מברק ריגנר
תגובת היישוב > שינוי היחס למברק ופרסום הודעה רשמית על השמדת היהודים

בראשית נובמבר 1942 חלפה החרדה לגורל היישוב כאשר הבריטים ניצחו את כוחותיו של רומל בקרב אל-עלמיין השני והדפו אותם מערבה.
סמוך לאחר מכן הגיעה לארץ ישראל קבוצה מאנשי היישוב שהוחזרו מאירופה הנאצית. הקבוצה כללה 69 יהודים, רובם נשים וילדים שרוכזו מ-13 ערים בפולין ו-17 מהם מגרמניה עצמה. הקבוצה עזבה את פולין ב-28 באוקטובר 1942, וב-11 בנובמבר 1942 יצאו אנשי הקבוצה ברכבת מווינה בדרכם לארץ ישראל. ב- 14 בנובמבר 1942 חצתה הרכבת את הגבול לארץ ישראל והגיעה לתחנתה הסופית בתחנת הרכבת של עפולה. מעפולה יצאו אנשי הקבוצה בדרכם למחנה המעצר בעתלית לשם חקירה על ידי אנשי המודיעין הבריטי ונציגי הסוכנות היהודית. הם שוחררו מעתלית ב-23 בנובמבר 1942. היו בין אנשי הקבוצה שניים מחברי קיבוץ דגניה ב' ואיש האוניברסיטה העברית בירושלים, אנשי עילית ביישוב, המושרשים היטב בארץ, שעדויותיהם היו נאמנות על החוקרים, שהתקשו להתנער מחוסר האמון בידיעות כה קיצוניות ומזעזעות. אחד מאנשי הקבוצה, יעקב קורץ, איש ציבור ידוע ומנהיג ציוני בעיר הולדתו פיוטרקוב בפולין ותושב תל אביב, ניסה להבין את הרקע לתגובה בארץ. לדבריו גם יהודי פולין, שעל פניהם חלפו רכבות המוות ממערב וממרכז אירופה, ובסביבת מגוריהם נכחדו המוני יהודים, סירבו להאמין בקיומם של מתקני השמדה ומשרפות ולכך שהילדים, הזקנים והחולים מושמדים ראשונה.
בשלב זה, לאחר שחלפה סכנת כיבוש הארץ על ידי הנאצים, החליטה הנהלת הסוכנות לפרסם הודעה רשמית על דבר ההשמדה, ופרסמה ב-22 בנובמבר 1942 הודעה לפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין. המידע שהגיע מאנשי הקבוצה קיבל אישור ודאי ב-28 בנובמבר 1942 במברק ששיגרו הרב וייז ונשיא ההסתדרות הציונית ד"ר חיים ויצמן אל הוועד הלאומי בירושלים, שהתבסס על המידע שהגיע ממברק ריגנר.
בהגיע האישור הוודאי הכריזה הנהגת היישוב על שלושה ימי אבל מ-30 בנובמבר עד 2 בדצמבר 1942.‏ נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, בוטלו כל הצגות הקולנוע ברחבי הארץ והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
את תחושת היישוב מול הידיעה הביע נתן אלתרמן במדורו "רגעים" בעיתון הארץ ב-27 בנובמבר 1942, בשירו עז המבע "מכל העמים", הפותח בבתים:
בבכות ילדינו בצל גרדומים

את חמת העולם לא שמענו.

כי אתה בחרתנו מכל העמים,

אהבת אותנו ורצית בנו.



כי אתה בחרתנו מכל העמים,

מנורווגים, מצ'כים, מבריטים,

ובצעוד ילדינו אלי גרדומים,

ילדים יהודים, ילדים חכמים,

הם יודעים כי דמם לא נחשב בדמים –

הם קוראים רק לאם: אל תביטי.
ומסיים בבתים:
שאתה בחרתנו מכל הילדים

להרג מול כיסא כבודך,

ואתה את דמנו אוסף בכדים

כי אין לו אוסף מלבדך.



ואתה מריחו כמו ריח פרחים

ואתה מלקטו במטפחת.

ואתה תבקשנו מידי הרוצחים

ומידי השותקים גם יחד.
מלבד הפגנת ההזדהות ושלושת ימי האבל, היה היישוב היהודי הקטן בארץ ישראל חסר אונים אל מול גודל האסון. המעט שנעשה בהמשך תקופת השואה, שלאחר האישור על דבר ההשמדה, שקיבל היישוב מפי 69 אנשי היישוב שהגיעו לארץ ב-14 בנובמבר 1942 וממברקם של הרב וייז וד"ר חיים ויצמן מ-28 בנובמבר 1942, ולאחר הכרזת בעלות הברית מ-17 בדצמבר 1942, היה הקמתו ב-22 בנובמבר 1942 של ועד ההצלה שבראשו עמד יצחק גרינבוים ממנהיגי יהדות פולין לפני השואה ולימים שר הפנים הראשון של מדינת ישראל. ועד ההצלה החל לפעול ב-31 בינואר 1943 ובשנים 1943 ו-1944 פעלה מטעמו באיסטנבול שבטורקיה משלחת הצלה שנקראה "המשלחת הארץ ישראלית בקושטא". עקב אמצעיו הדלים של היישוב, ומול אדישות בעלות הברית ועוצמתה של גרמניה הנאצית, לא עלה בידי ועד ההצלה והמשלחת באיסטנבול אלא הצלתם של פחות משתי רבבות יהודים.