stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דניז סקוט בראון
אדריכלות ותכנון

בשנת 1972, בשיתוף עם ונטורי וסטיבן איזנור, כתבה סקוט בראון את הספר "ללמוד מלאס וגאס: הסמליות הנשכחת של הצורה האדריכלית". הספר כלל מחקרים על "רצועת" לאס וגאס, שנערכו בשיתוף עם סטודנטים בקורס סדנת מחקר לאדריכלות אותה לימדה סקוט בראון עם ונטורי בשנת 1970 בבית הספר לאדריכלות ותכנון של ייל. הספר טבע את המונחים "התחמקות" ו-"סככה מעוטרת" כפי שהם באים לידי ביטוי בסגנונות אדריכליים מנוגדים. סקוט בראון נותרה כותבת פורה בתחום האדריכלות והתכנון העירוני. הספר הצטרף לספרו הקודם של ונטורי "מורכבות וסתירה באדריכלות" (מוזיאון לאמנות מודרנית, 1966) כתוכחה נגד המודרניזם האורתודוקסי וטעמים אדריכליים אליטיסטים, וקבלה של התפשטות האמריקאיות העממית.
סקוט בראון וונטורי שאפו להבנת העיר בממדיה החברתיים, כלכליים ותרבותיים, וראו בה אוסף של מערכות תכנוניות מורכבות. כחלק מתהליך העיצוב שלהם, בחן משרד ונטורי, סקוט בראון ושות' את המגמות של אזור נתון וסימנו בו הרחבות עתידיות או גודש. מחקרים אלו השפיעו על תוכניות לפיתוח ושיפור עירוני. בגישה זו הם השתמשו במסגרת תחרות "ברלין מחר", בה נלקחה בחשבון תנועת האוכלוסייה ודפוסיה היומיומיים. באופן דומה, תוכנית מכללת בריין מאור לקחה בחשבון את סימן הנוף של הקמפוס המוקדם ואת שימושי השטח שהתקיימו בו טרם התכנון. סקוט בראון החזיקה בגישה שיטתית לתכנון שהוגדרה במושג "סטודיו צ.כ.ת." - צורה, כוחות, תפקוד (FFF studios) על פי גישה זו, שלושת הממדים הללו מסייעים להגדיר את הסביבה העירונית. כך לדוגמה, משרד התכנון ונטורי, סקוט בראון ושות', בחן בו זמנית את הרחבת קמפוס דארטמות' קולג' בשילוב עם המרחב הפתוח המקיף אותו סביב.
בתכנון פרויקט רשת מלונות ניקו נעשה שילוב בין רעיונות המזרח והמערב. הדבר בא לידי ביטוי במיזוג הרעיון המערבי של הנוחות (סטניסלאוס פון מוס 62) עם תבניות קימונו היסטוריות על הסדר הנסתר שבהם. האדריכלות בפרויקט זה מיישמת תחושה מודרנית פוסט - לאס וגאס בשילוב עם רחוב הקניות היפני המסורתי. חדרי האירוח מעוצבים בדרך כלל בטעם מערבי, עם בדים, טפטים ושטיח שעוצבו במשרדם של ונטורי, סקוט בראון ושות' ומשקפים את הנוף שבחוץ. לעומת זאת, מתחם "הרחוב" החיצוני משקף את החיים העירוניים והמסורתיים היפניים.
במשרד ששינה שמו לוונטורי, ראוך וסקוט בראון בשנת 1980, ונקרא לבסוף ונטורי, סקוט בראון ושות' בשנת 1989, הובילה סקוט בראון פרויקטים תכנוניים ומחקרים אזרחיים גדולים, ובהמשך אף הובילה פרויקטים רבים של תכנון קמפוסים אוניברסיטאיים. בתחילת שנות השמונים, זכו הרעיונות והתפיסות של ונטורי ובראון להצלחה אדירה. המבקרים הגדירו אותם כאדריכלים ובעלי החזון המשפיעים ביותר לאותה תקופה, והם המשיכו את דרכם בגישה ברורה, עם תאוריות העיצוב הרדיקליות שלהם. סקוט בראון גם שימשה מתכננת ראשית יחד עם רוברט ונטורי על הפרויקטים האדריכליים הגדולים ביותר של המשרד, כולל אגף סיינסבורי של הגלריה הלאומית בלונדון, בניין הקפיטול בטולוז ואתר הנופש והספא של מלונות ניקו ביפן.
אדריכלות ותכנון > מחלוקת פרס פריצקר

כאשר הוכרז רוברט ונטורי כזוכה בפרס פריצקר לאדריכלות לשנת 1991, סקוט בראון החרימה את הטקס במחאה. מארגני הפרס, קרן הייאט, טענו כי בשנת 1991 הם העניקו את הפרס רק לאדריכלים יחידים, נוהל שהשתנה בשנת 2001 עם בחירתם של ז'אק הרצוג ופייר דה מאורון. עם זאת, הפרס בשנת 1988 הוענק לשני זוכים.
בשנת 2013, ארגון הסטודנטים - נשים בעיצוב - של בית הספר ללימודי עיצוב מתקדמים של אוניברסיטת הארוורד, בראשו עמדו קרוליין אמורי ג'יימס ואריאל אסולין-ליכטן. הופצה עצומה שקראה להכרה משותפת בפרס פריצקר לסקוט בראון יחד עם בן זוגה רוברט ונטורי. כאשר הוענק לה פרס ג'יין דרו בשנת 2017, התייחסה סקוט בראון למחלוקת פרס פריצקר ולעצומה שפורסמה לאחר מכן באומרה "מאוד התרגשתי מעצומת פריצקר - וזה הפרס שלי בסופו של דבר. 20,000 אנשים כתבו אלי מכל העולם וכל אחד מהם קרא לי דניז."
אדריכלות ותכנון > חדר בפיסגה

בשנת 1989 פרסמה סקוט בראון את המאמר המפורסם שלה, "חדר בפיסגה? סקסיזם והעדפת כוכבים באדריכלות". אף על פי שסקוט בראון כתבה את המאמר בשנת 1975, היא החליטה לא לפרסם אותו בזמנו, מחשש לפגיעה בקריירה שלה. המאמר מתאר את מאבקה להכרה כשותפה שווה במשרד, ובעולם האדריכלות שהיה בעיקר גברי. מאז הפכה לתומכת הגדולה של נשים בארכיטקטורה ודוברת מובילה כנגד האפליה במקצוע במספר הבטים.
עבודות נבחרות

בנין מדעים לתואר ראשון, המכון למדעי החיים ומתחם פאלמר קומונס אוניברסיטת מישיגן; אן ארבור (2005)
קמפוס תכנון חיים אוניברסיטת בראון; פרובידנס רוד איילנד (2004)
הצעות לתוכנית קמפוס באוניברסיטת צינגואה; בייג'ינג, סין (2004)
ספריית בייקר-ברי, דארטמות' קולג'; הנובר, ניו המפשייר (2002)
מכון רדקליף ללימודים מתקדמים בתוכנית הקמפוס של אוניברסיטת הרווארד; בוסטון, מסצ'וסטס (2002)
תוכנית קמפוס וויליאמס קולג'; ויליאמסטאון, מסצ'וסטס (2001)
מרכז קמפוס פריסט, אוניברסיטת פרינסטון; ניו ג'רזי (2000)
ספריית האוספים המיוחדים של ראונר, דארטמות' קולג'; הנובר, ניו המפשייר (2000)
חצר פרלמן, אוניברסיטת פנסילבניה; פילדלפיה (2000)
בניין הקפיטול המחוזי; טולוז, צרפת (1999)
מרכז המחקר למדעי המוח והגנטיקה של גונדה (גולדשמיד), אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (1998)
תוכנית הקמפוס של אוניברסיטת מישיגן ; אן ארבור, מישיגן (2005–1997)
תוכנית קמפוס מכללת ברין מאר; פילדלפיה רבתי, פנסילבניה (1997)
אתר הנופש ניקו קירפורי, הפארק הלאומי ניקו, יפן (1997)
המוזיאון לאמנות עכשווית, סן דייגו; לה חויה, קליפורניה (1996)
תוכנית המרכז האזרחי של דנוור; דנוור, קולורדו (1995)
הספרייה על שם צ'ארלס פ. סטיבנסון ג'וניור, מכללת בארד; אננדלה און הדסון, ניו יורק (1994)
מוזיאון הילדים; יוסטון, טקסס (1992)
אגף סיינסברי, הגלריה הלאומית, לונדון; בריטניה (1991)
מוזיאון האמנות בסיאטל; סיאטל, וושינגטון (1991)
שחזור ספריית האמנות היפה על שם פישר, אוניברסיטת פנסילבניה; פילדלפיה (1991)
תכנון קמפוס אוניברסיטת פנסילבניה; פילדלפיה (1988–2000)
תוכנית פיתוח מרכז העיר; ממפיס, טנסי (1987)
מעבדת לואיס תומאס; אוניברסיטת פרינסטון, ניו ג'רזי (1986)
אולם גורדון וו; אוניברסיטת פרינסטון, ניו ג'רזי (1983)
מעבר שדרות הנפין /חקר בילויים; מיניאפוליס, מינסוטה (1981)
מחקר היסטורי תכנוני של מחוז ג'ים ת'ורפ; ג'ים ת'ורפה, פנסילבניה (1979)
תוכנית ההתחדשות של שדרת וושינגטון; מיאמי ביץ', פלורידה (1978)
קטלוג אולם התצוגה של חברת בסט פרודקטס (Best Products); לנגהורן, פנסילבניה, (1978)
מוזיאון האמנות יד הזיכרון על שם אלן, מכללת אוברלין; אוברלין, אוהיו (1976)
אולם התצוגה של באסקו; פילדלפיה (1976)
חצר פרנקלין; פילדלפיה (1976)
תכנון "קהילת קרוסטאון" סאות' סטריט; פילדלפיה (1970)
רבי הקומות המשרדיים של שאנגחאי; שנחאי, סין (2003)
תחרות לתכנון שגרירות ארצות הברית בברלין; ברלין (1995)
פרסים והוקרה

פרס ג'יין דרו; 2017
פרס ECC; 2016
מדליית הזהב של AIA (עם רוברט ונטורי) 2016
פרס אדמונד נ. בייקון, מרכז פילדלפיה לאדריכלות; 2010
פרס התודעה העיצובית, פרסי העיצוב הלאומי של קופר-יואיט; 2007 (עם רוברט ונטורי)
פרס אתנה, הקונגרס לעירוניות החדשה; 2007
פרס וילצ'ק לאדריכלות, קרן וילצ'ק; 2007
מדליית מכון רדקליף, הרווארד; 2005
פרס אשת החזון (אורכב 05.04.2013 בארכיון Wayback Machine), מכללת מור לאמנות ועיצוב; 2003
פרס וינסנט סקאלי, מוזיאון הבנייה הלאומית; 2002 (עם רוברט ונטורי)
תליון טופז, המכון האמריקני לאדריכלים; 1996
המדליה הלאומית לאמנויות, פרס נשיאות ארצות הברית; 1992 (עם רוברט ונטורי)
פרס האדריכלות של שיקגו, 1987
פרס הפרופסור המכובד מטעם ACSA (איגוד בתי הספר למכללות לארכיטקטורה); 1986-87
פרס AIA למשרד תכנון, לוונטורי, ראוך וסקוט בראון; 1985
לצד פיליס למברט, בלנש למקו ואן גינקל וקורנליה אוברלנדר, סקוט בראון היא אחת מארבע אדריכלות בולטות בהן עוסק הסרט הדוקומנטרי של חולמי העיר 2018.
לקריאה נוספת

ללמוד מלאס וגאס: הסמליות הנשכחת של הצורה האדריכלית, (עם רוברט ונטורי וסטיבן איזנור), קיימברידג ': MIT Press, 1972; מהדורה מתוקנת 1977. ISBN 0-262-72006-X
מבט מהקמפידוגליו: מאמרים נבחרים, 1953–1984, (עם רוברט ונטורי), ניו יורק: Harper & Row, 1984. ISBN 0-06-438851-4 ISBN 0-06-438851-4
מושגים עירוניים, פרופיל עיצוב אדריכלי 60: ינואר – פברואר 1990. לונדון: מהדורות האקדמיה; מופץ בארצות הברית על ידי עיתונות סנט מרטין. ISBN 0-85670-955-7 ISBN 0-85670-955-7
אדריכלות כסימנים ומערכות: לעידן מנייריסטי (עם רוברט ונטורי), קיימברידג ': הוצאת בלקנאפ של הוצאת אוניברסיטת הרווארד, 2004. ISBN 0-674-01571-1 ISBN 0-674-01571-1
האמנות בזבוז (מאמר), ב: Distoriones urbanas / Urban Distorisions, מדריד: Basurama, 2006. ISBN 978-84-95321-85-5 ISBN 978-84-95321-85-5
על מרחב פנים ציבורי (עם מוריס הארטוולד), בתוך: AA תיקים 56, לונדון: פרסומי האגודה לאדריכלות, 2007.
Miranda, Carolina A. (2013-04-15). "Architect Interview With Denise Scott Brown". Architect. ISSN 0746-0554. OCLC 779661406. נבדק ב-2018-03-09.
דניז סקוט בראון, להתווכח (לונדון: האגודה לאדריכלות, 2009)
דניז סקוט בראון, חדר בפיסגה? סקסיזם והעדפת כוכבים באדריכלות, 1989, ב: RENDELL, J., PENNER, B. ו-BORDEN, I. (עורכת.): אדריכלות במרחב המגדרי. מבוא בין-תחומי, Routhledge, ניו יורק, 2000, עמ '258-265
הערות שוליים

↑  "View all information for Denise Scott Brown". vt.edu. אורכב מ-המקור ב-2013-04-30. נבדק ב-25 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shoemaker, Jay (19 בנובמבר 2005). "Dreams & Themes with Robert Venturi and Denise Scott Brown, November 19, 2005". ushistory.org. Carpenters' Hall. נבדק ב-2019-11-06. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Brownlee, David B.; De Long, David G.; Whitaker, Kathryn (2001). Out of the Ordinary. Philadelphia, PA: Philadelphia Museum of Art.
↑  Harvard News Office. "Harvard Gazette: Architect to receive Radcliffe Medal". harvard.edu. אורכב מ-המקור ב-3 במרץ 2016. נבדק ב-25 בפברואר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lessons from Las Vegas - 99% Invisible". 99% Invisible (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-04-26.
↑  Caves, R. W. (2004). Encyclopedia of the City. Routledge. p. 585. ISBN 9780415252256.
1 2  von Moos, Stanislaus (1999). Venturi Scott Brown & Associates Buildings and Projects, 1986-1998. New York: The Monacelli Press.
1 2  Brownlee, David B.; De Long, David G.; Hiesinger, Kathryn B. (2001). Out of the Ordinary. Philadelphia, Pennsylvania: Department of Publishing.
↑  "VSBA Homepage". אורכב מ-המקור ב-2006-10-15. נבדק ב-2006-08-23.
↑  Eleanor Blau (April 8, 1991) Robert Venturi Is to Receive Pritzker Architecture Prize הניו יורק טיימס.
↑  Robin Pogrebin (April 17, 2013) Partner Without the Prize The New York Times.
↑  "The Pritzker Architecture Prize Laureates". The Pritzker Architecture Prize. נבדק ב-18 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Harvard Graduate School of Design - Homepage". harvard.edu. נבדק ב-9 במרץ 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Partner Without the Prize". The New York Times. נבדק ב-18 באפריל 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Denise Scott Brown recognised with 2017 Jane Drew Prize". נבדק ב-7 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Room at the top? Sexism and the Star System in Architecture" (PDF). www.isites.harvard.edu. אורכב מ-המקור (PDf) ב-2017-05-08. נבדק ב-2016-01-15.
↑  "Denise Scott Brown recognised with 2017 Jane Drew Prize". Architects Journal (באנגלית). 2017-02-06. נבדק ב-2017-02-07.
↑  Scott Brown, Denise. "Biography Venturi and Scott Brown" (PDF). www.venturiscottbrown.org (PDF). נבדק ב-2017-07-09. {{cite web}}: Check |archiveurl= value (עזרה)
↑  "Robert Venturi and Denise Scott Brown Win the 2016 AIA Gold Medal". Architect Magazine (באנגלית). 2015-12-02. נבדק ב-2017-02-07.
↑  "The Vilcek Foundation -". www.vilcek.org. נבדק ב-2015-11-11.
↑  "ACSA Distinguished Professor Awards". acsa-arch.org.
↑  Alex Bozikovic, "City Dreamers: Portraits of four women who shaped the world we live in". The Globe and Mail, May 16, 2019.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296962605171  PLWABN: 9810683606705606  BIBSYS: 90345641  BNE: XX1165253  BnF: cb12333329v (data)  CiNii: DA03818789  GND: 123138442  ISNI: 0000 0001 2131 1017  LCCN: n82090888  LNB: 000224284  NDL: 033147069  NKC: xx0147429  NLA: 35708036  NLK: KAC199624669  NSK: 000006350  NTA: 068370873  PIC: 283392  RERO: 02-A000147111  RKD: 232075  SELIBR: 198589  SNAC: w6bz693x  SUDOC: 031217834  Trove: 1051682  ULAN: 500006984  VIAF: 46832469   WorldCat (עם VIAF): 46832469 
דניז סקוט בראון בשנת 1978, צולם על ידי לין גילברט
אנדרוגיניות

ערך זה עוסק בעירוב תכונות גבריות ונשיות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
מרלן דיטריך במראה אנדרוגיני
אַנְדְּרוֹגִינִיּוּת הוא מונח שמתייחס לשילוב של תכונות נשיות וגבריות בישות אחת, המציגות זהות מגדרית מעורפלת או מעורבת.
המונח "אנדרוגיניות" שונה מהמונח "אינטרסקס", המתייחס לנוכחות של סימני מין זכריים ונקביים כאחד. בעוד מין הוא מונח ביולוגי, מגדר הוא קטגוריה חברתית-תרבותית שמשתנה בהתאם להקשר. אנדרוגיניות מאומצת כצורה של ביטוי מגדרי, ומתבטאת בהתנהגות, בלבוש ובמראה חיצוני.
שילוב סממנים משני קצוות הספקטרום המגדרי יוצר ביטוי מגדרי נזיל ולא קונפורמי, ובכך מאתגר את התפיסות הבינאריות המסורתיות של מגדר.
אטימולוגיה

מקור שמו של המונח במילים היווניות "אנדריוס" (ανδρειος, שפירושו "גברי"; צורת תואר של המילה ανηρ, שפירושה "גבר"), ו"גינה" (γυνή, שפירושו "אישה").
אנדרוגיניות בתרבות הפופולרית

לאורך השנים המראה האנדרוגיני היה נפוץ בקרב חברי להקות שונות ובמיוחד בקרב להקות בסצנת הגלאם מטאל, ויזואל קיי, אימו, והסצנה הגותית.
זמרים בולטים שהתאפיינו במראה אנדרוגיני הם בין היתר: וינס ניל מלהקת מוטלי קרו, דייוויד בואי, אנני לינוקס, פרינס ומייקל ג'קסון.
זמרות בולטות שהתאפיינו במראה אנדרוגיני הן בין היתר: בילי אייליש, גרייס ג'ונס, ואנני לנוקס והשחקניות בריג'יט לין, קתרין מוניג, דניאלה סי, טילדה סווינטון, ג'נט גולדשטיין והדוגמנית אגיאן דיין.
סדרות וסרטי אנימה ומאנגה יפניים נוטים להיות היצירות הבולטות ביותר בעת האחרונה העושות שימוש בדמויות אנדרוגיניות. דוגמאות לדמויות אנדרוגיניות בסדרות אנימה ומאנגה ביפן כוללות את האקו מ"נארוטו", לופי מ"בליץ'", ואורנוס מ"סיילור מון".
ראו גם

הרמאפרודיט
אינטרסקס
ג'נדרקוויר
לקריאה נוספת

ג'ודית באטלר, צרות של מגדר, תרגום: דפנה רז. בתוך : דרכים לחשיבה פמיניסטית: מקראה, כרך ב, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2007
הערות שוליים

↑  What Is Androgyny?, Verywell Health (באנגלית)
↑  androgynous | Etymology of androgynous by etymonline, www.etymonline.com (באנגלית)
| טרנסג'נדריוּת  |
| --- | --- | --- |
| זהות מגדרית | א-בינארי/ג'נדרקוויר (אג'נדר • ביג'נדר • טריג'נדר • פאנג'נדר) • אנדרוגיני • טרנסג'נדר (אישה טרנסית, גבר טרנס, נוער טרנסג'נדרי) • טרנסקסואליות • מגדר שלישי (בורנשה • נזילות מגדרית • היג'רה • ח'נית' • Two-spirit) • סיסג'נדר • קתואי • פאפאפין |  |
| היסטוריה | מהומות סטונוול • מהומות קפיטריית קומפטון (ארצות הברית) |  |
| בריאות | דיספוריה מגדרית (בילדים) • היריון טרנסג'נדרי • הסרת שיער • התאמה מגדרית (טיפול הורמונלי להתאמה מגדרית • ניתוח להתאמה מגדרית) • ייעוד מגדרי |  |
| זכויות ומשפט | הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית • טרנספוביה (טרנסמיזוגניה • TERF) • אלימות (אלימות נגד להט"ב • Trans panic) |  |
| חברה ותרבות | אירועים (יום הזיכרון הטרנסג'נדרי • יום הנראות הטרנסג'נדרית הבין-לאומי • מצעד הטרנס • שבוע המודעות הטרנסג'נדרי) • אנשים (א-בינארים) • התאבדויות בני נוער • דת (יהדות) • הדגל הטרנסג'נדרי • חרטה • ייצוג במדיה • ספורט |  |
| גישות ותאוריות | ביטוי מגדרי • בינאריות מגדרית • דדניימינג • זהות מגדרית • טרנסמיזוגניה • טרנס-פמיניזם • נון-קונפורמיות מגדרית • סיסג'נדריות • קרוס-דרסינג |  |
| ראו גם | אינטרסקס • מגדר • לימודי מגדר • להט"ב • מין (ייעוד מגדרי) • נטייה מינית |  |
לקטגוריה • לפורטל להט"ב 
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX538802  BnF: cb11960041p (data)  GND: 7654104-6
קנזו טנגה

| --- | --- |

 לידה:  4 בספטמבר 1913 סאקאי, האימפריה היפנית 
 פטירה:  22 במרץ 2005 (בגיל 91) מינאטו, יפן 
 מקום לימודים:  Tokyo Imperial University  Hiroshima High School  אוניברסיטת ניהון  Ehime Prefectural Imabari Nishi High School 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 יצירות ידועות:  אולם הספורט הלאומי יויוגי, האצטדיון האולימפי, Nippon Gaishi Hall, אצטדיון מקורה של סינגפור 
 פרסים והוקרה:  פרס פריצקר (1987)  קצין גבוה במסדר השמש של פרו (15 במרץ 1983)  פרס אשאסי (1964)  מדליית הזהב של AIA (1966)  פרימיום אימפריאל (1993)  פרס ההצטיינות בתרבות (1979)  מדליית הזהב המלכותית (1965)  מסדר התרבות (1980)  מפקד בלגיון הכבוד (1996)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  AIJ Prize  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת הונג קונג  מסדר האוצר הקדוש, דרגה 1 
 צאצאים:  Noritaka Tange 
 חתימה:   
 www.tangeweb.com
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
קנזו טנגה (ביפנית: 丹下健三;‏ 4 בספטמבר 1913 – 22 במרץ 2005) היה מהאדריכלים היפנים החשובים ביותר של המאה ה-20.
ביוגרפיה

למד אדריכלות והנדסה באוניברסיטת טוקיו ולימים היה לפרופסור באוניברסיטה זו וב-MIT בבוסטון.
טנגה הוא האדריכל היפני הבולט ביותר של שנות ה-50 עד שנות ה-70 אשר נודע בכישרונו לשלב את המסורת האומנותית היפנית עם האדריכלות המודרנית.
הצלחתו של טנגה הייתה מהירה ומפתיעה בהתחשב במסורת היפנית השמרנית. כבר בגיל צעיר זכה במספר תחרויות אדריכלים ביפן. עם תום מלחמת העולם השנייה זכה בתחרות על לתכנון שיקום העיר הירושימה. כמו כן זכה בתחרויות לתכנון משרדי השלטון המקומי בטוקיו ואת אולמות הספורט בכפר האולימפי בעיר לקראת אולימפיאדת טוקיו (1964).
בשנות ה-60 זכה בתכנון העיר סקופיה שבחבל מקדוניה שביוגוסלביה, לאחר רעידת האדמה שהחריבה אותה.
בשנת 1970 היה אחראי לתכנון התערוכה העולמית אקספו 70' שנערכה באוסקה.
קנזו טנגה שילב בתכנוניו אלמנטים של אדריכלים מערביים מפורסמים של אותה תקופה: לה קורבוזיה (שווייץ), אוסקר נימאייר (ברזיל), לואי קאהן (ארצות הברית), אלבר אלטו ואירו סארינן (פינלנד).
קנזו טנגה זכה בפרס פריצקר בשנת 1987.
בניינים מפורסמים לפי שנים

2005: בית ספר ופנימיית Hwa Chong בסינגפור
2000: מלון "כיפת טוקיו" (Tokyo Dome Hotel), טוקיו, יפן
1998: מרכז רפואי WKC, קובה, יפן
1996: משרדי מרכז השידורים של פוג'י, אודאיבה, טוקיו, יפן
1994: מגדל שינג'וקו, טוקיו, יפן
1986: אוניברסיטת נניאנג, סינגפור
1980: בניין הממשל העירוני של טוקיו
1979: בניין Hanae Mori, אאויאמה, טוקיו, יפן
1970: אקספו 70', אוסקה יפן
1964: אולם הספורט הלאומי יויוגי, בכפר האולימפי של טוקיו (שיבויה), יפן
1964: קתדרלת טוקיו, טוקיו, יפן
1957: משרדי השלטון המקומי המטרופוליני של טוקיו (שינג'וקו), יפן
1955: פארק השלום בהירושימה, יפן
גלריה

מרכז השידורים של פוג'י באודאיבה
אולם הספורט הלאומי יויוגי ברובע שיבויה שבטוקיו
משרדי השלטון המטרופוליני של טוקיו ברובע שינג'וקו שבטוקיו
ראו גם

אדריכלות יפנית
אדריכלות מודרנית
פיליפ ג'ונסון

| --- | --- |

 לידה:  8 ביולי 1906 קליבלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  25 בינואר 2005 (בגיל 98) ניו כנען, ארצות הברית 
 שם לידה:  Philip Cortelyou Johnso 
 מקום לימודים:  בית הספר לעיצוב של אוניברסיטת הרווארד  אוניברסיטת הרווארד  בית הספר הקלי 
 תחום יצירה:  אדריכלות 
 זרם באמנות:  אדריכלות פוסט-מודרנית 
 יצירות ידועות:  קתדרלת הקריסטל, בית פיליפ ג'ונסון 
 פרסים והוקרה:  פרס פריצקר (1979)  מדליית הזהב של AIA (1978)  פרס צלחת הזהב (1991)  המדליה הלאומית לאומנויות  מדליית AIGA 
 בן או בת זוג:  ג'ימי דניאלס 
 
פיליפ קורטליו ג'ונסון (באנגלית: Philip Cortelyou Johnson;‏ 8 ביולי 1906 - 25 בינואר 2005), הוא אחד האדריכלים האמריקאים החשובים ביותר במאה ה-20.
ג'ונסון היה בוגר אוניברסיטת הרווארד לתואר בהיסטוריה של האדריכלות, ואת תואר האדריכל קיבל בגיל 35. הוא מונה לראשה הראשון של המחלקה לאדריכלות במוזיאון המומה בניו יורק, בשנת 1946, ולאחר מכן המשיך כנאמן. בין שלל פרסיו הרבים, זכה במדליית הזהב של AIA, לשנת 1978 והיה הראשון שזכה בפרס האדריכלות הנחשב ביותר, פרס פריצקר, בשנת 1979. הוא נפטר בגיל 98 והותיר אחריו בן זוג איתו חי במשך 45 שנים.
השפעה

לאורך שנות פעילותיו הארוכות, נודע ג'ונסון בעיקר בהשפעתו בביקורתו והדרכתו האינטלקטואלית של המקצוע, מאשר בהשפעת בנייניו. (חרף העובדה שאין להפחית בחשיבות רבים מהם).
לאחר ירושת אביו, ייסד ומימן את המחלקה לאדריכלות במוזיאון לאמנות מודרנית (מומה), ניו יורק.
כאחד מן הכותבים (לצד הנרי-ראסל היצ'קוק הבן), של קטלוג מומה לתערוכה משנת 1932, "הסגנון הבינלאומי: אדריכלות מאז 1922", מזוהה ג'ונסון כאחד מן האחראים הראשיים (לצד מיס ון דר רוהה), להבאת הסגנון הבינלאומי ורוח המודרניזם באדריכלות מאירופה לארצות הברית, שם תזכה לאהדה רבה במרוצת השנים.
כאב הרוחני של החמישייה הניו יורקית, ברוקר רב עצמה, ידוען בן "חוג הסילון", ונאמן של מוזיאון המומה, ג'ונסון מיקם עצמו במקום האידיאלי כדי לקדם את עמדתו לפיה אדריכלות היא שאיפה אסתטית השווה בערכה לכל אמנות יפה אחרת.
נטען כי יכולות הרישום והציור שלו היו בסיסיות ביותר, אולם אין עוררין על מיומנותו הגרפית וחוש העיצוב שלו.
בתור הדמות המזוהה ביותר עם האדריכלות האמריקאית למשך עשורים רבים, אייקון אנושי בחלקו, חוזה סגנונות במידה, ובעל יכולת קומית, ג'ונסון הפך למקור מהימן עם קורטוב שנינות ופרובוקציה.
בנייניו

בניינו המוכר ביותר, ואחד מן הראשונים בתכנונו, הוא בית הזכוכית בניו-כנען, קונטיקט.
הבניין בעל קירות הזכוכית, שלד הפלדה והתוכנית החפה מן עמודים במרכז החלל, היווה את תיזת המאסטר שלו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1949, וכן תוכנן להיות בית מגוריו הפרטי. בבית זה דר ג'ונסון עד מותו.
הבניין בעל דמיון רב לבית פארנסוורת' של מיס ון דר רוהה, אשר תכנונו החל כבר ב-1945 והוא הושלם ב-1951.
את רב בנייניו עיצב ג'ונסון בשיתוף פעולה, לרוב עם המהנדס ג'ון בורג'י, אשר יחד היו בעליהם של פירמה אדריכלית משגשגת.
כפי שמראים הבניינים המוקדמים באחוזתו בניו-כנען, בעבודתו העצמאית לא ניכרת עקביות עיצובית או פרקטיות מרובה.
היו אלה שנות שיתוף הפעולה, בין 1967 ל-1991 אשר היוו את שנותיו הפוריות ביותר של ג'ונסון כארכיטקט בונה.
בבניין AT&T הפוסט-מודרניסטי במנהטן (בימנו, בניין סוני) משנת 1984, יצר ג'ונסון מחלוקת ציבורית רבה כאשר ציפה את המבנה התמיר בגרניט כתומה-ורודה בולטת לעין והוסיף לראשו גמלון בסגנון ריהוט הצ'יפנדייל.
הייתה זו פרובוקציה רבתי לתקופה, אשר היה בה בלתי מקובל בעליל לשבור את קו הגגות השטוח של גורדי השחקים המודרניסטים, על אחת כמה וכמה בעזרת גמלון הנראה כלקוח מגב של רהיט מן המאה ה-18. עיטוריות המבנה גם היא נראתה כסטיה וקריאת תגר על המוכר והשכיח בעיר.
ברטרוספקטיבה, נאמר כי המבנה הוא מהחשובים שנבנו בניו יורק בשנות ה-80 של המאה ה-20 והיה סנונית ראשונה לפריצת הסגנון הפוסט-מודרניסטי באופן שכיח בכל רחבי היבשת.
ציטוטים

"אדריכלות היא האמנות של איך לבזבז חלל".
"עבודתו של האדריכל כיום היא ליצור בניינים יפים. זה הכל".
"אני שונא חופשות. למה לשבת על שפת-הים כאשר אפשר לתכנן בניינים?".
"הדבר הטוב ביותר לעשות עם מים זה להשתמש בכמה שיותר מזה".
"אני מפגר בערך בארבעה גורדי שחקים".
"אדריכלים הם פחות או יותר יצאניות מדרגה גבוהה. אנחנו יכולים לוותר על פרויקטים באותה מידה שהן מוותרות על לקוחות, אבל בסופו של דבר נהיה חייבים לומר כן למישהו, על-מנת להישאר בביזנס".
ראו גם

אדריכלות פוסט מודרנית
בניין ליפסטיק
הערות שוליים

↑  Philip Johnson Dead at 98, ArBITAT ,27/1/2005
| זוכי פרס פריצקר |
| --- | --- | --- |
| 1979–2000 | פיליפ ג'ונסון (1979) • לואיס ברגאן (1980) • ג'יימס סטירלינג (1981) • קווין רוש (1982) • איי אם פיי (1983) • ריצ'רד מאייר (1984) • הנס הוליין (1985) • גוטפריד בוהם (1986) • קנזו טנגה (1987) • גורדון בנשפט ואוסקר נימאייר (1988) • פרנק גרי (1989) • אלדו רוסי (1990) • רוברט ונטורי (1991) • אלוורו סיזה (1992) • פוהימיקו מאקי (1993) • כריסטיאן דה פורצמפאר (1994) • טדאו אנדו (1995) • רפאל מונאו (1996) • סוורה פהן (1997) • רנצו פיאנו (1998) • נורמן פוסטר (1999) • רם קולהאס (2000) |  |
| 2001–2020 | ז'אק הרצוג ופייר דה מרון (2001) • גלן מורקוט (2002) • ירן אוטזון (2003) • זהא חדיד (2004) • תום מיין (2005) • פאולו מנדס דה רושה (2006) • ריצ'רד רוג'רס (2007) • ז'אן נובל (2008) • פטר צומטור (2009) • קזויו סג'ימה וריואה נשיזאווה (2010) • אדוארדו סוטו דה מורה (2011) • ואנג שו (2012) • טויו איטו (2013) • שיגרו באן (2014) • פריי אוטובאן (2015) • אלחנדרו ארוונה (2016) • קרמה פיג'ם, רמון וילאלטה ורפאל ארנדה (2017) • בלקרישנה דושי (2018) • אראטה איסוזקי (2019) • איבון פארל, שלי מקנמארה (2020) |  |
| 2021 ואילך | אן לקטון, ז'אן-פיליפ וסל (2021) • דייבדו פרנסיס קרה (2022) • דייוויד צ'יפרפילד (2023) • ריקן יאמאמוטו (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007590134805171  PLWABN: 9810570272005606  BIBSYS: 90350166  BNE: XX891670  BnF: cb12177292s (data)  CANTIC: a11985501  CiNii: DA00623207  GND: 118712810  ICCU: RAVV001762  ISNI: 0000 0001 0931 2885  KulturNav: 7c659c7d-e1f5-4c31-9228-f42ed8318575  LCCN: n79071165  LNB: 000223694  NDL: 00444797  NKC: xx0030845  NLA: 35215105  NLK: KAC2018J4081  NSK: 000028998  NTA: 068796358  RERO: 02-A003428007  RKD: 233136  SNAC: w6dj5h79  SUDOC: 105705829  Trove: 868624  ULAN: 500014481  VIAF: 108419418   WorldCat (עם VIAF): 108419418 
מרכז IDS אותו תכנן, מיניאפוליס
שער אירופה, מדריד
באקמינסטר פולר

| --- | --- |

 לידה:  12 ביולי 1895 מילטון, ארצות הברית 
 פטירה:  1 ביולי 1983 (בגיל 87) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 שם לידה:  Richard Buckminster Fuller 
 ענף מדעי:  אדריכל, עיצוב, מהנדס 
 מקום מגורים:  מיין 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אובורן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד  אקדמיית מילטון  בייטס קולג'  הרווארד קולג' 
 מוסדות:  אוניברסיטת דרום אילינוי קרבונדייל (1959–1975)  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס  בלאק מאונטיין קולג' 
 פרסים והוקרה:  מדליית החירות הנשיאותית (23 בפברואר 1983)  honorary Royal Designer for Industry (1980)  מדלית ג'ון סקוט (1979)  הפרס הספרותי של סיינט לואיס (1976)  עמית המכון האמריקאי לאדריכלות (1975)  מדליית הזהב של AIA (1970)  הומניסט השנה (1969)  מדליית הזהב המלכותית (1968)  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1968)  מדליית פרנק פ. בראון (1960) 
 בן או בת זוג:  אן היולט 
 צאצאים:  אלגרה פולר דניידר 
 תרומות עיקריות
 הכיפה הגאודזית, כדור הרגל "הקלאסי" בעל פאות משושות ומחומשות שאומץ על ידי פיפ"א
 
ריצ'רד באקמינסטר "באקי" פולר (באנגלית: Richard Buckminster “Bucky” Fuller;‏ 12 ביולי 1895 - 1 ביולי 1983) היה אדריכל, מהנדס, ממציא, פילוסוף ואיש רוח וחזון אמריקאי. עסק במגוון רחב מאוד של תחומים, ביניהם עיצוב, מתמטיקה, קרטוגרפיה וחקר החלל. פולר ידוע בעיקר בזכות פיתוח הכיפה הגאודזית ולזכותו המצאות ופיתוחים רבים נוספים.