stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מיכאל קריבלביץ
הערות שוליים

↑  N. Alon and M. Krivelevich (2008). "Extremal and Probabilistic Combinatorics".  In W. T. Gowers (ed.). Princeton Companion to Mathematics (PDF). Princeton University Press. pp. 562–575.
↑  Noga Alon; Paul Erdös; Ron Holzman; Michael Krivelevich (בספטמבר 1996). "On k-saturated graphs with restrictions on the degrees" (PDF). Journal of Graph Theory 23 (באנגלית). 23 (1). {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007323944705171  CiNii: DA1803696X  dblp: 09/3445  ISNI: 0000 0004 3510 9970  LCCN: nb2014017718  MGP: 83256  ORCID: 0000-0003-2357-4982  SUDOC: 180672851  S2AuthorId: 1745629  VIAF: 196742277   WorldCat (עם VIAF): 196742277
גאסדלור

| --- | --- |

 מדינה / טריטוריה:  איי פארו איי פארו
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  14 (2021)
 קואורדינטות:  62°06′44″N 7°26′05″W﻿ / ﻿62.112222222222°N 7.4347222222222°W﻿ / 62.112222222222; -7.4347222222222 
 he
 
גאסדלור (בפארואזית: Gásadalur) הוא כפר בצידו המערבי של ואוגר, אחד מ-18 איי פארו, הנהנה מתצפית פנורמית על האי מייקינס.
גאסלדור ממוקמת ממש על שפת מייקינס ומוקפת בהריה הגבוהים של ואוגר, הר Árnafjall (אנ') המתנשא לגובה של 722 מטר מצפון, והר Eysturtindur‏, המתנשא לגובה 715 מטר ממזרח.
רק בשנת 2004 בנו התושבים מנהרה דרך ההרים, כך שהכפר הקטנטן מחובר לנתיבי האי.
מקור השם גאסלדור

גאסלדור נקראה על שמה של המגלה שלה, אישה עשירה בשם גאסה, שחיה במאה ה-12 בכפר קירקג'ובור (אנ').
חצי מהאי סטריימוי (האי הגדול ביותר באיי פארו) היה בבעלותה של גאסה, אך כאשר התגלה שהיא אכלה בשר בארוחת הערב, דבר שהיה מנוגד למסורת, היא איבדה את כל ממונה לכנסייה. אחרי שזה קרה, היא עברה להתגורר בוואוגר.
תעלת גאסלדור

במשך שנים רבות, כדי להגיע לכפרים אחרים באי, נאלצו התושבים לעבור מסלול קשה במיוחד דרך הרים בגובה של מעל 400 מטר, מה שמסביר מדוע אוכלוסיית המקום הצטמצמה מאוד.
בשנת 2004 יצרו התושבים באמצעות ביקוע דרך ההרים, מנהרת גישה (אנ') בצד המערבי של וואוגר, כך שהמנהרה מחברת בין הכפרים בור (אנ') במזרח לגאסלדור במערב. המנהרה באורך של 1.4 קילומטר ועם נתיב תנועה אחד בלבד לרכבים. בעזרת המהלך הזה, מקווים התושבים שאוכלוסייתה הקטנה של גאסלדור תגדל.
אוכלוסייה בגאסלדור

בעקבות דרכי הגישה המועטות והעובדה שהיא מוקפת הרים, גאסלדור סובלת ממס' תושבים מצומצם ומהנמוכים ביותר בעולם. בשנת 2002, חיו בגאסלדור 16 תושבים בלבד ומספר בתים נותרו נטושים. הדיווח האחרון לגבי גודל האוכלוסייה הוא משנת 2012, כאשר המספר עמד על 18 תושבים בלבד.
הערות שוליים

↑  Gasadalur, Guide to Faroe Islands (באנגלית)
↑  Gásadalur / Faroe Islands / faroeislands.dk, web.archive.org, ‏4 בינואר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567693905171  LCCN: n92041001  VIAF: 143209514   WorldCat (עם VIAF): 143209514
יעקב ברק

| --- | --- |

אלוף יעקב ברק
 לידה:  17 במאי 1964 (בן 60) חיפה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  קובי
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1982–2019 (כ־37 שנים)
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
  מפקד גדוד 74 בחטיבה 188  מפקד חטיבת מרכבות הפלדה  מפקד המרכז לאימונים טקטיים   מפקד חטיבה 401   ראש מחלקת מבצעים באמ"ץ   ראש מטה פיקוד מרכז  מפקד עוצבת נתיב האש  ראש חטיבת המבצעים במטכ"ל   ראש אט"ל   מפקד זרוע היבשה
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה הראשונה    המערכה ברצועת הביטחון  האינתיפאדה השנייה   מלחמת לבנון השנייה מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן   מבצע צוק איתן
 
הענקת דרגת אלוף ליעקב ברק עם קידומו לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. עונדים לברק את הדרגה, הרמטכ"ל בני גנץ ואשתו של ברק
יעקב (קובי) ברק (נולד ב-17 במאי 1964) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף, שכיהן כמפקד זרוע היבשה, כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה, כמפקד חטיבה 401, כמפקד עוצבת נתיב האש וכראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
ביוגרפיה

ברק נולד בחיפה וגדל במטולה, דור שני לניצולי השואה. בנעוריו למד בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
בשנת 1982 התגייס לצה"ל ושירת כלוחם, מפקד וקצין בחטיבה 7 של חיל השריון, כמפקד פלוגה קלט את טנקי מרכבה סימן 2. לאחר תפקידי מפקד פלוגה, סמג"ד וקצין אג"ם התמנה למפקד גדוד 74 של חטיבה 188. במסגרת תפקיד זה, בשלהי 1995 ותחילת 1996, היה מהאחראים להיערכות מחדש של צה"ל בעיירות יטא ודאהרייה שבגזרת דרום הר חברון, כחלק מביצוע תוכנית הפריסה מחדש של הממשל הצבאי בשטחי יהודה ושומרון. הגדוד שבפיקודו היה אחראי על הפעילות הצבאית בגזרה. כמו כן קלט הגדוד את טנקי המרכז סימן 3 בז. ב-1997 מונה לקצין אג"ם של עוצבת געש ובשנת 1999 קודם לדרגת אלוף-משנה ולמפקד חטיבת מרכבות הפלדה, חטיבת שריון במילואים. במקביל שימש משנת 2000 עד 2002 כמפקד המרכז לאימונים טקטיים במרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
בשנת 2002 התמנה למפקד חטיבת השריון הסדירה 401 ובתקופתו קלטה החטיבה את ראשוני טנקי המרכבה סימן 4. ב-2004 מונה לראש מחלקת מבצעים באגף המבצעים (אמ"ץ). בשנת 2006 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד המרכז. באוגוסט 2007, כשנה לאחר מלחמת לבנון השנייה, החליף את ארז צוקרמן בפיקוד על עוצבת נתיב האש, אוגדת מילואים משוריינת בפיקוד הצפון. בעקבות מבצע עופרת יצוקה עמד בראש הוועדה לבחינת ההמלצות להענקת צל"שים. בינואר 2010 נכנס לתפקידו כראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
במרץ 2012 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. הוא שירת בתפקיד עד יולי 2016. ב-10 באוגוסט 2016 מונה למפקד זרוע היבשה. ב-17 בפברואר 2019 החליף אותו בתפקיד האלוף יואל סטריק. לאחר מכן פרש משירות הקבע.
חיים אישיים

ברק נשוי ואב לשלושה ילדים ומתגורר במושב מרחביה.
בעל תואר ראשון בהנדסת מכונות מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובוגר קרן וקסנר.
הערות שוליים

↑  מינוי תת-אלוף יעקב ברק למפקד עוצבת "עמוד האש", באתר צה"ל, 30 ביולי 2007
↑  קובי ברק מונה לראש חטיבת המבצעים, באתר צה"ל, 3 בינואר 2010
↑  מערכת אתר צה"ל, האלוף קובי ברק נכנס לתפקידו כראש אט"ל, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 5 במרץ 2012.
↑  יואב זיתון, שינויים בצמרת: מפקד חדש לחיל הים, באתר ynet, 20 בדצמבר 2015
↑  שורת מינויים בפורום המטה הכללי, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 20 בדצמבר 2014.
↑  טל לב רם, ‏סבב מינויים בצה"ל: האלוף סטריק מונה למפקד זרוע היבשה, אמיר ברעם יחליפו בפיקוד צפון, באתר מעריב אונליין, 17 בפברואר 2019
↑  eagleray, הבוגרים שלנו, באתר קרן וקסנר ישראל (באנגלית אמריקאית)
ברסט (כדורגל)

לוגו המועדון בעבר
סטאד ברסטואה 29 (בצרפתית: Stade Brestois 29), הידועה בשם הקיצור ברסט (Brest), היא קבוצת כדורגל מהעיר ברסט שבצרפת.
היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1903 בעקבות מיזוג של חמש קבוצות. בשנת 1950 קיבל המועדון את שמו הנוכחי סטאד ברסטואה 29. בשנת 1987 השיגה ברסטואה את הישג השיא שלה בליגת העל הצרפתית כאשר היא סיימה במקום השמיני. בעונת 1990/1991, בעונת 2003/2004 ובעונת 2005/2006 המועדון הגיע לשלב שמינית גמר הגביע הצרפתי. המועדון שיחק בליגת העל הצרפתית בכדורגל ברציפות מעונת 2010/2011 ועד עונת 2012/2013 שבסיומה ירד לליגה השנייה בצרפת. את עונת 2018/2019 סיים המועדון במקום השני, והעפיל חזרה לליגה הראשונה.
את עונת 2023/24, סיימה ברסט תחת ניהולו של אריק רוי הצרפתי, במקום השלישי בליגה הצרפתית לראשונה בתולדות המועדון, ובפעם הראשונה אי פעם העפילה גם לליגת האלופות.
תארים

ליגה 2 - פעם אחת
הערות שוליים

↑  Effectif SB29 - Saison 2020 - 2021, STADE BRESTOIS 29 - LE SITE OFFICIEL (בצרפתית)
| ליגת האלופות 2024/25 |
| --- | --- | --- |
| דרג א' | ספרד ריאל מדריד (אלופה מכהנת) • אנגליה מנצ'סטר סיטי • גרמניה באיירן מינכן • צרפת פריז סן-ז'רמן • אנגליה ליברפול • איטליה אינטר מילאנו • גרמניה בורוסיה דורטמונד • גרמניה ר.ב. לייפציג • ספרד ברצלונה |  |
| דרג ב' | גרמניה באייר לברקוזן • ספרד אתלטיקו מדריד • איטליה אטאלנטה • איטליה יובנטוס • פורטוגל בנפיקה ליסבון • אנגליה ארסנל • בלגיה קלאב ברוז' • אוקראינה שחטאר דונצק • איטליה מילאן |  |
| דרג ג' | הולנד פיינורד • פורטוגל ספורטינג ליסבון • הולנד פ.ס.וו. איינדהובן • קרואטיה דינמו זאגרב • אוסטריה רד בול זלצבורג • צרפת ליל • סרביה הכוכב האדום בלגרד • שווייץ יאנג בויז ברן • סקוטלנד סלטיק |  |
| דרג ד' | סלובקיה סלובן ברטיסלאבה • צרפת מונקו • צ'כיה ספרטה פראג • אנגליה אסטון וילה • איטליה בולוניה • ספרד ז'ירונה • גרמניה שטוטגרט • אוסטריה שטורם גראץ • צרפת ברסט |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb123358120 (data)  GND: 1248654188  VIAF: 164385878   WorldCat (עם VIAF): 164385878 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגל צרפתי ובנושא מועדוני כדורגל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
האצטדיון של ברסט סטאד פרנסיס לה בלה
ביבי אנדרסון

| --- | --- |

ביבי אנדרסון, 1961
 לידה:  11 בנובמבר 1935 סטוקהולם, שוודיה 
 פטירה:  14 באפריל 2019 (בגיל 83) סטוקהולם, שוודיה 
 שם לידה:  Berit Elisabet Andersson 
 מדינה:  שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1951 
 בן או בת זוג:  Kjell Grede (1960–1973)  פר אולמארק (1979–1981) 
 מספר צאצאים:  1 
 פרסים והוקרה:  פרס השחקנית הטובה ביותר (1958)  פרס יוג'ין או'ניל (1988)  דוב הכסף לשחקנית הטובה ביותר (1963)  ליטריס אט ארטיבוס (1989) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ביבי אליזבת' אנדרסון (בשוודית: Bibi Elisabet Andersson;‏ 11 בנובמבר 1935 – 14 באפריל 2019) הייתה שחקנית שוודית, שהייתה מזוהה בעיקר עקב עבודתה עם הבמאי אינגמר ברגמן.
ביוגרפיה

אנדרסון נולדה על אי באגם מלארן, היא למדה משחק בבית הספר המלכותי לתיאטרון בסטוקהולם ולאחר סיום לימודיה הצטרפה לתיאטרון המלכותי בעיר.
ב-1951 היא שיתפה פעולה בפעם הראשונה עם אינגמר ברגמן בהפקה שיצר עבור פרסומת לחומרי ניקוי, משנות החמישים ועד שנות השבעים היא שיחקה בסרטי קולנוע רבים בבימויו ובהם: החותם השביעי, תותי בר, פני מכשף ופרסונה.
ב-1963 היא זכתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בפרס דוב הכסף עבור השחקנית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט "המאהבת". תפקידה הידוע ביותר בקולנוע האמריקאי הוא בסרט "מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים" לצד קת'לין קווינלן, ב-1987 שיחקה בסרט זוכה האוסקר "החגיגה של באבט".
בשנות התשעים עבדה גם כבמאית תיאטרון בשוודיה. ב-1996 פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה.
ב-2003 היא שיחקה את אלכסנדרה, נסיכת דנמרק בסרט "הנסיך האבוד". ב-2007 ו-2008 ככבה בסרטים "ארן: אביר מסדר הטמפלרים" ו"ארן: הממלכה האבודה", כמושא אהבתו של גיבור הסרטים.
נפטרה ב-14 באפריל 2019.
שלומי גולדברג

| --- | --- |

שלומי גולדברג
 לידה:  23 בפברואר 1965 (בן 59)
 מדינה:  ישראל ישראל
שלומי גולדברג (נולד ב-23 בפברואר 1965) הוא מנחה ועורך תוכניות טלוויזיה ורדיו בתאגיד השידור הישראלי כאן 11 וכאן רשת ב'. בעבר הגיש וערך תוכניות רדיו וטלוויזיה בערוץ הראשון ובקול ישראל.
ביוגרפיה

שלומי גולדברג נולד ברמת השרון להורים ניצולי שואה שעלו מפולין. למד לימודים יסודיים בבית הספר נווה מגן ברמת השרון, חטיבת ביניים בקריית הרצוג בכפר סבא וסיים לימודים על-יסודיים בתיכון צייטלין בתל אביב.
במסגרת שירותו הצבאי שימש גולדברג כסולן ומנחה במקהלת הרבנות הצבאית תחת שרביטו של המנצח משה מרדכי רוזנבלום.
בשנת 1986 החל לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובשנת 1992 סיים לימודי תואר ראשון ושני במשפטים.את תקופת ההתמחות במשפטים עשה במשרד עורכי הדין ד"ר אביגדור קלגסבלד וד"ר יורם דנציגר.
בד בבד עם לימודיו האקדמאים, סיים גולדברג קורס כתבים בקול ישראל.
חיים מקצועיים > הגשה והנחיה ברדיו ובטלוויזיה

בשנת 1990 החל להגיש תוכניות מסורת בערוץ הראשון ובהן "זמירות", "קצר ולעניין" ותוכניות מיוחדות לחגי ישראל, וכן ערך והגיש את "יומן מורשת" ברשת א' של קול ישראל.
שלומי גולדברג נמנה עם ראשוני המגישים בתחנות הרדיו האזוריות "רדיוס 100FM" ו-"רדיו קול חי" ועם צוותי ההקמה שלהן.
בשנת 1999 נבחר לנהל את המחלקה למורשת ישראל בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית והחליף את מרדכי פרימן ששימש בתפקיד משנת 1986.
בשנת 2005 הגה והחל לערוך ולהגיש את תוכנית הטלוויזיה "הבית היהודי" שמשודרת בכל מוצאי שבת בערוץ הראשון ועוסקת בנושאים יהודיים בארץ ובתפוצות.
בשנת 2006, בימי מלחמת לבנון השנייה, יזם גולדברג את שאלת רב (תוכנית טלוויזיה), שעוסקת בשאלות ובתשובות בסוגיות הלכתיות ובנושאים יהודיים בשיתוף הצופים ושבה הוא מארח את הרב דוד לאו.
מגיש לסירוגין את התוכנית "אור ראשון" בכאן רשת ב, בתאגיד השידור הציבורי.
חיים מקצועיים > סרטים תיעודיים

בשנת 2013 הגיש את סדרת סרטי הזיכרון "מורה לחיים"- סיפורם של מורים שנפלו במערכות ישראל ובהם מאמן האתלטיקה עמיצור שפירא שנרצח בטבח י"א הספורטאים במינכן, המורה שלמה אומן- בנו של חתן פרס נובל פרופ' ישראל אומן, והד"ר יוסף האפרתי שהיה מרצה לספרות באוניברסיטת תל אביב.
שלומי גולדברג ביים והגיש את הסרטים התיעודיים "פעם היו כאן יהודים"- מסע אל יהדות סלובקיה ו"שיר שחלמתי..."- מסע אל יהדות צ'כיה, כתב והגיש את סדרת סרטי התעודה על בתי כנסת בירושלים- "אבנים של פעם" ו"מסע ירושלמי" וערך והפיק את סדרת 100 הפינות על מושגים ביהדות "יש לך מושג" עם הרב ישראל מאיר לאו.
חיים מקצועיים > פרסים

בשנים 2008 ו-2009 היה מועמד עם תוכניתו "הבית היהודי" בשלב הגמר של טקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה ולקולנוע בקטגוריית תוכנית התרבות והפנאי הטובה ביותר.
בשנת 2010, קיבל שלומי גולדברג את פרס ההצטיינות היוקרתי של ארגון "בני ברית" על סקירת יהדות התפוצות בתקשורת הישראלית.
חיים מקצועיים > שחקן

בשנים 2009 – 2013 הוזמן להופיע כשחקן אורח בתיאטרון היידישפיל, והשתתף בתפקיד המספר לצידם של השחקנים גולן אזולאי, אילן ליבוביץ', גיל קפטן והחזן ישראל רנד, בהצגה "קרליבך חי" שביים יואל זילברג, כתב אבי קורן, וניהל מוזיקלית דוד קריבושי ושהייתה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי כהצגת הבידור הטובה לשנת 2010.
גולדברג השתתף גם בהצגה "חזנים והנשמה היהודית" לצידו של זמר האופרה גיא מנהיים.
חיים מקצועיים > כתיבה

הוציא לאור ספר ילדים פופולרי "דן החזן הקטן".
המחאה החברתית בישראל (2011)

.
| --- | --- |

מפגינים במסגרת המחאה החברתית, תל אביב-יפו, 27 באוגוסט 2011
 תאריכי המאבק:  14 ביולי 2011 – הסתיימה בהדרגה במהלך השנים 2011–2012
 מקום:  מוקדים שונים ברחבי ישראל
 עילה:  יוקר המחיה בדיור ובתחומים נוספים
 אירועים קשורים
 מחאת הקוטג'
מפגינים במסגרת המחאה החברתית, באר שבע, 13 באוגוסט 2011
המחאה החברתית בישראל (מכונה גם מחאת הדיור, ומחאת האוהלים) הייתה סדרת פעולות מחאה והפגנות שהתקיימו ברחבי ישראל בקיץ 2011. המחאה החלה עם פעולת מחאה של דפני ליף כנגד מצב שוק הדיור בישראל, לאחר שהתקשתה לשכור דירה בתל אביב. המחאה התרחבה וכללה נושאים רבים בתחום החברתי-כלכלי. המחאה החלה בקבוצת מחאה ברשת החברתית המקוונת פייסבוק, שהובילה להקמת אוהלים בשדרות רוטשילד בתל אביב. בהמשך קמו אוהלים בערים נוספות והתרחבו לכדי "ערי אוהלים" שכללו מאות אוהלים בו זמנית.
בעקבות המחאה והפגנות הענק, הודיעה ממשלת ישראל על שורת צעדים שיינקטו לפתרון מצוקת הדיור, חלקם כבר היו בהליכי תכנון ואשרור וחלקם צעדים חדשים שהוצגו כמענה לדרישות המוחים. בנוסף, הוקמה ועדת טרכטנברג בראשות פרופ' מנואל טרכטנברג (לימים חבר הכנסת), במטרה לבחון ולהציע פתרונות לדרישות הכלכליות והחברתיות של המפגינים ובעיקר למצוקת יוקר המחיה במדינת ישראל ולפערים החברתיים. בהמשך, קיבלה הממשלה באופן חלקי את המלצות הוועדה.
רקע

ברקע למחאות עומדת העלייה ההדרגתית במחירי הדיור בישראל שהחלה משנת 2007 ועליית מחירים כללית בישראל. בין השנים 1996–2007, מחירי הדירות ירדו ב-44.4% ביחס לשכר הממוצע במשק. אולם מאז התחלפה המגמה ומחירי הדירות עלו באופן חד - מ-2007 ועד 2011 עלו מחירי הדירות ב-38.5% ביחס לשכר הממוצע במשק והגיעו ליחס הגבוה ביותר שנרשם מאז 1998. העלייה החדה במחירי הדיור הורגשה במיוחד באזור גוש דן ובערים הגדולות. העלייה במחירים נבעה מסיבות שונות, ובהן ריבית נמוכה, מחסור מצטבר של כ-65,000 יחידות דיור והחלטת משרד האוצר בשנת 2007 להגביל את הבנייה במרכז כדי לגרום לעליית מחירים ובכך לאלץ רוכשים רבים לעבור לפריפריה. בנוסף, עליית מחירי המזון הייתה הסיבה למחאת הקוטג' שהחלה ביוני אותה שנה וגררה חרם צרכנים. תהליך נוסף היו הקיצוצים בתקציבים האזרחיים והחברתיים של הממשלה שהתבצעו מאז 2003 והחלישו את מדינת הרווחה. כמו כן בשנים שלפני המחאה המשיכה מגמת הגידול באי-השוויון, שגרמה לכך שהצמיחה לא חלחלה לשכר של רוב האזרחים, בזמן שחלק גדול מעלויות המחיה המשיכו להתייקר.
על פי משרד השיכון, בשנת 2011 נדרשו בישראל כ-138 משכורות חודשיות ממוצעות לרכישת דירה, נתון גבוה ביחס למרבית מדינות העולם. לדוגמה בצרפת נדרשות 90 משכורות, בארצות הברית - 60, בשווייץ - 42 ובשוודיה - 30. עם זאת, הדירות בישראל גדולות יותר באופן משמעותי - השטח הממוצע לדירה חדשה בישראל עומד על 180 מ"ר (ברוטו). לשם השוואה, בדנמרק השטח הממוצע לדירה חדשה - 137 מ"ר, בצרפת - 113 מ"ר, בספרד - 97 מ"ר, באירלנד - 88 מ"ר ובבריטניה - 76 מ"ר.
אף שהממשלה ניסתה למתן את העלייה במחירי הדיור, מאמציה לא נשאו פרי בקצב משביע רצון. הצעת הממשלה מ-7 במרץ 2011 הציגה תוכנית להקמתן של ועדות לדיור לאומי, לשם הקמה מהירה של דירות מגורים, לא מנעה את המחאה שהתעוררה כמה חודשים לאחר מכן.
לתפוצת המחאות תרם גם השימוש ברשתות חברתיות מקוונות שבהן נפוצו הידיעות אודות ההפגנות. השימוש הנרחב הראשון ברשתות חברתיות לצרכים אלה בוצע בסדרת הפגנות רחבות היקף במדינות ערביות במזרח התיכון. יש הרואים בשימוש שעשו הצעירים במדינות ערב בכלי טכנולוגי זה, השראה לציבור הצעיר בישראל.
המחאה > הקמת המאהלים וארגון המחאה

המאהל הראשון הוקם ב-14 ביולי 2011 בקצה שדרות רוטשילד בתל אביב, סמוך לכיכר הבימה, בעקבות "אירוע" (event) שיצרו דפני ליף, סתיו שפיר, רגב קונטס, שיר נוסצקי, יונתן לוי, רועי נוימן וחברים נוספים כשבוע קודם לכן ברשת החברתית פייסבוק, שבו הם מזמינים אנשים להצטרף אליה למאהל מחאה, אשר לימים הפך למרכז המחאה. עם הזמן, הצטרפו למחאה זו ארגונים חברתיים שונים ואנשים פרטיים שהרחיבו את הדרישות לצדדים נוספים בפן החברתי-כלכלי. מרבית המוחים, לפי סקר של קלמן גייר, היו מצביעי מפלגות קדימה והעבודה שכ-300 אלף ממצביעיהן השתתפו בהפגנות, לעומת מפלגת הליכוד שרק כ-65 אלף ממצביעיה השתתפו בהפגנות.
במהרה הוקמו מאהלים נוספים בתל אביב ובערים רבות נוספות בהן ירושלים וחיפה. בניגוד למאהל ברוטשילד ובצפון תל אביב, שהתאפיינו באוכלוסייה ממעמד הסוציו-אקונומי הבינוני, חלק מהמאהלים החדשים כללו ציבורים נוספים, חלקם ממעמד חלש כגון מחוסרי דיור. עם הזמן גדלה המחאה וגם גורמי ותנועות ימין הצטרפו למחאה. לצד מחאה זו, שכוונה בעיקר לנושא הדיור, השתלבו מחאות נוספות בנושאים אחרים הקשורים ליוקר המחיה כגון "מחאת האימהות" (או "צעדת העגלות").
למחאה לא הייתה הנהגה רשמית, אך היו כמה פעילים בולטים, בהם דפני ליף, סתיו שפיר, איציק שמולי, שיר נוסצקי, רגב קונטס, יגאל רמב"ם, אלון-לי גרין, יונתן לוי ואחרים. עם הזמן, התגבשה אופוזיציה כלל ארצית, שכללה פעילים חברתיים כגון זאב גראוור, נפתלי בוהדנה, אביב עזוז ויגאל רמבם. נציגי מאהלים מסוימים טענו כי המטה של דפני וסתיו ריכוזי ואינו פועל בשקיפות ושיתוף. בנוסף הייתה אופוזיציה אשר טענה כי המחאה פוליטית, לעומתית ובלתי יעילה.
למחאה הצטרפו תנועות וארגונים רבים. פעילים אקטיביסטים פרסמו את קריאתה של דפני ליף באתר האינטרנט שלהם. ויזמו הקמת אתר אינטרנט שילווה את המחאה בוצע גיוס כספים לטובת המחאה ברשת, גם דרך האתר.
גופים ציבוריים דוגמת הקרן החדשה לישראל העניקה ליווי וסיוע פיננסי למוחים בפריפריה. ארגוני שמאל כמו השומר הצעיר, דרור ישראל והשמאל הלאומי הצטרפו גם הם. ארגוני ימין השתתפו באופן חלקי ומהוסס יותר בהפגנות, בין היתר כי מרביתם תמכו בממשלה. עם זאת, גופים פוליטיים גדולים לא לקחו חלק פעיל במחאה. כמו כן, התגלעו בקיעים בין המשתתפים כשתנועות המזוהות עם הימין, כמו "אם תרצו", שתמכה תחילה במאבק, הודיעו על פרישתן ממנו בשל מעורבות הקרן החדשה והשמאל הלאומי. כמו כן נוצרו חיכוכים בין מובילי המחאה סביבי עניינים שונים.
לצד התמיכה במחאה, אישי ציבור וארגונים שונים החלו להעלות בהדרגה דברי ביקורת על המחאה. עיקר הביקורת שהועלתה מתמקדת בטענות לפיהן השתלטו תנועות שמאל על המחאה במטרה ליצור דעת קהל שתקרא להפלת הממשלה.
המחאה > הפגנות הענק

המארגנים לא הסתפקו בהקמת המאהלים, אלא יזמו הפגנות ענק אחדות. יתרה מכך, גופים מאורגנים גדולים כמו ההסתדרות בראשותו של עופר עיני, תנועת דרור-ישראל והתאחדות הסטודנטים בראשותו של איציק שמולי הצטרפו למחאה. במקביל, חלק ניכר מהמימון להפגנות הגיע מגיוס תרומות ברשת. כתוצאה מכך, התפתח מאוד הבסיס הלוגיסטי של ההפגנות. כמו כן, הצטרפו למחאה פעילים חברתיים מוכרים ואישי ציבור. חלק ניכר מן ההפגנות כללו הופעות של זמרים ואמנים רבים.
ב-23 ביולי 2011, עשרות אלפי מפגינים השתתפו בהפגנת מחאה שנערכה במרכז תל אביב. בשבועות הבאים התקיימו הפגנות גדולות נוספות בערים רבות. כך למשל ב-30 ביולי, התקיימו במקביל כ-10 הפגנות בערים שונות בישראל בהן השתתפו להערכת המשטרה 85 אלף איש.
ב-26 ביולי הצהיר ראש הממשלה בנימין נתניהו על תוכניות דיור חדשות שנועדו להתמודד עם מצוקת הדיור ולהקל על מצבם הכלכלי של הסטודנטים, רוב ראשי תנועת המחאה דחו את התוכנית משום שהיא לא ענתה על דרישותיהם, וקבעו כי ההפגנות יימשכו.
ב-6 באוגוסט, התקיימה הפגנת ענק בתל אביב ועוד מספר הפגנות במוקדים שונים ברחבי הארץ, בהן השתתפו, להערכת משטרת ישראל, 150 אלף איש בתל אביב, עוד 30 אלף בירושלים ועוד אלפים במוקדים נוספים.
המחאה לא שקטה אחרי גל ההפגנות הגדולות וב-13 באוגוסט נערכו הפגנות בכמה מוקדים ברחבי הארץ, ובעיקר באזורי הפריפריה בצפון ובדרום. על פי נתוני התקשורת כ-70 אלף איש הפגינו בכל הארץ.
ב-3 בספטמבר, התקיימה סדרת הפגנות במוקדים שונים ברחבי הארץ שכונתה על ידי המארגנים "צעדת המיליון", בהן השתתפו כ-400,000 איש. בצעדה בתל אביב, שהתקיימה בין שדרות רוטשילד לכיכר המדינה, שם נערכה גם העצרת הראשית, השתתפו כ-300 אלף איש. בהפגנות שונות בשאר הארץ השתתפו כ-100 אלף איש נוספים. אירועים אלו היו לשיא המחאה, הן בארגון והן בכמות המשתתפים. לאחר מכן דעכו ההפגנות, אם כי הפגנות קטנות יותר נמשכו עוד זמן מה.
כמה מן ההפגנות ואירועי המחאה גלשו לעימותים אלימים עם כוחות המשטרה, חסימות כבישים והפרות סדר שבהם נעצרו עשרות רבות של מפגינים.
הסיסמאות הבולטות שנקראו בהפגנות היו "העם דורש צדק חברתי" ו"רוצים צדק, לא רוצים צדקה!", וכן סיסמאות נוספות כמו "מדינת רווחה!" ו"עבודה מאורגנת- מדינה מתוקנת". הסיסמאות הציגו דרישה של המוחים למצב של צדק חברתי מלא. רוב הגישות החברתיות מציגות חברה צודקת כיעד, אולם ישנם חילוקי דעות בין האידאולוגיות הפוליטיות השונות מהי חברה כזו, ועל כן משמעות רבה לצד המוחה.
מחאת העגלות
מחאת 'צעדת העגלות' החלה ב-28 ביולי, כשבועיים אחרי הקמת האוהלים הראשונים, על ידי אמהות שרצו להרחיב את המחאה גם לציבור ההורים (יעל ברדה, ענת רוזיליו, נגה קלינגר, שלי דביר, ליאת ורדי בר, תום אלרום). מטרת המחאה הייתה להכיל גם את ציבור המשפחות במחאת האוהלים ולדבר על נדבך נוסף ביוקר המחיה והוא יוקר גידול הילדים בגיל הרך, בשנים עליהן לא חל חוק חינוך חינם ועלויות הפעוטונים נעות בין 2,000-5,000 ש"ח בחודש. הדרישה המרכזית של יוזמות המחאה הייתה הרחבת חוק חינוך חינם מתום חופשת הלידה. הסלוגן היה "המשכנתא השנייה" - הכוונה היא לתשלומים שהורים צעירים משלמים על פעוטונים.
בדו"ח שהגישה ועדת טרכנטברג לראש הממשלה הומלץ להרחיב את חוק חינוך חינם. אחד היישומים הבולטים מדו"ח הוועדה היה הרחבתו של החוק גם לגילאי שלוש.
המחאה > פירוק המאהלים

בעקבות ההפגנות ב-3 בספטמבר בהן השתתפו כ-400,000 איש, החליטו חלק ממנהיגי המחאה שהאוהלים מיצו את עצמם ויש לנתב את המחאה לאפיקים שונים. כעבור ימים אחדים פונו מרבית האוהלים, חלקם מרצון וחלקם ביוזמת העיריות.
תגובות הממשלה

ממשלת ישראל הגיבה עוד בתחילת המחאה ופירטה את עשייתה בתחום החברתי-כלכלי. כשהמחאה לא שככה הציגה הממשלה ב-26 ביולי תוכנית מסודרת לטיפול בסוגיות שהעלו המפגינים.
בד בבד עם הצגת התוכניות הללו, עברה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת הרפורמה במינהל מקרקעי ישראל, וועדת הכספים אישרה את הצעת שר האוצר, לפטור ממס שבח מקרקעין מכירת דירות שתתבצע עד יולי 2013, כתמריץ להגדלת היצע הדירות. ב-3 באוגוסט אישרה הכנסת את חוק הווד"לים.
גם האמצעים האלה לא הרגיעו את המוחים וב-8 באוגוסט מינה בנימין נתניהו ועדה בראשותו של מנואל טרכטנברג לגיבוש המלצות לטיפול בבעיות. ועדת טרכטנברג התכנסה והגישה את המלצותיה ב-26 בספטמבר לראש הממשלה. חלק מההמלצות התקבלו על ידו.
המוחים לא היו מרוצים מהרכב הוועדה הממשלתית ולא מן התוכניות השונות שהעלתה הממשלה והם גיבשו צוות מומחים אלטרנטיבי שכלל כלכלנים ואישי ציבור, בראשות הפרופסורים אביה ספיבק ויוסי יונה (צוות ספיבק-יונה). הצוות האלטרנטיבי בחר שלא לשתף פעולה עם ועדת טרכטנברג, כי לא היה מרוצה מהמנדט של הוועדה. יתרה מכך, במסיבת עיתונאים גדולה שהתקיימה בבית סוקולוב בתל אביב ב-24 באוגוסט קראו ראשי המוחים להתפטרות ועדת טרכטנברג, קריאה שלא זכתה למענה. המוחים נחלקו בינם לבין עצמם, חלק מהם הטיחו ביקורת בצוות האלטרנטיבי על סירובו לשתף פעולה עם ועדת טרכטנברג.
חלק מהמלצות ועדת טרכטנברג יושמו על ידי הממשלה, ובראשן ההצעה ליישם את חוק חינוך חינם גם לילדי גנים, לפתוח את המשק לייבוא מוצרי מזון ולהוריד מכסים על מוצרים נוספים, לעצור את הורדת המיסים הישירים ולהעלות את מס רווח הון מ-20% ל-25%. בנוסף, המלצה משמעותית נוספת של ועדת טרכטנברג אשר יושמה במלואה הייתה הקמת הצוות לבחינת הגברת התחרותיות בענף הבנקאות, הידוע בכינויו "ועדת זקן", אשר מרבית המלצותיו יושמו בפועל.
תמונה פנורמית של האוהלים בשדרות רוטשילד, מרחוב אלנבי עד מתחם הבימה, 3 באוגוסט 2011 (להגדלה)
אחרי המחאה

גל המחאה החברתית הסתיים בסוף 2011. בספטמבר 2011 פורקו האוהלים. הפגנה נוספת התקיימה ב-29 באוקטובר 2011. בשנים שלאחר מכן היו עוד מספר אירועים הקשורים למחאה.
אחרי המחאה > 2012

בשנת 2012 התקיימו ניסיונות לשחזר ולהמשיך את המחאה אולם הם לא זכו להצלחה, וההתייחסות התקשורתית הייתה מועטה. ב-7 בינואר מחו מפגינים על החלטת עיריית תל אביב לפנות את המאהל בשכונת התקווה וכמה מהם נעצרו, בהם סתיו שפיר. הפגנות התקיימו ב-12 במאי, בין היתר בככר רבין בתל אביב, וב-2 ביוני בין היתר במוזיאון תל אביב. ב-22 ביוני 2012 נעצרו דפני ליף ומספר פעילים לאחר שניסו להקים מאהל מחאה ללא אישור בשדרות רוטשילד בתל אביב והתעמתו עם שוטרים. ליף שוחררה למחרת, ונזקקה לטיפול רפואי. בעקבות טענות על אלימות משטרתית כלפי המפגינים, התקיימה למחרת הפגנת מחאה בתל אביב, במהלכה נופצו חלונות של בנקים סמוך לכיכר רבין על ידי מפגינים, ונחסמו לתנועה נתיבי איילון ורחובות ראשיים בעיר. בעקבות אירועים אלה הוגשו כתבי אישום נגד דפני ליף ופעילים נוספים, חלקם בוטלו לאחר מכן. ניפוץ חלונות הבנקים עורר דיון ער, כאשר מתנגדי המחאה ואנשי הפרקליטות הציגו את הניפוץ כהוכחה לאלימות המוחים, בעוד פעילי המחאה טוענים שהיקף הניפוץ נופח, או שהניפוץ נעשה בלא כוונה כתוצאה מאלימות משטרתית.
בחורף 2012 התקיים סוף שבוע של דיונים בהשתתפות פעילי המחאה החברתית. הדיונים רוכזו בספר 'שדה אוהלים', שיצא באותה שנה.
ב-14 ביולי 2012, בהפגנה בתל אביב לציון שנה לפרוץ המחאה, הצית עצמו מפגין בשם משה סילמן, במחאה כנגד יחס רשויות הרווחה אליו. כעבור שישה ימים נפטר סילמן מכוויותיו.
ב-28 בנובמבר 2012, נחתם הסכם בין עיריית ת"א לבין איש המחאה תמיר חג'ג' להעתקת מאהל המחאה משדרות רוטשילד לגן וולובלסקי-קרני (ליד תחנת הרכבת ארלוזורוב). הסכם זה הוארך חודשית עד אוגוסט 2015, וגם זכה לגושפנקה של בית המשפט בעתירה רוסוב ואח' נ עיריית ת"א ואח' (18790-10-14) בבית המשפט לעניינים מנהליים בתל אביב.