רכבות בלבנון
היסטוריה > בתקופה העות'מאנית

ביירות ודמשק חוברו לראשונה בטלגרף בשנת 1861 ובכביש סלול בשנת 1863. מסילת ברזל שתחבר בין שתי הערים (מרחק של 140 ק"מ מעל פסגת רכס הר הלבנון) תוכננה כבר בשנת 1871 אך לא הוקמה. בשנת 1889 פרץ מרד בקרב דרוזים וחקלאים סורים. התגובה העות'מאנית להתקוממות כללה מתן מספר זיכיונות לסלילת מסילות רכבות, שנמכרו במהירות למשקיעים זרים, כדי לשפר את הפיתוח והשליטה הריכוזית באזור.
חסן בֶייהוּם אפנדי קיבל זיכיון להקמת מסילת רכבת צרה בין ביירות לדמשק בשנת 1891. בֶייהוּם מכר את הזיכיון מאוחר יותר באותה שנה ל"חברת הרכבות ביירות–דמשק" ( «Compagnie de la voie ferrée économique de Beyrouth – Damas»), בבעלות צרפתית. החברה ביקשה לבנות קו משא שישרת את נמל ביירות. באותה תקופה, "חברת הרכבת של דמשק לפיתוח כלכלי" («Compagnie des tramways de Damas et voies ferrées économiques de Syrie») גם היא צרפתית רכשה זיכיון לקו רכבת באורך 105 ק"מ בין דמשק למוזייריב (אנ') שבדרום החורן. האזור סביב מוזייריב היה מוקד לגידולי דגנים והעיירה שימשה גם נקודת מוצא לעולי רגל למכה במהלך החג'.
שתי החברות התמזגו תוך זמן קצר לחברה בשם: «Société des Chemins de fer Ottomans économiques de Beyrouth – Damas – Hauran». מטה החברה היה באיסטנבול והיו לה גם משרדים בפריז. במקור היא תכננה להשתמש במסילה צרה ברוחב מטר אחד בדיוק, אבל לבסוף בחרה ברוחב של 1.05 מטר. קטע המסילה שעבר במעבר דאר אל-בידא, נבנה עם המסילה השלישית באמצע, עבור רכבת גלגלי שיניים, זה נעשה על מנת להתמודד עם שיפוע גדול שנוצר במעבר דרך רכס הר הלבנון, כאשר נקודה הגבוהה ביותר של המסילה הייתה בגובה 1,487 מטר מעל פני הים (בנקודה במרחק של כ-37 ק"מ מביירות).
החברה השלימה את הקמתו של נמל בביירות לייבוא של ציוד בדצמבר 1892. בשנת 1893 קיבלה החברה זיכיון לקו נוסף מדמשק לבירצ'יק באנטוליה (אנ'), מה שגרם לשינוי שמה ל-«Société Ottomane du Chemins de fer de Damas- Hamah et Prolongements».
שירות הרכבת מדמשק דרומה למוזיריב החל ביולי 1894 (בזמן לקציר הדגנים של אותה שנה) ולביירות ב-3 באוגוסט 1895. הנסיעה מהחוף לדמשק ארכה בתחילה 9 שעות.
בין השנים 1900 ל-1908, התרחבה מסילת הרכבת החיג'אזית מדמשק דרומה לאל-מדינה, כאשר השלוחה לחיפה נפתחה בשנת 1906. מסילת הרכבת החיג'אזית נבנתה ברוחב 1.05 מטר שתואם את מסילת הרכבת ביירות–דמשק. חברת מסילת הרכבת החיג'אזית קיבלה לרשותה את הזיכיון לכל מסילות הרכבת שמדרום לדמשק.
הובלת החיטה מהחורן (סולת עשירה בחלבון המשמשת לייצור פסטה), נועדה להיות עמוד התווך של הכנסות הרכבת, לצד הסעת עולי הרגל המוסלמים במהלך החג'. אולם זני חיטה מארה"ב הודו ואוסטרליה שנכנסו לשוק האירופי במשולב בשפל הכלכלי המתמשך, הביא להקטנת הביקוש לחיטה החורן עוד בזמן שמסילת הרכבת לנמל ביירות הייתה בבנייה. סוחרי דמשק חשבו שהרכבת לביירות תאפשר להם לייצא את התבואה שלהם בעלות נמוכה יותר וברווח גבוה; במקום זאת, כבר בקציר 1894, הציפה הרכבת את השוק והביא לצניחה במחירים וברווחיות המסחר. השלמת הקו לנמל ביירות לא שיפרה את המצב, מכיוון שבשוק העולמי נסחרו התבואות במחירים נמוכים עוד יותר. רק ב-1908 חזרו המחירים לרמה של שנות ה-80 של המאה ה-19. חברת הרכבת עצמה הייתה אחת המנוהלות באופן הטוב ביותר באימפריה העות'מאנית: היו לה תקבולים כוללים של 434,000 דולר לשנת 1900 ובשנת 1906 קיבלה ערבון ממשלתי. למרות זאת, החברה מעולם לא הייתה רווחית במיוחד: היא הייתה בסיכון תמידי לפשיטת רגל; מניותיה נסחרו במחיר של 550 פרנק בשנת 1891 ובמחיר 468 פרנק ב-1909; והדיבידנדים היו זעירים: 4.40 פרנק בשנת 1902 ו-6.31 פרנק בשנת 1909.
מסילת הרכבת לחלב דרך עמק הבקאע בין רכס הר הלבנון והרי מול הלבנון הוקמה רוחב מסילה סטנדרטי (1.435 מטר). כתוצאה מכך, היה צורך לחליף רכבות בין שני הקווים בריאק. הקו נפתח עד לבעלבכ ב-19 ביוני 1902, והחל לשרת את חלב ב-4 באוקטובר 1906. מסילת הברזל ברלין-בגדאד הגיעה לחלב בשנת 1912, וחיברה את הקו עם איסטנבול. כך נוצרה רשת מסילות שחיברה את כל רחבי הסהר הפורה, מחיפה ועד איסטנבול.
הזיכיון לקו טריפולי-צידון לאורך החוף של לבנון, נרכש מהמחזיק המקורי שלו, על ידי חברת Société ottomane des libanais nord et sud de Beyrouth. עד שנת 1898, היא רק הניחה 19 ק"מ של מסילה, והותר לחברת הקו ביירות-דמשק להניח שלוחה עד לטריפולי, שהוארכה בסופו של דבר צפונה כדי להתחבר למסילת חלב בחומס. השירות בקו זה החל בשנת 1911. אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה, מסילה זו פורקה לשימוש במקומות אחרים.
חברה נוספת (Tramway Libanais) הניחה מסילה צרה ברוחב 1.05 מטר בין ביירות לעיירת החוף ג'וניה שמצפון, לאורך 15 ק"מ.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתלטה האימפריה העות'מאנית על כל חברות הרכבות בבעלות זרה במדינה, כולל חברת הקו ביירות-דמשק.