stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פלורנס מקובין
ראשית חייה

פלורנס מקובין נולדה בשנת 1857 בפירנצה שבאיטליה, בעוד שהוריה, צ'ארלס ניקולס ואלן מריאטה (פיי) מקובין, שהו שנה באירופה. אביה נפטר בשנת 1863, ולאחרי מותו חזרה אמה עם הילדים לאירופה.
מקובין למדה רישום בפירנצה, איטליה. לאחר מכן למדה ב Les Ruches, בית ספר פרוטסטנטי בפונטנבלו, ומשם יצאה למינכן ולמדה אצל לודוויג פון הרטריך. היא למדה גם אצל לואי דשאן ציורי שמן ואצל יוליוס רולשובן ציור בפסטל.
קריירה

מועצת העבודות הציבוריות של מרילנד מינתה אותה להעתיק דיוקנאות של ג'ורג' קלברט, הברון הראשון בולטימור וססיל קלברט, הברון השני של בולטימור. עבור המועצה היא ציירה גם עותק של דיוקן מאת ואן דייק של המלכה הנרייטה מריה, עליה נקראת מדינת מרילנד.
מקובין עשתה ציורים של נשות חברה באנגליה ובערים בארצות הברית בוסטון, ניו יורק, בולטימור, וושינגטון וסנט לואיס. בתוך 12 שנים קיבלה להכין כ־360 דיוקנאות מיניאטורות.
מקובין החלה להציג את עבודותיה ולזכות בפרסים בארצות הברית, בלונדון ובפריז משנת 1893. היא הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות ובבניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי. בשנת 1897 היא זכתה במדליית הארד ובדיפלומה בתערוכת טנסי. דיוקן בגודל טבעי של קרדינל גיבונס הוצג בשנת 1903 בבולטימור וב -1904 בתערוכת סנט לואיס. היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות ועשתה דיוקנאות של הרוזנת מוורוויק ואנשים חשובים אחרים באנגליה.
היא הייתה סגנית נשיא מועדון צבעי המים בבולטימור.
מקובין התגוררה בבולטימור רוב חייה ושמרה על סטודיו ובית קיץ בסנט אנדרוז, ניו ברנזוויק.
היא נפטרה ב -2 בפברואר 1918.
הערות שוליים

↑  Clement, Clara Erskine (1904). "Mackubin, Florence". Women in the Fine Arts. Houghton Mifflin. pp. 219–220.
↑  "MacKubin, Florence". The National Cyclopaedia of American Biography: 293. 1916.
↑  "MacKubin, Florence". The International Who's Who in the World. 1912. p. 727.
↑  "Florence Mackubin, Portrait Painter"
↑  Clara Erskine Clement Waters (1904). Women in the Fine Arts: From the Seventh Century B.C. to the Twentieth Century A.D. Houghton, Mifflin. p. 219.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "פלורנס מקובין".
מיכאיל אוסנוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  5 ביוני 1894 (יוליאני) ז'יטומיר, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  15 ביוני 1981 (בגיל 87) אלמטי, קזחסטן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קייב 
 מוסדות:  אוניברסיטת טומסק 
 תלמידי דוקטורט:  רפאיל פליד 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום של העמל 
 
מיכאיל אוסנוביץ'  (ברוסית: Михаил Ильич Усанович‏; 17 ביוני 1894,ז'יטומיר - 15 ביוני 1981, אלמטי). הוא היה מומחה בכימיה פיזיקלית.
קורות חיים

מיכאיל אוסנובי'ץ נולד בשנת 1914 בז'יטומיר (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית. אביו היה רופא שיניים.
בשנת 1914 אוסנוביץ' סיים לימודים באוניברסיטת קייב. בשנת 1918 הוא התחיל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה בעיר. עד לשנת 1920 הוא עבד במעבדה של ולדימיר ורנדסקי. בהמשך הוא עבד במפעל לייצור תרופות והיה מלמד במכון הפוליטכני של קייב.
החל משנת 1930 אוסנוביץ' עבד באוניברסיטת טומסק. הוא כיהן בדרגת פרופסור, היה ראש קתדרה וממלא מקום של דקאן בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה.
בשנת 1935 אוסנוביץ' עבר ללמד באוניברסיטה של טשקנט. החל משנת 1944 אוסנוביץ' היה פרופסור וראש קתדרה באוניברסיטה באלמטי.
בשנת 1938 לאוסנוביץ' הוענק תואר "דוקטור למדעים".
אוסנוביץ' היה מומחה לחקר תמיסות. בשנת 1938 הוא פרסם תאוריה על חומצות ויסודות שפיתח. באותה שנה גילברט ניוטון לואיס פרסם תאוריה דומה.
על פעילותו לקידום המדע לאוסנבויץ' הוענק עיטור הדגל האדום של העמל (3 פעמים) ופרסים נוספים. אוסנוביץ' היה חבר באקדמיה למדעים של קזחסטן הסובייטי.
בשנים אחרונות אוסנוביץ' כבר לא היה מלמד קורסים פרונטליים, אך היה מעורב בעבודה מחקרית ונתן הרצאות ייעודיות בתחום התמחותו.
אוסנוביץ' נפטר בגיל 87 באלמטי ונטמן שם.
הנרי וולאס

הנרי אגרד וולאס (באנגלית: Henry Agard Wallace;‏ 7 באוקטובר 1888 – 18 בנובמבר 1965) היה חוקר בתחום האגרונומיה וסגן נשיא ארצות הברית בכהונתו השלישית של פרנקלין דלאנו רוזוולט (1941-1945). קודם לכן, שימש וולאס כמזכיר החקלאות (1933-1940) וכמזכיר המסחר.
וולאס היה תומך חזק בליברליזם של הניו דיל, ותמך במדיניות רכה יותר כנגד ברית המועצות. יריבותו עם פעילי מפלגה ומנהיגי המפלגה בערים הגדולות הובילה למחלוקת בעת תפקודו כסגן הנשיא במהלך מלחמת העולם השנייה. וולאס שירת קדנציה אחת בתפקיד סגן הנשיא, ולא מונה בשנית לתפקיד לאחר שהנשיא רוזוולט פעל בעצת יועציו, והחליט לבחור בסנאטור הארי טרומן על פניו של וולאס כשותפו למירוץ בבחירות לנשיאות ב-1944. וולאס היה מועמדה של המפלגה הפרוגרסיבית לנשיאות ארצות הברית בבחירות בשנת 1948, לאחר שעזב את המפלגה הדמוקרטית. הוא התמודד מול טרומן, מול תומאס דיואי הרפובליקני ומול סטרום ת'ורמונד שתמך בזכויות המדינות. הוא השיג 2.4% מהקולות ולא זכה באלקטורים. במשך תקופה ארוכה בחייו הועלו טענות כי הוא מחזיק בקשרים עם גורמים קומוניסטים. בשנות חייו האחרונות התנער וולאס מטענות אלה וטען כי הוא אנטי-קומוניסט.
ראשית חייו

משפחת וולאס הייתה ממוצא סקוטי-אירי פרסבטריאני, והיגרה מאלסטר אל פנסילבניה. סבו, הנרי וולאס, היה כומר שהטיף לצדק חברתי. הוא היה בעל אדמות באיווה ותמך בהתאגדות של חקלאים. הוא טען שעזרה לחקלאים היא משימה אלוהית.
בנו, ואביו של הנרי, היה הנרי קאנטוול וולאס, חקלאי, עורך עיתון, פרופסור וסופר ששירת כמזכיר החקלאות בממשלם של וורן הרדינג וקלווין קולידג'. הנרי נולד ב-7 באוקטובר 1888 בחווה בעיירה אוריינט באיווה. המשפחה עברה לדה מוין. אמו, מאי ברודהאד, הייתה דתייה. היא הוכשרה במכללה במוזיקה ובאומנות.
התקדמות בחקלאות

מאי וולאס אהבה צמחים והעבירה את התחביב לבנה בילדותו, כשלימדה אותו כיצד להכליא ביניהם. כשהאגרונום לעתיד ג'ורג' וושינגטון קרוור החל ללמוד באוניברסיטת איווה, אירחו אותו משפחת וולאס, כיוון שאסור היה לו לשהות במעונות עקב מוצאו השחור. וולאס ליווה את קרוור בסיורים בטבע. בגיל עשר, התנסה וולאס בהכלאת צמחים. הוא התעניין במתמטיקה ובסטטיסטיקה. בגיל חמש עשרה, החל ניסויים כדי להוכיח ששיפוט איכות התירס בעזרת תכונות חיצוניות התעלם מאיכותו.
וולאס למד באוניברסיטת המדינת של איווה וסיים את לימודיו ב-1910 עם הכשרה לגידול בעלי חיים. במהלך תקופתו באוניברסיטה, היה חבר באחווה. הוא הפך לעורכו של "החקלאי של וולאס", כתב עת חקלאי משפיע שהוקם על ידי אביו, בין 1910 ל-1924, והפך לעורך הראשי בין 1924 ל-1929. וולאס התנסה בהכלאת זני תירסים וכתב מאמרים רבים. הוא פרסם מאמרים סטטיסטיים בנושא החקלאות והכניס את נושא האקונומטריקה לחקלאות.
ב-1914, נישא וולאס לאילו בראון, וב-1926, בעזרת הירושה שלה, הקים תאגיד להכלאת זני תירס והתעשר ממנו.
דתו

וולאס גדל כפרסביטריאניסט, המהווה את אחד הזרמים בנצרות, אך שינה את דעותיו במכללה. ב-1919 נטש את הכנסייה. בעשר השנים הבאות הקדיש וולאס זמן רב בחקירת דתות ומנהגים שונים, כולל ספיריטואליזם ודתות אזוטריות. ב-6 ביוני 1925, הצטרף לאגודה התאוסופית. הוא נטש אותה ב-23 בנובמבר 1935, ובסופו של דבר בחר וולאס לדגול בכנסייה האפיסקופלית.
וולאס התכתב עם המשורר, הצייר והתאוסופיסט האירי ג'ורג' ויליאם ראסל, שנודע בשם העט AE או Æ, וערך את עיתון "The Irish Homestead" של אגודה חקלאית קואופרטיבית. ראסל, כמו וולאס, ניסה להמציא מחדש את החיים הכפריים.
במהלך שנות השלושים החליף וולאס מכתבים עם הצייר, המיסטיקן ופעיל השלום ניקולאי רוריך ועם אשתו הלנה. ניקולאי והלנה פיתחו תאוסופיה משלהם שהדגישה את המכנה המשותף בין הדתות. רוריך היה מועמד לפרס נובל לשלום והוזמן לבית הלבן במהלך כהונתו של הנשיא הרברט הובר. וולאס פגש את רוריך ב-1929, וגם פרנקלין ואלינור רוזוולט פגשו אותו.
רוריך, שהיה גורו, עזר לאיגור סטרווינסקי ליצור את הבסיס ליצירתו מ-1913, פולחן האביב. בשנות העשרים נסע רוריך לטיבט, מעוז החוכמה העתיקה של התאוסופיסטים, ובשנות השלושים פרסם אוסף אגדות מסורתיות. רוריך הפך לידוען בינלאומי ודרש את הגנת יצירות האומנות והיצירות התרבותיות האנושיות מפני המלחמה, לצד אלברט איינשטיין, ג'ורג' ברנרנד שו והרברט ג'ורג' ולס. וולאס ורוזוולט ביקשו מהקונגרס לתמוך בניסיונו של רוריך ליצור ברית שלום, וב-1935 צירים מעשרים ושתיים מדינות באמריקה הלטינית חתמו על הברית בוושינגטון. רוזוולט, שהתעניין בדתות אסייתיות, החליף מכתבים עם הלנה רוריך.
כעבור שנים, בזמן מערכת הבחירות של 1948, פורסמו מכתבי "גורו יקר" התכתבותו של וולאס עם רוריך, שפגעו קשות בוולאס.
קריירה פוליטית > מזכיר החקלאות

ב-1933, מינה נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט את וולאס לתפקיד מזכיר החקלאות של ארצות הברית בקבינט שלו, משרה בה שירת אביו בין 1921 ל-1924. וולאס היה שייך לפלג הליברלי של המפלגה הרפובליקנית עד 1936, ותמך במועמד הדמוקרטי אל סמית' ב-1928. וולאס היה בין שלושה רפובליקנים שמונו לקבינט של רוזוולט. כמזכיר החקלאות, היה וולאס שנוי במחלוקת: כדי להעלות את מחירי התוצרת החקלאים הוא ציווה על שחיטת חזירים, חרישת שדות כותנה, ותשלום לחקלאים כדי שימנעו מגידולים מסוימים. הוא תמך באגירת מלאי. עם תחילת כהונתו של וולאס, כרבע מהאמריקנים חיו בחוות. החקלאים נהרסו בידי השפל הגדול, ולכן ניסה וולאס לפעול לטובת החקלאים העניים. בנוסף הנהיג תוכנית לארוחות בבתי ספר, שימור סביבתי ושליטה בזיהום.
קריירה פוליטית > שערוריית רוריך

ב-1933, ממשל רוזוולט, שהכיר בברית המועצות, שלח את ניקולאי רוריך ואת בנו ג'ורג' אל מרכז אסיה בשליחות מחלקת החקלאות. באסיה החליט רוריך, במקום להביא זנים עמידים לבצורת, לחפש מקדש עתיק בטיבט. היפנים והבריטים, ששלטו באזור, לא ראו זאת לטובה. רוריך נמלט להודו לבקש מקלט.
בתקופת מערכת הבחירות של 1940 נחשפו המכתבים ששלח וולאס לרוריך. במכתבים פנה וולאס לרוריך בשם "גורו יקר" וחתם את המכתבים באות G על שם גלהאד (Galahad), שכפי שהתברר מאוחר יותר היה השם שרוריך העניק לו. באחד המכתבים כתב וולאס כי הוא מצפה ל"שחר של יום חדש" שבו אנשיי "צפון שמבאלה (Shambhala)", מונח בודהיסטי המקביל למושג מלכות שמיים, יצרו עידן של שלום ושפע. כאשר נשאל וולאס על פשר המכתבים התמוהים הוא שיקר וטען כי מדובר בזיופים. על פי העדויות הקיימות נראה כי וולאס היה תומך נלהב של רוריך ופועלו לפחות מאמצע שנות ה-20, והוא אף סייע בהעברת אחד החוקים שיזם רוריך בקונגרס ב-1935. למרות זאת, כאשר הביך רוריך קשות את ממשלת ארצות הברית באחד ממסעותיו במרכז אסיה, ניסה וולאס להתנער ממנו ולהסתיר את העובדה כי בין שניהם היה קיים קשר כלשהו בעבר. הרפובליקנים, ששמו את ידם על המכתבים, שקיבלו את השם "מכתביי גורו יקר", איימו לחשוף את אמונותיו החריגות של וולאס לציבור. הדמוקרטים איימו בתגובה לחשוף את הרומן שניהל המועמד הרפובליקני לנשיאות, ונדל וילקי, מחוץ לנישואין. בסופו של דבר שני הצדדים הסכימו שלא לחשוף את שתי הפרשיות.
קריירה פוליטית > מזכיר המסחר > מינויו לתפקיד

רוזוולט ניסה לנחם את וולאס המאוכזב ומינה אותו למזכיר המסחר בינואר 1945, מעט לפני מותו. וולאס זכה להתנגדות למועמדותו. בינואר 1945 קרא לשכר מינימום לאומי, לשמירה על השכר הגבוה מתקופת המלחמה, ולתוכניות ממשלתיות שיפעלו למען עידוד התעסוקה. מינויו של וולאס נחשב לניסיון למסד את הניו דיל לקראת סיומה של המלחמה. השמרנים בסנאט ניסו להגביל את כוחו של וולאס ולשלול ממנו סמכויות. שמרנים כהארי פ. בירד ניסו למנוע את מינויו לחלוטין.
ב-1 במרץ 1945, אושר מינויו של וולאס ברוב של 56 מול 31. חמישה דמוקרטים, ארבעה מתוכם דרומיים, התנגדו לוולאס.
קריירה פוליטית > מזכיר המסחר > כהונתו

וולאס המשיך להיות שנוי במחלוקת ולבודד את עצמו. יריביו השמרנים חששו מהתנגדותו לצעדים צבאיים כנגד ברית המועצות, והשמאליים יותר התנגדו לו כשביקר את הסובייטים. עם פיתוח של נשק גרעיני, הצהיר וולאס שהדבר יהפוך את ארצות הברית לתוקפנית וקרא לפיקוח אזרחי על הפצצה. בנאום ב-12 באפריל 1946, טען שפרט לשפה המשותפת ולמסורת, אין לארצות הברית דבר במשותף עם אנגליה האימפריאליסטית. רוב האמריקנים באותה תקופה לא רצו בריתות עם אירופה או לשלוח חיילים אמריקניים אל מעבר לים. טרומן לא יכול היה להחליט מה לעשות עם וולאס. בספטמבר 1946 פיטר טרומן את וולאס מתפקיד מזכיר המסחר עקב חילוקי דעות שנגעו למדיניות כלפי ברית המועצות. וולאס היה האחרון מאנשיו של רוזוולט בממשל טרומן. וולאס הוא סגן הנשיא לשעבר האחרון ששירת בקבינט.
קריירה פוליטית > הניו ריפבליק

לאחר כהונתו כמזכיר המסחר, עבר וולאס לשמש כעורכו של שבועון ה"ניו ריפבליק", ובעזרת הכוח החדש שניתן לו עם התפקיד, תקף את מדיניות החוץ שבה נקט ממשל טרומן. על דוקטרינת טרומן שהוצגה לראשונה ב-1947, אמר וולאס כי היא מסמנת את תחילתו של "עידן הפחד" ועל תוכנית מרשל טען שהיא תוביל למלחמה
קריירה פוליטית > הבחירות ב-1948

ב-1948 התפטר וולאס מתפקידו כעורכו של השבועון על מנת להתמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו באותה השנה מטעם המפלגה הפרוגרסיבית. בין ההבטחות שנתן במהלך הבחירות ניתן למנות את הפסקת ההפרדה הגזעית, זכות הצבעה מלאה לאפרו-אמריקאים וביטוח בריאות ממלכתי. בזמן מערכת הבחירות עבדו פעילים אפרו-אמריקאים ופעילים לבנים בשיתוף פעולה זה לצד זה במדינות הדרום, דבר שנחשב לחריג באותה תקופה. חריג נוסף בעת מסע הבחירות של וולאס היה כאשר הוא סירב לנאום בפני קהילות שהיו מושתתות על הפרדה גזעית, ואף סירב לאכול ואף לשהות איתם באותו המקום.
טיים מגזין התנגד לוולאס ולמדיניותו כלפי השחורים. במהלך טיוליו בדרום זכה להתנגדות חריפה. יריבו, הנשיא טרומן, טען שהאלימות כלפי וולאס הפרה את הערכים האמריקניים.
בזמן מערכת הבחירות פורסמו מכתביי "גורו יקר" שפגעו קשות בוולאס. פגיעה קשה נוספת שספג וולאס הגיע מצד עיתונאים רבי השפעה כגון ה. ל. מנקן ודורותי תומפסון. השניים תקפו בפומבי את וולאס ואת המפלגה הפרוגרסיבית וטענו כי הם נתונים תחת השפעתם של קומוניסטים המשחיתים את המוסר האמריקני. סירובו של וולאס להוציא הכחשה פומבית לדברים אלה ולהתנער מתמיכתה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית עלתה לו באיבוד קולות רבים שהתנגדו לקומוניסטים, ושל נורמן תומאס, הסוציאליסט.
וולאס נכשל במערכת הבחירות כאשר נחל הפסד צורב לנשיא הארי טרומן. וולאס קיבל רק 2.4% מקולות הבוחרים ולא הצליח לסחוף אחריו אף מדינה. הוא סיים במקום הרביעי, מיד לאחר תומאס דיואי הרפובליקני וסטרום ת'ורמונד הדמוקרט הדרומי שהצליח למשוך ארבע מדינות דרומיות (בהן נרשם כמועמד הדמוקרטי) והשיג 39 אלקטורים. רבים טענו שמועמדותו של וולאס והתנגדותו למדיניות החוץ של טרומן נטרלה את הטענה הרפובליקנית שטרומן היה רך כלפי הקומוניזם.
סוף חייו ומותו

לאחר הכישלון בבחירות חזר וולאס לעסוק בחקלאות ועבר להתגורר בניו יורק. בשנות חייו האחרונות הוא הצליח להגיע למספר הישגים בתחום האגרונומיה. "מרכז החקר החקלאי באלטסביל על שם הנרי א. וולאס", קרוי על שמו של וולאס, והוא מרכז המחקר הגדול מסוגו בעולם.
ב-1950, כאשר פלשה קוריאה הצפונית הקומוניסטית לקוריאה הדרומית הדמוקרטית, פרש וולאס מהמפלגה הפרוגרסיבית ותמך בפעולות הממשל האמריקאי בעת מלחמת קוריאה. אולם הוא עדיין לא היה אהוד בקרב הציבור, וסקר הראה שרק לאקי לוצ'יאנו היה אמריקני שנוא יותר ממנו. ב-1952, הוא פרסם ספר בשם "היכן טעיתי" (Where I Was Wrong) שבו טען כי הדעות שהחזיק בעבר על ברית המועצות ומנהיגה, יוסיף סטלין, נבעו ממידע מוטעה שהובא לידיו, וכי מאז גילה זאת הוא מגדיר את עצמו כאנטי-קומוניסט.
בעקבות זאת, כתב וולאס מספר מכתבים לאנשים שהוא האמין כי הביאו להכפשת שמו בניסיון לשנות את הרושם שהתקבל עליו בכך שהוא מקורב לגורמים קומוניסטים. הוא גם תמך במועמדותו המחודשת של הנשיא דווייט אייזנהאואר ב-1956. ב-1961 הזמין הנשיא הנבחר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, את וולאס להשתתף בטקס השבעתו לתפקיד אף על פי שוולאס הביע תמיכה ביריבו בעת הבחירות, ריצ'רד ניקסון (כוולאס, היה ניקסון סגן הנשיא לפני שניסה להתמודד על הנשיאות). וולאס הנרגש כתב לקנדי בתגובה: "בשום שלב בהיסטוריה שלנו, עשרות מיליוני אנשים רבים כל כך מעולם לא הפגינו התלהבות כה רבה מנאום השבעה (של נשיא נבחר) כפי שהם הפגינו מהנאום שלך".
ב-18 בנובמבר 1965, מת וולאס בעיר דנבורי שבמדינת קונטיקט ממחלת ה-ALS ממנה סבל מאז 1964. גופתו נשרפה ואפרו נקבר בבית הקברות גלנדאל בעיר דה מוין שבמדינת איווה.
הערות שוליים

↑  נאום של אידיאליסטן מעשי, דבר, 10 במרץ 1943
↑  דו קרב צ'רצ'יל וולאס, דבר, 21 באפריל 1947
↑  קרב הענקים, משמר, 16 בספטמבר 1943
↑  תכנית מארשל תגרום למלחמה, דבר, 26 בפברואר 1948
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269577305171  PLWABN: 9810575082205606  BIBSYS: 90594159  BnF: cb128431568 (data)  CiNii: DA01959451  GND: 119366126  ICCU: CUBV162758  ISNI: 0000 0001 1022 8461  LCCN: n80002425  NARA: 10582501  NDL: 00551184  NKC: skuk0005786  NLK: KAC2018O1320  NSK: 000736730  NTA: 068826818  RERO: 02-A003955387  SNAC: w6kw5g6f  SUDOC: 055301266  Trove: 1005598  US Congress: W000077  VcBA: 495/263625  VIAF: 24730281   WorldCat (עם VIAF): 24730281 
סגן הנשיא הנרי וולאס
דיוקן של הנרי וולאס.
צ'ויס רנדל

צ'ויס בוזוול רנדל (באנגלית: Choice Boswell Randell‏; 1 בינואר 1857 – 19 באוקטובר 1945) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן שש קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטקסס מ-1901 עד 1913.
הוא היה אחיינו של לושיוס ג'רמיה גרטרל.
ביוגרפיה > ראשית חייו

צ'ארלס בוזוול רנדל נולד ב-1 בינואר 1857 לג'יימס ל. וללואיזה אמנתה (גרטרל) רנדל במחוז מוריי, ג'ורג'יה.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ופרטיים ובמכללה החקלאית של צפון ג'ורג'יה בדהלונגה, ג'ורג'יה, אך לא סיים את לימודיו. במקום זאת, הוא שינה את מסלול לימודיו למשפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ג'ורג'יה בשנת 1878. רנדל החל את עריכת הדין שלו בדניסון, טקסס, בינואר 1879. הוא עבר לשרמן, טקסס, בשנת 1882 והמשיך לעסוק בעריכת דין.
ביוגרפיה > שירות ציבורי

רנדל נבחר כדמוקרט לקונגרס ה-57 ולחמשת הקונגרסים שלאחר מכן, וכיהן מ-4 במרץ 1901 עד 3 במרץ 1913. הוא לא תמך בבחירה לנשים והביע במכתב למנהיגת הסופרג'יסטיות לנשים ארמינה תומפסון פולסום שדאגתו מבוססת על גזע. רנדל היה המחבר של החלטות האנטי-גרפט למנוע מחברי הקונגרס של ארצות הברית לקבל מתנות או עמלות מכל מי שיש לו עסקים לפני הקונגרס.
בהמתנה לחלוקה מחדש של מחוז הקונגרס שלו, רנדל בחר להתמודד לסנאט של ארצות הברית ב-1912, במקום להתמודד לבחירה מחדש כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית. רנדל לא הצליח בניסיונו להיבחר לסנאט, וסם רייברן החליף אותו בבית הנבחרים האמריקני.
לאחר סיום הקריירה שלו בשירות הציבורי, רנדל חזר לעסוק בעריכת דין.
ביוגרפיה > מותו

רנדל מת בשרמן, טקסס, ב-19 באוקטובר 1945.
סוקוטרה

הסופה הטרופית "צ'פאלה" מעל סוקוטרה, 1 בנובמבר 2015
סוקוטרה (בערבית: سُقُطْرَى) הוא ארכיפלג קטן באוקיינוס ההודי הנקרא על שם האי הגדול שבו. סוקוטרה נמצא כ-350 ק"מ דרומית לתימן וכ-250 ק"מ מזרחית לסומליה. האיים בריבונות תימן. שטחו של האי המרכזי הוא 3,650 קמ"ר והאיים האחרים קטנים וחלקם לא מיושבים. בשנת 2008 הוכרז הארכיפלג כאתר מורשת עולמית.
ב-2 במאי 2018, כחלק ממלחמת האזרחים בתימן, נחתו באי כוחות צבא של איחוד האמירויות הערביות והשתלטו על נקודות מפתח בו. נכון להיום, האי נמצא בשליטה דה פקטו של מועצת המעבר הדרומית הנתמכת על ידי איחוד האמירויות הערביות.
יש מעשיות פולקלור הקושרות את האי להולדתם של קין והבל וגם למקום שבו רצח קין את הבל. פולקלור זה נקשר לעץ דם הדרקון (דרקונית קינבר) (אנ') ממנו יוצא שרף שצבעו מזכיר דם.
גאוגרפיה

האקלים באיים הוא מדברי למחצה. גשם עונתי יורד בקיץ, במיוחד בהרים הנמצאים בחלקו הפנימי של האי. סוקוטרה הוא אחד האיים המבודדים ביותר בעולם מבין האיים הנמצאים על מדף יבשתי. האי, כנראה, ניתק מאפריקה בעידן הפלאוקן. בידודו של האי יצר צמחייה ייחודית לאי בלבד. צמחייה זו מותאמת לתנאי האקלים הקשים השוררים במקום ורגישה מאוד לשינויים. מתוך 800 מיני צמחים הנמצאים באי, כשליש אנדמיים לסוקוטרה.
סוקוטרה מפורסמת גם בזכות צמחי האלוורה שגדלים בה ונחשבים כבעלי איכות מעולה.
אוכלוסייה

האוכלוסייה מונה כ-50,000 נפש. ברצועת החוף מתגוררת אוכלוסייה, חדשה יחסית, ממוצא ערבי. בהרים מתגוררים הסוקוטרים המקוריים, כנראה ממוצא שמי גם הם, והם דוברים את השפה השמית סוקוטרית הנמצאת בסכנת הכחדה, והיא אחת משש שפות דרום-ערב החדשות. רמת החיים נמוכה ואין בסוקוטרה חשמל ומים זורמים.
סוקוטרה תוארה במאה הראשונה לספירה, ב"פֶריפְּלוּס הים האריתראי" (אנ') (פריפלוס - קובץ הוראות ניווט ימי). המגלה טריסטאו דה קוניה הגיע אל האי ב-1507 והכריז על האי כשטח פורטוגלי, אולם כעבור ארבע שנים בלבד איבדו הפורטוגזים את השליטה באי לטובת סולטנות מע'רה. בשנת 1839, בהמשך לכיבוש עדן, השתלטו על האי הבריטים, וב-1967, כשתימן זכתה לעצמאות, עבר האי לחסותה.
האי היה מקום מחסה ליהודים שנדחו מתימן במאה ה-17, והקימו קהילה קטנה ומבודדת באי. הקהילה היהודית נשארה באי עד שנות ה-70 של המאה ה-20, כשהיא עברה לישראל, היהודים הסוקוטרים שמרו על מנהגים ומסורות ייחודיים, והשפיעו על התרבות המקומית.[דרוש מקור]
לקריאה נוספת

מל ווייט, ארץ גידולי הפרא, נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל, יוני 2012
הערות שוליים

↑  "Yemen officials say Emiratis boost forces on Socotra island". The Washington Post. 2 May 2018
↑  "Tensions erupt over UAE 'occupation' of Yemen's Socotra". The New Arab. 5 May, 2018
↑  https://www.iflscience.com/socotra-legend-of-cain-and-abel-lives-on-at-this-troubled-island-69040
| סמל האימפריה הפורטוגזית |
| --- | --- | --- |
| צפון אפריקה | אגוז (1506–1525) • אל קאסר אס-סגיר (1458–1550) • ארזילה (1471–1550, 1577–1589) • אזמור (1513–1541) • סאוטה (1415–1640) • מזאגאן (1485–1550, 1506–1769) • אסואירה (1506–1525) • ספים (1488–1541) • אגאדיר (1505–1769) • טנג'יר (1471–1662) • ואדאן (1487–אמצע המאה ה–16) |  |
| אפריקה שמדרום לסהרה | אקרה (1557–1578) • אנגולה (1575–1975) • אנובון (1474–1778) • ארגן (1455–1633) • קבינדה (1883–1975) • כף ורדה (1642–1975) • סאו ז'ורז'ה דה מינה (1482–1637) • ביוקו (1478–1778) • חוף הזהב הפורטוגזי (1482–1642) • גינאה ביסאו (1879–1974) • מלינדה (1500–1630) • מומבסה (1593–1698, 1728–1729) • מוזמביק (1501–1975) • קילווה קיסיוואני וסונגו מנארה (1505–1512) • טירת סאו זואו בפטיסטה דה אז'ודה (1680–1961) • סאו טומה ופרינסיפה 1753–1975 • סוקוטרה (1506–1511) • זנזיבר (1503–1698) • זיגינשור (1645–1888) |  |
| מערב אסיה | בחריין (1521–1602) • הורמוז (1515–1622) • מסקט (1515–1650) • בנדר עבאס (1506–1615) |  |
| תת-היבשת ההודית | ציילון הפורטוגזית (1518–1658) • לקשאדוויפ (1498–1545) • האיים המלדיביים (1518–1521, 1558–1573) • וסאי-ויראר (1535–1739); מומבאי (1534–1661); קז'יקוד (1512–1525); קנאנור (1502–1663); צ'אול (1521–1740); צ'יטגונג (1528–1666); קוצ'י (1500–1663); קאנור (1536–1662); דאדרה ונאגר הבלי (1779–1954); דאמאן (1559–1962); דיו (1535–1962); גואה וגואה העתיקה (1510–1962); הוגלי (1579–1632); נגפטינאם (1507–1657); פוליקאט (1518–1619); פאליפורם (1502–1661); סלסט (1534–1737); מצ'יליפטנאם (1598–1610); מנגלור (1568–1659); סוראט (1540–1612); טהואוטהוקודי (1548–1658); סן תומא דה מליאפור (1523–1662; 1687–1749) |  |
| מזרח ודרום מזרח אסיה | איי בנדה (המאה ה-16 עד המאה ה-18) • פלורס (המאה ה–16 עד המאה ה–19) • מקאו (1557–1999) • מקאסאר (1512–1665) • מלאקה (1511–1641) • איי מאלוקו (אמבון 1576–1605, טרנאטה 1522–1575, טידורה 1578–1650) • נגסאקי (1571–1639) • טימור הפורטוגזית (1702–1975) |  |
| אמריקה הצפונית | ניופאונדלנד (1501–1570?) • לברדור (1501–1570?) נובה סקוטיה (1519–1570?) |  |
| אמריקה המרכזית והדרומית | ברזיל (1500–1822) • ברבדוס (1536–1620) • הפרובינציה הציספלאטינית (1808–1822) • גיאנה הצרפתית (1809–1817) • קולוניה דל סקרמנטו (1680–1777) |  |
| מדיירה והאיים האזוריים | שתי קבוצות איים אלה היוו חלק מהאימפריה הפורטוגזית החל במאה ה-15, וב-1976 היו למחוזות אוטונומיים. |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553568405171  NDL: 01217000  NKC: ge747049  VIAF: 315127902   WorldCat (עם VIAF): 315127902 
דרקונית קינבר (Dracaena cinnabari), צומח אנדמי לסוקוטרה
חנניה בן עזור

חֲנַנְיָה בֶן עַזּוּר הוא דמות מקראית של נביא שקר מהעיר גבעון שפעל בימי שלטונו של צדקיהו, מלכה האחרון של ממלכת יהודה (מלך בשנים 597–586 לפנה"ס). דמותו מוכרת מעימותו הפומבי עם ירמיהו הנביא בספר ירמיה, פרק כ"ח.
רקע מקראי

יהויכין מלך יהודה נכנע לכשדים ולבני בריתם ובכך הציל את ירושלים מחורבן. אולם כניעה זו מגבירה את הסבל של האוכלוסייה האזרחית תחת ידי הכובש והגלות של המעמדות האמידים לבבל מביאה לערעור קיומה של ממלכת יהודה מבחינה חברתית. בשל המצב התעוררה תסיסה בקרב חלק מהיהודים שחיו בממלכת יהודה וביקשו לפרוק את עול בבל מעל צווארם. אחד ההדים לתסיסה שעוררה גלות זו מתואר במסגרת ההתנגשות שבין חנניה בן עזור לבין ירמיהו.
תיאור ההתרחשות

חנניה מתנבא בבית המקדש בחודש החמישי בשנה הראשונה או הרביעית למלכות צדקיהו בנוכחות ירמיהו ובפני העם.
בספר ירמיה, פרק כ"ח מסופר כי כאשר ירמיהו הנביא התנבא על חורבנה הקרב של ממלכת יהודה, חנניה ניבא לעומתו כי נבואתו של ירמיה לא תתקיים, ואף גלות יהויכין תשוב בקרוב מבבל:
בְּעוד שְׁנָתַיִם יָמִים אֲנִי מֵשִׁיב אֶל הַמָּקום הַזֶּה אֶת כָּל כְּלֵי בֵּית ה' אֲשֶׁר לָקַח נְבוּכַדנֶאצַּר מֶלֶךְ בָּבֶל מִן הַמָּקום הַזֶּה וַיְבִיאֵם בָּבֶל: וְאֶת יְכָנְיָה בֶן יְהויָקִים מֶלֶךְ יְהוּדָה וְאֶת כָּל גָּלוּת יְהוּדָה הַבָּאִים בָּבֶלָה אֲנִי מֵשִׁיב אֶל הַמָּקום הַזֶּה נְאֻם ה' כִּי אֶשְׁבּר אֶת עֹל מֶלֶךְ בָּבֶל
בהמשך שובר חנניה בפומבי את מוטת העץ שעל צוואר ירמיה, כסמל לשבירת עול מלך בבל מעל יהודה.
ירמיהו חשד בנבואת חנניה שהיא נבואת שקר, אבל לא יכול להכחישה שכן ייתכן שה' ניחם מהפורענות. אולם לאחר מכן הוא קיבל נבואה לעשות מוטת ברזל חדשה במקום מוטת העץ ששבר חנניה, ואילו חנניה עצמו מת באותה שנה, כדבר ה'.
תגובת ירמיהו בתחילה הייתה הבעת תקווה כי נבואתו הטובה של חנניה תתגשם, אך יחד עם זאת הזכיר ירמיה לחנניה כי נביא המנבא לטובה ונבואתו לא התקיימה מוכרז כנביא שקר, היות שנבואה טובה אינה חוזרת, בעוד נבואה לרעה יכולה להתבטל.
לאחר מכן ניבא ירמיהו על חנניה כי בשל נבואתו השקרית ימות חנניה עוד באותה השנה. אולם, בסוף פרק כ"ח מצוין כי חנניה מת "בשנה ההיא בחדש השביעי". חז"ל מתקשים בכך שהחודש השביעי, תשרי, נחשב בדרך כלל כתחילתה של השנה הבאה, ונמצא שחנניה לא מת "בשנה ההיא". בתלמוד הירושלמי מתרצים שחנניה מת בכ"ט באלול, ערב ראש השנה, וכך התקיימה נבואתו של ירמיהו, אולם משפחתו הסתירה את דבר מותו עד לתחילת השנה החדשה, על מנת לנסות לקעקע את אמינות נבואתו של ירמיה.
בדברי חז"ל

התוספתא אומרת כי חנניה בן עזור הוא דוגמה לנביא שקר ה"מתנבא מה שלא נאמר לו", כלומר שהבעיה בנבואתו אינה שהיא שקרית בפני עצמה, אלא שהיא נאמרה לנביא אחר ולא לו, ועל כן היה אסור לו לומר אותה. התלמוד הבבלי מסביר שחנניה שמע את נבואת ירמיהו על נפילת עילם (ספר ירמיהו, פרק מ"ט), ובכוח שימוש בקל וחומר הסיק שאף בבל עתידה ליפול. יתר מכאן, הגמרא אומרת שאף אותו קל וחומר הוא "חוקי" ואינו מגדיר את נבואתו כנבואת שקר, כיוון שמותר לאדם לדרוש קל וחומר בדברי הנבואה, אלא שמאחר שירמיהו הוא זה שניבא על נפילת עילם, נחשבת ה"נבואה" המושגת בקל וחומר כנבואתו של ירמיהו, ונמצא שחנניה התנבא על דבר שלא נאמר לו. גם בתלמוד הירושלמי נאמר כי חנניה היה בתחילה נביא אמת, אך הוא אמר "נבואה" זו, שלא נאמרה לו, לאחר ששמע את נבואת ירמיהו ”לְפִי מְלֹאת לְבָבֶל שִׁבְעִים שָׁנָה אֶפְקֹד אֶתְכֶם”, ובהתבסס על חשבון כלשהו שלפיו בעוד שנתיים ימים תסתיימנה שבעים השנה.