stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אובידיוס
השבת אצל אובידיוס

אובידיוס מתייחס שלוש פעמים לשבת היהודית ביצירותיו. לדעת ההיסטוריון מנחם שטרן, התייחסויות אלו מעידות על הרושם שנעשה על החברה הרומאית בתקופת אוגוסטוס על ידי נוכחותה של קהילה יהודית גדולה ברומא. ביצירתו "אמנות האהבה", שפורסמה בשנת 1 או 2 לפנה"ס, הוא מציין את "היום השביעי הקדוש ליהודי הסורי" (I, 76), ולאחר מכן את "אותו היום, הפחות מתאים לעסקים, שבו חוזר חג היום השביעי שמקיים אותו הסורי של פלשתינה" (I, 413-416). ברור מתוך ההקשר, ש"הסורי של פלשתינה" זהה ל"יהודי הסורי". אובידיוס וטיבולוס הם הסופרים הרומיים הראשונים שהשתמשו בשם "פלשתינה" (Palaestinus, בסמיכות).
ביצירתו "רפואות האהבה" (220-217), שפורסמה זמן קצר לאחר מכן, נראה כי אובידיוס מודע למנהג היהודי של השבת, ומתייחס אליו ללא נימה שלילית בהתייחסו לאיסור הנסיעה בשבת: "אבל ככל שתמאן לצאת לדרך, כן הגדל דווקא ללכת; התעקש, ואלץ את רגליך הסרבניות לרוץ. אל תבקש לעצמך גשם, ולשבת של נוכרים אל תיתן לעכבך".
תרגומי כתביו לעברית

מטמורפוזות. תרגם שלמה דיקמן. ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ה (1965).
רפואות האהבה. תרגם עמינדב דיקמן. ירושלים, כרמל, תש"ס (2000). 98 עמ'. (הספר מכיל גם את תרגומו של שמואל דוד לוצטו (שד"ל) מאמצע המאה ה-19.)
אהבים (Amores). תרגם אריה סתיו. תל אביב, הוצאת תמוז, 1975. 128 עמ'.
שירי העצבת, איגרות מחוף הים השחור. תרגם עמינדב דיקמן. תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000. 224 עמ'.
מתוך - הגיבורות, תרגם מלטינית והעיר: עמינדב דיקמן, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ג', 2013.
שלוש פרשות מתוך 'לוח השנה' (Fasti), תרגם מלטינית והעיר: עמינדב דיקמן, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ו', 2016.
שמעון בוזגלו, והיא הפכה ל...: מבחר מתוך 'מטמורפוזות' מאת אובידיוס, אבן חושן, 2015.
מהדורות של טקסטים בשפות שונות

McKeown, J. (еd), Ovid: Amores. Text, Prolegomena and Commentary in four volumes, Vol. I–III (Liverpool, 1987–1998) (ARCA, 20, 22, 36).
Ryan, M. B.; Perkins, C. A. (ed.), Ovid's Amores, Book One: A Commentary (Norman: University of Oklahoma Press, 2011) (Oklahoma Series in Classical Culture, 41).
Tarrant, R. J. (ed.), P. Ovidi Nasonis Metamorphoses (Oxford: OUP, 2004) (Oxford Classical Texts).
Anderson, W. S., Ovid's Metamorphoses, Books 1–5 (Norman: University of Oklahoma Press, 1996).
Anderson, W. S., Ovid's Metamorphoses, Books 6–10 (Norman: University of Oklahoma Press, 1972).
Kenney, E. J. (ed.), P. Ovidi Nasonis Amores, Medicamina Faciei Femineae, Ars Amatoria, Remedia Amoris (Oxford: OUP, 19942) (Oxford Classical Texts).
Ramírez de Verger, A. (ed.), Ovidius, Carmina Amatoria. Amores. Medicamina faciei femineae. Ars amatoria. Remedia amoris. (München & Leipzig: Saur, 20062) (Bibliotheca Teubneriana).
Dörrie, H. (ed.), Epistulae Heroidum / P. Ovidius Naso (Berlin & New York: de Gruyter, 1971) (Texte und Kommentare ; Bd. 6).
Fornaro, P. (ed.), Publio Ovidio Nasone, Heroides (Alessandria: Edizioni del'Orso, 1999)
Alton, E.H.; Wormell, D.E.W.; Courtney, E. (eds.), P. Ovidi Nasonis Fastorum libri sex (Stuttgart & Leipzig: Teubner, 19974) (Bibliotheca Teubneriana).
Goold, G.P., et alii (eds.), Ovid, Heroides, Amores; Art of Love, Cosmetics, Remedies for Love, Ibis, Walnut-tree, Sea Fishing, Consolation; Metamorphoses; Fasti; Tristia, Ex Ponto, Vol. I-VI, (Cambridge, Massachusetts/London: HUP, 1977–1989, revised ed.) (Loeb Classical Library)
Hall, J.B. (ed.), P. Ovidi Nasonis Tristia (Stuttgart & Leipzig: Teubner 1995) (Bibliotheca Teubneriana).
Richmond, J. A. (ed.), P. Ovidi Nasonis Ex Ponto libri quattuor (Stuttgart & Leipzig: Teubner 1990) (Bibliotheca Teubneriana).
לקריאה נוספת

דבורה ברגמן – 'שירי החליפות אשר לעובד' בתרגום שבתאי חיים מאריני, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ג', 2013
שבתאי חיים מאריני – 'שירי החליפות אשר לעובד' [מפרשת נרקיסוס ואקו], דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ג', 2013
Barlosky P., “Ovid’s Metamorphoses and the History of the Baroque Art”, in A Handbook to the Reception of Ovid, J. F. Miller and C. E. Newlands, West Sussex: Wiley Blackwell, 2014, pp. 202-216.
Burrow C., “Re-embodying Ovid” in The Cambridge Companion to Ovid, P. Hardie ed., Cambridge: Cambridge University Press, 2002, pp. 300- 319.
Fumo, J. C., “Commentary and Collaboration in the Medieval Allegorical Tradition”, in A Handbook to the Reception of Ovid, J. F. Miller and C. E. Newlands, West Sussex: Wiley Blackwell, 2014, pp. 114-128.
Fielding, I., “A Poet Between Two Worlds: Ovid in Late Antiquity”, in A Handbook to the Reception of Ovid, J. F. Miller and C. E. Newlands, West Sussex: Wiley Blackwell, 2014, pp. 100-113.
Green, S. J., Ovid, Fasti 1: A Commentary, Leiden: Brill, 2004.
Herbert-Brown G., "Fasti: The Poet, the Prince, and the Plebs" in A Companion to Ovid, P. Knox, ed. Oxford: Blackwell Publishing, 2009.
Holzberg, N., Ovid: The Poet and His Work, London: Cornell University Press, 1998.
Johnson, M., Ovid on Cosmetics: Medicamina Faciei Femineae and Related Texts, London: Bloomsbury Publishing, 2016.
Miller, J. F. and Newlands, C. E. eds., A Handbook to the Reception of Ovid, West Sussex: Wiley Blackwell, 2014.
Myers K. S., “Ovid’s Self Reception in His Exile Poetry”, in A Handbook to the Reception of Ovid, J. F. Miller and C. E. Newlands, West Sussex: Wiley Blackwell, 2014, pp. 8-21.
Newlands, C., “Mandati Memores: Political and Poetic Authority in the Fasti”, in The Cambridge Companion to Ovid, P. Hardie ed. Cambridge: Cambridge University Press, 2002, pp. 200-216.
Norwood, F., “The Riddle of Ovid’s Relegatio”, Classical Philology, 58:3 (Jul., 1963), pp. 150- 163.
Simonis, A., “Ovid” in Brill’s New Pauly Supplement 2, Vol. 7: Figures of Antiquity and their Reception in Art, Literature and Music, Leiden: Brill Online, 2016.
Tarrant, R., “Ovid and Ancient Literary History”, in The Cambridge Companion to Ovid, P. Hardie ed. Cambridge: Cambridge University Press, 2002.
White, P., “Ovid and the Augustan Milieu”, in Brill's Companion to Ovid, B. W. Boyd ed., Leiden: Brill, 2001, pp. 1-25.
קתרין פטרסון

| --- | --- |

 לידה:  31 באוקטובר 1932 (בת 92) חוואיאן, הרפובליקה העממית של סין 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  Union Presbyterian Seminary, אוניברסיטת קינג 
 שפות היצירה:  סינית, אנגלית 
 יצירות בולטות:  ממלכת טרביתיה, Of Nightingales That Weep, Jacob Have I Loved, The Great Gilly Hopkins, Rebels of the Heavenly Kingdom 
 תקופת הפעילות:  מ-1966 
 צאצאים:  David L. Paterson 
 פרסים והוקרה:  מדליית ניוברי (1978, 1981)  פרס הספר הלאומי (1977)  אות ההערכה של ניוברי (1979)  Jella-Lepman Medal (2018)  אגדה חיה של ספריית הקונגרס  מדליית רג'ינה (1988)  מדליית לורה אינגלס וילדר (2013)  National Ambassador for Young People's Literature  פרס אנדרסן (1998)  פרס אסטריד לינדגרן (2006)  פרס הספר הלאומי (1979)  פרס כריסטופר  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 www.terabithia.com
 
קתרין פטרסון (באנגלית: Katherine Paterson; נולדה ב-31 באוקטובר 1932) היא סופרת ילדים אמריקאית שנולדה בג'יאנגסו שבסין בשם קת'רין וומלדורף. בשנים 2011-2010 כיהנה כשגרירה הלאומית של הקרן לספרות ילדים ואוריינות (NCBLA), וכיום היא סגניתו של נשיא הקרן. פטרסון חברה בחבר הנאמנים של מכללת ורמונט לאומנות גבוהה וחברת כבוד בוועד הבין לאומי לספרי ילדים וצעירים (IBBY). כמו כן, היא חברת כבוד במדור האמריקאי של הוועד (USBBY) וכלת פרס הנס כריסטיאן אנדרסן לשנת 1998. הפרס, שמכונה "הנובל לספרות ילדים", ניתן לסופרים ולמאיירים שספריהם תרמו באופן משמעותי ומתמשך לעולם ספרות הילדים.
ספריה, שתורגמו ל-28 שפות, קצרו שבחים וזכו להערכה כלל עולמית. הם זכו פעמיים בפרס הספר הלאומי (National Book Award) ופעמיים במדליית ניוברי (John Newbery Medal), העיטורים הלאומיים הגבוהים ביותר בארצות הברית לספרי ילדים ומבוגרים צעירים (Young Adults).
אחד מספריה הנודעים, שתורגם גם לעברית, הוא ממלכת טרביתיה, שפורסם בשנת 1978, וקיבל, בין היתר, את מדליית ניוברי האמריקאית, והוכתר כספר הטוב ביותר לשנת 1977 על ידי כתב העת של ספריות בתי הספר. בנוסף, הספר עובד לסרט.
ביוגרפיה

קתרין פטרסון נולדה בשם קתרין וומלדורף בשנת 1932 להורים אמריקאים שחיו בסין, במסגרתם עבודתם כמסיונריים. לאחר שהיפנים פלשו לסין, וגברו הסיכויים למלחמה בין יפן וארצות הברית, חזרה המשפחה לארצות הברית. הסופרת מעידה על עצמה שניסתה לכתוב כבר בגיל חמש, הגיל שבו התחילה גם לקרוא, "פשוט כי לא יכולתי לשאת את המחשבה שאינני יכולה לעשות זאת". עד שהייתה בת שמונה עשרה העתיקו היא ומשפחתה את מקום מגוריהם שמונה עשרה פעמים. משום כך, רק דברים בודדים שכתבה שרדו.
לדבריה, כתב היד היחיד שכתבה בילדותה, שהיא מתגאה בו עד היום, הוא מכתב שכתבה בגיל שבע כשהתגוררה בשאנגחאי מתוך געגועים לאביה שחי בביתם הישן בסין באזור קרבות. לאחר השיבה לארצות הברית הם השתקעו בווינצ'סטר שבווירג'יניה והיא החלה את לימודיה במכללת קינג שבבריסטול, טנסי. במכללה, היא השקיעה את מרבית זמנה בקריאת ספרות אנגלית ואמריקאית. באותה תקופה גם לימדה בבית ספר כפרי בצפון וירג'יניה.
פטרסון מספרת שעל אף אהבת הקריאה העזה שלה, מעולם לא חלמה להיות סופרת וגם לא דמיינה שתעסוק בכך, לפחות לא עד שנות העשרים שלה. בגיל עשר שאפה להיות כוכבת קולנוע או מיסיונרית, ובגיל עשרים רצתה להתחתן ולהיות אמא לילדים רבים. על כן, לימודי כתבי הקודש (Bible) והנצרות שהחלה בשנת 1955 היו עוד צעד בדרך להגשמת חלום הילדות שלה, עבודה כמסיונרית בסין. את התואר למדה בבית הספר לתארים מתקדמים בריצ'מונד שבווירג'יניה.
בשנת 1957, שבה סיימה את לימודיה, שערי סין היו סגורים בפני אמריקאים. כיוון שכך, תקוותה להיות למיסיונרית בסין נגוזה ובעצת חבר/ה מיפן, היגרה לשם. למשך ארבע שנים התגוררה ביפן, למדה את השפה המקומית ועבדה שם. במדינה האסייתית, הכירה את מי שחשבה שתינשא לו ותכננה לבלות את המשך חייה ביפן. אך כשחזרה לארצות הברית לשנת לימוד בניו יורק, פגשה כומר פרסביטריאני שלדבריה, "שינה את המשך חיי פעם נוספת". הם התחתנו בשנת 1962.
לזוג ארבעה ילדים בגירים, שניים מהם ביולוגיים ושניים מאומצים, ושבעה נכדים. אחד הילדים, דייוויד, הוא תסריטאי ובמאי, שביים את הסרט "ממלכת טרביתיה". ג'ון, בן זוגה של פטרסון, נפטר בשנת 2013 בגיל 80.
קריירה

את הקריירה המקצועית שלה כסופרת החלה פטרסון בשנת 1964, כשהכנסייה הפרסבטריאנית במרילנד ביקשה ממנה לכתוב חומרים לתוכניות לימודים עבור תלמידי כיתות ה'-ו'. מאחר שהכנסייה היא זו שהעניקה לה מלגה בשעתה שאפשרה לה ללמוד ולעבוד ביפן, היא הרגישה מחויבת להיעתר לבקשה. במהלך העבודה, פטרסון התאהבה בכתיבה, והחליטה לכתוב ספרות בדיונית, שהייתה הסגנון המועדף עליה. בעצת חברתה לכנסייה במרילנד, נרשמה פטרסון לקורס כתיבה יוצרת למבוגרים, שסייע לה רבות כדי לעמוד במשימה שלקחה על עצמה.
ההשראה לספרה של פטרסון, ממלכת טרביתיה, הייתה מותה הטרגי והפתאומי של חברתו הטובה ביותר של בנה, דייוויד, ליסה היל, מפגיעת ברק. גם לספרה "גילי הופקינס הגדולה" (באנגלית: Great Gilly Hopkins), שנכתב באותה תקופה, היה קשר למציאות: פטרסון ומשפחתה היו משפחת אומנה, ופטרסון עצמה הרגישה שאינה עומדת בתפקיד כפי שהיה מצופה ממנה.
פטרסון כתבה יותר מ-40 ספרים, מרביתם ספרי ילדים. ספריה תורגמו ל-28 שפות, ורבים מהם זכו בפרסים והיו להצלחה כלל עולמית.
כך למשל, ספרה ממלכת טרביתיה (באנגלית: Bridge to Terabithia), זכה בפרס המדף של לואיס קרול (Lewis Carroll Shelf Award), במדליית ניוברי, (John Newbery Medal) והוכתר כספר הטוב ביותר לשנת 1977 על ידי עיתון ספריות בתי הספר האמריקאי (The School Library Journal). מלבד זאת, הוא קיבל פרסים בפולין, בהולנד ובצרפת. ספרה Jacob Have I Loved זכה גם הוא במדליית ניוברי לשנת 1981 והוכתר כספר הטוב ביותר על ידי עיתון ספריות בתי הספר בשנת 1980. נוסף לכך, הוא הספר הטוב ביותר בשנות ה-80 לפי איגוד הספריות האמריקאי (ALA). ספר אחר שכתבה פטרסון, The Great Gilly Hopkins, זכה, בין היתר, בפרס הספר הלאומי (National Book Award). גם ספרה The Master Puppeteer קיבל את הפרס הלאומי לספרי ילדים.
שניים מספריה של פטרסון, Bridge to Terabithia וThe Great Gilly Hopkins עובדו לסרטים, שביים בנה, דייוויד לורד פטרסון.
בשנת 2006, קיבלה פטרסון את פרס אסטריד לינדגרן (Astrid Lindgren Memorial Award) מממשלת שוודיה. עוד קודם לכן, בשנת 2000, קיבלה את התואר "אגדה חיה" (Living Legend) מספריית הקונגרס. הסופרת הייתה מועמדת מטעם ארצות הברית לפרס הנס כריסטיאן אנדרסן פעמיים, בשנת 1979 ובשנת 1989, וקיבלה אותו בשנת 1998.
נוסף לכך, היא בעלת תארים לשם כבוד באוניברסיטת מרילנד, במכללה הפרסביטריאנית בקרוליינה הדרומית, באוניברסיטת נוריץ' שבוורמונט, ממכללת קינג שבטנסי (שבה למדה) וממוסדות אקדמיים רבים נוספים בארצות הברית. יתר על כן, גם אוניברסיטת מאונט סנט וינסנט (Mount Saint Vincent University) שבנובה סקוטיה, קנדה, העניקה לה תואר לשם כבוד.
ספרים

A Midnight Clear: Stories for the Christmas Season
A Sense of Wonder
A Stubborn Sweetness and Other Stories for the Christmas Season
The Angel and the Donkey
Angels & Other Strangers
Blueberries for the Queen
Bread and Roses, Too
Bridge to Terabithia
Brother Sun, Sister Moon
Celia and the Sweet, Sweet Water
Come Sing, Jimmy Jo
Consider the Lilies
The Day of the Pelican
The Field of the Dogs
The Flint Heart
Flip-Flop Girl
Gates of Excellencek
The Great Gilly Hopkins
Images of God
The Invisible Child
Jacob Have I Loved
Jip: His Story
The King’s Equal
The Light of the World: The Life of Jesus for Children
Lyddie
Marvin One Too Many
Marvin’s Best Christmas Present Ever
The Master Puppeteer
Of Nightingales That Weep
Park’s Quest
Parzival: The Quest of the Grail Knight
Preacher’s Boy
Rebels of the Heavenly Kingdom
The Same Stuff as Stars
The Sign of the Chrysanthemum
The Smallest Cow in the World
The Spying Heart
Stories of My life
The Tale of the Mandarin Ducks
The Tongue-Cut Sparrow
Who Am I?
The Wide-Awake Princess
הערות שוליים

1 2  אתר ספריית הקונגרס
↑  האתר הרשמי של הסופרת
↑  אתר הקרן הלאומית
↑  ריאיון שקיימו עמה סטודנטים
1 2  אתר הקרן
↑  מתוך האתר שלה
1 2  אתר סרטים
↑  ראיון עמה באתר הרשמי
↑  מתוך אתר הקרן
↑  אתר ספריה לילדים
↑  שאלות ותשובות באתר הרשמי
↑  John B. Paterson Sr.
↑  אתר ספרייה לילדים
↑  שאלות ותשובות מהאתר הרשמי
1 2  ראיון שקיימו עימה סטודנטים
↑  רשימת פרסים באתר הרשמי
↑  רשימת תוארי כבוד מהאתר שלה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266469005171  PLWABN: 9810638788305606  BIBSYS: 90077276  BNC: 000297815  BNE: XX829267  BnF: cb119187614 (data)  CiNii: DA04975727  GND: 119210606  ICCU: VIAV097493  ISNI: 0000 0001 1031 6090  LCCN: n79074318  LNB: 000014369  MusicBrainz: 47a7f298-0099-464e-bc5c-0816dcb3804e  NDL: 00452257  NKC: xx0014056  NLA: 35411610  NLG: 84372  NLK: KAC199621165  NSK: 000678311  NTA: 072823119  RERO: 02-A003674455  SELIBR: 270053  SNAC: w60p1416  SUDOC: 033047952  VIAF: 98108465   WorldCat (עם VIAF): 98108465
פול ת'רו

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1941 (בן 83) מדפורד, מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, בית הספר התיכון של מדפורד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 תקופת הפעילות:  מ-1967 
 הושפע מ:  גרהם גרין, הנרי ג'יימס 
 צאצאים:  מרסל ת'רו, לואי ת'רו 
 פרסים והוקרה:  פרס לזכר ג'יימס טיט בלק (1981)  מדליית זהב (פטרון) של החברה הגאוגרפית המלכותית (2015)  Eagle Scout (1955) 
 
פול אדוארד ת'רו (באנגלית: Paul Theroux, נולד ב-10 באפריל 1941), הוא סופר ומתעד מסעות אמריקאי, שכתב ספרים רבים ובהם יומני המסע "יריד הרכבות הגדול" (1975) והאקספרס הפאטאגוני הישן. אחדים מן הרומנים שלו עובדו לסרטי קולנוע. הוא קיבל את הפרס לזכר ג'יימס טייט בלק על ספרו "חוף מוסקיטו", שעובד לסרט באותו שם בשנת 1986 ולסדרת טלוויזיה באותו שם בשנת 2001.
אביהם של הסופרים ויוצרי סרטי תעודה מרסל ולואי ת'רו, אחיהם של הסופרים אלכסנדר ת'רו ופיטר ת'רו ודודו של השחקן והתסריטאי האמריקאי ג'סטין ת'רו.
ביוגרפיה > ילדות ונעורים

פול ת'רו נולד במדפורד, מסאצ'וסטס, השלישי בשבעה ילדים. בן להורים קתולים; אמו, אן, הייתה איטלקייה-אמריקאית ומוצא אביו, אלברט יוג'ין ת'רו, היה צרפתי-קנדי.
לאחר סיום התיכון של מדפורד, המשיך ת'רו בלימודיו באוניברסיטת מיין (1960-1959) ובאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, אותה סיים בתואר בוגר באנגלית בשנת 1963.
קריירה

לאחר סיום לימודיו הגבוהים, הצטרף ת'רו בשנת 1963 לחיל השלום כמורה במאלאווי. בתוכנית חדשה, שלח חיל השלום את מתנדביו הראשונים אל מעבר לים בשנת 1961. ת'רו עזר ליריב פוליטי של ראש הממשלה הייסטינגס באנדה להימלט לאוגנדה. כעונש על כך גורש ת'רו ממאלאווי וסולק מחיל השלום. באנדה הכריז עליו כפרסונה נון גראטה במאלאווי בשל התייצבות לצד יאטוטה צ'יזיצה. כתוצאה מכך, הרומן שכתב לאחר זאת, "Jungle Lovers", העוסק בניסיון הפיכה במדינה, נאסר להפצה במאלאווי למשך שנים רבות.
ת'רו עבר לאוגנדה בשנת 1965 ללמד אנגלית באוניברסיטת מאקררה, שם גם כתב למגזין "טרנזישן",. בתקופת עבודתו במאקררה, התפתחה ידידותו עם ראג'אט נגוי, מייסד מגזין טרנזישן, ועם הסופר ו. ס. נייפול, שהיה אז מרצה אורח באוניברסיטה. במהלך שהותו באוגנדה, איים אספסוף זועם בהפגנה להפוך את המכונית, שבה ישבה אשתו ההרה. ות'רו החליט לעזוב את אפריקה.
בני הזוג עברו עם בנם מרסל לסינגפור, שם נולד בנם השני, לואי. לאחר שתי שנות הוראה באוניברסיטה הלאומית של סינגפור, התיישבה משפחת ת'רו בנובמבר 1971 באנגליה. תחילה התגוררו בדורסט ואחר בדרום לונדון. עם התפרקות נישואיו, בראשית 1990, חזר ת'רו לארצות הברית, שם הוא מתגורר מאז.
יצירתו הספרותית

ת'רו הוציא לאור את הרומן הראשון שלו, "ואלדו", בתקופת שהותו באוגנדה; הספר זכה להצלחה בינונית. במרוצת השנים הבאות פרסם כמה רומנים נוספים, בהם "Fong and the Indians", ‏ "Jungle Lovers" ו"חוף מוסקיטו". כששב למאלאווי כעבור שנים רבות, מצא שספרו "Jungle Lovers", המתרחש במדינה זו, עדיין אסור להפצה בה. הוא הזכיר זאת בספרו "Dark Star Safari" משנת 2002.
אחרי שעבר ללונדון בשנת 1972, יצא ת'רו למסע אפי ברכבת מבריטניה ליפן וחזרה. סיפור המסע הזה יצא לאור כ"יריד הרכבות הגדול", הצלחתו הראשונה הגדולה כסופר מסעות וכיום קלאסיקה בסוגה זו. מבקר הספרים הניגרי נוּ סארו־וויווה כותב, "ספרו של ת'רו, יריד הרכבות הגדול' (1975) נמכר ב-1,5 מיליון עותקים ומוזכר לעיתים קרובות כחלוץ הגאות בספרי מסע בשלהי המאה ה-20". מאז כתב ת'רו מספר ספרי מסע, בהם מסע ברכבות מבוסטון לארגנטינה (האקספרס הפאטאגוני הישן), הקפת הממלכה המאוחדת ברגל ("The Kingdom by the Sea"), שיט בקאיאק בדרום האוקיינוס השקט ("The Happy Isles of Oceania"), ביקור בסין ("Riding the Iron Rooster"), ומסע חוצה אפריקה מקהיר לקייפ טאון ("Dark Star Safari"). ב-2015 הוציא לאור את "Deep South", המתאר ארבעה מסעות בכבישי מדינות הדרום של ארצות הברית. ב-2019 הוציא לאור את "On the Plain of Snakes", דין וחשבון של מסעותיו המקיפים במכוניתו הוא ברחבי מקסיקו. ת'רו נודע בעושר תיאוריו לאנשים ומקומות, המתובלים בשפע באירוניה, או אפילו מיזנתרופיה. עוד מאת ת'רו "Sir Vidia's Shadow", תיאור ידידותו האישית והמקצועית עם זוכה פרס נובל לספרות ו. ס. נייפול, שנקטעה בפתאומיות אחרי 30 שנה.
ת'רו הרבה לעבוד עם הצלם סטיב מק'קארי. ספרם "הדרך האימפריאלית" הופיע בשנת 1987, וצילומיו של מק'קארי כלולים ב"Deep South" של ת'רו וב"On the Plain of Snakes". מגזינים כגון הסמית'סוניאן ונשיונל ג'אוגרפיק שלחו את ת'רו ואת מק'קארי כצוות במשימותיהם.
רבים מספריו של ת'רו היו לסרטי קולנוע. הרומן "ג'ק הקדוש" משנת 1972 הוסרט בידי פיטר בוגדנוביץ' ב-1979, עם בן גאזארה בתפקיד הראשי. הנובלה "דוקטור סלוטר" הוסרטה בשם "רחוב חצי הירח" בשנת 1986, עם מייקל קיין וסיגורני ויבר. בסרטו של פיטר ויר "חוף מוסקיטו" (1986) שיחקו הריסון פורד, הלן מירן וריבר פניקס. קובץ הסיפורים הקצרים של ת'רו "השגרירות הלונדונית" היה לסדרה בת שישה פרקים בטלוויזיה הבריטית בשנת 1987. "שלג חג המולד", סרט טלוויזיה משנת 1986, עובד מן הרומן של ת'רו "שלג לונדון". ת'רו כתב את "סיפור הונג קונג", שעליו מבוסס הסרט "תיבה סינית" של ויין ואנג (1997). ב-2019 הודיעה חברת סרטי אפל ש"חוף מוסקיטו" נמצא בהפקה כסדרה בת עשרה פרקים, ששודרה ב-2021.
חייו האישיים

הרומן האוטוביוגרפי-למחצה שלו משנת 2017, "Mother Land" (וסיפור קצר קודם הקשור אליו, שהתפרסם במגזין ניו יורקר ומתרחש בפוארטו ריקו) מתייחסים לבן בכור, שנולד מקשר במכללה; נאמר, שהוא ובת-זוגו ללא נישואים מסרו את הילד לאימוץ, אך נראה שהוא חזר לחייו בזמן מן הזמנים.
כשת'רו היה באוגנדה, חבריו מצאו בשבילו משרת הוראה באוניברסיטת מאקררה בקמפלה. שם פגש את אן קאסל, סטודנטית בריטית לתואר שני שלימדה בבית ספר תיכון לנערות בקניה, באמצעות שירות התנדבות מעבר לים.
אחרי שעזבו את אסיה ודורסט, עברו בני הזוג ב-1971 לדרום לונדון, משום שהחיים שם היו זולים יותר מאשר בארצות הברית. היו להם שני בנים: מרסל ולואי, שניהם סופרים ויוצרי סרטי תעודה. ת'רו וקאסל התגרשו ב-1993.
ת'רו התחתן בשנית ב-18 בנובמבר 1995 עם שילה דונלי. אשתו מנהלת סוכנות יחסי ציבור למסעות ובתי מלון יוקרתיים. הם מתגוררים בהוואי ובקייפ קוד, מסצ'וסטס.
מחלוקת

הדיוקן, הארסי לעיתים, של זוכה פרס נובל לספרות ו. ס. נייפול בממואר שלו "Sir Vidia's Shadow" משנת 1998 עומד בניגוד חריף לדיוקן הקודם, המעריץ, של אותו סופר ב"V. S. Naipaul: An Introduction to his Work" משנת 1972. בין השניים שררה ידידות ארוכת-שנים, אבל ת'רו אמר, שאירועים במהלך 26 השנים המפרידות בין שני הספרים השפיעו על השקפתו בספר השני. שני הסופרים חתרו לפיוס בשנת 2011 לאחר פגישה מקרית בפסטיבל היי לספרות, אפיזודה המתוארת בנספח למהדורה בכריכה רכה של "צלו של סר וידיה" שיצאה לאחר מכן, ונשארו ידידים קרובים עד מותו של נייפול ב-2018.
הרומן שלו "Jungle Lovers" משנת 1971 נאסר להפצה על ידי ממשלת מאלאווי במשך שנים רבות. הרומן "Saint Jack" משנת 1973 נאסר להפצה על ידי ממשלת סינגפור למשך 30 שנה. שניהם נאסרו משום שנחשבו לביקורתיים מדי כלפי מנהיגי הממשל, או שהציגו את המדינה באור שלילי. כל ספריו של ת'רו נאסרו להפצה על ידי ממשלת האפרטהייד בדרום אפריקה, אבל ב-1995, אחרי מעבר דרום אפריקה לדמוקרטיה, תחת הנשיא נלסון מנדלה, הציב משרד החינוך של דרום אפריקה את "חוף מוסקיטו" של ת'רו כקריאת חובה לתלמידי כיתה י"ב לבחינת הבגרות בספרות.
ת'רו מתח ביקורת על הבדרן בונו והשחקנים בראד פיט ואנג'לינה ג'ולי כ"מיתומניאקים, אנשים שמתאמצים לשכנע את העולם בגדולתם" הוא אומר, כי "הרושם שאפריקה נמצאת במצוקה קטלנית ורק עזרה מבחוץ יכולה להציל אותה – שלא לומר ידוענים ומופעי צדקה – היא שחצנות הרסנית ומוליכת שולל".
פרסים ואותות הוקרה

ת'רו קיבל מספר רב של פרסים ואותות הוקרה.
עמית האגודה המלכותית לספרות והחברה הגאוגרפית המלכותית, הממלכה המאוחדת
דוקטור לשם כבוד מאת טריניטי קולג' (אנ') בוושינגטון הבירה
דוקטור לשם כבוד בספרות מאת אוניברסיטת טאפטס במדפורד, מסצ'וסטס
2015 – מדליית פטרון של החברה הגיאוגרפית המלכותית ומדליית זהב של החברה הגאוגרפית הצרפתית
1990 – פרס על מפעל חיים
1983 – מועמדות לפרס הספר האמריקאי (אנ') ל"חוף מוסקיטו"
1981 – פרס ג'יימס טייט בלאק (אנ') ל"חוף מוסקיטו"
1981 – מועמדות לפרס הספר האמריקאי על "האקספרס הפאטאגוני הישן"
1989 – מועמדות לפרס תומאס קוק לספרות מסעות (אנ') על "האקספרס הפאטאגוני הישן"
1978 – פרס ויטברד לרומן המצטיין לספרו "Picture Palace"
1977 – פרס לספרות מאת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
1972, 1976, 1977 ו-1979 – פרס עורך פלייבוי לסיפור המצטיין
1984 – נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות.
הערות שוליים

↑  פול ת'רו
↑  מי ומי בינלאומי, עמ' 1668
↑  אתר חיל השלום העולמי, "עוד על פול ת'רו (מאלאווי 1965-1963) - חיל השלום ברחבי העולם
↑  פול ת'רו: "מאלאווי שאהבתי"
↑  Living on the Edge: Paul Theroux, Peace Corps Writers כתבי חיל השלום: חיים על הקצה", פול ת'רו]
↑  וול סטריט ג'ורנאל, "פול ת'רו על פאדהילי ויליאם של קניה" 9 במאי 2017
↑  https://www.telegraph.co.uk/culture/donotmigrate/3672064/Patrick-Frenchs-biography-of-VS-Naipaul-Naipauls-friendship-with-Paul-Theroux.html Patrick French's biography of VS Naipaul: Naipaul's friendship with Paul Theroux דיילי טלגרף פטריק פרנץ', ביוגרפיה של ו. ס. נייפול: הידידות בין נייפול לת'רו] 23 במרץ 2008
↑  אתר כתבי חיל השלום, ג'ון קווין, "שיחה עם פול ת'רו" 3 במרץ 2003
↑  Dark Star Safari by Paul Theroux, page 329, Penguin edition publ. 2002, ISBN 978-0-14-028111-8
↑  ספרות מסעות, סקירות ל"יריד הרכבות הגדול"
↑  שבט כותבי המסעות, טים האניגן, סקירת ספרים
↑  ביקורת: "מה קרה כשפול ת'רו קנה ביואיק ישנה ויצא לתור את מקסיקו"25 באוקטובר 2019
↑  ג'ורדן טייכר, סלייט מגזין, "מה שסטיב מק'קארי ופול ת'רו ראו במסעם בדרום האמריקאי24 בנובמבר 2015
↑  נעמי שאבין, הסמית'סוניאן, "הדרום העמוק, כפי שהוא נראה בעיני הצלם הנודע סטיב מק'קארי.
↑  מגזין טי.וי. גייד
↑  דייב סמינארה, ניו יורק טיימס, "למה פול ת'רו אוהב את קייפ קוד"16 באפריל 2018
↑  [=https://www.theguardian.com/books/2017/sep/30/marcel-theroux-keep-life-normal-keep-work-weird ג'סטין ג'ורדן, הגרדיאן ספרים, מרסל ת'רו: "החיים צריכים להיות רגילים, העבודה צריכה להיות מוזרה"] 30 בספטמבר 2017
↑    Dean Nelson, ‏V.S Naipaul and Paul Theroux in emotional Jaipur Literature Festival reunion, The Telegraph, 21 January 2015
↑    Dean Nelson, ‏V.S Naipaul and Paul Theroux in emotional Jaipur Literature Festival reunion, The Telegraph, 21 January 2015
↑  ו.ס. נייפול ופול ת'רו חותמים סכסוך בן 15 שנים 30 במאי 2011
↑  ניו יורק טיימס, פול ת'רו, "משאו של כוכב הרוק" 15 בדצמבר 2005
↑  סוכנות ליציאום, פול ת'רו אירועים, שיחה, הרצאות 10 באוקטובר 2009
↑  פרס הסיפורת ע"ש מריה תומאס ניתן מטעם ארגון סופרי חיל השלום
↑  חברי האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280555205171  PLWABN: 9810630683005606  BIBSYS: 90122785  BNE: XX1148171  BnF: cb119263596 (data)  CANTIC: a11622660  CiNii: DA01952408  GND: 118968734  ICCU: CFIV000935  ISNI: 0000 0000 8112 9949  LCCN: n79064834  LNB: 000031933  NDL: 00458556  NKC: xx0001458  NLA: 35400890  NLG: 79497  NLK: KAC200403587  NSK: 000187383  NTA: 068448813  RERO: 02-A003895394  SELIBR: 208373  SNAC: w64t749p  SUDOC: 02715937X  Trove: 939601  VIAF: 34463664   WorldCat (עם VIAF): 34463664