כפייה בכריתת חוזה (משפט עברי)
מרכיבי הכפייה > אופן הכפייה

יש להבחין בין שני סוגי כפייה עיקריים:
"פעולה הנעשית באונס" - האדם לא הפעיל כל שיקול דעת בכריתת החוזה, אלא פעל במהלכה באופן מכני. במקרה זה החוזה בטל מעיקרו, שכן לא נעשתה כאן פעולה שניתן לייחסה לאדם.
"פעולה הנעשית מחמת אונס"- אדם כורת את החוזה בעקבות כפייה שנכפתה עליו, אך הוא עושה זאת מתוך בחירה, משום שהוא מעדיף את כריתת החוזה על פני אי הנוחות שתיגרם לו אם ימשיך להתנגד לחוזה. במקרה זה החוזה אינו בטל מאליו.
ישנה מחלוקת בין מפרשי הגמרא והפוסקים מה היא הפעולה המינימלית שעל האדם לעשות על מנת שלמעשה שביצע יהיה תוקף למרות הכפייה. לדעת חלק מהמפרשים יש צורך באמירה מפורשת "רוצה אני". אך דעת רוב הפוסקים, וכך נפסק להלכה בטור, שגם שיתוף פעולה עם הכופה וחוסר התנגדות מצד הנכפה נחשבים כאמירה מפורשת.
הבחנה משמעותית נוספת היא בין כפייה חיצונית לבין כפייה שאדם כופה את עצמו. בלשון התלמוד: 'שָׁאנֵי אוּנְסָא דְנַפְשֵׁיהּ [= שונה אונס ש(בא) מעצמו] מֵאוּנְסָא דְאַחֲרִינֵי [מאונס ש (בא) מאחרים]'. כך, למשל, אדם עשוי למכור נכס, מחמת לחץ כלכלי. מכירה כזו נובעת מכפייה פנימית שהמוכר בוחר בה. כפייה כזו אינה נחשבת כאונס, ולכן בנסיבות כאלו - המכירה תקפה. פסיקה של המהרשד"ם המדגימה עיקרון זה, עוסקת בחייב שלא שילם את חובותיו והוכנס לבית הכלא. כדי לגייס את הכסף הנחוץ לתשלום חובו ושחרורו הוא נאלץ לבקש מאלו החייבים לו שיפרעו לו את חובותיהם כלפיו בסכום פחוּת משמעותית מסכום החוב שלהם כלפיו. על פי פסיקת המהרשד"ם גם מקרה מעין זה נחשב כפייה עצמית, ולכן ההסכם על פרעון החוב (בסכם הפחוּת) אינו בטל.
רק כפייה ישירה להתקשרות בחוזה נחשבת לכפייה חצונית. לעומת זאת, כפייה לעשות פעולה מסוימת הדוחקת את הנכפה לחתום על חוזה, נחשבת לכפייה עצמית. עם זאת, מדובר דווקא בפעולה שלכופה מותר לבצעה. פעולה מצד הכופה שאינה כדין, תיחשב לכפייה חיצונית. לכן, אם נטפלה עלילה על נושה שגרמה להכנסתו לכלא, ומחשש שיפגע ויתר הנושה על החוב שחבים לו, הדבר נחשב לכפייה והמחילה בטלה.
ישנו דיון בשאלה האם כפיית סעיף מסוים בחוזה עבודה, נחשבת כפייה חיצונית או שמא זו כפייה עצמית שכן האדם לא חייב לעבוד בעבודה זו דווקא, אלא הוא בחר בכך.
כפייה על ידי פגיעה בנכסים גם היא נחשבת ככפייה חיצונית המבטלת חוזה. לפי זה, משכיר שאיבד את שטר השכירות והשוכר מאיים עליו שאם לא ימכור לו את השדה, הוא יטען שהיא שלו לדעת הרמב"ם, זו מכירה באונס, והיא בטלה. אין מקורות ישירים העוסקים בכפייה כלכלית חיצונית, אך ייתכן וניתן ללמוד מהדוגמה המובאת בתלמוד ל"אונסא דנפשיה", שלחץ כלכלי אישי נחשב אונס עצמי ואינו מבטל את החוזה, ולעומת זאת לחץ כלכלי חיצוני נחשב אונס ומבטל את החוזה.
מוסכם על הפוסקים כי כפייה המופעלת על אדם שלישי שאינו קשור לנכפה, אינה נחשבת כפייה חזקה די הצורך, ולכן אין בכוחה לבטל את החוזה. לעומת זאת, מוסכם שכפייה המופעלת על אשתו של הנכפה נחשבת ככפייה עליו, שכן אשתו כגופו. כשהכפייה מופעלת על שאר קרובי המשפחה של הנכפה, נחלקו הפוסקים:, הרשב"ץ סובר, שכפייה כזו אינה קרובה דייה לנכפה, ולכן אינה מבטלת את החוזה. לעומתו, הריב"ש, ובעקבותיו הבית יוסף פוסקים שהיא נחשבת כפייה הגוררת ביטול חוזה, שכן איום על בני משפחה אינו פחות מאיום על נכס.
המשפט העברי מתייחס באופן זהה לכפייה שבוצעה על ידי הצד השני לחוזה ולכפייה שבוצעה על ידי אדם שלישי, וזאת בניגוד למשפט הישראלי ולשיטות משפט מודרניות רבות. הסיבה לכך היא שעפ"י המשפט העברי אין הבדל מבחינת הכפוי מי הכופה שלו, שהרי לבסוף הוא קיבל החלטה לחתום על חוזה במצב נפשי של הכרח. מנגד, המשפט הישראלי סובר שאשמת הכופה היא חלק מהותי מהסיבה לביטול החוזה, ועל כן כשהאשמה לא קיימת, החוזה תקף.