stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גל הלם ניצב
טבלאות גלי הלם ניצב

כלי חישוב נפוצים מאוד הם טבלאות של גלי הלם ניצבים. זוהי סדרת נתונים של מספר תכונות לפני ואחרי גל הלם ניצב. בהינתן מספר מאך לפני גל ההלם ניתן למצוא את מספר המאך לאחר גל ההלם יחד עם לחץ, צפיפות, טמפרטורה, ויחס לחץ הסטגנציה. טבלאות אלה שימושיות מאחר שהמשוואות המשמשות לחישוב מאפיינים אחרי גל ההלם מסורבלות.
הטבלאות מחושבות באמצעות יחס קיבולי חום סגוליים השווה ל-1.4. מספר המאך במעלה הזרימה, מתחיל ב-1 ומסתיים ב-5. אף על פי שהטבלאות יכולות להתפרש על פני כל מספרי מאך, נהוג לעצור במאך 5 מכיוון ומעבר לו ההנחה שהוא שווה 1.4 מביאה לטעויות של מעל 10%.
ראו גם

גל הלם
מספר מאך
גל הלם משופע
בום על-קולי
מחסום הקול
מהירות הקול
יהלומי מאך
אנטישמיות בעולם הערבי

עטיפת הספר "מיין קאמף" מאת אדולף היטלר בתרגומו הרשמי לערבית. ברקע תצלומים של הרוגים (ככל הנראה בשואה) שיוצרות יחד צלב קרס נאצי
אנטישמיות בעולם הערבי מתייחסת לאפליה חסרת פשר, חינוך לתיעוב, שנאה ולדעות קדומות שליליות – בפרט נגד יהודים במדינות ערב והאסלאם, אך גם נגד יהודים בכלל (לרבות יהודים בישראל). היא כוללת גם גלוריפיקציה לטרור נגד יהודים. כיום, שנאת העם הערבי כלפי העם היהודי מתבטאת בין השאר גם בחרמות כלכליים, צרכניים ואקדמיים נגד ישראל, שלעיתים גולשת גם לשנאת יהדות התפוצות המתבטאת בהסתה לאלימות, להפגנות מחאה פוגעניות ומשולחות רסן, לדמוניזציה ולדה-הומניזציה.
למרות שהערבים הם בין העמים השמיים – המונח "אנטישמיות" בישראל, וכן ברחבי העולם – מתייחס, אך ורק, לאפליות ולדעות קדומות ושליליות נגד העם היהודי.
ימי הביניים

היו תקופות בהן יהודים, יחד עם נוצרים וזורואסטרים, זכו למעמד המשפטי של ד'ימי (מיעוט מוגן) באדמות שנכבשו על ידי הערבים המוסלמים, שלרוב הוחל על המיעוטים הלא-מוסלמיים. היהודים נראו בדרך כלל כקבוצה דתית (לא גזע נפרד), ובכך, חלק מ"המשפחה הערבית".
ד'ימי היו נתונים למספר ההגבלות, היישום והחומרה השתנו עם הזמן והמקום. הגבלות כללו מגורים ברבעים נפרדים, חובה ללבוש בגדים ייחודיים, התרפסות ציבורית בפני המוסלמים, איסורים על הטפה נגד התאסלמות ונגד נשיאת נשים מוסלמיות, וגישה מוגבלת למערכת המשפטית (עדותו של יהודי לא נחשבה אם נסתרה על ידי עדותו של מוסלמי). ד'ימי נאלצו לשלם מס גולגולת מיוחד (ה"ג'זיה"), אשר פתר אותם משירות צבאי ומתשלום זכאה כפי שנדרשו המוסלמים. בתמורה, לד'ימי הוענקו זכויות מוגבלות, כולל מידת סובלנות, אוטונומיה קהילתית בעניינים אישיים, והגנה מהרג. הקהילות היהודיות, כמו הנוצריות, בדרך כלל היוו ישויות אוטונומיות למחצה אשר ניהלו חוקים והנהגה משלהן, אשר נשאו באחראיות לקהילה כלפי השליטים המוסלמים.
על פי אמות מידה של ימי הביניים, התנאים של היהודים תחת שלטון האסלאם היו בדרך כלל יותר רשמיים וטובים יותר מאלה של היהודים בארצות הנוצריות, בין היתר, בשל שותפות מעמד המיעוט עם הנוצרים בארצות אלה. יש ביסוס לטענה שמעמדם של היהודים בארצות ללא מיעוט נוצרי היה לרוב גרוע ממצבם בארצות עם מיעוט כזה. לדוגמה, היו מקרים רבים של מעשי טבח וטיהור אתני של יהודים בצפון אפריקה, במיוחד במרוקו, לוב ואלג'יריה שבסופו של דבר נאלצו היהודים לחיות בגטאות. גזירות המצווים על הריסת בתי כנסת נגזרו בימי ביניים במצרים, סוריה, עיראק ותימן. בתקופות מסוימות בתימן, מרוקו ובגדד, יהודים נאלצו להתאסלם או למות.
המצב שבו יהודים נהנו משגשוג תרבותי וכלכלי לעיתים, אבל נרדפו בזמנים אחרים, סוכם על ידי גוסטב פון גרונבאום:
העידן המודרני

ישנם חוקרים כמו מרק ר. כהן הטוענים כי האנטישמיות הערבית בעולם המודרני התעוררה במאה ה-19, על רקע הלאומיות היהודית הסותרת את הלאומיות הערבית ויובאה לעולם הערבי בעיקר על ידי ערבים נוצרים לאומניים, ורק לאחר מכן אנטישמיות זו עברה לערבים המוסלמים. לדברי ברנרד לואיס:
העידן המודרני > המאה ה-19

עלילת דמשק הייתה פרשה אשר עסקה בהיעלמותם של נזיר נוצרי ומשרתו המוסלמי בשנת 1840 ובעקבות זאת התפתחה עלילת דם אשר האשימה את היהודים ברציחתם לצורך אפיית מצות. הרקע לעלילה היה היעלמותו של נזיר בשם תומאסו, מיסיונר אפוסטולי וכומר במנזר הקאפוצ'יני הצרפתי, יחד עם משרתו המוסלמי, איברהים עמארה, אחרי שתלו מודעה בשוק היהודי בדמשק. ב-5 בפברואר 1840, נזיר פרנצ'יסקני ומשרתו דווחו כנעדרים, ולא נראו שוב. המושל הטורקי והקונסול הצרפתי, ראטי-מנטון, האמינו כי מדובר ברצח פולחני, והאשימו את היהודים בכך שכן הרצח לכאורה התרחש לפני חג הפסח. החלה חקירה מבוימת, וספר יהודי בשם שלמה נגרין הודה תחת עינויים והאשים יהודים אחרים. שני יהודים נוספים מתו בעינויים ואחד (משה אבולעפיה) התאסלם כדי להתחמק מהעינויים. כמו כן, התקיימו התקפות המוניות נגד קהילות יהודיות ברחבי המזרח התיכון.
זעם בינלאומי הוביל להזמנת חקירה במצרים על ידי אבראהים פאשא. משא ומתן שהתקיים באלכסנדריה הבטיח בסופו של דבר שחרורם ללא תנאי של תשעת האסירים שנותרו בחיים (מתוך שלושה עשר) והכרה בחפותם. מאוחר יותר בקונסטנטינופול, משה מונטיפיורי (מנהיג הקהילה היהודית בבריטניה) שכנע את הסולטאן אבדילמג'יט הראשון להנפיק פירמן (צו) שנועד לעצור את ההתפשטות של עלילת הדם ברחבי האימפריה העות'מאנית:
עם זאת, פוגרומים התפשטו במזרח התיכון ובצפון אפריקה: חלב (1850 ו-1875), דמשק (1840, 1848 ו-1890), ביירות (1862 ו-1874), דיר אל-קמר (1847), יפו (1876), ירושלים (1847, 1870 ו-1895), קהיר (1844, 1890,
1902-1901, מנצורה (1877), אלכסנדריה (1870, 1882, 1907-1901, פורט סעיד (1903, 1908).
לפרשת דרייפוס בסוף המאה ה-19 היו השלכות בעולם הערבי. בפרשה, הואשם אלפרד דרייפוס, קצין תותחנים צרפתי בדרגת סרן, כי בגד במדינתו וריגל לטובת גרמניה על אף היותו חף מפשע ומתוך מניעים אנטישמיים. התפרצויות הנלהבות של אנטישמיות בצרפת הדהדו באזורי ההשפעה הצרפתית, במיוחד בלבנון המרונית. העיתונות הערבית המוסלמית, לעומת זאת, סיקרה באופן אוהד את הקצין המואשם דרייפוס, ומתחה ביקורת על רדיפת היהודים בצרפת.
העידן המודרני > הפרוטוקולים של זקני ציון

בתחילת המאה ה-20 הופיעו תרגומים ראשונים לערבית של הפרוטוקולים של זקני ציון, הראשונים שבהם בארץ ישראל ומצרים על ידי ערבים-נוצרים.
החיבור תורגם לראשונה לערבית על ידי כומר מרוני, והודפס במצרים ב-1925, אך זכה לתפוצה גוברת בשנות ה-30.
בהמשך הפרוטוקולים תורגמו ויצאו לאור במהדורות רבות נוספות בערבית, יותר מאשר בכל שפה אחרת, והפיצו את תיאורית הקונספירציה ברחבי העולם הערבי. בשנת 1958 נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר המליץ על הפרוטוקולים כראיה היסטורית אמינה לכוונותיהם של היהודים. הפרוטוקולים שימשו כדי לתדלק שנאה הן כנגד ישראל והן כנגד יהודי ארצות ערב שבתקופה זאת נתקלו באפליה ואלימות גוברת שהביאה לבריחתם מארצות אלו.
העידן המודרני > עלילות על רצונם של היהודים להשתלט על המקומות הקדושים

בערב יום כיפור ה'תרפ"ט, 23 בספטמבר 1928, הקימו יהודים מחיצה ליד הכותל המערבי, לצורך חציצה בין הגברים והנשים. אנשי המועצה המוסלמית העליונה הזעיקו למחרת את אנשי השלטון הבריטי ואלה פירקו את המחיצה בכוח.
בעקבות האירוע, כינס המופתי אמין אל-חוסייני אספות ברחבי הארץ בהן שולהבו ההמונים, ויזם משלחות מחאה שטענו בדבר מזימה של היהודים להשתלט על הארץ ועל המקומות הקדושים. המופתי אף טען כי קדושת הכותל ליהודים היא המצאה ("בדעה") של מנהיגיהם כדי לקשור את כל היהודים בעולם למרכז אחד, "במטרה לחזור ולבנות את ההיכל במקום מסגד אל-אקצא". לדברי יהושע פורת, פרשת הכותל אפשרה לו לספק ממד דתי למאבק הלאומי נגד היהודים ובדרך זו לגייס את תמיכת השכבות העממיות, שהסיסמאות הלאומיות לא דיברו אל לבם עד אז.
העידן המודרני > קשרים בין מנהיגים ערבים לבין גרמניה הנאצית בשנות ה-30 > אמין אל-חוסייני

ב-28 במאי 1930 יצר המופתי אמין אל-חוסייני קשר עם משרד החוץ הגרמני, מסר לו את מחאתו על התנהלות הבריטים בארץ ישראל וטען כי הם מגינים רק על האינטרסים של עצמם ושל הציונים.
ב-31 במרץ 1933, חודשיים לאחר מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה, ביקר המופתי את הקונסול הגרמני החדש, ד"ר היינריך וולף (דיפלומט גרמני), בלשכתו בירושלים, והיה הראשון לברכו בבואו. במברק ששלח באותו היום אל משרד החוץ, מסר הקונסול כי אל-חוסייני אמר לו ש"המוסלמים בתוך פלסטין ומחוצה לה מקדמים בברכה את המשטר החדש בגרמניה ומייחלים להתפשטות שיטת הממשל הפשיסטית, האנטי דמוקרטית, גם לארצות אחרות". וולף ציטט את המופתי, שהביע בפניו, בשם הערבים, רצון להצטרף לחרם הנאצי נגד היהודים: "ההשפעה היהודית על הכלכלה והמדיניות מזיקה בכל מקום ויש להילחם בה. כדי לפגוע ברווחת היהודים, מצפים הערבים כי גרמניה תכריז חרם על היהודים בגרמניה, שאליו יצטרף בהתלהבות העולם המוסלמי כולו". אל-חוסייני הביע לפיכך את ציפייתו מהגרמנים שייצאו את סחורותיהם לארץ ישראל דרך יבואנים לא-יהודים.
אל-חוסייני הצליח לשכנע את הנציבים העליונים בכך שהוא מתון, וככזה נהנה מתמיכתם המדינית והכספית, אולם במקביל, תגבר בחשאי את התעמולה הלאומנית, בין היתר באמצעות היומון שלו "אל-גא'מעה אל-ערבייה". ב-26 באפריל 1933 החל הביטאון שלו לגנות את יהודי מצרים על הצטרפותם לחרם שהכריזו הארגונים היהודיים נגד גרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון. הביטאון פרסם ידיעות על זרם ההגירה היהודית לפלסטין מכל העולם ולצדן סיפורים מפוקפקים על יהודים במצרים ובעיראק.
ב-28 באפריל 1933 נפגש וולף עם אל-חוסייני ומנהיגים נוספים בחגיגות נבי מוסא. אלה הביעו בפניו את הערצתם לגרמניה החדשה, ואת תמיכתם במדיניות האנטי-יהודית בגרמניה, אולם ביקשו ממנו שגרמניה לא תרשה ליהודים להגר לארץ ישראל. בשנת 1934 ביקר בארץ ישראל וילהלם פריק, ובעיתונות העברית פורסם שהעביר לאל-חוסייני 120,000 פונט לתעמולה נאצית.
בשנת 1935 קיבל אל-חוסייני מימון בשווי מיליוני דולרים משר החוץ בממשלת מוסוליני, גליאצו צ'אנו, על מנת להרעיל את בארות המים של תל אביב. הפעולה לא יצאה לפועל כמתוכנן, והסתכמה בנזק מינורי לצינורות, שתוקן במהרה.
העידן המודרני > קשרים בין מנהיגים ערבים לבין גרמניה הנאצית בשנות ה-30 > קשר לתנועות בעיראק

בין השנים 1932-1941 עמד בראשות שגרירות גרמניה בבגדאד המזרחן ד"ר פריץ גרובה. השגרירות בראשותו פעלה על מנת לבסס קשרים עם האליטה ותמכה באופן נדיב בפעילות פאשיסטית ואנטישמית. אינטלקטואלים ואנשי צבא הוזמנו לביקור בגרמניה כאורחי המפלגה הנאצית. ניסיונות ההשפעה של גרמניה הנאצית התבטאו, מלבד השפעה על אישי ממשל שונים, בהחדרת חומרי תעמולה אנטישמיים לעיתונות. השגרירות הגרמנית רכשה את העיתון הנוצרי "אל-עאלם אל-ערבי" (العالم العربي, "העולם הערבי") וחוץ מחומרי תעמולה, החל מאוקטובר 1933 פרסם בו עורכו, סלים חסון, מדי יום בהמשכים, את ספרו של אדולף היטלר, "מיין קמפף", בתרגום לערבית.
באותה תקופה ננקטו בעיראק צעדים להצרת צעדיהם של היהודים, שהיו בעלי השפעה פוליטית ונהנו משגשוג כלכלי. בשנת 1934 פוטרו עשרות פקידי ממשל יהודים ממשרדי הכלכלה והתחבורה, החל משנת 1935 החלו להגביל באופן לא רשמי את מספר התלמידים היהודים בבתי הספר הממשלתיים, ובשנת 1936 פוטרו 300 פקידי ממשל יהודים, בהם בכירים רבים.
התעמולה האנטישמית הובלה על ידי תנועות פשיסטיות בראשות בכירים עיראקים.
בשנת 1935 נוסד בבגדאד "מועדון אל-מות'אנא" (نادي المثنى, "נאדי אלמֻתַ'נא"), אגודה ערבית־נאצית שבראשה עמד מנהל בית החולים הממשלתי בבגדאד, ד"ר צאיב שווכאת.
המועדון נקרא על שם אל-מות'אנא אבן חארית'ה, מצביא ערבי מוסלמי שהנהיג כוחות שעזרו להביס את הפרסים של האימפריה הסאסאנית בקרב אל-קאדסיה. המועדון, שהושפע מן הפאשיזם האירופי ונשלט על ידי ערבים לאומנים קיצוניים, היה ידוע מאוחר יותר כ"המפלגה הלאומית הדמוקרטית" ונשאר פעיל עד כישלון ההפיכה של רשיד עאלי אל-כילאני הפרו-נאצי במאי 1941.
תחת השפעתו של השגריר הגרמני פריץ גרובה, פיתח מועדון "אל-מות'אנא" ארגון נוער צבאי למחצה בשם "אל-פֻתֻוַה" (الفُتُوَّة, "עלומים", "בחרות" או "גבורה"; במקור שם למסדר אבירים מוסלמים), שעוצב על פי דגם הפאשיזם האירופי והנוער ההיטלראי. הארגון נוסד באוקטובר 1935 על ידי הפעיל הפאן-ערבי ואחד ממייסדי מועדון אל-מות'אנא, סאמי שַוְכַּת, שהיה אז המנהל הכללי של משרד החינוך העיראקי (בשנים 1933 ו-1939, וב-1940 היה שר החינוך).
ב-1 במאי 1938 השתתפה משלחת של הארגון בוועידת המפלגה הנאצית בנירנברג, ומנהיג הנוער ההיטלראי, באלדור פון שיראך, הגיע לביקור בבגדאד. במאי 1939 חויבו כל תלמידי בתי הספר העל-יסודיים ומוריהם, ואף הסטודנטים ותלמידי הסמינר למורים, להצטרף לארגון ולעבור אימונים צבאיים על פי תוכנית של משרד ההגנה. בסוף שנות ה-30 מנה הארגון כ-63,000 חברים. סאמי שוכת ביטא את דעתו האנטי-יהודית בגלוי וב-1939 הכריז: "היהודי מאוהב בזהב ואין לו קיום בלעדיו".
העידן המודרני > פרעות נגד יהודים במדינות ערב

בעוד שהאנטישמיות הערבית גברה בעקבות הסכסוך הערבי-ישראלי, היו פוגרומים ביהודים לפני הקמת מדינת ישראל במאי 1948, כולל פוגרומים בהשראת הנאצים באלג'יריה בשנות ה-30, והתקפות על יהודים בעיראק ולוב בשנות הארבעים.
ב-1–2 ביוני 1941 התרחש הפרהוד - פוגרום שנעשה ביהודי בגדאד בחג השבועות. במהלך הפרעות נרצחו, לפי הערכות שונות, בין 180 למעל ל-1,000 יהודים, לפחות 2,118 נפצעו, לפחות 242 ילדים היו ליתומים ורכוש רב נבזז. ארבע מאות יהודים נפצעו בהפגנות אלימות במצרים ב-1945 ורכוש יהודי הושחת ונבזז. בלוב נהרגו 130 יהודים ו-266 נפצעו. בדצמבר 1947 נהרגו בדמשק 13 יהודים, בהם 8 ילדים, ו-26 נפצעו. בחלב גרמו המהומות לעשרות נפגעים יהודים, נזק ל-150 בתים של יהודים, והצתת 5 בתי ספר ו-10 בתי כנסת. בתימן נרצחו 97 יהודים ו-120 נפצעו.
בשנת 1954 פורסם מאמר מאת המנהיג הפלסטיני חאג' אמין אל-חוסייני, בו כתב על "האופי היהודי המושרש ביהודים מאז ראשית קיומם. אופי זה היה מהסיבות החשובות לכישלונם בכל שלבי ההיסטוריה שלהם, וגרם לכך שהבריות ישנאו וירדפו אותם. אחד הצדדים הבולטים ביותר של האופי היהודי הוא היהירות והאנוכיות המופרזת, שמקורן באמונתם שהם העם הנבחר של האל. אין גבול לחמדנותם ולרצונם למנוע מאחרים את הטוב... אין בלבם רחמנות והם ידועים באיבתם, ביריבותם ובקשיחותם הרבה, כפי שתיאר אותם אללה בקוראן... כתוצאה מכך התייאשו העמים מלחיות איתם בכל שלבי ההיסטוריה. לדעתי, אופי זה הוא 'זעם האל' הדבק בהם, וסופו להרבות את אויביהם, לקומם נגדם את האומות".
העידן המודרני > קריקטורות אנטישמיות בעולם הערבי

בשנת 1967, דובר צה"ל פרסם מבחר קריקטורות מעיתונאים בערבית שפורסמו מלפני מלחמת ששת הימים תחת הכותרת "חייבים להשמיד את ישראל". הקריקטורות מציגות מגוון דימויים אנטישמיים, ודימויים של רצח-עם שיש לבצע כלפי יהודים בישראל. עטיפת חוברת "סאלם הולך לצבא" שנועדה לימוד קרוא-וכתוב לחיילים סורים מציגה את החיילים כובשים את מדינת ישראל, תוך שהיהודים שוחים בים ומתחננים על חייהם. קריקטורה מהיומון הירדני אל-מנאר משנת 1964 מציגה יהודי עם מגן דוד גבו כאשר ראשו נתון בגיליוטינה. קריקטורה אחרת של העיתון המצרי אלגומהוריה מציגה אגרוף המתאר את "רצונם של הערבים" המרסק דמות של יהודי-שטן (אף גדול וסכין ביד יחד עם זנב וקרניים). העיתון המצרי רוז אל-יוסף, הציג קריקטורה שמתארת יהודי תלוי מצד אחד ואת המשקלות של כוח הערבים מצד שני. לאחר סגירת מפרץ עקבה לספנות ישראלית, כתב העת הלבנוני אל-ג'רידה, פרסם קריקטורה ב-25 במאי 1967, המתארת את נאצר בועט בדמות של "יהודי נצחי" לים, עם צבאות עיראק, לבנון וסוריה בהישג יד. דמות היהודי דומה לציורה בידי הנאצים ואנטישמים אחרים - אף גדול, אוזניים גדולות, לבוש של חרדי וכו'.
העידן המודרני > ארגוני טרור

כלל ארגוני הטרור המודרניים הערביים והמוסלמיים מחזיקים בעמדות אנטישמיות ורצחניות, ביניהם אפשר למנות את: חזבאללה, חמאס, אש"ף (ובכללו הפת"ח), החות'ים, דאעש ואל-קאעידה.
במאה ה-21 > הפצת ספרות אנטישמית ונאצית

בימינו בארצות ערב, בייחוד במצרים, סוריה והרשות הפלסטינית, הפרוטוקולים של זקני ציון מופצים בעידוד השלטונות ואף נלמדים בבתי הספר ובמערכת החינוך. ארגוני טרור דוגמת חמאס וחזבאללה אף משתמשים בהם להצדיק את מאבקם להשמדת היהודים בישראל.
סדרת טלוויזיה בשם "פרש בלי סוס", שעלילתה סבבה סביב הפרוטוקולים, שודרה בטלוויזיה המצרית ב-2002. בהתייחסו לאמינות הפרוטוקולים, אמר מפיק הסדרה והשחקן הראשי בה מוחמד סובחי: "בין אם ה'פרוטוקולים' אותנטיים או לא, הציונות קיימת ושולטת בעולם משחר ההיסטוריה. רוב נבואותיו של הספר התאמתו. זה טיפשי לפסול את האפשרות שהספר אמיתי, אפילו אם הסיכוי הוא אחד למיליון".
השופטת לשעבר הדסה בן-עתו, מחברת הספר "השקר מסרב למות, מאה שנות הפרוטוקולים של זקני ציון", טוענת כי לפרוטוקולים במדינות ערב ישנה השפעה מכרעת וגדולה ביחסם של הערבים לישראל. לתפיסתה, רובו של הציבור הערבי, אף האינטלקטואלים, מאמינים בעלילה זו, המכינה את הקרקע שוב להשמדת יהודים. מנגד היא טוענת שמדינת ישראל והיהודים בכללם מצויים במחדל בנושא הזה, וכמעט שלא פועלים כדי להפריך את העלילה. לדעתה, הם צריכים לפעול נגדה באופן נחוש יותר במאבק משפטי, פוליטי, ציבורי ופרסומי, בכל אמצעי אפשרי ברחבי העולם.
במצרים, הספר "מיין קאמפף" תורגם לראשונה לערבית בשנת 1937. היה לו תרגום חדש בשנת 1963 אשר הודפס מחדש בשנת 1995. יריד הספרים של קהיר, שהוא אירוע הספרים הוותיק והגדול ביותר מסוגו בעולם הערבי ומנוהל על ידי המדינה, מציג מגוון של ספרות אנשישמית כולל הפרוטוקולים של זקני ציון, מיין קאמפף, היהודי הבינלאומי מאת הנרי פורד, ויצירות פחות מוכרות על התלמוד, השואה ומשפחת רוטשילד. הפרסומים הופיעו ב-2007, 2021 ו-2023. מכתב מחאה של הליגה נגד השמצה לנשיא מצרים לא הועיל לשינוי המצב.
במאה ה-21 > אנטישמיות במערכות החינוך של הרשות הפלסטינית ואונר"א

ב-2019 יצא דו"ח חסר תקדים של ועדת האו"ם למיגור אפליה גזעית המציג תכנים המכילים הסתה לשנאה, אלימות ואנטישמיות בתוכנית הלימודים של הרשות הפלסטינית (אש"ף) ושל אונר"א, וקורא להסירם.
במאי 2022 גינה האיחוד האירופי בהחלטה תקדימית את סוכנות הפליטים על שימושה בחומרי חינוך המסיתים לשנאה ולאלימות נגד ישראל ונגד יהודים בבתי הספר של האו"ם בגדה המערבית ובעזה, וקיצץ כ-40% מתמיכתו השנתית בארגון. ביולי 2022 פרסם ארגון UN WATCH דו"ח המתעד 113 מקרים של הסתה לאנטישמיות וטרור בקרב מורים ופעילים באונר"א, רבים מהם מורים מהרשות הפלסטינית, בהם גם פרסום תכנים נאו-נאצים.
במרץ 2023 יצא ד"וח של United Nations Watch, ארגון זכויות אדם בלתי-ממשלתי עצמאי, והמכון לניטור שלום וסובלנות תרבותית בחינוך בית ספרי (IMPACT-se), מכון מחקר ומדיניות בינלאומי המנתח תוכניות לימודים בבתי ספר באמצעות אונסק"ו. הדו"ח מצא כי מורים ובתי ספר של אונר"א קוראים בקביעות לרצוח יהודים וליצור חומרי הוראה המפארים את הטרור, מעודדים מות קדושים, עושים דמוניזציה לישראלים ומסיתים לאנטישמיות, שנאה ואלימות. הדו"ח חשף 47 מקרים חדשים של הסתה על ידי צוות אונר"א, תוך הפרה של המדיניות המוצהרת של הסוכנות שהיא אפס סובלנות לגזענות, אפליה או אנטישמיות בבתי הספר ובחומרי החינוך שלה. הדו"ח הוצג בפגישה בקונגרס האמריקני, ששוקל חקיקה חדשה בבית הנבחרים ובסנאט לקיצוץ המימון לאונר"א.
במאה ה-21 > קריקטורות אנטישמיות

קריקטורות אנטישמיות ערביות ממשיכות להציג את ישראל ואת היהודים בדימויים אנטישמיים כולל תמנון המנסה להשתלט על העולם או הצגת היחס של ישראל לפלסטינים כשווה ליחס של הנאצים ליהודים. תעמולה נוספת היא מול ג'ורג' סורוס לדוגמה כדמות המנסה להשתלט על העולם.
ראו גם

אנטישמיות מוסלמית
האנטישמיות החדשה
מדד האנטישמיות בעולם
יהודים בגרמניה הנאצית
הסכסוך הישראלי-ערבי
פליטים יהודים ממדינות ערב
טבח שבעה באוקטובר
מידע כוזב במלחמת חרבות ברזל
החטיפה לעזה (מלחמת חרבות ברזל)
הגירה של נוצרים מהמזרח התיכון
מבחן שלוש ה-D לאנטישמיות
ד'ימי
דימוי הגבר היהודי כאישה
לקריאה נוספת

ג'ואן פיטרס, מאז ומקדם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988, פרקים 3–4, עמ' 46–88.
שמואל טריגנו (עורך), סוף היהדות בארצות האסלאם, הוצאת כרמל בשיתוף עמותת דיאלוגיה, 2018.
פונקציה אדיטיבית

באלגברה, פונקציה אָדִיטִיבִית (או פונקציה חיבורית) היא פונקציה ששומרת על פעולת החיבור, כלומר פונקציה  f\colon A\to B מוגדרת כאדטיבית אם היא מקיימת את המשוואה  \forall a,b\in A:f(a+b)=f(a)+f(b), הנקראת המשוואה הפונקציונלית של קושי. בתורת המספרים, פונקציה אריתמטית נקראת אדיטיבית אם היא מקיימת את השוויון  f(ab)=f(a)+f(b).
פונקציה אדיטיבית שהיא גם הומוגנית מסדר ראשון נקראת "פונקציה ליניארית".
באופן פורמלי, זהו מקרה פרטי של הומומורפיזם בין הקבוצות תחת פעולת החיבור:  \varphi \colon (A,+)\to (B,+).
דוגמאות

כל פונקציה ליניארית היא אדיטיבית.
מכפלה פנימית היא אדיטיבית בשני המשתנים. בנוסף, היא הומוגנית מסדר ראשון במשתנה הראשון, ולכן גם ליניארית בו. מעל הממשיים, היא הומוגנית (וליניארית) גם במשתנה השני, אך מעל המרוכבים, היא לא הומוגנית, אלא "הומוגנית עד כדי הצמדה", ולכן אינה ליניארית בו.
פונקציית ההצמדה  f(T)=T^{\star }, המקבלת העתקה ליניארית (או מטריצה) ומחזירה את ההעתקה הצמודה לה (או את המטריצה הצמודה לה), אדיטיבית כאשר  T מעל שדה אוקלידי, וליניארית אם  T מעל שדה הממשיים.
לכל  n\in \mathbb {Z} , פונקציה המקבלת פונקציה מרוכבת ומחזירה את מקדם פורייה ה- n שלה (כלומר הפונקציה:  f_{n}(h)={\widehat {h}}(n) כאשר  h\colon \mathbb {R} \to \mathbb {C} ), היא פונקציה אדיטיבית.
ראו גם

המשוואה הפונקציונלית של קושי
פונקציה ליניארית
פונקציה הומוגנית
פונקציה כפלית
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רצח תאיר ראדה

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  4 בינואר 1993 קצרין, ישראל
 נרצח:  6 בדצמבר 2006 (בגיל 13) קצרין, ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
רצח תאיר ראדה היה רצח של נערה בכיתה ח', שהתרחש בתא שירותים בבית הספר התיכון "נופי גולן" שבקצרין ב-6 בדצמבר 2006.
בדצמבר 2006 נעצר רומן זדורוב, אזרח אוקראינה שעבד כרצף בבית הספר, והודה ברצח ראדה בפני מדובב משטרתי. בזמן החקירות טען כי המניע לרצח היה גידופים שהטיחה בו ראדה. זדורוב הודה בפני החוקרים ברצח ושחזר אותו, ובמסגרת זו מסר מספר פרטים שבערכאות השונות הוכרו כפרטים מוכמנים. תוך ימים בודדים חזר בו זדורוב מהודאתו, וב-14 בספטמבר 2010 הוא הורשע ברצח ראדה ונידון למאסר עולם.
בהמשך הגיש זדורוב מספר ערעורים. הוא הורשע שוב, ובערעור נוסף אישר בית המשפט העליון ברוב קולות את פסק הדין המרשיע. במהלך אחד הערעורים, הציגה ההגנה חוות דעת של מומחה, לפיה טביעת דם שנמצאה בתא שירותים ושאינה שייכת לזדורוב, היא עקבה של אדם שעשוי להיות הרוצח. בעקבות זאת, הורה השופט חנן מלצר על עריכת משפט חוזר לזדורוב, וזדורוב שוחרר למעצר בית בתנאים מגבילים.
המשפט החוזר נפתח בספטמבר 2021 בבית המשפט המחוזי בנצרת, וב-30 במרץ 2023 זוכה זדורוב בדעת רוב.ב-14 במאי הודיעה פרקליטות המדינה שלא תערער על זיכויו.
לאורך השנים זכתה הפרשה לכיסוי תקשורתי נרחב. מספר סרטים וסדרה נעשו עליה ופותחו תיאוריות קשר שונות לגבי זהות הרוצח, והתנהלות החקירה והמשפט.
בפברואר 2025 נפסק לרומן זדורוב פיצוי עתק בהיקף של כ-17 מיליון ש"ח עבור 15 שנות המאסר שאותן ריצה בגין הרשעתו ברצח הנערה תאיר ראדה ב-2006, וזאת לאחר שזוכה במשפט חוזר בשנת 2023.
הרצח

ראדה נולדה ב-4 בינואר 1993 כבת זקונים, ואחות לשני בניהם של שמואל ואילנה ראדה, מוותיקי קצרין.
ב-6 בדצמבר 2006 ראדה נסעה עם אביה כמדי יום לבית הספר התיכון "נופי גולן", שם למדה בכיתה ח'. מעדויות תלמידים שלמדו באותו יום בבית הספר מתברר כי בהפסקה שבין שעת הלימוד השישית לשעה השביעית, שהחלה בשעה 12:50 שהתה ראדה עם חבריה בחצר בית הספר, ובתום ההפסקה בשעה 13:05 לערך, החליטה ביוזמתה להיעדר משיעור תיאטרון ונותרה עם חברים אחדים בחצר. לאחר מכן, סמוך לשעה 13:30 הודיעה לחבריה כי בכוונתה לשתות מים בברזייה שבתוך בית הספר, וכאשר נכנסה למבנה, שני תלמידים העידו כי ראו את ראדה עולה לבדה במדרגות בדרכה לכיוון שירותי הבנות שבהם התבצע הרצח. עדותם היא העדות האחרונה שבה נראתה ראדה בחיים.
בשעות אחר הצהריים משבוששה לשוב לביתה, דיווחה אמה למשטרה על היעדרותה. שוטרי תחנת גולן פתחו בסריקות, וסמוך לשעה 19:00 בערב מצאו את גופתה של ראדה, כשהיא מתבוססת בדמה בתא נעול מבפנים בתוך שירותי הבנות שבקומה השנייה.
לאחר פריצת התא ובדיקה של צוות מד"א, נמצא כי גרונה שוסף לפחות פעמיים, וכמו כן נמצא חתך בשורש כף ידה.
בבדיקה פתולוגית נמצא שסיבת מותה של ראדה היא איבוד דם כתוצאה מחתך בעורק תרדמני ובוריד הצוואר, והחתכים בכפות ידיה הוחשבו כ"פצעי הגנה", ועובדות אלה הובילו למסקנה שראדה נרצחה במהלך יום לימודים שגרתי.
חקירת המשטרה > ימיה הראשונים של החקירה

חקירה ראשונית של המשטרה העלתה, כי ראדה לא חזרה לאחר ההפסקה לשיעור התיאטרון השני, וישבה בפרגולה בבית הספר יחד עם חברים אחדים בחצר. כמה דקות לאחר תום ההפסקה קמה לשתות מים בברזייה שבמבנה בית הספר, ולא שבה עוד. בסוף השיעור נותר תיקה של ראדה מונח על אחד הכיסאות בכיתה, ושאר התלמידים עזבו את הכיתה בסוף השיעור ולא הבחינו בו.
בימים הראשונים לאחר התרחשות האירוע, העריכה המשטרה כי מדובר באלימות בין בני נוער, שהובילה למעשה הרצח. במהלך ימים אלה נגבו עדויות מעדים רבים, מבין כאלף איש ששהו בין כותלי בית הספר בשעת הרצח (על פי פרסום מאוחר יותר של המשטרה). בין היתר, תושאלו עשרות מתלמידי בית הספר על ידי חוקרי נוער ושוטרים. למרות כל אלו, לא מצאה המשטרה חשוד רלוונטי. במקביל, החלה חקירה משטרתית מאומצת גם בכיוונים אחרים:
באותו הערב נעצר חסר בית בן 57, שהכחיש כל קשר לרצח, ושוחרר כעבור חמישה ימים, לאחר שאומת האליבי שסיפק. לאחר שחרורו, נעצר גנן בית הספר למשך יומיים, אך שוחרר גם הוא לאחר שסיפק אליבי מאומת. המשטרה חשדה גם בבני סלע, עבריין מין סדרתי שברח ממעצר מספר ימים לפני הרצח. סלע נתפס יומיים לאחר הרצח ולא נמצאו ראיות שקשרו אותו לרצח. במהלך חקירת המשטרה נבדק גם הכיוון הלאומני, אך הוא נשלל בעקבות הערכות מודיעיניות, כי מדובר בכיוון חקירה בעל סיכוי קלוש.