stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משחק ילדים (סרט, 1988)
הערות שוליים

↑  "Budget". The-Numbers.
↑  "Box Office Gross". Box Office Mojo.
↑  November 20, 2006 Devil's Due to publish "Chucky" comic Mania.com(הקישור אינו פעיל, 24.11.2019)
↑  September 8, 2008 EXCL: Child's Play's Mancini & Kirschner shocktillyoudrop.com(הקישור אינו פעיל, 24.11.2019)
↑  Brad Dourif Returns as Chucky for Childs Play Remake horror-movies.ca(הקישור אינו פעיל, 24.11.2019)
| משחק ילדים |
| --- | --- | --- |
| סרטים | משחק ילדים (1988) • משחק ילדים 2 • משחק ילדים 3 • כלתו של צ'אקי • היורש של צ'אקי • קללתו של צ'אקי • הכת של צ'אקי • משחק ילדים (2019) |  |
| דמויות | צ'אקי • אנדי ברקלי • טיפני ולנטיין • ניקה פירס • קיילי |  |
| ערכים קשורים | Chucky: Slash & Dash • צ'אקי |  |
סאם ריד

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1987 (בן 38) ניו סאות' ויילס, אוסטרליה 
 מדינה:  אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  מ-2007 
 עיסוק:  שחקן קולנוע וטלוויזיה
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון 
 פרופיל ב-IMDb
 
סאם ריד (באנגלית: Sam Reid, בתחילה תחת השם: Sebastian Reid; נולד ב-19 בפברואר 1987) הוא שחקן אוסטרלי המוכר מהופעותיו בסרטים "אנונימי", "איש המסילה" ו"בל היפה".
ביוגרפיה

ריד נולד באזור כפרי בניו סאות' ויילס, אוסטרליה לאב שהיה חוואי בקר. אחיו הגדול רופרט ריד (אנ'), גם הוא שחקן. הוא למד בבית ספר קראנברוק, בית ספר פרטי לבנים בסידני. עם סיום הלימודים, ריד התגורר לזמן קצר בניו יורק לפני שעבר ללונדון כדי ללמוד משחק. בשנת 2010, הוא סיים את לימודיו באקדמיה למוזיקה ואמנות דרמטית בלונדון.
קריירה

במהלך הסמסטר האחרון שלו באקדמיה למוזיקה ואומנות דרמטית בלונדון, ניתנה לריד הזדמנות לעבור אודישן לתפקיד לסרט משנת 2011, "אנונימי". אף על פי שלא קיבל תסריט לפני שנבחן לתפקיד, הוצע לו לגלם את הרוזן מאסקס למחרת.
בשנת 2012, לוהק ריד לדרמה התקופתית "Belle" לאחר שהשחקן סם קלאפלין עזב את הפרויקט.
בפברואר 2016, הוא הופיע בקליפ של המוזיקאי "Flume" לשירו " Never Be Like You" לצד סופי לואו.
בשנת 2019, הופיע בסדרת הטלוויזיה האינטרנטית "Bloom", סדרת הטלוויזיה "Lambs of God", ומיני סדרת הדרמה "The Hunting".
בשנת 2021, לוהק ריד לתפקיד לייסטאט דה ליונקורט בסדרת הטלוויזיה של AMC, "ראיון עם הערפד" המבוססת על ספר באותו שם.
ריד גילם את מגיש החדשות דייל ג'נינגס בסדרת "The Newsreader", שהוקרנה באוגוסט 2021.
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2011 | אנונימי | רוזן אסקס (אנ') |  |
| 2012 | Inhuman Resources | ויליאם טאקר |  |
| 2013 | איש המסילה | פינלי הצעיר |  |
| 2013 | בל | ג'ון דוויניאר |  |
| 2014 | '71 | ארמיטאג' |  |
| 2014 | סרינה | ווהן |  |
| 2014 | The Riot Club | הוגו |  |
| 2014 | נמרים | פרנק |  |
| 2016 | Despite the Falling Snow | אלכסנדר |  |
| 2016 | גולם רצחני | ג'ון קרי |  |
| 2017 | 2:22 | ג'ונאס אדמן |  |
| 2019 | Standing Up for Sunny | מיקי |  |
| 2019 | מחכים לברברים | הסגן |  |
| 2021 | The Drover's Wife | סמל קלינטוף |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | מלאכים בלבן | מרטי ארנט | פרק: "The Hardest Word" |
| 2010 | The Taking of Prince Harry | הנסיך הארי, דוכס סאסקס | סרט טלוויזיה של ערוץ 4 |
| 2011 | ספוקס | הארי הצעיר | 3 פרקים |
| 2012 | אנדוור | בריאן לומקס | פרק: "Pilot" |
| 2012 | וייטצ'אפל | דיימון נלסון | פרק: "#3.4" |
| 2012 | הטפילד ומק'קוי | טולברט מקוי | מיני-סדרה |
| 2013 | מארפל | נט פלטשר | פרק: "Greenshaw's Folly" |
| 2015 | מועדון נשות האסטרונאוטים | ג'ון גלן | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
| 2017 | Prime Suspect 1973 | לן ברדפילד | תפקיד ראשי; 6 פרקים |
| 2019 | בלום | מקס הצעיר | 3 פרקים |
| 2019 | Lambs of God | איגנטיוס | מיני-סדרה |
| 2019 | The Hunting | ריי | מיני-סדרה |
| 2021 ואילך | The Newsreader | דייל ג'נינגס | תפקיד ראשי (3 עונות); 18 פרקים |
| 2022 ואילך | ראיון עם הערפד | לסטאט דה ליונקורט (אנ') | תפקיד ראשי; 7 פרקים |
הערות שוליים

↑  Frost, Vicky (8 באוקטובר 2010). "Teledrama to show Prince Harry as hostage". The Sydney Morning Herald. נבדק ב-21 בפברואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Koehler, Robert (10 בספטמבר 2011). "Anonymous". Variety. נבדק ב-21 בפברואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Legacy of Belle". Interview. נבדק ב-13 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "TIFF 2014: Sam Reid Breaks Out". Women's Wear Daily. נבדק ב-25 בספטמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Creative Type: a GQ Fashion Shoot featuring actor Sam Reid". GQ Australia. נבדק ב-9 ביוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Sam Reid Cast in Belle". Deadline Hollywood. נבדק ב-23 במאי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Andreeva, Nellie (13 באוגוסט 2021). "'Interview With The Vampire': Sam Reid To Play Lestat In AMC Series Based On Ann Rice's Book". The Hollywood Reporter. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5589894  GND: 1162283297  ISNI: 0000 0004 3700 1752  LCCN: no2014117539  NKC: xx0235756  NLK: KAC2020N3163  NTA: 392102293  SUDOC: 184956609  VIAF: 310665681   WorldCat (עם VIAF): 310665681
תזמורת יוטה

תזמורת יוטה (באנגלית: Utah Symphony) היא תזמורת סימפונית אמריקאית הממוקמת בסולט לייק סיטי, יוטה.
| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1940 
 מדינה:  יוטה יוטה
 מיקום:  סולט לייק סיטי
 אולם קונצרטים:  אולם אברבאנל
 מנצח:  מרקוס פושנר (מיועד)
 www.utahsymphony.org
 
אולם הבית העיקרי של התזמורת הוא אולם אברבנאל. בנוסף לקונצרטים למנויים שלה בסולט לייק סיטי, התזמורת מסיירת ברחבי המערב הפנימי ומספקת קונצרטים לקהילות בכל רחבי יוטה.
התזמורת מלווה את האופרה של יוטה בארבע הפקות בשנה בתיאטרון הקפיטול של סולט לייק.
מנהליים מוזיקליים

הנס אנריוט (1940–1945)
ורנר ינסן (1946–1947)
מוריס אברבנאל (1947–1979)
ורוג'אן קוג'יאן (1980–1983)
ג'וזף סילברשטין (1983–1998)
קית' לוקהארט (1998–2009)
תירי פישר (2009–2023)
מרקוס פושנר (מיועד, החל מסתיו 2027)
אולם אברבנאל, אולם הבית של התזמורת
מייקל גרייף

| --- | --- |

 לידה:  1959 (בן 66 בערך) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת נורת'ווסטרן  בית הספר לתקשורת של אוניברסיטת נורת'ווסטרן  אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו  בית ספר ע"ש אברהם לינקולן 
 פרסים והוקרה:  פרס ליגת הדרמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
מייקל גרייף (באנגלית: Michael Greif; ‏נולד ב-1959) הוא במאי תיאטרון אמריקאי שזכה מספר פעמים בפרס אובי והיה מועמד לפרס טוני.
ביוגרפיה

מייקל גרייף נולד בברוקלין ולמד בימוי באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. בשנים 1994–1999 הוא היה במאי של התיאטרון של האוניברסיטה בסן דייגו.
בשנת 1998 הוא עבר לניו יורק בה עבד ב-New York Theatre Workshop וביים בין היתר את ההצגה המקורית של "רנט", עבורה קיבל את פרס אובי הראשון שלו. בשנת 2001 הוא קיבל פרס אובי נוסף.
מייקל גרייף המשיך בבימוי הצגות בברודוויי ובסך הכול ביים 6 הצגות. הוא היה מועמד לקבלת פרס טוני עבור הצגות אלו, אך לא זכה. הוא המשיך בבימוי באוף ברודוויי, הצגות שלו הוצגו בתיאטרון נשיונל בוושינגטון ובשיקגו.
בשנת 2002 הוא ביים מחזמר עבור להקת בטי. בשנת 2009 הוא ביים מחזמר Mrs. Sharp עם ג'יין קרקובסקי בתפקיד הראשי.
פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | פרויקט | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1996 | פרס טוני | הבימוי הטוב ביותר של מחזמר | רנט | מועמדות |  |
| 2007 | פרס טוני | הבימוי הטוב ביותר של מחזמר | Grey Gardens | מועמדות |  |
| 2009 | פרס טוני | הבימוי הטוב ביותר של מחזמר | כמעט נורמלי | מועמדות |  |
| 2017 | פרס טוני | הבימוי הטוב ביותר של מחזמר | אוון הנסן היקר | מועמדות |  |
| 2024 | פרס טוני | הבימוי הטוב ביותר של מחזמר | Hell's Kitchen | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Tony Awards 2024: The complete list of winners, NPR, ‏16 ביוני 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 5213 8109  LCCN: no97078471  NTA: 340000155  SNAC: w61v6d57  VIAF: 4540437   WorldCat (עם VIAF): 4540437
אירווינג יפה

אירווינג וורן יפה (באנגלית: Irving Warren Jaffee;‏ 15 בספטמבר 1906 – 20 במרץ 1981) היה מתחרה בהחלקה מהירה על הקרח יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי (לייק פלאסיד 1932), ב-5000 מטר וב-10000 מטר.
ביוגרפיה

יפה נולד להורים יהודים שהיגרו מרוסיה בשנת 1896. הוא גדל בברונקס, שם שיחק בייסבול עם האנק גרינברג, אחד מגדולי שחקני הבייסבול היהודים-אמריקאים בכל הזמנים. הוא למד לזמן קצר בבית הספר התיכון דוויט קלינטון, אך נשר לאחר שלא הצליח להגיע לקבוצת הבייסבול של האוניברסיטה.
בגיל 14, החל להחליק ובמקום לשלם דמי הכניסה של 75 סנט, הוא עבד כמנקה קרח כדי לקבל כניסה חינם. בשנות העשרים הוא השתתף במרוצי החלקה רבים.
ביוגרפיה > 1926

בתחרות סילבר סקייט שנערכה ב-1926 הוא ניצח במרוץ שני מיילים של סילבר סקייטס (אנ').
ביוגרפיה > 1927 > אלוף ארצות הברית

באליפות ארצות הברית שנערכה ב-1927 הוא זכה במדליית זהב בתחרות ל-5 מייל והעפיל לנבחרת האולימפית של ארצות הברית ב-1928.
ביוגרפיה > 1928 > שיאן עולם

בתחרות שנערכה באוסלו, נורווגיה ב-25 בינואר 1928 הוא קבע בהחלקה מהירה ל-1 מייל שיא עולם חדש של 2:30.6 דקות.
באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) הוא סיים במקום רביעי בהחלקה מהירה ל-5000 מטר בתוצאה של 9:01.3 דקות, במקום שביעי בהחלקה ל-1500 מטר בתוצאה של 2:26.7 דקות ובמקום 11 בהחלקה ל-500 מטר בתוצאה של 45.2 שניות. בתחרות ל-10,000 מטר יפה ניצח את ברנט אוונסן (אנ') אלוף העולם מנורווגיה בשלב המוקדם ושניהם הקדימו את יתר המתחרים. בהחלטת השופט הנורווגי הוחלט לבטל את כל התחרות מאחר שהטמפ עלתה והקרח החל להפשיר. למרות שהוועד האולימפי הבינלאומי הפך את החלטת השופט והעניק ליפה את מדליית הזהב, איגוד ההחלקה הבינלאומי שלל ממנו את המדליה מאוחר יותר והחזיר את פסק הדין של השופט. לדברי אוונסן, יפה היה צריך לקבל את מדליית הזהב, אבל זה מעולם לא קרה.
ביוגרפיה > 1932 > אלוף אולימפי

באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) הוא זכה בשתי מדליות זהב, בהחלקה מהירה ל-5000 מטר בתוצאה של 9:40.8 דקות, לפני בן ארצו אדי מרפי (אנ') ווילי לוגן מקנדה (אנ'), ובהחלקה ל-10,000 מטר בתוצאה של 19:13.6 דקות, לפני איוור בלנגרוד (אנ') מנוורבגיה ופרנק סטאק (אנ') מקנדה.
בדצמבר 1932, המנהל שלו הודיע שיפה, יהפוך למקצוען. הוא יצא לסיור מקצועי בעשר ערים, ומאוחר יותר נכנס לעסקי ייצור סקייטים, והזכה הצלחה כאיש עסקים.
ביוגרפיה > 1934

בשנת 1934 הוא קבע בהחלקה ל-25 מייל שיא עולם חדש של 1:26:01 שעות, שיפור של 5 דקות לשיא בן 30 השנים.
הוא ישב בדירקטוריון של נבחרת ארצות הברית למכביה השנייה שנערכה באפריל 1935.
בתקופת השפל הגדול הוא נאלץ משכן את המדליות האולימפיות שלו בסכום של 3500 דולר. לאחר שהשיג עבודה בוול סטריט הוא בא לפדות את המדליות שלו וגילה שהן כבר לא בעסק ולא ראה אותן שוב.
הנצחה

ב-1940 הוא ניכנס להיכל התהילה של ההחלקה על הקרח של ארצות הברית
ב-1979 הוא ניכנס להיכל התהילה של הספורטאים היהודים.
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא אירווינג יפה בוויקישיתוף
עדנאן מנסור

עדנאן מנסור, (בערבית: عدنان منصور ; באנגלית: Adnan Mansour ; נולד ב-5 בינואר 1946) הוא דיפלומט, פוליטיקאי ושר החוץ והמהגרים לשעבר, בממשלת לבנון.
ראשית חייו וחינוך

מנסור נולד בבורג' אל-בראג'נה ב-5 בינואר 1946 למשפחה שיעית מִתְוַ֫אלִית ( مِتْوَالِي ).  הוא השלים תואר בוגר במדעי המדינה ומינהל מאוניברסיטת סנט ג'וזף בביירות. כמו גם תואר מוסמך בתיאוריה פוליטית ותואר דוקטור במדעי המדינה.
קריירה

מנסור החל את דרכו במשרד החוץ הלבנוני בשנת 1974. הוא היה קונסול לבנון במדינות שונות, כגון, אוסטרליה, סודאן ומצרים. מ-1990 עד 1994, הוא היה שגריר לבנון ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הוא שימש גם בתפקיד שגריר לבנון באיראן מ-1999 עד 2007.  תפקידיו הדיפלומטיים האחרונים היו שגריר לבנון בדוכסות לוקסמבורג מ-2007 עד 2010 ובבלגיה מ-2007 עד 2011.
מנסור היה חבר בתנועת אמל ושימש כעוזרו של יו"ר הפרלמנט נביה ברי.  הוא מונה לשר החוץ והמהגרים ב-13 ביוני 2011, במקום עלי אל שאמי (אנ').   מנסור היה חלק מקואליציית 8 במרץ בקבינט של נג'יב מיקאטי.
מנסור ביקר בלוב בינואר 2012, הביקור הראשון של דיפלומט לבנוני במדינה זו לאחר שלושים שנה.  בספטמבר 2012, הוא ושופט לבנוני יצאו למאוריטניה כדי לחקור את ראש המודיעין הלובי לשעבר עבדאללה סנוסי (אנ'), ששירת בתקופת מועמר קדאפי על גורלו של האימאם מוסא סאדר .
גבראן באסיל (אנ') החליף את עדנאן מנסור כשר החוץ בפברואר 2014.
קריירה > השקפות ובריתות

מנסור מחזיק בעמדה פרו-סורית והוא מקורב לנביה ברי. ניילה טואני, עיתונאית לבנונית, כינתה אותו שר החוץ של סוריה בלבנון.  בספטמבר 2012, לאחר ההערות השליליות של מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה, על הסרט תמימות המוסלמים, מנסור טען שעל שרי החוץ הערבים להיפגש כדי להוקיע את הסרט. דבריו של מנסור ספגו ביקורת מצד פוליטיקאים וחברי קבינט לבנונים, כולל שר העבודה סלים ג'ריסתי (אנ'). בפסגת מועצת שרי החוץ הערבים בקהיר שהתקיימה ב-6 במרץ 2013, טען מנסור כי על סוריה להצטרף מחדש לליגה הערבית. דבריו עוררו שוב ביקורת הן מצד ממשלת לבנון והן ממדינות ערב במפרץ הפרסי.
משפחה

מנסור נשוי לליילה פאחורי. יש להם שלושה ילדים.
ראו גם

עלי א-שאמי
הערות שוליים

↑  Thomas El Basha (13 ביוני 2011). "Mikati forms 30-member Lebanon Cabinet". The Daily Star. Beirut. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Adnan Mansour". Beirut. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Lebanon: Hezbollah dominates new cabinet of PM Mikati". BBC News (באנגלית בריטית). 2011-06-13. נבדק ב-2024-02-25.
↑  "Lebanon announces cabinet line-up". Now Lebanon. 13 ביוני 2011. אורכב מ-המקור ב-10 ביוני 2020. נבדק ב-10 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Laila Bassam; Yara Bayoumy (13 ביוני 2011). "Lebanon gets Hezbollah-led cabinet after 5-month lag". Reuters. נבדק ב-25 בדצמבר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Lebanon: Hezbollah dominates new cabinet of PM Mikati". BBC. 13 ביוני 2011. נבדק ב-5 באוקטובר 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Lebanon's New Cabinet" (PDF). International Foundation for Electoral Systems. נבדק ב-4 במרץ 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hussein Dakroub (14 ביוני 2011). "New Cabinet, old realities". The Daily Star. נבדק ב-8 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The New Lebanese Government" (PDF). Lebanese Information Center. ביולי 2011. אורכב מ-המקור (Assessment Report) ב-4 באוקטובר 2013. נבדק ב-13 באוקטובר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ronald Bruce St John (2015). Libya: Continuity and Change (2nd ed.). Abingdon; New York: Routledge. p. 179. ISBN 978-1-135-03653-9.
↑  Hussein Dakroub (3 בספטמבר 2012). "Mansour, Lebanese judge to question Sanousi on Sadr's fate". The Daily Star. אורכב מ-המקור ב-17 בינואר 2013. נבדק ב-4 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lebanon FM to interview Gaddafi’s top spy about Sadr’s fate – Ya Libnan, ‏2012-09-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  "Lebanon announces new government after ten month political deadlock". Euronews. 15 בפברואר 2014. אורכב מ-המקור ב-23 באפריל 2019. נבדק ב-16 בפברואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Lebanon FM to interview Gaddafi's top spy about Sadr's fate". Ya Libnan. 3 בספטמבר 2012. נבדק ב-4 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Riyadh renews commitment to Lebanon". The Daily Star. 11 במרץ 2013. נבדק ב-26 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Nayla Tueni (13 במרץ 2013). "Lebanon's foreign minister on the Syrian side?". Al Arabiya. נבדק ב-14 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Minister Jreissati calls Mansour's move "unconstitutional"". Ya Libnan. 19 בספטמבר 2012. נבדק ב-4 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Elie Hajj (12 במרץ 2013). "Lebanon Foreign Minister Creates Stir Over Syria". Al Monitor. נבדק ב-13 במרץ 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1188597108  ISNI: 0000 0004 3684 5494  LCCN: no2014110764  VIAF: 310626127   WorldCat (עם VIAF): 310626127
הנסיך הנרי, דוכס קמברלנד וסטראת'רן

| --- | --- |

 לידה:  27 באוקטובר 1745 (יוליאני) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  18 בספטמבר 1790 (בגיל 44) לונדון, ממלכת בריטניה הגדולה 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה 
 מקום קבורה:  מנזר וסטמינסטר 
 בן או בת זוג:  Anne, Duchess of Cumberland and Strathearn (2 באוקטובר 1771–?) 
 פרסים והוקרה
 עמית החברה המלכותית (26 בינואר 1789) 
 
 חתימה:   
 
הנסיך הנרי, דוכס קמברלנד וסטרתרן (כונה גם הנרי פרדריק; 7 בנובמבר 1745 - 18 בספטמבר 1790) היה ילדם השישי ובנם הרביעי של פרדריק, נסיך ויילס ואוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג. הוא היה אחיו הצעיר של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת. בעקבות נישואיו בשנת 1771 לבת ממשפחה פשוטת עם בניגוד לרצונו של המלך חוקק חוק הנישואים המלכותיים 1772.
ביוגרפיה

הנסיך הנרי נולד ב-7 בנובמבר 1745 בבית לסטר שבלונדון לפרדריק, נסיך ויילס ולאשתו אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
הדוכסות המלכותית

ב-22 באוקטובר 1766, ממש לפני יום הולדתו העשרים ואחת, מונה ההנסיך לדוכס קמברלנד וסטראת'רן ולרוזן דבלין.
נישואיו הראשונים והשניים

ב-4 במרץ 1767, הנרי התחתן לפי הטענות עם אוליב וילמוט (לימים גברת פיין), פשוטת עם, בטקס סודי. על פי הדיווחים לזוג נולדה ילדה אחת, אוליביה וילמוט (אנ') (1772–1834), אם כי אבהותו של הדוכס מעולם לא הוכחה. אוליביה וילמוט נישאה לג'ון תומאס סרס (1759–1825) ומאוחר יותר קיבלה את התואר "הנסיכה אוליביה מקמברלנד", מינוי שנוי במחלוקת.
הנרי קיים יחסים גם עם אן אליוט (אנ'). הנרי התגורר עמה בבית ברחוב היווני בסוהו (לונדון), שם נפטרה לאחר מחלה ב-1769.
בצי המלכותי

בשנת 1768, בגיל 22, הנרי מונה לפרח קצונה (צי מלחמתי) בהצי המלכותי הבריטי ונשלח לקורסיקה ב-HMS Venus (אנ'). עם זאת, הוא חזר בספטמבר כאשר הספינה הוחזרה בעקבות הפלישה הצרפתית לרפובליקה הקורסיקנית. הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה (אנ') בשנה שלאחר מכן וסגן אדמירל (אנ') ב-1770.
נישואים שלישיים

ב-2 באוקטובר 1771 התחתן הדוכס עם אן הורטון (אנ') (1743–1808). הנישואים גרמו לקרע עם המלך, שלא הסכים לחתונת נסיך עם פשוטת עם, והיוו את הזרז לחקיקת חוק הנישואים המלכותיים 1772, שאסר על כל צאצא של ג'ורג' השני, מלך בריטניה להתחתן ללא רשותו של המונרך. לא היו ילדים מנישואים אלה.
שנות חייו המאוחרות

בשנת 1775 הקים הנרי את צי קמברלנד (אנ'), שלימים הפך למועדון היאכטות המלכותי של התמזה (אנ'). הוא הועלה לתפקיד סגן האדמירל הלבן (אנ') ב-1776, אדמירל כחול (אנ') ב-1778, ואדמירל לבן (אנ') ב-1782.
הנרי מת בלונדון ב-18 בספטמבר 1790. אלמנתו נפטרה ב-1808.
כותרות, סגנונות, כיבודים ונשק > כינויים

הוא כונה:
7 בנובמבר 1745 - 22 באוקטובר 1766: הוד מלכותו הנסיך הנרי
22 באוקטובר 1766 - 18 בספטמבר 1790: הוד מלכותו הדוכס מקמברלנד וסטרתרן
כינויו המלא של הנסיך היה "הנסיך הגבוה ביותר, האדיר והמפואר ביותר הנרי פרדריק, דוכס קמברלנד וסטרתרן, רוזן דבלין, אביר המסדר האציל ביותר של הברית".
כותרות, סגנונות, כיבודים ונשק > סמל

הנרי קיבל את זכות השימוש בסמל הממלכה, תוך הוספת תווית ארג'נט בת חמש נקודות, המרכזית נושאת צלב והנקודות האחרות נושאות פלר דה ליס תכול.
הערות שוליים

↑  "Yvonne's Royalty Home Page: Royal Christenings". אורכב מ-המקור ב-6 באוגוסט 2011. נבדק ב-22 במאי 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Yvonne's Royalty: Peerage". אורכב מ-המקור ב-4 ביוני 2011. נבדק ב-27 בינואר 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  He is called simply "(His Royal Highness) Prince Henry" in the London Gazette 8 September 1761; 25 May; 28 December 1765; 14 December 1771
↑  Marks of Cadency in the British Royal Family
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5435999  GND: 1020585366  ISNI: 0000 0000 5561 510X  LCCN: n85305973  NKC: mzk2004250999  RERO: 02-A022776723  VIAF: 38370228   WorldCat (עם VIAF): 38370228 
הנרי (מימין) עם אחיו ויליאם הנרי (אנ'), מתוך דיוקן משפחתי משנת 1751.
הנסיך הנרי בן 9, ציור מאת ליוטארד (אנ')
דיוקן של הנרי על סוסו מאת דייוויד מורייר (אנ'). 1765
סמלו של הנרי
קופסת הדיבוק

חזית קופסת הדיבוק
קופסת הדיבוק, או: ארונית היין היהודית הרדופה, היא ארונית לאחסון יין, עליה סוּפַּר ששוכן בתוכה דיבוק, כמשמעותו בפולקלור היהודי. הרהיט התפרסם בשנת 2003, כאשר הוצג למכירה פומבית באתר "eBay" על ידי בעליו, קווין מאניס, שבתיאור הפריט סיפר שהוא היה בעבר בבעלותה של ניצולת שואה מפולין, ויוחסו לו כוחות דמוניים זדוניים. בשנת 2021 הודה מאניס בריאיון לכתב העת המקוון "Input", שהסיפור היה פרי דמיונו.
מקור החפץ מפורטלנד, אורגון. נכון ליולי 2020, מוצגת "קופסת הדיבוק" ב"מוזיאון הרדוף" שבלאס וגאס, נבאדה, בבעלותו של זאק בייגנס (אנ'), חוקר תחום העל-טבעי, צייד רוחות רפאים ומגיש תוכנית המציאות "הרפתקאות רפאים" (אנ') בערוץ הטלוויזיה בכבלים "Travel Channel".
סיפור קופסת הדיבוק שימש השראה ליצירת סרט הקולנוע "הדיבוק" (אנ') משנת 2012, שהפיקו סם ריימי ורוברט טאפרט (אנ'), וביים אולה בורנדאל (אנ').
תיאור

הארונית עשויה עץ מהגוני, בחזיתה שתי דלתות שעל כל אחת מהן מגולף אשכול ענבים, והן נפתחות לצדדים בדומה לפתיחת ארון קודש, כאשר פותחים את המגירה שמתחת להן. בפנים: אבן גרניט שבה חרוטה המילה "שלום" באותיות מוזהבות בעברית; שתי מטבעות אמריקאיות בערך של פני אחד, אחת משנת 1925, ואחת משנת 1928; שתי קווצות שיער, אחת בצבע בלונד ואחת שחורה; גביע קידוש מוזהב; פמוט מברזל יצוק ניצב על זרועות תמנון, וניצת ורד יבשה. בגב הארונית מגולפת קריאת שמע בעברית.
ביקורות וספקנות

במאמר מיולי 2004 בלוס אנג'לס טיימס, הביאה העיתונאית לזלי גורנסטין (אנ') דעות המטילות ספק בסיפור קופסת הדיבוק: הסופר אלן ס' מוט, מחבר הספר "Urban Legends: Strange Stories Behind Modern Myths (Ghost stories)" (בעברית: "אגדות אורבניות: סיפורים מוזרים מאחורי מיתוסים מודרניים (סיפורי רוחות רפאים"), אמר: "אנחנו מצדדים בסיפורים כאלה משום שהם מתקשרים לפחדים ולדעות הקדומות שלנו". לדעת מוט, "הסיפור מתחבר לאמונה שאי-שם בעולם יש רוע על-טבעי שיתקוף כל אחד, ללא עניין אם הוא טוב או רע. [סיפורים] אלה מאפשרים לבני אדם למצוא היגיון בעולם כאוטי". חוקר הפולקלור ג'אן הרולד ברונוונד (אנ') העיר שהסיפור הוא גרסה של אגדות אורבניות טיפוסיות, באשר הוא מציג זווית על-טבעית ונרטיב בגוף ראשון. פרופסור אליוט אורינג (אנ'), אנתרופולוג וחוקר פולקלור באוניברסיטת המדינה של קליפורניה (אנ'), מתח ביקורת על התכונות המיוחסות לארונית, ואמר שלאורך הסיפור יש שטחים הדורשים כנראה להשעות מרכיבים מסוימים. הכומר והסופר ג'ים ויליס מאריזונה, טען שהסיפור הוא לכל היותר "מתיחה מתוכננת היטב", אך הוסיף שטענתו זו "הורסת את כל ההנאה מאגדה אורבנית פופולרית".
במאמר מאוגוסט 2014 של הסופר בראיין דאנינג (אנ'), הדוגל בספקנות מדעית, הוא פרסם את מסקנותיו לאחר שחקר את אגדת קופסת הדיבוק והחפצים שבתוכה. דאנינג סבור שכל הרעיון של קופסה ששוכן בה דיבוק, משולל הגיון מיסודו. הוא התייחס לאנציקלופדיה מית'יקה, המגדירה דיבוק כרוח חסרת גוף שמשתלטת על גוף חי של אדם אחר, ובדרך כלל מדברת מגרונו של אדם זה. עוד הפנה דאנינג לדבריו של כריס פרנץ' (אנ'), ראש היחידה לחקר פסיכולוגיה אנומליסטית (אנ') באוניברסיטת גולדסמית'ס של לונדון (אנ'), שאמר בשנת 2012 שהבעלים הקודמים [של הקופסה] כבר מוטרמים לחפש דברים רעים, "ואם אדם מאמין שהוא קולל, הוא לבטח יסביר מקרים רעים לפי מה שהוא תופס כסיבה להם. אומר זאת כך: הייתי שמח להיות הבעלים של החפץ הזה".
בינואר 2019 פרסם החוקר ובעל הטור קני בידל את מסקנותיו, לאחר שבדק את החפץ שמוצג במוזיאון של זאק בייגנס, במסגרת טורו הקבוע, "A Closer Look" (בעברית: "מבט מקרוב") המתפרסם באתר הספקנות המדעית "Skeptical Inquirer" (אנ'). אחרי שבחן את מבנה הארונית וההיסטוריה שלה, מסקנתו הייתה ש"למרות מה שכמה בעלים [של הארונית] היו רוצים שנחשוב, קופסת הדיבוק הידועה לשמצה איננה ארונית יין יהודית מספרד, אלא מיני-בר (אנ') מניו יורק. הוא אף פרסם תצלום עותק של הארונית שהשיג, הנושא את התאריך 9 בנובמבר 2018 (ראו תמונה משמאל), ובו ציין ש"קופסת הדיבוק" איננה אלא מיני-בר שיוצר בניו יורק בשנות ה-50 של המאה ה-20. בידל גם סבר שקווין מאניס המציא את סיפור קופסת הדיבוק מראשיתו ועד סופו, והסיפור המפורט שהתחיל את האגדה, איננו סיכום של אירועים על-טבעיים אמיתיים, אלא סיפור רקע בדוי שמאניס יצר כדי למכור מיני-בר פשוט ולא מושלם. הוכחה מכריעה לכך שמדובר בהונאה, מצא בידל בצילום מסך של פוסט שפרסם מאניס ב-24 באוקטובר 2015 בדף פייסבוק בשם "Haunt ME", ובו כתב:
אני היוצר המקורי של סיפור קופסת הדיבוק, אשר הופיע כאחד הפוסטים שלי ב-eBay ב-2003 ... אם את/ה או מישהו אחר יכול/ה למצוא אזכור של קופסת דיבוק איפה שהוא בהיסטוריה לפני הפוסט שלי ב-eBay, אשלם לך 100,000 דולר ואקעקע את שמך על מצחי
וידויו של קווין מאניס

בריאיון שפרסם העיתונאי וכתב התרבות הפופולרית צ'ארלס מוס ביוני 2021, התוודה קווין מאניס שסיפור קופסת הדיבוק הוא המצאה שלו. לדברי מאניס, מטרתו ככותב-יוצר הייתה ליצור סיפור אימה אינטראקטיבי בזמן אמיתי, ובמהלך השנים הוא הוסיף פרטים חדשים כדי לפתח את הסיפור ולשמר אותו רלוונטי ומעניין. מאניס הבהיר שהוא הגה את הסיפור שפורסם ב-eBay מתחילתו עד סופו, והוא זה שהמציא את המושג "קופסת דיבוק".
בטלוויזיה

ב-2 באוקטובר 2021 הפיץ ערוץ הזרמת המדיה דיסקברי+ (אנ') לצפייה את העונה הראשונה של סדרת האימה "המוזיאון הרדוף" שיצרו והפיקו איליי רות' וזאק בייגנס. כל אחד מעשרת פרקי העונה מבוסס על חפץ המוצג במוזיאון של בייגנס. קופסת הדיבוק היא מושא הפרק העשירי והאחרון של העונה, שעלה לשידור ב-20 בנובמבר 2021, בשם "קללת קופסת הדיבוק". בפרק זה, מרצה באוניברסיטה נאלץ לבחון מחדש את אמונותיו ולהתמודד עם פחדיו האישיים, בניסיון לפתור את תעלומת קופסת הדיבוק.
לקריאה נוספת

Giancaspro, Mark "Testing the boundaries of the consideration doctrine: Can you contract to buy and sell a ghost?". In: Alternative Law Journal 45, 2: pp. 107–113
Ironside, Rachael (2018). "The allure of dark tourism: legend tripping and ghost seeking in dark places". In: Waskul, D. and Eaton, M. (eds.) The supernatural in society, culture and history. Philadelphia: Temple University Press, chapter 5, pp. 95-115