stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטון קובליוב
אנטון קובליוב באולימפיאדת השחמט

בין השנים 2008–2016 השתתף אנטון קובליוב ב-3 באולימפיאדות שחמט:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| שנה | לוח | קבוצה | מד כושר | נקודות | תוצאות |  % | מקום |
|  2008 | 3 | ארגנטינה | 2571 | 5 מ-9 | 3+ 4= 2- | 55.6 | 69 קבוצתי, 37 אישי |
|  2014 | 1 | קנדה | 2622 | 7 מ-11 | 4+ 6= 1- | 63.6 | 54 קבוצתי, 30 אישי |
|  2016 | 2 | קנדה | 2675 | 8 מ-10 | 6+ 4= 2- | 80.0 | 11 קבוצתי |
הערות שוליים

↑  קובליוב זוכה באליפות קוויבק בשחמט מאתר צ'סדום (באנגלית).
↑  הפרופיל של קובליוב באתר אולימפבייס (באנגלית).
↑  Kovalyov, Anton - Men's Chess Olympiads, באתר אולימפבייס (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא שחמטאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שיכון ובינוי אנרגיה

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 סוג:  חברה ציבורית
 בורסה:  תל אביב
 סימול:  שובא
 שווי שוק:  2.21 מיליארד ש"ח (12 בפברואר 2025)
 הכנסות:  118 מיליון ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  95.2 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  159 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  1.67 מיליארד ש"ח (2023)
 סך המאזן:  4.76 מיליארד ש"ח (2023)
 יו"ר:  תמיר כהן
 מנכ"ל:  דוד (דידי) פז
  
 אתר רשמי
 
שיכון ובינוי אנרגיה בע"מ  היא חברה ציבורית ישראלית שמניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
החברה נמצאת בשליטתה של קבוצת שיכון ובינוי, והיא עוסקת בעיקר בייצור חשמל מאנרגיה מתחדשת. 
החברה פועלת על מנת להרחיב את פעילותה ויכולותיה הטכנולוגיות בתחום ייצור החשמל מאנרגיה סולארית ומפעילה מתקנים לייצור חשמל בישראל ובעולם, בהם תחנות כוח סולאריות פוטוולטאיות המייצרות חשמל נקי באמצעות אנרגיית השמש, וכן מפתחת ומקימה תחנות כוח לייצור חשמל על בסיס אנרגיה סולארית (תרמו-סולארית ופוטוולטאית) ועל בסיס אנרגיה קונבנציונלית (גז טבעי), בישראל ובעולם.
היסטוריה

בנובמבר 2020 השלימה קבוצה המשותפת לחברת "אדלטק" ו"שיכון ובינוי אנרגיה" את רכישת תחנת הכוח רמת חובב מחברת החשמל, תמורת 4.25 מיליארד שקל.
בדצמבר 2021 זכתה קבוצה המשותפת לחברת "אדלטק" ו"שיכון ובינוי אנרגיה" במכרז לרכישת תחנת הכוח חגית מזרח, מידי חברת החשמל, תמורת 1.6 מיליארד שקל.
באוגוסט 2022 ביצעה "שיכון ובינוי אנרגיה" הנפקה ראשונה לציבור בבורסת תל אביב, לפי שווי שוק של 2.2 מיליארד שקל, וגייסה 555 מיליון שקל.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  שיכון ובינוי אנרגיה בע״מ: נתונים כספיים באתר מאי"ה.
↑   ישראל פישר, הצ'ק לחברת החשמל בדרך: הושלמה מכירת רמת חובב ב-4.25 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 30 בנובמבר 2020
↑  גיא ליברמן, ‏אדלטק ושיכון ובינוי זכו במכרז למכירת תחנת הכוח חגית, באתר גלובס, 9 בדצמבר 2021
 יורם גביזון, שיכון ובינוי ואדלטק זכו במכרז לרכישת תחנת הכוח חגית תמורת 1.6 מיליארד שקל, באתר TheMarker‏, 9 בדצמבר 2021
↑  עומרי כהן, ‏לפי שווי של 2.2 מיליארד שקל: שיכון ובינוי אנרגיה נכנסה סוף סוף לבורסה, באתר גלובס, 1 באוגוסט 2022
↑   יורם גביזון, שיכון ובינוי אנרגיה גייסה 555 מיליון שקל בהנפקת מניות ראשונה, באתר TheMarker‏, 1 באוגוסט 2022
יגאל עמיר

| --- | --- |

יגאל עמיר, נובמבר 1995
 לידה:  23 במאי 1970 (בן 54) י"ז באייר תש"ל הרצליה, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 ידוע בשל:  רצח ראש הממשלה יצחק רבין
 השכלה:  ישיבת היישוב החדש  ישיבת כרם ביבנה  אוניברסיטת בר-אילן 
 השקפה דתית:  יהדות אורתודוקסית 
 בת זוג:  לריסה טרימבובלר
 מספר צאצאים:  1 
 
יגאל עמיר (נולד ב־23 במאי 1970) הוא רוצחו של ראש ממשלת ישראל החמישי, יצחק רבין.
עמיר, פעיל ימין רדיקלי, רצח את רבין בליל 4 בנובמבר 1995, בתום עצרת תמיכה בממשלה ובהסכמי אוסלו, במטרה לעצור את ביצוע ההסכמים. הוא נעצר במקום הרצח, הורשע ונגזר עליו מאסר עולם בתוספת 6 שנים על פציעת המאבטח יורם רובין. בהמשך התווספו לעונש המאסר שלו חמש שנות מאסר, ולאחר ערעור המדינה הוחמר העונש לשמונה שנות מאסר.
נעוריו

עמיר נולד בשכונת נווה עמל בהרצליה למשפחה ממוצא תימני. אמו גאולה היא גננת במקצועה, ואביו שלמה הוא סופר סת"ם. עמיר למד בבית הספר של החינוך העצמאי בהרצליה ובישיבת היישוב החדש בתל אביב. לאחר לימודיו התיכוניים למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, ובמסגרתה שירת בצה"ל כלוחם בגדוד 13 של חטיבת גולני. על תקופת שירותו במהלך האינתיפאדה הראשונה סופר:
בגולני כולם מרביצים, גם אני לא הייתי נקי... אבל יגאל היה משהו מיוחד, דרגה כשלעצמה. אני זוכר שבמהלך שגרת החיפושים בג'בליה, הקצין היה אומר לפני שפרצו לבית, תעשו להם טיפול עשרת אלפים. יגאל עמיר היה המוציא לפועל, בהא הידיעה. הוא היה נכנס בהם חזק, מרביץ מכות פה, מעניק כמה דחיפות שם, משחית ציוד, נהנה להציק להם, סתם בשביל הבידור. על זה המ"מ ממש העריץ אותו.
מאוחר יותר נשלח במסגרת "נתיב" לפעילות חינוכית בריגה.
עמיר למד משפטים באוניברסיטת בר־אילן. במהלך לימודיו ארגן (יחד עם אבישי רביב) שבתות ומסלולי טיול לפנויים ולפנויות מהמגזר הדתי במקומות שונים בעלי משמעות פוליטית, כדוגמת חברון, נצרים ובניין האוריינט האוס. פעילויות אלו היו חוקיות ולגיטימיות, אך לבקשת שירות הביטחון הכללי מסר רביב בקיץ 1995 מידע מפורט על אודות עמיר, לרבות קשריו עם אחיו חגי, פעילויותיו בארגון הפגנות נגד הסכמי אוסלו ובגבעת הדגן באפרת, תמיכתו בטבח מערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין, וכוונתו לארגן "קבוצת סטודנטים רציניים מבר־אילן המעוניינים לעשות דברים", בלי לעדכן לגביה את רביב, שעמיר העריך שהוא במעקב השב"כ. הצהרה זו פורשה על ידי רביב כ"רעיונות כלליים מאוד שאם יתממשו עלולים להוביל גם לפגיעה בערבים". רביב הונחה להמשיך בפיקוח על עמיר, אך לא הופעלו נגדו אמצעי חקירה נוספים, בין היתר על רקע ריבוי דיווחים חמורים יותר באותה תקופה.
את ההשראה לרצח רבין שאב עמיר מברוך גולדשטיין, שביצע את טבח מערת המכפלה. בפברואר 1994 נסע עמיר להלוויה של גולדשטיין. הוא סיפר בחקירתו במשטרה ששוחח עם חבריו של הרוצח, ועליהם אמר:
זה לא סתם ציבור פנאטי קיצוני, זה ציבור שמאוד לוחם בעד העם. מאוד חשובים לו ערכים... אחרי גולדשטיין זה התחיל. אז עלה לי הרעיון שצריך להוריד את רבין.
רצח ראש הממשלה

לאור ההתקדמות בתהליך אוסלו וחתימת הסכם ביניים נוסף, שהעניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים הפלסטיניות הגדולות ובעוד כ־450 כפרים בגדה המערבית וברצועת עזה, שוסעה מדינת ישראל במחלוקת פנימית עזה על רקע התהליך המדיני. טענות בדבר חוסר הלגיטימיות של הממשלה, שלוו לעיתים בתיאורים של רבין עצמו כבוגד, היו נפוצות. זכורה במיוחד הפגנת הימין בכיכר ציון נגד יצחק רבין והסכם אוסלו ב' מאוקטובר 1995, שהגיעה למעשי אלימות.
בעקבות חתימת הסכמי אוסלו, ובהשפעת ביקור בהלווייתו של ברוך גולדשטיין ושיחות עם חבריו של גולדשטיין, החליט עמיר בראשית 1995 שעל ראש הממשלה רבין חל דין רודף ושם לעצמו למטרה להתנקש בו לצורך עצירת מתווה אוסלו. אחיו חגי וחברו דרור עדני היו שותפים לקשר. לאחר שגמלה ההחלטה בליבו שקל דרכים אחדות לעשות זאת, ובהן מלכוד מכוניתו, ירי טיל "לאו" לעברו ועוד. מאז ינואר 1995 ניסה עמיר שלוש פעמים לרצוח את רבין באמצעות אקדח "ברטה" שהיה ברשותו, אך ברגע האחרון נמנע מהמעשה עקב ביטול האירועים, סידורי האבטחה ומניעות טכניות.
בד בבד תכננו עמיר ואחיו חגי התארגנות מחתרתית לפגיעה בערבים, שהייתה אמורה לפעול לאחר נסיגת צה"ל משטחי יהודה ושומרון. לצורך כך אגרו כמות ניכרת של אמצעי לחימה שנגנבו מצה"ל וגייסו כמה חברים לביצוע פעולותיה. ההתארגנות נחשפה במהלך חקירתם של עמיר ואחיו לאחר הרצח.
ב־4 בנובמבר 1995 התקיימה עצרת תמיכה בתהליך השלום בכיכר מלכי ישראל בתל אביב. העצרת אורגנה כתגובה להפגנות הימין, תחת הסיסמה "כן לשלום, לא לאלימות". בתום העצרת חיכה עמיר לרבין במגרש החנייה הסמוך. אנשי האבטחה במקום חשבו שהוא סוכן סמוי ולא שאלו אותו למעשיו. כשרבין עבר במקום בצאתו מהעצרת רצח אותו עמיר ביריות אקדח. בעקבות הרצח שונה שם הכיכר ל"כיכר רבין".
לאחר שירה כדור ראשון מטווח קצר ביותר לכיוון עמוד השדרה של רבין, ירה עמיר שני כדורים נוספים, ובמשפטו הסביר את המניע לכך:
לא רציתי שום סיכוי שהוא יישאר פעיל בתור ראש ממשלה. לכן הכדור הראשון לא היה מספיק בשבילי כי ייתכן שלא פגעתי בעמוד השדרה, לכן יריתי כדי להיות בטוח שאני פוגע.
על פי "ידיעות אחרונות", הסיבה שעמיר מקפיד להדגיש כי כוונתו הייתה "לשתק" את רבין ולא "להוריד" אותו, כפי שהתבטא לפני הרצח, היא שידוע לו כי הרשעה ברצח מחייבת להוכיח את הכוונה להרוג.
הרצח גרם לזעזוע עמוק בציבור, כפי שניתן ללמוד, בין השאר, מדבריו של שופט בית המשפט העליון, אליעזר גולדברג, בפסק הדין שבו דחה את ערעורו של עמיר על הרשעתו:
שמענו ערעור זה, שאנו דוחים אותו בזה, ביום כ' בתמוז, יום פטירתו של בנימין זאב הרצל. את המדינה חזה. האפשרות כי מנהיג יהודי במדינת היהודים שתקום, יירצח בידי יהודי, ודאי שלא עלתה על דל מחשבתו. לא כך חזו ראשונים כי יקרה בהגיענו לעצמאות. ואף אנו, שכבר למדנו לעמוד על הפער בין החזון למציאות, לא נטה לבנו להאמין כי נבלה אשר כזאת תהיה בישראל. באה המציאות וטפחה על פני ראשונים ואחרונים. ראש ממשלתה של מדינת ישראל אכן נרצח בידי המערער.
רצח ראש הממשלה > העמדה לדין

יגאל עמיר נתפס במקום והועבר לחקירה בידי השב"כ, שבה שיתף פעולה באופן מלא והביע את שמחתו על הצלחתו. בסיום החקירה הועמד לדין באשמת רצח ופציעה בנסיבות מחמירות לפני בית המשפט המחוזי בתל אביב. בית המשפט שלח את עמיר לבדיקה נפשית, ובה נקבע כי הוא כשיר לעמוד לדין.
עמיר הסביר במשפטו כי:
פעלתי על פי 'דין רודף'. לפי דין רודף הכלל הוא שזה לא אקט של ענישה... על פי דין רודף אחד הכללים הוא לעשות את המקסימום לפני שאתה עושה את הפעולה הקיצונית. המטרה שלי לא הייתה לרצוח אותו כבן אדם, אין לי שום תוצאה מזה שהוא מת, אם היה משותק ולא פועל כראש ממשלה זה אותו דבר מבחינתי.
עמיר הורשע ונידון למאסר עולם ועוד שש שנים על פציעת מאבטח.
במשפט נוסף נידון לחמש שנות מאסר, ולאחר ערעור המדינה הוחמר העונש לשמונה שנות מאסר, על קשירת קשר עם אחיו ועם עדני. כל העונשים ניתנו במצטבר. עמיר מעולם לא הביע חרטה על הרצח, ובריאיון שנתן בחודש מאי 2004 חזר והדגיש שלדעתו פעל בצורה נכונה, ובאמצעות הרצח הציל את עם ישראל.
רצח ראש הממשלה > תנאי המאסר

עמיר הוגדר כאסיר ביטחוני ונכלא בכלא איילון באגף שהוקם בשבילו בלבד ושימש אף לקבלת מבקרים, כשהוא במעקב קבוע של מצלמות אבטחה. בהמשך הועבר בין בתי סוהר שונים. מדי חצי שנה ביקשה המדינה וקיבלה אישור להאריך את כליאתו בבידוד, בנימוק שהוא מהווה סיכון ביטחוני עקב משנתו האידאולוגית. את המעקב המתמיד אחריו נימק שירות בתי הסוהר במניעת פגיעה שלו במערכות הביטחון שבתאו או בעצמו. בשנת 2000 עתר עמיר לבית המשפט בבקשה להוציא את המצלמות מתאו, בנימוק שהחששות ספקולטיביים ושהוא האסיר היחיד בישראל שתנאי כליאתו כוללים פגיעה שכזאת בפרטיות לאורך שנים, וזאת במטרה להשית עליו עונש נוסף ללא משפט. בדצמבר 2006 הועבר יגאל עמיר לבית הסוהר רימונים בשרון, לראשונה לתא ללא מצלמות. בשנת 2012, בעקבות עתירות נוספות של עמיר, החליט שב"ס להעבירו לחברת אסירים נוספים, באגף סגור. בשנת 2008 קבע בית המשפט שיש לאפשר לו לשוחח בטלפון באותו אופן בו מורשים יתר האסירים הכלואים עימו באגף. החלטה דומה ניתנה על ידי בית המשפט בשנת 2020 בעת שהוטלו מגבלות בגלל מגפת הקורונה. עם זאת, לא הותר לעמיר לנהל שיחות וידאו או לשוחח עם אנשים שאינם קרוביו מדרגה ראשונה. בבית המשפט הובאה חוות דעת של השב"כ המצדיק מגבלות אלו בחשש לפגיעה בביטחון המדינה.
בשנת 2001 תוקן חוק שחרור על־תנאי ממאסר, ונקבע בו שוועדת השחרורים לא תמליץ על קציבת עונשו של אסיר עולם שהורשע ברצח ראש הממשלה עקב מניע פוליטי־אידאולוגי, ולא תמליץ על מתן חנינה לאסיר כזה. עם זאת החוק אינו פוגע בסמכותו של הנשיא לקצוב את העונש או לחון את האסיר.
ראיונות לתקשורת

ב־30 באוקטובר 2008 התראיין עמיר טלפונית לערוץ 2 ולערוץ 10 באמצעות מכשיר הטלפון שקיבל לצורך התקשרות עם אשתו בלבד. היות שראיונות אלו עמדו בניגוד לתנאי מאסרו, העביר השב"ס את עמיר לבית הסוהר רמון, מתקן מצפון למצפה רמון שנבנה ככלא לאסירים ביטחוניים. כמו כן נלקחו מעמיר כל חפציו האישיים ונשללה זכותו להשתמש בטלפון, להיפגש עם משפחתו ולהתייחד עם אשתו.
הראיונות לא שודרו, עקב הסערה הציבורית החריפה שעורר האירוע.
כחודש לאחר מכן, ב־30 בנובמבר, פתח עמיר בשביתת רעב כמחאה על העונשים הכבדים שהוטלו עליו, שביתה שאותה הפסיק שלושה ימים לאחר מכן, ב-3 בדצמבר.
קמפיינים לשחרורו

מפעם לפעם יוזמים גורמי ימין רדיקלי בישראל קמפיינים (באמצעות כרזות או סרטי וידאו) הקוראים לשחרור יגאל עמיר ואחיו חגי, ששוחרר ב־4 במאי 2012. בקמפיין כזה שנערך באוקטובר 2007 השתתף גם הזמר אריאל זילבר. בתגובה לאותו קמפיין אמר השר לביטחון פנים אבי דיכטר: "האיש הזה הוא בסטטוס הכי קרוב לאדם שנגזר עליו עונש מוות, אבל מאחר שבמדינה הזאת אין עונש מוות, כל מה שיורד הוא מדרגת הענישה. קציבת עונשו בלתי אפשרית ובלתי הגיונית, וזה ילווה אותו עד שיעבור מהעולם".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוקמה מפלגת "נורא דליבא" אשר מטרתה להביא לשחרורו של עמיר. בתחקיר של התוכנית "הצינור" הובאו עדויות לכך שמשפחת עמיר מעורבת בהקמת המפלגה. המפלגה (שלא רשומה ברשם המפלגות) לא הגישה את רשימתה לוועדת הבחירות המרכזית. באוגוסט 2019 נשללה מעמיר הזכות לשיחות טלפון למשך חודשיים, לאחר שהתברר כי פנה בטלפון לגורמים שונים בניסיון לקדם את ענייני המפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש במרץ 2020 הקימה לריסה טרימבובלר-עמיר באופן רשמי את מפלגת "משפט צדק, לרפורמה במערכת המשפט ולשחרור יגאל עמיר" ורשימה בראשותה הוגשה לוועדת הבחירות המרכזית. ב-29 בינואר פסלה ועדת הבחירות המרכזית את הרשימה, אך בית המשפט העליון דחה את הפסילה פה אחד. המפלגה קיבלה 1,375 קולות והייתה רחוקה מאחוז החסימה. המפלגה התמודדה כעבור שנה במערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע וקיבלה 729 קולות.
עמיר בתרבות

בשנת 1997 שודר מערכון של "החמישייה הקאמרית", במהלכו גילם השחקן רמי הויברגר את דמותו של עמיר תוך שהוא מציג את הטענה לפיה בעוד שני עשורים תוענק לו חנינה והוא ישוחרר ממאסר.
בדצמבר 2014 הוקרן בפסטיבל הקולנוע בריגה סרט התעודה "אל סף הפחד", העוקב אחר עמיר ומשפחתו. את הסרט ביימו הרץ פרנק ומריה קרבצ'נקו. ב־2015 איימה שרת התרבות מירי רגב לעצור את תמיכת המדינה בפסטיבל הקולנוע ירושלים אם יקרין את הסרט. בעקבות זאת הודיעו מארגני הפסטיבל שהסרט יוקרן לפני טקס הפתיחה וישתתף בתחרות שבמסגרת הפסטיבל.
בשנת 2015 יצא סרטו של עמוס גיתאי "רבין, היום האחרון", שבו מגלם השחקן יוגב יפת את דמותו של עמיר.
בספטמבר 2019 יצא לאקרנים הסרט "ימים נוראים" שביים ירון זילברמן. הסרט מציג את דמותו של יגאל עמיר (מגולם על ידי יהודה נהרי-הלוי) ושל סביבתו בשנה שקדמה לרצח. הוא זכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר לשנת 2019.
דמותו של עמיר הופיעה במספר מערכונים של סדרת הסאטירה "היהודים באים", בה גילם השחקן יניב ביטון את דמותו של עמיר.
חיים אישיים

בתחילת שנת 2004 ביקש עמיר להתחתן בעודו בכלא עם לריסה טרימבובלר, גרושה ואם לארבעה יוצאת ברית המועצות, בעלת תואר דוקטור לפילוסופיה, שאותה פגש כאשר עבדה בישראל כמורה ליהדות לעולים חדשים מרוסיה. טרימבובלר סיפרה שהחלה לבקר את עמיר בבית הסוהר מטעמים הומניטריים, וטענה כי בשל קשריה איתו נאלצה לוותר על הקריירה האקדמית שלה כמרצה באוניברסיטה.
שב"ס דחה את בקשת טרימבובלר ועמיר להינשא ואת בקשתם להתייחדות (זכות שבאותו הזמן ניתנה בדרך כלל לאסירים בישראל, אך לא לאסירים ביטחוניים פלסטינים). בקשות אלה הביאו כמה חברי כנסת ליזום הצעת חוק שתאסור על רוצחיהם של ראשי ממשלה להינשא, אך הכנסת דחתה אותה. בסופו של דבר פסק בית המשפט העליון כי אין לאפשר לבני הזוג להתייחד, בנימוק:
מעשיו של עמיר בעבר, דבקותו במטרותיו האלימות, היותו נערץ ודגם לחיקוי בידי גורמים קיצוניים, קשריו עם גורמים קיצוניים, העובדה שלא התחרט על מעשה הרצח הנורא, ניסיונותיו לשכנע בצדקת דרכו האלימה ובצורך ליישמה גם כיום, ועל־הכל: היעדר היכולת לפקח עליו בעת ההתייחדות, כל אלה מוליכים למסקנה כי החלטת המשיב שלא לאפשר למבקש להתייחד עם לריסה, החלטה סבירה וראויה היא.
באוגוסט 2004 הודיעה משפחתו של עמיר כי הוא קידש באמצעות שליח את טרימבובלר. טקס הקידושין נערך בביתו של עמיר בהרצליה, כשאביו של יגאל, שלמה עמיר, משמש כשליח. ביולי 2005 קבע בית הדין הרבני בירושלים כי נישואי השניים תקפים. פניותיו של עמיר לבית המשפט העליון, בדרישה שיוכל להתייחד עם בת זוגו, נדחו בנימוקי ביטחון. הפרשה עוררה בציבור גם את השאלה האם עמיר הוא כאחד הרוצחים, או שעונשו צריך להיות חמור יותר. הוויכוח מומחש להלן בקטעים משתי דעות שהוצגו בעיתונות היומית: במאמר המערכת של "הארץ", שכותרתו "גם יגאל עמיר הוא אדם", נאמר:
אם עמי פופר, שרצח שבעה ערבים, והרצל אביטן, שרצח מנהל בית כלא, זכו להתייחד עם נשותיהם, אין להבין במה יגאל עמיר שונה מהם, אלא אם כן עמיר מופלה לרעה בשל תחושת הנקם והתיעוב שחש הציבור, ובכלל זה השופטים, כלפיו...

במדינות מסוימות, שישראל למרבה השמחה אינה נמנית עמן, היה אולי רוצח ראש הממשלה מוצא להורג, לכן לכבוד ייחשב למדינת ישראל שבית המשפט מתכנס כדי לדון בזכותו להתייחד. עם זאת, קשה לקבל את אפלייתו לרעה לעומת רוצחים אחרים, שפלים ומסוכנים לא פחות ממנו.
בעמדה זאת תמכה גם האגודה לזכויות האזרח, שביקשה עבורו את הזכות להתייחד עם אשתו.
ב־5 בפברואר 2006 החליט גם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז להכיר בנישואיהם של השניים. ב־7 במרץ 2006 התיר השב"ס לבני הזוג להביא ילד לעולם באמצעות הפריית מבחנה. ב־20 באוקטובר 2006 הסיר את התנגדותו לקיום ביקורי התייחדות בין בני הזוג. ב־28 באוקטובר 2007 נולד בנם. בית המשפט המחוזי אישר את עריכת טקס ברית המילה בכלא, כך שעמיר יוכל להשתתף בו. שלוש עתירות שהוגשו לבית המשפט הגבוה לצדק נגד החלטה זו נדחו.
ב־2010 הוציאה טרימבובלר ספר על הקשר ביניהם.
ראו גם

רצח יצחק רבין
ועדת שמגר (רצח רבין)
תאוריות הקשר על רצח רבין
המונולוג של יגאל עמיר
לקריאה נוספת

אריאלה אזולאי ועדי אופיר, "האזרח יגאל עמיר", בספרם: ימים רעים: בין אסון לאוטופיה, הוצאת רסלינג, 2002.
ישיבת אור תורה

| --- | --- |

מתחם קבר רבי מאיר בעל הנס 1894 בתוכו הוקמה הישיבה
 ישיבה
 תקופת הפעילות:  1900–הווה (כ־125 שנים) 
 מייסדים:  משה קליערס 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°45′57″N 35°33′00″E﻿ / ﻿32.765897526943°N 35.550036119504°E﻿ / 32.765897526943; 35.550036119504
 אתר רשמי
 he
 
ישיבת אור תורה היא ישיבה השוכנת בטבריה על קבר רבי מאיר בעל-הנס.
היסטוריה

הישיבה נוסדה בשנת ה'תר"ס (1900) ביוזמתו של האדמו"ר רבי שמואל וינברג מסלונים על ידי הרב משה קליערס, שכעשור מאוחר יותר מונה לרב העיר, בשיתוף הרב נח וינברג והרב יצחק מתתיהו סנדברג אשר עלו לארץ ישראל והשתקעו בטבריה בהוראת האדמו"ר רבי אברהם וינברג (הראשון) מסלונים. בשנים הראשונות כיהן כנשיא הישיבה הרב סנדברג.
בעת הקמתה (1900) שכנה הישיבה מחוץ לחומות העיר ותלמידיה, רווקים ונשואים כאחד, נהגו לשהות במבנה הישיבה כל ימות השבוע, זאת בניגוד לשאר הישיבות באותה תקופה, שלא הייתה בהן פנימיות. גם ראש הישיבה הרב קליערס נהג ללכת לישיבה ביום ראשון ולשהות בה עד יום חמישי ואז שב לביתו בין חומות העיר טבריה.
בשנים שלאחר מכן בעת ששהה הרב אשר זאב וורנר, בארצות הברית הוא גייס בין השאר עבור הישיבה כספים.
בשנת ה'תרע"ד בעת מסע הרבנים אל המושבות, עברה המשלחת וביקרה בישיבת אור תורה וכך מספר אחד התלמידים:
אחרי תפילת המנחה השתעשע הרב הגאון מורינו ראי"ה קוק עם אברכי הישיבה בחידושי תורה ואז התפללו ערבית ולאחר התפילה נערכה לפניהם סעודת ערב. אחר כך ישבו והרב הגאון ר' יוסף חיים זוננפלד "זקן החבורה" הביע רגשי שמחתו על מה שראו עיניו בישיבה.
ברעידת האדמה שהייתה בארץ ישראל בשנת (1927), ה'תרפ"ז התמוטטו מספר מבנים בחצר הישיבה ובעקבות זאת נאספו כספים כדי לבנות מבנה חדש עבורה, שהוקם בשנת תרפ"ט.
הרב משה קליערס כיהן בראשות הישיבה עד פטירתו בכ"ג בשבט ה'תרצ"ד. לקראת פטירתו ביקש מהרב אשר זאב ורנר לשוב מארצות הברית על מנת שיקבל את תפקיד רב העיר וראשות הישיבה. הרב ורנר כיהן כראש הישיבה עד פטירתו בשנת תשי"ח ומאז ממלא את מקומו, בנו, הרב שמחה בונם וורנר.
הישיבה ניהלה גם תלמוד תורה בתוך העיר העתיקה של טבריה ובהמשך הקימה סניף של התלמוד תורה בשכונת קריית־שמואל.
מבוגרי הישיבה

רבי אברהם וינברג (השלישי), מחבר "ברכת אברהם"
רבי שלום נח ברזובסקי, מחבר "נתיבות שלום"
הרב אהרן יוסף לוריא, מחבר "עבודת פנים"
הרב ישראל דב אודסר, "בעל הפתק"
הרב יצחק מתתיהו לוריא, מחבר "שערי לימוד"
הרב משה לוריא, מראשי ישיבת המקובלים שער השמים
הרב שלמה זאב גולינסקי, מחבר "זבח שלמה" ור"מ בישיבת שער השמים
הרב יעקב גיל (ליפשיץ) - רבה של נס ציונה וחבר הכנסת הראשונה.
הערות שוליים

↑  שכנה בסמוך למבנים שעדת הספרדים הקימו עוד בשנת ה'תרכ"ז 1867 בית כנסת גדול ומפואר בשם "כתנות אור" ו"ישיבת מאיר בת עין"
↑  משה קליערס, טבור הארץ, תרס"ו, עמוד ע"ב עמוד ב'
↑  מתוך "בית יעקב", שבט תשכ"ב, עמוד 24
↑  אשר זאב וורנר, טעם זקנים, ירושלים, תשט"ו, עמודים 12-14
↑  פנחס בן צבי גראייבסקי, זיכרון לחובבים הראשונים, ירושלים, תרפ"ז, עמוד 68
↑  פנחס בן צבי גראייבסקי, זיכרון לחובבים הראשונים, ירושלים, תרפ"ז, עמוד 67
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311662805171
שגיא ברוך

| --- | --- |

ברוך במפגש עם נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג בבסיס אורים
 לידה:  ישראל ישראל
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד פלנ"ט נח"ל  מפקד גדוד שחר  מפקד מחוז דרום בפיקוד העורף
 פעולות ומבצעים
 מבצע עופרת יצוקה  מבצע עמוד ענן  מבצע שובו אחים    מבצע צוק איתן  מלחמת חרבות ברזל
שגיא ברוך הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, הצפוי לפקד על מנהלת מגן ישראל. בתפקידו האחרון שימש מפקד מחוז דרום בפיקוד העורף. קודם לכן שימש מפקד גדוד שחר.
ביוגרפיה

ברוך נולד בקרית אתא לאבי ואיילה, ובנערותו עברה משפחתו לכפר הרא"ה. למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, התגייס לצה"ל ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר בחטיבת הנח"ל.
בהמשך מונה למפקד פלנ"ט נח"ל, ובשנת 2014 מונה למפקד גדוד שחר בפיקוד העורף.
בשנת 2020 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד מחוז דרום בפיקוד העורף, וכיהן בתפקיד עד 2024.
במתקפת הפתע על ישראל בשמחת תורה ה'תשפ"ד ניהל את הקרב בבסיס אורים בו שוכנת מפקדת המחוז. במהלך הסתערות על המחבלים הוא נפצע בכתפו.
ב-28 באוקטובר 2024 הועלה לדרגת תת-אלוף לקראת כניסתו לתפקיד ראש מנהלת מגן ישראל באגף התכנון.
חייו האישיים

גר בכפר הרא"ה שבעמק חפר נשוי ואב לארבעה ילדים. אחיו הוא הרב חיים ברוך ראש ישיבת ברוכין.
הערות שוליים

1 2  איציק ברנדויין, הקצין שנפצע ב-7 באוקטובר מונה לתפקיד חדש, באתר ערוץ 7, 5 באוקטובר 2024
ערך זה הוא קצרמרבנושא קציני צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ברכות הנהנין

בהלכה, בִּרְכוֹת הַנֶּהֱנִין הן ברכות שחובה לאמרן לפני או אחרי הנאות חושיות שונות (ובמקרים מסוימים, הן לפניהן והן לאחריהן).
רבות מברכות הנהנין קשורות באכילה או בשתייה, והן נאמרות לפני ואחרי אכילה של כל מאכל (למעט מאכלים ומשקאות שאינם ראויים למאכל אדם). ברכות הנהנין נאמרות גם בהזדמנויות שונות הקשורות לחושים אחרים: לפני הרחת מקור ריח נעים, למראה עצי פרי מלבלבים בתקופת ניסן ועוד.
ככלל, ההלכה דורשת מהאדם לדייק בברכתו ולומר את הברכה הנכונה לכל הנאה.
מקור ברכות הנהנין

הגמרא במסכת ברכות קובעת:
אָסוּר לוֹ לָאָדָם שֶׁיֵּהָנֶה מִן הָעוֹלָם הַזֶּה בְּלֹא בְּרָכָה, וְכָל הַנֶּהֱנֶה מִן הָעוֹלָם הַזֶּה בְּלֹא בְּרָכָה – מָעַל (...) כָּל הַנֶּהֱנֶה מִן הָעוֹלָם הַזֶּה בְּלֹא בְּרָכָה כְּאִלּוּ גּוֹזֵל להקב"ה וכנסת ישראל
ברכות על מזון

אסור לאדם לאכול ללא ברכה, מלבד דברים שאינו אוכל כדי לקיים את גופו, ליהנות מטעמם או לשבוע (למשל, על תרופות לא מברכים). על אכילה צריך לברך פעמיים: ברכה לפני האכילה שנקראת ברכה ראשונה, וברכה לאחר האכילה שנקראת ברכה אחרונה.
ברכה שלאחר האכילה ('ברכה אחרונה') יש אחת ויחידה שהיא מן התורה – ברכת המזון. שלוש הברכות הראשונות בה ("הזן", "הארץ" ו"בונה ירושלים") חובתם מן התורה לאדם שאכל לחם ושבע (וראה פרטי דין זה בערכים האילו). חובת הברכה לפני האכילה ('ברכה ראשונה') היא תקנת חכמים (מסברא, שכשם שצריך לברך לאחר האכילה כשהוא שבע בוודאי שיברך לפני, כשבא לאכול).
ברכות על מזון > ברכות ראשונות

את הברכה הראשונה מברכים מיד לפני שאוכלים ואסור להפסיק בין הברכה לאכילה.
החובה לברך ברכה ראשונה היא ב'כלשהו'. כלומר, על כל כמות של מזון שהאדם רוצה לאכול, גם הקטנה ביותר, חובה לברך ברכה ראשונה.
ברכות על מזון > ברכות ראשונות > נוסח הברכות

קיימות שש ברכות ראשונות וכל ברכה שייכת לסוג אחר של מזון, שש הברכות מתחילות במילים "ברוך אתה אדני אלהינו מלך העולם ..." ולכל סוג של מזון יש סיומת אחרת. כללים הלכתיים מגדירים איזו ברכה מברכים על כל מאכל.
| ברכה | על מה מברכים |
| --- | --- |
”המוציא לחם מן הארץ”: לחם העשוי מחמשת מיני דגן (חיטה, שעורה, שיפון, כוסמין ושיבולת-שועל)
”בורא מיני מזונות”: מוצרי מזון שאינם לחם העשויים מחמשת מיני דגן או מאורז אך אם אוכלים דגנים אלו ללא עיבוד כלשהו, לדוגמה אדם הכוסס חיטה, מברכים "בורא פרי האדמה"
”בורא פרי הגפן”: יין ומיץ ענבים (לא כולל ענבים בצורתם הטבעית)
”בורא פרי העץ”: פירות-העץ
”בורא פרי האדמה”: ירקות שלא גדלים על העץ, זרעים
”שהכל נהיה בדברו”: כל יתר המאכלים והמשקאות, בין היתר בשר, דגים, גבינה, פטריות, מים ומיצים.
אם אדם רוצה לאכול שני מאכלים עליהם מברכים את אותה ברכה, לדוגמה, תפוח ואגס (שעל שניהם מברכים "בורא פרי העץ") כאשר מברך על הראשון מביניהם הוא פוטר גם את השני, ואם אכל קודם את התפוח אינו צריך לברך על האגס. כלל זה מתקיים רק כאשר ידע בזמן הברכה שהוא עתיד לאכול את שניהם, אבל אם בירך על תפוח כשהוא מתכוון לאכול אותו בלבד, ולאחר שכבר בירך על התפוח החליט שבכוונתו לאכול גם את האגס – הברכה שבירך על התפוח לא פטרה את האגס והוא צריך לחזור ולברך גם על האגס.
אם אדם אוכל מאכל המורכב מסוגי מזונות שונים שעל כל אחד מהם מברכים ברכה שונה, מברך את הברכה של המאכל העיקרי מביניהם שכן "העיקר פוטר את הטפילה".
בדומה לכך, אם אדם אוכל לחם – הברכה שהוא מברך על הלחם פוטרת את כל הדברים שרגילים לאכול בתוך סעודה ואינו מברך עליהם. לכן אם אכל לחם ולאחר מכן בשר או דגים אינו מברך על הבשר והדגים כי הם נחשבים חלק ממהלך הסעודה. אך אם אכל מאכלים שלא נחשבים חלק ממאכל הסעודה, לדוגמה ענבים שבאים רק כקינוח, ברכת המוציא לא פוטרת את אותם מאכלים וצריך לברך עליהם. כמו כן אם אדם שותה יין ולאחריו משקאות נוספים, הברכה שמברך על היין פוטרת את יתר המשקאות ואינו צריך לברך עליהם.
ברכות על מזון > ברכות ראשונות > קדימות בברכות

במקרה שאדם אוכל כמה מאכלים שצריך לברך עליהם – הוא מצווה לברך קודם על המאכל החשוב. בתלמוד ובספרות ההלכה דנו בסדר המאכלים. במקרים מסוימים מסדרים את הברכות על פי הברכה עצמה, כגון: ברכת המוציא קודמת לברכת מזונות, שקודמת לברכת הגפן, שקודמת לברכת העץ, שקודמת לחלק מהשיטות לברכת האדמה, שקודמת לברכת שהכל. בראשי תיבות "המגע אש".
גם בין מאכלים בעלי ברכה זהה יש עדיפות שהברכה תתבצע על מאכלים מסוימים. כך, אם מונח לפניו מאכל משבעת המינים וכאלו שאינם משבעת המינים יש להעדיף לברך על זה שמשבעת המינים, ואם יש כמה מאכלים משבעת המינים עדיף לברך על זה מביניהם הקרוב ביותר למילה "ארץ" בפסוק בו מוזכרים שבעת המינים. כך, אם יש לפניו כמה לחמים מדגנים שונים – עדיף לברך על לחם העשוי מחיטה (שהוא ראשון למילה "ארץ") ואם אין – יברך על לחם העשוי משעורה (שהוא משבעת המינים) ורק אם אין גם לחם משעורה – יברך על לחם מקמח אחר, וכן בדברי מזונות. כמו כן, אם יש לפניו לחם עם מעלה שאין ללחם אחר, לדוגמה לחם שלם מול לחם פרוס, יש להעדיף את הלחם השלם. כמו כן יש עדיפות ללחם מקמח נקי על פני לחם שאינו נקי, פת ישראל על פני פת נכרי ולחם גדול על פני לחם קטן.
הרמב"ם פוסק בעניין שסדר הקדימות נוהג רק כאשר לאדם אין העדפה מיוחדת לגבי המזון המוגש לו.