צ'אנגואים
מוצא הצ'אנגואים > תאוריית המוצא המדיארי המערבי

במחצית הראשונה של המאה ה-20 ויתרו החוקרים ההונגרים על תאוריות הגירת הצ'אנגואים מכיוון מזרח, והשיקו את תאוריית ההגירה בימי הביניים, מכיוון מערב, אחרי נהירת המדיארים מאטלקז אל פאנוניה. הוסכם בדרך כלל שההונגרים המולדבים הגיעו למיקומם הנוכחי בחבל מולדובה בימי הביניים, לא מכיוון מזרח אלא ממערב, מאגן הקרפטים. נשאר לברר מאין יצאו הונגרים אלה שהגיעו למולדובה. ההיסטוריונים סבורים שיכלו להגיע מעמק הסומש ומאגן הטיסה העילית. עם זאת, לפי תאוריה המבוססת על גאוגרפיה לשונית, ייתכן כי מרבית הצ'אנגואים התנתקו מקבוצה הונגרית שהתגוררה במישור הטרנסילבני.
גזה באקו העלה את ההשערה לפיה הצ'אנגואים הם קבוצה מתוך העם ההונגרי שבמהלך המאות ה-10–13 חיה בחלק המערבי של שטחי הונגריה הנוכחיים, באזור הנחל ראבה) (Rába) ומשם ערקה במהלך המאה ה-12 לטרנסילבניה. מעברם אל מחוץ לקרפטים התרחש הודות להרחבת המעצמה ההונגרית מזרחה, כשמתנחלים למטרה צבאית הוצבו בקווי הגבולות הישנים של הממלכה ההונגרית: על נהר אולט, בהרי הקרפטים (המזרחיים) ועד לנהר סירט, אשר לשם הגיעו אולי בסביבות שנת 1230. לא ניתן לשלול גם את העובדה שתחת הלחץ הצבאי המונגולי, יסודות הונגרים ממזרח לקרפטים שבו לטרנסילבניה ואחר כך חזרו להתיישב במולדובה החל מהשנים 1330. בתקופה שבה השטח העתידי של מולדובה נמצא תחת עול אורדת הזהב התחולל בה דלדול דמוגרפי. אף על פי כל בעקבות השקט היחסי שהשתרר והאינטרס של הכובשים בחידוש הפעילות הכלכלית, צפיפות האוכלוסייה עלתה בתקופה הבאה. פרט לרומנים תועדה באזור בין נהר סירט להרי הקרפטים קהילה ממוצא הונגרי, כשמאוד ייתכן כי המסה של מתנחלים שבאו עד השנים 1241–1242 התחזקה בשלהי המאה ה-13 ובתחילת המאה הבאה הודות לגלים נוספים של הונגרים.
לפי יואן מריאן ציפליק, פרופסור באוניברסיטת סיביו במאות ה-11–12 משימות שמירת הגבולות המזרחיים של ממלכת הונגריה מולאו על ידי צ'אנגואים, בעוד שהסקלרים שהם, לדעתו, אוכלוסייה בעלת שורשים טורקיים, קרוב לוודאי קאוואריים קיבלו מאוחר יותר את תפקיד שומרי הגבול, אחרי שתחילה הם היו פליטים מאזור הנהר טיסה, שנמלטו כתוצאה מהחרפת היחסים הפאודליים בממלכה ההונגרית. מבחינת באקו, תאוריית המוצא המדיערי המערבי מושתתת על הטיעונים הבאים: בימי הביניים המוקדמים, לא היו קיימים קשרים מסוג פאודלי בין ממלכת הונגריה לסקלרים, והמטלות הצבאיות לא היו חובה; ניבי הצ'אנגואים נבדלים באופן מהותי מאלו של הסקלרים, אולם שומרים תכונות דומות מאוד לשפה המדיארית העתיקה, שדוברה במרחב המערבי של המישור הפאנוני;
אזור ראבה היה עד לתחילת המאה ה-12 אזור ספר. מצד שני קבוצות אוכלוסייה אלה התרכזו בשלושה אזורים:קו הנהר אולט, ממערב הקניון ראקוש, קו הקרפטים המזרחיים וקו הנהר סירט. בשני האזורים המוזכרים הראשונים הצ'אנגואים הופיעו צמודים לפצ'נגים, ששימוש במהלך המאה ה-12 כתושבי גבול של הממלכה ההונגרית.
האנתרפו-גאוגרף הרומני גאורגה י. נסטאסה טען שהממלכה ההונגרית יישבה קבוצות מדיארים עד לחלק האמצעי של נהר הסירט, באזור שפך הנהר ביסטריצה ויצרה על ידי כך גבול יציב טרם הקמת המדינה הפאודלית מולדובה./
 אך לא יותר מאוחר מסוף המאה ה-13. בשם מדיניות הביטחון של ממלכת הונגריה, שגיבתה אותם, הופקד עליהם לשלוט ולהגן על הגבול המזרחי של המדינה. בהקשר זה ניסו מלכי הונגריה להרחיק את שליטתם הצבאית מעבר לגבול ולהדוף קדימה מזרחה את נקודות הגבול, מאחזיהם ומעוזיהם עד לכיוון הנהרות דנייסטר ודנובה. היישובים הראשונים באזור הספר קמו ככל הנראה אחרי פלישת המונגולים בשנים 1241–1242 ואחר כך בהתחלת המאה ה-16.
ראדו רוסטי תמך בתאוריית המושבות הצבאיות, שהסבירה את הקמת הערים בקאו וטרגו טרוטוש.. לאסלו מיקץ' היה באותה דעה והוסיף מידע שלפיו מתיישבים קתוליים גורשו ממולדובה על ידי פליקת המונגולים והוחלפו מאוחר יותר על ידי חיילים הונגרים. הוא הזכיר ששטח בישופות קומניה אוכלס בצורה זאת מחדש בשנת 1247 בעזרת האבירים הגרמנים של מסדר ההוספיטלרים. ההתיישבות המהירה הזאת נומקה על ידי מדיניות המלך בלה הרביעי שנזקק להגנה על המעברים בהרי הקרפטים. מיקץ' טען שהמלך בלה הרביעי סמך על החזקת שמירה צבאית הדוקה לאורך נהר הסירט, בעזרת מספר מבצרים שהוקמו בעמקי היובלים הימניים של הסירט:טרוטוש, ביסטריצה ומולדובה
לפני קרב מוהאץ' (1526) ההונגרים של מולדובה נהנו מחסות ממלכת הונגריה בזכות תרומתם להגנת גבולות הממלכה נגד הזרים. יורגה לא הסכים להשערה זו של המושבות ההונגריות ותמכך במוצא ה"טורקי" (במובן הרחב) שלהן.
המקורות התיעודיים הראשונים על נוכחותה של קהילה אתנית הונגרית במולדובה ידועים מהמאה ה-13. קיומם של טופונימים והידרונימים ממקור הונגרי, המתקבצים רובם בחלק המערבי של חבל מולדובה, מוכיח שבקרב המתיישבים ממזרח לקרפטים המזרחיים נמצאו קהילות של דוברי הונגרית. שמות כאלה מתועדים עוד מלפני אמצע המאה ה-15 (בקאו, ברגאואן (ניאמץ), נחל קוייז'ד, נחל קרקאו, הינדאו, חרלאו וכו'. מכיוון שהשתרשותם לקחה כמה עשורי שנים, ניתן לשער כי הופיעו עוד לפני הקמת נסיכות מולדובה
יחד עם הגעת היסודות הרומנים מטרנסילבניה לפני הקמת הנסיכות מולדובה, התיישבו שם גם קבוצות קטנות של סקסונים טרנסילבנים, הונגרים ואולי, גם סקלרים. העדויות הישנות ביותר על התתישבות גרמנים ("טבטונים") והונגרים בדרום-מערב מולדובה וצפון-מזרח מונטניה במסגרת בישופות קומניה מקורן מלפני שנת 1234. קודם לכן היו חדירות של אבירים טבטונים מעבר לעקומת הקרפטים אבל הן לא הותירו עקבות ממושכים במבנה האתני של האזור. החרבת בישופות קומניה על ידי פשיטת המונגולים ב-1241–1242 והתקופה שלאחר כיבוש אזורים מצפון לזרועות שפך הדנובה על ידי המונגולים גרמה לבריחת המתיישבים שבאו מטרנסילבניה. לפי ויקטור ספיניי, אלו חזרו, ככל הנראה, רק החל מתחילת המאה ה-14., כשהישויות הטרום-מדיניות המתעצמות עשו מאמצים להבטיח אווירה יציבה, הרצויה להתפתחות המסחר והמלאכות.

מקשרים את ההגירה להערכה שבדרך כלל התושבים הרומנים המקומיים לא נטו כל כך למלאכות ומסחר וכך הוסבר שפעילויות אלו נותרו במידה רבה בשליטת הזרים.
פאל פטר דומוקוש סבר שהצ'אנגואים הראשונים הגיעו מיד אחרי גירוש האבירים הטבטונים ממלכת הונגריה בשנת 1225. לעומת זאת קרל אאונר חשב שהם הגיעו בחסות האבירים הטבטונים בשנים 1225-1211. הכומר יואן פרנץ ציין שהמושבות הקתוליות הראשונות במולדובה קמו בשנים המוזכרות על ידי אאונר, וכללו סקסונים טרנסילבנים, הונגרים וסקלרים. הוא הסכים שמתוך היותן על אדמת "קומניה" הכבושה על ידי האבירים הטבטונים ומתפתחות תחת חסותם וניהולם, היו מושבות אלה בפיקוחו הכנסייתי של ה"דקאן" מבראשוב שהופקד מטעם הכס הקדוש על "כל ארץ הטבטונים".
לפי דימיטריה קנטמיר הובאו הקהילות הקתוליות הדוברות הונגרית על ידי שטפאן הגדול בעקבות קרב נגד מלך מתיאש הוניאדי. הרוזן ד'אוטריב בתיאורו משנת 1787 את ארץ מולדובה וכן רודולף ברגנר האוסטרי בספר שפרסם ב-1887 הביעו אותה דעה.ניקולאיה יורגה סבר שהתושבים ההונגרים של פראואן, במחוז בקאו, ובכפרים אחרים מסביבות העיר רומאן, היו צאצאים של מתיישבים מימי השליטים דראגוש, בוגדאן הראשון או רומאן.
לדעת פטר זלד הצ'אנגואים באו מטרנסילבניה למולדובה במאה ה-15, ביתר דיוק בסביבות שנת 1420, בימי שלטונו של זיגיסמונד לבית לוקסמבורג
חוקרים רבים, במיוחד הונגרים ורומנים, חלקו על תאוריית הגעתם המאוחרת במאה ה-15.
הקבוצה האתנית המדיארית התיישבה באזור הפורה ביותר של הנהר הגדול ביותר, הסירט, בעיקר מסביב לשפכי יובליו - מולדובה, ביסטריצה וטרוטוש. האזור המיושב בהונגרים היה מורכב מיישובים רצופים מבחינה גאוגרפית (למשל בין סוצ'אבה לרומאן) בשטח המחוז בקאו על הגדה הימנית של הסירט, ובחלק התחתי של הנהר טרוטוש. קמו גם כמה ערים שהתמקמו בנקודות חשובות מבחינה כלכלית, מסחרית ואסטרטגית. במאות ה-14–15 קיבלו העיור והסחר תנופה במולדובה בייחוד הודות לפעילות הגרמנים וההונגרים שתיישבו בה. אף-על-פי-כן, התנאים המדיניים-צבאיים ששררו בשלהי המאה ה-16 היו בעוכרי הפיתוח הכלכלי והחברתי והם עצרו אותו בעקבות הפלישות של האויבים ממזרח.
אוכלוסיית הערים האלה נטמעו בסופו של דבר באוכלוסיית הרוב הרומנית. עם זאת, לאוכלוסייה ההונגרית לא היו אותם האפיונים החברתיים כמו לגרמנים. המתיישבים המדיארים שבאו מאזור חבל הסקלרים ("הכיסאות") ושהולידו את ציבור הצ'אנגואים, לבשו יותר צביון כפרי ולא עירוני, מצב דומה התקיים גם במחוז סקויין לשעבר
עקב ההרס שנגרם על ידי מלחמות וגורמים אחרים, באזורים מסוימים נעלם היסוד ההונגרי ונוצרו שתי מובלעות המיושבות של ידי צ'אנגואים לא סקלרים (צ'אנגואים צפוניים - באזור רומאן, וצ'אנגואים דרומיים - באזור בקאו), ששרדו כך עד היום. יש להם שפה מדיארית ארכאית וכמה יסודות תרבותיים קדומים.
החל מהמאה ה-14, ביתר דיוק החל משנת 1436, גדל מספר ההונגרים המולדובנים כתוצאה מהגעת "כופרים" הוסיטים מחבל סירמיה (Szerémség סרמשג). מאוחר יותר, בערך ב-1480, כפי שסיפר מרקו בנדיני ברישומיו, יצאו גלים נוספים של הוסיטים מאזור הספר הצפון-מזרחי של הונגריה ומסביבות העיר ברטיסלבה (פוז'ון). לא קיימים נתונים מספריים עליהם אבל משערים כי היו אלפים אחדים. השערה זו מתבססת על דיווח משנת 1571 של גיירג' ואשארי, מזכיר של בישוף קמנייץ, שטען כי מיהאי טבוק, ויקאריוס מטרגו טרוטוש, החזיר כאלפיים הוסיטים לדת הקתולית. אלו התגוררו בהוש,, טרגו טרטוש, רומן ובחמישה כפרים מסביבות רומאן. ולמשך 150 שנה שמרו על הדת ההוסיטית. משום כך שלח הבישוף 12 כמרים מפולין על מנת לסייע לויקאריוס בניהול המאמינים הקתוליים מחודשים.
ההיסטוריון הרומני מיכאיל פ.דן סבר שההגירה המוקדמת של ההוסיטים הייתה תוצאה לעוינות נגדם מצד זיגיסמונד לבית לוקסמבורג.
 (). במולדובה הם זכו לחסות שליט מולדובה, אלכסנדרו הטוב.()

באגרת מ-6 באפריל 1431 דרש המלך ולדיסלב יגיילו מאלכסנדרו הטוב לשים קץ לסובלנות כלפי ההוסיטים ולהסגיר את המטיף ההוסיטי יאקוב ממולדה, בוגר אוניברסיטת קרל בפראג, שהתיישב בעיר הבירה באיה. מיכאיל דן סבר שב-1432 הפיץ המטיף את האמונה ההוסיטית בקרב המושבות ההונגריות והסקסוניות של מולדובה וזאת בעידוד שליט מולדובה עצמו. סובלנות השליט כלפי ההוסיטים הייתה קשורה להפסקת יחסי החסות של מולדובה כלפי ממלכת פולין וכריתת ברית בין אלכסנדרו הטוב לדוכסות הגדולה של ליטא בראשות שביטריגאילה ולטבוריטים הצ'כים.
אותו היסטוריון טען שבתקופה שמיד אחרי מות אלכסנדרו הטוב, נאלצו ההוסיטים במולדובה לחפש לעצמם מקלט חדש בטרנסילבניה, אבל פעילות האינקוויזיטור יאקוב ממרקה הבריחה למולדובה גלים חדשים של הוסיטים,. ממוצא הונגרי וסקסוני. ב-1437 ההוסיטים מהונגריה בהנהגתם של טמאש פצ'י ובאלינט אוילאקי התיישבו בטרגו טרוטוש ועסקו בה בפעילות מיסיונרית בולטת על ידי תרגום כתבי הקודש להונגרית. עותק של התרגום נעשה בטרוטש ב-1466 על ידי גיירג' נמטי.
לפי גאבור ליקה (Lükő Gábor) המוצא ההונגרי של הצ'אנגואים נתמך גם על ישי התלבושות העממיות האופייניות, על ידי העדר נישואי תערובת בין צ'אנגואים לרומנים ועל ידי מגמתם להתיישב אך ורק בכפרים על טהרת הקתוליות, ובמקומות שבהם כן הייתה אוכלוסייה רומנית, העדפה לחיות בנפרד בשולי הכפרים. בלה גונדה (Gunda) הזכיר גם את ההעדר במולדובה של נישואי התערובת בין צ'אנגואים לסקלרים, בנוסף להבדלים אחרים בין שתי הקבוצות בתחום הלבוש וכללי האנדוגמיה