stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נהריים
העברת השטח לרשות ירדן

ב-21 באוקטובר 2018, 24 שנה לאחר כינון ההסכם עם ירדן, הודיע עבדאללה השני, מלך ירדן, כי הוא מתנגד לחידוש המשטר המיוחד באזור נהריים (ובמובלעת צופר). זאת, בהתאם לקביעה בנספח Iב' להסכם השלום, לפיה תחולת ההסדר היא לתקופה של 25 שנים והוא יחודש אוטומטית לתקופות של 25 שנים אלא אם אחד מהצדדים יתנגד לכך, בהתראה של שנה מראש.
בעקבות התנגדות ירדן להמשך החכירה של שטחי צופר ונהריים, הודיעה ישראל כי השטחים יוחזרו לירדן ללא משא ומתן על המשך חכירתם. בעקבות התנגדות החקלאים והתושבים בשטחים אלה, ביקשה ישראל הארכה של שישה חודשים בהחזרת השטחים, אולם ירדן דחתה את הבקשה. שר החוץ של ירדן הציע כי ירדן תשלם פיצוי כספי לחקלאים הישראלים עבור התוצרת שנשארה בשדות. ב-9 בנובמבר 2019, עבר השטח השייך לממלכת ירדן באזור תחנת הכוח לרשותה. עם זאת ישראל מקיימת תיאום ביטחוני עם ירדן לכניסת אזרחי ישראל מטיילים ותיירים ללא דרכון אל מעבר הסכרים ותחנת הכוח (מפעל החשמל) ב"אי השלום".
ראו גם

סכר דגניה
יחסי ירדן–ישראל
מובלעת צופר
לקריאה נוספת

צדוק אשל, נהריים - סיפורה של תחנת הכוח, חברת החשמל לישראל - משרד הדובר, תש"ן 1990.
נהריים חזון וחשמל, חברת החשמל, היחידה לקשרי הציבור והפרסום. 1999.
צדוק אשל ואחרים, ימי נהריים - האנשים, היישוב והמפעל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ט 1999.
אריאל אנציקלופדיה לידיעת ארץ ישראל מאת ד"ר זאב וילנאי, הוצאת עם עובד 1986, הערך נהריים.
מרדכי נאור, ברכת החשמל, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2003
הערות שוליים

↑  מרדכי נאור, ברכת החשמל, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים, עמ' 38
↑  "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", נסים לוי, יעל לוי, הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, מהדורה שנייה, עמוד 360
↑  פוצץ גשר בנביש נהריים, על המשמר, 26 באפריל 1948
↑  בגלל עלייה חדה בביקוש: הגבלות על צריכת החשמל, באתר ישראל היום
↑  76 שבויים חזרו מעבר הירדן, הצופה, 4 בפברואר 1949
↑  100 שבויים יהודים הוהזרו מעבה"י, הַבֹּקֶר, 22 בפברואר 1949
↑  והיום, מעריב, 7 בנובמבר 1948
↑  הורעשה נהריים, על המשמר, 11 בנובמבר 1948
↑  נהריים ותחנת הכוח לא שוחררו בגלל מידע מוטעה, דבר, 4 ביולי 1973
↑  ישראל תדרוש את נהריים, חרות, 1 במרץ 1949
↑  מי ניצח ברודוס?, חרות, 7 באפריל 1949
↑  לא כדאי לערבים להפעיל את נהריים, הַבֹּקֶר, 8 בנובמבר 1949
↑  הוגשה הצעה להפקיע דירות בירושלים, הַבֹּקֶר, 23 בדצמבר 1949
↑  שטח ליד נהריים טוהר ממוקשים, על המשמר, 31 באוגוסט 1950
↑  ממלכת הירדן מאשימה את ישראל ב"הסגת גבול", הארץ, 14 בספטמבר 1950
↑  ריילי מצדיק את היהודים בענין נהריים ואת מצרים בענין הנגב, חרות, 1 באוקטובר 1950
↑  חוזה השלום עם ירדן, סעיף 3, באתר הכנסת
↑  גילי סופר, החזון של "אי השלום", באתר ynet, 24 בדצמבר 2006, מאורכב בארכיון האינטרנט
↑  רצח נהריים, ארגון נפגעי פעולות האיבה
↑  Israelis mourn slain schoolgirls, באתר CNN,‏ 14 במרץ 1997
↑  ירדן: שר המשפטים הפגין למען רוצח הישראליות, באתר ynet, 14 בפברואר 2011
↑  סוכנות AP והמערכת, ‏רוצח שבע התלמידות בנהריים שוחרר מהכלא אחרי 20 שנה, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 12 במרץ 2017
↑   מבט - הרוצח מנהריים, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 4:19)
↑   קשת רוזנבלום, האם תחנת הכוח בנהריים תהפוך לפארק?, באתר הארץ, 10 בספטמבר 2013
↑  דניאל סלאמה, איתמר אייכנר ואילנה קוריאל, ירדן לא תאריך נספח בהסכם השלום: שטחים יחזרו לריבונותה, באתר ynet, 21 באוקטובר 2018
↑  שרה ירדנית מבהירה: נהריים וצופר יחזרו לידינו ב-10 בנובמבר, באתר כיפה, ‏2019-10-27
↑  החזרת צופר ונהריים: ירדן הציעה לפצות את החקלאים על תוצרתם, באתר מעריב אונליין, 7 בנובמבר 2019
↑  שער השלום נחתם: צופר ונהריים עברו לשליטת ירדן, באתר מעריב אונליין, 9 בנובמבר 2019
↑  נועה שפיגל, 25 שנה אחרי חתימת הסכם השלום, מובלעת נהריים הוחזרה לירדן, באתר הארץ, 9 בנובמבר 2019
↑  אחיה ראב"ד, סוף עידן: גשר נהריים נסגר, אי השלום עבר לירדן, באתר ynet, 9 בנובמבר 2019
| פנחס רוטנברג |
| --- | --- | --- |
| כללי | משק החשמל בישראל • הקמת תשתית החשמל בתל אביב • חברת החשמל לישראל • הסכמי בן-גוריון–ז'בוטינסקי • הילכו שניים יחדיו | פנחס רוטנברג |
| אישים | אברהם רוטנברג | פנחס רוטנברג |
| תחנות כוח שהקים | תחנת הכוח הראשונה של תל אביב • תחנת הכוח בטבריה • תחנת הכוח הראשונה בחיפה • תחנת הכוח הקיטורית בחיפה • תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים • תחנת הכוח רדינג | פנחס רוטנברג |
| מבנים אחרים שהקים | בית רוטנברג • בניין רוטנברג • סכר דגניה • תל אור • שכונת קריית חשמל | פנחס רוטנברג |
| מורשת והנצחה | תחנת הכוח רוטנברג • איש החשמל | פנחס רוטנברג |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467969705171 
תחנת הכוח בנהריים, תצלום אוויר, 1938
בניית מפעל תחנת הכוח בנהריים - פנחס רוטנברג
מפה משנת 1935
הגן שהוקם לזכר הילדות, עם שמותיהן
מעבר הגבול אל אי השלום
דייב בארי

| --- | --- |

 לידה:  3 ביולי 1947 (בן 77) ארמונק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  קולג' הוורפורד, Pleasantville High School 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 בן או בת זוג:  מישל קאופמן 
 פרסים והוקרה:  פרס וולטר קרונקייט להצטיינות בעיתונות (2005)  פרס פוליצר לפרשנות 
 www.davebarry.com
 חתימה:   
 
דייב בארי הבן (באנגלית: Dave Barry; נולד ב-3 ביולי 1947) הוא הומוריסט, סופר ועיתונאי אמריקאי, חתן פרס פוליצר לפרשנות בשנת 1988.
מ-1983 ועד לינואר 2005 פרסם בארי טור קבוע בעיתון ה"מיאמי הראלד" (מיאמי, פלורידה). הטור התפרסם, בנוסף להראלד, במאות עיתונים נוספים ברחבי העולם, ביניהם "הארץ ו"בלייזר" הישראליים.
בין השנים 1993–1997 שודרה ברשת CBS סדרה בשם "עולמו של דייב", המבוססת על חומרים שכתב. הסדרה שודרה במשך ארבע עונות, עד שהופסקה. כיום היא משודרת מפעם לפעם בשידורים חוזרים.
ביוגרפיה

בארי נולד בארמונק, ניו יורק, בה אביו שימש ככומר. הוא למד בבית-הספר התיכון "פלזנטוויל" (Pleasantville), בו נבחר לליצן הכיתה בשנת 1965. בשנת 1969 הוא השלים תואר ראשון באנגלית בקולג' האוורפורד (Haverford College), מוסד אשר המוטו שלו, לפי בארי, הוא "וואלה? גם אנחנו לא שמענו עליך". שם הוא ניגן ב-Federal Duck (הברווז הפדרלי), להקת רוק של תלמידים.
בתור בנו של כומר, התחמק בארי משירות צבאי במלחמת וייטנאם תחת הטענה שהוא מתנגד-מצפונית מסיבות דתיות, אפילו שבריאיון בשנת 2001 עם ה-Fort Worth Star-Telegram הוא הודה בכך שכבר מגיל צעיר החליט שהוא אתאיסט.
בארי החל את דרכו בעיתונאות בעבודה אצל עיתון מקומי בווסט צ'סטר, פנסילבניה, שם הוא כתב על "סדרה של ישיבות עירוניות משעממות למכביר, אשר חלקן נמשכות עד היום הזה". בשנת 1975 הוא הצטרף לחברת ייעוץ, שם הוא לימד כתיבה אפקטיבית לאנשי עסקים.
בשנות ה-70 התחתן בארי עם אשתו השנייה, בת', ובשנת 1980 נולד להם בן, רוברט. הזוג התגרשו באמצע שנות ה-90.
בשנת 1983 הוצע לבארי תפקיד במיאמי הראלד ובעקבות זאת הוא עבר לגור בפרוורי מיאמי. בשנת 1988 הוא זכה בפרס פוליצר לפרשנות "בזכות השימוש שלו, האפקטיבי באופן עקבי, בהומור ככלי להצגת תובנות רעננות על עניינים רציניים".
בשנת 1992 הקים בארי עם מספר סופרים אחרים להקת רוק בשם The Rock Bottom Remainders (שאריות התחתית) למטרות צדקה. בתקופות שונות נמנו בין חברי הלהקה אמי טאן, ברברה קינגסלובר, סטיבן קינג ומאט גריינינג. הניגון של הלהקה הוגדר על ידי בארי כ"לא איכותי, אך מאוד קולני".
בשנת 1996 נשא בארי לאשה את מישל קאופמן, כתבת ספורט יהודיה שעבדה איתו במיאמי הראלד. בשנת 2000 נולדה להם בת, סופי.
ב-20 באוקטובר 2004 הכריז בארי שייקח הפסקה מכתיבת טוריו השבועיים עד להודעה חדשה, ושימשיך להקדיש מזמנו לכתיבת ספרי הומור וספרי ילדים.
יצירותיו

רוב היצירה של בארי מורכב מטוריו ההומוריסטיים שכתב כל שבוע במיאמי הראלד בשנים 2005-1983, ומספריו - רובם רבי מכר - שהיו קבצים של טורים אלה. בנוסף כתב בארי ספרים הומוריסטיים על נושאים מוגדרים כגון כושר, נישואין וכו', ושני רומנים הומוריסטיים. הוא כתב גם מספר קטעים רציניים, שהבולטים מתוכם הם פרק על הירושימה ב"גדול ביפן" וטור שעסק בתאונת אופניים של בנו רוברט.
יצירותיו > ספריו שתורגמו לעברית

"עסקים מפוקפקים" (Tricky Business)
"צרות בצרורות" (Big Trouble)
"גדול ביפן" (Dave Barry Does Japan)
"ממאדים וגם מנוגה" (Dave Barry is from Mars and Venus)
"מחליף קידומת" (Dave Barry Turns Forty)
"המדריך השלם לגברים אמיתיים" (Dave Barry's Complete Guide to Guys)
"פיטר ולוכדי הכוכבים" (Peter and the Starcatchers) יחד עם רידלי פירסון
"פיטר ושודדי הצללים" (Peter and the Shadow Thieves) יחד עם רידלי פירסון
Peter and the Secret of Rundoon
"פיטר וחרב הרחמים" (Peter and the Sword of Mercy) יחד עם רידלי פירסון
יצירותיו > סרטים וסדרות טלוויזיה שהתבססו על יצירותיו

"Big Trouble"
"Dave Barry's Complete Guide to Guys"
"עולמו של דייב" (Dave's World), שודר ברשת CBS בשנים 1997-1993
סגנונו בהומור

בארי מושך אחריו קהל קוראים עצום בעזרת סגנון כתיבה ישיר, פשוט אך לא עממי. להלן חלק מהיסודות המאפיינים את כתיבתו.
התייחסות לתקריות ולתופעות אמיתיות בעלות פוטנציאל להומור, כגון אסלות מתפוצצות, כנקודת מוצא לטור. בארי נעזר רבות למטרה זו בצבא של "קוראים ערניים" השולחים לו פריטים רלוונטיים מהעיתונאות.
שימוש בביטוי החוזר "אני לא ממציא את זה" בהתייחסויות שלעיל, כדי להבדיל אותן מרוב כתיבתו, "שאינה מכילה באמת מידע אמיתי".
הסבת תשומת לב לכך שצירופי מילים רבים המופיעים אגב אורחא בכתיבתו, כגון "סנאיים עם כלבת" יהיו שם טוב ללהקת רוק.
זלזול עצמי באמצעות הזכרה חוזרת ונשנית שהוא עוסק בעיקר ב"בדיחות על מוחטות", וזאת למרות שבדיחות כאלו מופיעות בכתיבתו לעיתים נדירות, אם בכלל.
המצאת סיסמאות לאישים ולארגונים שונים המוזכרים בספריו ובטוריו.
ציון אנגרמות משפילות לשמותיהם של אישים שהוא מזכיר.
השקפותיו

בכתיבתו, בארי אינו נוקט בדרך כלל עמדות בנושאים פוליטיים, אולם הוא מבקר רבות את מה שהוא רואה כהוצאות כספיות מופרזות וכפעילויות חסרות תכלית (כגון יצירה בחוק של "חרק מדינתי רשמי") על ידי ממשלות ארצות הברית ברמה הפדרלית, המדינתית והעירונית. אכן, בארי תיאר בראיונות את השקפתו הפוליטית כחירותנית.
בארי אמר על העצרת הכללית של האו"ם שחלק עיקרי מהפעילות שלה הוא "לגנות את ישראל על כל דבר, ובכלל זה כתמי שמש".
הערות שוליים

↑  "כל מה שאני חושב הוא שזה מטומטם: ריאיון עם גלן גרווין", reasononline
↑  "דייב בארי ישן פה" פרק 16
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305640805171  PLWABN: 9810697436705606  BNE: XX848171  BnF: cb135217528 (data)  CiNii: DA07222984  GND: 115511539  ISNI: 0000 0000 8094 3113  LCCN: n83156333  MusicBrainz: 16564ae0-3f0c-48af-8d32-04b5ddf37962  NDL: 00462856  NKC: jo2002139680  NLA: 36335182  NLK: KAC200306162  NSK: 000500095  NTA: 075106914  RERO: 02-A006393560  SUDOC: 050258877  Trove: 1247717  VIAF: 14929847   WorldCat (עם VIAF): 14929847
M2 בראונינג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מקלע כבד
 נגזרות:  M2HB ו-M2HQCB לשימוש כללי, דגם M3 לשימוש אווירי, ועוד מגוון תת-דגמים
 תכנון:  ג'ון בראונינג, 1918 סמואל גרין, 1932 (שיפורים לדגם M2)
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית 
 יצרן:  ארצות הברית ג'נרל דיינמיקס, US Ordnance בלגיה FN Herstal הממלכה המאוחדת Manroy Engineering
 מעצב:  ג'ון בראונינג 
 תקופת השימוש:  1933–הווה (כ־92 שנים) 
 מלחמות:  מלחמות ועימותים רבים, הבולטים שבהם: מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, כל מלחמות ישראל, מלחמת פוקלנד, מלחמת המפרץ, מלחמת אפגניסטן השנייה, מלחמת עיראק
 מחיר ליחידה:  כ-14 אלף דולר
 יחידות שיוצרו:  מעל 3 מיליון
 מידע טכני
 קליבר:   \ 0.5\ {\mbox{BMG}}\ (12.7\times 99\ {\mbox{mm}}) 12.7x99 מ"מ נאט"ו, 0.50 BMG
 פעולה:  מכת גזים על ראש קנה
 הזנה:  שרשיר, כדורי BMG 0.5
 כוונות:  כוונת ברזל, אפשרות לכוונת טלסקופית
 אורך כולל:  1,650 מ"מ
 אורך קנה:  1,143 מ"מ (45 אינץ')
 משקל מלא:  38 ק"ג (גוף וקנה), חצובה 20 ק"ג
 קצב אש:  550 כדורים לדקה
 מהירות לוע:  930 מטר לשנייה
 טווח אפקטיבי:  1,800–2,500 מטר
 טווח מקסימלי:  כ-7,000 מטר
 
לוחמי חיל הנחתים האמריקאי יורים במק"כ M2 בעת אימון
לוחם צה"ל יורה במק"כ M2 בעת אימון
M2 בראונינג (ידוע גם בשם בראונינג 0.5, אפס-חמש, מק"כ ו-Fifty-Cal) הוא מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ' (12.7x99 מ"מ נאט"ו). זהו אחד המקלעים הוותיקים והנפוצים בעולם שעדיין נמצאים בשימוש. הוא נכנס לשירות ב-1932 ונמצא בשירות מבצעי עד היום. ה-M2 משמש כמקלע הכבד הראשי של צה"ל, הכוחות המזוינים של ארצות הברית, צבא בריטניה ועוד צבאות רבים בכל העולם, וידוע בזכות האמינות והדיוק המצוינים, וכוח האש הגדול שלו.
סקירה כללית

ה-M2, שבארצות הברית מכונה Ma Deuce או Fifty-Cal, ובצה"ל נקרא בפשטות אפס-חמש או מק"כ (ראשי תיבות של "מקלע כבד"), תוכנן בידי ג'ון בראונינג עוד בשנות ה-20 של המאה ה-20 (1921) ושופר על ידי ד"ר סמואל גרין בשנים 1927–1932. עד כניסתו לשירות בצבא ארצות הברית נקרא המקלע "מודל 1921" אך כאשר אומץ על ידי הצבא בשנת 1932 קיבל את הציון הצבאי M2. במהלך השנים הוכנסו מספר שיפורים ל-M2 שהעיקרי שבהם היא התקנת קנה מעובה (מודל HB) הניתן להחלפה מהירה (מודל HQCB, נקרא גם HB-QCB). מלבד שיפורים אלה, התכנון המקורי של בראונינג לא השתנה באופן משמעותי.
הקליבר של ה-M2 הוא 12.7x99 מ"מ והתחמושת שהוא יורה נקראת 0.50 BMG ותוכננה במיוחד עבורו (BMG מציין "מכונת ירייה בראונינג"). כיום, נעשה שימוש בתחמושת הזאת גם ברובי צלפים כבדים דוגמת הבארט M82A1 והמקמילן TAC-50.
ה-M2 מקורר באמצעות אוויר ומוזן על ידי שרשיר. עקרון הפעולה שלו מבוסס על רתע קצר. מנגנון זה עובד באופן הבא:
בהתחלה, הבריח והקנה נעולים ביחד, לאחר הירי הגזים מכים בקנה, בסיס הקנה מכה בבריח, וזה גורם לפתיחת הנעילה.
אחרי מרחק קצר, הבריח והקנה נפרדים, והבריח ממשיך לנוע ביחס לקנה.
פעולה זו מושכת את שרשיר התחמושת לתוך הנשק, ובאותו הזמן גורפת כדור חדש.
הבריח חוזר, פולט את התרמיל וטוען קליע לבית הבליעה.
אם ההדק עדיין לחוץ, הקליע נורה, ומחזור הירי מתחיל שוב מהשלב הראשון בעקבות הרתע.
קצב הירי התאורטי של המקלע הוא 550 קליעים לדקה. בפועל, לא ניתן להגיע לקצב אש כזה, בגלל מגבלות של התחממות הקנה. כדי למנוע התחממות קנה רצינית, הירי נעשה בדרך כלל בצרורות קצרים, כאשר בין צרור לצרור נותנים מספר שניות לקנה להתקרר.
ה-M2 מסוגל הן לירי בבודדות והן לירי אוטומטי מלא. כאשר הוא מיוצב על חצובה נייחת, טווח הירי המקסימלי של ה-M2 הוא כ-7 ק"מ, ואילו הטווח האפקטיבי הוא כ-2 ק"מ. הצלף האמריקאי קרלוס הת'קוק השתמש במקלע כבד M2 בראונינג לצליפה לטווחים ארוכים בירי בודד, והצליח לרשום פגיעה בירי מטווח 2,286 מטרים (2,500 יארד).
המקלע שוקל כ-38 ק"ג והחצובה שלו שוקלת כ-20 ק"ג.
ייעודו המקורי של מקלע ה-0.5 היה לשמש כנשק נגד כלי רכב, כולל רכב קרבי משוריין, וכלי טיס. עם זאת, בעקבות השיפור בשריון של הרק"מים במהלך מלחמת העולם השנייה ייעודו הוסב למקלע כבד ומקלע נגד מטוסים, שגם השריון שלהם שופר, דבר שהצריך נשק חזק יותר מאשר מקלעי ה-0.3 אינץ' שהיו עד אז בחיל האוויר וכוחות הנ"מ של ארצות הברית. במלחמת העולם השנייה הצטיין ה-M2 במגוון רב של תפקידים והפך למקלע הכבד העיקרי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, בו הוא משרת ללא תחליף עד היום.
ה-M2 משמש במגוון תפקידים:
נשק תמיכה בינוני-כבד לחי"ר.
נשק ראשי בזחל"מים להגנה אווירית, מותקן על צריח מיוחד בצמדים (dual) או ברביעיות (quad), כגון זחל"ם M16 MGMC. בנוסף להגנה אווירית שימשו כלים אלה כדי לסייע באש כבדה ומהירה לכוחות השדה, לרבות חיל רגלים, הן בהתקפה והן בהגנה.
נשק ראשי או משני ברכב קרבי משוריין (המק"כ מותקן על גבי מגוון נגמ"שים, נגמ"שי לחימה, טנקים, רכבי סיור טקטיים ואפילו ג'יפים).
מקלע מקביל (coaxial gun) בטנק.
מקלע המורכב על מטוסי קרב ומפציצים כדוגמת B-17 ו-P-51 מוסטנג.
מקלע המורכב על כלי שיט כנגד מטרות אויב קטנות ובינוניות.
תותח נ"מ בספינות הצי האמריקני (ואז הוא מופיע בקונפיגורציה הכוללת מקלע כפול – הדק אחד המפעיל שני קנים מקבילים).
דגם M3 הותקן במספר מטוסי קרב, למשל ב-F-86 סייבר.
דגמים

מאז תכנונו, ה-M2 כמעט שלא נשתנה. השינויים העיקריים היו מעבר מקנה מקורר-מים בדגם M1921 המקורי לקנה מעובה מקורר-אוויר. דבר זה הגביר את הניידות של המקלע והקטין את משקלו. הקנה המעובה מקטין את התחממות הקנה ומאפשר ירי צרורות ארוך יותר. דגם זה זכה לציון M2-HB. שינויים נוספים כללו מספר שיפורים חימושיים במנגנון הפעולה ואפשור הטענת שרשירי תחמושת הן מימין והן משמאל.
דגם M2 המקורי על חצובה מדגם M3
דגם M2HB עם קנה מעובה
דגמים > תת-דגמים מוקדמים

הדגמים הראשונים היו בעלי קנה מקורר-מים, אך הוחלפו תוך זמן קצר בקנה מעובה שהיה פחות כבד ומסורבל מהקנה מקורר-המים. דגמי ה-M2HB באו בשלושה תת-דגמים:
Browning Machine Gun, Cal. .50, M2, HB, Flexible – מקלע רב-תכליתי לחיל רגלים
Browning Machine Gun, Cal. .50, M2, HB, Fixed – מקלע לצריח טנק M6
Browning Machine Gun, Cal. .50, M2, HB, TT – מקלע שנועד להתקנה על גבי רכב קרבי משוריין וצריחי טנקים, בפועל הוא היה מאוד דומה לתת-דגם החי"ר.
אחרי מלחמת העולם השנייה פותחו עוד מספר תת-דגמים:
Caliber .50 Machine Gun, Browning, M2, Heavy Barrel, Soft Mount (Navy)
Caliber .50 Machine Gun, Browning, M2, Heavy Barrel, Fixed Type (Navy) – בדגם זה פותחה הזנה דו-צדדית והדק המופעל על ידי סולנואיד (סליל חשמלי).
דגמים שהותאמו לצריחי טנקי ה-M48 פטון וה-M1 אברהמס.
דגמים > מקלעי נ"מ ומקלעים על גבי כלי טיס

כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 רכשו הכוחות המזוינים של ארצות הברית מקלעי M1921 (ה"אבא" של ה-M2) לשימוש נגד מטוסים, הן כמקלע המותקן על גבי מטוסי קרב ומפציצים, והן כמקלע המותקן על עמדת נ"מ קרקעית. הדרישה העיקרית מהם הייתה אמינות, קצב ירי גבוה (מעל 500 כדורים לדקה), דיוק ומשקל סביר. מאחר שמקלעים אלו לא היו אידיאליים לתפקיד, נעשו ניסיונות לפתח דגמי נ"מ על בסיס ה-M2.
אחרי מספר ניסיונות פיתחה חברת פריג'ידר דגם מהיר-ירי על בסיס ה-M2, אך דגם זה כלל שינויים רבים מהתכנון המקורי של ה-M2 והחלפת רוב החלקים. למקלע זה היה קנה קצר יותר, באורך 36 אינץ', קצב אש מהיר ביותר – של כ-1,250 כדורים לדקה, אך הוא סבל מבעיות אמינות וחלקים שנשברו. שיפור של מקלע זה זכה לציון AN/M2 כאשר AN זה קיצור ל-Army/Navy (שפיתחו במשותף את הדגם הזה של המקלע) והיה בעל קצב אש ציקלי של 750–850 כדורים לדקה. בסוף מלחמת העולם השנייה הוחלפו מקלעים אלה בדגמי ה-M2HB המתקדמים יותר. מאוחר יותר הם עברו התאמות לייעודם כנשק נ"מ וכמקלע המותקן על גבי מסוקים למטרות סיוע קרקעי. פותחו מספר דגמים, רובם ניסיוניים, והם זכו לשמות XM213/M213, XM218, GAU-15/A, GAU-16/A ו-GAU-18/A, כאשר כל דגם מהווה שיפור של הקודם לו.
ניסיון נוסף ומוצלח יותר להתאמת הבראונינג למקלע נ"מ היה פיתוח ה-M3 בראונינג, וגרסה צבאית שלו שזכתה לציון AN/M3. לגרסה זו היה קצב אש של כ-750 כדורים לדקה, וכדי לשפר את קצב הירי הותקן מנגנון האצה להזנת התחמושת, דבר ששיפר את קצב האש לעד 1,200 כדורים לדקה. מקלע זה הגיע לבשלות מבצעית רק אחרי מלחמת העולם השנייה ושירת במלחמת קוריאה – כשהותקן על מטוסי ה-F-86 סייבר, ה-F-84 ת'אנדרג'ט ו-F-80 שוטינג סטאר – ובמלחמת וייטנאם, אז הותקן על פוד XM14/SUU-12/A. הוא נמצא בשירות גם היום על מטוס ה-Embraer EMB 314 Super Tucano.
דגם זה נכנס גם לצבא ארצות הברית תחת הציון M3, בשתי גרסאות: M3M ו-M3P. גרסת ה-FN M3P של FN Herstal היא מקלע מקובע הנשלט מרחוק. היא מותקנת על גבי מערכת הגנה אווירית אוונג'ר (AN/TWQ-1 Avenger) ומסוק ה-Bell OH-58 Kiowa. מקלע ה-M3M הוא מקלע נייד שפותח עבור חיל הים של ארצות הברית תחת הציון GAU-21/A, ונמצא גם בשימוש חיל הנחתים של ארצות הברית. מקלע זה נכנס לשירות גם בצבא קנדה ובזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית. בחיל האוויר של ארצות הברית מחליף ה-GAU-21 את ה-GAU-18 כמקלע על גבי מסוקים מאחר שיש לו קצב אש גבוה יותר (1,100 כדורים לדקה), אורך חיי קנה גדול יותר (10,000 כדורים) ורתע נמוך יותר.
דגמים > דגם QCB

אחת הבעיות העיקריות של ה-M2 היו התיאום בין הקנה לבית הבליעה. בגלל מגבלות מכניות שהיו בתקופת פיתוח המקלע, היה קשה מאוד לחבר את הקנה לבית הבליעה כך שיתאימו זה לזה באופן מדויק, דבר החשוב להבטחת ירי תקין. כאשר הקנה לא מתואם עם בית הבליעה יכולים להיות מעצורים בירי, וחמור מכך, הכלי יכול להתפוצץ ולפצוע את מפעילו. כתוצאה מכך, החלפת קנה ב-M2 (פעולה חשובה ותדירה במקלעים) דרשה מיומנות רבה ואחריות גדולה. כתוצאה מכך, הוחלט בצה"ל שהחלפת קנה ב-M2HB תתבצע רק באישור ופיקוח קצין. גם צבא ארצות הברית היה מודע לבעיה וב-1997 יצא במכרז לפיתוח דגם חדש של ה-M2HB שיפתור את הבעיה הזו. במכרז זכתה חברת סאקו דיפנס אך הפרויקט בוטל אחרי שלא קיבלה תקציב ממשלתי. ב-2007 השיג הצבא תקציב ויצא במכרז נוסף, בו שוב זכתה סאקו, הפעם כחברה-בת של ג'נרל דיינמיקס. החברה פיתחה קיט תיאום להחלפת קנה (הכולל מתאם וידית נשיאה לקנה) שאפשר גם תזמון יעיל יותר של מעגל הירי. בנוסף שיפרה החברה את הבריח של המקלע, והתקינה על הקנה סתרשף חדש שמפחית את הרשף ב-95%. כעת ניתן היה להחליף את הקנה במהירות ובבטיחות מבלי לפגוע בתיאום שבין הקנה לבית הבליעה. הכלי המשופר זכה לציון M2-HB-QCB או M2HB-QCB ולעיתים גם M2-HQCB, כאשר QCB פירושו "קנה להחלפה מהירה" (Quick Change Barrel).
המקלע המשופר M2HB-QCB זכה לציון הלא-רשמי M2E2 וב-2010 זכה לציון רשמי מצבא ארצות הברית ונקרא באופן רשמי M2A1. ביוני 2011 החל הצבא לשדרג את מקלעיו מדגמי ה-M2HB לדגמי ה-QCB ובפברואר 2012 הכריז שישדרג את כל 45,000 מקלעי ה-M2HB שלו. מאוחר יותר החליט חיל הנחתים של ארצות הברית לשדרג גם הוא את מקלעיו לדגם M2A1 עם קנה להחלפה מהירה, ושדרוג זה התחיל ב-2016 והסתיים ב-2018.
גם צה"ל החליט לשדרג את מקלעי ה-M2HB שלו לדגם ה-M2HQCB עם קנה להחלפה מהירה (QCB) וב-2012 החל תהליך השדרוג והסבת המקלעים.
דגם M2E2 עם קנה QCB להחלפה מהירה
דגם M2E2 עם קנה QCB להחלפה מהירה
היסטוריה

בעקבות מלחמת העולם הראשונה הבינו הכוחות המזוינים של ארצות הברית את הצורך במקלע כבד, בעל יכולת לחדור שריון ולפגוע הן במטרות אדם והן במטרות חומר, כגון כלי רכב ומטוסים. כתוצאה מכך דרש הגנרל ג'ון פרשינג לפתח מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ', בדומה לכלי ירייה דומים שהיו בשירות צרפת וגרמניה (בקוטר 11 מ"מ ו-12 מ"מ).
ב-1918 החלו מהנדסים בניסיונות לפתח כדור בקליבר 0.5 אינץ', אך ההתקדמות המשמעותית חלה רק כאשר הממציא והמהנדס, ג'ון בראונינג, לקח על עצמו את הפרויקט ופיתח, בנוסף לכדור הנקרא על שמו ה-0.5 BMG, גם את המקלע הכבד שיירה אותו. בדגם המקורי התגלו מספר בעיות: משקל רב, קושי לשלוט בירי, קצב אש לא מספק יחסית למקלע (פחות מ-500 כדורים לדקה) ומהירות לוע נמוכה מידי (רק 700 מטר לשנייה). רובן נפתרו עד 1921, אז הוצג המודל M1921, בשתי גרסאות: גרסה אחת בעלת קנה מקורר מים וגרסה שנייה, קלה יותר, עם קנה מקורר-אוויר. דגמים אלה נכנסו לשירות מוגבל בחיל האוויר של ארצות הברית ובחיל הים של ארצות הברית כמקלע נגד מטוסים שהותקן הן על מטוסים והן בסוללות נ"מ קרקעיות. גם במודל זה היו מספר בעיות וחיל האוויר לא ראה בו מחליף ראוי למקלעי הנ"מ בקליבר 0.3 אינץ' שהותקנו על גבי כלי טיס ועמדות קרקע. עם זאת, לחיל הים האמריקני היה ניסיון חיובי עם המקלע ובאמצעות מתן חוות דעת חיוביות ושכנוע להמשיך לשפר את המקלע, תרם לסבב שיפורים נוסף במקלע ולאימוצו על ידי כלל הכוחות המזוינים של ארצות הברית למגוון רב של תפקידים ומטרות. אורך הקנה המקורי היה 36 אינץ' אך בהמשך הוא הוארך ל-45 אינץ' כדי לשפר ביצועים בליסטיים כגון טווח, דיוק ועוצמת חדירה. עם זאת, בגרסאות בהן נדרש מקלע קומפקטי יותר (כגון במקלע דלת על גבי מסוקים) נמשך השימוש בקנה 36 אינץ'.
בעקבות הבעיות שעדיין נותרו במקלעי בראונינג מדגמי M1921 ו-M1921A1, ודגמי M1922 ו-M1923, ואחרי מותו של ג'ון בראונינג ב-1926, לקח המהנדס הראשי של נשקיית ספרינגפילד, ד"ר סמואל גרין, את שיפור המקלע תחת חסותו, בהכרה שלמרות הבעיות הקטנות שעדיין נותרו מדובר בתכנון גאוני ואמין ביותר. בשנים 1927–1932 גרין למד את תכנונו של בראונינג וביצע מספר שיפורים חימושיים במקלע (כגון חיזוק הקפיצים המחזירים) והאחדה של תתי-הדגמים השונים של המקלע לדגם בעל מכלול אחיד המאפשר הסבה בין תתי-הדגמים השונים באמצעות החלפה של קנה, שרוול קנה ועקב קת והדקים. שיפורים אלה פתרו את כל הבעיות שנתגלו במקלע והוא נכנס לשירות ב-1932/1933 בשם Browning Machine Gun, Cal. .50, M2.
מאז נעשו רק שינויים קטנים במקלע, כאשר המרכזי שבהם הוא פיתוח ערכת QCB להחלפת קנה מהירה עם תיאום פשוט ומהיר. ערכת QCB פותחה בתחילת המאה ה-21, כ-80 שנה לאחר פיתוח המקלע המקורי.
כיום מייצרות את ה-M2 החברות הבאות: ג'נרל דיינמיקס (General Dynamics) וחברת U.S. Ordnance האמריקאיות, חברת FN Herstal הבלגית וחברת Manroy Engineering הבריטית.
משתמשים

ה-M2 ונגזרותיו מצויים בשימוש במספר רב של צבאות בעולם. כמעט כל הצבאות המודרניים המערביים כיום וצבאות ברית נאט"ו משתמשים ב-M2 או בנגזרות שלו. גם מספר מדינות ערב, בייחוד בעלות בריתה של ארצות הברית, משתמשות במקלע.
להלן, רשימת המדינות המשתמשות ב-M2 ונגזרותיו:
ישראל ישראל: בשירות צה"ל, בדגמי M2HB ו-M2HQCB.
ארצות הברית ארצות הברית: בדגמי M2,‏ M2HB,‏, M2A1‏ (M2HQCB), ‏XM218/GAU-16,‏ GAU-21.
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת: M2 כמקלע מקביל תחת הציון L21A1, ‏ M2QCB תחת הציון L111A1,, מקלע M2HB קומנדו תחת הציון M3M.‏
אוסטריה אוסטריה
אוסטרליה אוסטרליה
איחוד האמירויות הערביות איחוד האמירויות הערביות
איטליה איטליה
אינדונזיה אינדונזיה
איראן איראן
אירלנד אירלנד
אל סלוודור אל סלוודור
אקוודור אקוודור
ארגנטינה ארגנטינה
אתיופיה אתיופיה
בלגיה בלגיה
בולגריה בולגריה
בוליביה בוליביה
בורקינה פאסו בורקינה פאסו
בנין בנין
ברזיל ברזיל
גואטמלה גואטמלה
ג'מייקה ג'מייקה
גאנה גאנה
גבון גבון
ג'יבוטי ג'יבוטי
גמביה גמביה
גרמניה גרמניה: תחת הציון M3M ו-MG50.‏
דנמרק דנמרק
דרום אפריקה דרום אפריקה
קוריאה הדרומית קוריאה הדרומית
הודו הודו
הולנד הולנד
הונדורס הונדורס
הפיליפינים הפיליפינים
הרפובליקה הדומיניקנית הרפובליקה הדומיניקנית
הרפובליקה הסינית הרפובליקה הסינית
ונצואלה ונצואלה
זימבבואה זימבבואה
חוף השנהב חוף השנהב
טוגו טוגו
טורקיה טורקיה
יוון יוון
ירדן ירדן
יפן יפן
כווית כווית
לבנון לבנון
לוקסמבורג לוקסמבורג
ליבריה ליבריה
ליטא ליטא
מדגסקר מדגסקר
מיאנמר מיאנמר
מלזיה מלזיה
מצרים מצרים
מקסיקו מקסיקו
מרוקו מרוקו
נורווגיה נורווגיה
ניגריה ניגריה
ניו זילנד ניו זילנד
ניז'ר ניז'ר
ניקרגואה ניקרגואה
סומליה סומליה
סינגפור סינגפור
סנגל סנגל
ספרד ספרד
סרביה סרביה
עומאן עומאן
ערב הסעודית ערב הסעודית
פורטוגל פורטוגל
פינלנד פינלנד
פנמה פנמה
פקיסטן פקיסטן
פרגוואי פרגוואי
פרו פרו
צ'אד צ'אד
צ'ילה צ'ילה
צרפת צרפת
קולומביה קולומביה
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
קטר (מדינה) קטר
קמרון קמרון
קנדה קנדה
קרואטיה קרואטיה
רואנדה רואנדה
רומניה רומניה
שוודיה שוודיה
שווייץ שווייץ
תאילנד תאילנד
תוניסיה תוניסיה
תימן תימן