה הופיעו ברומן מעשה גנז'י. תפקיד הסאיו בוטל בתקופת שתי החצרות הקיסריות.
בתקופת האימפריה היפנית, בה נוסד השינטו המדיני, מילאו קיסרי יפן - מוצוהיטו, יושיהיטו והירוהיטו - את תפקיד הכהן הראשי של המקדש, אך לאחר פירוק מוסד השינטו המדיני בתקופת הכיבוש האמריקאי, חזרו למלא תפקיד זה חברים אחרים במשפחה הקיסרית. כיום מכהנת בתפקיד סאיאקו קורודה, אחותו של הקיסר נארוהיטו.
ארכיטקטורה

הסגנון האדריכלי של מקדש איסה נקרא שינמֵיי-זוּקוּרי (神明造), והוא ידוע בפשטותו ובעתיקותו, שכן עקרונותיו הבסיסיים התפתחו בתקופת קופון (538-250 לספירה). מדי עשרים שנה מפורקים מבני המקדש, ונבנים מחדש באתר סמוך, וזאת כדי לשמר על עתיקות המקדש ושמירה על מבנהו המקורי תוך חידושו. המקדש הנוכחי, שנבנה ב-2013, הוא הגרסה ה-62 של המקדש, ומקדש חדש עתיד להיבנות בשנת 2033.
מקדש נאיקו נבנה מברוש יפני, והוא נתמך על ידי עמודים המקובעים באדמה. שטחו הוא 10.9 מטרים על 5.5 מטרים, ובתוכו רצפה מוגבהת, ואל הכניסה מוביל גרם מדרגות יחיד. הגג עשוי מקנים מיובשים, ועל רכס הגג מונחים עשרה בולי עץ, ובשני הקצוות קרשים הבולטים מעל הגג מעניקים למקדש את מראהו הייחודי. רכס הגג נתמך על ידי שני עמודים הנמצאים מחוץ למבנה.
המגרש הריק הסמוך למקדש - מקום עמידתו של המקדש הקודם, ומקום בנייתו של המקדש הבא - נקרא קודנצ'י. השטח מכוסה באבני חצץ לבנות, ונותר ריק מלבד מבנה עץ קטן שנבנה מסביב לעמוד עץ בגובה שני מטרים שנקרא שין-נוֹ-מיהאשירָה. כשהמקדש נבנה מחדש, הוא נבנה מסביב לעמוד זה, ובשלב מסוים מסירים את מבנה העץ. לפני סיום פירוק המקדש הישן בונים את מבנה העץ מחדש סביב העמוד הישן, וכן נותרים שני העמודים המרכזיים נסתרים תמיד.
פסטיבלים שנתיים

במאה השביעית החלו הפסטיבלים והחגים הדתיים שנחגגו במקדש איסה לקבל אופי רשמי יותר. במהלך השנה מתקיימות שלוש הנחות מנחה בפני האלים על ידי הסאיו ממשפחת הקיסר, והחג החשוב הראשון נחוג בפברואר והוא קיננסאי, שבו מתפללים לשנת יבול טובה. קזהינומי-סאי, בו מתפללים לגשמי ברכה, נחוג פעמיים בשנה, במאי ובאוגוסט. הטקס החשוב ביותר בשנה הוא קנאמה-סאי, שנערך באוקטובר, ובו מציעים אורז ואת פירות השנה כמנחה לאמטראסו, ואף הקיסר שולח מנחת אורז שהוא עצמו קטף.
מלבד פסטיבלים הקשורים לחקלאות, נערכים במקדש איסה פסטיבלים רבים במהלך השנה, ביניהם חגיגות ראש השנה, חג ייסוד יפן, ימי קיסרים מן העבר, יום הולדתו של הקיסר ועוד.
נאיקו

השם הרשמי של מקדש נאיקו הוא קוטאי-ג'ינגו, והוא המקדש הראשי בו מתפללים לאלה אמטראסו. מקדש נאיקו כולל כמה מבנים:
נאיקו > גשר אוג'י

גשר עץ זה, הבנוי מעל נהר איסוזו, אורכו 100 מטרים. הוא נבנה בסגנון יפני מסורתי והוא מוביל אל הכניסה לנאיקו. כשאר מבני נאיקו, גם הוא נבנה מחדש מדי עשרים שנה.
נאיקו > טמיזושה

לאחר חציית גשר אוג'י, מגיעים המבקרים לטֵמיזוּשָה, מבנה עץ קטן ובו בריכת מים המשמשת לטקס טיהור. מבקרים מתבקשים לרחוץ את ידיהם ולשטוף את פיותיהם במים מהבריכה כמחווה סמלית לניקיון הגוף והנפש. מעבר לטמיזושה ניצב הראשון מבין שני שערי טוריאי גדולים.
נאיקו > סאיקאן ואנזאישו

לאחר שחולפים בשער הטוריאי הראשון מגיעים להיכל הטהרה (סאיקאן), ומשמאלו ניצב היכל קבלת מבקרים ממשפחת הקיסר (אנזאישו). כהנים המתגוררים במקדש משתמשים בסאיקאן כדי להיטהר לפני עריכת טקסים.
נאיקו > קגורדן

מיד לאחר שער הטוריאי השני שוכן הקָגוּרַדֶן. זהו היכל תפילה הפתוח לציבור, והוא מוזמן להתפלל לקאמי, להדליק קטורת ולרכוש קמעות של אמטראסו אומיקאמי.
נאיקו > אימיביאדן

האימיבִּיָאדֶן הוא ההיכל בו בוערת האש באמצעותה שורפים מנחות מזון לאלי המקדש. את האורז ואת שאר מזונות מאחסנים לאחר בישולם בקופסת עץ ברוש, ולאחר טקס טיהור הקופסה, מציעים את המנחה לקאמי.
נאיקו > קוטאיג'ינגו - המקדש הראשי

מסלול העלייה לרגל ממשיך לקוטאיג'ינגו, בו שמור הראי הקדוש, לאורך מדרגות אבן גדולות. העולים לרגל מתבקשים להצמד לאחד הצדדים, שכן מרכז המסלול שמור לאמטראסו אומיקאמי. למרות שהכניסה למקדש עצמו אסורה, יכולים העולים לרגל להציע מנחה מול שעריו הסגורים.
הערות שוליים

↑
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007574487705171  BIBSYS: 99061434  BnF: cb177330569 (data)  GND: 4307320-7  LCCN: n81144026  NDL: 00629980  NKC: kn20121121005  NLA: 49283258  SUDOC: 115793178  VIAF: 139569999   WorldCat (עם VIAF): 139569999 
השטח הריק עליו ייבנה המקדש החדש
תרשים הנאיקו
גשר אוג'י
קגורדן
מדרגות האבן המובילות למקדש הראשי
מספר נגיע

בתורת המספרים, מספר טבעי שהוא סכום המחלקים האמיתיים של מספר כלשהו נקרא "מספר נגיע", ומספר שלא ניתן להציג בצורה הזו הוא "מספר בלתי נגיע". לדוגמה, 4 הוא "נגיע" משום שהוא שווה לסכום המחלקים של 9, מלבד 9 עצמו (היינו 1+3). לעומת זאת, 2, 5, 52 ו- 88 אינם נגיעים.
מקובל לסמן את הפונקציה המסכמת את המחלקים של n בסימן  \ \sigma (n), וכך המספרים הנגיעים הם אלו השייכים לקבוצה  \ \{\sigma (n)-n\}; השאר הם בלתי נגיעים.
המתמטיקאי פאול ארדש הוכיח שישנם אינסוף מספרים בלתי נגיעים. כל מספר מהצורה  \ p+q+1 (כאשר p ו-q ראשוניים שונים) הוא סכום מחלקים (של pq) ולכן נגיע. מגרסה מעט חזקה של השערת גולדבך (לפיה כל מספר זוגי הוא סכום של שני ראשוניים שונים), נובע לפיכך שכל מספר אי-זוגי מלבד 5 הוא נגיע. כל מספר הגדול ב-1 ממספר ראשוני p הוא בהכרח נגיע כי הוא שוה לסכום המחלקים של p2. גם המספרים המשוכללים הם נגיעים, בהיותם שווים לסכום המחלקים האמיתיים של עצמם.
מקס מלדרום

| --- | --- |

צילום של מקס מלדרום, בין 1920 ל-1925
 לידה:  3 בדצמבר 1875 אדינבורו, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  6 ביוני 1955 (בגיל 79) Kew, אוסטרליה 
 שם לידה:  Duncan Max Meldrum 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות של הגלריה הלאומית של ויקטוריה 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  Australian Tonalism 
 פרסים והוקרה:  פרס ארצ'יבולד (1939)  פרס ארצ'יבולד (1940) 
 
דאנקן מקס מלדרום (באנגלית: Duncan Max Meldrum ‏; 3 בדצמבר 1875 – 6 ביוני 1955) היה אמן ומורה אוסטרלי יליד סקוטלנד, הידוע בעיקר כמייסד הטונליזם האוסטרלי, סגנון ציור ייצוגי שהפך פופולרי במלבורן בתקופה שבין מלחמות העולם. הוא גם זכה לתהילה על עבודות הדיוקן שלו, וזכה בפרס ארצ'יבלד (אנ') היוקרתי לדיוקנאות ב-1939 וב-1940.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מלדרום נולד באדינבורו, סקוטלנד, בנו של אדוארד דייוויד מלדרום, כימאי, ורעייתו כריסטין, לבית מקגלשן. המשפחה היגרה לאוסטרליה בשנת 1889. מלדרום למד בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בויקטוריה (אנ'). בשנת 1899 הוא זכה במלגה הוויקטוריאנית, במסגרתה בחר להשלים את לימודיו באמנות בפריז.  זמן קצר לאחר מכן, הוא לא היה מרוצה מהמוסכמות האקדמיות של בתי הספר בפריז. בעודו גר בצרפת הוא התחתן עם ז'אן יוג'ני ניטש, זמרת.
הוא חזר למלבורן למשפחתו בשנת 1912, שם התגורר עם הוריו במזרח מלבורן (אנ'). בשנת 1915 הוא שכר סטודיו.
ביוגרפיה > קריירה

הוא ניהל בסטודיו את בית הספר לציור מלדרום בין השנים 1916 ו-1926. בין תלמידיו היו קלריס בקט, קולין קולאהן (אנ'),  אוגוסט קורנלס, פרסי ליסון (אנ'), ג'ון פארמר, פולי הארי (אנ') וארנולד שור (אנ'), והייתה לו השפעה ניכרת על עבודתו של חברו אלכסנדר קולקוהון (אנ'), שבנו ארצ'יבלד היה אז גם סטודנט בבית ספר של מלדרום. בשנים 1916–1917 נבחר לנשיא אגודת האמנים הוויקטוריאנית (אנ'), אך עזב את התפקיד על רקע מחלוקת בשנה שלאחר מכן, מה שגרם לתלמידיו להקים קבוצה פורצת דרך - "אגודת עשרים ציירי מלבורן (אנ')", שנותרה פעילה בעולם האמנויות במלבורן.
ביוגרפיה > קריירה > אמנות מודרנית

למרות מנהיגותו את הקבוצה של הטונליזם האוסטרליים, שנחשבו כמבשרי המינימליזם,  יחסו של מלדרום לאמנות מודרנית היה ריאקציוני. בשנת 1937 הוא תיאר את המודרניזם כ'פראות ','גס ושפל' ו'עלול להשפיל את טעמם של ילדינו'.
ביוגרפיה > קריירה > על אמניות

אף שנשים היו בין חסידיו, ואת אחת מהן, קלריס בקט, העריך מאוד היו לא דעות מוצקות על אי יכולתן של נשים להיות אמניות. הוא היה ביקורתי על זכייתה של נורה הייסן בפרס ארצ'יבלד בשנת 1938 ואמר: "גברים ונשים מורכבים בצורה שונה. נשים קשורות יותר לדברים הפיזיים של החיים, ולצפות מהן שיעשו דברים מסוימים באותה מידה כמו גברים זה רעיון מטורף [...] אמן גדול צריך לנסוע בדרך עצמאית. הוא נהיה גדול רק על ידי התאמצות מתמדת עד גבול כוחו. אני מאמין שחיים כאלה אינם טבעיים ובלתי אפשריים עבור נשים."
בשנה שלאחר מכן הוא זכה בעצמו בפרס ארצ'יבלד, ושוב בשנת 1940.
מוות

מלדרום נפטר ב־6 ביוני 1955 בקיו (אנ'), ויקטוריה, בן 79.
הערות שוליים

↑  Joyce McGrath, Bernard Smith, Australian Dictionary of Biography, Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  Meldrum, Max; Colahan, Colin, 1897-1987 (1919), Max Meldrum, his art and views, Alexander McCubbin
↑  Lock-Weir, Tracey (22 September 2009), "The sound of silence: twentieth-century Australian tonalism.(art feature)", Art and Australia, Art and Australia Pty. Ltd, 46 (3): 448(6)
↑  "MODERN ART". Age (Melbourne, Vic. : 1854 - 1954). 4 August 1937. p. 14. Retrieved 3 November 2020.
↑  "Can a Woman Be an Artist". The Mail (Adelaide). 27 (1, 391). South Australia. 21 January 1939. p. 1.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: meldrum-duncan-max-7553  AGSA: 3427  DAAO: max-meldrum  FNZA: 18547  GND: 1030300151  ISNI: 0000 0000 6706 1474  LCCN: n98096551  NGV: 1973  RKD: 55081  SNAC: w6zw1xp0  SUDOC: 183574575  Trove: 613448  ULAN: 500107035  VIAF: 41161152   WorldCat (עם VIAF): 41161152 
מקס מלדרום, דיוקן של קפטן פרסי סטוקי (אנ'), 1920
מרוץ מדיסון

מרוץ מדיסון. בחלקה העליון של התמונה ניתן לראות החלפה בין הרוכבים בקבוצה
מרוץ מדיסון הוא מרוץ המיועד לאופני מסלול הנערך בוולודרום. שמו של המרוץ ניתן לו על שם המדיסון סקוור גארדן הראשון, אולם עם 10,000 מקומות ישיבה בניו יורק, שנחנך ב-1879.