stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גזרות אנטיוכוס
רקע היסטורי > המצב הפוליטי העולמי

אנטיוכוס הרביעי, שעמד בראש הממלכה הסלאוקית, היה אחד מהמלכים החזקים ביותר במזרח. אנטיוכוס הרביעי המשיך את המהלך שהחל בו אביו - הניסיון להכניע את מצרים התלמיית. אנטיוכוס השלישי נכשל בניסיונו לכבוש את מצרים, והובס על ידי תלמי הרביעי בקרב רפיח (13 ביוני 217 לפנה"ס) במלחמה הקואלה-סורית הרביעית. ואולם, למרות הכישלון במלחמה זו הצליח אנטיוכוס לנצל מצב פוליטי קשה במצרים ופתח במלחמה הקואלה-סורית החמישית, בה הצליח לכבוש את ארץ ישראל, בשנת 198 לפנה"ס.
המלחמה הקואלה-סורית השישית בין הממלכה הסלאוקית לבין הממלכה התלמית החלה בשנת 170 לפנה"ס. אנטיוכוס הרביעי הצליח לכבוש למעשה את כל מצרים, למעט אלכסנדריה, בה התבצרו אחיו ואחותו של המלך. אנטיוכוס הגיע להסכם עם המלך התלמי, תלמי השישי "פילומטור", לפיו תלמי הוא מלך מצרים, ואנטיוכוס הוא המגן על האינטרסים של תלמי. לפי הסכם זה, הפכו אחיו ואחותו של המלך למורדים, ותלמי החל להילחם נגדם. אנטיוכוס חזר לביתו, דרך ארץ ישראל, כמנצח: הוא הגשים, לכאורה, חלום ישן של הממלכה הסלאוקית - לאחד את הממלכות ההלניסיטיות במזרח התיכון לממלכה אדירה אחת; עם ניצחון זה, הגיעה הממלכה הסלאוקית לשיא כוחה.
ואולם, תוך זמן קצר התפוררו הישגיו של אנטיוכוס. תלמי כרת ברית מחדש עם אחיו ואחותו, ומעמדו של אנטיוכוס כ"מגינו" של תלמי התבטל. אנטיוכוס חזר למצרים בשנת 168 לפנה"ס כדי למנוע את השמטותה מידיו, וגם הפעם הצליח לכבוש למעשה את כולה.
ואולם, הפעם מצאה הממלכה הסלאוקית את עצמה מול אויב חדש. רומא, שסיימה בניצחון מכריע את מאבקה בקרתגו, הפנתה את כוחה ואת משאביה לחלקו המזרחי של הים התיכון. הרומאים הביסו את מוקדון, ועתה היו פנויים למנוע מהממלכה הסלאוקית להתחזק יתר על המידה; הרומאים הציבו לאנטיוכוס אולטימטום, ובו דרשו ממנו לוותר מיד על כל כיבושיו במצרים, ולא - ייאלץ להתמודד מול הרומאים (סופרי התקופה מתארים שהאולטימטום הוגש לאנטיוכוס בדרך משפילה ומבזה, ללא הגינונים הרגילים, והוא נדרש להשיב עליו מיד וללא כל אפשרות להתחמק ממנו).
עוצמתה של רומא הייתה מוכרת עוד מימיו של אנטיוכוס השלישי, שהובס בידי רומא בקרב מגנסיה ונאלץ לחתום על חוזה אפאמיאה בשנת 188 לפנה"ס עם תנאים קשים נגדו. בשל כך, לא הייתה לאנטיוכוס הרביעי ברירה אלא ללכת בדרכי אביו, והוא קיבל את התנאים הרומיים. אנטיוכוס חזר לביתו דרך ארץ ישראל, לאחר שוויתר על כל הישגיו במצרים. הוא היה עדיין אחד מהמלכים החזקים ביותר במזרח התיכון, אך הושפל לעיני כל בידי הרומים.
רקע היסטורי > המצב ביהודה

שנת 168 לפנה"ס הייתה גם שנת שיא במאבקים הפנימיים בתוך יהודה, בין שני הכהנים שנאבקו ביניהם על משרת הכהן הגדול: יאסון ומנלאוס. יאסון הציע לאנטיוכוס סכום כסף גדול בתמורה למינויו ככהן גדול ובכך הדיח את אחיו חוניו השלישי ממשרת הכהונה הגדולה בשנת 176 לפנה"ס.
יאסון החל בתהליך שנועד להפוך את ירושלים לפוליס הלניסטית. מהלך זה היה מאפשר ליאסון לשלוט, ככהן גדול, על כל יהודה, הכפופה לפוליס זו, ועל בית המקדש עצמו, על האוצרות האדירים שנצברו בו עם השנים. אנטיוכוס הרוויח ממהלך זה כסף רב (שלו היה זקוק מאוד, כדי לשלם לרומא את הפיצויים הכבדים שהתחייב להם), שליטה ביהודה (במקום חוניו, שנטה כנראה לטובת בית תלמי[דרוש מקור]), והפצת התרבות ההלניסטית. הייתה זו הפעם הראשונה שבה הודח כהן גדול בעת כהונתו, אם כי מחליפו היה גם הוא ממשפחת הכהנים הגדולים. היה זה תקדים. הפיכת הכהונה הגדולה למשרה המועברת תמורת כסף הייתה תקדים נוסף; ותקדים שלישי היה מתן דריסת רגל לשלטון הזר במינויים הפנימיים היהודיים.
יאסון ייסד בירושלים גימנסיון ואפביון (מוסד קדם צבאי לאחר הגמנסיון) - מוסדות שאפיינו ערים הלניסטיות, ושבהם התחנכה האליטה בדרך הלניסטית, על חשבון הדרך היהודית. ספר מקבים ב' מתאר כיצד הכהנים היו עוזבים את עבודת בית המקדש כדי להשתתף בתחרויות בגימנסיון.
יאסון ביקש לשנות את שמה של ירושלים לאנטיוכיה, על שמו של המלך אנטיוכוס, ולרשום את תושבי ירושלים המתייונים כתושבי העיר אנטיוכיה. חוקי האבות, החוקה שנהגה עד אז בירושלים, שהייתה מבוססת על חוקי התורה ואושרה על ידי השלטונות, בוטלה, ובמקומה הוכנסה חוקה הלניסטית חדשה. הפעילות בבית המקדש המשיכה כסדרה, אך לצידו התנהל פולחן אלילי בגימנסיון ובאפביון. תושבי ירושלים שהשתלבו בפעילות ההלניסטית נרשמו כאנטיוכים; הדבר יצר הבדלי מעמדות ברורים בין אותם תושבים לבין תושבים מחוץ לירושלים.
יאסון היה הכהן הגדול בשנים 175 לפנה"ס עד 172 לפנה"ס. באותה שנה שלח יאסון את מנלאוס, אחיו של שמעון ואחד מן הכהנים המיוחסים אל אנטיוכוס. מנלאוס הציע למלך סכום כסף גדול בהרבה מזה שהבטיח יאסון, תמורת מינויו לכהן גדול. אנטיוכוס קיבל את ההצעה. בכך נקבע תקדים של מינוי כהן גדול שלא ממשפחת צדוק, משפחת הכהנים הגדולים.
יאסון אמנם התמנה לתפקידו תמורת בצע כסף, אך מסתבר שזכה לאהדה מסוימת, שכן מנלאוס נזקק לסיוע צבאי כדי לתפוס את השלטון. יאסון נמלט למדבר, ומנלאוס השתלט על העיר. ואולם, בתוך זמן קצר הסתבר למנלאוס שהוא אינו עומד בהתחייבויות הכספיות שלו לאנטיוכוס. הוא יצא לאנטיוכיה כדי לעמוד בפני המלך. כדי שיוכל לעמוד בהתחייבויותיו, לקח עמו כמה מכלי המקדש ומכר אותם בצור. חוניו השלישי, הכהן הגדול שהודח בידי יאסון והסתתר עד אז באנטיוכיה, גילה את המעשה והעביר את המידע לירושלים. גילוי המעשה הביא לסערת רוחות בעיר, ולבסוף עלה לחוניו בחייו; מנלאוס הביא להוצאתו להורג בידי אנדרוניקוס, שמילא את מקומו של אנטיוכוס ששהה באותה עת בחזית המלחמה באסיה הקטנה.
מנלאוס השאיר בירושלים את אחיו, ליסימכוס, וזה המשיך את שוד המקדש כדי לסייע לאחיו בהתחייבויותיו הכספיות. הדבר גרם להמשך הסערה הציבורית, ולהתנגשות בין תומכי מנלאוס למתנגדיו. בהתנגשויות נהרג ליסימכוס. המלך זימן אליו נציגים של מתנגדי מנלאוס ואת מנלאוס עצמו כדי לברר את התקרית. מנלאוס שיחד את אחד הפקידים הבכירים בחצרו של אנטיוכוס, וזה שכנע את המלך לתמוך במנלאוס. מתנגדיו של מנלאוס הוצאו להורג, ומנלאוס הוסיף להיות בעל בריתו של אנטיוכוס.
התנגשויות בין אנטיוכוס ותומכיו ליהודים

ההתנגשות הראשונה אירעה, כאמור, כאשר מתנגדי מנלאוס התנגשו עם אחיו, ליסימכוס, בעת שניסה לשדוד את המקדש, בשנת 170 לפנה"ס. עם שובו של אנטיוכוס ממסעו הראשון למצרים, בשנת 169 לפני הספירה, הוא פשט על בית המקדש ושדד את הכלים שבו. התנהגות זו לא הייתה מקובלת בעולם העתיק, אך לא יוצאת דופן אצל אנטיוכוס עצמו, ששדד גם מקדשים במצרים. מכל מקום, שוד זה התקבל בסערה גדולה אצל היהודים, גם בין אותם שתמכו בהתקרבות לתרבות ההלניסטית; מנלאוס ואנשיו, בעלי בריתו של אנטיוכוס, נותרו מבודדים יותר ממה שהיו בעבר. לאחר השפלתו של אנטיוכוס על ידי רומא במסע השני למצרים, פשטה בארץ ישראל שמועה שאנטיוכוס נהרג בקרב. יאסון ניצל את המצב, ובראש כוח צבאי תקף את ירושלים ודחק את אנשי מנלאוס מכל העיר אל המצודה שבהר הבית.
השמועה לא הייתה נכונה. אנטיוכוס חש נבגד, ובראש צבא שלא נפגע בקרב, פשט על העיר כדי לדכא את המרידה. יאסון נמלט מן העיר לפני שהמלך הגיע, ונראה שהמרד המשיך להתנהל בראשותם של גורמים אחרים; תושבי העיר נטבחו על ידי צבא המלך. זמן קצר לאחר מכן (בסוף שנת 168 לפנה"ס או בתחילת 167 לפנה"ס) נשלח צבא נוסף, בראשותו של אפולוניוס, מושל השומרון (שנהרג מאוחר יותר בקרב מעלה לבונה מול יהודה המכבי). אפולוניוס הפתיע את תושבי ירושלים וטבח בהם. בעיר הוקמה המצודה, החקרא, שבה התבצרו מנלאוס ותומכיו יחד עם חיל מצב סורי ועם מתיישבים יווניים, שהתערבו במתייוונים. החקרא שלטה על בית המקדש ועל הנעשה בעיר, והחיילים הסוריים החלו לקיים פולחן עבודה זרה בבית המקדש עצמו. על היהודים הוטלו מיסים כבדים, וחלק נכבד מאדמותיהם הוחרם לטובת המתיישבים היווניים. בעקבות הטבח, הגזרות הכלכליות וחילול בית המקדש, נטשו רבים מן היהודים את העיר.
הגזירות

בתחילת חורף שנת 167 לפנה"ס פרסם אנטיוכוס שורת גזרות, שכוונו נגד הדת היהודית. הגזרות נועדו למנוע את קיום המצוות, ולהכריח את היהודים לעבוד עבודה זרה. ספר מקבים א' מתאר בכלליות כמה מן הגזרות:
הפסקת העלאת הקרבנות והזבחים וניסוך הנסך בבית המקדש.
דרישה לחלל שבתות וחגים.
לטמא את בית המקדש על ידי בניית מזבחות עבודה זרה במקדש והקרבת חיות טמאות.
איסור קיומה של ברית המילה.
דרישה מהיהודים לאכול מאכלים לא כשרים.
החלפת חוקי התורה בחוקת המלך ואיום בעונש מוות למי שייתפס מפר את הוראות המלך.
ספר מקבים ב' מוסיף, שהמלך דרש לטמא את המקדש ולקרוא אותו על שם זאוס האולימפי. היהודים הוכרחו להשתתף בתהלוכות של האל דיוניסוס ובימי ההולדת של המלך. כך מתאר מחבר הספר את הגזרות בשיאן:
קשה היה לכולם וכבד פרץ הרשעה: כי המקדש היה מלא על ידי הגויים ניאוף והוללות בהתעלסם עם זונות ובחצרות הקודש היו קרבים אל נשים ומביאים שמה דברים אשר לא יובאו: והמזבח היה מלא דברים האסורים מן התורה: ואי אפשר היה לשבות ולא לשמור את חגי האבות ולא להיקרא בשם יהודי בכלל: ויהיו סוחבים אותם אנוסים במרירות ביום הולדת המלך בכל חודש אל אכילת הזבחים ובהיות חג דיוניסוס היו נאנסים להלך בתהלוכת דיוניסוס והם מעוטרים עטרות קיסוס:
ישנם חוקרים הטוענים[דרוש מקור], כי אין המדובר בפולחן זאוס האולימפי אלא בפולחן בעל הסורי, וכי אין המדובר בדיוניסוס אלא באל מקומי. יצוין כי התרבות העתיקה התאפינה בסינקרטיזם, כלומר במיזוג בין דתות שונות. היה מקובל ונהוג לזהות אלים מזרחיים מקומיים עם אלים יוונים ולמזג את פולחנם לפולחן אחד משותף. ייתכן שהשמות היוונים זאוס ודיוניסוס מתייחסים כאן לאלים מקומיים, או לאלים יוונים, או למיזוג של שניהם.
יוסף בן מתתיהו מספר כי הגזרות על היהודים השפיעו גם על מצב השומרונים. הוא מצטט "תזכיר" (היפומנמה) שכתבו נציגי השומרונים אל המלך אנטיוכוס, בו הם מזדהים בתור "הצידונים שבשכם" ומתלוננים על כך שאפולוניוס, מושל מחוז שומרון, וניקנור, הממונה על גביית המיסים, מנסים להחיל עליהם את הגזרות שהוטלו על היהודים. הם טוענים כי מדובר בטעות, משום שהם "צידונים" לפי מוצאם (כלומר, כנענים) ורק בשל מגפות שפקדו את הארץ בעבר, אבותיהם נתפסו "לאמונה טפלה עתיקה" והחליטו לשמור את השבת היהודית ולבנות להם בית מקדש על הר גריזים "לאל האלמוני". השומרונים מסכימים כי אנטיוכוס "מתייחס אל היהודים כראוי לרשעתם" ומבקשים שתופסק "הטלת האשמות שחלות על היהודים" וש"מקדש האל האלמוני" שלהם ייקרא על שם זאוס ההלני. בתשובה לפניית השומרונים, כתב אנטיוכוס לניקנור שמאחר ושליחיהם קבעו "שאין להם שום שייכות להאשמות שהוטחו כנגד היהודים" והם בוחרים "לחיות לפי מנהגי היוונים", הוא פוטר אותם מההאשמות ומורה לקרוא את מקדשם על שם זאוס. יוספוס מוסיף כי אנטיוכוס שלח את ההוראות הללו לאפולוניוס בשנת 146 (בין אוקטובר 167 לאוקטובר 166 לפנה"ס). עם זאת, ישנם חוקרים הסבורים כי תעודה זאת אינה אותנטית.
בתלמודים ובמדרשים מתוארת גזרה שלא הייתה מקובלת בארץ ישראל עד אותה תקופה: זכות הלילה הראשון לנציב, שבה כל אישה, נמסרה בליל כלולותיה לאונס על ידי השליט.
הגזירות > התגובות לגזירות

לפי העדויות היו יהודים רבים שנכנעו לגזירות. אולם, המקורות גם מתארים תופעה של התנגדות מצד היהודים, התנגדות שזכתה לצעדי ענישה מצד השלטון הסלאוקי, דוגמה לכך היא הסיפור של חנה ושבעת בניה. יחד עם תופעות אלו, החלה גם התנגדות מזוינת שהלכה והתרחבה, עד שהפכה למרד החשמונאים.
ראו גם

אלעזר הזקן
חנה ושבעת בניה
גזירות אדריאנוס
שעת השמד
לקריאה נוספת

אביגדור צ'ריקובר, "גזרות אנטיוכוס ובעיותיהן", בתוך: אשכולות, קובץ א, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשי"ד, עמ' 86–109; א' צ'ריקובר, היהודים בעולם היווני־רומי, הוצאת מ' ניומן, תל אביב-ירושלים, תשל"ד, עמ' 156–180; אוריאל רפפורט, מגלות לקוממיות, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ג, יחידה 5, עמ' 62–81.
רומן וילק, ולא זרקו אבן עליהם (חשמונאים א', ב', לו) סיני קג, תשמ"ט עמ' רלה-רלח
בצלאל בר כוכבא, "גזרות הדת של אנטיוכוס אפיפנס כמציאות היסטורית", בתוך: תרביץ – רבעון למדעי היהדות, שנה פד, חוברת ג (תשע"ז), עמ' 295–344.
הערות שוליים

1 2  סינקרטיזם
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 12, פרק ה, פסקה ה, סעיפים 258–264.
↑  אוריאל רפפורט, מגלות לקוממיות, האוניברסיטה הפתוחה, כרך ג, יחידה 5, עמ' 49.
↑  בירושלמי נכתב: "בראשונה גזרו שמד ביהודה, שכן מסורת להם מאבותם, שיהודה הרג את עשו דכתיב (בראשית מט) "ידך בעורף אויביך", והיו הולכין ומשעבדין בהן ואונסין את בנותיהן, וגזרו שיהא איסטרטיוס בועל תחילה." (ירושלמי, כתובות דף ה, ב' פרק א הלכה ה') דבר דומה צוין בתלמוד הבבלי: "דאמרי בתולה הנשאת ביום הרביעי - תיבעל להגמון תחלה." (בבלי, כתובות ג' ב') "תנו רבנן, בימי מלכות יון הרשעה גזרו על ישראל...ועוד גזרו שכל מי שנושא אשה תבעל להגמון תחלה ואחר כך תחזור לבעלה. ונהגו בדבר הזה שלש שנים ושמונה חדשים עד שנשאת בתו של יוחנן כהן גדול." (מדרש לחנוכה, בית המדרש חדר א' צד קל"ב מכ"י לפסיא, מובא בי"ד אייזנשטיין, אוצר המדרשים, עמוד קפה) וכן מובא בקיצור שולחן ערוך, הלכות חנוכה - סימן קלט סעיף ג'.
↑  דיון מקיף אודות החוקרים השונים ודעותיהם ניתן למצוא במאמרו של אביגדור צ'ריקובר שפורסם בכתב העת "אשכולות" ובספרים אחדים דוגמת "היהודים בעולם היווני והרומי" מאת צ'ריקובר ואסופת מאמרים בשם "התקופה הסלאוקית בארץ ישראל"
↑  פוליביוס כ"ו 10, ליוויוס מא 19–20 ואחרים
↑  התקופה הסלאוקית בארץ ישראל עמוד 111
↑  פרופ' אביגדור צ'ריקובר, גזירות אנטיוכוס ובעיותיהן (ירושלים, תשי"ד), באתר מתוך הסיפריה הלאומית
↑  יש דוגמאות רבות למעשים אלה בעולם הקלאסי כשהשלטון חש שהדת מאיימת עליו. כך למשל רדפו הרומאים את הדרואידים משנוכחו לדעת שאלה מציתים את המרידות הקלטיות.
↑  התקופה הסלאוקית בארץ ישראל עמודים 116–125
↑  לדיון והשוואת מקורות ראו בצלאל בר כוכבא, מלחמות החשמונאים, 1980, עמודים 325–331
↑  מקבים א פרק א פסוק 42

https://he.wikisource.org/wiki/ספר_המקבים_א_א
פקודת צבא הגנה לישראל

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  26 במאי 1948
 תאריך חקיקה עברי:  י"ז באייר תש"ח
 גוף מחוקק:  מועצת המדינה הזמנית
 חוברת פרסום:  עיתון רשמי מספר 3 מיום כ"ב באייר תש"ח – 31 במאי 1948 תוספת א׳.
 משרד ממונה:  משרד הביטחון
 מספר תיקונים:  0
 נוסח מלא:  פקודת צבא-הגנה לישראל, תש״ח–1948
 
פקודת צבא-הגנה לישראל, תש"ח–1948 היא פקודה שנחקקה זמן קצר לאחר קום המדינה, ומסדירה את הקמת צה"ל.
הפקודה הוצאה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון ב-26 במאי 1948, וקיבלה תוקף למפרע על ידי מועצת המדינה הזמנית בפקודת סדרי השלטון והמשפט (הוראות נוספות), תש"ח-1948, שהתקבלה ב־7 ביוני 1948. מאז חקיקתה לא חל בפקודה כל שינוי.
הוראות הפקודה

הפקודה מורה על הקמת צה"ל, וקובעת כי יורכב מחילות יבשה, חיל אוויר וחיל ים. במצב חירום, יונהג גיוס חובה לצה״ל, וגיל הגיוס יקבע על ידי המדינה. כל חייל בצבא חייב להישבע אמונים למדינת ישראל. הפקודה אוסרת על הקמת גוף צבאי מלבד צה"ל.
נקבע כי כל פעולה שתהא בהתאם לפקודה תהיה חוקית, גם אם היא עומדת בסתירה לחוקים אחרים. הפקודה קובעת כי השר הממונה על ביצוע הפקודה יהיה שר הביטחון.
הערות שוליים

↑  פקודת צבא ­הגנה לישראל
↑  הקמת צה"ל, באתר משרד הביטחון
↑  סעיף 4 לפקודת סדרי השלטון והמשפט (הוראות נוספות), תש"ח-1948
מפגש יעקב ועשו

הפיוס בין עשו ליעקב. ציור משנת 1624 מאת פטר פאול רובנס.
מפגש יעקב ועשו הוא אירוע מקראי, שמופיע בפרשת וישלח שבספר בראשית (פרק ל"ב ופרק ל"ג).
כאשר יעקב שב לארץ כנען לאחר שהותו בחרן בשל פחדו מעשו, הוא מודיע לעשו על שובו, ועשו יוצא לקראתו עם 400 איש. בסופו של דבר, כאשר המפגש מתרחש, יעקב מצליח לפייס את עשו, והם מתחבקים ומתנשקים.
רקע

עשו ויעקב היו בניהם התאומים של יצחק ורבקה. לפני מותו, רצה יצחק לברך את עשו; אך יעקב התחפש לעשו וקיבל את הברכות במקומו. בעקבות זאת, שנא עשו את יעקב וביקש להורגו, ויעקב נאלץ לברוח מבאר שבע לחרן, לבית לבן הארמי אחי אימו. בעת שהותו בחרן, נישא יעקב עם רחל ולאה בנות לבן ועם בלהה וזלפה, הוליד 12 ילדים (כולל דינה) וצבר רכוש רב בשכר רעיית צאן לבן.
לאחר שיעקב שהה עשרים שנה בבית לבן, ה' נגלה ליעקב והורה לו לשוב לבית אביו. יעקב ברח מחרן עם משפחתו ורכושו, אך לבן רדף אחריו ולאחר דין ודברים כרתו השניים ברית בגלעד. משם נסע יעקב למחניים ונפגש עם "מלאכי אלוהים".
הסיפור במקרא > שליחת ה"מלאכים"

יעקב שלח "מלאכים" ממחניים לארץ שעיר, "שדה אדום", להודיע לעשו על בואו. בדברים אותם ביקש למסור לעשו, התייחס אליו יעקב כעבד לאדונו, ויחד עם זאת הזכיר את הרכוש שצבר: "וַיְהִי לִי שׁוֹר וַחֲמוֹר, צֹאן וְעֶבֶד וְשִׁפְחָה".
הסיפור במקרא > ההכנות למפגש

בשובם של השלוחים, הודיעו ליעקב שעשו הולך לקראתו עם 400 איש. יעקב החל לפחד מתוכניותיו של עשו. הוא חצה את אנשיו ואת רכושו לשני מחנות, בכדי להציל מחנה אחד במקרה שעשו ילחם במחנה השני, ופנה בתפילה לה' אלוהיו:
קָטֹנְתִּי מִכֹּל הַחֲסָדִים וּמִכׇּל הָאֱמֶת אֲשֶׁר עָשִׂיתָ אֶת עַבְדֶּךָ, כִּי בְמַקְלִי עָבַרְתִּי אֶת הַיַּרְדֵּן הַזֶּה – וְעַתָּה הָיִיתִי לִשְׁנֵי מַחֲנוֹת. הַצִּילֵנִי נָא מִיַּד אָחִי, מִיַּד עֵשָׂו, כִּי יָרֵא אָנֹכִי אֹתוֹ, פֶּן יָבוֹא וְהִכַּנִי אֵם עַל בָּנִים. וְאַתָּה אָמַרְתָּ: "הֵיטֵב אֵיטִיב עִמָּךְ, וְשַׂמְתִּי אֶת זַרְעֲךָ כְּחוֹל הַיָּם אֲשֶׁר לֹא יִסָּפֵר מֵרֹב".
יעקב שלח לעשו עדרים של בקר, שבראש כל עדר אחד מאנשי ביתו, וציווה אותם כל אחד מהם לומר לעשו: שהבקר שייך אשר לאחיו יעקב, ואשר ”מִנְחָה הִוא שְׁלוּחָה לַאדֹנִי לְעֵשָׂו”, ועוד תאמרו לו ”גַּם הִנֵּה עַבְדְּךָ יַעֲקֹב אַחֲרֵינוּ”, והרי הוא מצפה לפצות אותך בעדים האלה. הוא הרחיק את העדרים זה מזה, כדי שהמקרה הנ"ל יחזור על עצמו.
לאחר שילוח העדרים לעשו, ”וַיִּקַּח אֶת שְׁתֵּי נָשָׁיו וְאֶת שְׁתֵּי שִׁפְחֹתָיו וְאֶת אַחַד עָשָׂר יְלָדָיו, וַיַּעֲבֹר אֵת מַעֲבַר יַבֹּק. וַיִּקָּחֵם וַיַּעֲבִרֵם אֶת הַנָּחַל, וַיַּעֲבֵר אֶת אֲשֶׁר לוֹ”.
בלילה זה התרחש מאבק יעקב והמלאך.
הסיפור במקרא > המפגש

כאשר ראה יעקב את עשו ו-400 האנשים, חצה פעם שנייה את המשפחות, כאשר משפחות השפחות ראשונים ומשפחתו רחל ולאה אחרונים, בעוד שהוא הראשון מכולם.
יעקב עצמו רץ לפניהם והשתחווה שבע פעמים לעשו.
כשהגיע יעקב, רחמיו של עשו התעוררו עליו והוא נפל על צוואר אחיו חיבקו ונשקו, עשיו שאלו ”מי אלה לך?” ויעקב ענה ”הילדים אשר חנן אלהים את עבדך”.
לאחר תחנוניו של יעקב הסכים עשו לקבל במתנה את העדרים.
סוף המעשה היה כאשר ניסה עשו לשכנע את יעקב לצעוד איתו להר שעיר אך יעקב הצליח להתחמק בתירוצים שונים, המשיך לבדו עם כל משפחתו, ועשו פנה לדרכו.
פרשנות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התנאים נחלקו האם עשו באמת התפייס עם יעקב: ”אמר רבי שמעון בן אלעזר:... מלמד שנכמרו רחמיו באותה השעה ונשקו בכל לבו. אמר לו רבי ינאי: אם כן למה נקוד עליו? אלא מלמד שלא בא לנשקו אלא לנשכו ונעשה צוארו של אבינו יעקב של שיש וקהו שיניו של אותו רשע” (בראשית רבה, פרשה ע"ח, פסקה ט')
באמנות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הערות שוליים

↑  מסורות מאוחרות זיהו את השליחים עם דמשק ואלינוס בני אליעזר עבד אברהם ראו: ספר הישר, לפי רש"י אלו היו מלאכים
↑  ספר בראשית, פרק ל"ב, פסוקים כ"ג–כ"ד
| ספר בראשית |
| --- | --- | --- |
| פרשת בראשית | בריאת העולם • תוהו ובוהו • רקיע • המים העליונים • בריאת אדם וחוה • אדם וחוה • פרייה ורבייה • גן עדן • נחש הקדמוני • חטא עץ הדעת • קללת האדם והאשה • עץ החיים • קין והבל • שירת למך • מעשה בני האלוהים |  |
| פרשת נח | תיבת נח • המבול • ברית הקשת • שבע מצוות בני נח • שכרות נח • תולדות בני נח • מגדל בבל |  |
| פרשת לך לך | מסע אברהם לארץ כנען • ירידת אברהם למצרים • פרידת אברהם ולוט • מלחמת ארבעת המלכים את החמישה • מלכי-צדק • ברית בין הבתרים • בריחת הגר ולידת ישמעאל • ברית המילה |  |
| פרשת וירא | ביקור המלאכים באוהל אברהם • מהפכת סדום ועמורה • לוט ובנותיו • ירידת אברהם לגרר • גירוש הגר וישמעאל • ברית אברהם ואבימלך • עקדת יצחק |  |
| פרשת חיי שרה | רכישת מערת המכפלה • מציאת אישה ליצחק • נישואי אברהם וקטורה • תולדות ישמעאל |  |
| פרשת תולדות | לידת יעקב ועשו • מכירת הבכורה • ירידת יצחק לגרר • הריב על הבארות • ברית יצחק ואבימלך • גנבת הברכות • בריחת יעקב מעשו |  |
| פרשת ויצא | חלום יעקב • נישואי יעקב עם רחל ולאה • לידת בני יעקב • מעשה הדודאים • בריחת יעקב מלבן • ברית יעקב ולבן |  |
| פרשת וישלח | מפגש יעקב ועשו • מאבק יעקב והמלאך • מעשה שכם ודינה • מעשה שמעון ולוי • קיום הנדר בבית אל • מות רחל וקבורתה • מעשה ראובן ובלהה • פרשת שמונת מלכי אדום |  |
| פרשת וישב | מכירת יוסף • מעשה יהודה ותמר • לידת פרץ וזרח • יוסף ואשת פוטיפר • חלומות שר המשקים ושר האופים |  |
| פרשת מקץ | חלומות פרעה • ירידת אחי יוסף למצרים |  |
| פרשת ויגש | התוודעות יוסף לאחיו • ירידת יעקב למצרים • מכירת ארץ מצרים לפרעה |  |
| פרשת ויחי | שבועת יוסף ליעקב • ברכת אפרים ומנשה • ברכת יעקב לבניו • מות יעקב וקבורתו |  |
| דמויות מרכזיות | אדם וחוה • קין והבל • נח • אברהם ושרה • לוט • הגר וישמעאל • יצחק ורבקה • עשו • יעקב רחל ולאה • בלהה וזלפה • ראובן • שמעון • לוי • יהודה • תמר • יששכר • זבולון • דן • נפתלי • גד • אשר • יוסף • בנימין |  |
ספר בראשית • ספר שמות • ספר ויקרא • ספר במדבר • ספר דברים
ערך זה הוא קצרמרבנושא תנ"ך. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית

הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית הוא הכינוי לניסיונות הרוסיים לכבוש את שטחי פרוסיה המזרחית מידי הגרמנים. הפלישה החלה ב-17 באוגוסט 1914 ונמשכה עד 14 בספטמבר 1914. פלישה זו פתחה את החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. כחודש בלבד לאחר שנפתחה המערכה הצליחו הגרמנים לגרום לאחרוני הכוחות הרוסיים לסגת מפרוסיה המזרחית.
הרקע לפתיחת המערכה

ביולי 1914 היה ברור למדינות אירופה שעומדת לפרוץ מלחמה לאחר שכשלו כל המאמצים למנוע אותה (ראו משבר יולי). האימפריה הרוסית התפרשה על פני שטח רב וגיוס הכוחות והעברתם למערב האימפריה (שם עבר הגבול עם הקיסרות הגרמנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית, יריבותיה של האימפריה הרוסית) היה תהליך שלוקח מספר שבועות. הקיסרות הגרמנית התבססה על עובדה זו בתוכנית המלחמה שלה שנקראה תוכנית שליפן. על פי תוכנית זו, על מנת שגרמניה תמנע ממלחמה בשתי חזיתות שתחליש את כוחה, על עיקר הצבא הגרמני להתרכז בחזית המערבית שם יכריע את צרפת במהירות כמו במלחמת צרפת–פרוסיה. הגרמנים ציפו שעיקר הצבא הרוסי לא יוכל לצאת למלחמה בשבועות הראשונים של המלחמה ולכן ארמייה אחת בלבד שתוצב בשטחי פרוסיה המזרחית (המקום בו עבר הגבול בין גרמניה לרוסיה) תוכל לבלום את ההתקפות הרוסיות עד אשר תוכרע החזית המערבית.
הכוחות בשטח ותוכניות הפלישה

הארמייה שהוצבה בשטחי פרוסיה המזרחית הייתה הארמייה הגרמנית השמינית, עליה פיקד מקסימיליאן פון פריטוויץ. הפקודות שקיבלה הארמייה הייתה שעליה להגן על שטחי פרוסיה המזרחית ולא לסגת אלא אם כן קיימת סכנה ממשית שהארמייה תושמד לחלוטין ואז יש לסגת אל עבר קווי נהר הוויסלה ובכך לנטוש את פרוסיה המזרחית לידי האימפריה הרוסית. מלחמת העולם הראשונה נפתחה ב-4 באוגוסט עם תחילת קרב לייז'. על מנת להקל את הלחץ בחזית המערבית, הפצירו הצרפתים ברוסים לפלוש לשטחי גרמניה אף על פי שצבאם עדיין לא מאורגן בשיא כוחו לצאת למלחמה מול גרמניה ואוסטרו-הונגריה. לבסוף הרוסים החליטו להשמע לצרפתים ולצאת להתקפה על גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
הכוח הרוסי שפלש לשטחי פרוסיה המזרחית הורכב משתי ארמיות - הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף והארמייה הרוסית השנייה עליה פיקד אלכסנדר סמסונוב. לפי תוכנית הפלישה הצבאית, הארמייה הראשונה תפלוש מכיוון צפון-מערב והארמייה השנייה תפלוש מכיוון דרום. הרוסים, כמו הגרמנים, ידעו שארמייה רוסית אחת לא תוכל להביס לבדה את הארמייה הגרמנית שכן לגרמנים היה ציוד חדיש יותר ושרשרת פיקוד מנוסה ויעילה יותר. לעומת זאת, אם תכנס הארמייה הגרמנית לקרב מול של שתי הארמיות הרוסיות לא יישאר לה כל סיכוי והיא תובס בקרב. המטרה הרוסית הייתה ששתי הארמיות (שמגיעות מכיוונים שונים) יאגפו את הארמייה הגרמנית השמינית ובתנועת מלקחיים יתקפו אותה, ללא כל אפשרות לברוח. חולשה אחת הייתה ידועה לשני הצדדים - בין המפקדים של הארמיות (רננקמפף וסמסונוב) היו קיימים יחסי איבה עקב סכסוך שנוצר ביניהם במהלך קרב מוקדן במלחמת רוסיה–יפן תשע שנים קודם לכן. חוסר האמון שבין המפקדים פגע בשיתוף הפעולה שלהם, דבר שהיה לטובת הגרמנים כיוון שתוכנית המתקפה הרוסית התבססה על שיתוף פעולה בין הארמיות.
המערכה על פרוסיה המזרחית

הארמיות הרוסיות נכנסו לשטחי פרוסיה המזרחית בלילה שבין 12 באוגוסט ל-13 באוגוסט. כאמור קודם לכן הארמייה הגרמנית השמינית קיבלה הוראה שלא ליזום התקפה כנגד האויב הרוסי וכתוצאה מכך העדיפה להחזיק בעמדות מוגנות ולא להילחם באופן מיידי מול הארמיות הרוסיות. מסיבה זו הרוסים לא נתקלו בהתנגדות בעת פלישתם לפרוסיה המזרחית ובמהלך ארבעת הימים הראשונים המשיכו לחצות את שטחי פרוסיה המזרחית בעודם מתרחקים יותר ויותר מקווי האספקה שלהם.
המערכה על פרוסיה המזרחית > מהפך בטננברג

הינדנבורג ולודנדורף החליטו לעצור את הנסיגה של הארמייה השמינית ולמקם אותה ליד כפר בשם טננברג. הינדנבורג ולודנדורף החליטו שהארמייה השמינית תארוב ותתקוף את הארמייה הרוסית השנייה של סמסונוב וזאת על ידי איגוף הארמייה הרוסית. ב-23 באוגוסט נפתח קרב טננברג עם מתקפה דו-ראשית של הארמייה הגרמנית השמינית על הארמייה הרוסית השנייה. סמסונוב חשב תחילה כי למעשה הוא משתתף בתנועת המלקחיים של הצבא הרוסי ושהארמייה הרוסית הראשונה נמצאת קילומטרים מעטים צפונה ותוקפת גם היא את הארמייה הגרמנית השמינית אבל המציאות הייתה שכוחותיו של סמסונוב נלחמו לבדם כנגד הארמייה הגרמנית. הארמייה הרוסית הראשונה לא הייתה קרובה לזירת הקרב ולמרות זאת הורה מפקדה פאול פון רננקמפף לשלוח מספר אוגדות לעזרת סמסונוב אך אלה לא הספיקו להגיע בזמן לקרב.
בימים שלאחר פרוץ הקרב נראה הקרב כלחימה ניידת בה הרוסים מכותרים ללא יכולת לברוח. מ-26 באוגוסט הפכה המערכה מלחימה ניידת למערכה השמדה כשלמעשה הגרמנים טובחים בחיילים הרוסים. ב-30 באוגוסט הסתיים קרב טננברג כניצחון מרשים לגרמנים - 125,000 אבדות לרוסים לעומת 20,000 אבדות בלבד לגרמנים. מפקדה של הארמייה הרוסית השנייה אלכסנדר סמסונוב התאבד בליל 29 באוגוסט עקב התבוסה בקרב. למעשה בקרב טננברג הושמדה לחלוטין הארמייה הרוסית השנייה ולכן נחשב לאחד הניצחונות הגרמנים החשובים בחזית המזרחית. קרב טננברג נחשב לקרב שהציל את שטחי פרוסיה המזרחית מידי הרוסים כיוון שאחריו לא יכלה הארמייה הרוסית הראשונה לכבוש לבדה את פרוסיה המזרחית.
המערכה על פרוסיה המזרחית > סוף המערכה

לאחר שסיימו להשמיד את הארמייה הרוסית השנייה החליט פון הינדנבורג לפנות אל עבר הארמייה הרוסית הראשונה של רננקמפף. עוד קודם לכן במהלך קרב טננברג שלח רננקמפף חלק מהאוגדות לעזרת הארמייה הרוסית השנייה אך אלה לא הספיקו להגיע בזמן וכעת נוצר מצב בו הארמייה הרוסית הראשונה פרוסה על שטח רחב. פון הינדנבורג תכנן לאגף את האוגדות הדרומיות של רננקמפף באזור האגמים המזוריים בעוד בכל שאר החזית (מהאגמים המזוריים שבדרום ועד העיר קניגסברג שבצפון) יתקיימו תקיפות שיכניעו את הארמייה הרוסית הראשונה. ההתקפה שוגרה לבסוף ב-7 בספטמבר ונודעה כ-הקרב הראשון על האגמים המזוריים.
בתחילת המתקפה זכו הגרמנים לניצחון מוחץ בצפון אך בדרום התקשו מעט אל מול הרוסים. ב-9 בספטמבר הצליחו הגרמנים לפרוץ את קו ההגנה בדרום והכריחו את הרוסים לסגת לכיוון צפון-מזרח. כעבור עוד יומיים של לחימה במהלכם דחקו הגרמנים את הרוסים עוד ועוד אחורה, החליט רננקמפף להורות על נסיגה כללית משטחי פרוסיה המזרחית חזרה אל הגבול הרוסי-גרמני לאחר שהבין שאין לו עוד סיכוי לנצח את הארמייה הגרמנית השמינית. הנסיגה הרוסית הושלמה סופית ב-14 בספטמבר כאשר אחרוני החיילים הרוסים חזרו לגבול הרוסי. בכך הסתיימה הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית.