stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נטלה
הלכות הנטלה > כלי סדוק או מנוקב

בהלכה ידוע ההבדל בין נקב ”מוציא משקה”, שהמים יוצאים דרכו מכלי, לבין נקב ”כונס משקה”, שהוא יותר רחב ויכולים גם להיכנס דרכו מים (כאשר משקיעים את הכלי בתוכם). בתלמוד נקבע שניתן ליטול ידיים בכלי שנסדק כך שהוא מוציא משקה, אך אסור ליטול ידיים אם הוא ניקב בכונס משקה.
כתבו חלק מהאחרונים שאם בכלי יש סדק המוציא את המשקה ברציפות של טיפה אחר טיפה - הוא בוודאי מספיק רחב כדי להיחשב כונס משקה, ואסור ליטול מהכלי.
כתבו הרא"ש והטור שהכלי פסול לנטילת ידיים גם אם נותר בו נפח רביעית שאינו סדוק, כי כל מה שמעל הנקב כבר לא נחשב כלי והנטילה דרכו אינה כשרה. וכך נפסק בשולחן ערוך.
הסמ"ק ורבי יוסף קארו סוברים ששיעור כונס משקה רלוונטי דווקא לכלים המיועדים לשתייה, שנקב בגודל כזה כבר מספיק כדי לבטל מהם תורת כלי לעניין קבלת טומאה. אך בכלי המיועד למאכל ניתן לטבול גם כאשר יש בו נקב ברוחב כונס משקה, ורק כשהנקב יהיה רחב בשיעור שיכול להוציא כזית הכלי ייפסל לנטילת ידיים. לעומתם, הטור סובר ששיעור כונס משקה לנטילת ידיים רלוונטי לכל סוגי הכלים, ואינו תלוי בהגדרת הכלי לעניין קבלת טומאה.
הלכות הנטלה > נטילה דרך נקב או זרבובית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הלכות הנטלה > כלי לא יציב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הלכות הנטלה > שימוש ביד ככלי

במשנה מבואר שאין להשתמש ביד כתחליף לכלי בנטילת ידיים: ”ולא יתן לחברו בחפניו, מפני שאין ממלאין ואין מקדשין ואין מזין מי חטאת ואין נותנים לידים אלא בכלי” (משנה, מסכת ידים, פרק א', משנה ב'). ועל פי זה כתב הרשב"א שכל נטילה צריכה להיות אופן ישיר מכלי. אמנם, מהתוספתא משמע שהאיסור להשתמש ביד הוא דווקא כשהמים לא הגיעו בתחילה מכלי: ”אֲבָל הַנּוֹטֵל וְהַנּוֹתֵן לַחֲבֵרוֹ בְּחָפְנָיו - יָדָיו טְמֵאוֹת, שֶׁמִּתְּחִלָּה לֹא נִטְּלוּ מִן הַכֶּלִי” (תוספתא, ידים, פרק ב, הלכה ז). על פי זה כתב רבנו תם שניתן ליטול יד אחת מכלי ואז להעביר את המים ממנה ליד השנייה. בשולחן ערוך הובאה דעתו של הרשב"א כ'סתם' ודעת רבנו תם כ'יש מתירים'. והרמ"א כתב שהמנהג להקל אך הלכה כמו הרשב"א ולכן יש להחמיר.
מקרים בהם אין צורך בנטלה

בטבילת ידיים במעיין או במקווה אין צורך להשתמש בכלי, כיוון שהידים נטהרות מהטבילה עצמה. ואפילו שלא יהיה 40 סאה במעין עדיין כשר.
במים אחרונים ובנטילת ידיים שחרית החובה היא לרחוץ ידיים במים, אך אין חובה ליטול דווקא מכלי. עם זאת, כתב השולחן ערוך שטוב להקפיד על נטילה מכלי גם בנטילת ידיים של שחרית.
בתרבות היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בתרבות היהודית > נטלה כסמל על קברי לויים

מצבה יהודית בבון
מצבה יהודית בביטום
מצבה יהודית בסקסוניה התחתונה
מצבה יהודית בריינלנד-פפאלץ
נהוג לציין את קברותיהם של לויים בסמל של נטלה, בגלל זכותו של הלוי ליטול את ידיהם של הכהנים לפני ברכת כהנים.
נטלות ייחודיות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בבית הכנסת האיטלקי בירושלים, המשמש גם מוזיאון ליהדות איטליה, יש נטלת כסף מהמאה ה-14 המשמשת לנטילת ידי הכוהנים כיום. ככל הידוע, זוהי הנטלה (כלי נטילת הידיים) היהודית הידועה העתיקה ביותר בעולם.
ראו גם

כוח גברא
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת ידים, פרק א', משנה ב'
↑  ולראיה הדמיון בין משנה, מסכת פרה, פרק ה', משנה ה' לבין משנה, מסכת ידים, פרק א', משנה ב'
1 2 3  תלמוד בבלי, מסכת חולין, דף ק"ז, עמוד א'
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן קנ"ט, סעיף ב'
↑  ארבעה טורים, אורח חיים, סימן קנ"ט; בית יוסף שם.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ד', סעיף ז'
סופי נליס

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 2000 (בת 24) וינדזור, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 תקופת הפעילות:  מ-2010 
 פרופיל ב-IMDb
 
מארי-סופי נליס (באנגלית: Marie-Sophie Nélisse; נולדה ב-27 במרץ 2000) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה קנדית, זוכת פרס ג'יני, הידועה בעיקר בשל השתתפותה בסרטים "מר לאזאר" (2011), "גנבת הספרים" (2013), "פעם בלש, תמיד בלש" (2020) ובזכות גילום דמותה המתבגרת של שונה בסדרת הטלוויזיה "הצהובות" (2021-הווה).
ביוגרפיה

נליס נולדה בווינדזור, אונטריו, קנדה, שם גרה עד גיל 4, אז היגרה עם משפחתה למונטריאול, קוויבק.. היא ממוצא צרפתי-קנדי. אמה, פאולין בלהומור, עזבה את עבודתה כמורה בשנת 2013 כדי לשמש כמנהלת אישית הן עבור סופי והן עבור אחותה הצעירה, השחקנית איזבל נליס (אנ'). נליס שולטת בשפה הצרפתית ובשפה האנגלית כאחד.
קריירה

בגיל 7 החלה נליס להשתתף בפרסומות מסחריות. הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בשנת 2011 בסרט "מר לאזאר", בו גילמה את התלמידה אליס. על תפקידה זה זכתה בפרס ג'יני לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס ז'וטרה, ובנוסף הייתה מועמדת ל"פרס האמן הצעיר" בקטגוריית "השחקנית הצעירה המובילה הטובה ביותר בסרט עלילתי בינלאומי". נליס השתתפה גם בסרט "אסימסק" (Ésimésac) ובסיטקום הקנדי דובר צרפתית "כאן גרים בכיף" (Les Parents).
בשנת 2013 גילמה את ליזל ממינגר בעיבוד הקולנועי של הרומן רב המכר גנבת הספרים.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד ראשי לצד קתי בייטס וגלן קלוז בסרט "גילי הופקינס הגדולה", הסרט מבוסס על ספר באותו שם משנת 2005 מאת קתרין פטרסון.
בשנת 2016 כיכבה לצד אחותה בסרט האימה והפנטזיה "Wait Till Helen Comes", המבוסס על הרומן באותו שם שיצא ב-1986 מאת הסופרת האמריקאית מרי דאונינג האן.
בשנת 2019 שיחקה לצד נומי ראפאס בתפקיד הראשי של זואי טאנר בסרט מותחן והפעולה "הגנה צמודה" אשר הופץ על ידי נטפליקס. באותה שנה כיכבה בסרט האימה "47 מטר 2"; המשך ישיר לסרט "47 מטר" משנת 2016.
בשנת 2020 כיכבה לצדו של אדם ברודי בסרט "פעם בלש, תמיד בלש".
מאז שנת 2021, נליס משחקת את הדמות שאונה הצעירה בסדרה "הצהובות" של רשת שואוטיים. בעונה השנייה של הסדרה, אחת הסצנות השערורייתיות והמדוברות הייתה כאשר שאונה הצעירה אכלה את האוזן הקפואה של חברתה הטובה ג'קי, בגילומה של אלה פורנל, דבר שהוביל למוטיב הקניבליזם בפרק השני.
בשנת 2023, בהיותה בת 22, הופיעה ברשימת פורבס 30Under30. בספטמבר 2023 יצא לאור הסרט "שבועתה של אירנה" שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ובו נליס מככבת.
באוקטובר 2024, נליס חתמה עם חברת Brillstein Entertainment לייצוג ניהולי בכל התחומים. היא סיימה באותה השנה את צילומי סרט האימה "Whistle" המתרחש בתיכון, בו היא משתתפת לצד דפני קין, פרסי היינס וייט וניק פרוסט.
פילמוגרפיה

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | מר לאזאר | אליס לקויאר |  |
| 2012 | Ésimésac | מארי |  |
| 2013 | גנבת הספרים | ליזל ממינגר |  |
| 2014 | שובר את הכלים | ג'ון פישר הצעירה |  |
| 2015 | Endorphine | סימון |  |
| 2015 | גילי הופקינס הגדולה | גילי הופקינס |  |
| 2016 | Mean Dreams | קייסי קארווי |  |
| 2016 | 1:54 | ג'ניפר |  |
| 2016 | Wait Till Helen Comes | מולי |  |
| 2016 | תולדות האהבה | אלמה סינגר |  |
| 2017 | Worst Case, We Get Married | אייש'ה |  |
| 2018 | הסיפור | ג'ני פוקס בת ה-13 |  |
| 2019 | הגנה צמודה | זואי טאנר |  |
| 2019 | 47 מטר 2 | מיה |  |
| 2019 | אמהות ובנות (אנ') | אסטר |  |
| 2020 | פעם בלש, תמיד בלש | קרוליין |  |
| 2020 | Flashwood | רוז |  |
| 2023 | שבועתה של אירנה | אירנה |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2010 | Mirador | בתו הצעירה של ראלף | פרק: "Vulnérabilités" |
| 2010 | Toute la Vérité | הבת של ויולין | 3 פרקים |
| 2011 | כאן גרים בכיף | זואי | 11 פרקים |
| 2012 | Vertige | רוזלי ראסל | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2018 | Demain des hommes | רוקסן רוסו | 4 פרקים |
| 2019 - 2020 | L'Échappée | רומי לאלונד | 7 פרקים |
| 2020 | Amours d'occasion | פלורנס הצעירה | פרק: "Avenue Greene - Rue Notre-Dame Ouest" |
| 2021 - הווה | הצהובות | שאונה הצעירה | תפקיד ראשי; 19 פרקים |
| 2022 | רופא ללא גבולות | האנה מילר | פרק: "Jasmine" |
הערות שוליים

1 2  סופי נליס, באתר tribute.ca
↑  Forbes 30 Under 30 2023: Celebrities, Forbes (באנגלית)
1 2  Denise Petski, ‘Yellowjackets’ Star Sophie Nélisse Signs With Brillstein Entertainment, Deadline, ‏2024-10-02 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007450027205171  BIBSYS: 13009088  BNE: XX5255405  BnF: cb16911595w (data)  CANTIC: a11549191  GND: 1061694372  ISNI: 0000 0003 7061 4393  LCCN: no2012062344  NKC: xx0191495  NLK: KAC2020M3473  NTA: 375547754  SUDOC: 169621189  VIAF: 249926813   WorldCat (עם VIAF): 249926813
חבורת הכדורגל הפרועה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  יואכים מזנק 
 איורים:  ין בירק 
 שפת המקור:  גרמנית 
 סוגה:  רומן לילדים 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  2002 
 
חבורת הכדורגל הפרועה (בגרמנית: Die Wilden Fussball Kerle) היא סדרת ספרים לילדים ולנוער העוסקת בקבוצת ילדים המשחקת כדורגל.
היסטוריה

הספרים נכתבו בגרמנית על ידי יואכים מזנק, תסריטאי, צלם ושחקן כדורגל מתוסכל, שאימן את שני בניו הקטנים בשעות הפנאי בכדורגל. המשחקים נמשכו שנים, במרוצת הזמן הצטרפו ילדים נוספים ויחד הוקמה קבוצה שנקראה "חבורת הכדורגל הפרועה". חוויותיהם על המגרש הביאו את מזנק ב-2001 לכתוב ספר על קבוצת כדורגל שהקימו ילדים בני 8–12. אוירו על ידי יאן בירק, מאייר ומחבר, החל את דרכו המקצועית כקריאייטיב במשרד פרסום, לאחר מכן עסק בהפקות אנימציה כארט דיירקטור, ובמקביל פצח בקריירה של מאייר ספרי ילדים. הסדרה תורגמה לעברית על ידי דני אורבך. ויצאו לאור בהוצאת גלורי, שהוקמה בשנת 2001 על ידי מרדכי אלון ואמיר דורון, אמנם גלורי היא הוצאת ספרים צעירה אך מרבית ספריה זכו לביקורות משבחות וחלק ניכר מהם הם רבי מכר המצויים כבר עתה על מדפי ספרים בבתים רבים בישראל. הספר הראשון שראה אור בהוצאה הוא "הוצא מהקשרו - משפטי המחץ של הספורט הישראלי". תשע הוצאות ספרים דחו את הכתב היד ובסופו של דבר החליטו להוציאו לאור בכוחות עצמם. השאר, כמו שאומרים, היסטוריה: הספר זכה להצלחה מרשימה בחנויות הספרים ונתן את האות לסדרה המונה כיום כבר שמונה ספרים (ארבעה בתחום הספורט, האחרים בקולנוע, תקשורת, פוליטיקה ועסקים).
בתרגום העברי מתרחשת עלילת הספרים בחיפה, ושמות הילדים וכוכבי הכדורגל הותאמו לישראל, והם עוסקים בדמויות מוכרות מעולם הכדורגל הישראלי.
כל כרך בסדרה מסופר על ידי גיבור אחר בחבורה.
נכון לדצמבר 2008, בישראל יצאו עד כה  אחד עשר כרכים בסדרה. ניתן לראות בפיסקה של שחקני הקבוצה. יש 3 ספרים שלא קשורים לשחקני הקבוצה ושמם משוער מגרמנית:
"מלך השערים"
"המזהיר הגדול של החבורה"
"האוהד מספר אחת של החבורה"
אלפרד ויתקון

אלפרד וִיתְקוֹן (וִיטְקוֹבְסקי) (23 בפברואר 1910 – 20 במאי 1984) היה שופט בית המשפט העליון, מומחה לדיני מיסים.
ביוגרפיה

אלפרד ויתקון נולד בשנת 1910 בברלין בירת גרמניה במשפחה יהודית עשירה, בנם השני של אדולף ויטקובסקי ולינה (רחל) לבית חווס.
למד באוניברסיטאות ברלין, בון ופרייבורג, וממנה קיבל ב-1933 תואר דוקטור למשפטים. לאחר מכן המשיך להשתלם במידל טמפל שבלונדון והוסמך כבאריסטר.
ב-1935 עלה לארץ ישראל, כמו שני אחיו, והתגורר ברחוב הפלמ"ח בירושלים. באביב 1936 נישא לגְרֶטָה פיליפסון והיה אב לנעמי געש ולגדעון ויתקון, לימים מנהל ועורך דין, מנכ"ל הסוכנות היהודית ומנכ"ל מינהל מקרקעי ישראל.
עבד כעורך דין במשרד עורכי הדין ש. הורוביץ ושות', עד שבשנת 1948 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים. במאי 1951 מונה לבית המשפט העליון במינוי זמני, וב-1954 מונה לשופט בבית המשפט העליון. במקביל היה מרצה לדיני מיסים בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ויתקון היה מומחה מובהק לדיני מיסים, וספרו "דיני מיסים", שיצא לאור בארבע מהדורות, נחשב לספר יסוד בנושא בישראל. במבוא לספר זה נתן מענה לשאלה שמטרידה רבים:
"על חוק מס הכנסה – וכיוצא בו שאר דיני המיסים – נאמר שהוא 'מסובך ומסורבל ומעורפל'. ועדות שנתמנו, בארצות רבות, על מנת ליתן לחוק זה צורה פשוטה ומובנת לכל אדם, הגיעו לכלל דעה שאין זה אלא משאלת הדיוטות, ושאך בור גמור בעניין הנדון יכול לצפות שיינתן לו חוק מס הכנסה פשוט. שכן הנושא עצמו מסובך ומסורבל מטבעו ומעיקרו".
פסק דין נודע שלו עוסק בזכותה של דמוקרטיה להתגונן מפני הקמים נגדה:
"חופש ההתאגדות הוא מעיקרי המשטר הדמוקרטי ואחת מזכויות היסוד של האזרח. חלילה לנו לשלול זכות זו ולפסול אגודה בשל כך בלבד, שמטרתה או אחת ממטרותיה היא לשאוף לשינוי המצב החוקי הקיים במדינה... אך שום משטר חופשי לא יתן את ידו והכרתו לתנועה החותרת תחת אותו משטר עצמו... לא פעם קרה בהיסטוריה של מדינות בעלות משטר דמוקרטי תקין, שקמו עליהן תנועות פשיסטיות וטוטליטריות למיניהן, והשתמשו בכל אותן הזכויות של חופש הדיבור, העיתונות וההתאגדות, שהמדינה מעניקה להן, כדי לנהל את פעולתן ההרסנית בחסותן"
כשופט בית המשפט העליון ישב ויתקון בהרכב הערעור במשפטו של אדולף אייכמן, כיהן כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית לקראת הבחירות לכנסת השביעית, ובשנת 1972 מונה ליו"ר ועדת חקירה ממלכתית לעניין חברת "נתיבי נפט". כמו כן הוא עמד בראש הוועדה לעניין מעצרים מנהליים, הוועדה לבדיקת סעיפי חוק לשון הרע, הוועדה לעניין הפיצויים מגרמניה והוועדה לתכנון שטרי כסף ומעות בבנק ישראל.
בשנת 1980 זכה בפרס צלטנר. באותה שנה, בהגיעו לגיל פרישה, פרש מבית המשפט העליון.
נפטר ב-20 במאי 1984. ב-1988 ראה אור קובץ מאמרים ורשימות פרי עטו.
על שמו רחובות בירושלים ובבאר שבע.
אחיו הגדול של ויתקון, ד"ר ארווין (משה) ויטקובסקי (ויתקון), היה כלכלן, כיהן כנספח הכלכלי הראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון (1949–1951) ולאחר מכן היה מנכ"ל בנק אגוד לישראל. בתו הצעירה של ארווין, רעיה הַרְניק, היא סופרת ילדים, משוררת ופעילת חברה ישראלית, אלמנתו של המוזיקאי ועורך הרדיו מאיר הרניק ואמו של רב-סרן גוני הרניק, שנפל בקרב על הבופור בתחילתו של מבצע שלום הגליל.
כתביו

דיני מיסים רשימות לפי הרצאותיו של א’ ויתקון; בעריכת מיכאל רעואל, ירושלים: מפעל השכפול [האוניברסיטה העברית], תשי"ד 1954.
משפט וחברה, תל אביב: דביר (דביר לעם), תשט"ז 1955.
מבוא לדיני המיסים: מסי הכנסה, עזבון ושבח, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשי"ז. (3 כרכים; מהדורה ב מורחבת ומתוקנת, ב-4 כרכים: תשכ"ב; מהדורה ג מורחבת ומתוקנת, בהשתתפות יעקב נאמן: תשכ"ו; מהדורה ד מורחבת ומתוקנת: תשכ"ט.)
פוליטיקה ומשפט: הרצאה שנייה בסדרת ההרצאות השנתיות לזכרו של הנשיא הראשון של בית המשפט העליון הד"ר משה זמורה ז"ל: דברים שנאמרו ביום י’ באדר ב’ תשכ"כ, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ה.
משפט ושיפוט: קובץ מאמרים ורשימות, ירושלים: שוקן, תשמ"ח 1988.
סוגיות פוליטיות בבית המשפט, דבר, 23 במאי 1980
מי זכאי לפנות לבג"ץ, דבר, 24 בספטמבר 1980
החוק, ההלכה והתודעה היהודית, דבר, 19 באוקטובר 1981
בית המשפט העליון בלי משה לנדוי, דבר, 30 באפריל 1982
ועדות חקירה וחופש הביטוי, דבר, 5 באוקטובר 1982
זכר ליציאת גרמניה (מדוע לא ראו היהודים את הכתובת על הקיר), דבר, 11 בפברואר 1983
גם פושעים נהנים מחוק הגנת הפרטיות, 27 במאי 1983
בשכל בריא ובלב חם (עם פרישתו של יצחק כהן מבית המשפט העליון), דבר, 11 בנובמבר 1983
ברכה לבטלה (כללי האתיקה של הכנסת אינם אלא כסות עיניים), דבר, 16 דצמבר 1983
אתיקה פושרת, דבר, 23 בדצמבר 1983
לקריאה נוספת

קלוד קליין, 'עם פרישתו של ד"ר אלפרד ויתקון מבית המשפט העליון', משפטים י (1980), 194–195.
אלפרד ויתקון, 'מעולמו של שופט', עיוני משפט ז, 3 (תש"ם), 531–540.
יוסף גרוס, 'השופט ד"ר אלפרד ויתקון עם פרישתו מבית המשפט העליון', עיוני משפט ז, 3 (תש"ם), 525–530. (על תרומתו לדיני המיסים)
הערות שוליים

↑  עו"ד גדעון ויתקון: קורות חיים, באתר הוצאת רונן .
↑  פקודת בתי המשפט 1940 מינוי, ילקוט הפרסומים 162, 24 במאי 1951, עמ' 959–960.
↑  אתר "Billiongraves"
↑  דוד תדהר (עורך), "ד"ר משה ארוין ויתקון (ויטקובסקי)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יד (1965), עמ' 4520.
↑  משפט ושיפוט באתר הוצאת שוקן.
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007511783905171  GND: 1137657227  ISNI: 0000 0003 8588 4134  LCCN: n88099087  VIAF: 247745446   WorldCat (עם VIAF): 247745446 
אלפרד ויתקון, 1965
באיג'יו

| --- | --- |

 מוצא:  הרפובליקה העממית של סין 
 
בָּאיְגְ'יו (בסינית: 白酒, פין-יין: báijiǔ, מילולית: "יין לבן" או "יין שקוף") הוא שמה של משפחה של משקאות חריפים מזוקקים שמקורם בסין. כל סגנונות המשקאות המזוקקים שמקורם בסין מכונים באיג'יו, ולכן קבוצה זו של משקאות קשה לאפיון.
כמו כל המשקאות המזוקקים, יצור הבאיג'יו מתחיל בתסיסה כהלית של פחמימה ולאחר מכן זיקוק נוזלי התסיסה כדי להגדיל את ריכוז האתנול. השמר המשמש להתססת באיג'יו מכונה בסינית צ'וּ (סינית: 麹, פין-יין: Qū), ואותו שמר משמש גם להתססת רוטב סויה וחואנגג'יו. סוג הבאיג'יו הנפוץ ביותר נקרא קאוֹליאנְג ומותסס מדורה, אך ישנם גם סגנונות באיג'יו המותססים מאורז, חיטה, שעורה ודוחן. לאחר התסיסה המשקה מזוקק ונמהל, ומבוקבק כשהוא מכיל 35%-60% אלכוהול בנפח.
אופן הגשה

בסין לרוב מגישים את הבאיג'יו כשהוא חם או בטמפרטורת חדר בבקבוק חרס קטן. את המשקה הם מוזגים לכוסות קטנות. את הבאיג'יו ניתן לקנות בערכה הכוללת בקבוק, ערכת חימום וכוסות שתייה. אופן שתייתו של הבאיג'יו דומה מאוד לשל הוודקה, בכוסות קטנות לרוב בזמן ארוחה.
בשנים האחרונות החלו גם להגיש קוקטיילים המכילים באיג'יו, בעיקר בסין ובארצות הברית.
סגנונות נפוצים

ישנם אין ספור סגנונות של באיג'יו בסין, אך ישנם ארבע קטגוריות שנחשבות מרכזיות בתרבות השתייה הסינית.
באיג'יו בעל ארומה קלילה- סגנון זה נהוג בצפון מזרח סין ומאופיין בעפיצות המזכירה ג'ין וטעם עדין. הקאוליאנג, שהוא הסגנון הנפוץ ביותר של באיג'יו, משתייך לקטגוריה זו. הוא נפוץ בכל רחבי מזרח אסיה, אך אהוד במיוחד בטאיוואן.
באיג'יו בעל ארומה חזקה- מקורו בסצ'ואן, הוא מאופיין בריח פירותי וטעם מורכב ונהוג לשלבו בארוחות בהם אוכלים אוכל חריף, כנהוג במטבח הסצ'ואני. זהו הסוג הפופולרי ביותר בסין, ונהוג להשוות אותו לרום ג'מייקני.
באיג'יו בעל ארומה של רוטב- סגנון זה הוא הסגנון הייחודי ביותר ואינו דומה למשקאות מזוקקים אחרים. הוא בעל ריח עוצמתי וטעם אומאמי מורגש. העיר מאוטאי במחוז גוויג'ואו מפורסמת ביצור משקה זה, ולכן הוא לעיתים נקרא על שמה.
באיג'יו בעל ארומה של אורז - סגנון זה נהוג בדרום מזרח סין ומזכיר סוג'ו. הוא נחשב עדין וחלק.
הערות שוליים

↑  Baijiu: China’s Most Feared and Loved Drink with a 5,000 Year Old History - Drink China (E2), נבדק ב-2022-07-28
↑  Taiwan's Food and Drink | Life of Taiwan Tours, Life of Taiwan (באנגלית)
| משקאות חריפים |
| --- | --- | --- |
| כוהל | אתנול • ההיסטוריה של האלכוהול • השפעות בריאותיות של צריכת אלכוהול • פרסום אלכוהול • תרבות שתייה • נזקי האלכוהול • שכרות • חמרמורת • אלכוהוליזם • אפריטיף • דיז'סטיף |  |
| טעימת יין וטעימת בירה | אוצר יין • אוצר בירה |  |
| הפקה | בישול • זיקוק אלכוהול • הכנת יינות • אבקת אלכוהול |  |
| משקאות מותססים | בירה (סוגי בירה, מותגי ויצרני בירה) • יין (סוגי יין) • סיידר • סאקה • חואנגג'יו • אחרים: באסי • קומיס • תמד • פאלק • סאטי • גוקי ג'יו |  |
| קוקטיילים | אלכופופ •  קוקטיילים של בירה • סוגי קוקטיילים • משקאות בוערים • שוטים • קוקטיילי יין • יין מתובל |  |
| משקאות מזוקקים וליקרים (לפי מרכיב/מתבל) | משקאות מזוקקים וליקרים (לפי מרכיב/מתבל) |  |
| פירות | ענבים/אחר: ברנדי • קוניאק • פיסקו • שנאפס • ראקיו ♦ פומאס: גראפה • אורוג'ו • זיווניה • טסיקודיה • טסיפורו ♦ שזיף: סלו ג'ין • סליבוביץ' • צויקה ♦ דובדבן: שרי הרינג • קירשווסר • וישניווקה • וישניאק ♦ תפוח: אפלג'ק • קלבדוס ♦  קוקוס: ערק • מליבו ♦ לימון: ליקר לימון • לימונצ'לו ♦ משמש: אמרטו |  |
| דגנים | תפוח אדמה: וודקה • אקוואויט • ברנווין ♦ תירס: בורבון • ויסקי תירס • טנסי ויסקי ♦  דורה:  באיג'יו (קאוליאנג) ♦ אורז: באיג'ו אורז • סוג'ו • אוואמורי ♦ שעורה: ויסקי סקוטי • ויסקי אירי • ויסקי יפני  ♦ שיפון: ויסקי שיפון ♦ דגנים שונים: ג'ין • שוכו • וודקה • ויסקי • ויסקי קנדי |  |
| אניס | אבסינת • ערק • אוזו • ראקי • פאסטיס • סמבוקה • מאחיה • ריכרד |  |
| שונות | דבש: קרופניק • בארנייגר • דרמבוי • גלייבה • אייריש מיסט • תמד ♦ שמנת: אייריש קרים • שרידאנס ♦ ביצים: אדבוקט ♦ קנה סוכר/דבשה: רום • קשאסה • אגוארדיינטה • פאלרנאם • גוארמו • סקו הרריירנו ♦ אגבה: טקילה • מסקל  ♦  עשבים שונים: ביטרס • יגרמייסטר • שארטרז |  |

ערך זה הוא קצרמרבנושא משקאות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צבי ארד (משורר)

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  17 בדצמבר 1909 וילנה, ליטא ליטא 
 פטירה:  10 בינואר 1994 (בגיל 84) תל אביב-יפו, ישראל ישראל 
 שם לידה:  צבי רודניק 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  משורר, מתרגם, סופר
 שפות היצירה:  עברית
 פרסים והוקרה:  פרס טשרניחובסקי
 
צבי יהודה ארד (רודניק) (17 בדצמבר 1909 – 10 בינואר 1994) היה משורר, סופר, עורך ומתרגם עברי פורה. ממייסדי קיבוץ עין שמר.
תולדות חייו

צבי ארד (רודניק) נולד בעיר וילנה שבליטא בשנת 1909 למשפחה מסורתית, ונקרא על שם סבו צבי יהודה רודניק. מגיל 10 החל להתרחק מעולמם המסורתי של הוריו. הוא התבלט בכשרונותיו, וכבר בכיתה ג' פרסם את שירו הראשון בעיתון בית הספר. כישרונו לרכישת שפות נתגלה כבר בצעירותו, ובעודו ילד שלט בארבע שפות: יידיש, רוסית, פולנית וגרמנית.
אביו למד בישיבה, אך צבי הצעיר החליט להתכונן לעלייה, והלך ללמוד ראיית חשבון. הוא עבד כמנהל חשבונות בבית חרושת לעיבוד עורות. כאשר עברה משפחתו לגור בבית החרושת, נתגלו גם כשרונותיו המכניים, כישרונות אותם ניצל לאחר שנים, בשנות ישיבתו בארץ בקיבוץ עין שמר, בהן עבד במסגריית הקיבוץ תוך שימוש בכישורים מכניים מובהקים.
הצטרף כנער לתנועת "השומר הצעיר", ונמשך לרעיונותיה המהפכניים, בראשם הגשמת הסוציאליזם בקיבוץ בארץ ישראל. הוא יצא לתקופת הכשרה ממושכת יחסית, בבית הספר המקצועי "אורט", וכן למד נהיגה, דבר שהיה אז יקר המציאות בין המכשירים עצמם לעלייה. לאחר תקופת הכשרה של 3 שנים נפרד צבי ממשפחתו ועלה לארץ ישראל, דרך נמל טריאסטה, במסגרת העלייה החמישית, בשנת 1931. בבואו הצטרף לקיבוץ עין שמר, והיה חבר בו כמעט שלושים שנה.
ארד ניסה לשכנע את הוריו לעלות ארצה, כיוון שענני המלחמה כבר איימו על אירופה, אך הם סירבו. בתום מלחמת העולם השנייה נודע לו כי הנאצים הוציאו את כל בני משפחתו להורג בפונאר, גיא ההריגה הגדול שבסמוך לווילנה.
ארד לא השתלב חברתית בקיבוצו עין שמר, בעיקר בשל רצונו לקיים חיי יוצר בצד חברותו בקיבוץ, והוא עזב את הקיבוץ בשנת 1958. לפרנסתו נטל על עצמו עול כבד של תרגומים ועריכה.
יצירתו

שיריו הראשונים נדפסו בעיתונות תנועת "השומר הצעיר" בפולין וליטא. בשנים 1938-1940 התפרסמו שיריו בטורים, גזית, הדים, דבר והארץ. במהלך שנות ה-40 פורסמו שיריו בעל המשמר.
ספר שיריו הראשון "בדלוק הסתיו" נדפס בשנת 1939, והיה הספר הראשון של ספרי השירה בהוצאת 'ספרית פועלים'. ספר שיריו השני, "יומן באפר", שיצא בתחילת 1946, נכתב לאחר כמה לילות ללא שינה שבהם שמע את עדותה המצמררת של הפרטיזנית רוז'קה קורצ'ק-מרלא על חורבן וילנה היהודית.
הוא כתב גם כמה רומנים. לשונו השירית קשה במיוחד, יש בה נאולוגיזמים, חידושי מילים, והיא נסמכת כמקור על לשון המשנה והתלמוד.
עם עזיבתו את הקיבוץ, בשנת 1958, החל בעבודת תרגום רחבת היקף, ועד פטירתו תרגם למעלה מ־200 ספרים. צבי ארד היה מתרגם רב-לשוני, שתרגם מכמה לשונות ובהן רוסית, צרפתית, פולנית, גרמנית, יידיש ואנגלית. בעיקר מוכרים תרגומיו לספרים של יצחק בשביס-זינגר. תרגומו האחרון שלא נשלם היה "גיבור זמננו" של הסופר מיכאיל לרמונטוב. ב-1981 זכה בפרס טשרניחוסקי לתרגום מופת.
במשך שנים רבות שימש כעורך "הד החינוך" וכתב העת "החינוך" בהוצאת הסתדרות המורים.
ארכיונו של צבי ארד שמור במכון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
משפחתו

צבי ואשתו מיניה גידלו שלושה ילדים. בנם יואש נפטר ממחלה בגיל צעיר, בעודו סטודנט לפסיכולוגיה, וצבי נשא את אבלו שנים רבות. זמן קצר אחר כך צבי התאלמן. בנם איתי שהיה טייס קרב, חלה במחלת ניוון עצבים סופנית; רצונו לסיים את חייו בכבוד הוביל למהלך בו הותרה לראשונה מיתת חסד בישראל. בתם תלמה אלעזר נישאה לרמטכ"ל דוד אלעזר (דדו).
ספריו

אם עוד תבוא, רמת גן: מסדה, 1975.
בדלוק הסתיו: מחזור סוניטות, מרחביה: ספרית פועלים, 1939.
ביתו של אדם: רומן, תל אביב: זמורה ביתן, 1984. (מהדורה קודמת 1951).
יומן באפר: שירי קינה על גטו וילנה, ספרית פועלים, 1946.
ימי ניסן: רומן, מרחביה: ספרית פועלים, 1956.
ספר קאליש, (2 כרכים), הוצאת יוצאי קאליש, 1964.
להיות לחלום, תל אביב: עם עובד, תשמ"ב-1982.
מסתיו עד לא, תל אביב: עם עובד, תשמ"א-1981.
על אדמתי, מרחביה: שירים, ספרית פועלים, 1954.