stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סטיב רייך
מוזיקה מעובדת ומינימליזם

גיחותיו המוקדמות של רייך להלחנה כללו התנסות בחיבור בשיטת שנים-עשר הטונים, אך הוא מצא שההיבטים הריתמיים של השורה הדודקפונית מעניינים אותו יותר מן ההיבטים המלודיים. רייך גם חיבר מוזיקה לסרטיו של רוברט נלסון, "The Plastic Haircut" ו-"Oh Dem Watermelons".
בהמשך הושפע רייך ממינימליסט אחר, טרי ריילי. יצירתו האליאטורית של ריילי "בדו", במבנה חופשי ורופף, משלבת תבניות מוזיקליות פשוטות, מאוזנות במפעם, ליצירת שלמות לכידה, משתנה לאיטה. רייך אימץ את הגישה הזו לחיבור יצירתו הגדולה הראשונה, "יירד גשם". היצירה, שנכתבה בשנת 1965, בנויה מהקלטות של דרשה על קץ העולם של המטיף האפרו-אמריקאי האח וולטר. רייך השתמש בטכניקת הטייפ המוקדמת שלו והעביר את הדרשה ללולאות טייפ רבות, משתלבות ומתרחקות לסירוגין, כשקטעים מן הדרשה חתוכים וערוכים מחדש.
"שייצא החוצה" (1966) בנויה באופן דומה. שורת דיבור יחידה שאמר ניצול פצוע מהפגנת גזע עוברת טיפול ועריכה. הניצול, שהוכה, דקר חבורה על גופו כדי לשכנע את המשטרה באמיתות המכות שקיבל. בשורה המדוברת מופיעות המילים "שייצא החוצה הדם מהמכה בשביל שיראו." רייך הקליט את הקטע "שייצא החוצה בשביל שיראו" על שני ערוצים, המושמעים בתחילה באוניסונו (בקול אחד). עד מהרה מתגלה אי-תיאום בזמנים ביניהם; הפער מתרחב והולך עד שהוא הופך להדהוד. אז מתפצלים שני הקולות לארבעה, החוזרים על עצמם שוב ושוב, אחר כך לשמונה, וכך הם ממשיכים להתפצל עד שהמילים עצמן אינן מובנות עוד והמאזין נשאר רק עם דפוסי דיבור ריתמיים וטונאליים.
היצירה בת 11 הדקות היא דוגמה למוזיקה מעובדת. כך גם "מוזיקת מטוטלת" מ-1968, המורכבת מן הצליל של מיקרופונים אחדים, המיטלטלים מעל הרמקולים שהם מחוברים להם ובכך מפיקים משוב (מוזיקת מטוטלת הוקלטה על ידי להקת סוניק יות' בשלהי שנות ה-90).
שנות ה-70'

יצירתו של רייך, "ארבעה עוגבים" התבססה על יצירה משנת 1967, "צליל בהילוך איטי", שלא בוצעה מעולם והייתה בבחינת יצירת אבטיפוס. הרעיון של האטת צליל מוקלט עד שהוא מתארך פי כמה ממשכו המקורי, בלי לשנות גובה או גוון, בא לביטוי בנגינת מאראקאס (מאראקה הוא כלי הקשה לטיני עשוי דלעת או דמוי-דלעת) במפעם שמיניות מהיר, על רקע ארבעה עוגבים, המדגישים שמיניות מסוימות. היצירה עוסקת אם כן בתמורה ובחזרה ריתמית. היא ייחודית בהקשר של יצירותיו האחרות של רייך בהיותה קווית בניגוד למחזורית, כמו יצירותיו המוקדמות. "ארבעה עוגבים, בוצעה כחלק מתוכנית קונצרט של התזמורת הסימפונית של בוסטון והייתה היצירה הראשונה של רייך שבוצעה במסגרת מסורתית רחבת ממדים.
"תיפוף" (1971), יצירה בת 90 דקות להרכב של 9 כלי הקשה בצירוף קולות נשים ופיקולו, ציינה שלב חדש בקריירה של רייך ואת ראשית השינוי במיקוד, לכיוון יצירה וביצוע עם הרכב נגנים. "תיפוף" נכתבה זמן קצר לאחר שובו ממסע בן חמישה שבועות ללימודי מוזיקה בגאנה. כמו כן למד רייך גאמלן באלינזי בסיאטל. בערך בתקופה זו הקים את האנסמבל שלו, "סטיב רייך ונגנים", שיהיה ההרכב היחיד לפרש את יצירותיו למשך שנים רבות; הקבוצה ממשיכה לבצע כיום, עם רבים מחבריה המקוריים.
אחרי "תיפוף" התקדם רייך לכתיבת יצירות משוכללות יותר. הוא בחן תהליכים מוזיקליים אחרים, כגון אוגמנטציה (ההארכה בזמן של פסוקים ומקטעים מלודיים). במהלך תקופה זו כתב יצירות כמו "מוזיקה לכלי פטיש-עץ, קולות ועוגב" (1973) ו"שישה פסנתרים" (1973).
בשנת 1974 התחיל רייך לכתוב מה שרבים מכנים יצירתו הראשונית, "מוזיקה ל-18 כלים". ביצירה הזו מופיעים רעיונות חדשים רבים, אם כי היא חוזרת ליצירות קודמות. היצירה בנויה סביב מחזור של אחד-עשר אקורדים המוצגים בראשיתה, שבהמשכו קטע קטן של מוזיקה סביב כל אקורד בנפרד, ולבסוף חזרה למחזור המקורי. הפרקים מכונים, כיאות, "פעימות", "פרק 1 - 11" ו"פעימות". היה זה הניסיון הראשון של רייך בכתיבה להרכבים גדולים יותר, ותוספת הנגנים הביאה לצמיחה באפקטים הפסיכו-אקוסטיים, שריתקו את רייך. הוא גילה, שברצונו "לחקור את הרעיון הזה לעומק". רייך ציין, שהיצירה המסוימת הזאת הכילה יותר תנועה הרמונית בחמש הדקות הראשונות מכל יצירה אחרת שכתב. היה זה התקליט הראשון ב"סדרה החדשה" של תקליטי ECM.
רייך אכן חקר את הרעיונות הללו לעומק ביצירותיו מוזיקה לאנסמבל גדול" (1978) ו"שמיניה" (1979). בשתי היצירות הללו ערך רייך ניסויים ב"נשימה האנושית כמדד למשל מוזיקלי... האקורדים שמנגנות החצוצרות כתובים כך, שאפשר יהיה להשמיעם בנשימה נינוחה אחת" (הערות שוליים ל"מוזיקה לאנסמבל גדול"). קולות אדם הם חלק מלוח הצבעים של "מוזיקה לאנסמבל גדול", אבל הקולות יוצרים פשוט חלק מן המרקם (כמו ב"תיפוף"), בשירת הברות חסרות פשר. ב"שמיניה" וביצירתו התזמורתית הראשונה "וריאציות לכלי נשיפה מעץ, כלי קשת וכלי מקלדת" (גם היא מ-1979), גילתה המוזיקה של רייך השפעה של מזמורים תנ"כיים, שרייך למד בישראל משנת 1977. מכאן ואילך גברה והלכה חשיבות המילים המושרות במוזיקה של רייך.
בסוף שנות ה-70' הוציא רייך לאור ספר בשם "כתבים בנושא המוזיקה", המכיל מאמרים על הפילוסופיה, האסתטיקה והמיזמים המוזיקליים שלו, שנכתבו בין 1963 ל-1974. בשנת 2002 יצא קובץ מאמרים מעודכן.
שנות ה-80'

המוזיקה של רייך לבשה אופי קודר יותר בשנות ה-80', עם הצגת נושאים פוליטיים לצד נושאים ממורשתו היהודית. "תהילים" (1981) היא הראשונה ביצירותיו של רייך, שמקורן ברקע היהודי שלו. היצירה כתובה בארבעה פרקים לקולות נשים והרכב אינסטרומנטלי מגוון, לפסוקים ממזמורי תהילים. יצירה זו שונה מיצירותיו הקודמות של רייך במבנה הצורני שלה; פסוקי המוזיקה באורך שורות אחדות מביאים יסוד חשוב של מלודיה ליצירה, בניגוד לקיטוע שאפיין את יצירותיו עד אז. גם השימוש בקונטרפונקט פורמלי ובהרמוניה פונקציונלית מנוגד ליצירות המינימליסטיות, בעלות המבנה הרופף, שנכתבו קודם לכן.
"רכבות אחרות" (באנגלית Different Trains) היא יצירה שנכתבה על ידי המלחין בשנת 1988, ועוסקת בזיכרון השואה. היצירה בעלת שלושה פרקים נכתבה עבור רביעיית מיתרים וקלטת שמע. היצירה מורכבת מארבע שכבות סאונד מקבילות: נגינה חיה או מוקלטת של רביעיית מיתרים, פסקול של הרביעייה, צלילי רכבות וסירנות, קטעי דיבור.
כיוונים חדשים

באופרה "המערה", שכתב רייך בשנת 1993 עם אשתו, אמנית הווידאו בריל קורוט, הוא בוחן את שורשי היהדות, הנצרות והאסלאם באמצעות מילים של ישראלים, פלסטינים ואמריקאים, שההרכב חוזר עליהן כהד במוזיקה. היצירה, לכלי הקשה, קולות וכלי מיתר, היא תעודה מוזיקלית הקרויה על שם מערת המכפלה בחברון.
בשנת 1995 העלה רייך יצירה בשם "חיי עיר" (City Life) - יצירה בת 24 דקות אשר מבוססת על צלילי היום-יום מהעיר ניו יורק וכוללת שימוש בדוגמי צלילים המשמיעים צלילים כגון צפירות של כלי רכב, רעש בלמים, אזעקות של מכוניות, טריקות דלת ושקשוק הרכבת התחתית.
ב"רביעייה משולשת" (1998) ניכרות, לדברי רייך, השפעות רביעיות המיתרים של בארטוק ושניטקה. ממשיכות את הסדרה "תבניות מחול" (2002), "קונטרפונקט לצ'לו" (2003) ושורת יצירות הסובבות על וריאציות.
מאוחר יותר העלה רייך את יצירתו "חלום דניאל", המבוססת על פסוקי ארמית מספר דניאל. היצירה נכתבה לזכר העיתונאי והכנר היהודי-אמריקאי דניאל פרל, שנרצח על ידי מחבלים.
לרגל יום הולדתו ה-70 ערך סטיב רייך מסע דילוגים בין מרכזי מוזיקה חשובים ברחבי העולם. בין השאר נחת בישראל בחודש מרץ 2007 וקיים במהלך ביקורו סדנאות, הרצאות וכיתות אמן בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב. שיאו של הביקור היה קונצרט חגיגי בנוכחותו במוזיאון תל אביב, שבמהלכו סטודנטים מצטיינים ביצעו מיצירותיו. כמו כן נוגנה יצירה של המלחין הישראלי אבנר חנני.
היה זה ביקורו השני של רייך בישראל, לאחר ביקור באוקטובר 1986.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', זוכי הפוליצר: אליזבת סטראוט וסטיב רייך, באתר ynet, 20 באפריל 2009
↑  פול גריפיתס, הערך "סטיב רייך" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
↑  חנה ידור, מעריב, 15 באוקטובר 1986
| זוכי פרס פולאר למוזיקה |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-90 | פול מקרטני / המדינות הבלטיות (1992) • דיזי גילספי / ויטולד לוטוסלבסקי (1993) • קווינסי ג'ונס / ניקולאוס הרנונקור (1994) • אלטון ג'ון / מסטיסלב רוסטרופוביץ' (1995) • ג'וני מיטשל / פייר בולז (1996) • ברוס ספרינגסטין / אריק אריקסון (1997) • ריי צ'ארלס / ראווי שנקר (1998) • סטיבי וונדר / יאניס קסנאקיס (1999) |  |
| שנות האלפיים | בוב דילן / אייזק שטרן (2000) • ברט בכרך / רוברט מוג / קרלהיינץ שטוקהאוזן (2001) • מרים מקבה / סופיה גוביידולינה (2002) • קית' ג'ארט (2003) • בי. בי. קינג / ג'רג' ליגטי (2004) • ז'ילברטו ז'יל / דיטריך פישר-דיסקאו (2005) • לד זפלין / ואלרי גרגייב (2006) • סאני רולינס / סטיב רייך (2007) • פינק פלויד / רנה פלמינג (2008) • פיטר גבריאל / חוסה אנטוניו אבראו / אל סיסטמה (2009) |  |
| שנות ה-2010 | ביורק / אניו מוריקונה (2010) • רביעיית קרונוס / פטי סמית' (2011) • פול סיימון / יו-יו מה (2012) • יוסו נ'דור / קייג׳ה סאריאהו (2013) • צ'אק ברי / פיטר סלארס (2014) • אמילו האריס / אוולין גלני (2015) • מקס מרטין / צ'צ'יליה ברטולי (2016) • סטינג / ויין שורטר (2017) • מטאליקה / המכון הלאומי למוזיקה באפגניסטן (2018) • גראנדמאסטר פלאש / אן-סופי מוטר / מנגנים לשינוי (2019) |  |
| שנות ה-2020 | אנה נטרבקו / דיאן וורן (2020) • איגי פופ / אנסמבל אנטרקונטמפורן (2022) • כריס בלקוול / אנז'ליק קיג'ו / ארוו פרט (2023) • נייל רוג'רס / אסה-פקה סאלונן (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267064105171  PLWABN: 9810696118105606  BNE: XX869619  BnF: cb13898896t (data)  CANTIC: a10987150  CiNii: DA08482288  GND: 119286769  ICCU: RAVV088361  ISNI: 0000 0001 0937 4170  LCCN: n81022275  LNB: 000082224  MusicBrainz: a3031680-c359-458f-a641-70ccbaec6a74  NDL: 01068091  NKC: jn20000604604  NLA: 35750745  NTA: 072063394  RKD: 320365  SELIBR: 282207  SNAC: w6f76n9f  SUDOC: 027397653  TePapa: 27539  Trove: 1070675  ULAN: 500352228  VIAF: 113910813   WorldCat (עם VIAF): 113910813 
אנסמבל "סטיב רייך ונגנים"
"מוזיקה ל-18 כלים"
משפחת רוקפלר

משפחת רוקפלר היא משפחה אמריקנית של תעשיינים, פוליטיקאים, פילנתרופים ובנקאים אשר עשתה את הונה בתעשיית הנפט בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בעזרת חברת "סטנדרט אויל" שהוקמה על ידי האחים ג'ון ד. רוקפלר וויליאם רוקפלר.
המשפחה ידועה גם כן בשליטתה רבת השנים בבנק צ'ייס מנהטן (כיום ג'יי פי מורגן צ'ייס) וכאחת המשפחות החזקות, אם לא החזקה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
רקע המשפחה

אחד המייסדים של משפחת רוקפלר הוא איש העסקים ויליאם רוקפלר האב, שנולד בעיירה קטנה במדינת ניו יורק למשפחה פרוטסטנטית. לו ולאשתו הראשונה, אלייזה דייווידסון, נולדו 6 ילדים שהבולטים מבינם הם ויליאם וג'ון דייוויסון, מייסדיה של חברת זיקוק הנפט סטנדרט אויל. ג'ון ד. רוקפלר היה נוצרי בפטיסטי אדוק.
מוסדות ונדל"ן

המשפחה הייתה מעורבת במיזמי נדל"ן רבים ברחבי ארצות הברית במאה ה-20 והחשובים שבהם הם:
מרכז רוקפלר, מרכז עסקים במרכז מנהטן, ניו יורק, הכולל 19 מבני מסחר.
הבית הבינלאומי של ניו יורק, מעונות עבור סטודנטים אשר לומדים במוסדות שונים להשכלה גבוהה בעיר ניו יורק.
ויליאמסבורג הקולוניאלית, עיירה השוכנת בוויליאמסבורג שבמדינת ורג'יניה, במזרח ארצות הברית, משמשת כמוזיאון פתוח המתאר את החיים של המתיישבים בקולוניות הבריטיות של המאה ה-18, טרום מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
המוזיאון לאמנות מודרנית, ששוכן ברובע מנהטן שבניו יורק, ונחשב לאחד ממוזיאוני האמנות הטובים בעולם. נוסד בנובמבר 1929.
צ'ייס מנהטן פלאזה 1, גורד שחקים שהוקם בשנת 1961 המצוי בחלקו הדרומי של רובע מנהטן
מרכז לינקולן, מרכז לאמנויות הבימה שהוא תשלובת בניינים בשטח כולל של 61 דונם בניו יורק, המשמש משכן ל-12 להקות אמנות.
מגדלי התאומים, צמד גורדי שחקים בני 110 קומות במרכז הסחר העולמי בעיר ניו יורק שקרסו כתוצאה מ-פיגוע טרור ב-11 בספטמבר 2001.
אוניברסיטת שיקגו, היא אוניברסיטה פרטית בשיקגו, אילינוי. היא נוסדה בשנת 1890, ומדורגת כאחת האוניברסיטאות היוקרתיות והטובות בעולם ובעשירייה הראשונה מאז 2004.
אוניברסיטת רוקפלר, אוניברסיטה פרטית שנוסדה ב-1901 המתמקדת בעיקר במחקר בסיסי בשטח הביורפואי. עשרים ושלושה חתני פרס נובל למדו או היו חברי סגל באוניברסיטה.
מוזיאון רוקפלר, מוזיאון לארכאולוגיה המסועף למוזיאון ישראל, שנפתח בינואר 1938. במבנה המוזיאון שוכנים גם משרדי רשות העתיקות. במוזיאון ממצאים ארכאולוגיים רבים וחשובים מאזור ירושלים ומארץ ישראל כולה.
שימור הסביבה

המשפחה לאורך הדורות הייתה כוח חשוב בשימור אדמות, שימור יערות ובהקמת פארקים לאומיים ושטחים פתוחים ברחבי ארצות הברית, כדוגמת הפארק המדינתי רדווד המבולדט, בו נמצא יער רוקפלר.
הון המשפחה

הון המשפחה כיום מנוהל על ידי מנהלי כספים מקצועיים אשר מפקחים על החזקת החברה "רוקפלר שירותים פיננסיים" שבין היתר שולטת על השקעות המשפחה, וזאת משום שמרכז רוקפלר כבר אינו בבעלות המשפחה.
לחברת ההחזקות חמש זרועות:
רוקפלר ושות', ניהול כספי בני המשפחה.
וורנוק ושותפים, קרן הון סיכון (שבין היתר השקיעה בחברת אפל בימיה הראשונים).
רוקפלר חברת נאמנות, חברה המנהלת את מאות הביטחונות של בני המשפחה.
רוקפלר חברת ביטוח, מבטחת את בני המשפחה.
אקדיה ניהול סיכונים, מנהלת את אוספי האומנות, נדל"ן ומטוסים פרטיים של בני המשפחה.
בספטמבר 2014, קרן האחים רוקפלר הצהירה שתפסיק את השקעותיה בחברות דלק מאובנים וזאת משתי סיבות, האחת מוסרית והשנייה כלכלית. דלק מאובנים הוא אחת הסיבות להתחממות הגלובלית והוא משאב שבעתיד לא נזדקק לו (נעבור לחלופות פחות מזיקות).
מעון המשפחה

במשך הדורות התיישבו בני המשפחה בכמה בתים היסטוריים ראויים לציון. סך כל 81 בתי משפחת רוקפלר רשומים כמקומות לאומיים היסטוריים בארצות הברית.
מורשת

סימן ההיכר של המשפחה במשך 140 שנותיה היא האחדות יוצאת הדופן שלה, להוציא מחלוקות שהתפתחו בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 שלא כמו משפחות אמריקניות עשירות אחרות. הישג זה בזכות ישיבות משפחתיות קבועות, ובזכות ערכים שהושמו על ידי ג'ון ד. רוקפלר השלישי ונלסון רוקפלר, ומאוחר יותר על ידי  דייוויד רוקפלר (שלושתם דור שלישי למשפחת רוקפלר).
בנוסף, עיתון הניו יורק טיימס, דיווח בנובמבר 2006 שדייוויד רוקפלר (נולד בשנת 1915) תרם ותורם במשך חייו מעל ל-900 מיליון דולר.
השם רוקפלר מונצח במספר רב של מקומות לאורכה ורוחבה של ארצות הברית, במיוחד בעיר ניו יורק:
מרכז רוקפלר
אוניברסיטת רוקפלר
קרן רוקפלר- קרן הפילנתרופיה המפורסמת שהוקמה בשנת 1913 על ידי ג'ון ד. רוקפלר וג'ון ד. רוקפלר הבן.
קרן האחים רוקפלר- קרן פילנתרופיה שהוקמה בשנת 1940 על ידי הדור השלישי של משפחת רוקפלר, חמשת בניו ובתו של ג'ון ד. רוקפלר הבן.
קרן משפחת רוקפלר- קרן פילנתרופיה שהוקמה בשנת 1967 על ידי הדור הרביעי של המשפחה.
קבוצת רוקפלר - חברת ניהול נדל"ן פרטית של המשפחה שנמצאת בניו יורק, אשר בנתה וניהלה את מרכז רוקפלר (עכשיו מנוהלת על ידי חברת מיצובישי ובבעלותה).
בניינים והיכלים רבים הנמצאים בקמפוסים רבים של אוניברסיטאות ומכללות הנושאים את שם המשפחה. כדוגמת, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת פרינסטון ועוד.
כיום, גם הדור הרביעי, החמישי ואף השישי עסוקים בפעילות פילנתרופית למען הקהילה.
בני המשפחה הבולטים

ג'ון ד. רוקפלר (1839–1937),מייסד חברת סטנדרט אויל יחד עם אחיו ויליאם.
ויליאם רוקפלר הבן (1841–1922), מייסד חברת סטנדרט אויל יחד עם אחיו ג'ון.
ג'ון ד. רוקפלר, הבן (1874–1960), בנו של ג'ון ד. רוקפלר, איש מימון, יזם ופילנתרופ.
ג'ון ד. רוקפלר השלישי (1906–1978), דור שלישי למשפחת רוקפלר. הקדיש את חייו לפעילות פילנתרופית.
ג'ון ד. רוקפלר הרביעי (נולד בשנת 1937), פוליטיקאי אמריקני, סנטור ממדינת וירג'יניה המערבית.
נלסון רוקפלר (1908–1979), איש עסקים, נדבן, ופוליטיקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית. כיהן כמושל מדינת ניו יורק, וכסגן נשיא ארצות הברית בין השנים 1974–1977.
מייקל רוקפלר (1938–1961), בנו של נלסון רוקפלר, ידוע בשל מותו הטרגי (כנראה בטביעה) בגינאה החדשה בזמן משלחת מחקר של השבטים המקומיים.
ווינתרופ רוקפלר (1912–1973), פוליטיקאי מטעם המפלגה הרפובליקנית. היה מושל מדינת ארקנסו בין השנים 1967 ל-1971.
דייוויד רוקפלר (1915-2017), היה בנקאי ובעבר בכיר בבנק צ'ייס.
ראו גם

משפחת רוטשילד
מרכז רוקפלר
אוניברסיטת שיקגו
אוניברסיטת רוקפלר
מוזיאון רוקפלר
הערות שוליים

↑  Ron Chernow, Titan: The Life of John D. Rockefeller, Sr., Warner Books, עמ' 370
↑  David N. Gibbs, The Political Economy of Third World Intervention: Mines, Money, and U.S. Policy in the Congo Crisis, University of Chicago Press, 1991, עמ' 113
↑  Alvin Moscow, The Rockefeller inheritance, Doubleday, 1977, עמ' 418
↑  Chernow, (1998) p. 52
↑  Deyan Sudjic, The Edifice Complex: The Architecture of Power, Penguin, 2011, עמ' 245-255
1 2  ANTHONY DEPALMA, They Saved Land Like Rockefellers, ניו יורק טיימס, ‏נובמבר 2005
↑  JOHN D. ROCKEFELLER 3RD PAPERS, 1906-1978, ארכיון משפחת רוקפלר (ארכיון)
↑  Valerie Rockefeller Wayne, The fossil fuel path is immoral and financially imprudent, הגרדיאן, ‏מרץ 2015
↑  John Ensor Harr & Peter J. Johnson, The Rockefeller Century: Three Generations of America's Greatest Family, Charles Scribner's Sons, 1988, עמ' 370-371
↑  John Davison Rockefeller, Jr, ארכיון משפחת רוקפלר (ארכיון)
↑  STEPHANIE STROM, Manhattan: A Rockefeller Plans a Huge Bequest, ניו יורק טיימס, ‏נובמבר 2006
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007286281605171  BNE: XX1091994  GND: 118601660  LCCN: sh85114700  NKC: osd2010555637  VIAF: 121312957   WorldCat (עם VIAF): 121312957 
רוקפלר פלאזה 30, בניו יורק, ניו יורק.
החצר הפנימית של מוזיאון רוקפלר בירושלים.
כנסיית ריבר סייד במנהטן, ניו יורק.
מעון החורף של המשפחה, בפלורידה, ארצות הברית.
ספארק מצאנגה

ספארק מסאיוקי מצאנגה (באנגלית: Spark Masayuki Matsunaga‏; 8 באוקטובר 1916 – 15 באפריל 1990) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת הוואי, משנת 1977 ועד למותו ב-1990. קודם לכן ייצג את הוואי בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בבית הנציגים הטריטוריאלי של הוואי. מצאנגה, חבר המפלגה הדמוקרטית, הציג חקיקה שהובילה להקמת מכון השלום של ארצות הברית ולפיצויים עבור יפנים-אמריקאים שנכלאו במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מצאנגה נולד ב-8 באוקטובר 1916, באי קוואי, טריטוריית הוואי והיה יפני-אמריקאי. הוריו היגרו לארצות הברית מיפן. כשהיה בן שמונה, הוא זכה לכינוי ספארקי על שם Spark Plug, דמות ברצועת הקומיקס בארני גוגל וסנאפי סמית'. הוא קיבל תואר ראשון בהצטיינות בחינוך מאוניברסיטת הוואי בשנת 1941.
בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור, ב-7 בדצמבר 1941, חיילי ה-AJA (אמריקאים ממוצא יפני) במשמר הלאומי של הוואי אורגנו מחדש ליחידה חדשה של הצבא בשם גדוד הרגלים הזמני של הוואי. ב-5 ביוני 1942, שישה חודשים לאחר שיפן תקפה את פרל הארבור, ספינת תובלה מאווי של צבא ארצות הברית יצאה בשקט מנמל הונולולו עם 1,432 אנשי היחידה. ב-12 ביוני 1942, רגע לפני הגעת הגדוד לאוקלנד, קליפורניה, נודע ליחידה שהיא סומנה מחדש כגדוד הרגלים ה-100 (נפרד), כלומר היו יחידה נפרדת ולא חלק מגדוד או יחידה צבאית כלשהי. הגברים אימצו את "זכור את פרל הארבור" כמוטו של היחידה שלהם. שיא האימונים של גדוד הרגלים ה-100 (בספטמבר) במחנה מקוי, בתוספת השירות של מתנדבי הניצחון של ורסיטי בהוואי, הוביל את מחלקת המלחמה לאשר את הקמת צוות הלחימה הרגימנטלי 442 (RCT) ב-1 בפברואר 1943. מצאנגה נפצע פעמיים בקרב באיטליה במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא שירת בצוות הלחימה של הרגימנט הנודע 442 ושוחרר מהצבא כקפטן. מצאנגה סיים את בית הספר למשפטים בהרווארד בשנת 1951.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

מצאנגה שימש כתובע והיה חבר בבית הנבחרים הטריטוריאלי של הוואי.
לאחר שדניאל אינווי נבחר לסנאט, מצאנגה החליף אותו כחבר היחיד של המדינה בבית הנבחרים. לאחר שהוואי פוצלה למחוזות עבור הבחירות של 1970, מצאנגה נבחר למחוז הקונגרס הראשון של הוואי, הכולל את הטבעת הפנימית של הונולולו, והחזיק במושב זה עד 1976. באותה שנה, עם פרישתו של היירם פונג, ניצח מצאנגה את חברת בית הנבחרים השנייה של הוואי, פטסי מינק, על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאטור. מטסונגה ניצח אז את המושל הרפובליקני לשעבר ויליאם קווין בבחירות הכלליות והמשיך לכהן בסנאט של ארצות הברית מ-1977 ועד מותו ב-1990.
בשנת 1984, לאחר שנים רבות של מאמצים מצד מצאנגה, הקונגרס העביר הצעת חוק שהקימה את המכון האמריקאי לשלום.
במשך 22 שנים, מצאנגה הציג חקיקה בקונגרס ליצירת פרס משורר הקונגרס. ב-1985 התקבלה סוף סוף הצעת חוק המאשרת את תפקיד יועץ חתן פרס משורר בשירה לספריית הקונגרס.
מצאנגה סייע בהעברת הצעת חוק פיצויים עבור אנשים ממוצא יפני שנעצרו בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. הפיצויים בסך 1.25 מיליארד דולר סיפק 20,000 דולר לכל עצור ובנוסף נמסרה התנצלות בפני העצורים.
מצאנגה היה ידוע בחוש ההומור שלו. תקרית מפורסמת אחת כללה את מצאנגה ושר החוץ אלכסנדר הייג בקבלת פנים בבית הלבן של ראש ממשלת יפן זנקו סוזוקי ב-1981. לפי הדיווחים, הייג חשב שמצאנגה הוא חבר במשלחת היפנית ושאל אם הוא מדבר אנגלית. מצאנגה השיב, "כן, אדוני המזכיר, אני דובר - והיה לי הכבוד להצביע על אישורך לפני כמה ימים."
ביוגרפיה > חיים אישיים ומותו

מצאנגה היה נשוי להלן האצומי טוקונאגה לשעבר והיו לו שלוש בנות ושני בנים.
מצאנגה חלה בסרטן הערמונית בסוף חייו; בינואר 1990, הוא הודיע שהסרטן התפשט לעצמותיו. מאוחר יותר הוא הלך לבית החולים הכללי של טורונטו לקבלת טיפול, ומת שם ב-15 באפריל 1990, בגיל 73. הארון שלו עטוי הדגל היה מונח במדינה ברוטונדה של קפיטול המדינה בהונולולו.
ביוגרפיה > מורשת

בשנת 1997, אלמנתו של מצאנגה תרמה את המסמכים שלו לאוניברסיטת הוואי במנואה. היו כ-1200 קופסאות של חומר כולל מסמכים, תמונות, סרטונים ומזכרות מ-28 שנותיו בקונגרס. כמו כן בעיתונים חומרים מקצועיים ואישיים מחייו לפני הקונגרס; ראויים לציון במיוחד מסמכים, מכתבים, תצלומים ומזכרות משירותו בצבא בגדוד 100.
פסל ברונזה המכבד אותו נמצא בגן הילדים הבינלאומי Spark M. Matsunaga למען השלום בתיאטרון הסיפורים של הוואי בעיר הולדתו האנפה, קוואי. החל משנת 1999, הדיוקן של מצאנגה מופיע על איגרות חוב של סדרה I של ארצות הברית בשווי של 10,000 דולר. יש גם בית ספר יסודי בג'רמנטאון, מרילנד.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Flint, Peter B. (16 באפריל 1990). "Spark M. Matsunaga Dies at 73; Senator Led Fight for Reparations". The New York Times. נבדק ב-27 בספטמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  Pearson, Richard (16 באפריל 1990). "Sen. Spark Matsunaga, Hawaii Democrat, Dies". Washington Post. נבדק ב-27 בספטמבר 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Sparky Matsunaga: From Kauai to Congress, He Served Hawaii and America". 100th Infantry Battalion Veterans Education Center. 100th Infantry Battalion Veterans. ארכיון מ-12 באפריל 2019. נבדק ב-30 ביולי 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "Spark Matsunaga". Densho Encyclopedia. נבדק ב-2021-09-30.
↑  The Sen. Spark M. Matsunaga Papers University of Hawaiʻi at Mānoa Library
↑  "Storybook Theatre on Kauai Exudes Historic Charm". Historic Hawaii Foundation (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-09-30.
| חברי הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת הוואי הוואי |
| --- | --- | --- |
| קבוצה 1 | היירם פונג • ספארק מצאנגה • דניאל אקאקה • מייזי הירונו |  |
| קבוצה 3 | אורן לונג • דניאל אינווי • בריאן שץ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007362239105171  CiNii: DA04467442  ISNI: 0000 0003 8584 7480  LCCN: n85346384  SNAC: w6w123bq  US Congress: M000250  VIAF: 243355842   WorldCat (עם VIAF): 243355842 
מצאנגה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית ב-1972.
בזיליקת סן-דני

| --- | --- |

החזית המערבית של הכנסייה
 מידע כללי
 סוג:  בזיליקה
 על שם:  דיוניסיוס הקדוש 
 מיקום:  פריז
 מדינה:  צרפת צרפת
 מפעיל:  Centre des monuments nationaux 
 מבקרים בשנה:  139,140 (נכון ל־2019)
 זרם:  נצרות קתולית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – המאה ה־12
 תאריך פתיחה רשמי:  המאה ה־12 
 אדריכל:  סוגריוס 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית
 מידות
 גובה:  29 מ' 
 
 קואורדינטות:  48°56′08″N 2°21′35″E﻿ / ﻿48.935555555556°N 2.3597222222222°E﻿ / 48.935555555556; 2.3597222222222
 אתר רשמי
 he
 
ציור של כנסיית סן-דני מ-1861 מאת פליקס בנואה
מבנה הקיר המשופץ של בזיליקת סן דני, שנהפך לעיצוב המכונן של קירות וקומות תאורה שנבנו בסגנון גותי קורן. שימו לב לחלונות הויטראז' בקומת הטריפוריום.
הבזיליקה של סֶן-דֵני (בצרפתית: Basilique Saint-Denis) היא כנסייה קתולית בסגנון גותי שבפרבר הפריזאי הצפוני סן דני, אשר שימשה כאתר הקבורה של מרבית מלכי צרפת. כמעט כל המונרכים הצרפתיים נקברו בבזיליקה.
היסטוריה

סן דני הוא הקדוש הפטרון של צרפת, והיה הבישוף הראשון של פריז. לפי האגדה, לאחר שראשו נכרת בגבעת מונמרטר, הרים אותו דני מן הקרקע והחל ללכת, כשהוא נושא אותו בידיו ומטיף לסובבים. כמה קילומטרים צפונה משם פגש באצילה הרומית קָטוּלה, הפקיד בידיה את ראשו והתמוטט. במקום נפילתו וקבורתו הוקמה הבזיליקה. דגובר הראשון, מלך הפרנקים (שלט בשנים 628 עד 637), ייסד את המנזר הבנדיקטי של סן דני. המקדש נבנה בידי אליגיוס הקדוש (Eligius), צורף בהכשרתו ופטרונם של התכשיטנים. המבנה מתואר בהגיוגרפיה המוקדמת של אליגיוס הקדוש:
"יותר מכל, אליגיוס יצר מוזוליאום עבור המרטיר הקדוש דני בעיר פריז עם אפריון שיש נפלא מעליו, המעוטר בזהב ובאבני חן. הוא יצר ציצה [בראש הקבר] ועיטורים נפלאים סביב כס המזבח עם צירי זהב במעגל. הוא הניח שם תפוחי זהב, עגולים ומשובצים אבני חן. הוא יצר בימה ושער מכסף וגג עבור כס המזבח מצירי כסף. הוא יצר חיפוי ברחבה לפני הקבר ויצר מזבח חיצוני למרגלות המרטיר הקדוש. עשייה כה רבה ושופעת הותיר שם, לבקשת המלך, והגיר כה הרבה עד שכמעט ולא נותר קישוט אחד בגאליה וזהו פלא גדול עד עצם ימינו".
דבר מיצירות אלו לא שרד.
הכנסייה מהווה נקודת ציון אדריכלית חשובה, והאפסיס שנבנה בקצה המזרחי שלה נחשב למבנה הראשון בעל מאפיינים אדריכליים גותיים. המבנה הגותי של סן דני החל להיבנות בשנת 1136, על ידי אב המנזר סוגריוס או בצרפתית: סוז'ה (1081–1155): עד 1140 נבנתו החזית המערבית והנרתקס, אך בשנה זו נפסקו העבודות על החזית והחלו עבודות על האפסיס, שנבנה בתצורת שווה, ועל בית המקהלה. הכנסייה הוקדשה ב-11 ביוני 1144 לאחר ארבע שנות עבודה בלבד במעמד המלך ובכירי הארכיבישופים והבישופים של צרפת לרבות הארכיבישופים של נורמנדי וסנס. חלון הרוזטה בחזית המערבית מסביבות 1170 היה מן הראשונים מסוגו.
עם זאת, בניית מרבית המבנה הקיים כיום הושלמה רק לקראת סוף המאה ה-13 אחרי שהעבודות בסגנון גותי Rayonnant החלו ב-1231. הספינה הראשית מציגה 3 אזורי קיר (קומת קשתות וארקדה, טריפוריום וקומת תאורה) ומקורה בקמרון בן 4 צלעות. כדי לתמוך במבנה הוצבו מ-2 צדי הספינה תמיכות דואות בנות 2 קומות. הכנסייה נחנכה בשלמותה ב-1281. יש לציין שקומת הטריפוריום בסן דני הפכה מארקדה עיוורת (כלומר: קשתות המכסות קיר אטום) לרצועה מלאת אור, כאשר מאחורי הקשתות ניצבו חלונות ויטראז' (Glazed Triforium).
המבנה ניזוק בתקופת המהפכה הצרפתית: חלונות נהרסו וקברים נפתחו וחוללו. במאה ה-19 שופצו המבנה וחלונות הויטראז' וחלקים ממנו הושלמו על ידי האדריכל ויולה לה דוק, ממובילי תנועת התחייה הגותית.
ב־1845, נזקי טבע הכריעו את המגדל הצפוני, והוא נהרס.
דגם של הכנסייה כפי שהייתה צריכה להיראות מושלמת. שימו לב לתמיכות הדואות בנות 2 הקומות.
חלון הרוזטה הדרומי, בסגנון גותי קורן
הספינה הראשית ובית המקהלה
בית המקהלה והאמבולטוריום