מיכאל סגן-כהן
ביוגרפיה

מיכאל סגן-כהן נולד בירושלים בשנת 1944. אביו, ד"ר מאיר סגן-כהן, היה דמות מוכרת בירושלים ורופאו האישי של נשיא מדינת ישראל השני יצחק בן-צבי. הוא גדל בשכונת רחביה ולמד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה. הוריו הנחילו לו את האהבה לאמנות, לספר ולתנ"ך בפרט. לאחר שירותו הצבאי כקצין בחיל מודיעין למד סגן-כהן תואר ראשון בפילוסופיה ובתולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל החל לכתוב ביקורות אמנות במוסף התרבות של עיתון ״הארץ״. בשנת 1968 נסע סגן-כהן לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שם השלים תואר שני בתולדות האמנות.
בשנת 1973 עבר סגן-כהן לניו יורק והחל בכתיבת דוקטורט על עבודתו של האדריכל פרדריק קיסלר, מי שתכנן, עם ארמנד ברטוס, את היכל הספר במוזיאון ישראל. באותן שנים כתב ביקורות אמנות בכתבי עת אמריקאיים ולימד תולדות האמנות במוסדות אקדמיים שונים בניו יורק. על סף המעבר מהתאוריה לציור ממש ביקש סגן-כהן להתקרב אל קבוצת האמנים הישראליים שיצרו בניו יורק מינימל וקונספט, בדרך כלל תוך התנגדות מגמתית לישראליותם. הקרבה למעגל האמנים הישראליים והניסיון להתחקות אחר סודותיהם, ריח הצבע ואווירת העשייה חיזקו את רצונו וקירבו אותו למעגל העשייה האמנותית בכלל: ״ככל שאתה נכנס לתמונה, אתה מתפתה לנסות את הדרך שלך. בראש כבר הסתובבו לי הרבה זמן שאלות ממשיות וציוריות. רציתי לצאת קצת מהאקדמיות והביקורת, שיש בה מין דו״ח אובייקטיבי ודוקומנטארי״.
בניו יורק של אותה תקופה הציור הפיגורטיבי החל לחזור אל קדמת הבמה הודות לזרם שכונה "ציור רע" (אנ'). במקביל עסקו אמנים רבים, ובהם ברוס נאומן, ג'ני הולצר וג'וזף קוסות, באמנות מושגית וביחסי דימוי-טקסט. שתי התנועות הללו, הציור-הרע והאמנות המושגית, נחשבו מנוגדות וסותרות – אך סגן-כהן הצליח לשאוב משתיהן, וביקש למזג אותן בעבודתו במסגרת מה שהוא כינה "ציור-עיון". בניו יורק, בין השאר בזכות המרחק מן הבית וההיחשפות לתרבות הניו-אייג', התחזקה התעניינותו של סגן-כהן בתנ"ך ובקבלה. הוא החל לעסוק במשמעותן של מילים, במשחקי אותיות ובמיסטיקה. בעבודתו חיפש אחר ביטוי אמנותי מודרני ליהדות המודרנית. סגן-כהן לא ניסה לייצג נושאים יהודיים; הוא ביקש ליצור אמנות שיהדותה היא, כפי שכתב האוצר יגאל צלמונה, "חלק מרקמת הטקסט הציורי". שהותו הארוכה באמריקה יצרה אצלו עניין במקומו של היהודי בעולם הגדול, כמו גם ביחס שבין המלה העברית ובין משמעויותיה ודימוייה. בספרו "סדר-יום" כתב עליו אדם ברוך: "האמנות היהודית-ישראלית שסגן-כהן ייחל לה אינה אמנות שיהדותה תימדד במוטיבים תנ"כיים או קבליים (כמו באמנות הסנטימנטלית של אסכולת בצלאל (אנ'), או ביצירתם של ארדון ואגם), אלא אמנות שיהדותה תנבע מצורת החשיבה וההתבוננות היהודית. העניין אינו שימוש ברפרטואר היהודי, אלא במבט היהודי".
"סגן-כהן האמין כי בדור שבו אין עוד נביאים, תפקידו של האמן, כבן-דמות הנביא, להטיל את האמת בפרצוף קהלו", סיפר חברו הפרופ' דוד הד. "כאמן חזותי הוא השתמש, נוסף לרטוריקה, גם באמצעי המחשה ויזואליים". סגן-כהן ראה בעין, בחוש הראייה, אמצעי להבנת המציאות ולחיזויה. אולי זו הסיבה שבחר באמנות החזותית, אף שלא היה צייר מובהק, אלא איש ספר. באחד מיומניו כתב פעם: "מה זה נביא מוכיח בשער, איזה שער? הגלריה צריכה להיות השער הזה". במקום אחר כתב: "הנבואה קשורה בעצם לראייה, כמו שנאמר בספר 'שמואל א'': 'כי לנביא היום ייקרא לפנים הרואה'".
סגן-כהן היה גם אמן בעל מודעות פוליטית חזקה. ב-1977, בעת ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל, פרסם על עמוד עיתון "הארץ" מודעה בזו הלשון: "בגין וסאדאת שלום אם תרצו אין זו אגדה מיכאל סגן-כהן, תל אביב". מודעותו הפוליטית הניעה אותו ללקט נבואות זעם ותוכחה עבור ציוריו. הוא דיבר על הגלגל המסתובב, וטען שהרלוונטיות של הנבואות הללו, למעלה מ-2,500 שנה לאחר כתיבתן, היא המקור לעוצמת ההעתקה. באחד מיומניו כתב: "זכריה מדבר על הנביאים הראשונים שכבר אמרו את אותו הדבר. ההיסטוריה חוזרת על עצמה משום שהבעיה היא תמיד אותה הבעיה. מבחינת העיסוק בעניין המוסרי הקשה, אין מושג של זמן היסטורי". אף שהטיף לקריאה במקורות, מעולם לא הזדהה עם הממסד הדתי או עם התנועות שמצאו ביהדות נימוקים שהובילו אותן לפעולות ועמדות קיצוניות. "כשנאמר שעם ישראל הוא עם סגולה", אמר בראיון, "הכוונה היא שנהיה מסוגלים. לא נמסר בידינו צ'ק בלנק; עלינו להוכיח שאנחנו מסוגלים. צריך פשוט לחזור למקורות, אך קריאתם צריכה להיות נכונה".
בשנות השמונים, המשיך סגן-כהן להתגורר בניו יורק שם שקד על סיום עבודת הדוקטורט לצד עשייתו האמנותית. את העיר המשיל אז ללווייתן שבלע את יונה הנביא, דימוי שמופיע גם בציוריו. זו הייתה תקופה של התבוננות עצמית. "אני מרגיש שאני כאילו גומר סיבוב של חיפושים, קבלה, דת, פוליטיקה, אמנות, חיים אישיים, כאילו חוזר לקו ההתחלה", כתב אז לחברו דוד טרטקובר. באותה תקופה החל לפתח את דימוי ראש הציפור, הדימוי שאותו הפך לסמלה של דמות היהודי הנודד, וצייר סדרות של מפות ארץ-ישראל.
דמותו התנ"כית של משה העסיקה רבות את סגן-כהן. הוא ראה בו את אבי הנביאים, אמן גדול שיצר את העם במדבר, ולא זכה לבוא אל הארץ. "כמו משה, גם הוא עצמו הסתכל אל הארץ מן החוץ. הוא חש שהוא מסתכל על הארץ המובטחת מניו יורק, כי רק משם היה יכול לראות אותה בשלמותה", תיאר זאת האוצר אמיתי מנדלסון. הוא נסע כדי לקבל פרספקטיבה, אבל מעולם לא חדל להתגעגע. "אחזור", קבע, "כי הרי אנחנו יושבים בארץ בגלל ספר, בגלל התנ"ך. צרפתי לא יושב בצרפת בגלל ספר וגם אמריקאי לא".
מיכאל סגן-כהן שב ארצה בשנת 1987. בארץ המשיך לפתח את שפתו האמנותית, לימד במספר מוסדות לאמנות, כתב על אמנות ואצר תערוכות. בין השאר אצר תערוכות מקיפות מיצירתם של לאה ניקל ויחיאל שמי במוזיאון תל אביב לאמנות. מיכאל סגן-כהן נפטר ממחלה קשה ב-20 בפברואר 1999. תערוכה רטרוספקטיבית גדולה מיצירותיו נערכה במוזיאון ישראל, בשנת 2004 (אוצר: אמיתי מנדלסון).
האמנית ליאורה לאור הייתה בת זוגו.
באוגוסט 2014 נחנך רחוב סגן-כהן בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים. הרחוב נקרא על שם מיכאל סגן-כהן ואביו ד"ר מאיר סגן-כהן.