ג'יימס ביוקנן
נשיאותו (1857–1861) > בחירות 1860

הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1860 התכנסה באפריל 1860 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. ביוקנן מילא את הבטחתו לכהן רק כהונה אחת, אולם חברי ממשלו חיפשו יורש שימשיך את מדיניותו. לאחר הבחירות ב-1858, סטיבן דאגלס היה המנהיג האהוד של הדמוקרטים הצפוניים, אולם רוב הדרום וביוקנן הסתייגו מעמדתו על העבדות בטריטוריות. אחרי מריבה גדולה, הוועדה אישרה מצע שתמך בעיקרון ריבונות העם והתנגד לחוקי עבדות. שבעה נציגים ממדינות דרומיות פרשו מהוועידה בתגובה למצע. יושב ראש הוועדה, שהיה מנאמניו של ביוקנן, קבע שהמועמד שייבחר יצטרך להשיג רוב של שני שלישים מהצירים, כולל צירי הדרום הפורשים. המשמעות הייתה שהמועמד יצטרך לזכות בחמש שישיות מהצירים שהיו בוועידה. לאחר חמישים ושבעה סיבובים בהם הוביל דאגלס, הוועידה התפזרה עם תוכניות להיפגש שוב ביוני בבולטימור, מרילנד. בוועידה החדשה, רוב הצירים הדרומיים, וכמה צפוניים שתמכו בביוקנן, עזבו את הוועידה לאחר שהוועידה סירבה לקבל את הצירים הנוטשים. הצירים שנותרו תמכו בדאגלס לנשיאות. דאגלס העדיף את אלכסנדר סטיבנס כסגנו, אולם החליט שהצירים הדרומיים שנותרו יבחרו בסגנו, והם בחרו בסנאטור מאלבמה, בנג'מין פיצפטריק. פיצפטריק סירב לכך, והמושל הרשל ג'ונסון מג'ורג'יה הסכים לקבל את המועמדות.
הצירים הפורשים נפגשו גם הם בבולטימור. לאחר שהבטיח שלא האמין בכך שעל הדרום לפרוש אם הרפובליקנים ינצחו בבחירות, נבחר סגן הנשיא ברקינרידג' בסיבוב הראשון של הוועידה. הסנאטור ג'וזף ליין מאורגון נבחר לסגנו. ביוקנן והנשיא לשעבר פרנקלין פירס תמכו בברקינרידג' ובמצע שלו, שקרא להגנה ממשלתית על העבדות בטריטוריות. כמה וויגים לשעבר שלא תמכו בברקינרידג' וברפובליקנים, ולא הצליחו להגיע להסכם עם דאגלס, ייסדו את מפלגת האיחוד החוקתי, ובחרה בג'ון בל כמועמדם הנשיאותי. שמם רמז על המצע הישיר שלהם, שדרש להכיר אך ורק בחוקת ארצות הברית כמסמך המחייב של המדינה, באחדות המדינות ובאכיפת החוקים. הם קיוו שבכך שלא יתמכו או יתנגדו לעבדות או להרחבתה, הנושא ירד מעל סדר היום.
הוועדה הרפובליקנית הלאומית של 1860 בחרה בלינקולן כמועמדה הנשיאותי בסיבוב השלישי, אף על פי שסיוארד הוביל בשני הסיבובים הראשונים. לינקולן טען שיש להגביל את העבדות אך ורק אל הדרום, והבטיח שהרפובליקנים לא מתכננים לבטל את העבדות בדרום עצמו. כשארבעה מועמדים התחרו, קיווה ביוקנן שאף מועמד לא יצליח להשיג רוב מבחינת האלקטורים ושהבחירות יוכרעו בבית הנבחרים.
כמו קודמיו הוויגים, סירב לינקולן לנהל מסע בחירות לאחר הוועידה והותיר זאת לאחרים במפלגתו. בשתיקתו, לא הגיב לינקולן להאשמות הקיצוניים מהדרום שהוא רוצה לבטל את העבדות. בקיץ וסתיו 1860, שקלו כמה מושלים דרומיים לפרוש מהאיחוד, וביוקנן לא פעל נגדם. מצד שני, התמקד דאגלס במסע הבחירות שלו בתקיפת מתנגדי האיחוד, שדאג שינסו לבצע הפיכה לאחר שלינקולן ינצח. ברקינרידג' ובל לא זכו לתמיכה צפונית, ולכן כדי להביס את לינקולן היה צריך שדאגלס ינצח בכמה מדינות צפוניות, אולם ביוקנן סירב לעזור לו. לינקולן לא זכה לתמיכה בדרום, אולם התמיכה מהצפון הספיקה לצורך רוב בחבר האלקטורים. ביוקנן היה הדמוקרט האחרון שנבחר לנשיאות עד ל-1884. אף על פי שלינקולן נבחר לנשיאות, הרפובליקנים לא השיגו רוב בבית הנבחרים או בסנאט, ובית המשפט העליון נותר זהה למה שהיה כשפסק בנושא דרד סקוט. לעבדות בדרום לא הייתה סכנה מידית.
בתחילת אוקטובר, הזהיר וינפילד סקוט את ביוקנן שהיבחרו של לינקולן עלולה לגרום לפרישה של לפחות שבע מדינות מהאיחוד. הוא המליץ לביוקנן לשלוח אל המדינות הללו צבא כדי להגן על הרכוש הפדרלי, אף על פי שהצבא היה במצב קשה באותו זמן. הקונגרס סירב להקצות משאבים לצבא מאז 1857. ביוקנן לא סמך על סקוט, יריבו הפוליטי, והתעלם מהמלצותיו. לאחר היבחרו של לינקולן, שקל ביוקנן לשלוח צבא אל המדינות, אולם מזכיר המלחמה שלו, ג'ון פלויד, שכנע אותו לא לבצע זאת.