גורל כדור הארץ
השפעה אנושית

כיום לבני אדם יש תפקיד מפתח בביוספירה. אוכלוסיית האדם הגדולה שולטת ברבות מהמערכות האקולוגיות של כדור הארץ. מצב זה הביא להכחדה המונית מתמשכת של מינים אחרים במהלך התקופה הגאולוגית הנוכחית, הידועה כיום בשם הכחדת ההולוקן. האובדן בקנה מידה גדול של מינים, שנגרם על ידי השפעת האדם מאז שנות ה-50 נקרא משבר ביוֹטי, כאשר לפי ההערכות נכון לשנת 2007 אבדו 10% מכלל המינים. בקצב הנוכחי, כ-30% מהמינים נמצאים בסיכון להכחדה במאה השנים הבאות. אירוע ההכחדה של ההולוקן הוא תוצאה של הרס בתי גידול, תפוצה נרחבת של מינים פולשים, ציד ושינויי אקלים. לפעילות האנושית הייתה השפעה משמעותית על פני כדור הארץ. יותר משליש משטח הקרקע השתנה על ידי פעולות אנושיות. ריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה גדל בכ-50% מאז תחילת המהפכה התעשייתית[דרושה הבהרה].
ההשלכות של משבר ביוטי מתמשך צפויות להימשך לפחות חמישה מיליון שנים. דבר זה עלול לגרום לירידה במגוון הביולוגי ולהומוגניזציה של הביוטות, מלווה בריבוי מינים שהם אופורטוניסטים, כגון מזיקים ועשבים שוטים. מינים חדשים עשויים להופיע; בפרט טסים המשגשגים במערכות אקולוגיות הנשלטות על ידי האדם עשויות להתגוון במהירות למינים חדשים רבים. חיידקים עשויים להפיק תועלת מהגידול בנישות סביבתיות מועשרות בחומרים מזינים. לא צפויים להופיע מינים חדשים של בעלי חוליות גדולים קיימים ושרשרות המזון כנראה יתקצרו.
ישנם מספר תרחישים לסיכונים ידועים שיכולים להיות בעלי השפעה גלובלית על כדור הארץ. מנקודת המבט של האנושות, ניתן לחלק אותם לסיכונים הישרדותיים וסיכונים סופניים. הסיכונים שבני אדם מציבים לעצמם כוללים שינויי אקלים, שימוש לרעה בננוטכנולוגיה, שואה גרעינית, עימות עם בינה מלאכותית מתוכנתת, מחלה מהונדסת גנטית או אסון שנגרם על ידי ניסוי פיזיקלי. באופן דומה, מספר אירועים טבעיים עלולים להוות איום יום הדין, כולל נגיף קטלני, השפעת אסטרואיד או שביט, אפקט חממה מתעצם ודלדול משאבים. ייתכן גם איום מצד צורת חיים מחוץ לכדור הארץ. קשה עד בלתי אפשרי להעריך את הסיכויים של תרחישים אלה.
אם המין האנושי ייכחד, אזי השפעותיו יתחילו להיעלם. למבנים הגדולים ביותר יש זמן מחצית חיים של ריקבון מוערך של כ-1,000 שנים. המבנים האחרונים שישרדו יהיו ככל הנראה מכרות פתוחים, מזבלות גדולות, כבישים מהירים, פתחי תעלות רחבים. כמה אנדרטאות אבן מסיביות כמו הפירמידות בנקרופוליס של גיזה או הפסלים בהר ראשמור עשויות עדיין לשרוד בצורה כלשהי לאחר מיליון שנים.
הזמן הממוצע שיידרש כדי שהשמש תתנגש בכוכב אחר בשכונת השמש הוא כ-30 טריליון (3× 10 13) שנים, שזה הרבה יותר מהגיל המשוער של היקום, בערך 13.8 מיליארד שנים. ניתן להסיק מכאן שהסיכוי שאירוע כזה יתרחש במהלך חייו של כדור הארץ הוא אפסי.
האנרגיה המשתחררת מפגיעת אסטרואיד או כוכב שביט בקוטר של 5–10 קילומטרים (3.1–6.2 מיל) או גדול יותר מספיקה כדי ליצור אסון סביבתי עולמי ולגרום לעלייה מובהקת סטטיסטית במספר הכחדות המינים. בין ההשפעות המזיקות הנובעות מאירוע פגיעה גדול הוא ענן של אבק דק שפולט כדור הארץ וחוסם אור שמש ישיר מלהגיע לפני כדור הארץ ובכך מוריד את טמפרטורות היבשה בכ-15 מעלות בתוך שבוע ומביא להפסקת הפוטוסינתזה למשך מספר חודשים (בדומה לחורף גרעיני). הזמן הממוצע בין מפגשים אלו מוערך בכ-100 מיליון שנים.
סימולציות הוכיחו ששיעור פגיעה כזה מספיק כדי לגרום, במהלך 540 מיליון השנים האחרונות, לחמש או שש הכחדות המוניות ול-20 עד 30 אירועים בדרגת חומרה נמוכה יותר. אומדן זה תואם את התיעוד הגאולוגי של הכחדות משמעותיות במהלך האיון הפאנרוזואיקוני. ניתן לצפות שאירועים כאלה יימשכו.
סופרנובה היא פיצוץ של כוכב. בתוך גלקסיית שביל החלב, פיצוצי סופרנובה מתרחשים בממוצע אחת ל-40 שנה. במהלך ההיסטוריה של כדור הארץ, סביר להניח שהתרחשו מספר אירועים כאלה במרחק של 100 שנות אור. פיצוצים בתוך המרחק הזה עלולים לזהם את כוכב הלכת ברדיואיזוטופים ואולי להשפיע על הביוספרה. קרני גמא הנפלטות מסופרנובה מגיבות עם חנקן באטמוספירה, ומייצרות תחמוצות חנקן. מולקולות אלו גורמות לדלדול של שכבת האוזון המגנה על פני השטח מפני קרינה אולטרה סגולה (UV) מהשמש. מספיקה עלייה בקרינת UV-B של 10-30% בלבד כדי לגרום להשפעה משמעותית על החיים; במיוחד על פיטופלנקטון המהווה את הבסיס של שרשרת המזון האוקיינוס. פיצוץ סופרנובה במרחק 26 שנות אור יקטין את צפיפות האוזון בחצי. בממוצע, פיצוץ סופרנובה מתרחש בתוך מרחק 32 שנות אור אחת לכמה מאות מיליוני שנים, וכתוצאה מכך דלדול שכבת האוזון נמשך כמה מאות שנים. במהלך שני מיליארד השנים הקרובות, יהיו כ-20 פיצוצי סופרנובה והתפרצות קרן גמא אחת שיניבו השפעה משמעותית על הביוספרה של כוכב הלכת.
ההשפעה המצטברת של הפרעות כבידה בין כוכבי הלכת גורמת למערכת השמש הפנימית בכללותה להתנהג בצורה כאוטית לאורך תקופות זמן ארוכות. הדבר לא משפיע באופן משמעותי על יציבות מערכת השמש על פני מרווחים של כמה מיליוני שנים או פחות, אבל במשך מיליארדי שנים, מסלולי כוכבי הלכת הופכים לבלתי צפויים. הדמיות ממוחשבות של התפתחות מערכת השמש בחמשת מיליארד השנים הבאות מצביעות על כך שיש סיכוי קטן (פחות מ-1%) שיכולה להתרחש התנגשות בין כדור הארץ לבין מרקורי, נוגה או מאדים. במהלך אותו מרווח, הסיכויים שכדור הארץ יסולק ממערכת השמש על ידי כוכב חולף הם בסדר גודל של 1 ל-100,000 (0.001%). בתרחיש כזה, האוקיינוסים יקפאו ויהפכו מוצקים בתוך כמה מיליוני שנים, וישאירו רק כמה כיסים של מים נוזליים עמוק מתחת לאדמה. יש סיכוי קלוש שכדור הארץ, אחרי שאיבד את מקומו במערכת השמש, ייתפס על ידי מערכת כוכבים בינארית חולפת, מה שיאפשר לביוספרה של כוכב הלכת להישאר שלמה. הסיכויים שזה יקרה הם בערך 1 ל-3 מיליון.