stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גדוד העמק
משנת 1947 עד מרץ 1948 > מבנה הגדוד וחימושו עם תחילת מלחמת העצמאות

עם תחילת מלחמת העצמאות למחרת החלטת כ"ט בנובמבר, החלו מפקדי הפלמ"ח והגדוד הראשון ביניהם לגייס מחדש את יוצאי יחידותיהם, שהיו ב"רזרבה". בתחילת המלחמה, לפי דיווח מטה הפלמ"ח למטכ"ל ה"הגנה" ב-1 בפברואר 1948, מנה הגדוד הראשון 738 איש ואישה. מבנה הגדוד ופריסתו בקיבוצי העמקים והגליל המערבי היו כלהלן::
מפקדת הגדוד – דן לנר, מג"ד; חיים אבינועם, סמג"ד.
פלוגה א', בפיקוד אסף שמחוני, מנתה 265 איש, בחמש מחלקות שהיו פרוסות בקיבוצים: גבת - 60 איש, רמת יוחנן - 60, משמר הים (מאוחר יותר: אפק) - 60, רמת דוד - 30, יגור - 55.
פלוגה ב', בפיקוד אלכס בניה, מנתה 213 איש, בחמש מחלקות שהיו פרוסות בקיבוצים: שריד - 30, תל יוסף - 70, עין חרוד - 50, הזורע - 43, גבע - 20.
פלוגה ג', בפיקוד יצחק חופי (חקה), מנתה 80 איש, בשתי מחלקות שהיו פרוסות בקיבוצים: חניתה - 40 ויחיעם - 40. בראשית אפריל 1948 חולקה פלוגה זו בין פלוגות אחרות.
פלוגה ד', בפיקוד ישעיהו גביש, מנתה 180 איש, בשלוש מחלקות שהיו פרוסות בקיבוצים: בית השיטה - 70, מעוז חיים - 80, עין הנצי"ב - 30.
לכל הפלוגות היה מחסור בחימוש. על פי דיווח מ-10 במרץ 1948, זה היה נשקם של כל חיילי הגדוד:
מרגמות ונשק אנטי טנקי: שתי מרגמות 81 מ"מ, 15 מרגמות 52 מ"מ ורובה נגד טנקים אחד;
מקלעים: 2 מקלעים בינוניים, 12 מקלעי ברן;
תתי מקלעים ורובים: 9 תתי-מקלעים M1 תומפסון, 56 תתי-מקלעים סטן, 139 רובי לי אנפילד (שכונו "רובים אנגליים");
נשק אחר: 121 כידוני רובה, 12 סכינים, 302 רימוני הגנה, 131 רימוני התקפה, 3 משקפות, 35 מצפנים ו-24,145 כדורים.
נשק אישי היה ל-204 לוחמים בלבד.
משנת 1947 עד מרץ 1948 > פעולות שונות בראשית 1948 > פיצוץ עמדת צלפים בחיפה

ב-16 בינואר 1948 יצא כוח מפלוגה א' לפוצץ בית בן שלוש קומות בשכונת תל-עמל בחיפה, בקטע של ואדי רושמייה שבו היו עוד בתי ערבים שמהם צלפו על התחבורה שהתנהלה בהדר הכרמל. הפקודה הייתה לפוצץ את הבניין, שמלבד הצליפות ממנו שימש גם מקום מפגש ומעבר ללוחמים פלסטיניים. היחידה יצאה משכונת נווה-שאנן לאחר חצות, נערכה ליד היעד בשעה 01:20 והביצוע היה בשעה 02:15. בעוד חלק מהיחידה מחפה עליהם הניחו החבלנים את המטענים והפעילו אותם. אחרי כשבע דקות החומר התפוצץ והיחידה נסוגה לנווה-שאנן. בחילופי האש שהתפתחו היו ליחידה רק כמה פצועים קל.
משנת 1947 עד מרץ 1948 > פעולות שונות בראשית 1948 > סיוע ליחיעם, חניתה, אילון ומצובה

ליישובים המנותקים בגליל המערבי נשקפה סכנה מהתקפות ספורדיות מקומיות, ועל כן מחלקות מפלוגה ג' של הגדוד הראשון תיגברו את חניתה ויחיעם. לאיומים המקומיים נוסף איום של כוחות ערביים סדירים שחדרו ב-8 בינואר דרך הגבול הלבנוני: "גדוד הירמוך השני" של "חיל ההצלה" בפיקוד אדיב שישכלי, לימים נשיא סוריה. לפי ידיעות ממוקדות הייתה סכנת התקפה נגד קיבוץ יחיעם שהוקם על ידי יוצאי פלמ"ח ונקרא על שמו של יחיעם וייץ, מחללי הגדוד הראשון בגשר אכזיב. הקיבוץ שכן בתוך וליד המצודה הצלבנית ג'דין. בהתחלת המלחמה נמצאו בו 40 גברים ועשר נשים. נוספה להם מחלקת חי"ש שמנתה 30 איש, עם מקלע בינוני, שני מקלעים קלים, שתי מרגמות, שבעה תתי-מקלעים וכ-25 רובים.
במסגרת הסיוע להגנת האזור, הוטל על שתי מחלקות מפלוגה א' בגדוד הראשון, לפוצץ את ביתו של חבר הוועד הערבי העליון בכברי ולהביא אספקה לחניתה, אילון ומצובה. הכוח יצא בשיירה מקריית חיים. בעכו עברו מחסומי אויב תוך חילופי אש. מול כפר הדייגים אכזיב התנגש האוטובוס הראשון בשיירה במשאית של הצבא הבריטי שעמדה בצד הדרך, התהפך על צידו וחסם את הכביש. המ"פ פקד על טור הרכב להסתובב ולחזור לחיפה. הכוח חצה את הכפר אכזיב תוך חילופי אש, והמשיך ברגל למצובה שנקבעה כבסיס היציאה לפעולה בכברי. למחרת עם חשיכה חצו את נחל כזיב בדרך לכברי, הניחו כוחות אבטחה ורתק, החבלנים הניחו את חומרי הנפץ ליד הבית וחזרו לנקודת היציאה. הבית התפוצץ ונהרס ברובו, והכוח חזר למצובה.
ההתקפה הערבית על יחיעם החלה לאחר שפלוגה א' עזבה, אך נותרו בו מחלקת הפלמ"ח ומחלקת חי"ש. ב-20 בינואר תקפו את הקיבוץ מאות חיילי "צבא ההצלה" ותושבים מקומיים בירי מרגמות ומקלעים מתוך החורש מסביבו. כשהחל האויב להסתער ונתגלה לעין פגעו מרגמות המגינים בתוקפים, ו"גדוד הירמוך" נסוג תוך אבדות כבדות. ארבעה אנשי פלמ"ח וחי"ש נפלו בקרב, והקיבוץ נותר מנותק אך לא נפל. יצחק חופי (חקה), מ"פ ג' אשר מחלקות חניתה ויחיעם היו תחת פיקודו, וכן חלק ממפקדת הגדוד, שהו באזור נהריה. ב-27 במארס יצאה שיירה מנהריה ליחיעם (שיירת יחיעם); חקה הציע שמחלקתו תעלה על גבעה ותחפה על השיירה אך הצעתו לא נתקבלה. בהתקפה על השיירה נהרגו 47 מתוך 90 אנשיה.
בתקופת המצור עברו אנשי הגדוד בין נהריה לחיפה בדרך הים, בסירות. כך עשה גם דן לנר, המג"ד, כאשר הוזעק מנהריה לפקד על הגדוד במערכה על משמר העמק באפריל 1948. המצור על הגליל המערבי הוסר רק ב-14–15 במאי, במבצע בן-עמי שנקרא על שם בן-עמי פכטר, מפקד שיירת יחיעם.
משנת 1947 עד מרץ 1948 > פעולות שונות בראשית 1948 > פשיטה שנכשלה על בית אויב בשפרעם, ואות הגבורה

ב-13 בינואר 1948 יצאו כמה אנשי הגדוד הראשון מהכשרת משמר הים (היום: קיבוץ אפק) לעבודה בכרם הקיבוץ. פלחים מן הכפרים טמרה ושפרעם שעבדו באזור עזבו לפתע, וקבוצת חמושים ערבים הופיעה ופתחה באש על העובדים בכרם, שהשיבו באש. בחילופי היריות נהרג לוחם הגדוד שאול עזרא. מן הקיבוץ הגיעה תגבורת ולאחר קרב יריות נסוגו התוקפים בהשאירם מאחור הרוג לבוש מדים. התברר כי בשפרעם שוכן כוח ערבי חמוש שמטרתו לפגוע בחקלאים יהודיים ולתקוף יישובים בסביבה. על הגדוד הראשון הוטל לפשוט על שפרעם ולפוצץ את הבית שבו שוהה כוח האויב. לפי אחת הגרסאות היה זה כוח עיראקי מאורגן היטב, ולפי עדות אחת היו בו גם מפקדים גרמנים.
ב-19 בינואר בלילה פשט על שפרעם כוח מאנשי מחלקות שונות מהגדוד בפיקוד רפי גינצבורג. בסיור לילה קודם הוצע לבצע את הפעולה בכוח קטן, אך לבסוף נשלח כוח של כ-40 לוחמים. הכוח התגלה ונפתחה עליו אש חזקה מהבית שהיה מוגן היטב ובצורה מאורגנת. לא ניתן היה להתקרב לבית, לכוח היה הרוג אחד, וניתנה פקודת נסיגה. הנסיגה התנהלה לללא אבדות נוספות בנפש בזכות גבורתו של הלוחם יאיר רחלי, שקיבל על כך את אות הגבורה. מתוך נימוקי הענקת האות: "עמדת מקלעים שירתה לעבר הכוח גרמה לפצועים רבים, ולא איפשרה לתקוף או לסגת. יאיר רחלי לקח מספר רימוני-יד, זחל אל עמדת המקלעים, הטיל לתוכה חמישה רימונים ושיתק אותה – ואיפשר לכוח לסגת".
משנת 1947 עד מרץ 1948 > הגנת טירת צבי והטרדת בית שאן העוינת (מפה מס' 1)

ב-2 בפברואר 1948 שיגר ראש אגף המבצעים יגאל ידין הודעה בהולה למטה הפלמ"ח. הוא ציין כי יש חשש להתקפה על טירת צבי והורה לשלוח לאזור תגבורת בסדר גודל של מחלקה. באותה עת היו באזור טירת צבי שתי מחלקות פלמ"ח דתיות שהשתייכו לפלוגה ד', פזורות בשלושת הקיבוצים הדתיים טירת צבי, שדה אליהו ועין הנצי"ב. המחלקות התגייסו זמן קצר קודם לכן ורמת כשירותן הייתה עדיין בגדר אימון פרט בסיסי – הפעלת רובה בריטי שנלקח בהשאלה מהנוטרים, והטלת רימוני דמה. לפני פיצוץ גשר שייח' חוסיין עוד הספיק לעבור את הירדן "גדוד הירמוך הראשון" מ"חיל ההצלה" שמפקדו היה פאוזי אל קאוקג'י. הגדוד כלל ארבע פלוגות ונשק מסייע, ומטרתו הייתה הריסת טירת צבי; הוא שהה באזור שכם וקאוקג'י מציין שמנה גם מחלקה יוגוסלבית.
בלילה שבין 15 ל-16 בפברואר פוצץ הכוח הערבי גשרים בדרכי הגישה לקיבוץ כדי למנוע הגעת תגבורת. בשעה 01:45 ניסו ליצור הטעיה באשר ליעד האמיתי של התקפתם, על ידי ירי בקרבת שדה אליהו ועין הנצי"ב. זאב גרשוולד (עופר), מפקד מחלקת הפלמ"ח בשדה אליהו, מתאר: "לאחר חצות נשמעו קולות פיצוץ וירי ממזרח ליישוב. כל המשק היה מייד על הרגליים וכן אנשי מחלקתי. פיזרתי אותם בעמדות ובחפירות שהספקנו לחפור. אותנו לא תקפו, אך עד עלות השחר שמענו את הדי הירי החזק מכיוון טירת צבי. בבוקר הירי דעך, עד שפסק כליל. נמסר לנו שהאויב מתחיל לסגת וכי הצבא הבריטי בדרך לטירת צבי". לפי דו"ח הפעולה בטירת צבי הכוח התוקף מנה כ-750 איש, מצוידים ברובים צרפתיים, מקלעים ומרגמות 60 מ"מ. הרעשת ריכוך כבדה על טירת צבי נפתחה בשעה 03:00 כאשר הכול היו בעמדותיהם. חבר אחד נהרג. כעבור שעתיים החל האויב להסתער לעבר הגדרות ואנשי הקיבוץ יחד עם מחלקת הפלמ"ח ומחלקת חי"ש ירו עליו וגרמו לו אבדות של כ-60 הרוגים. הקרב נמשך כשעתיים וחצי ובשעה 07:30 האויב החל לסגת בהשאירו אחריו ציוד רב; בשלב זה הגיעה למקום יחידת צבא בריטי.
כאשר עדיין נשקפה סכנה לטירת צבי הוזעקו לעזרה גם שתי מחלקות מפלוגה ד' של הגדוד הראשון בפיקוד ישעיהו גביש, שחלק מלוחמיה חזרו אך לפני פחות מיממה מפיצוץ גשר שייח' חוסיין: מחלקת בית השיטה בפיקוד המ"מ יצחק חופי (חקה), ומחלקת מעוז חיים בפיקוד המ"מ רחבעם זאבי ("גנדי"). בהתאם לטקטיקת הלחימה של הפלמ"ח הכוח לא ניסה להיכנס לתוך טירת צבי לשם סיוע בהגנה מתוך הקיבוץ, אלא נע כדי לתקוף את התוקפים מהאגף המערבי של טירת צבי (ראו מפה 1). אולם עד הגעת הכוח, מגיני טירת צבי הצליחו לעצור את התוקפים על הגדר, כך שהתקפת הנגד בוצעה כבר כנגד האויב הנסוג, שספג כאמור אבדות כבדות.
בטרם שובן לבסיסיהן, הוטלה על מחלקות פלוגה ד' משימה של התקפת הטרדה על העיר בית שאן (ראו מפה 1), על מנת לערער את ביטחונם של תושביה, שנהגו לפתוח באש על התחבורה היהודית שעברה בדרך ליישובי עמק בית שאן. ההטרדה בוצעה במשך כמה שעות בלילה, בעזרת מרגמות 2 אינץ' וירי מקלעים.
משנת 1947 עד מרץ 1948 > הגדוד הראשון במסגרת תוכנית ד'

לנוכח ההתקפות החוזרות וגוברות של הערבים על היישוב היהודי בדרכים הטילה ההנהגה המדינית של היישוב על המיפקדה הארצית של ה"הגנה" בחודש מארס 1948 לעבור לתוכנית התקפית כללית בכל הארץ. תוכנית זו נקראה תוכנית ד', פעולות יזומות שמגמתן להטריד, לתקוף ואף להשתלט על בסיסי האויב, לשם יצירת רצף טריטוריאלי בשליטת היישוב היהודי בתחום שהוקצה למידנה היהודית בתוכנית החלוקה, ולהיערך טוב יותר לקראת הפלישה הצפויה של צבאות ערב. בחלקו של הגדוד הראשון נפל החל מחודש מארס רצף צפוף למדי של פעולות, שהיוו המשך להתקפה על הכנופיה בכפר כנא.
משנת 1947 עד מרץ 1948 > פעולות נוספות במרץ 1948 > פעולות נגד כפרים עוינים בגלבוע ובשומרון

גם בעמק יזרעאל המזרחי ובעמק בית שאן נמשכו בחודש מארס 1948 התקפות הערבים על התחבורה והיישובים. הכפרים הערביים על הגלבוע ובצפון השומרון היו מעוזם של כנופיות מקומיות ושל כוח אויב שחדר מעבר הירדן. ב-14 במארס 1948 שיגר יגאל ידין, ראש אגף המבצעים במטכ"ל "תעודה" (פקודת מבצע) למטה "הבולגרים" (אחד הכינויים המחתרתיים של הפלמ"ח) ובה הבהיר כי לנוכח עוצמתו ההולכת וגוברת של האויב הוחלט לתקוף את בסיסיו. על פי התעודה: באזור הכפר טובאס מתרכז כוח אויב שנוספו לו 600 לוחמים מצוידים בנוסף על נשק קל ב-6 או 7 תותחים, 4 מכוניות משוריינות ו-25 נושאי מקלעי ברן. מגמת האויב היא ביצוע פעולות תוקפניות באזור בית שאן והעמק המזרחי. מגמות המטכ"ל הן: "לפעול נגד בסיסי האויב הקרובים לאזור היהודי והיכולים לשמש כבסיסי יציאה והיערכות להתקפה · לחבל בדרכים המקשרות בין האזור שבו ריכוז האויב לבין אזור פעולתו המשוערת בעתיד.
המטכ"ל הטיל על הפלמ"ח שתי משימות לביצוע מיידי והביצוע הועבר לגדוד הראשון: א. להכין פעולה נגד הכפרים קעון וברדלה העלולים לשמש לאויב כנקודות יציאה והיערכות לפעולה נגד ישובי עמק בית שאן. יש לסיים את התוכנית עד ה-20 במארס 1948. הפעולה תתבצע באישור המטכ"ל. ב. לפוצץ את הגשרים בדרך סוג ב' המקשרת בין טובאס לכביש המוביל לבית שאן."
משנת 1947 עד מרץ 1948 > פעולות נוספות במרץ 1948 > פיצוץ גשר בדרך לטובאס

טובאס היה הכפר הערבי הגדול ביותר בארץ ישראל המנדטורית, על הכביש הראשי ג'נין-שכם. כביש משני הוביל ממנו לבית שאן ופלוגה ד', שחשה כמה שבועות קודם לכן לעזרת טירת צבי המותקפת, ידעה היטב מה חשיבותה של הדרך הזאת.
על פיצוץ הגשר ועל פעולות הטרדה נוספות, בעמק בית שאן עצמו, סיפר המ"פ שייקה גביש כי יצאו לפעולת הטרדה עמוקה, "ובדרך לטובאס פוצצנו גשר בציר טרבאס-דמיה... כדי לומר לערבים: 'העסק לא יתנהל בטירת צבי או במעוז חיים, אלא אצלכם'... יצאתי עם מחלקה אחת של גנדי [מ"מ מעוז חיים רחבעם זאבי] ועם כוחות קטנים של מחלקות אחרות... הגשר הוא במעלה ההר לכיוון טובאס, על ההרים, על הגלבוע. הנחנו את החומר. אני חושב שמוניה [צבי גורל] היה מפקד החבלנים. זזנו... התברר שהחומר נפל מהגשר. עצרנו, חזרנו, עוד פעם לקחנו את החומר, שמנו עוד פעם מלמעלה והגשר עף. בדרך חזרה עברנו הרבה מאד כפרים בדווים שהיו לאורך הירדן, בעמק הירדן ממש... [בכוונה] לנקות את השטח. להבטיח שאין יחידות, אין כנופיות, אין ערבים פעילים בגזרה הזאת. כדי שהיישובים יהיו בטוחים בעמק, לא על הגדרות. פעולה שעוד פעם באה כהרתעה, כנוכחות, כהוכחה שאנחנו פעילים בשטח. הייתה לה חשיבות רבה, אף כי קרב ממשי לא היה".
בפעולה זו השתתפו שלוש בנות. אחת מהן הייתה תהילה עובד, תיתי, אז קרייתי, מ"כ (ובהמשך מ"מ). היא מספרת שהבנות השתתפו בצורה פעילה בטיהור מאהל בדווי בדרכם חזרה.
משנת 1947 עד מרץ 1948 > פעולות נוספות במרץ 1948 > פשיטה על כפר קעון ופעולות נוספות בסביבה

ככל שהיה ידוע, אנשי "גדוד הירמוך הראשון" שתקפו את טירת צבי במחצית פברואר 1948 יצאו מכפר קעון שבמורדות המזרחיים של הגלבוע. מחלקת משמר הים בפלוגה א' (רק הבנים) עברה מקיבוץ אפק לכפר יחזקאל וב-23 במארס 1948 נשלחו לוחמיה לטירת צבי וצורפו ליחידה שפשטה על הכפר קעון.
חבר ההכשרה שמואל ששון: "בלילה יצאנו לעבר הכפר הערבי קעון שאנשיו תקפו את קיבוץ טירת צבי. כיתת הבראונינג התמקמה על גבעה מצפון לכפר והפורצים ממערב לו... כיתת הבראונינג פתחה באש וריססה את הכפר. לאחר מכן פרצה פלוגה לתוך הכפר וכבשה אותו בסערה בעוד החבלנים מפוצצים מספר בתים. לא היו נפגעים בפעולה וכל הכוח החל לחזור לכיוון תל עמל [ניר דוד]. אחד מחוליית החסימה חשב שאנו תגבורת ערבית וירה... מיכה נפצע ברגלו... עברנו בתוך ואדי בוצי... האלונקה עם מיכה עברה מיד ליד... בתל עמל, בשעה שלוש לפנות בוקר, חדר האוכל היה מקושט וערוך לכבודנו. חברי המשק חיכו לשובנו מהקרב".
תופעת החיבוק החם שהעניקו חברי הקיבוצים ללוחמי הפלמ"ח היוצאים לקרב למען ביטחונם, חזרה על עצמה בכל פעם שחזרו מפעולה.
ביומן הפעולות של הפלמ"ח תוארו גם פעולות נלוות שעשו באותו לילה לוחמי היחידה מהגדוד הראשון: "הכפר נכבש למשך שעתיים... 15 מבתי הכפר פוצצו... בדרך חזרה נעשתה פעולת סריקה על שטח רחב. פוצץ הגשר מעל ואדי שובש, הגשר נהרס כליל. פוצץ הגשר על כביש לג'ון-ג'נין. אמש נזרעו מוקשים בדרך לטובאס. כוח ערבי בגודל שתי כיתות פתח באש על אנשינו. הערבים עלו על מוקש ורבים מהם נפגעו. בדרך חזרה לבית שאן נסרקו אוהלי הבדווים וליושביהם נגרמו אבידות בנפש ונזק חומרי".
יומן הפעולות מצביע על חלק מרצף האירועים שבהם פעלו לוחמי הגדוד. ב-26 במארס נרשם ביומן: "אתמול התקיפה כנופיה ערבית את התחבורה בכביש העמק, מהכפר זרעין. כוח בן שתי מחלקות מגדוד 'העמק' התקיף את הכנופיה, ובקרב שנמשך שעתיים נגרמו לערבים כ-30 אבידות. לאנשינו ולנשקם שלום".
הגדוד פעל בחודש מארס בלילות וגם לאור היום, במלחמה שבה כוחות ההגנה והפלמ"ח לא הסתפקו עוד בהגנה ובפעולות תגמול, אלא יצאו גם לפעולות התקפיות יזומות.
משנת 1947 עד מרץ 1948 > פעולות נוספות במרץ 1948 > פשיטה על סנדלה

לקראת סוף חודש מארס הגיעו למיפקדת הנפה בעמק ידיעות על כך שכוחות "חיל ההצלה" של קאוקג'י מתרכזים בשדה התעופה מוקיבלה, צפונית לג'נין, ובכוונתם לתקוף משם את עפולה ולהתחבר לנצרת. משה מונטג, מן, מפקד חטיבת גולני והנפה, זימן את המג"ד דן לנר ואת סגנו חיים אבינועם, והטיל עליהם לתקוף את קאוקג'י במוקיבלה ולסכל את כוונותיו. לאחר דיון סוכם כי במקום לתקוף במוקיבלה, עדיף לפתות את קאוקג'י לצאת משם עם כוחותיו ולפגוע בו בגשר הנטוי על כביש מוקיבלה-עפולה. לפיכך הוחלט לתקוף את הכפר סנדלה הסמוך למוקיבלה, בהנחה שכוחות קאוקג'י יבואו לסייע; להניח מארב פלוגתי סמוך לגשר הנמצא בין מוקיבלה לסנדלה; ולפוצץ אותו כאשר תעבור עליו התגבורת לסנדלה. כשהתקרב הכוח לכפר נתגלו אנשינו על ידי האויב.
ביומן הפעולות של הפלמ"ח נרשם ב-28 במארס 1948: "אמש יצאו שתי פלוגות מגדוד 'העמק' להתקיף את הכפר סנדלה ולפוצץ את הגשר לג'נין הסמוך לו. שפתח עליהם באש מכונת ירייה ומרגמת 3 אינץ'. אנשינו נכנסו לקרב עם האויב, התגברו עליו ונכנסו לכפר. בתים מספר פוצצו והוצתו. תגבורת חזקה, שיצאה ממוקיבלה במכוניות, הותקפה על ידי אנשינו. מכונית מלאה אנשים מזוינים עלתה על הגשר הממוקש. רוב אנשיה חוסלו והגשר נהרס כליל. גם לתגבורת שהגיעה ברגל נגרמו אבידות. עם הגיע תגבורת נוספת ממזרח, נסוגו אנשינו בשלום לבסיסם".
קרב משמר העמק ולאחריו

קרב משמר העמק היה אחד הניצחונות החשובים ביותר של הגדוד הראשון ושל הפלמ"ח בכלל, ובאה בו לביטוי תפישת הלחימה של הפלמ"ח, מייסודו של יצחק שדה, ועיקרה: "היציאה מהגדר" ולקיחת יוזמה התקפית בתור דרך ההתגוננות הטובה ביותר.
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק

קרב משמר העמק היה אחד הניצחונות החשובים ביותר של הגדוד הראשון ושל הפלמ"ח בכלל, ובאה בו לביטוי תפישת הלחימה של הפלמ"ח, מייסודו של יצחק שדה, ועיקרה: "היציאה מהגדר" ולקיחת יוזמה התקפית בתור דרך ההתגוננות הטובה ביותר; הפולמוס מול מפקדי "ההגנה", שקדם לכניסת הגדוד הראשון לקרב, הוא דוגמה מאלפת לכך.
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > הרקע לקרב

בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות הייתה לקיבוץ משמר העמק חשיבות טקטית משמעותית, כיישוב היהודי הראשון החולש על הכביש המוביל משכם וג'נין דרך צומת ואדי עארה (משטרת לג'ון) לחיפה. משמעות הדבר הייתה כי ערביי השומרון הצפוני והכפרים שהקיפו את משמר העמק – אבו שושה, אבו זריק, רובייה אל-תחתה, רובייה אל-פוקה, נרנריה, אל-מנסי, כופריין – היו מוכרחים לעבור דרך משמר העמק כדי לנסוע בציר לג'ון-חיפה. הכפרים הללו שכנו מרחק של כמה מאות מטרים עד שניים-שלושה ק"מ מהקיבוץ, וחלקם שלטו בתצפית ובאש על הקיבוץ עצמו ועל סביבותיו.
יתר על כן, הקיבוץ עצמו היה מבחינות רבות סמל ושם-דבר בהתיישבות היהודית בארץ ישראל. מאז הקמתו ב-1926 על ידי "השומר הצעיר" נחשב מחשובי הקיבוצים של "הקיבוץ הארצי". אחדים ממנהיגי התנועה היו חברים בו ובמוסד החינוכי הנודע התחנכו רבים מראשוני הפלמ"ח. ביערות משמר העמק התקיימו קורסים בשיתוף הבריטים במלחמת העולם השנייה. המסתערבים והמחלקה הגרמנית אף התאמנו ב"מערת הפלמ"ח" הסמוכה לקיבוץ. הכינוס הראשון של הפלמ"ח, הכינוס הראשון של חברות בפלמ"ח וכנסים של מפקדים התקיימו ביערות משמר העמק. בסביבתו הקרובה שוכן מחנה ג'וערה, בית הספר הצבאי שבו הוכשרו רוב מפקדי הכיתות ומפקדי המחלקות של ארגון "ההגנה", אשר פיקדו במלחמת העצמאות ומאוחר יותר בצה"ל, ובקיבוץ הזורע הסמוך התאמנו צנחני היישוב לקראת יציאתם לאירופה הכבושה.
נראה כי לעובדות אלו היה משקל רב בהחלטת קאוקג'י לתקוף דווקא את משמר העמק. ב-1 באפריל נפגש מפקד "צבא ההצלה" במחנהו שליד טולכרם עם יהושע פלמון, ג'וש, מבכירי המחלקה הערבית של ה"הגנה", שניסה לתהות על קנקנו של קאוקג'י ואולי לנצל את היריבות בין פלגים שונים בלאומיות הערבית. המפקד הערבי לא הסתיר את כוונות הנקם ואמר לפלמון: ""אתם הבסתם אותנו בטירת צבי ואנחנו חייבים להציל את כבודנו... אנחנו נתקיף אתכם באחד היישובים שלכם בעמק".
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > התארגנות כוחותיו של קאוקג'י ותחילת ההתקפה על משמר העמק, 4 באפריל 1948

את מרבית כוחותיו המאומנים והחמושים היטב, בסיוע סוללת תותחים 75 מ"מ ושריוניות, ריכז קאוקג'י בכפרים הערביים בסביבה ואף תגבר את יחידתו בתושבי הכפרים. הוא ביסס את תוכניתו לכיבוש משמר העמק תוך התקדמות בחזית צרה בציר אל-מנסי, נרגנריה, רובייה אל-פוקה ורובייה אל-תחתה. במקביל ינותק הקיבוץ על ידי החדרת חסימות באבו שושה ואבו זריק הסמוכים לכביש מקיבוץ הזורע וצומת יוקנעם, כנגד תגבורת שעשויה להגיע מכיוון חיפה.
בבוקר 4 באפריל 1948 הבחינו רועי הקיבוץ שיצאו עם העדרים למרעה בגבעות, בריכוזי צבא ערבי בעמק מנסי, כולל מספר תותחים. כן דווח על הצבת מרגמות על 'הר הגעש הקטן' (כיום גבעת אשמר, בערך 1.5 ק"מ מדרום לקיבוץ). באותה עת היו בקיבוץ כ-600 נפש, מחציתם ילדים. הוכרז מצב חירום, וכל העובדים הוחזרו מעבודתם בשדות. הילדים והזקנים הוכנסו למבני הבטון והלוחמים - לעמדות ההגנה.
בשעה 16:50 החלו לתקוף כוחות קאוקג'י בסיוע ארטילרי ושריוניות את משמר העמק. תחילה פתח "צבא ההצלה" בהפגזת תותחים כבדה על הקיבוץ (חלק מן הפגזים החטיאו ופגעו באבו שושה), אליה נלוותה אש מן המשוריינים, ואש מרגמות. אש זו גרמה לשני הרוגים, אם ובתה, מפגיעת פגז בבית התינוקות. כן גרמה האש למספר פצועים, שאחד מהם מת אחר כך מפצעיו. נזק רב נגרם לבניינים. החשמל נותק (ותוקן) ומשק החי נפגע קשה. לאחר ההפגזה החלו לוחמי "צבא ההצלה" לתקוף את הקיבוץ מדרום, בעצמה של פלוגה מוגברת, ופלוגה נוספת נועדה לניצול ההצלחה. מלווים בחיפוי אש של חמישה משוריינים, החלו הללו להתקדם לעבר משמר העמק. המגינים ירו מספר פגזי מרגמה על ריכוזי הלוחמים הערבים, אשר כתוצאה עצרו את התקפתם; אמנם, מספר לוחמים ערבים הצליחו לחתוך את גדר הקיבוץ. עם רדת החשיכה נסוגו התוקפים.
היה ברור כי הקיבוץ לבדו לא יוכל להדוף גלי התקפה נוספים. בו ביום הורתה מיפקדת ה"הגנה" בעמק יזרעאל לחטיבת "גולני", שהייתה בתהליך התארגנות, לתגבר את משמר העמק בכוח של פלוגה. לגדוד "העמק" הורתה המיפקדה להכניס את כל הגדוד לתוך הקיבוץ, כדי לחזק את כוח המגן שכבר נמצא בתוכו. הפוגת הלילה נוצלה להתארגנות מחודשת. דרך שדות עמק יזרעאל הגיעו לקיבוץ כ-120 לוחמים מגדוד 14 של חטיבת גולני, בפיקודו של מאיר עמית, שהצטרפו למגינים ותפסו עמדות סביב לקיבוץ.
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > העימות על שיטת הפעולה של הפלמ"ח מול זו של ההגנה

אשר לגדוד הראשון הרי דן לנר, מפקד הגדוד, נמצא אז בגליל המערבי שהיה מנותק ואת הפקודה להכניס את הגדוד לתוך משמר העמק קיבל הסמג"ד חיים אבינועם. הגדוד מעולם לא נקרא עד אז לבצע בשלמותו פעולה במקום אחד, אך הסמג"ד התחיל מייד לרכז את הפלוגות והמחלקות הפזורות בתריסר קיבוצים, לבד מפלוגה ג' שהייתה בחניתה ויחיעם המנותקות. ואולם, עימות חריף ועקרוני התעורר בינו לבין משה מונטג (מן), מפקד ה"הגנה" באזור, שלצידו כל המטה וכן חברים בכירים מן הקיבוץ הארצי. חיים אבינועם חונך על עקרון "היציאה מהגדר" מיסודו של מקים הפו"ש והפלמ"ח ומפקדם – יצחק שדה. הסמג"ד תיאר את הוויכוח הנוקב, שתוצאותיו היו גורליות לגבי המערכה במשמר העמק:
"אני נקרא למיפקדת המרחב שהייתה באותו זמן בקיבוץ שריד... שואלים אותי: 'איפה פרוס הגדוד שלכם? כמה זמן צריכים לרכז אותו?' אני אומר: 'הוא פרוס ביישובים... נקבתי במספר בין 450 ל-500 לוחמים ולוחמות... אני אומר: 'זה ייקח הלילה ומחר'. אומרים לי: 'צריך להכניס אותו למשמר העמק עד מחר בשעה 2 בצהרים'. מסבירים לי שלבריטים ברמת דוד יש הסכם שיעזרו להוציא את הילדים, אז תהייה איזו הפוגה. עד שתיים צריך להתרכז'... אני אומר בתדהמה: 'מה פתאום בתוך משמר העמק? להיות בשר תותחים... אני ארכז את הגדוד עד שעה 2, אני מבין את חומרת המצב... אבל לדעתי צריך לרכז אותו באזור ג'וערה, לתפוס את ח'רבת בית-ראס ואת חורשות משמר העמק ומשם לתקוף את רובייה אל-פוקה ואת מנסי'". בני שיחו הסבירו לו כי אנשי משמר העמק עייפים וסבלו פגיעה קשה. אבינועם הסכים להכניס לשם מחלקה, אך עמד על דעתו כי שאר הגדוד יתקוף. הוא הסביר כי לאויב יש עדיפות באש ובמיקומו מעל הקיבוץ, ומספר הנפגעים רק יגדל. לדעתו, על הגדוד לחסל את ההתקפה ולא לשבת להסתכל בפגזים נוחתים. לדבריו, "לא קיבלו את דעתי ונאמר לי חד-משמעית: 'אתה מקבל פקודה. תבצע'. אמרתי למשה מן: 'אתה לא המפקד שלי'". הסמג"ד התקשה מאד לדבר כך אל מפקד שהעריך ואף חשש מפני התוצאות של סירוב פקודה. הוא ביקש להתקשר באלחוט עם מטה הפלמ"ח והיה ברור כי הוא מנסה לעקוף את המיפקדה הממונה עליו. משסירבו לבקשתו, מצד אחד הורה כי ירכזו את הגדוד ומצד שני: "הגעתי לבית שערים... לקחתי סוס עבודה, הגעתי להזורע, שם היה מטה הגדוד והיה מכשיר אלחוט... שלחתי מברק ליגאל [אלון, מפקד הפלמ"ח]: 'הצטוויתי להיכנס עם הגדוד למשמר העמק, אני סירבתי, הצעתי לתפוס את בית-ראס ומשם לתקוף את קאוקג'י ברוביה ומנסי. נא אישורך". התשובה הייתה קצרה: 'תוכניתך מאושרת. הזקן בדרך אליך'".
"הזקן", יצחק שדה, נתמנה על ידי המטה הכללי לפקד על המערכה במשמר העמק. שייקה גביש, אז מפקד פלוגה ד', סבור כי יגאל אלון לא היה יכול להתערב במישרין, שכן הגדוד הראשון לא היה במערכה זו תחת פיקוד הפלמ"ח. לדבריו, הפתרון נמצא בכך ש"יצחק שדה יהיה המפקח שם... שלא יטילו על הפלמ"ח משימות שהוא לא רוצה לעשות... שהוא יהיה אוטוריטה מספיק טובה בשביל ה'הגנה', להגיד 'זה לא. זה כן, זה לא'. חיים אבינועם, כמה הוא יכול לעמוד מול מפקד מחוז של ה'הגנה'?"
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > התארגנות להתקפת הנגד ברוח הפלמ"ח, 5–7 באפריל 1948

יצחק שדה הגיע ב-5 באפריל בבוקר. חיים אבינועם נזכר: "בשש בבוקר הזקן הגיע ב'פייפר'... אמר לי: 'בחורצ'יק, מה קורה?' סיפרתי לו, הוא אמר: 'אתה יודע שזה מאושר. מה התוכנית?' הצגתי לו את התוכנית, בית-ראס... הוא אמר 'זה טוב, אבל לא מספיק, אתם תלכו לא לבית-ראס, אתם תתפסו את מגידו'... אמרתי 'חסר לנו נשק... יש לנו [כלי] אחד לשלושה, אולי לשניים-וחצי אנשים... אקדחים וסטנים ורובים... אין מספיק מקלעים'. אז הוא אמר, לא אשכח את זה: 'את זה בחורצ'יק תיקחו אצלם' והצביע לעבר משמר העמק ורוביה". הדברים נאמרו בשעה שהם השקיפו מבית שערים על הבזקי ההפגזה שהתחדשה על משמר העמק.
בהציעו איגוף דרך מגידו ביטא יצחק שדה את השקפתו ופעולותיו במאורעות 1936/39 – יציאה מהגדר והכאת התוקף במבצרו. במשמר העמק הוא שאף לבצע איגוף עמוק, לעבר צומת ואדי עארה ומגידו, כדי לנתק את קאוקג'י מג'נין. בסופו של דבר תוכנית זו השתנתה. לדברי המג"ד דן לנר שהגיע גם הוא כעבור יום-יומיים לשטח: "לאיגוף כל כך עמוק לא היה לנו כוח וביצענו איגוף יותר קטן". היה גם קושי רב לרכז במהירות את כל הגדוד, באין מספיק כלי רכב. אבינועם קיבל מעט אוטובוסים ומחלקות הגדוד הגיעו לאזור המערכה ברכב שסיפקו הקיבוצים. מבחינת הציוד, לא כל הפלוגות של הגדוד היו באותו מצב. שייקה גביש, מפקד פלוגה ד' הוותיקה יותר, אומר שאצלו לכל לוחם היו נשק אישי ותחמושת בכמות סבירה, ואף חגור. חלק מהחגורים הזמין הוא עצמו מחיפה, את האחרים תפרו בנות ההכשרות. רחילק'ה שיינמן, אז ספיר, שהייתה מזכירת הפלוגה, מספרת שנשלחה עם הנַַשָק הפלוגתי פישל'ה לבית השיטה, כדי להביא עוד נשק ותחמושת מהסליק שמתחת לחדר האוכל. בדרך חזרה ראו מולם רכב צבאי בריטי שעמד בכביש ומתוך חשש לחיפוש בטנדר עמוס הנשק, חזרו למרחביה ונסעו דרך בלפוריה למטה הפלוגה בדליה.
בינתיים הגיעה למשמר העמק שיירת אמבולנסים, ובסיוע בריטי, הן בהגעה, הן בחזרה, פינו את הפצועים. כמו כן בצהריים, בעת הפוגה קצרה, נכנסה מחלקה מהגדוד בפיקוד אסף שמחוני למשמר העמק.
ואילו אבינועם ויצחק שדה באו לג'וערה, שם קבע שדה את מפקדתו בבית האבן. במקום היו כבר מחלקת מכי"ם ומחלקת קורס רגמים של החי"ש, והובאו גם פלוגות מחטיבת כרמלי וחטיבת אלכסנדרוני. מהמפקדה בג'וערה יכלו לראות איך מתבצרים הערבים בח'רבת בית-ראס.
קרב משמר העמק ולאחריו > קרב משמר העמק > הפגזה והפסקת אש קצרה, 5–7 באפריל 1948

ב-6 באפריל בערב פתח שוב "צבא ההצלה" בהפגזה, אשר גרמה להרוג אחד. בסמוך לכפר ברוך נהרג מאש צלפים גם חיל חי"ש. ב-7 באפריל הגיעה יחידה בריטית לקיבוץ והציעה הפסקת אש ל-24 שעות. בדיעבד התברר כי לא הייתה זו יוזמה בריטית, שכן לאחר כיבוש משטרת לג'ון מאוחר יותר נמצא מסמך ביומן המשטרה ולפיו הגיע באותו יום לויטננט מ"צבא ההצלה" עם מכתב רשמי מאת קאוקג'י שבו הוא מבקש כי הבריטים יתווכו במשא ומתן עם משמר העמק על הפסקת אש.
חברי הקיבוץ קבלו את ההצעה כדי לפנות את הפצועים והילדים ולאפשר קבלת אספקה. הפצועים פונו כבר באותו לילה דרך קווי הערבים לשם קבלת טיפול רפאוי בבית חולים. הילדים, עם הצוות החינוכי, פונו למחרת ברכב צבאי בריטי. במקביל הגיעו לקיבוץ מכוניות עם חמרי ביצור ואספקה.
אחרי 24 שעות חזרו הבריטים והציעו להאריך את הפסקת האש, כנראה גם כן ביוזמת קאוקג'י שרצה להעביר חלק מכוחותיו לקרבות על הדרך לירושלים, שכן מבצע נחשון התחיל שם יום קודם לכן. אולם הפעם ההצעה לא התקבלה, שכן ההכנות להתקפת הנגד שתוכננה ליום המחרת היו כבר בעיצומן.