stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של קרין
עידן החלומות > עידן הכינון

9000 עד 5000 לפנה"ח. בעידן זה, הגזעים הראשונים בחרו את מולדתם והחלו לבנות את אומותיהם.
העמים בוחרים מולדות (8500–9000 לפנה"ח): העוגים, ראשונים להתעורר, תובעים את ההרים. האלפים נסוגים אל היערות, בחפשם אחר הרמוניה בחבּקם את הטבע. בחיקם של בני-האנוש נופלים המישורים, שם הם הופכים פראים כיסודות אליהם הם נחשפים. 

מולדת התרבות (5000–8500 לפנה"ח): עוגים משעבדים את בני האנוש לבנות את אומתם העוצמתית, ובכך משליטים סדר. ממקום מחבואם הבטוח ביערות, האלפים מביטים בזהירות בעליית אומת העוגים ועובדים להגן על עצמם נגד פלישות עתידיות של העוגים.

חביבי ריאורקס (8700 לפנה"ח): ריאורקס מהלך בין בני-האדם, אוסף לצידו את אלו המלאים ברוח היצירה. הוא מביאם לארץ צפונית לעזור לו במשימתו בעודו מנחיל להם את ידע אומנותו.

כפירתו של איגריין (5980–6320 לפנה"ח): העוג איגריין אינו שוחט עבד אשר לא ציית לפקודות והציל את חיי בתו של איגריין. איגריין לומד חמלה מהי, ועבדיו גומלים לו בנאמנותם. כאשר עוגים אחרים שומעים על חמלתו של איגריין, הם מכריזים עליו ועל בני ביתו כבוגדים, מאלצים את איגריין וחסידיו להימלט על נפשותיהם. בני האירדא, כפי שאיגריין וחסידיו מחליטים לקרוא לעצמם, מוצאים מקלט באי רחוק שם הם חיים בשלווה.

שקיעת העוגים (5000–6000 לפנה"ח): בעוד העוגים ממשיכים לדבוק ברשעותם, הם נופלים טרף לניוונם שלהם. עוד ועוד צאצאי עוגים נולדים ללא היופי או הכוח של הוריהם, כאשר הם משקפים כלפי חוץ את טבעם הפנימי הכעור. עבדים אנושים מתקוממים נגדם, ומפילים את עריצותם של אדוניהם. בעוד הרבה עוגים נשחטים, עריהם נהרסות עד היסוד, ותרבות העוגים נופלת.

עליית האלפים (5000 לפנה"ח): בעוד תרבות העוגים שוקעת ובני-האנוש חוזרים לפראותם, האלפים מחפשים לבנות את תרבותם שלהם. וכך מסתיים עידן הכינון ומתחיל עידן האור.
עידן הייאוש

עידן הייאוש חל בין 1 אחה"ח ועד 383 אחה"ח, מלחמת הכאוס, החורבן השני. תקופה זו, התקופה שלאחר החורבן נחלקת לשתי תקופות משנה נפרדות ונבדלות: תקופת האפלה (331-1 אחה"ח) ותקופת הדרקונים (383-331 אחה"ח). האירוע המחלק את העידן לשתי תקופות אלו הוא הזמן בו מלכת האופל כינסה את דרקוניה והמליכה את שרי-הדרקונים הראשונים.
עידן הייאוש > תקופת החשיכה

שנות הצללים (300-1 אחה"ח): ימי החושך. אבירי סולאמניה נרדפים ונשפטים. תנועת המבקשים נבנית.

מלכת האופל מגלה את איסטר (140-3 אחה"ח): טאקיזיס מגלה את מקדש איסטר, המקדש המרכזי של האומה הקדם-חורבנית בהריסות העיר בקרקעיתו של ים הדם. היא מביאה אותו אל השאול, מתכוונת להשתמש בו ככלי אל חזרתה העתידית לשלטון.

מלחמת שער-הגמדים (39 אחה"ח): בני-אדם וגמדי גבעות דורשים כניסה לתורבאדין וגישה למקורות המזון שלה. פיסטנדנטילוס (רייסטלין מאז'ר בתקופת זמן חלופית), קוסם רב-עוצמה ומרושע, מנהיג צבא בראשות הגנרל פֶרַאגָאס (קרמון מאז'ר) שבו חברים גם מנהיג בני-האדם, צל-ליל ומנהיג הגמדים, רֶגְהָר כור-אש (סבו של חלמיש כור-אש). פיסטנדנטילוס מטיל לחשים כדי להרוס את צבאות ומצודת זַהְמָאן, שכעת נקראת מצודת הגולגולת. הוא ניסה לפתוח בעזרת כוהן גלימות לבנות, דֵנוּבִּיס (קריסניה), שער אל השאול כדי לקרוא תיגר על מלכת האופל. הוא נכשל.

מקבת כַארַאס: מקבת הכבוד נלקחת מתורבאדין על ידי גמד ושמו כאראס, גיבור ממלחמת שער-הגמדים. נבואה אומרת שמנהיג אמיתי וצודק יום יבוא ויתבע את המקבת לעצמו ויאחד את הגמדים בני-החורין. מאז מקבת הכבוד נקראת מקבת כאראס.

נטיעת האבן (141 אחה"ח): טאקיזיס לוקחת את אבן הרֹאשה של מקדש איסטר אל שממת נֵרָאקָה, שם היא תשתמש בה כשער מתוך ואל השאול.

הדרקונים נעורים (152-142 אחה"ח): במשך עשר שנים, מלכת האופל נודדת בארצות בתחפושת, מעירה את דרקוני הזדון ומכינה אותם לתוכניותיה. היא חוזרת לנראקה, ומשם לשאול לאסוף את כוחותיה.

בֶּרֶם מוצא את האבן (157 אחה"ח): אבן הראשה של מקדש איסטר מתגלית לנווד בשם ברם. הוא חומד ושולף לעצמו מספר אבני-חן מתוכה. תוך כדי כך, הוא רב עם אחותו, גֶ'סְלָה, וגורם למותה. אבן-חן ירוקה מתקבעת לתוך חזהו, ומעניקה לו חיי נצח.

הולדת הגיבור הראשון (203 אחה"ח): חלמיש כור-אש נולד בבית-גבע.

השער נחסם (210 אחה"ח): היות שברם לקח מאבני-החן של אבן-הראשה במקדש איסטר, טאקיזיס אינה יכולה להשתמש בו יותר כשער.

הולדת הגיבור השני (249 אחה"ח): תנתאלאס, תניס חצי-אלף, נולד כבן-כלאיים לאמו האלפית, אחייניתו של דובר השמשות שנאנסה על ידי פראים בני-אדם. גילתנאס נולד ב-9 שנים קודם לכן, ולאורנה כ-22 שנה לאחר מכן.

גניבת הביצים (287 אחה"ח): דרקוני הצבע גונבים את ביציהם של אחיהם, דרקוני הטוב ומחביאים אותם בהרים הידועים כאדוני האבדון.

 השבועה (296 אחה"ח): טאקיזיס מעירה את הדרקונים הטובים, ומאיימת למחוץ את ביצי ילדיהם אלא אם כן הם ידירו עצמם מהמלחמה הממשמשת ובאה. כאשר הם נודרים לא להתערב, טאקיזיס מבטיחה להחזיר את ביציהם ברגע שהמלחמה תסתיים.

סוכני הרוע (320-300 אחה"ח): שליחיה של טאקיזיס מחפשים אחר ברם אך ללא הצלחה. מלכת האופל זקוקה לאיש-הנצח להשלים את אבן-הראשה, אשר יאפשר לה שוב להלך על פני אדמת קרין.
הערות שוליים

↑  זעמן, על פי התרגום של אופוס
| רומח הדרקון |
| --- | --- | --- |
| ספרים עיקריים | דרקונים של דמדומי הסתיו • דרקונים של ליל החורף • דרקונים של שחר האביב • עת התאומים • מלחמת התאומים • מבחן התאומים • דור ההמשך • דרקוני להבת קיץ • דרקונים של שמש גוועת • דרקונים של כוכב אבוד • דרקונים של ירח נעלם • ענבר ואפר • ענבר וברזל • ענבר ודם • דרקונים של מעמקי הגמדים • דרקונים של שחקי שרת הדרקונים • דרקונים של מג שעון החול • ספרים נוספים |  |
| עולם | קרין  • ההיסטוריה של קרין • דמויות • אלים |  |
| דמויות עיקריות | גדילן קוץ-רגל • חלמיש כור-אש • טיקה ויילן מאז'ר • לאורנה קנן • מי-נהר • סהר-פז • סער בהיר-להב • קיטיארה אות-מאטר • קרמון מאז'ר • רייסטלין מאז'ר • תניס חצי-אלף |  |
| דמויות נוספות | אריאקס • אלהנה צפריר  • דאלאמר ארג'נט • הומא רועץ-דרקון • לורד סות' • פאלין מאז'ר • פיסטנדנטילוס • קריסניה |  |
סרט האנימציה • טרייסי היקמן • מרגרט וייס
אליאס פריג'

| --- | --- |

ראש הממשלה שמעון פרס עם ראש עיריית בית לחם אליאס פרייג' (מימין) וראש עיריית ירושלים טדי קולק (משמאל), במסיבת קוקטייל לכבוד חג המולד, בבית לחם. 24 בדצמבר 1984
 לידה:  1918 בית לחם, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  29 במרץ 1998 (בגיל 80 בערך) עמאן, ירדן 
 מדינה:  הרשות הפלסטינית
 תפקיד:  ראש עיריית בית לחם (1972–1997)  שר התיירות והעתיקות (5 במרץ 1994–8 במאי 1996)  שר התיירות והעתיקות (16 במאי 1996–9 באוגוסט 1998) 
 
אליאס פריג' (בערבית: الياس فريج; 1918 – 29 במרץ 1998) היה פלסטיני נוצרי אורתודוקסי אשר שימש כראש עיריית בית לחם בין השנים 1972–1997.
קורות חייו

אליאס פריג' נולד ב-1918 למשפחה מבוססת אשר ישבה בבית לחם מאות בשנים. הוא סיים לימודי תיכון בבית ספר קתולי בירושלים בשנת 1940. בתחילת שנות ה-50 עמד בראש מפעל צדקה בשם "מיסיון ארץ הקודש", במימון נוצרים אמריקאים פרסביטריאנים. בשנת 1960, בזכות מעמדו רב ההשפעה בבית לחם כבעל חנויות רבות לממכר מזכרות, נבחר לכהן כחבר מועצת העיר, תחת השלטון הירדני. הוא המשיך לשמש כחבר מועצה אף לאחר מלחמת ששת הימים, תחת שלטון ישראל. לפריג' היה מפעל גדול למזכרות מצדפים ועץ זית שייצא בשנת 1970 ב-140,000 דולר. ביולי 1971 הוא נבחר ליו"ר לשכת המסחר של בית לחם.
בעקבות מותו של אליאס בנדק, ראש עיריית בית לחם, מספר ימים לפני הבחירות לראשות העירייה ב-2 במאי 1972, החליטו אנשי רשימתו לבחור בפריג' כמועמדם לראשות העיר. פריג' נחשב למועמד בעל סיכויים נמוכים ובבחירות היה פריג' שלישי במספר הקולות שקיבל. אולם ארבעה מאנשי רשימתו של פריג' נבחרו למועצת העיר ופריג' הצליח לגבש קואליציה של חמישה מתוך תשעת הנבחרים ולהיבחר לראשות העיר.
מעת בחירתו לא נערכו עוד בחירות מוניציפליות בבית לחם. פריג' הודיע על התפטרות מתפקידו בתחילת יוני 1980 בעקבות הטמנת מטעני הנפץ במכוניות ראשי הערים של שכם ורמאללה על ידי המחתרת היהודית, אולם הוא חזר בו ונותר בתפקיד ראש עירייה עד שהתפטר על רקע מצבו הבריאותי בחודש מאי 1997. פריג' היה ראש העירייה היחיד בגדה המערבית אשר לא הודח ממשרתו על ידי הממשל הצבאי הישראלי. הוא אף היה ראש העירייה היחיד אשר לא הזדהה עם הפת"ח ואשר לא הודח ממשרתו בעקבות הקמת הרשות הפלסטינית.
לאורך 25 שנים בהן כיהן כראש עירייה ניצל פריג' את קשריו הבינלאומיים כדי לגייס תמיכה כלכלית למפעלי תשתית, כולל בניית בתי ספר, בנייני מינהל ומערכות מים בתחומי בית לחם. בזכות יוזמותיו קשרה בית לחם קשרי ערים תאומות עם אתונה, קורדובה ואסיזי. פריג' אף שימש כיושב ראש חבר הנאמנים של אוניברסיטת בית לחם ונשיא לשכת המסחר המקומית. הוא נסע לעיתים תכופות למדינות שונות בעולם, והיה חבר בצוות המשא ומתן הפלסטיני לוועידת השלום במדריד בשנת 1991. בשנת 1995 מונה לשר התיירות והעתיקות ברשות הפלסטינית, משרה שבה החזיק עד לשנת 1997.
הערות שוליים

↑  יו"ר חדש ללשכת המסחר בבית לחם, דבר, 26 ביולי 1971
↑  תופיק חורי, המועמדים בבית־סאחור מבקשים להפוך מחנה לבי"ח, דבר, 30 באפריל 1972
↑  קאסם זייד ויוסי רחמן, 88% – הצבעת־שיא ביהודה, על המשמר, 3 במאי 1972
↑  יעקב ארז, רק 4 ראשי עיריות נבחרו מחדש בבחירות ביהודה, מעריב, 3 במאי 1972
↑  תופיק חורי, כרים כלף מוצע לראשות רמאללה, דבר, 7 במאי 1972
↑  תופיק חורי, אליאס פריג' עתיד להיבחר לראש עיריית בית־לחם, דבר, 12 במאי 1972
↑  תגובות גינוי וזעזוע בישראל, דבר, 3 ביוני 1980
עזרא ינוב, פרג' ושאווה: לא נחזור בנו מהתפטרותינו, מעריב, 5 ביוני 1980
| --- | --- |
בקרת זהויות :  Trove: 1623427  VIAF: 145144648617940647520   WorldCat (עם VIAF): 145144648617940647520
כנסיית המולד

כנסיית המולד
מכלול מבני כנסיית המולד בציורו של ברנרדינו אמיקו, תחילת המאה ה-17
כנסיית המולד מוארת על ידי פצצות תאורה במהלך המצור עליה במבצע חומת מגן, 24 באפריל 2002.
חלל הכנסייה
"דלת הענווה" - דלת הכניסה אל הכנסייה
המזבח במערת המולד - כוכב כסף שלו 14 קודקודים מסמל לפי האמונה את מקום לידתו המדויק של ישו
כנסיית המולד (בערבית: كَنِيسَةُ ٱلْمَهْد, כָּנִיסַתֻ אָלְמַהְד; ביוונית: Βασιλική της Γεννήσεως; בלטינית: Basilica Nativitatis; בארמנית: Սուրբ Ծննդեան; בסורית: ܥܕܬܐ ܕܡܘܠܕܐ) היא בזיליקה הממוקמת בכיכר האבוס בעיר בית לחם. הכנסייה, אשר נבנתה לראשונה במאה ה-4, היא מן הכנסיות העתיקות בעולם הנוצרי. היא הוקמה, לפי המסורת הנוצרית, מעל המערה בה נולד ישו. ב-2012 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, האתר הראשון בתחומי הרשות הפלסטינית.
היסטוריה

בברית החדשה עצמה לא מוזכרת מערה כמקום לידתו של ישו, אלא אבוס בלבד.
מערת המולד של ישו בבית לחם נזכרת לראשונה בכתובים על ידי אוריגנס במחצית המאה ה-3 לספירה. גם אוזביוס מקיסריה מזכיר את המערה בחיבורו "חיי קונסטנטינוס" ואת הכנסייה בחיבורו "אונומסטיקון". מסורות נוצריות המשתקפות בכתביו של הירונימוס טוענות כי המקום שימש כמקום פולחן לאלים יופיטר, ונוס ואדוניס. מסורות מסוג זה מופיעות גם סביב בנייתה של כנסיית הקבר.
הכנסייה הראשונה הוקמה במקום בעקבות ועידת ניקיאה, על ידי בישוף העיר ירושלים מקאריוס (Makarios of Jerusalem), בשנת 325, ובהנחיית הלנה, אמו של הקיסר הרומאי קונסטנטינוס. המבנה המקורי נהרס בשנת 539 במהלך מרד השומרונים, והוקם מחדש כמה שנים מאוחר יותר בהוראת הקיסר יוסטיניאנוס.
הפלישה הפרסית לארץ ישראל בשנת 614 לא פגעה במבנה הכנסייה. באיגרת אשר נשלחה מירושלים בשנת 836 לקיסר תיאופילוס, מתוארת עמידתה של הכנסייה בפני הרס הכובשים הפרסים:
אכן, הלנה המבורכת... הקימה את הכנסייה הגדולה [לכבוד] אם האלוהים [בעיר] בית-לחם הקדושה והמפוארת, ועל הקיר המערבי החיצוני היא העתיקה בפסיפס את הולדתו של ישו, עם אימו של האלוהים המחזיקה את התינוק מעניק החיים ל חזה והערצתם של המאגים נותני המתנות. כאשר הפרסים חסרי האל השתיתו את כל הערים ברומניה ובסוריה ושרפה לאפר את העיר הקדושה ירושלים... הם באו לעיירה הקדושה בית-לחם, וכאשר הם הביטו בדמויותיהם של בני ארצם, כלומר של המאגים הפרסים המיומנים באסטרונומיה, הם כיבדו את המתוארים כאילו הם היו חיים, ומתוך הערצה ואהבה אל אבותיהם, הם הותירו את הכנסייה ללא פגע וללא כל נזק...
בתקופת השלטון העות'מאני השליטה על כנסיית המולד, כמו גם על מקומות קדושים אחרים בארץ ישראל, היוותה מקור לחיכוך מתמיד בין הכנסיות השונות, ובייחוד בין הכנסייה הקתולית שזכתה לתמיכה של מדינות מערב אירופה ובראשן צרפת, והכנסייה היוונית-אורתודוקסית שזכתה לתמיכת רוסיה. השלטון העות'מאני נדרש שוב ושוב להתערב בנושא.
ב-1672 התכנס במקום סינוד ירושלים בראשות פטריארך ירושלים דוסיתאוס השני שקבע עיקרי אמונה של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית.
ב-1757 העביר הסולטאן מוסטפא השלישי את החזקה בכנסיית המולד מידי הקתולים ליוונים-אורתודוקסים, והתיר לקתולים רק להתפלל במקום.
ב-1847 נגנב כוכב הכסף שהוצב על ידי צליינים קתולים במאה ה-18 במערת המולד ובו נכתב בלטינית "כאן נולד ישוע הנוצרי לבתולה מרים". התקרית גרמה לחילופי האשמות בין הקתולים ליוונים-אורתודוקסים, שהתפתחו לכדי מחלוקת מחודשת על השליטה בכנסייה ובשאר המקומות הקדושים לנוצרים בארץ שסיבכה את השלטונות העות'מאנים בהבטחות סותרות לצרפתים ולרוסים.
בפברואר 1852 הם העניקו לצרפתים את הצהרת הסטטוס קוו שקבעה שהמצב יוחזר לזה ששרר לפני 1757, ולקראת חג המולד באותה שנה תרם הסולטאן כוכב כסף מחודש שהוצב במקום על ידי הפטריארך הלטיני. מורת הרוח של הרוסים מהתנהגות השלטון העות'מאני בסוגיה הייתה אחת העילות לפרוץ מלחמת קרים ב-1853.
השליטה בכנסייה כיום ממשיכה את החזקה שקיבלו העדות הדתיות השונות בפירמאנים שונים של השלטון העות'מאני והיא מחולקת בין הכנסייה הקתולית, הכנסייה היוונית-אורתודוקסית והכנסייה הארמנית. הבזיליקה במרכז הכנסייה נמצאת בשליטת הכנסייה היוונית אורתודוקסית. לכנסייה צמודה מצפון כנסיית קתרינה הקדושה הנמצאת בחזקת משמורת ארץ הקודש הפרנציסקנית. בשנת 1977 התקיים בכנסייה ניסיון פיגוע, כאשר בסמוך לכנסייה התפוצץ מטען חבלה, אך לא היו נפגעים
היסטוריה > באינתיפדה השנייה

באפריל 2002, במהלך האינתיפדה השנייה, התבצרו בכנסייה 50 פלסטינים חמושים ברובי סער ובמטעני חבלה. הקבוצה, שבראשה עמד הקולונל עבדאללה דאוד, ראש המודיעין הפלסטיני בבית לחם, לקחה כבני ערובה את 46 הכמרים ששהו בכנסייה וכמאתיים אזרחים נוספים, בהם נערים וילדים. בשל חשיבותו הדתית של המבנה כוחות צה"ל לא פרצו אליו, אולם מנעו הכנסת מזון. המצור נמשך 39 ימים, במהלכו הציתו החוטפים חלקים מקודשים במתחם הכנסייה. בנוסף, לפי עדות כמרים שהוחזקו במקום, החוטפים גנבו איקונות ומנורות יקרי ערך והשתמשו בדפים של ספרי קודש של הכנסייה כבנייר טואלט. באותם ימים גם ניסו רבים מבני הערובה להימלט מהמבנה. חלק מהחמושים נורו על ידי צלפים של צה"ל.
ב-9 במאי, לאחר משא ומתן ממושך, הוסכם כי המבוקשים החמושים יועברו לקפריסין או לעזה בתמורה לשחרור בני הערובה. החמושים השאירו בכנסייה 40 מטעני חבלה פעילים. לבקשת הכמורה בכנסייה, צה"ל איתר ופירק את כל המטענים.
היסטוריה > לאחר האינתיפאדה השנייה

ב-2012 הוכרזה הכנסייה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, האתר הראשון בתחומי הרשות הפלסטינית, והוכללה ברשימת האתרים בסיכון בשל נזקים הנגרמים מדליפות מים. בשנת 2017 עברה הכנסייה שיפוץ, יותר מ-500 שנה לאחר השיפוץ שקדם לו. במהלך השיפוץ התגלה, מתחת לשכבות טיח, פסיפס ובו דמות של מלאך מרחף. ב-2019 היא הוסרה מרשימת האתרים בסיכון בעקבות עבודות שימור שנעשו בשנים מאז ההכרזה הראשונית.
מבנה הכנסייה

כנסיית המולד בבית לחם נבנתה כבזיליקה ובה חמישה אולמות אורך. בצמוד לבזיליקה הוקם מבנה מתומן גדול סביב מערת המולד של ישו. טיפוס אדריכלי כזה, המשלב מבנה בזיליקה עם מבנה מרכזני, קיים גם בכנסיית הקבר בירושלים. הארכיטקטורה הייחודית הזו, אשר התפתחה בארץ ישראל עבור כנסיות עולי-הרגל, איפשרה לכנסייה לשמש להתכנסות קהל גדול של צליינים, המבקש להתקרב אל המערה, לצד קיום הליטורגיקה המסורתית של הפולחן הנוצרי. בתקופתו של יוסטיניאנוס הראשון, שונה מבנה הכנסייה מן היסוד ובמקום המבנה המשולב הוקם טרנספט ואפסיס גדול ומערת המולד שולבה בבזיליקה עצמה. בתקופת הצלבנית נבנתה ליד כנסיית המולד מבנה כנסייה נוסף הנקרא כנסיית קתרינה הקדושה.
מתחם הכנסייה מקיף כ-12,000 מטרים מרובעים. לבד מכנסיית המולד ומכנסיית קתרינה הקדושה הוא מכיל גם מבני מנזרים של העדות השונות המחזיקות בכנסייה. הכניסה אל הכנסייה היא דרך דלת קטנה שרוחבה 78 ס"מ וגובהה 130 ס"מ. היא מכונה "דלת הענווה" (Door of Humility) כיוון שהיא מצריכה מן המבקר בכנסייה להתכופף כדי לעבור בה. הכניסה המקורית לבזיליקה הייתה בעלת פתח מרכזי וכניסות צדדיות אשר כוסו החל מן המאה ה-16. לדלת הכנסייה שלושה מפתחות, וכל אחד מהם נמצא ברשות עדה אחרת המחזיקה בכנסייה. שתי כניסות נוספות מוליכות אל מנזר פרנציסקני בצד הצפוני של הכנסייה, ואל מנזר יווני בצידה הדרומי של הכנסייה.
המערה, אליה מוליכות מדרגות, מעוטרת בלוחות שיש ובכוכב המאזכר את הופעת הכוכב בברית החדשה. מעל המזבח ישנו פסיפס המציג את התגלות המלאך לרועים ובשורתו על לידת ישו.
ראו גם

סטטוס קוו (המקומות הקדושים)
נפוחית הכוכבים

| נפוחית הכוכבים |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: נפוחיתאים
משפחה:: נפוחיתיים
סוג:: נפוחית
מין:: נפוחית הכוכבים
שם מדעי
 Arothron stellatus

נפוחית הכוכבים או נפוחית כוכבנית
 (שם מדעי: Arothron stellatus) היא מין של דג ששייך לסוג נפוחית ומשפחת הנפוחיתיים.
מידע כללי

אורכה של נפוחית הכוכבים 20 עד 60 סנטימטרים ולעיתים אף 90 סנטימטרים. הגב של הנפוחית אפור עד חום והגחון בצבע לבן. הגוף עבה, מוארך במקצת אך הולך ונהיה דק לכיוון הזנב. קדמת הראש מתארכת לחרטום קצר שהפה נמצא בו. מן הפה בולט מקור קצר וחזק שנוצר מאיחוי 4 שיניים. העיניים נמצאות גבוה בצידי הראש. סנפירי הגב והשת קצרים וקבועים בחלק האחורי של הגוף. סנפיר הזנב מעוגל. העור עבה ויש בו קשקשים קוצניים. לדגים הצעירים יש צבע צהבהב עם פסים כהים. גודל הנקודות משתנה בהתאם לגודל הדג, בעוד לדגים הצעירים יש נקודות גדולות הדגים הבוגרים הם בעלי נקודות קטנות. לדגים בגודל בינוני יש פסים באזור הגחון שיהפכו מאוחר יותר לנקודות.
הנפוחית ניזונה בעיקר מאצות וחסרי חוליות כמו חלזונות, צדפות, אלמוגים, נחשוני ים וקיפודי ים. נפוחית זו שוחה באיטיות בעזרת סנפירי הגב והשת, מבלי להניע את הזנב. אם הנפוחית מותקפת היא בולעת מים לתוך כיס המיוחד הנמצא בקיבה ומתנפחת כמו כדור. הנפוחית בעלת דגם של פסים ונקודות לבנות היוצרים קווים קונצנטריים.
נפוחית זו פעילה ביום וחיה בשונית אלמוגים עד לעומק 58 מטר. נפוחית הכוכבים היא המין השכיח ביותר מבין המינים מהסוג נפוחית שנפוצים בים סוף ומפרץ אילת.
נפוחית זו נפוצה במים רדודים באזור אינדו-פסיפי. תחום התפוצה שלה הוא ממפרץ אילת, ים סוף ואפריקה המזרחית דרך דרום-מזרח אסיה, תת היבשת ההודית ומזרח אסיה עד לאוסטרליה ואיים באוקיינוס השקט.
כמו רוב המינים במשפחת הנפוחיתיים נפוחית הכוכבים מכילה רעל הנקרא טטרודוטוקסין שנמצא בעור ובכבד. הנפוחית הופכת לרעילה אחרי שהיא ניזונה מחיידקים המכילים את הרעל.
האטימולוגיה של שמה המדעי היא: arot= מחרשה וstellet= כוכב.
נפוחית זו נקראת באנגלית גם בשמות דג גלובוס, דג כוכב, דג נפוח עם קו שחור, דג קרפדה מכוכב ודג קרפדה בעל פס אלכסוני.
נפוחית הכוכבים תוארה למדע על ידי יוהאן גוטלוב שניידר ומרקוס אליעזר בלוך ב-1801.
מצב השימור של נפוחית הכוכבים הוא ללא חשש על פי הרשימה האדומה של IUCN.
תמונות

נפוחית הכוכבים
נפוחית הכוכבים
הערות שוליים

↑  נפוחית הכוכבים באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  נפוחית הכוכבים במילון בעלי חיים: דגי הגרם (תשע"ב), 2012, באתר האקדמיה ללשון העברית
1 2  לב פישלזון, הדגים בשוניות אילת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981, עמ' 55
↑  דני גולני ודוד דרום, מדריך הדגים של ישראל, ים סוף, הים התיכון, מים מתוקים, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1997, עמ' 102
1 2  מנחם דור, לקסיקון דביר לזואולוגיה, תל אביב: דביר הוצאה לאור, 1987, עמ' 423
1 2  דוד דרום ומשה צורנמל, מדריך הים וחופיו חי וצומח, מפרץ אילת, הים התיכון, הכנרת, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 1992, עמ' 146
1 2 3  נפוחית הכוכבים, באתר טבע ישראלי (באנגלית)
1 2  לב פישלזון, לקסיקון החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 3 החי במים, תל אביב: משרד הביטחון הוצאה לאור, 1996
↑  נפוחית הכוכבים, באתר פישבייס (באנגלית)
↑  לב פישלזון, החי והצומח של ארץ ישראל, אנציקלופדיה שימושית מאוירת, כרך 4 החיים במים, תל אביב: משרד הביטחון הוצאה לאור, 1983, עמ' 150
↑  יעקב דפני, נפוחית הכוכבים, באתר אתרי דפני
בית הכנסת הגדול (ירושלים)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת, בית כנסת ראשי 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1982
 תאריך פתיחה רשמי:  1982 
 
 קואורדינטות:  31°46′33″N 35°13′00″E﻿ / ﻿31.77579°N 35.21662°E﻿ / 31.77579; 35.21662
 אתר רשמי
  (למפת ירושלים מוגדלת) בית הכנסת הגדול(למפת ירושלים רגילה) בית הכנסת הגדול(למפת הרי ירושלים רגילה) בית הכנסת הגדול(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית הכנסת הגדול
 
בית הכנסת הגדול בירושלים
בית הכנסת הגדול הוא בית כנסת ברחוב המלך ג'ורג' בירושלים, בצמוד לבניין היכל שלמה. מאז חנוכתו, בשנת 1982, בית הכנסת הגדול משמש מרכז רוחני ודתי שמושך אליו תיירים ומבקרים בעיקר בשבתות ובחגים, אז מתקיימות בבית הכנסת תפילות סדירות וחגיגיות. באולם הכניסה של בית הכנסת מוצג אוסף מזוזות מרשים.
היסטוריה

כבר בשנת 1923 פרסמו הרבנים הראשיים לישראל, הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יעקב מאיר, קריאה להקמת בית כנסת מרכזי וגדול בירושלים ההולכת ומתפתחת. בשנת 1958 נחנך היכל שלמה שכלל גם בית כנסת, שהיו שראו בו הענות לקריאה להקמת בית כנסת מרכזי בירושלים. אולם, עם השנים בית הכנסת קטן-המידות לא ענה על צורכי המתפללים והמבקרים שהלכו והתרבו ככל שהתפרסם בית הכנסת. לאחר כמה שנים הוחלט להעביר את התפילות לאולם הכניסה הגדול של "היכל שלמה", אך הקהל התרבה בקצב מהיר, ורבים סברו שיש לבנות בית כנסת מרכזי שיהווה חלק מן החיים הדתיים של ירושלים, וכן שיהיה בית כנסת גדול שיוכל לקלוט אליו מספר רב של מבקרים ומתפללים.
לשם כך יועד המגרש הצמוד להיכל שלמה. התורם להקמת הבניין היה סר אייזיק וולפסון, שתרם גם את הכסף לבניית היכל שלמה. אדריכלי המבנה היו מאיר רובין ואלכסנדר פרידמן, שתכננו גם את בית הכנסת ישורון. עבור האדריכלים זו הייתה הזדמנות ליישם תוכניות בנייה רבות שבמקור תוכננו עבור 'ישורון'. הקבלן היה מתתיהו ליפשיץ.
הרוח החיה מאחורי בניין בית הכנסת היה ד"ר משה אברהם יפה, שהקים את היכל שלמה ושימש שנים רבות כיושב ראש הוועד הפועל של היכל שלמה.
פרט לתרומתם המרכזית של הזוג וולפסון מאנגליה, ששמם קבוע ברחבה החיצונית של בית הכנסת, השתתפו תורמים רבים נוספים שסייעו בהקמת המבנה ושמותיהם חקוקים על קיר בסמוך למדרגות העולות אל אולם התפילה. בני הזוג וולפסון הקדישו את המבנה לזכר ששת מיליון היהודים שנרצחו בשואה ולחללי צבא ההגנה לישראל.
אבן פינה לבית הכנסת הונחה ביוני 1969.
חנוכת בית הכנסת הגדול נערכה בט"ו באב ה'תשמ"ב-1982. בבניית בית הכנסת הושקעו כ-18 מיליון דולרים.
לאורך השנים הושחת בית הכנסת מספר פעמים בגרפיטי וכתובות מחאה בגנות ישראל, מנהיגיה ומדיניותה. כך למשל בליל יום כיפור ב-2002, ב-2003 וב-2004.
עיצוב בית הכנסת ועיטוריו

בית הכנסת הגדול תוכנן כבית כנסת אשכנזי; נוסח התפילה ובמיוחד נוסחיהם של החזנים המקצועיים שעברו לפני התיבה היה אשכנזי. רק צורת הישיבה בבית הכנסת, שבו 2,000 מקומות, הזכיר בית כנסת ספרדי: המתפללים יושבים כשגבם אל הקיר ופניהם אל בימת הקריאה בתורה, וזה בשביל לשלב את התרבויות של בני העדות השונים לשם אחדות ישראל. בקומת הכניסה של בית הכנסת נמצא בית כנסת קטן בשם "חזון עובדיה" המשמש את המתפללים בנוסח הספרדים (ובו הרב עובדיה יוסף היה מתפלל בקביעות מדי שבת, ומשום כך נקרא בית הכנסת על שמו).
באולם התפילה רחב הידיים, שעיצובו מוקפד ומדויק, ישנם מספר פרטים בולטים: חלונות ויטראז' רבים המקיפים את מקומות הישיבה, ובמיוחד חלון הוויטראז' הגדול והצבעוני מעל ארון הקודש בחזית האולם. ויטראז' זה עוצב על ידי האמנית רגינה היים, והוא משלב בתוכו פסוקים, ציורים, האותיות א' - י', תמונות ושמותיהם של אבות האומה.
שאר הפרטים בבית הכנסת, גדולים כקטנים, עוצבו בידי האדריכלים: הנברשות, הסמלים שתלויים על עזרת הנשים, המושבים, ארון הקודש והפרוכות שעליו, ואפילו אולם השמחות שבקומה התחתונה.
לפני ארון הקודש ניצבת במה שמשמשת בשבתות ובחגים את המקהלה שמלווה את החזן. ליד מקומותיהם של חברי המקהלה ניצבים שני כיסאות השמורים לרבנים הראשיים לישראל, שפוקדים את המקום באירועים רשמיים וחגיגיים. מולם ניצבים שני כיסאות המעוטרים בסמל המדינה ובדגל ישראל ומיועדים לראשי המדינה.
במרכז האולם, מעל בימת הקריאה בתורה, תלויה נברשת במשקל שלושה וחצי טונות. היא מורדת ומנוקה אחת לשנה. משני צידי הבימה ניצבים שני כיסאות: האחד לרב בית הכנסת והשני לחזן הראשי של בית הכנסת.
המבנה גרר ביקורות שהתייחסו לפנים הבניין, שמעוטר בלוחות שיש, בנברשות זכוכית, בוויטראז'ים צבעוניים ובעבודות עץ מגולף. ביקורות אלו התבטאו בקיצוניות במאמר מאת העיתונאי יצחק טישלר, שכותרתו "ליהודים הייתה אורה": "סמל למתעשרים החדשים של ישראל. סמל לחברה שאינה יודעת להבחין בין יופי לפאר. סמל למדינה, שהחליטה להדהים את העולם בכל שטח ובכל מחיר (...) ולכן לא חשוב הסגנון. לא חשובה האמת הנובעת מן החומר".
אישים > חזנים ומקהלה

ב-1982 התמנה החזן נפתלי הרשטיק, חזן בעל שם עולמי (ששימש כחזן גם בהיכל שלמה ב-1981 שנה לפני הקמת בית הכנסת הגדול), לחזן הראשי הראשון של בית הכנסת. במשך תקופת כהונתו של נפתלי הרשטיק בבית הכנסת הגדול בירושלים, הלחין ועיבד עשרות מנגינות ורצ'יטטיבים לתפילות שנערכו שם (בשיתוף פעולה עם ריימונד גולדשטיין) למקהלת בית הכנסת (בניצוחו של אלי יפה) והתווה סגנון תפילה ייחודי המשלב את החזנות המסורתית על כל גווניה עם כיווני מוזיקה עדכניים, תוך הקפדה על פרשנות מדויקת ונאמנות למילה הכתובה ולנוסח התפילה. רבים האומרים כי 'תקופת הזוהר' של בית הכנסת הגדול הייתה בזמנים בהם נפתלי הרשטיק שימש שם בחזנות. הוא היה החזן הראשי של בית הכנסת במשך שלושים שנה עד לפרישתו ב-2010.
אחרי הרשטיק, התמנה החזן חיים אדלר לשמש כחזן הראשי. במהלך הזמן התמנה לחזן משנה אברהם קירשנבוים (תלמידם של נפתלי הרשטיק ואלי יפה).
לאחר סיום החוזה עם אדלר, התמנו החזנים אברהם קירשנבוים והחזן צבי וייס לשמש כחזנים הראשיים. כיום שניהם חזני בית הכנסת הגדול.
מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים מורכבת משלושים איש. המנצח הוא אלי יפה, בנו של משה אברהם יפה, מייסד בית הכנסת. המעבד של המקהלה הוא ריימונד גולדשטיין.
מרבית היצירות המפורסמות והמוזיקליות בהן המקהלה והחזן משתמשים בתפילות בשבתות ובמועדים הן יצירותיהם נפתלי הרשטיק וריימונד גולדשטיין.
אישים > מתפללים

בין המתפללים הרבים הפוקדים את בית הכנסת, בולטים דמויות ציבור ידועות במדינת ישראל ובראשן הרבנים הראשיים: הרב קלמן בר, הרב דוד יוסף, ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג ועוד. הדבר מוסיף ללאומיות ולממלכתיות השוררים בבית הכנסת.
ראו גם

היכל שלמה
מכון ירושלים לחזנות
לקריאה נוספת

ראובן גפני, "מקדש מעט - בתי כנסת מוכרים ונסתרים בירושלים", יד יצחק בן-צבי, 2004, עמ' 101-115.