stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרילנסר
רקע

עבודות הפרילנס נפוצות בעיקר בתחומי מקצוע ספציפיים, כגון: עיתונאות, פרסום, גרפיקה, כתיבה טכנית, תרגום, שירותי ייעוץ שונים. הפרילנסר מספק את שרותיו עם חוזה בכתב או בלעדיו. לפרילנסר מחויבות אישית כלפי מקבל שירותיו, אבל אין ביניהם יחסי עובד-מעביד. הפרילנסר נהנה מהחירות לבחור את לקוחותיו, ועובד בדרך כלל עבור לקוחות אחדים במקביל, ולעיתים חופשי לקבוע את סדר יומו. עבודות הפרילנס מאפשרות לעיתים לפרילנסר לעבוד מהבית, ופרילנסרים רבים חוסכים את הצורך בהוצאות אחזקה שוטפות של משרד ומזכירות. עם זאת, הפרילנס לא נהנה מזכויות של עובד מן המניין והעסקתו אינה כפופה בהכרח לחוקי זכויות עובדים שכירים. משום כך, חלק מההתקשרויות בין מזמיני שירות לפרילנסרים, ובייחוד התקשרויות ממושכות, נתפסות כתצורת העסקה קבלנית או מיקור חוץ.
מקום עבודה יכול להעסיק מספר פרילנסרים לפרויקט אחד. מבחינת המעסיק, מדובר בעבודה שאינה מצריכה אחזקת עובד שכיר, על המחויבות הגבוהה הכרוכה בכך, במיוחד כשעבודות הפרילנס הן במקרים רבים עבודות עונתיות (למשל: בעונת השידורים בטלוויזיה, יש עבודות פרילנס רבות לכותבים).
האינטרנט הגביר את המודעות לעבודות פרילנס, ומאפשר התקשרויות כאלה באופן קל יותר והרחבת תחומי העבודות (פרויקטים של מחשוב, תוכן אינטרנטי, ועוד). קיימות חברות המתמחות בתיווך פרויקטים של פרילנס מכל התחומים. עלייתה של כלכלת הפלטפורמה והכלכלה המשתפת עם חברות כמו אייר בי-אנד-בי או אובר, הגדיל את יכולתם של רבים להתפרנס במודל זה, אם כי בד בבד הגביר את הביקורת על חסרונותיו של המודל, מה שהוביל בשנת 2019 לחקיקתו של חוק תקדימי בקליפורניה שמסדיר את העסקתם של עובדים כפרילנסרים, חוק AB5 (אנ'), ולתקנות מקומיות שנחקקו במקומות נוספים. החוק מתמקד בהסדרת תנאיהם של פרילנסרים שמועסקים בעיקר על ידי מעסיק עיקרי, ומטרתו הייתה להבטיח לפרילנסרים במקרים אלו זכויות עובדים, למשל, הקפדה על שכר מינימום. עם זאת, במעמד קביעת החוק הוצעו פרשנויות סותרות בדבר יכולתו לסייע או להרע בפועל את מצבם של העובדים, למשל, הועלו חששות שהגברת עלות עובדים בתחומים מסוימים תהפוך חברות ללא רווחיות ותוביל לסגירתן ולפיטורי העובדים, או שתגבר העסקת עובדים מחוץ לקליפורניה על חשבון העובדים המקומיים (למשל, בתעשיות כמו עיתונות, בהן ניתן לשלוח את הכתבות באמצעים אלקטרונים). חששות אלו עמדו בבסיס קמפיין תקשורתי יוצא דופן בהיקפו שניהלו מספר חברות כלכלת פלטפורמה, בסופו הוחרגו בנובמבר 2020 תחומי ההסעה והפצה מהחוק, בעקבות החלטה שהתקבלה במשאל עם.
על פי בדיקת פורבס, נכון לשנת 2019, שיעור הפרילנסים מבין המועסקים בארצות הברית עומד על 35%.
אטימולוגיה ואופי העיסוק

השימוש הראשון במונח היה של סר וולטר סקוט, ברומן ההיסטורי "אייבנהו", בו הוא השתמש במונח פרילנסר (מילולית: "נושא-רומח חופשי") לכינוי שכיר חרב בימי הביניים. המונח עבר הפשטה בשנות ה-60 של המאה ה-19, וב-1903 כבר הופיע במילון אוקספורד כמונח מוכר. בתקופה המודרנית עבר המושג עיבוד – משם עצם לשם תואר או פועל ("עבודת פרילנס", "הוא עובד פרילנס") ובשפה האנגלית אף כפועל (she freelances as a photographer).
ההבדל בין עצמאי רגיל לבין פרילנסר אינו גדול, וקשור בעיקר באופי העבודה, ובעובדה שהפרילנסר נמצא במקום בו יכול היה להיות גם שכיר. בהכללה גסה ניתן לומר כי: כל פרילנסר הוא עצמאי אך לא כל עצמאי הוא פרילנסר.
אין לפרילנסר תרגום מקובל לעברית. בתי משפט מעדיפים את המונח "משתתף חופשי". בתחום משאבי אנוש יכולה עבודת הפרילנס להיכלל תחת המסגרת הכוללת של "מיקור פנים".
הפרילנסר בישראל

שרותי פרילנס קיימים במגוון רחב של שירותים, כמו גם חברות ישראליות המשמשות זירת מפגש בין מעסיקים ופרילנסרים.
מבחינה משפטית, נראה לכאורה כי מעמדו של הפרילנסר ביחסי עובד-מעביד ברור וכי הוא עצמאי, ובכל זאת הנושא עלה לדיון פעמים אחדות בבית הדין לעבודה, ושם נמצא כי בתנאים מסוימים עבודת פרילנס יכולה להיכלל במסגרת הרחבה של המונח עובד שכיר וכי הוא זכאי לחלק מהזכויות מכוח דיני העבודה, זכאות שתיקבע על-פי תכלית החוקים, כמו במקרה העיתונאי שאול צדקא נגד גלי צה"ל. סוגיה זו זכתה מצד מבקריה, הטוענים כי מדובר בתצורה של העסקה פוגענית או קבלנית לכינויים 'פרילנסרים פיקטיביים' או 'פרילנסרים בעל כורחם'. המבקרים טוענים כי מלבד העובדה שהיא מאפשרת למעסיקים להתחמק מתחולתם של חוקי עבודה שונים על עובדיהם – היא גם מעמידה קשיים בפני העובדים להתארגן על מנת להיאבק על זכויותיהם.
מספר ענפים הבולטים בתצורת ההעסקה פרילנסרית הם תחום התיאטרון והמקצועות האומנותיים בכלל, עיתונות וצילום, תפקידי הפקה והדרכה.
הערות שוליים

1 2  יובל דרור, החוק שמאיים על הכלכלה השיתופית, באתר עושים היסטוריה
↑  ויקי אוסלנדר, הכסף ניצח את הדמוקרטיה: אובר וליפט הוציאו 205 מיליון דולר כדי להימנע מתשלום לנהגים, באתר כלכליסט, 12 בנובמבר 2020
↑  Elaine Pofeldt, Full-time Freelancing Lures More Americans, פורבס, ‏Oct 5, 2019
↑  אמיר בשה ומורן סבוראי, ‏בחנו את עצמכם: האם אתם פרילנסרים פיקטיביים?, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 15 בפברואר 2018
↑  אלון לוין ומיכל אטינגר, משתתף חופשי זכאי לעתים לתנאים סוציאליים של עובד, באתר ynet, 31 בדצמבר 2001
↑  אמיר בשה ומורן סבוראי, ‏בחנו את עצמכם: האם אתם פרילנסרים פיקטיביים?, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 15 בפברואר 2018
↑  ניצן צבי כהן, ‏תנאי העבודה של שחקן תיאטרון: שכר מתחת למינימום וחוסר ביטחון תעסוקתי, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 7 במאי 2018
↑  ניצן צבי כהן, ‏עיתונאי 'הזמן הירוק': המו"ל תכלת תקשורת לא שילמה שכרנו מאז אוגוסט, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 22 באפריל 2018
↑  כתף אל כתף, באתר העין השביעית, 18 באפריל 2016
↑  ניצן צבי כהן, ‏Not-So-Free-lancer, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 8 במאי 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4133097-3
יבגני וסניק

| --- | --- |

 לידה:  15 בינואר 1923 סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 פטירה:  10 באפריל 2009 (בגיל 86) מוסקבה, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרויקורובסקויה 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 תקופת הפעילות:  1948–2009 (כ־61 שנים) 
 מקום לימודים:  בית הספר הגבוה למשחק על שם מיכאיל שצ'פקין (1948) 
 פרסים והוקרה:  מדליית העוז (10 ביוני 1945)  מדליה על כיבוש קניגסברג (2 בדצמבר 1945)  עיטור הידידות בין העמים (15 בפברואר 1983)  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1971)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1961)  עיטור הדגל האדום של העמל (4 בנובמבר 1974)  מדליית העוז (28 ביוני 1944)  דרגה שנייה במסדר המלחמה הפטריוטית (6 באפריל 1985)  עיטור הכוכב האדום (28 בפברואר 1945)  אמן העם של ברית המועצות (1989)  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית (15 בינואר 1998)  מדליה להנצחת 30 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  מדליה להנצחת 50 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 70 שנה לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה לציון 60 שנים לכוחות המזוינים של ברית המועצות  מדליה להנצחת 20 שנים לניצחון במלחמת המולדתה הגדולה 1941–1945  מדליה על שם ז'וקוב  מדליה להנצחת 50 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  מדליית הניצחון על גרמניה במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941–1945  מדליה להנצחת 40 שנים לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה 1941־1945  מדליית ותיק העמל  מדליית הגבורה הצבאית  מדליה להנצחת 60 שנים לניצחון במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  Badge "25 Years of Victory in the Great Patriotic War" 
 פרופיל ב-IMDb
 
יבגני וסניק (ברוסית: Евгений Яковлевич Весник‏; 15 בינואר 1923 - 10 באפריל 2009) היה שחקן, במאי תיאטרון ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי. בשנת 1989 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
קורות חיים

יבגני וסניק נולד בשנת 1923 בפטרוגרד למשפחה מעורבת. אביו יעקב וסניק היה יהודי יליד פינסק. הוא לחם בשורות הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה ובהמשך היה מנהל מפעל בקריבי ריה. על פעילותו הוענקו לו עיטור לנין ופעמיים עיטור הדגל האדום. בשנת 1937 במהלך הטיהורים הגדולים הוא נעצר והוצא להורג. אשתו יבגניה הייתה ממוצא צ'כי. לאחר מעצר בעלה היא נשפטה למספר שנים במחנות גולאג. לאחר סיום העונש התגוררה בעיירה בקרבת מוסקבה.
לאחר מעצר הוריו וסניק נשלח לבית יתומים לילדי "אויבי העם". הוא הצליח לברוח ובעזרת מיכאיל קלינין שהכיר את אביו מתקופת לפני מהפכת אוקטובר הצליח להישאר במוסקבה והחל לעבוד לפרנסתו.
בשנת 1942 וסניק גויס לצבא ולמד בבית ספר לתותחנים. ביוני 1944 עם דרגת קצין הוא נשלח לחזית הלחימה והשתחרר בשנת 1946. הוא קיבל מספר עיטורים על השתתפות בלחימה.
בשנת 1948 וסניק סיים לימודים בבית ספר לשחנקים ליד תיאטרון מאלי. בהיותו בן של נאשמים בבגידה לא התקבל ל"תיאטרון מאלי" ועבד בתיאטראות שונות במוסקבה. בשנת 1954 וסניק החל לעבוד ב"תיאטרון סטירה" במוסקבה ושיחק על במתו עד לשנת 1963. הוא היה הראשון ששיחק אוסטפ בנדר על הבמה והשתתף בכ-650 הצגות של מחזה זה.
בשנת 1963 וסניק החל לעבוד ב"תיאטרון מאלי" ועבד בו עד לשנת 1992.
וסניק היה גם במאי בתיאטראות בהם עבד. בשנת 1990 הוא העלה על במת תיאטרון בעיר קריבי ריה מחזה על חייו של הוריו.
בשנת 1955 וסניק לראשונה שיחק בסרט קולנוע. בסך הכול הוא שיחק בכ-90 סרטים. בנוסף לכך הוא פעל בתחום דיבוב.
וסניק כתב כ-20 בספרים על תיאטרון וחייו.
על פעילותו בתחום התיאטרון וקולנוע וסניק קיבל מספר עיטורים. בשנת 1989 הוא קיבל תואר אמן העם של ברית המועצות.
וסניק היה נשוי 4 פעמים.
וסניק נפטר בשנת 2009 במוסקבה לאחר שבץ מוחי. הוא נטמן בבית העלמין טרויקורובסקויה.
הסכם עבודה אישי

ביחסי עובד-מעביד, הסכם עבודה אישי (נקרא גם חוזה עבודה אישי או הסכם תעסוקה) הוא חוזה המסדיר את הזכויות והחובות בין העובד לבין המעסיק. מקור ההסכם במשפט הרומי (שם ההסכם בלטינית היה locatio conductio operarum) ובמערכות יחסים שהיו נהוגות בין אדונים למשרתים במאה ה-19.
בדרך כלל הסכם העבודה מתאר מערכת יחסים של תלות כלכלית וכפיפות חברתית. סר אוטו קאהן-פרוינד, שהיה מומחה לדיני עבודה, כתב: "היחס בין מעסיק לבין עובד הוא בדרך כלל יחס של בעל ממון כלפי אדם חסר כוח. במהותו הוא אקט של כניעה וכפיפות, המוסתרים במילים יפות הקרויות "הסכם עבודה", יציר כפיו של המוח המשפטי. המטרה העיקרית של דיני העבודה הייתה ותמיד תהיה צמצום כוח המיקוח."
תכולת הסכם העבודה

הסכם העבודה האישי מיועד לשכירים, המועסקים על ידי מעסיק, בניגוד לעצמאים, המועסקים על ידי עצמם. הסכם זה קובע את תקופת העבודה (תאריך תחילתה, ולעיתים גם תאריך סיומה) ואת תנאי העבודה, כגון שעות העבודה, השכר וכו'. בנוסף לתנאים הנקבעים במפורש בהסכם האישי, מושפעות זכויות עובדים ממקורות חיצוניים להסכם זה, ובהם דיני העבודה, צווי הרחבה, הסכמים קיבוציים ועוד. בנושאים שונים, כדוגמת שכר מינימום, חופשה, דמי מחלה, חופשת לידה, פיטורים ופיצויי פיטורים קובעים מקורות חיצוניים אלה תנאי מינימום, שבדרך כלל העובד אינו יכול לוותר עליהם.
במקרים מסוימים נחתם הסכם עבודה בין עובד למעסיק, אולם העבודה מתבצעת עבור מזמין שירות, שאינו זה שחתם על ההסכם. במקרה זה, המעסיק הוא קבלן כוח אדם או קבלן שירות, והעובד נקרא "עובד קבלן". מזמין השירות קרוי גם "מעסיק בפועל", וחלות עליו חובות מסוימות לשמירה על זכויותיו של עובד הקבלן.
ביקורת

פילוסופים בעלי השקפה אנרכו-סינדיקליסטית רואים בהסכמי עבודה סוג של עבדות, המונע מהעובד השכיר את זכותו להגדרה עצמית. קרול פייטמן, למשל, כתבה: "הסכמי עבודה מאפשרים "לקנות" בני אדם, ולהתייחס אליהם כאל רכוש. כפועל יוצא מכך, ההסכם בין הצדדים דומה לרכישת נכס. אולם נשאלת השאלה כיצד ניתן לחלץ את הנכס מהאדם, משימה שאיננה אפשרית. עבודה פיזית, יכולת שכלית או שירותים שמוענקים על ידי אדם, כל אלה אינם נכס הניתן לחלוקה. בניגוד לנכס, לא ניתן להפריד ביניהם לבין האדם המבצע אותם."
בישראל

בישראל לא קיים חוק מיוחד להסדרת חוזה עבודה אישי (הצעות חוק בעניין זה לא אושרו). חוזה עבודה בכתב נדרש רק במקרים מיוחדים:
בחוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם חלה חובה זו על קבלן כוח אדם שתנאי העבודה אצלו אינם מוסדרים בהסכם קיבוצי.
בחוק עובדים זרים חלה חובה זו על מעסיקו של עובד זר, ועל החוזה להיכתב בשפה המובנת לעובד.
חוק הודעה לעובד ולמועמד לעבודה (תנאי עבודה והליכי מיון וקבלה לעבודה) מחייב את המעסיק למסור לעובד חדש, תוך 30 יום מתחילת עבודתו, הודעה בכתב המפרטת את תנאי העבודה: תיאור התפקיד, המשכורת הכוללת, תנאים סוציאליים, אורך יום העבודה או אורך שבוע העבודה, ועוד. הודעה זו אינה חוזה עבודה, אבל יש בה להשלים את החסר בפרט במצב שבו אין חוזה בכתב.
במקום עבודה שבו מרבית תנאי העבודה נקבעים בהסכם קיבוצי, חוזה העבודה האישי מצומצם, ועוסק בעיקר בשיבוצו של העובד במסגרת שיצר ההסכם הקיבוצי - קביעת תפקידו של העובד ודרגתו, תוספות אישיות שניתנות לעובד וכו'.
לעיתים קובע ההסכם הקיבוצי איסור על קביעת תנאי עבודה בחוזים אישיים או להגביל את מספר בעלי חוזים כאלה. כאשר ההסכם הקיבוצי מתיר קביעת תנאי עבודה בחוזים אישיים, הוא יכול להוציא את בעלי החוזים האישיים מתחולת ההסכם הקיבוצי לגמרי, ואז החוזים האישיים יכתיבו את תנאי העבודה של החותמים עליהם. לחלופין, ההסכם הקיבוצי יכול להשאיר את בעלי החוזים האישיים כפופים גם אל הזכויות הקבועות בהסכם הקיבוצי.
לקריאה נוספת

איתן אגמון, "חוזה עבודה אישי מול הסכם קיבוצי או: האם ההסכם הקיבוצי פסול לחלוטין?", משאבי אנוש, מאי 1995.
הערות שוליים

↑  ראו לדוגמה בסעיפים 32 ואילך להסכם מיום 14.7.2016 המסדיר כריתת חוזים אישיים ברשויות המקומיות.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX526621  GND: 4113307-9  NDL: 00569607
יחסי עובד–מעביד

יחסי עובד-מעביד או "יחסי עובד-מעסיק" הם היחסים החוזיים שבין עובד לבין מעסיק, שבמסגרתם מבצע העובד עבודה בעבור מעבידו.
משפט העבודה נועד להסדיר בעיקר יחסים בין עובד למעסיק, כך שנקודת המוצא בהחלת משפט העבודה על מקרה ספציפי הוא בזיהוי של הצדדים כעובד וכמעסיק. סעיף 24(א)(1) לחוק בית הדין לעבודה מסמיך באופן ייחודי את בתי הדין לעבודה לדון בשאלה המקדמית בדבר עצם קיום יחסי עובד ומעסיק.
טרמינולוגיה בחוקי מדינת ישראל

בדיני העבודה שימש במשך שנים רבות המושג "יחסי עובד-מעביד". ביולי 2014, במסגרת חוק להחלפת המושג "מעביד" במושג "מעסיק", הוחלף המושג "יחסי עובד-מעביד" במושג "יחסי עבודה". בחוקים אחדים, כגון פקודת מס הכנסה, נמשך השימוש במושג "יחסי עובד-מעביד".
טרמינולוגיה בחוקי מדינת ישראל > מיהו עובד

העבודה יכולה להתבצע בתבניות העסקה שונות. יחסי עובד מעביד הם לא האופציה היחידה. העבודה יכלה להתבצע על ידי קבלן, משתתף חופשי (פרילנסר), בהתנדבות, באמצעות חברות כ"א, על פי דין – שופט, ועוד. לצורך משפט העבודה יש חשיבות עליונה בקביעה כי נתקיימו יחסי עובד מעביד, שכן חוקי המגן, והזכויות הסוציאליות שהם מקנים, חלים על עובדים בלבד. השווי הכספי של זכויות אלה, הוערך על ידי בית הדין הארצי לעבודה, בשיעורים של בין 25% ל-50% תוספת לשכר.
יחסי העבודה הם יחסים דינמיים, כך שלא ניתן לתת הגדרה סטטית לשאלה מיהו עובד. לשם כך התוו בית הדין הארצי לעבודה ובית המשפט העליון, בפסקי דין אחדים, מספר מבחנים לקביעת מיהו עובד. המבחנים העיקריים הם:
מבחן השליטה והכפיפות – מבחן האומר שעובד הוא אדם שנתון למרותו ולפיקוחו של אדם אחר, מקבל ממנו הוראות כיצד לעבוד או מחויב על פי הסכם לציית להוראותיו.
מבחן הקשר האישי – עובד הוא מי שחייב לבצע עבודה באופן אישי, כלומר אינו רשאי למצוא לעצמו מחליף או עוזר.
מבחן ההשתלבות (על שני פניו החיובי והשלילי) – שימש כמבחן מרכזי עד בג"ץ מור נ' ביה"ד הארצי לעבודה. בא לידי ביטוי בבג"ץ עירית נתניה נ' דוד ברגר (דב"ע לא/ 27-3, עירית נתניה – דוד בירגר, פד"ע ג' 177). עובד הוא אדם שמשולב במפעל (הפן החיובי) ואין לו עסק משלו שמשרת את המפעל כגורם חיצוני ("הפן השלילי" של מבחן ההשתלבות). כאשר הפן השלילי מתקיים קובעים כי מדובר ב"קבלן עצמאי", "שותף בשותפות" וכדומה, ולא ב"עובד".
המבחן המעורב – המקובל היום, בא לידי ביטוי בבג"ץ מור (בג"ץ 5168/93, מור נ' בית הדין הארצי לעבודה ואנגל, פ"ד נ' (4) 628). למבחן ההשתלבות יש משקל חשוב אך לא מוחלט אלא יחסי. המבחן המעורב מתחשב בנסיבות הקונקרטיות של המקרה וקובע אם נתקיימו יחסי עובד מעביד. המעבר למבחן המעורב נבע מכך שממבחן ההשתלבות יצא לפעמים שמהפן החיובי יצא שנתקיימו יחסי עובד מעביד, ומהפן השלילי יצא שיש יחסי מעביד קבלן.
עם השתנות תבניות העסקה לתבניות מודולריות, ישנה נטייה להרחיב את ההגנה לאנשים שאינם נמצאים במסגרת יחסי עובד-מעביד.
בפסק דין סיוון טבע בית המשפט העליון מושג "משתתף חופשי" לתחום התקשורת, המוגדר כנותן שירותים שאינו עובד שכיר. המשתתף החופשי נהנה מאי-תלות ומהיעדר חובות ארגונית, אין לו כפיפות ולכן אינו זכאי להגנות חוקי המגן. אולם בית המשפט הגביל את מושג ה"משתתף החופשי" בבג"ץ מור כך שאם יש תלות בין מעסיק לעובד, יש מחייבות העובד לבצע עבודה תוך זמן מסוים, ויש משך ורצף העסקה, ייחשב העובד כשכיר והוראות חוקי המגן יחולו עליו.
השופט אהרן ברק מדבר בבג"ץ מור על קבוצה חדשה הראויה להגנה והיא: "מעין עובד".
טרמינולוגיה בחוקי מדינת ישראל > מיהו מעסיק

חברות כוח אדם, המספקות עובד זמני, שכפוף ישירות למזמין העובד, הן תווך בין המעסיק בפועל לבין העובד. בשלב מאוחר יותר נוסדו חברות שירותים המספקות שירות (ניקיון, שמירה ועוד) כאשר הן אחראיות על ביצוע המטלה כלפי מזמין העבודה.
לאור ריבוי המקרים בהם ניסה המעסיק להתחמק מחבותו בדיני העבודה באמצעות הטענה שהתובע איננו עובד, התחזקה ההגנה סביב הגדרת העובד באופן שהרחיב אותה על מקרים שבעבר הוגדרו תובעים כקבלנים או כמשתתפים חופשיים (פרילנסרים או עצמאים). כתוצאה מכך, במהלך עשרים השנים האחרונות, מתמקדות טענות ההגנה של מעבידים המבקשים להתחמק מחבותם בסוגיה, האומנם הם המעבידים של התובע. שינוי יחסי העבודה, והפיכת יחסי עבודה משולשים לעניין שבשגרה הובילו לדיון ציבורי ממושך, שרחוק מסיום, בנוגע להגדרת המעביד.
יחסי עבודה משולשים נוצרים בשני מקרים בשוק העבודה הישראלי. הצורה הראשונה היא יחסי עבודה אופקיים, שבו מזמין פונה לחברת כוח אדם בבקשה שזו תספק לו עובד זמני. הצורך בעובדים זמניים הוא מקובל, כך למשל כאשר עובדת יוצאת לחופשת לידה. הבעיה נוצרה כאשר משך העסקה החל מתארך – וההסדרים הזמניים הפכו לקבועים. הערכה היא כי כ-6% מהעובדים בישראל הם עובדי חברות כוח אדם.
צורה שנייה של יחסי עבודה הם יחסים אנכיים. המזמין פונה לקבלן והעובד עובד אצל הקבלן. בעוד שבמקרה הראשון קל יותר לזהות את המזמין כ"מעביד" – המקרה השני בעייתי יותר.
בשאלת מיהו מעביד נקבעו מספר מבחנים מרכזיים על ידי בית המשפט והם מבחני פס"ד רות (דב"ע נב/ 142-3, חסן עליאה אלהרינאת – כפר רות, פד"ע כ"ד 535):
בין מי למי נוצרו, במפורש או מכללא, יחסים משפטיים שעניינם מתן עבודה בתמורה.
כיצד ראו או הגדירו הצדדים עצמם את יחסיהם.
בידי מי הכוח לפטר.
מי קיבל העובד לעבודה, משבצו, מעבירו מתפקיד לתפקיד.
מי קובע מכלול תנאי העסקתו, שכרו.
מי נושא בחובת תשלום השכר.
מי נותן חופשות לעובד.
מה דווח לצדדים שלישיים, כגון רשות המסים בישראל והמוסד לביטוח לאומי.
מי מפקח על העבודה, למי מדווח.
למי הבעלות על הציוד, חומרים.
עיסוקו העיקרי של העובד או פרויקט צדדי.
רציפות, משך הקשר.
האם יש לצד ג' עסק משלו שבו משתלב העובד.
המשמעות של הגדרת מזמין כמעביד היא העברת החובות שמוטלות על המעביד מהקבלן או חברת כוח האדם אל המזמין.
חוק העסקת עובדי חברות כח אדם (סעיף 12א) הגביל את תקופת ההעסקה ל-9 חודשים שבסופם יהפוך עובד כוח האדם לעובד מן המניין אצל המזמין. אף על פי שהחוק התקבל בשנת 2000 הוא נכנס לתוקף רק ב-2008.
אכיפה נוספת נמצאה בהוראות החשב הכללי שהטיל חובה על התקשרויות של המדינה להיות שלא במסגרת "מכרזי הפסד" – דהינו להבטיח מעשית כי העובדים יקבלו שכר מעל המינימום.
ריבוי העובדים המועסקים דרך קבלני כוח אדם ונותני שירות הביא לדרישה של ההסתדרות לצמצם תופעה זו, ולמעבר מהעסקה דרך קבלן כוח אדם להעסקה ישירה על ידי המעסיק בפועל (מזמין השירות).
לקריאה נוספת

מנחם גולדברג ונחום פיינברג, דיני עבודה, שער שני: מיהו עובד?, הוצאת סדן.
הערות שוליים

↑  חוק להחלפת המונח מעביד (תיקוני חקיקה), התשע”ד–2014, ס"ח 2459 מ-15 ביולי 2014
↑  חישוב המגיע ל-25% ראו בסעיף 3א לפסק דינו של השופט י. פליטמן (דעת מיעוט) בע"ע 308/08, עמוס עברון – אנוש מערכות ניהול והנדסה חברה בע"מ; שניתן ביום 20.1.2011. חישוב המגיע כמעט עד ל-50% ראו בסעיף 65 לפסק דינה של שופטת סיגל דוידוב-מוטולה (דעת רוב) בע"ע 110/10, רפי רופא – מרקם סוכנות לביטוח בע"מ ואח'; ניתן ביום 22.12.2011
↑  ראו לדוגמה פסק דין של בית הדין הארצי לעבודה מהזמן האחרון, שעסק בשאלות אלו, בע"ע 11504-10-10, רוזין סוכנות לביטוח (1997) בע"מ ואח' - רונן משיח; ניתן ביום 19.3.13.
↑  בג"ץ 5168/93 שמואל מור נ' בית הדין הארצי לעבודה ואנגל פ"ד נ' (4) 628
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119369561 (data)  GND: 4002617-6  LNB: 000052732
אמיל גיללס

| --- | --- |
אמיל גיללס ואחותו הכנרת אליזבת
אמיל גיללס ואחותו הכנרת אליזבת
 לידה:  6 באוקטובר 1916 (יוליאני) אודסה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  14 באוקטובר 1985 (בגיל 69) מוסקבה, ברה"מ 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של מוסקבה 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  רוסית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  Roza Tamarkina (1940–1943) 
 צאצאים:  Elena Gilels 
 פרסים והוקרה:  פרס רוברט שומאן של צוויקאו (1973)  עיטור הידידות בין העמים  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  פרס לנין  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור אות הכבוד  אמן העם של ברית המועצות  עיטור לנין  גיבור העמל הסוציאליסטי  פרס סטלין 
 www.emilgilels.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אמיל גריגורייביץ' גיללס (רוסית: Эмиль Григорьевич Гилельс‏; 19 באוקטובר 1916 - 14 באוקטובר 1985) היה פסנתרן יהודי-סובייטי הנחשב בעיני רבים לאחד מגדולי הפסנתרנים בהיסטוריה.
חייו

גיללס (הלל'ס) נולד באודסה למשפחה יהודית מוזיקלית; שני הוריו היו מוזיקאים. הוא החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל 6. אחותו, יליזווטה, למדה נגינה בכינור, הייתה לכנרת קונצרטים ובהמשך נישאה לכנר היהודי-רוסי לאוניד קוגן.
הופעתו הפומבית הראשונה של אמיל גיללס הייתה כשהיה בן 12, ביוני 1929. בשנת 1930 נכנס גיללס לקונסרבטוריון של אודסה, ושם היה תלמידה של ברטה ריינגבאלד. הוא ייחס לה את ההשפעה המעצבת הראשונה שלו.
בשנת 1933, בגיל 16, זכה גיללס בתחרות הפסנתר של האיגוד הכלל-סובייטי, שאך זה נוסד. אחרי שסיים את הקונסרבטוריון באודסה בשנת 1935, עבר למוסקבה, ושם למד אצל המורה הנודע לפסנתר, היינריך נויהאוס, עד 1937. שנה אחר כך, בגיל 21, זכה בתחרות על שם אז'ן איזאיי בבריסל, בהקדימו מתחרים כארטורו בנדטי מיכלאנג'לי ומורה לימפאני. היה לחבר בהוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
גיללס היה האומן הסובייטי הראשון שקיבל אישור לצאת למסעות קונצרטים מקיפים במערב. אחרי מלחמת העולם השנייה סייר באירופה משנת 1947 והופיע בפעם הראשונה באמריקה בשנת 1955, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי בפילדלפיה. מאז
1952 היה פרופסור בקונסרבטוריון מוסקבה. בשנות חייו המאוחרות נשאר גיללס ברוסיה ומיעט לצאת אל מחוץ לגבולותיה.
גיללס קיבל את פרס סטלין בשנת 1946, את אות לנין בשנת 1961 ואת פרס לנין בשנת 1962.
השליטה הטכנית המצוינת של גיללס והצליל המבריק שלו הקנו לו הערצה אוניברסלית. פרשנויותיו למלחיני הקלאסיקה הגרמנית-אוסטרית עיצבו את הגרעין הקשה של הרפרטואר שלו, בעיקר בטהובן, ברהמס ושומאן, אך נגינתו הייתה מאירת עיניים לא פחות בדומניקו סקרלטי וביוהאן סבסטיאן באך ובמוזיקה של יוצרי המאה ה-20 כדביסי, בארטוק ופרוקופייב. פרשנויותיו לקונצ'רטי לפסנתר ולתזמורת של ברהמס נחשבות בעיני רבים למעולות וליפות ביותר ביצירות אלו, ולמופת של פסנתרנות.
גיללס היה קרוב להשלים הקלטה למכלול הסונאטות לפסנתר של בטהובן בשביל חברת דויטשה גראמופון הגרמנית, כאשר מת בזמן בדיקה רפואית במוסקבה, בשנת 1985.
הקלטות נבחרות

1935 - פרנץ ליסט: פנטזיה על נושאים מתוך "נישואי פיגארו" של מוצרט.
1951 - ליסט: רפסודיה הונגרית מס' 9.
1955 - סרגיי רחמנינוב: קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 ברה מינור, אופוס 30 (בניצוח קלויטנס).
1958 - ברהמס: קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסי-במול מז'ור, אופוס 83 (בניצוח פריץ ריינר).
1954 - קמיל סן-סאנס: קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסול מינור, אפוס 22 (בניצוח קלויטנס)
1957 - בטהובן: קונצ'רטו לפסנתר מס' 4 בסול מז'ור, אופוס 58 (בניצוח לודוויג).
1957 - אלכסנדר סקריאבין: סונאטה לפסנתר מס' 4 בפה-דיאז מז'ור, אופוס 30.
1967 - שופן: קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 במי מינור, אופוס 11 (בניצוח יוג'ין אורמנדי).
1968 - מטנר: סונאטה לפסנתר מס' 10 בלה מינור, אופוס 38 מס' 1 ("סונאטה רמינישנצה").
1972 - צ'ייקובסקי: קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסול מז'ור, אופוס 44 (בניצוח לורין מאזל).
1972 - ברהמס: קונצ'רטו לפסנתר מס' 1 ברה מינור, אופוס 15 וקונצ'רטו לפסנתר מס' 2 בסי במול מז'ור אופוס 83 (בניצוח אויגן יוכום).
1973 - בטהובן: סונאטה לפסנתר מס' 23 בפה מינור, אופוס 57, אפאסיונטה.
1973 - דביסי: מראות (Images), ספר 1.
1973 - מוצרט: קונצ'רטו לפסנתר מס' 27 בסי-במול מז'ור, קכל 595 (בניצוח קרל בהם).
1974 - אדוארד גריג: קטעים ליריים.
1974 - פרוקופייב: סונאטה מס' 8 בסי-במול מז'ור, אופוס 84.
1977 - רחמנינוב: פרלוד בדו-דיאז מינור אופוס 3 מס' 2.
1978 - פרדריק שופן: סונאטה לפסנתר מס' 3 בסי מינור, אופוס 58.
1982 - בטהובן: סונאטה לפסנתר מס' 29 בסי-במול מז'ור, אופוס 106, האמרקלאוויר (הקלטה בקונצרט, ברלין)
1984 - בטהובן: סונאטה לפסנתר מס' 29 בסי-במול מז'ור אופוס 106, האמרקלאוויר (הקלטה בקונצרט, מוסקבה)
1984 - סקריאבין, סונאטה מס' 3 בפה-דיאז מינור, אופ 23 (הקלטה בקונצרט, מוסקבה)
הפסנתרנים אמיל גיללס ויעקב פליאר שזכו במקומות הראשון והשלישי בהתאמה בתחרות בנגינה הבינלאומית של מלכה אליזבת בברסל בלגיה. קטע מתוך העיתון פראבדה, מאי 1938.
נבסנרע

| --- | --- |
קנקן שהכיל את שמו של נבסנרע
קנקן שהכיל את שמו של נבסנרע
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 
נבסנרע (במצרית עתיקה: "אדונם הוא האל רע") היה פרעה ששלט בדלתא של הנילוס (לפחות על צדה המזרחי אם לא גם על המערבי) במצרים במהלך המאה ה-17 לפנה"ס, היא תקופת הביניים השנייה של מצרים העתיקה.
לפי פפירוס רשימת המלכים מטורינו נבסנרע נזכר בטור התשיעי בשורה 14 ושלט במשך מספר לא ידוע של שנים (הפפירוס קרוע בחלק זה), 5 חודשים ו-20 ימים. במידה והשתייך לשושלת ה-14 של מצרים העתיקה שהורכבה מאישים ממוצא כנעני שעלו לכוח במצרים התחתונה (החיקסוס) הרי שהיה יריבם של אחרוני השושלת ה-13 שהתקיימה במקביל ומלכה במצרים העליונה מהעיר מוף.
נסבנרע הוא אחד מ-4 מלכי השושלת ה-14 היחידים שנמצא ממצא ארכאולוגי המתעד את שמם, וממצא זה נתגלה לא בחפירה ארכאולוגית מסודרת אלא באוסף פרטי של עשיר בשם מיכלידיס שקנה אותו מסוחר ושודד עתיקות מצרי.
ישנה מחלוקת במחקר ההיסטורי-ארכאולוגי האם נבסנרע היה השליט ה-14 מתוך 50 מלכים שפפירוס טורינו מימי רעמסס השני מייחס לשושלת ה-14 (שהתקיימה בערך בין 1700-1650 לפנה"ס) כפי שמציעים האגיפטולוגים קים ריולט (שמציע לתארך את ראשית השושלת הזו חמישה מלכים יותר מוקדם מהמקובל במחקר) ודריל בייקר, או שמא היה חלק מהשושלת ה-15 כפי שהציע יורגן ואן-בקרת'.
שמו של יורשו של נבסנרע הוא wsf שבמצרית עתיקה מביע: "חסר", ומעיד על כך שמחברי הפפירוס בימי רעמסס השני העתיקו רשימות אלה מרשימות קודמות שבהן שם היורש אבד.