stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הלל פורסטנברג
קורות חיים > פרסים והערכה

בשנת 1993 זכה בפרס ישראל למדעים מדויקים ובפרס הארווי למדע וטכנולוגיה.
בשנת 1996 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 2004 זכה בפרס א.מ.ת בתחום המדעים המדויקים.
בשנת 2007 זכה בפרס וולף למתמטיקה.
בשנת 2020 זכה בפרס אבל, המוענק על ידי מלך נורווגיה, בשיתוף עם גרגורי מרגוליס(אנ').
ועדת הפרס ציינה כי השניים היו
"חלוצים בשימוש בשיטות מתחומי ההסתברות והדינמיקה בתורת הקבוצות, תורת המספרים וקומבינטוריקה"
וכי
"העבודות של פורסטנברג ומרגוליס הוכיחו את יעילות חציית הגבולות בין דיסציפלינות נפרדות במתמטיקה והפילו את החומה המסורתית בין מתמטיקה עיונית ומתמטיקה שימושית. פורסטנברג ומרגוליס הדהימו את עולם המתמטיקה בעזרת השימוש הגאוני שעשו בשיטות של הסתברות והילוכים מקריים כדי לפתור בעיות קשות בתחומים שונים במתמטיקה."
בנוסף למינויו כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית, קיבל פורסטנברג תוארי פרופסור לשם כבוד גם בישיבה יוניברסיטי (1990), באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2003) ובאוניברסיטת רן (אנ') (2007).
עבודתו המדעית

לעבודתו העמוקה בתורה הארגודית ובתורת ההסתברות הייתה השפעה מובהקת על התפתחותם של תחומים אלה. ב-1977 הציע הוכחה ארגודית של משפט סמרדי (אנ'), שחיזקה את הקשר בין תורת ההסתברות לקומבינטוריקה. ספרו "Stationary Process and Prediction Theory" נתן כיוון חדש וייחודי לבעיות המרכזית של הסקה בסדרות עתיות, והרעיונות והשיטות שפותחו בו השפיעו השפעה מכרעת על התחום.
פורסטנברג היה חלוץ בחקר מכפלות של מטריצות מקריות והראה איך ההתנהגות הגבולית שלהן קשורה עמוקות למשפטי המבנה של חבורות לי. לתוצאות אלה הייתה השפעה רבה על העבודה בתחום תורת ההסתברות והפיזיקה הסטטיסטית.
חלק מעבודותיו נעשו בשיתוף עם פרופסור בנימין וייס מהאוניברסיטה העברית. בשנת 1975 ארגנו שניהם שנת מחקר בנושאי התורה הארגודית באוניברסיטה העברית, שזכורה כבעלת השפעה עולמית על התפתחות הדינמיקה בכלל והתורה הארגודית בפרט.
פורסטנברג העמיד תלמידים רבים. חלקם ממשיכים לעבוד כחוקרים מובילים באוניברסיטאות שונות בישראל. עם תלמידיו לדוקטורט נמנים חתן פרס ישראל אלכס לובוצקי, יובל פרס, תמר ציגלר, בועז צבאן, שחר מוזס, משה ירדן, יהודה שלום, ברק וייס, ויטלי ברגלסון ועמוס נבו.
חיים אישיים

ב-1958 נישא פורסטנברג לרושל (רחל), עיתונאית ומבקרת ספרות. לזוג חמישה ילדים, ביניהם הבמאי ישעיה פורסטנברג, יאיר פורסטנברג ואריאל פורסטנברג, שישה עשר נכדים, ומספר רב של נינים. פרופ' מנחם בן-ששון הוא מחותנו.
הזוג מתגורר בשכונת רחביה שבירושלים, ומנהל אורח חיים דתי.
הערות שוליים

↑   יאיר שלג, ‏תורת המספרים: מגרמניה הנאצית לזכייה בפרס יוקרתי, בעיתון מקור ראשון, 31 במרץ 2020.
↑  גדי אלכסנדרוביץ', ההוכחה הטופולוגית לקיום אינסוף ראשוניים, באתר "לא מדויק", 16 במרץ 2009
1 2  הלל פורסטנברג, באתר פרס א.מ.ת.
↑  Louis Greene, About People, The American Jewish World, 25 באוקטובר 1963
↑  חברים חדשים בקדמיה למדעים, דבר, 17 ביולי 1974
↑  פרס רוטשילד, באתר יד הנדיב
↑  הלל (הארי) פורסטנברג, באתר פרס וולף
| זוכי פרס אבל |
| --- | --- | --- |
| 2003–2009 | ז'אן-פייר סר (2003) • מייקל עטיה ואיזדור זינגר (2004) • פיטר לקס (2005) • לנארט קרלסון (2006) • סריניוסה ואראדהאן (2007) • ג'ון תומפסון וז'ק טיץ (2008) • מיכאיל גרומוב (2009) |  |
| 2010–2019 | ג'ון טייט (2010) • ג'ון מילנור (2011) • אנדרה סמרדי (2012) • פייר דלין (2013) • יעקב סיני (2014) • ג'ון נאש ולואיס נירנברג (2015) • אנדרו ויילס (2016) איב מאייר (2017) • רוברט לנגלנדס (2018) • קארן אולנבק (2019) |  |
| 2020–היום | הלל פורסטנברג וגרגורי מרגוליס (2020) • אבי ויגדרזון ולסלו לובאס (2021) • דניס סאליבן (2022) • לואיס קפארלי (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524329205171  dblp: 50/2739  GND: 1060419742  ISNI: 0000 0001 1565 5294  LCCN: n80094393  MGP: 8122  NKC: utb2015880952  NTA: 068644388  SUDOC: 181584689  VIAF: 33301107   WorldCat (עם VIAF): 33301107 
פורסטנברג, 2008
קריפ (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט באנגלית
כרזת הסרט באנגלית
 בימוי:  פטריק ברייס 
 הופק בידי:  ג'ייסון בלאם 
 תסריט:  פטריק ברייס, מארק דופלאס 
 עריכה:  כריסטופר דונלון
 שחקנים ראשיים:  פטריק ברייס מארק דופלאס 
 מוזיקה:  קייל פילד אריק אנדרו קון
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  בלאמהאוס הפקות Duplass Brothers Productions (אנ')
 חברה מפיצה:  The Orchard (company) (אנ') (ארצות הברית נטפליקס (עולמי)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה
 הקרנת בכורה:  8 במרץ 2014 (South by Southwest) 23 ביוני 2015 (ארצות הברית)
 משך הקרנה:  77 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  אימה פסיכולוגי (אנ') Found Footage
 סרט הבא:  Creep 2 
 דף הסרט ב־IMDb
 
Creep (מילת סלנג אמריקאית שפירושה "מטריד" או "מלחיץ") הוא סרט אימה פסיכולוגי (אנ') ו-Found Footage משנת 2014. הסרט בוים על ידי פטריק ברייס (אנ'), שזהו פרויקט הביכורים ועלילתו נכתבה על ידי מארק דופלאס (אנ'). השניים מככבים בסרט בתפקידים ראשיים. הסרט צולם בסגנון Found Footage (סוגה קולנועית בה הסרט כביכול מצולם על ידי אחת הדמויות בעזרת מצלמת וידאו). ברייס מגלם את דמותו של עורך וידאו שמקבל בקשה מוזרה מלקוח, אותו מגלם דופלאס. עלילת הסרט מבוססת על ניסיונו הקודם של ברייס באתר קרייגסליסט וכן על הסרטים "ארוחת הערב שלי עם אנדרה", "מיזרי" ו-"חיזור גורלי". ברייס ודופלאס אלתרו המון במהלך הסרט וכתוצאה מכך, לחלק מהסצנות נוצרו מספר גרסאות וכן נוצרו סופים אלטרנטיביים לסרט.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל "South by Southwest" ב-8 במרץ 2014 ולאחר מכן בשירותי וידאו על פי דרישה ב-23 ביוני 2015 בהפצת The Orchard (אנ') ולאחר מכן בנטפליקס ב-14 ביולי 2015. הסרט קיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים ונוצר לו סרט המשך בשם "Creep 2 (אנ')" בשנת 2017. גם סרט ההמשך מבוים על ידי ברייס ודופלאס חוזר לגלם את דמותו של הרוצח מסרט זה. סרט שלישי מתוכנן לצאת בעתיד.
עלילה

אהרון הוא עורך וידאו מובטל שמקבל פנייה מאדם בשם ג'וזף המבקש ממנו להגיע לבקתה נידחת בקרסטליין (אנ'), קליפורניה. בהגיעו, ג'וזף מסביר לאהרון שהוא סובל מגידול סרטני סופני במוחו ועתיד למות לפני שאשתו ההרה, אנג'לה תלד את ילדם. ג'וזף מבקש מאהרון להקליט יומן וידאו אותו אנג'לה תוכל להראות לבנם, בדומה לגיבור הסרט "חיי (1993) (אנ')". במהלך היום, ג'וזף מתנהג בצורה אקסצנטרית הגורמת לאהרון להרגיש באי נוחות, כשהשיא מגיע כשג'וזף מתוודה באונס אשתו. אהרון, שמפוחד לגמרי, שוקל לברוח מהבקתה, אך לא מוצא את מפתחות הרכב שלו. אהרון מקבל שיחת טלפון מאנג'לה, שחושפת שהיא בעצם אחותו של ג'וזף ומפצירה באהרון לברוח. ג'וזף מנסה למנוע מאהרון לעזוב והשניים נאבקים, אולם אהרון מצליח לבסוף לברוח.
בחזרה בביתו, אהרון מקבל חפצים שונים בדואר מג'וזף, ביניהם סרטון של ג'וזף חופר קבר. המשטרה לא יכולה לסייע לאהרון מכיוון שאהרון לא יודע הרבה פרטים על ג'וזף ואהרון מסיק שג'וזף עוקב אחריו. בהמשך, ג'וזף שולח לאהרון תקליטור DVD ובו הוא מבקש להיפגש עם אהרון במהלך שעות היום באגם גרגורי (אנ') במטרה להתפייס איתו. אהרון מסכים להצעה, אך מניח מצלמה למול פניו ומתכנת את החיוג המהיר בטלפון בטלפון שלו למספר של מוקד החירום כאמצעי זהירות. בזמן שאהרון מתיישב על ספסל בפארק וממתין, ג'וזף מופיע ורוצח את אהרון בעזרת גרזן. ג'וזף צופה בתיעוד הרצח ותוהה לעצמו מדוע אהרון לא הסתובב רגע לפני שנרצח על ידיו. ג'וזף מסיק שאהרון באמת ובתמים האמין שג'וזף הוא אדם טוב שלא יפגע בו ובעקבות זאת, ג'וזף מצהיר שאהרון הוא "הקורבן האהוב עליו".
ג'וזף, שכעת מכנה את עצמו בשם "ביל", מקבל שיחת טלפון מקורבן עתידי נוסף ובמקביל מניח את סרט הרצח של אהרון לצד סרטי רצח נוספים.
שחקנים

פטריק ברייס (אנ') - אהרון, עורך וידאו מובטל שמקבל הצעה מלקוח משונה בשם ג'וזף.
מארק דופלאס (אנ') - ג'וזף, אדם משונה המזמין את אהרון לביתו במטרה שיתעד אותו.
קייטי אסלטון - אנג'לה (קול בלבד).
הפקה

דופלאס ציין שהרעיון לסרט נוצר בעקבות השראה שקיבל מסרטים שבהן כיכבו שתי דמויות בלבד כגון "ארוחת הערב שלי עם אנדרה", "מיזרי" ו-"חיזור גורלי", כמו כן, מניסיונו באתר קרייגסליסט לאורך השנים. דופלאס וברייס עבדו על יצירת הסרט, שקיבל את השם הזמני "Peachfuzz" בעקבות שמה של מסיכת הזאב שדופלאס חובש במהלך הסרט. למרות זאת, השניים החליטו לשנות את שם הסרט תוך רצון שהצופים לא יבזבזו את זמנם בצפייה על חיפוש המשמעות לשם במקום להתמקד בדמויות ובהתנהגותן. הסרט נכתב בהשראת שיחות שהשניים ניהלו אחד עם השני והגדירו את מהות הסרט תוך כדי שלב הצילומים. במהלך הצילומים עצמם, השניים צפו בסצנות וחשבו ביחד מה יכול לעבוד ומה לא. כתוצאה מכך, לחלק מהסצנות בסרט יש סצנות אלטרנטיביות ודופלאס עצמו ציין שלכל סצנה יש 10 או 12 אלטרנטיבות שלא נכנסו לסרט הסופי.
במהלך העבודה על דמותו של ג'וזף, דופלאס הסביר ש"התעניינו בפרופיל הפסיכולוגי של הבחור המאוד מאוד מוזר הזה. רצינו לראות איך הצופה יגיב כשהוא יפגוש לראשונה דמות וירגיש שמשהו לא בסדר, אבל לאט לאט מתחיל להבין. עבורנו, קשר העין המטריד, חוסר במרחב אישי, שיתוף יתר, יותר מידי אהבה פה ושם, אבל עבורי, משהו לא בסדר עם שני החבר'ה האלה (ג'וזף ואהרון). זה באמת גורם לך לחשוב מי המוזר באמת מבין שניהם?".
הפצה

הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל South by Southwest ב-8 במרץ 2014. לאחר מכן, זכויות ההפצה נקנו על ידי חברת Radius-TWC (אנ'). התוכניות להפיץ את הסרט בפורמט וידאו על פי דרישה נכשלו מכיוון שחברת RADiUS לא הפיצה את הסרט. ביוני 2015, חברת The Orchard (אנ') ואולפני סוני (חברת האם של The Orchard) רכשו את הזכויות להפצת הסרט. הסרט שוחרר בשירותי וידאו על פי דרישה ב-23 ביוני 2015 ולאחר מכן בהפצת נטפליקס ב-14 ביולי 2015.
הפצה > מדיה ביתית

הסרט שוחרר על גבי תקליטור DVD ב-5 באפריל 2016 בהפצת אולפני סוני.
ביקורות

האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 90% טריות על סמך 31 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 74/100 על סמך 6 ביקורות.
הערות שוליים

↑  SXSW 2014 Interview: Talking to CREEP's Mark Duplass And Patrick Brice | TwitchFilm, web.archive.org, ‏2015-07-09
1 2  Brad Miska, Netflix Finds ‘Creep’ Footage For July Premiere, Bloody Disgusting!, ‏2015-05-13 (באנגלית אמריקאית)
↑  Richard Whittaker, 12:00PM, Tue Jul. 14, 2015, Mark Duplass Is a Creep, www.austinchronicle.com (באנגלית אמריקאית)
↑  Schedule | sxsw.com, SXSW Schedule 2014
↑  Nigel M. Smith, RADiUS Acquires Mark Duplass Thriller ‘Creep’ and Its Planned Two Sequels, IndieWire, ‏2014-04-07 (באנגלית אמריקאית)
↑  Patrick Hipes, Duplass Brothers Ink Seven-Film Slate Deal With The Orchard, Deadline, ‏2015-06-22 (באנגלית אמריקאית)
↑  Creep - Rotten Tomatoes, www.rottentomatoes.com, ‏2015-07-14 (באנגלית)
↑  Creep, www.metacritic.com (באנגלית)
לאונהרד רגץ

| --- | --- |

 לידה:  28 ביולי 1868 טמינס, שווייץ 
 פטירה:  6 בדצמבר 1945 (בגיל 77) ציריך, שווייץ 
 מדינה:  שווייץ 
 מעסיק:  אוניברסיטת ציריך 
 מפלגה:  המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שווייץ 
 השקפה דתית:  reformed 
 בן או בת זוג:  קלרה רגץ 
 
לֵאוֹנְהַרְד רַגַץ (בגרמנית: Leonhard Ragaz; 28 ביולי 1868 –  6 בדצמבר 1945) היה תאולוג פרוטסטנטי רפורמי, כומר, פרופסור לתאולוגיה שיטתית (אנ') ומעשית (אנ') בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת ציריך ומייסד שותף של תנועת הסוציאליזם הדתי (אנ') בשווייץ. הוא היה נשוי לפעילת זכויות הנשים ופעילת השלום קלרה רגץ-נאדיג (אנ')
קורות חיים

לאונהרד רגץ גדל כבן למשפחה חקלאית קטנה במועצה המקומית טמינס שבקנטון גראובינדן. לאחר שלמד תאולוגיה בבזל, בינה ובברלין, הוסמך לכומר בפלרדן (אנ') ב-1890. במהלך לימודיו הצטרף לאגודת זופינגר השווייצרית (גר'). ב-1893 מונה למורה ללשון ודת בכור ונבחר לכומר העיר שם ב-1895. ב-1902 עבר לבזל מינסטר (אנ') ככומר השני. כאן נכתב ספרו הראשון, הטיוטה האתית "אתה צריך!".
הגישה לתנועת הפועלים, שהייתה מכרעת לחייו העתידיים, החלה בבזל, בין היתר, על ידי קריאת יצירותיו של הרמן קוטר (אנ'). כשפועלי הבניין פתחו בשביתה ב-1903, אמר רגץ בדרשת שביתת הלבנים המפורסמת שלו מדוכן הקתדרלה: "אם הנצרות הרשמית רצתה לצפות בקרירות ובחוסר הבנה בהופעתו של עולם חדש שצמח מלב הבשורה, אז מלח הארץ הפך עבש!". מאז 1906, הוא וקוטר אספו אנשים בעלי דעות דומות לוועידות דתיות-חברתיות שנתיות. משנת 1906 ואילך הוציא רגץ לאור את כתב העת "נויה וג" (Neue Weg, דרך חדשה) עם בנדיקט הרטמן (Benedikt Hartmann‏; 1873–1955) ורודולף ליכטנהן (Rudolf Liechtenhan‏; 1875–1947).
בשנת 1908 הוא מונה לפרופסור לתאולוגיה שיטתית (אנ') ומעשית (אנ') בפקולטה התאולוגית של אוניברסיטת ציריך. כאן הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שווייץ (אנ') ב-1913. מזועזע מהלאומיות שהתפרצה ברחבי אירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא פעל לשיתוף פעולה בינלאומי בין סוציאל-דמוקרטים וסייע בהכנת כנס צימרוואלד ב-1915. במהלך השביתה הכללית בשווייץ 1918, עמד רגץ לצד הפועלים. כשהחיילים עם קסדות הפלדה והכידונים שמרו על האוניברסיטה, הוא מחה: "המקום הזה היה צריך להיות מוגן רק כי הוא נתן לעם אבנים במקום לחם".
ב-1921, בגיל 53, התפטר רגץ ממשרתו באוניברסיטה בטענה שנעשה בלתי אפשרי להכשיר כמרים לכנסייה המתוקנת השווייצרית הבורגנית. הוא עבר עם משפחתו לשכונת פועלים בציריך, ועד מותו ב-1945, התמסר לחינוך עובדים ולכתב העת "נויה וג", שהיה שותף להקמתו, אך מעל הכל לפעול למען שלום עולמי במסגרת הארגון אחוות הפיוס הבינלאומית (אנ'). ב-1935 הוא התפטר מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית כאשר זו נטשה את האנטי-מיליטריזם בוועידת המפלגה בלוצרן.
סוציאליזם דתי ופציפיזם

עבור רגץ, הכנסייה הקדומה התבססה על רוח של שיתוף פעולה וקולקטיביות. כתוצאה מכך, האידיאל הסוציאליסטי של קואופרטיבים בניהול עצמי בבעלות העובדים עצמם היה הנחת יסוד שנגזרה ישירות מהבשורה ומהבטחת הצדק במלכות השמיים.
כמו כן, כתוצאה מאמונתו הנוצרית בצדק ושלום, רגץ התנגד נחרצות למלחמת העולם הראשונה, מתוך עמדה של פציפיזם פעיל: הוא קרא לכל הסוציאליסטים הדתיים להתאחד במחאה על המלחמה. הוא לימד שאם הקפיטליזם נקט בכוח ובאלימות, זה היה שיקוף אמיתי של טבעו, אבל שאם הסוציאליזם עשה את אותו הדבר, זה היה בגידה באידיאלים שלו.
יצירתו העיקרית של רגץ היא Die Bibel – eine Deutung ("הביבליה - פרשנות"), שנכתבה במהלך מלחמת העולם השנייה ופורסמה בשבעה כרכים בשנים 1947–1950.
יחסו לציונות

לרגץ היה יחס מיוחד ליהודים, אותם ראה כמי שעומדים במרכזן של שתי הדתות המשיחיות: היהדות והנצרות. משום כך הוא התייחס לציונות שדגלה בהשבת העם היהודי לארצו כהקמת מלכות הצדק וקיום ייעודו המשיחי של עם ישראל. רגץ היה ביחסי ידידות עם מרטין בובר ושמואל הוגו ברגמן.
כתביו

Du sollst. Grundzüge einer sittlichen Weltanschauung, Waetzel, Freiburg im Breisgau 1904 – אתה צריך. מאפיינים בסיסיים של השקפת עולם מוסרית
Dein Reich komme. Predigten, Helbing & Lichtenhahn, Basel 1909 – בוא מלכותך, דרשה
Religionsphilosophie, 2 Bände, Zürich 1909 – פילוסופיה דתית, שני כרכים
Die neue Schweiz. Ein Programm für Schweizer und solche, die es werden wollen, – שווייץ החדשה. תוכנית לאנשי שווייץ ולמי שרוצה להיות כזה
Weltreich, Religion und Gottesherrschaft, 2 Bände, Rotapfel, Zürich/Leipzig 1922 – אימפריה עולמית, דת ושלטון האל, 2 כרכים
Der Kampf um das Reich Gottes in Blumhardt, Vater und Sohn – und weiter!, Rotapfel, Zürich/Leipzig 1922 – !המאבק על מלכות השמים בבלומהרדט, האב ובנו - והלאה
Von Christus zu Marx – von Marx zu Christus. Ein Beitrag, Harder, Wernigerode 1929 – ממשיח למרקס - ממרקס למשיח. תרומה
Das Reich und die Nachfolge. Andachten, Herbert Lang, Bern 1937 – האימפריה והירושה. מסירות
Gedanken. Aus vierzig Jahren geistigen Kampfes. Ausgewählt von Freunden, Herbert Lang, Bern 1938 – מחשבות. מארבעים שנות מאבק רוחני
Die Botschaft vom Reiche Gottes. Ein Katechismus für Erwachsene, Herbert Lang, Bern 1942 – מסר של מלכות השמים. קטכיזם למבוגרים
Die Gleichnisse Jesu, Herbert Lang, Bern 1944 – משלי ישו
Die Bergpredigt Jesu, Herbert Lang, Bern 1945 – דרשת ישו על ההר
Die Geschichte der Sache Christi. Ein Versuch, Herbert Lang, Bern 1945 – ההיסטוריה של סיבת ישו. ניסיון
Die Bibel. Eine Deutung, 7 Bände, Diana, Zürich 1947–50 – הביבליה. פירוש, 7 כרכים
Mein Weg. Eine Autobiographie, 2 Bände, Diana, Zürich 1952 – הדרך שלי. אוטוביוגרפיה, 2 כרכים
Eingriffe ins Zeitgeschehen. Reich Gottes und Politik. Texte von 1900 bis 1945, Hrsg. v. Ruedi Brassel und Willy Spieler, Exodus, Luzern 1995, ISBN 978-3-905575-56-9. – התערבויות באקטואליה. מלכות אלוהים ופוליטיקה. טקסטים משנת 1900 עד 1945
Leonhard Ragaz in seinen Briefen , hrsg. v. Christine Ragaz et al., EVZ (Band 1) bzw. TVZ: – לאונהרד רגץ במכתביו, שלושה כרכים
Band 1: 1887–1914, Zürich 1966, ISBN 978-3-290-11187-8.
Band 2: 1914–1932, Zürich 1982, ISBN 978-3-290-11469-5.
Band 3: 1933–1945, Zürich 1992, ISBN 978-3-290-10869-4.
ביאורים

↑  מבנה דת בעיר השווייצרית בזל, במקור קתדרלה קתולית והיום כנסייה פרוטסטנטית רפורמית.
הערות שוליים

↑  קריקטורה של רגץ מ-1918 המציגה את רגץ כדון קישוט
↑  Zahl, Simeon (2010). Pneumatology and Theology of the Cross in the Preaching of Christoph Blumhardt: The Holy Spirit Between Wittenberg and Azusa Street. New York: T&T Clark. ISBN 978-0-567-64591-3. p. 136.
↑  הערך רַגַץ, לֵאוֹנְהַרְד באנציקלופדיה העברית, כרך ל' עמודים 513–514
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266699905171  PLWABN: 9810536444605606  BIBSYS: 90272381  BnF: cb11992948p (data)  CiNii: DA04547960  GND: 118597825  HDS: 009059  ICCU: SBLV142909  ISNI: 0000 0001 2124 8855  LCCN: n50054381  NKC: skuk0001146  NLA: 49864454  NSK: 000737908  NTA: 069507058  RERO: 02-A012311090  SNAC: w6vt3ttp  SUDOC: 028007344  Trove: 1498634  VIAF: 25395059   WorldCat (עם VIAF): 25395059 
גיליון מיוחד ללאונהרד רגץ בהגיעו לגיל 60, ציריך 1928
כריסטוף דאום

כריסטוף פאול דאום (בגרמנית: Christoph Paul Daum;‏ 24 באוקטובר 1953 – 24 באוגוסט 2024) היה מאמן כדורגל גרמני. לדאום הישגים רבים כמאמן בבונדסליגה, בליגת העל הטורקית ובבונדסליגה האוסטרית, אך שמו כמאמן נפגע במידה מסוימת לאחר שהודה בשנת 2000 בצריכת קוקאין, וכתוצאה מכך בוטל מינויו כמאמן נבחרת גרמניה. משרתו האחרונה של דאום הייתה כמאמן נבחרת רומניה, ממנה פוטר בספטמבר 2017 לאחר הכישלון להעפיל למונדיאל 2018.
קורותיו > תארים כמאמן

שטוטגרט
אליפות הבונדסליגה: 1991/92
הסופרקאפ הגרמני: 1992
בשיקטש
אליפות ליגת העל הטורקית: 1994/95
הגביע הטורקי: 1993/94
אוסטריה וינה
אליפות הבונדסליגה האוסטרית: 2002/03
פנרבחצ'ה
אליפות ליגת העל הטורקית: 2003/04, 2004/05
הסופרקאפ הטורקי: 2009
קורותיו > חיים אישיים

דאום התחתן לראשונה עם אורסולה בשנת 1979. לשניים ונולד להם בן, מרסל, ב-1986 ובת ב-1989.
משנת 2000 היה בזוגיות עם הזמרת  אנגליקה קאם. הם התגררו בקלן.
לשניים  נולדו בן ובת ו בני הזוג נישאו ב-2007, לאחר הולדת הילדים.
באוגוסט 2011 הכריז דאום שחלה בסרטן העור. הוא החלים מן הסרטן בזכת מספר ניתוחים שעבר.
דאום, שהיה מעשן במשך שנים, פרסם באוקטובר 2022 שחלה בסרטן הריאות.
ב-24 באוגוסט 2024 נפטר דאום בשל מחלת הסרטן בביתו בקלן, בגיל 70.
חואן פויול גארסיה

.
| --- | --- |

 לידה:  14 בפברואר 1914 ברצלונה, ספרד 
 פטירה:  10 באוקטובר 1988 (בגיל 74) קראקס, ונצואלה 
 מדינה:  ספרד 
 השכלה:  Centre educatiu privat Maristes Valldemia 
 השתייכות:  אגף B1A בתוך MI5  ועדת XX
 נאמנות:  הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  1941–1945 (כ־4 שנים)
 תפקיד:  סוכן כפול
 שם קוד:  בבריטניה: גארבו, בובריל בגרמניה: אראבל, אלאריק
 מבצעים:  מלחמת האזרחים בספרד  מלחמת העולם השנייה 
 עיטורים:    חבר במסדר האימפריה הבריטית    צלב הברזל של גרמניה הנאצית
 בת זוג:  אָרַאסֵלִי
 
חואן פויול (פוחול) גארסיה (Juan Pujol García) שכינויו היה "גארבו" (14 בפברואר 1912 - 10 באוקטובר 1988) היה סוכן כפול ספרדי ממוצא קָטָלוּנִי, שפעל במלחמת העולם השנייה עבור בריטניה נגד גרמניה הנאצית.
ביוגרפיה

פויול נולד בברצלונה לחואן פויול, שחינך אותו לפציפיזם, ולמרסדס גארסיה, והיה אנטי-פאשיסט. לפני מלחמת העולם השנייה הוא עסק במגוון עיסוקים: איש עסקים, בעל בית קולנוע, קצין פרשים וחייל במלחמת האזרחים בספרד. הוא היה בוגר "בית הספר המלכותי לעופות" וניהל חוות עופות ליד ברצלונה, אך הוא נכשל בכל עיסוקיו. פויול היה נשוי לאָרַאסֵלִי ולזוג היה בן.
במלחמת העולם השנייה > תחילת דרכו

בינואר 1941 פנה פויול לאנשי שגרירות בריטניה במדריד והציע לרגל עבורם, אך נדחה על ידיהם. הוא יצר קשר עם סוכני האבווהר והציע לרגל עבור האבווהר בבריטניה, בהציגו את עצמו כתומך נלהב בנאציזם. תחילה נדחה גם על ידם, אך לבסוף הופעל על ידי רב-סרן קארל אריך קיהלנטל מתחנת האבווהר במדריד, שאמר לו שאם יצליח להגיע לבריטניה דרך ליסבון שבפורטוגל, ישקלו להעסיק אותו. שמות הקוד שלו במודיעין הנאצי היו "אראבל" ו"אלאריק".
פויול התיישב בליסבון, שם פנה שוב לבריטים ושוב נדחה. ב-19 ביולי 1941 שלח מברק לקילנטל ודיווח שהגיע לבריטניה. כיוון שלא היה לו שום מידע אמיתי להעביר, הוא החל לשגר דיווחים פיקטיביים, על חלקם קרא בספרים ובכתבי-עת, ועל חלקם למד מיומני חדשות. שמות וכתובות של חברות בריטיות לייצור נשק הוציא מספר טלפונים, וכן שיגר ידיעות שהמציא ושהיו מופרכות לחלוטין.
הוא פעל מליסבון במשך תשעה חודשים, במהלכם דיווח לקילנטל שגייס בבריטניה שני סוכני משנה אשר לא היו ולא נבראו: אחד מהם היה עובד חברת תעופה, שהסכים להעביר את מכתביו לליסבון תוך עקיפת הצנזורה הבריטית. השני היה ויליאם גרברס, איש עסקים גרמני-שווייצרי, שהתגורר בליברפול.
בחורף 1941 התברר לבלצ'לי פארק שלגרמנים יש בבריטניה סוכן פעיל המדווח למפעיל במדריד ושברלין מאוד מרוצה ממנו. לאחר שאולטרה גילה שבעקבות דיווח שלו ערך הקריגסמרינה מצוד אחרי שיירה שלא הייתה ולא נבראה, ניסה אגף B1B, האגף ל"מחקר מיוחד", ב-MI5, ללמוד מי הסוכן שמסריו מפורטים באופן חריג, אך לעיתים שגויים באופן בוטה ומעידים על חוסר הבנה בסיסי של אורח החיים הבריטי.
פויול המשיך לפנות לשגרירות הבריטית, בבקשות לעבוד עבור בריטניה והציג הוכחות שהוא מועסק על ידי הגרמנים, אך פניותיו נדחו שוב ושוב. אָרַאסֵלִי, אשתו, שהייתה גם שותפתו, פנתה לנספח הימי של ארצות הברית בליסבון, וזה פנה לנספח הימי הבריטי, שהעביר את הפנייה ל-MI6, אך בשל קרבות יוהרה ויוקרה לא העביר ה-MI6 את המידע ל-MI5 והעדיף להפעילו כסוכן רגיל בגרמניה, ולא כסוכן כפול, תחת כינוי הצופן "בובריל" (Bovril). רק בשיחה מקרית נודע לאנשי אגף B1A, האחראי בתוך MI5 על הפעלת הסוכנים הכפולים, על קיומו של פויול, וגם אז הערים ה-MI6 קשיים על הפעלתו בידי אגף B1A.
במלחמת העולם השנייה > הפעלתו על ידי ועדת XX

תומאס ארג'יל רוברטסון (Thomas Argyll Robertson), מפקד אגף B1A, הצליח לגייס את פויול לצוותו. פויול הועבר בחשאי לאנגליה ונחקר במשך שבועיים על ידי אנשי MI5. חקירתו, אשר אומתה במידע שנחשף, הובילה למסקנה שהוא איננו שתול אלא דובר אמת. מונה לו קצין מפעיל, תומאס (תומי) האריס (Tomás Harris), אמן ספרדי למחצה בן 34, שאביו היה סוחר אמנות ממייפייר.
פויול עבר להתגורר עם אשתו ובנו בדרך קרספיני 35 ברובע הנדון שבצפון לונדון והחל להעביר מידע בתיאום עם ועדת XX‏ (Double-Cross System), שפיקחה על הפעלת הסוכנים הכפולים. שם הצופן החדש שקיבל כאן היה "גארבו", כשמה של גרטה גארבו, על שום יכולות המשחק שלו.
עד סוף 1942 מנתה ה"רשת" שטוו פויול והאריס כמה סוכני משנה נוספים לשני הראשונים:
קרלוס - סטודנט מוונצואלה, המתגורר בגלאזגו.
אחיו של קרלוס, המתגורר באברדין.
פרד - מלצר מגיברלטר, המתגורר בצ'יזלהרסט.
פקיד במחלקה הספרדית של משרד המידע.
דיק - דרום אפריקני אנטי-סובייטי, השולט בשפות רבות.
הסוכן דגוברט - מלח ולשי לשעבר, המתגורר בסוונסי. הוגדר על ידי פויול כ"טיפוס שלילי".
השיקול שעמד מאחורי שפע הסוכנים היה להציף את הגרמנים בשיטפון של מידע ולהניא אותם מלנסות לשלוח לבריטניה סוכנים נוספים. בנוסף נדרשו הגרמנים לממן כל אחד ואחד מסוכני המשנה האלה. המידע ששלחו הסוכנים היה בחלקו בעל ערך מועט, בחלקו הטעיה, ובחלקו אמיתי ומשמעותי, אך מידע זה הגיע תמיד מאוחר מדי, בשל "עיכובים בדואר".
במלחמת העולם השנייה > הפעלתו על ידי ועדת XX > מבצע לפיד

לקראת מבצע לפיד, הנחיתה בצפון אפריקה, נוצלה הרשת של פויול ליצירת הטעיה באשר לכוונה לפלוש לצפון אפריקה ויצירת מצג שווא של כוונה לפלוש לצרפת ולנורווגיה. לפיכך דיווחה הרשת על ריכוזי כוחות בסקוטלנד, בעוד ריכוז הכוחות האמיתי היה בשפך נהר המרזי. במקום זה היה "הסוכן" ויליאם גרברס אמור להבחין בו, לכן הוחלט לדווח שגרברס חלה במחלה קשה ובהמשך נפטר. מודעת אבל על מותו, שהופיעה בעיתון המקומי, הועברה לגרמניה.
בנוסף, נשלחו גם מכתבים שהכילו ידיעות מדויקות על הפלישה, אך אלה הגיעו רק שעות ספורות לפני הפלישה ולא הועילו לגרמנים.
הרשת של פויול הלכה והסתעפה. במקום ויליאם גרברס "המנוח" צורפה "אלמנתו" כסוכנת. הסוכן דגוברט, שהוגדר בעבר "טיפוס שלילי", "גייס" שבעה סוכני משנה לתת-רשת משלו. חבר חובב רדיו של "פרד" העמיד את עצמו ואת מכשיר הרדיו שלו לרשות פויול, שקיבל צופן חדיש מהאבווהר, לצורך שידורים שוטפים.
במלחמת העולם השנייה > הפעלתו על ידי ועדת XX > אשתו - אָרַאסֵלִי

חייו הפרטיים של חואן פויול עם אשתו אָרַאסֵלִי היו עתירי מריבות קולניות שנשמעו על ידי שכניהם.
בזמן שהרשת המסועפת דרשה השקעה של שעות עבודה רבות מדי יום, הייתה אָרַאסֵלִי בודדה, חיה חיים אומללים למדי, ומשיקולי ביטחון מידע נאסר עליה ליצור קשר עם הקהילה הספרדית בלונדון. היא דרשה לצאת לשבוע לבקר את משפחתה בספרד. תומאס האריס דחה את בקשתה ולבסוף, ב-21 ביוני 1942, היא איימה על האריס שאם לא יותר לה לצאת היא תפנה לשגרירות ספרד ותדווח על הרשת כולה. בכירי ה-B1A ניסו למצוא דרכי פעולה אפשריות להשתקתה, אך בסופו של דבר נבחר הפתרון שהגה פויול עצמו: הוא "הגיש התפטרות", בגלל איומי אשתו ו"הושם במעצר" בעקבות התפטרותו. כדי לשחררו מהמעצר נטלה אָרַאסֵלִי על עצמה את האחריות להתפטרותו והתחייבה לחזור בה מבקשתה לצאת לספרד.
במרץ 1943 "השיג" פויול ספר הדרכה שעסק במטוסי חיל האוויר המלכותי, ואשר הבריטים ידעו שהוא נמצא כבר בידי האבווהר. פויול עטף אותו בנייר חסין שומן ואָרַאסֵלִי הכניסה אותו לתוך עוגה שאפתה. העוגה נשלחה לליסבון ושליח, שהיה איש MI6, העביר אותה למפעיליו הגרמנים של פויול.
במלחמת העולם השנייה > הפעלתו על ידי ועדת XX > מבצע קישוט

בוועידת קזבלנקה בינואר 1943 נדרשו בעלות הברית המערביות על ידי סטלין לפעול להקלת הלחץ הגרמני בחזית המזרחית על ידי מבצע הטעיה שנקרא מבצע קישוט (Operation Cockade). במסגרת המבצע עמדו להיערך, כביכול, ב-8 בספטמבר 1943, שלוש פלישות לשלושה יעדים במערב אירופה, זאת במטרה לרכז ליעדים אלה כוחות גרמניים גדולים ככל האפשר.
הרשת של פויול דיווחה על ריכוזי כוחות בוויילס ובסקוטלנד, על התקבצות כלי שיט רבים בנמלי התעלה, על מחנות צבא ליד סאות'המפטון, ועל ריכוזי ספינות טורפדו בדובר.
פויול עצמו דיווח שראה שבע דיוויזיות ליד ברייטון, אך סייג את הדיווח בכך שייתכן שמדובר בתרגיל צבאי.
בסופו של דבר נכשל המבצע והגרמנים לא ריכזו כוחות ביעדים המתוכננים, שכן לא האמינו שלבעלות הברית מספיק כוחות להוציא לפועל פלישות כאלה.
פויול שלח הודעה למפעיליו בגרמניה לפיה נראה שהמבצע הושהה והחיילים מופתעים ומאוכזבים. קילנטל החמיא לו על המידע שהעביר.