stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדרו מק'נוטון
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה

ב-17 באוקטובר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזר מק'נוטון והתגייס לצבא בדרגת מייג'ור גנרל, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-1, שלחמה במסגרת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. בעקבות פלישת גרמניה לנורווגיה נתבקש על ידי צ'רצ'יל לשלוח את הצבא הקנדי לנורווגיה, אך סירב. ביולי 1940 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-7 של צבא בריטניה. הקורפוס פורק בדצמבר של אותה שנה ועל בסיסו הוקם הקורפוס הקנדי. הוא פיקד על הקורפוס הקנדי עד דצמבר 1941, ובמקביל פיקד על הקורפוס ה-1 עד 5 באפריל 1942. לאחר מכן מונה למפקד הארמייה הראשונה של צבא קנדה – הכוח הקנדי הגדול ביותר שהוקם בהיסטוריה. שמו אף עלה כמועמד למפקד כוחות בעלות הברית במערב אירופה. תחת פיקודו של מק'נוטון הארמייה לא השתתפה בקרבות, אולם הדיוויזיה ה-2 אשר הייתה חלק ממנה ספגה אבדות כבדות במהלך הפשיטה על דייפ. בדצמבר 1943 הוא התפטר מתפקידו בשל בעיות בריאותיות.
בעידודו של ראש הממשלה ויליאם ליון מקנזי קינג הוא החל לפתח קריירה פוליטית. ב-2 בנובמבר 1944 הוא התמנה לשר ההגנה במקומו של ג'יימס רלסטון אשר פרש בשל משבר הגיוס של 1944. הוא שר ההגנה היחיד בהיסטוריה של קנדה אשר מונה לתפקיד לא מטעם מפלגה כלשהי אלא מטעם הצבא. עד לאותה תקופה, בגלל המלחמה אמנם היה גיוס חובה לצבא קנדה, אולם חיילים קנדים לא נשלחו מחוץ לגבולות הארץ אלא בהתנדבות. רלסטון ניסה להפוך את השירות מעבר לים לחובה, בעוד קינג התנגד למהלך ורצה לשמור על מודל התנדבותי. מק'נוטון תמך בתחילה בגישתו של קינג, אולם בהמשך שינה את דעותיו והמשיך במאמציו של רלסטון למורת רוחו של קינג. קינג הפר את הבטחתו להמליץ על מק'נוטון כמושל הכללי של קנדה, והמליץ במקום על הרולד אלכסנדר.
ביוגרפיה > אחריתו

ב-20 באוגוסט 1945 בעקבות ניצחון המפלגה הליברלית של קינג במהלך הבחירות ביוני של אותה שנה, פרש מק'נוטון מתפקיד שר ההגנה. בין 1946–1948 הוא שימש כיושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית של האו"ם. בין 1948–1949 שימש כשגריר קנדה לאו"ם ומתוקף כך היה חבר מועצת הביטחון. מהמלך מרץ 1948 בעת שעלה הרעיון להעביר את ארץ ישראל למשטר נאמנות, הביע עמדה מסויגת בעד הרעיון, אך דרש שהוא יובא בהסכמה של המעצמות ושהמדינות המקדמות את ההצעה ישלחו כוחות שידאגו למימושה. בפברואר 1948 היה נשיא מועצת הביטחון, בעת שהמועצה עסקה בסכסוך בארץ ישראל ובקשמיר והוא חזר לתפקיד הנשיא בינואר 1949. הוא נפטר ב-11 ביולי 1966 בגיל 79. נכדו הוא הגנרל אנדרו לסלי אשר שימש כמפקד צבא היבשה הקנדי בין השנים 2006–2010.
הערות שוליים

↑  שעה אחרונה, הארץ, 11 בינואר 1940
↑  חברים מספרים על צ'רצ'יל, דבר, 22 בינואר 1965
↑  תמרוני פלישה הגדולים ביותר במלחמה, הַבֹּקֶר, 16 ביולי 1942
↑  מק־נוטון מועמד למפקד החזית השניה, הַבֹּקֶר, 25 ביוני 1942
↑  הקנדים ישתתפו בפלישה למערב, הארץ, 27 בדצמבר 1943
↑  עוד 16 אלף קנדים לזירת אירופה, משמר, 24 בנובמבר 1944
↑  תכנית זמנית לפיקוח על האטום, חרות, 21 בדצמבר 1949
↑  נדחה מושב מועצת הבטחון, הַבֹּקֶר, 25 במרץ 1948
↑  משה מדזיני, מחלוקת בקאבינט ארה"ב בענין א"י, הארץ, 10 בפברואר 1948
משה מדזיני, למועצת הבטחון, הארץ, 22 בפברואר 1948
↑  היום תדון מועצת הבטחון בסכסוך קשמיר, קול העם, 10 בפברואר 1948
↑  מועצת הבטחון לא תתכנס מיד לדיון על א"י, מעריב, 12 בינואר 1949
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12912773t (data)  GND: 143659456  ISNI: 0000 0001 1695 7817  LCCN: no2010093905  SNAC: w6jx012d  VIAF: 105872763   WorldCat (עם VIAF): 105872763
אנציקלופדיה למתמטיקה

| --- | --- |

 מידע כללי
 שפת המקור:  רוסית 
 סוגה:  אנציקלופדיה 
 נושא:  מתמטיקה 
 הוצאה
 הוצאה:  האנציקלופדיה הרוסית הגדולה, הוצאת שפרינגר 
 תאריך הוצאה:  1977 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  978-1-55608-010-4
 
אנציקלופדיה למתמטיקה, מהדורת הדפוס באנגלית
אנציקלופדיה למתמטיקה (באנגלית: Encyclopedia of Mathematics ובראשי תיבות EoM) היא אנציקלופדיה למתמטיקה שיצאה לאור בדפוס וב-CD-ROM, וכעת מוצגת לעיון חופשי באינטרנט.
האנציקלופדיה יצאה לאור בשנת 1977 ברוסית, בחמישה כרכים בשם: Математическая энциклопедия, בעריכתו של המתמטיקאי הרוסי איוואן וינוגרדוב. בשנים 1987–1994 יצא לאור תרגום מורחב לאנגלית, בעריכתו של המתמטיקאי ההולנדי מיכיאל האזווינקל, בהוצאת Kluwer . התרגום כלל תשעה כרכים ועוד כרך אינדקס. שלושה כרכי מילואים נוספו בשנים 1997, 2000 ו-2002. באנציקלופדיה נכללו כ-8,000 ערכים. מהדורת CD-ROM, הכוללת גם אנימציות והדמיות תלת-ממדיות, יצאה לאור בשנת 1998.
בשנת 2003 רכשה הוצאת שפרינגר את הוצאת Kluwer. הוצאת שפרינגר העלתה את האנציקלופדיה לאינטרנט לשימוש חופשי, בשיתוף עם החברה המתמטית האירופית (אנ') ובהמשך הסבה את האתר לגרסה המבוססת על מדיה-ויקי, המאפשרת עדכון מבוקר של האנציקלופדיה על ידי הגולשים. זכויות היוצרים בגרסה המקורית של האנציקלופדיה נשמרות בידי הוצאת שפרינגר, אך ערכים חדשים ושינויים שנוספו בידי הגולשים מתפרסמים ברישיון CC-BY-SA.
אלפונסו פורד

| --- | --- |
 לידה:  31 באוקטובר 1971 גרינווד שבמיסיסיפי
 פטירה:  4 בספטמבר 2004 (בגיל 32) ממפיס, ארצות הברית 
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.91 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת מיסיסיפי ואלי סטייט
 דראפט:  בחירה מספר 32, 1993 פילדלפיה 76'
 קבוצות כשחקן
 1993-1994   1993-1994   1994-1995   1994-1995   1995-1996   1996-1998   1998-1999   1999-2001   2001-2002   2002-2003   2003-2004:  טרי-סיטי צ'יינוק  סיאטל סופרסוניקס  טרי-סיטי צ'יינוק  פילדלפיה 76'  אואסקה  פאפאגאו  ספורטינג אתונה  פריסטרי  אולימפיאקוס  מונטפסקי סיינה  סקאבוליני פזארו
 
אלפונסו ג'ין פורד (באנגלית: Alphonso Gene Ford;‏ 31 באוקטובר 1971 - 4 בספטמבר 2004) היה כדורסלן אמריקאי. פורד, ששיחק בעמדת הקלע, היה אחד מהקלעים הבולטים בהיסטוריה של כדורסל המכללות.
שנים מוקדמות

לאחר התיכון בעיר הולדתו גרינווד שבמיסיסיפי, הגיע פורד לאוניברסיטת מיסיסיפי ואלי סטייט, והיה הקלע המצטיין מבין שחקני השנה הראשונה ב-NCAA עם 29.9 נקודות למשחק. בעונתו השנייה קלע 32.9 נקודות למשחק, ודורג שני מבין כל שחקני הליגה. פורד היה לשחקן הראשון שקלע מעל 25 נקודות בממוצע למשחק בארבע שנים רצופות ב-NCAA ומדורג רביעי מבין קלעי כל הזמנים בליגה עם 3,165 נקודות.
קריירה מקצוענית > NBA ו-CBA

פורד, שנבחר בדראפט ה-NBA של 1993 על ידי פילדלפיה 76', שיחק רק 11 משחקים בשתי עונותיו הראשונות ב-NBA: שישה משחקים במדי סיאטל סופרסוניקס וחמישה במדי פילדלפיה. במהלך שתי העונות הללו (1993/94 ו-1994/95) שיחק פורד גם בליגת ה-CBA בשורות קבוצת טרי-סיטי צ'יינוק, שם באה לידי ביטוי יכולת הקליעה שלו והוא סיים את עונתו הראשונה עם ממוצע של 22.8 נקודות למשחק. הופעותיו זיכו אותו בתואר רוקי השנה בליגה, קנו לו מקום בחמישיית העונה ובהשתתפות במשחק האולסטאר של הליגה. בעונה השנייה קלע בממוצע 24 נקודות למשחק והשתתף שנית במשחק האולסטאר.
קריירה מקצוענית > המעבר לאירופה

לאחר שלא הצליח למצוא את מקומו ב-NBA עבר פורד לנסות את מזלו באירופה, בקבוצת אואסקה הספרדית. למרות שהציג יכולת טובה וסיים את עונת 1995/96 עם 25.1 נקודות בממוצע למשחק לא הצליח למנוע את ירידתה של הקבוצה לליגת המשנה. לאחר מכן עבר לליגה היוונית, שם סיים כמלך הסלים עם 24.5 נקודות בממוצע למשחק והוביל את קבוצתו פאפאגאו למקום השביעי המכובד.
לפני פתיחתה של עונת 1997/98 אובחן פורד כחולה לוקמיה, מה שגרם לקבוצתו פאפאגאו להתיר את חוזהו. למרות טיפולים מפרכים שעלו לו בכך שהחמיץ את עונת 1997/98 במלואה, היה נחוש פורד לחזור ולשחק. הוא חתם על חוזה לעונה אחת עם קבוצת ספורטינג אתונה היוונית. פורד, שדרך הכדורסל הצליח להילחם במחלה בצורה מעוררת כבוד, סיים יחד עם קבוצתו במקום ה-11.
פורד חתם לשנתיים בקבוצת פריסטרי, שהייתה גדולה יותר ובעלת ציפיות גבוהות יותר מאשר קבוצותיו הקודמות. הוא הוביל את הקבוצה למקום החמישי עם 22.5 נקודות למשחק, והצליח להשאיר את חותמו במועדון. בגביע קוראץ' הוא קלע 20.7 נקודות למשחק, עד אשר הודחה פריסטרי בשמינית הגמר על ידי אסטודיאנטס מדריד.
קריירה מקצוענית > הפריצה וההצלחה ביורוליג

עונתו השנייה של פורד בפריסטרי (2000/01) סימנה את הפריצה שלו. פורד, שנבחר לMVP של הליגה היוונית, הוביל את קבוצתו למקום השלישי בליגה. באירופה הצליח פורד לככב במפעל החשוב ביותר באירופה, היורוליג, כשהוא מסיים כקלע המצטיין בטורניר עם 26 נקודות למשחק, כולל משחק שיא בו קלע 41 נקודות נגד טאו ויטוריה בשלב הטופ 16. בסיום אותה עונה נבחר פורד לחמישיית העונה ביורוליג.
בעונת 2001/02 עבר פורד לאולימפיאקוס, שהציעה לו חוזה לעונה אחת בשווי מיליון דולר. פורד הובא על מנת להוביל את המועדון, שלא זכה בשום תואר מאז 1997, ולהחזיר אותו לצמרת הכדורסל היווני. אולימפיאקוס זכתה בגביע היווני, כשפורד מצטיין בחצי הגמר נגד פנאתינייקוס ובגמר נגד מארוסי. ביורוליג שוב סיים פורד כקלע המצטיין עם 24.8 נקודות למשחק, למרות שאולימפיאקוס הודחה בשלב הטופ 16, רחוקה משחק אחד בלבד מהעפלה לשלב הפיינל פור. פורד נבחר הפעם לחמישייה השנייה של היורוליג. בליגה הפסידה אולימפיאקוס בסדרת הגמר לאא"ק אתונה, כשפורד מחמיץ את שני המשחקים המכריעים בעקבות פציעה.
לאחר עונתו באולימפיאקוס קיצצו הקבוצות היוונית בתקציביהן לטובת שיפור המתקנים לקראת אולימפיאדת אתונה, וחוזהו של פורד לא חודש. פורד חתם על חוזה בקבוצת מונטפסקי סיינה האיטלקית. אמנם ממוצע הנקודות שלו ירד ל-17.9 למשחק, אך סיינה העפילה לפיינל פור של היורוליג ופורד נבחר לחמישיית הטורניר, בפעם השנייה. בליגה האיטלקית סיימה סיינה במקום הרביעי.
קריירה מקצוענית > הסוף

בעונת 2003/04 שיחק פורד בסקאבוליני פזארו האיטלקית, וקלע בממוצע 22.2 נקודות למשחק למרות השלב המתקדם של מחלתו. כתוצאה סיימה פזארו במקום הרביעי (המעניק השתתפות ביורוליג), וסיימה כסגנית מחזיקת הגביע.
בספטמבר 2004, פחות משבועיים לאחר שהכריז על פרישה מהיורוליג, נפטר פורד בממפיס שבטנסי כתוצאה ממחלתו. הנהלת היורוליג החליטה להנציח את זכרו על ידי קריאת פרס הקלע המצטיין על שמו. הראשון לזכות בפרס היה מחליפו של פורד בפזארו, צ'ארלס סמית'.
פורד הותיר אחריו אשה (פאולה) ושני ילדים: קארלדרק ואלפונסו ג'וניור.
תארים > תארים קבוצתיים

זכייה בגביע היווני 2002 (במדי אולימפיאקוס)
תארים > תארים אישיים

2 הופעות במשחק האולסטאר של ליגת ה-CBA: ב-1994 וב-1995
3 הופעות במשחק האולסטאר של הליגה היוונית: 1996 2000 2002
מלך הסלים של הליגה היוונית בעונת 1996/97 (24.5 נקודות למשחק)
מלך הסלים של היורוליג בעונת 2000/01 (26.0 נקודות למשחק) ובעונת 2001/02 (24.8 נקודות למשחק)
חבר בחמישיית העונה ביורוליג 2000/01 ו-2002/03
חבר בחמישייה השנייה של היורוליג 2001/02
מחזיק שיא ממוצע הנקודות למשחק ביורוליג: 22.2 נקודות
אנציקלופדיה מטרופוליטנה

האנציקלופדיה מטרופוליטנה (Encyclopaedia Metropolitana) התפרסמה בשלמותה בלונדון בשנת 1845, על גיליון קווארטו (9.5x12 אינץ'), בשלושים כרכים, לאחר שיצאה חלקים חלקים, חמישים ותשעה, במשך השנים 1817 עד 1845 (בסה"כ 22426 עמודים ו-565 לוחות תחריטים).
עורכיה התיימרו להציג את המדעים והאמנויות השיטתיים בשלמותם ובסדרם הטבעי, כמתואר במסה הפותחת העוסקת בשיטת ארגון המידע, שכתב המשורר סמואל טיילור קולרידג'.
התוכנית הייתה כהצעתו של קולרידג', והייתה בה מידה מספקת של אופי פואטי כדי להיות בלתי-מעשית לחלוטין (Quarterly Review, cxiii, 379). אולם, לוקה ככל שהיה התכנון, המצוינות של רבות מהמסות שכתבו הארכיהגמון ריצ'רד וייטלי, סר ג'ון הרשל, הפרופסורים פיטר ברלאו, ג'ורג' פיקוק, אוגוסטוס דה מורגן ורבים אחרים, אינה מוטלת בספק.
היא כתובה ארבעה חלקים, האחרון בסדר אלפביתי בלבד:
I. מדעים טהורים, שני כרכים, 1813 עמודים, 16 תחריטים, 28 מסות, כולל דקדוק, משפטים ותאולוגיה.
II. מדעים מעורבים וישומיים, שישה כרכים, 5391 עמודים, 437 תחריטים, 42 מסות, כולל אמנויות יפות, אמנויות שימושיות, ידיעת-הטבע (הכרת עולם החי והצומח) ויישומיה, ומדעי הרפואה;
III. היסטוריה וביוגרפיות, חמישה כרכים, 4458 עמודים, שבע מפות, כולל 135 מאמרי ביוגרפיות המסודרות כרונולוגית (עד תומאס אקווינס בכרך 3), ומשובצות ב-210 פרקי היסטוריה (עד שנת 1815), בצורה הפילוסופית, המעניינת והטבעית ביותר (אך הביוגרפיות המודרניות היו רבות מדי והתוכנית כשלה; הוכרזה תוכנית חדשה ליצירת שני כרכי ביוגרפיות נוספים, אך היא לא יצאה אל הפועל);
IV. שונות ומילונאות, 13 כרכים, 10338 עמודים, 105 תחריטים, כולל גאוגרפיה, מילון של השפה האנגלית והכרת עולם החי והצומח בתחריטים.
התחריטים יצאו לאור בשלושה כרכים. כרך האינדקס, אורכו 364 עמודים, הכיל 9000 מאמרים לערך.
הוצאה מחודשת, ב-38 כרכים על גיליון קווארטו, הוכרזה בשנת 1849. מתוך המהדורה השנייה שאמורה הייתה לכלול 42 כרכים, על גיליון אוקטבו (6x9 אינץ'), 14744 עמודים, הנכללים במחלקות I. עד III., יצאו לאור בין השנים 1849 ל-1858.
אנטיפטרוס האדומי

| --- | --- |

 לידה:  113 לפנה״ס אדום 
 פטירה:  43 לפנה״ס (בגיל 70 בערך) 
 בן או בת זוג:  קיפרוס (75 לפני הספירה–?) 
 
אָנְטִיפָּטְרוּס הָאֲדוֹמִי (ביוונית: Αντίπατρος;‏ 113‏ – 43 לפנה"ס) היה מדינאי בתקופת הבית השני, בן בריתו של הורקנוס השני. בימי אלכסנדר ינאי ושלומציון המלכה היה אנטיפטרוס נציב אדום. בהמשך מונה לאפוטרופוס על ארץ יהודה על ידי יוליוס קיסר וכך שלט על יהודה מטעם הרומאים. היה אביו של הורדוס הגדול מלך יהודה. הורעל למוות בשנת 43 לפנה״ס.
רקע היסטורי ומוצא

האדומים היו עם שמי, אשר חי בעבר הירדן, ומסוף ימי בית ראשון התפשט לצפון הנגב ולהר חברון. המקרא מייחס את מוצאם של האדומים לעשו. כשבטים שמיים אחרים, ראו האדומים בחיוב את עלייתו של בית חשמונאי וירידת השושלת הסלאוקית, ואת השפעת ממלכת יהודה באזור [דרוש מקור]. למרות שאת רוב מי שכבשו בית חשמונאי הם גירשו מהארץ, יוחנן הורקנוס הראשון החליט לאפשר לאדומים להתגייר ולא להיות מגורשים מהארץ, ואכן רבים מהם הצטרפו לעם ישראל והיו לחלק מן הממלכה החשמונאית.
אחד מן המתגיירים האדומים היה אנטיפס, אביו של אנטיפטרוס. מוצאו של אנטיפס ככל הנראה אדומי, אם כי סופרים המקורבים לבית הורדוס, כניקולאוס איש דמשק הפיצו את הכזב כאילו המדובר במשפחה מעולי בבל. אנטיפטרוס נישא לקיפרוס, ערבייה נבטית. כפי הנראה בילה את תקופת נעוריו בקרב הנבטים, וכן בעזה ובאשקלון (שם לפי חלק מהגרסאות נולד לו בנו הורדוס) וזכה לעושר ולמוניטין.
יוליוס אפריקנוס, מאבות הכנסייה, צוטט על ידי אוסביוס מקיסריה (שכינה אותו "היסטוריון בעל מוניטין") לגבי מוצאו המקורי של אנטיפטרוס. אפריקנוס טען כי "לפי מקורות המסתמכים על מידע מדויק אודות הורדוס", אנטיפטרוס היה בנו של אדם בשם "הורדוס" מאשקלון, שהיה "עבד ששירת במקדש אפולו". בהיותו ילד, נשבה בידי שודדים אדומים וחי איתם משום שאביו העני לא יכול היה לשלם את הכופר כדי לפדות אותו. אי לכך, הוא גדל ביניהם וחונך במנהגיהם. עם זאת, ההיסטוריונים קבעו כי מסורת מפוקפקת זו היא פרי פולמוס נגד הורדוס - שאין לה שום אחיזה במציאות.
בימי אלכסנדר ינאי ושלומציון הייתה הממלכה החשמונאית בשיא כוחה והיקפה הטריטוריאלי. עם ישראל ישב על אדמתו ושלטה בו שושלת של שליטים שאין עוררין על שלטונם (אם כי אלכסנדר ינאי נאלץ לדכא מרד של הפרושים). בתקופה זו היה אנטיפטרוס נציב אדום. מותה של שלומציון הביא את הקץ על האידיליה ששררה בימיה. שני בניה, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני התקוטטו על המלוכה, בריב שהיה עתיד לשים קץ לשושלת החשמונאית ולהביא את השעבוד לרומא, ולבית הורדוס.
באותה תקופה נחלשה השושלת הסלאוקית שמשלה בסוריה, ולבסוף הפכה לפרובינקיה רומית, דבר שגרם להתערבות ישירה של רומא בענייני האזור.
מלחמת הירושה בבית חשמונאי ועליית אנטיפטרוס

לשלומציון, מלכת יהודה מבית חשמונאי, היו שני בנים. הבכור, הורקנוס השני, היה אדם בעל אופי פאסיבי ותלותי, בעוד שהצעיר, אריסטובולוס השני היה בעל אופי אקטיבי ושאפתני. שלומציון העדיפה את הורקנוס, ומסרה לו את הכהונה הגדולה עוד בימי חייה. בסמוך למותה החל אריסטובולוס לגייס את צבאותיו, אך שלומציון לא הספיקה לפעול כנגדו בטרם מתה. לאחר מותה, בשנת 67 לפנה"ס קיבל הורקנוס את המלכות, אך עד מהרה הצליח אריסטובולוס לקחת מידיו את המלוכה. השניים נפגשו, וכרתו ברית בבית המקדש לפיה ניתנה המלוכה לאריסטובולוס, והכהונה הגדולה להורקנוס.
כאן עלה לראשונה אנטיפטרוס על במת ההיסטוריה. הוא ניצל את עושרו והשפעתו על מנת להתקרב אל הורקנוס, המלך המודח, והחל להסית אותו כנגד אריסטובולוס. ייתכן שהורקנוס, שהיה אדם פאסיבי מטבעו, לא היה מנסה לקבל שוב את המלוכה לאחר שכרת ברית עם אחיו, אך הרעל המתמיד שטפטף באוזניו אנטיפטרוס עשה את שלו. תחת השפעתו של אנטיפטרוס החליט הורקנוס לחזור בו מהסכמותיו עם אריסטובולוס, ולשוב ולדרוש את המלוכה. הורקנוס ואנטיפטרוס נמלטו אל חרתת, מלך הנבטים והבטיחו לו את נחלות החשמונאים בארץ הנבטים בתמורה לסיוע כנגד אריסטובולוס.
חרתת וצבאו, ועמם הורקנוס ואנטיפטרוס, עלו על ירושלים, וצרו עליה, בשנת 64 לפנה"ס. בימי הפסח, כאשר ביקשו הנצורים קורבנות לשם עבודת המקדש, קיבלו הורקנוס ואנשיו תשלום, ובתמורה הבטיחו לספק לכוהנים כבשים לשם הקרבת הקורבנות, אך במקום זאת העלו הורקנוס ואנשיו אל חומת הר הבית סלים ובהם חזירים. כן תבעו אנשי הורקנוס מן התנא חוני המעגל, אשר היה ידוע בכך שתפילתו נענית, ובכך שהצליח להביא גשם בימי בצורת, כי יקלל את אריסטובולוס, ומשסירב לכך הרגוהו.
ההתערבות הרומאית

המצור הסתיים בצורה טראגית. הגנרל הרומי פומפיוס אשר היה במסע מלחמה במזרח, שלח את מפקד צבאותיו סקאורוס לדמשק. אנשי שני הצדדים הגיעו אל סקאורוס וביקשוהו כי יסייע בידם. אריסטובולוס השכיל לשחד את סקאורוס בשוחד כספי משמעותי, וזה הגיע לירושלים ודרש מן הנבטים כי יסירו את המצור. הנבטים נענו לדרישה, אך משחזרו לעירם התקיפם אריסטובולוס בדרך והרג רבים מהם ובכללם גם את אחיו של אנטיפטרוס, פַּלִיוֹן.
בינתיים הגיע פומפיוס עצמו לאזור. בישבו בדמשק באו בפניו שלוש משלחות לשטוח את טענותיהן באשר לנעשה ביהודה. משלחתו של אריסטובולוס, משלחתו של הורקנוס (בראשה עמד אנטיפטרוס), ומשלחת שלישית מאת "העם" אשר דרשה את הסרת שלטון בית חשמונאי, והחזרת שלטונם של הכהנים הגדולים. פומפיוס, שהיה מנוע עד כה להתערב עקב הברית שכרת יהודה המכבי עם רומא, ניצל היטב את ההזדמנות. הוא נמנע מלהכריע במריבה, וירד עם חייליו לירושלים.
פומפיוס הטיל על העיר מצור, וכבשה. באירוע זה נהרגו שנים עשר אלף יהודים. כניסתו של פומפיוס לירושלים בשנת 63 לפנה"ס מסמנת את סופו של שלטון בית חשמונאי, ואת תחילת השפעתם של הרומאים שהביאה בסופו של דבר לחורבן הבית. תפקידו של אנטיפטרוס באירוע זה, כמביא והמוציא והמושך מאחורי הקלעים, היה משמעותי.
פומפיוס הכריז על הורקנוס כאתנארך ("ראש העם" תואר נחות מן התואר "מלך"), אך הכוח האמיתי בממלכה ניתן לאנטיפטרוס. יהודה לא הפכה לפרובינקיה ולא הושם עליה נציב, אך הושת עליה מס. הערים ההלניסטיות שנכבשו על ידי החשמונאים, מימי יונתן הופסי עד לימי אלכסנדר ינאי, כבית שאן ויפו נגרעו מן הממלכה. בכך הייתה פגיעה חמורה מאוד בממלכה החשמונאית.
הורקנוס המשיך לשלוט כשליט בובה, הן של אנטיפטרוס, והן של אדוניו הרומאים. בשנים שלאחר מכן, עד 62 לפנה"ס ניהל סקאורוס מלחמה בנבטים והסתייע בחיילים ששלח אנטיפטרוס. לאחר מכן הגיע הנציב גאביניוס אל סוריה במקומו. שנים אלו היו שנות מצב ביניים בין שעבוד לרומא ובין עצמאות חלקית, כאשר השליט בפועל, אנטיפטרוס, שנוא על העם, ומושל בשמו של הורקנוס, כשהוא משעבד את אנשי הממלכה ואת האינטרסים שלה לטובת האינטרס הרומאי.
בשנת 58 לפנה"ס נמלט אלכסנדר השני, בנו של אריסטובולוס, מכלאו ברומא, והגיע ליהודה. הוא אסף אנשים חמושים, והכריז על עצמו כמלך. הורקנוס נאלץ להימלט מירושלים, ולפנות לגאביניוס לקבלת עזרה. גאביניוס דיכא את המרד, שבה את אלכסנדר, והחזיר את הורקנוס לירושלים. מכל משרותיו נותרה עתה ביד הורקנוס רק משרת הכוהן הגדול. גאביניוס חילק את הארץ לחמישה מחוזות אוטונומיים, ושם בראש כל אחד מהם "סנהדרין" המורכבת מנכבדי המקום. פעולה זו כמעט ואיינה את כוחו של השלטון המרכזי שאמור היה להיות ביד הורקנוס.
בימי יוליוס קיסר

עלייתו של יוליוס קיסר לשלטון העליון ברומא נתנה הזדמנות אחרונה לאריסטובולוס ולאנשיו. בית הורקנוס נתמך עד עתה בידי אנשיו של פומפיוס, שהיו נתונים במלחמת אזרחים עם הכוח העולה של יוליוס קיסר. אריסטובולוס הושם בראש שני לגיונות, אך בטרם הספיק לפעול, הורעל על ידי אנשי פומפיוס ומת. בנו אלכסנדר השני נערף במצוותו של פומפיוס. אנטיפטרוס, שפומפיוס היה איש חסדו, אף שלח חיילים לסיוע לפומפיוס בקרב פארסלוס, אך לאחר תבוסתו של פומפיוס בקרב קפץ אנטיפטרוס על עגלתו של קיסר, ואף השפיע על יהודי מצרים להצטרף אל הלוחמים למען קיסר. קיסר הכיר תודה לתומכו זה, הכיר בכהונתו של הורקנוס, מינה אותו לאתנארך על היהודים, ומינה את אנטיפטרוס לאפוטרופוס על ארץ יהודה. פשר המושג אפיטרופוס אינו נהיר לחלוטין, וייתכן שהייתה זו מעין הקדמה לשלטון הנציבים שלעתיד לבוא. לאנטיפטרוס העניק קיסר את האזרחות הרומית, ופטור ממיסים לו ולבניו.
עתה ראה לנכון לחזק את מעמדו בארץ, הוא מינה את בנו הבכור פצאל למושל ירושלים ואת בנו הורדוס למושל הגליל. הורדוס לכד את המורד חזקיהו והוציא להורג ללא משפט אותו ואת אנשיו. הורקנוס נאלץ, בניגוד לרצונו, להורות על העמדתו של הורדוס למשפט הסנהדרין בגין רצח זה. אל המשפט הופיע הורדוס כשהוא לבוש בבגדי ארגמן, חגור בנשק, ושומרי ראש מקיפים אותו מכל עבר. אנשי הסנהדרין והורקנוס ביניהם נדהמו מפחד, ונראה היה כי הורדוס יצא זכאי בדינו. אך נאום תקיף של שמאי (ויש אומרים של שמעיה), היטה את הכף לרעתו של הורדוס. משראה הורקנוס כי הורדוס עומד לצאת חייב בדינו, הורה על דחיית המשפט למחרת, והורדוס נמלט בלילה אל דמשק. הורדוס מונה למושל סוריה, והפך לאויבו המושבע של הורקנוס. אנטיפטרוס יעץ להורדוס שלא לפעול עתה בגלוי כנגד הורקנוס, וזה נאלץ להמתין לבוא השעה.
בינתיים נרצח יוליוס קיסר. אחד מרוצחיו, גאיוס קסיוס לונגינוס, הגיע אל הארץ, ודרש תשלום סכום נכבד למימון המלחמה ביורשי קיסר. אנטיפטרוס ובניו נאלצו להתמודד עם צרה זו, ולנסות, כשם שהצליחו עד עכשיו, לנחש את המגמה אליה פני הרומאים, על מנת להתאים עצמם לשליטים שיבואו.
עתה סר חינו של אנטיפטרוס מעיני הורקנוס, והוא קירב אליו יועצים חדשים במקומו. אחד היועצים, מליכוס, הרעיל את אנטיפטרוס בשנת 43 לפנה"ס, כפי הנראה שלא בידיעת הורקנוס. לימים הרגו הרומאים לבקשת הורדוס את מליכוס, וכך נקם הורדוס את רצח אביו.
לאחר מותו של אנטיפטרוס

פועלו של אנטיפטרוס הצליח, ולימים עלה בנו הורדוס על כיסאם של מלכי יהודה. לפועלם של אנטיפטרוס ושל בניו פצאל, פירורא, יוסף והורדוס, ואף בתו, שלומית, חלק ניכר בנפילת בית חשמונאי ובשעבוד ממלכת יהודה והפיכתה לנציבות רומית. על שמו של אנטיפטרוס קרא הורדוס את העיר החדשה שהקים בשנת 9 לפנה"ס בשפלה, אנטיפטריס.
הערות שוליים

↑  הגיית השם ביוונית: אנטיפטרוס, במלעיל דמלעיל (ההטעמה בהברה השלישית מהסוף).
↑  אריה כשר, אליעזר ויצטום, הורדוס, מלך רודף ורדוף, 2007, עמ' 49, 415 הערה 2: על פי "חישובי קוקינוס" - 109.Kokkinos, N. The Herodian Dynasty, 1998, p
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 14, פרק א, פסקה ג, סעיף 8: "היה לו להורקנוס ידיד אדומי ושמו אנטיפאטרוס".
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר א, פרק י, פסקה ג.
↑  מיכאל גרינצוויג, "אישים ומושגים בתקופת הורדוס" בתוך מ. נאור (עורך), המלך הורדוס ותקופתו: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, סדרת עידן 5, יד יצחק בן צבי, 1985, עמ' 202-200
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 14, פרק א, פסקה ג, סעיפים 10-9.
↑  אוסביוס, תולדות הכנסייה, ספר א, פרק 6, סעיפים 3-2.
↑  אברהם שליט, 'המסורת הנוצרית הקדומה על מוצאה של משפחת הורדוס', דין וחשבון – הקונגרס העולמי למדעי היהדות, ג (תשכ"א), עמ' 234–236
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר א, פרק ו, פסקה ג; קדמוניות היהודים, ספר 14, פרק ב, פסקה ג, סעיף 33.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 14, פרק ח, פסקה ג, סעיף 137.
↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר א, פרק כא, פסקה ט.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504548105171  VIAF: 308279907   WorldCat (עם VIAF): 308279907
ארנאו מרטינס

ארנאו מרטינס לופס (בספרדית: Arnau Martínez López; נולד ב-25 באפריל 2003 בפרמיה דה דאלט שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ז'ירונה מלה ליגה.
קריירת מועדונים

מרטינס גדל במחלקות הנוער של פרמיה דאלט, ברצלונה, ל'הוספיטלט וז'ירונה. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ז'ירונה במסגרת הליגה הספרדית השנייה.
בתום עונת 2021/2022 העפיל מרטינס עם קבוצתו ללה ליגה. ב-14 באוגוסט 2022 ערך מרטינס את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בהפסד 1-0 לוולנסיה במסגרת המחזור הראשון לעונת 2022/2023. ב-18 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2-1 לריאל בטיס במסגרת המחזור השישי.
אנציקלופדיה לנשים יהודיות

אנציקלופדיה לנשים יהודיות, ובשמה המלא "נשים יהודיות: אנציקלופדיה היסטורית מקיפה" (Jewish Women: A Comprehensive Historical Encyclopedia) היא אנציקלופדיה מקוונת בשפה האנגלית העוסקת בנשים יהודיות. היא זמינה כחלק מאתר האינטרנט של "ארכיון הנשים היהודיות" ("Jewish Women's Archive").
באנציקלופדיה מופיעים כ-2,000 ערכים, אליהם ניתן להוסיף קישורים, הערות ולהציע תוכן חדש לכתיבה. עורכיה בחרו נשים יהודיות מתקופת התנ"ך ועד לעולם המודרני. מופיעים גם מספר ערכים של מנהיגים גברים שבפועלם השפיעו על מעמדן של נשים במגזרים שונים בקהילות היהודיות.
היסטוריה

בשנת 2006 אליס ומשה שלוי מ"שלוי הוצאה לאור" הוציאו לאור גרסת תקליטור של האנציקלופדיה בעריכתן של פרופ' פאולה היימן מאוניברסיטת ייל ופרופ' דליה עופר מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הגרסה משלבת תכנים מ"נשים יהודיות באמריקה: אנציקלופדיה היסטורית", פרויקט שיזם המו"ל ראלף קרלסון, יחד עם ד"ר מיכאל פלדברג שכיהן בזמנו כמנכ"ל החברה ההיסטורית היהודית אמריקאית, והובא לדפוס על ידי היימן ודבורה דאש מור.
"ארכיון הנשים היהודיות" העניק חסות לפרסומו של הקובץ באינטרנט כחלק מהיותו מוסד ללא כוונת רווח, דבר שהצביע על מעבר של הארכיון מהתמקדות בנשים יהודיות מצפון אמריקה, לנשים יהודיות בעולם.
הסמליל הקודם של האנציקלופדיה
אליפות העולם בטניס שולחן

אליפות העולם בטניס שולחן (באנגלית: World Table Tennis Championships) היא תחרות טניס שולחן עולמית, בחסות הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן (ITTF)(אנ'). באליפות תחרות קבוצתית ו-5 טורנירים אישיים, ליחידות, ליחידים, לזוגות נשים, לזוגות גברים ולזוגות מעורבים (נשים וגברים). לראשונה נערך האירוע בשנת 1926 בלונדון, בריטניה. משנת 1928–1957 נערך האירוע בכל שנה למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה (האליפות חודשה בשנת 1947). משנת 1957 האליפות נערכת בכל שנתיים. משנת 2000 נערכת אליפות נפרדת לקבוצות בכל שנתיים, בשנה שבה לא נערכת אליפות אישית וזוגות.
באליפויות העולם הראשונות שלטה נבחרת הגברים של הונגריה באופן ברור וזכתה ב-12 תארים. לפני מלחמת העולם השנייה בלטה נבחרת הנשים של צ'כוסלובקיה עם 3 תארים ולאחר המלחמה שלטה נבחרת הגברים של צ'כוסלובקיה עם 4 תארים (בסך הכל 9 תארים, גברים ונשים).
בין השנים 1926 ל-1957 שחקני טניס שולחן יהודים, מהונגריה, רומניה, אנגליה, צ'כוסלובקיה, פולין, אוסטריה, גרמניה זכו ב-223 מדליות באליפויות העולם, מהן 170 אישיות ו-53 במסגרת של נבחרות לאומיות, רובן לפני מלחמת העולם השנייה שקטעה את ההישגים של שחקני טניס השולחן היהודים. הגדולים מכולם היו ויקטור ברנה מהונגריה (22 מדליות זהב, מהן 5 אישיות, שיא של כל הזמנים) ואנג'ליקה רוזיאנו מרומניה (17 מדליות זהב, מהן 6 אישיות רצופות, שיא של כל הזמנים).
בשנות ה-50 נבחרת הנשים של רומניה בכיכובה של אנג'ליקה רוזיאנו היהודייה זכתה ב-6 תארים. במקביל החלה שליטה של נבחרת הגברים והנשים של יפן שזכתה ב-12 תארים בשנות ה-60. משנות ה-70 החלה שליטה מוחלטת של נבחרות הנשים והגברים מסין שזכו ב-40 תארים. לתקופה קצרה בשנות ה-90 זכתה נבחרת הגברים של שוודיה ב-4 תארים. בשנים 2017–2019 זכה מה לונג מסין 3 פעמים ברציפות בתואר אלוף העולם.