stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אטליז

ערך זה עוסק בחנות למכירת בשר. אם התכוונתם ללהקה, ראו .
אטליז בטורונטו, בתחילת המאה העשרים
אטליז בג'ורג' טאון, פננג, מלזיה
אִטְליז הוא חנות המשמשת למכירת בשר. בנוסף למכירת הבשר משמש האטליז גם לעיבוד מסוים של הבשר, כך שיתאים לצורכי הקונים, כגון פירוקו של העוף או הבהמה ליחידות קטנות, יישון הבשר, טחינתו וכדומה. העובד בפירוק בשר באטליז קרוי קצב.
אטימולוגיה

מקור המילה ביוונית "קטליז" ובלשון המשנה "נמכרין באטליז ונשחטין באטליז".
כשרות וחלאל

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
מאפיין מרכזי של אטליז המוּכּר ליהודים הוא שאלת כשרותו של האטליז. אטליז כשר מציין זאת באופן בולט על השלט שבחזיתו, ומציג את תעודת הכשרות שניתנה לו. רבים מהאטליזים בישראל שאינם כשרים מציינים זאת על השלט שבחזיתם, אף שעל פי החוק אין חובה לעשות כן.
הערות שוליים

↑  מניין באה המילה "אטליז"?, באתר של רוביק רוזנטל
↑  משנה, מסכת בכורות, פרק ה', משנה א'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012430907105171  BnF: cb11941361z (data)  GND: 4123212-4  LCCN: sh2018000850  NKC: ph128295 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אירוספסיאל סוקאטה ראלי

אירוספסיאל סוקאטה ראלי הוא מטוס תיור 4 מושבי מתוצרת צרפת.
בהתחלה המטוס פותח על ידי חברה צרפתית ב-1958 אבל אחרי שהיא פשטה את הרגל הייצור עבר לחברת אירוספסיאל שייצרה את המטוס הזה תחת חברת הבת שלה שנקראת סוקאטה. עזר ויצמן שהיה מפקד חיל האוויר קיבל את המטוס במתנה מתעשיית המטוסית הצרפתית בשנות השישים בגלל עסקת מיראז' ואז נעשה שימוש במטוס להטסת מפקדים. המטוס נמכר לחברה אזרחית אחרי כמה שנים.
אז'ן ד'אלבר

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1864 גלאזגו, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  3 במרץ 1932 (בגיל 67) ריגה, לטביה 
 מקום קבורה:  Monument Cemetery 
 מוקד פעילות:  גרמניה 
 מקום לימודים:  הקולג' המלכותי למוזיקה 
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 בן או בת זוג:  טרסה קארניו (1892–1895) Hermine d'Albert 
 צאצאים:  Eugenia Harris-D'Albert, Hertha Weber-D'Albert 
 פרופיל ב-IMDb
 
אז'ן פרנסיס צ'ארלס ד'אלבר (בצרפתית: Eugène Francis Charles d'Albert, בגרמנית: Eugen d'Albert, אויגן ד'אלבר;‏ 10 באפריל 1864, גלאזגו, סקוטלנד – 3 במרץ 1932, ריגה, לטביה) היה פסנתרן ומלחין גרמני יליד סקוטלנד. ד'אלבר, שלמד בבריטניה, גילה כישרון מוזיקלי בגיל צעיר ובגיל שבע-עשרה זכה במלגת לימודים באוסטריה. מתוך תחושת קרבה אל התרבות והמוזיקה הגרמנית, בחר להגר לגרמניה, שם למד אצל פרנץ ליסט והחל בקריירה של פסנתרן קונצרטים. ד'אלבר התכחש להכשרתו ולחינוכו המוקדם באנגליה וראה את עצמו גרמני.[דרוש מקור] במקביל לקריירה שלו כפסנתרן, חיבר 21 אופרות ותפוקה נכבדה של יצירות לפסנתר, מוזיקה ווקאלית, מוזיקה קאמרית ויצירות תזמורתיות.
הוא התחתן שש פעמים, ואחת מנשותיו הייתה הפסנתרנית-זמרת טרסה קארניו. הוא היה, בזה אחר זה, אזרח בריטי, גרמני, ושווייצרי.
ביוגרפיה

ד'אלבר נולד בגלאזגו, סקוטלנד, לאני רואל, אנגליה; ולשרל לואי נפוליאון ד'אלבר, יליד גרמניה ממוצא צרפתי ואיטלקי. בין אבותיו היו המלחינים ג'וזפה מטאו אלברטי ודומניקו אלברטי. אביו של ד'אלבר היה רקדן, פסנתרן ומעבד מוזיקה, שהיה ממונה על הבלט ב"קינגס תיאטר" ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. הוא היה בן 55 כשנולד בנו אז'ן. ה"מיוזיקל טיימס" כתב ב-1904, כי "עובדה זו, בין שאר הנסיבות, הייתה אחראית לבדידות מסוימת בחיי הבית של הילד ובשנות ילדותו. הוא לא הובן כהלכה, הכליאה, הפיקוח וההגבלה שהוטלו עליו היו חמורים עד כדי לטעת בו דעה קדומה כנגד ארץ הולדתו".
ד'אלבר למד מוזיקה אצל אביו עד שזכה במלגת לימודים לבית הספר הלאומי להכשרת מוזיקאים (מבשר הקולג' המלכותי למוזיקה) בלונדון, שם החל את לימודיו בגיל 12, בשנת 1876. ד'אלבר למד בבית הספר הלאומי אצל ארנסט פאואר, אבנעזר פרוט, ג'ון סטיינר וארתור סאליבן. בהיותו בן 14 זכה בשבחים מעל דפי הטיימס כ"נגן בראוורה שאין לזלזל ביכולתו" על הופעתו בקונצרט באוקטובר 1878. הוא ניגן את הקונצ'רטו לפסנתר של שומאן ב"קריסטל פאלאס" ב-1880 וזכה לעוד דברי עידוד מן "הטיימס": "לעיתים רחוקות מזדמן לשמוע ביצוע משובח יותר של היצירה." באותה שנה גם התקין רדוקציה לפסנתר לפרטיטורה הווקאלית של יצירתו של סאליבן, הדרמה המוזיקלית הדתית "הקדוש המעונה מאנטיוכיה", לליווי המקהלה בחזרות. כן מייחסים לו את כתיבת האוברטורה לאופרה של גילברט וסאליבן משנת 1881, "פיישנס".
במשך שנים רבות התייחס ד'אלבר אל לימודיו ועבודתו בתקופה זו בביטול, כחסרי ערך. "הטיימס" כתב, ש"הוא נולד והתחנך באנגליה ובה גם נחל את הצלחותיו הראשונות, אף כי לפני שנים אחדות הכחיש, בגחמת נעורים פזיזה, כל קשר לארץ זו שבה, לדבריו הוא, אתרע מזלו להיוולד ושבה לא למד דבר". בשנים הבאות, מכל מקום, שינה את דעתו: "הדעה הקדומה שהייתה לי נגד אנגליה, שנבעה מתקריות אחדות, איננה קיימת עוד זה שנים רבות."
ביוגרפיה > קריירה

בשנת 1881 הזמין המנצח הנס ריכטר את ד'אלבר לנגן את הקונצ'רטו הראשון לפסנתר. באותה שנה זכה ד'אלבר במלגת לימודים על שם מנדלסון. המלגה אפשרה לו ללמוד בווינה, שם פגש את ברהמס, ליסט ומוזיקאים חשובים נוספים, שהשפיעו על סגנונו. ד'אלבר, שלא איבד את התלהבותו המוקדמת מהתרבות ומהמוזיקה הגרמנית, שינה את שמו הפרטי מאז'ן לאויגן והיגר לגרמניה, שם היה לתלמידו של ליסט הקשיש בוויימאר.
בגרמניה ובאוסטריה בנה ד'אלבר קריירה כפסנתרן. אפשר לשמוע את נגינתו בהקלטות מוקדמות של יצירות ליסט. הוא ניגן את הקונצ'רטו שלו עצמו לפסנתר עם התזמורת הפילהרמונית של וינה בשנת 1882, הפסנתרן הצעיר ביותר שהופיע עם תזמורת זו. ד'אלבר הרבה בסיורי הופעות, בין היתר בארצות הברית, מ-1904 עד 1905. ארתור שנאבל השווה את הטכניקה הווירטואוזית שלו לזו של פרוצ'ו בוזוני.הוא זכה לשבחים על נגינתו את הפרלודים והפוגות של באך ואת הסונאטות של בטהובן. מספר ניכר של יצירות הוקדשו לו, הידועה בהן "הבורלסקה ברה מינור" של ריכרד שטראוס, שאותה ניגן בביצוע בכורה ב-1890.
ד'אלבר היה מלחין פורה. בהדרגה הלכה עבודת ההלחנה ומילאה את זמנו, והוא הפחית את הופעותיו הקונצרטיות. 
יצירתו כוללת מספר רב של יצירות לפסנתר, מוזיקה קאמרית ולידר. כמו כן חיבר עשרים ואחת אופרות, במגוון סגנונות, שרובן עלו בהצגות בכורה בגרמניה. האופרה הראשונה שלו, "אבן האודם" (Der Rubin) משנת 1893, הייתה פנטזיה אוריינטלית; "הנסיעה" (Die Abreise) מ-1898, שביססה את מעמדו כמלחין אופרות בגרמניה, הייתה קומדיה משפחתית בת מערכה אחת; "קין" (1900) נכתבה על בסיס הסיפור התנ"כי; ואחת האופרות האחרונות שלו, "הגולם", עסקה בסיפור הגולם מפראג. האופרה השביעית במספר והמצליחה ביותר שלו, "ארץ השפלה" (Tiefland), עלתה בהצגת בכורה בפראג בשנת 1903. כאשר תומאס ביצ'ם ניצח לראשונה על האופרה בלונדון, ציין הטיימס, "המוזיקה חייבת לא מעט לתורתו של סאליבן; מוזר, אך גם ניחוח אנגלי נודף ממנה.""ארץ השפלה" הוצגה בבתי אופרה ברחבי העולם והיא שומרת על מקומה ברפרטואר הגרמני והאוסטרי הסטנדרטי. בנובמבר 2007 בוצעה בדויטשה אופר ברלין. לדברי הביוגרף יו מקדונלד, היא "מהווה חוליה מקשרת בין הוריזמו האיטלקי לאופרה הגרמנית האקספרסיוניסטית", אף כי המרקמים התזמורתיים מזכירים שפה וגנרית יותר. עוד הצלחה בימתית הייתה אופרה קומית בשם "חליל סולו" ב-1905. יצירותיו המצליחות ביותר של ד'אלבר לתזמורת הן קונצ'רטו לצ'לו (1899), סימפוניה, שתי רביעיות מיתרים ושני קונצ'רטי לפסנתר. "גם אם לא הצטיין במקוריות כמלחין... היה לו חוש מובהק לנכונות דרמטית וכל משאבי הטכניקה הסימפונית לתת לו ביטוי, וכך יכול היה לקצור הצלחה בכל כך הרבה סגנונות".
ד'אלבר ערך הוצאות ביקורתיות לפרטיטורות של בטהובן ובאך, עיבד יצירות עוגב של באך לפסנתר וכתב קדנצות לקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן. ב-1907 החליף את יוזף יואכים כמנהל בית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין, תפקיד שהקנה לו השפעה נרחבת על החינוך המוזיקלי בגרמניה. כמו כן החזיק במשרת הממונה על המוזיקה בחצר ויימאר.
ביוגרפיה > חייו האישיים ומותו

בין ידידיו של ד'אלבר היו ריכרד שטראוס, הנס פפיצנר, אנגלברט הומפרדינק, איגנץ ואגהלטר וגרהרט האופטמן, המחזאי. הוא נישא שש פעמים והביא לעולם שמונה ילדים. אשתו הראשונה הייתה לואיז סלינגרה. השנייה, משנת 1892 עד 1895, הייתה הפסנתרנית, הזמרת והמלחינה הוונצואלית טרסה קארניו, שגם היא הרבתה בנישואים והייתה מבוגרת בלא מעט שנים מד'אלבר. בני הזוג היו נושא להלצה מפורסמת: "בוא מהר! הילדים שלי והילדים שלך שוב רבים עם הילדים שלנו!" את השנינה הזו מייחסים, מכל מקום, גם לאחרים. נשותיו הבאות היו המצו-סופרן הרמינה פינק, שהייתה הראשונה לשיר בתפקיד המכשפה ב"הנזל וגרטל" של הומפרדינק; השחקנית אידה פולדה; פרידריקה (פריצי) יאונר; והילדה פלס. בת-זוגו האחרונה הייתה פילגשו וירג'יניה זאנטי.
ב-1914 עבר ד'אלבר לציריך והיה לאזרח שווייץ. הוא מת בשנת 1932, בן 69, בריגה, לטביה, לשם נסע לצורך גירושין מאשתו השישית. בשבועות שקדמו למותו יצאו עיתוני ריגה בהתקפה על ד'אלבר בנושא חייו האישיים. 
ד'אלבר נקבר בבית קברות הנשקף אל אגם לוגאנו במורקוטה, שווייץ.
לקריאה נוספת

Ainger, Michael (2002). Gilbert and Sullivan – A Dual Biography. Oxford: Oxford University Press.
Fincher, L. (ed.), Die Musik in Geschichte und Gegenwart: Personenteil, 2nd edn, 1 (Kassel, 1999)
Pangels, Charlotte. Eugen d'Albert: Wunderpianist und Komponist: eine Biographie. (Zürich; Freiburg i Br.: Atlantis Musikbuch-Verlag, 1981). ISBN 3-7611-0595-9.
Raupp, Wilhelm. Eugen d'Albert. Ein Künstler- und Menschenschicksal. (Leipzig: Koehler und Amelang, 1930).
Sadie, S (ed.) The New Grove Dictionary of Opera, 4 vols. (1992)
הערות שוליים

↑  ויליאמסון, "אז'ן ד'אלבר" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין.
↑  This link shows piano music by Charles d'Albert of dance arrangements of numerous Gilbert and Sullivan pieces..
↑  The Musical Times, Vol 45, No 741, 1 November 1904, pp. 697-700
↑  Biographer Michael Ainger wrote that on the evening of 21 April 1881, "Sullivan gave his sketch of the overture to Eugene d'Albert to score. D'Albert was a seventeen-year-old student... and winner of the Mendelssohn Scholarship that year" (Ainger, p. 195). David Russell Hulme studied the handwriting in the manuscript score of Patience and confirmed that it is that of Eugene, not of his father Charles (as had erroneously been reported by biographer Arthur Jacobs), both of whose script Hulme sampled. (Hulme, David Russell, Doctoral Thesis The Operettas of Sir Arthur Sullivan: a study of available autograph full scores, 1985, University of Wales, pp. 242-43. The Thesis is available from academic libraries including The British Library Document Supply Centre, Boston Spa, Wetherby W. Yorks, Ref # DX171353, and Northern Illinois University, Call# :ML410.S95 H841986B).
↑  "הטיימס", 25 במאי 1886, עמ' 10
↑  מייקל קנדי, "אז'ן ד'אלבר" במילון אוקספורד למוזיקה
↑  The Musical Times, Vol 102, No 1422 (August 1961), pp. 489-90: Artur Schnabel said that if Busoni and d’Albert had been combined in one, the result would have been one of the greatest musicians of all times, "for d'Albert had all the raw material and Busoni all the refinement."
↑  The Times obituary, 4 March 1932, p. 19
↑  The Times, 1 October 1910, p. 13
↑  see, e.g., Walker, Alan (1997). Franz Liszt: The final years, 1861-1886. Ithaca, NY: Cornell University Press. pp. 423, footnote 14. ISBN 0-8014-8453-7.
↑  Waghalter, Ignatz. Aus dem Ghetto in der Freiheit (Marienbad, Czechoslovakia, 1936)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257401105171  PLWABN: 9810645014405606  BIBSYS: 90268011  BNE: XX1347734  BnF: cb138906412 (data)  CiNii: DA07491308  GND: 118501437  ICCU: TO0V264038  ISNI: 0000 0001 1618 1561  KulturNav: d269e716-4eb1-41ce-b8cf-5b7816a9dc5a  LCCN: n82044526  LNB: 000035664  MusicBrainz: 8ffe6384-503b-42c3-bd1e-88aba0918fe2  NDL: 01079309  NKC: ola2002142482  NLA: 35755006  NLG: 123291  NSK: 000099054  NTA: 095157484  SELIBR: 206507  SNAC: w6dk7m83  SUDOC: 079944744  Trove: 1072713  VIAF: 34642370   WorldCat (עם VIAF): 34642370 
קברו של ד'אלבר במורקוטה, שווייץ
אוניברסיטת מקגיל

| --- | --- |
סמל האוניברסיטה

תיאטרון מויז הול
 אוניברסיטת מחקר ציבורית
 על שם:  James McGill 
 מוטו:  לטינית 
 תקופת הפעילות:  1821–הווה (כ־203 שנים)
 מייסדים:  James McGill 
 בעלי תפקידים
 נשיא:  ארנולד שטיינברג
 רקטור:  Deep Saini 
 סגל:  1,627 (קמפוס ראשי)
 סטודנטים
 כלל הסטודנטים:  37,888 (נכון ל־1 בספטמבר 2021) 
 סטודנטים לתואר ראשון:  26,725
 סטודנטים לתואר שני:  9,510
 סטודנטים לתואר שלישי:  669
 מיקום
 מיקום:  קוויבק, קנדה
 מדינה:  קנדה קנדה
 קואורדינטות:  45°30′15″N 73°34′29″W﻿ / ﻿45.504169444444°N 73.574719444444°W﻿ / 45.504169444444; -73.574719444444
 www.mcgill.ca
  (למפת קנדה מוגדלת) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי אוניברסיטת מקגיל(למפת קנדה רגילה) אוטווה אדמונטון ויניפג ונקובר טורונטו מונטריאול מיסיסוגה קוויבק סיטי סנט ג'ונס רג'יינה שארלוטטאון ילונייף איקאלואיט וייטהורס ארצות הברית אלסקה גרינלנד איס. ים בופור מפרץ הדסון  ה ש ק ט  האוקיינוס האטלנטי אוניברסיטת מקגיל(למפת קוויבק רגילה) קוויבק סיטי מונטריאול סאגנה ואל-ד'ור גאספה אונטריו ארה"ב נ.ס. אד. בר. ניופאונדלנד ולברדור  ים לברדור נונאווט מפרץ סנט לורנס  מפרץ הדסון אוניברסיטת מקגיל(למפת קוויבק מוגדלת) קוויבק סיטי מונטריאול סאגנה ואל-ד'ור גאספה אונטריו ארה"ב נ.ס. אד. בר. ניופאונדלנד ולברדור  ים לברדור נונאווט מפרץ סנט לורנס  מפרץ הדסון אוניברסיטת מקגיל
 
אוניברסיטת מקגיל (באנגלית McGill)‏ היא אוניברסיטה ציבורית קנדית אשר הוקמה ב-1821 בעיר מונטריאול בפרובינציית קוויבק. היא נחשבת לאחת מאוניברסיטאות המחקר החשובות בקנדה ובעולם.
היסטוריה

אוניברסיטת מקגיל נקראת על שם מייסדה ג'יימס מקגיל שהיה סוחר אמיד ופוליטיקאי ממוצא סקוטי שהתגורר במונטריאול. הוא תרם את ההון הראשוני להקמתה של האוניברסיטה למרגלות הר מונט-רויאל אשר על שמו קרויה העיר.
אוניברסיטת מקגיל היא בין הוותיקות בקנדה. ייסודה בשנת 1821 היה כ-46 שנים לפני ייסוד הקונפדרציה הקנדית. כאוניברסיטה דוברת אנגלית בקוויבק משכה אליה סטודנטים מהפרובינציה ומקנדה כולה, וכיום לומדים בה גם סטודנטים בינלאומיים רבים.
במהלך שנות קיומה של האוניברסיטה זכו שני מרצים ועוד שישה מבין בוגריה בפרסי נובל. הפילוסוף החשוב צ'ארלס טיילור כיהן כמרצה באוניברסיטה שנים רבות. שלושה מבין ראשי הממשלה של קנדה הם בוגרי האוניברסיטה: ג'ון אבוט, וילפריד לורייה, וג'סטין טרודו וכן הפרמקולוגית פרנסיס קלסי.
לאוניברסיטת מקגיל חלק חשוב ביצירתו של הוקי הקרח המודרני, ענף הספורט הלאומי החורפי הרשמי של קנדה. באוניברסיטה הוקם המועדון הראשון של הענף, וסטודנטים שלה שיחקו את המשחק הראשון המתועד באולם והגו את חוקי היסוד הראשונים של המשחק.
ג'יימס נייסמית', ממציא ספורט הכדורסל, הוא בוגר של מוסד זה. לאונרד כהן בוגר מוסד זה בלימודי ספרות אנגלית. לאחר סיום התואר נרשם ללימודי משפטים במוסד אך נשר בגלל כישלון בלטינית.
כיום

באוניברסיטת מקגיל לומדים כ-37,888, סטודנטים מתוכם 9,000 לומדים לתארים מתקדמים, ב-40 מחלקות אקדמאיות, הנמצאות ב-11 הפקולטות של האוניברסיטה. כמעט שליש מכלל הסטודנטים שייכים לפקולטה לאמנויות, כאשר תלמידי הפקולטה למדעים, הפקולטה להנדסה ותלמידי הרפואה מהווים יחדיו 40% מהתלמידים. בשנת 1956 נוסד בית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה אשר מעניק היום קורסים מתקדמים ובסיסיים במנהל עסקים לכלל האוכלוסייה ובפרט לממשלה. הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה מפעילה רשת בתי-חולים אוניברסיטאיים בעיר ונחשבת לאחד מפקולטות הרפואה היוקרתיות ביותר בצפון אמריקה. באוניברסיטה כ-75 מרכזי מחקר גדולים אשר עורכים כ-100 כנסים אקדמאים בשנה. כ-10% מהסטודנטים באוניברסיטה הם יהודים, פי 10 מאחוזם היחסי באוכלוסיית קנדה. האוניברסיטה חברה באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי, בקבוצת אוניברסיטאות המחקר הקנדי U15 ובפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי.
לאוניברסיטה קשרי מחקר עם עשרות מוסדות מחקר בעולם, ומעודדת פעילות חילופי סטודנטים ענפה. אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת בן-גוריון מקיימות חילופי סטודנטים וקשרי מחקר קבועים עם אוניברסיטת מקגיל.
כיום > פקולטות ובתי ספר

הפקולטה למדעי החקלאות והסביבה
הפקולטה לאמנויות
הפקולטה לרפואת שיניים (אנ')
הפקולטה לחינוך (אנ')
הפקולטה להנדסה (אנ')
הפקולטה למשפטים (אנ')
הפקולטה למנהל עסקים (אנ') ע"ש דסאוטלס
הפקולטה לרפואה ומדעי הבריאות (אנ')
הפקולטה למוזיקה (אנ') ע"ש שוליך
בית הספר למדעי הדתות (אנ')
הפקולטה למדעים (אנ')
בית הספר לאדריכלות (אנ')
בית הספר למדעי המחשב (אנ')
בית הספר למידענות (אנ')
בית הספר לתזונה אנושית
בית הספר לניהול קמעונאי
בית הספר למדיניות ציבורית ע"ש מקס בל
בית הספר לריפוי בעיסוק
בית הספר לסיעוד ע"ש אינגרם
בית ספר לעבודה סוציאלית
בית הספר לתכנון ערים
בית הספר לאיכות הסביבה ע"ש ביילר
המכון ללימודי האסלאם (אנ')
דירוגים > דירוג בין-לאומי

דירוג שאנגחאי: מקום 70 (2023)
Times Higher Education: מקום 49 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 30 (2024)
דירוגים > דירוג אזורי - קנדה

דירוג שאנגחאי: מקום 3 (2023)
Times Higher Education: מקום 3 (2024)
דירוג QS לאוניברסיטאות: מקום 2 (2024)
קמפוס האוניברסיטה במרכז העיר מונטריאול
אילן ליאור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1986 (בן 38 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  גלי צה"ל, הארץ 
 
אילן ליאור (נולד ב-1986 בערך) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש כראש מחלקת החדשות של גלי צה"ל.
קריירה

ליאור החל את הקריירה העיתונאית שלו בגיל 16, כשכתב עבור המקומון הירושלמי "כל הזמן".
עם גיוסו לצה"ל הצטרף לגלי צה"ל, בה שימש ככתב משטרה ובריאות, עורך חדשות ומגיש יומנים. לאחר מכן שימש ככתב משטרה בירושלים ובהמשך מונה לכתב המשטרה ברשת ב' של קול ישראל.
בנובמבר 2010 מונה לכתב האזורי בגוש דן של עיתון "הארץ".
בפברואר 2018, עזב ליאור את עיתון "הארץ" ועבר לשמש כעורך בחדשות עשר. במרץ 2019 החל לשמש כעורך הראשי של התוכנית "השבוע" בערוץ כאן 11.
בנובמבר 2021 מונה על ידי מ"מ מפקדת גלי צה"ל והעורכת הראשית, גלית אלטשטיין, לראש מחלקת החדשות של התחנה.
ליאור הוא בעל תואר בכלכלה ובקולנוע מאוניברסיטת תל אביב. בנו של העיתונאי הכלכלי גד ליאור.
הערות שוליים

1 2  אלכסנדר כץ, חילופים ב'הארץ': אילן ליאור מונה לכתב האזורי בגוש דן - במקום נועה קושרק, באתר ביזפורטל, 17 בנובמבר 2010
↑  נועה פרייס‏, השינויים ב"הארץ" נמשכים: אילן ליאור עוזב את העיתון, באתר וואלה, 13 בפברואר 2018
↑  אורן פרסיקו, "חדשות השבוע" (16.2%) במקום הראשון, באתר העין השביעית, 2 במרץ 2019
↑  ענת ביין-לובוביץ', ‏העיתונאי אילן ליאור מונה לראש מחלקת החדשות של גלי צה"ל, באתר גלובס, 29 בנובמבר 2021
↑   איתי שטרן, אילן ליאור יחליף את אמיר איבגי כראש מחלקת החדשות בגל"צ, באתר הארץ, 28 בנובמבר 2021
איוואן פירייב

| --- | --- |

 לידה:  17 בנובמבר 1901 Kamen-na-Obi, רוסיה 
 פטירה:  7 בפברואר 1968 (בגיל 66) מוסקבה, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 סוגה מועדפת:  קומדיה, דרמה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ברית המועצות 
 תקופת הפעילות:  1921–1968 (כ־47 שנים) 
 בן או בת זוג:  מרינה לדינינה (1936–?)  Ada Wójcik  Lionella Pyreva 
 צאצאים:  Andrey Ladynin 
 פרסים והוקרה:  קצין גבוה במסדר האריה הלבן (10 בנובמבר 1950)  פעיל מצטיין באמנויות  של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה  מדליה להנצחת 800 שנים לייסוד מוסקבה  צלב גיאורגי הקדוש  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  אמן העם של ברית המועצות  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור לנין  פרס סטלין 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנדרטה במקום הולדותו
איוואן פירייב (ברוסית: Иван Пырьев; ‏17 בנובמבר 1901 - 7 בפברואר 1968), במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי.
ביוגרפיה

אוויאן פירייב נולד בכפר קמיין במחוז אלטאי במשפחת איכרים. בשנת 1904 אביו נהרג והוא הועבר למשפחת סבו. בסוף שנת 1915 הוא התגייס לצבא והשתתף בקרבות מלחמת העולם הראשונה. הוא נפצע מספר פעמים וקיבל עיטורים על גבורה בקרב. בשנת 1918 פירייב התגייס לצבא האדום. לאחר סיום מלחמת האזרחים פירייב החל ללמוד משחק בעיר יקטרינבורג. באותה תקופה הוא נפגש עם גריגורי אלכסנדרוב ובשנת 1921 החברים החליטו לעבור למוסקבה. בשנת 1923 פירייב סיים את בית הספר למשחק. הוא שיחק בהצגות שבוימו על ידי סרגיי אייזנשטיין ווסבולוד מיירהולד.
בשנת 1925 הוא החל לעבוד כתסריטאי באולפני קולנוע במוסקבה, בשנת 1926 החל לביים קומדיות. הוא זכה בפופולריות רבה עם קומדיות מוזיקליות בהם הציג את החיים של הקולחוז הסובייטי. בכל סרטיו מאותה תקופה בתפקיד מפתח הצטלמה אשתו השנייה - מרינה לדינינה. לאחר מות סטלין על סרטיו של פירייב נמתחה ביקורת רבה עקב כך שאורח החיים שהוצג בסרטים לא היה דומה כלל למציאות הכפר הסובייטי. הקרנת הסרט "הקוזאקים של קובאן" הופסקה כליל. בשנת 1968 החלה הקרנה של הגרסה המחודשת של הסרט ממנה ירדו מספר קטעים הקשורים ליוסיף סטלין. זו הגרסה שמוקרנת עד היום בטלוויזיה הרוסית.
בשנת 1954 הוא התמנה למנהל אולפני הקולנוע מוספילם והמשיך בתפקיד זה עד לשנת 1957. בשנים 1957–1965 הוא היה ראש ארגון הקולנוענים הסובייטי.
לאחר פטירת יוסיף סטלין, פירייב התרכז בבימוי סרטים על בסיס יצירות של פיודור דוסטויבסקי. הסרט האחרון ("אחים קרמזוב") לא הושלם עקב פטירתו והפרק אחרון הושלם על ידי שחקנים קיריל לברוב ומיכאיל אוליאנוב.
בשנת 1967 הוא התחתן בפעם השלישית עם שחקנית צעירה ממנו ב-37 שנים.
פירייב נפטר מהתקף לב והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
עבור יצירותיו הוא קיבל שש פעמים את פרס סטלין (1941 ,1942 ,1943 ,1946, 1948, 1951), פעמיים עיטור לנין (1938, 1948) וארבע פעמים עיטור הדגל האדום (1944, 1950,1951, 1961). בשנת 1948 הוענק לו תואר אמן העם.
פילמוגרפיה (חלקית)

1937 - "הכלה העשירה" (Богатая невеста)
1939 - "טרקטוריסטים" (Трактористы)
1940 - "הנערה האהובה" (Любимая девушка)
1941 - "עובדת בדיר חזירים ורועה צאן" (Свинарка и пастух)
1944 - "ב-6 בערב לאחר המלחמה" (В 6 часов вечера после войны)
1948 - "סיפור על אדמת סיביר" (Сказание о земле Сибирской)
1949 - "הקוזאקים של קובאן" (Кубанские казаки)
1958 - "אידיאוט" (Идиот) על פי פיודור דוסטויבסקי
1968 - "האחים קרמזוב" (Братья Карамазовы) על פי פיודור דוסטויבסקי ב-3 פרקים כולל כתיבת תסריט
איסלנד במשחקים הפאראלימפיים

הרפובליקה של איסלנד השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים בארנהם (1980). היא שלחה לאולימפיאדה זו 12 ספורטאים, שזכו במדליית זהב ובמדליית ארד. מאז השתתפה איסלנד בכל אולימפיאדות הקיץ.
אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתפה איסלנד הייתה המשחקים הפאראלימפיים לילהאמר (1994). באולימפיאדות הבאות היא לא לקחה חלק, וחזרה להשתתף באולימפיאדות החורף החל מהמשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010).
מדליות לפי אולימפיאדה > משחקי הקיץ

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| המשחקים הפאראלימפיים ארנהם (1980) | 1 | 0 | 1 | 2 |
| המשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) | 0 | 2 | 8 | 10 |
| המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988) | 2 | 2 | 7 | 11 |
| המשחקים הפאראלימפיים ברצלונה (1992) | 3 | 2 | 12 | 17 |
| המשחקים הפאראלימפיים אטלנטה (1996) | 5 | 4 | 4 | 13 |
| המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) | 2 | 0 | 2 | 4 |
| המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) | 1 | 3 | 0 | 4 |
המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008): 0
| המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) | 1 | 0 | 0 | 1 |
המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016): 0
המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020): 0
| סה"כ | 15 | 13 | 34 | 62 |
מדליות לפי אולימפיאדה > משחקי החורף

| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סה"כ |
| --- | --- | --- | --- | --- |
המשחקים הפאראלימפיים לילהאמר (1994): 0
המשחקים הפאראלימפיים ונקובר (2010): 0
המשחקים הפאראלימפיים סוצ'י (2014): 0
המשחקים הפאראלימפיים פיונגצ'אנג (2018): 0
המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020): 0
סה"כ: 0
ראו גם

איסלנד במשחקים האולימפיים
איסלנד במשחקים האולימפיים לנוער
אטלייה שמי

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריה
 על שם:  יחיאל שמי 
 מיקום:  כברי 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2011
 תאריך פתיחה רשמי:  2011 
 קואורדינטות:  33°01′05″N 35°08′53″E﻿ / ﻿33.018083333333°N 35.148083333333°E﻿ / 33.018083333333; 35.148083333333
 אתר רשמי
  (למפת הגליל המערבי מוגדלת) אטלייה שמי(למפת הגליל המערבי רגילה) אטלייה שמי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אטלייה שמי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אטלייה שמי
 
סביבת העבודה של יחיאל שמי
חלל התצוגה אטלייה שמי - קיבוץ כברי
סביבת הציור של יחיאל שמי
גן הפסלים
אָטֶליֶה שמי הוא מתחם וגלריה בקיבוץ כברי שבגליל המערבי, ששימש בעבר כסטודיו פיסול וציור של האמן הישראלי יחיאל שמי. סביבת העבודה שלו וכן המורשת האמנותית נשמרים במקום.
ההקמה

יחיאל שמי, מחשובי הפסלים והציירים בישראל, התיישב עם חבריו בקיבוץ כברי, שהיה לביתו לאורך רוב ימי חייו. ב-1962 חזר שמי מלימודיו בצרפת, החל לקדם את בניית סדנת העבודה שלו, והחליט לאמץ את הכינוי הצרפתי "אטליה".
שמי בחר להקים את האטליה מחוץ לאזור המיושב שבקיבוץ, ליד כביש הגישה לקיבוץ, על מנת לאפשר גישה נוחה למשאיות שהובילו את פסליו וכן חומרי גלם ליצירותיו. על בסיס מבנה ישן בגבולו הדרומי של קיבוץ כברי, עם חברו הטוב "רעננה" (אליהו סלע) ובמו ידיהם, הקימו את המבנה.
לאורך השנים נוספו למבנה זה תוספות, בהתאם להתפתחותו היצירתית ולצרכיו של שמי. התווספה גם סככה עם מנוף, שאפשר לשמי לשנע ולהזיז את הברזלים גדולי המימד לריתוך ואת הפסלים בעזרת שרשראות. בשנות ה-90 העמיק את עיסוקו בציור, ובעקבות כך, התווסף למבנה הקיים מבנה נוסף שיועד לציור.
שמי עבד בסדנה כחמישים שנה. הוא נפטר בשנת 2003, בגיל 81. לאחר מותו עמד המקום מיותם במשך כמה שנים.
הגלריה והציבור הרחב

בשנת 2011 הוחלט על פתיחת סדנת העבודה של שמי לציבור הרחב. הסדנה שופצה והותאמה לתצוגה לציבור. היא חולקה לחלל פיסול וחלל ציור, חלונותיה משקיפים על גן פסלים המקיף את הבניין ועל נופי הגליל המערבי. סביבת העבודה של שמי, שולחן הציור ואף כתמי הצבע על הקיר נשמרים במקום עד היום. במסגרת הפתיחה הוצגה במקום תערוכה מרישומיו של שמי, אותה אצרה סמדר שינדלר. לאחר מכן הוצגו תערוכות מתחלפות מיצירותיו, תערוכות של אמנים נוספים המנהלים דיאלוג עם עבודתו, ופעילות חינוכית בשיתוף מוסדות אמנות שונים. התערוכות מתחלפות כל שלושה חודשים.