stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברטון וילר
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > שנות ה-20

בשנת 1920, וילר התמודד על תפקיד מושל מונטנה, זכה בקלות בפריימריז הדמוקרטי, וזכה בתמיכת הליגה הלא-מפלגתית בבחירות הכלליות. המרוץ כלל קבוצה רב-גזעית של מועמדים, יוצאי דופן לשנת 1920, כולל אפרו-אמריקאי ואינדיאני משבט הבלאקפוט. וילר הובס על ידי הסנאטור האמריקאי לשעבר ג'וזף מ. דיקסון הרפובליקני.
וילר התמודד כדמוקרטי לסנאט ב-1922, ונבחר על פני חבר הקונגרס קארל וו. רידיק, המועמד הרפובליקני, עם 55% מהקולות. הוא נפרד מהמפלגה הדמוקרטית בבחירות 1924 כדי להתמודד על תפקיד סגן נשיא ארצות הברית מטעם המפלגה הפרוגרסיבית בראשות רוברט לה פולט. הם ניצחו במדינה אחת - ויסקונסין של לה פולט - והשיגו הישגים נאים באזורי איחוד ועיירות רכבת.
בתחילת הקריירה שלו כחבר הסנאט של ארצות הברית, וילר מילא תפקיד מוביל בחשיפת חוסר הנכונות של ממשל הרדינג להעמיד לדין פקידי ממשל המעורבים בשערוריית טיפוט דום. הוועדה המיוחדת שלו קיימה דיונים סנסציוניים בסנאט בנוגע לשוחד ושחיתות אחרת במשרד המשפטים של התובע הכללי, הארי מ. דוהרטי, שהביאו בסופו של דבר להפללת דוהרטי ואחרים. הוא הצביע בעד חוק ההגירה של 1924 שהגביל את ההגירה הקתולית והיהודית, ואסר כמעט לחלוטין על מהגרים מאסיה. בשנת 1925, וילר עמד בפני חקירה, ללא השפעה גדולה, על ידי בלייר קון, חוקר משרד המשפטים משיקגו, שחשד את וילר במעורבות בקונספירציה קומוניסטית. בהערכה שלילית אחרת של הקריירה והשקפות של וילר, כינה העיתונאי ג'ון גונתר את כתב האישום "תגמול נקמני טהור", תוך שהוא מטיל את האשמה על התובע הכללי דוהרט.
וילר חזר למפלגה הדמוקרטית לאחר הבחירות, שבהן ניצח קלווין קולידג' הרפובליקני ברוב עצום בחבר האלקטורים. הוא כיהן בסך הכל ארבע קדנציות ונבחר מחדש ב-1928, 1934 ו-1940.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > שנות ה-30

בשנת 1930, וילר זכה לתשומת לב לאומית כאשר פעל בהצלחה לבחירתו מחדש לסנאט האמריקני של חברו ועמיתו הדמוקרטי תומאס גור, "הקאובוי העיוור" הצבעוני מאוקלהומה. וילר תמך בבחירתו של הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט, וברבות ממדיניות הניו דיל שלו. הוא הסתכסך עם רוזוולט בשל התנגדותו להצעת החוק לרפורמה בהליכים המשפטיים משנת 1937, וכן התנגד להרבה ממדיניות החוץ של רוזוולט לפני מלחמת העולם השנייה. בבחירות בחירות לנשיאות של 1940, הייתה תנועה גדולה ל"גיוס וילר" למירוץ לנשיאות, אולי כמועמד צד שלישי, בראשותו של ג'ון ל. לואיס.
בשנת 1938, וילר הציג את החלטת הסנאט 294, הצהרת "תחושת הסנאט" שלפיה, על מנת להבטיח תחרות הוגנת, יש להגביל את תחנות הרדיו AM בארצות הברית להספק משדר של 50,000 וואט. ההחלטה הידועה בכינויה החלטת וילר, היא אושרה ב-13 ביוני 1938 ובשנה לאחר מכן יישמה רשות התקשורת הפדרלית מכסה של 50,000 וואט, שעדיין נשארה בתוקף.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > שנות ה-40 > ועדת אמריקה תחילה

וילר, בדלן גלוי, התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
הוא תמך מאוד בוועדת אמריקה תחילה הבדלנית, אך מעולם לא הצטרף אליה. הוא נתן עצות ונאומים רבים לסניפיה. אשתו לולו הייתה בוועדה הלאומית שלה והיא הייתה הגזברית של הסניף בוושינגטון הבירה. מכיוון שהוא ודוברים אחרים בעצרת נגד המלחמה, כולל נורמן תומאס, הצדיעו את הצדעת בלאמי, המבקרים השוו אותה להצדעה הנאצית. הצדעת בלאמי הייתה בשימוש נרחב בארצות הברית מאז שנות ה-1890.
כיו"ר "ועדת וילר" (רשמית, ועדת המשנה לחקירת מסילות רכבת, חברות אחזקות ועניינים קשורים של ועדת הסנאט של ארצות הברית למסחר בין-מדינתי וחוץ), הכריז וילר באוגוסט 1941 כי יחקור "התערבות" בתעשיית הקולנוע, שמתנגדיו אפיינו כאנטישמיים. הוא שאל מדוע כל כך הרבה ילידי חוץ העדיפו השתתפות אמריקאית במלחמה. "המבקרים טענו כי הוועדה נכנעה באימה כלפי ראשי אולפנים יהודים". מי שייצג את האולפנים היה המועמד הרפובליקני לנשיאות בשנת 1940, ונדל וילקי, שהאשים כי וילר ומבקרים אחרים ביקשו להטיל את אותו סוג של צנזורה שגרמניה הנאצית חוקקה בכל רחבי אירופה. וילר גם הוביל את המתקפה על חוק השאל-החכר של רוזוולט, והאשים שאם יעבור "היא תפגע בכל נער אמריקאי רביעי". רוזוולט בתגובה האשים כי האמירה של וילר היא "הדבר הארור ביותר שנאמר בדור".
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, וילר התנגד לסיוע לבריטניה או לצרפת. ב-17 באוקטובר 1941 אמר וילר: "אני לא יכול להעלות על הדעת שיפן מטורפת מספיק כדי לרצות לצאת איתנו למלחמה". חודש לאחר מכן הוסיף: "אם נצא למלחמה עם יפן, הסיבה היחידה תהיה לעזור לאנגליה". תוכנית הניצחון הסודית של צבא ארצות הברית הודלפה ב-4 בדצמבר 1941 לווילר, שהעביר מידע זה לשלושה עיתונים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > שנות ה-40 > מלחמת העולם השנייה

בעקבות המתקפה של יפן על פרל הארבור, וילר תמך בהכרזת מלחמה שאומרת: "הדבר היחיד שצריך לעשות עכשיו הוא להביס אותם לעזאזל".
וילר תמיד החשיב את עצמו כלוחם חירויות האזרח עבור קבוצות לא פופולריות ומלחמת העולם השנייה לא הייתה יוצאת דופן. בהסכים עם מבקרים כאלה של משפט ההמרדה של 1944 כמו הסנאטור רוברט א. טאפט וחוקר החוקה המוביל זאכרי צ'אפי, הוא ראה במשפט המרדה של 1944 "חרפה" ותוכנית להכפיש יותר מבקרים מהמיינסטרים של מדיניות החוץ של רוזוולט לפני המלחמה. וילר גם מתח ביקורת על הכליאה של אמריקאים יפנים אף על פי שככל הנראה לא התבטא בפומבי. ב-1962 הוא נזכר שהוא "הפגין בפני פקידי ממשל שונים בדרגים גבוהים", כולל חברו תת-שר המלחמה רוברט פ. פטרסון, בטענה שהמעצר מפר את "עקרונות ארבע החירויות". הוא הזהיר שאם הממשלה "יכולה להתחמק מיחס כזה לאזרחים ממוצא יפני, היא יכולה לעשות את אותו הדבר לכל מיעוט".
בשנת 1945, וילר היה בין שבעת הסנטורים שהתנגדו לכניסה מלאה של ארצות הברית לאומות המאוחדות.
וילר ביקש לקבל את מועמדות מפלגתו לכהונה נוספת ב-1946 אך הובס בפריימריז הדמוקרטי על ידי לייף אריקסון, שתקף את וילר כלא ליברלי מספיק ובשל דעותיו "הבדלניות לפני המלחמה". אריקסון בתורו הובס על ידי נציג המדינה הרפובליקני זיילס אקטון. תבוסתו של וילר יוחסה, בחלקה, לחוברת של דייוויד ג'ורג' פלוטקין שכותרתה "המזימה נגד אמריקה: הסנאטור וילר והכוחות שמאחוריו". החוברת פורסמה על ידי תומכי המפלגה הקומוניסטית, החוברת האשימה את וילר, יחד עם הנשיא הארי ס. טרומן, בהיותו חלק מקונספירציה פשיסטית. הסופר ממונטנה ג'וזף קינסי הווארד כינה אותה "אחד הספרים הגרועים ביותר שנכתבו אי פעם" על פוליטיקאי. מאוחר יותר התברר כי החוברת נתמכה על ידי עוזרו של ג'רי ג'. אוקונל, יריב פוליטי של וילר בפוליטיקה של מונטנה.
פרשן פוליטי אחד אפיין את נפילת מזלו הפוליטי של וילר בסוף הקריירה שלו:
אף על פי שווילר הואשם בהיותו שמרן, אפילו ריאקציוני, הוא נשאר עקבי למסורת הפופוליסטית-פרוגרסיבית בהאשמת הבנקאים המזרחיים בחוליו. בשנותיו הראשונות הוא קישר את האינטרסים הפיננסיים המזרחיים עם הקפיטליזם; ב-1946 הם היו שותפים לפשע עם הקומוניזם. האיש היה זהה, כמו השיטות שלו, אבל תחושת התזמון והידע שלו על הבוחר במונטנה לא היו חריפים כפי שהיו. עד 1946, וילר הפך למקובל יותר על שמרנים מאשר ליברלים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > שנות ה-50

ב-15 בספטמבר 1950 שימש וילר כיועץ של מקס לוונטל, חבר דמוקרט ממינסוטה, כפי שהעיד האחרון בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
וילר לא חזר לפוליטיקה, וגם לא חזר לחלוטיבלמונטנה, אלא התחיל את עריכת הדין שלו בוושינגטון הבירה. בסיוע מחקר של בתו, פרנסס (נפטרה ב-1957), כתב וילר את האוטוביוגרפיה שלו, עם פול פ. הילי, "יאנקי מהמערב", פורסם ב-1962 על ידי Doubleday & Company. הוא הקדיש את הספר לאשתו ולבתו.
ביוגרפיה > חיים אישיים, מותו ומורשתו

וילר התחתן עם לולו מ. וייט. היא הייתה יועצת פוליטית מרכזית. נולדו להם שישה ילדים: ג'ון, אליזבת, אדוארד, פרנסס, ריצ'רד ומריון. פרנסס עזרה לאביה במחקרו באוטוביוגרפיה שלו, "יאנקי מהמערב: סיפור החיים הגלוי והסוער של הסנאטור האמריקני ממונטנה", אותו פרסם בשנת 1962 והוקדש לה ולאשתו.
וילר מת בגיל 92 ב-6 בינואר 1975 בוושינגטון הבירה, ונקבר בבית הקברות של רוק קריק במחוז קולומביה. ביתו הוא נקודת ציון היסטורית לאומית מתוך הכרה בתפקידו הפוליטי הלאומי.
ב-2004, הסופר הפוליטי ביל קאופמן מ-The American Conservative תיאר את וילר כמי שהתבלט כ"מגן נגד גיוס, אנטי מלחמתי, אנטי בעלי עסקים ומגן גדול של חירויות האזרח".
הערות שוליים

↑  
Howard, Joseph Kinsey (במרץ 1947). "The decline and fall of Burton K. Wheeler". Harper's Magazine. Harper's. March 1947. נבדק ב-19 במאי 2019. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Wheeler, Burton Kendall; Healy, Paul F. (1962). Yankee from the West: The Candid, Turbulent Life Story of the Yankee-born U.S. Senator from Montana. Garden City: Doubleday. ASIN B0006AXYL6. OCLC 800737501.
1 2 3  Tribune Staff. "125 Montana Newsmakers: Burton K. Wheeler". Great Falls Tribune. אורכב מ-המקור ב-10 בינואר 2013. נבדק ב-27 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Burton Wheeler, former Senator for Montana". GovTrack.us (באנגלית). נבדק ב-2021-03-06.
↑  Bianculli, Joseph L. (23 באפריל 1993). "The Indictment and Trial of Sen. Wheeler". The Washington Post. נבדק ב-6 במרץ 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  
Coan, Blair (1925). The Red Web: An Underground Political History of the United States from 1918 to the Present Time. Northwest Publishing Co. LCCN 26000277.
↑  
Fischer, Nick (15 במאי 2016). Spider Web: The Birth of American Anticommunism. University of Illinois Press. ISBN 9780816658336. נבדק ב-19 במאי 2019. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  
Dallek, Matthew (18 בפברואר 1996). "The Good Anti-Communists". Chicago Tribune. נבדק ב-18 במאי 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  gordonskene (4 במאי 2017). "May 4, 1941 - Burton K. Wheeler Makes The Case Against Intervention". pastdaily.com. נבדק ב-17 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Seaton, Matt. "When Is a Nazi Salute Not a Nazi Salute?". New York Review of Books. נבדק ב-29 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "UNO Bill Approved By Senate, 65 to 7, With One Change". The New York Times. 4 בדצמבר 1945. נבדק ב-27 בדצמבר 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Johnson, Marc (2 בינואר 2021). "Montana Profile: The Montana Roots of "The Plot Against America"". Montana View. נבדק ב-11 בדצמבר 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Study of the defeat of Senator Burton K. Wheeler in the 1946 Democratic primary election. 28 באוגוסט 1950. נבדק ב-11 בדצמבר 2022. {{cite book}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275198505171  BnF: cb16691732p (data)  GND: 128550724  ISNI: 0000 0000 3104 6379  LCCN: n87890337  NARA: 10572730  NKC: vse2017948483  NTA: 160366305  SNAC: w6319x31  SUDOC: 161028314  US Congress: W000330  VIAF: 37974565   WorldCat (עם VIAF): 37974565 
שער הטיים, 18 ביוני 1923
הסנאטור ברטון ק. וילר
ג'ון טיילור מקרוליין

ג'ון טיילור (באנגלית: John Taylor‏; 19 בדצמבר 1753 – 21 באוגוסט 1824), שנקרא בדרך כלל ג'ון טיילור מקרוליין, היה פוליטיקאי וסופר. הוא שירת בבית הנבחרים של וירג'יניה (1779–1781, 1783–1785, 1796–1800) ובסנאט של ארצות הברית (1792–1794, 1803, 1822–1824). הוא כתב כמה ספרים על פוליטיקה וחקלאות. הוא היה רפובליקני ג'פרסוני ועבודותיו סיפקו השראה לזכויות המדינות המאוחרות ולתנועות הליברטריאניות. שלדון והיל (2008) ממקמים את טיילור בצומת של רפובליקניזם וליברליזם קלאסי. הם רואים את עמדתו כ"שילוב של דאגה עם זכויות טבעיות של לוק, חופש וממשל מוגבל יחד עם אינטרס קלאסי בהשתתפות אזרחית חזקה בשלטון כדי למנוע כוח ועושר מרוכזים, שחיתות פוליטית ומניפולציות פיננסיות".
ביוגרפיה > ראשית חייו

לפי כמה מקורות, ג'ון טיילור נולד במחוז אורנג', וירג'יניה, ב-19 בדצמבר 1753, אם כי אחרים מצהירים כי מדובר בטעות וכי הוא למעשה נולד במחוז קרוליין בשנת 1754. הוא היה בנם של ג'יימס טיילור ואן פולארד. היא הייתה אחות של שרה פולארד, אשתו של אדמונד פנדלטון, האב המייסד של מדינת וירג'יניה שכיהן כנשיא ועידת וירג'יניה החמישית שהתקיימה בין מאי ליולי 1776, שהכריזה בעד עצמאות. טיילור היה מאותו ענף כמו הגנרל זאכרי טיילור, שהפך לנשיא ארצות הברית. הוא סיים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי ב-1770, למד משפטים והחל לעסוק בעריכת דין במחוז קרוליין ב-1774. עם תחילת מלחמת העצמאות הוא הצטרף לצבא הקונטיננטלי, והפך לקולונל של פרשים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

טיילור שירת בבית הנבחרים של וירג'יניה מ-1779 עד 1787, והיה אחד החברים המובילים. בערך בזמן הזה הוא ויתר על עריכת הדין והקדיש את זמנו הרב לפוליטיקה ולחקלאות. ב-1792 הוא מונה למלא את כהונתו שטרם הסתיימה של ריצ'רד הנרי לי בסנאט של ארצות הברית, ולאחר מכן נבחר לכהונה שהחלה ב-4 במרץ 1793, אך התפטר ב-11 במאי 1794. הוא כיהן כאלקטור לנשיאות ב-1797. טיילור היה חבר קרוב של תומאס ג'פרסון, וכחבר בבית הנבחרים, היה אחד האנשים שהציעו את החלטת וירג'יניה לגוף זה.
טיילור כיהן בסנאט האמריקני בשתי הזדמנויות נוספות. הוא מונה לסנאט כדי למלא את התפקיד שהתפנה בעקבות מותו של סטיבנס תומסון מייסון, וכיהן מ-4 ביוני 1803 עד 7 בדצמבר 1803, אז התפטר. בשנת 1822, הוא נבחר למלא את המשרה הפנויה בעקבות התפטרותו של ג'יימס פלזנטס, ולאחר מכן נבחר לכהן בתקופת כהונה רגילה במשך שש שנים החל מה-18 בדצמבר 1822, אך מת באחוזתו במחוז קרוליין, 20 באוגוסט 1824.
טיילור היה סופר פוליטי פורה, והיה מחברו של "חקירה על העקרונות והמדיניות של ממשלת ארצות הברית", 1814; "הבנייה נבנתה והחוקה בוטלה". 1820; "הרודנות חשופה. 1822; "השקפות חדשות על חוקת ארצות הברית. " 1823. הוא היה גם חקלאי מדעי, ובשנת 1811 היה הנשיא הראשון של האגודות החקלאיות של וירג'יניה. ספריו הקטנים, "ארטור" ("מחרש", בלטינית), היו סדרה של חיבורים חקלאיים, מעשיים ופוליטיים, 1818, ואחד הספרים האמריקאים הראשונים על חקלאות. מחוז טיילור, מערב וירג'יניה, נקרא על שמו.
רעיונות

היסטוריון המשפט האנגלי מוריס וייל רואה בטיילור "במובנים מסוימים התאורטיקן הפוליטי המרשים ביותר שאמריקה ייצרה". ההיסטוריון קלייד נ' ווילסון מתאר את טיילור כ"פילוסוף השיטתי של הדמוקרטיה הג'פרסונית" וכמי ש"מייצג את 'הן נאמנות שמרנית לקהילה המקומית והדרכים המורשתות והן חשדנות רדיקלית-פופוליסטית כלפי קפיטליזם, 'קידמה', 'פוליטיקה של ממשלה ורוטינה של רשומות'." לפי ההיסטוריון אדם ל. טייט, טיילור היה "חקלאי ש'ראה באושר רכוש של משפחה, חווה ופנאי', לא היה לו אהבה גדולה לדת מאורגנת, להיררכיה חברתית. ועוד מוסדות מסורתיים כאלה". ג'וזף ר' סטרומברג כתב, "טיילור נקט עמדה ליברלית מוצקה בטענה שבני אדם הם תערובת של טוב ורע. האינטרס העצמי היה הקבוע האמיתי היחיד בפעולה האנושית... ואכן, בעוד הוגים אחרים, מתומאס ג'פרסון אל הפדרליסט ג'ון אדמס, מיוסרת מהצורך באזרחות ערכית, טיילור לקח את הדעה ש'עקרונותיה של חברה עשויים להיות בעלי מידות טובות, למרות שהפרטים המרכיבים אותה הם מרושעים'." הפתרון של טיילור להשפעות הפלגוניות. היה "להסיר את הבסיס מתחת לג'ובניקים, הבנקים, מפלגת כסף הנייר, היצרנים הנתמכים בתעריפים וכן הלאה; להרוס את מערכת החסות שבאמצעותה השחיתה הרשות המבצעת את הרשות המחוקקת; להפיל את הסמכות הגזולה של בית המשפט העליון". "ככל שאומה תלויה יותר לחירותה בתכונותיהם של יחידים, כך סביר שהיא תשמור עליה פחות. על ידי ציפיות לטובת הציבור מהסגולה הפרטית, אנו חושפים את עצמנו לרעות ציבוריות כתוצאה מפגעים פרטיים."
רעיונות > עבדות

טיילור כתב להגנת העבדות אבל הודה שזה לא בסדר. "שלא נניח שאני מאשר את העבדות כי אני לא מחמיר את רעותיה, או מעדיף מדיניות שחייבת להסתיים במלחמת השמדה". במקום זאת, הוא הגן על המוסד משום ש"חשב ששחורים אינם מסוגלים לחירות". טיילור חשש שהשחרור הנרחב יוביל בסופו של דבר ולתמיד לשפיכות הדמים הנוראה שנראתה במושבה הצרפתית סנטו דומינגו ב-1791, המקום שבו התקיים מרד העבדים המוצלח ביותר מכל, המהפכה בהאיטי. "טיילור הוא אחד מרוב ההוגים האמריקאים מוושינגטון ועד ג'פרסון ועד לינקולן בספק שהכושי החופשי אי פעם יכול להיות משהו מלבד בעיה עבור הפוליטיקה האמריקאית." לפיכך, הוא דגל בגירוש של שחורים חופשיים.
"עבדות כושית היא חוסר מזל לחקלאות, לא אפשרית לביטול, ורק בהישג יד של הרגעה." טיילור מתח ביקורת על האמביוולנטיות של ג'פרסון כלפי עבדות ב-Notes on the State of Virginia. טיילור הסכים עם ג'פרסון שהמוסד היה רשע, אך התנגד להתייחסויות החוזרות ונשנות של ג'פרסון לאכזריות הספציפיות של העבדות. טיילור טען כי "[עבדים] הם צייתנים, שימושיים ומאושרים, אם הם מנוהלים היטב", כי "[ה]הפרט מוגבל על ידי רכושו בעבד, ורגיש לאנושות, וכי "[דת] תוקפת אותו [בעל העבדים] גם בתפלותיה ובאימה. היא קושרת ללא ניתוק את האושר או האומללות שלו ושל עבדיו."
הגישה שעבדות עשויה באופן פרדוקסלי לטפח תחושת שוויון בין לבנים, נשקלה לאחרונה על ידי אדמונד ס. מורגן. גישתו של טיילור, ההגנה על שימור העבדות בנסיבות וחששות התקופה, תשמש כדי לתמוך בהגנות נחרצות יותר של עבדות על ידי סופרים, כגון ג'ון קלהון, אדמונד רופין וג'ורג' פיצהו, שהרחיבו את הטיעון בטענה שהמוסד אמור להיות "טוב חיובי".
רעיונות > זכויות המדינות

סטרומברג אומר שתפקידו של טיילור בקריאה להתנתקותה של וירג'יניה ב-1798 ותפקידו בהחלטות קנטקי ווירג'יניה "מראים באיזו רצינות הוא לקח את הזכויות השמורות [התערבות (ביטול) ופרישה] של הקהילות הפוליטיות העיקריות הללו [המדינות]". טיילור היה אחראי להנחיית החלטת וירג'יניה, שנכתבה על ידי ג'יימס מדיסון, דרך בית המחוקקים של וירג'יניה. הוא כתב: "כוח פוליטי עצום צובר תמיד עושר עצום ועושר עצום צובר תמיד כוח פוליטי עצום". "כמו עמיתיו הבורגנים הרדיקליים באנגליה, טיילור לא הודה שקיצוניות גדולה של עושר ועוני היו תוצאות טבעיות של הבדלים בכישרון; להפך, הם תמיד היו תוצאה של כפייה חוץ-כלכלית ושל הונאה". "יחד עם ג'ון רנדולף מרואנוק וכמה אחרים, טיילור התנגד למלחמת מדיסון ב-1812 - המלחמה של מפלגתו שלו - בדיוק בגלל שזו הייתה מלחמה על האימפריה".
טייט (2011) לוקח על עצמו ביקורת ספרותית על ספרו של טיילור New Views of the Constitution of the United States, בטענה שהוא מובנה כהיסטוריוגרפיה משפטית על בסיס הטכניקות של עורכי דין ויגים מהמאה ה-18. טיילור האמין שראיות מההיסטוריה האמריקנית הוכיחו את ריבונות המדינה בתוך האיחוד, בניגוד לטענותיהם של לאומנים כמו השופט העליון ג'ון מרשל.
מורשת

אחוזת המטעים העיקרית של טיילור, הייזלווד, הייתה ממוקמת שלושה מיילים מפורט רויאל, וירג'יניה ונמצאת במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הערות שוליים

↑  Left Turn Ahead | The American Conservative, archive.ph, ‏2013-02-03
1 2  McCarthy, Daniel (2005-08-01) Liberty and Order in the Slave Society (אורכב 26.03.2012 בארכיון Wayback Machine), The American Conservative
↑  States’ Fights | The American Conservative, archive.ph, ‏2012-09-11
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463466605171  PLWABN: 9810569836505606  BNE: XX4424023  GND: 14016524X  ICCU: UFIV109669  ISNI: 0000 0001 1771 549X  LCCN: n50009282  NKC: kup20030000100653  NTA: 067856977  SNAC: w6xk8dsc  US Congress: T000086  VIAF: 77554189   WorldCat (עם VIAF): 77554189
הזרם הקנרי

מפת זרמי הים בעולם. הזרם הקנרי מסומן בימין האוקיינוס האטלנטי
הזרם הקנרי הוא זרם ים קר עד חמים בצפון-מזרח האוקיינוס האטלנטי.
הזרם מקבל את מימיו מחלקים של זרם האזורים (אנ'), זרם פורטוגל (אנ') ועליית מי העומק הקרים והעשירים בחומרי מזון, שיש להם תפקיד מפתח ביצרנות ראשונית. מים עמוקים אלה הם הסיבה העיקרית לטמפרטורה הנמוכה יחסית של האיים הקנריים. הוא זורם על פני השטח ומגיע לעומק מרבי של כ-500 מטרים. הזרם הקנרי גדול מאוד (ברוחב עד 1,000 קילומטרים) ואיטי מאוד, עם מהירויות ממוצעות בין 10 ל-30 סנטימטרים בשנייה. הוא זורם תחילה לכיוון דרום ואחר כך לכיוון דרום-מערב לאורך חוף צפון-מערב אפריקה במקביל לחופי מרוקו, מאוריטניה וצפון סנגל, בין קו רוחב 30° צפון לקו רוחב 15° צפון. באיי כף ורדה הוא פונה מערבה והופך לזרם המשווה הצפוני. הזרם קרוי על שם האיים הקנריים. הארכיפלג חוסם חלקית את זרימת הזרם הקנרי.
הזרם הקנרי הוא חלק ממערבולת הזרמים הצפון אטלנטית (אנ') הגדולה המורכבת מזרם פורטוגל, הזרם הקנרי, זרם המשווה הצפוני, זרם האנטילים, זרם פלורידה, זרם הגולף והזרם האטלנטי הצפון-מזרחי.
משערים שזרם רחב ואיטי זה נוצל בניווט וההתיישבות הפיניקים הקדומים לאורך חופי מערב מרוקו. הפיניקים הקדומים לא רק ניצלו את אזורי המדגה הרבים באזור זה, אלא גם הקימו מפעל באיים שמול אסואירה של ימינו (Iles Purpuraires) להפקת ארגמן צורי מארגמון חד קוצים (Bolinus brandaris), מין חילזון ימי טורף.
ג'סי תומאס

ג'סי ברג'ס תומאס (באנגלית: Jesse Burgess Thomas‏; 1777 – 2 במאי 1853) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי ששימש כציר מטריטוריית אינדיאנה לקונגרס העשירי ומאוחר יותר כיהן כנשיא הוועידה החוקתית שהובילה לקבלת אילינוי לאיחוד. הוא הפך לאחד משני הסנאטורים הראשונים של אילינוי, והוא ידוע בעיקר כמחבר פשרת מיזורי משנת 1820. לאחר פרישתו מהסנאט האמריקאי ב-1829 הוא חי את שארית חייו באוהיו.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

תומאס נולד ב-1777 כנראה בשפרדסטאון, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), כך על פי הרשומה שלו במפקד האוכלוסין משנת 1850, אם כי ב"ציקלופדיה של אפלטון" נכתב שהוא נולד מעט מזרחה במה שהפך לכביש הלאומי בהייגרסטאון, מרילנד (כמו אחיו הבכור מעט) ושהוא היה צאצא של הלורד בולטימור. משפחתו עברה לקנטקי כשג'סי היה תינוק. הוא התחתן עם רבקה מקנזי (1776–1851) מניו יורק, אך לא היו להם ילדים ששרדו.
קריירה

תומאס למד משפטים עם אחיו הבכור ריצ'רד סימס תומאס (1772–1828) במחוז ברקן, קנטקי, לאורך נהר אוהיו, ולאחר מכן עבר למחוז מייסון הסמוך, קנטקי, שם שימש כפקיד המחוז עד 1803. לאחר מכן הוא עבר מצפון לנהר אוהיו ללורנסבורג שבטריטוריית אינדיאנה, שם המשיך לעסוק בעריכת דין והפך לסגן התובע הכללי הטריטוריאלי ב-1805. באותה שנה החל לכהן כציר בבית הנבחרים הטריטוריאלי, ונציגים עמיתים בחרו בו כיושב ראש הבית בין השנים 1805–1808.
כאשר בנג'מין פארק התפטר כנציג הטריטוריאלי לקונגרס, תומאס מונה למלא את התפקיד הפנוי מ-22 באוקטובר 1808, עד ל-3 במרץ 1809, כאשר תומאס עבר מערבה לטריטוריית אילינוי החדשה. ג'ונתן ג'נינגס החליף אותו כנציג הטריטוריאלי של אינדיאנה ולימים יהפוך לחבר בית הראשון של אינדיאנה ולאחר מכן מושל אינדיאנה.
תומאס עבר מערבה לקסקסקיה, אילינוי, על נהר המיסיסיפי (מה שהפך אותו לחשוף לשיטפונות ובסופו של דבר הפך אותו לאי), לאחר מכן קאהוקיה ומאוחר יותר אדוארדסוויל במחוז מדיסון, אילינוי, שם ילמד תומאס מאוחר יותר את אחיינו, ג'סי ב. תומאס הבן, שתהיה לו קריירה מכובדת כעורך דין ושופט באילינוי.
כאשר אילינוי הפכה לטריטוריה ב-1809, הנשיא ג'יימס מדיסון (בהסכמת הסנאט האמריקני) מינה את תומאס לשופט של בית המשפט של ארצות הברית במחוז השיפוט הצפון-מערבי. תומאס מימש את החובות הללו מ-1809 עד 1818. מצביעים ממחוז סנט קלייר (המחוז העתיק ביותר באילינוי ועם קאהוקיה כעיר הגדולה שלו) בחרו בתומאס כדמוקרטי-רפובליקני לוועידת החוקה של מדינת אילינוי ב-1818. חברי הנציגים בחרו בו לעמוד בראש הוועידה, שבחרה שלא לקבל עבדות במדינה החדשה. עם כניסתה של המדינה החדשה לאיחוד, חברי בית המחוקקים בחרו בתומאס לסנאט האמריקני, שבו יכהן במשך שתי קדנציות (מ-1818 ועד פרישתו ב-1829). בשנת 1820, תומאס הציע את פשרת מיזורי להגבלת העבדות מעל הגבול הדרומי של מיזורי. ב-1823 הוא החליף מפלגה והפך לרפובליקני של קרופורד. הוא כיהן כיושב ראש הוועדה לאדמות ציבוריות בקונגרסים ה-16 וה-18. הוא סירב למועמדות לכהונה שלישית ועבר למונט ורנון, אוהיו, בשנת 1829, שם חי את שארית חייו.
קריירה > מוות ומורשת

כשנתיים לאחר מותה של אשתו, תומאס התאבד ב-2 במאי 1853, והוא נקבר בבית הקברות Mound View. אחיינו של תומאס, ג'סי ב. תומאס הבן (1806–1850), בנו של אחיו ריצ'רד סימס תומאס, כיהן כתובע הכללי של אילינוי ובבית המשפט העליון של אילינוי.
פריטטיות

פָּרִיטֶטִיּוּת (מגרמנית: Parität; ממקור לטיני: paritas – שוויון, כלומר שוויון כוחות), או שקילוּת, פירושה יחס זהה של כוח הצבעה וזכויות בגוף בעל מנדט לקבל החלטות. בגוף פריטטי (שקול) – ועדה, מועצה, ממשלה וכיוצא בזה – מספר הנציגים של הקבוצות השונות שווה וזכויותיהם שוות.
בהתאם להקשר, הקבוצות השונות שיש להן ייצוג שווה בגוף מסוים עשויות להיות:
בפוליטיקה – מפלגות או גושים פוליטיים (לדוגמה: ממשלת ישראל השלושים וחמש, שהושבעה בשנת 2020).
מגדרים – ייצוג שווה לגברים ולנשים.
בניהול משותף (אנ') (צורה של שיתוף עובדים בקבלת החלטות) פריטטי – איזון בין מעבידים לעובדים בדירקטוריון של תאגיד.
ועדה פריטטית (ועדה שקולה) היא ועדה המורכבת מנציגי המעבידים והעובדים בייצוג שווה, ותפקידה ללבן בעיות שונות.
הערות שוליים

↑  שם העצם שממנו נגזר התואר פריטטי הוא פָּרִיטֵט (שאילה ישירה מגרמנית) ופירושו שוויון/שקילות, מצב שווה/שקול. ראו המונח במילון אבניאון. המונח המקביל באנגלית הוא parity ובצרפתית paritaire. על פי האקדמיה ללשון העברית, פריטטיות היא שקילות (וַעֲדָה שְׁקוּלָה – ועדה פריטטית). ראו המונח באתר מונחי האקדמיה, וכן הודעת הוועדה למילים בשימוש כללי, הישיבה ה-209, 10 במרץ 1993, האקדמיה ללשון העברית, עמ' 286, סעיף 3: "פריטטי – שקול; ועדה פריטטית – ועדה שקולה; פריטטיות – שקילות".
↑  ראו ועדה פריטטית, באתר כל זכות באתר כל זכות; וכן הערך במילון לתנאי עבודה של חילן.
ברוש

ערך זה עוסק בעץ מחטני. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| ברוש |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: מחטנאים
מחלקה:: מחטניים
סדרה:: מחטיים
משפחה:: ברושיים
סוג:: ברוש
שם מדעי
 Cupressus ‏לינאוס, 1753
ברוש (שם מדעי: Cupressus) הוא סוג של עצים מחטניים, המצויים באזורי האקלים החם של חצי הכדור הצפוני, בהם צפון אמריקה, צפון אפריקה, המזרח התיכון, ההימלאיה, דרום סין וצפון וייטנאם. אלו הם עצים ירוקי עד או שיחים גדולים שגובהם 5–40 מטר, העלים דמויי קשקשים שאורכם 2–6 מ"מ המסודרים באופן נגדי זה לזה. האצטרובלים כדוריים או אליפטיים וגודלם 8–40 מ"מ, וכוללים 4–14 קשקשים המגינים על הזרעים.
השם ברוש מיוחס לעיתים לצמחים מחטניים אחרים הדומים לסוג זה, כגון טקסודיון (Taxodium), המכונה "ברוש הביצות", וכן Chamaecyparis, Callitris, Cupressocyparis ואחרים.
צבעי הברוש (צבע העלים) הם ירוק בהיר, ירוק כהה וירוק-אפור. לעלי הברוש צורה פרקטלית.
השימוש הרב בברוש כעץ בנייה, בעבר, גרם לכריתתו המרובה ולהכחדתו כמעט מוחלטת מהטבע המקומי.
מעלי הברוש מופק שמן המיועד לייצור בשמים, סבון ומוצרים נוספים. כמו כן, הוא משמש כשובר רוח בגבולות פרדסים, חלקות חקלאיות ובתי קברות. באזור הים התיכון, הברוש נחשב לתרופה עממית נגד שיעול, וברפואה העממית הערבית בארץ, המים - בהם מבושלים אצטרובלים כדוריים - משמשים לטיפול בבעיות חניכיים, שיניים וכן בסוכרת.