stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ובאני בולדיני

| --- | --- |

"דיוקן עצמי במונטרוסולי", (1892), פירנצה, גלריה אופיצי, מסדרון וזארי
 לידה:  31 בדצמבר 1842 פרארה, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  11 בינואר 1931 (בגיל 88) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  Certosa of Ferrara 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות של פירנצה 
 תקופת הפעילות:  1856–1931 (כ־75 שנים) 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  מאקיאיולי 
 הושפע על ידי:  טיציאן, Domenico Tintoretto 
 יצירות ידועות:  דיוקן אנרי רושפור, Portrait of Robert de Montesquiou, The melon 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד 
 בן או בת זוג:  Emilia Cardona (1929–11 בינואר 1931) 
 
ג'ובאני בולדיני (באיטלקית: Giovanni Boldini; ‏31 בדצמבר 1842 – 11 ביולי 1931) היה צייר דיוקנאות תקופה איטלקי, שחי ועבד בפריז לאורך רוב שנות הקריירה שלו. לפי מאמר משנת 1933 בטיים מגזין, נודע כ"אמן הצליפה" על שום סגנון הציור הסוחף שלו.
ביוגרפיה וקריירה

בולדיני נולד בפרארה, בן לצייר של נושאי דת, ובשנת 1862 יצא לפירנצה לשש שנים לחקור ציור ולצייר. לעיתים רחוקות השתתף בשיעורי האקדמיה לאמנויות, אבל בפירנצה פגש ציירים ריאליסטיים אחרים, שנודעו כ"Macchiaioli" והיו מבשרי האימפרסיוניזם. השפעתם ניכרת בציורי הנופים שלו, המצביעים על תגובתו הספונטנית לטבע, אם כי ציורי הדיוקן שלו הם שהביאו לו תהילה.
בולדיני עבר ללונדון, שם נחל הצלחה כצייר דיוקנאות. הוא צייר דיוקנאות של אנשי החברה הגבוהה, בהם ליידי הולנד והדוכסית מווסטמינסטר.
בין השאר צייר בולדיני את דיוקן ג'וזפה ורדי ואת דיוקנה של השחקנית שרה ברנאר.
משנת 1872 חי בפריז, שם התיידד עם אדגר דגה. הוא היה לצייר הדיוקנאות הפופולרי ביותר בפריז בשלהי המאה ה-19, בעל סגנון ציור תוסס ומלא חיים, שניכרת בו השפעה מסוימת של מקיאוולי ואזכור נלהב לעבודתם של ציירים צעירים יותר, כמו ג'ון סינגר סרג'נט ופול סזאר הלו. הוא מונה למפקח על האגף האיטלקי של התערוכה העולמית של פריז בשנת 1889, ועל מינויו זה קיבל את אות לגיון הכבוד.
בשנת 1897 הציג תערוכת יחיד בניו יורק. הוא השתתף בביאנלה של ונציה בשנים 1895, 1903, 1905 ו-1912. ג'ובאני בולדיני מת בפריז ב-11 ביולי 1931.
מורשת

ג'ובאני בולדיני הוא דמות בבלט "פרנקה פלוריו, מלכת פאלרמו", שכתב המלחין האיטלקי לורנצו פררו בשנת 2007. הבלט מביא את סיפורה של ודנה פרנקה, אצילה סיציליאנית מפורסמת, שיופייה יוצא הדופן נתן השראה לו ולעוד ציירים, מוזיקאים, משוררים וקיסרים בשנות הבל אפוק.
תמונת דיוקן של המוזה הקודמת של בולדיני, מרת' דה פלוריאן, שחקנית וקורטיזנה צרפתייה, התגלתה בדירה פריזאית בסוף 2010, נסתרת מעין כל במקום שהיה נעול וחתום במשך 70 שנה. התמונה מעולם לא נרשמה, הוצגה או התפרסמה, והדירה הייתה שייכת לנכדתה של דה פלוריאן, שעברה לגור בדרום צרפת עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ומעולם לא חזרה.
 פתק ובו דברי אהבה ואזכור ביוגרפי לתמונה שצוירה בשנת 1888, כשהשחקנית הייתה בת 24, נתנו גושפנקא לאמיתות הציור ולזהות הצייר. דיוקן באורך מלא של הגבירה באותה שמלה ובאותם אביזרים, אך פחות פרובוקטיבית, תלויה במוזיאון לאמנות של ניו אורלינס.
גילוי התמונה בדירה, שעמדה ריקה מאדם במשך 70 שנה, מהווה את הרקע לרומן של מישל גאבל משנת 2014, "דירה בפריז" וכן לרומן "שעות הקטיפה" של אליסון ריצ'מן משנת 2016.
לקריאה נוספת

"שעות הקטיפה", אליסון ריצ'מן
הערות שוליים

↑  "טיים" מגזין, "אמנות: אמן הצליפה" 3 באפריל 1933
↑  אנג'לו גוברנאטיס, "Dizionario degli Artisti Italiani Vivent: ציור, פיסול ואדריכלות", מו"ל Tipe dei Successori Le Monnier 1889
↑  האינדיפנדנט, בריטניה: ג'ון הול, "התגלו: מראות חדשים ומוזרים בדירה צרפתית נשכחת" 16 במאי 2013
↑    Henry Samuel, ‏Parisian flat containing €2.1 million painting lay untouched for 70 years, The Telegraph, 4 October 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426711505171  PLWABN: 9810660604705606  BIBSYS: 10023393  BnF: cb119405827 (data)  CiNii: DA04065019  GND: 118852361  ICCU: CFIV024224  ISNI: 0000 0000 8135 1355  LCCN: n80067256  MusicBrainz: d465f753-d3f6-4270-9c80-10055d55e7b2  NKC: xx0224641  NLA: 35798849  NTA: 068879679  RERO: 02-A003020614  RKD: 10110  SNAC: w6mp5wdb  SUDOC: 027343286  Trove: 1092454  ULAN: 500024511  VcBA: 495/153965  VIAF: 56618159   WorldCat (עם VIAF): 56618159
ג'דסון הרמון

ג'דסון הרמון (באנגלית: Judson Harmon;‏ 3 בפברואר 1846 –  22 בפברואר 1927) היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית מאוהיו, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד, ובהמשך כיהן כמושל אוהיו ה-45.
ראשית חייו

ג'דסון הרמון נולד בניוטאון, אוהיו לבנג'מין פרנקלין הרמון וג'וליה ברנסון. הוא נקרא על שמו של המיסיונר הבפטיסטי אדונירם ג'דסון. שני הוריו הגיעו ממשפחות ממוצא אנגלי ועליהן נמנו אנשים ששירתו במלחמות הקולוניאליות ובמלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הרמון היה קרוב משפחה מקרבה רחוקה של פרנסס פולסום, רעייתו של נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד, דרך אמה, אמה הרמון.
ב-1866 סיים הרמון את לימודיו באוניברסיטת דניסון. הוא המשיך ללמוד בבית הספר למשפטים של סינסינטי (שהתמזגה לימים עם אוניברסיטת סינסינטי) וב-1869 התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1876 הוא נבחר כשופט בבית משפט השלום, אך חודשים ספורים לאחר מכן הוא התפטר כדי להתמודד, ללא הצלחה, על מושב בסנאט של ארצות הברית. ב-1878 הוא נבחר כשופט בבית המשפט העליון של סינסינטי וכיהן במשרה זו עד 1887, עת התפטר כדי לשוב לעריכת דין במגזר הפרטי.
התובע הכללי של ארצות הברית

ב-8 ביוני 1895, עם מינויו של ריצ'רד אולני כמזכיר המדינה של ארצות הברית, מונה הרמון במקומו על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כתובע הכללי של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד תום תקופת נשיאותו השנייה של קליבלנד. לאחר מינויו, דחק הרמון בקונגרס לתקן את כמה מהחולשות של חוק ההגבלים העסקיים של שרמן. הוא גם פרסם את ההצהרה המפורשת ביותר של מה שנודע כ"דוקטרינת הרמון לריבונות מוחלטת" (Harmon Doctrine), שהייתה "הכללים, העקרונות והתקדימים של המשפט הבינלאומי הפומבי שלא הטילו כל אחריות או מחויבות על ארצות הברית" במקרה שבו מעורבים תביעות מצד מקסיקו על נזקים הנוגעים להסטת ערוץ הריו גראנדה.
מושל אוהיו

ב-1908 נבחר הרמון כמושל אוהיו. ב-1910 הוא נבחר לכהונה שנייה כמושל, והפעם הביס בבחירות את מי שלימים יהיה נשיא ארצות הברית, וורן הרדינג.
מושל אוהיו > מועמד לנשיאות

ביוני 1912 הוביל הרמון את משלחת אוהיו לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, שהתקיימה בבולטימור, שם הוא היה מועמד לנשיאות. מועמדותו הייתה בעיקר בשל היותו "הבן המועדף" (Favorite son) של אוהיו והוא זכה לתמיכה גם ממדינות אחרות ובסבב ההצבעה הראשון של הוועידה הוא קיבל את קולותיהם של 148 נציגים. בשל העובדה שאף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב הנדרש של שני שלישים מהקולות, תהליך הבחירה המשיך.
עד לקיום סבב ההצבעה ה-26 לא עלה בידו של אף אחד מהמועמדים לקבל את הרוב הנדרש ולהיבחר כמועמד לנשיאות והתמיכה בהרמון הצטמצמה ל-29 קולות בקושי, שכן הוועידה נטתה להתלכד סביב שני המועמדים המובילים, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, צ'אמפ קלארק, ומושל ניו ג'רזי, וודרו וילסון. ההצבעה המשיכה עד הסבב ה-39, בו זכה וילסון לתמיכתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן כדי להשיג את הרוב הדרוש ולהיבחר כמועמד המפלגה לנשיאות.
לאחר הוועידה שב הרמון לאוהיו כדי להמשיך ולכהן כמושל. עם סיום כהונתו השנייה כמושל בינואר 1913 הוא סיים את כהונתו.
חיים אישיים

ב-1870 נשא הרמון לאישה את אוליביה סקוביי, בתו של רופא מהמילטון, אוהיו. לזוג נולדו שלוש בנות.
ג'דסון הרמון נפטר בסינסינטי ב-22 בפברואר 1927 ונטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר. על שמו נקרא מחוז באוקלהומה.
הערות שוליים

↑  ג'דסון הרמון, באתר אגודת המושלים הלאומית
↑  Ohio Legislative History: 1909-1912, Volume 1, Princeton University Press, 1947, p 14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1178130371  ISNI: 0000 0000 3153 0371  LCCN: n97066275  NARA: 10574753  SNAC: w64m9jxd  VIAF: 53436587   WorldCat (עם VIAF): 53436587
אדוארד פולנסבי נויס

אדוארד פולנסבי נויס (באנגלית: Edward Follansbee Noyes;‏ 3 באוקטובר 1832 –  4 בספטמבר 1890) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-33 בשנים 1872–1874.
ראשית חייו

אדוארד פולנסבי נויס נולד בהאברהיל, מסצ'וסטס. הוא התייתם מהוריו בגיל שלוש וגודל בניו המפשייר על ידי סבו. בגיל 13 הוא החל לעבוד כשוליה בבית הדפוס של העיתון The Morning Star, עיתון בעל זיקה דתית שיצא לאור בדובר שבניו המפשייר. הוא המשיך לעבוד כשוליה במשך ארבע שנים עד שעזב כדי להתחיל את לימודיו באקדמיה בקינגסטון שבניו המפשייר. ב-1857 הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג', כרביעי מתוך 57 בני כיתתו, ועבר לסינסינטי, אוהיו כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של סינסינטי.
שירות צבאי

במלחמת האזרחים האמריקנית שירת נויס בצבא האיחוד. הוא סייע לארגן את הרגימנט ה-39 של אוהיו, וב-27 ביולי 1861 הוענקה לו דרגת מייג'ור. תוך מספר חודשים הוא היה לקולונל של הרגימנט.
בפברואר 1863 נשא נויס לאישה את מרגרט ו. פרוקטור מקינגסטון ניו המפשייר, כאשר היה בחופשה משירותו הצבאי.
נויס נפצע קשות בקרסולו ב-4 ביולי 1864 במהלך מערכת אטלנטה (אנ'), וכתוצאה מהפציעה נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו. שלושה חודשים לאחר מכן מינה מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר את נויס, שעדיין היה בתהליך החלמה ונעזר בקביים, לפקד על מחנה דניסון שליד סינסינטי, והעניק לו דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל. נויס פיקד על המחנה עד 22 באפריל 1865, כאשר הוא התפטר כדי לשמש כפרקליט העיר סינסינטי.
קריירה פוליטית

באוקטובר 1866 נבחר נויס כשופט שלום במחוז המילטון. ב-1871 הוא נבחר כמושל אוהיו, לאחר שבבחירות הביס את ג'ורג'ק מקוק, גם הוא קולונל לשעבר בצבא האיחוד, בהפרש של יותר מ-20,000 קולות. נויס כיהן כמושל תקופת כהונת אחת של שנתיים בשנים 1872–1874. במהלך כהונתו כמושל הוא דחף לחקיקת חוקים לפיקוח הדוק יותר על כריית הפחם ולשימור ענף הדיג. בבחירות של 1873 הוא נוצח לאחר שקיבל רק 49.9 אחוזים מהקולות, הפרש של 817 קולות בלבד.
ב-1874 מונה נויס כנציב אוהיו לתערוכה לכבוד מאה שנות ארצות הברית שהתקיימה בפילדלפיה.
בשנים 1877–1881 כיהן נויס כשגריר ארצות הברית בצרפת, מינוי שאליו הוא מונה על ידי הנשיא רתרפורד הייז, שכיהן לפניו כמושל אוהיו וזכה לתמיכתו של נויס במסע הבחירות שלו לנשיאות.
אדוארד פולנסבי נויס נפטר בסינסינטי ב-4 בספטמבר 1890. הוא נטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבעיר.
לקריאה נוספת

Reid, Whitelaw (1895). "Edward Follansbee Noyes". Ohio in the War Her Statesmen Generals and Soldiers. 1. Cincinnati: The Robert Clarke Company. p. 978. (באנגלית)
הערות שוליים

↑  A Portrait and Biographical Record of Mercer and Van Wert Counties, Ohio, A W Bowen & Co., 1896, p 155.
↑  "Edward Follansbee Noyes", הניו יורק טיימס, ‏4 בספטמבר 1890
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1177960761  ISNI: 0000 0000 3307 5333  LCCN: n91107435  SNAC: w6dr38h9  VIAF: 28716749   WorldCat (עם VIAF): 28716749
נמרוד אלבז

נמרוד אלבז (נולד ב-4 באוקטובר 1968) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת קשר.
קריירה

אלבז נולד בקריית שמונה והתחיל את הקריירה שלו בהפועל קריית שמונה ששיחקה אז בליגות הנמוכות.
בקיץ 1991 חתם בהפועל כפר סבא מהליגה השנייה ובעונתו השנייה עלה עמה לליגה הראשונה. ב-4 בספטמבר 1993 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד הפועל חיפה בו גם בישל את השער הראשון במשחק למוטי יברבאום. ב-25 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 4-1 לצפרירים חולון. בסיום העונה כפר סבא ירדה לליגה השנייה ואלבז שוחרר מהמועדון.
בקיץ 1994 חתם בהפועל בית שאן. ב-27 באוגוסט 1994 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 להפועל פתח תקווה. ב-31 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד מכבי חיפה.
התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  2013
 מייסד:  עיריית הרצליה
 תאריך פירוק:  2014
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  הרצליה, ישראל
 מנצח:  גיל שוחט
 
התזמורת הסימפונית החדשה הרצליה היא תזמורת סימפונית שפעלה בין השנים 2013–2014, התזמורת נוסדה ביוזמת עיריית הרצליה ובניהולו המוזיקלי של גיל שוחט.
התזמורת הוקמה כשנה לאחר סגירת התזמורת הקאמרית הרצליה, שפעלה מאז 1981 (ומאז 2003 - כתזמורת סימפונית) בניצוחו של הרווי בורדוביץ, ולמעשה החליפה אותה.
התזמורת הוקמה לכבוד פסטיבל בטהובן בפארק הרצליה, אשר הוקדש כולו לסימפוניות של בטהובן וליצירותיו.
בדומה לתזמורת הקאמרית הרצליה, נגני התזמורת החדשה הם נגנים שעובדים בכל ימות השנה בתזמורות אחרות, כגון התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והתזמורת הסימפונית ירושלים.
התזמורת מנתה יותר מ-35 נגנים. הכנרת הראשונה של התזמורת הייתה ז'אנה גנדלמן, והצ'לן הראשון היה עדיאל שמיט.
הלן אלסי אוסטין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 במאי 1908 אלבמה, ארצות הברית 
 פטירה:  26 באוקטובר 2004 (בגיל 96) 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת סינסינטי  אוניברסיטת וילברפורס  תיכון וולנט הילס 
 השקפה דתית:  הדת הבהאית 
 
הלן אלסי אוסטין (באנגלית: Helen Elsie Austin‏; 10 במאי 1908 – 26 באוקטובר 2004) הייתה עורכת דין והאישה האפרו-אמריקנית הראשונה שקיבלה תואר במשפטים מאוניברסיטת סינסינטי. הייתה בין ראשוני אפרו-אמריקאים שעסקו בעריכת דין, הייתה עוזרת ליועץ המשפטי של מדינת אוהיו, קצינת שירות חוץ של ארצות הברית וחברה באספת הרוחניות הלאומיות של הבהאים בארצות הברית ובצפון מערב אפריקה. במהלך חייה הלן אלסי אוסטין קידמה זכויותיהם של אפרו-אמריקאים ונשים, הייתה חברה במועצה הלאומית לנשים אפרו-אמריקאיות ובארגונים נוספים.
ראשית חייה

הלן אלסי אוסטין נולדה ב-10 במאי בשנת 1908 בטסקיגי, אלבמה. אמה מארי לואיז אוסטין לימדה כלכלת בית במכון בטסקיגי. אביה ג'ורג ג. אוסטין שימש כקצין הביטחון באותו המוסד. אוסטין מתארת את ילדותה כתקופה אשר עיצבו את רצונה לתיקון עוולות. אוסטין קיבלה את ההשראה הראשונית שלה לעמוד על עקרונותיה מהדוגמה ומתורתם של אבותיה האמיצים כמו סבתא רבתא שלה, שסירבה לחיות תחת הטרור הגזעני שביצע נגדה הקו קלוקס קלאן במדינת ביתה באלבמה.
"לילה אחד כאשר סבתא-רבא שלי לואיזה הייתה לבד בלילה עם  ילדיה, הגיעו חברים בקו קלוקס קלאן, שברו את הדלת, כיוונו אקדחים ורצו לדעת היכן בעלה באיומים ובקללות. היא מנגד הסתכלה להם בעניים ואמרה: עדיף שתהרגו אותי כבר כי אני אף פעם לא אגלה היכן הוא. לאחר מספר קללות ויריות הם החליטו לבסוף שלא להרוג אותה."
אוסטין גדלה במשפחה אשר שמה דגש רב על חינוך והבנת ההיסטוריה המשפחתית. אביה ואמה הבינו כי ההשכלה היא כלי לעצמאות כלכלית והבנת זכויותיהן. בארצות הברית בשנים 1900–1920 הייתה הגירה פנימית מן הדרום לצפון. רבים מן המהגרים היו אפרו-אמריקאים אשר היגרו כדי למצוא פרנסה טובה, חינוך ובעיקר הזדמנויות. משפחתה של אוסטין החלה את המעבר מדרום לצפון עד שהתיישבו ב-1920 בסינסינטי, אוהיו. אמה לימדה אמה בבית הספר סטואו ואביה עבד בעסקי הביטוח.
אוסטין קיבלה את רוב ההשכלה שלה בבתי הספר הציבוריים של סינסינטי. לאחר שסיימה את בית הספר התיכון בשנת 1924, היא התקבלה בשנת 1928 ללימודים באוניברסיטת סינסינטי לכיתת הבוגרים (תואר מוסמך) המעורב הראשון. הנוכחות של אפרו-אמריקאים באוניברסיטה הייתה מוגבלת וכמעט בלתי קיימת. זו הייתה תקופה שבה עדיין היה איסורים על כניסה של אפרו-אמריקאים לשטחים ציבורים, בימיה הסטודנטיאליים של אוסטין היא חוותה הגבלות בגישה לבריכה, מעונות וכו'. אוסטין החלה את לימודיה יחד עם שבעה מחבריה האפרו-אמריקאים הראשונים אשר היו חלק מכיתת הבוגרים באוניברסיטה.
בזיכרונותיה אוסטין מספרת כי בשל נוכחות דלה של סטודנטים אפרו-אמריקאים, הם הובאו למשרדו של המנהלת והזהירו אותם שלא להיות בולטים, להצר את אופקים במרוץ הסטודנטיאלי, ולא לכוון גבוהה:
"היינו צעירים, נרגשים מלאי תקווה ושאיפות מקבלת השכלה גבוהה. הנאום גרם לנו לטראומה. לאחר השיחה ישבנו כולנו והחלטנו לקחת את כל מה שלאוניברסיטה יש להציע, לסיים את האוניברסיטה ואף להצטיין.... בתחילת השנה הבאה, הגיעה אותה מנהלת והתנצלה על הערותיה"
אוסטין קיבלה את התואר במשפטים בשנת 1930, עם סיום לימודיה הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה המסיימת את בית הספר למשפטים באוניברסיטת סינסינטי (UC), במהלך לימודיה הייתה חברה באחוות דלתא-סיגמא-תטא והייתה לנשיאה ה-8 של האחווה (1939-1944). בהיותה נשיאה של האחווה היא הובילה יוזמות לאומית שקידמה תוכניות מקצועיות אשר אפשרו לנשים אפרו-אמריקאיות לקבל הכשרה מקצועית על מנת להשתלב בשוק העבודה. אוסטין פעלה רבות על מנת לקדם את זכויותיהן של נשים להשכלה, העצמה כלכלית ומודעות פוליטית. אוסטין לא רק פעלה במישור החברתי במהלך לימודה אף הספיקה לעבוד עם צוות במגזינים אשר סוקרים את העולם המשפטים; ,Rocky Mountain Law Review, Cincinnati Law Review.
לאחר סיום לימודי המשפטים

לאחר קבלת התואר במשפטים, אוסטין מונתה כעוזרת ליועץ המשפטי לממשלה של אוהיו (1937–1938). היא הייתה האפריקנית-אמריקאית הראשונה, המשמשת כעוזרת ליועץ המשפטי לממשלה בכל המדינה, המשיכה עוזרת ייעוץ משפטית למחוז קולומביה בשנת 1939.
אוסטין עבדה מאוחר יותר במחלקות משפטיות של כמה סוכנויות ממשלתיות פדרליות במשך השנים, התפקיד המשמעותי בשירות המדיני היה כקצינת שירות חוץ של ארצות הברית בשנים 1960–1970, באותן שנים שימשה כנספחת תרבות עם סוכנות הידיעות האמריקאית בלגוס, ניגריה, ניירובי וקניה. במהלך שהותה באפריקה היא סייעה להקים ולהפעיל כמה תוכניות חינוכיות ותרבותיות באפריקה.
אוסטין השתמשה בקשרים הפוליטיים שלה כדי להבטיח עמדות לנשים אשר עבדו כעורכות- דין במעמד של שכירות כעורכי דין ממשלתיים במשרדי המדינה עורכי דין כלליים, יועצי תאגידים ועורכי דין מחוזיים. מאחר שללא קשרים כאלה, הייתה הגבלה או היו סיכויים מוגבלים בפרקטיקה הפרטית. לרוב, עורכת דין היו סגורות מחוץ לחברות גדולות בתאגידים וקיבלו הזדמנויות מועטות בחברות הקטנות יותר שישכרו אותן.
אוסטין הייתה מעורבת בכמה פעולות אזרחיות וקהילתיות אחרות. היא התמנתה לחבר הנאמנים של אוניברסיטת וילברפורס, אוהיו, בשנת 1934. אוסטין הייתה חברה פעילה באגודה הלאומית לקידום אפרו-אמריקאים (NAACP) בקולומבוס, אוהיו. במרוצות השנים הפכה לדמות מובילה בדת הבהאית ופעלה בקידום והפצתה בצפון ובמערב אפריקה והפכה לחלק אינטגרלי בדת הבהאית בארצות הברית, בעקבות פועלה לפתיחת תוכניות לקידום לנשים במספר מדינות באפריקה כחלק מסוכנות המידע של ארצות הברית (USIA), ממאמצים אלו האוסטין זכתה לתשבחות רבות מארגון הפדרלי. בעקבות פועלה הרב בעזרה לאנושות אוסטין קיבלה תואר דוקטור לכבוד ברוח מאוניברסיטת סינסינטי. בשנת 2000 האוניברסיטה הקימה מלגה הנושאת את שמה של אוסטין.
פעילותו במסגרת הדת הבהאי > כניסתה אל הדת

דיווחים ראשונים להימצאות של חברים בקהילה הבהאית באזור סינסינטי משנת 1910, בעיקר מפגשים ציבורים חודשים של חברי הקהילה בסינסינטי.
"הייתי צעירה, כועסת, ועוינת . ניגשתי לאבא שלי ואמרתי לו שאני הולכת להיות אגנוסטית או אתאיסטית:  כי 'אני פשוט לא מאמין יותר בדתות האלה שכולן נפרדות, כולן נלחמות זו בזו, שכולן אוכפות דעות קדומות נגד קבוצה כלשהי, ובכל זאת הן תגיד שאלוהים הוא אבי כל האנושות.' אבי הקשיב לי ואז אמר 'טוב לפני שאתה עושה את זה, למה שלא תלכי לדבר עם האנשים האלה בסינסינטי המדברים על האמונה הבהאית. הוא לא היה בהאי, אך אמר שיש להם כמה השקפות מעניינות."
מרגע השיחה שניהלה עם אביה, אוסטין החלה להתעניין בדת והחלה לשאת את הספרות הדתית במשך כשנתיים בה היא בחנה ונכחה פגישות של הבהאים. עיקר הדברים אשר משכו את תשומת ליבה היו מגוון הפעילויות היחס בין חברי הקהילה הבהאית. במהלך התקופה זו אוסטין מתארת את המפגש עם חברי הקהילה כרגע בו היא איבדה את המרירות אשר הייתה בקרבה. שבהן שמעה את עו"ד לואי גרגורי אפרו-אמריקאי בולט בדת הבהאית בארצות הברית אשר השאיר רושם על אוסטין כאשר החלה ללמוד על הדת בכיתתו גם דורותיי בייקר בלימה, אשר פתחה את דלתה בפני מאמינים של הדת ללא הבחנה, בעיקר בתקופה בה הפרדה הייתה קיימת. אוסטין הצטרפה לדת בשנת 1934 בגיל 26. טרם הצטרפותה היא נשאה את הספרים בחנה ושאלה בכל צעד עד להצטרפותה, שנה לאחר הצטרפותה אוסטין החלה להעביר שיעורים באמונה הבהאית החל משנת 1935 .
פעילותו במסגרת הדת הבהאי > הפצת הדת הבהאית

אוסטין קיבלה השראה ממילותיו של 'עבדול-בהא', בעקבות מילותיו אוסטין בילתה עשור באפריקה כקצינת שירות חוץ בסוכנות המידע האמריקאית. באותה תקופה היא בנוסף לעבודה על תוכניות תרבות וחינוך, היא יצרה את תוכנית לראשונה המקדמת נשים ואת תורתו הדת הבהאית של הסוכנות באפריקה.
אוסטין כיהנה כחברה באספות הרוחניות הלאומיות של הבהאים של ארצות הברית (1946-53) וצפון ומערב אפריקה (1953–1958), בעקבות עבודתה באפריקה הפכה לחלק אינטגרלי מאזור זה וכאשר הוקם מטה המנהלי שהוקם בתוניס, הטריטוריה החדשה כללה מספר מדינות ואזורים תחום השיפוט שלה כלל: תוניס, אלג'יר, מרוקו, ריו דה אורו, סהרה הספרדית, מערב אפריקה הצרפתית, גמביה, גינאה הפורטוגזית, סיירה לאון, ליבריה, חוף הזהב ועוד רבים אחרים, מכל אזורים אלו הגיעו אנשי הדת לאספה האזורית ובשנת 1956 כאשר הגיעה זמן האספה הלאומית של מערב אפריקה ומרכז אפריקה נעשו בחירות לחברי האספה בהם גם אוסטין נבחרה.
אוסטין הייתה חברה באסיפות רוחניות מקומיות בחמש מדינות - ארצות הברית, מרוקו, ניגריה, קניה והבהמה. היא זכתה בתואר אבירות Knights of Bahá'u'lláh עבור הצגת האמונה הבהאית במרוקו.
מותה ומורשתה

אוסטין מסרה את חייה לתיקון עוולות החלו כבר בגיל צעיר, אוסטין אשר התחנכה בבית הספר שבו היא הייתה אחד משני ילדים אפרו-אמריקנים בלבד בכיתתה בסינסינטי, הצביעה על שגיאות בספר הלימוד שהכחיש את תפקידם של אפריקאים בהיסטוריה העולמית. בעודה שומעת את המורה מלמדת את הנרטיב הזה בכיתה היא סיפרה לכיתתה על התרומות הרבות שאפרו-אמריקאים בהפקת יצירות יופי נהדרות מברונזה, זהב ושנהב.
"הייתה שתיקה חשמלית"
אמרה שנים רבות אחר כך. היא נזכרה כי אז לאחר הערותיה המורה שלה הסכימה עמה ותיארה בפני הכיתה את התרומות שהעניקו אפרו-אמריקאים לעולם. אוסטין פרשה משירות החוץ בשנת 1970 והתיישבה בסילבר-ספרינג. היא עבדה כיועצת ביחסי אנוש ומשפטים. בשנת 1982, כיועצת בקרן פלפס-סטוקס.
השירות אשר ניתן לאנושות על ידי ד"ר אוסטין היה כה נבדל, כי לאחר מותה של אי ספיקת לב ב־26 באוקטובר 2004, בית הצדק האוניברסלי ייעץ לאספה הרוחנית הלאומית של הבהאים בארצות הברית לקיים כינוסי זיכרון ברחבי המדינה הקהילה הבהאית בארצות הברית ובבית העדות הבהאי בווילמט, אילינוי. התכנסות נוספת כזו התקיימה בבית העדות הבהאי באוגנדה.
מורשת ספרותית

במהלך חייה אוסטין עסקה בחינוך ולימוד הדת הבהאית. העובדה כי אוסטין בערוב ימיה עבדה כמרצה באוניברסיטה העבירה את הרעיונות והאידאולוגיה ודרך מחשבתה הייחודית. הרצאותיה הפכו למאמרים קצרים אשר משמשים בלימודים של הדת הבהאית.
Austin, H. E. (1997). Faith, Protest, and Progress
הערות שוליים

↑  Neely, R. (Ed.). (1937). Women of Ohio: A Record of Their Achievements in the History of the State. SJ Clarke Publishing Company. p-119
↑  Baha'is of the United States: Dr. Elsie Austin Part 2
↑  Baha'is of the United States: Dr. Elsie Austin Part 3
↑  "First African American Lawyers" Just the Beginning Foundation
↑  www.deltasigmatheta.org
↑  Giddings, P. (1988). In search of sisterhood: Delta Sigma Theta and the challenge of the Black sorority movement. New York, NY: Morrow.
↑  Giddings, P. (1988). In search of sisterhood: Delta Sigma Theta and the challenge of the Black sorority movement. New York, NY: Morrow.
↑  “H. Elsie Austin” ohiohistorycentral.org
↑  "Selected Profiles of American Bahá’í Women" bahai.us
↑  Mack, K. W. (2001). A social history of everyday practice: Sadie TM Alexander and the incorporation of black women into the American legal profession, 1925-1960. Cornell L. Rev., 87, 1405
↑  "Miss Austin named on College Board": Baha'i Helen Elsie Austin board to be confirmed; The Cincinnati Enquirer; Cincinnati, Ohio 22 Nov 1934, Thu • Page 2
↑  Baha'is of the United States: Dr. Elsie Austin Part3
↑  Van den Hoonaard, “A Survey of the Baha’i Faith in Africa,” p. 19.
↑  1  “Selected Profiles of American Bahá’í Women”bahai.us.
↑  1  “Selected Profiles of American Bahá’í Women”bahai.us.
ממלכת יהודה

ערך זה עוסק בממלכה מתקופת בית ראשון. אם התכוונתם לממלכה מתקופת בית שני, ראו .
| --- | --- |

 ממלכת יהודה בירוק בהיר
 ממשל
 משטר:  מונרכיה
 ראש המדינה:  מלך 
 שפה נפוצה:  עברית מקראית
 עיר בירה:  ירושלים
 גאוגרפיה
 יבשת:  אסיה
 היסטוריה
 הקמה:  פילוג ממלכת ישראל המאוחדת (על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית)
 הקמה:  928 לפנה"ס או 798 לפנה"ס
 פירוק:  חורבן בית המקדש
 תאריך:  586 לפנה"ס
 ישות קודמת:  ממלכת ישראל המאוחדת (על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית)
 ישות יורשת:  יהוד (תחת שליטת האימפריה הנאו-בבלית)
 דמוגרפיה
 דת:  יהדות
 
ממלכת יהודה הייתה הממלכה הדרומית מבין שתי הממלכות העבריות שהתקיימו בארץ ישראל במהלך תקופת הברזל השנייה, החל מהשליש האחרון של המאה ה-10 לפנה"ס ועד לחורבן בית המקדש הראשון על ידי האימפריה הנאו-בבלית בשנת 586 לפני הספירה.
לפי הכרונולוגיה היהודית המסורתית התקיימה ממלכה זו בין השנים ב'תתקס"ד – ג'של"ח (796–422 לפנה"ס), במשך כ-374 שנים.
על פי המקרא, הוקמה הממלכה לאחר התפרקות ממלכת ישראל המאוחדת לממלכת ישראל בצפון, וממלכת יהודה בדרום. ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שבמהלך תקופת הברזל הראשונה (מאות 12–10 לפנה"ס) החלו להיווצר באזור מקומות יישוב, ובמהלך תקופת הברזל השנייה התגבשה ממלכת יהודה.
ממלכת יהודה לעיתים מוזכרת כממלכה הדרומית כדי להבחינה מהממלכה הצפונית (היא ממלכת ישראל). על פי המקרא, מלכי ממלכת יהודה השתייכו כולם (למעט עתליה) לשושלת בית דוד, אם כי יש חוקרים הסבורים כי חלק מהמלכים היו משושלות ישראליות. בירתה של ממלכת יהודה הייתה ירושלים, בה ניצב בית המקדש.
יהודה

"יהודה" הוא שמו של השבט המקראי, על שם יהודה, בנו הרביעי של יעקב, אשר כל בני השבט הם צאצאיו ועל פי המקרא הם רובה של האוכלוסייה של ממלכת יהודה והעניקו לה את שמה. חלק מהחוקרים סבורים שמעיקרו לא היה השם "יהודה" אלא כינוי גאוגרפי לחבל ההר שסביבו צמחה הממלכה.
תושבי אותה ממלכה כונו הן במקרא (החל מימי אחז) והן במקורות חיצוניים (לדוגמה: "מנסרת סנחריב") בשם "יהודים", ובמחקר המודרני הם מכונים "יהודאים". לאחר חורבן ממלכת ישראל, נטמעו תושביה שלא גלו עם עשרת השבטים, בממלכת יהודה השכנה. כתוצאה מכך הורחב מאז ואילך המונח "יהודי" והוא כולל את כל צאצאי העברים.