רווחת בעלי חיים בגרמניה הנאצית
חקיקה להגנת הטבע והחי במשטר הנאצי > רקע

עם עליית המשטר הנאצי לשלטון, נחקקו חוקים להגנת הטבע והחי, אולם חקיקה זו לא נבעה מדאגה כנה לטבע ולחי אלא מצורכי תעמולה וצבירת כוח פוליטי. למשטר הנאצי לא הייתה מדיניות עקבית בנושא הגנה על הטבע והחי, ובוודאי לא מדיניות סביבתנית. למרות זאת, ההיסטוריה בנושא זה משוכתבת לעיתים קרובות בצורה חד־ממדית. במקרים רבים הדבר נעשה מתוך כוונה ברורה ליצירת פרובוקציה, אף על פי שבפועל החיבור בין התנועה הנאצית לתנועה להגנת הטבע והחי נבע בעיקרו ממניע טקטי.
בכירים במשטר הנאצי השתמשו בחוקי הגנת הטבע והחי לצורכי תעמולה. ההיסטוריון ריימונד דומיניק (Raymond Dominick) טוען כי הניסיון למצוא קשר בין רעיונות נאצים לרעיונות ירוקים מודרניים משקף הבנה מלאכותית של ההיסטוריה ושל הירוק המודרני. לחקיקה לרווחת בעלי חיים בגרמניה הנאצית היה תפקיד בתוך מטרה תועמלנית מורכבת ורחבה. כמו כן, מטרת החקיקה הייתה לשוות למשטר הנאצי תדמית נאורה והומאנית, בעוד שלמעשה היא שימשה לרדיפת מיעוטים
. החקיקה התבססה באופן עמוק על רעיונות אנטישמים ופחדים חברתיים ודתיים. החוקים לרווחת בעלי חיים תמכו במטרות האנטישמיות של המשטר הנאצי בכך שביטאו "רגשות פופולריים גרמניים בריאים" נגד שחיטה כשרה ונגד ניסויים בבעלי חיים שנערכו על ידי "מדענים יהודים". מטרת החוקים, כפי שהוצגה, הייתה לעורר ולהעצים את רגש האמפתיה כאחד הערכים הנעלים של העם הגרמני. החקיקה היוותה ניסיון אופורטוניסטי של המשטר הנאצי להסתיר את השאיפות התוקפניות הכנות שלו, ובאמצעותה, המשטר הנאצי זכה לכבוד ולאהדה של מגזרים רבים בחברה הגרמנית.
רעיונות מרכזיים בחוקים אלו נוסחו והתבססו על חקיקה מוקדמת יותר להגנת הטבע והחי במדינות גרמניות. בשנת 1838, מספר שנים לאחר שנחקק חוק מרטין הבריטי, נחקק בסקסוניה חוק נגד אכזריות כלפי בעלי חיים. חוקים דומים נחקקו במדינת ליפה בשנת 1920, במדינת אנהלט בשנת 1923 ובמדינת הסן בשנת 1931. החוק המקיף הראשון לרווחת בעלי חיים בגרמניה התפתח בשנות העשרים של המאה העשרים, ונחקק בסופו של דבר בשנת 1933 במשטר הנאצי. אביו הרוחני של החוק הנאצי להגנת הטבע הוא דר' בנו וולף (אנ'), פעיל פרוטסטנטי ממוצא יהודי להגנת הטבע שכיהן כיו"ר המשרד לשימור הטבע של פרוסיה (אנ') והיה אחראי על ניסוח וקידום הצעות חוק רבות בנושא שימור והגנת הטבע והחי. בשנת 1933, עם עליית המשטר הנאצי לשלטון, הוא פוטר מתפקידו עקב מוצאו היהודי. בשנת 1942, נשלח למחנה הריכוז טרזיינשטט, בו מת לאחר מספר חודשים. העובדה שהמשטר הנאצי היה הראשון להעביר בגרמניה חקיקה מקיפה בנושא הגנת הטבע והחי נתפסת לעיתים כהוכחה לעמדתו הסביבתנית, על אף העובדה שרוב החקיקה התבססה למעשה על הצעת חוק שרפובליקת ויימאר ניסחה (ומתוך תפיסה רומנטית ולא סביבתנית). בעוד רפובליקת ויימאר אפשרה לכל מדינה בגרמניה לחוקק חוקים בנושא הגנת הטבע והחי כראות עיניה, המשטר הנאצי חוקק חקיקה פדרלית אחידה ברמה הלאומית. פעילים בתנועה להגנת הטבע והחי ראו בחקיקה זו הבטחה של המשטר הנאצי להגן על הטבע והחי, אולם צפייה זו התגלתה כהונאה.
חוקים אלו זכו לתשומת לב ציבורית רחבה בגרמניה ואף מחוצה לה. בשנת 1933, ניתנה התייחסות לחקיקה זו בכינוס הבינלאומי של התנועה להגנת בעלי חיים שנערך בפריז. במובנים רבים, חוקים אלו לא היו שונים באותה העת מהחוקים לרווחת בעלי חיים של בריטניה, שנחשבו לחוקים המקיפים ביותר בעולם, אולם הענישה שנקבעה תחת החקיקה הנאצית הייתה למעשה חסרת תקדים. החקיקה קבעה כי הפרת החוק עלולה להוביל לעונש מאסר לתקופה של שנתיים ולקנס. בגרמניה הנאצית, מערכת הענישה לא הלמה את הפשע בשום מובן מסורתי, וגם עבירת הגנבה הקלה ביותר עלולה הייתה להוביל לעונש מוות.
חוקים אלו כמעט ולא עסקו בהגנת הטבע והחי מפרספקטיבה אוניברסלית. החוקים וההצהרות הפומביות הדגישו את המאפיינים שיוחסו לגרמנים, בעוד הפרות החוקים הדגישו את המאפיינים שיוחסו לזרים. הצוענים, שחיו בשולי החברה האירופאית במשך מאות שנים, למדו לנצל משאבי מזון שנחשבו למנודים על ידי רוב החברה האירופאית, והם צדו קיפודים למטרות מאכל. הקיפודים זכו להגנה בחוק כאשר גרינג העניק להם מעמד מיוחד כבעלי חיים יעילים, ועל מנת להקשות על הציד שלהם בידי הצוענים, גרינג אסר על הצוענים להחזיק בכלבים.