המצור על ירושלים (70)
ירושלים במרד הגדול > המרידה והשתלטות היהודים על העיר

העם בירושלים התקומם ויצא במרד נגד שלטונו של פלורוס. ניסיונותיו של אגריפס השני להניא את העם ממרד לא צלחו, והוא גורש מהעיר. הסיקריים פעלו ברחבי העיר להעמיק את המרד, הם הציתו מבנים ותפסו מוקדי שליטה. לאחר יומיים של לחימה הם השתלטו על מצודת אנטוניה וטבחו בחיל המצב הרומי ששהה בה. בינתיים פרצה בעיר מלחמת אחים בין הקבוצות השונות.
הנציב הרומי בסוריה, קסטיוס גאלוס, נשלח בראש כוח צבאי גדול להשליט סדר ביהודה. כשעברה שיירת האספקה שלו דרך מעלה בית חורון, תקף אותה שמעון בר גיורא, אחד ממנהיגי המורדים, ותפס חלק גדול ממנה, כולל בהמות משא רבות. פעולה זו הביאה למורדים תועלת רבה מאוחר יותר, בעת המצור הרומי על ירושלים, והקשתה על גאלוס להבקיע את חומות ירושלים. גאלוס עלה אל העיר וחדר אליה מכיוון צפון, דרך שכונת בית זיתא, וניסה לכבוש את הר-הבית. מסיבות בלתי ברורות החליט גאלוס להפסיק את המתקפה על ירושלים, ולסגת חזרה לשפלת החוף. במהלך הנסיגה הותקף צבאו על ידי כוחות המורדים, שפתחו במרדף אחריו וטמנו לו מארב במעבר ההררי הצר סמוך לבית חורון. צבאו ספג אבדות כבדות. המורדים חזרו לירושלים, כשבידיהם שלל רב שננטש במהלך מנוסת צבאו של גאלוס, כולל אילי ברזל, קטפולטות ומכונות מלחמה נוספות.
ניצחון המורדים השפיע מאוד על המצב בעיר; היהודים אוהדי הרומאים ומתנגדי המרד ברחו מירושלים, ואחרים הצטרפו אל שורות המורדים לאחר שהשתכנעו בסיכויי ההצלחה של המרד, או מחשש לחייהם. רוב האוכלוסייה היהודית בירושלים עברה לתמוך במרד והעמדה של הגורמים המתונים בעיר נחלשה, אך העימותים הפנימיים לא פסקו.
בעיר הוקמה מנהיגות יהודית מאורגנת. ויוסף בן גוריון עם הכהן הגדול לשעבר חנן בן חנן מונו למפקדי המרד בירושלים. הקבוצות הפוליטיות של המורדים ניהלו קרבות זו מול זו. הנהגת העיר התפצלה לשני מחנות עיקריים; האחד – יוסף בן גוריון וחנן בן חנן, שעבדו בשיתוף פעולה עם הכהן הגדול לשעבר יהושע בן גמלא והתנא ונשיא הסנהדרין רבן שמעון בן גמליאל הזקן. הנהגה זו אופיינה במתינות ונקטה במדיניות כפולה: היערכות למלחמה ובד בבד נִטרול המורדים הקיצוניים, בתקווה שעל ידי-כך יוכלו לבוא בהמשך להסכם שלום עם הרומאים. המחנה השני היה מחנה הקנאים בראשותו של אלעזר בן שמעון, שתחת ידו היה שלל מלחמה רב שתפס בעת נסיגתו של קסטיוס גאלוס. המונים מתושבי הארץ שנושלו מאחוזתם וברחו מהצבא הרומי הכובש, באו ועלו לירושלים. הבורחים לא נתנו אֵמון בהנהגה המתונה והצטרפו אל הקנאים. בין הפליטים נמנה גם יוחנן מגוש חלב, שזיקתו הקיצונית הוסיפה רבות לעיצוב הקבוצה הקנאית בעיר.
שמעון בר גיורא אף הוא החזיק בשלל רב שתפס בעת התקפתו על שיירתו של קסטיוס גאלוס. מעמדו הציבורי התחזק ושוחרי-קרב התאספו סביבו. שאיפתו לשלטון עצמאי בלעדי על ירושלים, הביאה לתגובת-נגד מצִדו של חנן בן חנן, שרדף את שמעון באמצעות חוליות-לחימה והצליח לסלק אותו מירושלים. שמעון פרש למצדה, חבר לסיקריים, ומשם ניהל את מסעי השוד והביזה שלו.
מחנה הקנאים הלך והתחזק, אך בעקבות פעילותו של חנן בן חנן הצליח המון העם ללחום בהם ולסלק אותם ממרחב הר-הבית, שהיה לפני-כן בריבונותם, אל שטח מצומצם של העזרה שבבית המקדש.
במחנה הקנאים החליף יוחנן מגוש חלב את מקומו של אלעזר בן שמעון, ויחד עם 20,000 לוחמים אדומים השתלט על העיר ורצח את הכוהנים הגדולים חנן ויהושע בן גמלא, את יוסף בן גוריון ועוד מנהיגים ולוחמים אחרים בולטים. בשלב מסוים הצליח העם בעזרת האדומים לדחוק ולהחזיר את הקנאים אל תחומי הר-הבית. שמעון בר גיורא מצא בשלב זה הזדמנות לחזור לירושלים, לאחר שסולק ממנה על ידי חנן, והעם יחד עם האדומים קיבלו אותו למנהיג עליהם. העיר כולה הייתה בשליטתו מלבד הר-הבית, שהקנאים התבצרו בו ובנו לאורך החומה המערבית שלו ארבעה מגדלי מצור.