stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שסטה

ערך זה עוסק בשבט אינדיאני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
גבר משבט השסטה בלבוש שבטי מסורתי
הקבוצה האתנית שסטה (באנגלית: Shasta people) היו קהילה של אינדיאנים אמריקאים שהתגוררו בצפון קליפורניה ובגבול אורגון שבארצות הברית עד תחילת המאה ה-20. הקהילה מנתה כ-3,000 חברים אשר היו ציידים ודייגים נודדים למחצה. אנשי הקהילה נדדו בעקבות החיפוש אחר מזון בעונות השונות של השנה. שפתם של בני השסטה נקראה "שסטה", והיא שייכת למשפחת שפות שנקראת "הוקן" (אנ') (Hokan).
היסטוריה

מידע אודות בני השסטה נחשף לראשונה בתחילת המאה ה-19, כאשר סוחרי פרווה אירופאים באו במגע עם בני הקהילה. כתוצאה ממפגש זה ובעקבות רצונם של האירופאים לנצל את המשאבים שברשות בני הקהילה, במהלך המאה ה-19 סוחרי פרווה רבים (ביניהם ג'ון וורק) יצרו קשר עם בני השסטה על מנת לקיים עמם מסחר או כדי לנסות להשתלט בכפייה על המשאבים של אלו.
בהלת הזהב בקליפורניה משכה זרים להוטים רבים לקליפורניה בשלהי שנות הארבעים של המאה ה-19. תקופה זו הייתה הרסנית עבור השסטה מכיוון שאלפי כורים החלו לפעול על אדמות השבט וחסמו נתיבי מים שונים. התעוררו סכסוכים בעקבות חוסר הכבוד של הזרים אל בני השסטה ואל אדמותיהם. בני השסטה נחלשו מאוד ואף רבים מתו בעקבות מחלות לא מוכרות שהביאו עמם הזרים הפולשים וכן בעקבות סכסוכים ולחימה עם אותם זרים.
בשנת 1851 נחתם הסכם שלום בין הממשלה הפדרלית לבין קבוצה שייצגה את קהילת השסטה, זאת כדי להפסיק את המתח ואת הלחימה שהתקיימה בין הקהילה לבין הכורים הרבים שפעלו באזור. הוסכם שתהיינה שמורה של בני השסטה, שם לא יעבדו כורים.
בשנת 1855 החלו מלחמות ה"רוג" (Rogue River Wars). אינדיאנים באזור דרום המדינה אורגון, וביניהם בני השסטה שהתגוררו באזור זה, המשיכו להילחם עם הכורים מחפשי הזהב. המלחמות הסתיימו בשנת 1886.
בשנת 1887 הקונגרס העביר חוק שנתן היתר למכור את האדמות בהן ישבו בני השסטה למתיישבים הלבנים שהגיעו לאזור, חוק אשר גרם לתחילת פירוקה של קהילת השסטה. בהמשך לכך, בשנת 1938 בניית סכר שסטה הביא לעקירתם של אינדיאנים רבים באזור, כולל רבים מקהילת השסטה.
אורח חיים

בני השסטה מיקמו את כפריהם בקרבת נהרות, כגון נהרות השסטה, הקלאמת והסקוט. רוב בני הקהילה חיו בקליפורניה בעוד שחלק קטן מהם התגוררו בגבול עם אורגון. בני השסטה היו נוודים במחצית מזמנם, וצדו חיות על מנת לאכול מזון. במהלך עונת הקיץ, הם התגוררו ב"ויגוומים" (Wigwams), מעין צריפים העשויים מבוץ ועץ, ובמהלך עונת החורף שהו ב"בתי בורות", שעזרו לשמור על חום גופם בחורפים הקרים. אנשי השסטה התגוררו בכפרים שכללו מספר משפחות. בכל כפר היה ראש קהילה, שירש את התפקיד מאביו, ותפקידיו כללו יישוב סכסוכים בין בני הכפר והטפה להתנהגות מוסרית ונכונה. לאשתו של ראש הקהילה הייתה אחראיות דומה בקרב הנשים בקבוצה. כאשר התעוררו מחלוקות בשבט, אלו יושבו על ידי תשלום של סכום כסף לשני הצדדים. לכל אדם היה ערך כספי קבוע שעליו היה לשלם, אשר נקבע על ידי מעמדו בקבוצה והמצב הכלכלי של משפחתו.
מסחר

הכסף ששימש את בני השסטה למסחר הורכב משנהבים ומשרידי הקרקפת של ציפור הנקר. לעיתים אף צדפות גדולות שימשו לכסף, אך אלו נחשבו כבעלי ערך פחות יותר מהשנהבים ומשרידי הקרקפת של ציפור הנקר. השסטה סחרו בצנוברים ועורות זאב וצבאים תמורת בלוטים, דלועים וסירות קאנו. הבלוטים בעלי הביקוש הרב ביותר בשבט היו בלוטים מעץ האלון הכהה, אשר הושגו על ידי מסחר עם שבט קרוק (Karok), ששכנו מערבית לשטחם של אנשי השסטה. שבט הקרוק אף סיפק לאנשי השסטה מלח, מינרל ששימש את אלו לבישול במידה רבה.
מזון

המאכלים העיקריים שאנשי השסטה אכלו היו בשר צבי ובלוטים. בני הקבוצה אף נהגו לאכול דובים, ציפורים, סלמון, צלופחים, סרטנים, חגבים וצרצרים. חלוקת העבודה התבצעה כך שהגברים היו צדים ודגים, ואילו הנשים היו אוספות בלוטים, אגוזים וחרקים. נשים וילדים אספו מולים וצדפות על ידי צלילה לקרקעית הנהר שהיה בקרבת בני השבט, נהר הקלמאת'. המזון נאפה ובושל ב"תנורי אדמה", כלומר בורות אש אשר לכדו חום ואפשרו אפייה ובישול. את המזון הניחו בתוך סלים על אבנים רותחות בתוך "תנורי האדמה", ולעיתים היו מבשלים את המזון ישירות על האש, ללא סלים. גרגרי מנזניטה (Manzanita) שימשו להמתקת המזון וכדי להכין משקה סיידר. בשר ודגים שנותרו לאחר ארוחות אוחסנו בבורות או בסלים על מנת שישמשו את בני השסטה בהמשך.
תרבות וטקסים

הטקס המרכזי של בני השסטה היה הטקס שלפני יציאה למלחמה. נשים השתתפו בריקוד המלחמה, שנמשך כמה לילות ונועד להביא מזל לבני השסטה במלחמה המתקרבת. טקס מיוחד נוסף שהתרחש כלל שירה, ריקודים ותפילות, והוא התקיים לפני שקבוצת גברים יצאה למסע ציד.
טקס ההתבגרות של הבנים כלל מסע ציד, דיג והימורים, בעוד שטקס ההתבגרות של הבנות היה חשוב יותר מבחינה חברתית מזה של הבנים וכלל ריקוד בפומבי. כאשר גבר ואישה היו מעוניינים להינשא, על הגבר היה לשלם למשפחתה של אישה סכום מסוים עבורה. גברים עשירים בדרך כלל נישאו לנשים רבות. בני הקהילה לא ראו גירושין בעין יפה ועל כן מעט זוגות התגרשו בקהילה.
כאשר היה נערך טקס בקהילה, הגברים היו חובשים כתר נוצות וכן מעיל נוצות. הכתר המפואר היה עשוי מצדפות, חרוזים, עורות של חיות, מקלות עץ קטנים ונוצות. הכתר סימל מעבר משגרה רגילה לטקס ייחודי. הבגדים של בני השסטה בשגרה היו עשויים מעורות של צבאים ומחתיכות עץ. בני הקהילה נהגו לענוד שרשראות צדפים, קישוטים על האוזניים ועל האף, וכן הרבו לצבוע את עצמם בצבעי גוף.
הערות שוליים

1 2  Heizer & Elsasser, The natural world of the California Indians, 46, University of California Press, 1980
1 2 3  Kroeber, Handbook of the Indians of California, 78, Courier Corporation, 1925
1 2 3 4  Kuiper, Native American Culture., The Rosen Publishing Group, 2010
↑  Trafzer & Hyer, Exterminate Them: Written Accounts of the Murder, Rape, and Enslavement of Native Americans during the California Gold Rush., MSU Press, 1999
↑  Beckham, Stephen, Requiem for a people: The Rogue Indians and Frontiersmen.. ., Corvallis, OR: Oregon State University Press, 1996
↑  Farran & Frachtenberg, .Shasta and Athapascan myths from Oregon, The Journal of American Folklore 28, 1915, עמ' 207-242
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007285089705171  LCCN: sh85022729
שמאי פינסקי

| --- | --- |

 לידה:  15 בנובמבר 1882 הורנוסטייפל, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 באוגוסט 1941 (בגיל 58) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 מקום לימודים:  ישיבת וולוז'ין, אוניברסיטת הומבולדט של ברלין 
 שפות היצירה:  עברית, גרמנית 
 
שמאי פינסקי (ד' בכסלו ה'תרמ"ג, 15 בנובמבר 1882 – כ"ב באב ה'תש"א, 15 באוגוסט 1941) היה משורר עברי ויידי ומתרגם שירה. פובליציסט ותועמלן ציוני.
ביוגרפיה

נולד למשפחה חסידית בהורונסטייפל שבפלך קייב של האימפריה הרוסית. למד בישיבת וולוז'ין ולאחר נישואיו בגיל 17 עבר להתגורר סמוך לבית הורי אשתו ליד קייב.
בשלב כלשהו עזב את ביתו ועבר לאודסה ולאחר מכן לברלין ולאנטוורפן. הוא למד גרמנית והחל לכתוב שירה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגר ללונדון והיה פעיל במוסדות הציוניים, במרכז הציוני העולמי ובמחלקת התעמולה של קרן היסוד.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה היה בביקור בארץ ישראל ובשל המלחמה לא שב לאירופה. הוא נפטר ונקבר בירושלים. ארכיונו שמור בספריה הלאומית  בירושלים.
חבריו הדפיסו מעזבונו את אסופת השירים "אי הזהב" (ירושלים, ה'תש"ז).
יצירותיו

חלוצים, לאנדאן 1922.
הערות שוליים

↑  ארכיון שמאי פינסקי, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007524929105171  GND: 1241296308  ISNI: 0000 0000 3745 4779  LCCN: no92025712  VIAF: 11875184   WorldCat (עם VIAF): 11875184 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא ספרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שלומי חסקי

| --- | --- |

שלומי חסקי צילום: תמיר בר יהודה
 לידה:  4 ביולי 1965 (בן 59) בת ים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 www.ot-lemofet.co.il
 
שלומי חסקי (נולד ב-4 ביולי 1965) הוא משורר, סופר ועורך ספרות ישראלי.
ביוגרפיה

שלומי חסקי נולד וגדל בבת ים. את שירותו הצבאי עשה במסגרת הנח"ל בגרעין שיועד לקיבוץ מעיין ברוך. חסקי הוא בוגר החוגים ספרות עברית והיסטוריה של ארץ ישראל באוניברסיטת תל אביב; לימודי עריכה לשונית באוניברסיטת בר-אילן; לימודי מידענות; כיתת שירה של הליקון; התוכנית להכשרת מנחי סדנאות-כתיבה (שירה ופרוזה) מטעם מתא"ן.
בשנת 1998 הקים שלומי חסקי את אות למופת – שירותי כתיבה ועריכה, ובמסגרת זו הוא עוסק כבר למעלה משלושה עשורים בעריכת תוכן ספרותי ובעריכת לשון במגוון ז'אנרים: החל בספרות יפה ובשירה, דרך ספרות עיון-אקדמית, וכלה בספרות הדרכה מקצועית.
שלומי חסקי עוסק שנים רבות כסופר צללים ובכתיבה אוטוביוגרפית של ספרים בשלל נושאים, בהנחיה ובליווי של כותבים בעת תהליך יצירתם, בחוות דעת מקצועית על כתבי-יד טרם שליחתם להוצאות לאור (לקטורה), וכן בהרצאות על אודות "תולדות שירת המחאה הישראלית".
שיריו התפרסמו באנתולוגיות, בכתבי העת הספרותיים: עתון 77, שְבו, הליקון, עמדה, מאזנים וגג, בעיתונים היומיים: הארץ, מעריב, ידיעות אחרונות וישראל היום ובערוצי הרדיו: גלי צה"ל, 103FM, קול ישראל, הרשות השנייה ועוד.
בין השנים 2009–2015 לימד חסקי בקתדרה במכללת תל-חי, ובסדנאות כתיבה לנוער ולמבוגרים ביישובי אצבע הגליל.
חסקי, אב לארבעה, מתגורר בגני תקווה.
יצירתו > שירה

האקדמיה ללשון מגומגמת, הוצאת כרמל-עמדה, 2008.
בקרן הרחובות המקבילים, הוצאת עמדה, 2013. (בשנת 2012, טרם הוצאת הספר לאור, זכה קובץ שירים זה בציון לשבח בתחרות השירה על שם המשורר והמתרגם פסח מילין, מטעם איגוד כללי של סופרים בישראל.)
סיכול מנוקד, הוצאת טקסט-רץ, 2021.
יצירתו > עיון

בשנת 2013 ראה אור ספר העיון שכתב שלומי חסקי: "מיידנצ'יק – הקטר של חב"ד". בספר מובא סיפורו של הרב המנוח שלמה מיידנצ'יק, איש הקשר והסוד של הרבי מלובביץ' עם מנהיגי ציבור, צבא וביטחון ישראליים במשך כ-40 שנים.
יצירתו > מן הספרים בעריכתו

שלומי חסקי ומיכאל הרצוג (עורכים), לוחם יהודי: חיים הרצוג - חייל ומפקד, הוצאת ידיעות ספרים, 2021.
שלומי אלדר, להכיר את חמאס, הוצאת כתר, 2012 (זוכה פרס יצחק שדה לספרות צבאית, 2013).
אריה אליאס, דבש תמרים, הוצאת אות למופת, 2005.
אהוד ערן, תמצית געגוע – סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון, הוצאת ידיעות ספרים, 2007.
בועז ביסמוט, עובר כל גבול, הוצאת אגם, 2012.
סינה ג'טר נסלנד, אשת אחאב, הוצאת מודן, 2001.
אברהם בורג, לנצח את היטלר, הוצאת ידיעות ספרים, 2007.
אביחי כהן, גבולות ההרתעה – פעולות התגמול בעשור השני לקיומה של מדינת ישראל, הוצאת רסלינג, 2017.
דן שילון, תגובה רועמת, הוצאת ידיעות ספרים, 2006.
יואב אבן, ברווזים, הוצאת אסטרולוג, 2002.
אורי וינבלט, המשבר של הבנים, הוצאת פוקוס, 2020.
אלי אבידר, התהום – מה באמת מפריד בינינו לעולם הערבי? הוצאת אגם, 2011.
רופרט תומסון (אנ'), קל, הוצאת כנרת, 2000.
דו"ח סיכוי 2006, הוצאת העמותה לקידום שוויון אזרחי, 2007.
ישראל אלדד, מכתבים נבחרים – 1995-1944, הוצאת יאיר, 2015.
איאן פירס, מקרה ידוע מראש,הוצאת כנרת, 2001.
עדנה לאודן, ברכה לב, אורה מירוז, עברית מאל"ף ועד תי"ו, הוצאת דיונון, אוניברסיטת תל אביב, 1998.
יצירתו > שיריו של שלומי חסקי באנתולוגיות

מנחם בן ודורון קורן (עורכים), השירים הכי יפים בעברית: מאה שנות שירה ישראלית, הוצאת ידיעות ספרים, 2013.
דורית ויסמן, גלעד מאירי ונועה שקרג'י, מחאת כפיים – אנתולוגיית שירה חברתית, הוצאת מקום לשירה, 2014.
דוד שליט, אולם שכולו טוב – זיכרונות הקולנוע של הישראלים, הוצאת פרדס, 2011.
ננופואטיקה-6 – כתב עת לספרות קצרה, הוצאת מקום לשירה, 2016.
הלילה הזה כולו שירה – שירה ישראלית המתכתבת עם ההגדה ועם יציאת מצרים, הוצאת חבר לעט, 2016.
שירון המהפכה – שירת האוהלים, הוצאות: אתגר, מעיין, הכיוון מזרח, דקה, גרילה תרבות, 2011.
אדומה – אנתולוגיית שירה מעמדית, הוצאות: אתגר, מעיין, הכיוון מזרח, 2007.
דו"ח העוני האלטרנטיבי, ארגון לתת, 2005.
רן יגיל וירון אביטוב (עורכים), הקשב! אנתולוגיה של סיפורי צבא, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2005.
לאה צבעוני (עורכת), עורי שפת עבר – אלפיים שנות שירה על השפה העברית, הוצאת צבעונים, 2018.
על יצירתו

בן, מנחם. "השירון העליון". מעריב, תרבות – ספרות, כ"ב בסיון תש"ע, 4 ביוני 2010, עמ' 22–23 ("על משוררים חדשים ומומלצים")
עמי פרידמן, "כולנו הלומי קרב", תרבות היום, ישראל היום, 13 באפריל 2021.
סומק, רוני. "אבן ונשיקה". עתון 77, גיליון 336 (טבת-שבט תשס"ט, ינואר-פברואר 2009), עמ' 6–7.
זילכה, בן. '"נציב הדורות הבאים"', זמן תל אביב, מעריב, 18 בדצמבר 2003.
ערמוני, אורה. '"ידעתי שבאחד הימים אחזור לכאן"', על הצפון, 4 באוגוסט 2010, עמ' 18–21.
אליאס, אבי. '"כבד פה וקל לשון", ישראל פוסט, 10 ביוני 2009, עמ' 14.
מערכת "סלונט". "המומלצים | שירים", סלונט, 8 באוקטובר 2021.
שמואלוף, מתי. "האקדמיה ללשון מגומגמת", מאזנים, כרך פ"ב, גיליון 3–4, דצמבר 2008, עמ' 98–99.
ברקוביץ', אילן. "מחוץ לבימה, מתחת לשולחנות ובין השירים". הארץ, תרבות וספרות, ט"ו בטבת תש"ע, 1 בינואר 2010, עמ' 3.
כהן, מאיה. "השירים שלו". ישראל היום, תרבות, י"ג בחשון תשס"ט, 11 בנובמבר 2008, עמ' 28 (ריאיון עם המשורר).
שומה סטו

שומה סטו (ביפנית: 佐藤 翔馬; נולד ב-8 בפברואר 2001) הוא שחיין יפני, שיאן אסיה בשחייה, בעל התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים במשחה ל-200 מטר חזה.
ביוגרפיה

סטו נולד וגדל במינאטו, טוקיו. הוא שוחה במרכז השחייה שבו התאמן האלוף האולימפי, אלוף העולם ושיאן העולם, קוסוקה קיטאג'ימה.
ביוגרפיה > 2019

באליפות העולם בשחייה לנוער שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2019 הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:09.56 דקות, אחרי ג'וש מתני מארצות הברית שקבע שיא אליפות חדש של 2:09.40 דקות ולפני בן ארצו יוטה אראיי (2:10.84 דקות).
ביוגרפיה > 2019 > שיאן עולם לנוער

באליפות יפן לסטודנטים שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש לנוער של 2:09.21 דקות.
ביוגרפיה > 2020 > אלוף יפן

בגביע קיטאג'ימה שנערך בינואר 2020 הוא זכה בגביע במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:07.58 דקות, לפני שיאן העולם איפיי ווטנאבה. באליפות יפן לסטודנטים שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 2:07.02 דקות. באליפות יפן שנערכה בדצמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה, אחרי איפיי ווטנאבה.
ביוגרפיה > 2021 > התוצאה השנייה בטיבה בעולם בכל הזמנים

בגביע קיטאג'ימה שנערך בינואר 2012 הוא זכה בגבי במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:06.78 דקות. חודש לאחר מכן, באליפות יפן הפתוחה שנערכה בפברואר, הוא קבע שיא חדש של 2:06.74 דקות, 7 מאיות השנייה איטי משיא אסיה. חודשיים לאחר מכן, באליפות יפן שהיוותה את המבחנים היפנים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו בטוקיו באפריל הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אסיה חדש של 2:06.40 דקות, שיפור לשיא בן 4 השנים של בן ארצו איפיי ווטנאבה (2:06.67 דקות), תוצאה שהיוותה שיא עולם בעבר. התוצאה שקבע היא תוצאת השנה בעולם והתוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים, אחרי שיא העולם של אנטון צ'ופקוב (2:06.12 דקות).
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיים סטו במקום 23 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:00.04 דקות.
שיאים אישיים > בריכה אולימפית

50 מטר חזה: 27.98 שניות (2021)
100 מטר חזה: 59.18 שניות (2021)
200 מטר חזה: 2:06.40 דקות (2021), שיא אסיה
שיאים אישיים > בריכת 35 מטר

50 מטר חזה: 26.93 שניות (2020)
100 מטר חזה: 57.86 שניות (2020)
200 מטר חזה: 2:03.40 דקות (2020)
שנבוב (סוג)

| שנבוב |
| --- | --- |
 זוג שנבובים
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: שנבובאים
משפחה:: שנבוביים
סוג:: שנבוב
שם מדעי
 Orycteropus ‏קיווייה, 1798

שנבוב (שם מדעי: Orycteropus) הוא סוג של יונק ממשפחת השנבוביים שבסדרת השנבובאים. המינים השייכים לסוג זה חיו החל מתקופת המיוקן, ומוצאם הוא באפריקה בלבד. הוא משתייך לקבוצת היונקים האפריקאים - אפרותריה, לצד הפילאים, השפנאים והארכפיים. הסוג תואר לראשונה ב-1798 בידי החוקר ז'ורז' קיוויה ומשמעותו מלטינית: "רגל חופרת".
המין הקיים היחיד בסוג זה הוא השנבוב (Orycteropus afer). עוד 3 מינים שנכללו בסוג בעבר נכחדו. מין זה הוא אוכל נמלים וטרמיטים בעל לשון ארוכה, אך הוא כמעט חסר שיניים. הוא פעיל בלילות ונע באיטיות רבה. עם זאת הוא יכול להתחפר במהירות באדמה באמצעות טפריו הגדולים.
מינים

שנבוב (Orycteropus afer)
שנבוב אבונדולפוס (אנ')‏ (Orycteropus abundulafus) - נכחד
Orycteropus crassidens - נכחד
Orycteropus djourabensis - נכחד
הערות שוליים

↑  שֶׁנַּבּוּב במילון בעלי חיים: נכר (תשל"ב), 1972, באתר האקדמיה ללשון העברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007547059905171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שומה בק

| --- | --- |

 לידה:  3 באוגוסט 1872 קסטהיי, הונגריה 
 פטירה:  26 באפריל 1930 (בגיל 57) פץ', הונגריה 
 שם לידה:  Beck Soma Kornél 
 ענף מדעי:  רפואת עור 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1895) 
 מוסדות:  אוניברסיטת פץ' 
 
שומה בק (במקור שמואל בק; בהונגרית: Beck Soma;‏ 3 באוגוסט 1872, קסטהיי – 26 באפריל 1930, פץ') היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא עור, פרופסור באוניברסיטה, המנהל הראשון של הקליניקה לדרמטולוגיה של אוניברסיטת אליזבת המלכותית ההונגרית לשעבר של פץ'.
ביוגרפיה

שמואל קורנל בק נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש בק ושל אדלין (קרולינה) ברוק. לפי הנתונים האוטוביוגרפיים שלו, הוא למד בבית הספר היסודי בעיר הולדתו, בעוד את לימודיו התיכוניים סיים בחלקם בבית הספר התיכון בקסטהיי, בחלקם בבית הספר התיכון בסומבטהיי, לאחר מכן בבית הספר התיכון הלותרני בבודפשט ובשנת 1889 קיבל שם את תעודת בגרות.
ביוגרפיה > כמדען צעיר

הוא למד רפואה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). סיים את לימודיו באוניברסיטה וקיבל את התואר בינואר 1895. כסטודנט שנה ב' לרפואה הפך למדגים עטור פרסים במכון לאנטומיה ושנה לאחר מכן במכון לפיזיולוגיה. הוא היה בשנתו החמישית כשהפך למתמחה ללא שכר במכון להיסטולוגיה תחת ניהולו של אוטו פרטיק. פרופסור אוטו פרטיק עסק באינטנסיביות לא רק בפתולוגיה, אלא גם בבקטריולוגיה שהתפתחה במהירות באותה תקופה. פרופסור פרטיק היה מומחה מצוין ועסק גם בקידום צעירים מוכשרים ושילובם בעבודה מדעית.
כסטודנט, שומה בק סומה הפך למתמחה עטור פרסים גם במכון להיסטופתולוגיה מ-1 באפריל 1894, ולאחר השגת התואר ברפואה (1895) הפך למרצה באותו מכון. הוא פעל שם מה-1 בפברואר 1895 עד ה-1 באוקטובר 1895. עבור שנת הלימודים 1895/1896, הוענקה לו מלגת נסיעה על ידי המנהל הנודע לשעבר של המכון לפיזיולוגיה, ז'יגמונד שורדן. במהלך הסיור הלימודי בן השנתיים של שומה בק לחו"ל, הוא עסק בפתולוגיה, בהיסטופתולוגיה ובקטריולוגיה של כמה מחלות.
ביוגרפיה > במלגה בחו"ל

את הסמסטר הראשון של המלגה בילה בווינה, שם עבד במעבדתו של פרופסור ארמן (Ehrmann), אך גם ביקר במרפאותיהם של מוריץ קפושי ולאנג. הוא פרסם שני מאמרים מתקופה זו. לאחר מכן בילה זמן רב בפריז ושם בבית חולים סן לואי (l’Hopital St. Louis) עבד במחלקות דארייה (Darier), פורנייה (Fournier) וגושה (Gaucher). הוא גם השתתף באחד הקורסים במכון פסטר וקיבל עבודה קבועה במעבדה ההיסטולוגית של הקולג' דה פראנס, בראשות לואי-אנטואן רנווייה (Louis-Antoine Ranvier) ולואי-שארל מלאסה (Louis-Charles Malassez). בשנה השנייה בילה כמעט 6 חודשים (מרץ-יולי) במרפאה ובמעבדה של אונה (Unna), המומחה הגדול לרפואת עור, בהמבורג, גם שם פרסם שני מאמרים.
ביוגרפיה > שוב בבודפשט

בסתיו 1897, בתום מסע לימודיו, השתקע בבודפשט כמומחה למחלות עור וריאות (היום: מחלות עור ומין) ועסק בטיפוח המעשי והמדעי של תחום קליני זה. בית החולים לילדים אדל ברודי קיבל אישור עבור שימוש מעשי ומדעי של החומר על המאושפזים, ואוטו פרטיק, מנהל המכון לפתולוגיה, התיר לו להיות עובד קבוע של המכון בראשותו וכן איפשר לו לשם כך עבודה נפרדת. האגודה הצרפתית לרפואת עור בחרה בשומה בק כחבר נספח באפריל 1898, וב-1900 הוא הפך לחבר מערכת של Monatshefte f. praktische Dermatologie בעריכתו של אונה ולאחר מכן הפך לחבר מערכת ב-Dermatologische Wochenschrift.
ב-1 במרץ 1900, מונה לרופא הראשי של בית החולים לילדים אדל ברודי ובדרך זו הייתה לו הזדמנות לבקר או לטפל בחולים עם מחלות עור וריאות שהיו מאושפזים בבית החולים באופן עצמאי. הוא פרסם מספר מאמרים על תוצאות מחקר זה, ונתן מצגות בהסתדרות הרפואית ובפגישות של מחלקת העור. באוגוסט 1900 השתתף בקונגרס הבינלאומי הרביעי לרפואת עור.
בשנת 1902, שומה בק וחברו, הפתולוג אדן קומפרכר, השתתפו בתחרות הבינלאומית בהמבורג שעליה הכריז אונה, ועם עבודת הגמר שלהם "הארכיטקטורה העדינה יותר של קרצינומות עור ראשוניותDie feinere Architektur der primären) " Hautcarcinome) הם זכו גם בפרס של 600 מרק גרמני. עבודה זו פורסמה בשנת 1903 כמונוגרפיה קטנה (Verlag von L. Voss, Hamburg und Leipzig). בשנת 1905, הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט הסמיכה את שומה בק כפרופסור חבר בתחום מחלות העור והריאות.
ב-17 בנובמבר 1906 נשא את אלזה, בתם של ז'יגמונד שטראסר ושל מלווין אאוש.
לאחר שירות קצר בשדה הקרב בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא עבד בבית החולים הצבאי למוסדות פיננסיים בבודפשט; אחר כך בשנת 1918, בשנה הקריטית של קריסת המלוכה, הוא הוזמן לעמוד בראש מחלקת העור בבית החולים זיטה בבודפשט. הנהלת אוניברסיטת ברטיסלאבה, שברחה לבודפשט ב-1918, ביקשה מבק לתת הרצאות בנושאי עור וגינקולוגיה, וב-5 בינואר 1922 הוא הוזמן למחלקה לרפואת עור וגינקולוגיה כראש המחלקה. הזעזוע שגרם חוזה טריאנון, המחסור בכסף והקשיים הארגוניים העצומים הולידו פעמים רבות צעדים סותרים זמניים. האוניברסיטה כבר עברה לפץ', אך גורלה של מרפאת העור טרם נחרץ. לבסוף פרופסור בק והמכון שלו עברו לפץ' בתחילת דצמבר 1924.
עד מהרה החל בק לארגן ולהצטייד במרפאת עור בבניין המוזנח לשעבר של בית החולים בפץ'. לאחר מאמצים ומעקבים רבים הצליח להשיג את כל החיוני לטיפול בחולים ובאביב 1925 נפתחה המרפאה למטופלים. חיסרון גדול היה שלא הייתה הסקה מרכזית במבנים הראשיים ובמבני המרפאה, אלא רק חימום קמינים שסופק מהמסדרונות שסיפקו חום גם למחלקות הענקיות. כעבור מספר שנים קיבל הבניין דוד מרכזי במרתף לאספקת מים חמים וחימום.
הוא חלה בשפעת קשה בחורף 1930, ולאחר מכן נפטר ב-21 באפריל 1930, בגיל 57, מדלקת ריאות כסיבוך.
הנצחה

Beck Soma professzor tanítványai, munkatársai, hazai és külföldi barátai 1930-ban, magántanári habilitációjának 25 éves évfordulójáról egy-egy dolgozattal kívántak megemlékezni, de váratlan halála miatt ez mint „Beck Soma Emlékkönyv” jelent meg
1991 szeptemberében későbbi tanszéki utódainak – Berde Károly, Melczer Miklós – születésük 100 éves évfordulója emlékére a klinika könyvtári folyosóján emelt márványtáblák leleplezése alkalmával Beck Soma professzor márványtáblája is leleplezésre került
A Pécsi m. kir. Erzsébet Tudományegyetem Orvosi Karának akkori dékánja úgy határozott, hogy a pécsi klinika könyvtárát Beck Soma Könyvtárnak nevezzék el
2005-ben egy 11,4 cm átmérőjű bronzplakett készült Beck Soma halálának 75. évfordulója alkalmából (Füz Veronika szobrászművész alkotása)
לקריאה נוספת

אימרה שניידר: חייו ופועלו של פרופסור שומה בק (1872–1930) (סקירה של דרמטולוגיה ו-Venereology) * אלמנך האוניברסיטה של פץ'. 1367–1999.
אוניברסיטת אליזבת המלכותית ההונגרית. בלוג TGYO.
פרוטוקול אוניברסיטת פץ'. 1914-1963.
יוזף בנקה: הרקטורים והדיקנים של אוניברסיטת אליזבת. פץ' 1998.
אלמנך האוניברסיטה של פץ'. 1367–1999. שומה בק.
הודעת האבל של שומה בק.
לקסיקון יהודי הונגרי. 1929. עורך פטר אויווארי. שומה בק
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a keszthelyi izraelita hitközség születési akv. 27/1872. folyószáma alatt".
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest V. kerületi polgári házassági akv. 489/1906. folyószáma alatt".
↑  "Pécsi Egyetemi Almanach". almanach.pte.hu.
↑  "A Magyar Királyi Erzsébet Tudományegyetem". TGYO Blog (בהונגרית). 2020-05-21.
↑  "Pécsi Tudományegyetem jegyzőkönyvek | Könyvtár | Hungaricana". library.hungaricana.hu.
↑  Beck Soma
↑  "Beck Soma gyászjelentése". 2017-02-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 226865894  VIAF: 311357276   WorldCat (עם VIAF): 311357276 
עבודה משותפת של אדן קרומפכר ושל שומה בק (ינה, 1903)
העמוד הראשון הפרק הראשון של Epitheliome (Handbuch der Haut - und Geschlechtskrankheiten)
תא טלפון אדום

שורה של תאי טלפון אדומים (בעיצוב K2) בקובנט גארדן, לונדון, 2007
תא טלפון אדום בגרסת K2 (מימין) לצד גרסה מתקדמת וקטנה יותר, K6, בלונדון. כתר הזהב בראש התאים הוא תוספת מאוחרת יותר.
תא טלפון בחזית קתדרלת סנט פול, בלונדון, אנגליה
תא טלפון אדום מימי המנדט הבריטי במזכרת בתיה
טלפונים ציבוריים בסגנון מנדטורי בפתח תקווה
תא טלפון אדום הוא עמדת טלפון ציבורי, שהוצב כשירות לציבור על ידי חברות הטלפונים, במקומות מרכזיים רבים בבריטניה ומספר קולוניות-לשעבר שלה ברחבי העולם, כגון מלטה, ברמודה וגיברלטר.
היסטוריה

חברת הדואר האנגלית (GPO) יצרה דגם ראשון של תא טלפון ב-1920, שנקרא K1 (קיוסק מספר אחד); התא עוצב בצבע קרם, עם מסגרות אדומות לזגוגיות השקופות של התא. הוצבו מספר תאי טלפון כאלו ברחבי המדינה, וכמעט ולא נותר להם זכר כיום. ב-1924 התקיימה תחרות עיצוב לתא הטלפון; הדגם הזוכה המוכר, שנקרא מאז K2, תוכנן ועוצב על ידי האדריכל גיילס גילברט סקוט (אנ'). חברת הדואר שינתה מספר פרטים בעיצוב, כגון החומרים מהם עשוי התא (יצקת במקום פלדה כפי שהציע סקוט), וצבע התא (אדום במקום כסוף - הצבע הבולט נבחר כדי שהציבור יוכל לזהות אותו בקלות ממרחק ברחוב). מ-1926 הוצבו תאי טלפון אדומים רבים במטרופולין לונדון.
ב-1929 הציג סקוט את גרסת K3 לתאי הטלפון, שנצבעה בצבע קרם עם מסגרות אדומות לזגוגיות, בדומה ל-K1. היא הייתה זולה יותר לייצור מ-K2, אך עדיין יקרה מ-K1, ולכן תאים מעטים בגרסה זו הוצבו ברחבי המדינה. ב-1935 הוחל בייצור המוני של תאי K6 אדומים, שעוצבו לרגל יובל הכסף למלכותו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ואלפים מהם הוצבו לראשונה בפריסה רחבה בכל עיר ברחבי המדינה. עיצוב תא הטלפון נתקל בתגובות מעורבות של התושבים, וחלקם הביעו ביקורת על הצבע הבולט; חברת הדואר אף נאלצה לאפשר צביעה של תאים בצבע אפור עם מסגרות זגוגיות אדומות, ביישובים שבהם טענו התושבים כי התאים האדומים פוגמים בנוף הטבעי והאדריכלות הייחודית המקומית. כיום חלק מהתאים הללו נצבעו מחדש באדום.
ב-1952, בעקבות החלפת סמל "כתר טיודור" ב"כתר אדוארד הקדוש" על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת החדשה שהוכתרה, הוחל בהצבת הסמל החדש למראשותיהם של כל תאי הטלפון K6 ברחבי המדינה. בתאי הטלפון בסקוטלנד הוצב במקומם סמל כתר סקוטלנד.
ב-1968 הוצג דגם חדש של תא הטלפון, K8, שעוצב על ידי ברוס מרטין, וצבעו היה אדום בהיר מעט יותר. הוצבו 11 אלף תאי טלפון חדשים ברחבי המדינה, חלקם החליפו תאים ישנים, אך רק במקרה שאלו התבלו וניזוקו לאורך השנים. רק 12 תאי K8 נותרו כיום ברחבי המדינה, לאחר שרובם הוחלפו על ידי הדגם החדש KX100; דגם זה נוצר לאחר הפרטת חברת הדואר לבריטיש טלקום, החל משנות ה-80. לאחר ההפרטה הוחלפו גם חלק מהתאים הישנים, K2 ו-K6, וחלקם נמכרו והוסבו לשימושים אחרים כגון תאי מקלחת בבתים פרטיים. ב-1996 הוצג דגם חדש נוסף של תא הטלפון, KX100 PLUS.