stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בילי גרהאם
בשירות הבשורה > תנועת זכויות האזרח

במסעי הבישור המוקדמים של גרהאם עדיין הונהגה הפרדה גזעית, אך הוא החל לשנות את גישתו בשנות החמישים. במהלך עצרת שנערכה ב-1953 בצ'טאנוגה שבטנסי, קרע גרהאם את החבלים שהקימו המארגנים לצורך הפרדה גזעית. בזיכרונותיו סיפר כי הוא אמר לשני סדרנים לעזוב את מחיצת ההפרדה "או שאתם יכולים להמשיך ולקיים את מסע ההתעוררות בלעדי". הוא הזהיר את הקהל הלבן, "היינו גאים וחשבנו שאנחנו טובים יותר מכל גזע אחר, מכל עם אחר ... גבירותיי ורבותיי, אנחנו הולכים להיות מושלכים לגיהנום בגלל הגאווה שלנו."
בשנת -1957, הפכה עמדתו של גרהאם כלפי השילוב הבין גזעי פומבית יותר כאשר הרשה לרועי העדה השחורים תומאס קילגור וגארדנר טיילור לשמש כחברים בוועד הפועל של מסעי הבישור בניו יורק והזמין את הכומר מרטין לותר קינג (שאותו פגש לראשונה במהלך החרם על אוטובוס מונטגומרי ב-1955), להצטרף אליו לדוכן בכינוסי ההתעוררות שנמשכו 16 שבועות בניו יורק, התאספו שם כ-2.3 מיליון איש במדיסון סקוור גארדן, באצטדיון ינקי ובטיימס סקוור כדי לשמוע אותם. באוטוביוגרפיה שלו נזכר גרהאם שבמהלך הזמן הזה הוא וקינג פיתחו ידידות קרובה ושהוא בסופו של דבר היה אחד האנשים הבודדים שפנו אל קינג בכינויו "מייק", כינוי שקינג הרשה להשתמש בו רק לחבריו הקרובים ביותר. בעקבות ההתנקשות בחייו של קינג ב-1968, התאבל גרהאם וקונן על כך שארצות הברית הפסידה "מנהיג חברתי ונביא". באופן פרטי, ייעץ גרהאם לקינג ולחברים אחרים של SCLC -Southern Christian Leadership Conference (מנהיגות הנוצרים הדרומית).
על אף הידידות ששררה ביניהם, נתגלע בשנת 1958, מתח בין גרהאם וקינג, כאשר ועדת החסות של מסעי הבישור שהתקיימו בסן אנטוניו, טקסס ב-25 ביולי, דאגה לכך שגרהאם יוצג על ידי המושל הגזען של המדינה, פרייס דניאל. ב-23 ביולי שלח קינג מכתב לגרהאם והודיע לו כי העובדה שאפשרו לדניאל לדבר במסע הבישור שהתרחש בלילה לפני הבחירות הדמוקרטיות המוקדמות של המדינה "עלולה להתפרש כהסכמה שלך להפרדה גזעית ולאפליה". יועצו של גרהאם, גריידי וילסון, השיב לקינג כי "אף על פי שאנחנו לא רואים עין בעין בכל נושא, אנחנו עדיין אוהבים אותו במשיח".
אף על פי שהופעה של גרהאם עם דניאל ניפצה את תקוותיו של קינג לקיים מסעי בישור משותפים עם גרהאם בעומק הדרום, נשארו השניים עדיין חברים, וקינג סיפר לקהל צופי טלוויזיה קנדיים בשנה שלאחר מכן, כי גרהאם נקט בעמדה "חזקה מאוד כנגד ההפרדה הגזעית". לגרהאם וקינג היו גם דעות מנוגדות בנושא מלחמת וייטנאם. לאחר נאומו של קינג "מעבר לווייטנאם", שבו גינה את ההתערבות האמריקאית בווייטנאם, גרהאם גינה אותו ואחרים על ביקורתם על מדיניות החוץ של ארצות הברית.
באמצע שנת 1960 קינג וגרהאם נסעו יחד לכינוס העולמי הבפטיסטי העשירי של הברית הבפטיסטית העולמית. בשנת 1963, גרהאם שילם ערבות עבור שחרורו של קינג מהכלא במהלך כינוס בירמינגהם. גרהאם ערך מסעי בישור משולבים בבירמינגהם, אלבמה, בחג הפסחא ב-1964, בעקבות הפצצת הכנסייה הבפטיסטית של רחוב שש עשרה, וסייר שוב באלבמה בעקבות האלימות שלוותה את צעדת סלמה הראשונה למונטגומרי ב-1965.
אמונתו של גרהאם עוררה את השקפתו המתבגרת על גזענות והפרדה; הוא אמר לאחד מחברי קו קלוקס קלאן (Ku Klux Klan) כי השילוב הבין גזעי היה נחוץ בעיקר מטעמים דתיים: "אין בסיס מקראי להפרדה הגזעית", טען גרהאם. "הקרקע לרגלי הצלב היא במפלס אחד, וזה נוגע ללבי כאשר אני רואה לבנים עומדים כתף אל כתף עם שחורים לרגלי הצלב."
בשירות הבשורה > תנועת לוזאן

הידידות בין גרהאם לג'ון סטוט הובילה לשותפות נוספת בתנועת לוזאן, אשר גרהאם היה מייסדה. היא נבנתה על בסיס הקונגרס העולמי של גרהאם משנת 1966 על בישור בברלין, בשיתוף עם Christianity Today (כתב העת הנוצרי: נצרות כיום) כינס גרהאם את מה שמגזין "טיים" תיאר כ"פורום אדיר, אולי הכינוס הנרחב ביותר של נוצרים שנערך אי פעם". עם 2,700 משתתפים מכ -150 מדינות שהתכנסו לכינוס הבינלאומי על בישור בעולם. כינוס זה התקיים בלוזאן, שווייץ (16-25 ביולי 1974), והתנועה שאלה את שמה מן העיר המארחת. מטרתו הייתה לחזק את הכנסייה העולמית למען הבישור בעולם, ולעסוק במגמות אידאולוגיות וסוציולוגיות שהשליכו על כך. גרהאם הזמין את סטוט להיות האדריכל הראשי של אמנת לוזאן, שהוצאה מכינוס, אשר, לדברי גרהאם, "סייעה לאתגר ולאחד נוצרים אוונגליסטים במשימה הגדולה של בישור עולמי". התנועה נותרה כפרי מורשתו של גרהאם, עם נוכחות בכל אומה כמעט.
ריבוי תפקידים

גרהאם מילא תפקידים מרובים שתמכו זה את זה. גרנט ואקר מונה 8 תפקידים עיקריים שמילא גרהאם: מבשר, סמל, דרומי, יזם, אדריכל (או בונה גשרים), צליין, כומר ולבסוף מעמדו כדמות הפרוטסטנטית המוכרת בארצות הברית, במשותף עם מרטין לותר קינג והאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
כבונה גשרים, גרהאם הושיט ידו בכוונה לתוך העולם החילוני. כיזם, לדוגמה, הוא בנה ביתן משלו ליריד העולמי בניו יורק ב-1964 בשנת 1969 הוא הופיע כאורח בתוכנית טלוויזיה שוודי אלן הנחה. הוא שוחח איתו בעניינים תאולוגיים.
במהלך המלחמה הקרה, היה בילי גרהאם לבונה הגשר הראשון מעבר למסך הברזל, כשהוא פונה לקהלים גדולים במדינות ברחבי אירופה המזרחית לרבות ברית המועצות, בקריאה לשלום.
בתקופת האפרטהייד סירב גרהאם בעקביות לבקר בדרום אפריקה עד שממשלתה אפשרה מקומות ישיבה משולבים לקהל. במהלך מסע הבישור הראשון שלו ב-1973 הוא גינה בגלוי את האפרטהייד. גרהאם גם התכתב עם המנהיג הכלוא, נלסון מנדלה במהלך 27 שנות מאסרו של האחרון.
ב -1984 הוא הוביל סדרה של כינוסים בקיץ של בריטניה, הנקראת Mission England, במגרשי כדורגל.
גרהאם התעניין בחיזוק הבשורה (אוונגליזם) ברחבי העולם. בשנים -1983, 1986 ו-2000 הוא מימן, ארגן ושילם עבור הכשרות מסיביות עבור אוונגליסטים נוצרים מרחבי העולם; עם הייצוג הגדול ביותר של מדינות שנערך עד אז אי פעם. למעלה מנציגי 157 מדינות התאספו בשנת 2000 במרכז האמנה RAI באמסטרדם, הולנד. באחד ממסעי ההתעוררות בסיאול שבדרום קוריאה משך גרהאם יותר ממיליון איש לכינוס אחד. הוא הופיע בסין בשנת 1988 - עבור רות, היה זה כמו שיבה הביתה, שכן היא נולדה בסין להורים מיסיונרים. הוא הופיע בצפון קוריאה בשנת 1992.
ב -15 באוקטובר 1989, גרהאם קיבל כוכב על Hollywood Walk of Fame (מדרכת התהילה של הוליווד). גרהאם היה הכומר היחיד, שתפקד בתפקיד כזה, לקבל כוכב כזה.
ב -22 בספטמבר 1991, ערך גרהאם את האירוע הגדול ביותר שלו בצפון אמריקה על הדשא הגדול של סנטרל פארק בניו יורק. פקידי העיר העריכו שהיו שם למעלה מ-250,000 משתתפים. בשנת 1998, דיבר גרהאם בוועידת TED לקהל של מדענים ופילוסופים.
ב -14 בספטמבר 2001, שלושה ימים בלבד לאחר ההתקפות על מרכז הסחר העולמי, הוזמן גרהאם לכהן בקתדרלה הלאומית בוושינגטון, בהשתתפות הנשיא ג'ורג' בוש ומנהיגים בעבר ובהווה. הוא גם דיבר בטקס האזכרה בעקבות הפיגוע באוקלהומה סיטי ב-1995. ב-24–26 ביוני 2005, בילי גרהאם התחיל מה שהוא אמר שיהיה מסע הבישור האחרון שלו בצפון אמריקה, שלושה ימים בבית Flushing Meadows - Corona Park בניו יורק. אבל בסוף השבוע של 11-11 במרץ 2006, בילי גרהאם ערך את "פסטיבל התקווה" עם בנו, פרנקלין גרהאם. הפסטיבל התקיים בניו אורלינס, אשר אך זה התאושישה מהוריקן קתרינה.
גרהאם הכין דרשה אחרונה אחת, "My Hope America" (התקווה שלי אמריקה), ששוחררה בקלטת- DVD והוצגה ברחבי אמריקה ואולי ברחבי העולם בין 7 ל-10 בנובמבר 2013, כאשר 7 בנובמבר הוא יום הולדתו ה-95, בתקווה לגרום להתעוררות ותשובה.
אחרית ימיו, מוות ואזכרה

גרהאם אמר כי פרישתו המתוכננת היא בגלל התרופפות בריאותו; הוא סבל מהידרוצפלוס משנת 1992 ואילך. באוגוסט 2005, הופיע גרהאם בטקס חנוכת הספרייה שלו בשארלוט, צפון קרוליינה. אז בן 86, הוא השתמש במהלך הטקס בהליכון. ב-9 ביולי 2006, הוא דיבר בטקס Metro Maryland Franklin Graham Festival (פסטיבל מטרו מרילנד פרנקלין גרהאם), שנערך בבולטימור, מרילנד, בפארק אוריולה ב קמדן ירדס (Oriole Park at Camden Yards).
בחודש אפריל 2010, גרהאם, בגיל 91 עם אובדן משמעותי של ראייה ושמיעה, היה בהופעה ציבורית נדירה לרגל ההקדשה של הספרייה המשופצת בילי גרהאם.
התקיימה מחלוקת על מקום הקבורה המוצע של גרהאם; הוא הודיע ביוני 2007 כי הוא ואשתו ייקברו זה לצד זה בספריית בילי גרהאם בעיר הולדתו, שארלוט. בנו הצעיר של גרהאם, נד, התווכח עם בנו הבכור פרנקלין על השאלה האם קבורה בספרייה תהיה הולמת. רות גרהאם אמרה שהיא לא רוצה להיקבר בשארלוט אלא בהרים במרכז ההדרכה של בילי גרהאם שבמפרץ ליד אשוויל, צפון קרוליינה, שם התגוררה שנים רבות; נד תמך בבחירתה של אמו. הסופרת פטרישיה קורנוול, ידידת משפחה, התנגדה גם היא לקבורה בספרייה, וכינתה אותה אתר תיירותי. פרנקלין רצה שהוריו ייקברו באתר הספרייה. בזמן מותה של רות גרהאם הוכרז כי ייקברו באתר הספרייה.
גרהאם נפטר מסיבות טבעיות ב-21 בפברואר 2018, בביתו במונטרייט, צפון קרוליינה, בגיל 99.
ב־28 בפברואר וב־1 במרץ 2018 הפך בילי גרהאם לאזרח הפרטי הרביעי בהיסטוריה של ארצות-הברית שזכה בכבוד האשכבה ברוטונדה של הקפיטול בוושינגטון, גרהאם הוא המנהיג הדתי הראשון שזכה לכבוד זה. מנהיג הרוב בסנאט מיץ 'מק'קונל ויו"ר הבית פול רייאן קראו לגרהאם בטקס, "הכומר של אמריקה". הנשיא טראמפ אמר שגרהאם היה "שגרירו של ישו".
טקס הלוויה פרטי התקיים ב-2 במרץ 2018 . גרהאם נקבר ליד אשתו למרגלות שביל הלבנים בצורת צלב בגן התפילה, בצדה הצפוני-מזרחי של ספריית בילי גרהאם. ארון הקבורה מעץ של גרהאם, שנעשה בעבודת יד בשנת 2006 על ידי אסירים בבית הכלא הממלכתי של לואיזיאנה, מעוטר בצלב עץ שמוסמר אליו על ידי האסירים.
אחרית ימיו, מוות ואזכרה > סרטון חיצוני

| --- | --- |
Capitol Visitation for Billy Graham, February 28, 2018, C-SPAN
Funeral Service, Billy Graham Library, Charlotte, North Carolina, March 2, 2018, C-SPAN
(עליון: בילי גרהאם בקפיטול, 28 בפברואר 2018, C-SPAN;
תחתון: בהלוויה, ספריית בילי גרהאם, שרלוט, צפון קרולינה, 2 במרץ 2018, C-SPAN)
מעורבות פוליטית

לאחר שהיו לו יחסים קרובים עם לינדון ב.ג'ונסון וריצ'רד ניקסון, ניסה גרהאם להימנע מנקיטת עמדות מפורשות ביילי אמר: "הוא סירב לחתום או לאמץ הצהרות פוליטיות, והוא התרחק מן הימין הנוצרי ... ". שנותיו המוקדמות של התנגדות עזה לקומוניזם פינו את מקומן לעניינים של פירוק נשק גרעיני ותשומת לב לאיידס, עוני ואיומים סביבתיים.
גרהאם היה חבר רשום במפלגה הדמוקרטית. בשנת 1960 הוא התנגד למועמדותו של ג'ון פ. קנדי, מחשש שמאחר שקנדי הוא קתולי, הוא יהיה חייב ללכת בעקבות האפיפיור. גרהאם פעל "מאחורי הקלעים" כדי לעודד רועי עדה פרוטסטנטים בעלי השפעה לדבר נגדו. גרהאם נפגש עם ועידה של רועי עדה פרוטסטנטים במונטרו שבשווייץ, במהלך מסע הבחירות ב-1960, כדי לדון בקהילות המכוננות שלהם איך להביס את קנדי. על פי תוכנית החזית של PBS, "אלוהים באמריקה" (2010), פרק 5. גרהאם ארגן בספטמבר 1960 כינוס של מאות רועי עדה פרוטסטנטים בוושינגטון, הכינוס הובל על ידי נורמן וינסנט פיל. היה זה זמן קצר לפני נאומו של קנדי בנושא הפרדת הכנסייה מהמדינה ביוסטון, טקסס, נאום שנחשב כמוצלח ביותר להרגעת דאגותיהם של רבים מהבוחרים. לאחר בחירתו, הזמין קנדי את גרהאם לשחק גולף בפאלם ביץ', פלורידה, ולאחר מכן הודה גרהאם כי בחירתו של קנדי היא הזדמנות לקירוב לבבות בין קתולים לפרוטסטנטים. לאחר ששוחחו ביניהם בפגישה זו על ישו המשיח, נשארו השניים בקשר. הם נפגשו בפעם האחרונה בפגישת יום התפילה הארצי בפברואר 1963. באוטוביוגרפיה שלו טען גרהאם כי הוא חש "תחושה פנימית מבשרת רע" בשבוע שקדם לרצח קנדי, וניסה ליצור איתו קשר כדי לומר, "אל תיסע לטקסס!"
גרהאם נטה לעבר המפלגה רפובליקנית בתקופת נשיאותו של ריצ'רד ניקסון, שאותו פגש והתיידד בהיותו סגן הנשיא תחת דווייט אייזנהאואר. מאוחר יותר הוא לא ממש התרועע עם הימין הנוצרי (ביטוי המציין את הימין השמרני הדתי נוצרי של ארצות הברית), באומרו כי ישו לא היה מפלגה פוליטית. במהלך השנים העניק את תמיכתו למועמדים פוליטיים שונים.
בשנת 2007 הסביר גרהאם את סירובו להצטרף ל"רוב המוסרי "של ג'רי פלוול בשנת 1979, באומרו: "אני בעד מוסר, אולם המוסריות חורגת מעבר למין, חופש וצדק חברתי, אנחנו כאנשי דת יודעים כל כך מעט לדבר מתוך סמכות על תעלת פנמה או מרוץ החימוש, האוונגליסטים אינם צריכי להיות מזוהים באופן הדוק עם מפלגה כלשהי או עם אדם מסוים, עלינו לעמוד במרכז כדי להטיף או לבשר לכל בני האדם בין ימין או שמאל, בעבר, לא הייתי נאמן לעצותיי שלי. אך אהיה נאמן בעתיד".
בריאיון ל"ניוזוויק" בשנת 2006, נכתב "לגבי גרהאם, הפוליטיקה היא משנית לבשורה ... כאשר ניוזוויק שאל את גרהאם - האם רועי עדה, בין שהם חושבים על עצמם כעל מבשרים, ובין שהם רואים עצמם כעל רועי עדה או מעט משניהם - צריכים להשקיע זמן בפוליטיקה? הוא השיב: 'אתה יודע, אני סבור שהדבר תלוי באיש עצמו האם הוא חש שהוא מובל לכך על ידי אלוהים. דברים רבים שאליהם התייחסתי בעבר, לפני שנים לא היו מאלוהים, אני בטוח בכך, אולם אני חושב שיש נושאים אחדים - כמו קומוניזם, או הפרדה גזעית, שלגביהן אני סבור שיש לך אחריות לבטא עמדה".
בשנת 2012, אימץ גרהאם פומבית את המועמד הרפובליקני לנשיאות, מיט רומני. זמן קצר לאחר מכן, כנראה כדי להכיל את רומני, שהוא מורמון, הוסרה מהאתר של גרהאם ההתייחסות למורמוניות כאל כת דתית ("כת או פולחן של קבוצה המלמדת דוקטרינות או אמונות החורגות מהמסר המקראי של הדת הנוצרית"). היו כאלה שהתלבטו האם התמיכה בפוליטיקה הימנית הרפובליקנית והדתית בסוגיות כגון נישואים חד מיניים, מקורם בגרהאם - שהפסיק לדבר בפומבי או לכתבים - משקפת למעשה את דעותיו של בנו, פרנקלין, ראש ה-BGEA. פרנקלין הכחיש זאת ואמר כי ימשיך לפעול כדובר אביו ולא יאפשר כנסי עיתונות.
מעורבות פוליטית > הקשר עם המלכה אליזבת השנייה

גרהאם היה ביחסים ידידותיים עם המלכה אליזבת השנייה, הוזמן לעיתים קרובות לאירועים מיוחדים על ידי משפחת המלוכה. הם נפגשו לראשונה בשנת 1955 וגרהאם הטיף בקפלה של וינדזור, בשנה שלאחר מכן הוזמן על ידי המלכה. הקשר הידידותי ביניהם התקיים אולי משום שהיו שותפים לגישה מסורתית בהיבטים המעשיים של האמונה הנוצרית.
מעורבות פוליטית > תפיסות במדיניות חוץ

גרהאם התבטא בגלוי כנגד הקומוניזם ותמך במדיניות המלחמה הקרה של ארצות הברית, לרבות תמיכתו במלחמת וייטנאם. בנאומו בשנת 1999 דן גרהאם ביחסיו עם המנהיג הצפון קוריאני המנוח קים איל-סונג, ושיבח אותו כ"קומוניסט מסוג אחר "ו"כאחד הלוחמים הגדולים לחופש בארצו כנגד היפנים". גרהאם המשיך וציין כי אף על פי שמעולם לא פגש את בנו של קים ואת המנהיג קוריאה הצפונית לשעבר, קים ג'ונג-איל, הוא "החליף עמו מתנות".
בשנת -1982 הטיף גרהאם בברית המועצות ונכח בטקס הנחת זר לזכר חללי מלחמת העולם השנייה, כאשר הסובייטים היו בעלי בריתם של האמריקאים במאבק נגד הנאציזם. הוא הביע חשש מפני שואה גרעינית ויעץ כי "תרומתנו הגדולה ביותר לשלום עולמי הוא לחיות יום יום עם ישו".
גרהאם, ישראל והיהדות

גרהאם היה תומך וידיד נלהב של ישראל. סיור שלו במדינה בשנת 1960 העלה את היוקרה והחשיבות של המדינה בקרב האוונגליסטים האמריקאים, ויצר את זרעי התמיכה הפרו-ישראלית החזקה הנמשכת עד היום. ב-1967 הוא קרא למנהיגי ישראל לא להיכנע ללחצים דיפלומטיים העלולים לסכן את ביטחון המדינה; פניות כאלה, המקובלות כיום על הימין האמריקאי, היו חריגות באותה תקופה. הוא עשה סרט, "ארצו" (“His Land”), על ישראל הממשיך להיות מוקרן בין האוונגליסטים הפרו-ישראליים.
היו לו קשרים עם גולדה מאיר אותה העריך מאוד. הוא הביע עמדות פרו ישראליות ואף הגן על היהדות בפני ידידו הנשיא ניקסון. במהלך כהונתו השמיע ניקסון לא מעט הערות אנטישמיות, (עובדה שלא הפריעה לו לשגר לישראל נשק במהלך מלחמת יום הכיפורים). "זה מצער, אבל זה קרה ליהודים בספרד, זה קרה להם בגרמניה וזה יקרה להם עכשיו באמריקה אם האנשים האלה לא יתחילו להתנהג כראוי. יכול להיות שיש להם משאלת מוות. זו הבעיה עם הידידים היהודים שלנו במשך מאות בשנים", אמר ניקסון. המטיף גרהאם ניסה לסנגר על היהודים: "הם לפחות היו תמיד נאמנים לתורת הנצח של אלוהים. הוא שפט אותם לפי התורה מדור לדור, והשתמש בהם לאורך ההיסטוריה תוך שהם שומרים על זהותם".
גרהאם היה גם שיאן בהתגייסות למען היהודים שנרדפו בברית-המועצות לשעבר. הוא ייעץ לאחיו האוונגליסטים שלא להטיף ליהודים או לנסות להמיר את דתם. "בדיוק כפי שהיהדות מתייחסת בחומרה לכפייה דתית, המרת דת, והתנגדות להכניע בני אדם בניגוד לרצונם, כך גם אני", אמר גרהאם למשלחת של הוועד היהודי האמריקני, שנפגשה עמו ב-1973.
הוא קיבל פרסים מאיגוד הקהילות היהודיות והיה מאוד אהוד בהן. כאשר בשנת 1994, ה. ר. הלדמן, לשעבר עוזרו הבכיר של הנשיא ריצ'רד ניקסון, חשף את האנטישמיות הקיצונית של גרהאם, שהובעה בשיחות פרטיות עם ניקסון, בהקלטות סודיות מספריית ניקסון שפורסמו בשנת 2002: "הרבה יהודים הם חברים טובים שלי", אמר גרהאם לניקסון ב-1972. "הם מסתובבים סביבי והם ידידים שלי. כי הם יודעים שאני ידידותי לישראל וכן הלאה. אולם הם לא יודעים כיצד אני באמת חש לגבי מה שהם מעוללים למדינה הזאת, ואין לי את הכוח ולא את הדרך לטפל בהם". גרהאם גם אמר כי "טבעת החנק" היהודית בתקשורת "חייבת להישבר או שהמדינה הזאת תדרדר לתהום".
בשנת 2002 התנצל גרהאם על הדברים, ומנהיגי הקהילה היהודית קיבלו את התנצלותו - אך היחסים לא שבו לתיקונם עוד לעולם. "ידענו שניקסון הוא אנטישמי", אמר אברהם פוקסמן, אז המנהל הליגה הלאומית נגד השמצה, ל-JTA באותה תקופה, בעוד שגרהאם היה "בחור שכולנו הרגשנו בנוח אתו ... אך הוא היה כל כך נגוע בנגיף האנטישמיות".
הרב א.ג'יימס רודין, יועצו הבכיר של היועץ הבין-דתי של ה-AJC, כתב בהצהרה לאחרונה כי גרהאם הצטער על דבריו לגבי יהודים ויהדות. "הוא התנצל בפומבי עבורם, ביקש סליחה במהלך מסע הבישור שלו בשנת 2002 בניו יורק", כתב רודין. "הייתה לי שיחה פרטית אתו באותו זמן, שם הוא הביע חרטה אישית עמוקה וביקש ממני להעביר את התנצלותו הכנה לכלל הקהילה היהודית".
נושאים שנויים במחלקות > אקומניזם

אחרי מסע בישור ב-1957 בניו יורק, היו מספר נוצרים פרוטסטנטים פונדמנטליסטיים יותר שביקרו את גרהאם על הנטייה שלו לאקומניות, ואף כינו אותו "צר המשיח" ("אנטיכריסט").
גרהאם ביטא השקפות של הכללה, וטען כי גם אנשים ללא אמונה מפורשת בישו יכולים להיוושע. בראיון שנערך ב-1997 עם רוברט שולר, אמר גרהאם:
אני חושב שכל אלה שאוהבים ומכירים את ישו, בין שהם מודעים לכך ובין שלא, הם חברים בגוף המשיח ... [אלוהים] קורא לאנשים מן העולם למען שמו, בין שהם באים מהעולם המוסלמי, או העולם הבודהיסטי או העולם הלא מאמין, הם חברים בגוף המשיח כי הם נקראו על ידי אלוהים. הם אולי לא יודעים את שמו של ישו אבל הם יודעים בלבם שהם צריכים משהו שאין להם, והם פונים אל האור היחיד שיש להם, ואני חושב שהם נושעו והם הולכים להיות איתנו בגן עדן
איאן מוריי, שכתב מנקודת מבט פרוטסטנטית שמרנית, טוען כי "פשרנותו של גרהאם הן מילים עצובות מאדם שדיבר בעבר בביטחון על בסיס של עקרונות כתבי הקודש".
נושאים שנויים במחלקות > השקפות על האישה

בשנת -1970 הצהיר גרהאם שהפמיניזם הוא "הד לפילוסופיה הכללית של המתירנות שלנו", וכי נשים אינן רוצות להיות "גורם תחרותי נגד גברים שוביניסטים". עוד אמר כי תפקידה של האישה, כאם וכעקרת הבית, הוא גורלה של "הנשיות האמיתית" על פי המוסר היהודי-נוצרי; טענותיו של גרהאם, שהתפרסמו ב" Ladies' Home Journal", עוררו מכתבי מחאה, והוצעו כ"התנגדות" להקמת ה"פמיניזם חדש" בפרסום שהתפרסם לאחר הפגנת מחאה במשרדי העיתון תוך הצגת דרישה לייצוג נשי בצוות הפרסום.
גרהאם היה ידוע היטב בנוהג שלו שלא לשהות במחיצתה של אישה אחרת מלבד אשתו. הדבר נודע בשם ה"חוק של בילי גרהאם" (להימנע מפיתוי במחיצתה של אישה שאינה רעייתו).
בתו של בילי, באני, מספרת שאביה סירב להקנות לה ולאחיותיה השכלה גבוהה. כפי שדווח ב"וושינגטון פוסט": באני זוכרת שהיא חונכה על כך שחיי האישה, סובבים סביב היותה רעיה, עקרת הבית ואם. "מעולם לא עלה בדעתנו לפתח קריירה" אמרה. "רציתי ללכת לבית ספר לאחיות - לוויטון, הייתה תוכנית בת חמש שנים - אבל אבא אמר לא, לא היה עימות ואבא לא כעס, אבל כשהחליט, לא - בזה נגמר הוויכוח.". היא הוסיפה "הוא שכח מזה, אמא לא".
בילי דיבר עם אשתו לעתיד, רות, על נטישת שאיפתה לבשר בטיבט לטובת הליכה בעקבותיו, ולעשות אחרת יהיה "סיכול הרצון הברור של האל "
לאחר שרות הסכימה להינשא לבילי, הוא ציטט מכתבי הקודש, תוך הטלת מרותו עליה באומרו "אז אני אוביל ואת תעקבי."
נושאים שנויים במחלקות > דעות על הומוסקסואליות

גרהאם ראה בהומוסקסואליות חטא, ובשנת -1974 תיאר אותו כ"צורה של סטייה מושחתת". בשנת - 1993 הוא אמר כי לדעתו האיידס עשוי להיות "פסק דין" מאלוהים, אך כעבור שבועיים הוא חזר בו ואמר "אינני מאמין בכך, ואיני יודע מדוע אמרתי זאת".
גרהאם התנגד לנישואים חד-מיניים, וב -2012 הוא הוציא הודעות תמיכה בעמוד מלא לטובת התיקון הראשון של החוקה של קרוליינה הצפונית, שאסר קיום נישואים חד מיניים בקרוליינה הצפונית.
עמדתו המוצהרת של גרהאם הייתה שהוא אינו רוצה לדבר על הומוסקסואליות כעל בעיה פוליטית. קורקי סיאמסקו, שכתב עבור NBC News, ציין כי לאחר תקרית 1993, גרהאם "התרחק במידה רבה מהנושא". לאחר מותו, קראו פרשנים אחדים לגרהאם "הומופוב".
ספרים

גרהאם כתב את הספרים הרשומים בהמשך לפסקה זו. רבים מהם הפכו לרבי מכר. בשנות השבעים של המאה הקודמת למשל, נמכר ספרו "The Jesus Generation" (דורו של ישוע) ב-200,000 עותקים בשבועיים הראשונים לאחר פרסומו. מהספר "Angels: God's Secret Agents" (תורגם גם לעברית בשם "מלאכים, אגדה או מציאות"), נמכרו כמיליון עותקים תוך 90 יום מפרסומו. נטען כי ספרו "How to Be Born Again" (כיצד להיוולד שנית) עשה היסטוריה כאשר נמכר במהדורה הראשונה בכ-800,000 עותקים.
(Calling Youth to Christ (1947
(America's Hour of Decision (1951
(I Saw Your Sons at War (1953
(Peace with God (1953, 1984 (תורגם לעברית בשם: "שלום עם אלוהים")
(Freedom from the Seven Deadly Sins (1955 (תורגם לעברית בשם: "שבעת חטאי המוות")
(The Secret of Happiness(1955, 1985
(Billy Graham Talks to Teenagers (1958
(My Answer (1960
(Billy Graham Answers Your Questions (1960
(World Aflame (1965
(The Challenge (1969
(The Jesus Generation (1971
(Angels: God's Secret Agents (1975, 1985 (תורגם לעברים בשם "מלאכים, אגדה או מציאות")
(How to Be Born Again (1977
(The Holy Spirit (1978
(Evangelist to the World (1979
(Till Armageddon (1981
(Approaching Hoofbeats (1983
(A Biblical Standard for Evangelists (1984
Unto the Hills (1986
(Facing Death and the Life After (1987
(Answers to Life's Problems (1988
(Hope for the Troubled Heart (1991
(Storm Warning (1992
(Just As I Am: The Autobiography of Billy Graham(1997, 2007
(Hope for Each Day (2002
(The Key to Personal Peace (2003
(Living in God's Love: The New York Crusade (2005
(The Journey: How to Live by Faith in an Uncertain World (2006
(Nearing Home: Life, Faith, and Finishing Well (2011
(The Heaven Answer Book (2012
(The Reason for My Hope: Salvation (2013
(Where I Am: Heaven, Eternity, and Our Life Beyond the Now (2015
אליהו נבות

| --- | --- |

מחזיק חלה מסויה, נובמבר 1962
 לידה:  1894 אומן, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  מרץ 1975 (בגיל 81 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 תאריך עלייה:  1912
 מקום מגורים:  הרצליה 
 כינויים נוספים:  "מלך הסויה"
 פעילות בולטת:  הבאת צמח הסויה לישראל
 עיסוק:  חקלאי
 
אליהו נבות - ליפובצקי (1894, אומן – כ"ה באדר תשל"ה, 8 במרץ 1975, הרצליה) היה חקלאי ישראלי, עסק בעיקר בגידול סויה ופיתח זנים חדשים, אחד מהם נקרא על שמו "נבות".
ביוגרפיה

אליהו נבות ליפובצקי נולד באומן ב-1894 תקופה מחייו שהה בפלונסק, ב-1912 עלה לישראל ולמד בגימנסיה הרצליה לאחר מכן שימש כפועל ושומר בפתח תקווה, וכרפתן ורועה במרחביה, לאחר מספר שנים הוא נסע להולנד ולמד רפואה וטרינרית, ב-1926 עבר להרצליה שנה לאחר היווסדה (בה גר עד מותו), בהרצליה עסק בגידול בקר לחלב ואף זכה בפרס ראשון בתחרות הפר הארצישראלי שנערכה ביריד המזרח.
בהמשך חייו עסק בחקלאות ובעיקר בגידול סויה.
נבות נפטר בליל שבת כ"ה אדר תשל"ה, והותיר אחריו אישה שתי בנות ובן אחד – נחיק נבות איש המוסד. הוא נקבר בהרצליה.
גידול סויה בישראל

בשנות החמישים בישראל צמח הסויה לא היה מוכר, ויתרונותיו לא היו ידועים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חיים ויצמן פנה למספר חקלאים וסיפר להם על יתרונותיהם של פולי הסויה העשירים בחלבונים, וביקש מהם להביא את הסויה לארץ, החקלאים הסבירו לויצמן שגידול הסויה לא רווחי, נבות התעלם מדבריהם והחל לנסות לייבא את הפולים לארץ.
ב־1949 נסע נבות למספר מדינות וחקר את הזנים השונים של הסויה, ב-1950 הוא חזר לארץ והתחיל לפתח זנים של סויה, נבות פיתח מספר זנים: הרצליה, נבות ועוד.
הזן "נבות" שבפיתוחו פופולרי בישראל ובעולם בעיקר בשל זמן צמיחתו המהיר 85 יום במקום 200 יום.
מכיוון שהסויה לא הייתה מוכרת בישראל החל נבות בשיווק של המוצר, הוא ייעץ לחקלאים, שכנע פקידים ביתרונות של הסויה, הרצה בכנסים רבים, הגיש ארוחות על טהרת הסויה לפוליטקאים, ואף הוציא חוברת מתכונים למוצרי סויה.
בעקבות פועלו הרב בתחום גידול הסויה הוא כונה בישראל ובעולם "איש הסויה" או "חלוץ הסויה".
זני הסויה שפיתח נקלטו בגאנה, בברית המועצות, ובעוד כ-20 מדינות.
נבות קיבל מכתב הוקרה מראש הממשלה לוי אשכול על מאמציו בגידול הסויה, כך גם את פרס העבודה ממשרד החקלאות וממועצת הסויה בארצות הברית.
נבות תרם מוצרי סויה למדינות ערביות ואפריקאיות שסבלו מרעב, לנזקקים ולמספר ישיבות.
הערות שוליים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| ” | "נבות, נבות, במה אברכך? יהי רצון כשם שהצלחת לרפא אותנו מכל חוליינו ומיחושינו כן תצליח לרפא את עם ישראל ממיחושיו באותה הסויה המופלאה ושתזכה לראות את עמך ישראל אוכל סויה בוקר, צהרים וערב, כן יהי רצון"... | “ |

|  – עמרם בלוי ורות בן דוד |  – עמרם בלוי ורות בן דוד |  |
↑  צבי מגן, וייצמן ביקש סויה, דבר, 5 ביולי 1962
1 2 3  י. יפה נוף, אליהו נבות חלוץ הסויה בישראל, דבר, 23 ביולי 1959
1 2  ניר אורטל, מלך הסויה מבקר בצריף הנשיא, באתר יד יצחק בן-צבי, ‏2020-04-14
↑  מת אליהו נבות - "איש הסויה", דבר, 9 במרץ 1975; מת אליהו נבות - איש הסויה, מעריב, 9 במרץ 1975
↑  אליהו נבות באתר GRAVEZ
↑  פ. יורם, חלוץ הסויה נלחם ברעב, דבר, 6 בינואר 1967
↑  שבתאי טל, מלך הסויה, למרחב, 12 ביולי 1960
↑  יהושע מרקוס, מה מריץ את נבות איש הסויה, על המשמר, 9 ביוני 1970
↑  ישעיהו אביעם, דון קישוט של הסויה ממשיך ללחום, מעריב, 3 במרץ 1960
↑  נקלטו יפה זני סויה מישראל בגאנה, על המשמר, 14 בינואר 1966; זני הסויה מישראל נקלטו יפה בגאנה, דבר, 14 בינואר 1966; זני סויה מישראל נקלטו בגאנה, למרחב, 16 בינואר 1966
↑  נבות ביקר לשם כך בגאנה ועזר למקומיים בגידול, ראו: האפריקנים ליקקו אצבעות, מעריב, 8 בדצמבר 1968
↑  זני סויה ישראליים נקלטו יפה בברית המועצות, למרחב, 30 ביוני 1963
↑  סויה, גידול חדש בארץ, למרחב, 2 במאי 1966
↑  אנשי שגרירות בריה"מ במסיבה לכבוד "איש הסויה", על המשמר, 29 בספטמבר 1965; יום הולדת לאיש הסויה, למרחב, 30 בספטמבר 1965
↑  יהושע מרקוס, לסויה מאה טעמים, על המשמר, 4 באפריל 1966
↑  ישעיהו אביעם, מפיץ תודעת סויה זכה גם להוקרת משרד החקלאות, מעריב, 13 בנובמבר 1963
↑  כוחה של סויה קטנה, הצופה, 28 במאי 1968
בנובמבר 1962 ביקר נבות בצריף הנשיא והציג ליצחק בן צבי ולרחל ינאית עוגת שוקולד וחלה עשויים מסויה, בן צבי נהנה מהרעיון וביקש מרחל לשלב סויה בתפריט