stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הראל גורדין
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. מתי נולד? איפה? מה היה לפני 1982?.
בין השנים 1982–1987 למד בישיבת הכותל ובישיבת הר עציון. בין השנים 1987–1992 היה בגרעין המייסד ולמד בכולל אברכים ללימודי דיינות ורבנות בעתניאל, שלימים הפך לישיבת עתניאל, שם הוסמך לרבנות הרבנות הראשית לישראל. בין השנים 1992–2000 שימש כר"מ בישיבת אור עציון. בין השנים 1997–1998 שימש כראש תוכנית לבוגרות במדרשת נשמת. בין השנים 1998–2000 שימש כרב קהילה במושב השיתופי משואות יצחק. בין השנים 1998–2007 היה חבר בארגון הרבנים צהר. בין השנים 2000–2002 שימש כר"מ בישיבת אורות שאול בפתח תקווה, ובמקביל למד וקיבל תואר ראשון בתלמוד ומחשבת ישראל מהמכללה האקדמית הרצוג.
בין השנים 2000–2007 שימש כרב שכונות מערב הרצליה: הרצליה פיתוח, הרצליה ב' ונוף ים. ב-2003 זכה במלגת שבתון של קרן אבי חי. בין השנים 2003–2005 למד וקיבל תואר שני בהצטיינות בתוכנית הבין-תחומית לפרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 2008 קיבל תואר דוקטור על עבודה בנושא "הלכה ופסיקת הלכה בעולם משתנה: עיון בין-תחומי בפסיקותיו של הרב משה פיינשטיין" בהנחיית הפרופסורים מנחם לורברבוים ומנחם מאוטנר בבית הספר לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. ובמהלך לימודיו זכה במלגת דיקן מדעי הרוח.
בין השנים 2007–2010 שימש כראש בית המדרש של הכולל הציוני בניו יורק. בין השנים 2010–2013 שימש כמרצה בנושאים הלכה ואתיקה בעסקים במרכז האקדמי לב ובנושא מחשבת ההלכה במכללת ליפשיץ. בין השנים 2011–2013 שימש כמרצה בנושא יחסי דת ומדינה בישראל במרכז הבינתחומי הרצליה.
בין השנים 2017-2014 שימש כר"מ בישיבת ההסדר בינות רעננה.
כיום מלמד בישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן.
גורדין חקר את הגותו של הרב משה פיינשטיין וב-2017 הוציא בהוצאת מכללת הרצוג את ספרו "הרב משה פיינשטיין - הנהגה הלכתית בעולם משתנה".
פרסומים

"שימוש באמצעי מניעה: שיקולים ערכיים והלכתיים', ויקרא את שמם אדם - זוגיות ומשפחה ממבט יהודי חדש, עורך: זוהר מאור, אפרת תשס"ה, עמ' 72–103
"הרחקות נידה: איסור וטומאה", שני המאורות, עורך: זוהר מאור, אפרת תשס"ז, עמ' 277–302
"מקורות הסמכות של ההלכה – עיון במשנתו ההלכתית של הרב משה פיינשטיין", דיני ישראל כה (תשס"ח) עמ' 1–39.
"מראית עין – הלכה ומדיניות הלכתית", דיני ישראל כח-כט (תשע"א–תשע"ב) עמ' 185–221
"טקס הגיור כריטואל הגדרת הזהות היהודית: עיון במשנתו של הרב משה פיינשטיין", חברה משפט ותרבות הקרוב (בעריכת פרופ' אשר מעוז וד"ר אביעד הכהן). עמ' 101–125
פוסק הדור באמריקה ר' משה פיינשטיין", הגדולים: האישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל, בעריכת בנימין בראון וניסים ליאון, (עמ' 430).
המאמר "נישואים אזרחיים מזווית הלכתית - בין דת למדינה: דיון בשלוש הצעות" התקבל לספר השלישי בסדרת יהדות וחיים מודרניים שייצא לאור בהוצאת מכון "בינה לעיתים" שעל יד ישיבת שיח יצחק.
"הרב משה פיינשטיין - הנהגה הלכתית בעולם משתנה" הוצאת מכללת הרצוג 2017.
הערות שוליים

↑  מסת"ב:9789657086667:ISBN
↑  המאמר (להורדה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007362076605171  VIAF: 135284775   WorldCat (עם VIAF): 135284775
בטינו ריקאסולי

בטינו ריקאסולי (באיטלקית: Bettino Ricasoli;‏ 9 במרץ 1809 – 23 באוקטובר 1880), רוזן ברוליו הראשון וברון ריקאסולי השני היה מדינאי ופוליטיקאי איטלקי שהיה מעורב באיחוד איטליה וכיהן בתור ראש ממשלת איטליה ה-2 וה-7. ירש את קמילו בנסו די קאבור בראשות הממשלה ב-1861.
ביוגרפיה

בטינו ריקאסולי נולד בפירנצה, הקיסרות הצרפתית הראשונה, ב-19 במרץ 1809, למשפחת אצולה אמידה. בגיל שמונה עשרה התייתם מהוריו, והיה נתון למספר שנים לאפוטרופוסות של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה. בשנת 1847 ייסד את כתב העת "לה פטריה" (האומה), ופנה ללאופולד השני, הדוכס הגדול של טוסקנה במנשר המציע "תרופות לקשיי המדינה". בשנת 1848 נבחר לגונפאלונייר של פירנצה (Gonfaloniere) משרה ציבורית יוקרתית שהנושא בה היה מעורב במנהל העיר, אך התפטר מתוקף הנטיות האנטי-ליברליות של הדוכס הגדול. כשר הפנים של דוכסות טוסקנה הגדולה בשנת 1859 הוא קידם את הליך איחוד טוסקנה עם ממלכת סרדיניה (חלק מתוך איחוד איטליה), שהתקיים במהלך 12 במרץ 1860. נבחר לסגן ראש ממשלת איטליה בשנת 1861, ובתוך 10 שבועות הוא ירש את קמילו בנסו די קאבור בראשות הממשלה תחת ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
כראש ממשלה הוא קבע רפורמה מנהלית בשורות המתנדבים לצבאו של ג'וזפה גריבלדי וארגן אותם לכדי צבא סדיר, ביטל את צו הגלות נגד ג'וזפה מציני וניסה להתפייס עם מדינת האפיפיור; אך מאמציו הפכו לבלתי יעילים על ידי אי הכרתו של האפיפיור פיוס התשיעי בריבונות של ממלכת איטליה. תוך זלזול בתככים הפוליטיים של יריביו מהאופוזיציה, מצא עצמו חייב בשנת 1862 להתפטר מתפקידו בהצבעת אי-אמון, אך חזר לשלטון בשנת 1866. בהזדמנות זו סירב להצעתו של נפוליאון השלישי להעניק את ממלכת לומברדיה-ונציה לאיטליה, בתנאי שאיטליה תנטוש את הברית שלה עם ממלכת פרוסיה. עם עזיבת הכוחות הצרפתים את רומא בסוף 1866 הוא שוב ניסה לפייס את הוותיקן עם ועידה, שבמהלכה הציע כי איטליה תחזיר לכנסייה את רכוש המסדרים הדתיים המדוכאים בתמורה לתשלום הדרגתי של 24,000,000 ליש"ט. על מנת להרגיע את הוותיקן הוא העלה את התשלומים שנדרשו מבישופים שלא הוכרו בידי הכנסייה עבור הממשלה האיטלקית. הוותיקן קיבל את הצעתו, אך הלשכה האיטלקית הוכיחה את עצמה כעקשנית, ועל אף שפורקה על ידי ריקאסולי, שבה עוינת יותר מבעבר דרך התמיכה בה מתוך הפרלמנט האיטלקי. מבלי לחכות להצעת אי-אמון, התפטר ריקאסולי מתפקידו ומאז למעשה נעלם מהחיים הפוליטיים, כשהוא הוסיף לדבר בלשכת בית הנבחרים רק במקרים נדירים מאוחר יותר.
הוא נפטר בברוגליו, איפה שהייתה ממוקמת אחוזתו, ב-23 באוקטובר 1880. חייו הפרטיים והקריירה הציבורית שלו התאפיינו בתדמית של יושרה פוליטית, ובצניעות פרטית שהקנתה לו את הכינוי של "ברון הברזל" (il Barone di ferro). הוא זכה לתמיכה במגוון מגזינים באיטליה (לדוגמה: הפיסקייטו). למרות כישלון התוכנית שלו להשגת פשרה עם הכנסייה, הוא נשאר דמות בולטת באיחוד איטליה.
קנדידו רונדון

| --- | --- |

רונדון ב-1930.
 לידה:  5 במאי 1865 סנטו אנטוניו דה לבגר, מאטו גרוסו, האימפריה הברזילאית
 פטירה:  19 בינואר 1958 (בגיל 92) ריו דה ז'ניירו, מדינת ריו דה ז'ניירו, הרפובליקה הברזילאית השנייה
 לאום:  ברזיל ברזיל
 בת זוג:  פרנסיסקה שבייר
 תקופת הפעילות:  1881–1955 (כ־74 שנים)
 אזורים שחקר:  יער האמזונאס: מאטו גרוסו, רונדוניה, אמזונאס (מדינה בברזיל), פארה.
 פרסים והוקרה:  מדליית היובל של דייוויד ליווינגסטון (1918)  Combat Cross  Order of Columbus 
 חתימה:  
 
מרשל קַנְדִידוֹ מָרִיָּאנוֹ דֶּה סִילְבָה רוֹנְדוֹן (בפורטוגזית: Cândido Mariano da Silva Rondon;‏ 5 במאי 1865 – 19 בינואר 1958) היה קצין בשורות הכוחות המזוינים של ברזיל אשר נודע במסעות הגילוי שלו ביער האמזונאס בתחילת המאה ה-20 במדינות מאטו גרוסו ורונדוניה (הקרויה על שמו). רונדון הנהיג תנועה פוליטית לשימור אורח חייהם של הילידים הברזילאים ללא הפרעה חיצונית. מסעות הגילוי שלו התקיימו בתמיכה ממשלתית בתקופת נשיאותו של אפונסו פנה. רונדון היה למנהלו הראשון של שירות ההגנה האינדיאני מטעם הממשלה הברזילאית והיה בעל חלק מרכזי בהקמת השמורה האינדיאנית שינגו (Xingu). בשנת 1913 עמד לצד תאודור רוזוולט בראש משלחת חקר לתוך נהר האמזונאס.
מקומות הקרויים על שמו

מדינת רונדוניה, האוניברסיטה הפדרלית של מאטו גרוסו דו סול, מחוז רונדון ומחוז מרשל קנדידו רונדון - שניהם במדינת פארה, מחוז מרשל רונדון ומחוז רונדופוליס - שניהם במדינת מאטו גרוסו, הפקולטה על שם מרשל רונדון - סאו מנואל במדינת סאו פאולו, פקולטה על שם מרשל רונדון - קויאבה במדינת מאטו גרוסו, מוזיאון רונדון באוניברסיטה הפדרלית מאטו גרוסו, ספריית המרשל רונדון במוזיאון האינדיאני שבריו דה ז'ניירו, המחוז העירוני מרשל רונדון - במדינת פרנה, נמל התעופה הבינלאומי מרשל רונדון, הכביש המהיר על שם מרשל קנדידו רונדון - במדינת סאו פאולו, מרמוסט רונדון - קוף ממשפחת המרמוסטיים. כמו אלו, נקראו על שמו של רונדון רחובות, כבישים, שכונות ובתי ספר שונים ברחבי ברזיל.
מסכת תמיד

אין תמונה חופשית
מַסֶּכֶת תָּמִיד היא המסכת התשיעית בסדר קדשים, הסדר החמישי במשנה ובתלמוד. במסכת יש שבעה פרקים, שעוסקים בתיאור הקרבת קורבן התמיד של שחר, ושאר עבודות הבוקר במקדש והנהגת הכהנים מזמן עלות השחר ועד סוף הקרבת קורבן התמיד.
במשנה > מועד חיבור המסכת

לפי התלמוד הבבלי התנא שלימד את מסכת תמיד הוא רבי שמעון איש המצפה שחי בימי בית המקדש השני. רב יעקב בר אחא טוען בירושלמי שלא כל המסכת נשנתה על ידי רבי שמעון איש המצפה.
חנוך אלבק טוען בפירושו שמסכת תמיד היא מהמשניות המוקדמות ביותר שסודרו במשנה. יצחק אייזיק הלוי טוען שהמסכת נסדרה לאחר החורבן משעלה צורך לשמר את תיאור העבודה במקדש שכבר לא ידועה ומוכרת לרבים. לשיטתו, מסכת מידות היא מהמסכתות האחרונות שנוספו למשנה.
במשנה > אופי המסכת

במשניות מסכת תמיד כמעט ואין מחלוקות. שתי המחלוקות היחידות הן:
לגבי קיומה או אי קיומה של הגרלה רביעית לחלוקת תפקידי העלאת הקורבנות מהכבש למזבח, בפרק ה', משנה ב'.
לגבי האם הכהן הגדול מרים ידיו מעל הציץ בברכת כהנים, בפרק ז', משנה ב'.
במסכת תמיד יש מקבילות לתאורים במסכת מידות ובמסכת יומא. המשנה האחרונה במסכת מונה את פרקי התהילים שהלויים היו שרים במקדש בכל יום מימי השבוע ונאמרים היום בשיר של יום. יש נוהגים לומר משנה זאת בסוף התפילה בשבת בבוקר.
בגמרא

מסכת זו היא הקצרה ביותר מהמסכתות שיש עליהן תלמוד בבלי (דפי תלמוד ומשנה יחד עולים לסך 8 דפים), ומסיבה זו צורפה בדפוסים למסכת מעילה. בשל כך המסכת אינה פותחת בדף ב' אלא בדף כ"ה (עמוד ב') ומסתיימת בדף ל"ב, מדף ל"ב עד דף ל"ג צורפו שלושת הפרקים האחרונים של המסכת הכוללים רק משנה.
בגמרא > מפרשי המסכת בגמרא

הפירוש על מסכת תמיד אינו פירוש רש"י אלא פירוש מאוחר יותר. ר' בצלאל אשכנזי כתב שהוא בעיקר ליקוט מפירוש רש"י למסכת יומא. ר' נתן בורג'יל ייחס את הפירוש לר' יצחק בן ברוך מבעלי התוספות. אמנם גם זיהוי זה לכאורה אינו נכון. 
על הדף נדפסו גם פירוש הרא"ש, ופירושים המיוחסים לרבנו גרשום וראב"ד. המיוחס לרבנו גרשום הוא למעשה קונטרס מגנצא. ולגבי המיוחס לראב"ד, הוא נכתב על ידי חכם אשכנזי. יש שייחסוהו לר' ברוך בן יצחק, בעל ספר התרומה אבל א"א אורבך דחה זיהוי זה. 
לידינו לא הגיעו תוספות למסכת, אבל השתמרו שרידים מהם בפסקי תוספות.
בנוסף לפירושים אלה נדפסו פירוש רבי שמעיה, ופירוש אשכנזי אנונימי, וכן פירוש נוסף שיוחס לרבי שמואל בר יצחק, אמנם גם זיהוי זה אינו ודאי.
מיקומה של המסכת בסדר קדשים

לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, הטעם שמסכת זו סודרה אחר מסכת מעילה הוא "שאין בה דיבור לא על דרך חכמה, ולא על איסור ועל היתר, אלא סיפור, שהוא אומר היאך היו מקריבין התמיד, כדי לעשות כן תמיד".
פרקי המסכת

בִּשְׁלֹשָׁה מְקוֹמוֹת (ארבע משניות) - על השמירה במקדש במהלך הלילה, ותרומת המזבח לפנות בוקר.
רָאוּהוּ אֶחָיו (חמש משניות) - על דישון המזבח, סידור העצים לשתי המערכות על המזבח והדלקתן.
אָמַר לָהֶם הַמְּמֻנֶּה (אָמַר לָהֶם הַמְּמֻנֶּה בּוֹאוּ) (תשע משניות) - על ההגרלה השנייה, דישון המנורה ומזבח הזהב.
לֹא הָיוּ כוֹפְתִין (שלוש משניות) - על הקרבת קורבן התמיד עד העלאת חלקיו לכבש.
אָמַר לָהֶם הַמְּמֻנֶּה (אָמַר לָהֶם הַמְּמֻנֶּה בָּרְכוּ) (שש משניות) - על התפילה במקדש, ההגרלות השלישית והרביעית וההכנות להקרבת הקטורת.
הֵחֵלוּ עוֹלִים (שלוש משניות) - על הקטרת הקטורת והחלק האחרון של דישון המנורה.
בִּזְמַן שֶׁכֹּהֵן גָּדוֹל (ארבע משניות) - על עבודות כשנעשות על ידי כהן גדול ועל השיר של יום שבמקדש.
בסה"כ יש במסכת 34 משניות.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת יומא, דף י"ד, עמוד ב'
↑  תלמוד ירושלמי, מסכת יומא פרק ב הלכה ב
↑  דורות ראשונים, כרך ג', פרק כ"א
↑  שטמ"ק ל"ג ע"ב. בכמה מקומות הוא ייחסו לרבי שמעיה, תלמידו המובהק של רש"י (כ"ח ע"א אות ה; כ"ט ע"ב אות ה ועוד). אמנם הזיהוי מוטעה, כיון שפירוש ר' שמעיה נדפס בפני עצמו. יצוין שבשטמ"ק בהעתקת ר' שלמה עדני הפירוש אינו מיוחס לר' שמעיה.
↑  חק נתן, תחילת המסכת.
↑  הזיהוי נעשה ע"פ מקבילה בתוס' ביומא (דף ט"ז, עמוד ב', ד"ה מן), אבל החיד"א (שם הגדולים פ,עב) וא"א אורבך (בעלי התוספות עמ' 356 הערה 80*) פקפקו בראיה זו. ויש ראיה נגדה, שבפירוש המיוחס לראב"ד (כה: ד"ה בית המוקד) מובא פירוש בשם ר"י ב"ב השונה מהמיוחס לרש"י.
↑  אברהם אפשטיין, Das talmudische Lexicon, MGWJ 39, עמ' 452. י"נ אפשטיין, תוספות אשכנזיות ואיטלקיות קדומות, תרביץ יב (תש"א) הערה 6.
↑  בעלי התוספות, תשמ"ו, עמ' 354-361.
↑  ע' פוקס, קבץ על יד כה (סדרה חדשה טו), עמ' 95-143.
↑  נדפס על ידי ש' חסידה בתוך ספר הזיכרון לר"ב ז'ולטי (עורך: י' בוקסבוים), ירושלים תש"מ.
↑  עי' במבוא לפירוש. ועי' ע' פוקס, שם, עמ' 115-116.
↑  מספר המשניות בכל פרק הוא לפי הספירה במשניות קהתי. בדפוסים אחרים תיתכן חלוקה שונה.
| מסכתות ששה סדרי משנה |
| --- | --- | --- |
| זרעים | ברכות (ב י) • פאה (י) • דמאי (י) • כלאיים (י) • שביעית (י) • תרומות (י) • מעשרות (י) • מעשר שני (י) • חלה (י) • ערלה (י) • ביכורים (י) |  |
| מועד | שבת (ב י) • עירובין (ב י) • פסחים (ב י) • שקלים (י) • יומא (ב י) • סוכה (ב י) • ביצה (ב י) • ראש השנה (ב י) • תענית (ב י) • מגילה (ב י) • מועד קטן (ב י) • חגיגה (ב י) |  |
| נשים | יבמות (ב י) • כתובות (ב י) • נדרים (ב י) • נזיר (ב י) • סוטה (ב י) • גיטין (ב י) • קידושין (ב י) |  |
| נזיקין | מסכת נזיקין: בבא קמא (ב י) • בבא מציעא (ב י) • בבא בתרא (ב י) • סנהדרין (ב י) • מכות (ב י) • שבועות (ב י) • עדיות • עבודה זרה (ב י) • אבות • הוריות (ב י) |  |
| קדשים | זבחים (ב) • מנחות (ב) • חולין (ב) • בכורות (ב) • ערכין (ב) • תמורה (ב) • כריתות (ב) • מעילה (ב) • תמיד (ב) • מידות • קינים |  |
| טהרות | כלים • אהלות • נגעים • פרה • טהרות • מקואות • נידה (ב י) • מכשירין • זבים • טבול יום • ידיים • עוקצים |  |
ב – מסכת שיש עליה תלמוד בבלי     י – מסכת שיש עליה תלמוד ירושלמי
בית הספר לאמנויות תל אביב

| --- | --- |

חזית הקמפוס
 בית ספר לאמנות
 על שם:  תד אריסון 
 השתייכות:  בית ספר ממלכתי ייחודי
 תקופת הפעילות:  1984–הווה (כ־40 שנה) 
 מייסדים:  יעל העליון 
 התמחות:  אמנויות
 מגמות:  אומנות חזותית ודיגיטלית, מוזיקה, תיאטרון, מחול וקולנוע
 שכבות לימוד:  א'-ט'
 בעלי תפקידים
 באחריות:  תל אביב-יפו
 מיקום
 מיקום:  רח' לויד ג'ורג' 2, תל אביב-יפו, ישראל ישראל (על שטח חוות רהם)
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°03′58″N 34°46′51″E﻿ / ﻿32.06614722°N 34.78093333°E﻿ / 32.06614722; 34.78093333
 artschooltlv.co.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) קמפוס אריסון(למפת תל אביב רגילה) קמפוס אריסון(למפת גוש דן רגילה) קמפוס אריסון(למפת גוש דן מוגדלת) קמפוס אריסון  he בית הספר לאמנויות תל אביבhe בית הספר לאמנויות תל אביבמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית הספר לאמנויות - קמפוס אריסון הוא בית ספר יסודי וחטיבת ביניים בתל אביב המתמקד בתחומי האמנות כחלק מהלימודים בבית הספר.
היסטוריה

בית הספר נוסד ב-1984 על ידי יעל העליון, שגם שימשה כמנהלת בית הספר עד מותה בשנת 2002. לאחר מכן התמנתה סגניתה, גילה חנונה, למנהלת בית הספר וכיהנה בתפקיד זה עד לשנת 2006. מאז סיום תפקידה, מנהלת בית הספר הייתה אורית קרובינר, עד ל-2017. משנת 2023 ניהול בית הספר עבר לורד בן מאיר.
קמפוס בית הספר מכיל את בניין החטיבה הצעירה (שמכונה "החממה") שבו לומדים תלמידי כיתות א' - ג'. בניין "הקמפוס" שבו לומדים תלמידי כיתות ד׳ עד ט', אודיטוריום על שם תד אריסון ואגף עיוני אשר נתרם על ידי קרן אריסון בראשות שרי אריסון.
המגמות בהן מרחיבים התלמידים את לימודיהם בבית הספר הן קולנוע, מחול, אמנות חזותית ודיגיטלית, תיאטרון ומוזיקה. האחרונה מתחלקת לשני מסלולים: מסלול המוזיקה קלאסית ומסלול מוזיקת הג'אז. במגמות מלמדים אמנים פעילים.
בעבר נערכו מיונים לבית הספר, והתקבלו ילדים מכל רחבי תל אביב שהוכרו כבעלי כישרון אמנותי. ב-2017 אסר משרד החינוך על קיום מיונים לבתי ספר יסודיים, ומאז הקבלה לבית הספר היא באמצעות הגרלה.
תלמידי בית הספר השתתפו לצד נתן דטנר בקטעי משחק בתוכניות הטלוויזיה "תופסים ראש" ששודרה בערוץ הראשון בשנים 1988–1991. עם משתפי התוכנית שהפכו לימים לשחקנים מוכרים נמנו, טל ועידו מוסרי, יוני ואלון אמגור, ריקי בליך, אורי אומנותי, אוהד קנולר ודנה דבורין. עם בוגרים נוספים של בית הספר לאמנויות שזכו לפרסום בבגרותם נמנים מיכאל הנגבי, בן ארצי, מאיה מרון, רועי חן, אלון עדר, אניה בוקשטיין, גאיה טראוב, תמר עמית יוסף, יובל סגל ותמיר גינזבורג.
בשנת 1998 הופק ערב מחווה לנתן אלתרמן בשם "כוכבים בחוץ" בהשתתפות תלמידי בית הספר לצד דטנר ובתו שרון דטנר, מיקי קם, דני ליטני ודנה דבורין.
יעל העליון, מייסדת בית הספר, נהגה לכתוב סיפורים. מאז מותה, התקיימו בבית הספר מדי שנתיים תחרות סיפורים קצרים לזכרה. הסיפורים נבחרו על ידי צוות שופטים המורכב ממורים ואנשי רוח.
הערות שוליים

↑   אור קשתי, משרד החינוך אסר לערוך מיונים לתלמידי היסודי בבית הספר לאמנויות בתל אביב, באתר הארץ, 7 באוגוסט 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313851205171  LCCN: no2010020083  VIAF: 141129684   WorldCat (עם VIAF): 141129684 
ערך זה הוא קצרמרבנושא חינוך ובנושא אמנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ני לינד

| --- | --- |

 לידה:  6 באוקטובר 1820 סטוקהולם, ממלכת שוודיה שוודיה 
 פטירה:  2 בנובמבר 1887 (בגיל 67) מלאברן, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  גרייט מאלוורן 
 מוקד פעילות:  שוודיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1838 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, אופרה 
 סוג קול:  סופרן קולורטורה 
 שפה מועדפת:  שוודית, אנגלית 
 בן זוג:  אוטו גולדשמידט
 צאצאים:  Jenny Maria Catharina Goldschmidt 
 חתימה:  
 
ג'ני לינד (באנגלית: Jenny Lind‏, בשוודית: Johanna Maria Lind‏; 6 באוקטובר 1820 – 2 בנובמבר 1887) הייתה זמרת סופרן שוודית.
קורות חייה

ג'ני לינד נולדה בשם יוהנה מריה לינד בסטוקהולם. תאריך לידתה איננו ודאי, כיון שבהגיעה לניו יורק ב-1 בספטמבר 1850 נרשמה כבת 39, ומכאן שנולדה ב-1810 או 1811 (או שברישומי רשויות ההגירה נפלה טעות).
ב-5 בפברואר 1852, בבוסטון, נישאה למלחין והפסנתרן היהודי-גרמני אוטו גולדשמידט.
קולה של ג'ני לינד הצטיין ביופיו כבר בילדותה. הרקדנית הראשית של האופרה המלכותית השוודית שמעה אותה שרה כשהייתה בת תשע, התרשמה מכשרונה ומן האפשרויות הגלומות בקולה והסדירה את קבלתה לבית הספר של התיאטרון המלכותי. ג'ני החלה להופיע על הבימה בגיל 10 ובגיל 17 הייתה מחביבות הקהל באופרה המלכותית. בגיל 20 הייתה חברה באקדמיה המלכותית של שוודיה וזמרת החצר של מלך שוודיה.
תחילת הקריירה

התפקיד החשוב הראשון ששרה היה אגאתה ב"קלע החופשי" של ובר, ב-1838. אירופה קיבלה אותה בתשואות ובשנת 1841 יצאה להשתלם בפריז אצל מנואל גארסיה.
בשנת 1847 נסעה ללונדון, שם נודעה עם הזמן כ"זמיר השוודי". הופעתה הראשונה באנגליה התקיימה ב-4 במאי של אותה שנה, בתפקיד אליס ב"רוברט השד" של מאיירבר. מכאן ואילך נחלה הצלחות גדולות בלונדון, מנצ'סטר, ליברפול, ברלין וסטוקהולם.
בינואר 1849 הופיעה בנוריץ', אנגליה, בקונצרט שארגנה אגודת המקהלה של נוריץ'. העיר מצאה חן בעיניה במידה כזאת, שכעבור חודש שבה והופיעה שם ללא תמורה בשני קונצרטים. הכנסות הקונצרטים, בסך 1,253 לירות שטרלינג, נתרמו לצדקה וסייעו לרכישת בית לייסד בו בית חולים לילדים.
לינד נחפזה להתארס עם קפטיין ג'ורג' ג'ונס האנגלי, אך דחתה את מועד כלולותיהם בגלל חילוקי דעות בפרטי הסכם הנישואים. בהיותה אשת עסקים תקיפה לא פחות משהייתה זמרת, התנגדה ג'ני בתוקף לתביעתו, שתפרוש מן הבימה ותשיר רק בכנסייה או למטרות צדקה. כמו כן דחתה על הסף סעיף בהסכם, שחייב אותה להעביר את כל הונה על שם ג'ורג'. בסופו של דבר היה זה ג'ורג' עצמו ששם לאל כל סיכוי לקיום הנישואים, כאשר נרדם באחד הערבים כשלינד שרה לפניו. פגועה וזועמת, עזבה את אנגליה ונסעה לגרמניה בתקווה לשכוח את הארוס שהכזיב.
בחורף 1849–1850 התקבלה לינד כחברה באחוות סטודנטים גרמנית בגטינגן, האישה היחידה באחווה גרמנית קלאסית. חבריה לאגודה כינוה "ליידי ג'ני הקטנה".
הופעותיה בארצות הברית

אותה שנה הגיע שמה לאוזני האמרגן פי. טי. ברנום, שהחליט להיבנות מהצלחתה הקופתית הגדולה והזמינה לארצות הברית אף כי לא שמע מעולם את שירתה. לינד נענתה להצעתו, שהייתה כרוכה בתשלום שכר נדיב, לאחר שקיבל את תנאיה, להביא עמה את המנצח, המלחין והפסנתרן הגרמני יוליוס בנדיקט, שעמו עבדה באנגליה ואת הבריטון האיטלקי ג'ובאני בלטי לשיר עמה, כיון שרסיטלים לזמרת סולו לא נודעו עוד לקהל המאזינים האמריקאי. בהתחשב בעלותם המשותפת, ברנום התחייב לסכום משמעותי מאוד בהבאת לינד ופמלייתה המוזיקלית לארצות הברית, ולינד הזהירה והמעשית דרשה שיפקיד את הכסף המובטח בחשבון הבנק שלה באנגליה לפני צאתה לארצות הברית. ברנום טרח רבות לגייס את הסכום הדרוש, בניגוד לניסיון העבר שלו במגעיו עם אמנים, אבל מאמציו עלו יפה ולינד הגיעה לאמריקה בזמן שנקבע, לאחר חריש עמוק בתודעת הקהל האמריקאי, שלא ידע עליה קודם, ויצאה למסע קונצרטים בעריה העיקריות של אמריקה. לינד תרמה חלק ניכר מרווחיה לצדקה, נוהג שעלה בקנה אחד עם דמותה כפי שתוארה לאמריקאים וסייע לחבב אותה עליהם.
מסע הקונצרטים של לינד באמריקה נחל הצלחה רבתי והעיתונות האמריקאית החלה לכנותה, כמו זו האנגלית לפניה, בשם "הזמיר השוודי". בוושינגטון הייתה הראשונה שהופיעה בתיאטרון הלאומי המחודש. "האולם הלאומי החדש" הורחב להכיל 3,400 איש לקראת בואה וכוחות משטרה מוגברים נקראו לשמור על הסדר בקרב ההמונים, שצבאו על הקופות. מושב הקונגרס נדחה ושופטי בית המשפט העליון באו לשמוע את הקונצרט.
בתקופת שהותה בארצות הברית, נישאה לינד ב-5 בפברואר 1852 למלחין הגרמני אוטו גולדשמידט. ג'ני ואוטו חזרו יחדיו לאירופה במאי של אותה שנה באוניה שהביאה אותה לאמריקה.
לזוג נולדו שלושה ילדים, ואלטר אוטו, שנולד בגרמניה ב-1853, ג'ני מריה קתרין שנולדה ב-1857 באנגליה וארנסט סוונד דויד שנולד ב-1861 באנגליה.
השנים שאחרי

לאחר שובה לאירופה סיימה ג'ני לינד את קריירת השירה שלה, אך המשיכה להופיע בהזדמנויות שונות, באורטוריות, קונצרטים והופעות מקהלה, תוך שימת דגש מיוחד על יצירות באך. עד סוף חייה המשיכה לחיות באנגליה, שם עסקה בפילנתרופיה ולמשך שנים אחדות גם בהוראת שירה בקולג' המלכותי למוזיקה. הופעתה הפומבית האחרונה הייתה בדיסלדורף, גרמניה, ב-20 בינואר 1870, באורטוריה "רות" שחיבר בעלה.
ג'ני לינד נפטרה ב-2 בנובמבר 1887 ממחלת הסרטן ונקברה במאלוורן, ווסטרשייר. לאחר מותה פרסם בעלה אוטו גולדשמידט את הביוגרפיה שלה. היא ציוותה חלק ניכר מהונה למלגות לימודים לסטודנטים שוודים.
הנצחתה

דיוקנה של לינד מתנוסס על שטר כסף שוודי בערך של 50 קרונות. שמה הונצח במקומות שונים באנגליה, בין היתר במוזיאון "אוספי יורק גייט" של האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. בקליפורניה נקראה עיירה מתקופת הבהלה לזהב על שמה, אף כי כל הופעותיה באמריקה היו בחוף המזרחי. דמותה הונצחה בסרטי קולנוע. בשנת 1930 הופק בהוליווד סרט עם גרייס מור בתפקיד לינד, ובשנת 1941 שיחקה אילזה ורנר את דמותה של לינד בסרט גרמני בשם "הזמיר השוודי".
אליפות וימבלדון 1900

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  25 ביוני 1900 – 4 ביולי 1900 (10 ימים) 
 מספר תחרות:  24 
 זוכה:  גברים:רג'ינלד דוהרטי נשים:בלאנש בינגלי זוגות גברים:רג'ינלד דוהרטי/לורנס דוהרטי
 → אליפות וימבלדון 1899 אליפות וימבלדון 1901 ← 
 
אליפות וימבלדון 1900 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-25 ביוני והסתיימה ב-4 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרויות זוגות גברים.
התחרות > תחרות הגברים

התחרות נערכה בשני שלבים. בשלב הראשון המתחרים חולקו ל-4 בתים. מנצח השלב הראשון היה עולה להתמודד מול מנצח אליפות וימבלדון 1899 על התואר. לתחרות זו נרשמו 33 טניסאים בריטים. בגמר תחרות הגברים סידני סמית' ניצח את ארתור גור. במשחק האליפות סידני סמית' פגש את רג'ינלד דוהרטי (מנצח אליפות וימבלדון 1899) והפסיד ב-5 מערכות. בכך רג'ינלד דוהרטי זכה בתואר הרביעי ברציפות. באותה שנה הוא ניצח גם באולימפיאדה
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 16 טניסאיות. לראשונה לתחרות נשים נרשמה טניסאית מארצות הברית. שרלוט קופר (האלופה בשנים 1895, 1896 ו-1898) ניצחה בתחרות. במשחק האליפות היא הפסידה לבלאנש בינגלי בשני מערכות. בכך היא זכתה באליפות בפעם השישית.
התחרות > תחרות הזוגות

בתחרות הזוגות השתתפו 14 זוגות שהתחרו על הזכות להתמודד על התואר במשחק נגד האחים דוהרטי, מנצחי אליפות וימבלדון 1899. הזוג, שכלל את הארולד ניסבט והרברט בארט ניצח בתחרות בין הזוגות המתמודדים. במשחק על האליפות הם הפסידו לאחים דוהרטי ב-5 מערכות. בכך האחים דוהרטי זכו בפעם הרביעית ברציפות. באותה שנה הם ניצחו גם באולימפיאדה
רג'ינלד דוהרטי, מנצח תחרות הגברים
בלאנש בינגלי, מנצחת תחרות הנשים
ז'אן קזימיר-פרייה

ז'אן-פול-פייר קזימיר פרייה (בצרפתית: Jean Paul Pierre Casimir-Perier; ‏8 בנובמבר 1847 - 11 במרץ 1907) היה מדינאי צרפתי ונשיאה החמישי (27 ביוני 1894 - 16 בינואר 1895) של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
ביוגרפיה

פרייה נולד ב-8 בנובמבר 1847 בפריז לאוגוסט קזימיר-פרייה ששימש כשר הפנים בממשלתו של נשיא הרפובליקה אדולף טייר. ב-1873 נישא להלן ויטה שילדה בן ובת: קלוד קזימיר פרייה שנפל ב-1915 במלחמת העולם הראשונה וז'רמן (מאדאם סומייה). הוא נכנס לחיים הפוליטיים כמזכיר של אביו, וב-1874 התמנה לחבר מועצת מחוז אוב שבחבל שמפן-ארדן. ב-1876 נבחר על ידי אנשי מחוז זה לחבר בית הנבחרים הצרפתי, תפקיד שאליו נבחר שוב ושוב במשך 18 שנה עד שהפך לנשיא הרפובליקה.
למרות מסורתה השמרנית של משפחתו, הצטרף לרפובליקנים של השמאל הפוליטי. הוא היה אחד מ-363 צירי בית הנבחרים שהצביעו בעד הצעת אי אמון בממשלתו המלוכנית של נשיא הרפובליקה, פטריס דה מק-מהון (בעת המשבר ב-16 במאי 1877). ב- 1883 הפך לתת מזכיר המדינה לענייני מלחמה, תפקיד שבו שימש עד 1885. בין 1890 ו-1892 שימש כסגן נשיא בית הנבחרים וכיושב ראש ועדת הכספים של גוף זה. ב- 10 בינואר 1893 הפך ליושב ראש בית הנבחרים, תפקיד בו שימש עד 3 בדצמבר של אותה שנה, כאשר הפך לראש הממשלה ושר החוץ.
ב-24 ביוני 1894 נרצח נשיא הרפובליקה מארי פרנסואה סדי קארנו בליון. כעבור שלושה ימים בחר בית הנבחרים את ז'אן קזימיר פרייה לנשיא הרפובליקה. אולם, הוא שימש בתפקיד זה כשישה חודשים בלבד. ב-16 בינואר 1895 התפטר לאחר התפטרותו של סגנו יומיים לפני כן. הוא הסביר את התפטרותו בכך שהשרים לא התייעצו עמו לפני שקיבלו החלטות חשובות, והותירו אותו ללא שליטה ממשית על המאורעות הפוליטיים, במיוחד בתחום מדיניות החוץ.
הוא זנח את הפוליטיקה לגמרי והקדיש את זמנו לעסקים, ובייחוד לעסקי מכרות. במשפטו החוזר של אלפרד דרייפוס שהתקיים בעיר רן (8 באוגוסט 1899) עדותו של ז'אן קזימיר פרייה הייתה מנוגדת לזו של הגנרל אוגוסט מרסייה שלא חדל מלהאשים את דרייפוס בבגידה. באותה שנה הציע לו נשיא הרפובליקה אמיל לובה לשמש כראש ממשלתו, אך הוא סירב.
ז'אן קזימיר פרייה מת ב-1907 בגיל שישים אחרי שלקה בתעוקת לב.