ברונו בטלהיים
קורות חייו > ארצות הברית

בניו יורק התאחד בטלהיים עם אשתו ג'ינה, אך זמן קצר לאחר מכן עזב לשיקגו, ככל הנראה עקב התאהבות אשתו באדם אחר בתקופת פרידתם. בשנת 1941 נישא לטרודה ווינפלד. הוא מונה לעוזר מחקר באוניברסיטת שיקגו, ובהמשך כיהן כפרופסור באוניברסיטה, משנת 1952 ועד לפרישתו בשנת 1973.
תצפיותיו והתנסויותיו עם מצבים קיצוניים במחנה הריכוז הולידו את מאמרו הנודע "התנהגות הפרט וההמון במצבי קיצון", שפורסם בשנת 1943. המאמר היה החיבור הפסיכולוגי הראשון בנושא, ואחת העדויות המוקדמות על המתרחש במחנות. עם פרסומו, פקד הגנרל אייזנהאואר על כל קציניו באירופה לעיין בו. בטלהיים טען בו בין השאר כי לאחר שה"מוזלמנים" האמינו להצהרות החוזרות ונשנות של השומרים שאין להם כל תקווה לחמוק מגורלם, הם חדלו להיאבק וציפו למותם הקרב ובא בלי שהגרמנים עשו דבר. מכאן הסיק שכפי שיש בכוח התודעה לחסל אדם, כך יכולה גם האפשרות ההפוכה, של יצירת סביבה מעודדת, להביא לשיקום מלא של ילדים אוטיסטים. חלק מהמסקנות והעדויות שסיפק על מחנות הריכוז שנויות במחלוקת.
בגיל 35 היה למרצה בכיר לפסיכולוגיית מתבגרים, פסיכיאטריה ופדגוגיה, וכן מונה לעמוד בראש "בית הספר האורטוגני" באוניברסיטת שיקגו, כינוי שהמציא על מנת להפחית מהסטיגמה שעשויה לפגוע בקריירה העתידית של הילדים המטופלים. הטיפול בילדים אוטיסטים עמד בראש סדרי העדיפויות שלו בניהול בית הספר, ושם פיתח בטלהיים את התאוריה הפסיכואנליטית המשפיעה שלו אודות הגורמים לאוטיזם, בהשאילו את המושג "קרירות אימהית" מלאו קנר. בתאוריה שלו, תאוריית האם הקרה, טען כי הגורמים לאוטיזם הם קרירות רגשית, דחייה והרחקה של אמהות כלפי הילדים. התאוריה נחשבת למיושנת ובלתי מקובלת, אם כי היו לה עוד תומכים עד תחילת המאה ה-21. מאוחר יותר פירט בטלהיים את התיאוריות שלו לגבי אוטיזם בספרו מ-1967 Empty Fortress: Infantile Autism and the Birth of the Self. בספר הוא משווה את האוטיזם לתחושות של אסיר במחנה ריכוז:
ההבדל בין מצוקת האסירים במחנה ריכוז לבין התנאים שמובילים לאוטיזם וסכיזופרניה בילדים הוא, כמובן, שלילד מעולם לא הייתה הזדמנות קודמת לפתח חלק גדול מהאישיות.
בראשית שנות השישים ביקר בטלהיים בקיבוץ רמת יוחנן, שם שהה תקופה קצרה, וחקר את החינוך הקיבוצי. הוא פרסם את ממצאיו בספר "ילדי החלום", שראה אור בשנת 1969. הוא טען כי ילדי החינוך המשותף מתקשים ביצירת קשרים רגשיים חזקים. ממצאיו עוררו סערה וביקורת.
בספרו "קסמן של אגדות", שנכתב בשנת 1976 לאחר פרישתו מהאקדמיה, פירש מחדש מפרספקטיבה פסיכואנליטית את המעשיות המסורתיות של האחים גרים ואחרים. לדעתו משקפות האגדות את מצבו של הילד הקטן, המתמודד עם הגרועים שבפחדיו המודעים והלא מודעים, כשאין בידו אלא אומץ רוחו או מזלו הטוב. המצב מוביל אותו לעימות ישיר עם מצוקותיו, ומוצעים להן פתרונות. בנוסף, האגדות הופכות את ההבדל בין "עקרון העונג" ו"עקרון האחריות" למשמעותי. למרות כל האכזריות בהן, הן תמיד מסתיימות בטוב, ולטענתו, לסיפוריו העצובים של הנס כריסטיאן אנדרסן חסרה לעיתים פרספקטיבה חיובית זו. הספר זכה בפרס בחירת המבקרים האמריקאים בשנת 1976 ובפרס הספר הלאומי בקטגוריה של מחשבה עכשווית בשנת 1977.
עבודותיו של בטלהיים מאופיינות בחתירה לאנושיות והבנה. במשך עשרות שנים הוא נחשב לסמכות מוסרית ומקצועית בנושא חינוך ילדים והורות, בעיקר באירופה ובארצות הברית, שם הוא פרסם ספרים ומאמרים רבים בנושא זה בעיתונות המקצועית, אך לצד זאת כתב מאמרים בתחומים מגוונים בעיתונות הפופולרית. כך למשל פרסם מאמר בשנת 1976, בו טען כי סירובה של משפחת אנה פרנק להאמין באסון המתקרב גרם לכך שלא נקטו צעדים שאולי היו מצילים אותם. כמו כן היה בין המגינים הבולטים על חנה ארדנט בפולמוס שהתעורר סביב ספרה "אייכמן בירושלים", ובתגובה לביקורת החיובית שפרסם על הספר ב"ניו רפובליק", הוא וארדנט אף הואשמו על ידי הסופר הארי גולדן כסובלים מ"תופעה יהודית במהותה... שנאה עצמית". ההאשמה נגד בטלהיים כמי שסובל משנאה יהודית עצמית הופיעה גם לאחר מותו של בטלהיים עם עדויות על כך שאסר על ילדים בבית הספר האורטוגני לחגוג את החגים היהודיים, ועל כך שפעמים רבות טען בפני יהודים שהם האשמים באנטישמיות, ואף דחק בהם להתבולל.
בטלהיים חקר בין היתר את תסמונת מחנות הריכוז, וכן את האפיונים הפסיכולוגיים הייחודיים ליוצאי קיבוץ, לאחר ששהה כשבעה שבועות בקיבוץ רמת יוחנן. בין היתר טען כי לילדי הקיבוץ "רדידות רגשית" בשל חוסר ברגשות חריפים, חיוביים או שליליים, כתוצאה מריבוי גורמי החינוך. את מסקנותיו בנושא הקיבוץ פרסם בספרו "ילדי החלום" משנת 1969, כיוון שחש שיש לכך השלכות חשובות על החינוך האמריקאי. במהלך מחקרו לספר "ילדי החלום" ראיין ברונו בטלהיים בני נוער בקיבוץ רמת יוחנן. לשאלה "מה תרצה לעשות כשתהיה גדול?" ענה הטייס הישראלי לעתיד, קובי ריכטר, שהיה רוצה להיות "טייס קרב ומדען גרעין", תשובה שהייתה אחד האינדיקטורים של בטלהיים לכך שילדי הקיבוץ אינם חשופים לקשיי העולם האמיתי, אך ריכטר הגשים את חלומותיו (שירת כטיס קרב והקים חברת היי טק מצליחה ופורצת דרך) ובכך חשף את רדידות מחקרו של בטלהיים.
בשנת 1990 זכה בפרס ד"ר ליאופולד לוקאס. בחודש מרץ אותה שנה, שש שנים לאחר שהתאלמן מאשתו השנייה, ולאחר שבץ מוחי ששיתק חלק מגופו, התאבד בטלהיים בסילבר ספרינג, מרילנד, ביום השנה של "האנשלוס", באמצעות בליעת כדורי שינה, שתיית ויסקי וחנק משקית פלסטיק שכרך סביב ראשו. הותיר אחריו שתי בנות ובן מאשתו השנייה.