stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המצור על מלטה (מלחמת העולם השנייה)
חזרתו של הלופטוואפה (דצמבר 1941 – אוגוסט 1942) > הגעתו של קית' פארק

ביולי 1942 שוחרר יו לויד מתפקידו כמפקד ההגנה האווירית של מלטה. הייתה תחושה שיש צורך בטייס קרבות מנוסה כדי לנהל את המערכה. מסיבות שונות לא בחר פיקוד החיל לעשות זאת קודם לכן. מרשל אוויר משנה קית' פארק החליף את לויד בתפקידו והגיע למלטה ב-14 ביולי 1942 במטוס ימי. הוא נחת במלטה בעיצומה של הפצצה אווירית, אף על פי שלויד ביקש מהטייס שיחוג מעל הנמל עד לסיום ההפצצה.
פארק התמודד עם קסלרינג עוד קודם לכן במהלך הקרב על בריטניה. במהלך הקרב, טען פארק שעדיף לשגר כוחות קטנים של מטוסי קרב לפגוש את מפציצי האויב. שלוש סיבות עיקריות היו לגישה זו. ראשית, הכיסוי האווירי יהיה תמידי ורציף. שנית, כוחות קטנים קלים יותר לתמרון. שלישית, שרידותו של הכוח טובה יותר. ככל שהיו מטוסים מעטים יותר באוויר (16 לכל היותר), כך הייתה לאויב בעל עליונות מספרית, מטרה קטנה יותר. בהתאם לנסיבות הוא יישם טקטיקה זו במלטה. עם כמות גדולה של מטוסי ספיטפייר שעמדה לרשותו, שאף פארק ליירט את מטוסי האויב ולפצל את מבני הקרב שלו עוד לפני שהמפציצים הגיעו לאי. כעת, עם מערכות מכ"ם משופרות, עם היכולת להמריא במהירות ועם אפשרויות חילוץ משודרגות, הייתה המשימה אפשרית. כשלרשותו שלוש טייסות, הנחה פארק את הראשונה להעסיק את מטוסי הליווי של כוחות ההפצצה של האויב. הטייסת השנייה תכה את מטוסי הליווי הקרוב ובהיעדרם, את המפציצים עצמם. הטייסת השלישית תכה את המפציצים ישירות.
ההשפעה של השיטות של פארק הייתה מידית. תוכנית המכה המקדימה שלו הופעלה לראשונה ב-25 ביולי 1942 ואילצה את טייסי הציר להפסיק את התקיפות לאור יום תוך שישה ימים. מטוסי היונקרס 87 הפסיקו בבת אחת לקחת חלק בפעולות במלטה. קסלרינג הגיב בשיגורם של מטוסי קרב שפעלו בגבהים רמים יותר כדי להשיג יתרון טקטי. בתגובה הורה פארק לטייסיו לטפס לגבהים של 20,000 רגל (6,100 מ'). בעוד שצעד זה העניק למטוסים את יתרון הגובה, הוא אילץ את מטוסי המסרשמיט 109 לרדת לגבהים שיהיו מתאימים יותר למטוסי הספיטפייר מאשר למטוסי הקרב הגרמנים. לשיטה זו הייתה השפעה גדולה באוקטובר כאשר קסלרינג חזר לזירה.
ניצחון בעלות הברית (אוקטובר – נובמבר 1942) > סוף המצור

באוגוסט 1942, מתוך 163 מטוסי הספיטפייר שהוצבו במלטה, 120 היו שמישים. ב-11 באוגוסט, ב-17 באוגוסט וב-24 באוקטובר הביאה נושאת המטוסים "פיוריוס" (HMS Furious) למלטה 85 מטוסי ספיטפייר בסך הכול. במקרים רבים נדרשו המטוסים הללו לבצע טיסות שמשכן היה חמש וחצי שעות ולגמוא מרחק זהה למרחק שבין לונדון לבין סנקט פטרבורג. ביצועים אלה הושגו בזכות מכלי דלק נוספים בנפח של 170 גלון, שבנוסף ל-29 הגלונים של מכלי המטוס הגדילו את סך כל הדלק שהם נשאו איתם ל-284 גלון.
למרות ההצלחה של השיירות של בעלות הברית לעבור, היה חודש אוקטובר גרוע כמו כל החודשים שקדמו לו והיה רצוף בהפצצות ועדיין היה מחסור במזון. בתגובה לאיום שהיוותה מלטה על קווי האספקה של הציר, חידשו מטוסי הלופטוואפה את התקפותיהם. בהבינו את חשיבות הקרב שעמד להתחיל בצפון אפריקה (קרב אל-עלמיין השלישי), ארגן קסלרינג את גיס האוויר השני בסיציליה שיסיר את האיום אחת ולתמיד. ב-11 באוקטובר היו מגיני מלטה עסוקים מעל הראש. במשך 17 ימים איבד הלופטוואפה 34 מטוסי יונקרס 88 ו-12 מטוסי מסרשמיט 109, בנוסף ל-18 שניזוקו. אבדות חיל האוויר המלכותי הסתכמו ב-23 מטוסים שהופלו וב-20 שהתרסקו בנחיתה, בנוסף ל-12 טייסים שנהרגו. ב-16 באוקטובר היה ברור לקסלרינג שהמגינים של מלטה חזקים מדי והוא הפסיק את המתקפה. המצב בצפון אפריקה הצריך סיוע אווירי ולפיכך חודש אוקטובר היה האחרון שבו פעל הלופטוואפה בשמי מלטה.
האבדות הותירו את חילות האוויר של הציר מדולדלים לחלוטין והם לא היו מסוגלים להושיט לרומל את הסיוע שהוא נדרש לו בחזית. בנובמבר היה המצב באי עדיין חמור, אך מיד לאחר ניצחונו של פארק בקרבות האוויר, הגיעו החדשות על הצלחות גדולות בחזית. הקיפאון בצפון אפריקה נשבר באל-עלמיין וב-5 בנובמבר היו כבר בעלות הברית בהתקדמות מהירה מערבה. ב-8 בנובמבר הגיעו למלטה הידיעות על מבצע לפיד, בו נחתו בעלות הברית במרוקו ובאלג'יריה שהיו בשליטת צרפת של וישי. 11 ימים מאוחר יותר הבשורה על מתקפת הנגד הסובייטית בקרב סטלינגרד העלתה את המורל אף יותר. ההוכחה לכך שניתן לזקוף את ההצלחה בצפון אפריקה לזכות עמידתה של מלטה, הגיעה בדמותה של שיירה (מבצע תקופת האבן - Operation Stone Age), שהגיעה ב-20 בנובמבר מאלכסנדריה למלטה כמעט מבלי שנפגעה בדרך. הגעתה של שיירה זו מהווה למעשה את סופן של שתי שנות המצור על האי. ב-6 בדצמבר שיירת אספקה נוספת הגיעה למלטה מבלי שספגה אבדות כלל. לאחר מכן הספינות הפליגו למלטה ללא צורך בליווי. כיבוש שדות התעופה בצפון אפריקה והיכולת של מתן מטרייה אווירית לאורך כל הדרך לאי, אפשרו לספינות להעביר 35,000 טונות. בראשית דצמבר 1942 הגיעו 55,000 טונות נוספים. התקפת האוויר האחרונה על מלטה אירעה ב-20 ביולי 1943 והייתה ההתקפה ה-3,340 מאז 11 ביוני 1940.
אבדות > ספינות בעלות הברית

ספינות הציים של בעלות הברית שהוטבעו במהלך המצור על מלטה היו:
אוניות מערכה:
HMS Barham
שתי נושאות מטוסים:
HMS Eagle
HMS Ark Royal
חמש סיירות:
HMS Cairo
HMS Hermione
HMS Manchester
HMS Neptune
HMS Southampton
19 משחתות:
HMS Airedale
HMS Bedouin
HMS Fearless
HMS Foresight
HMS Gallant
HMS Gurkha
HMS Hasty
HMS Hyperion
HMS Jersey
HMS Kandahar
HMS Kingston
ORP Kujawiak (הצי הפולני)
HMS Lance
HMS Legion
HMS Maori
HMS Mohawk
HMAS Nestor (הצי המלכותי האוסטרלי)
HMS Pakenham
HMS Southwold
38 צוללות:
HMS Cachalot
HMS Grampus
HMS Odin
HMS Olympus
HMS Orpheus
HMS Oswald
HMS Undaunted
HMS Union
HMS P36
HMS P38
HMS P48
HMS P222
HMS P311
HMS Pandora
HMS Parthian
HMS Perseus
HMS Rainbow
HMS Regent
HMS Regulus
HMS Saracen
HMS Splendid
HMS Talisman
HMS Tempest
HMS Tetrarch
HMS Thunderbolt
HMS Tigris
HMS Traveller
HMS Triad
HMS Triton
HMS Triumph
HMS Trooper
HMS Turbulent
HMS Upholder
HMS Urge
HMS Usk
HMS Utmost
Narwha (צי צרפת החופשית)
Glaukos (הצי היווני)
אבדות > נזקים למבנים במלטה

באי הקטן והצפוף נהרסו 5,524 בתי מגורים, 9,924 ניזוקו ו-14,225 נפגעו מהדף הפצצות. בנוסף נהרסו או ניזוקו 111 כנסיות, 50 בתי חולים ומוסדות חינוך ו-36 בתי קולנוע, מועדונים, משרדי ממשלה, בנקים, בתי חרושת, טחנות קמח, ומבנים מסחריים אחרים. סך של כ-30,000 מבנים.
אבדות > אבדות הציר

אבדות בנפש - 17,240 איש בים.
המטען שאבד - 285,840 טונות (יותר מהמטען שהצליח להגיע למלטה).
בסך הכול הוטבעו 2,304 ספינות בהדחק של 3,181,211 טונות.
חילות הים של בעלות הברית הטביעו 773 ספינות שסך כל ההדחק שלהם הסתכם ב-1,364,337 טונות.
באמצעות מוקשים ימיים הוטבעו 179 ספינות בהדחק של 217,545 טונות.
בפעולות משותפות של חילות האוויר והים הוטבעו 25 ספינות בהדחק של 107,750 טונות.
חילות האוויר הטביעו 1,326 ספינות בהדחק של 1,489,736 טונות.
ספינה נוספת בהדחק של 1,807 טונות הוטבעה על ידי ספינה של הצי בשילוב עם פעילות מוקשים.
הארי סטיוארט ניו

הארי סטיוארט ניו (באנגלית: Harry Stewart New;‏ 31 בדצמבר 1858 – 9 במאי 1937) היה פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי, שכיהן כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית, כסנאטור מטעם אינדיאנה וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
ביוגרפיה

הארי סטיוארט ניו נולד באינדיאנפוליס לג'ון ניו ולרעייתו מליסה (לבית בילר) ניו. אביו היה הגזבר של ארצות הברית (Treasurer of the United States) ודודו, ג'פטה ניו, היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית. הארי ניו למד באוניברסיטת בטלר שבאינדיאנפוליס ולאחר מכן החל לעבוד בעיתון "אינדיאנפוליס ג'ורנל" (Indianapolis Journal), שם הוא היה כתב, עורך, אחד הפעלים והמוציא לאור. הוא עבד בעיתון בשנים 1878–1903. ניו כיהן כחבר בסנאט המדינתי של אינדיאנה בין השנים 1896–1900. הוא לחם במלחמת ארצות הברית-ספרד כקצין בדרגת קפטן ושירת כעוזר השליש של הגיס השביעי של צבא ארצות הברית. בשנים 1900–1912 הוא שימש כחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית, כשבשנים 1907–1908 הוא כיהן כיושב הראש שלה. בהמשך הוא היה מעורב בעסקי בנייה וחציבת אבנים.
ביוגרפיה > בפוליטיקה הארצית

ניו שב לפוליטיקה כאשר ב-1916 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית. בבחירו הוא ניצח את הסנאטור המכהן ג'ון קרן. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לטריטוריות. הוא נמנה עם מתנגדי חוק היובש וב-1919 הוא הגיש הצעת חוק להקמת חיל האוויר של ארצות הברית כזרוע עצמאית.
בסוף מרץ 1922 היה ניו לסנאטור הראשון שעשה שימוש ברדיו לצורכי מסע הבחירות שלו. באותה עת השימוש באמצעי השידור לצרכים פוליטיים לא היה שכיח במיוחד על ידי הפוליטיקאים. נאומו שודר על ידי תחנת הרדיו של צי ארצות הברית (NOF) בוושינגטון די. סי., והוביל מיד לתלונות מצידם של הדמוקרטים על השימוש בתחנה ממשלתית לצרכים מפלגתיים. בהמשך נאסר להשתמש בשידורי התחנה לצרכים פוליטיים.
בבחירות אלו לסנאט הובס ניו על ידי אלברט בוורידג', שהפסיד בבחירות הכלליות לסמואל רלסטון הדמוקרט. לאחר מכן הוא מונה על ידי הנשיא וורן הרדינג כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית והמשיך לכהן בתפקיד זה גם עד לתום תקופת נשיאותו של הנשיא הבא, קלווין קולידג' ב-1929.
שנותיו האחרונות

לאחר תום תקופת נשיאותו של קולידג' פרש ניו מהחיים הפוליטיים והמשיך להתגורר בוושינגטון. ב-1933 הוא מונה כנציב של ארצות הברית לתערוכה העולמית של שיקגו.
הארי סטיוארט ניו נפטר בבולטימור ב-9 במאי 1937. הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס.
הערות שוליים

↑  "Denby Bars Political Speeches From All Naval Radio Stations", New York Tribune, April 9, 1922, page 9.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1200612256  ISNI: 0000 0000 2951 2668  LCCN: n89103733  NARA: 10572271  SNAC: w6rz00sm  US Congress: N000059  VIAF: 63133460   WorldCat (עם VIAF): 63133460
רוי נויברגר (סופר)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1942 (בן 83 בערך) 
 
רוי סלנט (ישראל) נויברגר (באנגלית: Roy S.(Salant) Neuberger; נולד בשנת 1942) הוא סופר, מרצה ומחזיר בתשובה חרדי-אמריקאי.
ביוגרפיה

נויברגר הוא בנם של מארי ורוי נויברגר. הוא עשה תואר שני בספרות אנגלית.
לפני שהחל בקריירת הכתיבה, היה נויברגר שומר יערות וצופה אש (אנ'). לאחר מכן היה עורך עיתון שבועי ועורך לשוני.
בשנת 1974 הוא חזר בתשובה יחד עם אשתו.
בשנת 1978 התמנה למנהל טכני ולמנהל לימודי חול בישיבה בברוקלין.
בשנים 1991–1999 ניהל קרן גידור שעסקה בניתוח טכני כדי לחזות שינויים בניירות ערך.
בשנת 2000 כתב את ספרו הראשון, אוטוביוגרפיה על חייו, "From Central Park to Sinai: How I Found My Jewish Soul (מסנטרל פארק לסיני)". הקדמת הספר נכתבה על ידי אסתר יונגרייז והספר זכה לביקורות חיוביות.
לאחר מכן הוציא נויברגר ארבעה ספרים נוספים, ושימש ככתב בעיתונים היהודיים "Five Towns Jewish Times", "ג'ואיש פרס", "The Jewish Star" ועוד, והוא בעל טור קבוע בעיתון "יתד נאמן" באנגלית.
חיים אישיים

נויברגר נשוי ללאה (לינדה) וילנסי (וילנסקי), שמרצה יחד איתו ועוזרת לו בעריכת ספריו.
ביתו, יפה, נשואה לאשר אנשיל יונגרייז, בנה של אסתר יונגרייז.
ספריו

From Central Park to Sinai: How I Found My Jewish Soul (Jonathan David, 2000) ISBN 0-8246-0431-8
Worldstorm: Finding Meaning & Direction Amidst Today’s World Crisis (Israel Bookshop, 2003) ISBN 1-931681-49-X
2020 Vision – a novel (Feldheim Publishers, 2008) ISBN 1-59826-213-0
Working Toward Moshiach (Shepherd Books, 2015) ISBN 978-0-9909667-1-5
Hold On: Surviving the Days Before Moshiach (Mosaica Press, 2020) ISBN 978-1-946351-88-3
הערות שוליים

↑  Neuberger, Roy. From CENTRAL PARK to SINAI - How I Found My Jewish Soul. pp. 138–139. I wanted to succeed in this game, but the numbers were a problem.  It was also a little hard to take seriously all these very serious people who talked about how many cents per share their company was going to make in the third quarter a year from now.
↑  Feitman, Rabbi Yakov (במאי 2001). "From Central Park to Sinai: How I found my Jewish soul". The Jewish Observer. נבדק ב-2009-07-16. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  http://www.jewishpress.com/pageroute.do/14530(הקישור+אינו+פעיל)
↑  Chester, Andrea M. (בנובמבר 2000). "Inside The Cover Book Reviews - From Central Park to Sinai: How I Found My Jewish Soul". Absolute Write. אורכב מ-המקור ב-2007-08-08. נבדק ב-2009-07-16. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Leah Fine (2007-02-28). Our Greatest Challenges (PDF). Mispacha magazine. pp. 10–15. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2008-08-20. נבדק ב-2020-04-13. Leah Neuberger speaks before audiences all over the country along with her husband, author Roy Neuberger. She also teaches davening and counsels kallos as part of Rebbetzin Esther Jungreis’ renowned Hineni organization.
↑  Five Towns Jewish Times story, March 19, '09, http://www.2020visionthebook.com/Press/5Towns0309.htm (אורכב 19.04.2009 בארכיון Wayback Machine)
↑  Michael Skakun (6 בדצמבר 2002). "Conversation With The Neubergers". The Jewish Press. p. 60. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265953405171  ISNI: 0000 0001 1487 7637  LCCN: n00045628  VIAF: 11078631   WorldCat (עם VIAF): 11078631 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רוי נויברגר (סופר)".
מחלת רפסם

מחלת רפסם (באנגלית: Refsum disease) היא מחלה נוירולוגית אוטוזומלית רצסיבית הגורמת להצטברות יתר של חומצה פיטנית (אנ') בתאים וברקמות. מחלת רפסם מופיעה בדרך כלל בגיל ההתבגרות ומאובחנת על ידי רמות גבוהות של חומצה פיטנית.
אטימולוגיה

המחלה קרויה על שם הנוירולוג הנורווגי ברנהרד רפסם (אנ').
מאפייני התמונה הקלינית

אנשים עם מחלת רפסם מציגים נזק נוירולוגי, ניוון מוחי ונוירופתיה היקפית. הופעת התסמינים מתרחשת לרוב בילדות או בגיל ההתבגרות עם מהלך פרוגרסיבי, לעיתים בשילוב תקופות של סטגנציה. התסמינים כוללים אטקסיה, איכתיוזיס, קושי בשמיעה ובעיות עיניים, כולל רטיניטיס פיגמנטוזה, קטרקט ועיוורון לילה.
אטיולוגיה

מחלת רפסם היא הפרעה פרוקסיזומלית (אנ') הנגרמת על ידי פגיעה בחמצון אלפא של חומצות שומן וכתוצאה מכך הצטברות של חומצה פיטנית ונגזרותיה בפלזמה וברקמות.
אבחנה

בדיקה היסטופתולוגית של עור המטופל הכולל היפרקרטוזיס, היפרגרנולוזיס (אנ') ואקנתוזיס. נוכחות של תאים בשכבות הבסיסיות והעל-בזאליות של האפידרמיס המכילות ואקואולים בגדלים משתנים עם שומנים מצטברים היא פתוגנומונית (אנ') למחלה.
טיפול

מכיוון שחומצה פיטנית אינה מיוצרת באופן אנדוגני בגוף האדם, אנשים עם מחלת רפסם נדרשים בדרך כלל לתזונה מוגבלת בחומצה פיטנית ונמנעים מצריכת שומנים מבעלי חיים מעלי גירה ודגים מסוימים, כגון טונה. מחקרים עדכניים הראו כי אנזימים איזופורמיים כגון CYP4 יכולים לסייע בהפחתת הצטברות יתר של חומצה פיטנית. פלזמפרזיס היא התערבות רפואית נוספת המשמשת לטיפול בחולים. זה כרוך בסינון הדם כדי להבטיח שאין הצטברות של חומצה פיטנית.
ביאורים

↑  סטגנציה - עמידה במקום, העדר התקדמות.
הערות שוליים

↑  Jayaram, H.; Downes, S. M. (במרץ 2008). "Midlife diagnosis of Refsum Disease in siblings with Retinitis Pigmentosa – the footprint is the clue: a case report". Journal of Medical Case Reports (Free full text). 2: 80. doi:10.1186/1752-1947-2-80. PMC 2275283. PMID 18336720. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Refsum S (1945). "Heredoataxia hemeralopica polyneuritiformis - et tidligere ikke beskrevet familiært syndrom? En foreløbig meddelelse". Nordisk Medicin (בנורווגית). 28: 2682–6.
1 2  Refsum disease, omim.org
↑  Luca Pontiggia, Akshay Kumar Ahuja, Hesham Kamaleldin Yosef, Dominic Rütsche, Ernst Reichmann, Ueli Moehrlen, Thomas Biedermann, Human Basal and Suprabasal Keratinocytes Are Both Able to Generate and Maintain Dermo–Epidermal Skin Substitutes in Long-Term In Vivo Experiments, Cells 11, 2022-07-09, עמ' 2156 doi: 10.3390/cells11142156
↑  Davies, M. G.; Marks, R.; Dykes, P.J.; Reynolds, D. (1977). "Epidermal abnormali-ties in Refsum's disease". Br J Dermatol. 97 (4): 401–406. doi:10.1111/j.1365-2133.1977.tb14248.x. PMID 73380.
↑  National Institutes of Health. "Phytanic Acid Storage Disease". אורכב מ-המקור ב-9 ביולי 2007. נבדק ב-8 ביולי 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Baldwin, R. J.;  et al. (2010). "The effectiveness of long-term dietary therapy in the treatment of adult Refsum disease" (PDF). J Neurol Neurosurg Psychiatry. 81 (9): 954–7. doi:10.1136/jnnp.2008.161059. PMID 20547622.
↑  Katheryne Z. Edson, Allan E. Rettie, CYP4 Enzymes as potential drug targets: focus on enzyme multiplicity, inducers and inhibitors, and therapeutic modulation of 20-hydroxyeicosatetraenoic acid (20-HETE) synthase and fatty acid ω-hydroxylase activities, Current topics in medicinal chemistry 13, 2013, עמ' 1429–1440
↑  Xu F, Ng VY, Kroetz DL, de Montellano PR (2006). "CYP4 isoform specificity in the omega-hydroxylation of phytanic acid, a potential route to elimination of the causative agent of Refsum's disease". J. Pharmacol. Exp. Ther. 318 (2): 835–9. doi:10.1124/jpet.106.104976. PMID 16707724.
↑  Hans R. Waterham, Ronald JA Wanders, Bart P. Leroy, Adult Refsum Disease, Seattle (WA): University of Washington, Seattle, 1993
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
מדינה נסיכותית

חלוקות משנה פוליטיות של האימפריה ההודית בשנת 1909 עם הודו הבריטית (ורוד) והמדינות הנסיכותיות (צהוב)
המהאראג'ה של בארודה ב-1919
מפגש לשכת הנסיכים במרץ 1941
מדינה נסיכותית (באנגלית: Princely state) הייתה ישות ריבונית סמלית של האימפריה הבריטית בהודו הבריטית שלא נשלטה ישירות על ידי הבריטים, אלא על ידי שליט הודי תחת סוג של שלטון עקיף, בכפוף לברית בינו לבין הבריטים וריבונות עליונה של הכתר הבריטי.
היסטוריה

הודו היא לא המדינה היחידה שחוותה את הרצף ההיסטורי של מדינות גדולות (האימפריה המאורית, אימפריית קושאן, אימפריית גופטה, האימפריה המוגולית ועוד) ואת התפרקותן החוזרת ונשנית למדינות קטנות. תחת השליט המוגולי אורנגזב ובניו, היה השלטון המרכזי מסוגל רק באופן זמני לשלוט ולנהל באופן יעיל את האימפריה העצומה; נשלחו מושלים (סובאהדרים (אנ'), נוואבים (אנ')) או שחלק מהסמכות הועבר למנהיגי צבא מקומיים ולנסיכים. פיצול זה של צפון הודו למדינות קטנות, שהביא שוב ושוב לסכסוכי כוח אזוריים, הקל בהרבה על הבריטים להשתלט בהדרגה על השלטון במאות ה-18 וה-19.
בניגוד לפרובינציות בהודו הבריטית, שהיו תחת ממשל בריטי ישיר, למדינות הנסיכויות היו הסכמים עם בריטניה שאפשרו להן דרגות שונות של אוטונומיה אזורית. לכל מדינה היו שליט משלה, חוקים, חגים וכו', אך הייתה תחת פיקוח והגנה בריטיים. כאשר הודו הפכה לעצמאית ב-1947, היו 565 מדינות נסיכויות כאלה, שהיוו 48 אחוז משטחה של הודו הבריטית ו-28 אחוז מאוכלוסייתה. עם זאת, שליש מהם היו לא יותר מאחוזות בחצי האי קתיאוואר (גוג'ראט) שעד הניצחון הבריטי על האימפריה המראטהית ב-1802 היו וסאלים מראטהים (אנ') של הפשווה (אנ') מפונה או שושלת גאקווד (אנ') של מדינת בארודה (אנ') (ואדודארה), ולעיתים כללו רק אחד או שני כפרים ואפילו לא הייתה להם סמכות שיפוט גבוהה (אנ') (הסכמות לפסוק על הוצאה להורג).
במאה ה-19, מתוך 610 המדינות הנסיכותיות באותה תקופה, ארבע הגדולות, כלומר היידראבאד, מייסור, קשמיר ובארודה (אנ'), היו כפופות ישירות למושל הכללי הבריטי (עד 1857 של חברת הודו המזרחית הבריטית), 168 אחרות היו כפופות לשתי סוכנויות פוליטיות, סוכנות ראג'פוטנה (אנ') וסוכנות מרכז הודו (אנ'). שאר 438 המדינות היו כפופות למושלי הפרובינציות, כאשר רובן המכריע היו בנשיאות בומביי (חצי האי קתיאוואר).
משנת 1921 ואילך, השליטים היו מיוצגים פוליטית בלשכת הנסיכים (אנ') והיה להם תפקיד מייעץ בפרלמנט ההודי.
בשנת 1947, שנת העצמאות וחלוקתה של הודו לחלק הינדי, האיחוד ההודי, והחלק המוסלמי, פקיסטן (כולל בנגלדש של ימינו), ניתנה לנסיכים הבחירה לאיזו משתי המדינות הם רוצים להצטרף. ללא התייעצות עם האוכלוסייה. לרוב זה לא גרם לבעיות, אבל בשלוש מדינות נסיכותיות גדולות יותר זה הוביל לסכסוכים. המדינות הנסיכותיות הקטנות יותר חברו יחדיו כדי ליצור פדרציות ב-1947–1948 (ראג'סטן, איחוד מדינות פטיאלה ופנג'אב המזרחית (אנ'), מאדהיה בהרט, וינדהיה פרדש (אנ'), איחוד המדינות המזרחיות (אנ'), סוכנות מדינות הדקאן (אנ'), סאורשטרה, טרוונקור-קוצ'ין). חוקת הודו, שנתקבלה ב־26 בינואר 1950, נתנה מעמד מיוחד למדינות אלו, כאשר בראשן עמד ראג'פרמוק. ב־1956 הושווה מעמדן לשאר המדינות תחת חוק ארגון מחדש של המדינות. ב־1969 נשלל גם מעמדם הרשמי של שלטי המדינות.
עימותים > ג'ונאגר

הנוואב (אנ') המוסלמי של ג'ונגאר (אנ'), המדינה השנייה בגודלה בחצי האי קתיאוואר (כיום חלק מגוג'ראט), החליט להצטרף לפקיסטן, אף על פי שרוב האוכלוסייה הייתה הינדואית. האוכלוסייה התקוממה, ואחרי מלחמה קצרה הנוואב נמלט לקראצ'י; המדינה סופחה להודו לאחר משאל עם ב-1948.
עימותים > היידראבאד

מצב דומה התרחש עם ניזאם היידראבאד במרכז הודו, שהחליט להישאר עצמאי. לאחר משא ומתן ארוך עקר, הודו נקטה בכמה התקפות של מיליציות מקומיות על רכבות שעברו דרך היידראבאד כתירוץ למבצע משטרתי (מבצע פולו) וסיפחה את המדינה בכוח. עם זאת, הניזאם המודח אוסמאן עלי ח'אן הורשה להישאר בהיידראבאד. מ-1950 עד 1956, הוא שימש כראג'פרמוק (ראש המדינה) של מדינת היידראבאד ההודית, שפורקה ב-1956 וחולקה בין שלוש מדינות חדשות שנוצרו.
עימותים > קשמיר

בקשמיר המוסלמית ברובה, שנשלטה על ידי מהאראג'ה הינדואי, התקוממו מיליציות מוסלמיות וקיבלו תמיכה מפקיסטן השכנה. המהאראג'ה, שנמנע בעבר מלהצהיר על תמיכתו בהודו או בפקיסטן משום שרצה גם לשמור על עצמאותו, הכריז על הצטרפות לאיחוד ההודי כדי למנוע את הפלתו. זה הוביל לסכסוך על חבל קשמיר, שנמשך עד היום, ולמלחמת הודו–פקיסטן הראשונה.
עימותים > מנהל

רמת האוטונומיה של מדינות הנסיכותיות הייתה תלויה בגודלן. חלק טבעו מטבעות שהיו אמצעי תשלום מקובל במקביל למטבעות הקולוניאליות הבריטיות, רובן הפעילו שירותי דואר. צבאות המדינות היו כבולים להגבלות רבות שהוטלו על ידי הברית עם הבריטים. הם היו קיימים בעיקר לשימוש טקסי ולשיטור פנימי, אף ע ל פי שיחידות מסוימות שהוגדרו כחיילות בשירות אימפריאלי, היו זמינות לשירות לצד הצבא ההודי הסדיר לפי בקשה של ממשלת בריטניה.
לקריאה נוספת

Bangash, Yaqoob Khan (2016). "A Princely Affair: The Accession and Integration of the Princely States of Pakistan, 1947–1955". Oxford University Press Pakistan. ISBN 9780199407361
Bhagavan, Manu. "Princely States and the Hindu Imaginary: Exploring the Cartography of Hindu Nationalism in Colonial India" Journal of Asian Studies, (Aug 2008) 67#3 pp 881–915 in JSTOR
Bhagavan, Manu. Sovereign Spheres: Princes, Education and Empire in Colonial India (2003)
Copland, Ian (2002), Princes of India in the Endgame of Empire, 1917–1947, (Cambridge Studies in Indian History & Society). Cambridge and London: Cambridge University Press. Pp. 316, ISBN 978-0-521-89436-4.
Ernst, W. and B. Pati, eds. India's Princely States: People, Princes, and Colonialism (2007)
Harrington, Jack (2010), Sir John Malcolm and the Creation of British India, Chs. 4 & 5., New York: Palgrave Macmillan., ISBN 978-0-230-10885-1
Jeffrey, Robin. People, Princes and Paramount Power: Society and Politics in the Indian Princely States (1979) 396pp
Kooiman, Dick. Communalism and Indian Princely States: Travancore, Baroda & Hyderabad in the 1930s (2002), 249pp
Markovits, Claude (2004). "ch 21: "Princely India (1858–1950)". A history of modern India, 1480–1950. Anthem Press. pp. 386–409. ISBN 978-1-84331-152-2.
Ramusack, Barbara (2004), The Indian Princes and their States, The New Cambridge History of India, Cambridge and London: Cambridge University Press. Pp. 324, ISBN 978-0-521-03989-5
Pochhammer, Wilhelm von India's Road to Nationhood: A Political History of the Subcontinent (1973) ch 57 excerpt
Zutshi, Chitralekha (2009). "Re-visioning princely states in South Asian historiography: A review". Indian Economic & Social History Review. 46 (3): 301–313. doi:10.1177/001946460904600302. S2CID 145521826.
מטבע של המלך מנאק פאל (1772–1804), המדינה הנסיכותית קראולי. מטבעת קראולי. הוטבע בשם הקיסר המוגולי שאה עלאם השני. מתוארך 5–1784 לספירה
מגדל העלמה (באקו)

מגדל העלמה (באזרית: Qız Qalası) הוא מגדל עתיק בחלק הדרום מזרחי של העיר העתיקה של באקו, באזרבייג'ן. המגדל מהווה סמל של באקו. ביחד עם חלקים אחרים של העיר העתיקה של באקו וארמון השירוואנשאה, זכה המגדל להכרה של אונסק"ו בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית, לפי סעיף 4 של הקריטריונים.
גאוגרפיה ומיקום

המגדל ממוקם במיקום מאד מרכזי, בחלק הדרום מזרחי בעיר העתיקה של באקו (באזרית: İçeri şəhər - "העיר הפנימית"), במיקום שהיה חלק שהיה חלק מהחומה העתיקה, שהגנה על אגף החומה שהייתה קרוב מאד לים הכספי. בין המגדל לים הכספי מפרידה כיום אחת הדרכים הראשיות לכניסה וליציאה מבאקו, שדרות נפטצ'ילר (Neftchilar Ave, "שדרות עובדי הנפט"), ואחריה הטיילת הירוקה שעל חוף הים הכספי. האתר מצוי במרחק הליכה קצר ממוזיאונים, רחובות של מסחר, עורקי תחבורה, בתי קפה, ומחוף הים הכספי.
היסטוריה

אין ודאות היסטורית לגבי תאריך בניית המגדל, ויש חילוקי דעות בין החוקרים העוסקים בנושא. בבסיס המגדל נמצא בחפירות כיתוב "המגדל של מסעוד, בנו של דווד" ("Tower of Masud son of Davud"), ארכאולוגים משייכים את הכיתוב למאה ה-12 לספירה. יש ארכאולוגים אחרים, הטוענים כי המגדל עצמו עתיק הרבה יותר, ורק הכיתוב נוסף במאה ה-12. קבוצה של היסטוריונים וארכאולוגים סבורה, שצורת המגדל מעידה שהיה חלק מפולחן אש קדום של כת הזרתוסטרה. מומחים אחרים חושבים ששימש בזמנים עתיקים לתצפיות אסטרונומיות. סברה אחרת מתארכת את המגדל למאה הראשונה לספירה, וקושרת אותו בפולחן של הקיסר הרומי דומיטיאנוס. בין המומחים יש כאלו שמרחיקים את ראשיתו של המגדל עד ל-600 לפני הספירה. קיימת כמובן אפשרות לנכונותן המלאה או החלקית של יותר מאשר השערה אחת מאלו שהוזכרו. יש השערות נוספות לגבי בניית המגדל, שחושבים כי הן סבירות פחות.