stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עין בובין
הערות שוליים

↑  המרכז למיפוי ישראל, עין בובין, באתר מפות ישראל – govmap
↑   גדעון לוי ואלכס ליבק, מסע בארץ המעיינות שנגנבו מבעליהם הפלסטינים, באתר הארץ, 30 באוגוסט 2019
↑  רינה בת ה-17 נהרגה. אביה ואחיה נפצעו קשה, באתר במרכז - פוליטיקה ואקטואליה בציונות הדתית, ‏2019-08-23
↑  דניאל גונן באתר המוסד לביטוח לאומי, באתר המוסד לביטוח לאומי
↑  עוזי ברוך, "המעיין יקרא מעתה מעיין דני", באתר ערוץ 7, 21 ביוני 2015
↑  הפעם זה לתמיד! שוחזרה האנדרטה לזכרו של דני גונן - מקומונט לוד, באתר מקומונט לוד, ‏במאי 2018
↑  ועדת השמות הממשלתית, סיכום ישיבת מליאה, משרד ראש הממשלה, 5 בנובמבר 2015
↑  רנה שנרב באתר המוסד לביטוח לאומי
↑  שבוע אחרי יום הולדתה: רינה שנרב נרצחה בפיגוע בעין דני, באתר ישראל היום, ‏23/08/2019.
| אתרים בבנימין |
| --- | --- | --- |
| עמק שילה | בור הציפורים באחיה • בור יישוב הדעת • בור עדי-עד • בור קידה • המזבח בגבעת הראל • ואדי רשאש • חניון הגדודים העבריים • מעיין הגבורה • מצפור קידה • נחל שילה • עין א-דהרה • עין דח"ש • עין עוז • קובת א-נג'מה • שילה הקדומה •  תצפית הר כוכב |  |
| מערב בנימין | גבעת ההליסטון • גבעת היקבים • הכוורת • המצודה הבריטית בנוה צוף • חורבת פצה • שמורת עיינות נטוף (ואדי זרקא) • ואדי חרמיה • חובלתא • חורבת תיבנה • יער אום צפא • לטרון • מחצבות נטוף • מעיין דולב • מעיין הקשת • מעיין חרשה • מעיין טלמון • מעיין עטרת • חורבת טרפין • מערת עאבוד • מערת שוקבא • נבי סמואל • עין אגוז • עין בובין (מעיין דני) • עין מזור • עין ריא • עינות ענר • פארק קנדה • שמורת אלוני שמואל • שמורת דלבים (ובכללה ואדי דילב) • תצפית גג הארץ • מבצר ארטבה |  |
| גב ההר | סנה ובוצץ • בור מגרון • הר בעל חצור • ואדי שיבן • חורבת ניסיה • יקב פסגות • מעיין הכרמים • נחל מכמש • עין ביתין • קבר בני ישראל |  |
| מדבר בנימין | בקעת סמיא • מערת הנמרים • חורבת אל-קיליה • טאריק אבו ג'ורג' (דרך יריחו-בית אל) • נחל ייטב (עוג'א) • שמורת נחל פרת • מוזיאון השומרוני הטוב |  |
| מעיינות השומרון |
| --- | --- | --- |
| צפון ומרכז השומרון | מעיין הגבורה • עין עוז • מעיין כפיר (עין אל-כבירה) • בריכת ישמעאל • עין מח'נה (מעיין עמשא) • מעיין עטרת • עין קנה • מעיין אייל |  |
| מזרח השומרון ובקעת הירדן | חמאם אל-מליח • עין סמיה • עינות פצאל • עין סוכות • עין מצב • עין ברווז (עין גבול) |  |
| דרום השומרון ובנימין | עינות זרקא (נחל נטוף) • עין בובין (מעיין דני) • מעיין הקשת (מעיין מאיר) • מעיין טלמון • עיינות ענר • עין אגוז |  |
שלט שהציבה מועצה אזורית בנימין לאחר שנרצח דני גונן בפיגוע
מרינה גראנדה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  פרציונה 
 מיקום:  קאפרי 
 מדינה:  איטליה 
 
 קואורדינטות:  40°33′19″N 14°14′26″E﻿ / ﻿40.55527778°N 14.24055556°E﻿ / 40.55527778; 14.24055556
 אתר רשמי
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמרינה גראנדה(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןמרינה גראנדה(למפת קמפניה רגילה) נאפולי סלרנו קזרטה אבלינו בנוונטו וזוב לאציו מוליזה פוליה בזיליקטה ק. הים הטירנימרינה גראנדה(למפת קמפניה מוגדלת) נאפולי סלרנו קזרטה אבלינו בנוונטו וזוב לאציו מוליזה פוליה בזיליקטה ק. הים הטירנימרינה גראנדה
 
המפה מראה את מיקום העיר באי קאפרי
מרינה גראנדה, קאפרי
מרינה גראנדה
מרינה גרנדה, בשנת 1880 לערך
מרינה גראנדה (באיטלקית: Marina Grande) הוא הנמל הראשי של האי קאפרי ואחד מבין שני נמליו (השני הוא מרינה פיקולה). הנמל ממוקם מצפון לעיר המרכזית של האי, הקרויה גם היא קאפרי, ולמרגלות מונטה סולארו.
היסטוריה

הנמל הראשון שפעל באי היה נמל מרינה פיקולה, בחופו הדרומי של האי. נמל זה שימש בתקופה הרומית את תושבי האי ודייריו ובהם הקיסרים הרומיים אוגוסטוס וטיבריוס.
נמל מרינה גראנדה שימש נמל דייגים עתיק והחל לפעול כבר בתקופת שלטונו של הקיסר הרומי אוגוסטוס. הקיסר טיבריוס ביצר את הנמל.
במהלך המאה השביעית נפטר הבישוף קוסטנזו בעיר הנמל, והפך לקדוש הנוצרי המגן של האי קאפרי.
גאוגרפיה

הנמל ממוקם בצידו הצפוני של האי. המעגנה מחולקת לפי גודלם של כלי השייט העוגנים בה, כאשר סירות קטנות עוגנות בסמוך לחוף. כיכר קטנה, משקיפה על הנמל שהמבנים המקיפים אותה בנויים בסגנון המאפיין את האי.
תחבורה

נמל מרינה גראנדה משמש את המעבורות המקשרות בין האי קאפרי לבין העיר נאפולי ובעיקר את התיירים הרבים המגיעים אל המערה הכחולה. הפוניקולר של קאפרי מקשר בין הנמל לבין העיר קאפרי במעלה מונטה סולרנו.
אסקימו לימון: החגיגה נמשכת

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  סדרת סרטי אסקימו לימון
 בימוי:  צבי שיסל 
 תסריט:  גל פרידמן, קובי מחט
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  7 במרץ 2001
 משך הקרנה:  95 דק' 
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט קומדיה 
 סרט קודם:  בלוז לקיץ
 סרטים בסדרה:  ראו אסקימו לימון (סדרת סרטים)
 דף הסרט ב־IMDb
 
אסקימו לימון: החגיגה נמשכת הוא סרט ישראלי משנת 2001 שהיה ניסיון לעדכן את סדרת סרטי אסקימו לימון תוך שימוש בשחקנים צעירים (ניקי גולדשטיין, עידו לב ואלעד סטפנסקי). הסרט, שבוים בידי הבמאי צבי שיסל, היה הצלחה קופתית, עם 152,869 כרטיסים שנמכרו, אך לא בקנה המידה לה זכה הסרט הראשון בסדרה.
הפקה

הסרט נקרא גם אסקימו לימון 9 מעין המשך של שמונת הסרטים בכיכובם של השחקנים בסרטי אסקימו לימון: יונתן סגל, יפתח קצור, וצחי נוי. צחי נוי הוא השחקן היחידי מסדרת הסרטים שמופיע בסרט זה, והוא גם היחידי שמופיע בכל סדרת הסרטים. מירי בוהדנה הייתה הכוכבת הנשית של הסרט והצטלמה לראשונה בעירום חלקי.
את הפקת הסרט יזם יורם גלובוס, וחברת גלובוס גרופ, שהיה מעורב בהפקת הסדרה במקור. במאי ויוצר הסדרה המקורית בועז דוידזון לא היה מעורב ולא קיבל קרדיט. על פי יורם גלובוס הוא רכש את הזכויות לסדרה ממנו כבר ב-1984. הקרנת הבכורה נערכה ב-7 במרץ 2001. הסרט היה מועמד לשלושה פרסי האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר)
באפריל 2001 שודר בערוץ 2 סרט תיעודי על הפקת הסרט.
בסרט השתתפו גם להקת צעירי תל אביב.
תקציר העלילה

בשנות ה-60 של המאה ה-20 בתל אביב, בנצי (אלעד סטפנסקי) מומו (עידו לב) ויודה'לה (ניקי גולדשטיין) הם שלושה בני-נוער מתבגרים. בנצי נדלק על לייזה (הגר תפוחי), בתו של יהודה (צחי נוי) השומר על צניעותה ועל בתוליה בקנאות רבה, בעוד מומו נדלק על רינה (מירי בוהדנה), חברתו של יאקי הבריון (דדי זהר).
הסרט מביא מעין מקבץ מכלל הסצנות מסדרת סרטי אסקימו לימון.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/ית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| ניקי גולדשטיין | יודה'לה | חברם הטוב של בנצי ומומו |
| עידו לב | מומו | חברם הטוב של בנצי ויודה'לה |
| אלעד סטפנסקי | בנצי | חברם הטוב של מומו ויודה'לה |
| צחי נוי | יהודה | אביה של לייזה |
| הגר תפוחי | לייזה | בתו של יודה |
| מירי בוהדנה | רינה | חברתו של יאקי |
| דדי זהר | יאקי | חברה של רינה. מציל במקצועו והאנטיגוניסט של הסרט. |
| שני אלוני | תמי קופרמן | מושא אהבתו של בנצי. חברת ילדות של מומו. |
| אורית פוקס | גניה | המורה למוזיקה |
| נירה גל | סוניה | אימו של בנצי |
| מוטי גלעדי | רומק | אביו של בנצי |
| ידידיה ויטל | מאיר קופרמן | אחיה הקטן של תמי. מוזיקאי מחונן ומושא ההצקות של השלושה |
| אילנה אביטל |  | אשתו של יהודה ואמה של לייזה |
| אריה מוסקונה | קלראשו | בעל מוסך ממוצא רומני. מתחיל עם אשתו של יהודה. |
| מעיין קדם | שושנה |  |
| דביר בנדק | בעלה של הלגה |  |
| יהודה אפרוני | מנהל הגימנסיה |  |
| שלמה וישינסקי | אבא של יודה'לה |  |
| רוזינה קמבוס | אמא של יודה'לה |  |
| נורית כהן | גברת פיירמן |  |
| אורי אברהמי | מורה |  |
| יפעת אורון | ברכה | בחורה שמאוהבת בבנצי. מושא אהבתו של יודהל'ה |
| אנסטסיה קובלנקו | יצאנית |  |
| דודי כהן | פרויק'ה | חברם של השלושה. |
| שלמה בן נעים | ספר |  |
| קטלין אינואני | הלגה | בעלת מכבסה. |
| סיגל פרחי | מורה |  |
| יעל צוקר | מימי |  |
הערות שוליים

↑  החגיגה נמשכת: ההפקה
↑  מירי בוהדנה בווידוי מביך: "הייתי זקוקה לכסף", באתר אייס, 28 ביוני 2023
1 2  דוד שליט, ‏ישתכח שמו, באתר גלובס, 7 במרץ 2001
↑  גואל פינטו, מי מכיר את המועמדים, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2001
↑  אסתר זנדברג, החוליה החסרה, באתר הארץ, 13 באפריל 2001
| "אסקימו לימון" |
| --- | --- | --- |
| סדרת הסרטים המקורית | אסקימו לימון • יוצאים קבוע • שפשוף נעים • ספיחס • רומן זעיר • הרימו עוגן • אהבה צעירה • בלוז לקיץ |  |
| יצירות בת וחידושים | הבתול האמריקאי האחרון • סבבה • אסקימו לימון: החגיגה נמשכת |  |
| דמויות | בנצי • מומו |  |
איבר רובר

| --- | --- |

 לידה:  22 במאי 1733 פריז, ממלכת צרפת 
 פטירה:  15 באפריל 1808 (בגיל 74) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות אוטויי 
 מקום לימודים:  קולז' דה נוואר (1751)  סורבון 
 תקופת הפעילות:  1748–1808 (כ־60 שנה) 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  פרה-רומנטיציזם 
 הושפע על ידי:  René-Michel Slodtz 
 יצירות ידועות:  Projet d'aménagement de la Grande Galerie du Louvre, vers 1796, Draughtsman Drawing the Wooden Bridge in the Park of Méréville, View of the Park of Méréville 
 
אִיבֶּר רוֹבֶּר (בצרפתית: Hubert Robert; 22 במאי 1733 –  15 באפריל 1808) היה צייר צרפתי מהאסכולה של התנועה הרומנטית, שנודע במיוחד בציורי הנוף והקפריצ'י (אנ') שלו, או תיאורים ציוריים דמיוניים למחצה של חורבות באיטליה ובצרפת.
קורות חיים > ראשית חייו

איבר רובר נולד בפריז בשנת 1733. אביו, ניקולא רובר, היה בשירותו של פרנסואה-ז'וזף דה שוואזול, מרקיז סטנוויל (אנ'), דיפלומט מוביל מדוכסות לורן. רובר הצעיר סיים את לימודיו אצל הישועים בקולז' דה נוואר בשנת 1751 והצטרף לאטלייה של הפסל מישל-אנז' סלודז (אנ') שלימד אותו עיצוב ופרספקטיבה אך עודד אותו לפנות לציור. ב-1754 עזב לרומא בשיירה של אטיין-פרנסואה דה שוואזול (אנ'), בנו של מעסיקו של אביו, אשר מונה לשגריר צרפת ושעתיד להפוך למזכיר המדינה לענייני חוץ של לואי ה-15 ב-1758.
קורות חיים > ברומא

הוא שהה ברומא במשך אחת-עשרה שנים, פרק זמן יוצא דופן; לאחר שהסתיימה תקופת ההשתלמות שאפשרה לו להתגורר באקדמיית צרפת ברומא, הוא פרנס את עצמו ביצירות שהפיק עבור מבקרים אניני טעם כמו הצייר ז'אן-קלוד רישאר (אנ') (שכונה "אב המנזר של סן-נון"), שלקח את רובר לנאפולי באפריל 1760 כדי לבקר בהריסות פומפיי. המרקיז דה מאריני (אנ'), מנהל ה-Bâtiments du Roi (אנ'), התעדכן בהתפתחותו בהתכתבות עם נטוואר (אנ'), מנהל האקדמיה הצרפתית, שהפציר באורחי האקדמיה לצייר בחוץ, מהטבע: רובר לא נזקק לשכנוע; ציורים מתוך ספרי הסקיצות שלו מתעדים את מסעותיו: וילה ד'אסטה, קפרארולה (אנ').
הניגוד בין חורבותיה של רומא העתיקה לבין החיים בזמנו עורר את העניין הרב ביותר שלו. הוא עבד זמן מה בסטודיו של ג'ובאני פאולו פניני (אנ'), שאת השפעתו ניתן לראות ב-Vue imaginaire de la galerie du Louvre en ruine ("נוף דמיוני של גלריית הלובר ההרוסה", ראו בפסקת הגלריה). רובר בילה את זמנו בחברת אמנים צעירים בחוג של ג'ובאני בטיסטה פיראנזי, שהקפריצ'י (אנ') של החורבות המכוסות גידולי פרא הרומנטיות השפיעו עליו עד כדי כך שהוא זכה לכינוי Robert des ruines (רובר דה ריאין, רובר של החורבות). אלבומי הסקיצות והרישומים שאסף ברומא סיפקו לו מוטיבים בהם השתמש בציוריו לאורך הקריירה שלו.
מדווחים שהוא חרת את שמו בקירות הקולוסיאום ב-1767.
קורות חיים > בפריז

הצלחתו עם שובו לפריז ב-1765 הייתה מהירה: בשנה שלאחר מכן הוא התקבל לאקדמיה המלכותית לציור ופיסול (אנ'), עם קפריצ'ו רומי, "נמל רומא, מעוטר באנדרטאות שונות של אדריכלות, עתיקות ומודרניות". התערוכה הראשונה של רובר בסלון של 1767, המורכבת משלושה עשר ציורים ומספר רישומים, הניעה את דני דידרו לכתוב: "הרעיונות שההריסות מעוררות בי הם מפוארים". רובר הציג לאחר מכן עבודה בכל סלון עד 1802. הוא מונה ברציפות ל"מעצב גני המלך", "שומר תמונות המלך" ו"שומר המוזיאון וחבר מועצה באקדמיה".
רובר נעצר באוקטובר 1793, במהלך המהפכה הצרפתית. במהלך עשרת חודשי מעצרו בסנט-פלאז'י ובסן-לזאר הוא צייר רישומים רבים, צייר לפחות 53 ציורים על קנבס, וצייר מספר רב של עיטורים של חיי הכלא על צלחות. הוא שוחרר שבוע לאחר נפילתו של רובספייר. רובר נמלט בקושי מהגיליוטינה כאשר בטעות אסיר אחר בעל שם דומה הוצא להורג באמצעות הגיליוטינה במקומו.
לאחר מכן, הוא הוצב בוועדה של חמישה האחראים על המוזיאון הלאומי החדש בארמון הלובר.
המהפכה גם גרמה להרס של חלק מיצירותיו של רובר; הציור שלו Péché Cardinal ("החטא הקדמון" בערך 1799) הוא ציור שלדעתו אבד או נהרס בשריפה. רובר עיצב את הקישוטים לתיאטרון קטן באגף החדש במיקום של גרם המדרגות הנוכחי גבריאל בארמון ורסאי. תיאטרון זה נועד להכיל כ-500 מקומות ישיבה, נבנה מקיץ 1785 ונפתח בתחילת 1786. הוא נועד לשמש כתיאטרון חצר מלכות רגיל, במקום תיאטרון חצר הנסיכים שהיה ישן מדי וקטן מדי, אך נהרס בתקופת לואי פיליפ, מלך הצרפתים. ציור בצבע מים של עיצובו של רובר נמצא בארכיון הלאומי בפריז.
רובר מת משבץ מוחי ב-15 באפריל 1808.
סגנון ומורשת

כמות עבודתו עצומה, וכוללת אולי אלף ציורים ועשרת אלפים רישומים. מוזיאון הלובר לבדו מכיל תשעה ציורים שלו, ואפשר לפגוש ציורים שלו לעיתים קרובות במוזיאונים פרובינציאליים ובאוספים פרטיים. לעבודתו של רובר יש פחות או יותר את האופי הנופי הזה שהצדיק את בחירתו על ידי וולטר לצייר את עיטורי התיאטרון שלו בפרני.
עבודתו נחרטה רבות על ידי הצייר ז'אן-קלוד רישאר (אנ') (שכונה "אב המנזר של סן-נון"), עימו ביקר בנאפולי בחברת ז'אן-אונורה פרגונאר בימיו הראשונים; באיטליה יצירתו שוכפלה לעיתים קרובות גם על ידי שטאלן (Chatelain), לינאר (שאLinard), לה וו (Le Veau) ואחרים.
הוא ידוע בזכות החיוּת והנקודה שבה התייחס לנושאים שצייר. באותה מידה חש בנוח לצייר תמונות כן ציור קטנות או עיטורים ענקיים, הוא עבד במהירות בטכניקת ציור אלה פרימה. לצד פעילות בלתי פוסקת זו כאמן, משכו דמותו הנועזת והרפתקאותיו הרבות הערצה ואהדה כללית. בבית הרביעי של הפואמה L'Imagination חגג המשורר הצרפתי ז'אק דליי (אנ') את בריחתו המופלאה של רובר כשאבד בקטקומבות.
סגנון ומורשת > רובר והגנים הציוריים

יוזם ופורה, רובר פעל גם בתפקיד דומה לזה של מנהל אמנותי מודרני, תוך שהוא ממשיג גנים רעועים באופן אופנתי עבור כמה לקוחות אריסטוקרטיים, כדוגמת התערבותו האפשרית בפארק בארמנונוויל (אנ'); שם הוא עבד עם האדריכל ז'אן-מארי מורל (אנ') עבור המרקיז דה ז'יררדן, שהיה מחברו של Compositions des paysages ("קומפוזיציות נוף", 1777) והיו לו השקפות מובחנות משלו. ב-1786 הוא החל את שיתוף הפעולה המתועד שלו בטירת מרוויל (אנ'), עם הפטרון המשמעותי ביותר שלו, איש הכספים ז'אן-ז'וזף דה לאבורד (Jean-Joseph de Laborde), שמצא את תוכניותיו של האדריכל פרנסואה-ז'וזף בלאנז'ה (אנ') יקרות מדי ואולי רשמיות מדי.
אף על פי ששוב חסרים מסמכים, שמו של איבר רובר מוזכר תמיד בהקשר ל"אדריכל הבכיר" של מארי אנטואנט, רישאר מיק (אנ'), דרך כמה שלבים של יצירת גן נוף לא רשמי בטריאנון הקטן, והתפאורה של כפר המלכה. תרומתו של רובר לעיצוב הגן לא הייתה ביצירת תוכניות מעשיות לשיפורים אלא במתן השראת אווירה לאפקט המוצע. ויליאם הווארד אדמס כתב שבארמנונוויל ובטירת מרוויל "הציורים של איבר רובר גם רשמו וגם העניקו השראה". ניתן לחפש לשווא בארבעת פנטזיות החורבות הגדולות של רובר, שצוירו ב-1787 עבור טירת מרוויל קשרים ישירים עם הגן. ציוריו של רובר של המולן ז'ולי של חברו קלוד-אנרי ואטלה (אנ') מציגים את האווירה המהודרת של גן שהתנהל מאז 1754. הסט שלו של שישה לוחות נוף איטלקיים שצוירו עבור באגטל (Bagatelle) לא היו ההשראה לגן פורמלי הממוקם ביערות הדלילים, בעיצובו של בלנז'ה; ההרחבות הציוריות המאוחרות יותר של באגטל בוצעו על ידי הגנן הסקוטי שלו, ויליאם בלייקי. הציור שהוזמן של רובר של התחדשות הפארק בארמון ורסאי שנדחתה זמן רב, ושהחלה ב-1774 עם כריתת העצים למכירה כעצי הסקה, הוא תיעוד של האירוע, מהדהד עם משמעות אלגורית. רובר היה אחראי יותר בוודאות לרעיון של המערה המלאכותית והמפלים של "מרחצאות אפולו", החבויים בתוך חורשה של הפארק של הטירה ונבנו כדי לאכלס את קבוצת הפסלים המפורסמת של פרנסואה ז'ירדון (אנ') "נימפות משרתות את אפולו".
גלריה > רישומים על נייר

"קפריצו" (בערך 1756), צבעי מים, 56.4‏ x‏ 41.3 ס"מ, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
"מזרקה סגלגלה בגני וילה ד'אסטה, טיבולי" (1760), 32.7‏ x‏ 45 ס"מ, הגלריה הלאומית לאמנות
"גרם המדרגות הגדול" (בערך 1761–1765), 45‏ x‏ 32.3 ס"מ, עט ודיו, צבעי מים וגיר, המוזיאון לאומנויות יפות, יוסטון
"אמנים צעירים בסטודיו" (בערך 1763–1765), גיר מחדש, 35.2‏ x‏ 41.2 ס"מ, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
"קשת טיטוס ברומא" (1760), צבעי מים, 35‏ x‏ 49.5 ס"מ, מוזיאון צ'רטוריסקי
"אמן משרטט נערה צעירה" (בערך 1773), גיר אדום, 25.5‏ x‏ 33.8 ס"מ, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
"נשים בנוף" (בערך 1773), דיו וגיר, 36.6‏ x‏ 28.7 ס"מ, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
"מסע בסירה" (1774), גיר אדום, 28.9‏ x‏ 36.5 ס"מ, המוזיאון הלאומי בוורשה
"שרטט אגרטל הבורגזה" (בערך 1775), גיר, 36.5‏ x‏ 29 ס"מ, מוזיאון האומניות היפות בוולנסיה
"דמויות באכסדרה" (בערך 1780), דיו וגיר, 58.6‏ x‏ 44 .7 ס"מ, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות
"דיוקן עצמי בכלא" (בערך 1793–1794), דיו, צבעי מים וגיר, 17.6‏ x‏ 23.8 ס"מ, גלריה קואטלם בפריז
גלריה > ציור בצבעי שמן

"הגשר הישן" (1760), 76.2 ‏ x ‏ 100.3 ס"מ, גלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל
"מטבח איטלקי" (בערך 1760–1767), 60 ‏ x ‏ 75 ס"מ, המוזיאון הלאומי בוורשה
"נואם בכלא" (1760), 48 ‏ x ‏ 38 ס"מ, המוזיאון הלאומי (שוודיה)
"הפנתאון ברומא עם נמל ריפטה" (1766), 119 ‏ x ‏ 145 ס"מ, בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות
"השרפה ברומא" (בערך 1771), 75.5 ‏ x ‏ 93 ס"מ, מוזיאון לאמנות מודרנית אנדרה מאלרו
"בית הספר לכירורגיה בבנייה" (1773), 76 ‏ x ‏ 91.5 ס"מ, מוזיאון קרנוולה
"גילוי פסל לאוקואון" (1773), 119.3 ‏ x ‏ 162.5 ס"מ, מוזיאון וירג'יניה לאומנויות יפות
"מפלי טיבולי" (1776), 50 ‏ x ‏ 74 ס"מ, מוזיאון הפטי פאלה
"סטודיו של משחזר עתיקות ברומא" (1783), 101 ‏ x ‏ 143 ס"מ, מוזיאון טולדו לאמנות
"מנוסת גלתיאה" (אמצע שנות ה-80 של המאה ה-18), 50 x: 42 ס"מ, מוזיאון הארמיטאז'
"ספינה טרופה" (1780), 322 ‏ x ‏ 199 ס"מ, מוזיאון ווסטר לאמנות
"השרפה באופרה של פריז" (1781), 123.5 × 171 ס"מ, אוסף פרטי
"מקום הנחיתה" (1787–1788), 255 ‏ x ‏ 223 ס"מ, מכון האמנות של שיקגו
"המזרקות" (1787–1788), 255 ‏ x ‏ 221 ס"מ, מכון האמנות של שיקגו
"המקדש הישן" (1787–1788), 255 ‏ x ‏ 223 ס"מ, מכון האמנות של שיקגו
"האובליסק" (1787–1788), 255 ‏ x ‏ 223 ס"מ, מכון האמנות של שיקגו
"הבסטיליה בתחילת הריסתה" (1789), 96 ‏ x ‏ 135 ס"מ, מוזיאון קרנוולה
"פסל מוזנח" (1790), 40 ‏ x ‏ 31 ס"מ, מוזיאון הארמיטאז'
"בנות רוקדות סביב אובליסק" (1798), 120 ‏ x ‏ 99 ס"מ, מוזיאון מונטריאול לאומנויות יפות
"פרויקט לטרנספורמציה של גלריית הלובר הגדולה" (1796), 115 ‏ x ‏ 145 ס"מ, מוזיאון הלובר
"נוף דמיוני של הגלריה הגדולה של הלובר בהריסות" (1796), 114.5 ‏ x ‏ 146 ס"מ, הלובר
"קפריצ'ו רומאי" (1798), 94 ‏ x ‏ 117 ס"מ, גלריית המדינה לאמנות בקרלסרוהה
"פנטזיה ארכיטקטונית" (בערך 1802–1808), 114 ‏ x ‏ 147.8 ס"מ, מוזיאון בית הספר לעיצוב ברוד איילנד
לקריאה נוספת

Adams, William Howard, The French Garden 1500–1800 (New York: Braziller) 1979.
Huisman, Philippe, French Watercolours of the 18th Century (1969) London, Thames and Hudson ISBN 978-0-500-23105-0
Wiebenson, Dora, The Picturesque Garden in France (Princeton University Press) 1978.
Sarah Catala. Les Hubert Robert de Besançon. Milan: Silvana Editoriale, 2013 [catalogue raisonné of drawings from public library and fine art museum of Besançon].
ביאורים

1 2  סגנון ציור של פנטזיה אדריכלית, המציבה יחד מבנים, חורבות ארכאולוגיות ואלמנטים אדריכליים אחרים בשילובים בדיוניים ולעיתים קרובות פנטסטיים. ציורים אלה עשויים לכלול גם דמויות.
↑  מילולית "בנייני המלך" הייתה חטיבה של ה-Maison du Roi ("בית המלך") בצרפת תחת המשטר הישן. היא הייתה אחראית על עבודות הבנייה בארמנות המלך בפריז וסביבתה.
↑  זה היה מוסד האמנות המוביל של צרפת במהלך החלק האחרון של המשטר הישן עד שבוטל ב-1793 במהלך המהפכה הצרפתית. הוא כלל את רוב הציירים והפסלים החשובים, שמר על שליטה כמעט מוחלטת בהוראה ובתערוכות, והעניק לחבריו העדפה בוועדות מלכותיות.
הערות שוליים

↑  Jean de Cayeux. "Robert, Hubert." Grove Art Online. Oxford Art Online. Oxford University Press.
1 2 3 4  Robert, Hubert, 1911 Encyclopædia Britannica]
↑  Salcedo, Andrea (9 ביולי 2023). "A not-so-brief history of the Colosseum for confused vandals". Washington Post. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Hubert Robert, National Gallery of Art
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007444707805171  PLWABN: 9810691644705606  AAG: 1753  BNE: XX1090890  BnF: cb11937199b (data)  GND: 118601482  ICCU: RAVV069513  ISNI: 0000 0000 8117 8839  KulturNav: 8de3b981-5879-4d04-be85-953665ef2973  LCCN: n81128260  LNB: 000253666  NKC: ola2002153907  NTA: 071090479  RKD: 67281  SELIBR: 208027  SNAC: w61n86wv  SUDOC: 027299767  ULAN: 500009558  VcBA: 495/5124  VIAF: 39385770   WorldCat (עם VIAF): 39385770 
"הסטודיו של האמן", 1760, מוזיאון שטדל (אנ') בפרנקפורט
"האמן בתאו" (1793), דיו, צבעי מים וגיר, 22.7 על 32.7 ס"מ, מוזיאון קרנוולה
"עמוד הניצחון" (1773), 300 על 74 ס"מ, מוזיאון הרמיטאז'
"נזיר מתבודד מתפלל בחורבות מקדש רומי"
מלטיה

| --- | --- |

מלטיה, דצמבר 2013
 מדינה:  טורקיה טורקיה
 מחוז:  מזרח אנטוליה
 נפה:  מלטיה
 ראש העיר:  סלאהאטין גירקאן (מפלגת הצדק והפיתוח)
 שפה רשמית:  טורקית 
 שטח:  11,777 קמ"ר
 גובה:  977 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  742,725 (2023)
  ‑ צפיפות:  63.07 נפש לקמ"ר (2023)
 קואורדינטות:  38°21′N 38°18′E﻿ / ﻿38.350°N 38.300°E﻿ / 38.350; 38.300
 אזור זמן:  UTC +3
 אתר העיר (בטורקית)
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת טורקיה מוגדלת) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורמלטיה(למפת טורקיה רגילה) אנקרה איסטנבול איזמיר בורסה אדנה גזיאנטפ קוניה אנטליה דיארבקיר קייסרי סמסון ארזורום גאורגיה אר. א. עיראק סוריה יוון בולגריה הים האגאי  הים התיכון הים השחורמלטיה(למפת מזרח אנטוליה רגילה) ארזורום ואן טונג'לי קארס בינגל ארדהאן מוש הים השחור מרכז אנטוליה  י. ת. דרום-מזרח אנטוליה סוריה עיראק איראן ארמניה גאורגיה הים השחור י. ואןמלטיה(למפת מזרח אנטוליה מוגדלת) ארזורום ואן טונג'לי קארס בינגל ארדהאן מוש הים השחור מרכז אנטוליה  י. ת. דרום-מזרח אנטוליה סוריה עיראק איראן ארמניה גאורגיה הים השחור י. ואןמלטיה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מלטיה (בטורקית: Malatya; בארמנית: Մալաթիա; ביוונית: Μαλάτεια; בסורית: ܡܠܝܛܝܢܐ; בכורדית: Meletî/مەلەتی - מלתי) היא עיר במזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מזרח אנטוליה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה 742,725 בני אדם.
העיר מיושבת מימי קדם. בחפירה ארכאולוגית, נמצא בתוך הריסותיו של ארמון-מקדש, פריט מיניאטורי דמוי-גלגל עשוי מחימר, אשר ייתכן והיה חלק מדגם זעיר-אנפין של עגלה. פריט זה תוארך לשנים שבין 3400-3100 לפנה"ס. בעת העתיקה נודעה כמליד. האשורים ישבו בעיר, וסטראבון כותב כי העיר "נודעת בקדמותה". בשנת 303 בעיר הוצא להורג אקספדיטוס.
במהלך המאה ה-19 בעיר הייתה אוכלוסייה ארמנית משמעותית. כל הארמנים נהרגו או גורשו במהלך מהומות.
מרכז העיר הקדומה נמצא כיום בשטחה של העיר בטאלגאזי הסמוכה (העיר נקראה עד לפני עשורים אחדים "אסקמלטיה" - "מלטיה העתיקה", עד ששמה שונה).
לעיר נמל תעופה מקומי (בחודשי הקיץ משמש גם כנמל בינלאומי, עבור טיסות מגרמניה) ועובר בה קו רכבת המחברה לאנקרה ואיסטנבול.
כלכלה

כלכלת העיר מלטיה נשלטת על ידי חקלאות, ייצור טקסטיל ובנייה. מלטיה מפורסמת בתוצרת המשמשים שלה, כאשר 50 אחוז מכלל תוצרת המשמשים הטריים ו-95 אחוז מהיבשים של טורקיה, מגדלת המשמשים הגדולה בעולם, באה מן העיר. לעיר שני אזורי תעשייה מאורגנים, שבהם התעשייה העיקרית היא טקסטיל.
מבחינה היסטורית, מלטיה ייצרה אופיום. הבריטים, בשנת 1920, תיארו את האופיום ממלטיה כבעל "האחוז הגבוה ביותר של מורפין".
חינוך

אוניברסיטת אינני, אחת מהאוניברסיטאות הגדולות במזרח טורקיה, נמצאת במלטיה. היא הוקמה ב-28 בינואר 1975 ויש לה שלושה מוסדות ותשע פקולטות, עם יותר מ-2,500 סגל ו-20,000 סטודנטים. הקמפוס הגדול יותר שלה נמצא בחלק המזרחי של העיר.
ישנם 162 בתי ספר תיכוניים וחלק מבתי הספר התיכוניים הידועים, המבוססים על בחינות כניסה לבתי ספר תיכוניים במלטיה הם; בית הספר התיכון למדעים פטהי גמוהלואולו, בית הספר התיכון האנטולי הפרטי טורגוט אזאל, בית הספר התיכון למדע מלטיה והתיכון האנטולי מלטיה.
תושבים מפורסמים > ראשי המדינה

איסמט אינני - ראש ממשלת טורקיה וראש המטות המשולבים של טורקיה הראשון ונשיא טורקיה השני
טורגוט אזאל - ראש ממשלת טורקיה ונשיאה ה-8
תושבים מפורסמים > מפורסמים אחרים

חמיט אלטינטופ - כדורגלן
הראנט דינק - עיתונאי, נרצח על רקע לאומני
מהמט אלי אג'ה - טרוריסט, ניסה להתנקש ביוחנן פאולוס השני
גלריית תמונות

פסלו של איסמט אינני במלטיה
מגדל השעון בעיר, 2010
נמל התעופה בעיר
בניין העירייה
מסגד בעיר
תחנת האוטובוס המרכזית בשדרות טורגוט אזאל בעיר
צילום פנורמי של מלטיה
ערים תאומות

ארצות הברית באטון רוז', לואיזיאנה, ארצות הברית
קוריאה הדרומית סיאול, קוריאה הדרומית
ראו גם

מליד
הערות שוליים

↑  Turkey: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
1 2  John David Hawkins, Corpus of Hieroglyphic Luwian Inscriptions, Vol. 1: Inscriptions of the Iron Age, De Gruyter, 2012, עמ' 282
↑  (PDF) Apricot Production and Marketing Problems; The Case of Malatya Province, researchgate.net
↑  Input–output energy analysis in dry apricot production of Turkey - ScienceDirect, sciencedirect.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559902305171  GND: 4114942-7  LCCN: n85105600  VIAF: 153668559   WorldCat (עם VIAF): 153668559 
מוזיאון מלטיה
הקמפוס הראשי של אוניברסיטת אינני
אחוות תורה

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 מטה הארגון:  בני ברק
 מקום פעילות:  ישראל
 מייסדים:  הרב דוד לייבל
 נשיא:  הרב מנחם מנדל שפרן
 תקופת הפעילות:  2011–הווה (כ־14 שנים)
 https://achvat.co.il/
 
אחוות תורה היא רשת קהילות לחרדים עובדים שאינם אברכי כוללים, בראשות הרב דוד לייבל, המקיימת לימודים תורניים, אירועים ומסגרות לגיבוש קהילתי. הרשת מונה עשרות קהילות ואלפי אנשים. מנכ"ל אחוות תורה הוא יעקב אפשטיין.