גיברלטר המוסלמית
ראשית הכיבוש המוסלמי > הפלישה

התקופה המוסלמית של גיברלטר מתחילה עם הגעתו של טאריק בן זיאד מצפון אפריקה ב-27 באפריל 711 כשהחל בכיבוש המוסלמי של ספרד. על פי המסורת, המקום הראשון בו נחת טאריק היה גיברלטר ולפיכך נקרא המקום על שמו ("ג'בל אל-טאריק" [جبل طارق], בעברית: "הר טאריק"; השם שובש בהמשך על ידי הספרדים והפך ל"גיברלטר"). אך על פי דיווח של מקור מוסלמי אחד, טאריק "הטיל עוגן בסמוך להר שנקרא על שמו", ולאו דווקא בגיברלטר עצמה. איבן עבד אל-חקם, היסטוריון מצרי בן המאה ה-9, מתאר את גיברלטר כנקודת האמצע בין מקום הנחיתה לבין מקום העזיבה של טאריק, ולא כמקום הנחיתה הממשי. על פי דיווח זה, השליט הנוצרי האגדי יוליאנוס, דוכס סאוטה שהיה בעל בריתו של טאריק והתנכר לרודריק, מלכה הוויזיגותי של היספניה, העביר את הכוחות המוסלמיים בספינות ש"לא נראו שונות בשום אופן" מספינות אחרות ש"הפליגו באופן סדיר במצר למטרות מסחר". דיווח זה מתאמת ממקורות ספרדיים אחרים שדיווחו כי כוחות הפלישה המוסלמיים הועברו ב"ספינות מסחר, כך שהסיבה האמיתית להפלגתם לא תתגלה". גיברלטר הייתה מקום בלתי מתאים לנחות בו הודות לבידודה היחסי ולשטחה ההררי הקשה, ויותר מתקבל על הדעת שטאריק נחת בסמוך לקולוניה הרומית הקדומה קרטייה (Carteia) שבקדמת מפרץ גיברלטר או בחוף האלבוראני צפונית לגיברלטר, באזור לה טונרה (La Tunara; לימים באזור העיירה הספרדית לה לינאה דה לה קונספסיון), שם תהיה הנחיתה של הצבא המוסלמי פחות בולטת.
אבן אל-אתיר, היסטוריון כורדי בן המאה ה-13, כתב כי טאריק בנה מבצר על הצוק אך היה זה "רק באופן זמני, ולאחר שכבש את האזור של אלחסירס הוא נטש אותו". "מבצר" זה הכיל כנראה לא יותר מאשר עמדת תצפית על הצוק לשם מעקב אחר התנועות בתוך ומסביב למפרץ, והשימוש בו נעשה בפרק הזמן של נחיתת הכוחות המוסלמיים. אין אזכור להתיישבות קבועה בגיברלטר בתקופה זו במקורות הערביים או הנוצריים, ועל פי הממצאים הארכאולוגיים החלה התיישבות קבועה במקום רק במאה ה-12.
כשאר שטחי אל-אנדלוס, גם גיברלטר הייתה בתחילה חלק משטחי ח'ליפות אומיה לפני שעברה לידי הענף הספרדי של ח'ליפות אומיה שנתפלג מהח'ליפות לאחר המרידות והקמת הח'ליפות של בית עבאס. בסביבות 1035 נתפצלה אמירות קורדובה לעשרות ממלכות עצמאיות קטנות, ממלכות הטאיפה, שהיו נתונות למאבקי כוח בלתי פוסקים ביניהן. גיברלטר הייתה חלק מטאיפת אלחסירס, שהצליחה לשמור על עצמאותה רק עד לשנת 1056, אז נכבשה על ידי טאיפת סביליה. באמצע שנות ה-60 של המאה ה-11, גבר האיום על טאיפת סביליה מצד המוראביטון של צפון אפריקה. שליט הממלכה, עבד השני אל-מעתדד, היה ער לכך שהיה באפשרותם של המוראביטון לחזור על מעשיו של טאריק ולהעביר כוחות צבא דרך מצר גיברלטר בטרם יהיה סיפק בידי חיל המצב באלחסירס להגיב. בשנת 1068 הורה מושל אלחסירס "לבנות מבצר בגיברלטר, לעמוד על המשמר ולצפות בנעשה בצד השני של המצר".
ככל הנראה דבר לא נעשה לפני מותו של עבד השני, בשנת 1069. המוראביטון אומנם הגיעו, בשנת 1086, אך דווקא בהזמנה ממלכי הטאיפות שלממלכותיהם נשקפה סכנה מכיבושיו של השליט הנוצרי אלפונסו השישי, מלך לאון. יוסוף בן תאשפין, השליט הרביעי של המוראביטון, הביס את הקסטיליאנים בקרב א-זלאקה באותה השנה, ובשנת 1090 סיפח את ממלכות הטאיפות לתוך אימפריית המוראביטון. ברם, עם התפוררותה של אימפריית המוראביטון כחצי מאה לאחר מכן, צצו הטאיפות ועלו שוב. יורשיהם של המוראביטון, שושלת אל-מוואחידון, שבו לספרד בשנת 1146 וכבשו את הטאיפות בשנית. מתקפותיהם של אלפונסו השביעי, מלך לאון ושל אלפונסו הראשון, מלך אראגון על הטריטוריות המוסלמיות של אל-אנדלוס לימדו כי האזורים שמסביב לאלחסירס לא היו מוגנים כראוי; הח'ליף הראשון של אל-מוואחידון, עבד אל-מואמין, הורה לפיכך על בנייתה של עיר מבוצרת בגיברלטר שתיקרא "מדינת אל-פאת'" ("עיר הניצחון").