stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קתדרלת אוסלו

| --- | --- |
מבט על קתדרלת אוסלו מכיכר סטורטורווט
מבט על קתדרלת אוסלו מכיכר סטורטורווט
 מידע כללי
 סוג:  קתדרלה
 מיקום:  אוסלו
 מדינה:  נורווגיה נורווגיה
 בעלים:  הכנסייה של נורווגיה
 זרם:  לותרניזם
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1694–1697 (כ־3 שנים)
 תאריך פתיחה רשמי:  1697 
 חומרי בנייה:  לבנה 
 סגנון אדריכלי:  בארוק
 
 קואורדינטות:  59°54′45″N 10°44′49″E﻿ / ﻿59.912592°N 10.746889°E﻿ / 59.912592; 10.746889
 אתר הקתדרלה
  (למפת נורווגיה מוגדלת) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוסיהקתדרלת אוסלו(למפת נורווגיה רגילה) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוס.קתדרלת אוסלו(למפת אוסלו רגילה) קתדרלת אוסלו(למפת אוסלו מוגדלת) קתדרלת אוסלו
 
העוגב באולם הקתדרלה
קתדרלת אוסלו (בנורווגית: Oslo domkirke), לשעבר כנסיית מושיענו (בנורווגית Vår Frelsers kirke), היא הכנסייה הראשית של הכנסייה של נורווגיה (אנ') בדיוקסיה של אוסלו (אנ'), כמו גם כנסיית הקהילה של מרכז העיר אוסלו בירת נורווגיה. הבניין הנוכחי נבנה בשנים 1694–1697.
משפחת המלוכה הנורווגית (אנ') וממשלת נורווגיה (אנ') משתמשות בקתדרלה לאירועים ציבוריים. המבנה נסגר לשיפוצים באוגוסט 2006 ונפתח מחדש במיסה חגיגית ב-18 באפריל 2010.
היסטוריה

קתדרלת אוסלו הנוכחית היא הקתדרלה השלישית באוסלו, נורווגיה. הראשונה, קתדרלת האלוורדס (Hallvardskatedralen), נבנתה על ידי זיגורד הראשון, מלך נורווגיה במחצית הראשונה של המאה ה-12, ושכנה סמוך לארמון הבישוף העתיק באוסלו (Oslo Bispeborg), כ-1.5 קילומטרים ממזרח לקתדרלה של ימינו.
במשך כמעט 500 שנה הייתה קתדרלת האלוורדס הכנסייה החשובה ביותר בעיר. לאחר שרפה גדולה באוסלו במהלך 1624, החליט כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק (שליט דנמרק-נורווגיה) להעביר את העיר כמה קילומטרים מערבה כדי להיות מוגן על ידי מבצר אקרשוס (אנ'). בניית כנסייה חדשה החלה בשנת 1632 בכיכר המרכזית בעיר החדשה. לאחר מכן, הוזנחה קתדרלת האלוורדס והיא הלכה והתפוררה.
בשנת 1639 הוקמה הקתדרלה השנייה (Hellig Trefoldighet). קתדרלה זו נשרפה לאחר 50 שנה בלבד, אולם הקתדרלה הנוכחית נבנתה להחליפה. הכנסייה תוכננה ככל הנראה על ידי יורגן וויגרס (Jørgen Wiggers), חבר מועצת המדינה (etatsråd). הקתדרלה הנוכחית הוקמה על מחשוף סלעי קטן בקצה המזרחי של מה שלימים יהפוך לכיכר סטורטורווט (Stortorvet). אבן הפינה הונחה בשנת 1694 והכנסייה הוקדשה בנובמבר 1697.
באוגוסט 2001, הייתה קתדרלת אוסלו מקום חתונתם של הוקון, נסיך נורווגיה ומטה מאריט טג'נסן הויבי.
שיפוץ

הקתדרלה נבנתה מחדש בשנים 1848–1850 על פי תוכנית של האדריכל יליד גרמניה, אלכסיס דה שאטונף (Alexis de Chateauneuf‏; 1799–1853). אדריכל אחר יליד גרמניה, היינריך ארנסט שירמר (Heinrich Ernst Schirmer‏; 1814–1887) היה מנהל הבנייה של הפרויקט. כאשר שאטונף חלה בשנת 1850, שירמר שכר את וילהלם פון האנו (Wilhelm von Hanno‏ 1826–1882) כדי להשלים את הפרויקט.
קתדרלת אוסלו שוכנת בכיכר סטורטורווט מצפון / צפון-מזרח לקרל יוהאנס גטה (אנ') (הרחוב הראשי של אוסלו), בין קירקה גטה לדרוננינגס גטה. הקצה התחתון של הקתדרלה מוקף בבאזאר (Basarene ved Oslo domkirke), בניין ארוך מעוגל עם מגדל מכוסה נחושת ירוקה כמו הקתדרלה. משולב עם הבאזאר הוא משמר האש (Brannvakten) ששימש כתחנת כיבוי האש הראשית של אוסלו משנת 1860 ועד 1939, אז נפתחה תחנת הכיבוי הראשית של היום בארנה גרבורגס. הקתדרלה, הבאזאר ומשמר האש בנויים לבנים אדומות. גם הבאזאר וגם משמר האש נבנו בשנים 1840–1859 על פי תוכניותיו של אדריכל העיר, כריסטיאן היינריך גרוש (Christian Heinrich Grosch).
עבודות אמנות מהתקופה האחרונה בקתדרלה כוללות חלונות ויטראז' בבית המקהלה מאת עמנואל ויגלנד (אנ') שהותקנו בין השנים 1910–16, דלתות הברונזה של השער המערבי שבוצעו על ידי דגפין ורנסקול (Dagfin Werenskiold ‏;1892–1977) בשנת 1938, ופסל הכסף עם סצנת הקודש של הפסל האיטלקי אריגו מינרבי (אנ') משנת 1930. קישוטי התקרה הם של הצייר הנורווגי הוגו לוס מור (אנ') (1889–1970). במחצית השנייה של שנות התשעים הותקן העוגב הראשי שנבנה על ידי רייד וברג מפרדריקסטה, מאחורי חזית הבארוק העתיקה.
השיפוץ הושלם במלאת 900 שנה לעיר בשנת 1950. הכנסייה שוחזרה על פי תוכניותיו של האדריכל ארנשטיין ארנברג (אנ'). הפנים בסגנון התחייה הגותית הוסר והריהוט המקורי הוחזר. ארנברג עיצב גם את הקפלה בצד הדרומי של הכנסייה. הכנסייה נסגרה באוגוסט 2006 לצורך שיפוץ ונפתחה באפריל 2010 בנוכחות האראלד החמישי, מלך נורווגיה ומשפחת המלוכה הנורווגית.
הערות שוליים

↑  Alexis de Chateauneuf(Store norske leksikon)
↑  Wilhelm Von Hanno (Store norske leksikon)
↑  Dagfin Werenskiold (Store norske leksikon)
↑  Hugo Lous Mohr (Store norske leksikon)
↑  Oslo domkirke (Store norske leksikon)
↑  Hello Magazine 19 April 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4681071-7  KulturNav: 69e8f8b7-3248-4b43-8eb3-5864f4252688  MusicBrainz: 14708b78-8d86-4ed4-9123-009452f86f83  VIAF: 238783335   WorldCat (עם VIAF): 238783335
דוד פרנקל (שופט)

דוד דניאל פרנקל.
דוד דניאל פרנקל יחד עם הרמטכ"ל בני גנץ, יום השואה 2011
דוד דניאל פרנקל (נולד ב-1936, הונגריה) הוא שופט בכיר בדימוס ויקיר ירושלים.
ביוגרפיה

לאחר כיבוש הונגריה בידי גרמניה הנאצית במרץ 1944, שהה פרנקל בגטו בודפשט, ממנו הועבר בהמשך למחנה ריכוז ברגן-בלזן. רוב בני משפחתו נרצחו על ידי הנאצים במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא שהה מספר חודשים בשווייץ, ועלה לארץ ישראל ללא הורים, במסגרת "עליית הנוער" באונייה "וייל דאורון" בספטמבר 1945.
לאחר שהגיע לארץ ישראל, למד פרנקל בבית הספר החקלאי הדתי "עליה", המסונף לרשת אמי"ת בפתח-תקוה. בהמשך הוא השתתף בהכשרה בקיבוץ עין צורים. פעל בהתנדבות להצלת ילדי עולים בשיטפונות בחורף 1952, והדריך במחנה ילדים ברמת-דוד. לאחר מכן, המשיך פרנקל את לימודיו בישיבת בני עקיבא כפר הרואה, והיה ממייסדי ישיבת ההסדר הראשונה, ישיבת כרם ביבנה, בשנת תשי"ד (1954). פרנקל התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל בקיבוצים עין הנצי"ב וכפר דרום. במהלך שירותו בצה"ל, הן כחייל סדיר והן כחייל מילואים, השתתף פרנקל במערכות להגנת המדינה. במלחמת ששת הימים פיקד על כוח בצפון ירושלים. במלחמת יום הכיפורים היה קצין מטה באוגדת האלוף שרון, ושירת מספר חודשים במצרים. הוא סיים את שירותו בדרגת סגן-אלוף, לאחר שירות של 58 שנה בצה"ל בשירות חובה ומילואים – רובן בהתנדבות.
פרנקל פעל כקומונר בסניף תנועת הנוער "בני-עקיבא" בירושלים, יחד עם זבולון המר, ולמד בישיבת מרכז הרב. לאחר מכן שימש כשליח מחלקת הנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית לתנועת בני עקיבא ולארגון קק"ל בארצות הברית בשנים 1958–1961. לאחר שובו לישראל, ב-1961, לימד פרנקל במכון למדריכי חו"ל של הסוכנות היהודית בירושלים.
פרנקל סיים תואר ראשון בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1967–1979 עבד פרנקל כעורך דין פרטי. לאחר מכן כיהן כיועץ משפטי של חברת הכשרת היישוב בישראל בע"מ, ובחברות רבות נוספות. כמו כן, כיהן כדירקטור במשך למעלה מ-10 שנים, בחברה לבניין ופיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים. פרנקל היה פעיל במשך שנים רבות במוסדות לשכת עורכי הדין בישראל.
בשנת 1989 מונה פרנקל לכהונת שופט בבית משפט השלום בירושלים. בין פסקי הדין התקדימיים שנתן מצויים: יצחק עוזר נגד חברת ביטוח אררט (לגבי הגדרת המונח תאונת דרכים בחוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים), אסתר לם נגד המשביר לצרכן (בשאלת חבות נזקית בתאונה על דרגנוע), ללזרי נגד ללזרי (בתחום המעמד האישי), חב' קול התור בע'מ נגד גורבין (זכויות יוצרים ביצירות אמנות),נפתלי נגד נפתלי ואח' (פיצוי עקב תרומת כליה), מדינת ישראל נגד יהודה עציון (בעניין עליית יהודים על הר הבית). ב-1991 יצא פרנקל בשליחות משרד החוץ לברית המועצות. בשנת 2001 פרש פרנקל לגמלאות ומאז הוא מתנדב ביד ושם, וכן לפעולות הסברה במסגרות שונות. משמש כמרצה ואיש עדות בפורומים שונים הן של ניצולי שואה והן של חוקרי שואה בישראל ומחוצה לה. התבקש ללוות כאיש עדות, משלחות שונות למחנות ההשמדה בפולין, לרבות משלחת מיוחדת של חברי כנסת ושרים למחנה ההשמדה אושוויץ ביום השואה הבינלאומי בשנת 2015. שימש כיו"ר הוועדה לסיוע למפוני גוש קטיף. פעיל במשך שנים לרווחת ניצולי השואה. הוזמן על ידי שגרירות ישראל ברואנדה לשאת דברים בטקס הממלכתי בקיגאלי ביום השואה הבינלאומי ב-27 בינואר 2020.
פרנקל הוא ממייסדי מכון מאיר ללימודי היהדות בישראל, הנקרא על שם גיסו אליעזר מאיר ליפשיץ, שהיה בכוח החוד של הצנחנים לצליחת תעלת סואץ ונפל במלחמת יום כיפור. כמו כן, היה פרנקל ממייסדי עמותת "עוצבת הצליחה". הוא כיהן במשך שנים רבות בהתנדבות, כיושב ראש ועדת הקשר למשפחות הנופלים.
בשנת תשס"ז-2007 הוענק לפרנקל עיטור "יקיר ירושלים".
משפחתו

פרנקל נשוי לדידה-רבקה, לבית ליפשיץ, מן המחלקה להוראת המדעים באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא אב ל-3 ילדים: דינה דויטש, מרצה לבוטניקה במכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי בבאר שבע, דפנה קנאי, מחנכת באולפנה לאומנויות בירושלים, והרב ד"ר מאיר פרנקל, רופא בבית החולים שערי צדק בירושלים.
ספריו

"אמרי דוד" על התורה והמועדים (1998)
"מברגן-בלזן לירושלים, שואה ומשפט" (2010)
"אמונת עתיך " (2021)
הערות שוליים

↑  קישור לדף הזיכרון לאליעזר מאיר ליפשיץ, באתר יזכור
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301074305171  LCCN: n98067098  VIAF: 121580836   WorldCat (עם VIAF): 121580836
בודומה (קבוצה אתנית)

בודומה (Buduma, הם קוראים לעצמם ידינה - Yedina) היא קבוצה אתנית מאגם צ'אד במערב אפריקה.
הם חיים על האיים ועל גדות האגם, שהמדינות הגובלות בו הן קמרון, ניז'ר, ניגריה וצ'אד. שפתם נקראת גם בודומה (גר') ומדברים בה כ-54,800 אנשים.
היסטוריה

השם בודומה הוא השם בו כינו אותם שכניהם והגיע משפת הקנורי (אנ'). בשפה זו "בודו" פירושו "דשא" – "מה" יוצרת שם עצם. פירוש המילה בודומה הוא "אנשי דשא". זה תואם את המסורת של הבודומה, לפיה הם צאצאים מ"ריגה", בן קנורי שהסתתר בביצות אגם צ'אד מאחיו הבכור מאי עלי. ריגה פגש שם את בני התרבות הסאו (אנ'), ונשא אישה בשם סאדו סאוראם. מקשר הזה בין קנורי לסאו נולד "בולו", שילדיו הם אבותיהם של הבודומה.
עד המאה ה-19 התגוררו בני הבודומה בפריפריה של אימפריית קאנם בורנו, שלא הצליחה להשיג שליטה מלאה באגם צ'אד. בני הבודומה נהגו לבזוז בשטחי קאנם-בורנו, ושני הצדדים ניסו לשמור על יחסי סחר. בתחילת התקופה הקולוניאלית הצרפתית משנת 1900 ואילך התנהלו קרבות מתמשכים בינם לבודומה, לקנמבו (אנ') ולטוארג, כאשר כפרים שלמים ננטשו. כשבני הבודומה תקפו עמדות צבאיות צרפתיות בצ'אד, כבשו הצרפתים בשנת 1905 את איי אגם צ'אד בהם הם התגוררו. שלטונם הישיר של הצרפתים באזור בול (Bol), שבלב אזור הבודומה היה מוגבל בגלל היעדר תשתיות ואנשי כוח אדם. במהלך מלחמת העולם השנייה לא היו שם צרפתים. רק כשאגם צ'אד נפתח לשיט בשנת 1950, הובאו לבסוף בני הבודומה תחת ממשל המדינה.
חברה

הבודומה מאורגנים בכ-24 קלאנים. הקלאנים החשובים ביותר באזור הארכיפלג של אגם צ'אד הם הקלאנים בודג'ה (Budja), מאיבולה (Maibula), דאלה (Dalla), מייוואדג'ה (Maiwadja), גוריה (Guria), קליאה (Kelea), אורסוגנה (Orsogana) ומרנגנה (Marengana). ראש קלאן הנבחר מכונה מאי (May). בנוסף, הקבוצה האתנית אינה מאורגנת באופן קולקטיבי. הדתות הנפוצות בין בני הבודומה הן אסלאם ודתות אפריקאיות מסורתיות. פוליגמיה נפוצה, ובני הזוג בדרך כלל חיים בבית אבי הבעל. עבור בודומה, נדידה עונתית של רועים (אנ') חשובה במיוחד מבחינה כלכלית, כך גם גידול בקר, כמו גם דיג, חקלאות ומסחר, והם מציעים שירותי תחבורה עם פירוגים וסירות קנים (אנ'). הבודומה ידועים במיוחד בזכות בקר הקורי שלהם, תת-מין של בקר הטאורין, שיש לו קרניים גדולות במיוחד, לעיתים בצורת בצל בשני הזוויגים. סירות הקנים של הבודומה נקראות בשפתם קדאי (kadai). הבודומה נחשבים לבוני סירות מנוסים, ולכן תור היירדאל הנורווגי השתמש בידע זה ובידע של שלושה בוני סירות קנים של הבודומה, ששמם עומר, מוסה ועבדוללה, בתכנונה ובבנייתה של ספינת רע 1 שהפליגה כ-5,000 ק"מ לרוחב האוקיינוס האטלנטי בשנת 1969.
לקריאה נוספת

Guy Immega: Ancient Egypt’s Lost Legacy? The Buduma Culture of Lake Chad. Friends of Niger, 2012
Walter Konrad: People of the grasses Studies on the Buduma (Yedina) of Lake Chad (= Borno Sahara and Sudan Studies. Studies in the Humanuties and Social Sciences University of Maiduguri). Rüdiger Köppe Verlag Köln, 2009, ISBN 978-3-89645-507-9
Percy Amaury Talbot: The Buduma of Lake Chad. In: Journal of the Royal Anthropological Institute of Great Britain and Ireland. Nr. 41, 1911, S. 245–259.
הערות שוליים

↑  BudumaBuduma, thnologue: Languages of the World. Seventeenth edition
↑  Kuri
↑  Guy Immega: Ancient Egypt’s Lost Legacy? The Buduma Culture of Lake Chad. 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292538005171  BnF: cb166258763 (data)  LCCN: sh85017615  SUDOC: 163775494
אייסלבן

צילום אווירי של אייסלבן וסביבתה
בית הולדתו של מרטין לותר
אייסלבן (בגרמנית: Eisleben; רשמית: Lutherstadt Eisleben, "לותרשטאדט אייסלבן", מילולית "עירו של מרטין לותר אייסלבן"), היא עיר במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה שהתפרסמה כעיר שבה נולד מרטין לותר. נכון לסוף 2019 התגוררו בתחומי העיר 23,003 נפשות.
לכבוד בנה הידוע ביותר של העיר, זכתה אייסלבן לכינוי "לותרשטאדט" מאז שנת 1946. אנדרטאות מרטין לותר באייסלבן ובוויטנברג הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו מאז 1996.
אייסלבן משתרעת על שטח של כ-25 על 10 קילומטרים, לאחר שכמה קהילות מסביב שולבו בעיר. הרובע הגדול ביותר הוא הלפטה (Helfta) עם המנזר שחודש בשנת 1999. הגרעין של אייסלבן מחולק לעיירה עתיקה (Altstadt) וחדשה (Neustadt), שהאחרונה הוקמה עבור הכורים של אייסלבן במאה ה-14.
גאוגרפיה

הגרעין העירוני ממוקם 30 קילומטרים מערבית להאלה בשפלה מאורכת, הקרויה "שפלת אייסלבן" (Eislebener Niederung) באזור הדרום-מזרחי של המחוז. האזור העירוני שדרכו זורם הנחל בוזה זיבן (Böse Sieben, מילולית "שבעת הרשעים", מקור השם מהמאה ה-19 אינו ידוע) נשלט על ידי אדמה חקלאית. בין אונטר-ואוברריסדורף (Oberrißdorf) הנוף מתנשא אל "רמת מנספלד" (Mansfelder Platte), רמה נמוכה ובה רכסי הרים נמוכים, והשטח העירוני מכסה את החלק העיקרי של הרמה. בחלקו הדרומי של האזור העירוני עובר הרכס המיוער הורנבורגר זאטל (Hornburger Sattel).
אקלים

טמפרטורת האוויר הממוצעת באייסלבן היא 8.5°C, וכמות המשקעים השנתיים היא 509 מילימטרים. כמות נמוכה מאוד שהיא בין ה-20 המקומות שבהם נמדדה הכמות הקטנה ביותר בגרמניה. ערכים נמוכים יותר רשומים ב-2% בלבד מתחנות המדידה של שירות מזג האוויר הגרמני. החודש היבש ביותר הוא פברואר, והגשום ביותר הוא חודש יוני. בחודש יוני יש פי 1.9 יותר גשמים מאשר בפברואר. כמות המשקעים כמעט ולא משתנה והמשקעים מפוזרים באופן שווה מאוד לאורך השנה. תנודות עונתיות נמוכות יותר נרשמות רק ב-7% מתחנות המדידה.
היסטוריה > תקופת נדידת העמים

במאות ה-3 עד ה-5, בתקופת נדידת העמים הגדולה, עברו שבטי הסואבים, האנגלס (Angles) והוורנים מאזורי הולשטיין, שלזוויג ומקלנבורג דרומה. מערבה מהאלבה והזאלה (אנ') לתורינגיה. ניתן לעקוב אחר דרך זו בסיומות של שמות המקומות "-לבן" (leben-, כלומר "חיים"). לדוגמה, בין הלדנסלבן (Haldensleben) לארפורט צצו כ-100 עיירות וכפרים שכך הסתיים שם המקום. לדברי הרמן גרוסלר, המילה "חיים" בהקשר זה פירושה ירושה. התחילית של שם המקום זה מתייחס לשבט של בעלי הקרקע.
במאה החמישית התערבבו המהגרים עם התושבים המקומיים משבט ההרמונדורי (אנ') והשתייכו לאימפריה התורינגית (אנ'), שנכבשה בשנת 531 על ידי הפרנקים. תורינגיה הצפונית יושבה כתוצאה מהתבוסה בסקסוניה. במהלך ההיסטוריה הנוספת, יישבו מלכי הפרנקים איכרים סואבים, הסיים ופריזיים באזורים מסוימים.
היסטוריה > ימי הביניים > טירה עם חפיר האגם פאולן

במאות ה-9 וה-10 הוקמה על הגדה המערבית של מה שכונה אגם פאולן (Faulen See, "אגם עצל") טירה מוקפת חפיר. אייסלבן מוזכרת במסמך מ-23 בנובמבר 994 של אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. היא מוזכרת כאחד מששת המקומות שקיבלו קודם זכויות של שוק כולל טביעת מטבעות וזכויות מכס. בעיירת השוק, שהתפתחה בצומת של שתי דרכי סחר ותחת הגנת הטירה מוקפת החפיר המלכותית, הייתה תחנה מלכותית בה התקבלו המיסים מהכפרים שמסביב.
היסטוריה > ימי הביניים > מלך השום

בשנת 1081 אישרו הנסיכים הסקסונים באייסלבן את בחירתו של הרמן פון לוקסמבורג (Hermann von Luxemburg‏; 1053–1088), הרוזן פון סאלם, כמלך מתחרה להיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בזמן שהאחרון היה באיטליה. הרמן התגורר באייסלבר ואסרבורג (Eisleber Wasserburg) והובא תחת מצור על ידי החיילים של היינריך מפריזלנד. הרוזן ארנסט פון מנספלד נחלץ לעזרתו והביס את הפריזים. במשך זמן רב נקרא שדה הקרב פריזנשטראסה (Friesenstrasse), כיום רחוב פרישטראסה (Freestrasse). כאשר היינריך נכנס לסקסוניה עם צבאו בשנת 1085, נמלט הרמן לדנמרק. מכיוון שלפי הדיווחים הרבה מאוד צמח שום מול קירות הטירה באותה תקופה, הוא כונה "מלך השום" (Knoblauchkönig). על הקיר הצפוני של בית העירייה יש פסל אבן חול המייצג, על פי המסורת, את המלך. כיום הוא דמות תדמיתית בפרסום תיירותי.
היסטוריה > ימי הביניים > אזכור ראשון כעיר

בשנת 1069 קיבלה משפחת מנספלד (אנ'), שטירת אבותיהם הייתה במנספלד (אנ'), מעמד של רוזנות מהיינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. עד מהרה התפתחה אייסלבן לבירת רוזנות זו. החל משנת 1121 ואילך מינו רוזני מנספלד את ראש העיר. רק ב-1809 היה לאייסלבן ראש עיר עצמאי שלא מונה על ידי הרשויות. בסביבות 1150 החל ניקוז אגם פאולן, שטח ביצה בקצה המזרחי של אזור היישוב. הבישוף וויכמן ממגדבורג קרא לפריזים ולפלמים לבנות תעלות ניקוז וסכרים, והם התיישבו אז ברובע ניקולאיפירטל (Nicolaiviertel). ניתן לראות את העקבות עד היום מהתעלות והסכרים הרבים.
באמצע המאה ה-12 החלה בנייתה של חומת העיר הראשונה, שהקיפה את השוק והסמטאות שמסביב. החומה נבנתה על ידי תושבי העיר, וכל גילדת מלאכה הייתה אחראית על תחזוקה והגנה של קטע. שמירת השערים הייתה באחריותם של עובדים שמשכורתם שולמה על ידי העיר. חומה זו הקיפה רק את השוק וכמה רחובות מסביב.
בשנת 1180 הוזכרה אייסלבן לראשונה כעיר (civitas) עם שנים עשר חברי מועצה (קונסולים) בהנהלתו של ראש עיר (Stadtvogt). תושבי העיר נאלצו לשלם מיסים לרוזנות מנספלד. העיר הייתה אחראית על ערכאת השיפוט הנמוכה ביותר. המטבעות המקומיים העתיקים ביותר (Eisleber) הם משנת 1183. היו שם שתי קהילות דתיות, זנקט אנדראס (St. Andreas) וזנקט גוטהרד (St. Gotthard).
היסטוריה > ימי הביניים > תחילת כריית הנחושת

בסביבות שנת 1200 התגלו עפרות נחושת לראשונה בקופּפרברג (Kupferberg) בהטשטדט (Hettstedt). המגלים, על פי האגדה, היו הכורים נפיאן (Nappian) ונוקה (Neucke), שהם הדמויות הסמליות של תעשיית הכרייה של מנספלד עד היום. בתחילה האיכרים עדיין כרו נחושת באדמתם שלהם, אך עד מהרה התפתח סחר. פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה העניק את האישור המלכותי לזכויות במינרל (בגרמנית Bergregal) לרוזנים לבית מנספלד בשנת 1215, והאישור חודש על ידי קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1364. הכרייה שינתה את מבנה הכלכלה של האזור והפכה לבסיס לעושרם של הרוזנים והעיר.
היסטוריה > ימי הביניים > מנזר הלפטה

המנזר הציסטרציאני של מריה הקדושה הוקם על ידי הרוזן בורכרד הראשון (Burchard I) ממנספלד בשנת 1229 ונבנה בתחילה ליד טירת מנספלד (גר'). המנזר היה גם הבעלים של בית החולים על שם קתרינה (Katharinenhospital) באייסלבן. בשנת 1234 הועבר המנזר על ידי אלמנתו של הרוזן בורכרד לכפר הנטוש רוסדורף של ימינו (Rossdorf, צפונית-מערבית לאייסלבן), משום שמיקומה הקודם קרוב לטירה מנספלד לא נבחר בצורה חכמה. אך גם רוסדורף התגלה כמקום בעייתי בגלל המחסור הגדול במים.
בשנת 1258, בהנחייתה של אם המנזר גרטרוד פון הקבורן (Gertrud von Hackeborn), הועבר המנזר להלפטה (Helfta), כיום רובע של אייסלבן. המנזר קנה את חלקת האדמה בהלפטה מאחיה של אם המנזר, אלברכט ולודוויג, שהיו בעלי טירת הלפטה ושלטו באזור. אולם כבר בשנת 1284 המנזר נבזז על ידי גבהרד פון קוורפורט (Gebhard von Querfurt).
במהלך המצור הכושל על אייסלבן של הדוכס מבראונשווייג בשנת 1342, הושמדו הכפרים מסביב ואיתם המנזר. אז החלה ההרחבה החמישית של חומת העיר. המנזר הועבר לקצה ביצורי העיר בכיכר המנזר של ימינו באייסלבן. אבל זה לא היה האתר האחרון של המנזר, כי בשנת 1525, במהלך מלחמת האיכרים בזזו האיכרים המורדים את מזר הלפטה החדש (Kloster Neuen Helfta). עקב כך נמלטו אם המנזר קתרינה פון וצדורף (Katharina von Watzdorf) והנזירות להאלה לפני שהן נשלחו למוראביה בהוראת הקיסר קרל החמישי להקים שם מנזר נטוש מחדש. אך באותה שנה הם חזרו לאלט-הלפטה לבקשתו של הרוזן הוייר השישי ממנספלד (Hoyer VI. von Mansfeld‏; 1484–1540), ששיקם את המנזר. עם זאת, לנזירות שוב לא היה שם בית קבע.
הרפורמציה הפרוטסטנטית אילצה להכניס את הפולחן הפרוטסטנטי למנזר בשנת 1542. כשנכשלו כל המאמצים להמיר את הנשים תחת אם המנזר האחרונה ולבורגה ראובר (Walburga Reuber) לנצרות פרוטסטנטית, פירק הרוזן הפרוטסטנטי גאורג פון מנספלד-אייסלבן את המנזר בשנת 1546. הנזירות עזבו. האזכור המתועד האחרון של המנזר הוא מיום 19 ביוני 1542. איכרים רבים מהכפרים ההרוסים התיישבו כעת, באישור הרוזן, מדרום לחומת העיר, מעבר לנחל בוזה זיבן (באותה תקופה היה עדיין קרוי וילרבאך). ברחוב רמטורשטראסה (Rammtorstraße) נמצאים כיום בתי החווה החקלאיים האופייניים.
המנזר הוזנח ושימש כמחסן בתקופת גרמניה המזרחית. שחזורו החל בשנת 1998 לאחר כמה יוזמות של המורה לאמנות, יואכים הרמן, שפעל למענו מאז 1988.הציסטרציאנים מנהלים כעת גם בית הארחה ומוסד חינוכי.
היסטוריה > ימי הביניים > בנייה והשרפה של 1498

סוף המאה ה-14 והמאה ה-15 היו תקופות של שגשוג. במהלך המריבה בשל מינוי הבישוף של הלברשטאדט בשנת 1362 הוכיחו ביצורי העיר את יעילותם כנגד הצרים. בית החולים Heilig-Geist-Stift הוזכר לראשונה במסמכים בשנת 1371, וב-1408 הוקם בית העירייה הראשון מאבן. בשנת 1462 הוקדש בית המקהלה בכנסיית זנקט ניקולאי (St.-Nicolai-Kirche), שנבנה על היסודות של כנסיית גוטהרד. בשנת 1433 הוזכרו חנויות ואולם בדים (אנ') עם בית שקילה בכיכר השוק; המיקום תואם ל-Haus Markt 22. בשנת 1440 היו בעיירה 530 בעלי בתים וכ-4,000 תושבים. בניית המגדלים לכנסיית זנקט פטרי-פאולי החלה בשנת 1447, לכנסיית ניקולאי ולכנסיית אנדראס בשנת 1462.
מרטין לותר נולד ב-10 בנובמבר 1483 ב"סמטת לנגן" (Langen Gasse), כיום רחוב לותר (Lutherstrasse). למחרת, יום מרטין, הוא הוטבל בכנסיית זנקט פטרי פאולי (אגן הטבילה המקורי שרד). משפחת לותר נשארה באייסלבן רק עד לאביב 1484, אך באמצעות הטבילה לותר נותר מקושר לעיר לאורך כל חייו. המנהל העירוני ומנהל התיירות הנוכחחים עושים מאמצים לפתח את הקשר הזה בצורה אינטנסיבית יותר; זה נכון במיוחד לשנת 2017, שנת ה-500 לרפורמציה.
חומת עיר שנייה נבנתה בין השנים 1480–1520. הרבעים פטריפירטל (Petriviertel, חקלאים), ניקולאיפירטל (Nicolaiviertel, פריזים) ונוסברייט (Nussbreite, כורים) נוספו לעיר. בשנת 1498 החריבה שרפה הרסנית את העיר בתוך החומה הראשונה. בנוסף לבנייני המגורים הרבים, בית העירייה נשרף וכנסיית זנקט אנדראס ניזוקה. רק באמצעות פטור ממיסים לחמש שנים שהעניק רוזן מנספלד ניתן היה למנוע הגירה דרסטית החוצה של האוכלוסייה.
היסטוריה > הרנסאנס > שיקום העיר העתיקה והקמת העיר החדשה

לאחר שרפת העיר ההרסנית בשנת 1498 בתוך חומת העיר העתיקה (הרבעים אנדראס ומרקטפירטל), החל השיקום על בסיס הזכויות שניתנו על ידי רוזנות מנספלד ב-17 באוגוסט 1498. השיקום התרחש תחילה במהירות יחסית, כאשר בשלב הראשון נעשה שימוש באלמנטים אדריכליים גותיים מאוחרים.
בשנת 1501 התפצל בית רוזני מנספלד למשפחות מנספלד-פורדרורט (Mansfeld-Vorderort), מנספלד-מיטלורט (Mansfeld-Mittelort) ומנספלד-הינטרורט (Mansfeld-Hinterort). בראשית המאה ה-16 בנתה כל אחת מהמשפחות הללו בית מגורים בעיר אייסלבן. הרוזן אלברכט הרביעי (1480–1560), נצר לענף הינטרורט, יישב כורים וחרשי ברזל מאזורים אחרים בגרמניה ממערב לעיר העתיקה כדי להחיות את תעשיית הכרייה וגם העניק להתיישבות זו אמנת עיר. היא נקראה "העיר החדשה ליד אייסלבן" (Neue Stadt bei Eisleben), היום "נאושטדט" (Neustadt) או "אננפירטל" (Annenviertel).
בשנת 1514 ביקש מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מאלברכט לבטל את אמנת העיר. אלברכט התנגד לדרישה זו, ובמקום זאת ייסד מנזר אוגוסטיני (Annenkloster mit Kirche), בו פגש את מרטין לותר בשנת 1518. בשנת 1520 החליט הכנס הכללי של האוגוסטינים במנזר זה לטובת תורתו של לותר. בשנת 1523 המנזר פורק.