stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליהוא כ"ץ
קורות חיים

כ"ץ נולד בשנת 1926 בניו יורק שבארצות הברית, בנם של מוריס ורוז. למד באוניברסיטת קולומביה לתואר ראשון (1948), שני (1950) ושלישי (1956).
כ"ץ החל לערוך מחקרים באוניברסיטת שיקגו. בשנים אלו החל ליצור קשרי עבודה עם האוניברסיטה העברית בירושלים ופרופ' לואי גוטמן מהמכון למחקר חברתי שימושי בירושלים. לאחר יצירת הקשר עם האקדמיה בישראל, מחקריו התמקדו בתרבות המהגרים לישראל ביחס ליחסיהם עם הבירוקרטיה הממשלתית. באוניברסיטה העברית הוא ייסד את המכון לקומוניקציה.
בשנת 1967 נענה כ"ץ לבקשת ממשלת ישראל ועמד בראש צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית. במרץ 1969 הודיע על התפטרותו מתפקיד זה. עבודתו זו שולבה מאוחר יותר במחקריו על הכנסת המדיה הטלוויזיונית למדינות עולם שלישי ועל בחינת ההשפעות ארוכות הטווח של הטלוויזיה על התרבות בכלל ותרבות הפנאי בפרט. כמו כן הוא עבד כיועץ לרשת הטלוויזיה BBC. ביוני 1974 עמד בראש צוות חשיבה למערכת ההסברה ההסתדרותית שהקימה ההסתדרות הכללית.
בשנים 1976–1979 כיהן כנשיא הרביעי של האגודה הסוציולוגית הישראלית. בשנים 1987–1996, לאחר מותו של לואי גוטמן, שימש כ"ץ כמנהל המכון למחקר חברתי שימושי. במקביל, המשיך בתפקידיו האקדמיים. בשנת 1992 הצטרף לסגל, הקים וניהל את בית הספר הבינלאומי לחוקרי תקשורת במסגרת בית הספר לתקשורת ע"ש אננברג (אנ') שבאוניברסיטת פנסילבניה.
לימודי התקשורת בישראל

אליהוא כ״ץ היה מאנשי דור המייסדים של לימודי התקשורת בישראל, הידע הרב שצבר מחוץ לישראל ואישיותו הייחודית תרמו להתגבשות תוכנית הלימודים ולעיצוב גישות המחקר בתחום.
באמצע שנות ה-60 נמנה כ"ץ עם מייסדי המחלקה לתקשורת ועיתונאות באוניברסיטה העברית, הוותיקה ביותר מבין התוכניות האקדמיות להוראת התקשורת בישראל.
כ"ץ שאף למזג בין הכשרה אקדמית לעיסוק בפרקטיקה עיתונאית. הוא עצמו היווה דוגמה לשאיפה זו בהיותו חוקר בכיר באקדמיה שבמקביל גם הקים את הטלוויזיה בישראל והיה מנהלה הראשון. בעבודתו המחקרית התמקד בחקר השפעות אמצעי התקשורת בישראל ובעולם, ולכן זו אחת הסיבות שלימודי התקשורת בישראל נוטים לתחום של מדעי החברה ולמחקר חברתי שימושי.
בין בוגרי המחלקה לתקשורת באוניברסיטה העברית אנשי תקשורת בכירים וכן חוקרים ומרצים במחלקות לתקשורת במוסדות להשכלה גבוהה אחרים בישראל. חוקרים ישראליים רבים למדו עם כ"ץ. כך, למשל, בשנת 2015 שמונה מחברי הסגל בחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה היו מתלמידיו.
בשנת 2015 תרם כ"ץ את אוסף ספריו, למעלה מ-2,000 כרכים, למחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. האוניברסיטה ציינה שאוסף זה הוא בעל ערך אקדמי ותרבותי רב. עוד ציינה שתרומה זו חשובה מאוד למחלקה לתקשורת בבן-גוריון, בהיותה הצעירה יותר מבין המחלקות לתקשורת באוניברסיטאות בישראל. באירוע פתיחת שנת הלימודים, בו ניתנה התרומה, אמרה נשיאת אוניברסיטת בן-גוריון, פרופ' רבקה כרמי, על תרומתו של כ"ץ: "אתה אבי התקשורת בישראל ואני מקווה שהקשר הזה בינך לביננו ילך ויתהדק. אני בטוחה שמה שאתה עוד יכול ללמד, אנשים צעירים עוד לא למדו".
פרסים והוקרה

כ"ץ זכה על עבודתו בפרסים ותוארי כבוד שונים. בהם:
פרס בורדה לשנת 1977, על הישגים מדעיים בתחום התקשורת החברתית.
פרס ישראל למדעי החברה לשנת 1989.
תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה בשנת 2000.
פרס מקלוהן
חיים אישיים

משנת 1951 עד לפטירתו היה נשוי לרות כ"ץ לבית טורגובניק, פרופסור למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, גם היא כלת פרס ישראל (2012), שאותה הכיר בזמן ששניהם למדו באוניברסיטת קולומביה, ולהם שני בנים.
התגורר בשכונת קטמון בירושלים.
נפטר ב-31 בדצמבר 2021.
הערות שוליים

↑  גלילי: ההכרעה על הפעלת הטלוויזיה-תוך חודש, דבר, 3 באוגוסט 1967
↑  אליהוא כ"ץ התפטר, על המשמר, 18 במרץ 1969
↑  פרופ' כץ ועוזי פלד הוזמנו לייעץ לשרותי שידור באירופה, למרחב, 15 באפריל 1970
↑  מודעה - צוות חשיבה למערכת ההסברה ההסתדרותית, מעריב, 3 ביוני 1974
1 2  רן בוקר, פרופסור אליהוא כ"ץ הלך לעולמו בגיל 95, באתר ynet, 1 בינואר 2022
↑  המחלקה לתקשורת ועיתונאות ע"ש נח מוזס, האוניברסיטה העברית. "רקע היסטורי". נבדק ב-2018-04-24.
↑  חנה אדוני וענת פירסט, מחקר התקשורת והוראתה: דילמות מובנות ופתרונות משתנים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2006
↑  החוג לתקשורת, אוניברסיטת חיפה, החוג לתקשורת - חברי סגל מהחוג לתקשורת מברכים את מורם, פרופ' אליהוא כ"ץ, עם פרישתו, באתר comm.hevra.haifa.ac.il
↑  אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - חתן פרס ישראל פרופ' אליהוא כ"ץ תרם את אוסף ספריו למחלקה לתקשורת באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באתר in.bgu.ac.il
↑  פרס קומוניקציה . לפרופ' אליהוא כץ, דבר, 24 בנובמבר 1977
↑  פרופ' אליהוא כ"ץ - חתן פרס ישראל לשנת תשמ"ט, מעריב, 31 באוקטובר 1988
↑  מקבלי התואר דוקטור כבוד מאוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת חיפה
↑  דב גיל-הר, הלך לעולמו פרופ' אליהוא כ"ץ, ממקימי הטלוויזיה הישראלית ומנהלה הראשון, באתר כאן-תאגיד השידור הישראלי, ‏31 בדצמבר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263768505171  PLWABN: 9810697666805606  BIBSYS: 90055510  BNE: XX985735  BnF: cb12193821c (data)  CiNii: DA01366212  GND: 118972855  ICCU: VEAV020542  ISNI: 0000 0001 1779 4917  LCCN: n50044654  LNB: 000313203  NDL: 00445254  NKC: jn20011210151  NLA: 35261408  NLK: KAC201200195  NSK: 000062581  NTA: 069289859  RERO: 02-A003444536  SELIBR: 193028  SNAC: w6xp9k67  SUDOC: 030544335  VIAF: 108945733   WorldCat (עם VIAF): 108945733
טוני רוולורי

| --- | --- |

טוני רוולורי, קומיק-קון 2016
 לידה:  28 באפריל 1996 (בן 28) אנהיים, ארצות הברית 
 שם לידה:  Anthony Quiñonez 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2004 
 פרופיל ב-IMDb
 
אנטוני רוולורי (באנגלית: Anthony Revolori; נולד ב-28 באפריל 1996) הוא שחקן אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשל תפקידו כזירו מוסטפא בסרטו של וס אנדרסון "מלון גרנד בודפשט", וכפלאש תומפסון בסרטים "ספיידרמן: השיבה הביתה", "ספיידרמן: רחוק מהבית" ו"ספיידרמן: אין דרך הביתה".
ביוגרפיה

רוולורי נולד בשם אנתוני ג'יי קיניונס (Anthony J. Quiñonez) וגדל באנהיים, קליפורניה. בנם של סוניה ומריו קיניונס, ילידי גואטמלה. אביו היה שחקן בצעירותו. אחיו הגדול, מריו רוולורי גם הוא שחקן. שיחק מגיל שנתיים במספר פרסומות.
קריירה

את קריירת המשחק שלו החל רוולורי ב-2004, עם תפקיד ראשי בסרט הקצר "נברסקה". מאז הופיע במספר סרטים, והשתתף בתפקידי אורח קטנים בסדרות הטלוויזיה "היחידה", "הפמליה", "קוראים לי ארל", "הבנים של טוסון" ו"חסרי בושה".
את התפקיד הגדול הראשון שלו קיבל ב-2014 כאשר גילם את דמותו של זירו מוסטפא בצעירותו, בסרט הדרמה הבריטי "מלון גרנד בודפשט" של הבמאי וס אנדרסון. בשנת 2017 הופיע בתפקיד משנה בסרט "ספיידרמן: השיבה הביתה", בתור פלאש תומפסון, ושיחק בקומדיה הפרועה "קח את ה-10" לצד ג'וש פק.
בשנת 2019 חזר לגלם את דמותו של פלאש תומפסון בסרט ההמשך "ספיידרמן: רחוק מהבית".
פילמוגרפיה > קולנוע

| שנה | סרט | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2009 | המשחק המושלם | פידל רואיז |  |
| 2014 | מלון גרנד בודפשט | זירו מוסטפא |  |
| 2015 | אומריקה (אנ') | לאלו בבגרותו |  |
| 2015 | דופ | ג'יימס "ג'יב" קאלדונס |  |
| 2016 | הגל החמישי | דמבו |  |
| 2016 | אומנות הרכב | צ'וי הררה |  |
| 2017 | סע על כביש 10 | צ'סטר |  |
| 2017 | שולחן 19 | רנזו אקברג |  |
| 2017 | ספיידרמן: השיבה הביתה | פלאש תומפסון |  |
| 2017 | המתיני בבקשה | נימו |  |
| 2018 | The Long Dumb Road | ניית'ן |  |
| 2019 | צלילי השקט | סמואל דיאז |  |
| 2019 | ספיידרמן: רחוק מהבית | פלאש תומפסון |  |
| 2020 | אמאל'ה | ברוקלין בוי |  |
| 2021 | הכרוניקה הצרפתית | מוזס רוזנטאלר (בצעירותו) |  |
| 2021 | ספיידרמן: אין דרך הביתה | פלאש תומפסון |  |
| 2023 | צעקה 6 | ג'ייסון קארביי |  |
| 2023 | אסטרואיד סיטי | ג'ן |  |
| 2023 | הילד והאנפה | תוכי | דיבוב |
| TBA | Roofman |  |  |
פילמוגרפיה > טלוויזיה

| שנה | סדרה | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2006 | היחידה | ילד | פרק: "True Believers" |
| 2007 | הפמליה | בן | פרק: "Welcome to the Jungle" |
| 2009 | קוראים לי ארל | הונאהו | פרק: "My Name is Alias" |
| 2010 | הבנים של טוסון | פאקו | פרק: "Family Album" |
| 2013 | חסרי בושה | סאנצ'ז | פרק: "The American Dream" |
| 2016 | בנו של זורן | סקוט שמידט | 5 פרקים |
| 2017 | עובדים מצטיינים | דוגי | פרק: "Party Gawds" |
| 2018–2017 | אוקיי קייאו! בואו נהיה גיבורים | צ'יימליאון ג'וניור / דולף פין | דיבוב; 2 פרקים |
| 2021–2019 | סרבנט | טובי | תפקיד חוזר; 10 פרקים |
| 2020 | Royalties | תאו | תפקיד ראשי; 9 פרקים |
| 2020 | קרייג של הנחל | נייט מוגר השלישי | דיבוב; פרק: "Pencil Break Mania" |
| 2022–הווה | מונסטר היי | דוס גורגון | דיבוב; 14 פרקים |
| 2023–2022 | ווילו והנסיכה |  | תפקיד ראשי; 8 פרקים |
הערות שוליים

↑  Anaheim teen gets ‘Grand’ movie break, Orange County Register
↑  Hines, Nico (7 March 2014). "Meet Tony Revolori, the Scene-Stealing Kid in 'The Grand Budapest Hotel'". The Daily Beast
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 14044583  BnF: cb17042071z (data)  ISNI: 0000 0004 3699 1563  LCCN: no2014109613  NKC: xx0200282  SUDOC: 189421274  VIAF: 310665615   WorldCat (עם VIAF): 310665615
אל תיתנו להם רובים

אל תיתנו להם רובים הוא שיר פציפיסטי בן 17 בתים, שחיבר נתן אלתרמן הצעיר בשנת 1934 (שהיה אז בן 23) ופורסם לראשונה בחוברת "טורים" ב-27 ביולי 1934, במלאת 17 שנים לשימוש בגז כלור במלחמת העולם הראשונה. השיר מושפע מחוויות מלחמת העולם הראשונה ובפרט לוחמת הגז במלחמה. לימים שינה אלתרמן את טעמו והתייחס לשיר כיצירה בוסרית ואף התנגד למסר הפציפיסטי שבו. לפיכך לא נכלל השיר באף קובץ שירים רשמי שיצא בחיי המשורר, ונדפס מתוך מחברותיו רק ב-1984 במסגרת הקובץ "שיריו הראשונים של אלתרמן" בהוצאת הקיבוץ המאוחד. במהלך ההתנגדות להסכמי אוסלו שימש שם השיר ככותרת לסטיקר שביקש להתריע בפני ההיתר שניתן על ידי ממשלת יצחק רבין לאספקת נשק לרשות הפלסטינית.
נסיבות כתיבת השיר

לדברי אלישע פורת, האירוע שהשפיע על אלתרמן לכתיבת השיר היה הדיווח על מותו של אחרון נפגעי התקפות הגז בפריז (או ידיעה דומה כגון הידיעה ב"דבר" אודות גורלם של נפגעי הגז המתעוורים ויוצאים מדעתם, גם 16 שנים לאחר המלחמה). השיר השתלב במגמה הפציפיסטית בכתיבה העברית, שאותה הוביל אברהם שלונסקי והיו שותפים לה משוררים נוספים כרפאל אליעז, לאה גולדברג ואלכסנדר פן, שפרסם ביולי 1935 את שירו "נגד!".
תוכן השיר

השיר הוא מונולוג אותו נושא פצוע מן המלחמה באוזניה של אחות רחמניה. בדבריו הוא מספר חוויות חיילים וזוועות מתקופת שירותו ובעיקר חוזר על כך שהרג חיילי אויב שהיו בדיוק כמוהו והפכו לאויביו רק משום שניתנו להם רובים. אלתרמן כמובן לא חווה בעצמו את חוויות המלחמה (שכן היה עוד ילד אז), אך יכול היה ללמוד עליהן מספרי חוויות המלחמה שהתפרסמו בסמוך לכתיבת השיר. בשנת 1929 פרסם אביגדור המאירי את ספרו "השגעון הגדול", וב-1932 פרסם את המשכו "בגיהנום של מטה". ב-1929 גם ראה אור ספרו של אריך מריה רמרק "במערב אין כל חדש".
המילים "אל תיתנו להם רובים", המהוות את כותרת השיר, מופיעות בשורה האחרונה: "שְׁנֵי בָּנִים לִי. שְׁנַיִם... / אֲהַבְתִּים מְאוֹד. לִבּוֹתֵיהֶם טוֹבִים. / אַךְ בְּבוֹא הַיּוֹם... לְמַעַן הַשָּׁמַיִם, / אַל תִּתְּנוּ לָהֶם רוֹבִים!".
קבלת השיר

השיר התקבל בקרב בני הנוער ובתנועות הנוער, אך לא ההנהגה ואף לא אלתרמן עצמו בשנים שלאחר כתיבת השיר קיבלוהו. השיר הולחן על ידי סטפן וולפה, שהיה קומוניסט וסבר כי שיר אמור לצמוח "מלמטה", ולכן לא מסר אותו לביצוע אמן, והוא הושר רק במסגרת תנועות הנוער. לפי האתר "זמרשת", הוא הוקלט בלחנו המקורי לראשונה בשנת 1951, מאז הוקלט מספר פעמים נוספות.
בשנת 1991 הולחן השיר מחדש והוקלט על ידי דויד ברוזה עבור אלבומו "נשיקה גנובה". בשנת 2008 הקליט גרסה נוספת לשיר, עבור התקליט "לשם שינוי - אוסף שירים לשינוי חברתי".
פרפרזה על מילות השיר בסטיקרים

במסגרת ההתנגדות להסכמי אוסלו הופץ סטיקר עם הכיתוב "אל תיתנו להם רובים", שמחה נגד אספקת נשק לפלסטינים והפך לסיסמה נגד כל העברת נשק לפלסטינים בנימוק שכל נשק שיועבר לפלסטינים ישמש לטרור נגד ישראל. הסטיקר הפופולרי נכלל ב"שירת הסטיקר" שחיבר דויד גרוסמן וביצעה להקת הדג נחש. הביטוי הופנה גם מהכיוון ההפוך - מחוגי השמאל נגד מתנחלים והשימוש החופשי מדי שהם עושים בנשקם לטענתם.
כאשר התחוללו בירושלים בשנת 2008 פיגועי דריסה שבהם השתמשו המפגעים בטרקטור, נתלו כרזות בלשון "אל תתנו להם טרקטורים".
הערות שוליים

↑  על "אל תתנו להם רובים" באתר "מילים".
↑  הא"ב הפוליטי של יוסי ביילין, באתר של יוסי ביילין.
↑  קרבנות מלחמה מתעוורים לאחר 16 שנה, דבר, 27 בנובמבר 1934
↑  ברכה, הלזה ייקרא נשף "משמרת ההסתדרות", דבר, 27 בדצמבר 1934
↑  דן לאור, אלתרמן: ביוגרפיה, תל אביב: עם עובד ('ספרית אפקים'), תשע"ד 2013. עמ' 132.
↑  לשם שינוי - אוסף שירים לשינוי חברתי.
↑  למשל אפרת וייס, מועצת יש"ע: "אל תתנו להם רובים", באתר ynet, 25 ביוני 2007
↑  יאיר חסון‏, אל תתנו להם רובים!, באתר וואלה, 17 בנובמבר 2004
↑  פנחס וולף‏, מודעות נתלו בירושלים: "אל תתנו להם טרקטורים", באתר וואלה, 27 ביולי 2008
| כתבי נתן אלתרמן |
| --- | --- | --- |
| ספרי שירה  (ושירים בולטים מתוכם) | כוכבים בחוץ (1938) (עוד חוזר הניגון • פגישה לאין קץ • האם השלישית) • שמחת עניים (1941) • שירי מכות מצרים (1944) • עיר היונה (1957) (ליל חניה) • חגיגת קיץ (1965) (שיר משמר) |  |
| משירי הטור השביעי | הלשון השוודית • מגש הכסף • מכל העמים • מכתבו של מנחם מנדל • מסביב למדורה • נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי • ניו פומבדיתא • עוד יסופר • על זאת • צריף בנגב |  |
| מחזות | פונדק הרוחות • כנרת כנרת • משפט פיתגורס • אסתר המלכה • ימי אור האחרונים |  |
| הבמה הקלה | לי-לה-לו • שוק המציאות • צץ וצצה |  |
| פזמונים ושירים נוספים | אל תיתנו להם רובים • אליפלט • זה היה בחנוכה • זמר שלוש התשובות • חנה'לה התבלבלה • כלניות • ליל חניה • ערב עירוני • קונצרטינה וגיטרה • שיר הסנדלר • שיר ערש |  |
| תרגומים | שלמה המלך ושלמי הסנדלר (תרגום ופזמונים) • בלדות ישנות ושירי עם סקוטיים • שייקספיר: יוליוס קיסר • אותלו • נשי וינדזור העליזות • מולייר: תעלולי סקפן • הקמצן • דון ז'ואן • החולה המדומה • ז'אן רסין: פדרה • ז'אן אנוי: אנטיגונה |  |
רצח (מחזה)

רצח הוא מחזה סאטירה פוליטית מאת חנוך לוין המתאר את היחסים בין היהודים לערבים בתקופה בה נכתב. המחזה הוא הסאטירה הפוליטית הרביעית והאחרונה מאת חנוך לוין.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 1997 בתיאטרון הקאמרי.
תקציר העלילה

המחזה מורכב מסדרה של רציחות, ראשית של נער ערבי בידי שלושה חיילים, שלוש שנים לאחר מכן אביו של הנער, שרק ביקש לדעת מה היו מילותיו האחרונות של בנו, רוצח חתן בליל חתונתו, תוך טענה שהוא היה אחד החיילים, אונס את כלתו, ורוצח גם אותה. המערכה הבאה, כעבור חמש שנים נוספות, מתחילה בהרהוריו של פועל בניין קשיש ובאינטראקציה שלו עם צמד זונות המנסות לשדוד אותו, כשלפתע נשמע פיצוץ והמון זועם תופס את הפועל כשעיר לעזאזל ועושה בו לינץ'. באפילוג, שמתרחש שנתיים לאחר המערכה שלישית, אחד משלושת החיילים מהמערכה הראשונה, שהתעוור באחת המלחמות, מחפש אחר אביו של הנער על מנת לומר לו מה היו מילותיו האחרונות לפני שמת. בשתי נקודות במהלך המחזה - לאחר רצח הנער ולאחר רצח הפועל - מופיע שליח על הבמה המכריז על שינוי מהותי במצב בין שני העמים, ראשית ממצב מלחמה למצב שלום ולאחר מכן ממצב שלום למצב מלחמה, אך להכרזות אלה אין כל השפעה על מעשי הרצח שהתרחשו או שעתידים להתרחש.
ניתוח המחזה

המחזה מתקדם מרצח אחד אל הבא, כאשר כל מעשה מזעזע יותר מקודמו וכולם קשורים למצב הלחימה המתמשכת בין הישראלים לפלסטינים. מבחינה זו סיומו של המחזה משקף באופן ברור את הרעיון שגישת "עין תחת עין" מותירה את כולם עיוורים, אך לוין איננו מסתפק בהצהרות חד משמעיות על מהות הסכסוך ההיסטורי אלא מציג את מורכבות הנושא במציאת שורשים עמוקים יותר בעבור הרציחות מאשר הנסיבות של אותו הרגע או "המצב" הפוליטי.
ניתוח המחזה > מערכה ראשונה

שלושת החיילים המוצגים בתחילת המחזה מייצגים שלושה טיפוסים ברורים - החייל הבלתי מוסרי ששר שירים גסים לעצמו ומעודד את חבריו לכרות את איבר מינו של הנער המת, החייל האדיש שמתייחס להכל בחוסר רגישות ובגישה עניינית, והחייל הרגיש שמעולם לא ראה אדם מת בעבר ומתקשה להתמודד עם המצב. שלושת החיילים נקראים "חייל שזוף," "חייל סמוק," ו"חייל חיוור," בהתאמה, ובכך קיים רמז שההבדל היחיד ביניהם הוא כמות הזמן שהיו בצבא - ככל שחייל מבלה יותר זמן "בשטח" כך שיזופו מעמיק וחוסר הרגישות שלו גובר. ניתן אף לראות את התקדמותו של החייל החיוור אל עבר חבריו כאשר הוא מביט בנער המת ולפתע מבין:
אלוהים אדירים, אנחנו באמת יכולים לעשות הכל!
כבר מהמערכה הראשונה ברור שמצב הלחימה המתמשכת גורם לקהות חושים, והדבר בעייתי במיוחד כאשר השליח מגיע ומכריז על בוא השלום, כאשר האנשים אינם מוכנים לו, כפי שהחייל השזוף אומר:
תפס אותנו בביצים, השלום.
בעוד חוקי המשחק משתנים בשל בוא השלום, לדבר אין ערך או משמעות עבור אלה שיקיריהם כבר נרצחו, כמו האב. השלום הגיע מאוחר מדי מכדי להציל את בנו, למרות השלום החיילים עדיין מסרבים לומר לו מה היו מילותיו האחרונות, ואין לו כל זכויות חדשות בשל המצב החדש, כפי שהקצין מבהיר לו:
הקצין: קח את הגופה וקבור אותה בלי רעש ועניין. לא נרשה הפגנות.
האב: קודם לא הרשיתם הפגנות בגלל המלחמה.
הקצין: נכון. ועכשיו בגלל השלום. אנחנו בכלל בעד שקט.
ניתוח המחזה > מערכה שנייה

המערכה השנייה המתרחשת במהלך חתונה ישראלית מתחילה בדיאלוג בין ילד וילדה המצביע על חוסר היכולת להתחמק מהמוות:
הילד: את יודעת שתמותי פעם?
הילדה: אני לא אמות.
הילד: תמותי. מוכרחים.
הילדה: אתה יודע מי אני? אני האחות של הכלה.
 הילד: זה לא יעזור לך. 
 הילדה: ואתה בכלל לא קיים. אני חולמת אותך. אם אתעורר - זה הסוף שלך.
הילד: גם זה לא יעזור לך.
המוות מוצג כאן כמשווה הגדול - לא משנה את מי מכירים או אם בוחרים לקבל אותו או לא. גישותיהם של הילד והילדה משתקפות מאוחר יותר במערכה, כאשר החתן לבסוף מקבל את מותו הבלתי נמנע בעוד הכלה מסרבת עד הרגע האחרון לקבל את מותה בגיל כה צעיר. הרציחות במערכה זו מוצגות כמעשה נקמה אקראי - החתן למעשה איננו אחד מהחיילים שהרגו את הנער (בהפקת המקור תפקיד החתן לא מולא על ידי אף אחד משלושת השחקנים שמילאו את תפקידי החיילים) - והכלה טוענת בפני האב שאין כל צדק או הגינות ברצח זה:
באיזו זכות אתה מכוון אקדח באישון לילה למישהו על סמך זיכרון מתעתע שלך? מי את שתחריב את חיינו?
לבסוף הכלה חוזרת בלחישה על השאלה שהאב עצמו הציג במערכה הראשונה: "למה?", וכפי שהחיילים ענו לו, גם הוא אומר ששאלה זו לא צריכה להישאל. למרות שרצח החתן והכלה התרחש בעת שלום, הוא עדיין יכול להיחשב תוצר של תקופת המלחמה.
ניתוח המחזה > מערכה שלישית

המערכה השלישית מתחילה בדיאלוג בין צמד הדמויות הליצניות של הפועל החלוש והפועל התשוש על ההבדל שבין הפנטזיות שבראשיהם והמציאות שסביבם. הפועל התשוש הרומנטיקן נאלץ להכיר במציאות במהרה, כאשר הוא עובר מחלומותיו על עקרות בית אירופאיות למציאות של עימות עם זונה לא כל כך יפה המנסה לשדוד אותו ולבסוף אף מובילה לרציחתו. המוות הגרוטסקי והאלים של הפועל איננו קשור למצב המלחמה בכלל אלא ישירות לאכזריות בני האדם - רק בדיעבד, לאחר שהשליח מכריז על חזרה למצב מלחמה, הרצח מקבל צידוק כאשר נטען שהפועל הוא האחראי לפיגוע ואף לרצח הזוג הצעיר במערכה השנייה. במערכה זו גם מוצג הילד מהמערכה השנייה אשר ניסה לשכנע את הילדה שלא ניתן להתחמק מהמוות והוכיח לה זאת סופית על ידי כך שמת בעצמו בפיצוץ.
משמעות המוות משתנה על פי הקונטקסט - כל עוד היה שלום הוא נחשב רצח אכזרי בדם קר אך עם פרוץ המלחמה הוא נחשב מעשה גבורה. בשלב זה במחזה כבר ברור שטבע האדם הוא זה שהוביל לרציחות, בלי כל קשר למצב המלחמה אשר יכול להוות תירוץ בלבד לדחף הבסיסי הזה. המלחמה היא למעשה רק רצח בקנה מידה נרחב יותר.
הודעותיו של השליח על מלחמה או שלום, הדומות כל כך זו לזו, מראות שאין הבדל של ממש בין שני המצבים ובכל מקרה אינם משפיעים על האירועים אלא רק על פרשנותם. שתי ההודעות נמסרות באותם מונחים, באותה רשמיות והוד, ותחת אותה הנחה שהמצב החדש הזה יימשך לעד.
ניתוח המחזה > אפילוג

שלוש המערכות מציגות את נקודות החיכוך העיקריות בין הישראלים לפלסטינים - הכיבוש הצבאי של השטחים, מתקפות הטרור על ישראל, ועבודתם של פועלים פלסטינים בישראל - כאשר בכל מצב תמיד יש צד אחד שידו על העליונה. רק באפילוג שני הצדדים נפגשים לבסוף באותה הרמה - החייל החיוור והישיש שניהם קורבנות של המלחמה, ואף יש מידה של רחמים וחמלה לבסוף, אך הם מגיעים באיחור כה רב עד שהם כמעט חסרי משמעות.
הפקות > הפקת המקור

המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון "הקאמרי" ב-1 באוגוסט 1997 בבימויו של עמרי ניצן, עם תפאורה של דרור הרנזון, תלבושות של אורנה סמורגונסקי ומוזיקה מאת ערן דינור.
בהשתתפות:
| --- | --- |
 אביתר לזר- חייל חיוור/ שכן  יורם חטב - חייל סמוק/ שכן  ארז שפריר - חייל שזוף/ שכן  נורמן עיסא - הנער - ערבי/ שכן  מכרם ח'ורי - האב - ערבי/ פועל תשוש  יוסי ידין - שליח  אבי טרמין - קצין, שכן  תכלת סמל - הילדה  אברי ארבל/תומר הלדשטיין/ארז לוי/ מיכאל רונן - הילד:  מירב גרובר - אם הכלה/ זונה כתומה  אלון אופיר/אלון נוימן - החתן/ שכן  ליאת גליק/אסנת פישמן - הכלה/ שכנה  עזרא דגן - אבי החתן/ עובר אורח/ ישיש  אילן דר - אורח  סלים דאו - פועל חלוש  אמונה צבי - זונה ורודה  אירינה שולמן - זונה סגולה  תלמידי המגמה לתיאטרון בבית הספר התיכון ע"ש תלמה ילין - ילדים
הפקות > הפקה בתיאטרון אוניברסיטת תל אביב ובצוותא

במלאת עשרים שנה להפקה המקורית הועלתה ההצגה על ידי תיאטרון אוניברסיטת תל אביב בגרסה דו-לשונית - עברית וערבית. לאחר סדרת הצגות באוניברסיטת תל אביב הועלה המחזה גם בצוותא.
בימוי: אילאיל סמל. משתתפים: ענאן אבו ג'אבר, יונתן בק, הדר גבאי, קרלוס גרזוזי, שירי לוטן פישר וירין פרי.
הפקות > הפקות זרות

רצח הוא אחד המחזות המופקים ביותר של לוין בחו"ל והוצג בניו יורק במספר הפקות, כולל הפקה של PS 122 ב-2005 והפקה של תיאטרון ה-Voice ב-2006 (מתרגמים לאנגלית כוללים את ברברה הרשב, מייקל ויסלברג, ושי אזולאי). המחזה הוצג בפולין ב-2002 בוורשה ושוב ב-2004 בורוצלב (תרגום: מיכאל סובלמן), בשוודיה (סטוקהולם) ובאנגליה (לונדון). כמו כן המחזה תורגם לצרפתית על ידי לורנס סנדרוביץ', לגרמנית על ידי שרון נוני, ולאיטלקית על ידי ארנו בר ולאורה פורטי.
בשנת 2015 הוצגה בתיאטרון הקאמרי ההפקה של תיאטרון העיר דיסלדורף, גרמניה (תרגום מעברית: מתיאס נאומן, בימוי: דדי ברון) במסגרת פסטיבל חנוך לוין הבינלאומי.
ראו גם

מאמי (אופרת רוק)
לקריאה נוספת

חנוך לוין, "רצח", בספרו ההולכים בחושך ואחרים, עמ' 81–121.
הערות שוליים

↑  חנוך לוין. ההולכים בחושך ואחרים, עמ' 86.
↑  חנוך לוין. שם, עמ' 92.
↑  חנוך לוין. שם, עמ' 95.
↑  חנוך לוין. שם, עמ' 96.
↑  חנוך לוין. שם, עמ' 103.
| מבחר ממחזות חנוך לוין |
| --- | --- | --- |
| 1968–1969 | את ואני והמלחמה הבאה (1968) • קטשופ (1969) • סולומון גריפ (1969) |  |
| 1970–1979 | מלכת אמבטיה (1970) • יעקובי ולידנטל (1972) • קרום (1975) • סוחרי גומי (1978) |  |
| 1980–1989 | יסורי איוב (1981) • הזונה הגדולה מבבל (1982) • הפטריוט (1982) • אורזי מזוודות (1983) • יאקיש ופופצ'ה (1986) • ההולכים בחושך (1989) • מלאכת החיים (1989) |  |
| 1990–1999 | הילד חולם (1993) • האשה המופלאה שבתוכנו (1994) • הזונה מאוהיו (1996) • רצח (1997) • מוריס שימל (1998) • הבכיינים (1999) • אשכבה (1999) |  |
| 2000–2009 | הרטיטי את לבי (2007) |  |
ביבליוגרפיה
התנועה למשילות ודמוקרטיה

| --- | --- |

 פעילות:  משילות ומאבק במהפכה החוקתית
 תחום:  הפרדת הרשויות
 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסדים:  יהודה עמרני ושמחה רוטמן
 תקופת הפעילות:  30 בינואר 2013 – הווה (12 שנים) 
 meshilut.org
 
התנועה למשילות ודמוקרטיה היא עמותה שהוקמה בשנת 2013, ומטרתה, כאמור באתר העמותה, "שמירת האיזונים בין מרכיבי הדמוקרטיה השונים במדינת ישראל", לרבות הכרעת הרוב, זכויות הפרט, הגינות שלטונית ושקיפות.
מטרה

אנשי התנועה מאמינים כי בשנים שקדמו להקמתה הגבירה המערכת המשפטית את עיסוקה בהכרעות ערכיות, מוסריות ופוליטיות, ובכך היטשטשו הגבולות בין המערכת המשפטית, על שלוחותיה, לסמכות נבחרי הציבור. במקרים שבהם נושאי התפקידים במערכת המשפט חלוקים על דעת הממשלה והכנסת גובר כוחם של המשפטנים. כך נבחרי הציבור מוצאים את עצמם מנועים מלקדם ולבצע את המדיניות שלשמה נבחרו מחד, ומאידך הנושאים שאמורים להיות בליבת פעילותה של המערכת המשפטית מוזנחים. מטרת התנועה להביא לשינוי מצב זה.
פעילות

פעילות התנועה מתמקדת במחקר לבחינה ואיתור סוגיות במערכת המשפט, הצפתן לתודעה הציבורית וקידום הצעות לחקיקה בכנסת.
פעילות > מערכת בתי המשפט

התנועה עתרה בדרישה ששופטי בית המשפט העליון יפרסמו את יומניהם בדומה לדרישה משרי הממשלה. מהיומנים עלה כי השופטים מקיימים התייעצויות לפני ישיבות הוועדה לבחירת שופטים, ולטענת התנועה, זאת בניגוד לחוק המחייב את חברי הוועדה לפעול בהתאם לשיקול דעתם הבלעדי. התנועה טוענת כי יש להוציא את השופטים מההליך ולהעבירו לידי הפוליטיקאים. בנוגע ל"וועדת השתיים", התנועה הגישה בקשת חופש המידע. ב-2018, התנועה חשפה את קיומו של "מאגר יהלום", הכולל מידע על עורכי דין מועמדים לשיפוט, ונאבקה עד לרישומו כחוק. עם זאת, מאגר נוסף בשם "שרביט", שמכיל מידע אישי נוסף על מועמדים, לרבות רישומים פליליים ומידע לגבי חובות פרטיים, טרם הוסדר.
בשנת 2019, בעקבות פנייתה של התנועה, הורה היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, להנהלת בתי המשפט להפסיק את המעקב אחר אזרחים המתבטאים נגד שופטים ברשתות חברתיות. בנוסף, בעקבות ביקורת התנועה על אופן השיבוץ של שופטי בג"ץ בתיקים בעלי רגישות פוליטית, או מדינית וטענה להטיה בבחירת ההרכב הדן בעתירה, הוציאה נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, נוהל שלפיו שופטי בג"ץ לא יוכלו לבחור עוד מי יישבו עמם בהרכב שדן בדחיית עתירות.
באפריל 2024 עתרה התנועה נגד הקמת צוות לבחינת הדלפת פסק הדין שביטל את עילת הסבירות על ידי ממלא מקום נשיא בית המשפט העליון. בעתירה נטען שהסמכות לטפל בענייני ביטחון מידע נתונה בלעדית לממונה על הביטחון בהנהלת בתי המשפט הכפוף לשר המשפטים ולא לנשיא בית המשפט העליון. כן נטען שממלא מקום נשיא בית המשפט העליון נתון בניגוד עניינים בעניין. העתירה נדחתה, אך הביאה לשינוי שאלוני ניגוד העניינים בהם השתמשה הנהלת בית המשפט.
באוקטובר 2024 עתרה התנועה נגד השתתפות השופטים נעם סולברג ודפנה ברק ארז בישיבה של הוועדה לבחירת שופטים בה ייבחר נשיא בית המשפט העליון, לאור היותם מועמדים לתפקיד נשיא בית המשפט העליון על פי שיטת הסיניוריטי. העתירה נדחתה בנימוק שהדיון בוועדה למינוי נשיא בית המשפט העליון עוסק במינוי ספציפי ולא בדיון עקרוני בשיטת הסיניוריטי.
פעילות > מינוי משפטנים בשירות המדינה

טרם הדיון על מינויו של שי ניצן לפרקליט המדינה עתרה התנועה לבג"ץ בדרישה לעכב דיון זה, אך העתירה נדחתה. עם סיום תפקידו בשלהי 2019 תמכה התנועה בעמדת שר המשפטים אמיר אוחנה בדבר סמכותו למנות ממלא מקום לפרקליט המדינה בזמן תקופת בחירות, בניגוד לעמדת היועץ מנדלבליט.
בינואר 2017 הגיש ח"כ אמיר אוחנה, ביוזמת התנועה, הצעת חוק המבקשת לאפשר לשרים למנות יועצים משפטיים למשרדם במינוי אישי. היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, התנגד להצעת החוק, אך היא עברה בקריאה טרומית.
בשנת 2023 עתרה התנועה עם תנועות אחרות נגד השתתפות היועצת המשפטית לממשלה ואנשיה בדיונים על חוק לצמצום סמכויות היועץ המשפטי לממשלה. העתירה נדחתה.