stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מישור החוף הדרומי
מישור החוף הדרומי מבחינה צבאית והיסטורית

טרם הגעת השבטים לארץ כנען ישבו במקום עמים רבים, ביניהם הפלשתים. עם חלוקת הארץ התיישב בחלק מהשטחים בצפון המישור שבט דן, כאשר שאר השטח היה בידי הפלשתים. דוד המלך כבש את האזור מידי הפלשתים והאזור עבר לשליטת ממלכת ישראל המאוחדת בנחלת שבט יהודה. עם היפרדות הממלכה המאוחדת לממלכת ישראל וממלכת יהודה עבר אזור זה לשליטת ממלכת יהודה, אף על פי שנכבש בהמשך מספר פעמים על ידי ממלכת ישראל ועל ידי מצרים. עם כיבוש הארץ על ידי ממלכת אשור נכבש גם אזור זה על ידם, אך עם עזיבת הכוחות את האזור הוא שב ונכבש על ידי ממלכת יהודה.
הערים החשובות בכל התקופות באזור זה היו יפו, אשדוד, אשקלון ועזה. בהמשך נלחמו על כיבוש האזור גם היוונים, הפרסים והחשמונאים. ערים אלו שימשו כמוצא חשוב לים ולכן הייתה להן חשיבות אסטרטגית. בעת השלטון הערבי המוקדם בארץ לא טיפחו השליטים את האזור והוא הוזנח, גם בזמן שלטון הצלבנים והממלוכים. עת נכבש האזור על ידי הממלוכים, שחששו מכניסה חוזרת של הצלבנים לחופי הארץ, הושמד נמל יפו על ידם. למרות זאת הצליחו להגיע בדרכי היבשה צלבנים ונזירים מרחבי אירופה. עם הגעתו של נפוליאון לאזור, הוא נכבש בקרבות קשים.
בעת תקופת השלטון העות'מאני החל האזור לשגשג במעט, ושופצו נמלי יפו ואשדוד. עם התקדמות הבריטים לכיוון ארץ ישראל פינו העות'מאנים את היהודים ביפו ותל אביב מחשש שיעזרו לכוחות הבריטיים בכיבושיהם, אך למרות זאת נכבש לבסוף האזור על ידי בריטניה אשר סייעה לפיתוח האזור מבחינה כלכלית והתיישבותית. במהלך המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939 נסגר נמל יפו, השער החשוב ביותר בכניסה לארץ ישראל. כתוצאה מכך הוקם נמל תל אביב שהחליף אותו. הבריטים, בתוכנית החלוקה, הציעו כי אזור זה יעבור ברובו לשליטת היהודים וכי שטחי רצועת עזה עד אשדוד יישארו בידי הערבים. עוד החליטו הבריטים כי אזור יפו וכן הכביש המחבר בינה לבין לוד יישארו בשליטה בינלאומית.
במלחמת העצמאות היו במקום מספר קרבות ומבצעים חשובים, והם:
מבצע כיתור – כיבוש השטח שליד המושבות מזכרת בתיה וגדרה בהם הכפרים עאקיר וקטרה. המבצע היווה חלק ממבצע ברק.
מבצע ברק – מבצע לכיבוש האזור שבין רחובות לבאר טוביה
מבצע חסידה – מבצע להנחתת מטוס בודד נושא נשק מצ'כוסלובקיה במנחת ליד הכפר הערבי בית דראס הסמוך לבאר טוביה.
מבצע השמד – חיסול כוחות הלחימה הערביים בין יבנה לאשדוד
מבצע חמץ – כיבוש העיר יפו
מבצע פלשת – מבצע לכיבוש האזור שבין יבנה לאשדוד
מבצע דני – לכיבוש אזור לוד ורמלה
מבצע יואב – אחד המבצעים המקיפים ביותר במלחמת העצמאות ובמהלכו נכבשו אזורי אשקלון, אשדוד, ניצנים, יד מרדכי וכן הופצץ אזור עזה
מבצע אגרוף – מבצע הפצצת אזור עזה ואשקלון וכן אזור באר שבע
מבצע התחלה – מבצע בו פוצצה מסילת הרכבת בין רפיח לאל עריש
מבצע אסף – מבצע לכיבוש האזורים האחרונים שנותרו בכיבוש ערבי באזור הנגב המערבי
יישובים במישור החוף הדרומי

| ערים ויישובים: | המשך: | המשך: | מועצות אזוריות: | המשך: |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אשדוד | חולון | קריית מלאכי | מועצה אזורית חוף אשקלון | מועצה אזורית גן רווה |
| אשקלון | תל אביב-יפו | גן יבנה | מועצה אזורית אשכול | מועצה אזורית חבל יבנה |
| רחובות | קריית עקרון | רמת גן | מועצה אזורית שדות נגב |  |
| נס ציונה | בית דגן | בני ברק | מועצה אזורית ברנר |  |
| גדרה | אזור | גבעתיים | מועצה אזורית מרחבים |  |
| יבנה | מזכרת בתיה | ערים שלא בתחומי ישראל: | מועצה אזורית שער הנגב |  |
| ראשון לציון | כפר חב"ד | עזה | מועצה אזורית יואב |  |
| שדרות | נתיבות | חאן-יונס | מועצה אזורית באר טוביה |  |
| אופקים | בת ים | רפיח | מועצה אזורית גדרות |  |
ראו גם

מישור חוף יהודה
גאוגרפיה של ארץ ישראל
מישור החוף הצפוני
לקריאה נוספת

ספי בן-יוסף, מדריך ישראל החדש - כרך 9: מישור החוף הדרומי ופלשת. (ערך יואב רגב) הוצאת משרד הביטחון ההוצאה לאור וכתר הוצאה לאור. 2001. ISBN 10511111
רות פלג, מישור החוף: אדם וסביבה לאורך הדורות, לחטיבה העליונה - הוצאת משרד החינוך, התרבות והספורט. המינהל הפדגוגי. האגף לתוכניות לימודים; הוצאת יד יצחק בן-צבי. המרכז לחקר ארץ ישראל ויישובה. היחידה לתוכניות לימודים. 2004.
איתן קליין, אברהם (אבי) ששון, איילת לוי-רייפר (עורכים), אשקלון וסביבותיה, קובץ מחקרים על מישור החוף הדרומי ושפלת יהודה, הוצאת רסלינג, 2020
| אזורים בארץ ישראל |
| --- | --- | --- |
| רמת הגולן וסביבתה | הר חרמון • טרכון • חורן • הבשן • רמת הגולן |  |
| הגליל והעמקים | הגליל העליון • אצבע הגליל • הגליל המערבי • הגליל התחתון • עמק יזרעאל • עמק חרוד • בקעת בית שאן |  |
| מישור החוף | מישור החוף הצפוני • הכרמל • חוף הכרמל • השרון • מישור חוף יהודה • גוש דן • מישור החוף הדרומי |  |
| הבקע הסורי-אפריקני | בקעת הירדן • עמק החולה • ארץ כינרות • עמק בית שאן • הערבה • בקעת ים המלח |  |
| מרכז שדרת ההר המערבית | הגלבוע • השומרון • הרי בנימין • הרי ירושלים • גוש עציון • השפלה • יהודה • מדבר יהודה • הר חברון |  |
| שאר עבר הירדן | הגלעד • ארץ המישור • עמון • מואב • הרי אדום |  |
| הנגב | הנגב הצפוני • חבל אשכול (חבל הבשור) • בקעת באר שבע • מכתשים בנגב • הר הנגב • מדבר פארן • הרי אילת |  |
גבעת כורכר בחוף הרצליה.
שכבת אדמת חמרה לכודה בין שתי שכבות כורכר, כביש החוף, סמוך לקיבוץ מעגן מיכאל
חבצלת החוף
גרביל החולות ליד מאורתו
אבקוע של צפע מצוי מכורבל
שממית הבתים על קצה אצבע
פרט בוגר של שחרור על הקרקע
חדף קטן על רצפה חלקה
עטלף פירות מצוי
פסקניוס ניגר

| --- | --- |

 לידה:  135? אקווינום, איטליה 
 פטירה:  194 (בגיל 59 בערך) אנטיוכיה, האימפריה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 
גאיוס פסקניוס ניגר (בלטינית: Gaius Pescennius Niger;‏ 135 לערך – 194 לספירה) היה טוען לכתר הקיסרות הרומית בשנים 193–194, במהלך שנת חמשת הקיסרים. הוא תבע את כתר הקיסרות בתגובה לרצח פרטינקס והעלאתו לשלטון של דידיוס יוליאנוס, אך הובס על ידי טוען מתחרה לכתר, ספטימיוס סוורוס, ונהרג בעת שניסה לברוח מאנטיוכיה.
חייו המוקדמים

לפי היסטוריה אוגוסטה, הוריו של ניגר היו אניוס פוסקוס (Annius Fuscus) ולמפרידיה (Lampridia). החיבור מציין גם כי סבו היה מפקח על אקווינום (Aquinum). ייתכן שהיה לו אח בשם פובליוס פסקניוס ניגר (Publius Pescennius Niger), שמתועד בכתובת, לפיה היה חבר באחוות ארוול (אנ') בשנת 183 לספירה, בתקופת שלטונו של קומודוס.
קריירה מוקדמת

למרות שניגר נולד למשפחה איטלקית ותיקה ממעמד הפרשים, הוא היה הראשון במשפחתו שהשיג דרגת סנטור רומי ("אדם חדש"). לא הרבה ידוע על הקריירה המוקדמת שלו; ייתכן שמילא תפקיד אדמיניסטרטיבי במצרים, וכי שירת במערכה צבאית בדאקיה בתחילת שלטונו של קומודוס. במהלך שנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-2, נבחר כקונסול, ולאחר מכן הפך אותו קומודוס ללגטוס אימפריאלי (Legatus Augusti pro praetore) של סוריה בשנת 191.
הוא עדיין שירת בסוריה כשהגיעו החדשות על רצח פרטינקס, ואחריו המכירה הפומבית של התואר הקיסרי לדידיוס יוליאנוס. ניגר היה איש ציבור נחשב ברומא, ועד מהרה פרצה הפגנה עממית נגד דידיוס יוליאנוס, שבמהלכה קראו האזרחים לניגר לבוא לרומא ולתבוע לעצמו את התואר הקיסרי. כתוצאה מכך, נטען כי יוליאנוס שיגר קנטריון למזרח עם פקודות להתנקש בחיי ניגר באנטיוכיה.
תוצאת התסיסה ברומא הביאה לכך שניגר הוכרז כקיסר על ידי הלגיונות המזרחיים בסוף אפריל 193. עם עלייתו לשלטון, נטל את הקוגנומן (אנ') הנוסף "יוסטוס" (Justus), "הצודק". למרות שתעמולה אימפריאלית שפורסמה מטעמו של ספטימיוס סוורוס טענה מאוחר יותר שניגר היה הראשון שמרד נגד דידיוס יוליאנוס, היה זה סוורוס שהתמיד בכך וטען לתואר הקיסרי ב-14 באפריל. למרות שניגר שלח שליחים לרומא כדי להודיע על העלאתו לכס הקיסרות, שליחיו נעצרו על ידי סוורוס. כשניגר החל לחזק את תמיכתו בפרובינקיות המזרחיות, צעד סוורוס לרומא, אליה נכנס בתחילת יוני 193, לאחר שיוליאנוס נרצח.
ספטימיוס סוורוס וניגר

כדי לגבש את אחיזתו ברומא, ציווה סוורוס על ראש המשמר הפראיטורי החדש שלו, גאיוס פולוויוס פלאוטיאנוס (אנ'), ללכוד את ילדיו של ניגר ולהחזיק אותם כבני ערובה. בינתיים, ניגר היה עסוק בהבטחת תמיכתם של כל המושלים בפרובינקיה אסיה, כולל הפרוקונסול (אנ') המוערך של אסיה, אסליוס אימיליאנוס, שכבש את ביזנטיון בשם ניגר. לאחר מכן המשיך בהבטחת שליטה ישירה על מצרים, בעוד שסוורוס עשה ככל יכולתו כדי להגן על אספקת החיטה, והורה לחיילים הנאמנים לו להמשיך לשמור על הגבול המערבי של מצרים ולמנוע מהלגיון המוצב שם - הלגיון השני טראיאנה - משליחת סיוע צבאי לניגר.
למרות שהפרובינקיות האסייתיות הכילו עושר רב, המשאבים הצבאיים של ניגר היו נחותים מאלה של סוורוס. בעוד שלרשותו של סוורוס עמדו ששה-עשר הלגיונות הדנוביים, ניגר החזיק רק בשישה: שלושה בסוריה, השניים שהיו מוצבים בערביה פטראיה, ואחד שהיה ממוקם במליטנה. לכן החליט ניגר לפעול באגרסיביות, ושלח כוח לתוך תראקיה, שם הביס חלק מצבאו של סוורוס בפיקודו של לוקיוס פאביוס קילו (אנ') בפרינתוס (אנ').
לאחר מכן צעד סוורוס מרומא מזרחה, ושלח לפניו את המצביא שלו טיבריוס קלאודיוס קנדידוס (אנ'). לאחר שהפך ניגר את ביזנטיון למפקדתו, נתן לאסליוס אימיליאנוס את המשימה להגן על החוף הדרומי של ים מרמרה. כשסוורוס התקרב, הוא הציע לניגר את ההזדמנות להיכנע ולצאת לגלות, אך ניגר סירב, משום שהאמין בניצחונו בעימות צבאי. בסתיו 193 פגש קנדידוס את אמיליאנוס בקרב קיזיקוס (אנ') (Cyzicus), שהסתיים בתבוסת כוחותיו של ניגר וכן בלכידתו ומותו של אימיליאנוס. ביזנטיון הושמה עתה במצור, שאילץ את ניגר לנטוש את העיר ולסגת לניקאיה (אנ'). העיר נשארה נאמנה לניגר, וסוורוס כבש את ביזנטיון רק בסוף שנת 195.
בדצמבר 193 התרחש קרב נוסף מחוץ לניקאיה, שגם הוא הסתיים בתבוסת ניגר. למרות זאת, הצליח ניגר להסיג את עיקר צבאו ללא פגע להרי הטאורוס, שם החזיק במעברים במשך כמה חודשים בזמן שחזר לאנטיוכיה. עם זאת, התמיכה בניגר באסיה ירדה. כמה ערים נאמנות בעבר החליפו את נאמנותן, במיוחד לאודיקיאה וצור. עד 13 בפברואר 194, מצרים הכריזה על תמיכתה בסוורוס, כמו גם הלגאטוס האימפריאלי של ערביה, מה שהפחית עוד יותר את סיכויו של ניגר.
לאחר שסוורוס החליף את קנדידוס במצביא אחר, פובליוס קורנליוס אנולינוס (אנ'), פגש ניגר את אנולינוס בקרב איסוס (אנ') במאי 194, שם לאחר מאבק ארוך וקשה, הובס ניגר באופן מכריע. הוא נאלץ לסגת לאנטיוכיה, ונלכד בעת שניסה לברוח לפרתיה (אנ'). ראשו של ניגר נערף, וראשו הכרות נלקח לביזנטיון, אך העיר סירבה להיכנע. בסופו של דבר, סוורוס הסתער והרס לחלוטין את ביזנטיון, אולם לאחר מכן בנה אותה מחדש. ראשו של ניגר הגיע בסופו של דבר לרומא, שם הוצג לראווה.
לאחר ניצחונו במזרח, העניש סוורוס את תומכיו של ניגר.
הוא הוציא להורג את אשתו וילדיו של ניגר, ואחוזותיו הוחרמו.
שמו

פירוש השם "פסקניוס ניגר" הוא "פסקניוס השחור" (בעוד שפירוש שמו של אחד מיריביו לקיסרות בשנת 194, קלודיוס אלבינוס, הוא "קלודיוס הלבן"). "ההיסטוריה הרומית" של קסיוס דיו מציינת שכאשר כוהן של יופיטר ראה בחלום "אדם שחור/כהה" (ἄνθρωποι τὸν μέλανα) פורץ לתוך מחנה הקיסר, החלום פורש כמתייחס לפסקניוס ניגר.
לפי היסטוריה אוגוסטה, לאביו היה הכינוי (קוגנומן) "פוסקוס" (fuscus), שמשמעותו "חום", ולמרות שגופו היה לכאורה לבן ושמן, פניו היו אדומים כהים עם צוואר שחור מאוד, ש"אנשים רבים" חשבו שזה מקור הכינוי שלו "ניגר".
משפחתו

ידוע כי פסקניוס היה נשוי והביא ילדים לעולם. אולם במקורות לא נזכרים שמות ילדיו או מספרם. בעבר שיערו כמה היסטוריונים, בהתבסס על מדליות הנושאות את הכתובת "פסקניה פלאוטיאנה אוגוסטה" (Pescennia Plautiana Augusta), שניגר היה נשוי לאישה בשם פלאוטיאנה או שיש לו בת בשם פסקניה פלאוטיאנה, אך הסברה היא שהמדליות הן זיופים.
בתרבות הפופולרית

בסרט "נפילת האימפריה הרומית" (אנ') (1964) מגלם את ניגר דאגלס וילמר (אנ'), והוא מתואר כחסידו הנלהב והתחבולן של קומודוס. בסוף הסרט, ניגר ודידיוס יוליאנוס, בגילומו של אריק פורטר, ידיד נוסף של קומודוס, מתחרים זה בזה במכירה הפומבית של כס הקיסרות של רומא.
לקריאה נוספת

היסטוריה אוגוסטה: הקיסרים הסוורים, "פסקניוס ניגר" (תרגם מלטינית, הוסיף מבוא והערות דוד גולן), ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2010.
הערות שוליים

↑  קורפוס הכתובות הלטיניות: VI, 2099; VI, 2101
↑  קסיוס דיו, היסטוריה רומית, 75:6:1
↑  היסטוריה אוגוסטה, חיי פסקניוס ניגר, 6.1
↑  היסטוריה אוגוסטה, חיי פסקניוס ניגר, 6.6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16980459z (data)  GND: 118790498  ISNI: 0000 0004 3741 7619  LCCN: nb2014020879  NSK: 000088922  NTA: 380208040  RERO: 02-A025092253  SUDOC: 182690733  VcBA: 495/144143  VIAF: 313570673   WorldCat (עם VIAF): 313570673 
מטבע עם דמותו של פסקניוס ניגר. נטבע באנטיוכיה. כתובת: IMP[ERATOR] CAES[AR] G[AIVS] PESC[ENNIVS] NIGER IVST[VS] AVG[VSTVS] CO[N]S[VL] II /FELICITAS TEMPOR.
זיפניים

| זיפניים |
| --- | --- |
 פריחת הזכריני, סוג במשפחת הזיפניים
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים קדומים
סדרה:: זיפנאים
משפחה:: זיפניים
שם מדעי
 Boraginaceae ‏ז'יסייה, 1789
משפחת הזיפניים (שם מדעי: .Boraginaceae Juss) היא משפחת צמחים הכוללת בעיקר צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים ובני-שיח, ולעיתים נדירות גם שיחים, מטפסים ועצים, בעיקר באזורים הטרופיים. המשפחה כוללת 154 סוגים וכ-3519 מינים, מהם 82 מינים המשתייכים ל-30 סוגים שונים הגדלים בישראל וסביבתה. תפוצתה העולמית משתרעת בעיקר באזורים הסובטרופיים והממוזגים החמים.
המשפחה נקראת "זיפניים" בשל הזיפים או השערות המכסים את חלקי הצמח במרבית הסוגים, אם כי קיימים גם מינים קירחים, כמו דונגית ארץ-ישראלית בישראל.
רק מעטים ממיני המשפחה משמשים כצמחי תועלת, ורק חלק קטן נודע כצמחי נוי תרבותיים. מבין המינים המוכרים והנפוצים בישראל ניתן למנות את: לשון-פר מצויה, עכנאי יהודה, עוקץ-ערב אירופי, מיני זכריני, מציץ סורי, אלקנת הצבעים, וכמובן גפנן המדבר, עץ הגדל בעין גדי.
תיאור המשפחה

צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים ובני-שיח ולעיתים נדירות באזורים הטרופיים, שיחים, מטפסים ועצים (בישראל גדל רק העץ גֻּפְנַן הַמִּדְבָּר). צמחי המשפחה על פי רוב דו-מיניים (בישראל רק העץ גופנן המדבר פוליגמי) ומכוסים בשערות או בזיפים ומכאן שמה (בישראל רק דונגית ארץ-ישראלית קירחת).
הגבעולים גלילים (עגולים בחתך רוחב) בעלי עלים.
הלוואים חסרים.
העלים מסורגים, לעיתים נדירות נגדיים (בישראל רק צַמְרוּרַת בּוּאַסְיֶה), על פי רוב פשוטים ותמימים. בסוגים רבים העלים יוצרים תחילה שושנת עלים בבסיס הצמח.
התפרחת הן על פי רוב סיומות חד-בדיות. התפרחת מתפתחת ממרכזה של שושנת העלים או כהמשך לגבעול הראשוני, לרוב היא מסיימת גבעולים. תפרחת עקרבית היא השכיחה ביותר במשפחה. היא מכונה "עקרבית" בשל היותה כפופה ומגולגלת כסליל. לפני הפריחה מגולגל הגבעול כסליל, והצד הפנימי שלו חסר פרחים. חלק קיצוני זה הולך ומתארך, ובה בעת הוא מתיישר שלב אחר שלב. בקטע המתיישר נפתח פרח. ועל כן, הפריחה מתקדמת מתחתית התפרחת לקראת ראשה, ובמילים אחרות הפרחים העליונים הם החדשים יותר, ולעיתים ניתן לראות בבסיס גבעול התפרחת פירות.
לרוב הפרחים הם דו-מיניים, בעלי שחלה עילית, ומאוחי עלי כותרת, נכונים, ולעיתים לא נכונים (לדוגמה במיני עכנאי).
הגביע על פי רוב בעל 5 עלים, מאוחים או מפורדים או שיניים, משתייר ומתפרה, דהיינו הוא גדל ומתרחב עם הבשלת הפרי.
עלי כותרת 5, מאוחים ודמויי גלגל, משפך או פעמון, או מסמר. הכותרת נושאת לפעמים קרוב ללועה 5 קשקשים קירחים או שעירים.
האבקנים 5, מעורים בצינור הכותרת.
השחלה עילית, בנויה משני עלי שחלה ושתי מגורות. ברובם הגדול של צמחי המשפחה נוצרת במהלך התפתחות השחלה מחיצה מדומה, שמחלקת כל מגורה לשניים, כך שבסופו של דבר מתקבלות ארבע מגורות, שבכל אחת מהן מתפתחת ביצית אחת. מספר הביציות 1 או 2. עמוד השחלה יושב בראש השחלה (למשל, עוקץ-עקרב) או עולה מבין ארבעת המגורות (למשל, עכנאי).
השחלה עילית, בנויה משני עלי שחלה ושתי מגורות. במהלך התפתחות השחלה נוצרת מחיצה מדומה, המחלקת כל מגורה לשניים, לעיתים רחוקות השחלה נותרת בת שתי מגורות בלבד. מספר הביציות נע בין 1 ל-2. עמוד השחלה ממוקם בראש השחלה (לדוגמה, בעוקץ-עקרב) או עולה מבין ארבע אונותיה (לדוגמה, בעכנאי) [1].
השחלה יושבת (ללא עוקץ צר בתחתיתה) על מצעית, המוקפת בטבעת המפרישה צוף (צופן). צופנים אלו, המכונים צופני מצעית (toral nectaries), מתפתחים על פני המצעית ויוצרים טבעת בולטת סביב בסיס השחלה. במילים אחרות, במשפחת הזיפניים, הצופנים הם צופני מצעית טבעתיים.
השיליה זוויתית כלומר, הביציות מחוברות למקום החיבור בין המחיצות של שחלה מורכבת, בדרך כלל על הציר המרכזי או ישירות למחיצות עצמן.
הפרי מפרדת בעלת 4 פרודות חד-זרעיות שלפעמים מתנוונות חלק מהן בזמן ההבשלה. לעיתים רחוקות הפרי הוא בית-גלעין עסיסי בעל 2 עד 4 גלעינים (בישראל, גופנן המדבר).
הזרע על-פי-רוב מחוסר אנדוספרם.
המעמד הסיסטמטי של המשפחה

על פי מערכת המיון קרונקוויסט, משפחת הזיפניים שויכה לסדרת הצינוראים. עם זאת, בשיטת המיון העדכנית יותר APG II, הורחקה המשפחה מהסדרה עקב אי-תאימות גנטית והועברה לסדרה חדשה, לזיפנאים (Boraginales), שנוספה מאז APG III. משפחת הזיפניים הורחבה ברשימה האחרונה (APG IV) ולתוכה אוחדו משפחות שונות.
חשיבות הזיפניים בצמחיית ארץ ישראל

בישראל וסביבתה מצויים 82 מינים ממשפחה זו, הנחלקים ל-29 סוגים. על פי פרמטר של מספר המינים, מדובר במשפחה העשירית בחשיבותה בצמחיית ישראל וסביבתה. מבחינה איכותית, מיני משפחה זו מצויים בכל חלקי ישראל, ובמגוון בתי גידול, וניתן להכליל ולומר שהם נפוצים במיוחד בשטחים יובשניים, בנוף פתוח ועשבוני, חלקם גם במקומות מופרעים על ידי האדם. רק המין ערף המדבר שהוא יוצא דופן מבחינות רבות, מגלה זיקה למקומות לחים.
בני משפחה זו לרוב אינם גדלים בצפיפות, ואינם מאפיינים או שולטים בבית גידולם.
לעומת זאת, נודעת חשיבות רבה למינים נדירים ממשפחה זו, שהם אנדמיים לארץ ישראל, או שארץ ישראל מהווה עבורם גבול תפוצה. מינים רבים יחסית מבני משפחה זו שייכים לקטגוריות אלו.
הזיפניים נחשבים כתורמים יעילים במיוחד בפוליקולטורה בכך שהם מרחיקים סוגים רבים של מזיקים.
חשיבות הזיפניים לאדם

בהשוואה לגודל המשפחה, חשיבותה עבור האדם היא פחותה וכמעט חסרת חשיבות כלכלית. עם זאת, ישנם כמה צמחים בעלי ערך, המשמשים כצמחי מרפא, למטרות נוי, וצביעה.
כצמח מרפא ידועה חשיבותו של המין בוראג רפואי (שם מדעי: Borago officinalis) המשמש, בין השאר, להורדת חום והרגעה. כמו כן מין זה מגודל בגינות נוי בשל פרחיו הנאים.
כצמחי נוי יש חשיבות מסוימת למשפחה זו, בעיקר למינים בעלי פרחים כחולים, צבע שאינו נפוץ במיוחד בצמחי נוי אחרים. לכך משמשים מינים מהסוגים זכריני, עכנאי, עוקץ עקרב וכאמור, בוראג.
באופן מסורתי, נעשה גם שימוש במיני זיפניים שונים לצביעה. לדוגמה, בן-השיח הארץ-ישראלי אלקנת הצבעים משמש לשם כך, אך לא בהיקף גדול אלא רק בתעשייה המסורתית.
סוגים המשמשים כצמחי תרבות

ונזה (Wanza) הנקרא גם קורדיה אפריקאית (Cordia africana) - עץ פרי שמוצאו מאפריקה.
עכנאי - המין עכנאי הדור, שמקורו באיים הקנריים, משמש לנוי. זהו שיח רב-שנתי, עליו מאפירים, מוארכים מאוד, ולשיח צורה כללית מעוגלת. בעונת האביב מוציא הפרח עמודי פריחה רבים, עליהם פרחים תכולים. הפרחים ערוכים בשיבולת. מין זה הוא עמיד ליובש ולרוב יימצא בין שאר הצבריים והסוקולנטים בגינה.
ערף (Cordia) - באזורים הטרופיים והטרופיים-למחצה של אפריקה אוכלוסיות מקומיות נוהגות לאכול את פריו של הערף. כמו כן, בחפירות ארכאולוגיות, נמצא שפירותיו של הערף שימשו למאכל ולצורכי הדבקה, משום הדביקות הרבה של פירותיו.
בּוֹרָג (Borago) - המין בורג רפואי (Borago officinalis) משמש כצמח נוי ורפואה נפוץ באזורים קרירים.
עוקץ-עקרב (Heliotropium) - המין עוקץ-עקרב שיחני (Heliopterium arborescens) משמש לנוי בהיקף קטן. זהו צמח שרוע, צבע עליו ירוק כהה, העלים מקומטים מעט. צבע הפרחים סגול-לבן והוא בולט בפריחתו הריחנית, המתרחשת באביב. בארץ הוא מתאים לגידול בתנאי חצי צל.
גלריה

אלקנת הצבעים
גלעינון החוף
דונגית ארצישראלית
הילל מקומט
לפית שיכנית
לשון-פר מצויה
לשון-פר סמורה
לשון-שור מגובבת
מציץ סורי
סומקן מעוצה
סומקן ענקי
סינפיטון ארצישראלי
עכנאי זיפני
עכנאי שרוע
צמרורה אפריקנית
תכלתן מזרחי
לקריאה נוספת

דנין, אבינעם. (1983). זיפניים. החי והצומח של ארץ ישראל (כרך 11, עמודים 42–54), הוצאת משרד הביטחון, תל אביב.
פינברון-דותן, נעמי ודנין, אבינעם. (1991). זיפניים. המגדיר לצמחי בר בארץ-ישראל, (525-547). ירושלים, הוצאת כנה. (הספר בקטלוג ULI)
הערות שוליים

↑  .Boraginaceae Juss, POWO plants of the World Online. Published on the Internet, ‏7-7-2024
↑  Boraginaceae Juss., WFO: World Flora Online. Published on the Internet, ‏6-2024
↑  אבינעם דנין, עזריה אלון (ע), החי והצומח של ארץ ישראל,, כרך 11, רמת גן: משרד הבטחון - ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983, עמ' 42
1 2  נעמי פינברון-דותן, אבינעם דנין, המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל, ירושלים: כנה, 1998, עמ' 525
↑  א. פאהן, אנטומיה של הצמח, מהדורה שניה, מורחבת ומעודכנת, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987, עמ' 531
↑  מיכאל זהרי, כל עולם הצמחים, תל אביב: עם עובד בע"מ, 1982, עמ' 521-524
↑  מיכאלי זהרי, מגדיר חדש לצמחי ישראל, מהדורה חדשה ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1998, עמ' 361
↑  , An update of the Angiosperm Phylogeny Group classification for the orders and families of flowering plants: APG IV,, Botanical Journal of the Linnean Society 181, 2016, עמ' 1-20
↑  דרור מלמד, עדכונים בטקסונומיה של מכוסי הזרע - IV A, באתר צמח השדה, ‏5-2016
↑  זיפניים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה, ‏2-6-2023
↑  .Cordia L, POWO plants of the World Online. Published on the Internet
↑  זיפניים, באתר צמחיית ישראל וסביבתה
לשון-שור מגובבת Hormuzakia aggregata
פרי של עכנאי יהודה בגביע משתייר
תפרחת עקרבית של עוקץ-עקרב שעיר
משה מזרחי (מקובל)

| --- | --- |
 לידה:  סוף המאה ה-16
 פטירה:  אחרי תכ"ד (1664)
 כינוי:  הסופר
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית
 מקום מגורים:  דמשק
 השתייכות:  יהדות
 תחומי עיסוק:  קבלה, מדעים
 רבותיו:  חיים ויטאל,  אפרים פנצ'ירי, שמואל ויטאל?
 
 תפקידים נוספים:  סופר, עורך
 
רבי משה מזרחי הסופר (רמ"מ) היה מרבני ומקובלי דמשק, סופר ועורך. חי ופעל במאה ה-17, והתפרסם בעיקר בזכות עריכותיו לספר הזוהר, שהיו הבסיס למהדורת הזוהר המתוקנת שיצאה בקושטא בשנת תצ"ו (1736), ובזכות עריכותיו לכתבי האר"י, שהן הבסיס לכתבים רבים שנמצאים לפנינו כיום.
ביוגרפיה

מעט מקורות עוסקים בביוגרפיה של רמ"מ, ומרבית החיבורים אודותיו עוסקים בעיקר בתרומתו לעריכת הזוהר וכתבים אחרים מהא"רי ותלמידיו. החוקר העיקרי שכתב באריכות יחסית על חייו הוא יוסף אביב"י, בספרו קבלת האר"י. מהמעט שיש בידינו ניתן ללמוד שהוא חי בדמשק, נולד לקראת סוף המאה הט"ז, משום שר' חיים ויטאל, כותב אודותיו בשנת שע"ג (1613) "ליל ב' ד' דאדר שע"ג. חלם ר' משה מזרחי הסופר שהיה בבית המדרש א'..." ולא סביר שר"ח ויטאל יכנה נער בן פחות מי"ג בתארים כה נכבדים. בשנת תכ"ג (1663) חתם על גביית עדות בבית דינו של ר' שמואל ויטאל עוד נכתב עליו בדף המגן של אחד מכתבי היד שהעתיק:
זה הספר שער הקדמות שלא כסדר הוא כתב היד כמהר"מ מזרחי זלה"ה. סופר מהרח"ו (=מורינו הרב חיים ויטאל) והוא רושם נקודות על כו"כ (=כמה וכמה) תיבות הסמוכות שיבואו בר"ת שמו משה, כאשר תראה. וכתבו בדמשק יע"א, כי כן כתב בסופו.
וגמרו בשנת התכ"ד ליצירה ביום ט' שבט שנת הנז' ומהרח"ו זצוק"ל נלב"ע בדמשק שנת הש"פ... נמצא שנכתב מ"ד שנה אחר פטירת הרב מהרח"ו זלה"ה, והרב מהר"מ מזרחי זצ"ל האריך ימים, וצריך להקבילו עם כתבי הרב מהרש"ו (=מורינו הרב שמואל ויטאל) בן מהרח"ו....
מכתב היד ניתן ללמוד שרמ"מ האריך ימים, ונפטר לפחות אחרי 1664.
ביולי 2020 נמכר בבית המכירות ווינרס בירושלים במכירה פומבית כתב יד מקורי של רבי משה מזרחי ב-28,000$
ביוגרפיה > חיבורים אחרים

מלבד תרומותיו לקבלת האר"י ולנוסח הזוהר, רמ"מ עסק גם במדעים, הוא חיבר ספר מעשי העוסק ברפואה, טכנולוגיה, כימיה, אלכימיה, אסטרולוגיה ועוד.
ביוגרפיה > זיהוי כתב ידו והעתקותיו

ישנם שני כתבי יד שבהם שרד הקולופון שבו רמ"מ כותב את שמו ומקומו, לפי אביב"י, ניתן לזהות 16 כתבי יד בקבלת האר"י שהועתקו ונערכו על ידו, הזיהוי מסתמך הן על סגנון הכתב, והן על העובדה שבאחד מכתבי ידו הידועים, אחד הבעלים ציין בקולופון שניתן לזהות את כתבי רמ"מ לפי ראשי התיבות של שמו (המסומנים בנקודתיים) בתחילת החיבור.
השפעתו על מהדורת הזוהר קושטא תצ"ו > הגהותיו של רמ"מ על הזוהר

בין המהדורות השונות של ספר הזוהר ניתן למצוא שינויים רבים בין המהדורות הקדומות (בעיקר מהדורת מנטובה שי"ח 1558, שהייתה המהדורה שממנה למדו האר"י ותלמידיו) למהדורת קושטא תצ"ו (1736), בעיקר בכל הקשור להתאמת מילות הזוהר לפירושי האר"י, (נוסח מהדורת קושטא הפך בסופו של דבר לנוסח המקובל). נוסח מהדורת קושטא תצ"ו הוא נוסחו של רמ"מ שנכתב על בסיס הגהותיהם של רח"ו ור' יהודה (יאודה) משען.
רמ"מ התגורר בדמשק בשכנות לרבי חיים ויטל ולרבי יהודה משען, ר"י אביב"י כותב בספרו שטפסי הזוהר שלהם, על כל הגהותיהם ועריכותיהם. היו בידי רבי משה מזרחי, והוא הגיה את העותק שלו על פי תיקוניהם. כתב היד המתוקן שתגלגל לידי המדפיסים בקושטא והם הדפיסו לפיו (ולפי עוד 2 כתבי יד שלא ידועים כיום) את נוסח הזוהר שלהם.
המדפיס, ר' יונה בן יעקב, כותב בהקדמתו לספר על שביסס את נוסחו על מהדורת רמ"מ:
והמה בכתובים עדות המתקיימת על פי הרב המקובל האלהי משה מזרחי זלה"ה, ויהי באומרו בכתב ידו תוך ספר הזוהר הבא משם (דמשק), זה לשונו, הגהתי ספר הזוהר הלז משנת השע"ח עד שנת השצ"ג ליצירה מזוהר מהרח"ו ומזוהר מוהר"י משען נר"ו.
המדפיס הביא את דברי רמ"מ בעוד שני מקומות נוספים שמהם עולה שרבי משה מזרחי עמל במשך 18 שנה, משנת שע"ח עד שנת שצ"ה, על הגהת הספר.
מהדורת קושטא תצ"ו הייתה הבסיס למהדורת וילנא תרנ"ה (1895), בהוצאת דפוס ראם (האלמנה והאחים), שהיא המהדורה ששימשה בסיס למהדורות הנפוצות כיום, כך שניתן לומר שרמ"מ הוא האחראי לנוסח הזוהר הנפוץ היום.
השפעתו על מהדורת הזוהר קושטא תצ"ו > פולמוס הנוסח המתוקן

בשנת תקל"ב (1772) הדפיס המקובל רבי שלום בוזגלו מהדורה חדשה של ספר הזוהר באמסטרדם, בניגוד למהדורת קושטא תצ"ו מהדורה זו הסתמכה על נוסח מהדורת מנטובה, בהקדמתו למהדורה יצא רש"ב בחריפות נגד המדפיסים בקושטא שהסתמכו על נוסחו של רמ"מ, הוא כתב "גם המגיה כהה"ר משה מזרחי נ"ע כתב סוף פרשת פקודי... ואני לא אתמה מטעויות הדפוס שנפלו בו לאלפים ורבבות..."
לעומתו החיד"א יצא להגנת נוסחו של רמ"מ, בהקדמתו למהדורת הזהר שהדפיס בליוורנו בתקנ"א הוא יצא להגנת הנוסח וקבע שהוא הנוסח שעליו ראוי להסתמך.
הגהותיו על תיקוני הזוהר

רמ"מ הגיה גם את ספר תיקוני הזוהר, הוא רשם את הגהותיו והערותיו על טופס תיקוני זוהר מנטובה שי"ח מהערותיו על הספר ניתן ללמוד שהוא סיים את העבודה על הספר בשנת ת"ז. הגהותיו נשארו בכתב יד ולא נדפסו.
תרומתו לעריכת כתבי האר"י

כפי שצוין לעיל, ישנם 16 כתבים מכתבי האר"י שהועתקו על ידי רמ"מ. ביניהם:
ספר ההקדמות אסופה של הקדמות נבחרות משלושה ספרים שערך ר"א פנצירי.
ספר כונת התפילות.
מאמרי הזוהר פירושים למאמרי הזוהר מתמידי האר"י.
ספר הקדמות נוסף שהוא ספר הדרוש שערך ר"א פנצירי, בשינויים מסוימים
לקריאה נוספת

הסוקר העיקרי של תרומות רמ"מ הוא יוסף אביב"י בספרו קבלת האר"י, ירושלים תשס"ח, בהוצאת מכון בן צבי. בעיקר בעמודים 574–582; 1120–1129
Gerrit Bos, Moshe Mizrachi on Popular Science in 17th Century Syria-Palestine, Jewish Studies Quarterly Vol. 3, No. 3 (1996), pp. 250-279