אותנטיות
אותנטיות כמושג פילוסופי

המושג "אותנטיות" שאוב מהפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית (הקיומית) שהתפתחה בתחילת המאה ה-20 והוא מקביל למונח "אמת". אולם בעוד אמת נתפסת כמושג אובייקטיבי – נכון בנוגע לכל אדם ותקף בבחינה חיצונית – הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית מתמקדת לא באמת הכללית, אלא באמת של הפרטי. לפיה, האדם יכול להיות אמיתי או שקרי רק בנוגע לעצמו, ולכן האותנטיות של הפרט היא מה שהוא מגדיר כאמיתי בנוגע לעצמו.
על פי הגותו של סרן קירקגור, מושג האותנטיות אינו בעל משמעות או תוכן ספציפי: ”האדם האותנטי אינו השמח, החכם, המאושר וכו', אלא השלם עם עצמו והחי חיים מלאי משמעות הנובעים מהחלטתו לחיות כך”.[דרוש מקור] בשל הנטייה של קירקגור להציג דיאלקטיקה בכתביו, כאמצעי לפיתוח רעיונות מרכזיים, קירקגור מתמקד גם בשאלה מי יוגדר כ"בלתי אותנטי", על פי הגדרה זו, חוסר אותנטיות מתבטא בחוסר בחירה של האדם, אותו אדם ”בנאלי, החלש לעומת האינסוף, זה המתחמק מגורלו ונשחק ביומיום”.[דרוש מקור]
מרטין היידגר בספרו הוויה וזמן טען כי האדם בורא את עולמו על ידי נתינת משמעות ל"יש", קרי לדברים הסובבים אותו, על פי מידת השימוש שיש בהם לתועלתו. לדברי היידגר, טבעו של אדם הוא "היות שם", כלומר להיות מחוץ לעצמו;[דרושה הבהרה] האדם תמיד בלתי מושלם כך, וכלל פעילויותיו הן תמיד ניסיון להשלים את עצמו. בתוך כך, אותנטיות מהווה מצב שבו הפרט פתוח לגילוי של אינסוף אפשרויות השימוש הגלומות בכל מה שקיים בעולמו. לדוגמה, עץ ביער עשוי לשמש כחומר בעירה, חומר גלם לייצור רהיטים, אובייקט לצילום, מתקן שניתן לטפס עליו ועוד אפשרויות רבות. כאשר אדם מגדיר שימוש אחד או מספר מוגבל של אפשרויות ל"יש" מסוים (למשל לעץ), הוא נאטם לכלל האפשרויות האחרות הגלומות באותו "יש". כך, ה"יש" המסוים הופך לעצם דומם או מת, ומפסיק להיות אפשרות דינאמית, חיה ומשתנה. לכן, כאשר אדם תופס את ה"ישים" כעצמים במקום אפשרויות הוא עצמו הופך להיות עצם דומם, משום שאינסוף האפשרויות של ה"ישים" הפנויים לשימוש האדם הוא אינסוף האפשרויות שלו.[דרוש מקור]
נוסף על כך, טוען היידגר כי האדם האותנטי תופס את העולם כעולם שנברא על ידו, לכן הוא גם יכול לשנותו. מצב זה מציב את האדם האותנטי מול בדידות ואחריות למעשיו: הוא חופשי לברוא את עולמו בכל דרך שיבחר, ולכן – הוא אחראי לה. לפי היידגר מדובר בעייפות קיומית בלתי נסבלת, ממנה מנסה הפרט להיפטר באמצעות הזולת, אותו הוא מכנה: "הם". הזולת מציע לאדם מציאות פשוטה יותר המורכבת מעצמים שאינם יכולים להיות אחרת ממה שהם ולכן אפשרויות השימוש בהם מוגדרות, במובן הזה הזולת משמש כמנגנון הגנה המשחרר את הפרט מבחירה חופשית משום שהוא מציע אמת כללית, ערכים אוניברסליים המשחררים את האדם מהשאלה ומהספק. לאור זאת, כמעט כל תקשורת היא בהכרח לא-אותנטית, מכיוון שהיא עוסקת בתחום הכללי, ולא בייחודי לאדם הפרטי, הבודד (יוצאות מן הכלל הן הפילוסופיה והאומנות משום שיש ביכולתן לגרום לפרט לחזור אל עצמו ולבטא את דאגותיו הקיומיות).[דרוש מקור]
היידגר טוען כי הפיתוי של חיים פשוטים ושקטים מביא את הפרט לוותר על חירותו ולהתנכר לעצמו, עם זאת, החוויה היחידה שעשויה להוציא אותו ממצב זה ולו באופן זמני היא "חוויית האימה". חויית האימה היא מודעות מלאה למוות, לאפשרות האישית של אי-קיום, לפיכך, ההתנסות בחוויה זו מאירה את כל המציאות באור חדש – "האבסורד". האבסורד הוא הידיעה שהמציאות סופית ועשויה להסתיים בכל רגע, דבר זה מערער את כל המשמעויות שניתנו ל"ישים" עד כה (למשל, לערכים אוניברסליים). וכך, ביטול הממשות מציב את האדם בפני האפשרויות האינסופיות של המציאות ובאפשרות להמיר את ה"ישים" במשמעות מקורית משלו. אם כך, ה"אימה" לפי היידגר, מחזירה את האדם אל עצמו ומכריחה אותו לשאול כיצד הוא יכול לחיות חיים אותנטיים, או במילים אחרות, כיצד הוא יכול להימנע מלאבד את המציאות האותנטית שלו בתוך המציאות האנושית הכללית? התשובה שאותה מספק היידגר היא עצם שאילת השאלה משום שמתן מענה לשאלה זו סוגר את ההוויה, פעולה שממנה עלינו לשאוף להימנע.[דרוש מקור]
ז'אן-פול סארטר, פילוסוף צרפתי ואחד מהאקזיסטנציאליסטים המודרניים (סוף המאה ה-20) מדגיש, בהשוואה לקודמיו, את מימד החירות המוחלטת הניתנת לאדם. לדעתו – האדם אינו שואף למשמעות פנימית ואותנטית משום שזו קיימת בו מלכתחילה. לפי סארטר, האדם שואף בבסיסו להשתחרר מהעריץ הגרוע מכול, ממנו עצמו, אולם, בעוד קירקגור מציע את רעיון ה"בחירה" והיידגר את "עצם שאילת השאלה", סארטר טוען כי לא קיים פתרון של ממש ל"התחמקות" הבלתי נמנעת של האדם, שנחשבית ל"בלתי אותנטית" ומכונה על ידו כ"הונאה העצמית". הונאה זו היא "זיהוי של הפרט את עצמו כחלק ממשהו כללי או אובייקטיבי", כך, סארטר סבור כי להזדהות עם תוכן, או לקבל על עצמך ערך משמעו להתנכר לעצמך. אף על פי שקשה למצוא בכתביו של סארטר דיון ברור בנושא האותנטיות, נראה כי מדובר במושג המאפשר דרך היחלצות מתוך ההונאה העצמית.[דרוש מקור]
עם זאת, ניתן לומר כי סארטר מגדיר את האותנטיות כ"תודעה", לדבריו: "אם האדם חופשי ואינו יכול שלא להיות חופשי, הרי שהוא חופשי באותה מידה גם כשהוא משקר לעצמו, גם כשהוא מאמין לערך מסוים, גם כאשר הוא תופס את עצמו כאובייקט ומוותר כליל על כל צל של סובייקטיביות. דווקא משום שאין כל היררכיה לערכים, האדם יכול לעשות כרצונו. ההבדל היחיד הקיים בין פעולותיו של האדם הוא ההבדל התודעתי. יש פעולות הנעשות בספונטניות והתודעה שלהן היא פרה רפלקטיבית בלבד, ויש אחרות שבהן התודעה היא רפלקטיבית, כלומר האדם מודע לעצמו ומכיר את עצמו. התודעה הספונטנית היא שלמה פחות משום שאין בה הכרה מפורדת ומלאה של האדם. לתודעה הרפלקטיבית יש אפוא יתרון ברור, ויתרון זה הוא הכרתי ויש למדוד אותו במונחים של האמת".[דרוש מקור]