stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תרופת הרגעה
שימוש לרעה

ניתן להשתמש לרעה בתרופות הרגעה רבות אבל ברביטורטים ובנזודיאזפינים אחראים לרוב הבעיות בשימוש בתרופות הרגעה בשל השימוש בהן בשעות הפנאי והאופי הלא רפואי שלהן. לאנשים שיש בעיות עם מתח, חרדה או נדודי שינה עלולים לעשות בהן שימוש יתר או להפוך להיות תלויים בהם. משתמשים בהרואין לוקחים אותם כתוסף לסם או במקומו. אנשים המשתמשים בתרופות ממריצות לוקחים, לעיתים קרובות, תרופות הרגעה כדי להרגיע עצבנות יתר. אחרים לוקחים תרופות הרגעה כבילוי בשעות הפנאי כדי להתרפות ולשכוח את דאגותיהם. מינון יתר של ברביטורט הוא גורם בכמעט שליש מכל מקרי המוות המדווחים הקשורים בסמים. אלה כוללים התאבדויות והרעלות סמים מקריות. מקרי מוות מקריים מתרחשים, לעיתים, כאשר משתמש רדום ומבולבל לוקח עוד מינון או כאשר תרופות ההרגעה נלקחות עם אלכוהול. בארצות הברית דווחו ב-1998 סה"כ של 70,982 מקרים של גילוי שימוש לרעה בתרופות הרגעה למרכזי בקרה ברעלים שמתוכם 2,310 (3.2%) היו מקרי רעילות גבוהה ו-89 (0.1%) הסתיימו במוות. בערך למחצית מכל האנשים שהובהלו לחדרי מיון בארצות הברית כתוצאה משימוש לא רפואי בתרופות הרגעה היו מרשמים חוקיים לתרופות אבל הם לקחו מינון מופרז או שילבו את התרופה באלכוהול או סמים אחרים.
יש גם תגובות פרדוקסליות העלולות לקרות בקשר עם תרופות הרגעה המובילות לתוצאות לא צפויות אצל אנשים מסוימים. מלקולם ליידר (Malcolm Lader) מהמכון הפסיכיאטרי של לונדון מעריך התגובות השליליות האלה בכ־5%, אפילו בשימוש קצר מועד בתרופה. תגובות פרדוקסליות אלה יכולות להיות דיכאון, עם או בלי נטיות התאבדותיות, פוביות, תוקפנות והתנהגות אלימה וסימפטומים שניתן, לעיתים, לאבחן אותם בצורה שגויה כפסיכוזה.
סיכונים של שילוב תרופות הרגעה ואלכוהול

תרופות הרגעה ואלכוהול משולבים לפעמים בפעילות פנאי או בחוסר זהירות. היות שאלכוהול הוא חומר מדכא חזק המאט את תפקוד המוח ומדכא נשימה, הרי שערבוב שני החומרים יחד עלול להיות קטלני ואף לגרום למוות.
תרופות הרגעה ואמנזיה

תרופות הרגעה כולל מינונים גבוהים של בנזודיאזפינים עלולות להשאיר את החולה עם אמנזיה לטווח ארוך או לטווח קצר.
לחולים ביחידות לטיפול נמרץ המקבלים מינונים גבוהים במשך תקופה ארוכה יחסית, בדרך כלל בעירוי יש סיכוי גדול יותר לחוות בתופעות לוואי כאלה.
תרופות הרגעה ופשע

סמי הרגעה, במיוחד אלכוהול אבל גם GHB, פלוניטראזפאם (היפנודורם, רוהיפנול) ובמידה פחותה יותר דורמיקום ידועים היטב בשל השימוש בהן כסם אונס והן ניתנות ללקוחות שאינם חושדים במאום בברים או לאורחים במסיבות במטרה להוריד את ההגנות של הקורבנות הפוטנציאליים. משתמשים בסמים אלה גם כדי לשדוד אנשים. סקירות ססטיסטיות כלליות טוענות שהשימוש במשקאות שהכניסו לתוכם סמים או תרופות הרגעה על מנת לשדוד אנשים הוא גדול, למעשה הרבה יותר מאשר שימוש שלהם למטרות אונס. תרופות הרגעה כמו בנזודיאזפינים, נפוצות בשימוש לרעה אצל נרקומנים, יחד עם סמים אחרים, או להרגעת אפקט ה"דאון" שלאחר נטילת סמים.
הערות שוליים

↑  "Johns Hopkins Colon Cancer Center - Glossary S". אורכב מ-המקור ב-2017-12-01.
↑  Montenegro M, Veiga H, Deslandes A (ביוני 2005). "[Neuromodulatory effects of caffeine and bromazepam on visual event-related potential (P300): a comparative study.]". Arq Neuropsiquiatr. 63 (2B): 410–5. doi:10.1590/S0004-282X2005000300009. PMID 16059590. {{cite journal}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  Yi PL; Tsai CH; Chen YC; Chang FC (במרץ 2007). "Gamma-aminobutyric acid (GABA) receptor mediates suanzaorentang, a traditional Chinese herb remedy, - induced sleep alteration". J Biomed Sci. 14 (2): 285–97. doi:10.1007/s11373-006-9137-z. PMID 17151826. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Ebert B; Wafford KA; Deacon S (בדצמבר 2006). "Treating insomnia: Current and investigational pharmacological approaches". Pharmacol Ther. 112 (3): 612–29. doi:10.1016/j.pharmthera.2005.04.014. PMID 16876255. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Sarrecchia C; Sordillo P; Conte G; Rocchi G (באוקטובר–בדצמבר 1998). "[Barbiturate withdrawal syndrome: a case associated with the abuse of a headache medication]". Ann Ital Med Int. 13 (4): 237–9. PMID 10349206. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Proudfoot H; Teesson M; Australian National Survey of Mental Health and Wellbeing (באוקטובר 2002). "Who seeks treatment for alcohol dependence? Findings from the Australian National Survey of Mental Health and Wellbeing". Soc Psychiatry Psychiatr Epidemiol. 37 (10): 451–6. doi:10.1007/s00127-002-0576-1. PMID 12242622. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Professor Jeffrey S Cooper (10 בדצמבר 2007). "Toxicity, Sedatives". USA: eemedicine. נבדק ב-18 בדצמבר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  כאשר טיפול רפואי, בדרך כלל סם, יש לו תוצאות הפוכות ממה שמצפים להן בדרך כלל
↑  Benzodiazepines: Paradoxical Reactions & Long-Term Side-Effects
↑  Weir E. (10 ביולי 2001). "Drug-facilitated date rape". Canadian Medical Association Journal. 165 (1): 80. PMC 81265. PMID 11468961. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Negrusz A; Gaensslen RE. (באוגוסט 2003). "Analytical developments in toxicological investigation of drug-facilitated sexual assault". Analytical and bioanalytical chemistry. 376 (8): 1192–7. doi:10.1007/s00216-003-1896-z. PMID 12682705. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Thompson, Tony (19 בדצמבר 2004). "'Rape drug' used to rob thousands". The Observer. נבדק ב-2008-05-08. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529483805171  LCCN: sh85119490  NKC: ph398845 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
קידוש ידיים ורגליים

| --- | --- |
הכהנים מיטהרים בכיור
 מקרא:  ספר שמות, פרק ל', פסוקים י"ח–כ"א
 תלמוד בבלי:  תלמוד בבלי, מסכת זבחים, דף י"ט - דף כ"ב
 משנה תורה:  משנה תורה לרמב"ם, הלכות ביאת מקדש, פרק ה'
קידוש ידיים ורגליים היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות לפיה הכהנים צריכים לשפוך מים על ידיהם ורגליהם מן הכיור לפני תחילת עבודתם היום־יומית בבית המקדש.
הקרבת קרבן שנעשתה בלא שהכהן קידש את ידיו ורגליו, נחשבת לעבודה פסולה, גורמת לפסילת הקרבן ומחייבת את הכהן מיתה בידי שמים.
מקור המצווה

מקור המצווה הוא בספר שמות, פרשת כי תשא:
וְעָשִׂיתָ כִּיּוֹר נְחֹשֶׁת וְכַנּוֹ נְחֹשֶׁת לְרָחְצָה, וְנָתַתָּ אֹתוֹ בֵּין אֹהֶל מוֹעֵד וּבֵין הַמִּזְבֵּחַ וְנָתַתָּ שָׁמָּה מָיִם. וְרָחֲצוּ אַהֲרֹן וּבָנָיו מִמֶּנּוּ, אֶת יְדֵיהֶם וְאֶת רַגְלֵיהֶם. בְּבֹאָם אֶל אֹהֶל מוֹעֵד יִרְחֲצוּ מַיִם וְלֹא יָמֻתוּ, אוֹ בְגִשְׁתָּם אֶל הַמִּזְבֵּחַ לְשָׁרֵת לְהַקְטִיר אִשֶּׁה לַ-ה'. וְרָחֲצוּ יְדֵיהֶם וְרַגְלֵיהֶם וְלֹא יָמֻתוּ, וְהָיְתָה לָהֶם חָק עוֹלָם לוֹ וּלְזַרְעוֹ לְדֹרֹתָם
הרמב"ן (שם, פסוק יט) מסביר שרחיצה היא "דרך כבוד של מעלה", משום שהידיים נוגעות בדברים רבים ומתלכלכות, וכך גם רגלי הכהנים, שהם הולכים יחפים במקדש - עשויות להתלכלך, ולכן יש לנקותם לפני שניגשים לשרת את האל, כשם שאדם שניגש לשרת מלך בשר ודם רוחץ את ידיו. ויש המסבירים שהדבר נעשה כדי ”להגדיל כבוד הבית” (ספר החינוך מצווה קו).
עבודה המחייבת קידוש

קידוש ידיים ורגלים נדרש קודם עשיית "עבודה", כהגדרתה בהלכות עבודת הקרבנות, כגון קבלת דם הקורבן בכלי או זריקתו על המזבח, הקרבת בשר הקורבן, הקטרת קטורת או הטבת המנורה. אין צורך בקידוש לפני פעולות שאינן מוגדרות כעבודה, כגון  שחיטת הקורבנות, הפשטת עור הבהמות וניתוחן לאברים או אכילת בשר הקרבנות.
חובת הקידוש

הכהן אינו צריך לקדש את ידיו ורגליו לפני כל עבודה שהוא עושה, אלא די בכך שירחץ את ידיו ורגליו בתחילת היום, ולאחר מכן הוא יכול לעשות עבודות רבות במשך היום כולו (והלילה שלאחריו) ללא צורך בקידושים נוספים. היוצאת מכלל זה היא עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים, הכוללת עשרה קידושי ידיים ורגליים במשך היום (ראו להלן).
ישנם מספר מצבים, בהם יש צורך בקידוש חדש: כאשר הכהן מסיח את דעתו מעבודת המקדש, ישן, או עשה את צרכיו. התלמוד (זבחים כ,ב) מסופק בשאלה האם יציאה מן העזרה (ללא היסח דעתו מן העבודה) מחייבת קידוש ידיים ורגלים שנית. כיון שהספק לא הוכרע, קובע הרמב"ם (הלכות ביאת המקדש ה, ג-ד) שלכתחילה יש לקדש ידיים ורגליים במצב זה, אך אם הכהן עבד ללא קידוש – עבודתו כשרה.
בתחילת יום חדש, בעלות השחר, חובה לקדש ידיים ורגלים מחדש, גם אם כהן זה עבד במקדש ברציפות במשך כל הלילה. יוצא מכלל זה כהן שקידש ידיו ורגליו לפנות בוקר לצורך תרומת הדשן, שאף שעשה זאת לפני עלות השחר – אינו חייב לקדש ידיו ורגליו עם עלות השחר, משום שתרומת הדשן היא הכנה לעבודת היום הבא ונחשבת כתחילת עבודת היום, ונמצא שהכהן כבר קידש ידיו ורגליו לעבודת יום זה.
אופן עשיית המצווה

בברייתא המובאת בתלמוד (מסכת זבחים יט,ב; מקור הברייתא בתוספתא מסכת מנחות, א,ז) מובאת מחלוקת תנאים לגבי אופן הרחיצה:
כיצד מצות קידוש? מניח ידו הימנית על גבי רגלו הימנית וידו השמאלית על גבי רגלו השמאלית ומקדש; רבי יוסי ברבי יהודה אומר: מניח שתי ידיו זו על גב זו ועל גבי שתי רגליו זו על גבי זו ומקדש; אמרו לו: הפלגת (=הגזמת)! אי אפשר לעשות כן.
נמצא שלדעת חכמים די בהנחת כל יד על רגל, ואילו לדעת רבי יוסי ברבי יהודה יש להניח את שתי הידיים על שתי הרגליים ולקדש את כולן ביחד. חכמים שוללים את הצעתו של רבי יוסי ברבי יהודה משום שהכהן יאבד את יציבותו כשיעמוד כך, אולם האמורא רב יוסף מסביר (גמרא זבחים שם) שלדעת רבי יוסי הכהן רשאי להיעזר בתמיכה של כהן אחר. העולה מן הדברים, שלכל הדעות יש לקדש את הידיים והרגליים בבת אחת. להלכה נפסק כדעת חכמים (רמב"ם הלכות ביאת מקדש ה,טז).
לפי הדעה הרווחת בין הראשונים, יש לרחוץ רק את כפות הידיים והרגלים, אך יש גם הסוברים שיש לרחוץ את היד עד המרפק ואת הרגל עד הברך.
בנוסח המופיע בתוספתא (שם) נאמר שהכהן "משפשף ומרחיץ, משפשף ומרחיץ", ומכאן שהקידוש כולל שפשוף של הידיים והרגליים, במטרה להסיר את הלכלוכים שנדבקו להן; אך הרמב"ם ב"משנה תורה" (הלכות ביאת המקדש פרק ה') לא הזכיר פרט זה (אמנם בפירוש המשנה לזבחים פרק ב משנה א כתב הרמב"ם שיש לשפשף את הרגל ביד בשעת הרחיצה).
בשעת הקידוש הכהן צריך לעמוד, משום שהקידוש נחשב "עבודה", וכל עבודה נעשית בעמידה.
הקידוש צריך להיעשות בשפיכת מים מן הכיור, ככתוב: "ורחצו אהרן ובניו ממנו את ידיהם ואת רגליהם", ולא בהכנסת הידיים לתוך הכיור. הדעה המקובלת היא שיש לקדש ידיים ורגלים ישירות מן הכיור, אך יש הסוברים שיש נטלה בצד הכיור, והכהנים ממלאים את הנטלה מן הכיור ומקדשים את ידיהם ורגליהם מן הנטלה, כפי שעושים בנטילת ידיים (תרגום יונתן לתורה שמות ל,יט; הערוך ערך נטל).
חציצה הנמצאת על הידיים או הרגליים, פוסלת את הקידוש.
קידוש מן הכיור

לכתחילה, יש לקדש ידיים ורגלים מן הכיור, ככתוב בתורה (שמות ל,יט – ראו לעיל). עם זאת, אם כהן קידש ידיים ורגלים מכלי שרת אחר (כלי שהוקדש לשם העבודה במקדש) - קידושו כשר. קידוש שנעשה מכלי של חול, שאינו מקודש – פסול. ביום הכיפורים הכהן הגדול מקדש ידיו ורגליו לכתחילה מקיתון של זהב - קנקן שהוקדש לשם כך, ולא מן הכיור.
המים לקידוש

הכיור צריך להכיל כמות מים המספיקה לפחות לארבעה כוהנים לקידוש ידיים ורגליים. מבדיקה שנעשתה על ידי מכון המקדש התברר, שדי בכמות של ליטר אחד לקידוש ידיים ורגלים של כהן אחד, ומכאן שדי בכמות של ארבעה ליטרים מים שיהיו בכיור. אם מים אלו שהו בכיור או בכלי שרת במהלך הלילה – הם נפסלים ואינם ראויים לקידוש. בבית המקדש השני נעשה מנגנון מיוחד הקרוי "מוכני" כדי למנוע את פסילת המים בלילה.
בדברי חז"ל מופיעה מחלוקת בשאלה האם המים שבהם מקדשים ידיים ורגליים צריכים להיות מי מעיין דווקא, או שכל מים כשרים לכך. ההלכה נפסקה כדעה השנייה אך נראה שמבחינה מעשית בדרך כלל היו מי הכיור מי מעיין.
ביום הכיפורים

במהלך עבודת הכהן הגדול ביום הכיפורים הכהן הגדול מחליף חמש פעמים את מערכות הבגדים שלו, מבגדי לבן (ארבעה בגדים המורכבים אך ורק מפשתן לבן) לבגדי זהב (שמונת הבגדים הרגילים של הכהן הגדול, הכוללים זהב). כל החלפת בגדים כזו טעונה טבילה ושני קידושי ידיים ורגלים, אחד לפני פשיטת הבגדים הקודמים (ולדעת התנא רבי מאיר – לאחר הפשיטה) ואחד לאחר לבישת הבגדים החדשים. קידושים אלו היו נעשים מקיתון מיוחד של זהב שהיה במקדש. אם הכהן הגדול לא ביצע קידושים אלו, המיוחדים ליום הכיפורים (למעט הקידוש הראשון, שיש לעשות בכל ימות השנה) – עבודתו כשרה בכל זאת.
השפעה על מצוות נטילת ידיים

כמה מדיני נטילת ידיים נלמדים ממצוות קידוש ידיים ורגליים. יש למשל שכתבו שהחובה ליטול ידיים מן הכלי נלמדת מכך שקידוש ידיים ורגלים צריך להיעשות מתוך כלי (הלכות גדולות לרב יהודאי גאון הלכות ברכות פרק שישי, מובא ברשב"א על מסכת חולין קז,א. ספר החינוך מצווה קו). עם זאת יש דינים שבהם לא למדו את דיני הנטילה מדיני הקידוש (ספר החינוך שם).
ראו גם

הכיור
וודוא
לקריאה נוספת

תלמוד בבלי מסכת זבחים, דפים יט-כב
משנה תורה לרמב"ם, הלכות ביאת מקדש, פרק ה'
ספר החינוך, מצווה ק"ו
הערות שוליים

↑  מנחת חינוך מצווה ק"ו אות ב'
↑  "שערי היכל" על מסכת זבחים, בהוצאת מכון המקדש, ירושלים תשע"א, עמוד קמז
↑  תלמוד בבלי מסכת זבחים דף כב עמוד ב
↑  משנה תורה לרמב"ם, הלכות ביאת המקדש, פרק ה הלכה יב
↑  תלמוד ירושלמי מסכת יומא פרק ג הלכה ח
לבנון הגדולה

לבנון הגדולה (בערבית: دولة لبنان الكبير, בצרפתית: État du Grand Liban), נודעת גם בכינויה בשם לבנון הצרפתית, הוקמה ב-1 בספטמבר 1920 בהתאם להסכם סייקס–פיקו ולסעיף 22 באמנת חבר הלאומים שהתקבלה בוועידת סן רמו, כמנדט זמני בשליטתה של צרפת.
יצירת לבנון הגדולה

בראשית המאה ה-20 הצמיחה העדה הנוצרית המרונית מקרבה תנועה לאומית, שדרשה לעבור ממצב של אוטונומיה תחת העות'מאנים לריבונות במדינה מודרנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היו לתנועה הלאומית המרונית שלושה יעדים: כינון מדינה לבנונית, הקמתה בגבולות נרחבים בשליטה ובנוכחות של כוחות צרפתיים. בשנתיים שלאחר המלחמה הצליחה תנועה זו להשפיע, עם ניצחונה של המגמה התרבותית הדתית בקולוניאליזם הצרפתי, ולממש עקב כך את שלושת יעדיה.
השטח שתוחם בסוף 1918 אמור היה להיהפך תוך שנתיים למדינת לבנון, היא "לבנון הגדולה". מושג חדש זה ביטא תפיסה חדשה והיה שונה באופן מהותי מן המושג "הלבנון" שהתמסד במאה ה-19. "לבנון" בשנים 1861–1915 הייתה סנג'ק אוטונומי באימפריה העות'מאנית ("מותצרפיית הר הלבנון" (אנ')), שהיה בהגמוניה נוצרית-מרונית וכלל את הר הלבנון וחלקים מן החוף, ללא הערים טריפולי, ביירות, צידון וצור. התיחום החדש היה גדול בהרבה, וכלל גם את אזורי טריפולי והצפון, ביירות, צידון, ג'בל עאמל, עמק הבקאע וחלק מהרי מול הלבנון. השטח המצומצם של הסנג'ק לא התאים לשמש תשתית של מדינה מודרנית, שכן הר הלבנון נזקק לנמלי החוף, למרכזים אורבניים ולשטחי המזרע של עמק הבקאע. אולם הרחבת השטח יצרה בעיה דמוגרפית-פוליטית, ועם ההרחבה התרבו בשטח החדש אלו שלא הזדהו בהכרח עם מדינה שכזו. המוסלמים הסונים אשר התנגדו ברובם המכריע לעצם הקמת המדינה, על אחת וכמה התנגדו להשתייך אליה. הלאומיים המודרניים שבקרבם שאפו להשתייך לסוריה, שהיא מדינה ערבית אסלאמית. המוסלמים השיעים, אף שחששו ממעמד של מיעוט קטן במדינה כמו סוריה, העדיפו זאת על להיות מיעוט במדינה נוצרית. גם הדרוזים אשר הגבולות החדשים איימו לנתקם מאחיהם שבג'בל דרוז (הר הדרוזים) ובחרמון ועתידים היו להיחלש מאוד במדינה החדשה, בחרו בחלקם הגדול להתנגד לה. הנוצרים היוונים-אורתודוקסים היססו גם הם להתנתק מאחיהם שבערי סוריה. היוונים-קתולים היו קרובים יותר מכל עדה אחרת לרעיון כינון מדינה לבנונית בהגמוניה מרונית, והם תמכו במרונים אף על פי שהיו אמורים להפוך למיעוט קטן במדינה החדשה. מכל הגורמים, רק המרונים הזדהו באופן מלא עם קיומה של לבנון.
ב-1 בספטמבר 1920 הכריז הנציב העליון הצרפתי, הגנרל אנרי גורו, בטקס בביירות על הקמת "מדינת לבנון הגדולה".
לבנון הגדולה נוצרה בתנופת הניצחון הפוליטי המשולב של האגפים התקיפים של הלאומיות המרונית ושל חוגי הקולוניאליזם הצרפתי. שיתוף הפעולה לא המשיך לתת את הטון לגבי המשטר הפנימי בתוך המסגרת הבעייתית שהקימו. צרפת לא מסרה לידי הלאומיים המרונים את השליטה הפנימית בלבנון, אלא שאפה למסד ככל האפשר איזון בין העדות. ברוח זו הוקמו מוסדותיה של המדינה החדשה, שהפכה לרפובליקה חוקתית באמצע שנות ה-20. מוסדותיה החוקתיים של הרפובליקה, הבנויים על עקרון הייצוגיות העדתית, אפשרו המשכו של עשור שקט יחסית. השקט היחסי תחת המנדט הצרפתי לא פתר את בעיות היסוד של לבנון כמדינה, שהוקמה למען הזהות המרונית אך כללה בגבולותיה רוב שאיננו כזה.
בזמן מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, פוזר הפרלמנט הלבנוני, פוטרה הממשלה, הוקפאה החוקה על ידי הנציב העליון, גבריאל פואו, וניהול ענייני המדינה הועבר אל "מזכיר מדינה" ממונה בעוד הנשיא עדיין נשאר בתפקידו. בשנת 1941 התפטר אדה והוא הוחלף באלפרד ג'ורג' א-נקאש.
עם תבוסתה של צרפת במלחמת העולם השנייה, והקמת משטר שיתוף הפעולה צרפת של וישי, נותר תפקידו של "הנציב העליון" מטעם צרפת בידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ, איש וישי. דנץ שיתף פעולה עם הגרמנים במהלך מרד רשיד עאלי אל-כילאני בעיראק והבריטים חששו כי סוריה ולבנון יהפכו לבסיס גרמני פעיל נגדם. ביוני 1941 יצאו כוחות בריטיים וכוחות צרפת החופשית למבצע לכיבוש סוריה ולבנון, שהסתיים בכיבוש סוריה ולבנון על ידי הבריטים, והשלטת אנשי צרפת החופשית במקום אנשי צרפת של וישי.
ב-15 באוגוסט 1941, לאחר כיבוש סוריה ולבנון על ידי בריטניה ו"צרפת החופשית", הכריז הגנרל ז'ורז' קאטרו על עצמאות ארצות הלבנט. ההכרזה לא מומשה בפועל באותו מועד, עקב המשך מלחמת העולם השנייה ולאור רצונה של צרפת לחתור לחתימת הסכם המבטיח גם בעתיד את האינטרסים שלה באזור.
ב-1942 התחדש "הגוש החוקתי", בהנהגת בשארה אל-ח'ורי, כמיל שמעון המרוני, אנרי פרעון היווני-אורתודוקסי, סלים תכלא היווני-קתולי, מג'יד ארסלאן הדרוזי וצברי חמאדה השיעי. הגוש חתר לניסוח "אמנה לאומית" המבוססת על פיוס כל-לבנוני של מנהיגי האליטות העדתיות. הנוצרים קיימו הידברות עם מנהיגי הסונים שבראשותו של ריאד א-סולח. הם ויתרו על ההישענות על צרפת והסכימו לחזק את זיקתם לעולם הערבי, ואילו המוסלמים הכירו בבכורתם היחסית של הנוצרים במערכות הפנים, והסכימו על המשך קיומה של לבנון כמדינה נפרדת. על בסיס רעיונות אלו תוקנה חוקת 1926: "חוקת 1943" קבעה כי מוסדות המדינה יאוישו בכפולות של 11, ביחס של שישה נוצרים לחמישה לא נוצרים. כמו כן, מוסד שוב הנוהג שהנשיא יהיה נוצרי, ראש הממשלה סוני ויושב ראש הפרלמנט שיעי. ב-21 בספטמבר 1943 נערכו בחירות, בהן זכה "הגוש החוקתי" בניצחון גדול על האגף הנוצרי הלוחמני בראשות אמיל אדה. אל-ח'ורי נבחר לנשיאות וא-סולח לראשות הממשלה.
לאחר הבחירות החלו ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק ו"הגוש החוקתי" ובעלי בריתו בביירות לתאם את מדיניותם מול צרפת. מתחילת אוקטובר 1943 גובשה אסטרטגיה להשתמש בחוקות הפרלמנטריות כדי לממש את התביעות לעצמאות מלאה. שני הגושים קבעו כי הממשלות והפרלמנטים יאשררו את החוקות המחודשות ללא הסעיפים הקובעים את זכות הווטו של הצרפתים. ב-9 בנובמבר 1943 אישר בשארה אל-ח'ורי את הנוסח החדש, תוך התעלמות מאיומי הצרפתים. בעקבות זאת עצרו אותו הצרפתים כעבור יומיים, ומינו במקומו לנשיא לבנון את יריבו אמיל אדה. שרי הממשלה החדשה החלו להיאסר, אולם הנוער הלבנוני נרתם למאבק: הארגונים הצבאיים למחצה של הפלנגות הנוצריות ו"א-נג'אדה" של המוסלמים יזמו שביתה כללית. כמה שרים נמלטו ממעצר והוכרז על ממשלת מרי זמנית. דה-גול האשים את הבריטים בהסתה למרד, והבריטים הגיבו באולטימטום בדרישה לשחרר את השרים שנותרו בכלא. בעקבות האולטימטום, ב-22 בנובמבר 1943, נאלצו הצרפתים להדיח את אמיל אדה ולהחזיר את ממשלת "הגוש החוקתי", ויום זה הפך ליום העצמאות הרשמי של הרפובליקה הלבנונית. בינואר 1944 הלכה ממשלת "הגוש הלאומי" בדמשק בדרכה של ממשלת לבנון. לאורך שנת 1944 פעלה ממשלת לבנון כגוף ריבוני, ובין היתר החלה לקשור קשרים בין-לאומיים. בדצמבר 1945 הסכימו הבריטים והצרפתים על פינוי צבאותיהם מסוריה ומלבנון. שתי המדינות התקבלו לאומות המאוחדות כמדינות עצמאיות. פינוי הכוחות הזרים מלבנון הושלם באוגוסט 1946.
ראו גם

יצירת לבנון הגדולה
היסטוריה של לבנון
לקריאה נוספת

חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, 1994, ספר ג, יחידה 5, חלק א: לבנון בשנות העשרים עמ' 1–124.
ביאורים

↑  עד 1926 שמה הרשמי היה "מדינת לבנון הגדולה".
↑  תנועות "פאן-סוריות" הן תנועות בלבנון (ובסוריה) השואפות לאיחוד, בעוצמות שונות, עם סוריה. הקיצונית שבתנועות אלה שאפה שלבנון תתחבר כליל עם סוריה כדי להקים את "סוריה רבתי" בשלטון סורי. "הפאן-סורים" שמו דגש על עיצוב לאום סורי (לאו דווקא "ערבי", "מוסלמי").
הערות שוליים

1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 29
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 24–25
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 25–26
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 66–68
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 70
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 78
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 27
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 79
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 89
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 102–104
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 105–106
1 2  ארליך, ספר ג, עמ' 107
↑  ארליך, ספר ג, עמ' 496
↑  ארליך, ספר ד, עמ' 158
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 136
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 137
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 139
↑  ארליך, ספר ה, עמ' 141
| המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון |
| --- | --- | --- |
| הסכמים | הסכם סייקס–פיקו (1916) • ועידת סן רמו (1920) • הסכם אנקרה (1921) • הסכם ניוקומב-פולה (1923) • חוזה העצמאות הצרפתי-סורי (1936) • גבול טורקיה–סוריה • יום העצמאות של לבנון (1943) |  |
| ישויות פוליטיות | מנהלת שטחי האויב הכבושים • הממלכה הערבית של סוריה (1920) • יצירת לבנון הגדולה (1914–1920) • לבנון הגדולה (1920–1943) • מדינת דמשק (1920–1925) • מדינת חלב (1920–1925) • מדינת העלווים (1920–1936) • מדינת ג'בל א-דרוז (1921–1936) • סנג'ק אלכסנדרטה (1921–1938) • הפדרציה הסורית (1922–1925) • מדינת סוריה (1925–1930) • הרפובליקה הסורית הראשונה (1930–1946) |  |
| עימותים צבאיים | המרד העלווי של 1919 (אנ') • מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת (1920) • קרב מייסלון (24 ביולי 1920) • כיבוש דמשק (24 ביולי 1920) • מאורעות תל חי (1920) • מרד הנאנו (אנ') (1920–1921) • מלחמת טורקיה–צרפת (1920–1921) • המרד הסורי הגדול (1925–1927) • השביתה הכללית הסורית 1936 (אנ') • הפלנגות הנוצריות • צבא הלבאנט • המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה (1941) • משבר הלבנט (אנ') (1945) |  |
| נציבים עליונים | אנרי גורו (1920–1922) • רובר דה קה (צר') (1923–1922) • מקסים וגאן (1923–1924) • מוריס סראי (1924–1925) • אנרי דה-ז'ובנל (אנ') (1925–1926) • אנרי פונסו (אנ') (1926–1933) • דמיאן דה מרטל (אנ') (1933–1939) • גבריאל פואו (1939–1940) • ז'אן שיאפ (אנ') (1940) • אנרי פרנאן דנץ (1940–1941) • ז'ורז' קאטרו (1941–1943) • ז'אן הלו (צר') (1943) • איב שטאיינו (אנ') (1943–1944) • אטיין פול באינט (Étienne Paul Beynet, 1944–1946) |  |
| הנהגה מקומית  | האמיר פייסל בן חוסיין • הקונגרס הלאומי הסורי (1919–1920) • יוסוף אל-עזמה • סאלח אל-עלי • אדהם ח'נג'ר • אבראהים הנאנו (אנ') • אליאס חויכ (אנ') • אמיל אדה • בשארה אל-ח'ורי • סולטאן אל-אטרש • עבד אל-רחמן שהבנדר (אנ') • חסן אל-חראט (אנ') • עיאש אל-חאג' (אנ') • אנטון סעאדה • שוכרי אל-קוותלי • האשם אל-אתאסי • הגוש הלאומי • זכי אל-ארסוזי • ריאד א-סולח |  |
פורטל צרפת צרפת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007560513405171
המכון למדיניות העם היהודי

| --- | --- |

מבנה המכון למדיניות העם היהודי בירושלים
 פעילות:  חשיבה אסטרטגית ותכנון מדיניות
 התאגדות:  מוסד ללא כוונת רווח
 מדינה:  ישראל ישראל
 מטה הארגון:  האוניברסיטה העברית בירושלים בגבעת רם
 נשיא:  פרופ' ידידיה צבי שטרן
 יושב ראש:  סטיוארט איזנשטאט, דניס רוס
 תקופת הפעילות:  2002–הווה (כ־23 שנים)
 www.jppi.org.il
 
המכון למדיניות העם היהודי (באנגלית: The Jewish People Policy Institute או בקיצור JPPI) הוא מכון המאוגד כחברה לתועלת הציבור ומתאר את פעילותו: "באמצעות חשיבה אסטרטגית ותכנון ארוך טווח, ממקד המכון את מאמציו לתרום לשגשוגם של העם היהודי ושל הציוויליזציה היהודית". במכון מכהנים אישים מתחומי הממשל, האקדמיה, המגזר הפרטי והקהילות היהודיות המהווים את צוות החשיבה של המכון.
נקודת המבט של המכון היא כלל-יהודית וארוכת טווח, ואבן יסוד בעבודתו היא הנחת קיומה של מדינת ישראל כ"מדינת הליבה" של היהדות. צוות החשיבה של המכון בוחן את האתגרים, האיומים וההזדמנויות שאיתם מתמודד העם היהודי, ומפתח עקרונות מדיניות וחלופות אסטרטגיות. נוסף על כך, המכון עשוי להמליץ על צעדים מידיים שיש לנקוט להבטחת המשכיות ושגשוג העם היהודי.
המכון הוקם בשנת 2002 על ידי הסוכנות היהודית, והוא מנוהל כגוף עצמאי בלתי-תלוי. בראשו עומדת מועצת מנהלים שיושבי הראש המשותפים שלה הם השגריר סטיוארט אייזנשטדט והשגריר דניס רוס.
נשיא המכון הראשון היה פרופ' יחזקאל דרור והמנכ"ל המייסד היה אבינועם בר-יוסף. באוקטובר 2020 מונה פרופ' ידידיה צבי שטרן לנשיא המכון. המנכ"ל הוא ד"ר שוקי פרידמן.
הנשיא יצחק הרצוג נואם בכנס במכון
המכון שוכן בקמפוס האוניברסיטה העברית בירושלים בגבעת רם.
מבנה ארגוני

בראש המכון עומדת מועצת מנהלים המנחה גם את תוכנית העבודה. חברי מועצת המנהלים הם סטיוארט אייזנשטאט – יו"ר משותף; דניס רוס - יו"ר משותף; אליוט אברמס; דן הלפרין; גלן לווי; ד"ר סטיב נסטיר; דורון שורר; צור קרן; סטיב הופמן; קרן קרפ; ריצ'רד ברנשטיין; אריק פינגרהוט; אריק גולדשטיין; שיבי גרינפלד; סלי מרידור; ומארק יוטאי.
עם עמיתי המכון נמנים ד"ר חיים זיכרמן; אבי גיל; רבקה רביץ; פרופ' אריאל בנדור; פרופ' יהונתן גבעתי; שמואל רוזנר; ד"ר שלמה פישר; הרב ד"ר דב מימון; ד"ר שלום סולומון ואלד ועוד.
פעילויות

המכון מפעיל ארבעה מרכזים: המרכז לזהות יהודית-ישראלית; המרכז ללכידות יהודית-ישראלית; המרכז לחוסן יהודי; ומרכז למידע וייעוץ.
עיקר פועלו של המכון הוא בפרסומיו השונים ובפעילויות תומכות שנועדו לסייע לתהליך החשיבה והמחקר. המכון מקיים סיעורי מוחות וקבוצות תהודה לפרויקטים השונים וכן תדרוכים לגופי העם היהודי כולל ראשי קהילות, מנהיגות מקצועית ונדבנים יהודיים. המכון גם פועל לחזק את הקשר בין התכנון לביצוע אצל גורמי ההחלטה והביצוע בעם היהודי.
כל תוצרי המכון מפורסמים בעברית ובאנגלית ולעיתים גם בצרפתית.
פעילויות > פרסומים

הערכה שנתית - מסמך זה מתפרסם מדי שנה בצורה של תמצית מנהלים ומדי שנתיים כספר. המסמך מציג הערכה וניתוח של המצב והדינאמיקות בעם היהודי בשנה החולפת, במטרה לסייע בתכנון וקביעת סדר עדיפויות תקציבי בגופי הביצוע של העם היהודי, ובכללם ממשלת ישראל.
הדיאלוג - החל משנת 2014 מוציא המכון דו"ח שנתי המציג את העמדות הרווחות בקרב הקהילות המאורגנות בתפוצות לגבי נושא ייחודי הנמצא על סדר היום.
ניירות עמדה - מסמכים המציגים את עמדתו של המכון בנושאי מדיניות שונים.
ניירות התראה - מסמכים הדנים בנושאים שיש לנקוט בגינם בפעולה מיידית.
מיזם #יהדותישראלית - ניסיון להבנה של הזהות של יהודי ישראל, ביחסם ליהדות ולישראליות שלהם.
"מגילת העצמאות" - מיזם לימודי למדיניות העם היהודי לרגל יום העצמאות ה-75