stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תרגיע (סדרת טלוויזיה)
ביקורות

תרגיע היא אחת מהסדרות המוערכות ביותר של שנות האלפיים, והיא שובחה עבור הכתיבה שלה והקומדיה האלתורית של שחקניה. התוכנית זכתה בביקורות חיוביות מאז יציאתה.
באתר מטאקריטיק לעונתה הראשונה של התוכנית ציון של 80% (בהתבסס על 20 ביקורות), ציון של 93% לעונתה השלישית (בהתבסס על 12 ביקורות), 88% לעונתה הרביעית (בהתבסס על 18 ביקורות), 91% לחמישית (חמש ביקורות), 89% לשישית (תשע ביקורות), 81% לשביעית (18 ביקורות), 86% לשמינית (שש ביקורות) ו-74% לעונתה התשיעית (בהתבסס על 10 ביקורות).
באתר Rotten Tomatoes לתוכנית ציון 89% לעונתה הראשונה ו-79% לעונתה התשיעית, וב-IMDb לתוכנית ממוצע ביקורות של 8.7 מתוך 10.
בשנת 2016, מגזין רולינג סטון דירג את התוכנית במקום ה-19 בתוכניות הטלוויזיה הגדולות בכל הזמנים.
מדיה אחרת > ספר

ספר בעל אותו שם הוצא לאור ב-19 באוקטובר 2006 על ידי הוצאת גות'האם. הספר כולל סיפורים מעברו של לארי דייוויד האמיתי, ראיונות, פרשנויות שונות לפרקי הסדרה, תסריטים של סצנות חתוכות ותמונות מההפקה. תוכן הספר מתאים לחמש העונות הראשונות של הסדרה.
מדיה אחרת > מוזיקה

במעבר בין סצנות נשמעת מוזיקה מתזמורת של וונדל יופונס ומחברת ספריית מוזיקה בשם Killer Tracks. תכופות נשמעים עיבודים אינסטרומנטליים ל"Three Little Maids From School Are We" מבית The Mikado, והריקוד הצועני הקצבי "Les tringles des sistres tintaient" מבית Carmen.
שיר הנושא הפותח והסיום (שלא מוזכר בקרדיטים) הוא "Frolic" מאת המלחין האיטלקי לוצ'אנו מיקליני. לארי דייוויד שמע את המוזיקה בה נעשה שימוש בפרסומת לבנק שנים לפני יצירת התוכנית וחשב שיש לה איכות קלילה ומשמחת. פסקול לא רשמי שוחרר על ידי חברת Mellowdrama Records בשנת 2006.
מדיה אחרת > דוקומנטרי

סרט תיעודי של נטפליקס משנת 2017, "Long Shot", חשף כי צילומים גולמיים מצילומי פרק לעונה הרביעית של התוכנית שבוצעו באצטדיון נתנו לחואן קטלאן אליבי לזמן ביצוע רצח וסייעו להוכיח את חפותו.
סקירת סדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ארצות הברית)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | ספיישל HBO | ספיישל HBO | ספיישל HBO | 17 באוקטובר 1999 | 17 באוקטובר 1999 |
|  | 1 | 10 | 10 | 15 באוקטובר 2000 | 17 בדצמבר 2000 |
|  | 2 | 10 | 10 | 23 בספטמבר 2001 | 25 בנובמבר 2001 |
|  | 3 | 10 | 10 | 15 בספטמבר 2002 | 17 בנובמבר 2002 |
|  | 4 | 10 | 10 | 4 בינואר 2004 | 14 במרץ 2004 |
|  | 5 | 10 | 10 | 25 בספטמבר 2005 | 4 בדצמבר 2005 |
|  | 6 | 10 | 10 | 9 בספטמבר 2007 | 11 בנובמבר 2007 |
|  | 7 | 10 | 10 | 20 בספטמבר 2009 | 22 בנובמבר 2009 |
|  | 8 | 10 | 10 | 10 ביולי 2011 | 11 בספטמבר 2011 |
|  | 9 | 10 | 10 | 1 באוקטובר 2017 | 3 בדצמבר 2017 |
|  | 10 | 10 | 10 | 19 בינואר 2020 | 22 במרץ 2020 |
|  | 11 | 10 | 10 | 24 באוקטובר 2021 | 26 בדצמבר 2021 |
|  | 12 | 10 | 10 | 4 בפברואר 2024 | 7 באפריל 2024 |
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2024 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | סדרת הקומדיה הטובה ביותר | תרגיע | מועמדות |  |
| 2024 | פרס אמי לבידור בפריים טיים | השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרה קומית | לארי דייוויד | מועמדות |  |
היקאווה מארו

| --- | --- |

 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית אוקיינוס קווית 
 צי:  Nippon Yusen 
 סדרה:  Hikawa Maru-class ocean liner 
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Yokohama Dock 
 תקופת הפעילות:  25 באפריל 1930 – 3 באוקטובר 1960 (30 שנה)
 מיקום:  35°26′48″N 139°39′05″E﻿ / ﻿35.446682°N 139.651252°E﻿ / 35.446682; 139.651252 
 מלחמות וקרבות:  המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט 
 מידות
 אורך:  163.3 מ' 
 רוחב:  20.1 מ' 
 נתונים טכניים
 מספר נוסעים:  289 
 
היקאווה מארו היא ספינה יפנית ששימשה בין השאר להעברת פליטים יהודיים מליטא לצפון אמריקה בשנים 1940–1941 ובכך עזרה לעשרות יהודים להנצל בתקופת השואה.
שימושיה של הספינה לפני מלחמת העולם השנייה

ב-30 בספטמבר 1929 נבנתה הספינה "היקאווה מארו" כספינת תענוגות עבור חברת הספנות היפנית "ניפון יוסן" ונודעה כ"מלכת האוקיינוס השקט". הספינה הייתה חלק מקבוצה של שלוש ספינות שנבנו באותו דגם והפליגו מספר פעמים בין יוקוהאמה שביפן לוונקובר שבקנדה וסיאטל שבארצות הברית, והיא היחידה ששרדה מביניהן גם לאחר מלחמת העולם השנייה. שתי הספינות האחרות הוטבעו במהלך קרבות מלחמת העולם השנייה בחזית האוקיינוס השקט.
שימושיה של הספינה במהלך מלחמת העולם השנייה

בזמן מלחמת העולם השנייה הספינה השיטה עשרות פליטים יהודיים שרצו להימלט מהנאצים. הפליטים יצאו מקובנה שבליטא והגיעו ליפן בזכות אשרות מעבר שקיבלו מקונסול יפן בקובנה צ'יאונה סמפו סוגיהרה ומהנציג הדיפלומטי ההולנדי בקובנה, יאן זווארטנדיק.
מיפן הפליגו בספינה "היקאווה מארו" 82 פליטים יהודים מאירופה הכבושה בתאריך 22 ביולי 1940 מיוקוהאמה בדרך לסיאטל, וושינגטון, בארצות הברית. הספינה עגנה בסיאטל בתאריך 3 באוגוסט 1940 ובכך הפכה לספינה היפנית הראשונה שהעבירה פליטים יהודים לצפון אמריקה. לאחר מכן, ב-5 ביוני 1941, הפליגה הספינה פעם נוספת מיוקוהאמה בדרך לוונקובר, קנדה, עם עצירה באמצע בסיאטל, ארצות הברית. הספינה עגנה בוונקובר ב-17 ביוני 1941.
עדויות

בין הפליטים היהודים שהיו על הספינה היו זרח ורהפטיג ומשפחתו. לימים, הפך זרח ורהפטיג לחבר כנסת וחתן פרס ישראל. הוא כתב ספר בשם 'פליט ושריד בימי השואה' שסיפר בין השאר על הפלגתו בספינה כפליט מידי הנאצים. בספרו הוא מתעד את חוויותיו בספינה ומספר על אחד הפליטים שלא הייתה לו ויזה והתגנב לספינה כנוסע סמוי במטרה להגיע לארצות הברית. חלק מהפליטים גילו אותו ועזרו לו, הביאו לו מהאוכל שלהם ואף נתנו לו להתחבא בחדריהם. לפעמים כדי לשמור על הנוסע הסמוי בסתר, הפליטים האחרים לא נתנו לעובדי הניקיון לנקות את החדרים שלהם ואמרו שינקו אותו בעצמם כדי שלא יגלו בטעות את הנוסע מתחבא בחדריהם.
כאשר הספינה הגיעה לסיאטל, ורהפטיג ביקש את עזרתו של רב הקהילה, הרב שאול פנחס וולגלרנטר, בהברחת הנוסע הסמוי בתוך קבוצת הפליטים כשהוא ונכבדי העיר באו לקבל את פני הפליטים. הרב סירב בטענה שאינו רוצה להסתכן ולסכן את מעמד הרבנות בעירו ויעץ לזרח לנסות להציל את הפליט בוונקובר, שם הפיקוח בנמל היה פחות חמור מאשר בארצות הברית. הפליט הוברח לבסוף לוונקובר בעזרת נשות הארגונים הציוניים שעלו על הספינה לקבל את פני הפליטים, וכעבור מספר שנים קיבל מעמד חוקי בקנדה.
ב-21 בנובמבר 1941 הפכה הספינה "היקאווה מארו" לספינת בית חולים בחיל הים של יפן וסיימה את תפקידה כספינת פליטים. לאחר מלחמת העולם השנייה, הפכה היקאווה מארו לאוניית מטען ובשנת 1953 חידשה את שירותה בקו ההפלגה של סיאטל. משנת 1961 שמורה האונייה בפארק יאמאשיטה ביוקוהאמה, יפן, כספינת מוזיאון.
לקריאה נוספת

היקאווה מארו, באתר World War II Database
הערות שוליים

↑  פליטים יהודים על סיפונה של הספינה היפנית "היקאווה מארו", יוני 1941, באתר יד ושם
↑  ורהפטיג זרח, פליט ושריד בימי השואה, שנת הוצאה - 1984, הוצאת יד ושם, עמוד 301–302
↑  היקאווה מארו כספינת מוזיאון (באנגלית)
↑  סיפורה של היקאווה מארו (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 01017362  VIAF: 260623051   WorldCat (עם VIAF): 260623051
דורבן מצוי

| דורבן מצוי |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכרסמים
תת־סדרה:: Hystricognatha
משפחה:: דורבניים
סוג:: דורבן
מין:: דורבן מצוי
שם מדעי
 Hystrix indica ‏קר, 1792
תחום תפוצה


דורבן מצוי בסבסטופול
דורבן מצוי בגן החיות של מינכן
דורבן אוכל בגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב
דורבן מצוי בישראל
דורבן בעת סיור לילה בשכונת נווה גרנות בירושלים.
בול קזחי שעליו דורבן.
דורבן מצוי או דורבן הודי (שם מדעי: Hystrix indica) הוא המכרסם הגדול ביותר ביבשת אסיה והיחיד מבני משפחת הדורבניים המצוי באופן טבעי בישראל. הוא נקרא כך בשל הדורבנות (קוצים ארוכים) המכסים את גופו.
תיאור כללי

אורך הדורבן הוא כ-60–70 סנטימטרים, ובמקרים חריגים הוא יכול להגיע גם לאורך של מטר ויותר. משקלו של זכר בוגר הוא כ-17 קילוגרמים. זנבו קצר, ואורך קוצי גבו כ-30 סנטימטרים.
בצידי גופו ועל גבו של הדורבן נמצאים שני סוגי קוצים, ארוכים גמישים וקהים, וקצרים קשיחים וחדים. על זנב הדורבן ישנם קוצים רחבים וחלולים. צבעו של הדורבן הוא חום עד שחור, וקוצי הגב שלו הם שחורים ולבנים. קוצי הזנב לבנים ומשמשים להרתעת אויב על ידי פריסתם ונענוע בהם ליצירת מראה גדול, רועש ומאיים. הקוצים שעל גוף הדורבן עשויים קרטין והם למעשה שערות שהתפתחו לקוצים (בדומה לקרן הקרנף). בתחתית גבו של הדורבן ישנו פס לבן המסתיים בקוצי הזנב הלבנים, ובצידי צווארו יש פס לבן רחב. החוש המפותח ביותר של הדורבן, חוש הריח, משמש לו להגנה. כשיריח אדם, גם ממרחק – ינוס בחזרה למאורתו. תוחלת החיים של הדורבן בטבע היא 12–14 שנים ועד 20 שנים בשבי.
תחום מחיה

הדורבן המצוי נפוץ באסיה: מטורקיה ומזרח הים התיכון דרך עיראק וחצי האי ערב ועד הודו. הדורבן נפוץ בכל רחבי ישראל, אם כי האוכלוסייה בדרום הנגב דלילה למדי. צפיפות האוכלוסייה עולה בקרבת אזורים חקלאיים. הדורבנים חיים בשטחים פתוחים, בחולות, ביישובי אדם, ביערות ובמדבריות. הם חיים לרוב בזוגות, ועם צאצאיהם שעוד לא בגרו. הדורבן חי במערכת מחילות שאורכן יכול להגיע עד ל-17 מטרים ולעומק של עד 2.5 מטרים. זוג הדורבנים חופר את מחילתו בהדרגה: תחילה את הפתח, ובהמשך, מדי לילה, עד שמתקבלת מחילה ארוכה. בקצה המחילה נמצא מעין "חדר" מורחב המשמש את ההורים ואת שני הצאצאים. קצה המחילה נמצא כמעט שני מטרים מתחת לפני האדמה ומשמש כמבודד מפני פגעי הסביבה (חום או קור, גשם ורוח). בדרך כלל, על כל קילומטר רבוע בממוצע (בין 0.5–2 קמ"ר, בהתאם לכמות המזון הזמינה, עונת השנה והמצב החברתי) חי זוג אחד של דורבנים עם צאצאיו, ולעיתים, גם דורבן רווק המחפש בת-זוג לחיים. הדורבן (בעיקר הזכר) טריטוריאלי, ואת נחלתו הוא מסמן על ידי שתן וגללים. שני בני הזוג מטילים גללים באתר קבוע המרוחק עד כ-300 מטרים מפתח המחילה.
פעילות

זמן הפעילות העיקרי של הדורבן הוא בלילה. בכל לילה, משעת השקיעה ועד עלות השחר, יוצא הזוג ממאורתו לחפש מזון. לרוב, הנקבה היא המובילה. אם יש גורים, הם מצטרפים לזוג הבוגרים והמשפחה כולה נעה ביחד כקבוצה. בקיץ, הלילה הקצר מנוצל כולו לאיסוף מזון, ואילו בחורף מסתפק הדורבן בכ-7 שעות ליליות. בלילות של ירח מלא היציאה מתאחרת וחיפוש המזון מסתיים מוקדם מהרגיל, כשהטמפרטורה עדיין נמוכה.
הדורבנים אוכלים עשבים, פקעות, שורשים ובצלים (כגון עירית וסתוונית), ואף צמחים כגון תפוח אדמה. לעיתים הדורבן אוכל גם מגידולי מטעים וגינות ירק, לכן הוא נמנה עם המזיקים לחקלאות. לדורבן חוש ריח מפותח, דחף חפירה גבוה וציפורניים עבות וארוכות (טפרים). אחרי שזיהה את המזון, חפר והגיע אליו (בעזרת שערות בין האצבעות המגרפות את הקרקע החוצה), רובץ הדורבן ליד החפירה ואוכל את מזונו בעזרת שיניו ולשונו המחוספסת.
מחקר אקולוגי על השפעת הדורבנים על הגאופיטים המשמשים להם למאכל העלה כי פעילות הדורבן עשויה דווקא להועיל לצמח שכן על אובדן הצמחים הבוגרים מפצה נביטה מוגברת של זרעים בבורות שהדורבנים כורים בפעילותם ונקווים בהם מי גשם.
באזורים שבהם הקרקע ענייה בסידן (כגון ברמת הגולן), הצמחים אינם מספקים את צורכי הסידן של הדורבנים והם נאלצים להשלים צורך זה באמצעות אכילת עצמות. מסיבה זו אוכלים הדורבנים באזורים אלו עצמות של בעלי חיים הפזורות בשטח, אך גם עצמות בני אדם הקבורות בעומק לא רב.
במחקר שערך פרופ' צבי סבר נמצא שהדורבנים שוכנים במשך היום במחסות הנמצאים מתחת לפני הקרקע (מחילה, מאורה, סבך צמחייה או מערה), ואחרי שקיעת השמש יוצאים לעבר האזור שבו יאכלו במשך הלילה. לפני הזריחה מקפידים הדורבנים לחזור אל מקום המחסה הקבוע, אלא אם התגלו על ידי טורף, שאז יברחו אל מחסה חלופי כדי שלא לגלות את מיקומו של המחסה הקבוע. זכר ללא בת זוג נוהג לשוטט בחופשיות, כשהוא מחפש נקבה להקים עמה משפחה.
רבייה וצאצאים

הדורבנים הם מונוגמיים וחיים בזוגות קבועים לאורך כל חייהם (במקרים מסוימים ניתן למצוא שתי נקבות במחילה אחת). במחקרו של צבי סבר נמצא שיחסי המין בין בני הזוג מתקיימים כל השנה בקצב של 6–8 פעמים ביום, אך נקבת הדורבן פורייה רק במשך שתי תקופות בשנה, למשך לילה אחד או שניים. בשעת ההזדווגות הדורבן מסמר את קוציו כפי שהוא עושה בכל מצב של התרגשות. הזכר מציב את רגליו הקדמיות וחודר אל הנקבה עם איבר מין באורך של כ-40 סנטימטרים. דורבן זכר שאינו מקיים יחסי מין בקצב המשביע את רצון הנקבה זוכה למכת זנב על אפו[דרוש מקור].
הקשר בין בני הזוג מתבטא, פרט להזדווגות, גם בתקשורת ריח ומגע. הדורבנים מרבים ללקק זה את זה בעורף (שם השיער רך), בפנים ובבטן, להתכרבל יחד ולרבוץ צמודים. הדורבן הוא אחד מבעלי החיים המעטים שמקיימים יחסי מין גם למטרות שמירת הקשר הזוגי (בקבוצה זו נמצא גם האדם, הבונובו ונראה שגם הדולפין).
נקבת הדורבן ממליטה פעם או פעמיים בשנה, בדרך כלל באביב ובסתיו. משך ההיריון של נקבת הדורבן הוא כשלושה חודשים. לרוב נולדים שני גורים בכל המלטה, אך לעיתים נולדים יותר. ההמלטות מתבצעות במחילות. נקבת הדורבן מיניקה את הגורים בעודה שוכבת על גחונה, באמצעות שתי הפטמות שעל כתפיה, אחת על כל כתף. במקרה של המלטת שלישייה, גורלו של השלישי, שהוא לרוב החלש יותר, נחרץ כמעט מראש: שני אחיו יהרגו אותו בנשיכות כחצי שעה לאחר ההמלטה, כיוון שאימם מסוגלת להיניק רק שניים. כל אחד מהגורים תופס צד אחד מגופה של הנקבה, ויונק רק ממנו במהלך שלושת חודשי היניקה.
הגורים נולדים מפותחים – בתחילה שערותיהם רכות, ואחר כך מתקשים הקוצים במהירות ומשמשים להגנה. כבר בגיל 20 דקות הגורים הם בעלי כושר תנועה, עיניים פקוחות ודחף לשוטט סביב אזור ההמלטה. הגור מגיע לבגרות מינית כשהוא בן פחות משנה ומשקלו כ-10 קילוגרמים. בימים הראשונים נותרים הגורים במאורה, כאשר הוריהם יוצאים עם שקיעה לאכול על פני השטח. בהמשך מצטרפים הגורים להוריהם בחיפוש אחר מזון.
בין בני-הזוג מתקיים שוויון מלא בכל הנוגע לטיפול והגנה על הצאצאים. הזכר שותף פעיל בטיפול בצאצאים, והוא נמצא איתם מחצית מהזמן – תופעה יוצאת דופן אצל היונקים. כשאחד הגורים בוכה, הוא הראשון שירוץ אליו להרגיעו. כאשר זוגתו יוצאת ללקט מזון – הוא יישאר לשמור עליהם.
בהגיעו לגיל שמונה חודשים, עוזב הגור הזכר את הקן ויוצא לחפש לעצמו בת-זוג לחיים. כל לילה, יוצא הרווק הצעיר לצעדה של כשמונה קילומטרים, וכשהוא מוצא בת-זוג, הוא נשאר איתה בטריטוריה שלה. גורה נקבה עוזבת את בית ההורים כשהיא בת עשרה חודשים עד שנתיים, ובוחרת לעצמה תחום מחיה חדש, הקרוב לאזור בו גדלה. לתחום מחיה זה יחלו להיכנס דורבנים רווקים, שמהם תבחר לה בן-זוג לחיים. הדורבנית (ולא הדורבן הזכר) היא זו המחליטה מי יהיה בן-זוגה. מרגע תחילת החיים המשותפים, הזוג הצעיר אינו נפרד. הדורבן והדורבנית קובעים את ביתם במערה נטושה, או במחילה שחפרו.
טורפים

בארץ ישראל הטורפים הטבעיים של הדורבנים הבוגרים הם הזאבים והנמרים. גורי דורבנים נטרפים לרוב על ידי שועלים וצבועים. באזורים אחרים בעולם חומדים את בשרם גם האריות והטיגריסים.
הטורפים הכלביים נושכים את הדורבן באפו, פעולה הגורמת לו זעזוע מוח. לעומתם, הטורפים החתוליים סוטרים לדורבן באפו. הגנתו של הדורבן היא קוציו הקשים והארוכים – הדורבנות, אולם כאשר הוא הפוך על גבו הוא אינו מוגן עוד כי בטנו נעדרת קוצים.
הדורבן הוא יצור חששן, ולמרות האגדה הוא לא משלח או יורה את דורבנותיו בשעת צורך. הדורבן לעולם לא יתקוף אדם וינסה להימלט ולסגת גם מול חיות אחרות. כשהדורבן חש בסכנה הוא זוקף את קוציו הקדמיים וכך הוא נראה גדול יותר מממדיו האמיתיים. במקרים קיצוניים ביותר ורק כשהוא מאוים הדורבן יפתיע את רודפיו בהסתערות פתאומית עליהם, כדי לאיים עליהם או כדי לתקוף את אפם השלוח קדימה בקוציו האחוריים הקצרים והעבים. רוב הטורפים תלויים בחוש הריח שלהם ולא יסתכנו בפציעה העלולה להוביל גם לסיבוכים דלקתיים באפם. אז, מנצל הדורבן את ההלם הזמני של התוקף ונמלט למאורתו. ידועים מקרים שבהם נמרים וטיגריסים מתו כתוצאה מתקיפת דורבנים.[דרוש מקור] על קוציו אין ארס. האויב העיקרי של הדורבן, זה שממיט עליו סכנת כליה, הוא האדם. הציידים פולשים בלילה לתחום המחיה של הדורבנים, ברכבי שטח, מצוידים בזרקורים ובכלבי ציד. הכלבים מאתרים את הדורבנים ואז, בעזרת מקלות, מבריחים הציידים את הדורבנים שיצאו לחפש מזון מבין השיחים, דולקים אחריהם (הדורבן הוא חיה איטית), ומרוצצים את גולגולתם במכות אלה. בחלק מהמקרים, יורים הציידים בדורבן בנשק חם. הדורבן הוא חיה גדולה וכאשר בשטח נעה משפחה שלמה, המונה ארבעה פרטים, קל לציידים לזהות אותם ולחסלם. ישנם ציידים החופרים לתוך המאורות, שולפים את הדורבנים החוצה ואז הורגים אותם.
הדורבן נצוד על ידי שבטים בדואים וערבים לבנונים המשתמשים בדם דורבנים טרי כתרופת אליל עממית נגד מחלת האסתמה או כתרופה לעקרות אצל נשים, וכן על ידי החקלאים, הרואים בדורבן בעל-חיים מזיק, ועושים מאמצים להיפטר ממנו. הדורבן מזיק לחקלאות מאחר שהוא מכרסם ירקות ופירות מתחת לפני הקרקע או מעליה, כמו גם צינורות פלסטיק. כיום, נשקפת לדורבנים החיים באזורים רבים בישראל סכנת הכחדה של ממש, ובאזורים מסוימים הם כבר הוכחדו. במישור החוף, לדוגמה, אזור המאופיין בבנייה אורבנית רצופה ובפעילות ציד אינטנסיבית, נותרו דורבנים רק בכיסים קטנים מאוד. כך גם בחבל צור ובכרמל. לעומת זאת, בשטחים טבעיים בגליל (אזור נחל קדש) ובהרי יהודה וירושלים מצבם עדיין טוב יחסית, ובנגב – בלאו הכי צפיפותם נמוכה (זוג על כל 1.2 עד 2 קמ"ר, לעומת זוג על כל שליש קמ"ר בשטחים חקלאיים) בגלל דלות אמצעי המחיה הטבעיים. יחסית ליונקים אחרים (בעיקר גדולים), הפיתוח האורבני בישראל לא הסב נזקים משמעותיים לדורבנים, משום שאלה גילו גמישות אקולוגית ולמדו להסתפק בתחומי מחיה מצומצמים, להתפרנס ממוצרי החקלאות בשולי השדות ואף לשכון בשולי הערים. לפיכך נראה כי אלמלא הציד המכוון, הייתה אוכלוסיית הדורבנים משגשגת בישראל.
אין הערכה מדויקת לגבי מספרם של הדורבנים בארץ, אך עם זאת ברור שמצבם אינו שפיר. הוכחה נוספת לכך מספקים הציידים: ציידי הדורבנים הגרים באזור הכרמל נאלצים לנסוע לצורך הציד עד ים המלח. בתחילת המאה ה-21 אסרה רשות הטבע והגנים את ציד הדורבנים, אך ברור כי לא די בכך כדי להגן על קיומו של בעל חיים זה בארץ.
גלריה

שני דורבנים זכרים בחי רמון, מצפה רמון
דורבן בחי רמון
דורבן מצוי בגן החיות של מינכן
דורבן בגן החיות בורוצלב
לקריאה נוספת

הבריטניקה החדשה לנוער, ידיעות אחרונות - ספרי חמד וכתר הוצאה לאור. עמוד 159.
אנציקלופדיית החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 7 – "יונקים", בעריכת ה. מנדלסון ויורם יום טוב, הוצאת משרד הביטחון, 1988, עמ' 141-145
בני שלמון, מדריך היונקים בישראל, הוצאת כתר, עמ' 112.
סבר, צ. 1986. דרבנים בשולי הכרך. טבע וארץ, כ"ח/4: 33-35.
שנדר, נ. 1989. הנאמנות המין והדרבנים. מדע, ל"ג-1: 40-41.
סבר, צ. 2003. הדרבנים- הורים טובים אך לא מתערבים. טבע הדברים, 98: 52- 71.
הערות שוליים

↑  דורבן מצוי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אבי פרבולוצקי, גד פולק, אקולוגיה, התיאוריה והמציאות הישראלית, ירושלים: כרטא, 2001, עמ' 296
↑  קטנים וקוצניים, הספארי המרכז הזואולוגי רמת גן
↑  אלי אשכנזי‏, בגלל אמונות טפלות: השוק השחור של בשר הדורבנים בצפון, באתר וואלה, 9 בינואר 2020
| יונקים בארץ ישראל  |
| --- | --- | --- |
| טורפים בישראל | גירית הדבש • גירית קוואקזית • דלק הסלעים • חמוס השלגים • סמור משויש • לוטרה אירופית • זאב מצוי • זאב זהוב אפריקאי • תן זהוב • שועל החולות • שועל מצוי • שועל צוקים • כלב ים נזירי מצוי • נמייה מצויה • צבוע מפוספס • חתול חולות • חתול ביצות • חתול בר • קרקל • נמר |  |
| אוכלי חרקים בישראל | חדף הרמון • חדף זעיר • חדף לבן-שיניים • חדף קטן • קיפוד מצוי • קיפוד המדבר • קיפוד חולות מצוי |  |
| לווייתנאים בישראל | גרמפוס אפור • דולפין מצוי קצר-חוטם • דולפינן מצוי • דולפינן אנקולי • עבשן קטלני • סטנלה מפוספסת • סטנו תלום שן • זיפיוס חלול-חרטום • ראשתן גדול-ראש • לווייתן מצוי • לווייתן גוץ |  |
| פרסתנים בישראל | ערוד • פרא • חזיר בר • אייל הכרמל • יחמור פרסי • יעל נובי • צבי הנגב • צבי מצוי • ראם לבן |  |
| מכרסמים בישראל | סנאי זהוב • יערון גדול • יערון חרמוני • יערון קטן • יערון צהוב-צוואר • חולדה מצויה • חולדת חוף • עכבר מצוי • עכבר מקדוני • קוצן מצוי • קוצן זהוב • נסוקיה • גרביל החולות • גרביל החוף • גרביל דרומי • גרביל זעיר • גרביל הערבה • גרביל סלעים • יפה זנב • מריון מצוי • מריון חולות • מריון המדבר • מריון לובי • פסמון • חולד ארץ ישראלי • בר אוגר מצוי • נברן השדה • נברן השלג • ירבוע מצוי • ירבוע גדול • נמנמן סלעים • נמנמן העצים • דורבן מצוי • נוטריה |  |
| עטלפים בישראל | עטלף פירות מצוי • יזנוב גדול • יזנוב קטן • אשמן מצוי • אשמן מצרי • לילן מצרי • פרסף גדול • פרסף הנגב • פרסף מצוי • פרסף בהיר • פרסף חיוור • פרסף גמדי • פרספון מצוי • נשפון גדול • נשפון מצוי • נשפון דק-אוזן • נשפון הגדות • נשפון פגום-אוז • כנפן מצוי • אוזנן הנגב • אוזנן החרמון • אודנן • עטלפון לבן-שוליים • עטלפון בודנהיימר • עטלפון ריפל • עטלפון אריאל • עטלפון אירופי • עטלפון סאבי • אפלול מצוי • אפלול הנגב • בלומף שחור • רמשן לילי • אשף מצוי |  |
| יונקים נוספים | שפן סלעים • ארנבת מצויה • תחש המשכן |  |
  
| דורבניים |
| --- | --- | --- |
| דורבן | דורבן מצוי • דורבן הכף • דורבן מלאי • דורבן ג'אווה • דורבן מצויץ • דורבן עב-קוצים • דורבן פיליפיני • דורבן סומטרי |  |
| דורבן עב-זנב | דורבן עב-זנב אסייתי • דורבן עב-זנב אפריקני |  |
| דורבן ארוך-זנב (סוג ומין יחיד) | דורבן ארוך-זנב |  |
עפרה אליגון

| --- | --- |
עפרה אליגון
עפרה אליגון בצעירותה  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  31 במרץ 1921 פולין
 פטירה:  22 בדצמבר 2012 (בגיל 91) תל אביב-יפו
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  דבר הפועלת, דבר, מעריב
 צאצאים:  תלמה אליגון-רוז 
 קישורים חיצוניים
 www.ofra-alyagon.co.il
 
קבר עפרה אליגון בבית הקברות טרומפלדור
לוחית זיכרון לעפרה אליגון בתל אביב
עפרה אַליָגוֹן (31 במרץ 1921 – 22 בדצמבר 2012) הייתה סופרת ועיתונאית ישראלית. כתבה בכתב העת "דבר הפועלת", הייתה כתבת בעיתון "דבר" ולאחר מכן כתבת ב"מעריב" במשך 25 שנה (1960–1985).
ביוגרפיה

אליגון נולדה ב-1921 בפולין. בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בשכונת פלורנטין בתל אביב.
בילדותה החלה לכתוב בעיתוני נוער. הייתה כתבת בעיתון "דבר" ובדבר הפועלת. בשנת 1948 החלה לכתוב טור בשם "האמן מאחורי הקלעים" ב"דבר", טור שהמשיך להופיע פרט להפסקה אחת עד שנת 1956. כן כתבה בדבר טורים סיפוריים על דמויות בנוף הישראלי. לאחר שעברה למעריב קיבל המדור את השם "בינינו". כן כתבה טור לנשים בשם "לי לך".
כתיבתה האישית הייתה בסגנון הטורים האישיים של הניו ז'ורנליזם. בהמשך כתבה טורים על ערים ברחבי העולם. בשנת 1969 קיבלה את פרס שלמה מרץ של מסדר ז'בוטינסקי. אליגון גם הביעה את דעתה נגד פגמים שראתה בחברה. היא כתבה נגד שביתות פראיות, נגד הפרקטיקה הפרטית של רופאים בבתי חולים ציבוריים, על התור לקבלת טלפון, נגד שחיקת דמי השכירות לבעלי הבתים שחוק הגנת הדייר חל עליהם ונגד בניית מבני ציבור מפוארים מדי.
בשנות ה-80 סגרה מעגל ושבה לכתוב על אמנים.
אליגון הייתה נשואה לאליעזר אליגון, מ"גדוד מגיני השפה העברית". הם חיו ברמת גן והיו הורים לבת, תלמה, ולבן, גיורא. אליעזר נפטר בספטמבר 1961 ועפרה, שנותרה אלמנה בגיל 40 בלבד, החלה לעבוד כעיתונאית והייתה הכתבת (האישה) הצבאית הראשונה[דרוש מקור] וליוותה את הלוחמים בשדה ברבות ממלחמות ישראל: היא ליוותה את יחידה 101 בתקופת "פעולות התגמול" של שנות החמישים, ביקרה ביחידות הלוחמות במלחמת ששת הימים, סיירה בשטחים שנכבשו במכוניתה הפרטית וראיינה מנהיגים ערבים שונים (ביניהם ג'עברי, ראש עיריית חברון), סיקרה את יישובי בקעת הירדן בתקופת "המרדפים" ובמלחמת יום הכיפורים יצאה בשליחות "דבר" לסקר את הטיפול בפצועים תחת התואר "כתבת צבאית". היא ביקרה בירדן עוד לפני חתימת חוזה השלום.
כעיתונאית מעורבת חברתית, סיקרה יישובים חדשים עם עלייתם על הקרקע, כתבה על העולים וגם על האוכלוסייה הערבית בישראל. בין מרואייניה לאורך השנים ניתן למצוא את יצחק בשביס-זינגר, ארתור רובינשטיין, יצחק רבין, לוי אשכול, פנחס ספיר, חנה רובינא, ארתור מילר ועוד. אליגון כתבה עם רחל ינאית בן-צבי את סיפור חייה "אנו עולים".
במקביל לפעילותה הספרותית בעברית, הייתה אליגון מעורבת בקהילה הספרותית היידית, בכללם יוצרים ואנשי אקדמיה, והייתה מיודדת עם יצחק בשביס-זינגר, איתו ערכה סדרת ראיונות בניו יורק. היא תרגמה שירים יידיים, טיפלה וסעדה את גדול המשוררים היידים אברהם סוצקובר, וטיפחה דור חדש של חוקרים ומורים של תרבות היידיש.
היכרותה עם אברהם יצחק לרנר, שהיה חובב תרבות יידית והעריך את אהבתה ליידיש, הביאה אותו להקים קרן לקידום התרבות היידית, לצוות את כל רכושו לקרן ולייעד אותה לנהל את הקרן אחרי מותו[דרוש מקור]. קרן לרנר ליידיש פעלה הן במישור האקדמי - העניקה מלגות לחוקרים מצטיינים בתחום ופרסים לעידוד המחקר, והן במישור התרבותי - בתמיכה בתיאטרון היידיש ובספרים וסרטים המוקדשים לשפה ולתרבות היידיות. אליגון ניהלה את הקרן עד לסגירתה בשנת 2011.
עפרה אליגון כתבה כ-1,500 סיפורים קצרים שהתפרסמו ב"דבר השבוע", ב"מעריב" ובמוספים ספרותיים. כמו כן כתבה ותרגמה שירים למקהלת צדיקוב (פעמונים), למחזמר "צלילי המוסיקה" לתוכניות ברשות השידור, ולזמרים שונים, בהם אסתר עופרים ובני אמדורסקי.
בתה תלמה אליגון-רוז היא סופרת, משוררת, פזמונאית, מלחינה ומפיקה מוזיקלית.
עפרה אליגון נפטרה ב-22 בדצמבר 2012, בגיל 91, נקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה בשדרות דוד המלך 47.
ספריה

מספר אחד נפגע: סיפור חייו של הטייס סרן ארנון לבנת ז"ל, תל אביב: אל"ף, תשל"א 1970.
להוציא צליל מן החיים, רמת גן: כנרת, 1985. (סיפורים)
צימוקים ושקדים מרים, חולון: כנרת, 1996. (אוסף סיפורים רפורטז'יים קצרים, שחלקם הופיעו בטורה ב"מעריב" וחלקם חדשים)
כשאמא ואבא היו ילדים; איורים: דני קרמן; עורכת הספר: יעל גובר; אור יהודה: כנרת, 2009. (סיפורים לילדים ונוער, שראה אור בהוצאת כנרת בשנת 2009, ובו תיאורים מההווי המשפחתי שלה, על אודות בעלה, אליק אליגון המנוח, וילדיה תלמה וגיורא)