stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ז'אן-פרנסואה ליוטר
חייו > פעילות פוליטית

בשנת 1954 הצטרף ל-Socialisme ou Barbarie, ארגון פוליטי צרפתי שנוצר בשנת 1948 סביב חוסר ההתאמה של הניתוח הטרוצקיסטי להסברת הצורות החדשות של שליטה בברית המועצות. מטרת הארגון הייתה לקיים ביקורת על המרקסיזם מתוך מלחמת העצמאות של אלג'יריה. כתביו בתקופה זו התמקדו בפוליטיקה שמאלית רדיקלית, בדגש על המצב הפוליטי באלג'יריה, שלו היה עד ראייה בעת שלימד פילוסופיה בקונסטנטין. הוא כתב מאמרים אופטימיים של תקווה ועידוד לאלג'יראים (המאמרים נכללים בספרו "כתבים פוליטיים"). ליוטאר קיווה לעודד מאבק אלג'ירי לעצמאות מצרפת, ולמהפכה חברתית. בעקבות מחלוקות עם קורנליוס קאסטוריאדיס בשנת 1964, עזב ליוטאר את Socialisme ou Barbarie לפלג חדש, Pouvoir Ouvrier, שממנו פרש בשנת 1966. אף שליוטאר נטל חלק פעיל במהומות מאי 1968, הוא הרחיק עצמו מהמרקסיזם המהפכני בספרו שפורסם בשנת 1974,‏ Economie Libidinale. הוא הרחיק עצמו ממרקסיזם, משום שחש שלמרקסיזם יש גישה סטרוקטורליסטית נוקשה ודגש חזק על ייצור תעשייתי כתרבות יסוד. בנוסף לפעילותו המהפכנית, בשנת 1977 חתם ליוטאר, לצד אינטלקטואלים ואקדמאים נוספים, על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15, גיל ההסכמה בצרפת).
עבודתו

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא לא מובן.
בספריו ניסה ליוטר להסביר את המושג פוסטמודרניזם על פי השקפתו, ולפרט את השלכותיו על חיי היומיום. בספרו "המצב הפוסטמודרני" טען כי העידן הפוסטמודרני מתבטא בהתקדמות תקשורת ההמונים, המחשבים ושיטות תרגום חדשות, המפרקות את המגה-נרטיבים בעולם ולא מאפשרות יצירת נרטיב המשותף לקבוצה גדולה באמת. ליוטר העדיף להאחז בריבוי נרטיבים קטנים, ולא בשאיפה להתגבר על המכשולים לניסוח נרטיב על, ועל ידי כך חשף עצמו לביקורת.
עבודתו > ספריו שתורגמו לעברית

המצב הפוסטמודרני (La Condition postmoderne : rapport sur le savoir), תרגום: גבריאל אש; "שתי שיחות מתוך 'בצדק'" (Au juste), תרגום: אריאלה אזולאי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999
הסברים על הפוסטמודרני (Le Postmoderne expliqué aux enfants : Correspondance 1982-1985), תרגום: אמוץ גלעדי, רסלינג, 2006
עבודתו > יתר ספריו

La Phénoménologie, 1954.
Discours, Figure, Klincksieck, 1971. (Thèse de Doctorat d'État, sous la direction de Mikel Dufrenne.)
Dérive à partir de Marx et de Freud, 1973; nouvelle éd., 1994.
Des dispositifs pulsionnels, 1973, nouvelle éd., 1994.
Économie libidinale, 1974.
Rudiments païens, 1977.
Les Transformateurs Duchamp, 1977.
Au juste (avec Jean-Loup Thébaud), 1979.
La pittura del segreto nell’epoca post-moderna : Baruchello, 1982.
Le Différend, 1983.
Tombeau de l'intellectuel et autres papiers, 1984.
Que peindre ? Adami, Arakawa, Buren (1987), rééd. préfacée et postfacée, 2008.
L'Inhumain : Causeries sur le temps, 1988.
Heidegger et les Juifs, 1988.
La Faculté de juger (avec J. Derrida, V. Descombes, G. Kortian…), 1989.
Leçons sur l'analytique du sublime, 1991.
Signé Malraux, 1996.*
Questions au judaïsme, 1996.
La Confession d'Augustin, 1998.
Misère de la philosophie, 2000.
Pourquoi philosopher ?, 2012 [1964]
משפחתו

ליוטר התחתן בשנת 1948 עם אנדרה מאי, ונולדו להם שני ילדים. בשנת 1993 נישא בשנית לדולורס דידזק, אם בנו דוד, שנולד בשנת 1986.
לקריאה נוספת

רונית פלג, לשון ומוסר: הדיפרנד של ז'אן פרנסואה ליוטר, דיסרטציה, אוניברסיטת תל אביב, 2007.(הספר בקטלוג ULI)
קרן ספרא

קרן ספרא (Edmond J. Safra Philanthropic Foundation) תומכת במפעלי חינוך, דת, רפואה, תרבות, וסיוע הומניטארי ברחבי העולם. הקרן הוקמה על ידי אדמונד ספרא וקרויה על שמו. לאחר פטירתו של ספרא כיהנה אשתו לילי כיו"ר הקרן עד לפטירתה.
פעילות

הקרן תומכת במוסדות חינוך, פקולטות ואוניברסטיאות. בדצמבר 2018 העניק הטכניון תואר דוקטור לשם כבוד ללילי ספרא בהוקרה על תמיכתה בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
הקרן תומכת בבנייה ושיפוץ של בתי כנסת במקומות שבהן מצויות קהילות יהודיות. בתי כנסת רבים ברחבי העולם נושאים את שמו של יוסף ספרא, אביו של אדמונד ספרא. רבים מבתי הכנסת הללו מצויים במרכזים יהודיים גדולים ברחבי העולם, וחלקם במקומות מרוחקים.
הקרן תומכת גם במיזמים חברתיים שונים. החל משנת 2023 הקרן פועלת למען חיזוק ושיפור סמינרים חרדים ספרדים לבנות, והשתתפה בהקמת 'התאגדות הסמינרים' הספרדיים.
שיתוף פעולה עם ארגונים ועמותות

קרן ספרא היא "השותף המרכזי" של קרן אייסף
הערות שוליים

↑  קרן ספרא באתר שתיל
↑  הטכניון העניק תואר דוקטור לשם כבוד לגב’ לילי ספרא, באתר הטכניון, ‏11 בדצמבר 2018
↑  היסטוריה בירושלים: הוקמה "התאגדות הסמינרים" הספרדית, באתר JDN, ‏21 בספטמבר 2023
↑  קרן ספרא באתר קרן אייסף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008595090105171  ISNI: 0000 0004 5899 8870
Rhythm Heaven

| --- | --- |

עטיפת המשחק בצפון אמריקה
 כללי
 תאריך הוצאה:  יפן: 31 ביולי 2008 צפון אמריקה: 5 באפריל 2009 אירופה: 1 במאי 2009 אוסטרליה: 4 ביוני 2009
 סוגה:  משחק וידאו מוזיקלי
 פיתוח:  נינטנדו SPD
 הוצאה לאור:  נינטנדו
 ארץ מקור:  יפן 
 עיצוב:  צונקו קזויושי אוסאווה קו טקאוצ'י מסמי יונה טקפומי מסאוקה קיוהיי סקי
 סדרה:  Rhythm Heaven
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  שחקן יחיד
 פלטפורמות:  נינטנדו DS
 המשחק הקודם:  Rhythm Tengoku
 המשחק הבא:  Rhythm Heaven Fever
 
Rhythm Heaven (יצא באירופה בשם Rhythm Paradise, ביפן בשם Rhythm Tengoku Gold ובקוריאה בשם Rhythm World) הוא משחק קצב יפני שפותח על ידי Nintendo SPD עבור הקונסולה Nintendo DS. זהו המשחק השני בסדרת Rhythm Heaven והראשון שיצא לאור מחוץ ליפן, כאשר לפניו יצא המשחק Rhythm Tengoku לגיים בוי אדוונס ובהמשך יצאו גם המשחקים הבאים בסדרה, Rhythm Heaven Fever ל-Wii ו-Rhythm Heaven Megamix לנינטנדו 3DS. המשחק יצא ביפן ב-31 ביולי 2008, בצפון אמריקה ב-5 באפריל 2009, באירופה ב-1 במאי 2009 ובאוסטרליה ב-4 ביוני 2009.
מהלך המשחק

בניגוד למשחק הקודם בסדרה, שנשלט באמצעות כפתורים, Rhythm Heaven נשלט באמצעות מסך המגע ומשוחק כאשר ה-DS מוחזק אנכית, בדומה לספר. השחקנים משתמשים בעט (סטיילוס) כדי לשחק במספר שלבים מבוססי קצב שנקראים משחקוני קצב, כאשר לכל אחד מהם יש חוקים שונים. דרכי השליטה במשחק כוללות טפיחה על מסף המגע, לחיצה ארוכה של העט על המסך, גרירת העט לאורך המסך והנפה מהירה של העט ("פליק"). נעשה שימוש גם בכפתורי הכתף של ה-DS, אך רק במשחקון קצב אחד (Rockers 2) שמופיע לקראת סוף המשחק.
חמישים משחקוני הקצב ב-Rhythm Heaven מחולקים לעשרה סטים, כאשר כל אחד מהם מכיל ארבה משחקוני קצב רגילים ושלב רמיקס מיוחד שמשלב את המשחקונים הקודמים לתוך משחקון אחד. בכל משחקון קצב, השחקן חייב לנסות לשמור על הקצב לאורך כל המשחקון, כאשר בסוף כל משחקון ניתן לשחקן דירוג שמבוסס על רמת ההצלחה שלו בכך. כדי להשלים בהצלחה משחקון קצב ולהתקדם למשחקון הבא, השחקן צריך לקבל דירוג OK או גבוה יותר. על ידי קבלת דירוג מעולה במשחקון קצב כלשהו בפעם הראשונה, השחקן מקבל מדליה, כאשר צבירת מספר גבוה מספיק של מדליות נותנת לשחקן גישה לתוכן בונוס, כגון משחקים אינסופיים, צעצועי קצב ושיעורי גיטרה. מדי פעם, משחקון שהשחקן כבר השיג בו ציון מעולה נבחר באופן אקראי בתור משחקון שיש לו "סיכוי לביצוע מושלם". משחקונים כאלה מבקשים מהשחקן להשלים את המשחקון באופן מושלם בלי לבצע אף טעות, כאשר לשחקן ניתנים שלושה ניסיונות להצליח במשימה הזאת. השלמת משחקים בצורה מושלמת נותנת גישה לתוכן בונוס נוסף.
המשחק מופעל כברירת מחדל במצב שמותאם לאנשים שיד ימין היא היד הדומיננטית שלהם, אבל קיים גם מצב שמותאם לאנשים שהיד הדומיננטית שלהם היא יד שמאל.
מוזיקה

המוזיקה ב-Rhythm Heaven היא מוזיקה מקורית שהולחנה במיוחד עבור המשחק על ידי צונקו ומסמי יונה, כאשר קטעי השירה בוצעו על ידי מוזיקאים שונים מחברת התקליטים TNX (ביניהם צונקו עצמו). קטעי השירה האלו (בנוסף לכמה מחוות קוליות אחרות) הוקלטו מחדש באנגלית בשביל הגרסאות המערביות של המשחק על ידי זמרים אחרים. היו במקור תוכניות לכלול את הגרסאות היפניות של השירים בנגן המוזיקה המובנה בתוך המשחק, אך תוכניות אלו לא יצאו לפועל כתוצאה ממחסור בשטח אחסון. אלבומים שמכילים את פסקול המשחק יצאו ביפן, אך לא בצפון אמריקה. הגרסה האירופית תורגמה במלואה לספרדית, אנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית, כאשר התרגום כולל גם את השירים שמופיעים במשחקוני הקצב Fan Club, The Dazzles, Frog Hop, Karate Man ו-Airboarder.
פיתוח המשחק

Rhythm Heaven פותח על ידי נינטנדו SPD1 בסיועו של צונקו, מפיק מוזיקלי שעבד ביחד עם נינטנדו SPD גם על Rhythm Tengoku המקורי. הפיתוח של הקונספט של המשחק מיוחס לקזויושי אוסאווה, מפתח משחקים בנינטנדו שעבד בעבר גם על משחקים בסדרות מטרויד ו-WarioWare
פיתוח המשחק לא היה קל בשביל הצוות. אוסאווה לא חיבב את הרעיון שייעשה שימוש בכפתורים, ולכן הוא ניסה למצוא דרך לשלוט במשחק שלא כללה כפתורים. מגע בקצה מסך המגע נשקל בתור דרך אפשרית, אבל צוות המפתחים הגיע למסקנה שיותר מדי קשה לעשות זאת.
תנועת ה"פליק" לקחה הרבה מאוד זמן כדי לפתח. הצוות ניסה במשך זמן רב להבין איך לגרום לתנועה הזו להרגיש הוגנת בשביל השחקן, כשלבסוף הם הבינו ששילוב של ה"פליק" עם מוזיקה יעזור לשחקנים להבין את התזמון בצורה טובה יותר. לקח לצוות כ-6 חודשים לחקור ולפתח את תנועת הפליק. צונקו אהב מאוד את הרעיון להשתמש בתנועת הפליק. בערך באותו זמן, הוא חשב על הרעיון למשחקון הקצב Frog Hop, שהוא אחד ממשחקוני הקצב הראשונים שפותחו בשביל Rhythm Heaven. קיימים הבדלים רבים בין הגרסאות האזוריות השונות של המשחק.
ביקורות

לפי אתר Metacritic, המשחק זכה לציון משוקלל של 83 נקודות מתוך מאה.
דעת המבקרים על המשחק הייתה חיובית ברובה, כאשר מבקרים רבים כתבו שהמשחק מוזר, משעשע, ממכר ולא לוקח את עצמו ברצינות. גם המוזיקה במשחק זכתה לשבחים בקרב מבקרים. חלק מהמבקרים הוסיפו שהמשחק לעיתים קשה ומתסכל מדי, אבל עדיין שווה לשחק בו.
נכון ל-11 בינואר 2009, 1,568,000 עותקים של Rhythm Heaven נמכרו ביפן, והוא היה גם המשחק השישי הנמכר ביותר ביפן בשנת 2008.
משחקי המשך

המשחק הבא בסדרת Rhythm Heaven היה Rhythm Heaven Fever, שיצא ל-Wii. נשיא נינטנדו באותה תקופה, סאטורו איווטה, חשב שיש פוטנציאל למשחק של הסדרה בקונסולה ביתית. לפי דבריו, "כשאתה רואה אחרים משחקים במשחק ושם לב שהם פספסו קצת את הקצב, זה יכול להיות כיף באופן מפתיע".
שש שנים לאחר מכן, יצא משחק נוסף בסדרת Rhythm Heaven בשם Rhythm Heaven Megamix לנינטנדו 3DS. המשחק כולל משחקוני קצב מגרסת ה-DS של Rhythm Heaven, משחקונים משני המשחקים האחרים בסדרה (Rhythm Tengoku ו-Rhythm Heaven Fever), ומשחקונים חדשים שנוצרו במיוחד בשבילו.
הערות שוליים

↑  "Iwata Asks - Rhythm Heaven". נינטנדו. אורכב מ-המקור ב-13 באוגוסט 2009. נבדק ב-18 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Kazuyoshi Osawa Video Game Credits and Biography". MobyGames. נבדק ב-30 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Iwata Asks - Rhythm Heaven". נינטנדו. אורכב מ-המקור ב-1 ביולי 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Rhythm Heaven for DS Reviews". Metacritic.
↑  Walker, John (27 באוגוסט 2008). "Rhythm Tengoku Gold". Eurogamer. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Parkin, Simon (4 במאי 2009). "Rhythm Paradise". Eurogamer. נבדק ב-18 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kohler, Chris (3 באפריל 2009). "Review: Rhythm Heaven Is Portable Music Brilliance". Wired. נבדק ב-19 באוגוסט 2016. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Harris, Craig (31 במרץ 2009). "Rhythm Heaven Review". IGN. נבדק ב-18 באוגוסט 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fischer, Russ (6 באפריל 2009). "Rhythm Heaven". The A.V. Club. ארכיון מ-9 באפריל 2009. נבדק ב-18 באוגוסט 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Archived copy". אורכב מ-המקור ב-2016-08-03. נבדק ב-2009-01-09. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alexander, Leigh (28 בינואר 2011). "Nintendo Reveals Traditional Kirby Game, Rhythm Heaven In Works For Wii". Gamasutra. נבדק ב-28 בינואר 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
נתן אוריאלי

| --- | --- |

פרופ' נתי (נתן) אוריאלי
 לידה:  26 ביוני 1959 (בן 65) הרצליה, ישראל 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום מגורים:  באר שבע
 עיסוק:  סוציולוג
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אילינוי בשיקגו 
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 
 
נתן (נתי) אוריאלי (נולד ב-26 ביוני 1959) הוא סוציולוג וחוקר תיירות, פרופסור מן המניין במחלקה לניהול מלונאות ותיירות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ביוגרפיה

אוריאלי נולד וגדל בהרצליה, בן לאחת המשפחות הראשונות והוותיקות בעיר. למד לתואר ראשון (1984) ושני (1989) במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב והשלים את לימודי הדוקטורט בשנת 1993 באוניברסיטת אילינוי בשיקגו. את הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1995 הצטרף לסגל המחלקה לניהול מלונאות ותיירות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם הוא משמש כפרופסור מן המניין. בשנים 2009–2012 כיהן כראש המחלקה לניהול מלונאות ותיירות בקמפוס אילת של האוניברסיטה, ובשנים 2012–2016 כראש המחלקה בקמפוס הראשי באר שבע.
אוריאלי חוקר נושאים שונים בסוצילוגיה ובפסיכולוגיה של התיירות, כגון טיפולוגיות תיירותיות, החוויה התיירותית, יחסי תיירים-מקומיים, תיירות וסטייה חברתית, ותיירות בעידן המודרני והפוסט-מדרני. כיוון מחקרי נוסף מתפרש על נושאים שונים בניהול תיירות, כגון התנהגות צרכנים וסיכון, תכנון ופיתוח בר-קיימא, ומשפט ומדיניות ציבורית. האג'נדה המחקרית שלו כוללות עבודות תאורטיות ומחקרים אמפיריים הנשענים על שיטות איכותניות אך גם על סקרים וניתוחים כמותיים. מחקריו של אוריאלי פורסמו בספרים ובכתבי עת מובילים בתחום חקר התיירות.
מתגורר עם משפחתו בבאר שבע.
מבחר מפרסומיו

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
נתן אוריאלי, באתר גוגל סקולר
מידני, א. ואוריאלי, נ., דיני תיירות להלכה ולמעשה: המשפט בראי הפוליטיקה, בורסי, הוצאה לאור של ספרי משפט, תל אביב, 2007
Uriely, N., Y. Yonay, and D. Somchai, 2002, Backpacking Experiences: A Typy ad Form Analysis. Annals of Tourism Research, 29(2), 519-537
Uriely, N., 2005, The Tourist Experience: Conceptual Developments. Annals of Tourism Research, 32(1), 199-216
Uriely, N., and Y., Belhassen, 2006, Drugs and Risk-Taking in Tourism. Annals of Tourism Research, 33(2), 339-359
Belhassen, Y., N. Uriely, and A. Assor, 2014, The Touristification of Conflict Zone: The Case of Bil'in. Annals of Tourisn Reserach, 49, 174-189
Uriely, N., D. Maoz, and A. Reichel, 2009, Israeli Guests and Egyptian Hosts in Sinai: A Bubble of Serenity. Journal of Travel Research, 47(4), 508-522
Shani, A., and N. Uriely, 2012, VFR Tourism; The Host Experience, Annals of Tourism Research, 39(1), 421-440
Unger, O., N. Uriely and G. Fuchs, 2016, The Business Travel Experience, Annals of Tourism Research, 61, 142-156
ויהארה

ויהארה
הוויהארה במערת קאהנה , אחת ממערות נאשיק, המאה ה-1 לפני הספירה, היא אחת המוקדמות ביותר.
מערה 4 מהמאה ה-5 במערות אג'אנטה עם תבליט בודהה בתא המקדש המרכזי.
ויהארה (תעתיק מקובל מסנסקריט: Vihāra) הוא מונח המתייחס באופן כללי למנזר עבור נזירים בודהיסטים, בעיקר בתת-היבשת ההודית. המושג עתיק יומין ובטקסטים המוקדמים בסנסקריט ובפאלי פירושו כל סידור של חלל או מתקנים למגורים. המונח התפתח למושג אדריכלי שבו הוא מתייחס למגורים לנזירים עם חלל משותף או חצר פנימית פתוחה, במיוחד בבודהיזם. המונח נמצא גם בספרות הנזירית של הדתות אג'יוויקה, הינדואיזם וג'ייניזם, ובדרך כלל מתייחס למקלט זמני לנזירים או נזירות נודדים במהלך המונסונים ההודיים השנתיים. בג'ייניזם המודרני, הנזירים ממשיכים לנדוד מעיר לעיר למעט בעונת הגשמים, והמונח "ויהארה" מתייחס לנדודיהם.
למונח ויהארה או "אולם ויהארה" יש משמעות ספציפית יותר באדריכלות הודית (אנ'), במיוחד אדריכלות הודית חצובה בסלע (אנ') עתיקה. אולם מרכזי, עם תאים קטנים המחוברים אליו, לפעמים עם מיטות מגולפות מהאבן. לחלקם יש תא מקדש הממוקם במרכז הקיר האחורי, המכיל סטופה בדוגמאות מוקדמות, או פסל בודהה בדוגמאות מאוחרות יותר. אתרים גדולים אופייניים כמו מערות אג'אנטה, מערות אוראנגאבאד, מערות קארלי ומערות קאנהרי (אנ') מכילים כמה ויהארות. חלקם כללו צ'איטיה, או אולם פולחן בקרבת מקום. הוויהארה התחילה כמקלט לנזירים מפני הגשם.
אטימולוגיה ומינוח

ויהארה היא מילה בסנסקריט המופיעה במספר טקסטים ודיים עם משמעויות רגישות הקשר. פירושה בדרך כלל צורה של "הפצה, שינוי מקום, הפרדה, סידור", או של מילים או של אש קדושה או של אתר קורבן. לחלופין, היא מתייחסת לצורה של שוטטות, כל מקום לנוח או להשביע רצון או ליהנות מהבילוי בו, משמעות נפוצה יותר בטקסטים והאפוסים הוודיים המאוחרים.
המשמעות שלה בעידן הפוסט-ודי היא ליתר דיוק צורה של בית מנוחה, מקדש או מנזר במסורות הסגפנות של הודו, במיוחד עבור קבוצת נזירים. היא התייחסה במיוחד לאולם ששימש בתור מקדש או היכן שנפגשו נזירים, וחלקם הסתופפו בו. בהקשר של אמנויות הבמה, המונח פירושו התיאטרון, המנזר או מתחם המקדש שבו נפגשים, מופיעים או נחים. מאוחר יותר המונח התייחס לצורה של בניית מקדש או מנזר בבודהיזם, הינדואיזם וג'ייניזם, שבו העיצוב כולל אולם מרכזי ומצורפים מקדשים נפרדים למגורים עבור נזירים או עבור אלים, אלות ודמויות קדושות כגון טירתנקרה (אנ'), גאוטמה הבודהה, או גורו. משמעות המילה היא מקדש ג'יין (אנ') או מקדש הינדי (אנ') או "מקום מגורים, מקום המתנה" בכתובות וטקסטים רבים של תקופת ימי הביניים בהודו, מ"ווי-האר" שפירושו "לבנות".
זה מנוגד למונח "אראניה" בסנסקריט או פאלי שפירושו "יער". בימי הביניים, המונח התכוון לכל מנזר, במיוחד עבור נזירים בודהיסטים. "מאתה" הוא מונח נוסף למנזר במסורת הדתית ההודית, כיום משמש בדרך כלל למוסדות הינדיים.
שמה של ביהר, מדינה מזרחית של הודו, נגזר מהמילה "ויהארה" בשל שפע המנזרים הבודהיסטים באזור זה. המילה הושאלה גם למלאית בתור "ביארה", המציינת מנזר או מקום פולחן אחר שאינו מוסלמי. בתאית המונח קרוי "וינהאן" (วิหาร) ובקמרית "ויהיאר" (វិហារ). בבורמזית "ויהארה" (ဝိဟာရ) פירושה "מנזר", אבל הבורמזים מעדיפים את המילה הבורמזית המקורית "קייאונג" (ကျောင်း). נזירים הנודדים ממקום למקום מטיפים ומחפשים צדקה נשארו לעיתים קרובות יחד בסנגהה. בפנג'אבי קרוי חלל פתוח בתוך הבית "והארה".
בקוריאה, יפן, וייטנאם ובסין, נראה שלמילה למקדש או מנזר בודהיסטי מקור שונה. ביפנית המילה למקדש בודהיסטי היא "טרה" (寺), היא נכתבה בעבר גם באופן פונטי "天良", והיא קשורה לקוריאנית מודרנית "צ'ול" מקוריאנית תיכונה "טאיל", ו"טאירה" בסינית עתיקה, פירוש כולן "מנזר בודהיסטי". מילים אלו נגזרות ככל הנראה מהמילה בארמית עבור "מנזר", "דרה" (מהשורש "דייר" "לחיות ביחד"), ולא מהמילה ההודית הלא קשורה למנזר "ויהארה", וייתכן שהועברה לסין על ידי המתרגמים הראשונים ממרכז אסיה של כתבים בודהיסטים, כגון אן שיגאו (אנ') או לוקסמה (אנ').
אדריכלות

השרידים המהותיים היחידים של הוויהארות הקדומות ביותר נמצאים במתחמים החצובים, בעיקר בצפון הודו, בדקאן במיוחד, אבל זה משום שהם היחידים ששרדו. במקור ויהארות בנויות מאבן או לבנים היו כנראה נפוצות לפחות באותה מידה בכל מקום, והיו המקובל בדרום. עד המאה השנייה לפני הספירה נקבעה תוכנית מבנה סטנדרטית לוויהארה. ויהארות אלה מהוות את רוב ה"מערות" הבודהיסטיות החצובות בסלע. היא הייתה מורכבת מאולם מרובע, בערך ריבוע, או כנראה חצר פתוחה בדוגמאות בנויות, שממנה נפתחו מספר תאים קטנים. התאים החצובים היו מצוידים לרוב בבמות חצובות למיטות ולכריות. בקיר הקדמי הייתה כניסה אחת או יותר, ולעיתים קרובות מרפסת. מאוחר יותר היה בקיר האחורי מול הכניסה חדר מקדש קטן למדי, שאליו הגיעו לעיתים קרובות דרך פרוזדור. בתחילה אלה כללו סטופות, אך מאוחר יותר פסל בודהה גדול, לפעמים עם תבליטים על הקירות. במרפסת עשויים להיות גם תבליטים, ובמקרים מסוימים גם על קירות האולם המרכזי. ציורים היו אולי נפוצים יותר, אבל אלה שרדו רק לעיתים רחוקות, למעט מקרים בודדים כגון מערות 2, 10, 11 ו-17 במערות אג'אנטה. מכיוון שהוויהארות החצובות המאוחרות יותר הן לרוב בנות עד שלוש קומות, זה היה כנראה צורת המבנה של הוויהארות שהיו בנויות מאבנים או מלבנים.
כשהוויהארה קיבלה תדמית מרכזית, היא השתלטה על תפקידו של אולם הפולחן, הצ'איטיה, ובסופו של דבר חדלו לבנות אולמות צ'איטיה. זאת אף על פי שחדר המקדש בוויהארה החצובה בסלע לא כולל בדרך כלל שביל הקפה. פעולת ההקפה או ההליכה סביב הסטופה (פריקראמה או פראדקשינה) היא מנהג טקסי ופולחני חשוב בבודהיזם.
בתקופת ימי הביניים המוקדמת של הודו, הוויהארות הפכו למוסדות חשובים וחלק מהאוניברסיטאות הבודהיסטיות עם אלפי סטודנטים, כגון נלנדה. החיים ב"וויהארות" נקבעו בשלב מוקדם. זהו האובייקט של חלק מהקאנון הפאלי, וִינָאיָה פִּיטָאקָה (אנ') או "סל המשמעת הנזירית". שלבאן ויהארה (אנ') בבנגלדש הוא דוגמה למנזר בנוי עם 115 תאים, שבו נחפרו החלקים התחתונים של המבנה הבנוי מלבנים. מהאוויהארה סומאפורה, גם היא בבנגלדש, הייתה ויהארה גדולה יותר, בעיקר מהמאה ה-8, עם 177 תאים סביב מקדש מרכזי ענק.
אדריכלות > וריאציות בוויהארות חצובות בסלע

ויהארות בדרך כלל בנויות לפי המבנה הסטנדרטי כמתואר לעיל, אבל יש כמה גרסאות. לשני אולמות ויהארה, מערה 5 באלורה ומערה 11 בקאנהרי (אנ'), יש פלטפורמות נמוכות מאוד לאורך רוב האולם המרכזי. אלו שימשו כנראה כשילוב כלשהו של ספסלים או שולחנות לסעודה, שולחנות עבודה ללימוד, ואולי מיטות. לעיתים קרובות הם מכונים "אולם אוכל" או "אולם דארבר (אנ')" בקאנהרי, ללא ראיות מוצקות.
מערה 11 במערות בדסה היא ויהארה קטנה למדי מהמאה ה-1, עם תשעה תאים בפנים ובמקור ארבעה מסביב לכניסה, וללא חדר מקדש. היא יוצאת דופן בשל עיטורים כדוגמת קשת בסגנון גוואקשה (אנ') משוכללת ותבליט מעקה סביב דלתות התאים, אבל במיוחד על ידי תקרה מקומרת וקצה אפסידי בצד המרוחק מהכניסה, כמו אולם צ'איטיה.
היסטוריה

בתי המערה החצובים הבודהיסטים והמקומות הקדושים המוקדמים ביותר נמצאים במערב דקאן מהמאה ה-3 לפני הספירה. המערות החצובות המוקדמות ביותר הללו כוללות את מערות בהאג'ה, את מערות קרלה, וכמה ממערות אג'אנטה.
ויהארה עם מקדש מרכזי המכיל פסלים של הבודהה, המתוארכות למאה ה-2 לספירה לערך, נמצאות באזור הצפון-מערבי של גנדהארה, באתרים כמו ג'אוליאן (אנ'), קלאוואן (אנ') (באזור תכסילא) או הסטופה דהרמרג'יקה בתכסילא, אשר לדברי היסטוריון האמנות קורט בהרנדט, היו אולי אבות הטיפוס של המנזרים של המאה ה-4 כמו אלה בדווני מורי (אנ') בגוג'ראט. הדבר נתמך על ידי גילוי של פסלי בודהה מחימר ומברונזה, אך לא ברור אם הפסל הוא מתאריך מאוחר יותר. לפי בהרנדט, אלה "בטח היו אב הטיפוס האדריכלי של מאוחר יותר מקדשים בודהיסטים צפוניים ומערביים במערות אג'אנטה, מערות אוראנגאבאד, מערות אלורה, נלנדה, רטנאגירי (אנ') ואתרים אחרים". ההצעה של בהרנדט ממשיכה את המודל שקובע שההשפעות הצפון-מערביות ועידן אימפריית קושאן במהלך המאה ה-1 וה-2 לספירה עוררו את התפתחות האמנות הבודהיסטית ועיצובי מנזרים. לעומתם, סוזן הנטינגטון קובעת כי מודל זה של סוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים מוטל בספק יותר ויותר על ידי גילוי פסלי בודהה שמלפני תקופת קושאן מחוץ לטריטוריות הצפון-מערביות. יתרה מכך, קובעת הנטינגטון, "עדויות ארכאולוגיות, ספרותיות וכתובות" כמו אלה במאדהיה פרדש מעוררות ספקות נוספים. ניתן לאתר את הפולחן האדוק לבודהה, למשל, למונומנטים בודהיסטים בבהארהוט (אנ') המתוארכים בין המאה ה-2 וה-1 לפני הספירה. במערת קרישנה או קאנהא (מערה 19) במערות נאשיק יש את האולם המרכזי עם תאים מחוברים, והיא בדרך כלל מתוארכת למאה ה-1 לפנה"ס בערך.
ויהארות האבן המוקדמות חיקו את בניית העץ שכנראה קדמה להן.
עדויות כתובות על לוחות אבן ונחושת מצביעות על כך שהוויהארות הבודהיסטיות נבנו לעיתים קרובות יחד עם מקדשים הינדיים וג'ייניים. תקופת אימפריית הגופטה הייתה עדה לבנייתן של ויהארות רבות, כולל אלה במערות אג'אנטה. חלק מהוויהארות והמקדשים הללו, אף שקיומם הוכח בטקסטים ובכתובות, כבר לא קיימים פיזית, כנראה הושמדו במאות מאוחרות יותר מסיבות טבעיות או עקב מלחמה.
היסטוריה > ויהארות כמקור למסורות בודהיסטיות מרכזיות

ככל שאנשים נוספים הצטרפו לנזירות הבודהיסטית, הנזירים הבכירים אימצו קוד משמעת שנודע בקאנון הפאלי כטקסטים של וינאיה (אנ'). טקסטים אלו עוסקים בעיקר בחוקי הסנגהה. קודמים לכללים סיפורים המספרים כיצד בא בודהה לקבוע אותם, ואחריהם הסברים וניתוחים. לפי הסיפורים, הכללים נוצרו על בסיס אד-הוק כאשר הבודהה נתקל בבעיות התנהגות שונות או מחלוקות בין חסידיו. לכל מסורת בודהיסטית מוקדמת מרכזית היה טקסט משתנה משלה של קוד משמעת לחיים בוויהארה. ראש הוויהארה מינה ויהארה-פאלה, זה שניהל את הוויהארה, יישב סכסוכים, קבע את ההסכמות והכללים של הסנגהה, ואילץ את המתנגדים לקבל קונצנזוס זה.
ניתן לאתר שלוש אחוות נזירים בעלות השפעה מוקדמת בהיסטוריה הבודהיסטית. המהאוויהארה שהוקמה על ידי מאהינדה הייתה העתיקה ביותר. מאוחר יותר, במאה ה-1 לפנה"ס, תרם המלך וטאגמאני את הוויהארה אבהאיאגירי לנזיר המועדף עליו, מה שהוביל את אחוות המהאוויהארה לגרש את הנזיר הזה. במאה ה-3 לספירה, זה חזר על עצמו כשהמלך מהאסנה תרם את הוויהארה ג'טוואנה לנזיר מסוים, מה שהוביל לגירוש שלו. המהאוויהארה של מאהינדה הובילה למסורת הטהרוואדה האורתודוקסית. נזירי הוויהארה אבהאיאגירי, שנדחו על ידי הנזירים הבודהיסטים האורתודוקסים שמתחו עליהם ביקורת, היו פתוחים יותר לרעיונות הטרודוקסים והם טיפחו את מסורת המהאיאנה. נזירי הוויהארה ג'טוואנה התנודדו בין שתי המסורות, וערבבו בין רעיונותיהם.
היסטוריה > ויהארות של עידן פאלה

מגוון של מנזרים צמח בתקופת פאלה במגדהה העתיקה (ביהר המודרנית) ובבנגל. לפי מקורות טיבטיים, בלטו חמישה מהאוויהארות (אנ'): ויקראמשילה (אנ'), נלנדה, האוניברסיטה המובילה של התקופה; שעברה את שיאה אך עדיין הייתה מפוארת, סומאפורה, אודאנטאפורי (אנ') וג'גאדאלה (אנ'). לפי סוקומאר דאט, חמשת המנזרים יצרו רשת, נתמכו והיו תחת פיקוח של מדינת פאלה. לכל אחד מהחמישה היה חותם משלו, פעל כמו תאגיד, ושימש כמרכזי למידה.
מנזרים בולטים נוספים של אימפריית פאלה (אנ') היו טראיקוטה, דוויקוטה (המזוהה עם קוטיווארסה העתיקה, 'בנגאר המודרנית'), ופנדיט ויהארה. חפירות שנערכו במשותף על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו ואוניברסיטת בורדוואן בשנים 1971–1972 עד 1974–1975 הניבו מתחם נזירים בודהיסטי במונורמפור, ליד בהראטפור דרך פנאגר באזאר במחוז ברדהמן במערב בנגל. ניתן לייחס את תאריך המנזר לתקופת ימי הביניים המוקדמת.
חפירות מאוחר יותר בג'אגג'יוואנפור (מחוז מלדה, מערב בנגל) חשפו מנזר בודהיסטי נוסף מהמאה התשיעית. לא שרד דבר מהמבנה העילי. נמצאו מספר תאי נזירים הפונים לחצר מלבנית. תכונה בולטת היא נוכחותם של תאי פינה עגולים. מאמינים שהפריסה הכללית של מתחם הנזירים בג'אגג'יוואנפור דומה בגדול לזו של נלנדה.
לצד אלה, נמצאו אזכורים מפוזרים לכמה מנזרים במקורות אפיגרפיים ואחרים. ביניהם בולטים פולאהארי (במערב מגדהה), האלוד ויהארה (45 ק"מ דרומית לפאהארפור), פריקראמאנה ויהארה ויאשוברמאפורה ויהארה (בביהר). מתחמים מבניים חשובים נוספים התגלו במיינמאטי (אנ') (מחוז קומילה, בבנגלדש). כאן נחשפו שרידים של לא מעט ויהארות, והמשוכללת ביותר היא השלבאן ויהארה (אנ'). המתחם מורכב מוויהארה גדולה למדי בתוכנית הרגילה של ארבעה מקבצים של תאי נזירים סביב חצר מרכזית, כשבמרכזה ממוקם מקדש במבנה צלב. לפי אגדה על חותם (שנתגלה במקום) מייסד המנזר היה בהאוואדווה, שליט שושלת דווה.