stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כביש 13
הערות שוליים

↑  כבישי הנגב מתבלים, מעריב, 27 בינואר 1966
↑  בודדת, מעריב, 24 באוגוסט 1984
צומת ציחור
כביש הגבורה

| --- | --- |

אנדרטת כביש הגבורה
 מידע כללי
 אורך:  40.5 ק"מ 
 הקמה
 תקופת הבנייה:  ?–1948 
 מיקום
 נקודת התחלה:  צומת חולדה
 נקודת סיום:  צומת שמשון
 קואורדינטות:  31°49′01″N 34°53′50″E﻿ / ﻿31.816833333333°N 34.897138888889°E﻿ / 31.816833333333; 34.897138888889
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת השפלה מוגדלת) כביש הגבורה(למפת השפלה רגילה) כביש הגבורה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש הגבורה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש הגבורה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
גדוד נהגי הפרדות של צה"ל בחנוכת כביש הגבורה, 7 בדצמבר 1948
"כביש הגבורה", שכונה בראשיתו "דרך הגבורה", הוא כביש עוקף לטרון שנסלל במלחמת העצמאות כדי לאפשר תנועת כלי רכב בין ירושלים לשפלה ומישור החוף, לאחר שהכביש הראשי לירושלים נחסם באזור לטרון שנשלט על ידי הלגיון הערבי.
שם הכביש והיקפו

השם "כביש הגבורה" ניתן בטקס הפתיחה הרשמי של הכביש בדצמבר 1948. בעת נתינתו הוא ציין את הדרך ממזכרת בתיה ועד הקסטל דרך כביש 411, קטע קצר מכביש 3, כביש 44 וכביש 395. עד אז, ניתנו לכביש כינויים שונים כמו דרך בורמה החדש וכביש מאלאיה.
בפועל, מכיוון שהתנועה לירושלים עברה דרך שער הגיא במזרח ובכביש 44 מצומת נחשון לרמלה במערב, הצטמצם השימוש בשם "כביש הגבורה" לציון הקטע מצומת חולדה עד "צומת שמשון". כביש 395 כונה במעריב "כביש מאלאיה" המחבר את הקאסטל עם כביש הגבורה. השם "כביש הגבורה" הודבק גם לקטע מרמלה לצומת נחשון.
תולדות כביש הגבורה

עד מלחמת העצמאות עברה הדרך הראשית לירושלים מרמלה הערבית ללטרון בכביש 424. עם פרוץ מלחמת העצמאות, נחסם המעבר ברמלה ליהודים והתנועה לירושלים הוסטה דרך רחובות וחולדה. אולם מלטרון עד קריית ענבים לא הייתה דרך חלופית והתנועה עברה מחולדה לירושלים בשיירות. בסוף חודש מרץ 1948 אירע קרב שיירת חולדה, ובעקבותיה פתחה ההגנה במבצע נחשון. לאחריה התקיימו מבצע הראל ומבצע מכבי שנועדו להבטיח את הדרך לירושלים. אך עד שהצליחו כוחות ההגנה לפתוח את החלק המזרחי של הדרך, משער הגיא מזרחה, נכנס הלגיון הערבי ללטרון ב-18 במאי 1948 וחסם את הכביש הראשי לירושלים. ניסיון לכבוש את לטרון במבצע בן נון א' כשל והדרך נותרה חסומה. בתחילת יוני 1948 נפתחה דרך בורמה כדרך גישה לירושלים, אך זו הייתה דרך משובשת ומסוכנת ולא הותר בה מעבר חופשי של אזרחים.
לאחר שניסיונות חטיבת הראל לכבוש מחדש את לטרון במבצע דני במהלך קרבות עשרת הימים (9 עד ה-18 ביולי 1948) נכשלו, נעשו ניסיונות לאפשר מעבר אזרחים בשיירות דרך לטרון. אולם הניסיון הראשון להעביר שיירה אזרחית ב-12 באוגוסט 1948 כשל ואז פורסמה הכוונה לסלול כביש קבוע במקביל לדרך בורמה בתוואי דרומי ממנו (כיום כביש 44) באזור המוסתר מעיני הלגיון, מדרום לרכס המפריד בין עמק איילון לכביש הר טוב.
הכביש נסלל מ-4 בספטמבר 1948 עד 30 באוקטובר 1948 במשך קרוב לשמונה שבועות. פקודת המבצע הייתה לסיים את סלילת הכביש לפני בוא הגשמים וחיל ההנדסה עמד במשימה. אורך הכביש הוא 40.5 קילומטר והוא נסלל בקצב של 5 קילומטר לשבוע. רוחב הכביש היה ברוב המקומות 5 מטר, רוחב שנחשב אז סביר לתנועה דו כיוונית. הסלילה החפוזה לא לקחה בחשבון את הצורך בניקוז והכביש התקלקל ברובו בגשמי החורף. בקיץ של 1949 נסלל הכביש מחדש והוספו לו תעלות ניקוז.
באמצע שנת 1949 הוחל בסלילת כביש שיחבר את צומת נחשון לרמלה ויחסוך את המעבר דרך חולדה ורחובות. קטע זה של הכביש, באורך 12.5 קילומטר ורוחב 6.5 מטר, מתוכם 5 מטר מכוסים באספלט, נפתח לתנועה בספטמבר 1950. כביש זה כונה לעיתים גם הוא "כביש הגבורה". התנועה לירושלים בחלקו המרכזי של כביש הגבורה (כביש 44 מצומת נחשון עד צומת שמשון) נמשכה עד למלחמת ששת הימים. לאחר המלחמה חודשה התנועה בכביש 424 ועיקר התנועה לירושלים עבר בכביש זה, עד פתיחת כביש 1.
חנוכת הכביש והאנדרטה

טקס חנוכת הכביש והנחת אבן הפנה לאנדרטה נערך ב-7 בדצמבר 1948 במעמד ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל רא"ל יעקב דורי, ובהשתתפות הלוחמים על הדרך והעובדים שסללו את הכביש.
בכביש שאנו חונכים היום גלום שיא מאמץ מלחמתנו על מולדת ועצמאות, כי בו קשורה מערכת הגבורה הטרגית ביותר והמפוארת ביותר מאז הוכרחנו לעמוד בשער בפני אויבינו המרובים - המערכה על ירושלים.
מערכה זו מהווה נקודת-המוקד של מלחמת השחרור לישראל שנטשה זה יותר משנה בכל הארץ. מערכה זו התנהלה ומתנהלת לא רק בעיר העולמים שלנו ובסביבתה הקרובה, אלא בעיקר על הדרך לירושלים. בה, בגורל דרך זו, תלוי גורל בירת הארץ… משפרצה מלחמת השחרור ואויבינו בארץ ובארצות השכנות קמו עלינו לכלותנו – נחשפה סכנת-המוות של ירושלים, ומכל המהלומות הכבדות שירדו על ישובינו במשך המלחמה נטלה ירושלים בלבד תשעה קבין. האויב ידע שהמכה האנושה ביותר וגם הקלה ביותר שהוא יכול להנחית על ראש ישראל היא הכנעת ירושלים היהודית והריסתה… כביש זה הוא גל-עד לגבורת המלחמה והעבודה העברית – שניצחה ותנצח".
על אם הדרך, עיצב הפסל משה ציפר את אנדרטת כביש הגבורה לציון הבקעת הדרך לירושלים במלחמת העצמאות. האנדרטה ממוקמת בסמוך למשמר דוד. לקראת יום הזיכרון ה'תש"ם (1980) הנפיק השירות הבולאי בול ועליו תמונת האנדרטה. החל בשנת 1982, הגלעד ולוח האבן המקוריים, וקירות הזיכרון עליהם נחקקו שמות הנופלים מתש"ח ואילך, שנוספו סביבם מאוחר יותר, הם אתר ההנצחה של חיל ההנדסה.
לאורך כביש הגבורה מוצבים פסלים בדמות לוחמי תש"ח. במספר ערים בארץ נקראו רחובות על שם "דרך הגבורה".
הערות שוליים

↑  דיוויד סלע, נפתח "כביש הגבורה" לירושלים, באתר ישראל היום, 7 בדצמבר 2018
↑  אפרים תלמי, מה ומי לכסיקון מלחמת העצמאות, הוצאת "דבר", 1964 "כביש-הגבורה" הוא קטע הכביש לירושלים מ"צומת הגבורה" - צומת חולדה עד צומת הר-טוב - צומת שמשון
↑  המעברה בהרי ירושלים, מעריב, 23 במאי 1950
↑  עבודת ניקוז נסיונית בכביש הראשי ירושלים-תל אביב, חרות, 21 בנובמבר 1955
↑  טיולים לחג, דבר, 30 בספטמבר 1974
↑  ירושלים, אין מקבלים בקשות חדשות לנסיעה, הצופה, 12 באוגוסט 1948
↑  שיירה ראשונה דרך לטרון - עוכבה, הצופה, 12 באוגוסט 1948
↑  סוללים דרך חדשה לירושלים, מעריב, 13 באוגוסט 1948
↑  שלמה שמיר, בכל מחיר - לירושלים, הוצאת מערכות, תל אביב 1994 עמ' 451
↑  מבורמה עד כביש הגבורה, מעריב, 7 בדצמבר 1948
↑  כביש הגבורה יפתח היום, הצופה, 7 בדצמבר 1948
↑  הודק הקשר בין ירושלים והשפלה, הצופה, 20 באוקטובר 1949
↑  מערכת כבישים חדשה תקצר את המרחקים, על המשמר, 20 באוקטובר 1949
↑  כביש רמלה - הגבורה ייפתח לתנועה ביום ו', דבר, 30 באוגוסט 1950
↑  'דרך בורמה', מאת יהודה זיו
| אתרי הנצחה ממלכתיים ואתרי הנצחה חיליים בישראל |
| --- | --- | --- |
| אתרי הנצחה ממלכתיים | אנדרטה לזכר עולי הגרדום וחללי אצ"ל • אנדרטת הלוחם הבדואי • אנדרטת חטיבת הנגב • אתר הנצחה לחללי קהילת המודיעין • בית יד לבנים הדרוזים • האריה השואג • גבעת התחמושת • מצודת יואב - בית חטיבת גבעתי |  |
| אתרי הנצחה חיליים | אנדרטה לזכר לוחמי חיל האוויר שנפלו בעת שירותם • אתר הנצחה לחללי חיל הלוגיסטיקה • אנדרטה לנופלי פיקוד העורף • אנדרטת דרך הגבורה לחללי חיל ההנדסה בכל מערכות ישראל • אנדרטת הצנחנים • אנדרטת החיל הכללי • אנדרטת חיל השלישות • אתר הנצחה ומוזיאון חטיבת גולני • אתר הנצחה לחללי המשטרה הצבאית • אתר הנצחה לחללי הנח"ל וחיל החינוך • אתר הנצחה לחללי חיל הטכנולוגיה והאחזקה • אתר הנצחה לחללי חיל הקשר והתקשוב • אנדרטת חיל הרפואה • האנדרטה לחללי חיל התותחנים • אנדרטת משמר הגבול • אנדרטת חטיבת כפיר • יד לחללי חיל הים • יד לשריון |  |
דוד בן-גוריון נואם בטקס לזכר הרוגי השיירות וחנוכת כביש הגבורה
דמויות תש"ח לצד כביש הגבורה
ישי פבלוביץ' קאזינץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 באפריל 1910 גניצ'סק, גוברניית קייב, האימפריה הרוסית האימפריה הרוסית
 פטירה:  7 במאי 1942 (בגיל 32) מינסק, ברית המועצות ברית המועצות
 מדינה:  ברית המועצות 
 השתייכות:  מחתרת עיר מינסק
 תקופת הפעילות:  1941–1942
 דרגה:  סמל
 תפקידים בשירות
 ראש המחתרת
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 גיבור ברית המועצות (8 במאי 1965) עיטור הכוכב הזהב  עיטור לנין ביחד עם עיטור גיבור ברית המועצות) 
 תפקידים אזרחיים
 מהנדס
 הנצחה
 כיכר בעיר מינסק קרויה על שמו רחוב בשכונת אוקטיאברסקי ושתי סימטאות של העיר מינסק קרויים על שמו וקיר זיכרון הורכב על בית מס' 1 ברחוב קיר זיכרון הורכב על בניין עיריית מינסק איוון נוביקוב כהקדשה לו ולמחתרת כתב את ספר הראשון בטרילוגיה "חזית מינסק" – "הריסות יורות עם וידוי"("Руины стреляют в упор") במאי ויטלי צ'טווריקוב צילם בשנות השבעים סדרה בעלת שישה פרקים "הריסות יורות..."
 
ישי פאבלוביץ' (פינחוסוביץ') קאזינץ (9 באפריל 1910, גניצ'סק, האימפריה הרוסית – 7 במאי 1942, מינסק) היה מהנדס ממוצא יהודי, שהוביל את מחתרת העיר במהלך כיבוש מינסק על ידי כוחות ורמאכט של גרמניה הנאצית בשנת 1941. נעצר ב-26 במרץ והוצא להורג ב-7 במאי 1942. גיבור ברית המועצות לאחר הירצחו (1965).
קורות חיים

נולד בשנת 1910 בעיר גניצ'סק שבאזור חרסון, למשפחה ממעמד הפועלים. אביו נהרג במהלך מלחמת האזרחים בשנת 1918, ולאחר מכן התגורר בבית יתומים עד 1922.
בשנת 1922 עבר לבתומי ובשנת 1936 סיים את לימודיו במכון הנפט בקייב. בהמשך שירת בצבא האדום בין השנים 1936–1937.
עבד בערים קלינין וגורקי. הצטרף כחבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנת 1938. מאז 1939 – המהנדס הראשי של מפעל נפטסביט בביאליסטוק.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, יחד עם היחידות הנסוגות של הצבא האדום, עזב את ביאליסטוק והגיע למינסק. נשאר בעיר לעבודות מחתרת ונבחר למזכיר הוועד המפלגתי העירוני של מינסק בנובמבר 1941. שמותיו הבדויים במחתרת היו – "סלאווה", "יוריגין", "סלבקה פובדית". הוא עבד בשיתוף עם פעילי המחתרת הידועים הרש סמולר ומיכאיל גבלב.
תחת ניהולו נוצרה רשת של קבוצות מחתרת במינסק, יותר ממאה פעולות חבלה יצאו לפועל.
במרץ 1942 הצליחו שירותי הביטחון הגרמניים לעצור כמה מראשי המחתרת, לתפוס את רשימות ומסמכי הארגון. אחד מהעצורים חשף גם את קזינץ. במהלך מעצרו ב-26 במרץ, ביצע התנגדות מזוינת. בזמן שירה בחזרה, הוא פצע והרג כמה קציני אס דה, אך נפל בשבי. ב-7 במאי 1942 נתלה במינסק בכיכר העיר יחד עם עוד 28 אנשי המחתרת.
רק 23 שנה לאחר מכן, על פי צו של נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות ב-8 במאי 1965, הוענק לו לאחר מותו תואר גיבור ברית המועצות. בעקבות כך הוענק לו גם עיטור לנין.
הערות שוליים

↑  דף על שמו באתר "גיבורי המדינה" (ברוסית)
↑  דף עם המקום באתר "גיבורי המדינה" (ברוסית)
↑  "1100 дней борьбы минских подпольщиков". unibel.by. 7 במאי 2005. אורכב מ-המקור ב-2008-12-27. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Герой Советского Союза Исай Казинец.
ישי רוזיליו

| --- | --- |

 לידה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 סגן מפקד יחידת מגלן  מפקד גדס"ר צנחנים  קצין אג"ם של אוגדת איו"ש  מפקד חטיבת יהודה
 פעולות ומבצעים
 האינתיפאדה השנייה    מלחמת לבנון השנייה  מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן
 
ישי רוזיליו  הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המפקד כיום על קורס פו"ם אלון, למפקדים הלוחמים במסגרת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בתפקידיו הקודמים שימש מפקד חטיבת יהודה, מפקד גדס"ר צנחנים וקצין אג"ם של אוגדת איו"ש.
ביוגרפיה

רוזיליו למד בישיבת נחלים ובישיבת הר ברכה כשנתיים, ובמכללת הרצוג, שם סיים תואר שני בחינוך, התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בהמשך מונה למפקד פלוגת החוד בגדוד 101. לאחר סיום תפקידו נקרא לשוב ולפקד על הפלוגה בעקבות פציעת מפקד הפלוגה במבצע עופרת יצוקה. בהמשך כיהן כסגן מפקד יחידת מגלן, מפקד בית הספר להכשרות של גדס"ר הצנחנים וקצין אג"ם של חטיבת הצנחנים.
ב-6 ביולי 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדס"ר צנחנים. בעקבות מותו של רב"ט אביתר יוספי במהלך אימון ניווט הדיח הרמטכ"ל אביב כוכבי את רוזיליו וביטל את מינויו המתוכנן לסגן מפקד חטיבת הצנחנים. בנוסף הורשע רוזיליו באי קיום הוראות המחייבות בצבא ונידון למאסר על תנאי. בין השנים 2020–2022 שירת כקצין אג"ם של אוגדת איו"ש. ב-2022 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יהודה. במרץ 2024 פורסם כי הוא ימונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה "אלון". ביולי 2024 נרשמה לו הערה פיקודית על ידי מפקד פיקוד המרכז, אבי בלוט, לאחר שאישר עבודות בנייה במערת המכפלה בניגוד לנהלים. ב-1 באוגוסט 2024 סיים את שירותו כמפקד חטיבת יהודה.
נשוי ואב לשבעה, מתגורר בדולב.
הערות שוליים

↑  אסון נחל חילזון: מאסר על תנאי למג"ד, הורדה בדרגה למפקד הפלוגה, באתר ישראל היום, 11 במרץ 2020;
איתי בלומנטל, אחרי שנענש בשל מחדל נחל חילזון: מפקד גדס"ר צנחנים ישי רוזיליו קודם למח"ט, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 22 בנובמבר 2021
↑  קובי פינקלר, מח"ט יהודה הנכנס אל"מ ישי רוזיליו: קבלת הפיקוד למרגלות מערת המכפלה מרגשת, הנני העני ממעש, באתר ערוץ 7, 2 ביוני 2022
↑  https://IDFANC.activetrail.biz/ANC0403202472497924547, idfanc.activetrail.biz (באנגלית)
↑   יניב קובוביץ, מח"ט יהודה אישר למתנחלים לבצע עבודות במערת המכפלה, והסתיר זאת ממפקדיו, באתר הארץ, 1 באוגוסט 2024
↑  חזקי ברוך, מח"ט יהודה היוצא ישי רוזיליו: "אנשי ההתיישבות, אתם מלח הארץ", באתר ערוץ 7, 1 באוגוסט 2024
כלבי המלחמה

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  פרדריק פורסיית' 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מתח וריגול
 מקום התרחשות:  אפריקה 
 הוצאה
 הוצאה:  Hutchinson
 תאריך הוצאה:  1974
 מספר עמודים:  236
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת שוקן
 תאריך:  1975
 תרגום:  אריה חשביה
 סדרה
 ספר קודם:  תיק אודסה 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002002547
 
כלבי המלחמה (באנגלית: The Dogs of War) הוא ספר מתח מאת פרדריק פורסיית', שפורסם לראשונה בשנת 1974, המספר על שכירי חרב המבצעים הפיכה במדינה דמיונית במערב אפריקה. שם הספר לקוח מתוך משפט מן המחזה יוליוס קיסר מאת ויליאם שייקספיר:
זעק חמס ושלח את כלבי-המלחמה
את ההשראה לספר שאב הסופר משהותו בגינאה המשוונית בשנות השבעים. בשנת 1980 עובד הספר לסרט קולנוע מצליח בבימויו של ג'ון אירווין ובכיכובם של כריסטופר ווקן, טום ברנג'ר וג'ו-בת' ויליאמס.
עלילה

קארלו אלפרד תומאס שאנון, יוצא חיל הנחתים המלכותי, הפועל כשכיר חרב באפריקה נשכר על ידי סר ג'יימס מנסון, איש עסקים בריטי, במטרה לגייס כוח שכירי חרב לביצוע הפיכה צבאית במדינה הדמיונית זאנגארו ולהדיח את הרודן ז'אן קימבה.
הערות שוליים

↑  פרדריק פורסיית', "כלבי המלחמה", הוצאת שוקן, 1975, עמוד 5.
↑  יוסי מלמן, "כלבי המלחמה" - הדבר האמיתי, באתר הארץ, 24 ביוני 2008
↑  אורי קליין, כלבי המלחמה, 22:00 ,MGM, באתר הארץ, 23 במרץ 2003
↑  פרדריק פורסיית', "כלבי המלחמה", הוצאת שוקן, 1975, עמוד 13.
↑  פרדריק פורסיית', "כלבי המלחמה", הוצאת שוקן, 1975, עמודים 126–127.
↑  פרדריק פורסיית', "כלבי המלחמה", הוצאת שוקן, 1975, עמודים 103–108.
יעקב גרטי

| --- | --- |

 לידה:  18 באוקטובר 1938 (בן 85) ביירות, לבנון הגדולה
 ענף מדעי:  בוטניקה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים (בוגר) אוניברסיטת תל אביב (מוסמך, דוקטור)
 מנחה לדוקטורט:  מרגלית גלון
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב
יעקב גַרטי (Garty; נולד ב-18 באוקטובר 1938) הוא בוטנאי ישראלי, פרופסור אמריטוס לבוטניקה בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' וייז באוניברסיטת תל אביב, המתמחה בחקר חזזיות ובפרט בחזזיות כביואינדיקטורים ((אנ') מַחְוָונים ביולוגיים) לזיהום והשפעתו של זיהום אוויר על הפיזיולוגיה של החזזית.
ביוגרפיה

גרטי, בנם של וילי גולדנטל ופְלורֵט גרטי (לבית לוי), יוצאת בולגריה, נולד בסתיו 1938 בביירות שבלבנון, וב-1943, בגיל חמש, הגיע עם אמו לארץ ישראל. המשפחה התיישבה במושבה רעננה, שם למד בגן ילדים ובבית הספר העממי (כיום בית הספר מֶגֶד), ולאחר מכן למד חקלאות בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל" (1952–1956). עם סיום לימודיו, התגייס לצה"ל ביולי 1956 ושירת עד ינואר 1959. עם שחרורו למד בשנים 1959–1961 ביולוגיה וחקלאות בבית המדרש למורים, מורות וגננות ע"ש שיין בפתח תקווה וקיבל תעודת הוראה. בשנים 1962–1965 למד לתואר בוגר בחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1969–1972 למד לתואר מוסמך בבוטניקה באוניברסיטת תל אביב (בהצטיינות); התזה, שכותרתה "סקר פלוריסטי והכרת האקולוגיה של החזזיות בצפון ומרכז חצי האי סיני", נעשתה בהנחיית מרגלית גלון. משנת 1972 ועד 1979 המשיך ללמוד באותה אוניברסיטה ובהנחייתה של גלון לתואר דוקטור בבוטניקה; הדיסרטציה שלו הייתה בנושא "חזזיות כאינדיקטורים לזיהום אוויר".
במהלך לימודיו, שימש בשנים 1971–1977 כעוזר הוראה, וב-1978–1980 כמדריך. לאחר סיום הדוקטורט, נסע למחקר פוסט-דוקטורט במחלקה לגאומיקרוביולוגיה באוניברסיטת אולדנבורג שבגרמניה המערבית בחודשים יולי–אוקטובר 1979, ובביולוגיה בתחנת המחקר מקמרדו שבאנטארקטיקה בחודשים נובמבר–דצמבר אותה שנה. בשובו לישראל שימש כחוקר במחלקה לבוטניקה ובמכון לחקר שמירת הטבע (INCR) באוניברסיטת תל אביב מ-1980 עד 1984. באפריל 1984 התמנה למרצה בכיר, וביולי 1988 קיבל קביעות. בנובמבר 1993 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובספטמבר 2005 התמנה לפרופסור מן המניין. פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
גרטי חבר האגודה הבינלאומית לחקר החזזיות (International Association for Lichenology,‏ IAL) מ-1973, האגודה הישראלית לאקולוגיה ומדעי הסביבה (1973), האגודה הישראלית למדעי הצמח (1986), האגודה הישראלית לחקר חמצן ורדיקלים חופשיים (2000), וחבר כבוד של האגודה האיטלקית לחקר החזזיות (Societa Lichenologica Italiana) מ-2002.
גרטי השתתף בקביעות בתוכנית 'שלושה שיודעים' המשודרת ברדיו 'כאן תרבות', ובערוץ הטלוויזיה 'כאן 11', שם עסק בנושאים רבים: סוקולנטים ("קקטוסים"), שרכים, שרפים וענברים, חזזיות ועוד.
מתגורר בגני עם. נשוי לרחל מאז 1965 ואב לארבעה.
ספריו

מרגלית גלון, יעקב גרטי, חזזיות ישראל: (מדריך מאויר); צילם: עמיקם שוב, תל אביב: עם עובד, תש"מ 1979.
יעקב גרטי, צמחי תרבות; חריזה: יהודה אטלס; ראש הפרויקט: רות סטרול-נוביק; צילומים: אייל ברטוב [ואחרים], תל אביב: רמות; מרכז לחינוך מדעי וטכנולוגי – בית הספר לחינוך – אוניברסיטת תל אביב ('הספרייה של מבט לגן'), תשס"ט 2009.
הערות שוליים

1 2  Who's who in Science and Engineering, 2008, p. 584.
↑  יעל גרטי, נחטפים במהירות: כעכי שומשום, באתר ynet, 31 במאי 2009.
↑  לאה קליין, ספר הזכרונות של גן מלכה, כיוון חדש, 193 (יולי 2013), עמ' 3; לאה קליין, פרופסור יעקב גרטי מציג תערוכת ציורים, כיוון חדש, 202 (אפריל 2014), עמ' 10.
↑  מוסמכים חדשים באוניברסיטת תל-אביב: מדעי החיים: בוטאניקה, דבר, טור 2, 7 ביוני 1973.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261673005171  ISNI: 0000 0004 0248 1573  VIAF: 298202969   WorldCat (עם VIAF): 298202969
כריס גאנטר

כריסטופר רוס גאנטר (באנגלית: Christopher Ross Gunter; נולד ב-16 ביולי 1989) הוא כדורגלן עבר ולשי, ששיחק בעמדת המגן. לאחר פרישה ממשחק פעיל - פנה לקריירת אימון.
קריירת מועדונים

גאנטר התחיל להתאמן בקבוצת הילדים של המועדון קארדיף סיטי בגיל 8. בהמשך עבר לקבוצת הנוער של המועדון. תחיל שיחק בעמדת החלוץ אך בהמשך עבר לשחק בהגנה - בעמדות הבלם האחורי או מגן ימני.
באוגוסט 2006 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון. ב-22 באוגוסט 2006 שיחק את משחקו הראשון במדי הקבוצה הבוגרת - משחק במסגרת גביע הפוטבול ליג.
נבחרת ויילס

גאנטר שיחק בנבחרות הנערים והנוער של ויילס מגיל 15. בגיל 16 ו-299 יום ערך הופעת בכורה בנבחרת הצעירה של ויילס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת של ויילס ב-26 במאי 2007, במשחק ידידות מול נבחרת ניו זילנד.
ביורו 2016 השתתף גאנטר בכל ששת משחקי הנבחרת בטורניר והגיע איתה עד לחצי גמר.
ב-25 בספטמבר 2022 שבר גאנטר את שיא ההופעות בנבחרת ויילס - במשחק מול נבחרת פולין במסגרת ליגת האומות של אופ"א הוא ערך את הופעתו ה109 במדי הנבחרת.
נכלל בסגל נבחרת ויילס לטורניר מונדיאל 2022.
תארים

כדורגלן השנה בוויילס: 2017
הערות שוליים

↑  Squad Announcement בחשבון הטוויטר הרשמי של נבחרת ויילס, 9 בנובמבר 2022 (באנגלית)
| נבחרת ויילס – יורו 2016 |
| --- | --- | --- |
|  1 הנסי •  2 גאנטר •  3 טיילור •  4 דייוויס •  5 צ'סטר •  6 א. ויליאמס •  7 אלן •  8 קינג •  9 רובסון-קאנו •  10 ראמזי •   11 בייל •  12 פון ויליאמס • 13 ויליאמס •  14 אדורארדס • 15 ריצ'רדס • 16 לדלי • 17 קוטריל • 18 ווקס • 19 קולינס • 20 ג'. ויליאמס • 21 וורד • 22 ווהן • 23 קראוץ' • מאמן: קולמן |  1 הנסי •  2 גאנטר •  3 טיילור •  4 דייוויס •  5 צ'סטר •  6 א. ויליאמס •  7 אלן •  8 קינג •  9 רובסון-קאנו •  10 ראמזי •   11 בייל •  12 פון ויליאמס • 13 ויליאמס •  14 אדורארדס • 15 ריצ'רדס • 16 לדלי • 17 קוטריל • 18 ווקס • 19 קולינס • 20 ג'. ויליאמס • 21 וורד • 22 ווהן • 23 קראוץ' • מאמן: קולמן | ויילס |
| נבחרת ויילס – יורו 2020 |
| --- | --- | --- |
|  1 הנסי •  2 גאנטר •  3 ב. דייוויס •  4 {{{p4}}} •  5 לוקייר •  6 רודון •  7 אלן •  8 וילסון •  9 ט. רוברטס •  10 ראמזי •   11 בייל •  12 וורד • 13 מור •  14 ק. רוברטס • 15 אמפאדו • 16 מורל • 17 נורינגטון-דייוויס • 18 ג'. ויליאמס • 19 ברוקס • 20 ג'יימס • 21 א. דייוויס • 22 מפאם • 23 לוויט • 24 קבאנגו • 25 קולוויל • 26 סמית' • מאמן: פייג' |  1 הנסי •  2 גאנטר •  3 ב. דייוויס •  4 {{{p4}}} •  5 לוקייר •  6 רודון •  7 אלן •  8 וילסון •  9 ט. רוברטס •  10 ראמזי •   11 בייל •  12 וורד • 13 מור •  14 ק. רוברטס • 15 אמפאדו • 16 מורל • 17 נורינגטון-דייוויס • 18 ג'. ויליאמס • 19 ברוקס • 20 ג'יימס • 21 א. דייוויס • 22 מפאם • 23 לוויט • 24 קבאנגו • 25 קולוויל • 26 סמית' • מאמן: פייג' | ויילס |
| נבחרת ויילס – מונדיאל 2022 |
| --- | --- | --- |
|  1 הנסי •  2 גאנטר •  3 נ. ויליאמס •  4 ב. דייוויס •  5 מפאם •  6 רודון •  7 אלן •  8 וילסון •  9 ג'ונסון •  10 ראמזי •   11 בייל •  12 וורד • 13 מור •  14 רוברטס • 15 אמפאדו • 16 מורל • 17 לוקייר • 18 ג'. ויליאמס • 19 האריס • 20 ג'יימס • 21 א. דייוויס • 22 תומאס • 23 לוויט • 24 קבאנגו • 25 קולוויל • 26 סמית' • מאמן: פייג' |  1 הנסי •  2 גאנטר •  3 נ. ויליאמס •  4 ב. דייוויס •  5 מפאם •  6 רודון •  7 אלן •  8 וילסון •  9 ג'ונסון •  10 ראמזי •   11 בייל •  12 וורד • 13 מור •  14 רוברטס • 15 אמפאדו • 16 מורל • 17 לוקייר • 18 ג'. ויליאמס • 19 האריס • 20 ג'יימס • 21 א. דייוויס • 22 תומאס • 23 לוויט • 24 קבאנגו • 25 קולוויל • 26 סמית' • מאמן: פייג' | ויילס |
יעקב גרופר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 באוגוסט 1890 מיכאילן, רומניה 
 פטירה:  12 בדצמבר 1968 (בגיל 78) חיפה, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת יאשי 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
יעקב אשל גרופר (בכתיב יידי: גראָפּער; ברומנית: Jacob Ashel Groper,‏ Yankev Groper;‏ 21 באוגוסט 1890 – 12 בדצמבר 1968) היה משורר יידיש יהודי-רומני.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
גרופר נולד במיכאילן (פו') מולדובה, רומניה. למד משפטים באוניברסיטת יאשי. ב-1908 החל לכתוב שירה ברומנית, בגרמנית ובעיקר ביידיש, והוא נחשב לאחד מחלוצי שירת היידיש ברומניה. היה ממשתתפי ועידת צ'רנוביץ (1908). ב-1914 היה, לצד אברהם לייבה זיסו וראובן רובין, חלק מקבוצת אנשי רוח שנאבקו למען ספרות יידיש, והוציאו לאור את הירחון "ליכט" (יידיש: "אור"). החל מאותה שנה החלו להדפיס משיריו בכתבי עת בווילנה, בלבוב, בבוקרשט ובלונדון. חלק משיריו תורגמו לרומנית.
מ-1914 הופיעו שיריו בירחונים ובשבועונים בווילנה, בלבוב, בבוקרשט ובלונדון, כמו גם באנתולוגיות ובכרך "אין שאָטן פֿון אַ שטיין" (1934).
בנוסף, ערך אוסף משירי י.ל. פרץ (1915).
התגורר בברלין עד עליית הנאצים לשלטון.
כיהן כיו"ר מחלקת היידיש בהתאחדות הסופרים של רומניה.
ב-1964 עלה לישראל, ערירי, והתגורר ברחוב מיכאל בחיפה.
נפטר ב-1968 בעת ששהה בברלין המערבית, לשם נסע כדי למכור נדל"ן שהיה בבעלותו. הובא לקבורה בבית העלמין בחיפה. בן 78 במותו.
גרופר הותיר אחריו ירושה של כמיליון לירות, שמחצית ממנה הקדיש למספר מטרות ספרותיות: הוצאת כל יצירותיות הספרותיות בישראל ביידיש ובתרגום עברי; הוצאת אנתולוגיה של כתבי משוררים וסופרים יהודים, והקמת קרן פרסים על שמו.
כן נוסדה קרן על שמו שמטרותיה פרסום ספריו והענקת פרסים על שמו מטעם קרן קיימת לישראל והתאחדות עולי רומניה למחברי עבודת מחקר, דברי ימי יהדות רומניה או יצירה אחרת המתייחסת ליהדות רומניה (הפרס הוענק לראשונה ב-1971 לשלמה ביקל וחיים רבינזון).
לדברי המשורר וחוקר השירה עזרא פליישר, שהיה ידידו, גרופר "היה המשורר האידי הגדול ביותר של יהדות רומניה. יהודי רומניה, מזקן ועד טף, הכירוהו והעריצוהו ואף בין הגויים זכה להוקרה רבה".
ספריו

אין שאָטן פֿון אַ שטיין, בוקרשט: פארלאג שלום עליכם, 1934. (שירים)
שירים נבחרים / געקליבענע לידער, תל אביב: התאחדות עולי רומניה בישראל; אשקלון: הוועדה המטפלת בעזבונו של יעקב גרופר, תשל"ו 1975. (עברית ויידיש עמוד מול עמוד)
לקריאה נוספת

לעקסיקאָן פֿון דער נײַער ײִדישער ליטעראַטור, כרך ב, 195, עמ' 364. (ביידיש)
שלמה ביקל, אינזיך און ארומזיך: נאטיצן פון א פאלעמיסט און קריטישע באמערקונגען, בוקרשט: שלום עליכם, 1936, עמ' 100–103. (ביידיש)
שלמה ביקל, אוי רומעניע רומעניע: געשיכטע, ליטעראטור-קריטיק, זכרונות, בואנוס איירס: קיום, תשכ"ב-1961, עמ' 193–204. (ביידיש)
יעקב גרופר: אישיותו וזמנו / יעקב גראָפּער און זיַין ציַיט, תל אביב: התאחדות עולי רומניה בישראל; אשקלון: הוועדה המטפלת בעזבונו של יעקב גופר, תשל"ו. (עברית ויידיש) (הספר בארכיון האינטרנט)
יעקב גרופר בעיני דורו / יעקב גראָפּער ווי זיָין דור האָט אים געזען, ירושלים; אשקלון: קרן גרופר, 2006. (עברית ויידיש)
הערות שוליים

↑  סופרי אידיש ברומניה כותבים בניגוד ל"הזמנה", חרות, 10 במאי 1949.
↑  יעקב גרופר ז"ל, מעריב, מודעת אבל, 23 בדצמבר 1966.
↑  משורר הוריש מיליון, מעריב, 16 בינואר 1969; אנציקלופדיה יודאיקה, כרך 7, עמ' 932.
↑  פרס ספרותי לזכרו של המשורר יעקב גרופר, דבר, 21 בפברואר 1969; הקמת קרן על שם יעקב גרופר.
↑  פרס י. גרופר יוענק לראשונה ביום ג', דבר, 18 באפריל 1971; הוענק פרס יעקב גרופר, דבר, 22 באפריל 1971.
↑  משורר הוריש מיליון, מעריב, 16 בינואר 1969.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262041105171  GND: 119178567  ISNI: 0000 0001 1803 9956  LCCN: n89658978  SUDOC: 124133762  VIAF: 29946689   WorldCat (עם VIAF): 29946689 
ערך זה הוא קצרמרבנושא משוררים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.