stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נורית שרת
תערוכות נבחרות

2002 – תערוכה קבוצתית "האמיני יום יבוא" גלריה פלונית בתל אביב והגלריה באום אל פאחם
2003 – תערוכת יחיד, מוזיאון הרצליה לאמנות מודרנית.
2005 – תערוכה קבוצתית "הלכות שכנים ג" המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון.
2006 – 3 VIDEOZONE, הביאנלה הבינלאומית השלישית לווידאו-ארט בישראל.
2006 – הביאנלה לאמנות בסידני, אוסטרליה.
תערוכה קבוצתית "עם, ארץ, מדינה" המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון.
2007 – תערוכה קבוצתית, "ההיסטוריה החלה משחקת בחיי", המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון.
2007 – THE WORLD WON'T LISTEN,, Otok gallery דוברובניק, קרואטיה.
2008 – תוכנית וידאו, FACE A L’ORACLE, ב – Cinémathèque française, פריז.
2009 – תערוכה קבוצתית, "ראייה מחודשת", גלריה דולינגר, תל אביב
2009 – תערוכה קבוצתית, "איסורי כלאיים", המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון
2010 – תערוכה קבוצתית, The Exotic West” Casa de Cultura de Israel“, סאו פאולו.
2010 – תערוכה קבוצתית, "מנהיגים", מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2011 – 18th.Adana Golden Boll l Mediterranean Short Film Festival
2011 – תערוכה קבוצתית, Videobrasil17, סאו פאולו.
2012 – תערוכה קבוצתית, "Ambiguous Being", מוזיאון Houg-Gah, טייפה.
2012 – תערוכה קבוצתית, "לאן", המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון.
2013 – תערוכה קבוצתית, Videobrasil18, סאו פאולו.
2014 – הביאנלה ה-31 של סאו פאולו.
הערות שוליים

1 2  אלי ערמון אזולאי, ביקור סטודיו: ההקלטות באדיבות סבא שרת, באתר הארץ, 19 ביולי 2012
↑  "עם, ארץ, מדינה" (קטלוג תערוכה), אוצרת: גלית אילת, חולון: המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, 27 במאי 2006 – 5 באוגוסט 2006.
↑  Markovich, Dalya, Moon on Mount Gerizim
↑  גז, דור, שיח אמן עם נורית שרת, באתר המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית חולון, ‏2009
↑  ספיר-ויץ, כרמית, נורית שרת: "אין פה מסר לאומה", באתר nrg‏, 29 באוגוסט 2010
מגדל נווה צדק

#invoke:תבנית מידע
מגדל נווה צדק הוא מגדל מגורים בן 44 קומות השוכן בדרום שכונת נווה צדק שבתל אביב-יפו, בקרבת גשר שלוש ומושבת הטמפלרים ולהאלה ההיסטורית, אך נבדל מהשכונה מאוד באופיו ובממדיו. הבניין נקרא גם מגדל נחושתן על שם חברת "נחושתן נכסים" שהייתה בעלת המגרש ויוזמת הבנייה בשיתוף עם חברת "אלמוג ים סוף" של אלי פפושדו. המגדל תוכנן על ידי צבי גבאי, וגובהו 147 מטרים. בנייתו החלה ב-2003 והושלמה בשנת 2007.
המבנה

המגדל מכיל 300 דירות. שטחה של כל קומה הוא כ-850 מטר רבוע ובה שלוש עד שלוש עשרה יחידות דיור. עשר הקומות הראשונות של המגדל הן כפולות. הדירות בקומות אלו מכילות קומת גלריה, כך שכל קומת גלריה מתפרסת מעל חצי דירה, ומשאירה בדירה שטח בגובה שישה מטרים שלכל רוחבו וגובהו חלון ענק.
במקביל להקמת המגדל, שיקמו היזמים מתחם רחב המשתרע מרחוב אילת בדרום עד לתוואי הרכבת ההיסטורי של קו יפו-ירושלים בצפון. מתחם זה מיועד להולכי רגל, והוא מחובר לשכונת נוה צדק בגשר העובר מעל תוואי הרכבת ההיסטורי, בדומה לגשר שלוש. כן שומרו ושופצו שלושה מבנים עתיקים במתחם והוקם פארק המסילה (בהשראת פארק המסילה בירושלים), הבניין בנוי על שישה דונמים.
על אף מאמציהם של היזמים לשפר את תדמיתו של הבניין, בין השאר על ידי תוכניות שמטרתן שיפור סביבתו, נמתחה על הפרויקט לא מעט ביקורת ציבורית. המגדל אינו משתלב עם המרקם העירוני של השכונה ההיסטורית, אשר אמורה להכפיל את מספר תושביה בעקבות בנייתו. מאחר שהבניין הוא גורד שחקים בלב שכונה נמוכה המאופיינת בסמטאות צרות, נטען כי הוא יפגע באופי השכונה. כמו כן, הבניין מטיל צל גדול על חלקים נרחבים של השכונה במשך שעות רבות של היום.
ב-2 במרץ 2006, במהלך בניית המגדל, קרס עגורן אשר גרם למותם של שני בני אדם.
הערות שוליים

↑  קובי בן שמחון, "המגדל הצרפתי": סיפורו המלא של המגדל בנווה צדק - היזם, השכנים, הצרפתים והוועדה לתכנון ובנייה, באתר TheMarker‏, 29 במאי 2008
↑  הדס שפר ודורון נחום, שני הרוגים בקריסת מנוף על בניין בת"א, באתר nrg‏, 2 במרץ 2006
מגדל נווה צדק כפי שנראה ממרכז סוזן דלל
חוק תרומת ביציות

| --- | --- |

 פרטי החוק
 תאריך חקיקה:  13/06/2010
 גוף מחוקק:  כנסת השמונה עשרה
 הצעת חוק:  חגי מירום
 משרד ממונה:  משרד הבריאות
 מספר תיקונים:  2
 
חוק תרומת ביציות התש"ע - 2010 הוא חוק שנועד להסדיר את תהליך תרומת הביציות בקרב נשים בגילאים 21–35. מטרת החוק לעזור לנשים שרוצות להרות ואינן מצליחות. הטיפול הוא טיפול פוריות לנשים שלא מסוגלות להפרות בעצמן ביציות איכותיות להריון.
היסטוריה של החוק

חוק תרומת ביציות תש"ע 2010 עבר היסטוריה ארוכה לפני קבלתו כחוק.
לראשונה הוגש להצעה בשנת 2001 על ידי נשים, אך ההצעה נדחתה. לאחר מספר שנים הוצע שוב והוגש למליאה הראשונה שלו לדיונים במאי 2007 על ידי חבר הכנסת לשעבר ממפלגת העבודה, חגי מירום. החוק עבר שלוש מליאות ונכנס לתוקף כחוק רשמי במדינת ישראל בשלוש עשרה ליוני 2010 בכנסת השמונה עשרה של מדינת ישראל.
מטרת החוק

החוק נחקק על מנת להבטיח את בריאותיהן של התורמות והנתרמות כאחד ולהביא שימוש סדיר בביציות, ועם זאת לסייע לאותן נשים במצוקה המבקשות להרות וזקוקות לתרומת הביציות הללו.
עיקרי חוק תרומת ביציות

התורמות חייבות להיות בגילאים 21–35 בריאות ומוכנות נפשית לתהליך, התרומות מתבצעות לנשים מעל גיל ה-30 שלא הביאו ילדים ובעתיד מתכננות להביא ילדים לעולם ואילו החוק אמור לסייע להן גם בשלב המאוחר של החיים להיות הרות.
התורמת חייבת להישאר אנונימית על מנת למנוע בעיות עתידיות בין הנשים לגבי הילוד.
על מנת לתרום, התורמת חייבת לענות על כל התנאים הבאים: לא נשואה, קרובת משפחה של האבא המיועד, לא פסולת דין. אישה שהחליטה לתרום ונמצאת בין אותם הגילאים יכולה לתרום רק 3 פעמים בחייה ובהפרש זמן של 3 חודשים בין תרומה לתרומה.
פיצויים

לתורמת יינתנו פיצויים על ידי בית החולים שבו בוצעה פעולת שאיבת הביציות, גובה הפיצויים 20,316 ש"ח לשאיבה, עליהם פטור ממס הכנסה.
הערות שוליים

1 2  משרד הבריאות, תרומת ביציות, משרד הבריאות, באתר משרד הבריאות
↑  חוק תרומת ביציות, באתר main.knesset.gov.il
1 2  חבלי לידה: כל הקשיים בדרך לקבלת תרומת ביצית, באתר nrg
↑  חוק תרומת ביציות - מידע אודות החוק בישראל, באתר מנור מדיקל
↑  מתן תרומת ביצית, באתר כל זכות
הפיגוע במכינה בעצמונה

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |
 תאריך:  7 במרץ 2002
 מקום:  עצמונה
 מטרה:  אזרחים
 קואורדינטות:  31°19′19″N 34°15′04″E﻿ / ﻿31.321912°N 34.251165°E﻿ / 31.321912; 34.251165
 סוג:  פיגוע ירי
 נשק:  רובה, רימונים
 הרוגים:  5
 פצועים:  23
 מבצע:  חמאס חמאס
 מספר מפגעים:  מחבל פלסטיני אחד
 מפגעים הרוגים:  1
 מניע:  טרור אסלאמי לאומני
  (למפת מערב הנגב מוגדלת) בני עצמון(למפת מערב הנגב רגילה) בני עצמון(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בני עצמון(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בני עצמון
 
הפיגוע במכינה בעצמונה הוא פיגוע ירי שהתרחש בליל 7 במרץ 2002 (כ"ד באדר ה'תשס"ב) במכינה הקדם צבאית עֹצֶם בעצמונה שבגוש קטיף, ובו נרצחו חמישה מתלמידי המכינה, ועשרים ושלושה נפצעו.
הרקע לפיגוע

הפיגוע התרחש במהלך חודש מרץ 2002. במהלך חודש זה אירעו פיגועים רבים בכל רחבי ישראל ונרצחו 135 ישראלים. חודש זה כונה בפי רבים "מרץ השחור". ריבוי האירועים הביטחוניים בו, שבמרכזם עמד הפיגוע במלון פארק, הוביל ליציאה למבצע חומת מגן למיגור קיני הטרור בשטחי יהודה ושומרון.
הרקע לפיגוע > מקום הפיגוע

המכינה הקדם צבאית עצם הוקמה בעצמונה שבגוש קטיף בשנת תשנ"ב (1991), בידי תושב היישוב הרב רפי פרץ, (לימים הרב הראשי לצה"ל, ולאחר מכן שר בממשלת ישראל). היא שכנה במתחם מגודר בשולי היישוב, בסמוך לבית הספר (תלמוד תורה) המקומי. בשנת 2002 למדו במכינה 120 תלמידים.
הפיגוע

בליל יום חמישי, 7 במרץ 2002 (כ"ד באדר ה'תשס"ב), בסביבות השעה 23:30, חדר לעצמונה המחבל מוחמד פתחי פרחאת, תושב שכונת שג'אעייה בעזה בן 19 חבר הזרוע הצבאית של חמאס ובנה של "אם השהידים" אום נידאל. הוא הגיע אל היישוב מכיוון דרום-מערב, משכונת תל א-סולטאן שבצפון רפיח, וחתך באמצעות מספרי תיל את הגדר שסביב היישוב ואת גדר מתחם המכינה הקדם צבאית עצם.
המחבל הבחין במבנה מגורים קטן שחלונו פתוח, מתוכו נשמעה מוזיקה. הוא זרק רימון דרך החלון וירה צרור. הרימון התפוצץ, בחדר פרצה שרפה, ושני התלמידים ששהו בו נפגעו. אריק קרוגליאק נשרף כליל, וגופתו זוהתה מאוחר יותר על פי בדיקת סמני DNA. חברו לחדר, ערן פיקאר, נפצע אנושות ונפטר מספר שעות לאחר מכן בבית החולים תל השומר. לאחר מכן נתקל בתלמיד המכינה אריאל זנה, ירה בו והרגו. הוא ניסה להיכנס למבנה מגורים ממוגן, אולם תלמידים נאבקו בו באמצעות הדלת הכבדה, וחסמו את דרכו.
עם צרור היריות הראשון ופיצוץ הרימון כיבו תלמידים את אורות חדר השיעורים, בו התקיים באותו ערב שיעור של הרב אלי אדלר בנוכחות כחמישים תלמידים. תלמיד המכינה אשר מרקוס, אשר שהה באותה עת בשמירה לצד שומר נוסף, ניסה להיכנס אל חדר השיעורים, אולם המחבל ירה בו והרגו. הוא זרק לתוך החדר רימון נוסף, ממנו נהרג טל (טליק) קורצווייל, ותלמיד נוסף נפצע באורח קשה. לאחר מכן נעמד מול חלונות החדר, ירה לתוכו צרורות וזרק רימון נוסף, אשר פגעו בתלמידים נוספים.
בשלב זה הגיע למקום הרב אריק אשדת, מרבני המכינה, וניהל קרב יריות עם המחבל. לבסוף המחבל נהרג על ידי אייל תם, קצין צה"ל בדרגת סגן אלוף, אשר הגיע אל המכינה מביתו בראש צוות הכוננות של היישוב. במהלך האירוע הטיל המחבל שישה רימונים ורוקן תשע מחסניות.
האירוע כולו ארך כ-20 דקות, ונרצחו בו חמישה מתלמידי המכינה, כולם כבני 18: אהרון מרדכי אריק קרוגליאק תושב בית אל, טל צבי טליק קורצווייל תושב בני ברק, ערן יוחנן פיקאר, אריאל יוסף זאנה וברוך אשר צבי מרקוס, שלושתם תושבי ירושלים. חמישה נוספים נפצעו באורח קשה, ו-18 באורח בינוני וקל. חלק מן הפצועים פונו במסוק צה"ל לבית החולים תל השומר. פצועים קלים יותר פונו לבתי החולים סורוקה בבאר שבע וברזילי באשקלון. חלק מהפצועים אותרו רק כעבור שעה מתחילת האירוע, משום שרק אז הגיעו כוחות לחלקים נוספים במתחם המכינה.
לאחר הפיגוע

יום לאחר הפיגוע, ביום שישי, נערכו לוויות הנרצחים. אשר מרכוס, אריאל זנה וערן פיקאר נטמנו בהר המנוחות בירושלים, טל קורצווייל נטמן בבית העלמין סגולה, ואהרן קרוגליאק נטמן ביישובו בית אל.
ביוני 2002 חשף שב"כ את חוליית חמאס שעמדה מאחורי הפיגוע, כאשר תכננה לבצע שלושה פיגועי התאבדות נוספים. ביולי 2002 נהרג ראש הזרוע הצבאית של חמאס סלאח שחאדה, אשר לדברי ראש הממשלה אריאל שרון היה אחראי לפיגוע. במאי 2004 נהרג בסיכול ממוקד ואאל נסאר, מבכירי ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה, ומהאחראים לפיגוע. ב-2005 נהרג אחיו של המחבל, פעיל חמאס בעצמו. אח נוסף, פעיל חמאס אף הוא האחראי על הכנת רקטות קסאם בארגון, נהרג קודם בתאונת עבודה.
ב-25 באוקטובר 2023 ובמסגרת מלחמת חרבות ברזל, דווח כי נהרג מפקד גדוד גזרת צפון ח'אן יונס של חמאס, תייסיר מבאשר, שגם הוא היה אחראי לפיגוע במכינה. ב-13 בנובמבר 2023, צה"ל בהכוונת שב"כ הודיעו על חיסולו של חמד חמיס דבאבש שהיה מעורב בהכוונת הפיגוע.
התגובות לפיגוע > תגובות בישראל

תלמידי המכינה הוציאו לאור את הספר "חמושי עוז", עם סיפור חייהם ומותם של חמשת הנרצחים.
באפריל 2012 העניקו משפחות הנרצחים בפיגוע לנשיא המדינה שמעון פרס הגדה של פסח שנכתבה לזכר הנרצחים.
התגובות לפיגוע > תגובות ברשות הפלסטינית

גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס, הודיעו כי הם ביצעו את הפיגוע. מוחמד סינוואר היה ממשלחי המרצח אל הפיגוע.
לאחר הפיגוע פורסם תיעוד של אם המחבל, מרים פרחאת, המעודדת את בנה לצאת ולרצוח יהודים. לאורך שנים שיבחה את בנה הרוצח, עודדה את שאר חמשת בניה – כולם אף הם חברי גדודי עז א-דין אל-קסאם, להמשיך בפעילות טרור, והפכה לסמל של אם פלסטינית. בהמשך כיהנה כחברת המועצה המחוקקת בעזה מטעם רשימת חמאס. ב-2006 הופצץ ביתה בשכונת שג'אעייה מן האוויר.
בהלווייה צבאית שנערכה לה בשנת 2013 השתתפה כל הנהגת חמאס ברצועת עזה, בראשה אסמאעיל הנייה, אשר אמר: "היא הייתה אחד מסמלי האומה והג'יהאד בהיסטוריה של הדור הנוכחי". נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס, הורה לפתוח אוהל אבלים במוקטעה ברמאללה, ולהעניק לה אות הוקרה על הקרבתה. אישים מרכזיים דוגמת מוחמד דחלאן, וכן תנועות פלסטיניות כפת"ח, פרסמו הודעות אֵבל ברוח זו.
הרשות הפלסטינית הנציחה את שם המחבל בטורנירים ותחרויות ספורט.
הערות שוליים

↑  מאת נדב שרגאי, תלמידים מנעו מהמחבל להיכנס למקלט, באתר הארץ, 9 במרץ 2002
↑  יזהר אשדות פוגע ברגשותיהם של פצועי פיגוע, באתר תפוז
↑    קרני אלדד, ‏בשבילם גיבורים, בעיתון מקור ראשון, 19 בספטמבר 2018
↑  נעם ברקן ואלישע בן קימון | צילום: שאול גולן, אחים בדם, באתר ynet, 22 בדצמבר 2018
↑  צה"ל הדיח במפתיע שני קצינים בכירים תושבי התנחלויות, באתר ערוץ 7, 17 בפברואר 2005
↑  נאוה צוריאל, "החברים שלנו מתו לנו בידיים", באתר nrg‏, 10 במאי 2002
↑  חמישה מתלמידי המכינה הקדם-צבאית בעצמונה נרצחו בהתקפת מחבל, באתר ערוץ 7, 8 במרץ 2002
↑  תחקיר הפיגוע בעצמונה: כיצד למנוע חדירה נוספת, באתר וואלה, 8 במרץ 2002
↑  אפרת וייס ועתי"ם, הובאו למנוחות הרוגי הפיגוע בעצמונה, באתר ynet, 9 במרץ 2002
↑  נחשפה חוליית חמאס שביצעה את הפיגוע במכינה בעצמונה, באתר ערוץ 7, 3 ביוני 2002
↑  דיאנה בחור, שרון: ההתנקשות – אחת ההצלחות הגדולות, באתר ynet, 23 ביולי 2002
↑  ואאל נצאר, מבכירי ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה, באתר מרכז המידע למודיעין ולטרור על שם אלוף מאיר עמית
↑  אחד מההרוגים בעזה: אחיו של המחבל מעצמונה, באתר וואלה, 24 בספטמבר 2005
↑  יואב זיתון, עינב חלבי, כ-22 שנים אחרי, חוסל בעזה המחבל שאחראי לטבח בעצמונה, באתר ynet, 25 באוקטובר 2023
↑  דביר עמר, הרב רפי פרץ לערוץ 7: "יש דין ויש דיין לבן מוות הזה", באתר ערוץ 7, 25 באוקטובר 2023
↑  https://IDFANC.activetrail.biz/ANC13112023593.5, דובר צה"ל, ‏13 בנובמבר 2023 (באנגלית)
↑  משפחות הנרצחים העניקו 'הגדה' לנשיא פרס, באתר בחדרי חרדים, 4 באפריל 2012
↑  אטילה שומפלבי ושמעון איפרגן, 5 צעירים נהרגו בפיגוע בעצמונה, באתר ynet, 8 במרץ 2002
↑  עמית כהן, מוסף שבת, האיש שמחזיק בגלעד שליט, באתר nrg‏, 16 בפברואר 2008
↑  מאמר בקנדה משבח את אימהות הג’האדיסטים, באתר המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה
↑  ראיון עם אמו של מחבל מתאבד, באתר MEMRI, ‏9 ביוני 2002
↑  אום נידאל: אני גאה בשני בני שהפכו לשהידים, באתר MEMRI, ‏5 במרץ 2004
↑  אמהות פלסטיניות שלחו את בניהן לפיגועי התאבדו, באתר MEMRI, ‏1 בדצמבר 2011
↑  שלומי אלדר, בחייה ציוותה להם את המוות, באתר al-monitor, ‏19 במרץ 2013
↑  הופצץ בית אמו של המחבל מעצמונה, באתר ערוץ 7, 11 באוקטובר 2006
↑  אליאור לוי, 'אם השאהידים' מתה בעזה וזכתה להלוויה צבאית, באתר ynet, 17 במרץ 2013
↑  ברשות הפלסטינית ובחמאס מספידים ומשבחים את אום נידאל פרחאת, באתר MEMRI, ‏24 במרץ 2013
↑  איתמר מרכוס, נאן ז'אק זילברדיק, ברברה קרוק ואחרים, ממחבלים לדמויות נערצות: מיסוד ההסתה ברשות הפלסטינית, מבט לתקשורת הפלסטינית, 1 ביולי 2010, עמ' 13
מאשה קלו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בנובמבר 1935 סובאלק, רפובליקת פולין 
 פטירה:  4 באוגוסט 2019 (בגיל 83) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תאריך עלייה:  1949
 שפות היצירה:  עברית 
 צאצאים:  ענת קלו לברון 
 
מאשה קלו (25 בנובמבר 1935 – 4 באוגוסט 2019) הייתה ספרנית, סופרת, משוררת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה

מאשה קלו נולדה בסובאלק, פולין. בשנת 1939, עם פרוץ המלחמה, עברה עם משפחתה לרוסיה.
ב-1949, עלתה לארץ והשתקעה בגבעתיים. שירה הראשון פורסם ב-1976 בשבועון "דבר לילדים". מאז פרסמה כ-150 שירים מקוריים ומתורגמים ו-12 ספרי ילדים.
את שירה "כוכב מטייל" הלחין שם טוב לוי וביצע דודו זכאי.
קלו עבדה כספרנית בספרייה למדעים מדויקים ולהנדסה באוניברסיטת תל אביב. ביתה היא הסופרת ענת קלו לברון.
היא הלכה לעולמה בשנת 2019 ונטמנה בבית עלמין ירקון.
יצירותיה

פרח קט (תל אביב : יזרעאל, תשל"ז 1976)
ציירתי לי עפיפון (תל אביב : יזרעאל, תשל"ט 1979) - איורים - בינה גבירץ
מחר אלך ללמוד (ירושלים : דביר, תשמ"ב 1982) - איורים - אורה איתן
יפית הלכלוכית(מאת יוליוס לוטיה) (תל אביב : מודן, 1984) - גרסה עברית ועיבוד - מאשה קלו
עולמה של הולי הובי (תל אביב : מודן, תשמ"ד) - גרסה עברית ועיבוד - מאשה קלו
הברוזה המבלבלת / על-פי יאן בז'כוה (תל אביב : דביר, תשמ"ו 1986) - ציורים - ליאת בנימיני אריאל
הכלב בים (תל אביב : מודן, 1992) - איורים - בינה גבירץ
הפתעות בשקיות (ירושלים : כרטא, תשנ"ה 1995) - איורים - גיל-לי אלון קוריאל
החידות הראשונות שלי (תל אביב : לומדן, 1997) - איורים - גיל-לי אלון קוריאל
אני אוהב את השכונה (קריית גת : דני ספרים, 1997) - איורים - טלי קריבולט
חידות קטנות לחגים ולעונות (בן שמן : מודן, 2002) - איורים - גיל-לי אלון קוריאל
מכתב לניבי הנמרונת (בן-שמן : מודן, 2007) - איורים - הלה חבקין ; עריכה - עפרה גלברט-אבני
לקריאה נוספת

סופרים קוראים - מאשה קלו (יוטיוב)
איזה צבע יש לשיר - מאשה קלו - מאזניים - חודש אפריל 2008
הערות שוליים

↑  שירונט - מאשה קלו
↑  מאשה קלו - ביוגרפיה, באתר לקסיקון הספרות העברית החדשה
↑  מודעת אבל - מאשה קלו
↑  טל סימון, ספרי בריאות לילדים: יפית הלכלוכית - סקירה, באתר nrg
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298554905171  GND: 1219471828  ISNI: 0000 0000 5407 556X  LCCN: nr91015509  VIAF: 4785585   WorldCat (עם VIAF): 4785585
מוצב חרדון

מוצב חרדון היה המוצב הדרומי ביותר בציר פילדלפי שבין רצועת עזה למצרים, בסמוך לעיר רפיח. המוצב אויש על ידי חיילי חטיבת גבעתי וגדוד הסיור הבדואי, בכפוף לחטיבת קטיף – החטיבה הדרומית שבאוגדת עזה. כ-500 מטרים מהמוצב שכן מוצב מקביל של הצבא – מוצב טרמית.
אירועים בולטים

ב-17 בדצמבר 2003 חמאס ניסה לפוצץ את מוצב חרדון באמצעות מנהרה עם חומרי נפץ שנחפרה בסמוך למוצב. למרות הפיצוץ המוצב נפגע קלות בלבד.
ב-21 באוקטובר 2004 רב-סמל מתקדם משה אלמליח (ששירת בחיל ההנדסה הקרבית ועסק בעבודות תשתיות בציר) נהרג מפיצוץ מטען, לאחר שאיתר פיר של מנהרה בסמוך למוצב.
בינואר 2005 פרצה דליקה במוצב (ככל הנראה כתוצאה מתקלה מבצעית), שגרמה לפציעתם של שני חיילים.
באפריל 2005 ועדות ההתנגדות העממית ירו לעבר קבלנים אזרחיים וכוח צבאי בסמוך לציר. מהירי נפצעו איש קבע באופן בינוני ואזרח באופן קל. ועדות ההתנגדות טענו כי הירי בוצע כנקמה בפלסטינים בשבוע קודם לכן.
ראו גם

מוצב אלוף
מוצב טרמית
הערות שוליים

↑  חנן גרינברג, הפעילות בפילדלפי: "המקום הכי מפחיד בשטחים", באתר ynet, 13 במאי 2004
↑  חמאס ניסה לפוצץ מוצב צה"ל ליד רפיח, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2003
↑  נכשל ניסיון לפוצץ מוצב ברצועה, באתר וואלה, 17 בדצמבר 2003
↑  אריאלה רינגל הופמן, הבופור של עזה, באתר ynet, 25 ביולי 2015
↑  חנן גרינברג, חייל נהרג מפיצוץ מטען בציר פילדלפי, באתר ynet, 21 באוקטובר 2004
↑  2 חיילים נפצעו בדליקה במוצב חרדון בציר פילדלפי, באתר גלובס, 9 בינואר 2005
↑  חנן גרינברג ושמוליק חדד, שריפה במוצב בציר פילדלפי; 2 חיילים נפצעו, באתר ynet, 9 בינואר 2005
↑  אמיר בוחבוט, חייל ואזרח נפגעו מירי בציר פילדלפי, באתר nrg‏, 18 באפריל 2005
| בסיסי ומחסומי צה"ל ברצועת עזה |
| --- | --- | --- |
| לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות (עד 2005) | מחנה נוריה • בסיס נצרים • מוצב אלוף • מוצב חרדון • מוצב טרמית • מוצב JVT • מוצב מגן 3 (סמבה) • מוצב אורחן |  |
| ממלחמת חרבות ברזל (2023 והלאה) | בסיס נצרים • בסיס ג'וחור א-דיכ • בסיס בקרבת אל-מוע'ראקה • מחסום נצרים • מחסום צומת נצרים |  |
אוריינט האוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית מגורים, בניין משרדים 
 כתובת:  מזרח ירושלים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  השטחים הפלסטיניים 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1897
 תאריך פתיחה רשמי:  1897 
 
 קואורדינטות:  31°47′20″N 35°13′48″E﻿ / ﻿31.788941666667°N 35.230086111111°E﻿ / 31.788941666667; 35.230086111111
 www.orienthouse.org
  (למפת ירושלים מוגדלת) אוריינט האוס(למפת ירושלים רגילה) אוריינט האוס(למפת הרי ירושלים רגילה) אוריינט האוס(למפת הרי ירושלים מוגדלת) אוריינט האוס
 
אוריינט האוס (מאנגלית: Orient House, "בית המזרח"; בערבית: بيت المشرق, "בית אל-משרק") הוא בניין ברחוב אבו עובידה בשכונת באב א-זהרה שבמזרח ירושלים, ששימש בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 כמטה של אש"ף בעיר. הבית, שנבנה בסוף המאה ה-19 בידי איסמאעיל מוסא אל-חוסייני כחווילה מפוארת למגוריו, שימש לאורך השנים חליפות כבית מגורים, כמעון אירוח לאורחים רמי מעלה, כבית מלון, וכבניין ציבור המאכלס מוסדות פלסטיניים שונים.
ישראל ראתה במקום סמל לאחיזה הפלסטינית בירושלים, ואיימה מספר פעמים לסגור את הבניין. באוגוסט 2001, במהלך האינתיפאדה השנייה ולאחר מותו של פייסל חוסייני, נסגר הבניין על פי החלטת ממשלת ישראל ופונו המוסדות הפלסטינים שאכלסו אותו. מאז הבניין ריק ואינו מתפקד, מתוקף צו השר לביטחון פנים המתחדש בכל חצי שנה, אף כי נעשים מאמצים ברשות הפלסטינית לפתוח אותו מחדש.
היסטוריה > בית לאצולה, מלוכה ודיפלומטיה

איסמאעיל מוסא אל-חוסייני ("איסמאעיל ביי"), שהיה ממונה על החינוך בירושלים, הקים את הבית כבית מגוריו בשנת 1897. באותם ימים של שלהי התקופה העות'מאנית בירושלים, הייתה בעיצומה המגמה של ההתיישבות מחוץ לחומות העיר העתיקה, על רקע הצפיפות הגוברת בתוכה. בעוד היהודים התיישבו ממערב לעיר העתיקה, לאורך רחוב יפו וסביבותיו, בנו הערבים את בתיהם מצפון לעיר העתיקה, לאורך דרך שכם – הדרך שהובילה משער שכם צפונה לעבר העיר שכם. כבן למשפחת חוסייני, אחת המשפחות העשירות והמכובדות של ירושלים, בנה איסמאעיל חוסייני את ביתו בהדר רב, כבית אחוזה היושב על קרקע רחבת ידיים. בשכנות לו בנו בני חוסייני אחרים את בתיהם, והאזור נודע כ"שכונת החוסיינים".
כבר בשנה הראשונה לקיומו מילא הבית, בפעם הראשונה מני רבות, תפקיד ציבורי ודיפלומטי כאשר ארח מסיבת תה של הנהגת ערביי ארץ ישראל ונכבדיהם לכבודו של הקיסר וילהלם השני, בעת ביקורו ההיסטורי בירושלים ב-1898. באירוע חגיגי זו הופעלו זיקוקין די-נור, ואסון התרחש כאשר בתו של אסמאעיל ביי שיחקה בזיקוק שהתפוצץ בידיה וגרם למותה. בשנת 1931 קיבלו בבית האמיר עבדאללה, המלך עלי והנסיך זייד את פני המכובדים שבאו לנחמם על מות אביהם השריף חוסיין בן עלי, שנפטר בעבר הירדן והובא לקבורה בהר הבית בירושלים. כן ארח הבית את קיסר אתיופיה היילה סלאסי שנאלץ לגלות מארצו ב-1936-1937 בעקבות המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
אסמאעיל חוסייני מת ב-1945 והבית עבר בירושה לבנו, אברהים חוסייני. לאחר מלחמת העצמאות ב-1948 נותר הבית בצידה הירדני של ירושלים. הוא שימש כמטה של ועדת הפיוס לארץ ישראל ושל אונר"א - סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם, בשנים 1949-1950. לאחר מכן הפך אותו חוסייני לבית מלון שפעל תחת השם "ניו אוריינט האוס הוטל".
לאחר מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר תחת שלטון ישראלי נסגר המלון, ובעלי הבניין החליטו להשתמש בו מחדש כבית מגורים. בתקופה זו השתכנה בבניין למשך תקופה קצרה חלק מתושבי העתיידים של שכונת קריית איתרי וכן גם ישיבת איתרי בראשות הרב מרדכי אליפנט, עד מעברה לבניין הקבע בסמוך לבית צפאפא. משהתקשו בעלי הבניין לעמוד בעלויות הכבדות של אחזקת בית מידות כזה, השכירו את קומתו העליונה לאחת מהסוכנויות הבינלאומיות לסיוע לפליטים שפעלו בעיר. בתקופה זו איבד הבניין מזוהרו, ופשתה בו הזנחה. ב-1983 החל לפעול באוריינט האוס המכון ללימודים ערביים מייסודו של פייסל חוסייני, דבר שבהדרגה הפיח בו חיים מחדש.
היסטוריה > סמל לאומי

מעמדו של הבניין כאחד מסמלי הלאומיות הפלסטינית התקבע בעת האינתיפאדה הראשונה, כאשר המכון ללימודים ערביים בניהולו של פייסל חוסייני הפך לגורם פוליטי בעל משמעות, ופייסל חוסייני עצמו התבלט כמנהיג פלסטיני מבטיח הזוכה לכבוד והערכה בעולם. המכון הרחיב את פעולותיו, ובבניין האוריינט האוס נפתחו מחלקות נוספות שעסקו בפעילות פוליטית פלסטינית. תוך זמן קצר, ב-1988, סגרו שלטונות ישראל בהוראת שר הביטחון יצחק רבין את הבניין, במסגרת הניסיונות להביא לרגיעה באינתיפאדה, ומתוך מגמה שלא לאפשר לקיומו ולפעילותו המדינית הפלסטינית להפוך לעובדה ניצחת בלב ירושלים. הבניין נותר סגור במשך יתר שנות האינתיפאדה.
האווירה החיובית שנוצרה על רקע דעיכת האינתיפאדה, סיום מלחמת המפרץ, וועידת השלום במדריד (1991) אפשרה את פתיחתו מחדש של הבניין ב-1992. הבניין חזר להיות, ביתר שאת, מוקד לפעילות פוליטית פלסטינית. פייסל חוסייני מונה בידי ערפאת כאחראי הרשמי לענייני ירושלים בוועד הפועל של אש"ף, והוא הפך את האוריינט האוס למטה פעילות אש"ף בירושלים. אישי שמאל ישראלים התארחו שם בקונצרטים ישראלים-פלסטיניים, בחתונתו של נביל שעת, ובאירועים נוספים. בתקופה זו רחשה בין כותלי הבניין פעילות פוליטית הולכת וגוברת, וחלק גדול מן ההכנות והפגישות לקראת הסכמי אוסלו התקיים בו. האוריינט האוס שימש כמרכז פוליטי, תרבותי וחברתי, ועם הקמת הרשות הפלסטינית, היה לזרוע שלה בירושלים. הדגל הפלסטיני התנוסס בקביעות על הבניין באותה תקופה, בהפגנת נוכחות מתריסה שצרמה לישראלים רבים, אך באווירת אופטימיות אוסלו ששררה באותה עת לא ננקטו כל פעולות בנושא. ממשלת רבין אף חתמה על מספר הסכמים אשר הוסתרו מהציבור הישראלי ובהן התחייבה לאפשר פעילות מסוימת של הרשות הפלסטינית במזרח ירושלים בכלל ובאוריינט האוס בפרט[דרוש מקור].
באותה תקופה פעלו בבניין מספר מחלקות של הרשות הפלסטינית. ביניהן, המחלקה הגאוגרפית, שעסקה במיפוי וחקר התפתחות ההתנחלות היהודית בשטחי יהודה ושומרון וכן ברישום הקרקעות והבתים במזרח ירושלים; והמחלקה המדינית, שבראשה עמד שריף אל-חוסייני, ועסקה במגעים המדיניים מטעם הרשות. בפועל, הפך הבניין להיות מעין משרד החוץ הפלסטיני, בייחוד לאחר הסכם אוסלו. דיפלומטים זרים פקדו אותו בקביעות, וקיימו בו מגעים עם גורמי שלטון מטעם הרשות הפלסטינית.