יו לורי
הערות שוליים

↑  חרף היותו מועדון חובבים של הסטודנטים, ה-Footlights הוא מוסד תרבותי ותיק ומוערך, אשר שימש כנקודת זינוק לקריירה של קומיקאים בריטים רבים, כמו חברי המונטי פייתון
↑  מידע על המופע שנשא את השם: The Cellar Tapes – מתוך הערך הרלוונטי בוויקיפדיה האנגלית. המופע הזה הזניק למעשה את הקריירה המקצועית של חבורת היוצרים המוכשרת הזו, מאחר שהם קיבלו בזכותו מיידית את ההזדמנות לכתוב ולהופיע בסדרת מערכונים קומית של חברת גרנדה בשם Alfresco
↑  ריאיון עם השניים, על הסט של Jeeves And Wooster, כפי שפורסם בוושינגטון פוסט בשנת 1992, אוחזר ביום 16 במאי 2018
↑    Anita Singh,Anitasingh, ‏Stephen Fry is a national treasure says Prince Charles, The Telegraph, 21 January 2010
↑  או "קטעים של/מ פריי ולורי" (A Bit of Fry & Laurie(אנ')) – מעין משחק מילים על כפל המשמעות האפשרי באנגלית, שבא לידי ביטוי גם בפתיח אשר הורכב מגזרי תמונות פנים, ידיים וכו' של השניים
↑  דף התוכנית המאורכב באתר ה- BBC, אוחזר ביום 9 במאי 2018
↑  Jeeves And Wooster - The British Comedy Guide, אוחזר ביום 16 במאי 2018
↑  על החשיבות שהייתה בחייו לספרות של פ.ג. וודהאוס, ועל האופן שבו נקרתה על דרכו ההזדמנות להשפיע על עיצובה הטלוויזיוני, סיפר לורי במאמר שפרסם בעיתון הדיילי טלגרף ביום 27.5.1999: Hugh Laurie, Wodehouse Saved my Life, אוחזר ביום 22.7.2018
↑  סקירה מצוינת על האופן שבו התפתחה השותפות המקצועית של הצמד פריי ולורי, הוצגה במסגרת אחד הפרקים של הסדרה Comedy Connections(אנ') של BBC1 – דף הפרק שהוקדש להם בתוכנית באתר ה-BBC; לחלקם באנסמבל של הפתן השחור, ר' הסרט הדוקומנטרי הרטרוספקטיבי שהופק על הסדרה כולה: Blackadder – The Whole Rotten Saga – דף הסרט באתר IMDb
↑  סדרות אלה התאפיינו בשילוב של הומור מילולי מתוחכם ומפותל עם סגנון מעין סלפסטיקי (כולל חבטות ונפילות מפוארות, שבדר"כ היו מנת חלקו של לורי, אשר התמחה באותה תקופה באופן כללי בגילום דמות סטיראוטיפית של "טמבל" אנגלי. לדוגמה אחת מני רבות, ר' הקטע הקצר Prince Blackadder - Blackadder המוצג באחד מערוצי היוטיוב הרשמיים של ה-BBC. כפי שהסביר סטיבן פריי במסגרת ריאיון לסרט הדוקומנטרי על הפתן השחור: כל מי שמתעסק בסוגה הזו של סלפסטיק קומי, יודע שהמיומנות היא תמיד בצד המקבל. לתת אגרוף, כל אחד יכול. אבל לתזמר את קבלת האגרוף – את הטיימינג, ואת התגובה – זה כבר סיפור אחר. ולורי, כך אמר פריי, הוא גאון מוחלט בלחטוף מכות)
↑  לורי חזר והתייחס בראיונות שונים לעובדה שמאז ומעולם הוא הרגיש מאוד בנוח לגלם את הדמות של ה"טמבל" האנגלי, כפי שעשה בתקופה הראשונה של קריירת המשחק שלו (והיה מוסיף מייד "מעניין למה זה" מחוייך). לימים יחזור לורי וישתמש בסל הכלים הקומי שפיתח לעצמו לצורך גילום הדמות של הנסיך ג'ורג' ושאר דמויות הטמבל האנגלי הסטריאוטיפי, גם במסגרת גילום הדמות הדרמטית והשונה בתכלית של גרגורי האוס (שהשתמשה בסל הכלים הזה, כדי להציג כאידיוטים את מושאי הביקורת שלה) – נקודה אליה התייחס לורי במסגרת ראיון העומק Hugh Laurie's 'House': No Pain, No Gain מ-25 באפריל 2012, בתוכנית הרדיו Fresh Air(אנ') המשודרת במסגרת NPR); לורי אף חזר והשתמש בסל הכלים הקומי הזה, גם אם בדרכים אחרות, בתוך המסגרת התיאטרלית שבנה לעצמו לצורך ההופעות אליהן יצא בשנים 2011–2014 במסגרת הקריירה המוזיקלית המקצועית שלו
↑  תפקיד ראשי ראשון מסוגו עבור לורי, בדרמה רומנטית המבוססת על סיפור אישי של היוצר בן אלטון (חברו של לורי עוד מימי Alfresco, ומי שהיה גם אחד הכותבים של הפתן השחור)
↑  דמות רבת היבטים וניגודים פנימיים – אינטלקט גאוני אשר שוכן בנפש ילדותית; מיזנתרופ בעל אינטליגנציה רגשית מפותחת; רופא שהמוטיבציה שלו איננה עזרה לחולים אלא פיענוח סוד מחלתם; מכור למשככי כאבים ולאמת מוחלטת ונטולת פשרות, ועוד
↑  כביטוי לנכות הפיזית של הדמות (שחלק משריר הירך שלה הוסר בניתוח חירום עקב אירוע איסכמי שלא אובחן בזמן, ואשר חיה תחת כאב כרוני משמעותי מאז אותו אירוע)
↑  האודישן הראשוני של לורי לתפקיד של גרגורי האוס (אותו צילם לורי בחדר שירותים ציבורי במלון בנמיביה – כי רק שם הייתה תאורה מספקת, בעזרתם הטכנית של שני קולגות מהסט של הסרט Flight of the Phoenix) היה כבר מזמן לאגדה בתעשייה. זאת, בין היתר, מאחר שהמפיק בריאן סינגר – שלא הכיר אז את קריירת המשחק של יו לורי ולא ידע שמדובר בשחקן בריטי, צפה בו וטעה לחשוב שמדובר בשחקן אמריקאי שסופסוף נשמע כמו שצריך... (ר' למשל בסרטון הווידאו המתעד את הסיפור מפי סינגר עצמו, במסגרת רב-שיח משנת 2008 עם צוות ההפקה של "האוס", מערוץ היוטיוב הרשמי של ה-Paley Center(אנ') אשר אירח את האירוע). לימים סיפר לורי שהמאבק עם המבטא היה האתגר הטכני הקשה ביותר עבורו בסדרה, ושהמאבק הזה לא פסק למעשה מעולם (כמו שהוא תיאר זאת באחת מהפעמים שהתארח בתוכנית של אלן דג'נרס – יש דברים שאתה נהיה טוב בהם ככל שאתה מתרגל אותם יותר. מסתבר שהמרת מבטא היא לא אחד מהם...)
↑  ר' רשימת המועמדויות ופרסים של יו לורי המתעדכנת באופן שוטף באתר ה-IMDb
↑   Guinness Book of Records: Hugh Laurie is most watched man on television, The Telegraph, 15 September 2011
↑  השמועות שהתפרסמו באותה תקופה דיברו על כ– 700 אלף דולר לפרק עבור העונה השמינית של "האוס". לורי טען בראיונות שהשמועות הללו מוגזמות, אך הודה בפה מלא שהוא מתוגמל בצורה נדיבה להפליא על עבודתו זו (למשל, במסגרת הריאיון שנתן ללארי קינג ב-21 באוגוסט 2013), ואף סיפר על יסורי המצפון שלו על כך שמצא עצמו משתכר כרופא מדומה הרבה יותר משהשתכר אביו כרופא אמיתי. בהקשר זה אף סיפר לורי על כך שהחליט לקבל על עצמו את עבודות הפרסום שהוצעו לו באותה תקופה, כדי לתרום את הכספים בגינן למטרות צדקה שונות ברחבי העולם בתחום החינוך והרפואה (למשל, במסגרת הריאיון שנתן בתוכנית האירוח של קונאן אובריין מ-27 באוקטובר 2011)
↑  שעל חלק מההיבטים והביטויים שלה דובר ונכתב רבות, ועל חלק אחר, קצת פחות.
על היבט אחד כזה בחר להצביע סטיבן פריי, חברו הטוב ושותפו הוותיק של לורי, כשהתראיין ב-1 בדצמבר 2006 בתוכנית האירוח של קרייג פרגוסון: "He's a remarkable actor... (and) I think HOUSE is (an) extraordinary achievement... because he does things... I mean, one of the hardest things to do as an actor is to play smart, (and) you actually believe that he is as intelligent as his character is..." היבט אחר כזה הדגיש דייוויד שור, היוצר והכותב הראשי של הסדרה, כשדיבר על היכולת המיוחדת של לורי לשזור רגעים של הומור בתוך סצנות דרמטיות, וזאת במסגרת ראיון קריירה מקיף שנתן ב-11 באוקטובר 2012 לארכיון הטלוויזיה האמריקאי(אנ'): "in all my shows I've tried to bring a sense of humor, and Hugh was fantastic (at that)... because he can deliver a joke - he has a huge amount of experience in it... but he also had this ability - I think because of that experience... or just because he's brilliant - he had an ability to deliver a joke in the most dramatic scenes, and have it be funny without loosing any of the dramatic import of the scene. There was something amazing that... it just freed us up as writers to write anything... "
סרטון ווידאו המציג את הקטע הרלוונטי מהריאיון של שור, מצוי בערוץ היוטיוב הרשמי של ארכיון הטלוויזיה האמריקאית
↑  להבדיל מדמויות אחרות בסדרה, הדמות של גרגורי האוס השתתפה למעשה בכל אחד מהפרקים ששודרו בשמונה העונות של הסדרה (עונות של כ-22 פרקים לעונה), והיא נוכחת ומעורבת בסצנות רבות בכל פרק שכזה. המשמעות מבחינת לורי הייתה מסגרת עבודה תובענית ביותר, בסדר גודל של מאה שעות עבודה לשבוע על הסט, במשך תשעה–עשרה חודשים בשנה. כמו שהוא סיפר בדיעבד, בכל שמונה השנים הללו הוא לא הצליח אפילו לבקר ברחבי ארצות הברית, וזכה לראות בעיקר את לוס אנג'לס וניו יורק...
↑  לורי מתאר את עצמו כ"מתערב" (Meddler) קבוע בתהליכי ההפקה שסביבו, גם שלא בקשר למאפייני וענייני הדמות שבגילומו, ומשלב מסוים הוא אף הפך רשמית לאחד ממנהלי ההפקה(אנ') של הסדרה "האוס"
↑  Tormented Doctor Turns to Directing, מאמר בניו יורק טיימס מ-11 באפריל 2010 (אוחזר ב-20 ביולי 2018); House: Hugh Laurie teases self-directed next episode, כתבה מ-25 באפריל 2012 באתר דיגיטל ספיי (אוחזר ב-20 ביולי 2018); קדימון הווידאו המורחב של הפרק "The C Word" שבויים על ידי לורי; קטע קצר מריאיון שנתן יו לורי בנושא בסרטון ווידאו מאחד מערוצי היוטיוב הרשמיים של רשת FOX
↑  על עבודת הבימוי אמר לורי שהיא לדעתו הג'וב האולטימטיבי, מאחר שהוא מחייב התמודדות עם מגוון של בעיות שאותן צריך לפתור (החל בעניינים מכניים, עבור בעניינים רגשיים, וכלה בעניינים של ניהול זמן ואנשים). הדבר מחייב הפעלה בו-זמנית של כל חלקי המוח ושימוש במגוון של מיומנויות – תהליך אותו הוא מוצא כמרתק. לורי התייחס לכך, בין היתר, בראיון העומק שנתן באפריל 2012 לתוכנית FRESH AIR וכן ב ריאיון שנתן ב-6 באוגוסט 2013 בתוכנית הראיונות של צ'רלי רוז. שם גם סיפר שהוא הגיע אל עבודת הבימוי הזו לא במקרה, מאחר שעשיית סרטים מרתקת אותו בכל היבטיה, ומזה זמן שהוא מתעניין (גם) בהיבט הזה, ולומד אותו בדרכים שונות (כולל לקרוא ספרים בנושא – והמדף גדל והולך; כולל לשבת מול סצנות בסרטים ולפרק אותן כדי להבין איך הן מורכבות; ובאופן כללי – לשים לב גם להיבט הזה תוכ"ד עבודה)
↑  קודם לכל, מאחר שהוא התמסר באותה תקופה לקריירה החדשה שלו בתחום המוזיקה. לורי אומנם הבהיר בראיונות שונים שהמשחק היה ונותר עבורו עשייה מאתגרת ומרתקת (והביע תקווה שהוא לעולם לא ייאלץ לבחור בין שתי הקריירות), אבל סיפר שלכל הפחות בנוגע לתפקידים במדיום הטלוויזיוני הוא הרגיש צורך לקחת פסק זמן אחרי "האוס", ולא "לקפוץ מייד לנישואים חדשים" (הדימוי – שלו, למשל בראיון רדיופוני משנת 2013), וזאת מתוך כבוד לדמות ולעבודה הרבה שהושקעה ביצירתה (שהוא גאה בכך שהיה לו הכבוד להיות חלק ממנה). לורי התייחס לכך גם בקטע מריאיון שנתן ביוני 2014 לאתר Hollywood Outbreak. סרטון הווידאו Hugh Laurie On Life After 'House' Part 2 מוצג בערוץ היוטיוב הרשמי של Hollywood Outbreak
↑  הסרט עוסק בסיפור של התאהבות בלתי אפשרית לכאורה, בין גבר בגיל העמידה לבין בת השכנים (והחברים) שגילה כמחצית שנותיו, סיפור אשר מפר את שיגרת חייהן של שתי משפחות שחיות בשכנות ומקיימות קשרי חברות ארוכי שנים, בלב ליבה של אמריקה הבורגנית (והפוריטנית). בעוד שהביקורות התקשו לגבש את עמדתן באשר לסרט, ולבחירה של לורי להשתתף בו, הרי שלורי עצמו הוכיח גם בהקשר זה שהוא איש מקצוע מעמיק, משכיל ובעל עמדה סדורה ביחס לעבודתו: כשלורי התראיין בווניטי-פייר ביחס לסרט הזה, הוא אמור בפשטות שלתפישתו הנושא המרכזי של הסרט הוא החתירה אל ואחרי האושר, ושבעיניו החתירה הזאת היא כמעט חובה מוסרית בחיים החד-פעמיים שהוקצו לנו (ושהוא אהב את העובדה שהסרט מציג את הנושא הזה בהומור ובחמלה); כאשר במסגרת שאלות ותשובות של הקאסט ב-TIFF תהתה אחת השואלות בעניין המוסריות של הסיפור, הפתיע לורי בתגובה מעוררת מחשבה, אמר שבעיניו הסרט הוא דווקא דוגמה המאשרת ומבטאת את העיקרון התועלתני של המוסר (שהוא עשיית האושר הרב ביותר לרבים ביותר – כך המשיך והסביר), ואף נימק בקצרה את עמדתו
↑  עבור לורי הייתה זו פעם ראשונה לשחק בתפקיד דרמטי את דמות הנבל, שתוארה במגזין הרולינג סטון כ-"the perfect gentleman villain" – ר' כתבת הביקורת מ-11 באפריל 2016 'The Night Manager': A Cloak-and-Dagger Masterpiece, אוחזרה ב-31 במאי 2018. לורי עצמו הפליא לנתח את הדמות של רופר ואת האתגרים שבגילומה בריאיון שנתן ב-13 באפריל 2016 בתוכנית הראיונות של צ'רלי רוז, ריאיון שבמסגרתו סיפר גם על המשמעות המיוחדת שהייתה לפרויקט הזה עבורו כחובב ספרי לה-קארה בכלל, וכמי שניסה להשיג את הזכויות להפקת הספר הזה מייד עם יציאתו לאור בשנות התשעים, בפרט
↑  על משחקו בתפקיד אורח בסדרה VEEP ובתפקיד דמות המשנה במיני-סדרה The Night Manager קיבל לורי, שוב, שתי מועמדויות אישיות לקבלת פרס אמי
↑  במהלך השנים בהן התגורר בהוליווד לצורך עבודתו בסדרה "האוס", השתתף לורי למשל במיזם ההתנדבותי של Band from TV, והוא המשיך בפעילות התנדבותית כזו גם אחרי המעבר לקריירה מקצועית בתחום המוזיקה. כך למשל ההופעה הזאת Hugh Laurie and Jamie Cullum - Hallelujah I Love Her So (BBC Children in Need Rocks Manchester) אליה כבר הביא לורי גם את להקת הנגנים המקצועיים שלו
↑  לורי כתב וביצע חומרים מוזיקליים מקוריים במסגרת שיתוף הפעולה של פריי ולורי, אך מטבע הדברים דובר בחומרים קומיים, לעיתים סאטיריים ולעיתים אף פארודיים – ר' אחת הדוגמאות המפורסמות מאותה תקופה Hugh Laurie's Protest Song - A Bit of Fry and Laurie, בסרטון ווידאו מאחד מערוצי היוטיוב הרשמיים של ה-BBC; שימוש מסוים ביכולות האלה נעשה גם במסגרת הקריירה הקולנועית של לורי (במיוחד בעבודה שלו עם חברים מתקופה האוניברסיטה – בסרטים כמו "החברים של פיטר" ו"מייבי בייבי"), והדבר בא לידי ביטוי בצורה המשמעותית ביותר במסגרת הסדרה "האוס" (כשבשלב מסוים היה זה לורי עצמו שהציע לשלב היבט כזה בעיצוב הדמות של גרגורי האוס. הרעיון היה להציג את האופן שבו יכלו לעבוד במקביל שני חלקי המוח של הדמות המבריקה הזאת, וגם לאפשר לה, באמצעות המוזיקה, מוצא רגשי שבדר"כ לא יכול היה לבוא לידי ביטוי מילולי. כל זאת, בין היתר, כמחווה לדמות של שרלוק הולמס ששימשה מקור השראה מסוים ליוצרי הסדרה, ושנבנתה עם מאפיינים דומים – כך סיפר לורי במסגרת ריאיון מ-6 באוגוסט 2013 לתוכנית CBS This Morning)
↑  התפנית המקצועית הזו החלה להתגלגל כשלורי קיבל בשנת 2010 מחברת תקליטים רצינית הצעה להקליט אלבום, ועל אף שהנטייה הראשונית שלו הייתה לדחות את ההצעה הזו (כי הוא לא הרגיש בשל לכך...), הוא החליט במחשבה נוספת לקבלה, כי הבין שזו הזדמנות שאולי לא תחזור על עצמה, ולא רצה להצטער יום אחד על שהחמיץ את האפשרות לממשה (כפי שסיפר למשל ב קטע קצרצר מריאיון שהתקיים באוקטובר 2011 והועלה בסרטון ווידאו לאחד מערוצי היוטיוב הרשמיים של רשת FOX). ההצעה הזו הובילה להוצאת האלבום הראשון של לורי Let Them Talk – אלבום שתוך שנתיים כבר היה ידוע שנמכר בלמעלה ממיליון עותקים
↑  כפי שהעיד על עצמו בראיונות ובדברי ההקדמה לאלבומו הראשון: כשלורי היה ילד קטן, הוא קיבל מספר חודשים שיעורי פסנתר ממורה מקצועית (תהליך שגם חמישים שנה אחרי, תואר על ידיו כתהליך שנועד לגרום לילדים לשנוא מוזיקה... המורה הנוקשה התעניינה בעיקרה ביציבה של הילד מול הפסנתר, וחוברת הלימוד הכילה בעיקר קטעי מוזיקה משמימים מבחינתו. "שנאתי את זה"). חוברת הלימוד הכילה שיר אחד – Swanee River (אנ') שהילד לורי דווקא המתין בקוצר רוח ללמוד לנגן, אך כשהגיע היום המיוחל, קראה המורה לפסנתר את תיאור היצירה המוזיקלית המדוברת ("מוזיקת נשמה של שחורים, בחלקה עם סינקופה" – כמו שלורי מטעים, כשהוא מספר זאת), והודיעה: "אני חושבת שנוותר על זה". וזה היה הקש ששבר את גב הגמל (כמו שלורי שב וסיפר לימים בעשרות קונצרטים, רגע לפני שהיה עובר לביצוע טעון של אותו שיר עצמו – ר' למשל הקטע המונצח ב ווידאו חובבים שצולם בהופעה בלוס אנג'לס מ-24 במאי 2012, ממש בתחילת מסע ההופעות המשמעותי הראשון של לורי). הילד לורי פתח בשביתת רעב שארכה שלושה ימים, שלאחריה הסתיימו לימודי המוזיקה הפורמליים שלו, והוא אף נטש את הנגינה על הפסנתר לשנים רבות (ובהמשך עבר לנגן על גיטרה, כמו בני נוער מתבגרים אחרים)
↑  לורי חזר לפסנתר רק כשהיה בן-עשרה, אז כבר היה שקוע עמוק בהתעניינות במוזיקת בלוז ונשמה אמריקאית, ולימד את עצמו לנגן על הפסנתר תוכ"ד האזנה וניתוח תקליטים של רבי אמנים מהתחום. אחד הראשונים שבהם היה הפסנתרן Otis Spann (אנ'), כפי שסיפר לורי באחד הראיונות: "I was listening to Muddy Waters and was just blown away by Muddy’s guitar playing, but I was also intrigued by this piano player… he was very far in the background, but I kept thinking, ‘who is that guy? And how is he doing what he’s doing?’ The more I listened to it, the closer I got to the piano playing as opposed to the guitar playing". Hugh Laurie's Blues: Olympian Gods, Music Tattoos, and Otis Spann כתבה מיום 16.6.2014 (אוחזר ב-8 בספטמבר 2018)
↑  "את כל מה שאני יודע על הפסנתר, למדתי מד"ר ג'ון, והוא גם ללא ספק השפיע עמוקות על סגנון הנגינה ואולי אפילו השירה שלי". על כל הנושאים האלה דיבר לורי בהרחבה בראיונות שונים – ר' למשל את סרטון הווידאו המתעד את הריאיון שנתן לורי ב-23 באפריל 2011 במסגרת תוכנית האירוח הצרפתית On n'est pas couché (אנ') (ריאיון שהתקיים בצרפתית ואנגלית במשולב), המוצג במסגרת ערוץ היוטיוב הרשמי של התוכנית
↑  לימים, כשצלל לורי אל הקריירה המוזיקלית המקצועית המאוחרת שלו, נוצר בינו לבין ד"ר ג'ון קשר מיוחד: ד"ר ג'ון התארח באחד מהקטעים של אלבומו הראשון (וביצע את השיר After You've Gone, כשהוא מלווה בנגינת הפסנתר של לורי); כמה משיריו של ד"ר ג'ון בוצעו על ידי לורי וההרכב שלו במסגרת מסעי ההופעות שלהם – אחרי שלורי, כמו ג'נטלמן אנגלי אמיתי, ביקש וקיבל לכך את הסכמת ד"ר ג'ון (והוא אף הקליט בשלב מסוים יותר משיר אחד כזה. הבולט שביניהם – Wild Honey, נכלל באלבומו השני. לאחד הביצועים הראשונים של השיר הזה בהופעות של לורי וההרכב שלו, ר' למשל הקטע המונצח ב ווידאו חובבים שצולם בהופעה בווינה מ-22 ביולי 2012); ולורי אף הוזמן לבמה כדי לבצע שיר עם ד"ר ג'ון במועדון הג'אז של רוני סקוט בלונדון (אנ'), ערב בלתי נשכח אחד, לדעת שני הצדדים כנראה, בחודש מרץ 2015
↑  כשנשאל על היחס שלו לפסנתר, תיאר לורי את הפסנתר כחבר טוב ובן לוויה קבוע בחייו, ואת האינטראקציה ביניהם כצורה של שיחה. השיחה הזו, כפי שמעידים הן לורי והן האנשים שסביבו, מתנהלת על בסיס יום-יומי, גם אחרי יום עבודה של חמש-עשרה שעות (מבלי לגרוע מכך שקולגות מקריירת המשחק שלו מספרים שאחד הבונוסים בעבודה לצידו הם צלילי הפסנתר שבוקעים מחדרו בהפוגות שבין הצילומים, ושמאז החל לורי לעבוד לצידם של נגנים מקצועיים, זה כולל גם תרגולי סולמות (מאחר שעכשיו הוא מרגיש, לטענתו, את חסרונה של ההשכלה המוזיקלית הפורמלית). לורי התייחס לכך, בין היתר, בריאיון שנתן ב-2 ביוני 2012 במסגרת תוכנית האירוח הצ'יליאנית Sin maquillaje (ריאיון שהתקיים בספרדית ואנגלית במשולב); וגם כאשר התארח בשנת 2013 (בשנית) בתוכנית הרדיו Desert Island Discs. דף התוכנית עם ההקלטה מיום 28.6.2013 באתר ה-BBC
↑  לורי נוהג להופיע בדר"כ עם גיטרה אקוסטית מסוימת, ככל הנראה פריט שמלווה אותו שנים רבות, אך נצפה מנגן גם על גיטרת דורבו ואחרות
↑  לרבות גונג, משרוקית, ואף משולש – זאת עוד מימי תזמורת בית הספר היסודי, כפי שסיפר באחד הראיונות שנתן בתקופה בה קריירה מקצועית בתחום המוזיקה נראתה לו אפשרות דמיונית (ריאיון בתוכנית HardTalk של ה-BBC משנת 2000). בשלבים המוקדמים של הקריירה שלו, אף תועד לורי באחת מתוכניות האירוח הבריטיות מנגן על מערכת תופים מלאה
↑  "A Tremendous Baritone", כפי שהעידה (על עצמה ועליו) הדמות של גרגורי האוס, בפרק הסיום של הסדרה "האוס". מן הסתם, כמחווה והתייחסות של כותבי הסדרה לקריירה המוזיקלית המקצועית שהשיק לורי במקביל לשירת הברבור שלה
↑  זה מה שאמר על כך למשל המוזיקאי והזמר טום ג'ונס במסגרת שתי הואריאציות של סרט התעודה הראשון שהופק בשנת 2011 על המעבר של לורי לקריירה מוזיקלית מקצועית:

ראשית, על השירה –
"The way he sings, is different, he doesn't sound like anyone, he don't try to copy anybody. He is influenced by the blues but he is not copying, and I didn't hear anybody that he was... doing phrasing like, ...he's got his own thing."
ושנית, על נגינת הפסנתר –
"Piano playing - ...he must have listened to a lot of blues players and a lot of Boogie Woogie players... he plays one song... like Jerry Lee Lewis... he starts it off slow and then he goes into those Boogie thing... and I love Jerry Lee Lewis... I've got every record he ever made... so, to hear Hugh play like that..." טום ג'ונס מכוון בדברים האלה לגרסה של לורי לשיר Swanee River, אבל ככל שהתפתחה הקריירה המוזיקלית שלו, הקהל קיבל הזדמנויות נוספות להתרשם מהיכולת של לורי כפסנתרן להרחיק מסגנון נגינה עדין וקלאסי כמעט (כמו זה שמאפיין את הגרסה שלו לשיר St. James Infirmary – ר' למשל הביצוע המונצח ב ווידאו חובבים שצולם בהופעה בסן-פרנציסקו מ-28 במאי 2014), עד כדי סגנון הבוגי-ווגי בכלל, וסגנון הנגינה הפרוע של ג'רי לי לואיס (אנ'), בפרט. ר' למשל הביצוע ל- Tanqueray המונצח מזוויות שונות ב ווידאו חובבים שצולם בהדרני ההופעה בפריז מ-11 ביולי 2012; והביצועים ל-You Never Can Tell המונצחים ב וידאו חובבים שצולם בהדרני ההופעה בבריסל מ-11 ביוני 2013 וב-וידאו חובבים שצולם בהדרני ההופעה בסן-פרנסיסקו מ-28 במאי 2014. לרבות, אך לא רק – הפינאלה של כל אחד מאלה
↑  זה מה שסיפר המוזיקאי והמפיק המוזיקלי ג'ו הנרי, על מה ששמע כששקל את ההצעה לשמש כמפיק מוזיקלי של האלבום הראשון של לורי:

"I did a little bit of homework,” Henry recalls, “and Elvis Costello told me in an e-mail that he had visited a set with Hugh, who had been playing piano during a break. Elvis said: ‘This guy is a musician before he’s anything else. He’s probably a better musician than an actor.’" – ר' Hugh Laurie Sings the Blues, כתבה מ-2 בספטמבר 2011 בניו יורק טיימס (אוחזר ב-13 באוגוסט 2018)
↑  וזה מה שאמר על כך חברו ושותפו הוותיק סטיבן פריי במסגרת סרט התעודה השני שהופק בשנת 2013 על המעבר של לורי לקריירה מוזיקלית מקצועית:

"I am so proud of him, and at the same time I am fully aware of the amount of work he puts in. I have known Hugh for over 30 years and there almost hasn’t been a day when he hasn’t played the piano, he hasn’t practiced, and hasn’t got better and better."
↑  לדברי לורי, זה היה סוג המוזיקה שדיבר אליו עוד מימי ילדותו, והוא התמיד והעמיק את ההיכרות עם סוג המוזיקה הזה מאז היותו ילד אנגלי צעיר באוקספורד. זאת, אף על פי שהיה זה בזמנו עיסוק בודד מאוד עבורו, מאחר שלא היו בסביבתו מי שחלקו את תחום העניין הזה – כפי שסיפר למשל במסגרת שני הסרטים הדוקומנטריים שנעשו על המעבר שלו לקריירה מוזיקלית מקצועית, ובראיונות נוספים שנתן בקשר לכך. כך למשל אמר במסגרת הסרט הדוקומנטרי השני משנת 2013:

"Growing up not far from the Thames I didn’t know where the blues came from. I just knew I didn’t want to live without it... When I first heard that sort of wailing blue note it was like a door opening to this magical kingdom. I hear it as music of great joy and passion and love, and it’s funny a lot of the time. Of course it has pain and heartbreak in it too. In fact I think all human life is in it...

Growing up in England being a blues fan was a fairly isolating experience, devotees like me tended to be hidden away in our bedrooms listening to the latest US imports and trying to learn every note." ועל הקשר שנוצר בין האהבה והחיבור שלו לסוג המוזיקה הזה לבין הפסנתר ככלי הבעה שאותו גילה מחדש (וההשפעה שהייתה לשני אלה על שנות ההתבגרות שלו), אמר לורי באותה הזדמנות, כך:
 "As a child the piano was a place I got lost in and I would play for hours. I couldn’t believe how wonderful it was and how wonderful it made me feel. I have always just loved this music, listening to it and doing it"
↑  בשנים בהן החל לפעול כמוזיקאי מקצועי התגלה לורי כבעל ידע נרחב מאוד בנושא (ידע שאותו הוא אף נוהג לחלוק עם הקהל במהלך ההופעות), לרבות בקשר לאמנים, יצירות וביצועים ישנים מאוד ונשכחים – שאת חלקם הוא בוחר לחדש בכוונת מכוון להחיותם ולהכירם לקהל חדש. אפשר היה להבין זאת כבר מדברים שאמרו לורי עצמו וג'ו הנרי, שותפו להפקה המוזיקלית של האלבומים וההופעות, במסגרת סדרת הסרטונים שהופקו סביב הוצאת האלבום הראשון – סרטון ההיכרות Let Them Talk: An Introduction; וכן סדרת הסרטונים הקצרצרים שמתארים את הסיפור שמאחורי הקלטת השירים הבאים Tipitina, St. James Infirmary, Six Cold Feet, Red Hot, After You've Gone; המוצגים כולם במסגרת ערוץ היוטיוב הרשמי של יו לורי
↑  על הכוונה להחיות ולהכיר את החומרים האלה לקהל חדש, היה לורי מדבר מעת לעת בהופעות במפורש – ר' למשל את הקטע המונצח ב ווידאו חובבים שצולם בהופעה בבוקרשט מ-12 ביולי 2014, במסגרתו אומר לורי לקהל את הדברים הבאים:"A lot of the songs we do, these are very old songs... these are a hundred years or more, and it would be so easy for these songs just to disappear - People forget; A generation of musicians, singers - they die, and people - nobody really remebers what they did and why they did it; And suddenly things just vanish... like a rare species of butterfly... suddenly there's no one who knows why these songs ever mattered... To me they are the most beautiful things, the most wonderful examples of... pieces of human culture that bind the whole world together, and I think it's a beautiful thing you have come tonight, and I am very very gratefull to you ..." על ההשפעה הרגשית העמוקה שיש לתהליך הזה עליו (החל בשלב שבו הוא רואה ושומע את חומרים הישנים האהובים עליו קורמים עור וגידים מחדש בעזרת שותפיו לעשייה המוזיקלית, וכלה בהתבוננות שלו בתגובות של הקהל לחומרים המחודשים האלה), סיפר לורי בקטע מריאיון שנתן ביוני 2014 לאתר Hollywood Outbreak. סרטון הווידאו Hugh Laurie's Rockin' The House With His Blues מוצג בערוץ היוטיוב הרשמי של Hollywood Outbreak
↑  לורי היה שותף מלא לגיבוש הקו המוזיקלי והצליל של האלבומים, וגם לשינוי המהותי שהם עברו בין אלבום לאלבום (שינוי שהשתקף גם במסעי ההופעות שהתקיימו בתקופות השונות). בתקופה של האלבום הראשון ראה לורי את עצמו חב בחובת הוכחה כמוזיקאי, ואף על פי שהוא זכה להיות מלווה בצוות מוזיקאים משובח ועתיר ניסיון, הוא לא התחבא מאחוריהם אלא שם את עצמו במכוון בקדמת הבמה (וההופעות בשנים 2011–2012 נבנו בהתאם). בתקופה של האלבום השני החליט לורי על צליל נשי, רומנטי ו"משוחח" יותר (כהגדרתו), בחר חומרים בהתאם, הוסיף נוכחות נשית משמעותית להרכב, והעביר את עצמו להיות חלק מאנסבל (במסגרת ההופעות בשנים 2013–2014 קיבלו חברי ההרכב שלו מקום הולך וגדל לביטוי אישי של היכולות שלהם, ואף על פי שלורי היה ונשאר הציר המרכזי שסביב יכולותיו ותפישתו נבנו ההופעות האלה, ההופעות קיבלו אופי של שותפות מוזיקלית מלאה על הבמה). לורי התראיין והציג את התפישות והכוונות האלה, בין היתר בסמוך ליציאת האלבום השני. להלן שלוש דוגמאות לראיונות קצרים כאלה – ריאיון מ-21 באוגוסט 2013 באתר billboard; ריאיון מ-12 באוגוסט 2013 בערוץ היוטיוב הרשמי של The Hollywood Reporter; וריאיון מ-28 באוגוסט 2013 בערוץ היוטיוב הרשמי של Radio.com
↑  ר' המידע באתר BBC2 על סדרת התוכניות – Hugh Laurie's Blues Changes series for BBC Radio 2 - episodes information ו-גלריית תמונות מהתוכנית. אוחזר ביום 3 ביוני 2018; ר' הביצוע ל-Mystery Train המונצח בווידאו שצולם באחד מפרקי הסדרה Hugh Laurie's Blues Changes, ומוצג בערוץ היוטיוב הרשמי של BBC2
↑  ההופעה הראשונה לחלוטין (הפתוחה לקהל הרחב) של יו לורי כמוזיקאי מקצועי התקיימה במועדון קטן, צר במה ודחוס בהמבורג ב-27 באפריל 2011. השנייה התקיימה כבר למחרת היום בברלין, והשלישית הייתה כשבוע לאחר מכן ב-Cheltenham Jazz Festival, וסוכמה על ידי הביקורת, כבר בשלב המוקדם הזה, כ-בvery unexpected tour de force". ר' כתבת הביקורת בגארדיאן מ-3 במאי 2011 (אוחזרה ב-27 ביולי 2018)
↑  ובסה"כ כ-160 קונצרטים במהלך השנים 2011–2014, כפי שמעיד המידע על מועדי ההופעות שהתפרסם בעבר באתר הרשמי של יו לורי, כפי שהוא משתקף בארכיון האינטרנט. (אוחזר ב-13 במאי 2018). כ-10 הופעות בלבד מתוכן התקיימו בשנת 2011, וכל יתר 150 ההופעות לערך (כולל כמה הופעות שאפילו לא מופיעות על אותו לו"ז רשמי, וכנראה נוספו תוכ"ד תנועה), התקיימו בתקופה שהחל במאי 2012 (מייד לאחר שלורי סיים כנראה את מחויבויתיו לסדרה "האוס") וכלה ביולי 2014. דובר איפוא בתקופת הופעות אינטנסיבית ביותר (שחלקה לפחות התבצע בדרך הישנה והטובה, כשלורי וחברי ההרכב שלו נודדים במשך חודשים, ממקום למקום, באמצעות אוטובוס הופעות)
↑  ההרכב של TCBB השתנה באופן חלקי ובהדרגה לאורך הזמן (עם קשר מסוים לקו המוזיקלי שלורי היה מעוניין להציג בתקופות השונות), אך חלק מהם ליווה את לורי עוד משלב ההקלטות המוקדמות של האלבום הראשון. ההרכב הזה נראה בתקופות השונות כך:

David Piltch (upright bass) (2010-2014);
Vincent Henry (horns of various kinds, harmonica, backing vocals) (2011-2014);
Jean McClain (lead and backing vocals) (2010-2014);
Herman Matthews (drums, percussions, backing vocals) (2013-2014);
Mark Goldenberg (guitars of various kinds, kyboards, accordion, backing vocals) (2013-2014);
Gaby Moreno (lead and backing vocals, guitars of various kinds) (2013-2014);
Elizabeth Lea (trombone, backing vocals) (2013-2014);
Jay Bellerose (drums, percussions) (2011-2012);
Kevin Breit (guitars of various kinds, bango, backing vocals) (2011-2013);
Patrick Warren (keyboards, accordion) (2011-2013);]
Michael Blair (drums, percussions) (2010-2011);

ו-
Hugh Laurie (piano, lead and backing vocals, guitar, whistle, triangle and other percussions)

לורי היה נוהג להציג בהופעות את הרכב הנגנים הזה כ"להקה הטובה ביותר בעולם" (וכשדיבר על כך בראיונות, הסביר שהוא גם לא ממש מתבדח), וגם להסביר לקהל באופן מטאפורי שהם בעצם הרולס-רויס (אנ') המוזיקלי שצריך להקשיב לו (ובהומור והצטנעות אופייניים היה מוסיף מייד (ומדגים) שהוא – הוא רק הקישוט הרולס-רויסי הכסוף הידוע כ-spirit of Ecstasy (אנ')...)