stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברטו קורדה
כמהפכן קובני

מערכת היחסים שלו עם פידל קסטרו הייתה מעניינת. עבור קסטרו היה קורדה יותר מסתם צלם רשמי, חבר או צלם אישי. הם מעולם לא שוחחו על השכר ויחסי החברות שלהם לא היו יחסי עובד-מעסיק. לפיכך, קורדה היה נינוח לידו, מתעניין בכל דבר ובכל אחד. כל תמונה שצילם הייתה סמל של מהפכה, במקום תיעוד רשמי של האירועים שלה.
המהפכה הקובנית הייתה נקודת מפתח בקריירה של קורדה וגרמה לשינוי בתוכניות שלו לגביה. ב-1945 נוסד עיתון שהציע מקום נרחב לצלמים להצגת תמונותיהם, וקורדה הפך להיות חלק מהגורם המהפכני.
"לקראת גיל שלושים", אמר קורדה, "הייתי בדרך לחיים של קלות דעת, כשאירוע יוצא דופן שינה את  המסלול שלי - המהפיכה הקובנית. זה היה בזמן שצילמתי ילדה קטנה שפיסת עץ שימשה בתור הבובה שלה. הבנתי ששווה להקדיש את עבודתי למהפכה שמטרתה למגר את אי השוויון". הוא נתפס לרעיונות של המהפכה והחל לצלם את מנהיגיה. כצלם מהפכני עבד קורדה על פי קצב הצילום שלו. הוא מעולם לא הושפע מלחץ עיתונאי או כל בקשה אחרת. אחת התמונות היותר מזוהות עם קורדה היה הביקור שלו באנדרטת לינקולן בוושינגטון, אפריל 1959. מסעותיו של קורדה הובילו אותו לכל רחביה של קובה, מעבר לים וגם אל ברית המועצות.
ב-1969 חזר קורדה מסיירה מאסטרה, אזור הררי נידח שם הצבא המהפכני החל את התקפותיו על הצבא של פולחנסיו בטיסטה. קורדה נהג לצלם קדמת קו ההתקפה של צבא המהפכה. כשחזר לביתו, בתו לא זיהתה אותו. שיערו וזקנו היו ארוכים ומלוכלכים משום שלא התקלח והסתפר חודשים.
קורדה שלח תמונות רבות לעיתון וקרא לסדרת התמונות "פידל חוזר לסיירה". פידל אהב את התמונות של קורדה ומעולם הוא לא עצר אותו כשצילם תמונה. הוא עבד באופן חופשי מבלי לחשוב על השלכות פוליטיות, מתוך מטרה להשיג את מה שהוא רצה בתמונות שהוא צילם.
קורדה עבד כצלם של העיתון המהפכני של קובה, 'רבולושיין', כשצילם את התמונה המזוהה ביותר שלו, תמונתו של צ'ה גווארה אשר הפכה לסמל עולמי של מהפכה ומרד. הוא לא קיבל מעולם תמלוגים על התמונה כי קסטרו לא הכיר באמנת ברן. בשנת 2000 הוא תבע את חברת סמירנוף על שימוש בתמונתו לצורכי פרסומת. קורדה הגיב על השימוש הבלתי חוקי ואמר כי "כתומך של האידיאלים שעל שמם צ'ה גווארה מת איני מתנגד להפצה של התמונה על ידי אילו המבקשים לפרסם את זכרו מתוך מטרה להפיץ את האידיאלים של צדק חברתי בעולם. אולם אני חד משמעית מתנגד לניצול התמונה למטרות קידום מוצרים כמו אלכוהול, או כל מטרה הפוגעת במורשתו של צ'ה.". בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט חויבה סמירנוף ב-50,000$ שנתרמו למערכת הבריאות הקובנית על ידי קורדה. קורדה אמר, "אם צ'ה היה עדיין בחיים, הוא היה עושה את אותו הדבר".
לאחר המהפכה הפך קורדה לצלם האישי של פידל קסטרו במשך כ-10 שנים. הוא ליווה את קסטרו בנסיעות ובפגישותיו עם אישים שונים. במשך התקופה הזו הוא גם צילם הפגנות, יבולי סוכר ותמונות במפעלים. הוא צילם גם כמה תמונות פחות ידועות של קסטרו כמו תמונות בהם הוא מסתכל בחשש על נמר בגן חיות ניו יורקי, דג ומשחק גולף יחד עם צ'ה גווארה, עושה סקי וצד ברוסיה ותמונה יחד עם ארנסט המינגוויי. עבודות נוספות שלו כוללות תמונות של מהפכנים הרוכבים אל תוך הוואנה אחרי הניצחון, ועוד תמונה ידועה בשם "דון קישוט של פנס הרחוב", בה נראה קובני חובש כובע קש הנשען על עמוד של מנורת רחוב מול ים של בני-אדם במהלך הפגנה.
שנותיו המאוחרות ומותו

מ-1968 ועד 1978 הוא התרכז בעיקר בצילום מתחת למים עד לתערוכה יפנית ב-1978 בה הוא עורר התעניינות בינלאומית בעבודתו. קורדה לקה בהתקף לב קטלני בפריס, 2001 בזמן תערוכה בה הוצגו עבודותיו. הוא קבור בבית הקברות קולון, הוואנה.
תערוכות

במרץ 2010 נמכר המקור של התמונה המפורסמת של צ'ה גווארה תמורת 6,600 יורו.
עזוב את המצלמה ותשכח מהעדשה. שכח את כל זה. גם עם מצלמה של ארבעה דולר תוכל לצלם את התמונה הטובה ביותר.
תערוכות יחיד של עבודותיו הוצגו בהלסינקי, פינלנד, 1962 במילאנו, איטליה, 1985, סרבנדו קאבררה גלריה, הוואנה, 1986, רוי רויד גלריה, שיקגו, 2000, COEX, סיאול, קוריאה הדרומית.
עבודותיו השתתפו גם בתערוכות קבוצתיות ברחבי העולם.
יצירותיו המפורסמות

La Nina de la Muneca de Palo (1958)
Entrada de Fidel a La Habana (1959)
El Quijote de la farola (1959)
Fidel in Washington (1959)
Guerrillero Heroico (1960)
Miliciana (1962)
הערות שוליים

↑  La Nina de la Muneca de Palo by Alberto Korda
↑  Entrada de Fidel a La Habana by Alberto Korda
↑  El Quijote de la farola by Alberto Korda
↑  Fidel in Washington by Alberto Korda
↑  Guerrillero Heroico by Alberto Korda
↑  Miliciana by Alberto Korda
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011245295105171  BIBSYS: 99061188  BNE: XX1374956  BnF: cb12215729v (data)  GND: 120898365  ICCU: CFIV053498  ISNI: 0000 0001 0889 6655  LCCN: nr90027205  NDL: 00693583  NLK: KAC200605260  NTA: 297760017  PIC: 8855  RKD: 387064  SELIBR: 299754  SNAC: w6t15xq3  SUDOC: 030818419  ULAN: 500076917  VIAF: 39427194   WorldCat (עם VIAF): 39427194 
תשליל מצילומיו של קורדה באירוע בו צילם את התמונה המפורסמת של צ'ה גווארה.
במרץ 2010 נמכרה התמונה המקורית של צ'ה גווארה תמורת 6,600 יורו.
אמיר ויסברוד

אמיר ויסברוד (נולד ב-1968) הוא דיפלומט ישראלי אשר כיהן כשגריר ישראל בירדן. קודם לכן כיהן כראש חטיבת המזרח התיכון במרכז למחקר מדיני של משרד החוץ.
ביוגרפיה

ויסברוד הוא בוגר תואר ראשון ותואר שני בערבית ובספרות ערבית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת התזה שלו בהנחיית עמנואל סיון הייתה בנושא מנהיג האחים המוסלמים בסודאן חסן א-תוראבי, ויישום אסלאם קיצוני במדינה.
את שירותו במשרד החוץ החל ב-1995 במסגרת קורס הצוערים. לראשונה הוצב כמזכיר שני בנציגות הישראלית ברבאט שבמרוקו. בשנים 2001–2004 שימש מזכיר ראשון ודובר שגרירות ישראל בעמאן. הוא מילא מגוון תפקידים באגף המזרח התיכון במשרד, כולל מנהל לשכת סגן ראש האגף, ראש דסק סוריה ולבנון, סגן ראש האגף לענייני המגרב, סוריה ולבנון, ומנהל מחלקת סוריה ולבנון.
בשנים 2008–2011 היה חבר במשלחת הישראלית למוסדות האו"ם ושימש יועץ מדיני בנושאי המזרח התיכון ומועצת הביטחון. ב-2011 מונה למנהל מחלקת סוריה, לבנון והפלשתינאים במרכז למחקר מדיני. בדצמבר 2013 מונה לראש חטיבת המזרח התיכון במרכז.
בפברואר 2018 אישרה הממשלה את מינויו לשגריר ישראל בירדן. ב-16 באפריל 2018 החל בכהונתו.
ויסברוד נשוי ואב לשלושה.
הערות שוליים

↑  מינויים בשירות החוץ, החלטה מספר 3594 של ממשלת ישראל השלושים וארבע, משנת 2018, באתר של משרד ראש הממשלה
אלברטו קאבוס

| --- | --- |

 לידה:  12 בדצמבר 1800 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 במאי 1863 (בגיל 62) פטרגוף, רוסיה 
 מקום קבורה:  בית העלמין וולקובו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פדובה 
 יצירות ידועות:  תיאטרון מרינסקי 
 בן או בת זוג:  Aloysia Carobio 
 צאצאים:  Caesar Cavos, Camilla Cavos 
 
אלברטו קאבוס (באיטלקית: Alberto Cavos; ברוסית: Альберт Кавос;‏ 22 בדצמבר 1800 – 22 במאי 1863) היה אדריכל רוסי-איטלקי הידוע בעיקר בזכות עיצובי התיאטרון שלו - תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרבורג (1859–1860) ותיאטרון בולשוי במוסקבה (1853–1856).
ראשית חייו

אלברטו קאבוס נולד בסנקט פטרבורג למלחין האופרה הוונציאני קטרינו קאבוס, ולאשתו, קמילה בליוני, שהתיישבו ברוסיה ב-1798, לאחר נפילת הרפובליקה של ונציה. קאבוס התחנך באוניברסיטת פדובה ולאחר מכן חזר לרוסיה כדי להשלים הכשרה מעשית בסדנה של קארלו רוסי. אחיו ג'ובאני הוכשר במוזיקה וסייע לאביו באופרה של סנט פטרסבורג.
תיאטרון בולשוי (סנט פטרסבורג)

בשנת 1826 קיבל קאבוס את העבודה הראשונה שלו - בנייה מחדש של תיאטרון הבולשוי. הבניין המקורי נבנה על ידי אנטוניו רינלדי ב-1770 התיאטרון נשרף ב-1811; השיקום נקטע על ידי מותו של הממונה עליו, ז'אן פרנסואה תומאס דה תומון, ב-1813. קאבוס הקדיש עשר שנים לפרויקט זה; התיאטרון נפתח מחדש כבימת האופרה המרכזית של סנט פטרסבורג בשנת 1836. עם זאת, אמנות האופרה מצאה מעט תשומת לב בחצר המלכות. אופרות של מלחינים רוסים נאסרו. ב-1843 וב-1846 היגרה להקת האופרה הרוסית לתיאטרון הבולשוי של מוסקבה, שנבנה באותה תקופה. אף על פי כן, התיאטרון שמר על החברה האיטלקית שלו והפך לבמה ביתית לבלט מריוס פטיפה ופעל עד 1886, אז בנו אותו מחדש כקונסרבטוריון של סנט פטרבורג.
תיאטרון מריאינסקי (סנט פטרסבורג)

בשנים 1847–1848 קאבוס תכנן ובנה תיאטרון וקרקס מעץ בסנט פטרסבורג, בכיכר הידועה ככיכר התיאטרון. הקרקס נפתח ב-20 בינואר 1849, ועד מהרה הפך לבמה ביתית של להקת האופרה הרוסית שחזרה ממוסקבה ב-1850. תשע שנים מאוחר יותר, ב-26 בינואר 1859, נשרף הקרקס. אלכסנדר השני הורה לקאבוס לבנות מחדש את התיאטרון "עם כל השיפורים שהיו צריכים להיעשות כאשר בניין קרקס הופך לתיאטרון. הצאר הורה עוד שהאדריכל ישמור את עיטורי הפנים כפי שהיה בעבר". קאבוס שמר על החזית הרומנסקית של הקרקס, אך עיצב מחדש את חללי הפנים, והחליף את הזירה העגולה הישנה באולם אופרה "איטלקי" בצורת פרסה. התיאטרון החדש נפתח באוקטובר 1860 כתיאטרון מריאינסקי הקיסרי, על שם הקיסרית מריה אלכסנדרובנה, והפך מיד לבמת האופרה הראשית של סנט פטרסבורג.
תיאטרון בולשוי (מוסקבה)

ב-11 במרץ 1853, תיאטרון בולשוי במוסקבה נהרס בשריפה שהשאירה רק קיר חיצוני עומד. קאבוס השיג את החוזה לבנייה מחדש של התיאטרון והרחיב ושינה באופן משמעותי את התוכנית המקורית, ויצר את בולשוי כפי שהיה ידוע לפני שנסגר לצורך שחזור ב-2005. למרות השפל הכלכלי שנתלווה למלחמת קרים, העבודה זורזה במיוחד לאחר מותו של הצאר ניקולאי הראשון מרוסיה. לפי אלכסנדר בנואה, הוא שאף לפתוח מחדש את התיאטרון בזמן הכתרת יורשו של הצאר בולשוי אכן נפתח מחדש בנוכחות אלכסנדר השני מרוסיה ב-20 באוגוסט 1856, ובו אולם מפואר חדש ל-2,150 צופים. בהתאם לאקלקטיות של התקופה, תיאר קאבוס את עבודתו כ"הופכת את האודיטוריום למרהיב ככל האפשר והפיק אפקט של אור, במידת האפשר, בסגנון הרנסאנס בשילוב עם הסגנון הביזנטי: צבע לבן, וילונות הארגמן הבוהקים, משובץ בעיטורי פנים מוזהב, השונים בכל קומה, ערבסקות הגבס והאפקט העיקרי של האודיטוריום - הנברשת הגדולה שלו...".
הנרי סאתרלנד אדוארדס, עיתונאי בריטי בעת ההיא, שיבח את קאבוס כ"לא רק אדריכל, אלא גם אקוסטיקאי, אם יורשה לנו להשתמש במונח... הוא מבין את מה שלא נראה כמו בלונדון...". לדברי אדוארדס, קאבוס לעג לרעיון שלא ניתן להבטיח תכונות אקוסטיות של בניין בתכנון; הוא עיצב, בנה והרכיב את האולמות שלו בכוונה לצליל. "הוא (הבולשוי) בנוי ככלי נגינה", העיר קאבוס.
אדריכלים מודרניים הוסיפו הערת ביקורת: למרות אקוסטיקה מצוינת, הבולשוי סבל מאיכות בנייה ירודה ומתכנון לקוי של השטחים הציבוריים שלו. הבנייה הירודה עשויה להיות באשמת קבלנים מקומיים, ובלוח הזמנים של הצפוף של 16 חודשים ובתקציב צנוע של 900,000 רובל.
חיים פרטיים ומורשת

בשנת 1859 השלים קאבוס את הבנייה מחדש של תיאטרון מיכאילובסקי בסנט פטרסבורג. עבודתו האחרונה של האדריכל הייתה מועמדות לתחרות לעיצוב האופרה של פריז; לפי אלכסנדר בנואה, הטיוטות שלו אושרו על ידי נפוליאון השלישי מצרפת אך כאשר קאבוס מת, בפטרהוף, התפקיד הוענק לשארל גרנייה. מלבד תיאטראות, קאבוס זכה לעיצוב של עשרות מבנים בסנט פטרסבורג ובפרבריה. רוב המבנים הללו הורחבו ונבנו מחדש, ואיבדו את העיצוב האדריכלי המקורי שלהם.
החיים הפרטיים של אלברטו קאבוס ומשפחתו פורסמו על ידי נכדו, אלכסנדר בנואה. לדברי בנואה, קאבוס היה מוצף בחוזים רווחיים ועשה במהירות הון שאפשר לו, בנוסף לאורח החיים של סנט פטרסבורג, להחזיק בית מפואר על התעלה הגדולה בוונציה ולצבור שם אוסף אמנות עצום. לאחר מותו אוצרות אלו הובאו לסנט פטרסבורג ופוצלו בין יורשיו הרבים.
אשתו הראשונה של אלברטו, אלויזיה קרולינה, מתה משחפת ב-1835. לה ואלברטו היו ארבעה ילדים. אלברטו קאבוס התחתן עם קסניה, אשתו השנייה, כשהייתה רק בת 17; נולדו להם שלושה ילדים. עם זאת, הרפתקאותיו מחוץ לנישואין הרסו את הנישואים. בסופו של דבר, אלברטו קאבוס הוריש את האינטרסים העסקיים שלו לפילגש החדשה שלו, לאחר שכמעט הרס את אשתו וילדיו הלגיטימיים.
בין הילדים הללו, היו:
קיסר קאבוס (1824–1883) שהפך לאדריכל ואיש עסקים בולט בסנט פטרסבורג
קונסטנטין קאבוס (1826–1890) היה דיפלומט בשירות הרוסי הקיסרי
קמילה קאבוס (1828–1891) נישאה לניקולאי בנואה וילדה תשעה אחים במשפחת בנואה, ביניהם אלברט בנואה (1852–1936), לאון בנואה (1856–1928), אלכסנדר בנואה (1870–1960) יקטרינה בנואה שנישאה ליוג'ין לנסריי (האב) והפכה לאם של יוג'ין לנסריי וזינאידה סרבריאקובה. סר פיטר אוסטינוב היה נכדו של לאון בנואה.
גלריה

תוכנית החזית של הבולשוי, אלברטו קאבוס
תיאטרון הבולשוי בזמנו של אלברטו קאבוס
אולם הבולשוי
תיאטרון מריאינסקי
הערות שוליים

↑  Fitzlyon, Kiryl; et al. (2003). The Companion Guide to St Petersburg. Companion Guides, p.253
↑  Fitzlyon, Kiryl; et al. (2003). The Companion Guide to St Petersburg. Companion Guides p.255
↑  "Mariinsky theatre at Decca Classics". Archived from the original
1 2  Bereson, Ruth (2002). The Operatic State: Cultural Policy and the Opera House. Routledge, p.123
1 2  Edwards, Henry Sutherland (1861). The Russians at Home. London: W.H. Allen and Co. p.179
↑  Taruskin, Richard (1996). Stravinsky and the Russian traditions: a biography of the works through Mavra. Oxford University Press.p.426
↑  Benois, Alexandre. (1960). ""Memoirs", Vol. 1, London: Chatto & Windus
↑  Benois, Alexander (1989). Zhizn khudozhnika (Жизнь художника), in Russian). Moscow: Nauka vol.1 ch. 6
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12766548q (data)  GND: 143269828  ICCU: VEAV034857  ISNI: 0000 0001 1702 2511  SUDOC: 167637398  ULAN: 500120701  VIAF: 122088509   WorldCat (עם VIAF): 122088509
אלי בכר (כדורגלן)

אלי בכר 2023
אלי בכר (נולד ב-23 בינואר 1950, תל אביב, ישראל), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקשר ומזוהה בעיקר עם קבוצות הפועל תל אביב ומכבי יפו.
קורות חייו

אלי בכר נולד ב-1950 בשכונת פלורנטין בתל אביב, למשפחה בת יהדות איסטנבול אשר עלתה לישראל במהלך העלייה ההמונית. ב-1961 הצטרף לקבוצת הילדים של הפועל תל אביב והמשיך לנערים ולנוער. בעונת 1965/1966 זכה עם קבוצתו באליפות הליגה לנוער. ב-1967 הועלה על ידי המאמן יוסלה מרימוביץ' לסגל הרחב של הקבוצה הבוגרת. בעונת 1968/1969 בליגה הלאומית זכתה הקבוצה האליפות המדינה. את משחק הליגה הראשון שלו ערך בכר ב-4 באוקטובר 1969, בראשית עונת 1969/1970 בליגה הלאומית. ב-1970 זכה עם קבוצתו בסגנות ליגת האלופות האסיאתית לאחר הפסד 1–2 במשחק הגמר מול טאג' טהראן מאיראן. בספטמבר 1971 במהלך מסע אימונים של הקבוצה לארצות הברית תוקל בכר על ידי ג'ורג' בורבה ושבר את לסתו. ב-1972 שוחרר מהקבוצה ועבר לשחק בהפועל בת ים למשך חצי עונה עד לסיום עונת 1970/1971 בליגה א'. לקראת עונת 1972/1973 בליגה הלאומית עבר בכר לקבוצת מכבי יפו שאומנה על ידי המאמן הספרדי-יהודי חקאו זפרני, אשר נמנה לפני כן עם סגל האימון של קבוצת אתלטיקו מדריד.
משחק הליגה הראשון שלו בשורות יפו נערך ב-23 בספטמבר 1972 מול הפועל כפר סבא ומשחק הליגה האחרון שלו נערך ב-22 ביוני 1974 מול הפועל באר שבע, המחזור האחרון של עונת 1973/1974 בליגה הלאומית. בסך הכל הופיע ב-31 משחקי ליגה בשורות יפו ובסיום העונה עזב את הקבוצה. בעונת 1974/1975 ובעונת 1975/1976 בליגה א' שיחק בקבוצת מכבי הרצליה, בהמשך יצא לשנתיים מחוץ לישראל לרגל עסקיו. בשובו התאמן עם קבוצת מכבי יפו, אך עבר לשחק בקבוצת בית"ר רמלה. בעונת 1979/1980 בליגה הארצית עבר לקבוצת הפועל בת ים ושיחק בשורותיה עד 1986, בין השאר כמאמן-שחקן וכמנהל הקבוצה. בשנה זו פרש ממשחק פעיל לצורך ניהול עסקיו הפרטיים.
ב-1969 נמנה בכר עם סגל נבחרת הנוער של ישראל אשר ניצחה 0–1 את נבחרת הנוער של ברית המועצות בטורניר קאן שבצרפת, משער של משה שלומוביץ'. היה זה הניצחון הראשון של קבוצה ישראלית על קבוצה מברית המועצות.
אלי בכר מתגורר בראשון לציון, הוא נשוי לדליה, והם הורים לשלושה ילדים וסבים לנכדים.
תארים

אליפות ליגת הנוער: 1965/1966
אליפות: 1968/1969
ליגת האלופות האסייתית: סגנית אלופת אסיה (1970)
לקריאה נוספת

ברוך פורמן, היידה בי-היידה בו - עלייתה, ירידתה והקמתה מחדש של מכבי יפו, הוצאת תירוש, תל אביב-יפו, 2020.
הערות שוליים

↑  ואלה שמות, באתר הפועל תל אביב.
↑  הפועל תל אביב יוצאת הערב לטהרן, מעריב, 29 במרץ 1970.
↑  אסור לגלות את השיטה, מעריב, 23 בינואר 1972.
↑  ברוך פורמן, היידה בי-היידה בו - עלייתה, ירידתה והקמתה מחדש של מכבי יפו, הוצאת תירוש, תל אביב-יפו, 2020, עמוד 237. נתונים היסטוריים: ירון משעל.
↑  רפי שיף, מכבי הרצליה-רמת גן 1-1, מעריב, 19 בינואר 1975.
↑  רפי שיף, מכבי הרצליה הפתיעה את הכח בניצחון 0–2, מעריב, 24 בספטמבר 1975.
↑  ע.יקותיאל, אימון בכורה יפואי בסימן שחקנים שחזרו, מעריב, 2 באוגוסט 1978.
↑  יעקב אלג'ם, משה אוננה מנע אי נעימות ממכבי יפו, מעריב, 18 בפברואר 1979.
↑  אורי שטרק, הפועל בת ים-הפועל עכו 2-2, מעריב, 14 באוקטובר 1979.
↑  נבחרת הנוער של ישראל מנצחת את ברית המועצות בטורניר קאן, באתר ההתאחדות לכדורגל.
↑  ניצחון דחוק ל"סגל קאן" על הפועל קרית אונו 0–1, מעריב, 18 במרץ 1969.
אליפות העולם בכדוריד 1970

| --- | --- |
 מארחת:  צרפת צרפת
 תקופת התחרות:  26 בפברואר 1970 – 8 במרץ 1970 (11 ימים)
 מספר משתתפות:  16  (מתוך 24 משתתפות שנרשמו)
 הזוכה:   רומניה
 מספר משחקים:  42
 מספר שערים:  1262 (30.05 בממוצע למשחק)
 מלך השערים:  31- ולדימיר מקסימוב ברית המועצות
 → שוודיה 1967גרמניה המזרחית 1974 ←
 
אליפות העולם בכדוריד 1970 היא אליפות העולם השביעית והיא נערכה על ידי איגוד הכדוריד העולמי. הטורניר התקיים בצרפת בין ה-26 בפברואר ל-8 במרץ 1970. המשחקים נערכו במספר ערים. משחקים על המדליות נערכו בפריז באולם ז'ורז' קארפנטייה (צר') שמכיל כ-4,000 מקומות.
רומניה זכתה באליפות בפעם השלישית בתולדות הנבחרת.
מתכונת התחרות

נבחרת צרפת העפילה לאליפות ללא מוקדמות כמארחת התחרות כמו נבחרות מדליסטיות של האלופה המכהנת. מ-20 נבחרות אירופאיות נוספות (כולל ישראל ומרוקו) העפילו 10 נבחרות. בנוסף לכך העפילה נציגת אסיה (יפן). מאמריקה נרשמו שתי נבחרות, ארצות הברית העפילה לאחר מוקדמות.
הקבוצות חולקו ל-4 בתים. מנצחי הבתים והסגנים העפילו משחקי הפלייאוף.
מהלך התחרות > בית א'

| מדינה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | זכות | חובה | הפרש | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  שוודיה | 3 | 2 | 0 | 1 | 30 | 27 | 3 | 4 |
|  גרמניה המזרחית | 3 | 2 | 0 | 1 | 32 | 30 | 2 | 4 |
|  ברית המועצות | 3 | 2 | 0 | 1 | 33 | 33 | 0 | 4 |
|  נורווגיה | 3 | 0 | 0 | 3 | 23 | 28 | 5- | 0 |
מהלך התחרות > בית ב'

| מדינה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | זכות | חובה | הפרש | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  צ'כוסלובקיה | 3 | 3 | 0 | 0 | 58 | 33 | 25 | 6 |
|  יוגוסלביה | 3 | 1 | 1 | 1 | 66 | 41 | 25 | 3 |
|  יפן | 3 | 1 | 1 | 1 | 47 | 51 | 4- | 3 |
|  ארצות הברית | 3 | 0 | 0 | 3 | 32 | 78 | 46- | 0 |
מהלך התחרות > בית ג'

| מדינה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | זכות | חובה | הפרש | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| גרמניה המערבית גרמניה המערבית | 3 | 3 | 0 | 0 | 41 | 36 | 5 | 6 |
|  רומניה | 3 | 2 | 0 | 1 | 48 | 31 | 17 | 4 |
|  צרפת | 3 | 1 | 0 | 2 | 36 | 39 | 3- | 2 |
|  שווייץ | 3 | 0 | 0 | 3 | 29 | 48 | 19- | 0 |
מהלך התחרות > בית ד'

| מדינה | משחקים | ניצחונות | תיקו | הפסדים | זכות | חובה | הפרש | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  הונגריה | 3 | 3 | 0 | 0 | 58 | 37 | 21 | 6 |
|  דנמרק | 3 | 2 | 0 | 1 | 61 | 53 | 8 | 4 |
|  איסלנד | 3 | 1 | 0 | 2 | 43 | 56 | 13- | 2 |
|  פולין | 3 | 0 | 0 | 3 | 43 | 59 | 16- | 0 |
שלב הגמר

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | רבע גמר | רבע גמר |  |  | חצי גמר | חצי גמר |  |  | גמר | גמר |
:  
|  | 3 במרץ, פריז | 3 במרץ, פריז |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  | 3 במרץ, פריז | 3 במרץ, פריז |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |   רומניה |  15 |   |   |  |  |   |   |  |  |
|  |   רומניה |  15 |   |   | 5 במרץ, ליון | 5 במרץ, ליון |   |   |  |  |
|  |   שוודיה |  13 |   |   | 5 במרץ, ליון | 5 במרץ, ליון |   |   |  |  |
|  |   שוודיה |  13 |   |   |   רומניה |  18 |   |   |  |  |
|  | 3 במרץ, בזנסון | 3 במרץ, בזנסון |   |   |   רומניה |  18 |   |   |  |  |
|  | 3 במרץ, בזנסון | 3 במרץ, בזנסון |   |   |   דנמרק |  12 |   |   |  |  |
|  |   דנמרק |  18 |   |   |   דנמרק |  12 |   |   |  |  |
|  |   דנמרק |  18 |   |   |  |  |   |   | 8 במרץ, פריז | 8 במרץ, פריז |
|  |   צ'כוסלובקיה |  16 |   |   |  |  |   |   | 8 במרץ, פריז | 8 במרץ, פריז |
|  |   צ'כוסלובקיה |  16 |   |   |  |  |   |   |   רומניה |  13 |
|  | 3 במרץ, אורלאן | 3 במרץ, אורלאן |   |   |  |  |   |   |   רומניה |  13 |
|  | 3 במרץ, אורלאן | 3 במרץ, אורלאן |   |   |  |  |   |   |   גרמניה המזרחית |  12 |
|  |   גרמניה המזרחית |  18 |   |   |  |  |   |   |   גרמניה המזרחית |  12 |
|  |   גרמניה המזרחית |  18 |   |   | 5 במרץ, בורדו | 5 במרץ, בורדו |   |   |  |  |
|  |  גרמניה המערבית גרמניה המערבית |  17 |   |   | 5 במרץ, בורדו | 5 במרץ, בורדו |   |   | משחק על המקום השלישי | משחק על המקום השלישי |
|  |  גרמניה המערבית גרמניה המערבית |  17 |   |   |   גרמניה המזרחית |  17 |   |   | משחק על המקום השלישי | משחק על המקום השלישי |
|  | 3 במרץ, גרנובל | 3 במרץ, גרנובל |   |   |   גרמניה המזרחית |  17 |   |   |  7 במרץ, פריז |  7 במרץ, פריז |
|  | 3 במרץ, גרנובל | 3 במרץ, גרנובל |   |   |   יוגוסלביה |  13 |   |   |  7 במרץ, פריז |  7 במרץ, פריז |
|  |   יוגוסלביה |  11 |   |   |   יוגוסלביה |  13 |   |   |   יוגוסלביה |  29 |
|  |   יוגוסלביה |  11 |   |   |  |  |   |   |   יוגוסלביה |  29 |
|  |   הונגריה |  10 |   |   |  |  |   |   |   דנמרק |  12 |
|  |   הונגריה |  10 |   |   |  |  |   |   |   דנמרק |  12 |
הדירוג הסופי

| מיקום | קבוצה |
| --- | --- |

1:  רומניה
2:  גרמניה המזרחית

3:  יוגוסלביה
4:  דנמרק
5: גרמניה המערבית גרמניה המערבית
6:  שוודיה
7:  צ'כוסלובקיה
8:  הונגריה
9:  ברית המועצות
10:  יפן
11:  איסלנד
12:  צרפת
13:  נורווגיה
14:  פולין
15:  שווייץ
16:  ארצות הברית
ישראל באליפות

נבחרת ישראל בכדוריד השתתפה במוקדמות תוך התמודדות נגד נבחרת גרמניה המזרחית בכדוריד על הזכות לעלות למשחקי האליפות. היא הפסידה 35:2 ומשחק השני לא נערך.
אילז'ה

| --- | --- |
סמל אילז'הסמל אילז'ה
טירה באילז'ה
טירה באילז'ה
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  מזוביה מזוביה
 ראש העיר:  אנדז'יי מוסקבה
 תאריך ייסוד:  1239
 שטח:  15.83 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  4,478 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  51°10′00″N 21°15′00″E﻿ / ﻿51.166666666667°N 21.25°E﻿ / 51.166666666667; 21.25 
 אזור זמן:  UTC +1
 http://www.ilza.pl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיאילז'ה(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטיאילז'ה(למפת פרובינציית מזוביה רגילה) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטו. ורמיה-מזוריה קוי. פומ.  לובלין פודלסיהאילז'ה(למפת פרובינציית מזוביה מוגדלת) ורשה ראדום פלוצק שדליץ אוסטרולנקה לודז' שוויינטוקז'יסקיה ורמיה-מזוריה קויאוויה פומרניה  לובלין פודלסיהאילז'ה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
אִילְזָ'ה (בפולנית: Iłża; ביידיש: דרילץ') היא עיירה במחוז ראדום שבפרובינציית מזוביה, פולין, 30 ק"מ מדרום לראדום ובה כ-5,100 תושבים.
תולדות העיר

מאז ייסוד פולין ועד חלוקתה ב-1795 השתייכה אילז'ה לבישוף של קרקוב ושכנה במחוז סנדומייז' שבפולין הקטנה. העיר חרבה פעמיים עם פלישות המונגולים במאה ה-13. נראה שבסוף המאה ה-13 הוגדרה בתור עיר. במאה ה-16 התפרסמה אילז'ה בעבודות קדרות, אומנות ומלאכות יד. אילז'ה שכנה על ציר מסחר מלב פולין לנמלי  הוויסלה ונבנו בה בית עירייה וחומה. אילז'ה חרבה בפלישות השוודים והטרנסילבנים במאה ה-17.
רוב המאה ה-19 הייתה אילז'ה בשטח פולין הקונגרסאית שבשליטת רוסיה. העיר נהרסה בהתקוממות בשנת 1831. במרד הפולני של 1863-1864 ניטשו באילז'ה קרבות בין המורדים הפולנים והצבא הרוסי. במלחמת העולם הראשונה חרבה העיר שוב.
אילז'ה במלחמת העולם השנייה

הגרמנים כבשו את אילז'ה ב-8 בספטמבר 1939 במסגרת הקרב על ראדום. בתקופת הכיבוש הנאצי הייתה אילז'ה מרכז התנגדות פולנית. שכנה בה יחידה של ארמייה קריובה וגם יחידה של ארמייה לודובה הייתה פעילה בה. במאי 1944 השתלטו כוחות פולניים על אילז'ה ובינואר 1945 כבש אותה הצבא האדום.
יהודי אילז'ה

באמצע המאה ה-19 היו כרבע מתושבי אילז'ה יהודים, ובסוף המאה ה-19 היו כ-40% מתושבי העיר יהודים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה חיו באילז'ה כ-1,900 יהודים. 
כעבור שלושה ימים נתפסו מאות יהודים ברחובות ונלקחו לעבודת כפייה בפינוי הריסות. 
בנובמבר 1939 הוקם באילז'ה יודנרט.
באפריל 1940 נצטוו היהודים לשאת סרטי שרוול לבנים שעליהם מגן דוד. 
ביולי 1941 רוכזו יהודי אילז'ה בגטו לא מגודר. 
ב-15 באוקטובר 1942 הוליכו שוטרים פולנים בפיקודם של אנשי אס-אס את יושבי הגטו לתחנת הרכבת, ומשם הם גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אילז'ה אחרי מלחמת העולם השנייה

בפולין שאחרי המלחמה נותרה אילז'ה עיר קטנה, ללא תעשייה, אך סמוכה למרכז התעשייתי המתפתח של סטרחוביצה. היום היא חלק מפרובינציית מזוביה בפולין.
אתרים באילז'ה

שרידי טירה שנבנתה במאה ה-14
כנסייה קהילתית שנבנתה במאה ה-14 ושופצה בתחילת המאה ה-17
שרידי בנייה גותית מהמאה ה-13
בית קברות קהילתי נוצרי מ-1832
בית קברות יהודי מהמאה ה-19
אלנה וסיליבנה גלינסקיה

אלנה וסיליבנה גלינסקיה (ברוסית:  Елена Васильевна Глинская‏; סביב 1510 - 4 באפריל 1538, מוסקבה) אשתו השנייה של וסילי השלישי הנסיך הגדול של מוסקבה ואימו של הצאר איוואן האיום. הייתה הנסיכה הגדולה של נסיכות מוסקבה ובהמשך השליטה בפועל של הנסיכות כעוצרת.
ביוגרפיה

וסיליבנה גלינסקיה נולדה באזור פרוז'ני. אביה היה הנסיך וסילי לבוביץ גלינסקי (רוסית: Васи́лий Льво́вич Гли́нский) מהדוכסות הגדולה של ליטא. אימה אנא יקשיטש (קרואטית: Ana Jakšić) הייתה ממוצא סרבי מאזור יקשיטש (אנ')
וסיליבנה גלינסקיה נישאה לווסילי, לאחר שזה התגרש מאשתו הראשונה שהייתה עקרה, ב-21 בינואר 1526. היא ילדה את איוואן ב-25 באוגוסט 1530, ואת יורי(אנ') ב-30 באוקטובר 1532.
וסילי השלישי מת בדצמבר 1533, כשאיוואן יורש העצר היה קטין בן שלוש, ואלנה הפכה לשליטה של הנסיכות כעוצרת, תפקיד אותו מילאה במשך חמש שנים עד מותה ב-1538.
כעוצרת הייתה פעילה מאוד בהבטחת שלומה של הנסיכות. חתמה הסכם שביתת נשק עם הדוכסות הגדולה של ליטא, ובמקביל ניטרלה את כוחה של שוודיה. פדתה שבויים רוסיים וגם בנתה חומה חדשה סביב מוסקבה.
וסיליבנה גלינסקיה נפטרה ב-4 באפריל 1538. קיימות סברות שהורעלה בידי בני משפחת שויסקי (רוסית:Шуйские)(אנ'), שהשתלטו על העוצרות לאחר מותה.
וסיליבנה גלינסקיה נקברה בקתדרלה של מנזר העלייה לשמים בקרמלין.