stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חלמנו
הקמת המחנה

לא ברור מתי ניתנה הפקודה להקמת המחנה. סביר להניח שההוראה הרלוונטית ניתנה בסוף אוקטובר או תחילת נובמבר 1941. היוזמה באה כנראה מצדו של ארתור גרייזר, מושל מחוז ורטגאו, שרצה להציג "מחוז למופת" (Mustergau), נקי מיהודים ומפולנים. המטרה הייתה גם ליצור "שטח ניסויים למאבק הלאומי", כפי שהוגדר. רעיונות להשמדה "הומניטרית" של יהודים "לא-פרודוקטיביים" שהועלו על ידי מפקד האס דה (סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית, "שירות הביטחון", בגרמנית: Sicherheitsdienst) במחוז חברו למטרותיו של גרייזר, ואלו הוצגו לאדולף היטלר. היטלר אישר השמדת 100,000 יהודים. תחילה נעשתה ההשמדה באמצעות ירי המוני, ולאחר מכן נרצחו היהודים בבורות סיד. כ-3,000 יהודים מגטאות זגורוב וגרודז'ייץ נרצחו בדרך זו. ואולם, דרך זו הסתברה כלא-יעילה וכקשה לשמירה בסוד. בשל כך הוחלט על שימוש במשאיות גז שנותרו מתוכנית T4 - אותנסיה.
בנובמבר התמקם בחלמנו סגל המחנה, שהיה מורכב מכ-20 אנשי אס דה (SD), אנשי משטרת הביטחון, ועוד כ-120 אנשי משטרת ההגנה (גוף משטרתי שהיה חלק ממשטרת הסדר, אורפ"ו (OrdnungsPolizei). אנשי האס דה היוו את מפקדת המחנה, ואילו אנשי משטרת ההגנה היו אלה שעסקו באבטחת תהליכי ההשמדה, כפי שיפורט להלן. כוח המשטרה שניהל את המחנה נקרא "כוח המשימה המיוחד קולמהוף" (Sonderkommando Kulmhof), ולעיתים נקרא על שם מפקדי המחנה (שיוזכרו להלן) "זונדרקומנדו לאנגה" ואחר כך "זונדרקומנדו בותמן". היחידה הייתה כפופה ישירות למשרד לביטחון הרייך (RSHA - Reichssicherheitshauptamt), אך גם מושל חבל ורטלנד, ארתור גרייזר, מפקד האס אס בחבל, וילהלם קופה, ומפקד גטו לודז', הנס ביבוב, התערבו בנעשה במקום.
המשלוחים למחנה וסיום התקופה הראשונה

המשלוח הראשון לחלמנו התבצע ב-7 בדצמבר 1941. למחרת, ב-8 בדצמבר, התבצעה ההשמדה הראשונה. תחילה נשלחו למחנה יהודים מן העיירות הסמוכות (למשל מבוגאי). בין הקורבנות הראשונים היו גם 5,000 צוענים, שנכלאו בגטו לודז' בחלק נפרד של הגטו. חודש לאחר מכן החלו גירושים מגטו לודז'. עד סוף 1942 הושמדו בחלמנו 71,614 יהודים מן הגטו, ובכללם יהודים מגרמניה, אוסטריה, צ'כוסלובקיה ולוקסמבורג, שגורשו ללודז'. בנוסף ליהודים מן הגטו, הושמדו במחנה עוד 15,000 יהודים שנשלחו מגטו לודז' לעבודת כפייה בכל האזור. עד סוף אותה שנה השלימו הגרמנים את השמדת היהודים מכל רחבי חבל ורטלנד. על פי דו"ח ששלח ד"ר ריכרד קורהר, ראש המשרד לסטטיסטיקה של האס אס, לראש האס אס, היינריך הימלר ב-18 בינואר 1943, נספו במחנה חלמנו מיום הפעלתו ועד סוף שנת 1942 כ-145,000 בני אדם[דרוש מקור]. בנוסף ליהודים ולצוענים נרצחו במחנה גם כמה מאות פולנים, שבויי מלחמה סובייטיים, וכן כמה עשרות מילדי הכפר הצ'כי לידיצה.
המשלוחים למחנה וסיום התקופה הראשונה > שריפת הגופות וסיום תקופת ההשמדה הראשונה

עד מרץ 1943 השלימו הגרמנים את השמדת יהודי חבל ורטלנד. יהודי גטו לודז' ניצלו בשלב זה מגורלם של היהודים באזור, מכיוון שעבודתם של יהודי הגטו הייתה עדיין חשובה לגרמנים ולכן טרם בוצע חיסול (ליקוודציה) של הגטו. הגרמנים החליטו כנראה שההשמדה בעזרת משאיות הגז איטית ולא יעילה, ומכיוון שמחנה ההשמדה אושוויץ פעל כבר באורח מלא, הוחלט על הפסקת הפעילות בחלמנו. במקביל הוחל בחלמנו בפעילות של טשטוש עקבות הרצח. המטרה הייתה הסתרת מעשיהם של הגרמנים, אך שריפת הגופות גם נבעה מהמפגע הבריאותי שיצרו. היה זה המקום הראשון שבו נעשתה פעילות כזו, והשיטות שהונהגו בחלמנו הופעלו במקומות רבים אחרים. האחראי מטעם האס אס למבצע הטשטוש היה שטנדרטנפיהרר פאול בלובל, מי שיהיה אחראי בהמשך השואה למבצע 1005 - טשטוש עקבות ההשמדה בכל רחבי הרייך. פעולת הטשטוש בוצעה על ידי עובדי הכפייה: מספר רב מאוד של עצים מיערות הסביבה נכרתו, והובאו לשני מתקני שרפה שנבנו על ידי הגרמנים. עובדי הכפייה הכבולים באזיקים הוציאו את הגופות מהקברים והשליכו אותם על מתקני השרפה. לאחר שריפת הגופות נטחנו העצמות במכונה מיוחדת שהובאה למקום. האפר ושאריות העצמות פוזרו בנהר הנֵר, ושטח קברות ההמונים יושר וניטעו בו עצים.
במרץ 1943 הוחלט על פירוק המחנה. הגרמנים חגגו את סיום פעילותו במסיבה בעיר קולו, שם נאמו לפניהם קצינים בכירים. הטירה פוצצה ב-7 באפריל על אחרוני היהודים עובדי הכפייה שהיו בה. סגל המחנה נשלח, כיחידה אורגנית, לשמש כפלוגת משטרה צבאית בדיוויזיית הוואפן אס אס פרינץ אויגן, שפעלה אז ביוגוסלביה נגד הפרטיזנים שם.
ההפעלה השנייה של המחנה וחיסולו הסופי

גטו לודז' היה הגטו האחרון שנותר על אדמת פולין, וחיסולו נדחה בשל האינטרסים הכלכליים שהיו לאישים גרמניים שונים בקיומו, בעיקר למושל החבל ארתור גרייזר ומפקד הגטו, הנס ביבוב. ראשי האס אס לחצו להפוך את המחנה למחנה ריכוז, שיהיה בשליטת המשרד למשק וכלכלה של האס אס, כפי שהיו מחנות אחרים. באמצע פברואר 1944 הוכרע הוויכוח; הוחלט סופית על חיסולו ההדרגתי של הגטו ועל השמדתם של היהודים הנותרים, רובם באושוויץ וחלקם בחלמנו.
היחידה שהייתה אחראית על חלמנו בתקופה הראשונה הוחזרה מיוגוסלביה, והחלה בהכנת המחנה מחדש לתפקידו. הטירה כבר הייתה הרוסה ברובה, לפיכך הוחלט להכשיר בה רק את המרתפים, שבהם ישוכנו עובדי הכפייה. הוחלט שפעולת ההשמדה תבוצע במחנה היער. הוקמו ביער שני צריפים גדולים, באורך 20 מטרים וברוחב 10 מטרים, והם הוקפו בגדר גבוהה. גם בשלב זה ננקטו אמצעים לשמירת ההונאה, ובצריפים ניתלו שלטים שנועדו להטעות את הנרצחים (כמו "למרחץ", "לרופא", וכדומה). בצריף הראשון התפשטו הגברים והנשים. הם הובלו משם לצריף השני, שבקצהו הייתה דרך מגודרת, שהובילה למישור משופע; ממישור זה הועלו הקורבנות למשאיות הגז. בחלק אחר של היער נבנו משרפות.
ב-23 ביוני 1944 יצא המשלוח הראשון מגטו לודז' לחלמנו. עד 14 ביולי הושמדו בחלמנו 7,196 איש מן הגטו. לאחר תאריך זה הופסקו הגירושים לחלמנו, אך חודשו באוגוסט, והפעם לאושוויץ. ב-30 באוגוסט יצא המשלוח האחרון; בגטו נותרו מאות בודדות של יהודים בלבד. משלוחים אחרונים של יהודים נשלחו לחלמנו בקיץ 1944. לאחר מכן כבר לא היו הוצאות להורג במחנה, אך נותרו בו עובדי כפייה שעסקו בטשטוש עקבות הרצח: הם עסקו בשריפת גופות הנרצחים, ולאחר מכן בפיזור האפר ופירוק מתקני השרפה. קבוצה אחרת, שנקראה "קומנדו הבית", הייתה מורכבת מחייטים וסנדלרים, והם עסקו במיון בגדי הנרצחים. באוקטובר 1944 הסתיימה עבודת עובדי הכפייה ביער, והם נרצחו ביער סמוך. בתחילת ינואר 1945, עם התקרבות הצבא האדום, החליטו הגרמנים להשמיד את 47 היהודים שנותרו. בלילה שבין 17 בינואר ל-18 בינואר הוציאו הגרמנים להורג את כולם. למחרת פינו הגרמנים את המחנה סופית.
סגל המחנה

כאמור לעיל, הורכב סגל המחנה מכ-120 איש. חמישה עשר עד עשרים מהם היו אנשי האס דה, SD, משטרת הביטחון, ועוד כ-120 אנשי השוצפוליציי. אלה האחרונים חולקו לשלוש יחידות: האחת נקראה "קומנדו תובלה" (Transport-kommando); הם היו משוכנים בעיקר בעיירה פוביירצ'ה, ותפקידם היה לקבל את היהודים שנשלחו לשם ברכבות ולהוביל אותם משם לטירה. יחידה שנייה נקראה "קומנדו הטירה" (Schlosskommando), שתפקידה היה אבטחת הטירה וסיוע בהובלת היהודים למשאיות הגז; והיחידה השלישית נקראה "קומנדו היער" (Waldkommando), ותפקידה היה אבטחת אזור הקבורה והשרפה ביער. ההשתייכות ליחידות אלה לא הייתה קבועה, והשוטרים התחלפו ביניהם בתפקידים. במחנה שירתו גם כמה פולנים, שהיו אסירים בפוזנן והורשו להיכנס ולצאת באופן חופשי מן הטירה. יחד עמם הועסקו במחנה גם כמה נשים מן הכפר.
מפקד המחנה הראשון היה האופטשטורמפירר (סרן) הרברט לנגה. הוא שימש כמפקד המחנה כחודשיים. בפברואר 1942 הוחלף לנגה, ובמרץ מונה מפקד חדש - האופטשטורמפירר הנס בותמן (Bothmann).יחידת אנשי האס דה והשוצפוליציי שהייתה במחנה נקראו לעיתים זונדרקומנדו קולמהוף (יחידת הפעולה המיוחדת קולמהוף, על פי השם הגרמני של חלמנו), ולעיתים על שם מפקד המחנה - זונדרקומנדו לאנגה או זונדרקומנדו בותמן. כאמור, סגל המחנה היה כפוף לפיקוד האס אס בחבל ורטגאו, שבראשו עמד גרופנפירר (תת-אלוף) וילהלם קופה; קופה היה כפוף ישירות להיינריך הימלר, ראש האס אס, ומינהלית גם לארתור גרייזר, מושל חבל ורטגאו, שהתערב רבות בנעשה במחנה.
נרצחים, בורחים וניצולים

רובם המוחלט של הנרצחים במחנה, כ-98%, היו יהודים. היתר היו, כאמור, צוענים ועוד כמה מאות בני לאומים אחרים. כמעט ולא נותר שריד לנרצחים, ולכן מספר ההרוגים במחנה אינו ברור. ההערכות נעות בין 152,000 לבין 320,000 ההערכה המצמצמת מתבססת על נתוני בית המשפט במשפטים שנערכו לפושעי המלחמה לאחר המלחמה; ההערכה הרחבה יותר מתבססת על מספרם של יהודי חבל ורטגאו, כולל מספרם של היהודים שמצאו עצמם בגטו לודז'. מספר זה עומד על 380,000 איש, כמה עשרות אלפים מהם נמלטו מזרחה או גורשו לשטחי הגנרלגוברנמן לאורך שנתו הראשונה של הכיבוש הנאצי בפולין. בגטו לודז' מתו במגפות ונרצחו 43,500 איש. כ-74,000 גורשו לאושוויץ ונרצחו שם. במקביל, גירשו הנאצים כמה עשרות אלפי יהודים מארצות אחרות אל חבל ורטגאו. לא כל היהודים שנרצחו באותו אזור נרצחו בחלמנו, חלק הוצאו להורג בגטאות עצמם או ביערות אחרים. לכן האומדן השני בעייתי יותר.
שבעה בורחים מהמחנה ידועים בשמותיהם. חמישה שברחו מהמחנה בתקופה הראשונה ושניים שברחו בתקופת ההפעלה השנייה. שישה מתוכם שרדו את השואה. הראשון שידוע שברח מן המחנה היה אברהם רוי. יומיים לאחר מכן, בתחילת 1942 ברח מן המחנה מרדכי פודכלבניק. פודכלבניק היה בורסקי, תושב העיירה קולו, שגורש לחלמנו בתחילת ינואר 1942. הוא הושאר עם קבוצת יהודים באחד המרתפים בלילה הראשון, ולאחר מכן הושאר לשמש כעובד כפייה בטירה עצמה; למחרת הועבר לעבודה במחנה היער, שם הועסק בקבורת הגופות. כעשרה ימים לאחר שהגיע למחנה, באמצע ינואר 1942, הצליח להימלט על ידי קפיצה מן הרכב שהוביל את עובדי הכפייה מן הטירה למחנה היער. פודכלניק הצליח להגיע לז'שוב (ריישא, Rzeszów) בדרום מזרח פולין, שם הסתתר עד תום המלחמה. באותו יום שבו ברח פודכלבניק נמלט גם אסיר אחר בשם שלמה וינר, שמאוחר יותר השתמש בשם יעקב גרוז'נובסקי, או גרויאנובסקי (כנראה לא היה זה שמו האמיתי). אדם זה גורש מהעיר איזביצה קויאווסקה לחלמנו ב-6 בינואר 1942. הוא ברח מן המחנה ב-19 בינואר, הגיע אל הרב של גרבוב וסיפר לו את קורותיו בחלמנו, ומשם המשיך לגטו ורשה והעביר למנהיגי הגטו היהודים מידע על המתרחש במחנה, שלימים נודע כדו"ח גרויאנובסקי. בזכות המידע שהעביר, כתב הרב מגרבוב מכתבים ושילח אותם לכל מנהיגי היהודים בגטאות בסביבה. המכתבים הגיעו חמישה חודשים אחרי שנשלחו ולמעשה חשפו את הנעשה בחלמנו. המידע נרשם על ידי אנשי ארכיון "עונג שבת"; גרויאנובסקי נקרא בפיהם "הקברן מחלמנו". הוא לא שרד את המלחמה, וגורלו לא ברור; לפי הערכה אחת הוא מצא את מותו בגטו ורשה, ולפי הערכה אחרת מצא את מותו במחנה ההשמדה בלז'ץ. פודכלניק נפטר בישראל בראשית שנות ה-80. בסביבות חודש אוגוסט או ספטמבר 1942 ברחו מן המחנה יצחק מאיר יהודה יוסטמן וחיים ירחמיאל וידבסקי, הם הגיעו לפיוטרקוב לביתו של הרב משה חיים לאו ושם סיפרו את אשר עבר עליהם.
ביום חיסול המחנה התמרדו האסירים היהודים וניסו לברוח. מאירוע זה ידוע על שני שורדים: מרדכי זורבסקי ושמעון סרבניק. זורבסקי הצליח להימלט בעת שהגרמנים ניסו להוציא חלק מהיהודים להורג; סרבניק נפצע קשה יחד עם חבריו שהוצאו להורג, אך הוא לא מת מן היריות, וניצל. בסך הכל נותרו בחיים ממחנה חלמנו שלושה אנשים: פודכלבניק, זורבסקי וסרבניק. סרבניק העיד במשפט אייכמן, וצולם על ידי קלוד לנצמן לסרטו שואה.
אחרי המלחמה > תיעוד ועדויות

אין כמעט עדויות על הנעשה בחלמנו, בשל מספרם הקטן מאוד של הניצולים. עדותו של גרוינובסקי היא העדות המפורטת היחידה, כאמור לעיל, והיא נגבתה על ידי אנשי ארכיון "עונג שבת". עדות זאת על ההשמדה במחנה חלמנו התפרסם בארצות הברית בעיתון ביידיש פארווערטס ב-31 ביולי 1942. תרגום לעברית של דו"ח זה פורסם בעברית בדבר ב-8 באוקטובר 1942, תוך ציון שהאחריות לנכונות המידע הוא על הפארווערטס.
עדות נוספת הייתה עדותו של גרמני בשם היינץ מאי, שהיה ממונה על היערות באזור קולו, והיה עד למתרחש. לדבריו, לא יכול היה לעשות דבר בעת המלחמה, אך מיד לאחריה העיד את עדותו. עדות נוספת היא מחברת שנמצאה בארכיון סובייטי לאחר התפרקות ברית המועצות. החוברת היא תרגום לרוסית של מכתבים אחרונים של יהודים שעסקו בשריפת הגופות. לא נותר חומר תיעודי של מפקדת המחנה, שכן כולו הושמד. עם זאת, נמצאו מסמכים רבים ממשרדו של ארתור גרייזר, וכן ממפקדת הגסטאפו בגטו לודז', וממסמכי היודנראט באותו גטו.
אחרי המלחמה > משפטי סגל המחנה

כ-160 איש הואשמו על ידי הגורמים שחקרו את הנעשה במחנה בכך שהיו חלק מסגל המחנה. לפחות 22 מתוכם נהרגו בקרבות במלחמה או בנסיבות אחרות. אחד מהם היה הרברט לנגה, המפקד הראשון של המחנה, שכנראה נהרג בסביבות ברלין באפריל 1945. גם סגנו, הרברט אוטו, נהרג סמוך מאוד לסוף המלחמה, ב-6 במאי 1945, ליד פראג. סגנו של בותמן, אלברט פלטה, נהרג בסוף 1944. שניים מאנשי סגל המחנה שנפלו בידי הצבא האדום הוסגרו לשלטונות פולין, נדונו למוות והוצאו להורג ב-1949 וב-1950. מפקד המחנה השני, הנס בותמן, נתפס על ידי הצבא הבריטי; הוא התאבד בתלייה בהיותו בכלא, ב-4 באפריל 1946.
בחקירות שנערכו שוב, בשנות השישים, אותרו עוד 33 מאנשי סגל המחנה. 12 מהם הועמדו לדין בשנת 1965, והם נידונו לתקופות מאסר שונות, החל מ-13 שנים וכלה במאסרים של 13.5 חודשים בלבד. גוסטב לאבס שהפעיל משאית גז נידון ל-15 שנות מאסר.
אחרי המלחמה > שימור אתר המחנה

עד 1957 לא נעשתה באתר פעילות שימור כלשהי, וחלק גדול מהשרידים נהרסו או נעלמו; בכלל זה אבדה אחת ממשאיות הגז שעדיין עמדה באתר. באותה שנה הותרה לראשונה הקמת אנדרטה ליד אתר הטירה ההרוסה. ב-1964 הוקמה אנדרטה באתר מחנה היער, אך זו נבנתה על פי המדיניות שהייתה מקובלת אז בפולין ובגוש המזרחי כולו, שטשטשה את ייחודיות שואת העם היהודי. רק בתחילת שנות ה-90 שונתה ההתייחסות, ובשנת 1990 נפתח במקום מוזיאון ונחנך קיר זיכרון המוקדש לזכר היהודים שנרצחו במקום. במחנה הטירה ובמחנה היער נערכו גם חפירות נרחבות על ידי חוקרים שונים. החפירות נערכו לאחר מיפוי האזור בעזרת צילומי אוויר של המקום, שנעשו על ידי חיל האוויר הגרמני ב-1942, וכן באמצעות תוכניות ושרטוטים. בחפירות נחשפו עצמות אדם, וחפצים אישיים רבים: מנעולים, מספריים, תכשיטים, כפתורים, אצבעונים, סכינים, סיכות נוי, ועוד.
ראו גם

משאית גז
לקריאה נוספת

ולדיסלב בנדרז' (שופט חוקר מחוזי): דו"ח הוועדה הראשית לבדיקת פשעי הגרמנים בפולין, מחנה ההשמדה בחלמנו על הנהר נר - דו"ח חקירה, הוצאה עברית: ארגון יוצאי טרוק בישראל, 1989.
שמואל קרקובסקי, כפר נידח באירופה, יד ושם, תשס"א 2010.
לפגוש את הרובינסונים

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  "יום עם וילבור רובינסון" מאת ויליאם ג'ויס
 בימוי:  סטיבן אנדרסון 
 הופק בידי:  דורות'י מק'קים ג'ון לאסיטר
 תסריט:  סטיבן אנדרסון, דון הול, נייתן גרנו 
 שחקנים ראשיים:  ג'ורדן פריי ויזלי סינגרמן הרלנד ויליאמס טום קני סטיב אנדרסון אנג'לה באסט לורי מטקאלף אדם וסט טום סלק ניקול סאליבן
 מדבבים:  ג'ורדן פריי טום קני אנג'לה באסט לורי מטקאלף 
 מוזיקה:  דני אלפמן
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  אולפני ההנפשה של וולט דיסני
 חברה מפיצה:  בואנה ויסטה
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית30 במרץ 2007 ישראל29 במרץ 2007
 משך הקרנה:  94 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט המבוסס על יצירה ספרותית, סרט ילדים, סרט קומדיה, סרט פנטזיה, סרט מדע בדיוני 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-90 של המאה ה-20 
 הכנסות:  169.3 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   meettherobinsons
 פרסים:  פרס האומן הצעיר 
 תרגום לעברית:  אולפני אלרום - ישראל אובל
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
לפגוש את הרובינסונים (באנגלית: Meet the Robinsons) הוא סרט קולנוע אמריקאי של חברת וולט דיסני שיצא בשנת 2007. זה הסרט הרביעי של דיסני שהופק בהנפשה ממוחשבת על ידי החברה.
לסרט היה אמור לצאת המשכון בהפקת אולפני דיסניטון, אם כי בעקבות שינוי מוקד האולפן הוא בוטל.
עלילה

לואיס הוא ילד חכם בן 12 שאמו הביולוגית מסרה אותו לבית יתומים כשהיה תינוק. התחביב של לואיס הוא המצאות של מכשירים שונים, אך הוא נכשל לעיתים קרובות. לקראת יריד מדעי בבית ספרו, מנסה לואיס לבנות "סורק זיכרון" שיעזור לו להיזכר באמו כדי לאתר אותה. איש במגבעת עוקב אחר לואיס ליריד, ומגבעתו הרובוטית, ששמה דוריס, מחבלת במכונה. עקב כך המכונה מתפרקת בעת הצגתה לשופטי התחרות, וגורמת לכאוס ביריד. לואיס מתייאש, אך אז פוגש אותו וילבר, ילד שבא מהעתיד ומנסה לשכנע את לואיס לתקן את סורק הזיכרון. כדי לשכנעו, הוא לוקח את לואיס איתו לשנת 2037. בעת הנחיתה מכונת הזמן מתרסקת, ולואיס מנסה לתקן אותה. בתוך כך הוא נפגש עם בני משפחת רובינסון המורחבת, מתיידד איתם ומשתף אותם בהמצאותיו ובכישלונותיו. המשפחה מעודדת אותו להמשיך לנסות ומשננת באוזניו את המוטו של קורניליוס, אביו של וילבר שעסוק בחדר העבודה: "להמשיך לנוע קדימה".
האיש ודוריס גונבים את המכונה מהיריד ומנסים להציג אותה בפני חברה מסחרית. האיש נכשל בהצגה והורס את המכשיר. האיש ודוריס מצליחים לחטוף את לואיס כדי שירכיב מחדש את מכונת הזיכרון. מתברר שהאיש הוא גוב, שותפו לחדר בבית היתומים. גוב הפך למריר ומרושע, בעקבות כישלון במשחק בייסבול. גוב, עייף מאחר שעבודתו של לואיס על "סורק הזיכרון" הפריעה לו לישון בלילה לפני משחק חשוב, נרדם בעמידה, לא תפס את הכדור וקבוצתו הפסידה. חבריו כעסו עליו והעליבו אותו, הוא הפך לילד מריר ואף אחד לא רצה לאמץ אותו. דוריס היא אב טיפוס של מגבעת שלואיס המציא וגנז לאחר שהבין שהיא מרושעת ומנסה להשתלט על חובשיה. דוריס הצליחה להימלט, פגשה את גוב ותכננה איתו נקמה בלואיס.
בעוד לואיס ווילבר נמצאים בעתיד, בהווה, דוריס בוגדת בגוב ובעזרת שיבוטים שלה משתלטת על האנושות (כולל משפחת רובינסון) והעולם הופך להיות דיסטופיה קודרת. במהלך עימות של לואיס עם האיש והמגבעת, לואיס מחליט שלא להמציא את דוריס והיא מתפוגגת. לואיס מגלה שמשפחת רובינסון היא המשפחה שתהיה לו בעתיד, ושהוא עצמו יגדל להיות קורניליוס, אביו של וילבר.
העולם חוזר לקדמותו ולואיס מתכונן לחזור לעבר. קורניליוס חוזר הביתה ומגלה שמכונות הזמן נעלמו. הוא פוגש את לואיס ומראה לו את המקום שבו הוא בונה את כל ההמצאות. לואיס שואל אם הוא כבר ראה את אמם, וקורניליוס עונה שהוא צריך לחזור ליריד המדע ולברר זאת בעצמו. וילבר מסיע את לואיס במכונת הזמן לעבר, ולואיס רואה את אמו הביולוגית מניחה אותו בית היתומים. לואיס מתקרב לכיוונה, ואז מסתתר ומסביר לווילבר שכבר יש לו משפחה.
לואיס הולך למגרש הבייסבול, מעיר את גוב וגורם לו לתפוס את הכדור ולהביא את הקבוצה לניצחון. ביריד המדע, המצאתו של לואיס מצליחה. פראני, חברתו לכיתה, מספרת לו שהיא מאלפת צפרדעים לשיר ולנגן, ולואיס מסכים איתה שלצפרדעים יש כישרון מוזיקלי. בסוף הסרט, שופטת בתחרות ובעלה מאמצים אותו. גם גוב זוכה לזוג הורים מאמצים.
דמויות

לואיס / קורניליוס - כוכב הסרט. ילד יתום שעוסק בהמצאות טכנולוגיות. בבגרותו הופך למדען ממציא מצליח ומפורסם.
וילבר - חברו של לואיס בהווה ובנו בעתיד. הגיע מהעתיד כדי שלואיס יעזור לו לתקן את מכונת הזמן של אביו.
מילדר - אומנת בבית היתומים שגידלה את לואיס מאז שהיה תינוק. מנסה למצוא לו הורים מאמצים.
מייקל "מייק" "גוב" יגוביין - שותפו לחדר של לואיס בבית היתומים. לא אומץ וגדל להיות "האיש במגבעת". אומץ בקו הזמן החדש.
דוריס - מגבעת מעופפת, עוזרת לאיש עם המגבעת ומתגלה כחכמה ממנו. בהמשך הסרט מסתבר שקורניליוס בעצמו ייצר אותה.
פרן (פרני) - אמו של וילבר. אשה נחמדה שחיבבה את לואיס ואף רצתה לאמץ אותו. מנצחת על להקת צפרדעים בזמנה הפנוי. חברתו לכיתה של לואיס בצעירותה.
קרל - רובוט שקורניליוס המציא. עוזר לווילבר לצאת מהבעיות שנכנס אליהן. מזכיר קצת במראהו ובאופיו את C-3PO ממלחמת הכוכבים.
מר וגברת הרינגטון - זוג ששקל לאמץ את לואיס עד שמכשיר להכנת כריך חמאת בוטנים וריבה שלואיס המציא התיז חמאת בוטנים על מר הרינגטון האלרגי לבוטנים.
מר וילרשטיין - מורה ביריד המדע.
ד"ר קרנקלהורן - סבתו של וילבר, אמו המאמצת של לואיס ואשתו של באד, ניהלה את יריד המדע.
סבא באד - סבו של וילבר ואביו המאמץ של לואיס. לובש את הבגדים שלו הפוך.
דוד ארט - דודו של וילבר. שליח פיצה הלבוש כמו גיבור על.
המנכ"ל - מזמין את האיש במגבעת להציג לו את ההמצאה שגנב מלואיס.
לפטי - תמנון סגול ענק בעל עין אחת. הבאטלר של משפחת רובינסון.
פרנקי - צפרדע זמר בלהקת הצפרדעים של פרן.
דינו - טירנוזאורוס רקס שהאיש במגבעת הביא מהעבר כדי שיחסל את לואיס.
ספייק ודימטרי - תאומים זהים שיושבים בעציצים בכניסה לבית רובינסון ורבים זה עם זה.
סטנלי - ילד שמן אשר הביא ליריד המדע הר געש.
המאמן - מורה לספורט שנעקץ על ידי נמלי האש של ליזי ביריד המדע.
ליזי - ילדה שאוהבת נמלי אש. הביאה ליריד המדע חוות נמלי אש.
פריץ - בעלה של פטוניה, נמוך וביישן.
פטוניה - בובת יד כעסנית במיוחד. אשתו של פריץ.
לאזלו - בנם של פריץ ופטוניה. יש לו רפרפת על הראש ורובה צבע.
טלולה - בתם של פריץ ופטוניה. חובשת כובע בצורת בניין ורבה עם אחיה לאזלו.
גסטון - אחיה של פרני ובעלה של דודה בילי. יש לו תותח קציצות ותותח ענק שממנו הוא יורה את עצמו. חובש כובע בצורת קפיץ.
דוד ג'ו - דודו של וילבר. מרוב משקל עודף הוא אינו יכול ללכת ויושב על כיסא שמניע אותו ממקום למקום.
דודה בילי - אשתו של ג'ו ודודתו של וילבר.
מדבבים בעברית

הסרט יצא לבתי הקולנוע כאשר על הדיבוב העברי אחראית שפרירה זכאי, ובו השתתפו:
לואיס: גיא קרסנר
וילבר: אלון ברנד
מילדר: טלי אורן
גוב: מיכאל וילוזי
מר הרינגטון, המנכ"ל: יהודה אפרוני
גברת הרינגטון, טלולה: לימור שפירא
מר וילרשטיין, ספייק ודימיטרי: אבי חדש
ד"ר קרנקלהורן: יעל עמית
המאמן, לאסלו: דב רייזר
סטנלי: עומר ברנד
ליזי, פרני הצעירה: שירה זמק
מייק "גוב" יגוביין - האיש במגבעת: אוהד שחר
קרל: תומר שרון
פריץ, "פטוניה", דינו: שמעון כהן
סבא באד: שלמה בר-שביט
דודה בילי: רחל שיין ארגמן
גסטון: דור צויגנבוים
דוד ארט: אלי גורנשטיין
פרני, מזכירה: שרית וינו-אלעד
פרנקי, קורניליוס, פיטר: יהויכין פרידלנדר
הוועדה המיוחדת לעובדים זרים

| --- | --- |
 גוף פרלמנטרי:  הכנסת
 ייסוד הוועדה:  1998
 יו"ר:  אתי עטייה (הליכוד)
 חברים
 הליכוד: אליהו רביבו  יש עתיד: סימון דוידסון  ש"ס: ארז מלול  רע"מ: וליד אלהואשלה  עוצמה יהודית: עמיחי אליהו  ישראל ביתנו: עודד פורר  העבודה: גלעד קריב
 
הוועדה המיוחדת לעובדים זרים היא ועדה בכנסת אשר הוקמה על מנת לבחון את סוגיית העובדים הזרים בישראל. הוועדה הוקמה לראשונה על פי החלטת הכנסת ה-14, בפברואר 1998, כוועדה מיוחדת לשנה אחת. תוקף כהונתה הוארך עד סוף כהונתה של הכנסת ה-14.
עם תחילת עבודת הכנסת ה-15, הוקמה הוועדה שוב וזאת נוכח ממדי העסקת העובדים הזרים בישראל, והבעיות הנובעות ממחסור בכוח-אדם ובשל הסגר המתמשך על הרשות הפלסטינית. בנוסף גדלה מאוד תשומת הלב הציבורית לתופעה זו.
לאחר שפעלה במשך 6 כנסות, בכנסת העשרים הוחלט שלא להקים מחדש את הוועדה, ובמקומה הוקמה הוועדה המיוחדת ליישום הנגשת המידע הממשלתי ועקרונות שקיפותו לציבור. הוועדה הוקמה מחדש בכהונת הכנסת ה-24 והוחלט למנות ליו"ר הוועדה את חברת הכנסת, אבתיסאם מראענה.
יושבי ראש הוועדה

|  | כנסת | שנות פעילות | יושב ראש | תמונה | מפלגה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | הכנסת הארבע עשרה | 1999-1996 | אופיר פינס-פז |  | העבודה |
| 2 | הכנסת הארבע עשרה | 1999-1996 | יצחק כהן |  | מפלגת ש"ס |
| 3 | הכנסת החמש עשרה | 1999-2003 | יאיר פרץ |  | מפלגת ש"ס |
| 4 | הכנסת החמש עשרה | 1999-2003 | איוב קרא |  | הליכוד |
| 5 | הכנסת החמש עשרה | 1999-2003 | יורי שטרן |  | עלי"ה, ישראל ביתנו |
| 6 | הכנסת השש עשרה | 2003-2006 | דני יתום |  | העבודה |
| 7 | הכנסת השש עשרה | 2003-2006 | רן כהן |  | מרצ |
| (7) | הכנסת השבע עשרה | 2006-2009 | רן כהן |  | מרצ |
| 8 | הכנסת השמונה עשרה | 2013-2009 | ניצן הורוביץ |  | מרצ |
| 9 | הכנסת השמונה עשרה | 2013-2009 | יעקב כץ |  | האיחוד הלאומי |
| 10 | הכנסת התשע עשרה | 2015-2013 | מיכל רוזין |  | מרצ |
| 11 | הכנסת העשרים וארבע | 2021-2022 | אבתיסאם מראענה |  | העבודה |
| 12 | הכנסת העשרים וחמש | 2023 - 18 בפברואר 2025 | אליהו רביבו |  | הליכוד |
| 13 | הכנסת העשרים וחמש | 18 בפברואר 2025 - מכהנת | אתי עטייה |  | הליכוד |
תפקידי הוועדה

בחינת התופעה רחבת ההיקף של העובדים הזרים בישראל.
פיקוח על העסקת עובדים זרים.
תנאי עבודתם של העובדים הזרים לרבות שכר, ביטוח לאומי, ביטוח בריאות והתנהגות המעסיקים.
התנהלות הממשלה ביחס להעסקת עובדים זרים, עבודת משטרת ההגירה וטיפול בבעיות הקשורות להיתרי העסקה לעובדים.
השפעת העובדים הזרים על שוק העבודה והתעסוקה בישראל.
הבחנה שבין עובדים זרים שהם חיוניים למטרות סיעוד וכו' לבין עובדים זרים שאפשר להחליפם בעובדים ישראלים.
דרכי ההתנהגות ביחס לעובדים זרים בעת החזרתם לארצות מולדתם.
חקיקה שנוגעת לעובדים זרים
רקע לסוגיה עובדים הזרים בישראל > הגדרת עובד זר

עובד זר או מהגר עבודה הוא אדם העובר למדינה אחרת, שאינו אזרח או תושב בה, על מנת למצוא פרנסה. לעיתים מדובר בהגירה שבסופה התאזרחות במדינה האחרת, ולעיתים זו הגירה למספר שנים מוגבל, לשם שיפור מצבו הכלכלי של העובד ושל משפחתו בארץ המוצא. בישראל הפכו העובדים הזרים לגורם משמעותי החל מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
מרבית המדינות במערב מספקות אשרות שהיה חוקיות וזמניות למספר מוגבל של מהגרי עבודה בהתאם לצורכיהן, על מנת למלא מחסור בכוח עבודה במגזרי תעסוקה אשר אינם אטרקטיביים עבור אזרחיה המקומיים, בעיקר בשל השכר הנמוך אך גם בשל רתיעה תרבותית מעבודות מסוימות. בנוסף לכך, אחוז ניכר מכלל מהגרי העבודה במרבית ערי המערב שוהים ועובדים בהן ללא אשרות חוקיות. מדינות שונות נוקטות בגישות שונות כלפי מהגרי העבודה חסרי אשרות חוקיות (המתועדים והבלתי-מתועדים) אשר חיים במרחב הריבוני שלהן: החל ממדיניות – מוצהרת בלבד או מעשית - של גירוש (למשל בספרד ובישראל), וכלה בשיתוף פעולה עם מהגרי העבודה, ארגוניהם ומנהיגיהם על מנת לשפר את תנאי חייהם כפי שנעשה בהולנד ובשוודיה.