stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאורגי אדלסון-ולסקי
ביוגרפיה וקריירה

גאורגי נולד בסמרה, והתחנך להיות מתמטיקאי. המאמר הראשון שלו, עם עמיתו לסטודנט ובסופו של דבר משתף פעולה ארוך טווח שלו, אלכסנדר קרונוד ב-1945, זכה בפרס מהאגודה המתמטית של מוסקבה. הוא וקרונרוד היו תלמידיו האחרונים של ניקולאי לוזין, והוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1949 בהנחיית ישראל גלפנד.
הוא החל לעבוד בבינה מלאכותית ובנושאים יישומיים אחרים בסוף שנות ה-50. הוא המציא את עץ AVL יחד עם יבגני לנדיס בשנת 1962. העץ היה מבנה נתונים הראשון מסוגו.
החל משנת 1963, עמד אדלסון-ולסקי בראש פיתוח תוכנת שחמט ממוחשבת במכון לפיזיקה תאורטית וניסויית במוסקבה. חידושיו כללו את השימוש הראשון ב-bitboards (שיטה נפוצה כיום לייצוג עמדות משחק) בשחמט מחשבים. התוכנה ניצחה את תוכנת קוטוק-מקארתי במשחק השחמט הראשון בין תוכנות מחשב, גם ב-1966, והיא בסופו של דבר התפתחה לתוכנה קאיסה, התוכנה האלופה הראשונה בעולם בשחמט מחשבים.
באוגוסט 1992 עבר אדלסון-ולסקי לישראל, והוא התגורר באשדוד.
הוא עבד כפרופסור במחלקה למתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
אדלסון-ולסקי נפטר ב-26 באפריל 2014, בגיל 92, בדירתו בגבעתיים.
הערות שוליים

1 2 3  Георгий Максимович Адельсон-Вельский, municipal.co.il
↑  Georgiy Adelson-Velsky - The Mathematics Genealogy Project, mathgenealogy.org
↑  Allen Kent, James G. Williams, Encyclopedia of Computer Science and Technology: Volume 28 - Supplement 13: AerosPate Applications of Artificial Intelligence to Tree Structures, CRC Press, 1993-04-05, ISBN 978-0-8247-2281-4. (באנגלית)
1 2  D. LEVY, Computer Chess Compendium, Springer New York, 1988, ISBN 978-0-387-91331-5. (באנגלית)
↑  KAISSA by Bill Wall
↑  RIP: Георгий Максимович Адельсон-Вельский
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445921205171  PLWABN: 9810588336705606  CiNii: DA02336410  dblp: 28/5265  GND: 1158095090  ISNI: 0000 0001 1751 9501  LCCN: n84060209  LNB: 000223527  MGP: 173871  NKC: mzk2010474020  NTA: 07129645X  SUDOC: 135587964  VIAF: 25236321   WorldCat (עם VIAF): 25236321
אבן אילת

פיר כרייה עתיק בבקעת תמנע
אבן אילת הוא שמה של אבן חן ירוקה-כחולה, הנחשבת לאבן הלאומית של ישראל וידועה גם כ"אבן המלך שלמה". אבן אילת נכרתה בבקעת תמנע, וקיבלה את שמה מסמיכות הימצאה לעיר אילת.
מאפיינים

מבחינה גאולוגית אבן אילת היא סלע המורכב ממינרלי נחושת דוגמת מלכיט, אזוריט, טורקיז, פסאודומלכיט, כריזוקולה ואחרים. מינרלים אלה מצויים בסלע בהרכבים הטרוגניים שונים.
נוסחת הרכבה של אבן אילת (Cu3P2O8Cu(OH ומשקלה הסגולי 2.8–3.2.
בבואה במגע עם חומצה מלחית מוכתמת אבן אילת בגווני צהוב.
כרייה

בבקעת תמנע התבצעה כרייה נרחבת של נחושת ומינרלי נחושת עוד בימי מצרים העתיקה, ושרידים לכרייה זו ניכרים ברחבי הבקעה. בשנת 1954 הוקמה חברת מכרות נחושת תמנע שעסקה בכרייה מסחרית של נחושת, אולם כרייה זו פסקה כעבור שלושה עשורים.
פיסות סלע גולמי ואבני חן מלוטשות הנמכרות כיום תחת אותו שם מגיעות ממכרות ברחבי העולם, בעיקר מאפריקה ומאמריקה הדרומית. אחד המקורות העיקריים לאבן חן בהרכב דומה הוא פרו.
שימושים

השימוש העיקרי באבן אילת הוא ליטושה ושיבוצה בתכשיטים. מבחינה גמולוגית נחשבת אבן אילת כאבן חן יקרה למחצה בעלת חשיבות מועטת בעולם, אך בעלת חשיבות מקומית בשל היותה אבן החן היחידה שנכרתה בישראל.
אבן אילת נחשבת לאבן אספנות. עם זאת, הפסקת כרייתה של אבן אילת בישראל חשובה בעיקר לאספנים המקפידים על מקורה.
אבן אילת בבולאות

בשנת 2002 הנפיק השירות הבולאי גליונית מזכרת בשם "גאולוגיה של ארץ ישראל" שעוצבה על ידי משה פרג. מוצגים בה ממצאים מאוספי המכון הגיאולוגי לישראל והאוניברסיטה העברית שצילם ד"ר דוד דרום. ברקע הגליונית מוצגים מפה גאולוגית של ארץ ישראל ואת סלעי המשקע של נחל ארדון והדייק החוצה אותם.
במרכז הגליונית מוצגת אבן אילת, בין מאובני דג ואמוניט.
המינרלים המרכיבים את אבן אילת

מלכיט
אזוריט
טורקיז
כריזוקולה
פסאודומלכיט
לקריאה נוספת

מ' סברדמיש וא' משיח, אבני חן, הוצאת מדע אבנים יקרות, 1986
הערות שוליים

↑  אבן אילת באתר Mindat
↑  פסאודומלכיט (Pseudomalachite) – זרחת נחושת בתוספת הידרוקסיל, ר' פסאודומלכיט באתר Mindat
1 2  אבני חן, עמ' 225
↑  אבן אילת בפרו
↑  פורום אספנים: על מקורה של אבן אילת
↑  גליונית הבולים באתר השירות הבולאי
אבן אילת גולמית בתליון
דוד שטרן

דוד שטרן (29 במרץ 1910 - י' באדר א' ה'תשס"ג, 13 בפברואר 2003) היה מנכ"ל חברת בנייה ישראלית נשיא התאחדות הקבלנים וחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת התשיעית.
קורות חיים

שטרן נולד בעיירה סובאלק שבצפון-מזרח פולין, (במערב תחום המושב של האימפריה הרוסית). למרדכי, רופא שיניים, ולהדסה-לאה לבית של גרושקין-ליפשיץ, מיילדת. הוא אחיו הצעיר של אברהם שטרן (יאיר), לימים מפקד הלח"י. ביתה של משפחת שטרן היה בית יהודי חילוני.
למד בגימנסיה העברית בעיר הולדתו. היה פעיל בתנועת בית"ר, ארגן את הכינוס הראשון של התנועה בפולין, שימש כחבר המפקדה בפלך ביאליסטוק ונתמנה לקצין נציבות בית"ר בפולין.
בשנת 1929 יצא ללימודי הנדסה בטכניון בברין שבצ'כוסלובקיה. בשנת 1935 סיים את לימודיו בתואר מהנדס, נישא לחברתו הינדה לבית שפרלינג וביחד עלו בשנת 1935 לארץ־ישראל במסגרת פלוגות הגיוס של בית"ר. לאחר עלייתו לארץ שימש כמפקד פלוגת הגיוס של בית"ר בהרצליה ועבר קורס סגנים של האצ"ל.
לאחר מכן עבר לתל אביב ושימש כמפקד הקן בעיר, ממלא מקום נציב בית"ר וכחבר בהנהלת התנועה הרוויזיוניסטית.
לימים הצטרף, כאחיו, לארגון לח"י.
משנת 1942 ניהל שטרן חברת בנייה שהייתה בבעלות הסתדרות העובדים הלאומית של תנועת החרות. החברה בנתה בנייני מגורים והייתה מהראשונות שבנו באילת, דימונה ובאר שבע, כמו גם בירושלים שלאחר מלחמת ששת הימים, וכן את היכל הספורט יד אליהו.
ב-5 באוגוסט 1947 נכלא במחנה המעצר בלטרון, יחד עם ראשי ערים אחרים ופעילי התנועה הלאומית, בעוון סיוע למחתרות. מאוחר יותר הועבר לעתלית ושוחרר במרץ 1948.
לאחר קום המדינה היה פעיל ב"מפלגת הלוחמים" של יוצאי הלח"י ובארגון רשימת הלוחמים (ט"ו) לבחירות לכנסת הראשונה.
בסוף שנות השישים יזם את הקמת נשיאות המגזר העסקי בישראל והיה חבר בה.
בשנת 1969 כיהן כחבר מועצת עיריית תל אביב. בשנת 1979 נבחר שטרן לכנסת התשיעית מטעם הליכוד במקום שמואל רכטמן, והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.
שטרן היה גם חבר הנהלת תנועת החרות ושימש כציר הליכוד לקונגרס הציוני העולמי.
בשנים 1981–1988 כיהן שטרן כנשיא התאחדות הקבלנים. לאחר סיום תפקידו מונה לנשיא כבוד של ההתאחדות. כמו כן היה יו"ר העמותה להנצחת מורשת לוחמי חירות ישראל.
דוד שטרן נקבר בבית הקברות נחלת יצחק, בסמוך לקברו של אחיו אברהם. הותיר אחריו בת, אמירה שטרן, ובן, עו"ד אבי שטרן.
קברו של דוד שטרן
שי האוזמן

שי האוזמן בשנת 2012
שי האוזמן (נולד ב-26 בדצמבר 1974) הוא איש תקשורת, פרשן כדורסל, עורך דין ויזם בתחום הנדל"ן.
ביוגרפיה

האוזמן נולד וגדל באשדוד והחל את דרכו ככדורסלן במחלקת הנוער של מכבי אשדוד. בגיל צעיר יחסית פרש ממשחק לטובת לימודי משפטים.
לאחר פרישה ממשחק החל לאמן קבוצות נוער, ובשנת 1997 החל לשמש כסקאוט של נבחרת ישראל הבוגרת. עונה אחת שימש גם כסקאוט בקבוצת הפועל ירושלים. בשנת 2001 שימש כעוזרו של רונן גינזבורג בקבוצת בני הרצליה.
בתחילת עונת 2008/2007 הצטרף כמנהל מקצועי למכבי אשדוד בליגה הלאומית בכדורסל. במהלך תקופתו באשדוד נטלה חלק הקבוצה שלוש עונות בליגה הלאומית ושתי עונות בליגת העל, במהלכן הגיעה הקבוצה עד לגמר הפיינל פור וסיימה כסגנית האלופה. בחודש יולי 2012 סיים את תפקידו במועדון לאחר מאבקי כוח בהנהלת הקבוצה.
החל מחודש ספטמבר 2012 ועד מרץ 2017 שימש כפרשן ובעל טור כדורסל באתר וואלה! ספורט וכפנאליסט בתוכנית הרשת "משחק מקדים".
החל משנת 2014 משמש כפרשן כדורסל בערוץ הספורט, בעיקר במסגרת ליגת העל בכדורסל, נבחרת ישראל בכדורסל והיורוליג. כמו כן יש לו טור אישי קבוע באתר. בנוסף שימש כחבר פאנל קבוע בתוכנית "יציע העיתונות" בערוץ.
בשנת 2017 החל לשמש כחבר פאנל קבוע לצד גור שלף ועידו גור בתוכנית "חמישיות" בערוץ הספורט. בשנת 2018 החל להגיש את תוכנית הראיונות "מדברים עם שי האוזמן" בערוץ הספורט.
בקיץ של שנת 2024 הוא עזב את ערוץ הספורט והצטרף לרשת הפודקאסטים של "הפודיום", כפרשן כדורסל.
ביוגרפיה > חיים אישיים

האוזמן הוא עורך דין במקצועו וכן יזם בתחום הנדל"ן. נשוי ללימור ואב לשלושה. מתגורר ביישוב גן יבנה. אביו, אבי האוזמן, הוא מקים קבוצת הכדורסל של מכבי אשדוד.
הערות שוליים

↑  שחר כחלון, "הבלגן במכבי אשדוד ממשיך: יורם אסרף נבחר ליו"ר הקבוצה" באתר ashdodnet
↑  אודי הירש, "מכבי אשדוד: סיפור השנה בספורט הישראלי", באתר nrg‏, 8 במאי 2013
↑   ציוץ של שי האוזמן ברשת החברתית אקס (טוויטר)
מערכת פילדלפיה

מערכת פילדלפיה (1777 – 1778) הייתה מערכה צבאית בריטית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שנועדה להשיג שליטה בפילדלפיה, בירת עידן המהפכה שבה התכנס הקונגרס הקונטיננטלי השני שהקים את הצבא הקונטיננטלי ומינה את ג'ורג' וושינגטון למפקדו ב-1775, וחיבר ואימץ פה אחד את מגילת העצמאות בשנה שלאחר מכן, ב-4 ביולי 1776, אשר קבעה והסלימה את המלחמה.
במערכה בפילדלפיה, הגנרל הבריטי ויליאם האו לא הצליח למשוך את הצבא הקונטיננטלי תחת ג'ורג' וושינגטון לקרב בצפון ג'רזי. לאחר מכן העלה האו את צבאו לאוניות תובלה, והנחית אותם בקצה הצפוני של מפרץ צ'ספיק, שם החלו להתקדם צפונה לכיוון פילדלפיה. וושינגטון הכין הגנות נגד תנועותיו של האו בברנדיווין קריק, אך אוגף והוכה בחזרה בקרב ברנדיווין ב-11 בספטמבר 1777. לאחר עימותים ותמרונים נוספים, האו נכנס וכבש את פילדלפיה. לאחר מכן תקף וושינגטון ללא הצלחה את אחד מכוחות המצב של האו בג'רמנטאון לפני שנסוג לעמק פורג' לחורף, שם הוא ו-12,000 התמודדו עם החורף הקשה ביותר של המלחמה, כולל חוסר במזון ולבוש.
המערכה של האו הייתה שנויה במחלוקת מכיוון שבעוד שהצליח לכבוש את הבירה המהפכנית של פילדלפיה, הוא המשיך באיטיות ולא סייע למערכה המקבילה של ג'ון בורגיין צפונה יותר, שהסתיימה באסון עבור הבריטים בקרבות סרטוגה והכניסה את צרפת לתוך המלחמה. האו התפטר במהלך כיבוש פילדלפיה והוחלף בסגנו, הגנרל סר הנרי קלינטון.
בשנת 1778, קלינטון קיבל הוראה לפנות את פילדלפיה ולגבש את חייליו בעיר ניו יורק, בציפייה למתקפה צרפתית-אמריקאית משולבת שם. לויאליסטים רבים עזבו גם את פילדלפיה, מחשש לרדיפה. כוחותיו של וושינגטון עקבו אחר הצבא הבריטי הנסוג עד שהתנגשו בקרב מונמות', אחד הקרבות הגדולים במלחמה.
בתום המערכה בפילדלפיה ב-1778, שני הצבאות מצאו את עצמם בערך באותן עמדות אסטרטגיות שבהן היו לפני שהאו פתח במתקפה על פילדלפיה.
היסטוריה > לכידת פילדלפיה

גנרל האו הנחית 15,000 חיילים בסוף אוגוסט בקצה הצפוני של מפרץ צ'ספיק, כ-55 מייל (90 ק"מ) דרומית מערבית לפילדלפיה. גנרל וושינגטון הציב 11,000 חיילים בין האו לפילדלפיה, אך אוגף וגורש לאחור בקרב ברנדיוויין ב-11 בספטמבר 1777, שבו ספג מעל 1,000 אבדות, והבריטים איבדו כמחצית מהמספר הזה.
הקונגרס הקונטיננטלי נאלץ שוב לנטוש את העיר, ועבר תחילה ללנקסטר, פנסילבניה, ולאחר מכן ליורק, פנסילבניה. כוחות בריטיים ומהפכניים תמרנו זה סביב זה ממערב לפילדלפיה במשך הימים הבאים, והתנגשו במפגשים קלים כמו קרב העננים המופרע ומה שנקרא "טבח פאולי". ב-26 בספטמבר, האו תמרן לבסוף את וושינגטון וצעד לפילדלפיה ללא התנגדות. לכידת בירת המורדים לא הביאה את קץ המרד כפי שחשבו הבריטים. במלחמה של המאה ה-18, זה היה נורמלי שהצד שכבש את עיר הבירה של הכוח היריב ניצח במלחמה, אבל מלחמת העצמאות תימשך שש שנים נוספות עד 1783 בגלל טקטיקות הלוחמה הלא שגרתיות של המורדים.
לאחר שכבשו את פילדלפיה, הבריטים הציבו חיל מצב של כ-9,000 חיילים בג'רמנטאון, 5 מיילים (8 ק"מ) צפונית לפילדלפיה. ב-2 באוקטובר הבריטים כבשו את פורט בילינגספורט, על נהר דלאוור בניו ג'רזי, כדי לפנות שורה של מכשולים בנהר. הרעיון להציב את המכשולים הללו מיוחס לבנג'מין פרנקלין, והם תוכננו על ידי רוברט סמית'. קו לא מוגן כבר נלכד במרקוס הוק,  וקו שלישי היה קרוב יותר לפילדלפיה, בשמירה על ידי פורט מיפלין ופורט מרסר. וושינגטון תקף ללא הצלחה את ג'רמנטאון ב-4 באוקטובר, ולאחר מכן נסוג כדי לצפות ולחכות שהבריטים יתקפו נגד. בינתיים, הבריטים היו צריכים לפתוח נתיב אספקה לאורך נהר דלאוור כדי לתמוך בכיבוש פילדלפיה. לאחר הגנה ממושכת על הנהר על ידי קומודור ג'ון הייזלווד והצי הקונטיננטלי ופנסילבניה, הבריטים סוף סוף אבטחו את הנהר על ידי כיבוש המבצרים מיפלין ומרסר באמצע נובמבר (אם כי האחרון לא נלכד אלא לאחר תבוסה משפילה). בתחילת דצמבר, וושינגטון הדף בהצלחה סדרה של גישושים של גנרל האו בקרב וייט מארש.
הבעיות של וושינגטון בתקופה זו לא היו רק עם הבריטים. ב־Conway Cabal, כמה פוליטיקאים וקצינים לא היו מרוצים מהתפקוד של וושינגטון במערכה והחלו לדון בחשאי על הדחתו של וושינגטון. פגוע מהתמרון מאחורי הקלעים, וושינגטון הניח את כל העניין בגלוי בפני הקונגרס הקונטיננטלי. בתגובה, התגייסו תומכיו מאחוריו, והנהגת וושינגטון הובטחה.
עמק פורג' ומונמות'

וושינגטון וצבאו חנו בעמק פורג' בדצמבר 1777, כ-20 מייל (32 ק"מ) מפילדלפיה, שם שהו במשך ששת החודשים הבאים. במהלך החורף מתו 2,500 חיילים (מתוך 10,000) ממחלות ומחשיפה לקור. עם זאת, הצבא יצא בסופו של דבר מעמק פורג' בסדר תקין, בין היתר הודות לתוכנית אימונים בפיקוח הברון פון שטויבן.
בינתיים חלה טלטלה בפיקוד הבריטי. גנרל האו התפטר מפקודתו, והוחלף על ידי לוטננט גנרל סר הנרי קלינטון כמפקד העליון. כניסתה של צרפת למלחמה אילצה שינוי באסטרטגיית המלחמה הבריטית, וקלינטון קיבל הוראה על ידי הממשלה לנטוש את פילדלפיה ולהגן על העיר ניו יורק, שהייתה פגיעה כעת לכוח הימי הצרפתי. בזמן שהבריטים הכינו את נסיגתם, שלח וושינגטון את לה פאייט למשימת סיור. לה פאייט נמלט בקושי ממארב בריטי בקרב על בארן היל. הבריטים שלחו ועדת שלום בראשות הרוזן מקרלייל, שהצעותיה, שהוגשו ביוני 1778 כאשר קלינטון התכונן לנטוש את פילדלפיה, נדחו על ידי הקונגרס הקונטיננטלי השני.
קלינטון שלח לויאליסטים רבים ואת רוב הציוד הכבד שלו דרך הים לניו יורק, ופינה את פילדלפיה ב-18 ביוני, לאחר 266 ימי כיבוש בריטי.  צבא וושינגטון עקב אחר צבאו של קלינטון, ווושינגטון כפה בהצלחה קרב בבית המשפט של מונמות' ב-28 ביוני, הקרב הגדול האחרון בצפון. סגנו של וושינגטון, הגנרל צ'ארלס לי, שהוביל את הכוח המתקדם של הצבא, הורה על נסיגה שנויה במחלוקת בתחילת הקרב, מה שאפשר לצבאו של קלינטון להתארגן מחדש. ביולי, קלינטון היה בניו יורק, ווושינגטון היה שוב בוייט פליינס, ניו יורק. שני הצבאות חזרו למקום בו היו שנתיים קודם לכן.
לאחר מכן

זמן קצר לאחר הגעת הבריטים לעיר ניו יורק, צי צרפתי הגיע אל מחוץ לנמל שלה, מה שהוביל לכמה התנגשויות מצד שני הצדדים. הצרפתים והאמריקאים החליטו לעשות ניסיון להכנעת חיל המצב הבריטי בניופורט, רוד איילנד; הניסיון הראשון הזה לתיאום היה כישלון בולט.
בהוראת לונדון, קלינטון הקצה מחדש חלק מחייליו לאיי הודו המערבית, והחל בתוכנית של פשיטות חופיות ממפרץ צ'ספיק ועד מסצ'וסטס. בעיר ניו יורק ובסביבתה, הצבאות של קלינטון וושינגטון בהתאמה התבוננו זה בזה והתנגשו, כולל בשני קרבות גדולים, קרב סטוני פוינט ב-1779 והקרב על חוות קונטיקט ב-1780. קלינטון שקל שוב לתקוף את הבירה הקולוניאלית פילדלפיה, אך התקפות אלו מעולם לא יצאו אל הפועל.
הבריטים גם החלו במלחמת גבול רחבה יותר שאורגנה מקוויבק סיטי, תוך שימוש בלויאליסטים ואינדיאנים. כוחות בריטיים וצרפתים לחמו זה בזה באיי הודו המערבית ובהודו החל משנת 1778, וכניסתה של ספרד למלחמה ב-1779 הרחיבה עוד יותר את ההיבטים העולמיים של המלחמה.
ב-1780 החלו הבריטים ב"אסטרטגיה דרומית" להחזרת השליטה על המושבות המורדות,  עם כיבוש צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. מאמץ זה ייכשל בסופו של דבר ביורקטאון.
במהלך מערכת פילדלפיה, הבריטים שרטטו מספר מפות של נהר דלאוור, מצודות מיפלין ומרסר ושל אזור פילדלפיה רבתי.
הערות שוליים

↑  Ketchum, p. 81
↑  Ketchum, pp. 85–86
↑  Ketchum, p. 104
1 2  Martin, p. 15
↑  John E. Ferling, The First of Men: A Life of George Washington (2010) p.
↑  Jeremy Black, War for America: The Fight for Independence, 1775–1783 (1998) pp. 117–21
↑  Ketchum, Saratoga (1999), p. 81
↑  Martin, p. 11
↑  Gruber, The Howe Brothers in the American Revolution (1972), p. 183
↑  Ketchum, p. 61
↑  Mintz, The Generals of Saratoga (1990), p. 117
↑  Alden, The American Revolution (1954) p. 118
↑  Higginbotham, The War of American Independence (1971) p. 180.
↑  Mintz, The Generals of Saratoga (1990) p. 164
↑  Higginbotham, The War of American Independence, pp. 181–86
↑  Roberts, Robert B. (1988). Encyclopedia of Historic Forts: The Military, Pioneer, and Trading Posts of the United States. New York: Macmillan. pp. 505–506. ISBN 0-02-926880-X.
↑  "The Plank House". www.marcushookps.org. נבדק ב-31 בדצמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Higginbotham, The War of American Independence, pp. 186–88
↑  Higginbotham, The War of American Independence, pp. 216–25
↑  Douglas Southall Freeman, Washington (1968) pp. 381–82.
↑  The American Revolution: A Visual History. DK Smithsonian. p. 197.
↑  John E. Ferling, The First of Men: A Life of George Washington (2010) ch 9
| מלחמת העצמאות של ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| מערכות | המערכה על בוסטון • הפלישה לקנדה • המערכה על ניו יורק וניו ג'רזי • מערכת סרטוגה • מערכת פילדלפיה • החזית המערבית • החזית הצפונית • החזית הדרומית • מערכת יורקטאון • המערכה הימית |  |
| קרבות | גבעת בנקר • הארלם הייטס • וייט פליינס • חציית הדלאוור • טרנטון • יורקטאון • לונג איילנד • לקסינגטון וקונקורד • מפרץ דלאוור • סרטוגה • פורט וושינגטון • פלס פוינט • קאופנס • קוויבק • קמדן |  |
| מדינות נוספות | ספרד (גיברלטר) • צרפת (קרב צ'ספיק) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541270405171  LCCN: sh85100734 
דיוקן של ג'ורג' וושינגטון מאת לאון קוגניה
לורד ג'ורג' ג'רמן
גנרל סר ויליאם האו
בספטמבר 1777, מחשש מהתקפה של הצבא הבריטי על הבירה המהפכנית של פילדלפיה, העבירו פטריוטים אמריקאים את פעמון החירות לכנסיית המשיח המאוחדת של ציון ברחוב המילטון של ימינו באלנטאון, פנסילבניה, שם הוא הוסתר בהצלחה מתחת לקרשים הרצפה של הכנסייה עד היציאה הבריטית מפילדלפיה ביוני 1778.
מפה מבצעית בריטית של פילדלפיה משנת 1777, כולל פירוט של פורט מיפלין, המציגה את מספר הביצורים שנבנו על ידי חיילים בריטיים, מאז החזקתה ב-26 בספטמבר 1777 ולכידת מבצר מיפלין באי הבוץ ב-16 בנובמבר 1777
המצעד לעמק פורג', דיוקן משנת 1883 מאת וויליאם BT טרגו
תמונת מצב של הקרב על ג'רמנטאון
אבנר ברנהיימר

| --- | --- |

 לידה:  19 באוגוסט 1966 (בן 58) גברעם, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  תסריטאי, סופר, עיתונאי
 שפות היצירה:  עברית 
 
אבנר ברנהיימר (נולד ב-19 באוגוסט 1966) הוא תסריטאי, סופר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה

נולד בקיבוץ גברעם וגדל בפתח תקווה, למד בתיכון ברנר פתח תקווה. בצעירותו עסק בשחייה תחרותית. לאחר שירותו הצבאי בחיל האוויר, למד ספרות באוניברסיטת תל אביב. במקביל, החל לכתוב עבור מעריב, תחילה בעיתון היומי ומאוחר יותר במוסף סופשבוע. ב-1995 עבר לכתוב במוסף סוף השבוע של ידיעות אחרונות, שבעה ימים.
הוריה של ורדית בקרקנוט התלוננו לבית הדין של מועצת העיתונות כנגד ברנהיימר בעת ששימש כתב ב"מעריב", בכך שפגע בפרטיותה, בכך שגופתה פורסמה עירומה ללא שום צנזורה, ובכך פגע בכבודה של בתם המנוחה, ובפרטיות המשפחה. לאחר מאבק שנמשך שנה וחצי, דחה בית הדין את טענת "מעריב" כי היה עניין ציבורי בפרסום הפרטים. התביעה הסתיימה בפשרה בין הצדדים.
בסוף שנת 2006 החל לכתוב במוסף הארץ. ב-1996 נסע בשליחות ידיעות אחרונות ללוס אנג'לס ובמקביל למד כתיבה יוצרת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA). לאחר שובו לישראל, עבד כארבע שנים כעורך תוכנית הטלוויזיה של קובי מידן, "פגישה לילית". בין 1996 ו-2003 כתב טור הומוריסטי, "מיטה זוגית", בעיתון "הזמן הוורוד" בנושא חיי הזוגיות שלו ושל ערן נוימן, בן זוגו לחיים. הטור עובד מאוחר יותר לספר הביכורים שלו, "אתה אוהב אותי".
תסריטים

"פלורנטין" 1997–1998
"יוסי וג'אגר", 2002.
"מה אתה שח", 2005 (כחלק מפרויקט סיפור מהסרטים לערוץ 2).
"פיק אפ" (אופרת סבון ששודרה בערוץ 10), 2005.
"עד החתונה" (2008) ו"עד החתונה 2" (2010).
"מסכים" סדרה דרמה, רומנטיקה העוסקת במערכות יחסים המתקיימות בווידאו-צ'ט, התוכנית שודרה ב-yes ישראלי, 2007 ו"מסכים 2" (2009).
"בלו נטלי" (2010) סדרת דרמה ל"יס" בכיכובם של צביקה הדר ויפתח קליין.
"אמא ואבאז" (2012) סדרה המשודרת ב-HOT3 בכיכובם של מיה דגן, יפתח קליין ויהודה לוי.
"כיפת ברזל" (2017), סדרת דרמה לקשת 12
"יש לה את זה" (2018), סדרת דרמה לקשת 12
"מי ירה בילדי הבר נוער?" (2018), סדרת דוקומנטרית לקשת 12
"מקיף מילאנו" (2021), סדרת נוער לכאן חינוכית
"שקשוקה" (2020), סדרת ילדים לכאן חינוכית.
ספרים

"אתה אוהב אותי" (חרגול, 2005)
הערות שוליים

↑  ישיבת ועדה של הכנסת ה-14 מתאריך 07/12/1998, באתר כנסת פתוחה, ‏7 בדצמבר 1998
↑  אבנר הופשטיין, אחרי מות, באתר העין השביעית, 1 בפברואר 1998
↑  ניר קיפניס, ‏בלי מטאפורות, בלי דימויים, באתר גלובס, 19 באוקטובר 1999
↑  ארי שביט, יוסי וג'אגר והמלחמה הבאה, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2002
↑  רותה קופפר, הבורגני, באתר הארץ, 20 בינואר 2005
↑  רוני קורן-דינר, פתיחה חלשה ל"פיק אפ" בערוץ 10: מחוץ לעשירייה עם 6.3% רייטינג בלבד, באתר הארץ, 11 ביולי 2005
↑  הילו גלזר, "הייתי עושה טובה לסמיר קונטאר", באתר הארץ, 11 ביולי 2008
↑  מריאנה בננסון, עכבר העיר, יותר מדי מציאותית, באתר הארץ, 2 ביולי 2007
דבורית שרגל, גלישת תוכן, באתר הארץ, 29 ביוני 2007

נירית גורביץ', ‏בוא נפזר את מסך הערפל, באתר גלובס, 1 באוגוסט 2007
↑  ניר קיפניס, ‏- לראות או לא לראות מצחיק כמה שזה עצוב, באתר גלובס, 31 באוקטובר 2010
מורן שריר, בלו נטלי: דמויות שטוחות עם גלגלי עזר, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2010
↑  ניר קיפניס, ‏אבא יש רק שניים, באתר גלובס, 22 בנובמבר 2012
↑   רוגל אלפר, "כיפת ברזל" משטיחה את עולם התוכן החילוני ל"סקס אחר", באתר הארץ, 19 באוקטובר 2017
↑   איתי שטרן, השקרן שנמצא בבידוד רוצה לחשוף את הרוצח מהברנוער, באתר הארץ, 13 ביוני 2018
↑   נועה לימונה, סוף סוף סדרת נוער בעלת עומק שמטפלת כראוי בנושאים נפיצים, באתר הארץ, 14 באוקטובר 2021
↑   גילי איזיקוביץ, סדרת הילדים הנהדרת שאתם מפספסים בגלל סערת גליה עוז, באתר הארץ, 30 במרץ 2021
↑  ח.פ, תמונה ורודה של זוגיות טריוויאלית ומוכרת, באתר הארץ, 23 בינואר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299210505171  BNE: XX1785438  BnF: cb15527032f (data)  GND: 1089702949  ISNI: 0000 0000 6662 9582  LCCN: no2006067562  RERO: 02-A012644061  SUDOC: 12140708X  VIAF: 54456962   WorldCat (עם VIAF): 54456962
שמואל דב חיים קריס

| --- | --- |

שמואל דב חיים קריס (1892–1974). צילום מתוך האנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו.
 לידה:  1892 תרנ"ב יפו, ישראל 
 פטירה:  1974 (בגיל 82 בערך) ביז' באייר תשל"ד ישראל 
 מקום קבורה:  בית עלמין אביחיל
 פעילות בולטת:  תכנון מבנים
 תקופת הפעילות:  1914–1974 (כ־60 שנה)
 עיסוק:  אדריכלות והנדסה
 בת זוג:  חליה בת שמואל שכטר
 
שמואל דב חיים קריס (1892–1974, תרנ"ב – י"ז באדר תשל"ד) היה מהנדס ואדריכל, חבר אספת הנבחרים וציר בקונגרס הציוני, מראשוני הגדוד העברי וממייסדי אביחיל.
קורות חייו

נולד בשנת תרנ"ב (1892) ביפו לרב ישראל קריס ולרחל בת מוניש הורביץ. הוריו, שהיו תושבי העיר משביש ברוסיה, רכשו נחלה באדמת אל-חְ'דֵירַה שגאל יהושע חנקין ליסוד מושבה, שנקראה אחר כך בשם חדרה, ובשנת תרנ"א (1891) עלו לארץ והתנחלו בחדרה בין המייסדים הראשונים, אך לא יכלו לעמוד בפני הקדחת הצהובה ועברו ליפו, ואז נולד בנם שמואל דב. בשנת 1893 חזרו לרוסיה וגרו באודיסה, שם קיבל את ראשית חינוכו בתלמוד תורה ובבית ספר, ובשנת 1902 חזרו לארץ והאב נתמנה לדיין בבית דינו של הרב קוק ביפו. בשנת 1908 נהרג האב ישראל בשעה שהגן על צעירה שהותקפה על ידי ערבים.
הנער שמואל דב (שלרגל מחלה קשה הוסיפו לו את השם חיים, לסגולה) המשיך את לימודיו בתלמוד-תורה "שערי-תורה" עד שגמר בהצטיינות. עלה ללמוד בישיבת מאה שערים בירושלים, ואגב לימודי ההלכות, למד והתאמן בשחיטת עופות וקיבל תעודת-הסמכה ("קבלה"). הוא המשיך ללמוד לשם קבלת סמיכה לרבנות, אך בראשית שנת תר"ע (סוף 1909) נזדמן לו לשמוע מפי מנחם שינקין, בנאומו בבית העם בירושלים, תוכחה חוצבת להבות על החרפה הלאומית הגדולה, שבבניין העיר העברית הראשונה בעולם (שכונת "אחוזת בית" ליד יפו, שבחזון ראו בה כבר אז את העיר העברית תל אביב) יש חוסר עובדי-בנין יהודים מספיקים, ואז החליט שמואל להקדיש את ידיו לבניין העיר העברית, ולוותר לשם כך על הקריירה הנכבדה הצפויה לו, ואף לוותר גם על ירושה, גדולה ונכבדה, כי לצעדו זה התנגדו אמו (ואביו כבר לא היה אז בחיים) ודודה ר' משה בצלאל הורביץ, בעל בתי הורביץ שממול לשכונת מאה שערים, שבהיותו חשוך-בנים הועיד אותו ליורש רכושו, אבל בתנאי שיהיה בעל מעמד מכובד בחברה ולא פועל בנין. שמואל דב ירד ליפו, ותוך עבודה אצל הבנאים והקבלנים למד את המקצוע והשתתף בבניית בתיהם של מייסדי "אחוזת בית" ו"חברה חדשה" (רחוב נחלת בנימין) והגימנסיה הרצליה. למד גם את מלאכת השרטוט בקורס של "מרכז בעלי מלאכה", ובשנת 1914 כבר אישר ועד תל אביב תוכניות בנין ששרטוטיהן היו מעשי ידיו.
במלחמת העולם הראשונה, בראשית 1915, גורש למצרים בין יתר נתיני רוסיה. שכר דירה באלכסנדריה, מצא לו עבודה בבניין והוסיף להשתלם ב"אקול דה פראנס" בהנדסה ובשרטוט. התנדב לגדוד העברי הראשון ("גדוד נהגי הפרדות") ויצא לחזית גאליפולי, ואחרי הנסיגה משם ופיזור הגדוד יצא ב-1916 אל קרוביו בניו-יורק. שם נסחף בזרם ההתנדבות לגדוד העברי הלוחם ואחרי שהשתתף בתעמולה יצא בעצמו עם הגדוד והגיע עמו עד לכיבוש א-סאלט שבעבר הירדן. בשובו ממסעו לחופשה בקהיר העלה אתו לארץ בחורים חלוצים, שלא יכלו לקבל אז רישיונות כניסה לארץ. בהמשך שירותו בצבא עד שחרורו ב-1920 עבר קורסים להשתלמות במדידה והנדסה ובלימודים כלליים וקיבל תעודת-בגרות בריטית, ואחרי שחרורו חזר לעבודתו כמתכנן ובונה אחראי, וכשנערכו מטעם מרכז בעלי מלאכה וההנהלה הציונית שיעורי ערב לשרטוט ולעבודת-בניה, נתמנה הוא למנהלם. ב-1923 עבר בחינות מקצועיות מטעם מושל יפו וקיבל תעודת "אומן למלאכת הבניין", ועל סמך התעודה נמסרו לו עבודות ביצוע וניהול בבנייה של הצבא.
פעולותיו בתחום הבניין

בשנים 1921–1927 אושרו כ-200 תוכניות-בנין שלו בתל אביב וסביבתה ובירושלים. בשנים 1927–1931 השתלם בלימודי אדריכלות והנדסה באוניברסיטת ניו-יורק ובמוסדות-לימוד גבוהים אחרים בארצות-הברית והתמחה בעבודה מעשית. ומאז שובו לארץ המשיך בתכנון וביצוע עבודות בנין מכל הסוגים בכל רחבי הארץ, ועד אילת הגיע. זכה בפרסים בעד תוכניותיו לבניין בית הכנסת הגדול ברמת-גן, למצבת זיכרון ולבית-כנסת באביחיל, לבית המרחץ הגדול בנתניה. המשיך וממשיך להשתלם בקורסים שונים ובלימוד בכתב במקצועות הקשורים בבנייה ובייעול העבודה.