stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ייבסקילה

| --- | --- |
סמל ייבסקילהסמל ייבסקילה
פוטומונטז' של ייבסקילה
פוטומונטז' של ייבסקילה
 מדינה:  פינלנד פינלנד
 אזור:  פינלנד המרכזית
 ראש העיר:  מרקו אנדרסון
 רשות מחוקקת:  מועצת העיר יובסקילה 
 שפה רשמית:  פינית 
 תאריך ייסוד:  1837
 שטח:  1,466.34 קמ"ר
 גובה:  90 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  147,856 (29 בפברואר 2024)
  ‑ במטרופולין:  177,137 (2013)
  ‑ צפיפות:  114.17 נפש לקמ"ר (2013)
 קואורדינטות:  62°14′30″N 25°44′30″E﻿ / ﻿62.24167°N 25.74167°E﻿ / 62.24167; 25.74167
 אזור זמן:  UTC +2
 www.jkl.fi
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פינלנד מוגדלת) הלסינקי רובניימי אואולו קאיאני יואנסו קואופיו מיקלי סייניוקי קוקולה ואסה טמפרה פורי טורקו לאפנראנטה לאהטי המנלינה קוטקה מרייהאמן רוסיה שוודיה נורווגיה המפרץ הבוטני  המפרץ הפיני  הים הבלטי ייבסקילה(למפת פינלנד רגילה) הלסינקי רובניימי אואולו קאיאני יואנסו קואופיו מיקלי סייניוקי קוקולה ואסה טמפרה פורי טורקו לאפנראנטה לאהטי המנלינה קוטקה מרייהאמן רוסיה שוודיה נורווגיה המפרץ הבוטני  המפרץ הפיני  הים הבלטי ייבסקילה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ייבסקילה (בפינית: Jyväskylä; בעברית נקראת לעיתים גם יובסקילה וגם יובסקולה) היא בירת אזור פינלנד המרכזית שבמרכז פינלנד, והעיר הגדולה בו. העיר ממוקמת כ-147 קילומטרים צפונית מזרחית לטמפרה, וכ-270 ק"מ צפונית להלסינקי.
גאוגרפיה

ייבסקילה שוכנת לחוף מערב האגם הפיני. שטח העיר הררי ומיוער.
ברחבי העיר מבנים רבים שתכנן האדריכל הפיני אלוור אלטו. העיר מארחת מדי שנה את ראלי פינלנד, שהוא חלק מאליפות העולם בראלי. בנוסף, קבוצת ההוקי קרח של העיר זכתה בליגת האלופות בעונת 2014/2015 והעפילה לגמר בעונת 2017/2018.
המטה ומפעלים של החברה הפינית פנדה ממוקמים בעיר.
על פי גודל האוכלוסייה בעיר, ממוקמת ייבסקילה במקום השביעי במדינה. בשנת 1940 התגוררו בעיר כ-8,000 תושבים, מאז התפתחה העיר במהירות, ובשנת 2013 התגוררו בה 133,687 תושבים.
ערים תאומות

לייבסקילה שלוש עשרה ערים תאומות:
דנמרק אסביירג, דנמרק (מ־1947)
שוודיה אסקילסטונה, שוודיה (מ־1947)
נורווגיה סטוונגר, נורווגיה (מ־1947)
איסלנד נסקופסטדור, איסלנד (מ־1958)
רוסיה ירוסלבל, ירוסלבל, רוסיה (מ־1966)
הונגריה דברצן, הונגריה (מ־1970)
פולין פוזנן, פולין גדול, פולין (מ־1974)
גרמניה פוטסדאם, ברנדנבורג, גרמניה (מ־1985)
הרפובליקה העממית של סין מודאנג'יאנג, חיילונגג'יאנג, הרפובליקה העממית של סין (מ־1988)
ניקרגואה חלפה, ניקרגואה (מ־1988)
אסטוניה טרטו פאריש, אסטוניה (מ־1991)
יפן ניזה, יפן (מ־1997)
הרפובליקה העממית של סין קונמינג, יונאן, הרפובליקה העממית של סין (מ־2005)
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552782905171  BnF: cb13575402w (data)  GND: 4237453-4  ISNI: 0000 0004 9294 9247  LCCN: n81022013  MusicBrainz: fb353560-26de-4451-8e65-68eed6f905b9  NKC: ge369643  SUDOC: 150359918  VIAF: 155945422   WorldCat (עם VIAF): 155945422
וייסנפלס

וייסנפלס (בגרמנית: Weißenfels או Weissenfels) היא העיר הגדולה ביותר במחוז בורגנלנד שבדרום מדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה. העיר שוכנת על גדות הנהר זאלֶה (אנ'), במרחק של כ-30 קילומטרים מדרום לעיר האלה.
היסטוריה

היישוב צמח סביב למצודה שניצבה ליד מעברה שחצתה את הנהר סאלה. העיר קיבלה זכויות מוניציפליות בשנת 1185. במהלך מלחמת שלושים השנים ניזוקה העיר קשות ואוכלוסייתה הצטמצמה מ-2200 תושבים ל-960. ב-7 בנובמבר 1632 הונחה גופתו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה בווייסנפלס לאחר שהוא נהרג יום לפני קרב ליצן (Lützen).
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, עלה מעמדה של העיר במהרה, כאשר ב-1656 ייסד אגוסטוס, נצר לענף הסקסוני של בית וטין, את הדוכסות של סאקסה-וייסנפלס, ובחר את העיר כמקום מגוריו. מאז 1638 שירת אוגוסטוס כאדמיניסטרטור הפרוטסטנטי של הארכיבישופות של מגדבורג, שעל פי שלום וסטפאליה משנת 1648 הייתה אמורה להפוך לאחר מותו לטריטוריה חילונית של ברנדבורג-פרוסיה.
לפיכך החל אוגוסטוס להקים החל משנת 1660 בוויסנפלס את המצודה של נוי-אוגוסטוסבורג (Neu-Augustusburg) בסגנון הבארוק עבור יורשיו. כאשר הושלם בניין המצודה ב-1680 נעשתה העיר למרכז המנהלי של הדוכסות ולמרכז התרבותי שלה עד לפירוקה ב-1746. מלחינים כמו יוהאן פיליפ קריגר (Johann Philipp Krieger) וגאורג פיליפ טלמן פעלו כאן, השחקנית פרדריקה קרולין נויבר (Friederike Caroline Neuber) הופיעה את הופעת הבכורה שלה בוויסנפלס. ב-1702 נמנע מיוהאן סבסטיאן באך לקבל את משרת נגן העוגב בעיר זנגרהאוזן (Sangerhausen), עקב העדפתו של הדוכס את המלחין יוהאן אוגוסטין קובליוס (Johann Augustin Kobelius). ב-1713 הקדיש באך את "קנטטת הצייד" שלו לכריסטיאן, דוכס סאקסה-וייסנפלס וביצע אותה בעיר.
החל מ-1704 שירת התאולוג הלותרני ארדמן נוימייסטר (Erdmann Neumeister) כדיאקון של הקפלה של המצודה. העוגב של הכנסייה הושלם ב-1673 וכלל 22 שסתומים. על פי ג'ן מיינוורינג (John Mainwaring), הביוגרף של גאורג פרידריך הנדל, גילה יוהאן אדולף הראשון, דוכס סאקסה-וייסנפלס, את כישרונו המוזיקלי של הנדל, שאביו היה רופאו האישי של הדוכס, כאשר שמע אותו מנגן בעוגב. באך חיבר את הטוקטה ופוגה בפה מז'ור עבור עוגב זה.
עם הפסקת קיומה של הדוכסות של סאקסה-וייסנפלס ב-1746, עברה העיר בחזרה לידיה של נסיכות סקסוניה ולאחר קונגרס וינה ב-1815, לידי פרוסיה. החל משנת 1816 הייתה העיר בירתו של מחוז הנושא את שמה, עד לפירוקו בשנת 2007.
כלכלה

מאז המהפכה התעשייתית ענף התעשייה העיקרי של וייסנפלס הוא ייצור נעליים, זאת עד אשר נסגר המפעל האחרון ב-1991. מאז מתפתח בהדרגה בעיר ענף ייצור המזון.
ספורט

קבוצת הכדורסל של העיר, מיטלדויטשר, מתמודדת בבונדסליגה ואף זכתה בשנת 2004 בגביע היורוקאפ צ'לנג'.
ערים תאומות

גרמניה קורנוסטהיים (אנ'), גרמניה
סלובקיה קומארנו (אנ'), סלובקיה
ליאורה מינקה

| --- | --- |

ליאורה מינקה, תשפ"א
 לידה:  18 בדצמבר 1953 (בת 70)
 מדינה:  ישראל
 מקום מגורים:  תל אביב-יפו
 פעילות בולטת:  יושבת ראש תנועת אמונה
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 צאצאים:  תא"ל ד"ר הדס מינקה-ברנד
 מספר צאצאים:  4 
 
ליאורה מינקה (נולדה ב-18 בדצמבר 1953) היא אשת ציבור ישראלית, שהייתה יושבת ראש תנועת אמונה בשנים 2001–2023.
ביוגרפיה

מינקה היא בתם של איזי ושושנה פרום. אבי אמה משה דוב מגיד (1901–1963) היה יו"ר המפד"ל בתל אביב וחבר מועצת העיר מטעם המזרחי. אביו הרב קלמן מגיד היה רבן של הערים ארמיאנסק (אנ') בחצי האי קרים ושל קרוז' ווקשנה בליטא ואמו לאה בת ר' צבי הירש דניאלביץ הייתה מיוחסת לגאון מווילנה.
בוגרת בית הספר צייטלין. ריכזה סניף בני עקיבא בירושלים, ושירתה בצה"ל בנח"ל בהיאחזות אל על (כיום מושב אלי-עד) ברמת הגולן.
דוקטורנטית בחינוך ומפקחת במשרד החינוך לשעבר. ריכזה פרויקט טיפוח מנהיגות נוער, ומרצה בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן. שימשה גם כמרכזת לימודי תעודת ההוראה במכללת אשקלון.
הייתה נציגת המפד"ל במועצה הדתית בתל אביב, ובמועצת העיר תל אביב-יפו. כיהנה כחברת מועצת הנאמנות של התיאטרון הקאמרי ומאז 2022 משמשת כיו"ר הוועד המנהל של התיאטרון. בשנת 2001 נבחרה ליו"ר אמונה - תנועת האישה הדתית לאומית. מוקמה במקום ה-27 ברשימת המפד"ל בבחירות לכנסת השש עשרה (2003. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009) מוקמה במקום השישי ברשימת "הבית היהודי", אך לא נבחרה לכנסת. מכהנת בוועד המנהל של מכללת שערי מדע ומשפט. כיהנה בוועד המנהל של היכל התרבות בתל אביב יפו.
חיים אישיים

מינקה היא תושבת תל אביב-יפו, נשואה לשמואל מינקה ואם לארבעה. ביתה, תא"ל ד"ר הדס מינקה-ברנד, היא ראש מערך מדעי ההתנהגות.
הערות שוליים

1 2  רבי קלמן מגיד באתר אישי ישראל.
↑  נדב פולק, ‏ראש מערך מדעי ההתנהגות של צה"ל: הבת של ליאורה מינקה,  באתר כיפה, 11 במאי 2017.
↑  פרסום המינוי באתר אמונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296504405171  ISNI: 0000 0004 0223 5233  VIAF: 297414547   WorldCat (עם VIAF): 297414547
מרייהאמן

הנמל המזרחי במרייהאמן
הספינה העתיקה "pommern", העוגנת בנמל המערבי של מרייהאמן
מרייהאמן או מאריאנהאמינה (בשוודית: Mariehamn, בפינית: Maarianhamina) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר באולנד.
מרייהאמן היא העיר החשובה ביותר באולנד, ובה מתגוררים כ-40% מכלל אוכלוסיית האיים. כמו בכל אולנד, השפה המדוברת במרייהאמן היא שוודית, וכ-89.5% מאוכלוסייתה דוברים אותה כשפת אם. העיר נוסדה בשנת 1861, בזמן שהאזור היה חלק מהרשות המקומית של יומאלה. העיר קרויה על שמה של מריה אלכסנדרובנה, אשתו של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
העיר יושבת על חצי-אי בים הארכיפלג ובה שני נמלים - האחד בצידה המערבי והאחר בצידה המזרחי. הנמל המערבי הוא החשוב מבין השניים ומשמש לייבוא ולייצוא סחורה ואת התעבורה הימית הבינלאומית בין פינלנד ושוודיה. לחברות המעבורת המפעילות את התחבורה הימית בים הבלטי יש אינטרס לעגון בנמלי מרייהאמן, שכן אולנד היא אזור מס נפרד מהאיחוד האירופי, ולכן ניתן למכור טובין פטורים ממס על סיפון האוניות.
בנמל המזרחי של מרייהאמן נמצאת המרינה הגדולה בסקנדינביה. אוניית הקיטור ההולנדית המפורסמת "ז'אן ניבין" עוגנת בנמל, וכך גם הספינה המפורסמת "פומרניה" (Pommern) המשמשת כמוזיאון.
העיר משמשת גם כמרכז תקשורתי חשוב באולנד. מערכת העיתונות נמצאת במרייהאמן, מספר תחנות רדיו משדרות מהעיר וערוץ הטלוויזיה האולנדי היחיד ("TV Åland") משדר ממרייהאמן.
ישנם לא מעט מבנים במרייהאמן שעוצבו על ידי האדריכל הפיני לארס סונק, אשר עבר להתגורר באולנד בהיותו ילד. אחד מהם היא כנסיית מרייהאמן, אשר נבנתה ב-1927 וקיימת עד עצם היום הזה.
תרשים גידול האוכלוסייה במרייהאמן:
| שנה | מספר תושבים |
| --- | --- |

1987: 9,966
1990: 10,263
1997: 10,408
2000: 10,488
2006: 10,822
2016: 11,521
ערים תאומות

שוודיה ויסבי, שוודיה
איסלנד קואופווגיר, איסלנד
איי פארו טורסהאבן, איי פארו
אסטוניה קורסארה, אסטוניה
נורווגיה קראגרה, נורווגיה
דנמרק סלאגלס, דנמרק
פינלנד ואלקיקוסקי, פינלנד
רוסיה לומונוסוב, רוסיה
פרידריך האייק

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1899 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  23 במרץ 1992 (בגיל 92) פרייבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 ענף מדעי:  כלכלה, ליברליזם, מחשבה חברתית, תורה כלכלית, פילוסופיה, מחשבה מדינית, מדעים קוגניטיביים 
 מקום מגורים:  פרייבורג 
 מקום קבורה:  Neustifter Friedhof 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה (1923)  אוניברסיטת וינה  אוניברסיטת וינה 
 מנחה לדוקטורט:  לודוויג פון מיזס, פרידריך פון ויזר 
 מוסדות:  אוניברסיטת זלצבורג  אוניברסיטת שיקגו  אוניברסיטת ניו יורק  אוניברסיטת פרייבורג  בית הספר לכלכלה של לונדון 
 תלמידי דוקטורט:  דיוויד פרידמן, אבא לרנר, מרג'ורי גרייס-האצ'ינסון, Sho-Chieh Tsiang 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1954)  פרס נובל לכלכלה (1974)  עמית החברה האקונומטרית (1947)  העיטור האוסטרי למדע ואמנות (1974)  פרס הנס מרטין שלאייר (1984)  מסדר ההצטיינות של באדן-וירטמברג (1981)  עמית האקדמיה הבריטית  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה  מדליית החירות הנשיאותית  טבעת הכבוד של העיר וינה  פור לה מריט 
 בן או בת זוג:  Helen Berta Maria von Fritsch  Helene Bitterlich 
 צאצאים:  Laurence Hayek, Christine von Hayek 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
פרידריך האייק
פרידריך אוגוסט פון האייק (בגרמנית: Friedrich August von Hayek;‏ 8 במאי 1899 – 23 במרץ 1992) היה כלכלן ואיש מדעי החברה בולט ואחד ממובילי האסכולה האוסטרית בכלכלה. נודע כתומך מובהק של הקפיטליזם ועסק בכתביו במושג החירות. חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1974. עבודתו העיקרית עסקה בשינויי מחירים המשמשים כתשתית להעברת מידע וסיועם ליחידים לתיאום תוכניותיהם הכלכליות.
עבודתו והשקפותיו > בעיית החישוב הכלכלי

בהסתמך על עבודתו המוקדמת של לודוויג פון מיזס ואחרים, האייק טען כי בעוד שמשקים בעלי תכנון מרכזי, החובה מוטלת על אינדיבידואלים או על קבוצה נבחרת של אנשים לקבוע את התפלגות המשאבים, למתכננים אלו לעולם לא יהיה מספיק מידע לביצוע הקצאה יעילה ומהימנה. טיעון זה, שהוצע לראשונה על ידי מקס ובר, אומר כי חילוף ושימוש יעיל במשאבים ניתן לביצוע רק באמצעות מנגנון המחירים הספונטני בשווקים החופשיים (בעיית החישוב הכלכלי).
ב-1935 פרסם האייק את "התכנון הכלכלי הקולקטיביסטי", אוסף מאמרים שכללו דיונים מוקדמים יותר שיזם מורו לודוויג פון מיזס. הוא התייחס גם לחיבורו של מיזס, שבו נטען שתכנון רציונלי של המשק אינו אפשרי תחת הסוציאליזם.
מספר הוגים סוציאליסטיים כמו אוסקר לאנג, ניסו להפריך את התזה של מיזס באמצעות שימוש בתאוריית "שיווי משקל כללי". הם ציינו כי ההבדל בין המערכת המתוכננת לבין השוק החופשי טמון בזהות האחראי על פתרון וניסוח המשוואות. הם טענו שאם חלק מהמחירים שנבחרו על ידי מנהלים סוציאליסטים היו שגויים יופיעו מחסורים, והם יסומנו כדי להתאים את המחירים – בדיוק כמו בשוק חופשי. באמצעות ניסוי וטעייה שכאלה, יכולה הכלכלה הסוציאליסטית לחקות את יעילותו של השוק החופשי, תוך הימנעות מבעיותיה הרבות.
האייק קרא תיגר על חזון זה. ב"כלכלה וידע" (1937) הוא ציין שתורת שיווי המשקל הסטנדרטית מניחה שבידי כל הסוכנים מצוי מידע מלא ונכון. בעולם האמיתי, עם זאת, אנשים שונים מחזיקים בפיסות ידע שונות. יתר על כן, חלק ממה שהם מאמינים בו יכול להיות מידע כוזב, ולכן הניסוי והטעייה אינם מצליחים לעבוד בצורה אופטימלית.
בספרו "השימוש בידע בחברה" טען האייק כי מנגנון המחירים משמש לשיתוף ולסנכרון ידע מקומי ואישי, המאפשר לחברה להשיג מטרות מגוונות ומורכבות באמצעות עיקרון של ארגון עצמי ספונטני. הוא הבליט את הניגוד בין השימוש במנגנון המחירים לבין תכנון מרכזי, וטען כי הראשון מאפשר הסתגלות מהירה יותר לשינויים בנסיבות מסוימות (כמו זמן ומקום). בכך הוא הניח יסודות ראשוניים עבור עבודתו של אוליבר וויליאמסון על השווקים והיררכיות כמנגנוני תיאום אלטרנטיביים לעסקאות כלכליות. הוא השתמש במונח "Catallaxy" כדי לתאר "מערכת בעלת ארגון עצמי של שיתוף פעולה וולונטרי". מחקרו של האייק בנושא זה צוטט במיוחד על ידי ועדת הנובל בהודעה לעיתונות על הענקת הפרס להאייק.
עבודתו והשקפותיו > ביקורת על הקולקטיביזם

האייק היה אחד המבקרים האקדמיים המובילים של הדוקטרינה הקולקטיביסטית במאה ה-20. האייק טען שכל צורות הקולקטיביזם (אפילו אלה המבוססות תאורטית על שיתוף פעולה וולונטרי) יכולות להיות מתוחזקות רק על ידי רשות מרכזית כלשהי. לדעתו של האייק, התפקיד המרכזי של המדינה צריך להיות שמירה על שלטון החוק, תוך התערבות שרירותית מועטה ככל האפשר. ב"הדרך לשעבוד" ובעבודותיו האקדמיות הנוספות, טען האייק כי הסוציאליזם דורש תכנון כלכלי מרכזי, ותכנון כזה מוביל לטוטליטריות:
"אמנם הבטחת הסוציאליסטים המודרניים שלנו לחופש גדול יותר היא אמיתית וכנה, אך בשנים האחרונות כל אדם אשר התבונן בהשלכות הבלתי צפויות של הסוציאליזם, הבחין בדמיונו יוצא הדופן לקומוניזם ולפשיזם."
האייק טען כי הצורך להעניק לרשות התכנון המרכזי סמכויות שישפיעו על החיים החברתיים של האזרחים עלול בסופו של דבר להזיק להם, שכן הידע הנדרש לתכנון מרכזי של כלכלה הוא ביזורי מטבעו, ואין צורך לשלוט בו.
על אף שטען שהמדינה צריכה לספק את החוק באופן ריכוזי, אחרים ציינו כי הדבר סותר את טענותיו לגבי תפקיד השופטים ב"גילוי" החוק, דבר המצביע על כך שהאייק כן תמך במתן שירותים משפטיים מבוזרים ולא מתוכננים על ידי הממשלה.
האייק גם כתב שהמדינה יכולה למלא תפקיד במשק, ובמיוחד ביצירת רשת ביטחון. לטענתו, אין שום סיבה שחברה שהגיעה לרמת העושר שלנו לא תספק ביטחון מה"סוג הראשון" בלי לסכן את החופש הכללי, כלומר: מינימום של מזון, מחסה וביגוד המספיקים כדי לשמור על בריאות, ואין גם סיבה שהמדינה לא תסייע לארגן מערכת מקיפה של ביטוחים סוציאליים עבור המטרדים הנפוצים בחיינו.
עבודתו והשקפותיו > השקעה ובחירות

אולי יותר מכל כלכלן אחר, האייק חקר את תורת הבחירה של ההשקעה. הוא בחן את יחסי הגומלין בין מוצרי ייצור בלתי קבועים לבין משאבים "קבועים" – על בסיס התובנה התאורטית ש"תהליכים שלוקחים זמן רב יותר לא יתקבלו, ככל הנראה, אם לא יניבו תשואה גבוהה יותר מאשר התשואה של תהליכים הדורשים פחות זמן".
עבודתו של האייק בנושאים כמו המיקרו-כלכלה של תאוריית הבחירה של ההשקעה, טובין בלתי-קבועים, משאבים "קבועים"-"פוטנציאליים" ומשאבים אדפטיביים מבחינה כלכלית, משמשים כנקודת חלוקה מרכזית בין עבודתו בתחומי המקרו-כלכלה לבין כמעט כל הכלכלנים האחרים. עבודתו של האייק על הזוויות המקרו-כלכליות של תכנון מרכזי, תאוריית מחזור המסחר, חלוקת הידע וההסתגלות היזמית בפרט, שונים במידה ניכרת מדעותיהם של המקרו-כלכלנים ה"מרשליסטיים" אשר פועלים לפי מסורתו של ג'ון מיינרד קיינס.
עבודתו והשקפותיו > פילוסופיה של המדע

במהלך מלחמת העולם השנייה, האייק התחיל את פרויקט "Abuse of Reason" (נטישת ההיגיון). מטרתו הייתה להראות כיצד למספר דוקטרינות ואמונות פופולריות באותה תקופה היו שורש משותף של תפיסות בסיסיות מוטעות לגבי מדעי החברה. בפילוסופיה שלו, שיש בה הרבה מן המשותף עם חברו הטוב קארל פופר, האייק היה ביקורתי מאוד כלפי מה שהוא כינה "מדעיזם" (Scientism): הבנה שקרית של שיטות המדע, שנכפתה בטעות על מדעי החברה, המנוגדת לפרקטיקות של מדע אמיתי. בדרך כלל, המדעיזם משלב את הדרישה הקדומה של הפילוסופים עבור הצדקה מודגמת ביחד עם הגישה המוטעית – שכל ההסברים המדעיים הם מערך יחסים ליניאריים פשוטים בעלי שני משתנים בלבד.
האייק מציין שהמדע החברתי של הכלכלה וסדר בלתי מאורגן משתווים למדעים מורכבים כגון הביולוגיה הדרוויניסטית. רעיונות אלו פותחו בין היתר בספרו "המהפכה הנגדית של המדע" שיצא ב-1952, ובחלק מהמאמרים המאוחרים יותר של האייק בפילוסופיה של המדע, כמו דרגות ההסבר ותאוריית התופעות המורכבות.
האייק הבחין בספרו כי המדעים ה"קשים" מנסים להסיר את "הגורם האנושי" על מנת להשיג תוצאות אובייקטיביות ומבוקרות לחלוטין:
"המאמץ המתמיד של המדע המודרני הוא להגיע ל"עובדות אובייקטיביות"; לחדול ממחקר על מה שחשבו על הטבע או לגבי המושגים הנתפסים כתמונות אמיתיות של העולם האמיתי, ומעל לכל להשליך את כל התאוריות אשר העמידו פנים להסביר תופעות על ידי ניכוסם במוח ובחשיבה מכוונים כמו שלנו. במקום זאת, משימתו העיקרית עברה להיות פירוק מחדש של המושגים שגובשו מניסיון (תצפית) רגילים על בסיס בדיקה שיטתית של התופעות, כדי להיות מסוגלים לזהות את הפרטיקולרי כמעשה של חוק כללי."
בעוד שהמדעים ה"רכים" מנסים למדוד את הפעולה האנושית עצמה:
"המדעים החברתיים במובן המצומצם יותר, כלומר אלה שהיו מתוארים כמדעי המוסר, עוסקים בפעולה המודעת או המשתקפת של האדם, בפעולות שבהן ניתן לאדם לבחור בין אפשרויות שונות הפתוחות בפניו, וכאן המצב הוא שונה במהותו. גירוי חיצוני אשר עשוי לגרום לאירועים כאלה יכול כמובן גם להיות מוגדר במונחים פיזיים גרידא. אבל אם ננסה לעשות זאת לצורך הסברת הפעולה האנושית, נגרום לעצמנו לדעת אפילו פחות ממה שאנו יודעים כעת."
הוא מוסיף כי מדעי החברה לא צריכים לנסות להטיל מתודולוגיות פוזיטיביסטיות, ולא לטעון לתוצאות אובייקטיביות או ברורות.
עבודתו והשקפותיו > פילוסופיה פוליטית

במחצית השנייה של הקריירה שלו האייק סיפק מספר תרומות בפילוסופיה פוליטית וחברתית, שאותן ביסס על פי השקפותיו בנוגע לגבולות הידע האנושי ועל הרעיון של סדר ספונטני במוסדות חברתיים. הוא טוען לטובת חברה המאורגנת סביב סדר שוקי, שבו מנגנוני המדינה עוסקים כמעט אך ורק על מנת לאכוף את הסדר המשפטי (המורכב מכללים מופשטים, ולא מפקודות מסוימות) הנחוץ למען תפקוד המערכת החופשית. רעיונות אלה נגזרו מפילוסופיה מוסרית הנובעת מתהיות אפיסטמולוגיות באשר לגבולות הידע האנושי. האייק טען כי המשטר האינדיבידואליסטי האידיאלי בשוק החופשי יהיה מפוקח על ידי עצמו עד כדי שהחברה תגיע למצב בו היא "אינה תלויה במציאת אנשים טובים לצורך תפקודה".
אף על פי שהאייק האמין מאוד בחברה הנשלטת על ידי חוקים, האייק לא הסכים לרעיונות הקונבנציונליים של "צדק חברתי". הוא השווה את השוק החופשי למשחק שבו "אין טעם לכנות את התוצאה צודקת או לא צודקת" וטען כי "צדק חברתי הוא ביטוי ריק ללא תוכן ברור ומוגדר". כמו כן, הוא טען כי "מאמציו של הפרט הם בהכרח בלתי צפויים, והשאלה האם החלוקה הנובעת של ההכנסות היא פשוט אין משמעות". הוא בדרך כלל ראה בחלוקה מחדש של ההכנסות או של ההון בידי הממשלה חדירה בלתי מקובלת לחופש הפרט: "עקרון הצדק החלוקתי, ברגע שיוצג, לא יתממש עד שהחברה כולה תאורגן על פיו. זה יביא למצב אשר בכל הבחינות המהותיות יהיה ההפך מחברה חופשית".
עבודתו והשקפותיו > פילוסופיה פוליטית > סדר ספונטני

האייק ראה את שיטת המחירים החופשיים לא כהמצאה מודעת המתוכננת בכוונה על ידי האדם, אלא כסדר ספונטני, או במה שהוא כינה "זאת תוצאה של פעולה אנושית, אך לא של עיצוב אנושי". לפיכך, השווה האייק את המכניזם של המחירים לאותה רמה כמו, למשל, המכניזם של השפה.
בספרו האחרון, "התרמית הפטאלית", הסביר כי איתות המחירים הוא האמצעי היחיד המאפשר לכל מקבל החלטות במרחב הכלכלי לתקשר ולגשר על פני פערי מידע, וכך הוא פותר את בעיית החישוב הכלכלי.
עבודתו והשקפותיו > פילוסופיה פוליטית > רשת ביטחון חברתית

בהתייחסו לרשת ביטחון חברתית, הדגיש האייק כי "הצורך בהסדר כזה בחברה תעשייתית אינו מוטל בספק – הוא רק אינטרס של אלה הזקוקים להגנה מפני מעשי ייאוש מצד הנזקקים". לסיכום השקפותיו של האייק בנושא, טען העיתונאי והסופר ניקולס ואפשוט כי"האייק דגל בביטוח חובה אוניברסלי בתחום ביטוח הבריאות והאבטלה, שייאכף, ואולי אף יסופק במישרין על ידי המדינה". התאורטיקן הבכיר ברנרד הארקורט טען בנוסף כי האייק התעקש על עמדה זו. ב"דרך לשעבוד", כחלק מהדיון על הדוקטרינה הקולקטיביסטית האייק כתב כי:
"אין שום סיבה שחברה שהגיעה לרמת העושר הכללית שהשיגה החברה שלנו ביטחון מפני מחסור גופני חמור לא יוכל להיות מובטח לכל מבלי לסכן את החופש הכללי. יש שאלות קשות על הסטנדרט המדויק אשר צריך להבטיח... אבל אין ספק כי מינימום של מזון, מחסה, ביגוד, המספיקים כדי לשמור על הבריאות ועל היכולת לעבוד, יכולים להיות מובטחים לכל אחד. ואכן, עבור חלק ניכר מאוכלוסיית אנגליה סוג זה של ביטחון כבר מזמן הושג."
ב-1973 חזר והדגיש האייק בעבודתו "חוק, חקיקה וחירות" כי:
"אין שום סיבה שבחברה חופשית הממשלה לא תוכל להבטיח לכל הגנה מפני מחסור חמור בצורת הכנסה מינימלית מובטחת... להבטיח ביטוח כזה כנגד אסון קיצוני עשוי להיות לטובת כולם; או שהוא ייתפס כחובה מוסרית ברורה של כולם לסייע, בתוך הקהילה המאורגנת, לאלה שאינם יכולים לעזור לעצמם. כל עוד הכנסה מינימלית אחידה כזו ניתנת מחוץ לשוק לכל אלה אשר, מכל סיבה שהיא, אינם מסוגלים להרוויח בשוק תחזוקה נאותה, אין זה יוביל להגבלת חופש, או סתירה עם שלטון החוק."
עבודתו והשקפותיו > פילוסופיה פוליטית > דיקטטורה

לפי האייק, ”בכל מקום שבו הוחרבה החירות כפי שאנו מבינים אותה, נעשה הדבר, כמעט תמיד, בשמה של איזו חירות חדשה”.
האייק שלח לאנטוניו סלזר עותק של "חוקת החירות" בשנת 1962. האייק קיווה כי ספרו – אותו הגדיר כ"סקיצה ראשונית של עקרונות חוקתיים חדשים" עשוי לסייע לסלזר במאמציו לעצב חוקה (שהיא אמורה להיות הגושפנקא נגד מגרעותיה של הדמוקרטיה).
הוא ביקר בצ'ילה בשנות השבעים והשמונים במהלך שלטון החונטה של הגנרל אוגוסטו פינושה וקיבל את התמנותו לתפקיד יושב ראש של מכון המחקר "Centro de Estudios Públicos", שהוקם על ידי הכלכלנים שהפכו את צ'ילה לכלכלת שוק חופשי.
כשנשאל על השלטון הליברלי הלא-דמוקרטי שבצ'ילה על ידי מראיין צ'יליאני, האייק אמר:
"כמוסדות לטווח ארוך, אני לגמרי נגד דיקטטורות, אך דיקטטורה עשויה להיות מערכת הכרחית לזמן מוגבל [...] באופן אישי אני מעדיף דיקטטורה ליברלית על משטר דמוקרטי נטול ליברליזם, הרושם האישי שלי – וזה תקף לדרום אמריקה – הוא שבצ'ילה, למשל, נראה מעבר מממשלת דיקטטורה לממשלה ליברלית."
במכתב ל"לונדון טיימס" הוא הגן על משטר פינושה ואמר כי "לא הצליח למצוא אפילו אדם אחד בכל צ'ילה המושמצת, שלא הסכים שהחופש האישי שלו גדול הרבה יותר תחת משטר פינושה מאשר תחת משטר איינדה." האייק הודה כי "אין זה סביר מאוד שהדבר יצליח, גם אם בנקודת זמן מסוימת זה עשוי להיות התקווה היחידה".

הוא הסביר והסתייג כי:
"זו אינה תקווה וודאית, משום שהיא תמיד תהיה תלויה ברצונו הטוב של הפרט, ויש מעט מאוד אנשים שאפשר לסמוך עליהם, אבל אם זו ההזדמנות היחידה שקיימת ברגע מסוים, היא עשויה להיות הפתרון הטוב ביותר למרות זאת, רק אם וכאשר הממשלה הדיקטטורית מכוונת בצורה ברורה את צעדיה לקראת דמוקרטיה מוגבלת".
עבור האייק, ההבדל המהותי לכאורה בין סמכותניות וטוטליטאריות הוא בעל חשיבות רבה, והוא שם דגש רב על ההבחנה הזאת בהגנתו על דיקטטורה כמעבר לדמוקרטיה. לדוגמה, כאשר האייק ביקר בוונצואלה במאי 1981, הוא התבקש להגיב על שכיחותם של משטרים טוטליטריים באמריקה הלטינית. בתגובה, הזהיר האייק מפני "ערבוב טוטליטריות עם סמכותניות", ואמר כי הוא אינו מודע ל"ממשלות טוטליטריות באמריקה הלטינית, והיחידה היא צ'ילה תחת משטר איינדה".
עבורו המושג "טוטליטאריות" מסמל משהו ספציפי מאוד: הכוונה העומדת מאחוריו היא ארגון כל החברה כדי להשיג "מטרה חברתית ברורה", שהיא בניגוד מוחלט לליברליזם ואינדיבידואליזם.
ספריו שתורגמו לעברית

הדרך לשעבוד, תרגום – אהרן אמיר, הוצאת שלם, 1998
חוקת החירות, תרגום – אהרן אמיר, הוצאת שלם, 2013
יומרה קטלנית, תרגום – אורי רדלר, יאיר לוינשטיין וצבי חזנוב, סלע מאיר, 2020
לקריאה נוספת

הדרך לשעבוד
הערות שוליים

↑  Friedrich von Hayek - Banquet speech, The Nobel Prize, ‏December 10, 1974
↑  פרידריך האייק, ‏Law, Legislation and Liberty, Volume 2: The Mirage of Social Justice, באתר גוגל ספרים
↑  Bettina Bien Greaves, https://fee.org/articles/book-review-the-counter-revolution-of-science-studies-on-the-abuse-of-reason-by-f-a-hayek
↑  אלון שלו, ‏"שלילת חירות בשם החירות", השילוח, גיליון 13, פברואר 2019
↑  Empire's Workshop: Latin America, the United States, and the Rise of the New Imperialism, pages 172–173, Metropolitan, 2006
↑  Liberalism and Its Practice, page 56, Routledge, 1999
| זוכי פרס נובל לכלכלה |
| --- | --- | --- |
| 1969–1975 | פריש, טינברגן (1969) • סמואלסון (1970) • קוזנץ (1971) • היקס, ארו (1972) • לאונטיף (1973) • מירדאל, האייק (1974) • קנטורוביץ', קופמאנס (1975) |  |
| 1976–2000 | פרידמן (1976) • אולין, מיד (1977) • סיימון (1978) • שולץ, לואיס (1979) • קליין (1980) • טובין (1981) • סטיגלר (1982) דברה (1983) • סטון (1984) • מודיליאני (1985) • ביוקנן (1986) • סולו (1987) • אלה (1988) • הוולמו (1989) • מרקוביץ, מילר, שארפ (1990) • קוז (1991) • בקר (1992) • פוגל, נורת' (1993) • הרסני, נאש, זלטן (1994) • לוקאס (1995) • מירליס, ויקרי (1996) • מרטון, שולס (1997) • סן (1998) • מנדל (1999) • הקמן, מקפאדן (2000) |  |
| 2001 ואילך | אקרלוף, ספנס, שטיגליץ (2001) • כהנמן, סמית' (2002) • אנגל, גריינג'ר (2003) • קידלנד, פרסקוט (2004) • אומן, שלינג (2005) • פלפס (2006) • הורוביץ, מסקין, מאירסון (2007) • קרוגמן (2008) • אוסטרום, ויליאמסון (2009) • דיאמונד, מורטנסן, פיסרידס (2010) • סימס, סרג'נט (2011) • רות, שפלי (2012) • פאמה, הנסן, שילר (2013) • טירול (2014) • דיטון (2015) • הארט, הולמסטרום (2016) • ת'יילר (2017) • נורדהאוס, רומר (2018) • קרמר, באנרג'י, דופלו (2019) • מילגרום, וילסון (2020) • אימבנס, אנגריסט, קארד (2021) • ברננקי, דיימונד, דיבוויג (2022) • גולדין (2023) • אג'מולו, ג'ונסון, רובינסון (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262571805171  PLWABN: 9810542609905606  BIBSYS: 90068032  BNC: 000040556  BNE: XX837554  BnF: cb119070534 (data)  CANTIC: a10446138  CiNii: DA00413601  GND: 118547364  ICCU: CFIV009564  ISNI: 0000 0001 2117 8244  LCCN: n80126331  LNB: 000027761  MGP: 199660  NDL: 00442762  NKC: jn19990003268  NLA: 35333649  NLG: 133051  NLK: KAC199611854  NSK: 000100706  NTA: 068384777  RERO: 02-A003355502  SELIBR: 190259  SNAC: w6988xvs  SUDOC: 02691669X  Trove: 915386  ULAN: 500264363  VIAF: 2471646   WorldCat (עם VIAF): 2471646