יוהנס ברהמס
ביוגרפיה > ברהמס, רוברט וקלארה שומאן

עוד לפני סיבוב הקונצרטים של 1853 שלח ברהמס לשומאן צרור תווים עם יצירותיו, אולם שומאן, שלא שמע דבר על ברהמס, החזיר את החבילה ללא שפתח אותה. אך כאשר פגש ברהמס את יואכים, מיהר יואכים ושלח לשומאן מכתב בו הוא משבח את ברהמס כמלחין. כאשר הגיע ברהמס לדיסלדורף באוקטובר 1853 הוא התקבל בברכה על ידי שומאן ומשפחתו. שומאן התפעל מיכולותיו של הצעיר בן העשרים, ובמאמר שפרסם ב-28 באוקטובר תיאר אותו כ"איש שעתיד להעניק את הביטוי המוזיקלי האידיאלי של התקופה".
הערכתו העצומה של שומאן הביכה את ברהמס, והציפיות הגבוהות ממנו העצימו את הביקורת העצמית שלו וגרמו לו לעכב את פרסום יצירותיו ולהשקיע עוד ועוד בהשלמתן, מחשש פן לא יעמוד בציפיות. כתוצאה מזה, ברהמס פרסם את הסימפוניה הראשונה שלו רק בהיותו בן 43 (להשוואה, מוצרט והיידן פרסמו את הסימפוניות הראשונות שלהם לפני הגיעם לגיל 20).
קלרה שומאן, שהייתה פסנתרנית ומלחינה, כתבה ביומנה בעקבות פגישתם הראשונה:
הוא כאילו הגיע ישר בשליחותו של האל. הוא ניגן לנו סונאטות, סקרצי וכו' פרי יצירתו, בכולן ניכר דמיון נועז, עומק רגשי, שליטה בצורה... מה שהוא ניגן בפנינו הוא כל כך גאוני... יש לו עתיד של גאון כשיתחיל לכתוב לתזמורת.
ב-1854 נשאר ברהמס עם קלרה, לאחר ששומאן אושפז במוסד לחולי נפש בעקבות ניסיון התאבדות. שומאן מת כעבור שנתיים, והקשר בין ברהמס לקלרה נמשך גם לאחר מותו. הקשר בין קלרה וברהמס, קשר אפלטוני רגשי וסוער, התבסס במידה רבה על עיסוקם המשותף במוזיקה ועל הערכתם ואף הערצתם זה את כישרונו של זה. הביוגרף של ברהמס, Michael Musgrave, סבור שאהבתו של ברהמס לקלרה טבעה חותם עז בעולמו הרגשי ומנעה את האפשרות שיאהב נשים אחרות. הנה קטע ממכתב של ברהמס לחברו, הכנר יואכים, ב-19 ביוני 1854:
יותר משאני מכבד ומעריץ אותה היא מהלכת עלי קסם. לפעמים אני מונע את עצמי בכח מלכרוך את זרועותי סביבה; זה נראה לי כל כך טבעי עד כי נדמה לי שלא תיגרם לה אי נוחות. אינני חושב שאהיה מסוגל לאהוב נשים צעירות. לגמרי שכחתי מקיומן. הן רק מהוות הבטחה לגן עדן בשעה שעם קלרה אני שרוי בו.
קלרה שומאן נשארה הדמות הדומיננטית בחיי ברהמס, למרות הקושי שיצרו היחסים הללו לשני הצדדים; שניהם היו רגישים לעצמאותם ולזהותם. קלרה הבינה שברהמס חייב להתמסר לאמנותו ולבנות את חייו בנפרד ממנה, ואף היא לא ויתרה על מסעות ההופעות שלה וסירבה לקבל את התמיכה הכספית שהציע לה.
למרות המתחים ביחסים ביניהם, במכתב מ-19 לחודש מרס 1874 כתב לה ברהמס: "אני אוהב אותך יותר מאשר את עצמי ויותר מאשר כל דבר אחר בעולם". בשנת 1887 החליטו השניים להחזיר את מכתביהם זה לזה על מנת להשמידם. קלרה לא עמדה בהבטחה והשאירה כמה מן המכתבים, אך ברהמס זרק את כל מכתביו לנהר הריין.
לברהמס היו קשרים עם כמה נשים לאורך חייו, אך הוא לא נישא מעולם.
בשנת 1862 התיישב ברהמס בווינה והפנה את מרצו להלחנה. בזכות יצירות כגון רקוויאם גרמני ושירת הגורל ביסס את המוניטין שלו וזכה, עוד בחייו, להיחשב למלחין דגול. תהילה זו העניקה לו את הביטחון העצמי להשלים את הסימפוניה הראשונה שלו, אותה פרסם ב-1876 לאחר עשר שנות עבודה. שלוש הסימפוניות הנוספות הופיעו אחר כך בקצב מהיר (1877, 1883, 1885). ב-1887 כתב ברהמס את הקונצ'רטו הכפול לכינור ולצ'לו, ומאז לא חזר לכתוב מוזיקה תזמורתית.
ברהמס יצא למסעות רבים למטרות הקריירה המוזיקלית שלו (סיבובי הופעות) וכן לשם בילוי. לרוב ביקר באביב באיטליה, ובקיץ היה בוחר בסביבה כפרית נעימה שבה יוכל להתרכז בעבודת ההלחנה.
ב-1890 החליט לפרוש מהלחנה, אך למרבה המזל לא עמד במילתו, ובשנים שקדמו למותו כתב כמה יצירות מופת, בהן שתי סונאטות לקלרינט – אופוס 120 (1894), וארבעה שירים רציניים (Vier ernste Gesänge) – אופוס 121 (1896).
ברהמס חלה בקיץ 1896 בסרטן הכבד (ולפי גרסה אחרת בסרטן הלבלב) ומת בווינה ב-3 באפריל 1897. הוא נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה בחלקת המוזיקאים, בסמוך לקברם של בטהובן ושוברט.