stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המיעוט הנבחר
תקציר הספר

לפני חורבן הבית השני התבססה הדת היהודית על שני עיקרים שהיו נחלתן של אליטות מצומצמות: הפולחן שהתבצע בבית המקדש בירושלים, והקריאה בתורה שבכתב. בתקופה של כחמש מאות שנה הכוהנים היו מקריבים את הקורבנות והמלומדים למדו בתורה. חלק הארי של העם היהודי, בדומה לרובם המוחלט של בני האדם בעולם העתיק, עסקו בחקלאות ולא ידעו קרוא וכתוב.
לאחר חורבן הבית השני עמדו בראש היהדות מלומדים ולא כוהנים, שנוהגים לכנותם בשם חז"ל. הם הכניסו ליהדות נורמה חדשה – לימוד תורה והנחלתה לדורות הבאים. בעולם העתיק, שמתי מעט מתושביו ידעו קרוא וכתוב, התבלטו מיד היהודים כעם משכיל במיוחד.
לפי השערת המחברים, בתקופת חז"ל (מ-200 לספירה בערך עד 600), עמד העם היהודי, שרובו התפרנס מחקלאות, בפני בעיה קשה. חז"ל הכתיבו נורמה שהורתה להם לשלוח את בניהם לרכוש השכלה, והטילה סנקציות חברתיות על בורים, אולם רכישת השכלה לא הניבה למשפחתם יתרון כלכלי כלשהו. החקלאים האדוקים בדתם צייתו לנורמה, בעוד שהאדוקים פחות המירו דתם.
עליית האסלאם והאימפריה המוסלמית יצרה תנאים שתיגמלו את היהודים. התפתחו תעשיות חדשות, התרחב המסחר וקמו ערים חדשות. בעולם האורבני המתפתח הייתה דרישה לבעלי מקצוע משכילים ומיומנויות מיוחדות. היהודים, שכבר היו משכילים ויודעי קרוא וכתוב התבלטו והצטיינו בכך.
בין השנים 750–900 עזבו כ-75% מהיהודים במסופוטמיה ובפרס את מקצועות החקלאות, עברו לערים הגדולות, והחלו לעסוק במקצועות ששכר נאה בצידם. באותה עת לא הוטלו על היהודים הגבלות חוקיות כלשהן והם לא נרדפו. נוצרה סיטואציה כלכלית שהיהודים מיקסמו לטובתם.
ידיעת קרוא וכתוב, לצד רשת מוסדות לאכיפת חוזים כמו בתי דין רבניים, העניקו ליהודים יתרון יחסי במשלחי יד כמו הלוואה בריבית, מסחר ומלאכת יד. באותה עת עדיין לא הופעל עליהם הלחץ להמיר את דתם. אחרי מאות שנים של דלדול אוכלוסין חלה עלייה קלה באוכלוסייה היהודית בין המאה השביעית למאה ה-12.
היהודים סיפקו את הביקוש לבעלי מקצועות הקשורים לשוקי האשראי והפיננסים בעולם הנוצרי במערב ובעולם המוסלמי במזרח. אחד מהמקצועות הרווחיים ביותר במציאות שנוצרה היה הלוואה בריבית. במאות ה-13-12 כבר הייתה ההלוואה בריבית מקצוע יהודי מובהק, אולם בניגוד לדעה הרווחת, מוכיח "המיעוט הנבחר" שהיהודים לא השתלטו על התחום כי נאסר על נוצרים להלוות בריבית (הצלחתה של משפחת מדיצ'י האיטלקית בתחום מוכיחה זאת)
או מכיוון שנאסר על היהודים להחזיק בקרקעות. הסיבה לכך היא מכיוון שהיהודים היו בעלי הכישורים הדרושים כדי להצטיין בשוקי האשראי. הגברים היהודים ידעו קרוא וכתוב, היו להם כישורים מתמטיים ומוסדות משלהם לאכיפת חוזים. הם גם היו חלק מרשת מידע ותמיכה בינלאומית של קהילות ישראל בגולה.
בשנת 1219 צבאות המונגולים פלשו לפרס ולמסופוטמיה, האימפריה המפותחת של חליפות בית עבאס, שהייתה אורבנית ומסחרית באופייה, קרסה, ובאימפריה שלהם שלטה שוב כלכלה חקלאית כבעבר. בעולם חקלאי שוב לא היו לכישוריהם של היהודים יתרונות כה משמעותיים. הנוהג של לימוד הבנים קרוא וכתוב היה יקר, בלי שהייתה בצידו תמורה כלכלית. כתוצאה התחוללה המרת דת וחל דילדול דמוגרפי של העם היהודי שלא ניתן להסבר בשל רדיפות. בשלהי המאה ה-15 הגיעה האוכלוסייה היהודית ברחבי העולם לשפל עמוק.
ביקורות

אף שקצר שבחים על הארת היבטים מסוימים, הספר ספג ביקורת קשה על כך שלמרות שאיש ממחבריו איננו היסטוריון המומחה לתולדות ישראל, הם הציגו היפותזות מרחיקות-לכת. ג'ושוע הולו, בין היתר, ציין שהתמקדותם בסיבה אחת ויחידה להתדלדלות הדמוגרפית העצומה של היהודים בעת העתיקה המאוחרת איננה מבוססת ומתעלמת מכך שתופעות כאלה הן תמיד תוצאה של נסיבות שונות ומורכבות. במיוחד עמד על כך שההנהגה הרבנית, שהכותבים ייחסו לה חשיבות מכרעת בפליטת האנאלפביתים מתוך היהדות, הייתה רחוקה מעמדה הגמונית במשך רוב התקופה הנדונה.
הספר באנגלית

The Chosen Few: How Education Shaped Jewish History, 70–1492. By Maristella Botticini and Zvi Eckstein. Princeton, NJ: Princeton University Press. 2012. Pp. xvii, 323.
הערות שוליים

↑  Joshua Holo, The Chosen Few: How Education Shaped Jewish History, 70–1492 by Maristella Botticini and Zvi Eckstein (review.‏ בתוך: Shofar: An Interdisciplinary Journal of Jewish Studies, סתיו 2013.‏ ראו גם: שאול שטמפפר, סקירה ב-Jewish History, דצמבר 2015, עמ' 373-379.
הדסה מור

| --- | --- |

 לידה:  1931 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  10 באוגוסט 2022 (בגיל 91 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 
הדסה מור (1931 – אוגוסט 2022) הייתה סופרת, עורכת דין ועיתונאית ישראלית.
ביוגרפיה

הדסה מור נולדה בירושלים כצאצאית לשתי משפחות שורשיות מטבריה, משפחת בן קיקי ומשפחת טולדנו. את השם הדסה העניק לה בכור-שלום שטרית, שהיה חברו של אביה. בילדותה המוקדמת עברה משפחתה להתגורר בטבריה. בילדותה התייתמה מאביה שנפטר בשליחות חינוכית ונקבר בעדן. למדה בבית ספר יסודי בטבריה ולאחר מכן למדה במשך שלוש שנים בבית הספר החקלאי לבנות בנהלל בניהולה של חנה מייזל שוחט. בשנת 1947 עברה ללמוד בתיכון בית הכרם בירושלים ולאחר מכן בסמינר למורים על שם דוד ילין. בימי מלחמת העצמאות השתתפה בפעולות הגדנ"ע בירושלים.
ביוגרפיה > שירות צבאי

לאחר שהוסמכה כמורה שבה לטבריה, שבה שימשה כמורה ולשם כך קיבלה דחיית שירות מצה"ל. לאחר שנתיים של הוראה לא הוארכה דחיית השירות שלה והיא גויסה לצה"ל ושירתה כמורה חיילת בדרגת סמל. בצה"ל שירתה במספר יחידות ולקראת סיום שירותה הוצבה לבסיס הטירונים בה"ד 4 בצריפין. למרות היותה מיועדת לשמש כמורה בחר בה מפקד הבסיס, סגן-אלוף דב ירמיה, להיות מזכירתו. ירמיה היה חבר נעורים של משה דיין. בין הדסה מור לדב ירמיה נקשר קשר רומנטי והדסה מור הפכה לבת זוגו, אף על פי שהיה מבוגר ממנה ב-16 שנה והיו לו אישה ושתי בנות בקיבוץ בצפון הארץ. לאחר שהתגרש מאשתו נישאו השניים. דב ירמיה הכיר להדסה מור קצינים בכירים בצה"ל מאנשי "דור תש"ח", יצחק רבין, חיים לסקוב ורחבעם זאבי, וכן את ישראל בר שהסתופף בצלם.
עם סיום שירותה ושחרורו של דב ירמיה מצה"ל, באמצע שנות ה-50, עברו שניהם לגור בדירה שכורה ביפו שניתנה להם על ידי הצבא. בשנת 1956 נולד להם בן, רז ירמיה, לימים פרופסור ומנהל המעבדה לפסיכונוירואימונולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה > לימודיה וקשריה עם משה דיין

דב ירמיה עבר להתגורר עם הבן בקיבוץ והדסה מור עברה לירושלים בה למדה חינוך מיוחד באוניברסיטה העברית והתגוררה במגורי הקצינים במחנה אלנבי. לאחר שמשה דיין סיים את כהונתו כרמטכ"ל, הוא למד באוניברסיטה העברית מזרחנות ומדע המדינה והתגורר אף הוא במגורי הקצינים במחנה אלנבי, בשכנות להדסה מור. בין השניים החלה מערכת יחסים רומנטית. הדבר היה בעת שכל אחד מהם היה נשוי לאחר, משה דיין לרות והדסה מור לדב ירמיה. הדסה מור ודב ירמיה התגרשו בשנת 1958. היחסים בין מור לדיין התקיימו לסירוגין עד ראשית שנות ה-60 והסתיימו בעת שמשה דיין כיהן כשר החקלאות.
בשנת 1961 קיבלה הדסה מור תואר ראשון בחינוך מיוחד ובשנת 1971 סיימה את לימודי המשפטים, שאותם החלה באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיכה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב. לאחר מכן הוסמכה כעורכת דין ועסקה במקצוע זה. בנוסף לכך נתקבלה כעיתונאית לאחד מעיתוני המדינה.
ביוגרפיה > דרכים לוהטות

בשנת 1963 פרסמה הדסה מור את ספרה הראשון, "דרכים לוהטות". הספר היה רומן מפתח, שגיבורתו היא בת דמותה של הדסה מור עצמה ואיש הצבא, האלוף הגידם "מתי יניב", שנהג עמה "בדרכים לוהטות", הוא בן דמותו של משה דיין. הספר עורר סערה בישראל, הן משום התיאורים המיניים, שישראל הפוריטנית של אותם ימים לא הורגלה בהם, והן משום החשיפה של דיין כאיש בעל יצרים לוהטים המתעלם ממוסכמות חברתיות. דיין היה אז, לאחר הניצחון במבצע סיני, לדמות של גיבור לאומי נערץ, והספר לא הזיק לתדמיתו, אלא העלה את קרנו כסמל של גבריות ללא מעצורים. לא כן משפחתו של דיין. בתו יעל דיין כתבה על כך בגילוי לב בספרה האוטוביוגרפי "אבי, בתו": -
אחת, הדסה מור, פרסמה ספר בשם "דרכים לוהטות", שגולל תחת מסווה דק של רומן ובפירוט רב פרשת האהבה שניהלה גיבורת הספר עם אלוף מפורסם, קטוע זרוע. אבי ניסה להתעלם מן הספר. הוא פסל אותו כ'שטויות' ורשם לזכותו שלא נכנע ל'סחטנות' - כדבריו. 'הוא יישכח במהרה וכך גם היא' - אמר לי, אך הוסיף בחרטה ילדותית, שהוא מצטער בכנות על עגמת-הנפש שנגרמה למשפחה. אין דבר שלא יסולח בין הורה לילדו, אך באותה תקופה היה לי קשה לקבל את זה. תמורת כמה לירות שעלה הספר ניתן היה לקנות את גופו של אבי, את ביצועיו במיטה, את שיחות חדר-משכבו ואת מחשבותיו האינטימיות. אמי הייתה המומה וחסרת-אונים, אני הייתי מזועזעת מן הוולגריות של העניין כולו, ואבי התרחק עוד יותר והסתתר מאחורי השריון העבה של אדישות מתנשאת.
בינואר 1972, כאשר התגרשו משה ורות דיין, פרסם "העולם הזה" מכתבים שנשלחו בשנת 1959 על ידי דב ירמיה למשה דיין ולרות דיין, שהגיעו לידי השבועון שנים קודם לכן והוא נמנע עד אז מלפרסמם. מכתביו של ירמיה היו בוטים ומלאי כאב והוא השתמש בהם בביטויים חריפים ביותר כ"נואף שפל וארור כמוך". משה דיין לא הגיב ורות דיין השיבה במכתב מאופק ומפייס המסתיים במילים "בינתיים התעודד, ישנו עולם ומלואו שנברא גם עבור בני אדם כמונו". דב ירמיה פנה גם במכתב לדוד בן-גוריון שהשיב לו במכתב ארוך והסביר לו כי הוא מבדיל "בין הצד האישי והאינטימי - ובין הצד הציבורי" והעלה את דמויותיהם של דוד המלך ושל הוריישו נלסון שהיו גיבורים לאומיים, אך במקביל ניהלו מערכות יחסים עם נשים נשואות.
ביוגרפיה > קריירה כסופרת

לאחר הוצאת ספרה "דרכים לוהטות", שהפך לרב-מכר, קיבעה הדסה מור את מעמדה כסופרת ופרסמה חמישה ספרים נוספים. ארבעה מספריה היו ספרים בעלי גוון אוטוביוגרפי: "גלריה של חקי" הוא תיאור חוויותיה כחיילת בצה"ל, "מבוי סתום" הוא רומן המתאר מערכת יחסים מעוותת בין חיילת צה"ל לבין קציני או"ם ו"הפנתרה" הוא רומן על עורכת דין.
בספרה "יערת הדבש", שראה אור בשנת 2005 היא סקרה את מהלך חייה ותיארה את האישים שבהם פגשה בדרכה, שרים (בהם שר החינוך זלמן ארן ששימשה כמזכירתו במרכז מפא"י במערכת הבחירות של שנת 1961), אלופים ושופטים. בספרה גוללה הדסה מור בהרחבה את מערכת היחסים המשולשת בינה לבין דב ירמיה ובינה לבין משה דיין. היא כתבה בספרה כי יחסיה עם דיין החלו בעת שחל משבר ביחסיה עם ירמיה והם התגוררו בנפרד, היא בירושלים והוא בקיבוץ. היא טענה שמכתביו של דב ירמיה לבן-גוריון ולרות דיין, נכתבו כתכסיס בלבד כדי להתגרש ממנה ולקבל חזקה על בנם המשותף, ולא כזעקת כאב אמיתית כפי שהתיימרו להיות.
ספרה הנוסף "מעמדים מאוד אישיים" הוא ספר עזר משפטי בענייני המעמד האישי.
בשנת 2011 במלאת לה שמונים שנה הוציאה הדסה מור ספר נוסף, "אהבות בצל האפר", רומן על רקע השואה.
נפטרה באוגוסט 2022.
ספריה

דרכים לוהטות, הוצאת קוץ, 1963.
גלריה של חקי, הוצאת שביט, 1965.
מבוי סתום, הוצאת רותם, 1968.
הפנתרה, הוצאת רמדור, 1978.
מעמדים מאוד אישיים: מבט משפטי-פסיכולוגי-חברתי על ענייני המעמד האישי, הוצאת מודן, 1987.
יערת הדבש - מכתב פרידה, הוצאת כוכב, 2005.
אהבות בצל האפר, הוצאת שחר ליפשיץ, 2011.
יום הדין של ג'ני מרקוס, הוצאת ספרי צמרת, 2017.
לקריאה נוספת

הדסה מור, אהבה בצעדת המוות, באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 100–109, הוצאת כרמל, 2017.
המאבק על נחל האסי

נחל האסי, 2011
המאבק על נחל האסי היה מאבק ציבורי בישראל למתן גישה חופשית לציבור, לנחל עמל הקרוי גם "נחל האסי" או בשמו הערבי אל עאסי, הנובע מגן השלושה, עובר בקיבוץ ניר דוד, ונשאב ביציאה ממנו לשימושים חקלאיים. המאבק, שהחל בשנת 2012, הובל בראשיתו על ידי ארגון "הטבע שייך לציבור". והסתיים ב-2016 בהסכם פשרה בין הארגון לקיבוץ ניר דוד. הסכם הפשרה לא קוים וב-2020 הגיש אחד מחברי המחאה עתירה על אי קיום ההסכם. החל משנת 2019, חודש המאבק הציבורי בהובלת קבוצת מוחים ושם קבוצת פייסבוק זהה - "משחררים את האסי"
המאבק הגיע לשיאו בקיץ 2020 בעת מגפת הקורונה בישראל והובילו אותו בעיקר צעירים מעמק בית שאן ובמיוחד מהעיר בית שאן. בנהגת המחאה עמדו נתי וקנין, מתי גרמה, שלי דרעי ויאיר בן חמו.וא המאבק התנהל בצורת הפגנות בשערי הקיבוץ ועל גדות הנחל, הופעות בכלי התקשורת, ובבתי המשפט.
בספטמבר 2020 הגישו חבר הכנסת משה ארבל ומפלגת ש"ס עתירה מנהלית בבית המשפט המחוזי בחיפה כנגד מועצה אזורית עמק המעיינות, קיבוץ ניר דוד (תל-עמל), היועץ המשפטי לממשלה ורשות מקרקעי ישראל בדרישה לאפשר גישה ציבורית לנחל.
ביוני 2020 הוגשה בבית המשפט המחוזי בתל אביב תובענה ייצוגית כנגד קיבוץ ניר דוד על סך 36 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2021 ניתן פסק הדין המורה למדינה להסדיר את הגישה לנחל האסי תוך 18 חודשים
בעקבות פסק הדין, פרסם משרד המשפטים במאי 2023 את "מסקנות הצוות לגיבוש הסדר קבע להסדרת גישת הציבור לנחל האסי"
בנובמבר 2024 פורסם הסרט התיעודי קו המים בהפקת כאן 11 המתאר את המאבק הציבורי מנקודת מבטם של חברי המחאה.
רקע ומהלך המחאה

בשנת 2008 שונה שמה של מועצה אזורית בקעת עמק בית-שאן למועצה אזורית עמק המעיינות. מהלך המיתוג מחדש כלל גם הפרטה חלקית והסדרת הגישה למעיינות והנחלים הנמצאים בעמק. במכרז לניהול פעילות התיירות של עמק המעיינות זכתה קבוצת תיירות ניר דוד. לדברי שלמה גלזר, מזכיר הקיבוץ דאז, הדבר הוביל לכניסה מוגברת אל נחל האסי העובר בקיבוץ והוביל את הקיבוץ להחליט על סגירת השערים בפני "זרים".
בעקבות כך החל מאבק ציבורי ומשפטי על ידי קבוצת "הטבע שייך לציבור" והוגשה תביעה אזרחית נגד הקיבוץ בשנת 2015 שהסתיימה בהסכם פשרה בשנת 2016 התחייב הקיבוץ "לפעול ברצינות לקידום תוכנית (תב"ע) שמטרתה לאפשר לציבור גישה נוחה ומוסדרת לנחל". ביולי 2020 הגיש אחד מחברי קבוצת "הטבע שייך לציבור" עתירה לבית המשפט בטענה שהקיבוץ לא קיים את חלקו בהסדר הפשרה.
בספטמבר 2019 הוקמה קבוצת הפייסבוק "משחררים את האסי" שהחלה בפעילות מחאה ציבורית בקריאה לאפשר גישה לנחל האסי לכלל הציבור. המאבק צבר תאוצה וקיהל הד תקשורתי רחב, בין היתר על רקע מגפת הקורונה והאיסור לצאת מהארץ. מול שערי הקיבוץ החלו להתקיים אירועי מחאה והפגנות. בהמשך הפכה הקבוצה לעמותה רשומה.
במקביל למאבק, ובמהלך סגרי מגפת הקורונה בישראל חלק מהישובים בארץ מנעו כניסה ליישוב של מי שאינו מתגורר בו. באפריל 2020 פרסם היועץ המשפטי לממשלה באותה עת, אביחי מנדלבליט, את עמדת משרד המשפטים ש"ליישובים חקלאיים או קהילתיים אין סמכות למנוע כניסה אל היישוב של מי שאינם תושביו"
בספטמבר 2020 הגיש חבר הכנסת משה ארבל בשמו ובשם מפלגת ש"ס עתירה כנגד קיבוץ ניר דוד, מועצה אזורית עמק המעיינות, רשות מקרקעי ישראל בדרישה לאפשר גישה לנחל ולהפסיק את חסימת הדרך אליו. בראיון לתוכנית "משכן לילה" בערוץ כנסת סיפר כי הגיש את העתירה בעקבות ביקור שלו בשערי הקיבוץ בו ביקש להיכנס לקיבוץ עם משפחתו. בעוד הקיבוץ איפשר לו להיכנס בשל היותו חבר כנסת ומתוקף חסינותו, הוא לא אפשר כניסה לבני משפחתו אל הנחל.
ב-30 במאי 2021, בהמשך לדיון, מצד המדינה נקבע כי לא ניתן למנוע באופן גורף מהציבור הרחב גישה אל הנחל, אף שהיא מחייבת מעבר בשטחי הקיבוץ, והפרקליטות הציעה להגיע להסדר בין אנשי המחאה לקיבוץ ולמועצה האזורית עמק המעיינות, ולאפשר גישה חופשית על פי הצעה המוסכמת על הצדדים. בנוסף, המדינה הוסיפה כי הקיבוץ יהיה אחראי לייצר את דרכי הגישה לנחל.
ב-26 באוגוסט 2021 ניתן פסק הדין הקבע כי נחל האסי הוא מקרקעין ייעוד, קרקע ציבורית המיועדת לתועלת הציבור, וכי יש אל הנחל שלוש דרכים ציבוריות המובילות אליו. בית המשפט קבע כי זכות הגישה של הציבור הרחב לנחל צריכה להיות מאוזנת עם זכויותיו של הקיבוץ. הוא הורה למדינה לאפשר גישה לנחל דרך "החוף הירוק" במהלך כל ימי השבוע כולל שבת וחג, אסר על שימוש במערכות הגברה או לינה בשטח וביקש מהמדינה לקבוע את המתווה הסופי המאפשר גישה לנחל האסי בתוך שנה וחצי.
במאי 2023 פרסם משרד המשפטים את "הסדר הקבע המוצע להסדרת גישת הציבור לנחל האסי" המאמץ ברובו את פסק הדין, מצמצם את הגישה לחוף הירוק לימי חול בלבד, ומרחיב את הגישה לנחל האסי גם לתוך הקיבוץ על ידי מעבר לגדה אחת של הנחל, עד 15:00 בימי חול, עם מסירת אמצעי זיהוי. עמותת "משחררים את האסי" וכן האגודה לזכויות האזרח בישראל טוענים שהמתווה ניתן ללא סמכות ובאופן לא סביר וכי הוא "פותח פתח להפרת חוק נרחבת על ידי יישובים נוספים".
הטענות הציבוריות של הצדדים > בעד המאבק לפתיחת מקטע הנחל

לפי סעיף 1 לחוק המים: מקורות המים שבמדינה הם קניין הציבור, נתונים לשליטתה של המדינה ומיועדים לצורכי תושביה ולפיתוח הארץ.
לפי סעיף 4 לחוק המים: זכותו של אדם בקרקע אינה מקנה לו זכות במקור מים הנמצא באותה קרקע או העובר בה או בגבולה.
לפי סעיף 107 לחוק המקרקעין: "מקרקעי יעוד" הם מקרקעי ציבור המיועדים לתועלת הציבור, והם כוללים נהרות, נחלים ותעלות וגדותיהם.
לפי סעיף 1325 למג'לה, שהייתה עודנה בתוקף בעת הקמת הקיבוץ: לבעלי קרקע הסמוכה לנהר ציבורי אסור להגביל את הגישה למים אם דרך הגישה היחידה עוברת דרך אותה הקרקע.
מדינת ישראל היא הבעלים של הנחל, כפי שנכתב בשטר הקניין של הנחל, המתועד בלשכת רישום מקרקעין, וכן על פי פסיקת ביהמ"ש המחוזי בחיפה בשבתו כבית משפט לעניינים מנהליים בעת"מ 1706-09-20.
חלק מהדרכים המובילות אל הנחל והעוברות בתוך הקיבוץ הן דרכים סטטוטוריות בבעלות ואחריות המדינה ואין לקיבוץ רשות למנוע תנועה עליהן.
עצם מניעת הכניסה לשטח הקיבוץ, בדרכים הציבוריות ובשטחים הפתוחים שבו, אסורה לפי חוק, גם בתקופת הקורונה.
הקיבוץ כבר מפעיל בתשלום מתחמי צימרים ואטרקציות בשטחו ובשטח הנחל, ובכך נחלשת הטענה על פגיעה בפרטיות (שכן זו מתרחשת בלאו הכי).
צדק חלוקתי – טענה זו מושמעת אף כנגד טענת הקיבוץ כי קיבלו את זכויות הקרקע המלאות מן המדינה, שכן על פי טענה זו אין למדינה סמכות להעניק זכויות הנוגדות את עקרון השוויון.
הטענות הציבוריות של הצדדים > נגד המאבק לפתיחת מקטע הנחל

שטח הקיבוץ, למעט הנחל, הוא שטח פרטי ב'חכירה לדורות' מרשות מקרקעי ישראל, והנחל כלול בתב"ע של הקיבוץ והוא מתוחזק מכספי חברי ותושבי הקיבוץ (במשפט שהתנהל קיבוץ ניר דוד התקשה להמציא קבלות המאששות את הטענה הזו).
כניסת זרים מהווה מטרד עבור תושבי הקיבוץ תוך השארת פסולת, יצירת רעש, תנועת כלי רכב הומה ותפיסת מקומות חנייה ופגיעה בפרטיותם.
חוק המים כלל לא קשור לרחצה בנחלים אלא נועד לעגן בזכות את אספקת המים לביתו של כל אדם לשתייה ושימוש ביתי, ולאסור בזבוז וזיהום מקורות מים השייכים למדינה. החוק אינו דן בזכות לבילוי ורחצה במקווי המים הפתוחים, בשונה מחוק הסדרת מקומות הרחצה).
בקיבוץ ניר דוד יש דרכים שכלל לא מגיעות לנחל, ובכלל עצם הגדרתן ככאלה, אינה מקנה זכות לציבור לעבור בהן טרם הופקעו. על מנת ששטח יהיה שטח ציבורי פתוח בו הציבור רשאי להסתובב כרצונו בכל שעות היממה נדרשים שני תנאים מחייבים: (1) על השטח להיות מוגדר בתב"ע בייעוד ציבורי; (2) על השטח לעבור הפקעה למדינה שכן השטח המדובר מוחכר לקיבוץ שמשלם עליו כחוק.
המתארחים במתחם הצימרים של הקיבוץ, מקבלים הנחיה ברורה לא לשחות בנחל האסי, משום שהחופים אינם מוסדרים, אין מציל וזו סכנה. לאורך כל אפיק הנחל מוצבות גדרות למניעת נפילות למי הנחל ושלטים החוזרים ומתזכרים על איסור השחייה. למרות כך, השחיה בנחל בעונת הקיץ היא פרקטיקה נפוצה בקרב אלו שהגישה לנחל לא נמנעת מהם.
לא ניתן להקים מסביב לנחל פארק מים לאומי, בלב יישוב קהילתי, בלי שירותי חניה, הצלה, ניקיון, ביטחון ותחזוקה.
המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל

תבנית:בית חולים
המרכז הרפואי לבריאות הנפש ע"ש אַבְּרַבַנְאֵל הוא בית חולים פסיכיאטרי ממשלתי, אחד מהוותיקים בישראל. בית החולים מסונף לאוניברסיטת תל אביב.
היסטוריה

בגלגולו הראשון הוקם המתחם ב-1937 על ידי שלטונות המנדט, בשטח ממשלתי בדרומה של יפו, בין מועצה מקומית בית וגן (בת-ים) לשכונת עם (לימים חולון), כפתרון דיור לכ-600 ערבים מפליטי יפו העתיקה שביתם נהרס בפעולת עונשין בריטית - מבצע עוגן, ימי המרד הערבי. במפות הבריטיות נכתב שם המתחם 'EL-Qaria EL-Arabiyae', שהיה ל-לבית חולים לחולי רוח, 'EL-Qaria EL-Arabiyae Mental Home'.
ב-1944, החליטו רשויות המנדט הבריטי, ליחד את המוסד לחולי נפש יהודים שאושפזו עד אז בבית לחם ובבני ברק. בסוף 1944 הועברו אליו החולים מבני ברק.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עמד בית החולים בחזית קו האש בין יפו ובת ים. בראשית פברואר 1948 דרשה הממשלה מהוועד הלאומי לפנות את 175 החולים מבית החולים, בגלל היותם במוקד סכנה, ולפי טענות בעיתונות של היישוב היהודי מתוך כוונה למוסרו לערבים באופן שיהווה חיץ בין חולון ובת ים. במרץ 1948 פונו חולי בית החולים לבתי חולים אחרים. באפריל 1948 הסכימו רשויות המנדט להעביר את בית החולים לידי היישוב היהודי, כאשר באופן זמני הוא יהיה בפיקוח הצלב האדום. בשנת 1951 הועברו לבית החולים 50 מאושפזים מבית חולים פרטי במרכז בת ים, שהוסב לבית נכים.
בין השנים 1972–1955 ניהל את בית החולים הד"ר זאב ירמולוביץ, במהלך 1955 התמנה גם לפסיכיאטר מחוזי – במחוז תל אביב והמרכז.
בשנת 1996 פורסמה בידיעות אחרונות סדרת כתבות על תנאי האשפוז הקשים בבית החולים ועל יחס משפיל שלו זכו המאושפזים.
במסגרת הרפורמה בשירותי בריאות הנפש של הממשלה, לפיה יועברו שירותי בריאות נפש רבים מבתי החולים הממשלתיים אל מרכזים בקהילה, החליט משרד הבריאות ב-2003 על סגירת בית החולים אברבנאל. ד"ר יהודה ברוך אמר בישיבת כנסת ב-2010: "ניסינו לבדוק את פיצול בית החולים בין וולפסון לאיכילוב. זה לצערי בלתי אפשרי מכיוון שוולפסון לא יכול לבנות עוד 5 מחלקות. איכילוב יכול לקלוט אחת או או שתיים, לא יותר, ואז אין מענה לאזור, ולכן להערכתנו בית החולים צריך להישאר על כנו". בשל אי מציאת מקום חלופי לחולים באזור נקבע כי בית החולים ימשיך לפעול, אך במתכונת מצומצמת. כך פחת מספר מיטות האשפוז בו ב-2006, מ-600 ל-300 מיטות. החלטת הסגירה בוטלה בשנת 2018.
בפברואר 2010 ביקר במקום סגן שר הבריאות יעקב ליצמן ומתח ביקורת על תנאי התברואה הקשים במקום.
בשנת 2015 מונה לבית החולים מנהל חדש, פרופ' יובל מלמד. סגן שר הבריאות יעקב ליצמן ביקר שוב בבית החולים ב-2016, 2018 וב-2019 וציין לטובה את השינויים הנעשים בבית החולים במטרה לקדמו.[דרוש מקור]
בספטמבר 2018 החליט משרד הבריאות להשקיע בבית החולים 70 מיליון ש"ח בבניית מתחם נוער חדש, שיכלול בין השאר מחלקת נוער על הרצף האוטיסטי, הוסטל, פינת חי, גינה הוליסטית ומגרשי ספורט.
פעילות

המרכז נקרא על שם דון יהודה אברבנאל, שהיה רב, פילוסוף ורופא יהודי בפורטוגל, ספרד ואיטליה בימי הביניים.
בית החולים מספק שירותי אשפוז ואמבולטוריה לכמיליון איש באזור תל אביב-יפו, חולון ובת ים. כיום מאושפזים בו כ-300 חולי נפש בגילאים שונים. המרכז העניק שירותי אשפוז וטיפול ייחודיים לניצולי שואה, ולאחר התמעטות מטופלים אלה, הוסבה היחידה בה הם טופלו ליחידה פסיכוגריאטרית. בנוסף מאושפזים בו מטופלים הלוקים בהפרעות נפשיות והתמכרויות (תחלואה כפולה), מטופלים כרוניים, בני נוער הלוקים באוטיזם, ונערים באשפוז יום הלומדים בבית ספר לחינוך מיוחד, "שחף", שממוקם במתחם בית החולים.
במרכז פועלות מרפאות קהילתיות למבוגרים, לילדים ולנוער וכן יחידה ניידת היוצאת לביקורי בית אצל מטופלים המתקשים להגיע למרפאות בשל קשיים פיזיים או נפשיים קשים.
המרכז מסונף לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ולחוגים לפסיכולוגיה וקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ותל אביב. המקום מוכר להתמחות בפסיכיאטריה ובפסיכולוגיה קלינית, ולהכשרת עובדים סוציאליים ועובדי סיעוד.
הערות שוליים

תבנית:הערות שוליים
תבנית:בתי חולים בישראל
תבנית:בקרת זהויות
↑  תמיר גורן, המבצע שהוליד שכונה: שיכון לפליטי יפו הערבים, 1938-1936, קתדרה 176
↑  יוסף אוליצקי, מול עיר עוינת, ספר ההגנה על בת-ים, ארגון חברי ההגנה בבית-ים בשיתוף עיריית בת-ים, 1984
↑  מערכת הבריאות בתקופת המנדט הייתה מפוצלת על בסיס לאומי. היהודים טופלו במוסדות שהוקמו על ידי רשת הדסה וקופות החולים היהודיות, ואילו הערבים טופלו במוסדות ממשלתיים או כאלה השייכים לגורמים נוצרים-מיסיונריים
↑  הממשלה תקים בית חולים לחולי רוח יהודים, דבר, 30 במרץ 1943
↑  בעיות האשפוז בעיריית ת"א, משמר, 15 במאי 1944
↑  ש. הניגמן, בת־ים שואפת להצטרף לדרום העברי, משמר, 22 באוגוסט 1946
↑  חולי רוח מבני־ברק למוסד הממשלתי, דבר, 16 באפריל 1945
↑  יריות בלתי פוסקות על חולותן ובת ים, על המשמר, 15 בינואר 1948
↑  נהדפו התקפות על בת ים וחולון, מעריב, 16 במרץ 1948
↑  אולטימאטום שני לסגירת ביה"ח לחולי רוח, על המשמר, 6 בפברואר 1948
↑  בבת ים, דבר, 5 במרץ 1948
↑  חקירה מוקדמת נגד מנהלי בית החולים תרפא, דבר, 16 במרץ 1949
↑  שרות הבריאות היהודי כבר התחיל לפעול, הצופה, 19 באפריל 1948
↑  יועברו לביה"ח הממשלתי, מעריב, 18 באפריל 1951
↑  בית הנכים לבת ים, דבר, 26 ביוני 1952
↑  מגזין מרכז בריאות הנפש ע"ש אברבנאל בר עלון, ראש השנה תשע"ז, גיליון מספר 3, עמוד 15
↑  כתבה של ירון קנר, שאושפז בבית החולים במסווה של חולה נפש למשך ארבעה ימים. 7-ימים, ידיעות אחרונות
↑  עופר מאיר, משרד הבריאות מתכנן לסגור את "אברבנאל", באתר ynet, 20 באפריל 2004
↑  פרוטוקול מס' 217 מישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות
יום שלישי, כ"ה שבט תש"ע (9 בפברואר 2010)
↑  עידן יוסף, ליצמן שוקל הקמת בית חולים לילדים חולי נפש, באתר News1 מחלקה ראשונה, 21 בפברואר 2010
↑    רותם אליזרע, ב–70 מיליון שקל: מתיחת פנים לבי"ח אברבנאל, באתר "ידיעות אחרונות", 26 בספטמבר 2018
הסמליל הישן של המרכז
EL-Qaria EL-Arabiya כטריז בין שכונות הדרום היהודיות על מפה בריטית של יפו  1944
המרדה

הַמרָדָה היא עבירה של ארגון פעילות או הטפה נגד הסדר החברתי הקיים או השלטון החוקי במדינה.
ישראל > חוק

עבירת ההמרדה מופיעה בסעיפים 133–139 של חוק העונשין בפרק העוסק בפגיעות בסדרי המשטר והחברה. סעיף 133 קובע מאסר חמש שנים למי ש"עושה מעשה לשם המרדה, או מנסה, מכין עצמו או קושר קשר עם חברו לעשות מעשה כאמור". סעיף 134 מטיל את אותו עונש על מי שמדפיס או משעתק חומר ממריד. סעיף 136 מגדיר המרדה כ:
(1) להביא לידי שנאה, בוז או אי נאמנות למדינה או לרשויות השלטון או המשפט שלה שהוקמו כדין;
(2) להסית או לגרות את יושבי הארץ שינסו להשיג, בדרכים לא כשרות, שינויו של דבר שיסודו בדין;
(3) לעורר אי רצון או מורת רוח בקרב יושבי הארץ;
(4) לעורר מדנים ואיבה בין חלקים שונים של האוכלוסין.
סעיף 138 מגדיר ביקורת ותעמולה חוקיות אשר אינן נחשבות להמרדה:
(1) להוכיח שהממשלה הוטעתה או טעתה במעשה שעשתה;
(2) להוקיע טעויות או פגמים בדיני המדינה או בסדריה, או במוסד ממוסדותיהם שהוקמו כדין, או בסדרי השלטון והמשפט, והכל כדי להביא לידי תיקון הטעויות או הפגמים;
(3) לשכנע את אזרחי המדינה או יושביה שינסו להביא בדרכים כשרות לשינוי דבר שיסודו בדין;
(4) להוקיע, מתוך מגמה לסלק, דברים המעוררים או העלולים לעורר מדנים או רגשי עוינות בין חלקים שונים של האוכלוסין.
סעיף 135 קובע כי כתב אישום על העבירה חייב להיות מוגש תוך שנה מיום שהעבירה נעברה. בעבר תקופת ההתיישנות הייתה 6 חודשים, אולם הוא הורחב על ידי הכנסת בשנת תשס"ג, בהתאם להצעתו של אופיר פינס.
הגשת כתב אישום על המרדה דורשת אישור מוקדם של היועץ המשפטי לממשלה.