1984 (ספר)
כתיבת הספר

בקיץ 1943 גמר ג'ורג' אורוול אומר להתפטר משירות המזרח של הBBC, שם הפיק חדשות, ולמעשה תעמולה, עבור אוכלוסיית הודו ויתר דרום אסיה. הממונים עליו לא שבעו ממנו רצון והתערבו בענייניו. חלקה הראשון של רשימת הערות ללא תאריך שנמצאה בכתביו, תחת הכותרת "האיש האחרון באירופה" (שמה של הנובלה המתוכננת עד 1948), הופק ככל הנראה בערך באותה העת. הרשימה מסודרת ונעדרת מחיקות ושרבוטים, כך שסביר ששיקפה הלך מחשבה מגובש למדי: אזכורים שונים מעידים כי אורוול חשב על ספר בשלושה חלקים עוד מאפריל 1940. בטיוטה תכנן אורוול ספר בן 65,000 מילים בסך הכל, שהכיל כבר כמה מטבעות לשון שיופיעו ביצירה הסופית כמו "שיחדש" ו"שני רגעי שנאה", ורשימת נושאים כמו "היעדר הזיכרון של הפרולים". הגיבור נועד להתחיל מעמדה של פקפוק בשפיותו עקב "ההשפעה הפנטסמגורית" של עיוות המציאות האובייקטיבית בידי המשטר, לפתח קשרים עם שתי דמויות שכונו עדיין X ו-Y, להילכד ולסבול עינויים, להתוודות, ובסופו של דבר להישבר ולקבל את היותו בלתי-שפוי.
ב-1 בדצמבר 1943 נערכה ועידת טהראן. החזון של עולם המחולק בין כמה מעצמות-על, שכל אחת מהן חזקה מכדי להיות מוכרעת בידי צרותיה, כשבריטניה היא חלק מן הגוש האמריקני, החל לקרום עור וגידים במוחו של אורוול, ונראה שדחפו אל הכיוון הסופי של "אלף תשע מאות שמונים-וארבע". לאחר מכן, הצהיר הסופר כי הוועידה הייתה מקור השראתו לספר. בטור ב-3 בדצמבר בכתב-העת "טריביון", אליו עבר, הביע שאט נפש מן החיילים האמריקנים שמילאו את הארץ: ”בכל אתר ואתר בלונדון, קשה להשתחרר מן הרושם שבריטניה היא שטח כבוש. הדעה הרווחת היא שהחיילים האמריקנים היחידים שנימוסיהם נאים הם הכושים.”
במאי 1944, חודש לפני הנחיתה בנורמנדיה, שיגר אורוול מכתב חוזר ה. ג'יי. וילמט. באיגרת מופיעים רבים מהנושאים שפיתח בספר. הוא התריע כי על אף התבוסה המתקרבת של גרמניה, כל התנועות הפוליטיות והלאומיות בעולם נטו להתאגד סביב "פיהררים קטנים מסוגו של דה גול", ולקדם כלכלות ריכוזיות ולא-דמוקרטיות, שסופן שתיצורנה מערכת מעמדות. אורוול פחד במיוחד מאי-האמונה בקיומה של אמת אובייקטיבית, "משום שכל העובדות תוצרכנה להתאים לתחזיותיו ונבואותיו של פיהרר חסין מטעות כלשהו." ההיסטוריה, טען, כבר חדלה מלהתקיים, והמדעים המדויקים יצעדו בעקבותיה ברגע שבו לא יהיה עוד צורך צבאי בהם:
”היטלר יכול לומר שהיהודים פתחו במלחמה, ואם ישרוד, יהפוך הדבר להיסטוריה רשמית. הוא איננו יכול לומר ששתיים ועוד שתיים שווה חמש, משום שלצורך הבליסטיקה, נגיד, התוצאה חייבת להיות ארבע. אך אם יבוא העולם שאני חושש ממנו, עולם של שתיים-שלוש מדינות-על שלא תוכלנה לכבוש האחת את רעותה, שתיים ועוד שתיים יוכלו להיות חמש אם הפיהרר ירצה בכך.”
באוגוסט 1944 נכח אורוול בהרצאה של הביולוג ג'ון ר. בייקר, שהזהיר מפני האופן בו ברית המועצות עיוותה נתונים מדעיים ושיטות מדעיות, והתייחס בייחוד לרעיונותיו של ליסנקו. אורוול כה התרשם עד שהכניס את המונח "בייקריזם" לרשימת ההערות המתפתחת שלו. בסתיו אותה שנה נראה שהמסגרת הכללית של הנובלה הייתה מוכנה.
אך אורוול, שהיה סופר פורה ומהיר בדרך כלל, התעכב מאוד בכתיבה, בשל בריאותו הלקויה ועבודתו במקביל על "חוות החיות". בשלהי 1945 סיים לא יותר מתריסר דפים.
באביב 1946 עבר אורוול להתגורר בג'ורה שבאיים ההברידיים, שם עבד במרץ על הטיוטה עד אוקטובר. במאי 1947 דיווח למוציא-לאור פרד ורבורג שהשלים שליש מן הספר. בנובמבר אותה שנה השלים את הטיוטה המלאה הראשונה; כמעט מיד לאחר מכן אובחן כחולה שחפת. שם הנובלה שונה מ"האדם האחרון באירופה" ל"אלף תשע מאות שמונים-וארבע", והתאריך בו היא מתרחשת נקבע לשנת 1984, לזכר אשתו הראשונה של אורוול, איילין, שחיברה בנעוריה ספרון עתידני בשם זה. אורוול ניהל אז קשר עם סוניה בראונל בת ה-30, שהיוותה השראה לדמותה של ג'וליה. לאחר תקופת אשפוז ארוכה, שב לג'ורה, ובנובמבר 1948 סיים את הגרסה הסופית של הספר. ב-4 בדצמבר הוא שלח אותה להוצאה לאור, ולאחר כחודש התאשפז שוב לתקופה ארוכה. ב-8 ביוני 1949 יצא לאור "אלף תשע מאות שמונים-וארבע" בבריטניה, במהדורה בת 26,575 עותקים. ב-13 ביוני התפרסם בארצות הברית במהדורה של 20,000. הספר זכה מיד להצלחה רבה. הסופר המאושפז התבדח על כך שהתעשר דווקא על ערש דווי, ומת כעבור חצי שנה (ושלושה חודשים לאחר שנשא לאישה את סוניה), ב-21 בינואר 1950, והוא בן 46.