מסע לארקטורוס
עלילה > בריטניה (פרקים א'–ה': הסיאנס, הרחוב, מצפה הכוכבים סטארקנס, הקול, ליל היציאה לדרך)

הסיפור נפתח בשעה שמונה בערב בחודש מרץ, במעונו של סוחר דרום-אמריקאי אמיד בשם מונטגיו פאול, המתגורר בהמפסטד, לונדון, אנגליה, מיד לאחר הגעתו למקום של מדיום העונה לכינוי "בית-אחורי". הלה הוזמן למשכנו של הסוחר לצורך עריכת טקס סיאנס להנאתם של קהל חבריו, הצפויים להגיע בהמשך הלילה לקראת השעה תשע. פאול מתאר בפני אורחו את הסידורים השונים שערך על מנת להפיק אווירה תיאטרלית עבור האירוע המיוחד, ומפנה אותו אל אחותו, גברת ג'יימסון, המשמשת בתור המארחת שלו. כאשר היא שואלת אותו לפשר טבען של יכולותיו עונה לה המדיום בקצרה, ”אני חולם בעיניים פתוחות, והאנשים שמסביבי רואים את חלומי”.
האורחים הראשונים מתחילים להופיע על מפתן הדלת לקראת השעה המיועדת, וביניהם שופט בדימוס בגיל שיבה בשם קנת סמית', יבואן הקפה פריור, סוחר המניות לאנג, ופרופסור ידוע לפסיכולוגיה בשם הלבארט. הקבוצה הקטנה סועדת את ליבה על קפה, משקאות ליקר וסיגריות, כאשר לפתע מגיעה למקום אורחת נוספת בשם גברת טרנט, מספר דקות לאחר השעה שנקבעה. נרמז קלות כי היא ופאול מנהלים רומן זה עם זו על אף נישואיה לאחר, והיא מספרת לחבורה אודות שתי דמויות מסתוריות בשם מסקול ונייטספור, ”שני אישים יוצאים מן הכלל”, אותם הכירה זמן קצר לפני כן והזמינה להשתתף בטקס.
חרף זאת, מבקש המדיום להתחיל מיד מבלי להמתין לשאר האורחים. הקבוצה מתכנסת בחדר הטרקלין אשר הוסב במיוחד למעין אודיטוריום שבמרכזו ניצבים שני כיסאות עבור המדיום, ומסביבו חצי מעגל של כיסאות עבור האורחים, כל זאת על רקע סצנה תיאטרלית של אופרת חליל הקסם מאת מוצרט, אשר מתחילה להתנגן בידי תזמורת נסתרת עם כניסתם של האורחים. תחילה מבקש מהם המדיום לערוך בדיקה מקיפה ברחבי החדר, ובנוסף מתיר להם לערוך עליו חיפוש גופני, כדי לוודא שאינו מתכוון להתל בהם באמצעות אחיזת עיניים או בעזרת מעשי רמאות כלשהם.
לבסוף קם הלה על רגליו ונואם בפני הקבוצה, ”גבירותי ורבותי, אתם עומדים לחזות בהתגשמות. פירוש הדבר הוא שאתם הולכים לראות דבר כלשהו מופיע בחלל החדר שלא היה בו קודם לכן”; כאשר הוא מתיישב בשנית ומתכונן לפתוח במלאכתו נכנס המשרת לחדר ומכריז על בואם של מסקול ונייטספור, חבריה של גברת טרנט. אך לפני שמי מבין הנוכחים מספיק לפנות אל שני האורחים החדשים המברכים את פניהם, מפלח את אוויר החדר רעש אדיר של התרסקות חזקה המזעזע את יסודות הבית, הטועים לחשוב כי קומתו העליונה קרסה. המשרת נקרא להיכנס חזרה פנימה, אך טוען במבוכה כי אינו שמע דבר.
לאחר שהוא מרגיע את הקהל הנסער שב המדיום למקומו ומסתכל קדימה בעיניים פקוחות לרווחה, על אף שמבטו נותר מרוכז בדבר-מה הנמצא מעבר לנראה לעין, שכן יכולותיו מתוארות בהיקש, ”הקיר המפריד בינו לבין העולם הרוחני נשבר במקומות רבים”; כעבור עשר דקות של המתנה בוקע ערפל קלוש מתוך הרצפה והופך באיטיות לענן מוחשי, אשר לתדהמת האורחים מתגבש בהדרגה לכדי צורה של בן אדם המרחף באוויר ומשתרע לבסוף על הכיסא הסמוך לזה של המדיום.
אחת הנשים מתעלפת וכמה מהאורחים עוזבים את החדר למראה הדמות המצמררת הנדמית כגווייה, על אף שמצבה אינו מתואר כמוות לאחר החיים, אלא לפניהם. המדיום דורש לעצור את המוזיקה המתנגנת מיד, ומתיר לאורחים להתקרב לעבר הדמות, ואף לגעת בה. היחיד שעושה כדבריו הוא פאול, התופס בידה השמוטה של הרוח ולוחץ עליה בחוזקה, דבר הגורם לה לפקוח את עיניה ולהביט בו עם חיוך מסתורי על שפתיה, בטרם חולף בגופו זרם עוצמתי של עונג צרוף.
לפתע נפרצת דלת החדר בחוזקה ואדם זר ונמוך קומה מסתער פנימה ללא כל הזמנה ומבלי שבואו הוכרז על ידי המשרתים. הוא טופח על שכמו של פאול בגסות ומטיח אותו כנגד הקיר, בטרם פונה אליו המדיום ומזהיר אותו שלא לפגוע לרעה ברוח, דבר אשר להתגלות כלא-מהנה ביותר עבורו. ”אכן, כי ללא הנאה הערב שלנו ייהרס, נכון?”, לועג לו הזר לפני שהוא תופס את דמות הרפאים ושובר את צווארה בקול ריסוק חד מול עיניהם של האורחים הנדהמים. הדמות נופלת ארצה עם חיוך פראי על פניה, והחדר מתמלא בצחנת גופות עד שהיא מתפוגגת לערפל ונעלמת כליל.
האורח החדש פונה באחת למסקול ולנייטספור, והשלושה הולכים לשוחח זה עם זה לצד האח הבוערת. הוא שואל את מסקול האם ירצה לבקר בארץ בה פירות מהסוג שזה עתה ראה גדלים, וכאשר חוקר הלה לפשר זהותו מכנה אותו נייטספור בשם קראג, ומציע כי יצאו החוצה אל הרחוב החשוך על מנת להמשיך לדון בהצעתו המסתורית.
השלושה יוצאים מביתו של פאול לחשכת הלילה הקריר ונעמדים זה לצד זה תחת מנורת רחוב. נייטספור וקראג פותחים בשיחה קלה, ומסקול מתרשם כי השניים מכירים איש את רעהו זה מכבר. נייטספור מכנה את ארשת פניה של ההתגשמות בה זה עתה חזו בתור הבעת פניו של קריסטלמן, ושואל את קראג אודות ישות מסוימת הקרויה סורטור. מסקול, עם זאת, נותר מבולבל, ואינו מבין את פשר חילופי הדברים החידתיים שביניהם. קראג פונה אליו לראשונה וטוען כי המקום ממנו הגיעה ההתגשמות הוא למעשה כוכב לכת קטן בשם טורמנס הסובב כוכב גדול ממנו בשם ארקטורוס, בו אותה ישות שוכנת, ומתעקש כי עליהם להמריא לשם בעקבותיה.
תחילה חושב מסקול את דבריו לבדיחה או למהתלה על חשבונו, ומעשן את מקטרתו תוך כדי שהוא בוחן אותו בספק. קראג ממשיך לספר אודות מצפה כוכבים בשם סטארקנס הניצב לחופיה הצפוניים של סקוטלנד, ממנו הם עתידים להמריא לארקטורוס, ושואל תוך כמה זמן יוכל הלה לסיים את ענייניו הפרטיים בטרם יפתחו במסעם. כאשר מבקש ממנו מסקול בתגובה לשים את עצמו בנעליו ולהוכיח לו ראשית כי אכן יש אמת כלשהי בדבריו, נוזף בו קראג קלות באומרו, ”אל תהיה טיפש ותסרב לקבל מתנה מידי המזל, מתנה הנדחית אינה מוצעת פעם שנייה”.
קראג, עם זאת, תופס לבסוף בידו של מסקול, מה שגורם לזרם חד ופתאומי של כאב לחלוף בכל גופו, בטרם חזיונות לא-מוכרים מתחילים להופיע מול עיני רוחו, ”תמונות ורעיונות משונים החלו לחלוף באי-סדר עשיר במחשבתו”. לאחר מכן שולף הלה עדשת זכוכית קטנה מכיס חולצתו ומושיט אותה לעברו. מסקול נדהם לגלות שהיא שוקלת לפחות עשרה קילוגרמים וכי הוא מצליח להרימה רק בקושי רב. בהביטו דרכה לעבר שמי הלילה הוא מבחין בשתי שמשות, האחת צהובה וענקית והשנייה תכולה וקטנה ממנה, המסתובבות זו כנגד זו כמעין כוכב כפול. ביניהן נע באיטיות כוכב לכת קטן המקיף במסלול את השמש הגדולה יותר כלוויין טבעי. מסקול מתרשם מכך אך עדיין נותר מלא ספקות, ולבסוף גומר אומר בדעתו להיענות להצעתו של קראג, אולם רק לאחר שהוא מביט שוב לעבר השמיים בעין בלתי מזוינת ונתקף בגעגועים לא ברורים אותם אינו מצליח להסביר, ובתחושה כי גורלו כרוך בדרך כלשהי עם אותו עולם מרוחק.
כעבור מספר ימים מגיעים מסקול ונייטספור לתחנת הרכבת הקרובה ביותר למצפה הכוכבים הנידח ופותחים בצעידה רגלית ארוכה לאורך הדרך הצוקית והקשה. המקום מתגלה לבסוף כהתיישבות קטנה ושוממת ללא כל נפש חיה בסביבתה, המורכבת מבניין מגורים בודד, סדנת עבודה, ובמרחק-מה מהם, בקצהו של צוק המשקיף על הים הצפוני, בניין מרובע עשוי אבן גרניט המשמש בתור המצפה עצמו. בהגיעם למפתן הבית נתקלים השניים בדלתות נעולות ובחלונות סגורים, ופורצים פנימה רק כדי לגלות כי המקום ננטש לפני זמן רב. לאחר שאינם מוצאים כל זכר לעקבותיו של קראג הם מחליטים להתמקם באחד החדרים המאובקים. מסקול פותח את ארון המזווה ומבחין בשני בקבוקי זכוכית ארוכים המכילים נוזל חסר-צבע ונושאים תוויות נייר ישנות עליהן נכתב ”קרני שוב סולאריות” ו”קרני שוב ארקטוריות”. כאשר הוא שואל את נייטספור לפשר טבען של קרני שוב מסביר לו הלה כי מדובר באור אשר שב חזרה למקורו, ומרחיב את דבריו בחידה נוספת, ”אלא אם כן אור נמשך, באותה מידה בה הוא נדחף, הכיצד פרחים יצליחו להזיז את עלי הכותרת שלהם בעקבות השמש?”; מסקול משחרר בשגגה את הפקק הסותם את אחד הבקבוקים, אשר נעלם בפתאומיות לנגד עיניהם. נייטספור מבהיר כי תכולתו ברחה דרך החלון ולעבר השמש, לוקחת את בקבוק הזכוכית יחד עמה, על אף ששניהם נשרפו בשכבת האטמוספירה של כדור הארץ.
לקראת צהרי היום מואסים השניים בהמתנה לקראג ופותחים בחיפוש אחר מזון ושתייה ברחבי הבית. מסקול שם את ידיו על קופסת שימורים המכילה לשון פר, מעט תה, ובקבוק ויסקי יקר. לאחר שהם סועדים את ליבם הוא ממשיך לשתות לשכרה, אולם נייטספור מציע כי יצאו החוצה לטייל בחיק הטבע ויבקרו במקום סמוך הנקרא ”הפער של סורג'י”. במהלך צעידתם חוקר מסקול את חברו אודות מבנה מצפה הכוכבים הנראה באופק, והלה משיב כי הם עתידים להמריא השמימה מהבימה הנמצאת בגגו עם רדת הלילה.
ככל שמסעם מתקדם כך הופכת הדרך לקשה ומסוכנת יותר ויותר, עד שלבסוף הם מוצאים את עצמם על גבי מדף סלע גבוה בקצהו של אחד הצוקים, המשקיף מטה אל גלי הים המתרסקים על הסלעים. נייטספור מציין כי זה הוא המקום עליו דיבר קודם לכן, ונשכב ארצה כשהוא מביט מטה לעבר הים. חסר כל רעיון מוצלח יותר מחליט מסקול לחקות את מעשיו, כאשר לפתע הוא שומע רעש טנטון של הקשות תוף מרוחקות, הנדמות כאילו הגיעו מעולם אחר, אותן מכנה נייטספור בשם ”הקשות התוף של סורג'י”. כעבור זמן מה, עם זאת, מבחין הלה כי השמיים מתחילים להחשיך, ומאיץ במסקול לקום על רגליו כדי שיוכלו להספיק לשוב לביתם מבלי לאבד את דרכם.
בלכתם חזרה הם מבחינים כי השער של מצפה הכוכבים נפתח לרווחה, ומניחים שקראג הגיע למקום סוף כל סוף. נייטספור פונה להמשיך לעבר הבית, אך מסקול מתעקש כי ילכו ראשית כל למגדל. הוא נכנס פנימה בגפו ומבחין בגרם מדרגות ספירלי ארוך, אולם אינו מצליח לעלות יותר מכמה מדרגות בודדות לפני שהוא נאלץ לעצור במקומו כדי לנשום לרווחה. משקלו, כך נדמה, הוכפל פי שלושה, וריאותיו נתקפות בתחושה כי הן עומדות להתפוצץ תחת הלחץ האדיר. הוא מצליח להגיע במאמץ רב עד המדרגה העשרים ולהשלים בכך את דרכו לקומה הראשונה, ממנה הוא משקיף מבעד לחלון זכוכית רחב המהווה מעין עדשה מגדילה לעבר שמי הלילה, בהם נוצצות שתי השמשות הבהירות של ארקטורוס, וביניהן כוכב הלכת טורמנס, אותם ראה דרך עדשתו של קראג מספר ימים קודם לכן.
לפתע שומע מסקול קול לחישה באוזניו, ”אינך מבין, מסקול, כי אתה בסך הכל כלי, אשר הולך להיעשות בו שימוש לפני שהוא יישבר? נייטספור ישן כעת, אך כשהוא יתעורר אתה תהיה מוכרח למות. אתה תלך, אך הוא ישוב”; הוא יורד מטה כעבור מספר דקות ולהקלתו הרבה אינו חש יותר את תחושת המשקל הכבד מנשוא, על אף שהשפעותיו עדיין ניכרות על גופו המותש. בתשובה לשאלותיו של נייטספור מספר לו כי אינו נתקל בקראג למעלה, על אף ששמע קול בלתי מוכר כלשהו, והלה משיב לו, ”כן, אתה תשמע גם את הקולות הללו”.
בלית ברירה חוזרים השניים לבית המגורים בחיפוש אחר רמזים נוספים, ולאחר שאינם מוצאים דבר מתיישבים בחוסר מעש בחשכת החדר. מסקול מנסה לדלות פרטים נוספים מנייטספור אך הלה שומר על נימתו דיבורו החידתית והבלתי ברורה, כאשר לפתע מופיע קראג על מפתן הדלת כשבידו עששית בוהקת. דאגה ניכרת על פניו לאחר שהוא לומד מפיו של מסקול כי הלה לא הצליח לעלות במדרגות המגדל, והוא אומר לו בצער שעד שלא יצליח לעשות זאת לא יוכל להמריא לכוכב הלכת טורנס, שכבידתו הרבה יותר חזקה משל כדור הארץ. פתרונו מופיע בדמות סכין חדה ואימתנית הנשלפת מכיסו, בה הוא משתמש כדי לשסע חתכים עמוקים בידיהם של שני חבריו. הפצעים, למרבה הפתעתם, מפסיקים לדמם כעבור מספר שניות, על אף שהם נותרים פתוחים לרווחה.
בתום שיחתם הם יוצאים לדרך בעקבות קראג, השועט בפראות לעבר מצפה הכוכבים. כאשר מסקול מספר לו אודות הקול ששמע במעלה המגדל משיב לו הלה, ”זה לא דבר רע, לשמוע קולות. אבל אסור לך לחשוב לרגע כי יהיה זה חכם להקשיב לכל מה שמגיע אליך מעולם הלילה”. עם הגעתם לגרם המדרגות מצליח מסקול לעלות בקלילות ללא כל קושי, ואינו מבחין באף זכר לכבידה הקשה לה היה נתון קודם לכן. בנוסף, החלונות אינם משקיפים עוד על ארקטורוס אלא על שמי הלילה הרגילים, דבר אותו מסביר קראג בתור אשליה, ”הדברים השתנו, ידידי, מאז שפצעתי אותך. מאותה סיבה שיכולת לעלות במדרגות ללא כל מאמץ, אין לך עוד צורך לעצור ולהביט בפה פעור לעבר האשליות המחכות לך בדרך למעלה. אם היית מצליח לסיים את העלייה במהלך הסיבוב הראשון אזי היית חוזה במראות מרהיבים. מהחלון החמישי, לדוגמה, היית צופה בטורמנס כמו יבשת, ודרך השישי, כמו נוף.. אבל כעת אין עוד צורך בכך”; כאשר שואל אותו מסקול לפשר מהותו של סורטור, משווה קראג בינו לבין אותם מראות, בטענה כי אין טעם לבזבז זמן על ניסיונות לדמיין אף אחד משניהם, מאחר שממילא יראה את כולם במו עיניו תוך זמן קצר.
עם הגעתם לקומה העליונה פושטים השלושה את כל בגדיהם, ושותים כוסית של יין בצבע ענבר אותו מוזג קראג מבקבוק זכוכית שהוא שולף מקרבת מקום. הנוזל המשונה מרגיש כמו חשמל נוזלי במורד גרונו של מסקול, אך הוא מצליח להתעשת למשמע צווחת אימים המפלחת לפתע את אוזניהם, ומזכירה במעט את קול מפלצת הבאנשי. למראה פניו המבוהלות של מסקול צוחק קראג בלעג ומתבדח, ”ככל הנראה רוח סקוטית המנסה להפיק רעש מחמת החלילים של חייה הארציים כאות כבוד לראשית מסענו”.
לפני שהם מטפסים מעלה על גבי סולם ברזל קצר מסביר להם קראג כי שניהם יאלצו לישון לאורך המסע לטורמנס, אשר יימשך כתשע עשרה שעות, אך הוא יישאר ער מתוקף תפקידו כטייס הספינה. קומת הגג מתגלה כפלטפורמה שטוחה ורחבה החשופה לחלוטין לכיפת השמיים, וספינתם כגביש ענק בצורת טורפדו המרחף מספר סנטימטרים מעל הרצפה, ומורכב מתא נוסעים בעורפו וממכל מלא בקרני שוב ארקטוריות בחזיתו. לאחר שהם מתיישבים במקומותיהם מושך קראג בידית ההנעה, והספינה מתחילה לנוע לעבר הים תוך כדי המראה. הוא נותר במושב הטייס כשידיו נחות על המתגים השונים ועיניו בוחנות בפראות את לוח השעונים והמדדים שמולו, בשעה שמסקול נתקף בעייפות בלתי מוסברת ומתאמץ לשמור על עיניו פקוחות, אך מאבד את הכרתו עם חציית הספינה את האטמוספירה של כדור הארץ, ”במהירות הקרובה יותר לזו של המחשבה מאשר לזו של האור”.