stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חניבעל
לקריאה נוספת > מקורות עתיקים

פוליביוס. היסטוריה. כרך ראשון, ספרים א-ו. תרגם וכתב מבואות: בנימין שימרון. ירושלים, מוסד ביאליק, 1991
טיטוס ליוויוס. תולדות רומא. ספרים א, ב, כא, כב, ל. תרגמה מרומית: שרה דבורצקי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ב.
טיטוס ליוויוס. מלחמות חניבעל - תולדות רומא מאז ייסוד העיר, ספרים 21–30. תרגם מלטינית: משה ליפשיץ. ירושלים, הוצאת כרמל, 2015.
פלוטארכוס. חיי אישים. כרך שלישי - אנשי יוון ורומי. תרגם מן המקור היווני והוסיף הערות א' א' הלוי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ג-1973.
פליניוס הזקן, תולדות הטבע; ספרים 33–37, על אודות הפיסול, הציור והאדריכלות, תרגם לעברית והוסיף מבוא, מפתחות ומפות רוני רייך, הוצאה עצמית, ירושלים, תשס"ט.
Livius, Translated by F.G. Moore. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1919-1959.
Polybius, Translated by W.R. Paton. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1922-1925.
Appianus, Translated by H. White. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1912.
Cornelius Nepos, Lives of Eminent Commanders. Translated by the Rev. John Selby Watson. 1886. Digitized copy in: tertullian.org
Diodorus Siculus. Library of History. Translated by C.H. Oldfather, R.M. Geer, C.L. Sherman, F.R. Walton and C.B. Welles. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann, 1933-1967.
Cassius Dio. Roman History. Translated by Earnest Cary. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1927. 9 vols. Digitized copy in:LacusCurtius
Plutarch. Lives. Translated by Bernadotte Perrin. Loeb Classical Library. Cambridge (MA), Harvard University Press, and London, William Heinemann, 1914-1926. 11 vols. Digitized copy in: penelope.uchicago.edu.
Zonaras, Annales. J.P. Migne, Patrologia Graeca, 1857-1866. Digitized copy in: Documenta Catholica Omnia.
לקריאה נוספת > מחקרים מודרניים

ישראל שצמן. תולדות הרפובליקה הרומית. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה) תשמ"ז (מהדורה שנייה). הפרקים העוסקים באנטיוכוס השלישי עוסקים גם בחניבעל.
לידל הארט, סקיפיו אפריקנוס הגדול מנפוליון, מערכות - משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
יחיאל זלטנר, המודיעין של חניבעל, זמנים, 29, סתיו 1988, עמ' 14–26.
כתריאל בן אריה. קרבות מופת (מאלכסנדר מוקדון עד אלנבי). ירושלים, הוצאת לביא, 1994.
הרולד למב, חניבעל - האחד נגד רומי, מערכות, 1964.
מרי דולן, הקרתגני: חניבעל מקרתא חדתא, עמיחי, 1959
מ. קארי, דברי ימי רומא, עד סוף תקופת קונסטאנטינוס, הוצאת ש. פרידמן, תל אביב
Serge Lancel, Hannibal, Blackwell, במקור יצא בצרפת ב-1995, תרגום לאנגלית 1998
J. F. Lazenby, Hannibals war, Aris & Phillips, 1978
Nic Fields, Hannibal Command, Osprey Press 2011.
Walter Görlitz, Hannibal - eine politische Biographie, 2005. (בגרמנית)
F. W. Walbank, A historical commentry on Polybius, Oxford university press, 1957
Baker, G. P. (1999). Hannibal, Cooper Square Press.
Cottrell, Leonard (1992). Hannibal: Enemy of Rome, Da Capo Press.
Goldsworthy, Adrian (2003). The Fall of Carthage, Cassel Military Paperbacks.
Peddie, John (2005). Hannibal's War, Sutton Publishing Limited.
Dodge, Theodore A. (1891). Hannibal, Da Capo Press.
Gregory Daly, Cannae, Ruotledge, 2002.
Lamb, Harold (1958). Hannibal: one man against Rome, Garden City, NY: Doubleday.
Hoyos, Dexter (2008). Hannibal : Rome's greatest enemy. Exeter: Bristol Phoenix Press.
Hoyos, Dexter (2003). Hannibal's dynasty power and politics in the western Mediterranean, 247-183 BC. London: Routledge.
Prevas, John (2001). Hannibal crosses the Alps: the invasion of Italy and the Punic Wars, Cambridge, MA: Da Capo Press.
John F. Shean, Hannibal's mules: The logistical limitations of Hannibal's army and the battle of Cannae, 216 BC, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 45, H. 2 (2nd Qtr., 1996).
B. H. Liddell Hart, Scipio Africanus: Greater Than Napoleon, W Blackwood and Sons, London, 1926; Biblio and Tannen, New York, 1976.
Bagnall, Nigel (1990). The Punic Wars.
A. D. Fitton Brown, After Cannae, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 8, H. 3 (Jul., 1959), pp. 365-371
Andrew Erskine, Hannibal and the Freedom of the Italians, Hermes, 121. Bd., H. 1 (1993), pp. 58-62
Michael P. Fronda, Hegemony and Rivalry: The Revolt of Capua Revisited, Phoenix, Vol. 61, No. 1/2 (Spring - Summer, 2007), pp. 83-108
Michael B. Charles and Peter Rhodan, "Magister Elephantorvm": A Reappraisal of Hannibal's Use of Elephants, The Classical World, Vol. 100, No. 4 (Summer, 2007), pp. 363-389
E. T. Salmon, The Strategy of the Second Punic War, Greece & Rome, Vol. 7, No. 2 (Oct., 1960), pp. 131-142
E. W. Davis, Hannibal's Roman Campaign of 211 B. C., Phoenix, Vol. 13, No. 3 (Autumn, 1959), pp. 113-120
B. D. Hoyos, Hannibal: What Kind of Genius?, Greece & Rome, Vol. 30, No. 2 (Oct., 1983), pp. 171-180
Arthur J. Pomeroy, Hannibal at Nuceria, Historia: Zeitschrift für Alte Geschichte, Bd. 38, H. 2 (2nd Qtr., 1989), pp. 162-176
ביאורים

↑  אין הכוונה לשופט במשמעות המודרנית המוכרת. היו שני שופטים בקרתגו, הם ניהלו את מועצת הזקנים ונבחרו בהצבעה.
↑  פוליביוס כותב שמונה או תשע, אולם שאר המקורות מוסרים תשע.
↑  באותן שנים היה זה מנהג מקובל למדי בחלק מהצבאות.
↑  כינוי שבו השתמשו היוונים כלפי אנשים ממוצא פיניקי-ברברי מעורב. הם נודעו כפרשים טובים מהקרתגים המקוריים.
↑  נומידים אלו גויסו בידי בניו של סיפאקס, שקיוו שהקרתגים יחזירו אותם לשלטון בממלכת אביהם.
↑  הפורום (FORUM) ברומא, היה המרכז הציבורי והחברתי של העיר בו התנהלו דיונים ומסחר. הפורום בקרתגו כונה בשם "בירסה", הרומאים נהגו לכנות מושגים זרים בשמות המוכרים להם.
↑  קרתגו קיימה הבטחה זו בזמן מלחמת אנטיוכוס, ושלחה לרומא מספר ספינות מלחמה.
↑  ראו הערך גלדיאטור.
איליין דה קונינג

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1918 ברוקלין, ארצות הברית 
 פטירה:  1 בפברואר 1989 (בגיל 70) סאותאמפטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Elaine Marie Fried 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרין ריבר 
 לאום:  אמריקאים לבנים 
 מקום לימודים:  תיכון ארסמוס הול (ינואר 1936)  בית הספר לאמנויות ע"ש ליאונרדו דה וינצ'י (1937)  בלאק מאונטיין קולג' 
 תחום יצירה:  ציור, אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם מופשט 
 הושפעה על ידי:  וילם דה קונינג 
 בן או בת זוג:  וילם דה קונינג (9 בדצמבר 1943–?) 
 
איליין דה קונינג (בהולנדית: Elaine de Kooning‏; 12 במרץ 1918 – 1 בפברואר 1989) הייתה ציירת אקספרסיוניסטית מופשטת ואקספרסיוניסטית פיגורטיבית בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה. היא כתבה רבות על אמנות התקופה.
ראשית חייה

איליין דה קונינג נולדה בשם איליין מארי קתרין פריד ב-1918 בפלטבוש, ניו יורק. בהמשך חייה היא סיפרה לאנשים שהיא נולדה בשנת 1920. הוריה היו מרי אלן אובריאן, אירית קתולית, וצ'ארלס פרנק פריד, פרוטסטנטי ממוצא יהודי. אביה צ'ארלס היה מנהל מפעל של חברת בונד ברד.
איליין הייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים. אמה תמכה במאמציה האמנותיים של הבת הבכורה שלה. אמה של איליין התחילה לקחת את איליין למוזיאונים בגיל חמש ולימדה אותה לצייר את מה שראתה. חדר ילדותה של איליין היה מעוטר ברפרודוקציות.
לימודים

בבית הספר היסודי, איליין החלה לצייר ולמכור פורטרטים של ילדים הלומדים בבית הספר שלה. היא התעניינה והצליחה בספורט וגם באמנות. איליין למדה בבית הספר התיכון ארסמוס הול בברוקלין. לאחר התיכון, היא למדה זמן קצר מתמטיקה בהאנטר קולג' בניו יורק, שם התיידדה עם קבוצה של ציירים מופשטים וריאליסטים. בשנת 1937 היא למדה בבית הספר לאמנות לאונרדו דה וינצ'י והמשיכה ללמוד בבית הספר האמריקאי לאמנים, שניהם בניו יורק. בזמן שלמדה, איליין הרוויחה כסף בעבודה כמודל בבית ספר לאמנות.
נישואים לוילם דה קונינג

בסתיו 1938 המורה שלה רוברט ג'ונאס הכיר לה את וילם דה קונינג בקפיטריה במנהטן כשהייתה בת 20 והוא בן 34. איליין התפעלה מיצירות האמנות שלו לפני שפגשה אותו. לאחר הפגישה החל וילם להדריך אותה ברישום וציור. הם ציירו בלופט שלו ברחוב 143 ווסט 21, והוא נודע בביקורת הנוקבת שלו על עבודתה, "דרש בתוקף שהיא תצייר מחדש דמות או טבע דומם. הוא אפילו הרס רבים מרישומיה, אך זה "דחף את איליין לשאוף לדייק בעבודתה". כשהתחתנו ב-9 בדצמבר 1943, היא עברה לגור בלופט שלו והם המשיכו לחלוק חללי סטודיו.
לבני הזוג, היה מה שנקרא מאוחר יותר נישואים פתוחים. לאיליין היו רומנים עם גברים שעזרו לקדם את הקריירה של וילם, כמו הרולד רוזנברג, מבקר אמנות נודע; או תומאס הס, סופר אמנות ועורך כתב העת ARTnews;. גם צ'ארלס איגן, הבעלים של גלריית צ'ארלס איגן היה מחזר שלה. לוילם נולדה בת, ליסה דה קונינג, בשנת 1956, כתוצאה מהרומן שלו עם ג'ואן וור.
איליין ווילם הפכו שניהם לאלכוהוליסטים, מה שהוביל בסופו של דבר להפרדותם ב-1957.בזמן הפרידה, איליין נשארה בניו יורק, נאבקת בעוני, ווילם עבר ללונג איילנד והתמודד עם דיכאון. למרות המאבק באלכוהוליזם, שניהם המשיכו לצייר. אף שנפרדו במשך כמעט עשרים שנה, הם מעולם לא התגרשו, ולבסוף התאחדו מחדש ב-1976.
קריירה

איליין דה קונינג הייתה אמנית נוף ודיוקנאות מוכשרת שפעלה בתנועה האקספרסיוניסטית המופשטת של אמצע המאה העשרים. היא הייתה חברה במועדון הרחוב השמיני בניו יורק. המועדון פעל כמרחב לדיון ברעיונות. בין קבוצת האמנים הזו היו וילם דה קונינג, ג'ימי רוסאטי, ג'ורג'יו ספאונטי, מילטון רזניק, פט פאסלוף, ארל קרקאם, לודוויג סנדר, אנג'לו איפוליטו, פרנץ קלין, קליפורד סטיל והנס הופמן.
איליין קידמה את עבודתו של וילם לאורך מערכת היחסים שלהם. יחד עם עבודתה כציירת, היא הייתה מחויבת להגביר את ההכרה בעבודתו של בעלה. היא הייתה רצינית מאוד לגבי עבודתה, והייתה מודעת היטב לכך שלעיתים קרובות עמדה בצל התהילה של בעלה. לאחר שהציגו את עבודתם בתערוכה ב-1951 בגלריה סידני ג'ניס, ״אמנים: איש ואישה״, שכללה גם את ג'קסון פולוק ולי קרסנר, בן ניקולסון וברברה הפוורת', וג'ין ארפ וסופי טיובר-ארפ, איליין אמרה, "זה נראה כמו רעיון טוב בזמנו, אבל מאוחר יותר התחלתי לחשוב שהיה בזה דחיה מסוימת של הנשים." למרות ההשפעה השלילית על הקריירה שלה, איליין המשיכה לקדם את בעלה.
בשנת 1952 היא בילתה את הקיץ בביתו של סוחר האמנות ליאו קסטלי בהמפטונס עם וילם דה קונינג.
באפריל 1954 איליין הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה סטייבל.
נשים נדחקו לעיתים קרובות לשוליים בתנועה האקספרסיוניסטית המופשטת, ותפקדו כאובייקטים ואביזרים כדי לאשר את הגבריות של עמיתיהם הגברים. מסיבה זו, היא בחרה לחתום על יצירות האמנות שלה בראשי התיבות שלה ולא בשמה המלא, כדי להימנע מהתיוג של ציוריה כנשיים בתנועה גברית מסורתית, וכדי לא להתבלבל עם בעלה וילם דה קונינג.
איליין דה קונינג הייתה סופרת ומורה חשובה לאמנות. היא החלה לעבוד במגזין ARTnews ב-1948, וכתבה מאמרים על דמויות מרכזיות בעולם האמנות. היא כתבה כמאה מאמרים למגזין. איליין דה קונינג הייתה האמנית האמריקאית הראשונה בשנות ה-50 שלקחה על עצמה את תפקיד מבקרת אומנות. "כסופרת, היא כתבה על תרבות, אמנות ורעיונות חדשים לדור האמנים והקוראים שלה." אף שאיליין הייתה סופרת מצליחה, היא ראתה את עצמה "ציירת מטבעה."
במהלך חייה כיהנה בתפקידי הוראה במוסדות להשכלה גבוהה. ב-1957, לאחר שאיליין ווילם דה קונינג נפרדו, היא קיבלה על עצמה שורה של עבודות הוראה קצרות טווח כדי לפרנס את עצמה. היא לימדה באוניברסיטת ניו מקסיקו באלבקרקי; אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס; באוניברסיטת קרנגי מלון, במכללת סאות'המפטון בלונג איילנד; ב-Cooper Union ו-Pratt Institute בניו יורק, אוניברסיטת ג'ורג'יה ובית הספר לסטודיו בניו יורק בפריז. בין 1976 ל-1978, היא שימשה כפרופסור האורח הראשון לאמנות באוניברסיטת ג'ורג'יה (UGA) באתונה. ב-1985 היא נבחרה לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחברה שותפה, והפכה לאקדמאית מלאה ב-1988.
בשנת 2016 הייתה דה קונינג אחת מ-12 אמניות שהוצגו בתערוכה "נשים של אקספרסיוניזם מופשט" שאורגנה על ידי מוזיאון דנוור לאמנות (DAM). מטרת המופע הזה הייתה להדגיש את הכישרונות והפרספקטיבות הייחודיות של אמניות, אשר, כפי שצוין בעבר, לעיתים קרובות הודחו או עמדו בצל על ידי עמיתיהם הגברים. מאוחר יותר התערוכה נדדה למוזיאון המנטה ולמוזיאון האמנות של פאלם ספרינגס.
מאפייני יצירתה

איליין דה קונינג יצרה ציורים מופשטים ופיגורטיביים ורישומים של טבע דומם, נופים עירוניים ודיוקנאות כאחד. עבודתה הושפעה מהאמנים וילם דה קונינג וארשיל גורקי, אמנים שעבדו בצורה מופשטת וגם בצורה פיגורטיבית. עבודתיה הראשנות היו בצבעי מים של טבע דומם, כולל חמישים רישומים בצבעי מים בהשראת הפסלים בגני לוקסמבורג בפריז.
בהמשך הקריירה שלה, עבודתה התמזגה בין הפשטה למיתולוגיה, דימויים פרימיטיביים וריאליזם. סגנון הדיוקנאות שלה היה לעיתים קרובות בעיקר פיגורטיבי וייצוגי, ולעיתים רחוקות מופשט גרידא. היא הפיקה גוף עבודות מגוון במהלך חייה, כולל פיסול, תחריטים ועבודות בהשראת רישומי מערות, והכל בנוסף לציוריה הרבים. עבודתה מציגה שילוב בין ציור ורישום, משטח וקונטור, צבע ואור, שקיפות ואטימות.
כשנשאלה על הסגנון שלה היא אמרה, "אני מתעניינת יותר באופי מאשר בסגנון. אופי יוצא מהיצירה. סגנון מוחל או נכפה על היצירה. סגנון יכול להיות כלא".
מוות

איליין דה קונינג נפטרה ב-1 בפברואר 1989 בסאות'המפטון, ניו יורק, שנה מסרטן ריאות.
הערות שוליים

1 2  Elaine de Kooning Paintings, Bio, Ideas, The Art Story
1 2  Glueck, Grace (1989-02-02). "Elaine de Kooning, Artist and Teacher, Dies at 68". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-01-23.
1 2  Smithsonian Magazine, Wendy Moonan, Why Elaine de Kooning Sacrificed Her Own Amazing Career for Her More-Famous Husband's, Smithsonian Magazine (באנגלית)
1 2  Curtis, Cathy (2017). A Generous Vision: The Creative Life of Elaine de Kooning. Oxford University Press. p. 221.
↑  "Fine Arts : Special Exhibits". El Palacio. 65 (5). October 1958.
↑  De Kooning, Elaine. The Spirit of Abstract Expressionism, Selected Writings.
↑  The New York Times - Breaking News, US News, World News and Videos, www.nytimes.com, ‏2024-01-23 (באנגלית)
↑  Marter, Joan M. (2016). Women of abstract expressionism. Denver New Haven: Denver Art Museum Yale University Press. p. 169
↑  Women of Abstract Expressionism | Denver Art Museum, www.denverartmuseum.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401992205171  BIBSYS: 15017442  BnF: cb131631976 (data)  CiNii: DA08765249  GND: 119169517  ISNI: 0000 0000 8089 1990  LCCN: n83060194  LNB: 000308082  MusicBrainz: e1a3b6b3-17da-4773-bf35-e301a3f6f738  NKC: jo20181005420  NTA: 113820755  RERO: 02-A003160295  RKD: 45759  SELIBR: 409453  SNAC: w6vq3vh1  SUDOC: 187836434  ULAN: 500001599  VIAF: 9984005   WorldCat (עם VIAF): 9984005
אירית בצרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1957 (בת 68 בערך) רמת גן ישראל ישראל
 מקום לימודים:  בצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב
 תקופת הפעילות:  מ-1983
 תחום יצירה:  וידאו-ארט
 פרסים והוקרה:  פרס בקסבאום לשנת 2002  מלגת גוגנהיים לשנת 1992  פרס ראשון בפסטיבל הווידאו הבינלאומי של ויגו, ספרד בשנים 1994, 2001  1989 פרס ראשון בפסטיבל הווידאו האוסטרלי  1989 פרס ראשון בפסטיבל הסרטים לשירה בסן פרנסיסקו
 http://www.iritbatsry.com/index.htm
 
אירית בצרי (באנגלית: Irit Batsry; נולדה ברמת גן ב-1957) היא אמנית חזותית ומיצב ישראלית-אמריקאית. חיה ויוצרת בניו-יורק ובפריז.
קורות חיים

בצרי בוגרת בצלאל האקדמיה לאמנות ועיצוב ב-1982. בשנת 1983 היא עברה לחיות ולעבוד בניו יורק, והפכה למדריכה ועורכת מגזין האמנות Film / Video Arts.
במהלך הקריירה שלה היא הפיקה סרטונים ומייצבים שהוצגו בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, ברחבי העולם כולל בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון, ארצות הברית, הביוספירה במונטריאול, מוזיאון האמנות בריו דה ז'ניירו והמוזיאון הלאומי לאמנות ריינה סופיה ב- מדריד. עבודתה נמצאת בין היתר באוספים של המוזיאון לאמנות מודרנית, במנהטן ניו-יורק ומוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית. בצרי זכתה בפרסים רבים, הפרס החשוב לה ביותר היה פרס בקסבאום (אנ') על עבודתה שהוצגה בתערוכה הדו-שנתית של מוזיאון וויטני ב-2002. גובה הפרס עמד על 100,000 דולר אמריקאי.
עבודותיה של בצרי מציגות תמונות ארעיות, מתחלפות, שקשה לעבד ולתפוס אותן בצורה רציונלית. העניין שלה ברעיון "התפיסה" שהפך בולט יותר בתחילת שנות ה-90 כאשר חקרה את עבודתו של באקמינסטר פולר, במיוחד הפרעת הראייה שלו שגרמה לטשטוש כמעט קבוע של התמונות. היא הפיקה מספר יצירות בהשראת פולר כולל "מקרה פשוט של חזון" ו"התמדה של היעדרות". כל אחד יכול לבחון את רעיון העיוות והתפיסה באמצעות וידאו והמרחב.
לימודים

1982-1978, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, המחלקה לקרמיקה, BA, בהצטיינות.
1983-1981, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים, התמחות בווידאו ארט.
פרסים נבחרים והוקרה

בין השנים 1983–2002 אירית בצרי זכתה להורה וב-24 פרסים בינלאומיים.
פרס בקסבאום לשנת 2002
מלגת גוגנהיים לשנת 1992
1996, 2001 Grand Prix Video de Création של Société Civile des Auteurs Multimedia, פריז
עמית של קרן האמנויות היפות של ניו יורק
עמית קרן ג'רום
גרנד פרי 1990, 1995 בלוקרנו, שווייץ
1994, 2001 פרס ראשון בפסטיבל הווידאו הבינלאומי של ויגו, ספרד
1991 התרומה האמנותית הבינלאומית הטובה ביותר בקדיס, ספרד
1989 פרס ראשון בפסטיבל הווידאו האוסטרלי
1989 פרס ראשון בפסטיבל הסרטים לשירה בסן פרנסיסקו
עבודות

"קצת פחות מקדוש" (1982)
טרילוגיית "מעבר לאוטופיה"
"סיפורים מהחורבה הישנה" (1986), VHS.
"לעזוב את החורבה הישנה" (1989)
"עקבות של נוכחות שתבוא" (1993), VHS.
"של התמדה של היעדרות" (1991)
"מקרה פשוט של חזון" (1991)
"אלה לא התמונות שלי (לא שם ולא כאן)" (2000), VHS.
"חוף עם רדת הלילה", 2009
הערות שוליים

↑  אירית בצרי, באתר www.herzliyamuseum.co.il
↑  "Irit Batsry". Media Art Net.
↑  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
↑  "Irit Batsry". Friends of Bezalel. אורכב מ-המקור ב-21 בינואר 2010. נבדק ב-7 ביוני 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Irit Batsry". Daniel Langlois Foundation.
↑  קורות חיים אמנותיים של אירית בצרי
↑  "These Are Not My Images (neither there nor here)". MoMA. 2000.
1 2 3 4  מרכז מידע לאמנות ישראלית | מוזיאון ישראל, ירושלים, באתר museum.imj.org.il
1 2  האמנית אירית בצרי זכתה בפרס של מוזיאון ויטני, באתר הארץ, 26 באפריל 2002
↑  Roberta Smith (9 בינואר 2004). "ART REVIEW; Getting Caravaggio From Video, With Several Hearts of Darkness". NEw York Times. נבדק ב-9 במרץ 2012. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Batsry, Irit. "Slightly Less Than a Saint. 20min. Israel, 1982. Videotape". Batsry Irit (official site). נבדק ב-26 ביוני 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "These artworks can be found in the Experimental Television Center Archive". Cornell University Library.
↑  Knight, Christopher (19 במרץ 2009). "All the Arts, All the Time". Los Angeles Times. No. Review. נבדק ב-26 ביוני 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007437783605171  GND: 121723801  ISNI: 0000 0000 7864 4683  LCCN: n97850737  NTA: 160437938  PIC: 388012  RKD: 369603  SUDOC: 078075939  Trove: 1583600  ULAN: 500088754  VIAF: 10709172   WorldCat (עם VIAF): 10709172
אבוב

ערך זה עוסק בכלי נגינה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 
 סיווג:  אירופוניים
 קבוצה:  כלי נשיפה
 מנעד
 
אבוב בארוק
אַבּוּב הוא כלי נשיפה מעץ בעל עלה כפול, המורכב משתי פיסות קנה. חלקו העליון של האבוב מעט צר, וכלפי מטה הוא מתרחב ומסתיים במעין אפרכסת גדולה.
את האבוב מכינים בדרך כלל מעץ סיסם שחור או הבאנה האפריקני. קנה האבוב בנוי בצורת חרוט ומורכב משלוש יחידות, והאפרכסת שלו דמוית פעמון. אבובנים נוהגים לשייף ולהכין את הפייה (עלה) של האבוב בעצמם; לכל עלה איכות צליל משלו ודרגת קושי משלו ולכן כל אבובן משייף לעצמו את העלה לפי הנוחות שלו. בחוגי האבובנים נהוג להתייחס אל העלה הכפול בשם פייה.
מקורו של האבוב הוא בחליל הרועים העתיק. האבוב הופיע לראשונה בסוף המאה ה-17 בצרפת ושוכלל במאה ה-18. אבוב הבארוק שונה מאוד מהאבוב המודרני כיוון שהוא הכיל בעיקר חורים, ולא קלאפות (מפתחות) כמו האבוב המודרני. לאחר מכן החל האבוב להתפתח ולהכיל יותר קלאפות ופחות חורים, וכיום האבוב המודרני מכיל קלאפות המכסות את כל החורים. הקלאפות מאפשרות לנגן באבוב בצורה יותר וירטואוזית ומהירה. כמו כן, לאבוב המודרני יש מנעד צלילים רחב יותר מזה של האבוב הקלאסי, שלו מנעד צלילים רחב יותר מזה של אבוב הבארוק.
יחסית לקרוביו ממשפחת כלי הנשיפה מעץ, נחשב האבוב לקשה מאוד לנגינה; הוא דורש תקופה ארוכה יחסית של לימוד ותרגול כדי להפיק צלילים נעימים לאוזן.
היות שצלילו של האבוב רם משל כלים רבים אחרים בתזמורת, נהוג לכוון את הטון של כל התזמורת לפי האבוב. האבוב נחשב לקול הסופרן בתזמורת הסימפונית בין כלי הנשיפה מעץ.
תקופת הבארוק

בתקופת הבארוק נכלל האבוב בהרכבים שונים. בנוסף, היה אבוב לעיתים כלי המכפיל את הקול הגבוה בתזמורת (כלומר את הכינור הראשון והשני), ותפקד ככלי אובליגטו במוזיקה דתית, כמו למשל ברבות מהקנטטות של יוהאן סבסטיאן באך.
סונטות
סונטות לאבוב ולקונטינואו מאת ויליאם באבל
סונטות לאבוב ולקונטינואו מאת פרנצ'סקו ג'מיניאני
סונטות לאבוב ולקונטינואו מאת גאורג פרידריך הנדל
סונטות לאבוב ולקונטינואו מאת גאורג פיליפ טלמן
סונטות לאבוב ולקונטינואו מאת אנטוניו ויוואלדי
קונצ'רטי
קונצ'רטי לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו מאת גאורג פרידריך הנדל
קונצ'רטי לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו מאת גאורג פיליפ טלמן
קונצ'רטי לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו מאת אנטוניו ויוואלדי (חלקם לשני אבובים)
קונצ'רטי לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו מאת תומאזו אלבינוני (באופוס 7 ובאופוס 9, חלקם לשני אבובים)
קונצ'רטי לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו מאת יוהאן סבסטיאן באך (שחזורים משוערים) מס' 1053, 1055, 1059, 1060 (לאבוב ולכינור)
קונצ'רטו לאבוב, תזמורת כלי קשת וקונטינואו ברה מינור מאת אלסנדרו מרצ'לו (באך עיבד קונצ'רטו זה לצ'מבלו סולו)
שלישיות ורביעיות
טריו סונאטות ובהן תפקיד לאבוב או לשני אבובים (טלמן, גאורג פרידריך הנדל, קוונץ, זלנקה)
רביעיות מאת יוהאן פרידריך פאש, טלמן, ויוואלדי, יאניץ'
התקופה הקלאסית

בין היצירות המשמעותיות והחשובות לאבוב מהתקופות הפרה-קלאסית והקלאסית ניתן למנות:
קונצ'רטי מאת קרל פיליפ עמנואל באך
קונצ'רטו מאת יוהאן כריסטיאן באך
קונצ'רטו מאת יוהאן פישר
קונצ'רטו בדו מינור מאת דומניקו צ'ימרוזה (עיבוד מהמאה העשרים של 4 סונטות לכלי מקלדת)
קונצ'רטו מאת ג'וזפה סמרטיני
קונצ'רטו מאת קרל דיטר פון דיטרסדורף
קונצ'רטו כפול לחליל ולאבוב מאת אנטוניו סליירי
קונצ'רטו בדו מז'ור לאבוב מאת יוזף היידן
קונצ'רטו בדו מז'ור לאבוב ק. 314 (עיבוד של קונצ'רטי לחליל) מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט
רביעייה לאבוב ולכלי קשת מאת מוצרט, ק. 370.
התקופה הרומנטית והתקופה המודרנית

מן התקופות הרומנטית והמודרנית יש לציין:
קונצ'רטינו בדו מז'ור מאת קרל מריה פון ובר
קונצ'רטו במי במול מז'ור מאת וינצ'נצו בליני
3 רומנסות לאבוב ולפסנתר מאת רוברט שומאן אופוס 94
סונטה לאבוב ולפסנתר מאת קאמי סן-סנס אופוס 166
מטמורפוזות לאבוב סולו בעקבות אובידיוס מאת בנג'מין בריטן
סונטה לאבוב ולפסנתר מאת פרנסיס פולנק
סונטה לאבוב ולפסנתר מאת פאול הינדמית
קטעי פנטסיה לאבוב ולפסנתר אופוס 2 מאת קרל נילסן
קונצ'רטו מאת ריכרד שטראוס
יצירות מאת האבובן היינץ הוליגר
מוזיקה ישראלית לאבוב

"המחוללת" לאבוב ולפסנתר מאת עמנואל עמירן
סונטינה לאבוב ולפסנתר מאת יצחק אדל
"רקוויאם" לאבוב ולפסנתר מאת מרדכי סתר
סונטה לאבוב ולפסנתר מאת שמעון שחל
"מצבי רוח" לאבוב סולו מאת יאן פריידלין
"ביטויים" לאבוב סולו מאת סרג'יו שפירא
"דולאב" לאבוב סולו מאת אברהם עילם-אמזלג
"מונולוג" לאבוב סולו מאת בן-ציון אורגד
"ואריאציות על שיר בוכרי" לאבוב סולו מאת חיים אלכסנדר
קונצ'רטו לאבוב ולתזמורת מאת אלכסנדר אוריה בוסקוביץ'
דואט לאבוב ולקרן אנגלית מאת יוסף טל
שירי דרווישים לשני אבובים מאת חיים אלכסנדר
"אראלים" לאבוב ולתזמורת כלי קשת מאת עודד זהבי
קונצ'רטו לאבוב ולתזמורת מאת חיים פרמונט
תהלים לאבוב ולרביעיית מיתרים מאת צבי אבני
פיליגרנים לאבוב ולרביעיית מיתרים מאת בן-ציון אורגד
קונצ'רטינו לאבוב ולתזמורת כלי קשת מאת יוחנן בוהם
אריה ושלושה פרגמנטים לאבוב ולנבל מאת ארטור גלברון
כלים נוספים ממשפחת האבוב

ישנם מספר כלים אחרים במשפחת האבוב. הנפוצים ביותר הם הקרן האנגלית (cor anglais), כלי בעל צליל עמוק ונמוך יותר משל האבוב בשל האפרכסת דמוית הנורה שכביכול "סוגרת" את הצליל. הקרן האנגלית נמוכה בקווינטה מן האבוב ופעמים רבות נוהגים להשתמש בה בתזמורת הסימפונית. בדרך כלל כותבים לקרן האנגלית בטרנספוזיציה. כמו כן ישנו אבוב ד'אמורה (oboe d'amore), שקטן יותר מן הקרן האנגלית ומכוון בטרצה קטנה מתחת לאבוב. כמו לקרן האנגלית גם לו כותבים בדרך כלל בטרנספוזיציה. באבוב ד'אמורה השתמשו בעיקר בסוף הבארוק בתחילת המאה ה-18 בגרסה עם חורים ומאוחר יותר בסוף המאה ה-19 ככלי מפותח יותר עם קלאפות. ישנם כלים נוספים ממשפחת האבוב, בהם אבוב פיקולו הקרוי גם אבוב מוזט, אבוב בס, הקלפון ואבוב דה קאצ'ה (oboe da caccia; באיטלקית: אבוב ציד).
לקריאה נוספת

האנציקלופדיה העברית כרך א' תשי"א מעמ' 82
סת

ערך זה עוסק באל מצרי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
סת הוא אל עתיק במיתולוגיה המצרית, שבמקור היה אל המדבר. המדבר הוא אחת משתי הביומות שמרכיבות את מצרים, כשהאחרת היא השטח הקטן משני צידי הנילוס המופרה על ידי גאות ושפל או שפך הנילוס.
התרגום המדויק של השם סת לא ידוע בוודאות, אבל בדרך כלל נחשב לאחד מן השניים: 'הקסום' או עמוד של יציבות, כששם אחד קשור למדבר והאחר מכוון יותר למוסד המלוכה.
סת הוא שם יווני מאוחר. המצרים הקדמונים קראו לו סתי או סתח'.
אל המדבר

כאל המדבר היה סת קשור לסופות חול ושיירות גמלים במדבר. בגלל העוינות הרבה של הסביבה המדברית, החשיבו את סת כבעל עוצמה רבה מאוד ולכן נחשב לאל ראשי. אחד הכינויים היותר נפוצים של סת היה גדול העוצמה ובאחד הטקסטים בפירמידות מוצהר "כוחו של המלך הוא זה של סת". כאל ראשי היה הפטרון של מצרים התחתונה, שם סגדו לו בתור אומבוס. צורה אחרת של שמו היא סתחש ויותר מאוחר סותקח, המציין את העליונות של סת, ה ש והקח הנוספים מסמלים מלוכה.
סת היה חלק מהאניאדה של הרמופוליס, כבנם של אל הארץ (גב) והשמיים (נות), בעלה של האדמה הפורייה מסביב לנילוס (נפתיס), אחיהם של אל המוות (אוזיריס) ואלת החיים (איזיס).
המילה מדבר במצרית הייתה דשרת שמשמעה "הארץ האדומה". עקב זאת סת קשור לדברים אדומים, כגון אנשים עם שיער אדום, תכונה שלא הייתה נפוצה אצל מצרים ולכן נחשב גם לאל הסלחנות [דרוש מקור].
הקשר של סת למדבר קישר אותו גם לצבאים ולחמורים, שניהם חיים על סף המדבר. כאל המדבר, הוא קשור גם לסופות משום שהן היו הנפוצות באקלים המדברי של מצריים. בתקופה הרעמססית זוהה סת עם אלי סופה כנעניים שונים, ביניהם בעל.