stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפט מנהלי
מאפיינים

המשפט המנהלי שייך לתחום המשפט הציבורי, ומהווה את דיני המינהל הציבורי. המשפט המנהלי עוסק בסמכותן של הרשויות המנהליות, בהליך המנהלי החל על עבודתן ובהפעלת שיקול הדעת המנהלי בהחלטות ובמעשים המתבצעים על ידן. כללי המשפט המנהלי מסדירים את המבנה ואת היחסים הפנימיים של המינהל הציבורי, למשל, היחסים בין הממשלה לשר פלוני, או היחסים בין שר לבין הדרג המקצועי במשרד עליו הוא ממונה. בנוסף, המשפט המנהלי מסדיר את היחסים שבין הרשות המנהלית לפרט (האזרח), ובין הרשות המנהלית לעסקים ולתאגידים. בעוד שבעבר התמקד המשפט המנהלי במערכת היחסים שבין המדינה לאזרח, כיום חלק הארי שלו עוסק בהסדרת פעילותם של עסקים ושל תאגידים פרטיים, במסגרת תהליך הרגולציה.
משפט מנהלי אינו מאפשר לתובע לקבל פיצוי כספי על עוול שנגרם לו. ההליך נועד לספק תגובה או פתרון. כמו כן, פרק הזמן בו ניתן לפעול במסגרת הליך מנהלי מוגבל, שכן שיהוי יכול להוביל לביטול ההליך ופסילתו.
התחום הקרוב ביותר למשפט המנהלי הוא המשפט החוקתי, אך בעוד שהמשפט החוקתי מגדיר את שיטת המשטר והיחסים בין שלוש הרשויות, המשפט המנהלי עוסק באופן פעולתה של הרשות המבצעת (הגדולה מבין שלוש הרשויות). על כן, המשפט המנהלי מבטא עקרונות דמוקרטיים (כמו הבטחת הגינות ושוויון), לצד כללים פורמליים דוגמת היקף התשתית העובדתית הנדרשת לקבלת החלטה מנהלית. בעוד שהמשפט החוקתי מתמקד בזכויות אדם המשפט המנהלי רחב הרבה יותר: הוא מגן על אינטרסים של יחידים ושל קבוצות חברתיות גם כאשר אלו אינם מוגנים כזכויות.
ראו גם

בית משפט לעניינים מינהליים
בית המשפט הגבוה לצדק
לקריאה נוספת

ברוך ברכה, משפט מינהלי, הוצאת שוקן, (כרכים א'–ב') 1986
דפנה ברק-ארז, משפט מינהלי, ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, (כרכים א'–ב', ג', ד') (2010, 2013, 2017)
יצחק זמיר, הסמכות המינהלית, נבו הוצאה לאור, (מהדורה שנייה מורחבת, כרכים א', ב', ג', ד') (2010, 2011, 2014, 2017)
איל פלג, אתגר העוני של המשפט המינהלי, רסלינג, 2013
שרון ידין, רגולציה: המשפט המנהלי בעידן החוזים הרגולטוריים, הוצאת בורסי, 2016
אורן שבת, העתירה המנהלית והסעדים במכרזים ציבוריים, הוצאת פרלשטיין גינוסר, 2017
סנדרה של אלף התענוגות

| --- | --- |

 בימוי:  לוקינו ויסקונטי
 הופק בידי:  פרנקו כריסטאלדי 
 תסריט:  סוזו צ'קי ד'אמיקו אנריקו מדיולי לוקינו ויסקונטי
 עריכה:  מריו סרנדרי 
 שחקנים ראשיים:  קלאודיה קרדינלה ז'אן סורל מייקל קרייג רנזו ריצ'י
 מוזיקה:  סזר פרנק
 צילום:  ארמנדו ננוצי
 מדינה:  איטליה 
 הקרנת בכורה:  ספטמבר 1965 (פסטיבל ונציה)
 משך הקרנה:  100 דקות
 שפת הסרט:  איטלקית
 סוגה:  סרט דרמה 
 מקום התרחשות:  טוסקנה 
 פרסים:  פרס אריה הזהב 
 דף הסרט ב־IMDb
 
סנדרה של אלף התענוגות (במקור: Vaghe stelle dell'Orsa) הוא סרט קולנוע מ-1965 בבימויו של לוקינו ויסקונטי. הסרט מהווה מעין מחווה לסיפורה של אלקטרה מן המיתולוגיה היוונית, ועוסק בנושאים של מוסר ואשמה. הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
שם הסרט

הסרט הופץ במקור בישראל תחת השם "סנדרה", אך כיום מוכר יותר בשם "סנדרה של אלף התענוגות", שילוב של שמות ההפצה של הסרט בארצות הברית ("Sandra") ובבריטניה ("Of These Thousand Pleasures"). שמו המקורי של הסרט באיטלקית, "Vaghe stelle dell'Orsa", בתרגום חופשי "הכוכבים העמומים של הדובה הגדולה", נלקח מתוך פואמה מאת ג'אקומו ליאופרדי המצוטטת בסרט.
תוכן ותגובות

הסרט עוסק בחזרתה של אישה בשם סנדרה לבית ילדותה באיטליה לאחר שנים רבות, יחד עם בעלה האמריקאי, לשם השתתפות בטקס זיכרון עבור אביה שנרצח בידי הנאצים במחנה ריכוז. שהייתה המחודשת בבית גורמת לפרקים בעייתיים מן ההיסטוריה המשפחתית לצוף מחדש: הקשר האינטימי של סנדרה עם אחיה סורל, שהוא ספק בעל אופי מיני, מעורר אי נוחות בבעלה, בעוד שהיא ואחיה מאשימים את אימם חולת הנפש ואת בעלה החדש בקשירת קשר שגרם למותו של אביהם.
זאב רב-נוף טען כי זכייתו של הסרט בפרס אריה הזהב היא מפתיעה משום שהוא לא מתייחס, אפילו בעקיפין, לבעיות של העולם ושל האדם המודרני ובמקום זאת מתמקד בנושא ה"שולי" של גילוי עריות. הוא כינה את הסרט "עוד פרנקנשטיין, או דרקולה, בצורה מקורית מאוד".

בניו יורק טיימס נטען שבהמשך לסרטו הקודם של ויסקונטי, "הברדלס", הסרט עוסק בהתמוטטותו של "המעמד העליון" באירופה ומהווה "זעקה מיוסרת של פרידה מן העבר".

הבמאי מיכאל הנקה סיפר שהוא הוכה בהלם כשצפה בסרט, משום שזו הייתה הפעם הראשונה בה הוא נתקל בטיפול קולנועי בנושא האלימות שלא באופן ראוותני, אלא כפי שהיא במציאות.
הערות שוליים

↑  זאב רב נוף, הכוכבים הקטנים של הדובה הגדולה, דבר, 27 במאי 1966
↑  סנדרה (1965), הניו יורק טיימס (באנגלית)
↑  ריאיון עם מיכאל הנקה, באתר filmfestivals.com (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n97053727   WorldCat (עם LCCN): n97-053727
מס על רכוש יהודי (גרמניה 1938)

מס על הרכוש היהודי (בגרמנית: Judenvermögensabgabe) היה מס שרירותי מיוחד, שהוטל על יהודי גרמניה בשנת 1938 בתקופת הנאציזם של הרייך השלישי.
לאחר ההתנקשות במזכיר השגרירות הגרמנית ארנסט פום ראט ואירועי ליל הבדולח בנובמבר 1938, דרש הרמן גרינג מס עונשין של מיליארד RM רייכסמרק מהיהודים כ"תשלום עונש בגין התנהגות עוינת נגד העם הגרמני". הצו לתשלום עונש ליהודים בני הלאום הגרמני (RGB1. 1579) משנת 1938 נחתם ב־12 בנובמבר אותה השנה על ידי הרמן גרינג, שבשנת 1936 ניתנה לו סמכות כללית להוציא תקנות ליישום "תוכנית ארבע השנים".
הרקע לחקיקה ולהטלת המס

כבר לאחר ההתנקשות בווילהלם גוסטלוף (מנהיג ה-NSDAP בשווייץ) בשנת 1936 על ידי דוד פרנקפורטר, בנו של רב יהודי, שבוצע בדאבוס, שווייץ - אדולף היטלר שקל להטיל מס דומה על יהודי גרמניה ו"באופן בסיסי אישר תוכנית להטלת מס מיוחד על היהודים". הוא שקל ברצינות ניסוח חוק רלוונטי שהיה צריך להתפרסם מייד לאחר מתן פסק דין במשפט גוסטלוף. בתזכיר סודי ל"תוכנית ארבע השנים" של הרייך, הודיע היטלר באוגוסט 1936 כי בהשגת יעדי המדיניות הצבאית של גרמניה תיכלל, בין היתר, יצירת חוק "שיגרום לכל היהודים להיות אחראים קולקטיבית לכל נזק שייגרם לכלכלה הגרמנית ולתנאי המחיה של העם הגרמני עקב פשע שיבוצע על ידי חבר (יהודי) בארגון פשע. ב־18 בדצמבר אותה שנה, הודיע בסודיות וילהלם שטוקרט מזכיר המדינה במשרד הפנים של הרייך, לשר לענייני כלכלה, היילמאר שאכט, כי היטלר "הסכים באופן עקרוני להטלת מס על היהודים" והורה להכין את השלמת החקיקה, כך שתאפשר את הטלת המס כבר בסוף משפט גוסטלוף. בזמן עריכת תוכניות החקיקה הללו, הצעת החוק אחרת כבר נכנסה לתוקף לשנת המס 1937 והיא הייתה אמורה להטיל על כל יהודי בגרמניה שיעורי מס נוספים על מס הכנסה ועל מס הרכוש. עם זאת, הן מסיבות מדיניות חוץ והן משיקולים נוספים של המיניסטריונים השונים, היטלר עדיין התעלם מחקיקת חוק כזה, "ככל הנראה חיכה להזדמנות טובה יותר".
ב־10 בנובמבר 1938 נודע לשר הכלכלה ולטר פונק מיוזף גבלס כי אדולף היטלר ציווה על הדרת כל היהודים מחיי הכלכלה הגרמנית. באותו יום פנו גרינג וגבלס להיטלר והציעו להטיל מס מיוחד על היהודים. היטלר אכן גיבה את החוקים שהוצאו לאחר מכן בעניין זה, כפי שאישר גרינג במהלך עדותו בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי (משפטי נירנברג):
"אני מבקש להדגיש שאף על פי שקיבלתי הוראות ופקודות בעל פה ובכתב מהפיהרר להוציא ולאכוף חוקים אלה, אני לוקח עליי אחריות מלאה מכיוון שאני הוצאתי אותם ולכן אני אחראי עליהם ואיני רוצה להתחבא מאחורי פקודת הפיהרר"
ב־12 בנובמבר 1938, בדיון של שעות רבות בנושא "השאלה היהודית", תיאר גרינג את המטרה בפני יותר ממאה משתתפים: "להשיג פעולה ברורה מאוד שתועיל לרייך". היהודים עצמם צריכים להעלים את הנזקים שנגרמו מהפוגרום (הכוונה לליל הבדולח); דמי הביטוח ששולמו להם מוחרמים. יש להפקיע יחידות כלכליות של יהודים מתחת לערכן ולמכור אותן לקונים גרמנים לפי שווי שוק. עליהם להחליף את המניות והניירות הערך שלהם לאיגרות חוב של הרייך. במהלך פגישה זו עוד הצהיר גרינג:
"הייתי בוחר את הנוסח הבא: עבור יהודי גרמניה בכללותם, בשל חטאיהם הערמומיים וכו' וכו'. הם נקנסים במיליארד רייכסמרק. זו תהיה הצלחה. החזירים לא יבצעו רצח שני כל כך מהר. אחרת, אני חייב לומר שוב: לא הייתי רוצה להיות יהודי בגרמניה".
יישום הגבייה

כבר באביב 1938 פורסמה הוראה שחייבה את היהודים להכריז על מצבם הכספי (Verordnung über die Anmeldung des Vermögens von Juden). היהודים נאלצו להצהיר על עושרם עד סוף יולי אם הם היו מעל 5,000 רייכסמרק. צו היישום לגבי תשלום מס על רכוש היהודים קבע כי על יהודים שיש להם נכסים בשווי של מעל 5,000 רייכסמרק עליהם לשלם לרשויות המס מס בשיעור 20% מרכושם העודף בארבעה תשלומים עד ה-15 באוגוסט 1939. התקנה שמרה במפורש את האפשרות שאם לא ניתן היה לגבות את הסכום הכולל של מיליארד רייכסמרק בדרך זו, ניתן יהיה לדרוש תשלומים נוספים. אכן, צו כזה כאמור יצא שחייב לשלם תשלום חמישי עד ה-15 בנובמבר 1939. "Zweite Durchführungsverordnung über die Sühneleistung der Juden (צו שני למיסוי היהודים)". הסכום המלא שנאסף לבסוף הסתכם ב-1,226,612,495 רייכסמרק.
הרקע של המדיניות הפיננסית

כתוצאה מהתחמשות הוורמאכט, מצבה הכספי של הרייך נעשה מאוד לא ברור. היה מחסור במט"ח ובאפשרות לקיחת הלוואות מחו"ל. בשנת 1939 היה אמור לחול פדיון שטרות המֶפוֹ (שטרות המפו (בגרמנית: "Mefo-Wechsel") הונפקו מדי שנה מאז 1934 על ידי הרייך השלישי והיו כלי ליצירת אשראי ממשלתי). הגירעון הממשלתי בשנת 1938 היה ניכר: הגירעון בחשבון השוטף הסתכם בשני מיליארד RM. באמצע נובמבר 1938, וולטר ביירהופר ממשרד האוצר השמיע חששות כי "הרייך עשוי להיות חדל פירעון". מתוך נאום שנשא גרינג בישיבה פנימית ציין דובר משרד החוץ את הדברים הבאים ב־18 בנובמבר 1938:
"מצבו הפיננסי של הרייך מאוד קריטי. סיוע אפשר להשיג תחילה באמצעות מס המיליארד על היהודים ולאחר מכן על ידי הרווח שייווצר ב"אריזציה" של הרכוש היהודי".
מצבה ההדוק של גרמניה הנאצית בנובמבר בא לידי ביטוי בכך שהכספים שנדרשו בדחיפות מהמס היהודי הושאלו למדינה מראש על ידי הבנקים הגרמניים הגדולים. באותה תקופה גדלו הכנסות הרייך מגביית המס מ-16 ל-17 מיליארד מארק, או כמעט ב־6 אחוזים.
התגובה למס

ויקטור קלמפרר כתב ביומנו ב־13 בנובמבר וב-6 בדצמבר 1938:
"בלייפציג מספרים לנו על מס העונש של מיליארד רייכסמרק שהעם הגרמני מטיל על יהודיו [...]. כשמדובר במתן עושר, נראה שאנחנו נהנים מעוני […]. ככל הנראה אני נכנס לקטגוריה של סכום ה-5,000 RM מכיוון שפדיון ביטוח החיים שלי נותן לי רק כמה מאות מרקים והערך הנוכחי של הבית שלי הוא בקושי 17,000, כאשר מתוך זה 12,000 הוא משכנתה".
אכן, רק חלק קטן מהיהודים שנותרו בגרמניה שילמו את המס העונשין הזה. בהמבורג למשל, רק 16 אחוזים מהיהודים היו חייבים להגיש הצהרת הון שהיה הבסיס למס זה (כי רכושם הסתכם בפחות מ-5,000 RM. הרעיון של "העושר היהודי" התגלה כאגדה.
ה-Sicherheitsdienst Reichsführer-SS (שירות הביטחון של הימלר) כתב בדיווח סודי על המורל הלאומי של העם הגרמני כי חלק מהעם היה ביקורתי מאוד לגבי ההרס חסר הטעם של השחתת והשמדת הערך החומרי במהלך ליל הבדולח. לעומת זאת הציבור ראה את הטלת הקנס על היהודים כצודקת. במברגר פולקסבלט תיאר את עושרם לכאורה של היהודים והצדיק את מס העונשי במילים אלה: "אוצר זה שנלקח במרמה מהעם הגרמני מוחזר כעת בחלקו הקטן לעם הגרמני."
הערות שוליים

↑  הודעת הרייך
↑  idézet Uwe Dietrich Adam: Judenpolitik im Dritten Reich.Düsseldorf, 2003, ISBN 3-7700-4063-5, 112. o.
1 2  Avraham Barkai: Vom Boykott zur »Entjudung« : Der wirtschaftliche Existenzkampf der Juden im Dritten Reich 1933-1943 (מחרם עד בלי יהודים: המאבק הכלכלי לחיים של היהודים ברייך השלישי) művéből. Fischer-Taschenbuch-Verlag, Frankfurt am Main 1988. ISBN 3-596-24368-8. 126. o.
↑  Uwe Dietrich Adam: המדינות כלפי היהודים של הרייך השלישי 114. o.
↑  Uwe Dietrich Adam: Judenpolitik... 131. és 146. o.
↑  IMT: המשפט של פושעי המלחמה München, 1989, ISBN 3-7735-2522-2, Bd. XXVIII. k., 506. o. = Dokument PS-1816.
↑  1939. okt. 19. (RGBl.(Reichgesetzblatt) I, 2059)
↑  Götz Aly: Hitlers Volksstaat. Raub, Rassenkrieg und nationaler Sozialismus.(חלומו של היטלר. שוד, רדיפה גזעית והנציאונל סוציאליזם) Frankfurt/M 2005, ISBN 3-10-000420-5, 63. o.
↑  Götz Aly: Hitlers Volksstaat... 61-62. o.
↑  Götz Aly: Hitlers Volksstaat. 56. o.
↑  Peter Longerich: ‚Davon haben wir nichts gewusst’(לא ידענו על כך!) München, 2006, ISBN 3-88680-843-2, 130. o.; Otto Dov Kulka; Eberhard Jäckel: Die Juden in den geheimen NS-Stimmungsberichten 1933-1945. Düsseldorf 2004, ISBN 3-77001-616-5.
עובדיה בעל מום

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  שמואל יוסף עגנון 
 שפת המקור:  עברית 
 סוגה:  סיפור קצר 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1921 
 
עובדיה בעל מום הוא סיפור קצר בן 12 פרקים מאת ש"י עגנון שהתפרסם בשנת 1921. הסיפור נכלל בכרך "על כפות המנעול" (כותרת משנה "סיפורי אהבים"), בתוך המקבץ "סיפורים קטנים".
הסיפור נמנה עם סיפוריו היותר ריאליסטיים של עגנון, כאשר הקשר בין הגורם החברתי, המוסרי והמיני הוא נושא מרכזי בסיפור.
עלילה

הסיפור עוסק ב"עובדיה שואב מים", שהוא גם בעל מום, המאורס ל"השפחה המופקרת" שייני סריל. עובדיה מחליט להתערב במעללי ארוסתו המופקרת, אך הדבר מביא למפלתו, והוא מוכה, נפצע, ומובל לבית־החולים, הרחק מארוסתו. עובדיה מתנתק ומסתגל למצב הנהנתני בבית החולים, ובזמן שהוא מוטל במיטת חוליו, מתרחש ה"סיבוך" – סריל הופכת מ"בתולה שמלעיזין עליה" לאשה מופקרת בעליל. סופו של הסיפור בלידת תינוקה של שייני סריל שהרתה לגבר אחר, ובמפגש המחודש בין שני הגיבורים.
מסירה (כדורגל)

מסירה היא מרכיב במשחק הכדורגל שבו שחקן מעביר את הכדור לשחקן אחר מקבוצתו, במטרה לקדם את הכדור לכיוון השער או להימנע מאיבוד כדור. המסירה מהווה חלק מרכזי באסטרטגיית המשחק של כל קבוצה, והיא נחשבת לאחד הכלים העיקריים לשמירה על השליטה בכדור וליצירת הזדמנויות להבקעת שערים.
אופן המשחק בכדורגל

בכדורגל משתתפות שתי קבוצות, כאשר כל אחת מהן מנסה להבקיע שער לשער הקבוצה היריבה. קיימות שתי דרכים עיקריות לקדם את הכדור: התקדמות אינדיבידואלית של השחקן עם הכדור, או מסירה לשחקן אחר מקבוצתו. המסירה מאפשרת להניע את הכדור בצורה מהירה יותר ולנצל את המיקום של שחקנים אחרים על המגרש כדי ליצור יתרון מול היריב.
אופן ביצוע המסירה

אופן ביצוע המסירה נקבע על פי שיקול דעתו של השחקן שמוסר את הכדור. כאשר שחקן מזהה אפשרות לקידום הכדור על ידי שחקן אחר, הוא בועט את הכדור לכיוונו. עם זאת, על השחקן להתחשב בסיכון של איבוד כדור לשחקן יריב, ולכן לרוב יעדיף מסירה למרחק קצר יחסית. מסירות ארוכות יותר (הנקראות "מסירות עומק") מסוכנות יותר בשל הקושי לכוון את הכדור במדויק ובשל הסיכון שהכדור ייחטף על ידי שחקן יריב. מסירות עומק יכולות גם להוביל להתקפות מתפרצות מהירות וליצירת מצבים מסוכנים.
סימון המסירה

נהוג בקרב שחקנים לסמן בעזרת תנועות יד לאן הם מעוניינים לקבל את הכדור. הסימון מאפשר לשחקנים לתאם את המסירה בצורה טובה יותר, מבלי שהיריב יידע את כוונותיהם. סימון זה שימושי במיוחד כאשר שחקן נמצא בתנועה, ומבקש לקבל את הכדור למיקום לפניו כדי שיוכל להמשיך בריצה.
מסירות ברחבה

בזמן משחק באזור הרחבה של היריב, מסירות נחשבות למסוכנות במיוחד עבור הקבוצה היריבה, שכן הן עשויות להוביל למצב הבקעה מיידי. מסירה מצד אחד של הרחבה לצידה השני מכונה "מסירת רוחב", בעוד שמסירה מקצה הרחבה לעומקה או להפך מכונה "מסירת אורך". מסירות אלו מתבצעות בדרך כלל כדי ליצור הזדמנויות להבקעת שערים או להפתיע את ההגנה היריבה.
יעל קדשאי

יעל קדשאי היא רוכבת במרוצי שטח ישראלית המתחרה במרוצי ראלי רייד. הישראלית הראשונה שהתחרתה בראלי דקר.
קריירה

קדשאי נולדה במושב מרחביה. אביה הוא אביב קדשאי, נהג מרוצים שהיה הישראלי הראשון שהתחרה בראלי דקר, מרוץ בו השתתף מספר פעמים. היא החלה לרכב על אופנועים עוד לפני שמלאו לה שלוש שנים. בגיל 15 סיימה את מרוץ האנדורו הראשון. בעונת 2009/2010 זכתה בקטגוריית הנשים באליפות ישראל באנדורו. את שירותה הצבאי עשתה כלוחמת ביחידת עוקץ.
בשנת 2020 חזרה להתחרות, הפעם בקטגוריית הראלי רייד. שנה לאחר מכן סיימה ראשונה באליפות ישראל בקטגוריית הנשים (מקום שלישי בקטגוריה בדירוג הכללי) והשתתפה בראלי יוון, מרוץ הראלי הבינלאומי הראשון. בסיום הראלי, שנמשך 7 ימים, דורגה במקום שני בקטגוריית M2 ומקום שני בדירוג הנשים הכולל. שנה לאחר מכן סיימה ראשונה בקטגוריית הנשים ודורגה במקום ה-15 מתוך 270 רוכבים בדירוג הכללי.
בשנת 2023 התחרתה בבאחה ירדן ולאחר מכן יצאה למחנה אימונים בדיונות של דובאי. בחודש מאי השתתפה בראלי מרוקו, מרוץ שנמשך 8 ימים ומתפרש על פני 2,685 ק"מ תחרותיים. קדשאי סיימה ראשונה מבין הנשים ודורגה במקום ה-11 בדירוג הכולל. ההישג הקנה לה מקום בראלי דקאר, שהתקיים בינואר 2024 בערב הסעודית.
בסיום הסטטיג' השביעי של המרוץ דורגה קדשאי המקום ה-60 בקרב רוכבי האופנועים (מקום 43 בקטגוריית ה-Rally2). בור אליו נכנסה עם הגלגל הקדמי הוביל להתהפכות קשה, שהובילה לפינויה במסוק לבית חולים ופרישה מהמרוץ.
הערות שוליים

↑  אילן גולדמן, יעל קדשאי משאירה אבק לכולם, באתר כלכליסט, 23 במאי 2023
↑  קינן כהן‏, פודרה, לא מה שחשבתם: רוכבות בשטח בפרויקט צילומים מיוחד, באתר וואלה, 28 ביוני 2017
↑  פשיטה ישראלית על ראלי הלס יוון 2021, FullGaz‏, 21 ביוני 2021
↑  תמי גורלי, ‏בזמן מלחמה: יעל קדשאי, על הפודיום במרוקו, באתר ערוץ הספורט, 30 באוקטובר 2023
↑  אופיר דואק, הישג בסהרה: יעל קדשאי סיימה את ראלי מרוקו במקום ה-11, באתר ישראל היום, 2 במאי 2023
↑  יעל קדשאי לראלי דקאר 2024!, FullGaz‏, 2 בנובמבר 2023
↑  עופר אדר, דקאר 2024: סיכום חצי שבוע שני, 4X4.co.il‏, 17 בינואר 2024
מאהבה של ליידי צ'טרלי

ערך זה עוסק בספר מאת דייוויד הרברט לורנס. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

ליידי צטרלי בהוצאת ידיעות.jpg
 מידע כללי
 מאת:  ד.ה. לורנס
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1928
 מספר עמודים:  397
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  משכל
 תאריך:  2006
 תרגום:  אופירה רהט
 פרסים
 רשימת 100 הספרים של המאה של לה מונד 
 סדרה
 ספר קודם:  John Thomas and Lady Jane 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001863624, 001863623, 001863625, 001863626, 001790715, 001053681, 001319191, 002664624, 002544427
 
מאהבה של ליידי צ'טרלי (במקור באנגלית: Lady Chatterley's Lover) הוא רומן מאת ד.ה. לורנס, שיצא לאור לראשונה באופן פרטי בשנת 1928 באיטליה, ובשנת 1929 בצרפת ובאוסטרליה. בבריטניה הודפסה לראשונה מהדורה בלתי מצונזרת שלו רק בשנת 1960. ההדפסה התאפשרה לאחר שהספר שימש עילה לתביעה נגד הוצאת פינגווין על פרסום דברי תועבה במשפט שהיווה קו פרשת המים בנושא. פינגווין זכתה במשפט, ומכרה שלושה מיליון עותקים בעקבות המשפט. הספר זכה לפרסום רב עקב כתיבה מפורטת על מערכת היחסים הרגשיים והמיניים שבין ליידי ממעמד האצולה ובין שומר יערות ממעמד הפועלים. השימוש במילים שנחשבו בלתי מהוגנות בתקופה תרמו לפרסומו של הספר בארצות רבות, כולל בישראל.
מקובל לחשוב שלורנס קיבל השראה ממקום הולדתו באיסטווד שבנוטינגהאמשייר, ומהביוגרפיה האישית שלו או של מכריו במקום. לורנס שקל תחילה לקרוא לספר "רוך" ושינה את תוכנו במהלך הכתיבה מספר פעמים. הוא יצא לאור בשלוש גרסאות שונות עד שנקבעה גרסתו הסופית. "מאהבה של ליידי צ'טרלי" נמצא ברשימת 100 הספרים של המאה של "לה מונד", שפורסמה בשנת 1999.
עלילת הספר

ליידי צ'טרלי, היא קונסטנס ריד בצעירותה, נשואה לסיר קליפורד צ'טרלי, גבר נאה בעל גוף חסון, שחזר משותק ממותניו ומטה מפציעה במלחמת העולם הראשונה. בנוסף לנכות הפיזית של הבעל, הוא מסתמן גם כבעל נכות רגשית, ואינו מבין לרוחה של אשתו ולתסכוליה הרגשיים והמיניים, שבסופו של דבר מובילים אותה לזרועותיו של שומר היער באחוזתם, אוליבר מלורי. הפער המעמדי בין השניים, ליידי צ'טרלי ואוליבר מלורי, מאיר מוטיב עיקרי בספר: שליטתם הבלתי מעורערת של אנשי האריסטוקרטיה במעמד הפועלים, הוא המעמד העובד. הרומן עוסק בהכרתה המתפתחת של קונסטנס צ'טרלי, שאין היא יכולה לחיות רק באמצעות המוח החושב שלה; היא חייבת לחוות את החיים גם באמצעות גופה. הכרה זו נובעת מחוויותיה של קונסטנס ביחסי המין הסוערים עם שומר היער, חוויות שאותן לא חשה מימיה. היא מגיעה לידי הבנה שהאהבה יכולה לבוא לידי ביטוי מושלם באמצעות הגוף, ולא באמצעות המוח בלבד.
נושאים שנדונו בספר

הנושא העיקרי של הספר, טוענים מבקרים, אינו טמון בקטעים הארוטיים, שעליהם נסובו הוויכוחים והמשפט, אלא בחיפוש אחר היושרה והשלמות. המפתח ליושרה שכזו הוא התיאום שבין המוח לגוף, משום שגוף ללא מוח פועל בברוטאליות, ואילו מוח ללא גוף מתחמק מקיומם של שני המינים. "מאהבה של ליידי צ'טרלי" הוא ספר שמתמקד במצב הלא טבעי של חיים שמבוססים רק על מוח, כאלו שלורנס ראה בחיי האריסטוקרטיה.
הניגוד שבין מוח וגוף מקבל חשיפה ביחסים שבין קונסטנס צ'טרלי ומלורי, ששופכים אור על היחסים הקודמים שהיו להם עם בני זוגם. חוסר האינטימיות של קונסטנס במערכת היחסים עם בעלה, שהייתה מבוססת כולה על המוח, על שיחות אינטלקטואליות בלבד, בעוד שמלורי העדיף לחיות בנפרד מאשתו משום שצידדה במין ברוטאלי. חוסר שביעות הרצון של שניהם רקמה בהדרגה את מערכת היחסים שלהם עצמם, שהייתה מבוססת על רוך, תשוקה פיזית וכבוד הדדי. ליידי צ'טרלי למדה בהדרגה שיחסי מין אינם צריכים להיות פעולה מבישה ומאכזבת, ושהם בנויים מאתגרים שנובעים מאהבה שמכילה תשוקה.
"מאהבה של ליידי צ'טרלי" דן לא מעט גם ברקע החברתי של ראשית המאה העשרים. אישה מהמעמד הגבוה שמנהלת רומן עם גבר ממעמד הפועלים איננו אירוע של מה בכך. הניגוד שביניהם עוד מובלט בדיאלקט המקומי של שומר היערות, שאליו הוא נסוג מדי פעם, שהוא שונה לחלוטין מזה של הליידי. באחד מהקטעים בספר נפגשים שני הגברים בנוכחות קוני, ויחסו הבוטה של קליפורד, בעל האחוזה, אל שומר היער שלו, שאיננו נקי מקנאת גברים פשוטה, מבליט עוד יותר את ההבדלים בין המעמדות, ומדגיש בפני קוני באיזה צד היא תומכת, על אף שגם בה מתעוררים מדי פעם שאריות של המעמד האציל, השליט, אל מול התנהגותו ודרך התבטאותו של שומר היער שלה.
כמו בספריו האחרים של לורנס, קיימים גם תיאורים של אנשי המכרות שבבעלות קליפורד, וחוסר שביעות רצונם מתנאי עבודתם, כאשר מושגים כמו אנרכיה, קפיטליזם, סוציאליזם וקומוניזם נידונים אף הם בספר. קליפורד וקונסטנס צ'טרלי גם מייצגים בהתנהגות שלהם את הנטייה של הראשון להתעסק בתאוריות ובתיעוש, בעוד שאשתו נוטה יותר לחיי הטבע, לקסמי היער, לבקיעת האפרוחים מהביצים ולנפלאותיה של האהבה.
הצנזורה ומשפט התועבה

מהדורה מצונזרת ומקוצרת של הספר פורסמה בארצות הברית בשנת 1928 ובבריטניה בשנת 1932. רק בשנת 1960 פרסמה הוצאת פינגוין את הגרסה המלאה של הספר, פרסום שגרר בעקבותיו את משפט התועבה הבריטי המתוקשר. קדם למשפט חוק שיצא בשנת 1959 בפרלמנט הבריטי נגד פרסום דברי תועבה, שנועד להגן על הספרות מפני פורנוגרפיה. חלק נכבד מההתנגדות לספר היה השימוש החוזר במילים שנחשבו לא מהוגנות באותה עת. אנשי רוח ידועים, כמו א.מ. פורסטר וריימונד ויליאמס, נקראו להעיד במשפט, כדי להוכיח שהקטעים מעוררי המחלוקת הם בעלי ערך ספרותי, ואינם פורנוגרפיה. התביעה זכתה ללא מעט ביקורת לעגנית, על כך שהיא מנותקת מהנורמות החברתיות בציבור, לאחר שהתובע הראשי שאל את אחד העדים האם זהו ספר שהיית נותן לאשתך או למשרתים שלך לקרוא.
ב-2 בנובמבר 1960 זכתה הוצאת פינגווין במשפט, והתאפשרה הוצאת הספר "מאהבה של ליידי צ'טרלי" בגרסתו המלאה והלא מצונזרת. שלושה מיליון עותקים מהספר נמכרו מיד לאחר המשפט. בהקדמה למהדורה השנייה של הספר פרסמה פינגווין הקדשה לשנים עשר המושבעים, שלוש נשים ותשעה גברים שהוציאו את פסק הדין "לא אשם" במשפט שנערך באולד ביילי, ובכך אפשרו לקהל הבריטי לקרוא במלואו את ספרו האחרון של הסופר ד. ה. לורנס.
פסק הדין, שזיכה את "מאהבה של ליידי צ'טרלי" מדבר תועבה, היווה צעד דרסטי לקראת חופש הביטוי בספרות, ונחשב על ידי רבים, כניצחון הגישה הליברלית באנגליה שאפשרה, מאוחר יותר את הליגליזציה של הומוסקסואליות, חופש ההפלות וביטול עונש המוות.
השפעה תרבותית

פרסומו המלא של הספר "מאהבה של ליידי צ'טרלי" היה סימן דרך במהפכה המינית בארצות הברית. הספר היווה נושא מרכזי בדיון הנרחב גם באנגליה, והחל לככב בשירים ובסאטירות שונות. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש הספר גם בישראל כסמל של ספר בעל טקסטים נועזים שנקרא בסתר, במיוחד על ידי תלמידי בית ספר, אשר התאכזבו, בסופו של דבר, מריבוי החומר הפילוסופי-חברתי ששלט בטקסט הרבה מעבר לתיאורים הארוטיים.
עיבודים

הספר הוסרט במספר גרסאות לקולנוע ולטלוויזיה והומחז לתיאטרון ולרדיו.
ב-2015 יצא עיבוד של ה-BBC סרט הטלוויזיה "מאהבה של ליידי צ'טרלי" בכיכובם של הולידיי גריינג'ר, ריצ'רד מאדן וג'יימס נורטון.
תרגומי הספר לעברית

מאהבה של ליידי צ'טרלי, תרגם מאנגלית ברוך קרופניק [קרוא], מצפה, תרצ"ח [1938]
מאהבה של ליידי צ'טרלי, תרגם מאנגלית ברוך קרוא, עידית, 1959
מאהבה של ליידי צ'טרלי; רומן, עברית: ברוך קרוא, מזרחי, 1964
מאהבה של ליידי צ'טרלי, תורגם מאנגלית בידי אהרן אמיר, עם עובד, 1972
מאהבה של ליידי צ'טרלי, מאנגלית: אופירה רהט, משכל, 2006
לקריאה נוספת

ניצה בן ארי, דיכוי הארוטיקה: צנזורה וצנזורה עצמית בספרות העברית, 1930 - 1980, אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור, 2006 גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
הערות שוליים

1 2 3  QC, Geoffrey Robertson (2010-10-22). "The trial of Lady Chatterley's Lover". The Guardian.
↑  Kennedy, Maev (10 October 2006), "The real Lady Chatterley: society hostess loved and parodied by Bloomsbury group", The Guardian,
1 2  Hoggart, R. (1973). "Introduction". Lady Chatterley's Lover (2nd ed.). Harmondsworth: Penguin. ISBN 0-14-001484-5.
↑  Schorer, Mark (1993), "Introduction", Lady Chatterley's Lover, York: Grover Press, p. 17
↑  "מאהבה של ליידי צ'טרלי" "כשר", מעריב, 3 בנובמבר 1960
↑  R v Penguin Books Ltd
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590419805171  BnF: cb12035567x (data)  GND: 4302850-0  LCCN: no95043107  MusicBrainz work: 1b6e0385-0d9e-43ca-bf6e-3f01f3c3a196  NLA: 35294241  VIAF: 184083169   WorldCat (עם VIAF): 184083169
מטריאליזם

מטריאליזם (בעברית: חוֹמרנוּת) היא גישה פילוסופית, אשר רואה בחומר את המציאות היחידה הקיימת, המרכיבה ומפעילה את היקום. זו גישה מנוגדת לרוחניות הרואה את היקום כמורכב גם מישויות רוחניות ולאידיאליזם הרואה בחומר עצמו רק אידיאה או מושג (concept).
הדוגל בהשקפה הפילוסופית הזאת מכונה מטריאליסט. הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי הציע תחת המילה מטריאליסט את המילה גשמתן.