היסטוריה של גיברלטר
שלטון בריטי (1713–הווה)

על אף החשיבות שנודעה לגיברלטר בבריטניה בתקופה מאוחרת יותר, הרי שבתחילה יחסה של ממשלת בריטניה לגיברלטר היה כאל קלף מיקוח ולא כאל נכס אסטרטגי; הביצורים בגיברלטר הוסיפו להיות מוזנחים, חיל המצב היווה נטל כספי בעיני הממשלה הבריטית ובנוסף הלחץ הספרדי איים על הסחר הבין-ימי של בריטניה. שבע פעמים בין השנים 1713–1728 ניסתה ממשלת בריטניה למסור את גיברלטר לידי ספרד בתמורה לזיכיונות שונים, אך בכל אחד מהנסיונות הללו הטיל הפרלמנט וטו בשל מחאה ציבורית.
מאידך, ויתורה של ספרד על גיברלטר ועל שאר הטריטוריות הספרדיות בים התיכון נתקבל במרמור בקרב הציבור ובקרב המלוכה הספרדית כאחד. כתוצאה מכך כבש הצבא הספרדי בשנת 1717 את סרדיניה וב-1718 את סיציליה, שניהם מקומות שניתנו לאוסטריה על ידי ספרד לאחר הסכם אוטרכט ב-1713. הפרת ההסכם על ידי ספרד הניעה את ממשלת בריטניה בתחילה להציע להחזיר את גיברלטר לספרד תמורת הסכם שלום, וכשההצעה נפלה, להכריז מלחמה על ספרד. במהלך המלחמה תקפה ספרד מספר מושבות בריטיות, בהן את נסאו ואת קרוליינה הדרומית, ואף שלחה כוחות צבא לסקוטלנד לעזרת היעקוביטים. המלחמה נסתיימה בניצחון בריטי, הספרדים נאלצו לסגת מכל השטחים שכבשו והסכם שלום נחתם ב-1720.
בינואר 1727 הכריזה ספרד על איון הסעיף העוסק בגיברלטר בהסכם אוטרכט, בטענה כי בריטניה הפרה אותו בכך שהרחיבה את ביצורי גיברלטר מעבר לגבולות הכתובים בהסכם, הרשתה ליהודים ולמורים להתיישב בגיברלטר, נכשלה בהגנת הקתולים שם ופגעה בכלכלתה של ספרד כשהתירה את תופעת ההברחות. הצבא הספרדי החל במצור על גיברלטר בחודש שלאחר מכן, וגרם לנזקים כתוצאה מהפגזות כבידות. המגינים הצליחו לעמוד במצור ותוגברו וקיבלו אספקה בדרך הים על ידי ספינות בריטיות. מזג אוויר גרוע ובעיות לוגיסטיות גרמו לספרד להפסיק את המצור בסוף יוני.
אחיזתה של בריטניה בגיברלטר אושרה שוב ב-1729 בהסכם סביליה, אך היה זה הסכם שלא הניח את דעת אף אחד מהצדדים; ספרד רצתה לקבל את השליטה בגיברלטר, ואילו בריטניה סלדה מהארכת המגבלות שהוטלו עליה מכוח ההסכם. ספרד הגיבה בשנה שלאחר מכן בהקמת ביצורים ("La Línea de Contravalación") לאורך החלק העליון של חצי האי, אשר ניתקו את גיברלטר מההינטרלנד. גיברלטר אומנם נחסמה ביעילות בדרך היבשה, אבל הייתה מסוגלת לקיים מסחר ימי עם מרוקו ולהשיג מזון ואספקות אחרות.
אוכלוסייתה האזרחית של גיברלטר גדלה ביציבות במהלך המאה. האוכלוסייה הייתה מגוונת, וכללה בריטים, יהודים, ג'נובאים, ספרדים ופורטוגזים. בשנת 1754 היו בגיברלטר 1,733 אזרחים בתוספת 3,000 חיילים של חיל המצב ועוד 1,426 בני משפחותיהם, ובסך הכול 6,159 איש. בשנת 1777 מנתה האוכלוסייה האזרחית 3,210 נפש, כאשר 519 מתוכם היו בריטים, 1819 קתולים (בהם ספרדים, פורטוגזים וג'נובים) ו-863 יהודים.
ההיסטוריון הספרדי איגנסיו לופס דה איילא כתב בשנת 1782 תיאור של חיי הקבוצות השונות בגיברלטר באותן השנים:
בתי המסחר העשירים ביותר הם של האנגלים... היהודים, על פי רוב, הם חנוונים ותווכנים... יש להם בית כנסת והם מקיימים את טקסי הדת שלהם בגלוי, למרות התנאים של הסכם אוטרכט... הג'נובאים הם סוחרים, אבל חלק גדול מהם הם דייגים וגננים...
חייהם של החיילים הפשוטים בחיל המצב היו משעממים ואכזריים, וענישה גופנית התבצעה אפילו בגלל העבירות הפשוטות ביותר. התאבדויות ועריקויות היו שגרתיות כתוצאה משעמום, מחסור במזון ותנאי חיים עלובים. בסוללת הארטילריה מידל היל הוצבו שומרים על מנת למנוע מחיילים להתאבד בקפיצה מהצוק.
הביצורים בגיברלטר שוכללו ושודרגו בשנות ה-70 של המאה ה-18, ונבנו סוללות, באסטיונים וחומות מגן חדשות. הכוח הדוחף מאחורי תוכנית הביצורים הזו היה הקולונל ויליאם גרין (לאחר מכן מייג'ור גנרל), שהתמנה מספר שנים מאוחר יותר למהנדס הראשי של גיברלטר.
ניצחונותיה של בריטניה במלחמת שבע השנים באירופה, בדרום אמריקה ובהודו, הותירו אותה עם התחייבויות כספיות גדולות ובמצב הקרוב לפשיטת רגל, והאיצו הקמה של קואליציה אנטי-בריטית באירופה. ניסיונה של ממשלת בריטניה להטיל מיסים על שלוש עשרה המושבות שלה באמריקה הוביל לפרוץ מלחמת העצמאות האמריקנית ב-1776. צרפת וספרד החליטו כי זו העת להחזיר לידיהן את השטחים שנלקחו מהן, הכריזו מלחמה על בריטניה וכרתו ברית עם המורדים האמריקנים.
המצור הגדול על גיברלטר החל ב-24 ביוני 1779 והסתיים בפברואר 1783 ונודע כאחד מהמצורים הארוכים ביותר בהם החזיק מעמד כוח בריטי, ובכלל אחד מהמצורים הארוכים בהיסטוריה. צי צרפתי-ספרדי משולב חסם את גיברלטר מהים, בעוד ביבשה התרכזו כוחות גדולים שהתעסקו בהקמת ביצורים, חפירות וסוללות מהם יתקפו את גיברלטר. הספרדים הקצו כוחות גדולים של חיילים וספינות למצור על גיברלטר, דוחים בכך את תוכנית הפלישה לאנגליה על ידי הארמדה של 1779. ההקלה הראשונה במצור הייתה באביב 1780 כאשר האדמירל הבריטי ג'ורג' ברידג'ס רודני שבה שיירה ספרדית ליד כף פיניסטרה והביס שייטת ספרדית בקרב סנט וינסנט (1780), בהביאו תגבורת של 1,052 איש וכן אספקה עשירה לגיברלטר.
המגנים הבריטים הצליחו להדוף את ניסיונות התקיפה והכיבוש של גיברלטר, אך שוב האספקה התדלדלה. ב-12 באפריל 1781 אסקדרון בן 29 אוניות קרב בפיקודו של סגן אדמירל ג'ורג' דרבי שליווה 100 ספינות אספקה מבריטניה לעזרת גיברלטר, נכנס למפרץ גיברלטר. הצי הספרדי לא הצליח ליירט את הספינות הבריטיות. מתוסכלים מהכישלון, החלו הספרדים בירי כבד על גיברלטר וגרמו לפאניקה גדולה ואימה בקרב התושבים האזרחים. הספרדים והצרפתים לא היו מסוגלים להכניע את חיל המצב עד אותו זמן ולכן תכננו מתקפה גדולה על גיברלטר ב-27 בנובמבר 1781. לילה קודם לכן יצא כוח בריטי וביצע גיחת פתע על החפירות והביצורים הספרדיים, דבר שגרם לדחיית מועד המתקפה הגדולה.
ב-13 בספטמבר 1782 החלה המתקפה הגדולה על גיברלטר; 5,190 חיילים ספרדים וצרפתים על גבי עשר ספינות ארטילריה שלהן 138 תותחים כבדים, וכן 18 אוניות קו, 40 ספינות תותחים ספרדיות ו-20 ספינות הרעשה, ובסך הכול 30,000 מלחים ונחתים. הם נתמכו על ידי 86 תותחי שדה ו-35,000 חיילי רגלים ספרדים וצרפתים ביבשה שנועדו לכבוש את הביצורים ברגע בו יתמוטטו. 138 התותחים הימיים וכן 86 תותחי השדה פתחו בהפגזה על הביצורים, וזאת לאחר שבועות של הפגזה מכינה על גיברלטר. חיל המצב הגיב בירי תותחים לכיוון ספינות האויב, הצליח להטביע שלוש ספינות ארטילריה, וגרמו בסך הכול ל-719 אבדות לספרדים.
באנגליה הוחלט על שיגור צי בריטי לעזרת גיברלטר, כשהבריטים מעדיפים לשלוח צי גדול גם אם איטי יותר מאשר צי קטן ומהיר. בספטמבר 1782 הפליג צי בריטי גדול בפיקודו של ריצ'רד האו מספיטהד, וב-9 באוקטובר הגיע לכף סנט וינסנט. בלילה שלאחריו פרצה סערה עזה שגרמה להתפזרות הצי הספרדי, דבר שאפשר להאו להגיע לגיברלטר ללא התנגדות; 34 אוניות קו ו-34 ספינות אספקה, עליהן מזון ותחמושת, הגיעו לגיברלטר. כמו כן הובאו לגיברלטר שלושה רגימנטים של רגלים, וכעת מספר החיילים החיל המצב עמד על כ-7,000 איש. בדרכו חזרה לאנגליה התפתח קרב בין האו לבין הספרדים והצרפתים (קרב כף ספרטל).
המצור נמשך מספר חודשים לאחר מכן, אך באביב 1783 הוסכם על הפסקת אש שהביאה להפסקת פעולות האיבה בין הצדדים. לבסוף, בפברואר 1783, הופסק המצור על גיברלטר. התוצאה של המצור הגדול גרם לכך שהדבר היה בלתי אפשרי פוליטית לממשלת בריטניה לשקול שוב ויתור על גיברלטר, אף על פי שג'ורג' השלישי הזהיר שהדבר יוביל ל"מלחמה נוספת, או לכל הפחות לטינה סמויה תמידית" והביע את משאלתו ש"אם ניתן להיפטר מגיברלטר... אין עליי להרהר בשלום מלא אם לא ניפטר מגיברלטר". גנרל אליוט וחיל המצב של גיברלטר הוללו על גבורתם ועל אחיזתם העקשנית במקום. הציבור הבריטי התייחס כעת ב"התקשרות רגשית, אם כי לא רציונלית, אל גיברלטר".