stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרמן מינטון
קריירה פוליטית > הרפורמה בבית המשפט העליון

ב-1936 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית שחוק ההסדר החקלאי (Agricultural Adjustment Act) נוגד את החוקה. בפעם הראשונה נשא מינטון נאום שבו הוא מתח ביקורת על בית המשפט על עקיפת רצונו של הקונגרס. הוא האשים את בית המשפט על כך שהרשה לעצמו להיות מושפע ממניעים פוליטיים ולא מהחוק. בתגובה לפסיקת בית המשפט, החל מינטון לנסח הצעת חוק שתאפשר לבית המשפט להכריז על חוק כנוגד את החוקה רק אם שבעה מתוך תשעת השופטים יתמכו בהחלטה. בפברואר 1937 לפני שהגיש מינטון את הצעת החוק, הציג הנשיא רוזוולט תוכנית משלו לטיפול בבית המשפט העליון. רוזוולט הציע הוספת שופטים נוספים לבית המשפט וקביעת גיל פרישת חובה. השינויים היו אמורים לאפשר לו למנות שופטים כך שייווצר רוב שיגלה יותר אהדה לסדר היום שלו, ויבטיח שלא ייפסלו החוקים שיועברו על ידי מפלגתו.
מינטון היה מרוצה מהצעת החוק של רוזוולט ועד מהרה הוא היה התומך המוביל שלה בסנאט. צעד זה נכלל בהצעת חוק כוללנית שנועדה בין השאר לביצוע רפורמות במשכורות השופטים ובמערכת הארגונית של בתי המשפט הפדרליים. עד מהרה גילו הרפובליקנים שהצעת החוק נועדה להציף את בית המשפט בשופטים שיהיו נוחים לממשל ותקפו אותה. לדמוקרטים היה רוב מיוחס בקונגרס, ובתחילה נראה היה בטוח שהצעת החוק תעבור. תמיכתו של מינטון בהצעת החוק סייעה לו לקבל את תפקיד מצליף סיעת הרוב בסנאט, כך שהוא יכול היה לפעול באופן אפקטיבי להעברת החוק. מינטון נשא שישה נאומים ברדיו בשם מפלגתו שתמכו בהצעת החוק, אך הדמוקרטים לא זכו בתמיכת דעת הקהל.
מינטון קיבל איומים על חייו בצורת קליע רובה בתוך מעטפה שנשלחה אליו עם הודעה שבה הציעו לו לא להצביע בעד הצעת החוק. דמוקרטים רבים, מתוך חשש שלא יעלה בידם להיבחר מחדש, הצטרפו לרפובליקנים והפילו את הצעת החוק. מינטון לא היה מאושר מהפלת החוק והדבר עלה לו בתמיכת מצביעיו, אך כתוצאה מהקשר ההדוק שלו להצעת החוק ועם מנהיגי המפלגה, הוא זכה להשפעה חזקה יותר בה.
אף על פי שמינטון תמך בממשל רוזוולט והיה אורח קבוע בבית הלבן, הוא היה חלוק עם הנשיא על כמה מצעדיו. הוא הצביע בעד עקיפת וטו נשיאותי להענקת 2.5 מיליארד דולר (49 מיליארד דולר בערכים של 2021) כתשלום בונוס לחיילים שלחמו במלחמת העולם הראשונה. הוא תמך בהצעת החוק נגד מעשי לינץ' של חבר בית הנבחרים לאונידס דאייר, שרוזוולט חשש שתעלה לו בתמיכת מדינת הדרום. הוא גם תמך בהרחבת חוק האץ' (Hatch Act of 1939), חוק שאסר על עובדי הממשל הפדרלי לקחת חלק במערכות בחירות במדינות, ולמעשה לצמצם את השפעת הפטרונות הפדרלית.
לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה נקט מינטון בעמדה זהירה בנוגע למעורבותה של ארצות הברית בה. כאשר פלשה ברית המועצות לפינלנד, הצביע מינטון נגד הענקת הלוואה לפינלנד לסיוע במאמציה הצבאיים. הוא גם התנגד למכירת תחמושת וכלי נשק לבעלות הברית או למדינות הציר. הוא תמך בהרחבת כוחם של הכוחות המזוינים של ארצות הברית והאמין שכניסתה של ארצות הברית למלחמה בלתי נמנעת, אך טען שיש להשהותה ככל האפשר. הוא הצביע בעד חוק סמית' (Smith Act), שהגדיר תמיכה בהפלת הממשלה כפשע, חוק שכוון במיוחד נגד הקומוניסטים והפשיסטים בארצות הברית. בשנתו האחרונה בסנאט, נפוצה השערה בעיתונות שמינטון יקודם למשרה בכירה יותר על ידי רוזוולט, כולל משרה בקבינט ובבית המשפט העליון, אך אף אחת מהשערות אלו לא התממשה.
קריירה פוליטית > הניסיון להיבחר מחדש לסנאט

מינטון התמודד לבחירה מחדש לסנאט ב-1940. מקנאט קרא תיגר על מועמדתו של רוזוולט לנשיאות, וכך הוא אילץ את מינטון לבחור בין תמיכתו בממשל לבין בעלי בריתו במפלגה הדמוקרטית במדינתו. מינטון תמך ברוזוולט, והחלטתו זו עלתה לו בתמיכתם של מקנאט ושל המנגנון המפלגתי באינדיאנה.
המועמד הרפובליקני לנשיאות, ונדל וילקי, היה גם הוא בן אינדיאנה, ומינטון התמודד עם אתגר קשה לזכות בבחירה מחדש. הוא התייחס לווילקי כ"חנפן כלפי העשירים והמפורסמים". וילקי מעולם לא הגיב להתגרויותיו של מינטון, והשאיר ליריבו של מינטון בבחירות לסנאט, ריימונד ויליס, להגיב על תקיפותיו של מינטון. ויליס התמודד בבחירות לסנאט שנתיים קודם לכן, אך הובס על ידי הדמוקרט פרדריק ואן נויס. ויליס מצא פגמים במינטון בשל שורה של נושאים, אך התמקד בצעדי החקיקה שמינטון תמך בהם בעת כהונתו בסנאט. ויליס טעם שרבים מצעדי חקיקה אלו נגדו את החוקה ושעמדותיו של מינטון גרמו נזק לאומה. מינטון הגיב בציון קשריו של ויליס לתאגידים עשירים והאשים אותו בכך שלא דאג לאנשים. מערכת הבחירות של מינטון התמקדה בהישגי הניו דיל. הוא טען שהכנסות החקלאים באינדיאנה הוכפלו מאז 1932, ושם דגש על העברת חוקי הפנסיה. תמיכתו בגיוס חובה ובהכנות צבאיות לקראת המלחמה הממשמשת ובאה הוכחו כלא פופולריות בקרב קהל המצביעים ועלו לו בתמיכה משמעותית, אך על פי ההיסטוריון ויליאם רדקליף, היה זה מעמדו של וילקי כ"בן המועדף", שהוביל רבים מאזרחי אינדיאנה להצביע לרפובליקנים, שהוכח כגורם המכריע בבחירות. על אף מערכת הבחירות הנמרצת של מינטון, הוא הפסיד בבחירות לוויליס בהפרש של 5,179 קולות מתוך 1.5 בעלי זכות הבחירה.
בבחירות לנשיאות של 1940 ניצח רוזוולט. לאחר שסיים מינטון את כהונתו בסנאט בינואר 1941, הוא מונה למשרה בממשלו של רוזוולט כגמול על נאמנותו במערכה על הרפורמה בבית המשפט העליון. הוא שימש כאחד היועצים הקרובים נשיא וכאיש הקשר בין הבית הלבן לבין הקונגרס. הגדרת תפקידיו לא ידועה במלואה. לינדה גוגין שיערה שהוא ניהל את מערכת הפטרונות הפוליטית של רוזוולט. הוא גם שכנע את הנשיא לתמוך בהקמת ועדת ההגנה של הסנאט בראשותו של טרומן, תפקיד שהביא את טרומן לאורך הזרקורים ברמה הלאומית וסייע לו להיבחר בהמשך כסגן הנשיא.
שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השביעי > מינויו

ב-7 במאי 1941 הודיע הנשיא רוזוולט על מינויו של מינטון כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השביעי שמרכזו בשיקגו. ב-12 במאי אושר המינוי פה אחד על ידי הסנאט וב-22 במאי הוא נכנס לתפקידו. מינטון התפטר מתפקידו בממשל, אך גם לאחר שהחל לכהן על כס השיפוט הוא נותר פעיל מאחורי הקלעים של המפלגה הדמוקרטית והתכתב באופן שגרתי עם רוזוולט בנוגע להצעות שהיו קשורות לפטרונות הפוליטית.
ב-29 במאי הושבע מינטון לתפקידו, אך באותה עת היה בית המשפט בפגרה ממנה שב ב-7 באוקטובר. בית משפט זה היה בעל עומס התיקים הגבוה ביותר מבין כל בתי המשפט הפדרליים לערעורים בכל רחבי ארצות הברית, והשופטים שכיהנו בו טיפלו כל אחד בממוצע ב-40 תיקים בשנה. השופטים היו ידידים קרובים ומינטון פיתח יחסי ידידות קרובים במיוחד עם השופט ג'יימס ארל מייג'ור. מייג'ור הציע למינטון סיוע כספי בתקופת מחלתו מאוחר יותר. מייג'ור כבר כיהן בבית המשפט מספר שנים והחזיק במשנה שיפוטית דומה לזו של מינטון. השניים נכחו יחדיו באופן תדיר במשחקי בייסבול והתארחו לעיתים קרובות זה בביתו של זה.
זמן קצר לאחר שהחל מינטון לכהן בבית המשפט, פרצה מלחמת העולם השנייה, וכך נוצר שטף של תיקים בסוגיות שתקדימים משפטיים יכלו לתת מעט מאוד סיוע, כולל עתירות נגד צעדים שננקטו בקשר למלחמה, חוקי מערכת השירות הסלקטיבי, פיקוח על מחירים, קיצוב וזכויות האזרח. ברוב המקרים הללו אישר בית המשפט את החלטות בתי המשפט הפדרליים המחוזיים, אך בכמה מהם נדרש בית המשפט ליצור תקדימים. מינטון ציין בכמה הזדמנויות את העדפתו האישית לאשר החלטות של בתי משפט בערכאה נמוכה יותר. הוא סבר שבית משפט ששמע את התיק ונתן פסק דין יכול היה באופן כללי לקבל החלטות שיכולות להיות עדיפות על פני החלטות בתי המשפט לערעורים. הוא האמין שתהליך הערעור צריך להיות מיועד למקרים יותר רציניים ולמקרים בהם בית המשפט בערכאה הנמוכה שגה באופן ברור.
שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים בסבב השביעי > מועצת החנינות והירידה בבריאותו

לאחר מותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט והשבעת יורשו הארי טרומן, המשיך מינטון לייעץ לממשל החדש במגוון של נושאים, כולל תימרוני הפטרונות הפוליטיים. טרומן מינה את מינטון כראש מועצת החנינות של מחלקת המלחמה, פנל של שופטים שהיה ממונה על בקרת ההחלטות שניתנו על ידי בתי הדין הצבאיים. הפנל התכנס אחת לשבועיים, ויחד עם תפקידיו השיפוטיים הרגילים, לוח הזמנים של מניטון היה צפוף מאוד ונותר לו זמן מועט מאוד למנוחה, ובעקבות זאת התדרדר מצב בריאותו. ביום הזיכרון של 1945, בעת ששט ביאכטה הנשיאותית יחד עם טרומן, ביקש ממנו טרומן לקבל את המינוי לפרקליט המדינה של ארצות הברית. מינטון דחה את ההצעה בשל מצב בריאותו, אך אמר לנשיא שהוא מעוניין במושב בבית המשפט העליון.
בספטמבר אותה שנה, לקה מינטון בהתקף לב כאשר שהה בוושינגטון הבירה. הוא אושפז לשלושה חודשים בבית החולים וולטר ריד. לאחר שובו לעבודתו, הוא נאלץ לנוח באופן תדיר בשל האנמיה ממנה סבל ושהחמירה, והוא ביקש להקל על עומס העבודה שלו. מצבו הבריאותי החמיר עוד יותר, כאשר ב-5 באוגוסט 1949 מעד מינטון מעל אבן בחצר ביתו ושבר את רגלו. פציעה זו אילצה אותו להסתייע במקל הליכה עד ליומו האחרון.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > מינויו

ב-15 בספטמבר 1949 הודיע הנשיא טרומן במסיבת עיתונאים על מינויו של מינטון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט ויילי ראטלדג' שהלך לעולמו מספר ימים קודם לכן. מינטון כבר הסכים קודם לכן לקבל את המינוי בשיחת טלפון עם הנשיא. טרומן נימק את בחירתו במינטון בהשכלתו המשפטית הרחבה ובניסיונו בבית המשפט הפדרלי.
החדשות על מינויו של מינטון זכו לתגובות מעורבות ברמה הלאומית. בניו יורק טיימס נאמר שטרומן נתן לידידות אישית ופוליטית להשפיע על בחירתו. בעיתון ניו ריפבליק נאמר ש"הנשיא שוב חזר להרגלו המגונה לבחור אנשים למשרות בכירות בשל העבודה שהם היו ידידיו..." העיתון וושינגטון פוסט העלה שאלות בנוגע ליכולתו של מינטון לזכות באישור הסנאט עקב הכוח של יריביו בגוף המחוקק. העיתון אינדיאנפוליס סטאר (The Indianapolis Star) הציע דעה אוהדת יותר, בציינו שכישוריו של מינטון וגאוותה של אינדיאנה יכולים להילקח בחשבון במינוי בן המדינה לבית המשפט העליון. המאמר ציין שהוא יהיה השופט המשכיל ביותר בבית המשפט, ולפיכך יש לאשר את מינויו.
הסנאטור מאינדיאנה, ויליאם ג'נר, הוביל את המתנגדים למינויו של מניטון, כולל כמה מיריביו הוותיקים של מינטון, בניסיון להביאו בפני הסנאט לשימועים. מינטון כתב לוועדת המשפט של הסנאט מכתב בו השיב על כמה משאלותיהם, אך סירב להתייצב בעצמו לשימוע. הוא הזכיר את רגלו השבורה ורמז במכתבו על הנזק שעלול להיגרם לבריאותו בנסיעה במצבו. הוא גם ציין שכשופט מכהן וכסנאטור לשעבר, אין זה יהיה ראוי שהוא יתייצב לשימוע. אף על פי ששימועים נערכו מעת לעת בעבר, לא היה זה נהוג באותה תקופה לקיים שימועים בנוגע למועמדים. בהיעדרו של ג'נר, פעלו בעלי בריתו של מינטון להגיש בקשה לביטול השימוע וועדת המשפט העבירה חוות דעתה למליאת הסנאט לאחר הצבעה בה תמכו 9 חברי הוועדה במועמדותו של מינטון ו-2 התנגדו. הסנאטור הומר פרגסון ניסה להחזיר את המינוי לוועדה, אך בקשתו נדחתה ברוב של 45 מול 21. הוויכוח הממושך בנוגע למינויו של מינטון התמקד בזיקה המפלגתית שלו, בתמיכתו ברפורמת בית המשפט העליון במהלך כהונתו בסנאט, ובבריאותו הלקויה. מתנגדיו נקטו בכמה טכסיסי השהייה. ישיבת הסנאט שקדמה להצבעה לאישור המינוי נמשכה עד חצות הלילה. מינויו אושר ב-6 באוקטובר ברוב של 48 תומכים מול 16 מתנגדים, ולמחרת היום נכנס מינויו לתוקף. עד היום, מינטון הוא השופט האחרון שהיה קודם לכן חבר הקונגרס, מכהן או לשעבר, שמונה לבית המשפט העליון, והוא בן אינדיאנה היחידי שמונה לתפקיד. נשיא בית המשפט העליון ג'ון רוברטס הגיע גם הוא מאינדיאנה, אך לא נולד בה.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > פעילות פוליטית

אף על פי שמינטון כיהן בבית המשפט העליון, הוא המשיך להיות מעורב בפוליטיקה הפנימית של המפלגה הדמוקרטית. הוא כתב לנשיא טרומן כמה מכתבים בהם הוא מתח ביקורת על השופטים רוברט ה. ג'קסון והוגו בלאק, והתייחס לבלאק כאל דמגוג. הוא גם יעץ בנוגע להתנגדות של הרפובליקנים בסנאט. במכתב מ-1954, כאשר סיים טרומן את כהונתו כנשיא, הוא דחק בטרומן לסייע למקד את דעת הקהל יותר בכלכלה ופחות בקומוניזם, איום שהוא טען שהרפובליקנים הגזימו בהערכת חשיבותו כדי להימנע מלהתמודד עם הבעיות שלהם עצמם.
לאחר פרישתו של טרומן מהמרוץ בבחירות לנשיאות של 1952, העיר מינטון שהוא יעץ לטרומן שלא להתמודד לנשיאות. באוגוסט 1956 שאל עיתונאי את מינטון בנוגע למועמד המועדף עליו בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה. מינטון השיב, "יש לי אמון רב בעדלי סטיבנסון". הוא גם ציין שדווייט אייזנהאואר היה מוגבל פוליטית. מינטון זכה למתקפות בתקשורת על כך שנקט בדעה, וכמה ימים לאחר מכן הוא ניסה להתכחש לאמירותיו בעצת חבריו בבית המשפט העליון.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית > שופט בדעת המיעוט

שופטי בית המשפט העליון האחרים שמונו על ידי טרומן הצביעו באופן עקבי על פי קו שמרני, ובמהלך שנותיו הראשונות של מינטון על כס השיפוט שב בית המשפט לגישה השמרנית שהייתה מנת חלקו בתקופה בה כיהן ויליאם הווארד טאפט כנשיא בית המשפט העליון. בעת שכיהן כשופט, השתנה מינטון מסנאטור שתמך בניו דיל לאחד השופטים הראקציונרים ביותר כבעל בריתו של השופט פליקס פרנקפורטר. ניתוח אמפירי של הצבעותיו של מינטון מראה שהוא היה השופט השמרן ביותר בבית המשפט במהלך שנתו הראשונה על כס השיפוט, והוא נותר בפלג השמרני של בית המשפט במשך כל תקופת כהונתו.
בשנותיו האחרונות על כס השיפוט לא הפיק מינטון הנאה מרובה מההשפעה המוגבלת שהיית לו כשופט, כאשר הוא היה יותר ויותר במיעוט כאשר התקיימו הצבעות בתיקים שהוגשו לבית המשפט. לאחר פטירתם של נשיא בית המשפט העליון פרד וינסון ושל השופט רוברט ג'קסון, מצא מינטון את עצמו כשהוא נהנה מתמיכה מועטה ברבות מחוות הדעת שלו, וכתוצאה מכך הוא החל לשקול פרישה.
המהפך בגישת בית המשפט הובילה לאיבה בין השופטים משני פלגי בית המשפט. על אף האכזבה מעמדותיו של בית המשפט בכמה סוגיות, נותר מינטון אהוד בקרב עמיתיו לכס השיפוט והוא לא נקט עמדה בחילוקי דעות אישיים. נוכחותו הייתה מרגיעה במהלך תקופה שעמדה בסימן של עימותים מרים בין ויליאם אורוויל דאגלס לבין פליקס פרנקפורטר.
ב-7 בספטמבר 1956 הודיע מינטון לנשיא אייזנהאואר על כוונתו לפרוש. בהודעה הוא ציין ביובש את רצונו לפרוש על פי החוק. אייזנהאואר השיב בהודעה קצרה שבו הוא איחל למינטון פרישה מאושרת. אף על פי שהוא לא הודיע על כך לנשיא, הודיע מינטון לחבריו בבית המשפט שמשימותיו עלו לו בבריאותו. האנמיה ממנה סבל החמירה יותר ויותר, וגרמה לו לאיטיות פיזית ומנטלית. כהונתו של מינטון הסתיימה ב-15 באוקטובר 1956, לאחר 7 שנים ו-3 ימים של כהונה בבית המשפט. במקומו מונה ויליאם ברנן.
לאחר פרישתו

עם פרישתו העיר מינטון, "יהיה זה יותר מעניין מי יחליף אותי בהשוואה לעצם פרישתי, אני בסך הכל הד". על אף בריאותו הרופפת, התחרט מינטון על החלטתו לפרוש כמעט מיד לאחר שהודיע עליה.
הוא שב לביתו שבניו אולבני, שם הוא לקח על עצמו עומס עבודה מופחת. מדי פעם הוא נתן הרצאות באוניברסיטת אינדיאנה והמשיך לשאת נאומים ציבוריים מעת לעת. במשך כמה שנים לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, קיבל מינטון מדי פעם על עצמו מינויים זמניים כשופט באחד מבתי המשפט בערכאות הנמוכות. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לואיוויל. הוא ערך טיולים רבים ברחבי ארצות הברית ושני טיולים באירופה. ב-1956 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
על אף בריאתו הרופפת, נותר מינטון פעיל במפלגה הדמוקרטית. הוא הביע דאגה מתפקודו של הנשיא אייזנהאואר, שלדעתו היה בלתי כשיר לתפקידו. הוא המשיך לנהל התכתבויות עם הנשיא לשעבר טרומן, והשניים נפגשו מדי פעם באירועי המפלגה הדמוקרטית.
מותו

מינטון אושפז בסוף מרץ 1965 בבית החולים פלויד ממוריאל שבניו אולבני, שם אובחן שהוא סבל מדימום פנימי. שרמן מינטון נפטר בשנתו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-9 באפריל 1965. רעייתו של מינטון הייתה קתולית. טקס ההלוויה שלו התקיים בכנסיית השילוש הקדוש הקתולית ובו נכחו מכובדים רבים, כולל כמה משופטי בית המשפט העליון המכהנים, מושל אינדיאנה ומושל קנטקי, וכמה מחברי הקונגרס. מינטון נטמן בבית הקברות השילוש הקדוש שבניו אולבני. מינטון עצמו היה להלכה קתולי, אך התרחק מהדת במשך רוב ימי חייו. רק לאחר פרישתו הוא החל להשתתף לעיתים במיסות. הוא הותיר את רוב מסמכיו האישיים והמשפטיים לספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי טרומן.
הנצחתו

על שמו של מינטון נקרא גשר שרמן מינטון (Sherman Minton Bridge), שדרכו חוצה כביש בין-מדינתי 64 את נהר אוהיו, והוא מקשר בין לואיוויל, קנטקי ובין ניו אולבני, אינדיאנה. מינטון נכח בטקס חנוכת הגשר ב-1962. שמו גם מונצח בתחרות למשפטים מבוימים שנערכת מדי שנה על ידי בית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה. שמו של מינטון מונצח גם יחד עם שמו של הסנאטור מאינדיאנה הומר קאפרהארט, בבניין הפדרלי מינטון-קאפרהארט שבאינדיאנפוליס. פרוטומה של מינטון מוצבת בבניין הקפיטול של אינדיאנה.
מורשתו

בעוד שכותבים כמו הביוגרפית של מינטון, לינדה גוגין, וההיסטוריון המשפטי ויליאם רדקליף, שיבחו את חשיבתו של מינטון בכתיבת פסקי הדין שלו, הם ציינו שלעמדותיו הייתה השפעה מועטה לטווח ארוך. היסטוריונים משפטיים אחרים, כמו ברנרד שוורץ, הביעו דעה שלילית יותר על הקריירה השיפוטית של מינטון. שוורץ כתב שמינטון "היה בינוני ומטה כשופט. פסקי הדין שכתב, מעטים באופן יחסי לאורך תקופת כהונתו, ירודים ברמתם, ומאופיינים ככאלו שנכתבו כלאחר יד בסוגיות מורכבות". שוורץ המשיך וציין, "הוא מדורג בתחתית רשימת שופטי בית המשפט העליון". רוב התקדימים שמינטון היה שותף בקביעתם נהפכו על פיהם על ידי בית המשפט העליון בתקופת נשיאותו של ארל וורן בשנים שלאחר פרישתו. בסך הכל הוא כתב 67 פסקי דין של הרוב לצד כמה חוות דעת מיעוט. בתגובה לביקורת הנוקבת של שוורץ, כתבה גוגין מאמר תגובה, בציינה שפסיקותיו של מינטון היו "צפויות בהתבסס על עקרונות הכבוד, התקדים והפירוש הקפדני". היא ייחסה את הדירוג הנמוך של מינטון לנטייתם של המשקיפים להעדיף אקטיביזם שיפוטי.
תקופת כוהנתו של מינטון בבית המשפט העליון עמדה בסימן של תום תקופה שחלפה. לאחר מינטון נטו שופטים לכהן תקופות ארוכות יותר על כס השיפוט, וכך יושם תחום מדע המדינה באופן חזק יותר על בית המשפט העליון. התפישה ההולכת וגוברת של שיפוט אל-מפלגתי הפך לנורמה בפוליטיקה האמריקאית לאחר מינטון. הוא היה חבר הקונגרס האחרון שמונה לכהן בבית המשפט העליון. לינדה גוגין וג'יימס סנט קלייר ציינו שבתי המשפט הפדרליים איבדו נקודת מבט יקרת ערך כאשר חדלו לשבץ מחוקקים מנוסים בין שופטיהם.
למינטון היה תפקיד חשוב מאוד מאחורי הקלעים של בית המשפט העליון כמשכין שלום בין שני הפלגים היריבים בו. ניסיונות השכנת שלום אלו הובילו את השופט פרנקפורטר להעיר שבעוד שמינטון לא ייזכר לעולם כשופט גדול, הוא ייזכר כעמית גדול על ידי עמיתיו השופטים.
הערות שוליים

1 2 3  Kleber, John (2000). The encyclopedia of Louisville. Louisville: University Press of Kentucky. p. 624.
↑  Ariens, Michael. "Sherman Minton biography". Archived from the original on July 14, 2010.
1 2  "Sherman Minton Moot Court Competition: Who Was Sherman Minton?". Bloomington, Indiana: Maurer School of Law. 2012. Archived from the original on September 28, 2012.
↑  Hein's Legal Theses and Dissertations
↑  Standard Oil Company v. Federal Trade Commission, 340 U.S. 231 (1951)
↑  Modernistic Candies v. Federal Trade Commission, 145 F.2d 454 (7th Cir. 1944)
↑  Youngstown Sheet & Tube Co. v. Sawyer, 343 U.S. 579 (1952)
↑  Eisler, Kim Isaac (1993). A Justice for All: William J. Brennan, Jr., and the decisions that transformed America. New York: Simon & Schuster, p. 96.
↑  Eisler, Kim Isaac (1993). A Justice for All: William J. Brennan, Jr., and the decisions that transformed America. New York: Simon & Schuster, p. 76.
1 2 3 4  Eisler, Kim Isaac (1993). A Justice for All: William J. Brennan, Jr., and the decisions that transformed America. New York: Simon & Schuster, p. 88.
↑  "Sherman S. Minton papers". Harry S. Truman Library.
↑  "Competition". Indiana University. Archived from the original on April 18, 2010.
↑  Zeigler, Connie (October 27, 2009). "History 301: A minority opinion – I love the Federal Building". Urban Times. Archived from the original on July 17, 2011.
↑  Schwartz, Bernard (1999) (First published 1997). A Book of Legal Lists: The Best and Worst in American Law. Oxford University Press, p. 44.
↑  Gugin, Linda C. (2009). "Sherman Minton: Restraint Against a Tide of Activism". Vanderbilt Law Review. Nashville, Tennessee: Vanderbilt University. 62 (2), p. 764.
↑  Karpowitz, Christopher F.; Crowe, Justin (September 2007). "Where have you gone, Sherman Minton? The decline of the short-term Supreme Court Justice". Perspectives on Politics. 5 (3): 425–445.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 120015595  ISNI: 0000 0000 3068 5240  LCCN: n88644613  NARA: 10571587  SNAC: w6hx1dws  US Congress: M000800  VIAF: 25423093   WorldCat (עם VIAF): 25423093 
ציון מקום לידתו של מינטון בג'ורג'טאון, אינדיאנה
כרזת בחירות של מינטון, 1920
מינטון כסנאטור
שופטי בית המשפט העליון ב-1953. מינטון עומד ראשון מימין.
דיוקנו הרשמי של מינטון כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית
גשר שרמן מינטון שמחבר בין לואיוויל, קטנקי לבין ניו אולבני, אינדיאנה.
סמואל ליברמור

סמואל ליברמור (באנגלית: Samuel Livermore‏; 14 במאי 1732 – 18 במאי 1803) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור אמריקאי מניו המפשייר בין השנים 1793 ל-1801 וכיהן כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית ב-1796 ושוב ב-1799.
ביוגרפיה

ליברמור נולד ב-14 במאי 1732 בוולת'ם, פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, והיה בנם של האנה (בראון) וסמואל ליברמור, ולמד בבתי ספר של וולת'ם. הוא סיים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ב-1752, לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1756, והחל לעסוק בוולת'ם. הוא עבר לפורטסמות', ב-1758 ומאוחר יותר ללונדונדרי. הוא היה חבר באספה הכללית של ניו המפשייר (האספה הכללית של המדינה) בשנים 1768–1769. הוא היה שופט-עורך דין בבית המשפט של האדמירליות והתובע הכללי מ-1769 עד 1774. הוא עבר להולדרנס ב-1775 והיה פרקליט המדינה במשך שלוש שנים.
ליברמור היה חבר בקונגרס הקונטיננטלי מ-1780 עד 1782 ושוב מ-1785 עד 1786. הוא היה שופט ראשי של בית המשפט העליון של ניו המפשייר בין השנים 1782 ל-1789, וחבר בוועידה החוקתית של המדינה ב-1788. הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים הראשון והשני, וכיהן מ-4 במרץ 1789 עד 3 במרץ 1793, וכיהן כיושב ראש ועדת בית הנבחרים לבחירות בקונגרס השני. ליברמור היה אחד משבעת הנציגים שהצביעו נגד חוק העבדים הנמלטים משנת 1793.
ליברמור היה נשיא הוועידה החוקתית של המדינה ב-1791 וב-1792 נבחר כפדרליסט לסנאט של ארצות הברית ונבחר מחדש ב-1798 וכיהן מ-4 במרץ 1793, עד להתפטרותו החל מה-12 ביוני 1801, עקב בריאות לקויה. הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט במהלך הקונגרסים הרביעי והשישי. על שמו נקראה העיירה ליברמור, ניו המפשייר, שנחרבה.
ליברמור מת ב-18 במאי 1803 בהולדרנס, ניו המפשייר, ונקבר שם בחצר הכנסייה טריניטי.
הערות שוליים

↑  "Proceedings - Grafton and Coös County Bar Association, New Hampshire". 1893.
↑  "Voteview | Plot Vote: 2nd Congress > House > 85". voteview.com. נבדק ב-2023-08-21.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007369185805171  LCCN: n85367547  SNAC: w6xt6mhx  US Congress: L000364  VIAF: 75316555   WorldCat (עם VIAF): 75316555
משחקי השף: אוטו אוכל

| --- | --- |

 סוגה:  תוכנית מציאות 
 מנחים:  מירי בוהדנה 
 משתתפים:  מתחרים: מאיר אדוני, אסף גרניט, מושיק רוט עזרו למאיר אדוני: גיא זוארץ, קובי אוז, עידן עמדי, מושיק גלאמין, שי גולדשטיין, לירז צ'רכי, הילה אלפרט, ירון ברובינסקי עזרו לאסף גרניט: מוש בן-ארי, דידי הררי, קרן מור, אילנית לוי, שלומי סרנגה, סאבלימינל, אביעד קיסוס, גיא פינס עזרו למושיק רוט: אברהם טל, לוסי אהריש, צביקה הדר, טהוניה רובל,  קובי מימון, עדן בן זקן, אלישע בנאי, חנה לסלאו
 זוכים:  מאיר אדוני ומושיק רוט
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  8 
 הפקה
 חברת הפקה:  קונסטנטין אנטרטיינמנט ישראל בע"מ
 עורכים:  ענת כהן
 אורך פרק:  כ-64 דקות (ללא פרסומות)
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (רשת) ערוץ 13 (ש.ח)
 תקופת שידור מקורית:  9 במרץ 2017 – 6 במאי 2017
 
משחקי השף: אוטו אוכל היא תוכנית בת של תוכנית המציאות "משחקי השף". התוכנית שודרה במסגרת שידורי רשת בערוץ 2, מ-9 במרץ 2017 ועד 6 במאי 2017.
מ-19 בנובמבר 2023 ועד 30 בדצמבר 2023 שודרה ברשת 13, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, עונה בשם "אוטו אוכל - צו 8", בהנחיית אסף גרניט ורותי רוסו.
מ-22 בינואר 2024 ועד 13 במרץ 2024 שודרו שתי עונות בשם "אוטו אוכל VIP", גם כן בהנחיית גרניט ורוסו.
פרקים

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 8 | 8 | 9 במרץ 2017 | 6 באפריל 2017 |
|  | ספיישל יום העצמאות | ספיישל יום העצמאות | ספיישל יום העצמאות | 6 במאי 2017 | 6 במאי 2017 |
מטרה

שלושת השפים מתחרים יחדיו בשמונה פרקים על הטעם הישראלי בכל יישוב עירוני. עם תקציב של 2,000 ש"ח עבור כל שף בכל פרק, עם שעה אחת של קניות מצרכים ורק שעה וחצי להכנת 60 מנות.
מנצחים

| שף | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |  סה"כ ניצחונות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מאיר אדוני | - | V | - | - | V | - | V | - | 3 |
| אסף גרניט | V | - | V | - | - | - | - | - | 2 |
| מושיק רוט | - | - | - | V | - | V | - | V | 3 |
המנצח הכללי: שני מנצחים, מאיר אדוני ומושיק רוט
האורחים

| אורחשף | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מאיר אדוני | גיא זוארץ | קובי אוז | עידן עמדי | מושיק גלאמין | שי גולדשטיין | לירז צ'רכי | הילה אלפרט | ירון ברובינסקי |
| אסף גרניט | מוש בן-ארי | דידי הררי | קרן מור | אילנית לוי | שלומי סרנגה | סאבלימינל | אביעד קיסוס | גיא פינס |
| מושיק רוט | אברהם טל | לוסי אהריש | צביקה הדר | טהוניה רובל | קובי מימון | עדן בן זקן | אלישע בנאי | חנה לסלאו |
ערוץ נחל אורן

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אזור מוגן 
 נתונים ומידות
 שטח:  160,000 דונם
 מיקום
 מיקום:  פנסילבניה 
 קואורדינטות:  41°16′18″N 77°19′37″W﻿ / ﻿41.2717°N 77.3269°W﻿ / 41.2717; -77.3269
 
  (למפת פנסילבניה מוגדלת) האריסברג פילדלפיה פיטסבורג אלנטאון אירי סקרנטון וילאמספורט ניו יורק ניו ג'רזי  מרילנד דל. ויר. מע. א ו ה י ו  ימת איריערוץ נחל אורן(למפת פנסילבניה רגילה) האריסברג פילדלפיה פיטסבורג אלנטאון אירי סקרנטון וילאמספורט ניו יורק ניו ג'רזי  מרילנד דל. ויר. מע. א ו ה י ו  ימת איריערוץ נחל אורן(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ערוץ נחל אורן(למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ערוץ נחל אורן
 
ערוץ נחל אורן (באנגלית: Pine Creek Gorge) המכונה לפעמים הגרנד קניון של פנסילבניה (באנגלית: Grand Canyon of Pennsylvania), הוא ערוץ חרות בצפון מרכז פנסילבניה שנוצר על ידי מעברו של נחל אורן ביער טיוגה.
הקניון מתחיל מדרום לאנסוניה, ליד וולסבורו, לאורך כביש 6 בארצות הברית וממשיך דרומה. הנקודה העמוקה ביותר שלו היא בעומק של 1,450 רגל (440 מ') והוא כולל בתוכו שמורות טבע רבות.