stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מברשת אסלה

מברשת אסלה
מקל אסלה או מברשת אסלה הוא כלי המשמש לניקוי האסלה, בדרך כלל תוך שימוש בחומר חיטוי כלשהו.
הכלי מורכב ממברשת המחוברת למקל ארוך בעלת זיפים קשים וקצה מעוגל. הזיפים בדרך כלל עשויים מפוליפרופילן, אך בעבר השתמשו בשיער סוסים ופרים, או סנאים ומכרסמים אחרים. על פי רוב, יצורף למקל האסלה מתקן נלווה המיועד להחזיקו ולקלוט טפטופים לאחר השימוש. נוהגים למלא את המתקן בחומר חיטוי למניעת ריחות רעים.
מברשת הפלסטיק הומצאה בשנת 1932 על ידי ויליאם שופ (William C. Schopp) בקליפורניה ושנה לאחר מכן רשמה חברת המברשות האמריקנית "אדיס" (the Addis Brush Company) פטנט על ייצור מברשות אסלה מפלסטיק.
"המלך אוּבּוּ", מחזה צרפתי שנכתב על ידי אלפרד ז'ארי בשנת 1896 מתאר מוות ממברשת אסלה.
מברשת אסלה בקריקטורה משנת 1899 על פרשת דרייפוס
הערות שוליים

↑  Ubu Roi  In English Wikipedia
↑  Jeremy Piper, "Tragic lives and death by toilet brush: The Oxford Dictionary of Plays" in Times Higher Education, 26 August 2005
↑  Andrew Parker, "Toilet brush blunder death" The Sun 18 May 2010
↑  Ted Thornhill, "Toilet brush handle in buttock kills mum", The Metro, 20th May, 2010
הקרמלין בקאזאן

הקרמלין בקאזאן (רוסית: Казанский Кремль, טטרית: Qazan Kremle) הוא המבצר המרכזי בעיר קאזאן ברוסיה ומשמש כיום כמרכז השלטוני של רפובליקת טטרסטן. הקרמלין הוא מכלול מורכב ויחיד במינו של ארכאולוגיה, היסטוריה, תכנון עירוני ואדריכלות. התפתחותו החלה בתקופה הטרום מונגולית במאה ה-10, ונמשכת עד היום, אגב השפעה של האדריכלות הבולגרית והטטרית, אדריכלות אורדת הזהב, השפעה איטלקית, רוסית ומודרנית. ייחוד נוסף של המכלול הוא בכך שהוא ניצב בקצה צפון-מערבי של אזור השפעת האסלאם, במקום בו זה פוגש בסגנון פסקוב באדריכלות הרוסית. בשל כל אלה הוכרז הקרמלין של קאזאן כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
היסטוריה

התיישבות אנושית ראשונה באזור קאזאן התקיימה באלף ה-7 לפנה"ס ובאלף ה-8 לפנה"ס. במקום שרידים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה (תקופת קאזאן המאוחרת) ומתקופת הברזל במאות ה-8 לפנה"ס עד ה-6 לפנה"ס, וכן מתחילת ימי הביניים (המאה ה-4 והמאה ה-5).
החל במאה ה-10 ועד המאה ה-13 התקיימה בקאזאן התיישבות בולגרית טרום מונגולית, ובגבעת הקרמלין שכן יישוב מסחרי מבוצר ומוקף בחפיר ובחומות. במאה ה-12 נבנתה במקום מצודת אבן והעיר התפתחה כמוצב על הגבול הצפוני של בולגריה של הוולגה. במאה ה-13 הרסו המונגולים את המצודה, ובנו תחתיה סיטדל מבוצר ששימש כמרכז שלטוני של נסיך קאזאן.
באמצע המאה ה-15 השתלטה אורדת הזהב על קאזאן והקרמלין שוחזר והוגדל. לאחר כמאה שנים, באמצע המאה ה-16 היה האתר למצודת אבן ועץ שכלל את ארמונו של שליט החנאט של קאזאן שהתקיימה מ-1438 עד 1552, מסגד, קברים ונקרופוליס. הארמון עצמו שימש גם כבית אוצר וספרייה לכתבי יד, והמתחם הוקף במספר חומות שהוקמו בגבהים שונים.
ב-1552 השתלטו הרוסים על קאזאן, ואיוואן הרביעי טבח באוכלוסייה וקבע בעיר את בירתה של "ארץ הוולגה". הקרמלין הרוסי החדש היה זהה בשטחו ובתוכניתו הכללית למצודה הטטרית. אחד ממגדלי השמירה הפך למגדל הפעמונים של קתדרלת הבשורה, והמבנים הקיימים המשיכו ועמדו על תילם, ורק ייעודם השתנה. מסגדים הפכו לכנסיות, ארמון החאן היה למחסן נשק, ובמקום נוסדו שני מנזרים - מנזר השילוש ומנזר ההשתנות. מנגד, המסגד הגדול באתר נהרס ונוספו לו מבנים חדשים בחלקו הדרומי של המתחם ששמשו לצרכים מנהלתיים.
בשנת 1708 הפכה קזאן לבירתה של נפת קאזאן והעיר התפתחה. בקרמלין התרחשו מספר שינויים והמרכז השלטוני ולשכת המושל שמוקמה באזור ארמון החאן הישן עברו לחלקו הצפוני של המתחם. המתחם כולו אורגן מחדש, ונסללה הדרך שהובילה משער ספאסקי בחומה הדרומית אל שער ומגדל טייניצקאיה בצפון, וזו חילקה את המצודה לשני חלקים ברורים ושונים בייעודם - החלק המזרחי ובו ארמון המושל, המשרדים, משרדי מועצת הכנסייה, בית הבישוף וקתדרלת הבשורה; והחלק המערבי ובו המנזרים ובית הספר לקצינים.
בתקופת סטלין נהרסו רוב הכנסיות בקרמלין, והחל בשנות החמישים של המאה ה-20 חודשו החומות ומגדלי השמירה. ב-22 בספטמבר 1994 הוכרז הקרמלין כמוזיאון היסטורי, אדריכלי ואומנותי, ועבודות שחזור מקיפות החלו להיערך במקום. השינוי החשוב ביותר היה בנייתו של מסגד קולשריף במקום בו ניצב מסגד בתקופת החנאט של קאזאן, וזה נחנך בטקס רשמי ב-24 ביוני 2005. עוד חודשו קתדרלת הבשורה והאפיפיור יוחנן פאולוס השני השיב לה את האיקונין של "יולדת האל של קאזאן".
המבנים בקרמלין

הקרמלין של קאזאן שוכן בראש גבעה על הגדה השמאלית של הנהר קאזאנקה, ובשל אילוצים טופוגרפיים צורתו היא כשל פוליגון לא-רגולרי ארוך הנמתח מדרום לצפון. אורכו של הקרמלין מגיע ל-600 מטר מצפון לדרום ורוחבו נע בין 200 ל-300 מטר. גובהו המרבי מעל לסביבתו הוא 28 מטר. רוב המבנים שנמצאים כיום באתר הם מהמאות ה-10 עד ה-16, וקיימים שרידים של מבנים וביצורים שהוקמו החל במאה ה-10. עומק החפירות הארכאולוגיות נע בין 3 ל-8 מטר.
המבנים בקרמלין > קתדרלת הבשורה

קתדרלת הבשורה שוכנת במרכז חלקו הצפוני של המתחם, והיא נבנתה בשנים 1551 עד 1664. לקתדרלה הבנויה מאבן לבנה חמש כיפות ושלושה אפסיסים והיא נשענת על שישה עמודים. במשך השנים נערכו שינויים רבים במבנה ובשנות השלושים של המאה ה-20 נהרסו מגדל הפעמונים שהיה צמוד לו ומספר אלמנטים נוספים של הבניין. הכיפות הוסרו אך הושבו בשנות השבעים והשמונים. הקתדרלה הייתה סגורה לשימוש דתי בין 1925 ל-1996. בניין הבישוף בצידה הדרום-מזרחי של הקתדרלה נבנה בשנת 1829, ובניין מועצת הכנסייה הסוגר על המתחם מדרום הוקם במאה ה-18 והורחב במאה ה-19. בשטח התגלו שרידי מבנים מהמאות ה-12 עד ה-16.
המבנים בקרמלין > מנזר ההשתנות של ישו

מנזר ההשתנות שוכן בחלק הדרום-מערבי של המתחם בקרבת שער ספאסקי. בניית המנזר החלה בשנת 1557 והוא היה מרכז לפעילות דתית ולמקום קבורה של הממסד השלטוני והדתי בעיר. הקתדרלה ששכנה במרכזו של מתחם זה נבנתה בשנים 1595–1601 אך היא נהרסה בשנות ה-20 של המאה ה-20, ורק בסיסה שרד. כנסיית ניקולאי הקדוש עושה הניסים וחדר אוכל שוכנים ממערב לשרידי הקתדרלה. הכנסייה נבנתה בשנת 1558 ושופצה בשנת 1815. הקומה הראשונה של הכנסייה מהווה דוגמה למבנה המקורי. בנוסף לכך, שרדו מספר מבנים נוספים במקום, כמו בית האוצר והגלריה, ואלה מתוארכים למאה ה-17 וה-18. מתחת למנזר מערות קבורה שנחפרו בשנת 1592.
המבנים בקרמלין > ארמון המושל

ארמון המושל ממוקם בחלק הצפוני של המתחם ונבנה על שרידי ארמון החאן ממנו נותרו מספר שרידים. הארמון הנוכחי נבנה בשנים 1845–1848 והוא כולל מבנה מרכזי המוקף בקשת של מבנים נמוכים יותר מצידו הצפוני. לארמון שתי קומות, הוא עשוי מאבן וחזיתו הדרומית סימטרית ופונה לרחבה גדולה. ממערב לו צמודה לארמון כנסייה ומדרום לאחרונה ניצב מגדל סיימביקה. משמש כמעונו הרשמי של נשיא טטרסטן.
המבנים בקרמלין > מגדל סיימביקה

מגדל סיימביקה (Башня Сююмбикэ ;Söyembikä manarası) הוא מאתריו המוכרים של המתחם, והיה המבנה הגבוה בו. המגדל נוטה על צדו, וההערכה היא כי הנטייה מגיעה לכ-198 ס"מ. מועד הקמתו של המגדל אינו ידוע, ורוב החוקרים סבורים כי הוקם בסוף המאה ה-17 או בתחילת המאה ה-18, בהשפעת מגדלי הקרמלין במוסקבה. לפי המסורת הוקם המגדל על ידי איוואן הרביעי במאה ה-16 בתוך שבוע בלבד, והמלכה האחרונה של החנאט, סיימביקה, קפצה ממנו אל מותה, ומכאן שמו. בתקופת האימפריה הרוסית נשא המגדל בראשו פסל של עיט דו-ראשי, וזה הוחלף בכוכב האדום במאה ה-20. כיום מתנוסס עליו סהר.
המבנים בקרמלין > מסגד קולשריף

מסגד קולשריף (Qolşärif mäçete; Мечеть Кул-Шариф) הוא כיום המסגד הגדול ברוסיה וייתכן שבכל אירופה. המסגד נבנה בשנת 2005 בצידו המערבי של הקרמלין על חלק משטחו של בית הספר לקצינים, ובמקום בו ניצב עד 1552 המסגד המרכזי של המתחם. המסגד נקרא על שם מנהיגה הדתי של העיר שנהרג ביחד עם תלמידיו בהגנת העיר. המסגד יכול להכיל כ-1500 מתפללים, ובכיכר שלפניו יכולים להצטופף 10,000 איש נוספים. גובהם של מינרטים הוא 57 מטר. הבנייה נמשכה עשר שנים וטקס חניכת המסגד פתח את חגיגות יובל האלף של העיר. המסגד שולט על החזית המערבית של המתחם כולו והוא היה לסמל לשאיפות טטרסטן לעצמאות. במסגד שוכנים מוזיאון האסלאם, ספרייה, בית-דפוס ומשרדי האימאם.
הביצורים

הביצורים הנוכחיים ניבנו במספר שלבים, והעבודות החלו ב-1556 על בסיס הביצורים הטטרים. בניית חומות ומגדלים הסתיימה בתחילת המאה ה-17 אך בחלקים שונים נמשכה גם במאה ה-18. החומות הראשונות נבנו מאבן ובהמשך הוחלפו בלבנים. במקור היו במקום 13 מגדלים, אך חלק מהם נהרס במאה ה-19. החל משנת 1951 מבוצעות עבודות שיפוץ בביצורים. הכניסה הראשית לקרמלין היא במגדל ספאסקי שבצידו הדרומי וזה כולל גם כנסייה. המגדל נבנה בשנים 1556–1562 ושופץ במהלך המאה ה-20. עבודות ארכאולוגיות בשטח הביצורים גילו שרידים של מבנים מהמאות ה-11 וה-12 ואף קודם להן.
הביצורים והשערים: 1. שער ספאסקי (הגואל); 2. המגדל העגול הדרום-מערבי; 3. שער ומגדל ההשתנות; 4. שרידי המגדל רב-הצלעות; 5. המגדל חסר השם; 6. המגדל הצפון-מערבי; 7. שער ומגדל טייניצקאיה; 8. המגדל הצפוני; 9. שער ומגדל הגאולה; 10. המגדל הצפון-מזרחי; 11. שער ומגדל דמיטרוב; 12. מגדל מועצת הכנסייה; 13. המגדל הדרום-מזרחי.


המבנים: 14. קתדרלת הבשורה; 15. מנזר השתנות של ישו וכנסיית ניקולאי עושה הנפלאות; 16. קתדרלת מערת ההשתנות הקטנה; ;17. המשמר; 18. מגדל סיימביקה; 19. כנסיית הארמון ; 20. ארמון המושל; 21. הבניין הצפוני; 22. בניין מועצת הכנסייה; 23. בית הבישוף; 24. הבניין המרכזי; 25. בית הספר לקצינים; 26. הארסנל; 27. בניני המשרדים; 28. מסגד קולשריף; 29. הבניין המערבי; 30. הבניין הדרומי
קתדרלת הבשורה
מבט על המגדל
מסגד קולשריף מדרום-מערב. שער ומגדל ההשתנות מימין (3), והמגדל חסר השם משמאל (5)
הקרמלין מכיוון הנהר (מבט מצפון-מערב): ארמון המושל משמאל, מימין לו כיפות קתדרלת הבשורה בכחול ובזהב, במרכז מגדל סיימביקה שנטייתו לכיוון שמאל ניכרת וברקע מימין ארבעת המינרטים וכיפת התכלת של מסגד קולשריף
לואי דנטו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 במאי 1929 סובאלק, רפובליקת פולין 
 פטירה:  23 ביולי 2010 (בגיל 81) טורונטו, קנדה 
 מוקד פעילות:  קנדה 
 סוג קול:  טנור 
 
לוּאִי (יהודה אריה) דנְטוֹ (באנגלית: Louis Harry Danto;‏ 2 במאי 1929 – 23 ביולי 2010) היה חזן וטנור.
קורות חיים

דנטו נולד בעיירה סובלקי שבפולין. שימש בעיירה כסולן כבר בגיל 6. למד מוזיקה, פיתוח קול, וצ'לו בקונסרבטוריון במינסק, ומאוחר יותר בלודז'. את השכלתו היהודית רכש בישיבת מיר בברוקלין בשנים 1950–1954.
שימש כחזן במרכז היהודי של אטלנטיק ביץ', ניו יורק, ב"פארק סינגוג" בקליבלנד ולאחר מכן 30 שנה בבית הכנסת "בית אמת בית יהודה" בטורונטו משם יצא לגמלאות בשנת 1998.
דנטו נודע בעיקר בזכות שימושו בשיטת השירה האיטלקית הידועה "בל קנטו". הרפרטואר שלו כלל גם אריות אופראיות ושירי עם בשפות: רוסית, צרפתית, איטלקית, ויידיש.
היה נשוי לרוחמה ואב לשלושה.
נפטר בשמת 2010 בטורונטו.
מרל רוברטסון

| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1913 מיילס סיטי, ארצות הברית 
 פטירה:  22 באפריל 2011 (בגיל 97) סן פרנסיסקו, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  ציור, תולדות האמנות, ארכאולוגיה 
 מקום לימודים:  תיכון רוזבלט  אוניברסיטת גואנחואטו 
 פרסים והוקרה:  Orden del Pop 
 
מרל גרין רוברטסון (באנגלית: Merle Greene Robertson;‏ 30 באוגוסט 1913 – 22 באפריל 2011) הייתה מאיאניסטית (חוקרת בני המאיה), היסטוריונית של האמנות, ארכאולוגית, אמנית ואשת חינוך אמריקנית. רוברטסון נודעה במאמציה ותרומתה לשימור האמנות, האיקונוגרפיה והכתבים של בני המאיה, בעיקר בזכות שעתוקיה של תבליטים מחורבות ערי בני המאיה, כמו גם בגין ייסוד מכון פאר"י (PARI, המכון לאמנות פרה-קולומביאנית) וסדרת מפגשי השולחן העגול של פלנקה (Mesa Redonda de Palenque).
גרין רוברטסון היא כלת אות מסדר העיט האצטקי לשנת 1994 ופרס Orden del Pop (אנ') לשנת 2004.
ילדות ונעורים

רוברטסון נולדה במיילס סיטי, מונטנה. אמה, אמה-לאדה, הייתה מורה, ואביה, דארל אירווינג מק'קאן, עבד במפעל לאריזות. לגרין רוברטסון אח בשם אירווינג מק'קאן. משפחתה של רוברטסון נדדה אל ביוט ולאחר מכן אל הלנה, וב-1921 התיישבה בגרייט פולס.
את רוב ילדותה בילתה רוברטסון בעומק הטבע הפראי של מונטנה, והעידה על עצמה: "אני מנחשת שתמיד הייתי סוג של חוקרת". היא הייתה נוהגת להתלוות אל אביה במפגשים שערך עם חבריו, צ'יפים מזרם בלאקפוט, ומהם למדה את שפת הסימנים הילידית. השפעה זו תלווה אותה לתוך חייה הבוגרים ותתבטא בעיסוק במאיאניזם. השפעה חשובה נוספת הייתה מפגש מקרי ברכבת עם הצייר צ'ארלס ראסל שעורר בה, לדבריה, את הרצון להיות אמנית. משנודע לה היכן הוא מתגורר, הייתה נוהגת לבוא אל ביתו ולצפות בו מצייר.
בשנתה השנייה בתיכון עברה עם משפחתה אל סיאטל, וושינגטון. שם למדה בתיכון "רוזוולט". כשסיימה את לימודיה התיכוניים החלה ללמוד באוניברסיטת וושינגטון תואר ראשון באמנות. במהלך לימודיה האוניברסיטאיים עסקה רוברטסון בעבודות אמנות קטנות כמו עיצוב תוכניות לנשפי סטודנטים וזיגוג בעלי זהב, ובמהלך הקיצים עבדה כמדריכה במחנה קיץ.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  • Merle Greene Robertson, Never in Fear, The Pre-Columbian Art Research Institute, 2006, עמ' 13-15, 21, 25, 28, 29, 33, 34, 36, 39, 42, 43, 49, 233, 234. (באנגלית)
1 2 3 4  Marc Zender and Joel Skidmore, In Memoriam: Merle Greene Robertson, www.mesoweb.com, ‏22-04-2021 (באנגלית)
1 2 3  Ed Barnhart, Periodic Interview Series: Merle Greene Robertson, Maya Exploration Center, Periodic Interview Series, 2003, עמ' 1, 3, 5, 6
1 2 3  Jim Doyle, Digging Deep / Archaeologist Merle Greene Robertson has spent four decades uncovering treasures of Mayan civilization, SFGate, ‏04-09-2000 (באנגלית)
↑  Tom Gidwitz, Doyenne of Mayanists, Archeology "Archive", 2002
↑  Ruth Olivera, Merle Greene Robertson Collection, 1966 – 1993, Latin American Library (of Tulane University), 1998
↑  Mesoweb Reports, www.mesoweb.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007426650805171  BIBSYS: 90325298  BNE: XX1129744  BnF: cb120308217 (data)  CiNii: DA11199693  GND: 13322953X  ISNI: 0000 0001 1877 917X  LCCN: n79099033  NTA: 072258454  SUDOC: 028480929  VIAF: 73868330   WorldCat (עם VIAF): 73868330 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מרל רוברטסון".
פרידל טלר-בלום

| --- | --- |

 לידה:  10 ביוני 1932 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  30 בינואר 2021 (בגיל 88) 
 מוקד פעילות:  אוניברסיטת תל אביב 
 מקום לימודים:  מכללת האנטר, אוניברסיטת קולומביה 
 סוגה:  אופרה 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
פרידל טלר-בלום, 2011
פרידל טלר-בלום (10 ביוני 1932 – 30 בינואר 2021) הייתה זמרת סופרן ואופרה ישראלית-אמריקאית, שפעלה בעיקר בשנות ה-60.
ביוגרפיה

פרידל טלר-בלום נולדה בווינה לאמן הקברט אוסקר טלר. לאחר האנשלוס ומאסרו הקצר של אביה, נמלטה המשפחה לארצות הברית. טלר למדה במכללת האנטר ובאוניברסיטת קולומביה.
בגיל 16 החלה בהופעותיה. בין השאר הופיעה בתפקיד ויולטה בלה טרוויאטה ובתפקיד הראשי במאדאם באטרפליי. בין השאר הייתה חברה בסטודיו אופרה של המטרופוליטן אופרה בניו יורק ובאנסמבל של הפולקסאופר של וינה.
בשנת 1961 עלתה לישראל. היא הופיעה פעמים רבות בבית האופרה הישראלית בתל אביב, בין השאר בתפקיד בת יפתח ובתפקיד מרגריט באופרה פאוסט. כמו כן שרה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הקאמרית הישראלית, הופיעה בפסטיבל אבו גוש הראשון (1965), השתתפה בקונצרטים שהוקלטו ל"קול ישראל" ולתחנות רדיו נוספות. בשנת 1968 השתתפה בביצוע הבכורה ליצירתו של המלחין הישראלי יעקב גלבוע "שנים-עשר החלונות של שאגאל בירושלים".
מאז שנת 1976 ועד למותה לימדה טלר-בלום פיתוח קול וזמרה באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב, ובשנים 1985–1991 עמדה בראש המגמה הווקאלית.
מנהלת חומה

| --- | --- |
סמליל מנהלת חומה
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 משרד אחראי:   משרד הביטחון
 תאריך הקמה:  1991
 מנכ"ל:  משה פתאל
 
מִנְהֶלֶת חומה היא יחידה של המנהל למחקר ולפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון. היחידה אחראית על פיתוח וייצור מיזמי הגנה אקטיבית בתצורת הגנה רב-שכבתית, כנגד איום ירי תלול מסלול של טילים ורקטות.
היסטוריה

מנהלת חומה נוסדה בשנת 1991 על ידי עוזי רובין, בעקבות לקחי מלחמת המפרץ הראשונה.
ליחידה אחריות כוללת לפרויקט פיתוח, הצטיידות, לוגיסטיקה, ושיפורים של מערכות נשק הקשורות במיזמי ההגנה האקטיבית נגד טילים בליסטיים ורקטות. היחידה מופקדת על כלל פעילות מערכת הביטחון הקשורה בנושא. מנהלת חומה אחראית לפיתוח כלל המערכות המרכיבות את מערכת הנשק חץ לרבות הטיל והמשגר, המכ"ם ומרכז ניהול היירוט. הפרויקטים בניהול מנהלת חומה מפותחים על ידי התעשיות הביטחוניות בישראל, וחלקם גם בשיתוף תעשיות ביטחוניות אמריקניות.
נכון ל-2011 הועסקו ביחידה כחמישים עובדים, בעיקר בתחומים המבצעי-הנדסי, הכלכלי והניהולי. תקציבה לשנה זו עמד על 1.3 מיליארד ש"ח.
בדצמבר 2015 הודח מנהל מנהלת חומה, יאיר רמתי, על ידי המלמ"ב בשל עבירת ביטחון מידע שהוגדרה כ"חמורה". כממלא מקומו מונה אל"ם אבירם חסון, אשר שימש עד אז כראש מחלקת מערכות שכבה בינונית ונמוכה במנהלת חומה. במרץ 2016 מונה אל"ם (מיל') משה פתאל לראש מנהלת חומה.
מבנה מנהלת חומה

מנהלת חומה מורכבת מארבעה אגפים:
מחלקת מערכות שכבה בינונית ונמוכה - אחראית על מיזמי "כיפת ברזל" ו"שרביט קסמים".
מחלקת מערכות שכבה עליונה - אחראית על מיזמי "חץ 2" ו"חץ 3".
מחלקה כלכלית - מטפלת בתקציבים ובחוזים.
מחלקת ייצור - אחראית על ייצור המערכות והתשתיות.
ראשי מנהלת חומה

| שם | שנות כהונה |
| --- | --- |
עוזי רובין: 1990–1999
אריה הרצוג: 1999–2011
יאיר רמתי: 2012–2015
אבירם חסון (מ"מ): 2016–2015
משה פתאל: 2016 -
הערות שוליים

↑   מוטי בסוק, מנהלת חומה: פרויקטים נפגעים עקב ניהול כוח אדם לקוי, באתר TheMarker‏, 17 ביולי 2013
1 2   גילי כהן, משרד הביטחון מינה את אל"מ אבירם חסון לממלא מקום ראש מנהלת "חומה", באתר הארץ, 7 בינואר 2016
↑   אורה קורן, דלתות מסתובבות: ראש מנהלת חומה במשרד הביטחון - אל"מ (מיל') משה פתאל, באתר TheMarker‏, 3 במרץ 2016
↑  "הגנה רב-שכבתית", באתר משרד הביטחון
↑  מאת דרור מרום, ‏אריה הרצוג מונה לראש מנהלת "חומה" במשרד הביטחון, באתר גלובס, 9 בדצמבר 1999
↑  נועם אמיר, ‏לאחר ההדחה: אל"מ (מיל) משה פתאל הוא ראש מנהלת חומה החדש, באתר מעריב אונליין, 3 במרץ 2016
חורש (מאכל)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מזון 
 מוצא:  איראן 
 
חורש (בפרסית: خورش; או חורשט, בפרסית: خورشت; באנגלית: Khoresh) הוא כינוי איראני כללי למנות תבשילים במטבח הפרסי, המטבח האפגני, המטבח הטג'יקי . המילה נובעת מהמילה הפרסית "חורדאן" (בפרסית: خوردن) שפירושה "לאכול" ומילולית "ארוחה".
מאפיינים

חורש או חורשט מתייחס בדרך כלל לנזידים שונים במטבח האיראני, האפגני והוא מוגש בדרך כלל לצד פילאף (אורז). במטבחים האיראניים יש הרבה חורשים שונים עם הרבה מרכיבים ייחודיים. חורשים צמחוניים נפוצים. תבשילים איראניים משתמשים בכמויות מתאימות של זעפרן, כדי לתת טעם ייחודי וריחני. החורשים הפופולריים ביותר במטבח האיראני הם גיימך, חורשט סבזי ופסנג'אן.
סוגים

Khoresh bademjan (בפרסית: خورش بادمجان) (תבשיל חצילים): כולל חצילים, שוק כבש, עצמות או בשר בקר מבושל אופציונלי, בצל, כורכום, רסק עגבניות ועגבניות בינוניות
Khoresh Bādemjān Lapeh (תבשיל חצילים ואפונה צהובה מיובשת): זהה לקודם עם תוספת של אפונה מיובשת צהובה ואדוויה (תערובת תבלינים)
Khoresh Bāmieh (תבשיל עגבניות במיה): תבשיל טלה או בקר, במיה, תפוחי אדמה, בצל, מיץ ליים טרי ורסק עגבניות.
Khoresh bāmieh lapeh (במיה ואפונה צהובה מיובשת): זהה לקודם עם תוספת של אפונה צהובה מיובשת ואדוויה
Khoresh beh (תבשיל חבוש): נתחי טלה מבושלים עם פרוסות או קוביות של חבוש, ואפונה מיובשת צהובה; המנה הזו מוגשת תמיד עם אורז.
Khoresh ālu (תבשיל שזיפים מיובשים)
Khoresh ālu esfenaj (תבשיל שזיפים מיובשים ותרד)
Khoresh khalal (תבשיל בקר שקדים): תבשיל מקומי של העיר כרמאנשאה שבמערב איראן, מרכיביו הם בצל, כבש טלה ובשר כבש בפיסות קטנות מאוד, זעפרן והרבה שקדים פרוסים. ניתן להשתמש גם בשמן מקומי (roghan kermanshahi).
Khoresh Fesenjān או Fesenjun (תבשיל רימונים) כולל ברווז או עוף, או קציצות בקר, אגוזי מלך טחונים, בצל, מולסה רימונים וסוכר
Khoresh havij (תבשיל גזר)
Khoresh kadu (תבשיל קישואים): קישואים שלמים או חתוכים פרוסים במחבת, כבש מבושל, בקר או עוף, בצל, רסק עגבניות ועגבניות שלמות או מפרוסות.
Khoresh qārch (תבשיל פטריות)
חורש גיימך (תבשיל טלה מפוצל) כולל טלה או בקר מבושל, אפונה מפוצלת, בצל, תפוחי אדמה, רסק עגבניות וליים מיובשים
חורשט או גורמה סבזי (תבשיל עשבי תיבול וטלה) כולל שעועית אדומה או עיניים שחורות, חילבה טרייה, פטרוזיליה, כוסברה או פטרוזיליה, בצל אביבי או כרישה, עצם טלה, בצל וליים מיובשים
Khoresh kangar (תבשיל גדילן מצוי)
Khoresh karafs (תבשיל בקר סלרי) כולל כבש או בקר, סלרי, בצל, מיץ ליים טרי, נענע ופטרוזיליה
Khoresh lubia sabz (תבשיל שעועית ירוקה)
Khoresh rivās (נזיד ריבס)
Khoresh vij vij (תבשיל בשר וירקות) מלח, פלפל, אדוויה וגם שמן בשימוש במנות אלה.
הערות שוליים

↑  Willis, Virginia (2014-03-10). Okra: a Savor the South cookbook. UNC Press Books. p. 66. ISBN 978-1-4696-1443-4.
↑  Alikhani, Nasim; Gambacorta, Theresa (2023-06-27). Sofreh: A Contemporary Approach to Classic Persian Cuisine: A Cookbook. Knopf Doubleday Publishing Group. pp. 129–130. ISBN 978-0-593-32075-4.
↑  Ramazani, Nesta. "Uses of the Fruit in Cooking". Encyclopedia Iranica. נבדק ב-2008-10-11.
חורש-י לאפה בדמיאן
דייוויד כהן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  16 באפריל 1964 (בן 60) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 ידוע בשל:  "ויל וגרייס"
 השכלה:  אוניברסיטת וסליין 
 מקצוע:  תסריטאי ומפיק טלוויזיה
 פרסים והוקרה:  VH1 Trailblazer Honors (2017)  People's Choice Award for Favorite New TV Comedy (1999) 
 
דייוויד סנפורד כהן (תעתיק שם משפחתו מאוית לחלופין גם כ"קוהאן"; באנגלית: David Sanford Kohan; נולד ב-16 באפריל 1964) הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה יהודי-אמריקאי.
ביוגרפיה

כהן נולד בניו יורק, ניו יורק, בוגר אוניברסיטת וסליין. הוא בנו של התסריטאי באז כהן, אחיה של התסריטאית והמפיקה ג'נג'י כהן, וגיסם של התסריטאים כריסטופר נוקסון ומרטי נוקסון. יש לו אח תאום בשם ג'ונו.
לאחר כתיבה ל-"שנות הקסם" ול-"The Dennis Miller Show", כהן הפיק את "ויל וגרייס", "Boston Common", "בוקר טוב מיאמי", "Twins" ו-"Four Kings", "שטויות שאבא שלי אומר" ביחד עם מקס מוצ'ניק. כהן זכה בפרס אמי וב-"People's Choice Award". הוא היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
כהן ומוצ'ניק חברו יחד, ומיזגו את שמות המשפחה שלהם לשם KoMut - שמה שם חברת ההפקות שבבעלותם, אשר במסגרתה הופקו, בין השאר "ויל וגרייס" ו"שטויות שאבא שלי אומר".
הערות שוליים

↑  Hale, Mike (23 בספטמבר 2012). "Kind of Like 'Will & Grace,' but Both Guys This Time". הניו יורק טיימס. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stated in interview on Inside the Actors Studio
| ויל וגרייס |
| --- | --- | --- |
| יוצרים | דייוויד כהן • מקס מוצ'ניק |  |
| שחקנים | אריק מקורמק • דברה מסינג • מייגן מולאלי • שון הייז • שלי מוריסון • גארי גרובס • מייקל אנגרנו • לזלי ג'ורדן |  |
| דמויות | ויל טרומן • גרייס אדלר • קארן ווקר • ג'ק מק'פרלנד • רוזאריו סלזר • דמויות משנה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4957088  ISNI: 0000 0001 1937 5425  LCCN: no2003128899  NKC: xx0099430  VIAF: 91219926   WorldCat (עם VIAF): 91219926
דרופקיק מרפיס

| --- | --- |

 לידה:  קווינסי, מסצ'וסטס
 מקום הקמה:  קווינסי 
 תקופת הפעילות:  מ-1996
 סוגה:  פולק רוק, פאנק קלטי 
 חברת תקליטים:  Hellcat Records 
 שיתופי פעולה בולטים:  ברוס ספרינגסטין, The Bruisers, דונקי בויז, סטריט דוגס,
 www.dropkickmurphys.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 קן קייסי  מאט קיילי  ג'יימס לינץ'  אל באר  טים ברנן  ג'ף דה רוסה
 
דרופקיק מרפיס (באנגלית: Dropkick Murphys) היא להקת פאנק קלטי אמריקאית. הלהקה הוקמה בקווינסי, מסצ'וסטס, בשנת1996, וצברה תאוצה מקומית דרך הופעות בבארים במסגרת החגיגות השנתיות של יום פטריק הקדוש בבוסטון. הפריצה המשמעותית של דרופקיק מרפיס לתודעה הציבורית הרחבה הייתה דרך הסינגלים "Tessie" ב-2004, ו"I'm Shipping Up to Boston" ב-2006, שהפך ללהיט הגדול ביותר של הלהקה.
הסגנון המוזיקלי של דרופקיק מרפיס משלב פאנק רוק יחד עם נעימות איריות מסורתיות, באמצעות כלי נגינה כגון חמת חלילים, בנג'ו, חלילית אירית וכינור. שירי הלהקה מבוססים על טקסטים מקוריים, וכן עיבודים חדשניים לשירים איריים, בריטים ואמריקאים מסורתיים. באמצעות שיריה, נוקטת דרופקיק מרפיס עמדות במגוון רחב של סוגיות אישיות, חברתיות ופוליטיות, כגון תמיכה בארגוני עובדים, גמילה מסמים והתנגדות למלחמות.
ההופעות של הלהקה ידועות כקולניות ואנרגטיות במיוחד, תוך אינטראקציה רבה עם הקהל ואף העלאת הקהל לבמה.
הערות שוליים

↑  Hellcat Records - Artist - Dropkick Murphys, www.hell-cat.com (באנגלית) (ארכיון)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 4004277  BnF: cb150687181 (data)  ISNI: 0000 0001 0672 0808  LCCN: no2003002155  MusicBrainz: e8374874-4178-4869-b92e-fef6bf30dc04  NKC: xx0147776  VIAF: 150511520   WorldCat (עם VIAF): 150511520 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ויליאם ממלר

| --- | --- |

 לידה:  1832 בוסטון, ארצות הברית 
 פטירה:  16 במאי 1884 (בגיל 52 בערך) בוסטון, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  1847–1884 (כ־37 שנים) 
 
ויליאם ה. מַמלֶר (באנגלית: William H. Mumler, 1832 –  16 במאי 1884) היה צלם רוחות אמריקאי שפעל בניו יורק ובבוסטון. "צילום רוחות", משמעו צילום של אדם חי, כשברקע מופיעה לכאורה רוחו של אדם מת. שתי עבודותיו המפורסמות, הן של מרי טוד לינקולן עם רוחו של אברהם לינקולן, וצילום של המדיום מאסטר הארוד, עם שלוש רוחות מנחות.
תצלום הרוחות הראשון של ממלר היה דיוקן עצמי שכלל גם את מה שנראה כרוחו של בת דודתו שנפטרה. ממלר עזב את עבודתו כיהלומן, והחל לעבוד כצלם רוחות, בנצלו את מצוקתם של המשפחות שאיבדו את יקיריהן במלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר שהואשם במספר אישומים, ולמרות שזוכה מאשמת הונאה, הקריירה שלו בתור צלם רוחות הסתיימה, והוא נפטר בחוסר כל. תצלומיו של ממלר נחשבים כיום כזיוף.