stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
צבאות מוסלמיים במזרח התיכון בימי הביניים
הצבא האיובי

השושלת האיובית, איחדה את המזרח התיכון הערבי-מוסלמי ואת המשאבים של הצבאות השונים. במצריים הסתיים שלטון הפאטמיים והיא הפכה למרכז שלטוני וצבאי של האיובים, שצבאם היה כוח מורכב שגויס ונבנה מחדש לפני קרב או מערכה על פי הצרכים. בראש הפירמידה עמדו הממלוכים וחיילים מיחידות המשמר של הסולטן, הממלוכים של הנסיכים והאמירים ומתחתיהם יחידות אזוריות, שכירי חרב, ויחידות נוספות. את עמוד השדרה של הצבא האיובי תפסו יחידות הפרשים המאומנות והאמינות של הממלוכים, יחידות הפרשים הבדואים ששירתו בצבא הפאטמי ויחידות הפרשים הטורקמנים של הסלג'וקים נדחקו למעמד משני כיחידות תומכות, שתפקידן מוגבל בשדה הקרב. כלי הנשק העיקרי של הפרשים הממלוכים היה החץ וקשת והם התמחו בתנועה מהירה כשהם יורים תוך כדי רכיבה, סגנון לחימה זה שהכתיב זהירות בהתקפה שאב את ההשראה הטקטית מגדודי הממלוכים ששירתו את הצבא הסלג'וקי. המערכת הצבאית האיובית, שהייתה ריכוזית ויציבה יותר, הביאה שיפור באימון הגייסות עד שבתום התקופה היו הפרשים הממלוכים מסוגלים לעצור התקפה של חיל פרשים כבד צלבני על ידי שימוש במטחי חיצים בקרב הירביה בשנת 1244. למרות משקלם המרכזי במערך הצבאי האיובי לא הגיע מספר הלוחמים הממלוכיים ליותר מ-20% ממספר החיילים הכולל של הצבא, כלומר לא יותר מכמה אלפים מתוך כ-10,000 פרשים במצרים.
הצבא האיובי היה מושא למחקר מדעי מקיף בזכות המקורות הראשוניים הרבים יחסית. מחקרים אלו מצביעים כי בתחילה מנה צבאו של סאלח א-דין כ-500 ממלוכים באסכר אישי ו-3,000 איש ביחידות נלוות של פרשים טורקמנים, בשנת 1169 היו תחת פיקודו 9,000 חיילים סדירים נוספים. בשנת 1171 סקרו שגרירים צלבניים וביזנטיים את הצבא האיובי וציינו 174 יחידות
פרשים, בעוד 20 נוספות לא נסקרו וככל הנראה מילאו משימות שוטפות. מידע זה מוסיף כ-4,000 פרשים סדירים בסדר הכוחות האיובי וכ-700 פרשים משבטים מקומיים.
מספרים אלו השתנו כאשר פירקו האיובים את יחידות הצבא הפאטמי. היחידות האיוביות מאזורים אחרים בשליטה איובית היו קטנים יותר ועל פי הערכה גייסה דמשק גייסה כ-1,000 חיילים, אמירויות אחרות בסוריה הוסיפו כ-2,500 חיילים, ומוסול והג'זירה בין 2,000 ל-4,000 חיילים.
מספרים אלה כוללים את חילות המצב וגם בעת מסע צבאי משמעותי מחוץ לגבולות הסולטנות היה מחצית ממצבת הכוחות נותרת מחוץ למצבת הלוחמים הפעילים. כך היה הצבא המוסלמי בעת הקרב המכריע של קרני חיטין מורכב בעיקר מפרשים קלים ומצבתו הייתה כ-12,000 חיילים ולא יותר מ-18,000.
הצבא האיובי > יחידות הממלוכים ויחידות פרשים

הלוחמים הממלוכים לבשו חליפות שריון והיו חמושים היטב, על פי הצרכים הטקטיים. הגדודים המובחרים השתמשו בשריון מורכב שכלל לוחות שריון המחוברים אחד אל השני והגן על הגוף, הזרועות והירכיים שמשקלו כ-10 קילוגרם, מתחתיו נלבשו בגדי בד בדרך כלל עם עיטורים ומתחתיו "חולצה" של שריון שרשראות במשקל של כ-10 קילוגרם. פרשים אחרים השתמשו בשריון קשקשים או שריון שרשראות פשוט. הסוסים זכו להגנה חלקית על ידי לוחות שריון שהגנו על הראש וגוף הסוס. הקשת העיקרית בשימוש הייתה קשת ערבית מורכבת אך גם קשת מוצלבת. על פי הצורך יכול היה לוחם ממלוכי לרדת מסוסו על מנת לירות חיצים בריכוז ודיוק, אם הלוחם איבד את היכולת להילחם מגב הסוס הוא היה ממשיך להילחם לעיתים תוך שימוש בקשת ולבסוף בקרב פנים אל פנים בחרב. תורת לחימה זו משתקפת בספרים שנכתבו בתקופה על ידי הוגי דעות צבאיים מוסלמים ולאחר מכן בתקופת האימפריה הממלוכית. הכותב האיובי אל-טרסוסי ממליץ ללוחם המוסלמי לירות את החץ הראשון בסוסו של פרש כבד המסתער לכיוון הקשת, ואם דוהר פרש האויב עם חרב שלופה ממליץ הכותב להמתין עד לצמצום המרחק למינימום ואז לירות את החץ על מנת להבטיח פגיעה יעילה בחץ ראשון, אם הפרש מסתער ובידו חנית או רומח ההמלצה היא לשמור על מרחק בירי ולהכין חרב ומגן מוכנים לניהל קרב פנים אל פנים אם החץ יחטיא את מטרתו. הממלוכים תקפו את אויביהם בגלים ונסוגו לפני המתקפה הבאה כשנסיגתם מאובטחת על ידי יחידות עילית כבדות שריון. טקטיקה זו הייתה פיתוח של טקטיקה ערבית מוקדמת שהתבססה על טקטיקה ביזנטית, שגרסה הפעלת פרשים-קשתים במשימות מחץ.
יחידות פרשים אחרות בצבא האיובי חולקו על פי אזורי מוצא והיו בעלות מאפיינים ייחודיים. מספר רב של פרשים כבדים גויסו מאזור הג'זירה (מסופוטמיה עילית), אזור בשטחה של סוריה, המצוי בין הפרת והחידקל שהתמחו בשיטות לחימה של השבטים הטורקמנים. יחידות פרשים אחרות ממוצא כורדי גויסו מקרב לוחמים מקצועיים, הם היו חמושים בחניתות וחרבות ארוכות ולבשו חליפות שריון מלאות ובידם החזיקו מגנים קמורים גדולים מצופים עור ובניגוד לממלוכים לא השתמשו בקשת ככלי נשק עיקרי. חידות הפרשים הקלים היו מועטות יותר ומשקלן בתמרונים ובקרבות היה בעל חשיבות פחותה, היחידות שימשו לצורכי תמרונים מהירים - פשיטות אל תוך שטחי אויב, תקיפה והחזקה של מוצבי חוץ מבודדים וביצוע מארבי פתע. מקורות היסטוריים צלבניים מתארים לוחמים אלו כמי שנלחמו ללא שריון כלל מאחר שהאמינו שאין אפשרות להימלט מגורל ומיום המוות שנקבע מראש. יחידות אלו היו חמושות בחץ וקשת וניהלו קרבות פנים אל פנים עם אלות, רומחים עשוים מוטות במבוק ופגיונות.
הצבא האיובי > חיל רגלים

מקומו של חייל הרגלים בצבא האיובי נקבע על פי המהלך המתוכנן ומטרות המערכה הצבאית, אך בכל מקרה מדובר בזרוע חשובה של הצבא. משעבר הצבא האיובי למתקפה כנגד המדינות הצלבניות הושם הדגש מקרבות תנועה ותמרון למערכות מצור בהם היה לחיל הרגלים מקום חשוב הן במצור והן בקרבות עם חיל המצב של האויב. חיל הרגלים כלל יחידות ממדינות שונות באימפריה האיובית - מיליציות מערים סוריות היו מקור חשוב לגיוס חיילים רגלים, ויחידות אחרות התמחו בלוחמה בתנאים מיוחדים - כך למשל גדודים של חפרים מהעיר חלב התמחו בלחימת מצור וכריית מנהרות ויחידות של קשתים החמושים בקשת מוצלבת. לוחמים ממלוכים צעירים ובדרגה נמוכה איישו כחלק ממערכת האימונים שלהם גדודים של חיל רגלים. במהלך קרב פנים-אל פנים צעדו גדודי הרגלים קדימה אל מחוץ למבנה והתייצבו בשורות לפני יחידות הפרשים ומאחרי "קיר מגן" של מגנים גדולים.
החימוש, השריון וטקטיקות הלחימה שנגזרו מגורמים אלו היו שונים ומגוונים, חלק מהיחידות האיוביות היו אלמנטים מהצבא הפאטמי שעברו לשרת תחת האדונים האיוביים ללא שינוי בהרכב הכוחות, חייל רגלים כבד שריון ופרשים שנלחמו ללא סוסיהם. כלי הנשק כללו חרבות ישרות להב ופגיונות, גרזני קרב רחבי להב, אלות, כידוני הטלה וקשתות מוצלבות וגם אמצעי תבערה הניתנים לשיגור או הטלה -תרכובות בעירה נפיצות בסגנון האש היוונית. ורומחים קצרים וארוכים. החיילים נשאו מגינים עגולים גדולים או מגינים מצופי עור בגדלים שונים, שבעת הצורך שימשו לבניית מחסה ואיפשרו לחימה מאחרי מחסה בסגנון לוחמת-חפירות.
הצבא האיובי > תקציב

תקצוב ותשלום לגייסות האיוביים היה חלק ממערכת כלכלית מורכבת. חלק מהיחידות הצבאיות קיבל תשלום במזומן עבור השירות: היחידות הממלוכיות, הפרשים הכורדים והיחידות של החיילים הטורקים קיבלו תשלום בתעריף הגבוה ביותר. יחידות של חיילים בדואים ויחידות של הסולטנות הפאטימית לשעבר קיבלו מחצית מסכום זה, יחידות צי כרבע הסכום הגבוה ויחידות תמיכה ערביות כשמינית.
יחידות אחרות קיבלו תשלום או תמורה על ידי מערכת האקטאע. האיובים שיכללו את השיטה הפאטמית הבסיסית, במערכת הצבאית של אימפריה האיובית ניתנו ונקראו מענקי האקטאע על פי מספר החיילים אותם התחייב האמיר לספק (אקטאע של 10, אקטאע של 20 וכדומה), האמירים קיבלו שני אקטאע: אחד לאחזקת הכוחות הצבאיים (לעיתים קרוי חובז) ואקטאע נוסף לצרכיו האישיים. מענקי עקטאע מימנו יחידות כגון הצי וצוותי האניות. החיילים הסדירים לא נשאו נשק במהלך היום-יום וכלי הנשק הועברו לידיהם במרוכז ממחסנים במהלך ההכנות למערכה. באותו זמן הועברו לידי החיילים סכומי כסף שנקבעו מראש על מנת לממן את צורכיהם, שריון כבד היה חלק מהמטען של הצבא והחיילים קיבלו אותו רק לפני הקרב ממש. בעת מערכות ארוכות במיוחד - אירועים שנמשכו יותר מעונת שנה אחת, הופעלה מערכת רוטציה מורכבת ויקרה שחילקה את העומס בין הצבאות החונים במצרים לצבאות סוריה והג'זירה, כך שניתן יהיה לקיים את הנוכחות הצבאית בשדות הקרב או בשטחי היערכות לכל אורך התקופה.
צבא האימפריה הממלוכית

הסולטנות האיובית שנוסדה על ידי צלאח א-דין במצרים הפכה עם מותו לפסיפס של נסיכויות שהשלטון בהן נסמך במידה הולכת ומעמיקה ביחידות הפרשים הממלוכים שלמרות חלקן הקטן יחסית בתוך הצבאות האיוביים והמוסלמיים היו בעלי מעמד והשפעה הולכת וגוברת. משהלכו וגברו המתחים בתוך הסולטנות האיובית - מאבקי כוח בלתי מתפשרים מבפנים ולחצים אדירים מצד צלבנים ומונגולים מבחוץ התפרקה הסולטנות, תחילה תפסו הממלוכים המצריים את השלטון מידי אחרון האיובים במצרים ולאחר מכן בסדרת קרבות לאורך המזרח התיכון תפסו את השלטון בשאר חלקי המזרח התיכון. היחידות הוותיקות של הצבא האיובי נותרו כבסיס הפירמידה של הצבא הממלוכי בעוד יחידות פרשים ממלוכיות נותרו כעלית הצבא ושכבה שלטונית. המרכיב הלטוני הייחודי לאימפריה הממלוכית היה הקיטוב הייחודי של החברה, שכבה גדולה של אזרחים נשלטה על ידי שכבת אליטה של מי שהיו חיילים-עבדים רובם המכריע ממוצא טורקי-קווקזי. הממלוכים כפו על עצמם תהליך שבו תנאי הקבלה למערכת הייתה פתוחה אך ורק לאלו שבמקור היו לא-מוסלמים ממוצא קווקזי שעברו תהליך של שעבוד והמרה לאסלאם קיבלו אימונים צבאים שבסופם הם הפכו לבני-חורין, רק אלו שעברו תהליך זה יכלו להיכנס ולהכלל במערכת השלטון ולחלוק את הפריווילגיות הפוליטיות והכלכליות.
צבא האימפריה הממלוכית > פורוסייה

הפרשים הממלוכים התנהלו על פי קוד הידוע בשם פורוסייה (فروسية) קוד פרשים המקביל לקוד האבירות האירופאי. הקוד העלה לדרגת אמנות והגדיר את המלחמה כעיסוק אציל, הקוד היה מבוסס על 3 קטגוריות בסיסיות - החיים כפרש שכללו אמנות רכיבה אבל גם את רזי הטיפול בסוס, אמנות הלחימה בראש ובראשונה כקשת-רוכב ושליטה ברומח ובחרב. בחיי היום יום עסק הפרש בצייד, טיפול בסוסים והתעמק בטקטיקה ואסטרטגיה ובמשחקים כגון שחמט. הפורוסייה התבססה וקידמה ספרות ענפה חלקה נכתבה על ידי הוגי-דעות צבאיים בעלי חינוך במערכת הממלוכית. עם התפתחות החברה הממלוכית כאליטה צבאית שלטת התרחב הקוד והפך לאתוס של המהות הלוחם האיסלמי.
צבא האימפריה הממלוכית > הצבא הממלוכי

השיטה הממלוכית הייתה חד-דורית. היא התבססה על ייבוא מתמיד של כוח אדם מחוץ לעולם האסלאם מאחר שעל פי המחשבה שבבסיסה נוצרה השיטה לוחמים שנולדו מנותקים מציווילזציה של ערי האסלאם יוכלו לשמש כחומר גלם לגייסות עילית, כך היו צבאות האימפריה הממלוכית לא היו גדולים ומספר החיילים הממלוכים המקצועיים היה קטן גם בתוך הצבא של האימפריה.
צבא האימפריה הממלוכית > הצבא הממלוכי > אימון

הממלוכים הצעירים הגיעו אל בתי הספר המיוחדים בהיותם בגיל צעיר, התקופה של ההכשרה והאימון של הלוחם הממלוכי הייתה בעלת חשיבות מכרעת הן ללוחם והן עבור המערכת הצבאית הממלוכית. בתקופה זו הוא התבגר, התאסלם ולמד את אמנות הלחימה ובמקביל נקשרו הקשרים המשמעותיים ביותר מחד הקשר עם האדון שקנה אותו ובתום התקופה ישחרר אותו ומאידך עם הממלוכים האחרים שנרכשו על ידי האדון ואיתם עתיד לעשות דרך ארוכה. על פי ההיסטוריונים המוסלמיים אל-מקריזי ואבן ח'לדון האימון הממלוכי כלל 2 שלבים תחילה אימון עיוני שכלל לימודי דת ולאחר מכן אימונים צבאיים מפרכים. בשלב הראשון היה הממלוכ תחת פיקוחו של חכם-הלכה או מורה שלימד את הממלוכים המתחילים את הקוראן עקרונות השריעה והתפילות וגם כתיבה וקריאה ועקרונות המשפט המוסלמי, משהגיעו הממלוכים הצעירים לבגרות הם החלו אימונים בנשק ואימונים כיחידות צבאיות על בסיס הפורוסיה. בתי הספר הצבאיים נקראו טבקה (בית ספר צבאי) ומושג זה כלל גם את בית הספר וגם את מקום מגורי הממלוכים. בתי הספר היו פזורים ברחבי האימפריה וחשיבותם עלתה ככל שקרובים היו לקהיר, גם האמירים ניהלו בתי ספר צבאיים לממלוכים אך היו ככל הנראה נחותים ברמתם מבתי הספר הסולטניים. בטבקה קיבל הטירון הממלוכי חינוך נוקשה וקפדני תחת פיקוחם של סריסים
שהפקדתם על הממלוכים הצעירים נבעה בין היתר מהצורך למנוע הטרדות והצקות מפני החיילים והאמירים המבוגרים. בראש פירמידת הסריסים עמד מי שנשא בתואר "ראש הממלוכים הסולטניים" (מקִדםָ אל מאליךָ אל סְלטאִניה) הוא פיקד על הסריסים שנשאו בתפקיד "ראש הטבקה" (מקִדםָ אל-טבקה), ואלו פיקדו על הסריסים שעסקו באימון וחינוך הטירונים.
תקופת הכשרתם של הממלוכים נמשכה מספר שנים, במסגרת החינוך הקפדני דאגו הסולטאנים והאמירים כי תקופת ההכשרה תהיה עד הגיע הטירונים לגיל בגרות מלאה. לאחר שחרורם החלו הממלוכים הצעירים את הקריירה הצבאית שלהם כחיילים פשוטים והתקדמותם בשורות הצבא הממלוכי הייתה תלויה בכישוריהם הצבאיים הן במגרש האימונים אבל בעיקר בשדה הקרב וגם שיוך אתני, קשרים עם האמירים הממלוכים וקשרים משפחתיים. על מנת להתקדם אל הדרגות והמשרות הבכירות ביותר היה על הממלוכ גם להשתייך לשכבת הממלוכים השלטת.
צבא האימפריה הממלוכית > הצבא הממלוכי > הפרשים הממלוכים

עמוד השדרה של הצבא היה מורכב מפרשים ממלוכים ממשמר הסולטן (אל ממליכ אל סולטניה), פרשים ממלוכים של האמירים (ממליכ אל אומרה) ופרשים מקצועיים חופשיים מיחידות הח'לקה, שמספרם היה הגדול ביותר. צבא זמין זה הועסק במשימות מיוחדות שבהן היה צורך במהירות וגמישות במערכות בהיקפים מוגבלים ומטרות מוגבלות ובדרך כלל ללא מערכות מצור. במקרים אחרים, בעת מערכות מורכבות היו יחידות הממלוכים מלוות ביחידות קו-שני גדולות ולעיתים גם יחידות מתנדבים. בעת שלטון השושלת הבחרית, בתחילת ימי האימפריה, היה מספר החיילים בצבאו של ביברס הראשון בעת מערכה כ-50,000, מהם כ-4,000 פרשים ממלוכים, מספר שעלה בימי קלאון ל-7,000 מתוכם כ-2,000 ממלוכים במשמר אישי של הסולטן שבראשם עמדו 40 קצינים אמירים. בעשור הראשון של המאה ה-14 ערכו ההוספיטלרים דוח מודיעין המכסה את האימפריה והצבא הממלוכי, אולי כהכנה למסע צלב שלא יצא לפועל. הדוח קובע כי הצבא הממלוכי של התקופה, הכולל את גייסות מצרים וסוריה, נאמד ב-25,000 חיילים, מתוכם 15,000 בתחתית הסולם המתקשים לשאת בעלויות הקשורות לאחזקת סוסיהם. החלוקה בין הסוגים השונים של יחידות הפרשים לא הייתה תמיד חדה וברורה. כך גייס ביברס הראשון אל שורות הממלוכים הסולטניים גם ממלוכים "איוביים" ואפילו פרשים "בני חורין", עם זאת ככל שעבר הזמן והמסורת הממלוכית השתרשה התחדדו המעמדות וההבדל העיקרי - בגודל מענק האקטע, היה ברור, כאשר הגייסות הממלוכיים זוכים לנתחים העשירים ביותר.
מסמכים היסטוריים נוספים שמקורם בסקרים שנערכו על ידי הממלוכים עצמם במהלך המאה ה-14 מעידים כי בשנת 1315 היו 24 אמירים "שרי מאה", מתוכם 12 נשאו שמות של השליטים שגידלו ואימנו אותם, האחרים היו בנים של אמירים ממלוכים - כלומר מחוץ למערכת הממלוכית הסגורה, עריקים מונגוליים ומיעוטם ממוצא לא ידוע. בסך הכל מתעד הסקר 12,400 ממלוכים שמגויסים תחת פיקוד אמירים מצריים ו-13,000 ממלוכים תחת פיקוד אמירים שליטי הפרובינציות. המספרים וסדרי הגודל השתנו לאורך ימי האימפריה על פי הצרכים ומדיניות הסולטן. עם נפילת השושלת הבח'רית והמעבר לשושלת הבורג'ית הצטמצם צבאו של הסולטן ברקוק, שהחזיק כ-3,000 ממלוכים במשמר האישי שלו. בתחילת המאה ה-15 עלה שוב מספר הממלוכים במשמר הסולטן לכ-6,000. המערכת הכלכלית של האימפריה הממלוכית פעלה על מנת לאפשר את קיום המערכת הצבאית והחיילים הממלוכים קיבלו את שכרם מידי השליט. על תשלום זה התבססה הכנסתם, שהייתה בדרך כלל מעל משכורתו של איש מקצוע מיומן.
עמדות הכוח של הממשל הממלוכי נתפסו על ידי ממלוכים חופשיים משכבה הידועה כקשאקיה. ממלוכים אלו ששימשו בשירות הסולטן ובסיסם במצודת קהיר כשומרים טקסיים, נושאי כלים ושלישים, תפקידים שהכשירו אותם לתפקידים בכירים, הם קיבלו הכשרה ותשלום מאוצר השולטן ובהמשך הפכו לאמירים בעצמם. דרג הביניים קיבל את התגמול על השירות על ידי מענקי אקטע מאת הסולטן, שהחזיק מספר פרשים ממלוכים, וחיילים אחרים שקיבלו ממנו תשלום ישיר והיה מחויב בתמורה בשירות צבאי על פי קריאתו. הלוחמים רכשו את הציוד לקראת המערכה ב"סוק אל אסכר" (שוק החיילים).
צבא האימפריה הממלוכית > הצבא הממלוכי > יחידות הח'לקה

עם תפיסת השלטון במצרים ירשו הממלוכים את השיטה הצבאית האיובית, בה הורכב הצבא מפסיפס של יחידות שונות. יחידות הפרשים של הח'לקה (בעברית: הטבעת), שבזמנו של סאלח א-דין נחשבו ליחידות עילית ולחלק ממשמר הארמון, הפכו לגדודים של לוחמים מחוץ למעגל היחידות הממלוכיות, יחד עם לוחמים מקצועיים שלא עברו את מערכת האימון והחינוך של הממלוכים או אלמנטים חלשים של המערכת. כך כללו יחידות אלו את הגדודים האיוביים של סוריה ובהם פרשים כורדים "בני חורין", וגדודים של חיילים ממלוכים שנאמנותם הייתה נתונה בעבר לאדוניהם הנסיכים האיובים השונים. כך זכו הממלוכים בתחילת דרכם לגדודים מקצועיים שאיפשרו להם להתמודד עם הצלבנים והמונגולים, ולגבש אלמנטים צבאיים אלו שעלולים היו להיות גורם לאי יציבות לכלל אלמנטים תומכים ונאמנים. גדודי הח'לקה נחשבו למשניים במעמדם וכך למרות כפיפותם לסולטן הם לא חלקו את המחנות שלהם עם הפרשים הממלוכים, והיו חייבים לרכוש את ציודם והאספקה שלהם מכספם. גדודים אחרים בח'לקה היו ה"ווטדיה" - אלפי חיילים טורקים ומונגולים שערקו משורות הצבאות המונגוליים בגלים במהלך העימותים בין שתי האימפריות, לוחמים אלו התקבלו במצרים הממלוכית בכבוד גדול והתאסלמו, מפקדי יחידות אלו זכו למעמד של אמירים והם הוצבו כחיילות משמר בקהיר ובערים מרכזיות אחרות.
מתחילת ימי הסולטנות הממלוכית הפכה הח'לקה ממסגרת מצומצמת של לוחמי עילית למסגרת שספחה אליה אלמנטים חלשים ומוחלשים. בראש ובראשונה לוחמים ותיקים שיצאו מהקו הראשון של הלוחמים - לוחמים אלו היו בחלקם מבוגרים או אפילו בעלי מגבלות גופניות. גדודים אחרים בח'לקה כללו בני חסות של הממלוכים הסולטניים והממלוכים של האמירים, אלמנטים אלו הוכללו בח'לקה כמעשה צדקה ועל מנת למנוע מהם נתח מהאיקטע או מתן צדקה מאוצר הסולטן והתקיימו משכר זעום ששולם להם כחיילים. מגויסים אחרים לח'לקה היו חיילים בני-חורין, בניהם של פרשים ממלוכים שהיו במעמד מיוחד "אוולד אל-נאס" (משמעו: "הילדים שלנו") ובהם גם יתומים.
צבא האימפריה הממלוכית > הצבא הממלוכי > חיל רגלים ויחידות נוספות

בעת הצורך ולפני מערכות משמעותיות יכלו הממלוכים לגייס גדודים של לוחמים ממאגרי כוח אדם שמקורם עוד בתקופות האיובית והפאטמית; פרשים טורקמנים, כורדים, בדואים ולוחמים נוספים מהלבנון וסוריה. יחידות נספחות אלו נקראו בשם קאשקי מילה שממנה נגזרה מאוחר יותר המילה קוזאק, שמשמעותה לוחמים קלים או נוודים.
הפרשים הכורדים והטורקמנים קיבלו מהממלוכים חלקות קרקע אותן הן עיבדו כמעין תהליך של קולוניזציה צבאי. קצינים של יחידות אלו נחשבו כנחותים במעמד מהאמירים הממלוכים. הסקר של 1315 מציין כי מספר הפרשים בגדודים אלו שהוצבו בכל רחבי הסולטנות היה 180,000 טורקמנים ו-20,000 כורדים.
השבטים הבדואים היו מחויבים לספק לוחמים רק בעיתות חרום מאחר שהם נחשבו לאלמנטים לא אמינים ומעמדם ומעמד מפקדיהם היה נמוך ממעמד הטורקמנים. על פי הסקר של שנת 1315, היה מספר הפרשים הבדואים בכל רחבי הסולטנות כ-93,000 לפי החלוקה הבאה: 29,000 מסוריה רבתי, 33,000 ממצרים ו-31,000 מאזור מסופוטמיה. ערב-רב זה היה מחולק לגדודים של 100 עד 2,000 פרשים.
השבטים הנוודים למחצה של אזור לבנון-סוריה וארץ הקודש השכירו את שירותיהם כחיילי רגלים וקשתים וקלעים רגליים, וקבלת מענקי קרקע מהסולטן שינתה את הרגלי החיים של שבטים אלו. חיל הרגלים הממלוכי היה מורכב רובו ככולו מחיילים לא-סדירים ומילא תפקיד משני בשדה הקרב, אך מוזכר לעיתים כחלק מחיילות מצב של מבצרים שונים. מקורות צלבניים ומוסלמיים מציינים כי בשיא המלחמה מול הצלבנים, בעת המצור על עכו, שירתו כ-100,000 חיילים רגלים ומיליציות לא סדירות בתמיכה לפרשים הממלוכים. יחידות רגלים נוספות היו המתנדבים הח'דיג'ים, קנאים דתיים שהיו חמושים בכלי נשק ושריון קלים. בעת המצור על עכו הצלבנית קפצו חיילים אלו אל תוך החפיר על מנת לאפשר לחיילים הרגליים האחרים להתקרב לחומה.
המספרים הגבוהים ביחס לצבאות המוסלמיים שקדמו לעליית הסולטנות הממלוכית מצביע על רמת ארגון גבוהה, כמו גם על מערכת אזרחית שמשאביה גויסו לצורך המערכת הצבאית. המספרים הללו מציינים את כלל האוחזים בחרב או בקשת בכל האימפריה, יחידות סדירות או סדירות למחצה ובעיקר לוחמים לא סדירים מיחידות שזמינותן וכשירותן מוטלות בספק, ויש לקחת בחשבון את האפשרות שהמספרים נופחו על מנת ליצור מצג שווא מסיבות שקשורות לפוליטיקה פנימית של הסולטנות.
צבא האימפריה הממלוכית > הצבא הממלוכי > הצבא הממלוכי בקרב

הצבא הממלוכי היה פרוס בכל שטחי הסולטנות אך מערכות משמעותיות, תחת פיקוד הסולטן, יצאו בהכרח מקהיר וכללו בעיקר את הגדודים של הממלוכים הסולטניים ובמידת הצורך ממלוכים של האמירים הבכירים. מהלכים אלו היו מורכבים מבחינה לוגיסטית וכללו מסע דרך מדבר סיני אל שדות הקרב שבתקופות הסוערות ביותר היו בסוריה וארץ ישראל.
ליבו של הצבא הממלוכי הייתה שיירת האספקה שלוותה את הסולטן, שנוהלה על ידי פקידים ואזרחים. שיירת האספקה ניתקה את התלות של הצבא הממלוכי מהמזון והאספקה בשטחי הקרבות אבל גם הכתיבה מערכת ענקית שכללה בהמות משא וככל הנראה אספקת מזון ולוותה על ידי צבא נפרד שכל תפקידו היה לאבטח את מערכת הלוגיסטיקה. בעת תנועה בטריטוריה ידידותית הייתה שיירת האספקה נעה לפני הכוחות הלוחמים, כשהיא מוגנת על ידי גדודי פרשים.
האימונים האינטנסיביים והיכולות הרבות של הפרשים הממלוכים איפשרו גמישות טקטית רבה בשדה בקרב, בדרך כלל הגייסות הממלוכים עמדו בשדה הקרב במבנה של קו מול פני האויב, כאשר הצבא מחולק לשלושה גופים עיקריים - מרכז ושני אגפים. גופים אלו היו מחולקים בחמישה קווים שונים: מול פני האויב היו פרשי הקו-הראשון הפרוסים לאורך כל החזית ומאחוריהם העתודה הטקטית - קו שני של פרשים שהיו מורכבים מיחידות העילית של הצבא. הקו השלישי נועד להגן על המחנה והמטען של הצבא והקו הרביעי ובו פרשים קלים הגן על החלק האחורי של המחנה הממלוכי, הקו החמישי שימש כחיל מאסף ולהגנה על החלק האחורי של הצבא הממלוכי. על פי הצורך הטקטי הוצבו האגפים לעיתים כשהם קרובים יותר אל שדה הקרב כמעיין "קרניים" בולטות לכיוון הקו הראשון של האויב. מהלך ההתקפה נקבע תוך התחשבות במצב השמש בשמיים במטרה שקרניה יסנוורו את האויב ויגבילו את יכולת הלחימה שלו.
הצבא הממלוכי החל את הקרב בדרך כלל במטחי חיצים שנורו לעבר עמדות האויב וגרמו לאבדות, שבירת שורות וירידה בנכונות להילחם. רק כאשר המפקדים הממלוכים הגיעו למסקנה כי האויב נחלש יצאו הפרשים הממלוכים להתקפה מכרעת. התקפות נגד של האויב נתקלו בהגנה נמרצת מבלי לשבור את שורות הצבא או לחלופין בשימוש בטקטיקה הידועה של נסיגה מדומה, שפיתתה צבאות בעלי משמעת רופפת, או חוסר היכרות עם הצבאות הטורקיים להתקפה נמהרת וללא סדר שהובילה לכיתור והשמדה על ידי כוחות העתודה של הצבא הממלוכי.
הצבא הממלוכי נמנע מלנהל קרבות ימיים והצי הממלוכי היה קטן ולא פעיל בהשוואה לחייל הפרשים, והשירות בצי נחשב לחסר תהילה ומסוכן במיוחד. עם זאת, לא נמנע הצבא הממלוכי מבניית צי ושימוש בכוח ימי במידת הצורך. כך פלשו הממלוכים בשנת 1302 לאי ארוד, מבצרם האחרון של הצלבנים, כאשר הכוח הממלוכי הושט על סיפון 16 אוניות, שם מצור על המבצר הטמפלרי וכבש אותו. נחיתות אמפיביות נערכו גם בים האדום, ובשנת 1426 כבש כוח ממלוכי של כ-3,000 פרשים ו-180 אוניות את ממלכת קפריסין הצלבנית. בשנת 1444 כשל ניסיון הממלוכים לכבוש את האי רודוס מידי מסדר ההוספיטלרים.
לקריאה נוספת

R. C. Smail. Crusading Warfare, 1097-1193. Cambridge University Press, 1995. ISBN 0521458382
Helen J. Nicholson, David Nicolle. God's Warriors: Crusaders, Saracens and the Battle for Jerusalem. Bloomsbury USA, 2006. ISBN 1846031435
Niall Christie. Muslims and Crusaders Christianity’s Wars in the Middle East 1095–1382, from the Islamic Sources. Routledge, 2014. ISBN 113802273X
Terence Wise. Armies of the Crusades. Bloomsbury USA, 1978. ISBN 0850451256
Nicolle, David . Arms & Armour of the Crusading Era 1050–1350, Islam, Eastern Europe, and Asia. Greenhill Books, 1999. ISBN 1853673471
לקריאה נוספת > צבאות הנביא מוחמד ויורשיו

David Nicolle. The Great Islamic Conquests AD 632–750. Bloomsbury USA, 2009. ISBN 1846032733
Robert G. Hoyland. In God’s Path The Arab Conquests and the Creation of an Islamic Empire. Oxford University Press, 2015. ISBN 0199916365
לקריאה נוספת > צבאות הח'ליפות

David Nicolle. The Armies of Islam : 7th-11th Centuries. Bloomsbury USA, 1982. ISBN 0850454484
David Nicolle. Armies of the Caliphates 862–1098. Bloomsbury USA, 1998. ISBN 1855327708
Hugh Kennedy. The Armies of the Caliphs: Military and Society in the Early Islamic State. Routledge, 2001. ISBN 0415250927
לקריאה נוספת > הצבא האיובי

R. Stephen Humphreys. From Saladin to the Mongols: the Ayyubids of Damascus, 1193-1260. SUNY Press, 1977. ISBN 0873952634
David Nicolle. Saladin and the Saracens. Bloomsbury USA, 1986. ISBN 0850456827
לקריאה נוספת > הצבא הממלוכי

Robert Irwin. The Middle East in the Middle Ages: the early Mamluk Sultanate 1250-1382. Southern Illinois University Press, 1986. ISBN 0809312867
James Waterson. The Knights of Islam: The Wars of the Mamluks. Greenhill, 2007. ISBN 1853677345
David Campbell. Templar Knight vs Mamluk Warrior: 1218–50. Bloomsbury Publishing, 2015. ISBN 1472813359
דומינטריקס

לבוש אופייני של דומינטריקס
דומינטריקס (מאנגלית: Dominatrix. מכונה רבות בעברית בכינויים: שולטת או מלכת סאדו) הוא הכינוי הנפוץ לאישה הנוטלת את התפקיד הדומיננטי בפעילויות BDSM. נטייתה המינית של הדומינטריקס אינה בהכרח מגבילה את זהות המגדרים עליהם היא שולטת. פעילותה של דומינטריקס יכולה לערב גם כאב פיזי כלפי הכנוע. השליטה שלה יכולה להיות מילולית, הכוללת משימות משפילות, או עבדות. דומינטריקס היא ברבים מן המקרים אישה מקצוענית, השולטת על נשלטיה תמורת תשלום. אם כי המונח אינו בלעדי לאישה מקצוענית בתשלום, וכל אישה דומיננטית בפעילות שליטה נשית יכולה להיקרא בכינוי זה.
המונח "דום" הוא קיצור סלנגי למילה "דומיננטיות", במשמעות של "שולטת". השימוש בשורש זה כגון "דומינטריקס" או "דומיננטית" על ידי כל אישה בתפקיד דומיננטי נבחר בעיקר מתוך העדפה אישית ומוסכמות של התרבות הבדס"מית המקומית. המושגים "גבירה" ו"מלכה" או"אלה" משמשים גם הם לעיתים לתיאור אישה שולטת בתחום. המונחים דומיננטיות נשית, שליטה נשית או פמדום (מאנגלית: "Femdom" שהוא קיצור של: "Female Dominance" - שליטה נשית) מתייחסים לפעילויות וסשנים של BDSM, שבהם השותף הדומיננטי והשולט שבפעילות היא האישה.
אטימולוגיה

דומינטריקס היא הביטוי הנשי של ה"דומינטור" מלטינית, שמשמעו "שליט" או "לורד", והייתה במקור בשימושים שאינם מיניים. השימוש ההיסטורי במילה בשפה האנגלית מגיע עד לשנת 1561 לפחות. השימוש המוקדם ביותר שלו במובן המודרני השכיח, כ"דומיננטית נשית בדס"מית", מתוארך לשנת 1961.