stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שוק הזהב
הערות שוליים

↑  Jacobs, 1998, p.454.
1 2  Gold Market Review Lonelyplanet.
↑  דורון פסקין, למרות המצור: שוק הזהב העזתי פורח, באתר כלכליסט, 11 במרץ 2010
ערך זה הוא קצרמרבנושא הרשות הפלסטינית. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ריידו

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שם | פרוטו-גרמנית | אנגלית עתיקה | נורדית עתיקה | נורדית עתיקה |
| שם | רייד'ו | ראד | רייד' | רייד' |
שם: "רכיבה, מסע"
| צורה | פות'רק קדום | פות'ורק | פות'רק מאוחר | פות'רק מאוחר |
צורה: 
יוניקוד: ᚱ  U+16B1
תעתיק: r
IPA: [r]
מספר הרונה: 5
רֵיִידוֹ שמה הפרוטו-גרמנית של הרונה ᚱ באלפבית פות'רק קדום. הרונה מתועתקת לאות "r" ("ר").
משמעות שמה של הרונה היא "מסע" או "רכיבה (על סוס)".
צורתה של הרונה התפתחה ישירות מהאות הלטינית: "R", והיא מקבילה לאות "ריידה" באלפבית הגותי.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | 18 | 19 | 20 | 21 | 22 | 23 | 24 | 25 | 26 | 27 | 28 | 29 | 30 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות | רונות |  |
| פות'רק קדום: | ᚠ | ᚢ | ᚦ | ᚨ | ᚱ | ᚲ | ᚷ | ᚹ | ᚺ | ᚾ | ᛁ | ᛃ |  | ᛇ | ᛈ | ᛉ | ᛊ | ᛏ | ᛒ | ᛖ | ᛗ | ᛚ | ᛜ | ᛞ | ᛟ |   |   |   |   |   |
| אנגלית עתיקה: | ᚠ | ᚢ | ᚦ | ᚩ | ᚱ | ᚳ | ᚷ ȝ | ᚹ | ᚻ | ᚾ | ᛁ | ᛄ |  | ᛇ | ᛈ | ᛉ | ᛋ | ᛏ | ᛒ | ᛖ | ᛗ | ᛚ | ᛝ | ᛞ | ᛟ |   | ᚪ | ᚫ | ᚣ | ᛠ |
| פות'רק מאוחר: | ᚠ | ᚢ | ᚦ | ᚬ | ᚱ | ᚴ |   |   | ᚼ | ᚾ | ᛁ |  | ᛅ |   |   |   | ᛋ | ᛏ | ᛒ |   | ᛘ | ᛚ |   |   |   | ᛦ |   |   |   |   |
| תעתיק: | f | u | þ | a | r | k | g | w | h | n | i | j |  | ï | p | z | s | t | b | e | m | l | ŋ | d | o |  |  |  |  |  |
רפובליקת פלוישט

רפובליקת פלוישט הוא שמו של ניסיון הפיכה שלא צלח, שנערך בעיר פלוישט, ברומניה, ב-10 באוגוסט 1870.
אלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו בסביבות שנת 1866
הרקע

ביום 5 בינואר 1859 נבחר אלכסנדרו יואן קוזה להיות הדומניטור של נסיכות מולדובה וכעבור 19 ימים, ב-24 בינואר, באותה שנה, בחרו אותו גם תושבי נסיכות ולאכיה להיות שליטם ובכך יצרו ישות מדינית חדשה, הנסיכויות הרומניות המאוחדות או בשם הרשמי הנסיכויות המאוחדות של ולאכיה ומולדובה. קוזה היה הנסיך האחרון של הנסיכויות ולאכיה ומולדובה, בינואר 1862 שינה את שם הנסיכויות המאוחדות לרומניה וקבע את בוקרשט כבירתו היחידה. לקראת סוף תקופת שלטונו ניסה ליזום מספר רפורמות בנושאי קרקעות, אך לא צלח בכך וב-1866 אולץ לחתום על כתב ויתור על כיסאו. לאחר הדחת קוזה שלטה ברומניה עוצרות שחיפשה ולבסוף הביאה לרומניה את מי שעתיד היה להיות קרול הראשון, מלך רומניה. קרול, שהיה מועמד יחיד נבחר להיות השליט והכל שמחו, אך לא לאורך זמן. כשקרול ניסה, כמו קוזה בזמנו, לפעול ולקדם רפורמות, התחילו לקום לו מתנגדים. הליברלים, שכונו "אדומים", מחו נגד רבות מפעולותיו והתעוררו קולות שקראו להדחת המלך והכרזת רפובליקה. ביולי התחילה מלחמת צרפת–פרוסיה, שהשפיעה מאוד על דעת הקהל הרומנית. הדומניטור היה פרוסי והעם הרומני היה פרנקופילי וככל שהתקדמה המלחמה וצרפת הושפלה, כך גברו הקולות נגד השליט הפרוסי.
האירועים בפלוישט

ב-8 באוגוסט לפנות בוקר, בשעה 03,00, בפלוישט, כינס הקפיטן אלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו קבוצה של חסידי הרפובליקה שכללה עיתונאים, כמרים, מורים ופוליטיקאים וביניהם גם ראש העירייה. הקבוצה כבשה את מנהלת המחוז, משרד הטלגרף והמשרדים האדמיניסטרטיביים השונים, תוך איום בנשק. אלכסנדרו קונדיאנו-פופסקו הכריז על עצמו פרפקט (מין מנהל מחוז וממונה על המשטרה) והתחיל לחלק צווים בשם מועצת העוצרות של ניקולאה גולסקו ויון ברטיאנו. קבוצת חסידי הרפובליקה הלכה וגדלה, כשהצטרפו אליהם גם מכבי האש והמשמר הלאומי. יחידות הצבא הסדירות היו נבוכות וכשהרפובליקנים איימו עליהם איימו בחזרה.
במרכז העיר התאספו כ-300 רפובליקנים, לאחר שצלצלו בפעמוני הכנסיות וקנדיאנו-פופסקו הקריא לקהל מברק, שלטענתו התקבל מיון ברטיאנו, מבוקרשט ובו בישר ברטיאנו על הצלחת ההפיכה והכרזת הרפובליקה בכל רחבי רומניה והסמיך את קנדיאנו-פופסקו לקבל שבועת נאמנות לעוצרות החדשה בצירוף איום שסירוב לתת שבועה כזאת ייחשב לבגידה. הקהל נענה בקלות, אך לא היחידות הצבאיות. מפקד היחידה המוצבת בפרדיאל היה זהיר ויצר קשר עם המפקדה בבוקרשט ומשם נודע לו המצב לאשורו. הוא איים על הרפובליקנים בפעולות צבאיות לדיכוי המרד ובו זמנית הגיע שליח מבוקרשט שהפעיל את כל הכוחות הצבאיים ואסר את ראשי המורדים.
המעצרים והחקירה

אלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו נעצר בבוזאו, לשם נמלט כדי למצוא מחבוא. הוא הובא לפלוישט, שם התנהלה חקירתו וחקירתם של יתר ראשי המורדים וביניהם יון ברטיאנו, ניקולאה גולסקו, בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, ניקולאה קרצולסקו, מיכאיל קוגלניצ'אנו ובסך הכל 36 אישים.
חלק מהעצורים התלוננו על כך שהוכו במהלך החקירה. על רקע מלחמת צרפת–פרוסיה והרגשות האנטי-פרוסיים, העצורים זכו לפופולריות רבה. העיתונות, שבראשה היו ליברלים רבים, יצאה להגנת העצורים. יותר משלושים עורכי דין, מהבולטים ביותר ברומניה באותה תקופה, הציעו את עצמם, כדי להגן בחינם על העצורים.
למנגנון שעסק בחקירה נשכר גם לבלר צעיר בשם יון לוקה קאראג'אלה, בנו של משפטן שעבד שם. קאראג'אלה עתיד היה להשתמש בהתרשמויותיו ביצירות סטיריות שכתב לאחר מכן.
המשפט

השלטונות החליטו ללמד לקח את ראשי ההפיכה הכושלת, כדי שיהיו לדוגמה ולמשל ואחרים לא ינסו ללכת בדרכם. כדי להבטיח את הרשעתם במשפט, הועברו - באמתלה של צורכי ביטחון, מפלוישט לטרגובישטה, הבירה הקדומה של ולאכיה. ההעברה בוצעה מתוך ידיעה שאזור טרגובישטה היה בסיס איתן של החוגים השמרניים יותר והפרפקט המקומי הבטיח את הרשעת הנאשמים. לתובע התמנה התובע הראשי של המדינה, אחיו של שר המשפטים.
ב-10 באוקטובר, בעת שהדומניטור ערך ביקור פיוס בפלוישט, נפתח בטרגובישטה המשפט. לפני פתיחת המשפט נערכו תפילות, צלצלו בפעמוני הכנסיות וקהל רב התאסף בפתח האולם של בית המלון המקומי, "ינקו פיליפ", שם נערך המשפט לפני 14 מושבעים עם אבטחה של ז'נדרמים מסביב לאולם ולבית המלון. כל הנאשמים קמו, עם הקראת שמם, והשיבו להאשמות בצורה מכובדת, פרט לאחד, דומיטרו רדולסקו, שהתחיל לרעוד, הסתחרר, נפל ודימם.
המשפט נערך במהלך שבעה ימים ובסיומו התובע שלח מברק לבוקרשט בו הודיע שצפויה הרשעת כל הנאשמים, פרט לאחד (רדולסקו שהכרתו לא שבה אליו), שלגביו ביקש זיכוי. הנבואה לא צלחה והמושבעים זיכו פה אחד את כל הנאשמים. לקול מצהלות הקהל ונגינת הלאוטות עלו הנאשמים, שזוכו, לכרכרות והזדרזו לשוב לפלוישט, כולם פרט לרדולסקו, שעצר את הכרכרה באמצע הדרך, ירד ממנה והתחיל לקפץ, על מנת לחלץ את עצמותיו, אחרי כל הימים בהם העמיד פני חסר הכרה.
אפילוג

הדומניטור קיבל את בשורת זיכוי הנאשמים בתחושה קשה והתחיל להכין את הצהרת הפרישה מתפקידו, הצהרה שבסופו של דבר לא הגיש אף פעם. תהפוכות הפוליטיקה הרומנית הביאו לכך שמנהיגי הקשר שינו עמדות במהלך הזמן, פעלו בשירות המלך והגיעו למשרות גבוהות ביותר. אוג'ניו קאראדה היה למייסד ומנהל הבנק המרכזי, יון ברטיאנו היה לראש ממשלה ואפילו אלכסנדרו קנדיאנו-פופסקו, ששב לצבא הרומני כמתנדב במלחמת העצמאות, הגיע לדרגת גנרל ושימש כשליש של המלך.
לקריאה נוספת

Enciclopedia României כרך מס' 1, פרק מס' 12, החלק השלישי - החיים הפוליטיים ברומניה תחת קרול הראשון. (ברומנית)
הערות שוליים

↑  Enciclopedia României כרך מס' 1, פרק מס' 12, החלק השלישי - החיים הפוליטיים ברומניה תחת קרול הראשון ע' 865
יון ברטיאנו, ממנהיגי הקשר
שאול לוי

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1948 עיראק
 נהרג:  7 באוקטובר 1973 (בגיל 25) רמת הגולן
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1965–1973 (כ־8 שנים)
 דרגה:   רב-סרן
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד טייסת, נווט תובלה, נווט קרב
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
   עיטור העוז
שאול אהרון לוי (15 באפריל 1948 – 7 באוקטובר 1973) היה נווט קרב בחיל האוויר הישראלי בעל עיטור העוז שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה

לוי נולד בעיראק לכתון ועבדול-נבי בשנת 1948. משפחתו עלתה לארץ בשנת 1951. הוא למד בבית הספר הולץ בתל אביב, במגמת מכונאות מטוסים. לוי היה חניך בתנועת הצופים.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1965, והתנדב לשרת בחיל האוויר. לאחר שסיים את הטירונות עבר קורס צניחה וקורס נווטים, אותו סיים בהצטיינות. לוי שירת כחצי שנה כנווט בטייסת תובלה ואחרי-כן עבר לשרת כנווט במטוסי "ווטור".
בשנת 1969 נשלח לארצות הברית לקורס נווטי מטוסי "פנטום". לאחר חזרתו לארץ היה אחד המהטייסים הראשונים בטייסת הפאנטומים הראשונה. לוי גם היה אחד מהמדריכים הראשונים בטייסת, ולאחר מכן מונה לסגן השני של מפקד הטייסת. הוא ראשון הנווטים בטייסת שזכה למלא תפקיד בכיר כזה.
ב-18 ביולי 1970 בזמן מלחמת ההתשה, טס לוי כנווט במטוס פנטום שאותו הטיס מפקד טייסת 69, אביהו בן-נון, במבצע אתגר לתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר במצרים. מטוסם נפגע מטיל קרקע-אוויר, אך הם הצליחו להנחית אותו בנחיתת אונס בבסיס רפידים. לפני שפרצה מלחמת יום הכיפורים לוי נרשם ללימודי אלקטרוניקה בטכניון בחיפה.
ב-7 באוקטובר 1973 הובילו הטייס אהוד חנקין ולוי מבנה של מטוסי פנטום במטרה לתקוף סוללת טילים בסוריה. במהלך הטיסה גילו כי המטרה שרצו לתקוף נמצאת במקום שונה מהמתוכנן וקרובה למטוס. למרות הסכנה החליטו השניים לרדת לכיוון הסוללה כדי לתקוף. הם הפציצו את המטרה, אך עקב הירידה לגובה נמוך נפגע מטוסם מאש נ"מ של הצבא הסורי. גופתו של לוי שנחשב תחילה כנעדר נמצאה וזוהתה והוא הובא למנוחות בבית העלמין הצבאי קריית שאול. לאחר נופלו הועלה לדרגת רב-סרן.
לאחר שהוענק לו על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור, "עיטור העוז" פורסמה בעיתון במחנה כתבה לזכרו בשם "הפנטום פגע ונפגע". בשנת 1975 פורסם בעיתון ידיעות אחרונות, ראיון עם שאול, שהיה אמור להתפרסם בשנת 1970, אך קטעים ממנו צונזרו מסיבות ביטחוניות.
במאי 1975 העניק הרמטכ"ל מרדכי גור ללוי את עיטור העוז:
רס"ן לוי שאול, גילה גבורה. סרן שאול לוי ז"ל היה נווט במטוס "פאנטום" שסא"ל אהוד חנקין ז"ל היה טייסו. ב-7 באוקטובר 1973 הם הובילו מבנה של מטוסי "פאנטום" לתקיפת סוללת-טילים בסוריה. במהלך זיהוי המטרה הם גילו אותה במקום שונה מהמתוכנן וקרוב מאוד למטוס. למרות-זאת בידעם את חשיבות המבצע החליטו לצלול כדי לתקוף את המטרה. הם הפציצו אמנם את המטרה, אולם בגלל הירידה לרום נמוך-מדי נפגע כנראה מטוסם מאש נ"ט והתרסק. סא"ל אהוד חנקין ז"ל וסרן שאול לוי ז"ל גילו בפעולתם זו אומץ לב, קור רוח ודבקות במשימה.
הנצחה

שמו מונצח באנדרטה לבני העיר חולון שנפלו במערכות ישראל ובבית יד לבנים בעיר, בקיר זיכרון לאנשי הטכניון שנפלו במערכות ישראל בחיפה, אתר הנצחה לחללי חיל התקשוב (הקשר והאלקטרוניקה) ביהוד ובאנדרטה שהוקמה בהר הטייסים לזכר לוחמי חיל האוויר שנפלו בעת שירותם.
חיים אישיים

בשנת 1969 נשא לאישה את בת זוגו דובה. לוי השאיר אחריו אישה ושני בנים, הורים, אח ושתי אחיות, בנו השני שנולד אחרי מותו, נושא את שמו יניב-שאול.
הערות שוליים

↑  סא"ל אהוד חנקין ז"ל, באתר הגבורה
רפובליקת קמאר (קמבודיה)

רפובליקת קמאר (באנגלית:  The Khmer Republic) הייתה משטר צבאי ששלט בקמבודיה, שהוכרז רשמית ב-9 באוקטובר 1970. מבחינה פוליטית, בראש הרפובליקה עמדו הגנרל לון נול והנסיך סיסוואת סיריק מטאק(אנ'), שהשתלטו עליה בהפיכה ב-18 במרץ 1970 נגד הנסיך נורודום סיהאנוק, אז ראש המדינה.
הסיבות העיקריות להפיכה היו סובלנותו של נורודום סיהאנוק לפעילות של צפון וייטנאם בתוך גבולות קמבודיה, דבר שאיפשר לתנועה הקומוניסטית הוייטנאמית להתחמש היטב, ולשלוט בפועל על שטחים נרחבים של מזרח קמבודיה. גורם חשוב נוסף היה מצבה הקשה של הכלכלה הקמבודית, תוצאה עקיפה של מדיניותו של סיהאנוק ל"רדוף" אחרי נייטרליות.
עם סילוקו של סיהאנוק הממלכה הקיימת של קמבודיה הפכה לרפובליקה. הגישה של המשטר החדש הייתה ימנית ולאומנית. כתוצאה מהחלפת השלטון נגמרה התקופה של סיהאנוק שהתאפיינה בשיתוף פעולה חשאי עם המשטר הצפון וייטנאמים והוייטקונג. הרפובליקה הקאמרית התנגדה לגבולות הקמבודים שנקבעו על ידי החזית הלאומית של קמפוצ'ה (FUNK), ברית רחבה יחסית בין סיהאנוק, תומכיו והמפלגה הקומוניסטית(אנ'). צבא העם של וייטנאם (PAVN) וחזית השחרור הלאומית (NLF, הידועים יותר כווייט קונג), שפעלו בתוך קמבודיה כחלק מהמלחמה המתמשכת שלהם עם ממשלת דרום וייטנאם.
למרות האופי המיליטריסטי של הרפובליקה הקמרית, וכמות הסיוע הצבאי והכלכלי מארצות הברית, צבאה - הכוחות המזוינים הארציים של קמאר היה מאומן היטב אבל ולא היה מסוגל להביס את הכוחות הווייטנאמיים של ה-PAVN ו-NLF. הרפובליקה נפלה בסופו של דבר ב-17 באפריל 1975, כאשר כוחות הקמר רוז' כבשו את פנום פן ושמה שונה לדמוקרטיה של קמפוצ'יה בינואר 1976.
היסטוריה פוליטית > הפיכה

סיהאנוק עצמו טען כי ההפיכה היא תוצאה של ברית בין אויבו המתמשך - הלאומני הגולה סון נגוק טאן, והפוליטיקאי הנסיך סיסוואת סיריק מטאק (שתואר על ידי סיהאנוק כיריב הממורמר הטוען לכס המלוכה הקמבודית) וה-CIA, שרצה להקים משטר ידידותי יותר לארצות הברית. יש למעשה מעט עדויות למעורבות של הסי-איי-אי בהפיכה, אם כי נראה כי חלקים של הממסד הצבאי האמריקאי - בעיקר הכוחות המיוחדים של הצבא - עשויות היו להיות מעורבים בהצעת התמיכה והכשרה לקושרים לאחר שפונה אליו לון נול.
בעוד סיהאנוק יצא מקמבודיה לצרפת, אירעו התפרעויות אנטי-וייטנאמיות בפנום פן, שבמהלכן נפגעו השגרירויות של צפון וייטנאם ושל הוייט קונג. סביר להניח כי התפרעיות אלה אולי היו מאורגנות באופן פעיל, על ידי לון נול, ראש הממשלה, וסגנו הנסיך סיריק מטאק. ב־12 במארס סגר ראש הממשלה את נמל סיהאנוקוויל - באמצעותו הוברחו אמצעי לחימה לצפון וייטנאם, ונתן להם אולטימטום בלתי אפשרי - כל הכוחות הווייטנאמיים היו אמורים לסגת מהאדמה הקמבודית בתוך 72 שעות (ב-15 במרץ).
למרות פעולות אלה, אשר סותרות במישרין את מדיניות הסובלנות החלקית של הפעילות הצפון-וייטנאמית, נראה שלון נול עצמו לא היה רצון עז להדיח את ראש המדינה. בתחילה הוא רק רצה שסיהאנוק יפעיל לחץ נוסף על הצפון וייטנאמים. בתחילה סירב להתחייב לתוכנית. כדי לשכנע אותו, הנסיך סיריק מטאק - שנראה כי עמד בראש ההפיכה - השמיעה הקלטה ממסיבת עיתונאים מפריז, שבה איים סיהאנוק להוציא להורג את שניהם בשובו לפנום פן. עם זאת, ראש הממשלה לא היה בטוח, וכתוצאה מכך סיריק מטאק, מלווה בשלושה קציני צבא, אילץ את לון נול לחתום על המסמכים הדרושים לסילוק המלך, באיומי נשק.
סילוק המלוכה נעשה בהצבעה שנערכה באספה הלאומית ב־18 במארס בהנהגתו של טאם, שבו סולק סיהאנוק מכוחו. לון נול הגדיר את סמכויותיו כראש המדינה על בסיס הכרזת מצב חירום. ב־28 וב־29 במארס התקיימו הפגנות עממיות בקנה מידה גדול לטובת סיהאנוק בכמה ערים פרובינציאליות, אך כוחותיו של לון נול דיכאו אותם באכזריות רבה וגרמו לכמה מאות מקרי מוות. אחיו של לון נול לון ניל היה בין מספר פקידי הממשלה שנרצחו על ידי מפגינים.
הצהרת הרפובליקה הקמארית והקמת צבאה

ההשפעה המיידית החשובה ביותר של ההפיכה הייתה באפריל-יולי 1970, שבה צבא דרום וייטנאם ( ARVN ), בגיבוי של כוחות אמריקאים, נכנס למזרח קמבודיה כדי לתקוף את הכוחות של צפון וייטנאם ושל ויאט קונג הפועלים שם. למרות התקיפה הזו, רבים מהכוחות הקומוניסטיים ברחו מערבה, עמוק יותר לתוך קמבודיה, או לאזורים הכפריים של צפון מזרח, שם הם היו תומכים במרד נגד לון נול.
תגובתו המיידית של לון נול הייתה לגנות את הפעולה כהפרה של ריבונות השטח הקמבודי. מאוחר יותר הודיע אלכסנדר הייג כי ארצו רואה אירועים אלה כסכנה חמורה. הייג אמר ללון נול שכוחות הקרקע האמריקנים לא יבואו לסייע לצבא הקמבודי, ובהתאם לדוקטרינת ניקסון, תינתן להם במקום זאת תוכנית סיוע צבאי וכלכלי.
ב-9 באוקטובר סיהאנוק נידון למוות שלא בפניו על ידי בית משפט צבאי. אמו, המלכה קוסמאק - הנציגה הסמלית של המלוכה במשטרו של סיהאנוק - הועברה למעצר בית, ואשתו מוניק נידונה למאסר עולם. המשטר החדש הכריז על הקמת רפובליקת הקמאר, וניסח חוקה חדשה שבסופו של דבר תאושר ב־1972. בינתיים סיהאנוק, יצר ממשלה גולה בבייג'ינג, מבוססת על שילוב קומוניסטי ומיועדת להפלת הרפובליקה. הוא הכריז על לון נול כעל "אידיוט גמור" וכינה את סיריק מטאק במילות גנאי קשות.
צבא המלוכה הקטן יחסית, שבזמן ההפיכה מנה כ-35,000 חיילים (בהתאם למדיניות הנייטרליות המוצהרת של סיהאנוק), הורחב מאוד. הצבא הרפובליקני אורגן מחדש, מנה כ-150,000 איש כבר בסוף 1970, בעיקר באמצעות גיוס וולונטרי, כפי שניסה לון נול לנסות לנצל את גל האנטי-וייטנאם. ארצות הברית ביצעה את תוכנית הסיוע הצבאי שלה ועזרה באימונים צבאיים. לצבא הרפובליקה הצטרפו גם כמה אלפי אנשי גרילה שפעלו בקמבודיה קודם. אלה היו אנשי קמאר סרי וקמאר קמפוצ'ה קרום. הם היו מאומנים בבסיסי דרום וייטנאם. המטה הכללי הקמבודי התעקש על הרחבה מסיבית נוספת - מעל 200,000 גברים, למרות החששות מההשפעה השלילית על כלכלת קמבודיה.
למרות הסיוע האמריקני, הצבא (בפיקודו של הגנרל סוסטן פרננדז) היה נגוע בשחיתות, בעיקר על ידי קצינים שלקחו משכורות עבור חיילים שלא היו קיימים. לרוב הגנרלים בצבא היה ניסיון צבאי מועט או היו חסרי יכולת. התקיפות הגדולות של הצבא נגד הווייטנאמים, מבצע צ'נלה 1 ו -2, הסתיימו בתבוסה כבדה, למרות האומץ הבולט של חיילי הרגלים הקמבודים. בנוסף ללחימה במלחמת האזרחים הקמבודית נגד המורדים הפרו-סיהאנוקיים והקומוניסטים של ווייטנאם הצפונית, נתקלה הרפובליקה הקמארית בבעיות פנימיות ניכרות. השליטה של סיהאנוק על החיים הפוליטיים בשנות החמישים והשישים הביאה לכך שהיו מעט פוליטיקאים קמבודיים מנוסים. כמעט מהקמתה סבלה הרפובליקה מאותן מחלוקות פוליטיות ומאבקים שסימנו את שלטונו של סיהאנוק. העיקרי שבהם היה מאבק כוחות מזיק בין לון נול לבין סיריק מטאק. סיריק מטאק היה ממלא מקום ראש הממשלה בשנה הראשונה של הרפובליקה.
כאשר בריאותו של לון נול התדרדרה מאוד, הוא עדיין עורר טינה רבה בשל סגנונו המנהלי וקשריו המלכותיים. גבר גם התסכול בקרב הקמבודים העירוניים הצעירים בשל המשך השחיתות וחוסר יעילות המשטר. עם שובו של לון נול מבית החולים בהוואי בחודש אפריל 1971, הוא יזם משבר ממשלתי באמצעות התפטרות, ונתן אמצעים לפזר את הממשלה, בעידודו של אחיו לון לאו (דמות שהייתה לה השפעה ניכרת, במיוחד על הצבא). לאחר התנגשויות פוליטיות רבות, הוקמה ממשלה חדשה. סיריק מטאק המשיך לכהן כראש הממשלה בפועל. ב־16 באוקטובר 1971 פעל לון נול לפיזור האספה הלאומית של הרשות המחוקקת, והורה לה לכתוב חוקה חדשה, בטענה כי פעולות אלה נחוצות כדי למנוע אנרכיה. צעד זה עורר מחאה על ידי טאם ו 400 נזירים בודהיסטים.
סילוק סיריק מטאק

במארס 1972 הצליחו לון נול ואחיו לסלק את סיריק מטאק מהשלטון. אחרי שסיריק סייראק פיטר את קאו אן, אקדמאי ידוע, לון נון, ארגן סדרה של הפגנות סטודנטים קולניות נגדו הקוראות לסילוקו. סיריק מטאק התפטר והיה נתון במעצר בית יעיל. לון נול השתמש במשבר כדי להדיח את ראש המדינה, צ'נג הנג, וקיבל על עצמו את התפקיד. מינה את הלאומן, המתנגד הוותיק לסיהאנוק - סון נגוק טאן, כראש הממשלה. טאן, היה המנהיג של תנועת הקמאר סרי, גייס את כוחות הצבא שבפיקודו שפעלו בדרום וייטנאם. הכוחות האלה הם היחידים שהוכשרו על ידי ארצות-הברית, ותמיכתם בממשלה השברירית של הרפובליקה הייתה חיונית להשרדותה.
מאוחר יותר באותה שנה, לון נול הודיע על בחירות לנשיאות. למרות הניצחון הבלתי נמנע בבחירות, הן חשפו אי שביעות רצון רבה מהממשלה והתנהלות הבחירות. אם הן היו נערכות באופן הוגן, סביר להניח כי לון נול לא היה זוכה.
המצב הפוליטי המשיך להסתבך בכל שנת 1972: שתי מפלגות האופוזיציה ( במפלגה הדמוקרטית של טאם והמפלגה הרפובליקנית של סיריק מאטאק ) סירבו לערער על הבחירות לאספה הלאומית שהתקיימה בספטמבר, מה שהוביל לניצחון גורף של המפלגה הלא - פוליטית - רפובליקנית של לון נול. היו בעיר מספר גדל והולך של פיגועים, שאחד מהם הופנה אל סון נגוק טאן. טאן - שהמעשה הפוליטי האחרון שלו היה לאסור על הופעת העיתון של סיריק מאטק - נאלץ להתפטר, וחזר לגלות לדרום וייטנאם. הוא הוחלף על ידי השמאלן המתון האן טון האק. בעוד שממשלת הרפובליקה של קמאר נחלשה על ידי פעולות כוחות צפון וייטנאמיים - שביצעו בעבר חלק גדול מהלחימה נגד צבא הרפובליקה, כמו במבצע צ'נלה I ו-II. הצבא הפחית בהדרגה את נוכחותו בגבולות הקמבודיים, בעיקר על ידי הצוותים הלוגיסטיים. מקומם נתפס על ידי הכוחות הקומוניסטים הקמבודיים המקומיים אשר הוגדלו מאוד כאשר סיהאנוק נתן את תמיכתו למרד, הקמבודים הכפריים שנותרו באופן מכריע בעדו.
הפסקת האש והשעיית האספה הלאומית

הסכמי השלום בפריז 1973 צפנו בתוכן הפוגה זמנית ממלחמת האזרחים. לון נול הכריז על הפסקת אש חד צדדית, למרות עמדתו החלשה מאוד של צבאו על הקרקע. היו למעשה כמה קשרים בין הגורמים המתונים יותר מבין הקומוניסטים של הקמאר רוז והרפובליקה.
הצפון-וייטנאמים לחצו על הקומוניסטים הקמבודיים לקבל את תנאי הסכמי השלום. האינטרסים שלהם היה יותר בשמירה על מלחמה בפעילות ברמה נמוכה (שתרתק את הכוחות הדרומיים של וייטנאם) מאשר בניצחון ברור של קמאר רוז'. אולם הנהגת הקמאר רוז ' נותרה חסרת פשרות.
הלחימה התחדשה בליל 7 בפברואר 1973, כאשר הכוחות הקומוניסטיים תקפו שטח שהוחזק על ידי צבא הרפובליקה סביב העיר הנצורה קומפונג תום. [20] עד אפריל, משטר הרפובליקה היה באופן כללי מבולבל, וכוחות צבאם שמסרבים להילחם, ואלו הכוחות הקומוניסטים התקדמו באזורים רבים של המדינה. בתגובה, איימה לבסוף ארצות הברית לנתק את כל הסיוע, אלא אם כן יפעל לון נול כדי להרחיב את בסיס הכוח ותמיכתה של הממשלה. במיוחד כדי להחזיר את בן הברית של האמריקים סיריק מטאק - ולהפחית את השפעת אחיו לון נון.לפיכך, ב-24 באפריל, הודיע לון נול כי האספה הלאומית תושעה, וכי במועצה הפוליטית שתקום, סיריק מטאק, צ'נג הנג ותאם, ישלטו למעשה על פי צו.
ההתקדמות של הכוחות הקומוניסטים לעבר פנום פן הופסקה בסופו של דבר בעזרת הפצצות אמריקניות, שגרמו להרג רב בקרב הכוחות הקומוניסטיים. פרשנים מסוימים מציינים, כי מהלך זה תרם לברוטאליות של אנשי הקמאר רוז' באירועים מאוחרים יותר.
בתחילת 1974 המצב הצבאי, הידרדר עוד יותר. הכוחות הקומוניסטיים הגיעו למרחק של הפגזות מפנום פן, ותפסו את הבירה המלכותית לשעבר של אודונג - הם "פינו" את אוכלוסייתה - ירו באנשי ממשל ומורים - והרסו או שרפו חלק גדול מן העיר.
סוף המשטר

הרפובליקה הקמארית לא שרדה את המתקפה של העונה היבשה ב-1975. בשלב זה הקיפו הכוחות הקומוניסטים את הבירה, שאוכלוסייתה גדלה במידה ניכרת על ידי פליטי המלחמה. לון נול, שהיה מאמין באמונות תפלות, ציווה על פיזור חול מקודש ברחבי העיר ממסוקים כדי להגן עליה. אף-על-פי שצבאו נלחם בינתיים בנחישות קיצונית, וחיילי הקמאר רוז' סבלו ממוראל ירוד, ממחלת המלריה ושיעורי נפגעים גבוהים אף יותר מאלה של הצבא של הרפובליקה. הקמאר רוז' קבלו אספקה חדשה של נשק ותחמושת מסין שנתנה להם את הדחף לחסל את שרידי הרפובליקה.
המשא ומתן לשלום התעכב שוב ושוב, כאשר סיהאנוק סירב לטפל ישירות בלון נול, וביקש את סילוקו כתנאי מוקדם. תוכנית שהוצעה על ידי אטיין מאנאקה, שגריר צרפת בסין, שבה יחזור סיהאנוק לקמבודיה כראש ממשלת אחדות לאומית. תוכנית שלא התממשה.
ב־1 באפריל 1975 התפטר לון נול ונמלט מן הארץ לגולה. צבא הרפובליקה מיד התפורר. בעוד סיריק מטאק, לונג בורה, ופוליטיקאים אחרים נשארו בבירה בניסיון לשאת ולתת על הפסקת אש, נכנס הקמאר רוז' לבסוף לעיר ב-17 באפריל. בתוך ימים ספורים הם הוציאו להורג נציגים רבים מהמשטר הישן, והרפובליקה של קמאר הגיעה לסיומה.
במהלך קיומה הקצר קיבלה כמעט מיליון דולר ביום של סיוע צבאי וכלכלי של ארצות הברית.
לאחר נפילת הבירה, עדיין נותרו כוחות צבאיים של הרפובליקה שהחזיקו באזור מקדשים בצפון המדינה, אלה נפלו בידי כוחות הקמאר רוז' כחודש מאוחר יותר, סוף מאי 1975.
הערות שוליים

↑  Milton Osborne, Sihanouk, Prince of Light, Prince of Darkness. Silkworm 1994
↑  Sharp, Bruce (1 April 2005). "Counting Hell: The Death Toll of the Khmer Rouge Regime in Cambodia". Retrieved 21 January 2013.
↑  Norodom Sihanouk, My War with the CIA, Pantheon (1972). ISBN 978-0-394-48543-0, p. 37
↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale University Press (2004). ISBN 978-0-300-10262-8, p. 300
↑  Shawcross, W. (1981). Sideshow: Kissinger, Nixon, and the Destruction of Cambodia. New York: Washington Square Books. p. 118.
↑  Sutsakhan, Lt. Gen. S. The Khmer Republic at War and the Final Collapse Washington DC: U.S. Army Center of Military History, 1987, Part 1, p. 42. See also Part 1 Part 2 Part 3.
↑  Marlay, R.; Neher, C. (1999). Patriots and tyrants. Rowman & Littlefield. p. 165.
↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale University Press (2004).p. 302
↑  Shawcross, W. (1981). Sideshow: Kissinger, Nixon, and the Destruction of Cambodia. New York: Washington Square Books. p. 163
↑  Marlay, R.; Neher, C. (1999). Patriots and tyrants. Rowman & Littlefield. p. 166
↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale University Press (2004)p.303
↑  Shawcross, W. (1981). Sideshow: Kissinger, Nixon, and the Destruction of Cambodia. New York: Washington Square Books. p. 190-194
↑  Leifer, M. Selected Works on Southeast Asia, Institute of Southeast Asian Studies
↑  Sorpong Peou, Intervention and Change in Cambodia. MacMillan (2000). ISBN 978-0-312-22717-3, p. 52
↑  Kahin, G. Southeast Asia: a testament, Routledge (2003). ISBN 978-0-415-29975-6, p. 310
↑  Clymer, K. J. (2004). The United States and Cambodia, 1969-2000. Routledge. p. 55. ISBN 978-0-415-32602-5.
↑  Clymer, K. J. (2004). The United States and Cambodia, 1969-2000. Routledge. p. 65. ISBN 978-0-415-32602-5.
↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale University Press (2004). ISBN 978-0-300-10262-8, p. 348
↑  Clymer, K. J. (2004). The United States and Cambodia, 1969-2000. Routledge. p. 71. ISBN 978-0-415-32602-5.
↑  Shawcross, W. (1981). Sideshow: Kissinger, Nixon, and the Destruction of Cambodia. New York: Washington Square Books. p. 367
↑  Kiernan, B. How Pol Pot came to power, Yale University Press (2004). ISBN 978-0-300-10262-8, p. 413
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11882628v (data)  ISNI: 0000 0001 2242 8567  SELIBR: 149854  SUDOC: 026612119  VIAF: 39145857929923022213   WorldCat (עם VIAF): 39145857929923022213 
הנסיך והגנרל סיריק מטאק, מיוזמי ההפיכה וראש ממשלה ברפובליקה של קמאר
סמל המדינה של רפובליקת הקמאר
כוחות מארינס בזמן פינוי האמריקאים מפנום פן, לאחר נפילת רפובליקת הקמאר בידי הקמאר רוז'
רמה ברומטרית

במטאורולוגיה, רמה ברומטרית היא אזור שבו לחץ האוויר גבוה מסביבתו. כלומר, אזור בו הלחץ האטמוספירי (לחץ אוויר, בכדור הארץ) הוא גבוה יחסית לאזור שסביבו. לצד רמה ברומטרית יימצא, בדרך כלל, שקע ברומטרי.
הרמה הברומטרית מסומנת בדרך כלל באות H האות הראשונה במילה High, כלומר גבוה.