stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צביקה פוגל
ביוגרפיה

פוגל נולד ב-1956 בבאר שבע לדיצה ולחיים שהיה שכיר במפעלי ים המלח. בתיכון נשלח לקבוצת כנרת ולמד בתיכון בית ירח, שניהם מבית התנועה הקיבוצית. בתיכון למד חקלאות ומיכון חקלאי. ב-1975 התגייס לקורס טיס אך הודח לאחר מספר חודשים מועט. הוא עבר לחיל התותחנים בו סיים את שירותו כמפקד סוללה. לאחר שהשתחרר פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב, אך לאחר כשנתיים, ב-1981, חזר לשירות, והיה סגן מפקד גדוד שפיפון בקבע. בתפקיד זה השתתף במלחמת לבנון הראשונה.
בהמשך קודם לתפקיד מדריך ראשי בשבטה, ובשנים 1986–1988, וכן גם בתחילת האינתיפאדה הראשונה, היה מפקד "גדוד הרעם". בהמשך היה סגן מפקד חטיבת האש 282 ומפקד קורס קציני תותחנים. בשנת 1993 מונה למפקד על עוצבת המילואים אדירים ובמבצע דין וחשבון (1993) היה מפקד הסיוע הארטילרי בעוצבת הגליל, ולאחר מכן פיקד על עוצבות סדירות: במהלך מבצע ענבי זעם (1996) על עוצבת גולן ובשנים 1997–2000 על עוצבת קלע דוד, שעיסוקה בעיקר בחימוש מונחה מדויק. בשנים הראשונות של האינתיפאדה השנייה, עד שחרורו ב־2003, היה פוגל ראש מטה פיקוד הדרום.
במהלך שירותו בתפקיד ראש מטה פיקוד דרום, לקח חלק בהדחה של העיתונאי קלמן ליבסקינד משירות מילואים פעיל לאחר שחשף את פרשת השתלטות על קרקעות המדינה של המועמד לרמטכ"לות בזמנו, יואב גלנט.
התגורר במיתר, אותה עזב לקראת הבחירות המקומיות ב-2003 בהן התמודד על ראשות העיר באר שבע בראש "באר שבע בראש-שינוי" רשימה משותפת שכללה מועמדים מטעמו ומטעם מפלגת שינוי. הגיע למקום השלישי לאחר שזכה לכ-15% מקולות הבוחרים. במהלך הקמפיין תמך בהקמת קזינו בבאר שבע. סיעתו זכתה בשני מנדטים והוא היה חבר מועצת העיר עד 2005. במקביל למד מנהל עסקים עם התמחות בייעוץ ארגוני והשלים שני תארים בתחום[דרוש מקור].
ב-2006 הציע לאלוף פיקוד דרום החדש, יואב גלנט, לייסד בכל פיקוד מרכז אש פיקודי. האלוף הסכים להצעתו והוא שירת במילואים בתנאי קבע למשך כחצי שנה כדי למסד את הרעיון. הוא פיקד על מרכז האש של פיקוד הדרום גם במבצע עופרת יצוקה (2008–2009) ובמבצע עמוד ענן (2012). בתפקידו זה הוא ניהל את הפעלת האש הכבדה ברצועה, מסוללות הארטילריה ומשאר האמצעים, תיאם ואישר אותה, ועבד בחמ"ל הפיקוד בבאר שבע עם האלוף יואב גלנט ועם מחליפו טל רוסו.
בסוף 2007 עבר לצפת ומונה לחבר המועצה הממונה ביישוב הבדואי הסמוך טובא-זנגרייה, ולאחר שנה מונה לראשה. תוך שנה ממינויו האחרון עלה שיעור גביית הארנונה מ-37% ל-70%, ועד 2012 עלה שיעור ההצלחה בבחינות הבגרות ביישוב מ-9% ל-40%. בספטמבר 2009 ירו אלמונים לעבר משרדו ושרפו את רכבו. לאחר מהומות אלימות שפרצו ביישוב בעקבות שריפת מסגד בסוף 2011, שבהן נשרף גם בניין המועצה, החליט לפרוש כשנה לאחר מכן.
במקביל, החל משנת 2008 הוא סגן ראש איגוד הכבאות של הגליל העליון המזרחי והגולן.
בתחילת 2010 החל לפקד בהתנדבות על יחידת חילוץ גולן במשטרה, תפקיד אותו מילא עד תחילת 2023 עת נבחר לכנסת.
ב-2017, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, הכריז על מועמדותו לראשות מועצה אזורית מבואות החרמון, אך הסיר את מועמדותו כחודשיים לפני הבחירות.
בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים".
ביוגרפיה > כחבר הכנסת

בנובמבר 2022 נבחר לכנסת ה-25 מטעם מפלגת "עוצמה יהודית". הוא הוצב במקום ה-10 ברשימת "הציונות הדתית" המשותפת ל"האיחוד הלאומי – תקומה" ו"נעם".
בעקבות אמירה של פוגל כי המהומות בחווארה "יצרו אפקט הרתעה" והתייחס לכך "בעין יפה מאוד", נפתחה נגדו חקירת משטרה. באפריל 2024 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק נגדו.
חיים אישיים

לצביקה פוגל אח אחד. הוא נשוי לענת, מפתחת תוכניות לימוד לגיל הרך ומדריכת טיולים, ולהם שלושה בנים. מתגורר במשמר הירדן.
הערות שוליים

1 2  אמיר אורן, שמונה אנשים ורשמקול, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2003
↑  ערן סויסה, בצבא מודים: הדחנו את חושף פרשת גלנט, באתר nrg‏, 4 בפברואר 2011
1 2  צחר רותם, מאוד לא מרוצים מטרנר, אבל נחושים לבחור בו, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2003
1 2  קובי בן שמחון, האש שבוערת, וזו שכבתה, באתר הארץ, 12 בינואר 2012
↑  איילה חננאל ואופק עיני‏, ירי אוטומטי למשרדי מפקד בעופרת יצוקה, באתר וואלה, 27 בספטמבר 2009
↑   עוזב את העיר, ראיון בערוץ "חדר החדשות – הצפון", באתר יוטיוב (אורך: 3:56), 23 בספטמבר 2012
↑  חדשות 2, ‏ראש מועצת טובא-זנגריה צביקה פוגל עוזב מחשש שיירצח, באתר ‏מאקו‏, 5 באוקטובר 2011
↑  עוד תפקיד: צביקה פוגל יפקד על יחידת חילוץ גולן, באתר mynetafula, ‏2010-03-07
↑  עמירן שוסטר מונה למפקד יחידת חילוץ גולן, באתר גליל עולה, ‏2023-03-21
↑  מאיר ינקו, צביקה פוגל מתמודד: הפסיד את הראשות בבאר שבע ומאמין שינצח במבואות חרמון, באתר חדש בגליל, ‏2 באוגוסט 2017
↑  באתר "קול רגע"
↑  מי אנחנו, באתר הביטחוניסטים
↑  חזקי ברוך, תא"ל במיל' צביקה פוגל מצטרף לעוצמה יהודית וישובץ במקום העשירי ברשימה המאוחדת עם סמוטריץ', באתר ערוץ 7, 7 בספטמבר 2022
↑  אברהם בלוך, ‏היועמ"שית אישרה למשטרה לפתוח בחקירה נגד ח"כ צביקה פוגל, באתר מעריב אונליין, 1 במרץ 2023
↑  תיק החקירה נגד ח"כ צביקה פוגל נסגר, באתר ערוץ 7, 11 באפריל 2024
| חברי הכנסת המכהנים בכנסת העשרים וחמש |
| --- | --- | --- |
(חברי הכנסת ששמותיהם מודגשים מכהנים גם כשרים או כסגני שרים בממשלת ישראל השלושים ושבע)
| סיעות הקואליציה של ממשלת ישראל השלושים ושבע (61 חברי הכנסת)  | סיעות הקואליציה של ממשלת ישראל השלושים ושבע (61 חברי הכנסת)  |  |
| הליכוד (32) | נתניהו • לוין • אוחנה • ברקת • דיכטר • ישראל כ"ץ • קרעי • ביטן • אדלשטיין • רביבו • דיסטל-אטבריאן • ואטורי • דנינו • גוטליב • מילביצקי • ביסמוט • סעדה • דלל • גמליאל • אופיר כץ • גולן • אילוז • קלנר • עטייה • הלוי • מלקו • שקלים • שטרית • פסל • גואטה • בוארון • עבד |  |
| ש"ס (11) | דרעי • מלכיאלי • ארבל • אזולאי • אבוטבול • בוסו • טייב • בצלאל • מישרקי • מלול • מושיאשוילי |  |
| יהדות התורה (7) | גפני • טסלר • אשר • אייכלר • פינדרוס • רוט • ברוכי |  |
| הציונות הדתית (6) | סופר • סטרוק • רוטמן • וולדיגר • טל • סולומון |  |
| הימין הממלכתי (4) | סער • אלקין • השכל • בוסקילה |  |
| נעם (1) | מעוז |  |
| סיעות האופוזיציה (59 חברי הכנסת) | סיעות האופוזיציה (59 חברי הכנסת) |  |
| יש עתיד (23) | לפיד • מאיר כהן • אלהרר • מירב כהן • שטרן • מיקי לוי • בן ארי • בן ברק • סגלוביץ • טופורובסקי • שיר • להב-הרצנו • בליאק • רון כץ • צרפתי הרכבי • מזרסקי • סאקס פרידמן • דבורה ביטון • טור-פז • דוידסון • שירי • מירון • ירון לוי |  |
| המחנה הממלכתי (8) | גנץ • איזנקוט • תמנו • טרופר • מיכאל ביטון • כהנא • פרקש-הכהן • שוסטר |  |
| עוצמה יהודית (7) | בן גביר • וסרלאוף • אלמוג כהן • אליהו  • פוגל • סון הר-מלך • קרויזר |  |
| ישראל ביתנו (6) | ליברמן • פורר • סובה • ניר • מלינובסקי • עמאר |  |
| רע"מ (5) | עבאס • טאהא • אל-הואשלה • ח'טיב-יאסין • חוג'יראת |  |
| חד"ש-תע"ל (5) | עודה • טיבי • תומא סלימאן • כסיף • עטאונה |  |
| העבודה (4) | מיכאלי • לזימי • קריב • רייטן |  |
| הרוב הלאומי (1) | רול |  |
תומאס הארדוויק (מושל ג'ורג'יה)

תומאס ויליאם הארדוויק (באנגלית: Thomas William Hardwick;‏ 9 בדצמבר 1872 –  31 בינואר 1944) היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-63 בשנים 1921–1923. לפני כן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעמה.
ראשית חייו

תומאס הארדוויק נולד בעיירה תומאסוויל שבג'ורג'יה. ב-1892 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מרסר וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה. ב־1893 הוא קיבל תואר במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'יה.
הארדוויק עסק בעריכת דין בסוואנה. לאחר מכן הוא נכנס לפוליטיקה כאשר תמך בחבר הקונגרס תומאס א. ווטסון. בשנים 1895–1897 היה הארדוויק התובע של מחוז וושינגטון בג'ורג'יה.
קריירה פוליטית

בשנים 1898–1902 היה הארדוויק חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה. בשנים 1903–1914 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה ה-10 של ג'ורג'יה לקונגרס. ב-1914 הוא נבחר בבחירות מיוחדות לסנאט של ארצות הברית כדי לאייש את מושבו של אוגוסטוס א. בייקון שנפטר בעת כהונתו. הוא כיהן בסנאט בשנים 1915–1919. בבחירות לכהונה נוספת של 1918 הוא נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על ידי ויליאם ג'. האריס.
כסנאטור, היה הארדוויק שותף לקידומו של חוק ההגירה של 1918 (Immigration Act of 1918), שנכנס לתוקף באוקטובר אותה שנה. כחוק שמטרתו הייתה לשמש כצעד נגד אנרכיסטים רדיקליים שהיגרו לארצות הברית, הוא התיר גירוש של כל מי שלא היה אזרח ושהשתייך לארגון אנרכיסטי או שנמצא שהוא החזיק ברשותו ספרות אנרכיסטית למטרות תעמולה.
ב-29 באפריל 1919, כתוצאה ישירה של תמיכתו בחוק ההגירה, היה הארדוויק מטרה לניסיון התנקשות של חסידיו של האנרכיסט הרדיקלי לואיג'י גלאני, ששלחו פצצה ממולכדת למעונו של הארדוויק בג'ורג'יה. הפצצה התפוצצה כאשר אתל ויליאמס, משרתת הבית של הארדוויק, ניסתה לפתוח אותה, וכתוצאה מכך נקטעו ידיה, ורעייתו של הארדוויק, מוד, נפצעה קשה.
מושל ג'ורג'יה

הארדוויק כיהן כמושל ג'ורג'יה בשנים 1921–1923. בשל התנגדותו לקו קלוקס קלאן, הוא נוצח על ידי קליפורד ווקר בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה. בשנים 1922 ו-1924 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לסנאט, ואז פרש מהחיים הפוליטיים. בשארית חייו הוא עסק בעריכת דין בשיתוף פעולה עם משרדים בוושינגטון די. סי., באטלנטה ובסנדרסוויל, ג'ורג'יה.
אחד מצעדיו הבולטים של הארדוויק כמושל היה כאשר מינה את רבקה לטימר פלטון כסנאטורית זמנית מעם ג'ורג'יה כמחליפתו של תומאס א. ווטסון שנפטר בעת כהונתו. אף על פי שפלטון כיהנה בסנאט יום אחד בלבד, היא הייתה האישה הראשונה מכל מדינות ארצות הברית שכיהנה בו.
מותו

תומאס הארדוויק נפטר בסנדרסוויל ב-31 בינואר 1944, כתוצאה מהתקף לב. הוא נטמן בבית הקברות הישן של העיר.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 314-315
דרכי המשי: מסדרון זראפשאן-קאראקום

| --- | --- |
 האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תרבותי בשנת 2023, לפי קריטריונים 2, 3, ו-5
 מדינה:  טג'יקיסטן טג'יקיסטן  טורקמניסטן טורקמניסטן  אוזבקיסטן אוזבקיסטן
 כולל:  34 אתרים נפרדים
 שטח האתר:  6,696.79 דונם
 שטח אזור החיץ:  17,500.42 דונם
 חלק מתוך:  דרך המשי 
 קואורדינטות:  39°26′29″N 69°41′08″E﻿ / ﻿39.441488888889°N 69.685558333333°E﻿ / 39.441488888889; 69.685558333333
 
מסדרון זראפשאן-קאראקום הוא קטע באורך 866 ק"מ לאורך דרך המשי והוא אחד הקטעים החשובים ביותר שלה.
התוואי של המסדרון עובר ממזרח למערב לאורך הנהר זראפשאן וממשיך לדרום-מערב, הוא עובר דרך אוזבקיסטן, טג'יקיסטן וטורקמניסטן, חולף על פני שלושה אתרי מורשת עולמית, סמרקנד, בוכרה ומרב העתיקה, כמו גם מדבר קאראקום. לאורך תוואי זה, מעידים "מגורי סוחרים מפוארים, מצודות, מסגדי עמודים אסלאמיים מוקדמים, מערכות השקיה מתקדמות והמגוון הרחב של החאנים שנשמרו לאורך המסדרון" על חילופי המסחר והתרבות התוססים באזור.
דרך המשי וקטע זה בפרט נחשבים לכור היתוך של קבוצות אתניות, תרבויות ודתות בשל כיוונה מזרח-מערב והקשר שלה למסדרונות אחרים. באזור זה התרחשו חילופי מידע ערים על מדע וטכנולוגיה.
במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין ה-10 ל-25 בספטמבר 2023, נכללה ההצעה המשותפת של אוזבקיסטן, טג'יקיסטן וטורקמניסטן ברשימת המורשת העולמית של אונסק"ו על בסיס קריטריונים (ii), (iii) ו-(v) והמסדרון נרשם תחת מספר 1675. הקטע כולל 34 אתרים נפרדים.
ראו גם

דרכי המשי: רשת המסלולים של מסדרון צ'אנגאן-טיין שאן
הערות שוליים

1 2  Silk Roads: Zarafshan-Karakum Corridor
↑  Neue Welterbestätten 2023
1 2  Nomination Text 1675. (PDF, 177 MB) In: International Institute for Central Asian Studies
↑  The settlement of Khisorak
↑  Pavel Lurje, The Castle on Mount Mugh and Its Documents
↑  库姆要塞Kum Settlement
↑  塔里-哈姆图达堡垒Tali Khamtuda fortress
↑  The mausoleum of Khoja Muhammad Bashor
↑  托克桑坎儿井灌溉系统Toksankoriz irrigation system
↑  桑加沙古城遗址 Sanjar shakh settlement
↑  加尔特帕二号神庙Jartepa II Temple
↑  苏雷曼特帕修道院Suleimantepa
↑  达布斯亚古城Dabusiya Settlement
↑  Rabat-i-Malik Caravanserai
↑  Rabati Malik Caravanserai
↑  DIE DEGGARON-MOSCHEE
↑  查斯玛依·约伯冢Chasma-iAyubKhazira
↑  瓦尔丹泽古城Vardanze Settlement
↑  乔巴克尔大墓地Chor Bakr Necropolis
↑  瓦刺赫沙古城Varakhsha Settlement
↑  The settlement of Paykend – Pompeii of Asia
↑  PAYKEND SITE
↑  阿木勒遗址Amul
↑  曼萨夫驿站Mansaf Caravanserai
↑  吉兹勒亚加拉驿站Gyzylja Gala Caravanserai (Rabad al-Hadid)
↑  库什梅罕古城Kushmeihan (Dinli Kishman)
ג'ון דיקינסון

ג'ון דיקינסון (באנגלית: John Dickinson;‏ 8 בנובמבר 1732 –  14 בפברואר 1808) אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כנשיא דלאוור החמישי בשנים 1781–1873 וכנשיא פנסילבניה החמישי בשנים 1782–1785. לפני כן הוא כיהן מטעם שתי מדינות אלו בזמנים שונים כחבר הקונגרס הקונטיננטלי. במסגרת זו נודע דיקינסון כ"איש העט של המהפכה" (Penman of the Revolution) בשל סדרה של 12 מאמרים שכתב בשם "מכתבי חוואי מפנסילבניה" (Letters from a Farmer in Pennsylvania) בשנים 1767–1768 ובשל "שיר החירות" (The Liberty Song) שכתב ב-1768.
כחבר בקונגרס הקונטיננטלי הראשון, בו הוא חתם על מסמכי ההתאגדות (אנ'), ניסח דיקינסון ב-1774 את רובה של העתירה למלך (אנ'), ולאחר מכן, כחבר הקונגרס הקונטיננטלי השני, הוא כתב ב-1775 את עתירת ענף הזית (אנ'). שני ניסיונות אלו לשאת ולתת עם ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה הגדולה כשלו. דיקינסון שכתב את הנוסח האחרון של "ההכרזה על הסיבות והצרכים לאחוז בנשק" (Declaration of the Causes and Necessity of Taking Up Arms) שכתב תומאס ג'פרסון ב-1775.
בעת כהותו בקונגרס, שימש דיקינסון כחבר בוועדה שכתבה את "דגם האמנה" (Model Treaty), תבנית לחתירה לבריתות עם ארצות זרות, אך התנגד לקבלת עצמאות מבריטניה הגדולה. הוא נמנע או נעדר מההצבעה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית, וסירב לחתום עליה לאחר שהתקבלה. אף על פי כן, דיקינסון כתב את הטיוטה הראשונה של תקנון הקונפדרציה, ושירת כקצין מיליציה במהלך המהפכה האמריקאית. מאוחר יותר הוא נבחר כנשיא ועידת אנאפוליס שהתקיימה ב-1786, ובה יצאה קריאה לכינוסה של ועידת החוקה ב-1787, וכנציג דלאוור בה הוא חתם על חוקת ארצות הברית.
דיקינסון היה אחד האנשים העשירים ביותר בשלוש עשרה המושבות. הוא כיהן כנשיא דלאוור בשנים 1781–1783, וכנשיא פנסילבניה בשנים 1782–1785. במותו, התייחס אליו תומאס ג'פרסון כ"אחד מהראשונים שתמכו בזכויות ארצו כאשר היא הותקפה על ידי בריטניה הגדולה", וכינה אותו "אחד מהאנשים החשובים ביותר של המהפכה".
רקע משפחתי

ג'ון דיקינסון נולד באחוזת מטעי הטבק "אלבמה" של משפחתו ליד הכפר טראפ שבמחוז טלבוט, פרובינציית מרילנד. הוא היה נינו של וולטר דיקינסון שהגיע מאנגליה כמשרת חוזי למושבת וירג'יניה ב-1654, ולאחר שהצטרף לקווייקרים, הגיע ב-1659 יחד עם כמה משותפיו לאמונה למחוז טלבוט שעל החוף המזרחי של מפרץ צ'ספיק. שם, על שטח של 400 אקרים, (1.6 קמ"ר) על גדות נהר צ'ופטנק, הקים וולטר דיקינסון את אחוזת המטעים, "קרוסדור" (Croisadore), שמשמעות שמה היה "צלב הזהב". הוא גם רכש שטח של 800 אקרים (3.2 קמ"ר) באזור שנקרא סנט ג'ונס נק, שהפך למחוז קנט שבדלאוור.
אחוזת קרוסדור עברה בירושה לבנו של וולטר דיקינסון, ויליאם, וממנו לנכדו, סמואל, אביו של ג'ון דיקינסון. כל אחד מהדורות הגדיל את שטח האחוזה, כך שסמואל דיקינסון ירש שטח של 2,500 אקרים בחמש חוות שהיו מפוזרות  על שלושה ממחוזות מרילנד. במהלך חייו הוא הרחיב עוד את שטחי האחוזות ל-9,000 אקרים. הוא גם רכש קרקע במחוז קנט מדודנו, והרחיב אותה לשטח של כ-3,000 אקרים שהשתרעו לאורך נהר סנט ג'ונס מדובר ועד מפרץ דלאוור. שם הוא החל להקים אחוזת מטעים חדשה שלה הוא קרא "פופלאר הול". אחוזות מטעים אלו היו מיזמים חקלאיים גדולים ורווחיים, שעובדו על ידי עבדים, עד שב-1777 שילח אותם ג'ון דיקינסון לחופשי.
ב-1710 נשא סמואל דיקינסון לאישה את ג'ודית טרות'. לשניים נולדו תשעה ילדים, ששלושת הבכורים נפטרו בלונדון מאבעבועות שחורות כשלמדו שם. ב-1729 נפטרה ג'ודית, וסמואל דיקינסון האלמן נשא לאישה ב-1731 את מרי קאדוואלדר, בתה של מרתה ג'ונס, נכדתם של ד"ר תומאס ויין והקוויקר הנודע ג'ון קאדוואלדר, שהיה סבו של הגנרל ג'ון קאדוואלדר מפילדלפיה. בשנים הבאות נולדו בניהם, ג'ון, תומאס ופילמון.
ראשית חייו וחינוכו

דיקינסון חונך בחינוך ביתי על ידי הוריו ועל ידי מהגרים שהועסקו על ידיהם לצורך כך. ביניהם היה הכומר פרסביטריאני פרנסיס אליסון, שמאוחר יותר הקים את אקדמיית ניו לונדון במחוז צ'סטר שבפנסילבניה. החשוב מבניהם היה מורהו ויליאם קילן, שהיה לידידו במשך כל ימי חייו ובהמשך היה לשופט העליון של דלאוור. דיקינסון היה בעל התפתחות מהירה ואנרגטי, ועל אף אהבתו לביתו ולמשפחתו נמשך לחיים בפילדלפיה.
בגיל 18 החל דיקינסון ללמוד משפטים בהדרכתו של ג'ון מולנד בפילדלפיה. שם הוא התיידד עם חבריו לספסל הלימודים ג'ורג' ריד, סמואל וורטון ואחרים. ב-1753 הוא יצא ללונדון ללימודים של שלוש שנים במידל טמפל. את  השנים הללו הוא העביר בלימוד עבודותיהם של אדוארד קוק ושל פרנסיס בייקון באכסניות המשפט, והלך בעקבות ידידו, התובע הכללי של פנסילבניה בנג'מין צ'ו, וב-1757 התקבל ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה והחל קריירה כעורך דין.
כמחאה על חוקי טאונסנד פרסם דיקינסון את סדרת המאמרים "מכתבי חוואי מפנסילבניה" (Letters from a Farmer in Pennsylvania). מאמרים עלו פורסמו מחדש במספר רב של עיתונים, והם הפכו לחלק מהמסמכים הפוליטיים האמריקאים המשפיעים ביותר בתקופה שלפני המהפכה האמריקאית. דיקינסון טען שלפרלמנט הבריטי הזכות לפקח על הסחר, אך לא הייתה לו הזכות להטיל מיסים על הכנסות. בהמשך הוא הזהיר שאם אנשי המושבות ישלימו עם חוקים אלו, ימשיך הפרלמנט להטיל עליהם מיסים בעתיד. לאחר פרסום המכתבים, הוא נבחר ב-1768 כחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
ביולי 1770 נשא דיקינסון לאישה את מרי נוריס, שנודעה בשם "פולי", אישה בת 30 בולטת ומשכילה מפילדלפיה שהייתה בעלת רכוש, כולל ספרייה של 1,500 ספרים, אחת הגדולות במושבות באותה תקופה, ושניהלה בכוחות עצמה בסיוע אחותה את אחוזת משפחתה, פייר היל, במשך כמה שנים. היא הייתה בתם של הקווייקר העשיר ויושב ראש האספה הכללית של פנסילבניה, אייזק נוריס ושל שרה לוגן, בתו של ג'ייימס לוגן, ראש עיריית פילדלפיה. היא גם הייתה דודניתה של המשורר הקווייקרית האנה גריפיטס. לדיקינסון ולנוריס נולדו חמישה ילדים, אך רק שתיים מהם הגיעו לבגרות: שרה "סאלי" דיקינסון ומריה מרי דיקינסון. דיקינסון מעולם לא הצטרף לפעילות של הקווייקרים, שכן על פי הסברו, הוא האמין ב"צדקתה של מלחמת מגן". הוא ורעייתו נישאו בטקס אזרחי.
בפילדלפיה,  הם חיו בפייר היל, ששכנה ליד שכונת גרמנטאון של היום, שאותה הם שיפצו בכספיהם המשותפים. בינתיים, בנה דיקינסון מעון אלגנטי ברחוב צ'סנאט, אך לא חי שם מעולם בשל העובדה שהבית הוחרם והפך לבית חולים במהלך התקופה בה שהה בדלאוור בשנים 1777-1776. לאחר מכן הוא היה למעונו של שגריר צרפת ולאחר מכן לביתו של אחיו של דיקינסון, פילמון. ב-4 באוקטובר 1777 הועלה הבית באש על ידי הבריטים במהלך קרב גרמנטאון (אנ').
דיקינסון התגורר במשך תקופות מסוימות בשנים 1776–1777 ובשנים 1781–1782 בפופלאר הול. באוגוסט 1781 נבזזה האחוזה על ידי לויאליסטים, וב-1804 ניזוקה קשות בשריפה. ב-1785 לאחר כהונתו כנשיא פנסילבניה, הוא התגורר בווילמינגטון ובנה בית במרכז העיר פילדלפיה.
הקונגרס הקונטיננטלי

דיקינסון היה אחד מהצירים שנשלחו בשם פרובינציית פנסילבניה לקונגרס הקונטיננטלי הראשון ב-1774 ולקונגרס הקונטיננטלי השני ב-1775 וב-1776. הוא המשך לתרום לניסוח ההצהרות שיצאו בשם הקונגרס. דיקינסון כתב את עתירת ענף הזית בקונגרס הקונטיננטלי השני כניסיון אחרון לשלום עם המלך ג'ורג' השלישי, שאפילו לא קרא אותה. אך מעבר לכך, בהסכמה עם ג'ורג' ריד ועם רבים אחרים בפילדלפיה ובדלאוור, מטרתו הראשונה של דיקינסון הייתה פיוס, לא העצמאות והמהפכה. הוא הכין את הנוסח הראשון של תקנון הקונפדרציה ב-1776, לאחר שאחרים אשררו את הכרזת העצמאות על אף דאגותיו שההכרזה עלולה הייתה לגרום להסלמה במלחמת העצמאות, שהחלה ב-1775 בקרבות לקסינגטון וקונקורד. באותה עת, הוא היה יושב ראש הוועדה שעסקה בניסוח תקנון הקונפדרציה, ושימש כנציג מטעם פנסילבניה בקונגרס הקונטיננטלי.
כאשר החל בקונגרס הקונטיננטלי השני הוויכוח על הכרזת העצמאות ב-1 ביולי 1776, חזר והדגיש דיקינסון את התנגדותו להכרזה העצמאות באותה עת. הוא האמין שהקונגרס היה צריך להשלים את תקנון הקונפדרציה ולהבטיח את קיומן של בריתות עם מדינות זרות לפני ההכרזה על העצמאות. הוא גם התנגד לאלימות כאמצעי לפתרון הסכסוך בין שלוש עשרה המושבות לבין בריטניה. הוא נמנע או נעדר מההצבעה ב-2 ביולי בה הוחלט על הכרזת העצמאות ונעדר שוב מההצבעה על הניסוח הרשמי של ההכרזה ב-4 ביולי. דיקינסון הבין את ההשלכות של סירובו להצביע בעד באומרו, "אני מצפה שההתנהלות שלי היום תיתן את המכה הסופית לפופולריות הרבה מדי שהייתה לי". הוא סירב לחתום על הכרזת העצמאות, ומאחר והוגשה הצעה שעל פיה נאמר ש"למען הביטחון וההגנה המשותפים שלנו", לא יכול אף אחד להישאר בקונגרס הקונטיננטלי מבלי לחתום עליה, כך שדיקינסון פרש מהקונגרס מרצון והצטרף למיליציית הפטריוטים של פנסילבניה. ג'ון אדמס, שהיה תומך נלהב בהכרזת העצמאות, ויריבו של דיקונסון במליאת הקונגרס, העיר, "הנכונות והחיות של מר דיקנסון הפכו ללא ספק למאפייני תדמיתו ונתנו דוגמה טובה לאחרים".
דיקינסון היה אחד משני חברי הקונגרס הקונטיננטלי הראשון שלקחו חלק פעיל בפעילות צבאית במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. בשירותו במיליציה של פנסילבניה, הוא קיבל דרגת בריגדיר גנרל והוביל 10,000 חיילים לאליזבת, ניו ג'רזי כדי להגן על האזור מפני התקפת הבריטים על סטטן איילנד. אך בשל דעתו הבלתי פופולרית בהימנעותו מתמיכה בהכרזת העצמאות, קודמו שני קצינים זוטרים על פניו.
שובו לפופלאר הול

בדצמבר 1776 פרש דיקינסון משירותו הצבאי ושב לביתו בפופלאר הול. בעת שהותו שם, הוא קיבל את הידיעה שביתו בפילדלפיה הוחרם והוסב להיות בית חולים. הוא נשאר בפופלאר הול במשך שנתיים. האספה הכללית של דלאוור ניסתה למנות אותו כנציגה  בקונגרס הקונטיננטלי השני ב-1777, אך הוא סירב. באוגוסט אותה שנה הוא שירת כטוראי במיליציה של מחוז קנט במידלטאון תחת פיקודו של סיזר רודני כסיוע לעיקוב התקדמותו של הגנרל ויליאם האו אל עבר פילדלפיה במהלך מערכת פילדלפיה. באוקטובר מונה דיקינסון על ידי ידידו תומאס מקיין כבריגדיר גנרל במילציה של דלאוור, אך הוא שוב דחה את המינוי. זמן קצר לאחר מכן הוא התבשר על כך שהבריטים העלו באש את ביתו בפייר היל במסגרת קרב גרמנטאון.
ב-1777 החליט דיקינסון, שהיה אז החוואי העשיר ביותר בדלאוור, ומחזיק העבדים הגדול ביותר בה, לשלח את עבדיו לחופשי. בעוד שמחוז קנט לא בלט בשיעור החזקת העבדים בו כמו במושבות הדרומיות, ובבעלותו של דיקינסון היו 37 עבדים בלבד, צעדו נחשב לצעד אמיץ. החלטתו זו נבעה בשל ההשפעות הקווייקריות החזקות של סביבתו והיא התאפשרה בזכות העובדה שהוא הסב את עיסוקו מגידול טבק לסוגי יבול שדרשו פחות ידיים עובדות, כמו חיטה ושעורה. דיקינסון היה היחידי מבין האבות המייסדים ששחרר את עבדיו עד 1786, כאשר האחרים החלו לעשות כן. בנג'מין פרנקלין שחרר את עבדיו כבר ב-1770.
נשיא דלאוור

ב-18 בינואר 1779 מונה דיקינסון כנציג מטעם דלאוור לקונגרס הקונטיננטלי השני, שהתכנס במבנה בפילדלפיה שכיום קרוי היכל העצמאות. במהלך תקופת כהונתו בקונגרס זה, חתם דיקינסון על תקנון הקונפדרציה, שאותו הוא כתב בעת שכיהן כנציג בקונגרס הקונטיננטלי הראשון מטעם פנסילבניה. באוגוסט 1781, בעת שהיה נציג בפילדלפיה, הוא קיבל את הידיעה שפופלאר הול ניזוקה קשות בפשיטה של הלויאליסטים. הוא שב לאחוזתו כדי לסקור את הנזקים ונשאר שם במשך כמה חודשים.
באוקטובר אותה שנה, בעת ששהה בפופלאר הול, נבחר דיקינסון לייצג את מחוז קנט בסנאט של דלאוור. זמן קצר לאחר מכן בחרה בו האספה הכללית של המדינה כנשיא דלאוור. ההצבעה באספה הכללית הייתה כמעט פה אחד, כשהמתנגד היחידי היה דיקינסון עצמו. ב-17 בנובמבר הושבע דיקינסון לכהונתו, בה הוא כיהן עד 7 בנובמבר 1782. הוא החל את כהונתו עם "הכרזה נגד חטאים וחוסר מוסר", וחיפש אחר דרכים להביא סוף למה שנתפש כאי סדר במהפכה האמריקאית. הייתה זו עמדה פופולרית ששיפרה את מעמדו הן בדלאוור והן בפנסילבניה. לאחר מכן אתגר דיקינסון בהצלחה את האספה הכללית של המדינה כדי שתתייחס לפיגורים שנוצרו בקצב הגיוסים למיליציה ולממן כראוי את ההקצבה של המדינה לממשלת הקונפדרציה. בהכירו במשא ומתן העדין שהתנהל אז לסיום המלחמה, הבטיח דיקינסון את תמיכת האספה הכללית בברית עם צרפת, ללא שום הסכם על חוזה שלום נפרד עם בריטניה.
ב-10 באוקטובר 1782 נבחר דיקינסון למועצה המנהלת העליונה של פנסילבניה. ב-7 בנובמבר בחרו בו המועצה והאספה הכללית של פנסיבלניה כנשיא המועצה ומתוקף כך כנשיא פנסילבניה, אך למעשה הוא לא התפטר עקב כך מתפקידו כנשיא דלאוור. אף על פי שבשתי המדינות כיהן אותו מושל, התגובות לכך היו מגוונות, ורבים בדלאוור לא היו שבעי רצון מכך שנזרקו הצידה לכאורה כה בקלות, במיוחד לאחר שבעיתוני פילדלפיה החלה להימתח ביקורת על דלאוור על כך שאפשרה את בחירת מחזיקי המשרות הציבוריות שלא היו תושבי המדינה. יורשו של דיקינסון על פי חוקת דלאוור, ג'ון קוק, נחשב כחלש מדי כדי לתמוך במהפכה. ב-12 בינואר 1783 קרא קוק לעריכת בחירות חדשות כדי לבחור במחליף לדיקינסון, שבעקבות כך התפטר באופן רשמי.