stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המגזר הציבורי בישראל
הערות שוליים

↑  דו"ח זוסמן 1989, עמוד 21
↑  צה"ל והמשטרה לא נכללו בחוק חופש המידע ולשכת נשיא המדינה לא הוכלל בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, אך סביר שאין זה נובע מהבדלים בהגדרת המגזר הציבורי אלא מסיבות אחרות
↑  חוק חופש המידע, התשנ"ח-1998, סעיף 2
↑  חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998
↑  דוח בנק ישראל 2009, עמוד 2–201
↑   חוק חופש המידע, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑   חוק שירות המדינה (משמעת), ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
↑   חוק חובת המכרזים, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
1 2  ניסים כהן ושלמה מזרחי, ניהול ומינהל ציבורי, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2017
↑  בנק ישראל, דין וחשבון 2006, עמוד 213
↑  חוק חופש המידע, התשנ"ח-1998, סעיף 1
↑  חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות
↑  דנ"פ 10987/07 מדינת ישראל נ' ברק כהן, ניתן ב־2 במרץ 2009
↑   גיא רולניק, פנסיה של יותר מ-4 מיליון שקל למרבית פורשי צה"ל – גם בדרגי הביניים ובתפקידים המשרדיים, באתר TheMarker‏, 7 במרץ 2013
↑  אמיר בוחבוט‏, למה צה"ל בלחץ מנתוני הפנסיה של אנשי הקבע?, באתר וואלה, 23 במרץ 2014
↑   מוטי בסוק, הוצאות השכר בשיא: כ-20 מיליארד שקל מתקציב הביטחון – לשכר וגמלאות, באתר TheMarker‏, 3 בנובמבר 2013
| ישראל מוסדות ממשלתיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| כלכלה | המוסד לביטוח לאומי • שירות התעסוקה • רשות התחרות • בנק ישראל • רשות המסים בישראל • רשות ניירות ערך • הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה • מכון התקנים הישראלי • רשות החברות הממשלתיות • הרשות הלאומית להסמכת מעבדות • רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון • רשות החדשנות • הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן • רשות ההשקעות |  |
| תחבורה | הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים • רשות שדות התעופה • רשות התעופה האזרחית • רשות הספנות והנמלים • הרשות הארצית לתחבורה ציבורית |  |
| אנרגיה ותשתיות | רשות החשמל • רשות הגז הטבעי • רשות המים |  |
| סביבה | רשות הטבע והגנים • רשות העתיקות • השירות המטאורולוגי הישראלי |  |
| בינוי ושיכון | המרכז למיפוי ישראל • הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית • רשות מקרקעי ישראל • הרשות לאכיפה במקרקעין • מינהל התכנון • הרשות לפיתוח והתיישבות הבדואים בנגב |  |
| דת | הרבנות הראשית לישראל • מערך הגיור |  |
| תקשורת וטכנולוגיה | רשות השידור (בעבר) • תאגיד השידור הישראלי • הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו • המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין • דואר ישראל (בעבר) • ארכיון המדינה • לשכת העיתונות הממשלתית • מערך הסייבר הלאומי • רשות התקשוב הממשלתי • מערך הדיגיטל הלאומי |  |
| חברה | רשות השירות הלאומי-אזרחי • הרשות לשיקום האסיר  • הרשות לקידום מעמד האישה  • הרשות לפיתוח כלכלי של מגזר המיעוטים • מבקר המדינה • נציבות פניות ילדים ונוער בהשמה חוץ ביתית • הרשות לזכויות ניצולי השואה • יד ושם • הרשות לפיתוח כלכלי-חברתי של המגזר החרדי |  |
| בריאות | רשות בתי החולים הממשלתיים (בעבר) • התאגיד לפיקוח וטרינרי |  |
| משפטים | רשות התאגידים • רשות האכיפה והגבייה • הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור • היחידה הממשלתית לחופש המידע • הרשות להגנת הפרטיות • רשות הפטנטים • הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין |  |
| חינוך | המועצה להשכלה גבוהה |  |
| ביטחון לאומי | שירות בתי הסוהר • הרשות הארצית לכבאות והצלה • הרשות להגנה על עדים • רשות המאגר הביומטרי הלאומי • הרשות הלאומית לביטחון קהילתי |  |
| פנים | רשות האוכלוסין וההגירה |  |
| ביטחון | רשות מעברים יבשתיים • הרשות לפינוי מוקשים • רשות חירום לאומית |  |
אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה

אלכסנדר הראשון (המנצח) (ברוסית: Александр I Победитель, ובשמו המלא: אלכסנדר פאבלוביץ' רומנוב, 23 בדצמבר 1777 - 1 בדצמבר 1825) היה קיסר רוסיה מ־23 במרץ 1801 עד מותו.
ראשית חייו

היה בנם של הנסיך הגדול פאבל פטרוביץ' (אשר הוכתר מאוחר יותר כפאבל הראשון) ושל אשתו מריה פיודורובנה. בגיל צעיר הוא נלקח מהוריו על ידי סבתו השתלטנית יקטרינה הגדולה וחונך ברוח רעיונות תקופת ההשכלה, ובעיקר ברוח רעיונותיו של ז'אן-ז'אק רוסו. מאוחר יותר הצטרפו ליסודות אלה בחינוכו גם יסודות החינוך ברוח מסורת האוטוקרטיה הרוסית ממורהו ניקולאי סלטיקוב וכן האהבה לצבא מחד ולזולת מאידך מאביו פאבל.
ריבוי המקורות של השכלתו וערכיו וגם הצורך בילדותו המוקדמת לתמרן בין אביו לסבתו גרמו לו להיות מהוסס, לא-החלטי ודו-פני, אך גם לימדוהו להיות דיפלומט למופת; תכונות אלו ליוו אותו במשך כל חייו.
שנותיו הראשונות בשלטון

אלכסנדר עלה לשלטון לאחר הפיכת חצר - כמה קצינים מחיל המשמר אשר לא ראו בעין יפה את כניסתו של הקיסר פאבל הראשון למלחמה עם בריטניה, רצחוהו בחדר השינה שלו. כנגד אלכסנדר עלתה האשמה כאילו ידע על הקשר ולא אמר דבר לאביו, ולכן כמוהו כשותף לרצח. אך האשמות אלה אינן מוצקות ונשענות על לא יותר משמועות.
שנותיו הראשונות בשלטון > מדיניות פנים

עם עלייתו לשלטון, אלכסנדר פתח בסדרת רפורמות ברוח חינוכו הפרוגרסיבי. הוא הקים מועצה פרטית של אנשים המקורבים לו אישית ורעיונית, ניסה לערוך רפורמות ליברליות בנוסח המשטר האנגלי, לתקן חוקה ולבטל את הצמיתות והכריז מלחמת חורמה בשחיתות. בשנת 1802 במסגרת רפורמת הממשל הקים 8 משרדי ממשלה (משרד החוץ, משרד לכוחות היבשה, משרד הצי, משרד הפנים, משרד המשפטים, משרד האוצר, משרד המסחר, משרד החינוך). בשנת 1810 הוא הקים את המועצה המדינית במסגרת הרפורמה הנרחבת בניהול מדיני. היוזם של רוב הרפורמות שבוצעו היה מיכאיל ספרנסקי שנחשב עד היום בין הרפורמטורים הגדולים בממשל הרוסי.
אבל, כמו שהוא עצמו העיד, העם הרוסי לא היה בשל לחירות, ולכן רפורמות הליברליזציה והענקת החוקה לא צלחו; הצמיתות לא בוטלה, מערכת החינוך והאוניברסיטאות, אף שהורחבו, נותרו תחת פיקוח הכנסייה, ותוצאותיה הישירות של המלחמה בשחיתות היו התרוקנות של שורות הפקידות ואיושן באנשים זרים בלית ברירה - מה שרק הרחיק את הקיסר מנתיניו. 
כמו כן, אלכסנדר לא היה בטוח בעמו, ולכן היסס ליישם את הרפורמות שלו עצמו בכל רחבי המדינה; תחת זאת, הוא ערך ניסויים במחוזות שונים של רוסיה, והתושבים רטנו על כך שהקיסר מעניק למחוזות רחוקים וזרים כגון פינלנד ופולין, אשר סופחו במהלך שלטונו, חירויות שהוא שולל מעמו שלו.
סיבה נוספת לכישלון הרפורמות הייתה שאלכסנדר עצמו, אף שהיה ליברל ואהב את החירות, לא רצה לוותר על כוחו כאוטוקרט ורצה תחת זאת שכל ההחלטות המדיניות תהיינה בהתאם לרצונותיו. כך, פעם הוא אמר בזעם לשר המשפטים שלו, המשורר הרוסי גברייל דרז'אבין: "אתה תמיד אומר לי מה לעשות! אבל אני הקיסר, ואני רוצה את זאת ושום דבר אחר תחת זאת!".
שנותיו הראשונות בשלטון > יחסיו עם היהודים בממלכה

עם עלייתו לשלטון נדרש הצאר אלכסנדר הראשון לשאלת מעמדם של היהודים בממלכתו והקים ב-9 בנובמבר 1802 את ה"ועדה לשיפור מצבם של היהודים". באוקטובר 1804 השלימה הוועדה את מלאכתה והגישה לצאר את מסקנותיה. על בסיס מסקנות אלה אישר הצאר בחודש דצמבר של אותה השנה את "תקנת 1804" המשקפת את ההנחות האלה: היהודים הם יסוד זר האחראי לבעיות הכלכליות והחברתיות במערבה של רוסיה ועל כן יש לתקן את מצבם, תיקון ברוח האבסולוטיזם הנאור. התקנות יועדו להגן על החברה מפני היהודים, על פי תפיסות משכיליות-יצרניות לפיהן עובד האדמה הוא אדם מועיל ויצרני, ולעומתו הסוחר הזעיר והמתווך הם גורם מזיק לכלכלה ויש לרסנו.
שנותיו הראשונות בשלטון > מדיניות חוץ

ביום הראשון של שלטונו אלכסנדר ביטל את הברית עם צרפת, כרת הסכם שלום עם בריטניה וברית עם פרוסיה והחל במשא-ומתן עם הקיסר האוסטרי פרנץ הראשון. ברם, התפתחותה של ברית-לעתיד זו נעצרה באחת עם חתימת הסכם השלום עם צרפת באוקטובר 1801; יתר על כן, בהשפעת הצרפתי לאהארפ, מורהו מתקופת ילדותו, אלכסנדר החל להכריז בפומבי על הערצתו כלפי נפוליאון וכלפי צרפת באופן כללי. אך עד מהרה אלכסנדר שינה את דעתו מהקצה אל הקצה, כאשר לאהארפ ביקר בפריז וסיפר לקיסר על טבעו האמיתי של הקונסולאט של נפוליאון. עתה הוא התנגד לו בכל מאודו, כינה אותו "המדכא של אירופה ומפר השלום", וניסה לרקום ברית כלל-אירופית כנגד נפוליאון, שמטרתה תהיה שחרור צרפת מעולו ושתהפוך לקונפדרציה כלל-אירופית לאחר-מכן.
הוא המשיך את מדיניותה של יקטרינה הגדולה בהתפשטות האימפריה דרומה. בהקשר לכך בתקופתו נוהלו מלחמות עם ממלכת פרס והאימפריה העות'מאנית.
מלחמה ושלום עם נפוליאון

נפוליאון מצדו התנהג כאילו לא ידע על נטיותיו של הקיסר כנגדו. הוא תמיד ניסה לכרות עמו ברית בטענה כי רוסיה וצרפת הן בעלות-ברית טבעיות וגאוגרפיות, אך הקיסר סירב בעקשנות לכך והמשיך להילחם בנפוליאון במסגרת הברית עם אוסטריה, ולאחר התבוסה באוסטרליץ (2 בדצמבר 1805) - עם פרוסיה. נפוליאון מצדו כבש את פרוסיה בסערה בשנת 1806 והשמיד את צבאה בקרבות ינה ואאוארשטדט, הגיע עד פולין ושם נפגש עם הצבא הרוסי. במקביל לכך, הוא ניסה לעורר את הפולנים, הטורקים והפרסים לתקוף את רוסיה, על-מנת להחלישה, ובחצר הקיסר עצמה רבו הקולות שקראו לשלום.
אך הקיסר לא רצה לשמוע על כך בטענו שנפוליאון הוא אויב הכנסייה האורתודוקסית. המלחמה נמשכה: הקרבות בפולטוסק ופרייסיש-אילאו (ראשית 1807) נגמרו אמנם בתיקו, אך בקרב פרידלנד (13-14 ביוני 1807) נפוליאון הכה את הרוסים שוק על ירך והציע להם הצעת שלום וברית נדיבה. לזה הקיסר כבר לא יכול היה לסרב, וב-25 ביוני 1807 נחתם שלום טילזיט. אלכסנדר הוקסם מנפוליאון, אשר היה אמן הדיפלומטיה כשם שהיה אמן המלחמה. הוא נתן לאלכסנדר יד חופשית לגבי פינלנד, בסרביה, נסיכות מולדובה וולאכיה וצייר בפניו תוכנית ארוכת-טווח לחלוקה של העולם לספרות השפעה רוסית וצרפתית. הייתה זו הצעה שאי-אפשר היה לסרב לה, ואלכסנדר אכן לא סירב.
אולם עד מהרה החל אלכסנדר להתפכח מאשליותיו לגבי נפוליאון - הצרפתים נשארו בפרוסיה, והרוסים על הדנובה, כאשר שני הצדדים האשימו האחד את השני בהפרת הסכם השלום. פגישה שנערכה בין שני הקיסרים בארפורט שבתורינגיה ב-1808 אמנם הובילה להסכם על כיוון מדיני משותף, אך אלכסנדר הבין, שנפוליאון אינו חש מחויבות כלפי התוכנית לחלוקת העולם שהוא הגה וכי הוא השתמש בה כאמצעי להסחת דעתו בזמן שהוא בנה וחיזק את השפעתו באירופה. לכן הוא החליט כי הוא מצידו גם יתייחס לברית עם נפוליאון כאל אמצעי פוליטי בלבד ולא כאל ברית בין אחים. כך, הוא ניצל את בריתו עם נפוליאון כדי לפלוש לשוודיה בשנת 1809 ולקרוע ממנה את פינלנד, וכדי לקרוע את בסרביה מידי האימפריה העות'מאנית ב-1812.
מלחמה ושלום עם נפוליאון > מברית לשנאה

בינתיים, מתיחויות וסכסוכים אחרים המשיכו לכרסם בברית הרוסית-צרפתית. כך, אלכסנדר אמנם סייע (אם כי בעצלתיים) לנפוליאון בשנת 1809, אך דרש באופן נחרץ שאוסטריה לא תימחק מעל המפה. מאידך גיסא, הוא התנגד למדיניות הליברלית של נפוליאון כלפי הפולנים. נפוליאון מצדו היה חשדני כלפי אלכסנדר לא פחות מכפי שאלכסנדר היה חשדני כלפיו. על-מנת לנסות את הקיסר, ככל הנראה, הוא ביקש את ידה של אחותו, הנסיכה הגדולה אנה פבלובנה. אלכסנדר סירב בתואנה כי אמו מתנגדת. על כך נפוליאון השיב בביטול תוכניתו שלא לשחזר את פולין ובהכרזתו על נישואיו למריה-לואיזה האוסטרית באופן אשר הוביל אלכסנדר לחשוד כי נפוליאון "רקד על שתי חתונות".
על חיכוכים אלה עד מהרה נוספו עוד: כך, בשנת 1810 נפוליאון סיפח לעצמו את דוכסות אולדנבורג, ששליטה היה דודו של אלכסנדר; השיטה הקונטיננטלית שיתקה את המסחר הרוסי. בסופו של דבר המתח התפרץ בפלישתו של נפוליאון לרוסיה בשנת 1812.
מהפך נפשי

פלישתו של נפוליאון לרוסיה הייתה בגדר הפתעה גמורה לקיסר. יתר על כן, אף שהורה לצבא להילחם בצרפתים, אלכסנדר הכריז בפומבי כי הערצתו כלפי נפוליאון ברמה האישית לא נפגעה כאין וכאפס מהפלישה. רק לאחר שנפוליאון כבש את מוסקבה וניסה לפוצץ את הקרמלין השתנתה דעתו של אלכסנדר, והוא הפך לגדול שונאיו של נפוליאון. כמו כן, הוא חזר לתמוך ברעיון של קונפדרציה כלל-אירופית, רעיון שהוא ניסה לקדם מאוחר יותר בקונגרס וינה (1815), אך ללא הצלחה.
לאחר כיבוש מוסקבה החליט אלכסנדר שיש לו צו מן השמים להחזיר את השלום לאירופה ולהביס את נפוליאון. רגשותיו הדתיים של אלכסנדר התעצמו בסתיו 1813, עת פגש את הברונית דה קרודנר; לאחר פגישה זו כל פעולותיו, בין האישיות ובין המדיניות, היו אפופות מעטה של צדקנות מיסטית. זמן מה לאחר מהפך כפול זה החל להתרחש מהפך שלישי בדעותיו של אלכסנדר: אם קודם לכן היה ליברל (ולו באופן חלקי), הרי שמעתה הוא נטה לכיוון השמרנות והתקרב מאוד לשר הביטחון שלו אלכסיי ארקצ'ייב. בין הסיבות לכך היו ניסיון למהפכה בקרב קציני הצבא, ונפילתו תחת השפעת מטרניך, הקנצלר האוסטרי השמרן. אף על פי כן, אלכסנדר עדיין טען כי "את החירות יש להגביל רק בגבולות הסדר". רק בשלהי שנת 1820, עת התחוללו מהומות בפיימונט ובנאפולי, ורוח של מהפכה ריחפה מעל אירופה כולה, הושלם סופית מעברו מהמחנה הליברלי למחנה השמרני. המעבר התבטא בכך שאלכסנדר הטיל פיקוח חמור על האוניברסיטאות ברוסיה, ואסר על קיומם של מועדונים פוליטיים, מה שגרם לתסיסה בקרב האינטליגנציה.
מותו

ב-1 בדצמבר 1825 אלכסנדר מת בנסיבות מסתוריות בעיר הדרומית טגנרוג שלחופי ים אזוב. מיד לאחר מותו נוצר מצב של אינטררגנום, כיוון שהיורש של הקיסר חסר הילדים היה אחיו השני קונסטנטין, אך הלה ויתר על כס המלוכה לטובת אחיו הצעיר והלא-אהוד ניקולאי. אי-הוודאות שנוצרה הובילה לניסיון הפיכה מצד קבוצה של קציני צבא מהפכניים, הידועים בהיסטוריה המודרנית בתור הדקבריסטים, אך מרידה זו דוכאה במהרה על ידי ניקולאי.
מותו של אלכסנדר נותר אפוף מסתורין עד ימינו. זמן לא רב לאחר מותו החלו נפוצות ברוסיה שמועות, שהקיסר לא מת אלא התפטר, וכי נזיר סיבירי בשם פיודור הוא-הוא אלכסנדר הראשון. ברם, תאוריית קשר זו לא אומתה מעולם, אם כי נפוצו שמועות שכאשר נפתח קברו בעת השלטון הסובייטי, הוא היה ריק.
משפחתו

בשנת 1793 הוא התחתן עם לואיזה מריה אוגוסטה מבאדן שהחליפה את שמה ל"יליזבטה אלכסייבנה". היו להם שתי בנות שנפטרו בינקותן. לא ברור האם אלכסנדר אכן היה אביהן של הבנות.
במשך 15 שנים הוא ניהל רומן עם מריה נרישקינה. היא ילדה לו שתי בנות ובן. במשך שנים דרשה שיתחתן איתה, אך ללא הצלחה.
מורשתו

הרפורמה הממשלתית שהוביל הביאה בעצם ליצירת משרדי הממשלה ברוסיה ועד היום משרד המשפטים ומשרד הפנים הרוסי מתייחסים אל הקיסר אלכסנדר כמי שייסדם לראשונה.
על שמו נקרא גן אלכסנדר שבסמוך לקרמלין ובנובמבר 2014 נחנך פסל לזכרו במתחם הגן במעמד נשיא רוסיה.
על שמו נקראת הכיכר המרכזית של ברלין, אלכסנדרפלאץ, לכבוד ביקורו בברלין באוקטובר 1805.
טימפריסטוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  2,315 מ' 
 מדינה:  יוון 
 מיקום:  מרכז יוון, יווןיוון
 רכס הרים:  פינדוס
 קואורדינטות:  38°57′00″N 21°49′00″E﻿ / ﻿38.95°N 21.816666666667°E﻿ / 38.95; 21.816666666667
  (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןטימפריסטוס(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןטימפריסטוס
 
הר טימפריסטוס (יוונית Τυμφρηστός) הוא הר בחלק המזרחי של אבריטניה, ובחלק המערבי של פתיוטיס, יוון. ההר הוא חלק מרכס הרי פינדוס. גובה הפסגה הגבוהה ביותר שלו, וֶלוּחי (Βελούχι), הוא 2,315 מ'.
ההרים הקרובים ביותר הם Kaliakouda ו-Panaitoliko מדרום, ורדוסיה מדרום מזרח והרי Agrafa מצפון. ההר מנוקז על ידי הנהר סְפֶּרכיוס ממזרח ועל ידי יובלי האכלואוס ממערב.
השם ולוחי מגיע מוולוס שפירושו חץ, שכן הקשתים האתוליים היו ידועים כמי שהטרידו את הפרסים הפולשים עם הקשתות המפורסמות שלהם. (אמנות המלחמה היוונית והמקדונית, מאת FE Adcock 1962).
בחלק התחתון של ההר ישנם יערות, האזורים הגבוהים יותר מאופינים בקרקע. העיירה הקרובה ביותר היא קרפניסי שנמצאת מדרום מערב. כפרים אחרים הם טימפריסטוס ואגיוס ג'ורג'יוס טימפריסטו ממזרח. הדרך הלאומית היוונית 38 (אגריניו - קרפניסי - למיה) עוברת מדרום להר.
הערות שוליים

↑  Το σύνολο των κορυφών (1680), oreivatein.com
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של יוון ובנושא הרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שערוריית הליבור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  שערוריית שחיתות 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 משתתפים:  דויטשה בנק, ג'יי פי מורגן צ'ייס, ברקליס, סיטיגרופ, סוסייטה ז'נרל, הבנק המלכותי הסקוטי, UBS 
 תאריך:  יוני 2012 – הווה (כ־12 שנים) 
 חוק ומשפט
 נאשמים:  דויטשה בנק 
 
פרשת הלִיבּוֹר (מכונה גם שערוריית הליבור) הוא שמה של פרשה שנחשפה בשנת 2012, במסגרתה בנקים בכירים ביצעו מניפולציה בריבית הליבור (LIBOR) על מנת לגרוף רווחים. שער הליבור משפיע על שוק המעו"ף ועל כלים פיננסיים רבים בכלכלה העולמית, ולו נגזרים בסך 350 טריליון דולר.
רקע

הליבור (באנגלית: LIBOR - London Inter-bank Offered Rate) היא ריבית בין-בנקאית על פיה בנקים מלווים ולווים כסף אחד מהשני; שערה נקבע מדי יום מממוצע הערכות/ציטוטים המוגשים על ידי פאנל של כ-11–16 בנקים בכירים בעולם. הליבור מחושבת עבור חמישה מטבעות שונים ושבע תקופות (מועדי פירעון) – החל מיום אחד ועד לשנה. ריבית הליבור משמשת בפועל כאמת מידה עליה מתבססים גופים פיננסים (ממשלתיים ופרטיים), כמו גם נותני משכנתאות וסוכניות אשראי במתן הלוואות, אשר קובעים את הריביות שלהם בהסתמך עליה. הציטוטים הללו אמורים לשקף את המציאות וההערכות הכנות של בנקים בדבר הריבית שבה הם יכולים לגייס כסף בהלוואה קצרת-טווח מבנקים מובחרים אחר.
בשנת 2008, תחקירים בוול סטריט ג'ורנל ובקרן המטבע הבינלאומית העלו את החשד לפיו בנקים מטים את השער באופן קבוע על מנת להניב רווחים; עלתה האפשרות שריביות שהיו נמוכות גם בזמן המשבר הכלכלי של 2008 נקבעו במטרה לגרוף רווחים מתיקי מסחר (פורטפוליו) מבוססי ליבור של הבנקים. החלה חקירה חשאית בעניין, והפרשה נחשפה ביוני 2012 עת שבנקים שהיו צד למניפולציה פנו מיוזמתם לרשויות אכיפה באירופה ובארצות הברית, והציעו להסגיר עצמם ואת חבריהם לקנוניה בתמורה לחסינות ולהפחתה בקנסות.
אירועים מרכזיים בהתפתחות הפרשה

לאחר התפוצצות הפרשה, מצאה ועדה עצמאית של ארגון FSA הבריטי שתהליך קביעת השער לוקה בחוסר בפיקוח ובקרה, והמליצה על הגברת הרגולציה בנושא. כמו כן, חקירה פלילית החלה בבריטניה ובארצות הברית, כאשר מחלקת המשפטים של ארצות הברית נכנסה לתמונה. חושף שחיתות טען שבכירים ממספר בנקים מעורבים ביצעו תיאומי מחירים (אנ'), ושכל תזוזנה של מאית האחוז (0.0001) יכלה להניב רווחים של כמה מיליוני דולר למעורבים. כמו כן, התברר שבין השנים 2005–2011 בוצעה מניפולציה בתוך מניפולציה - דיכוי שיטתי של הליבור מצד הבנקים כדי לשדר חוסן פיננסי (מקור פנימי ציין שתופעה זו החלה בתחילת שנות ה-90). נחשף שבנקים דיווחו על ריביות נמוכות או גבוהות במכוון, ובכך הציגו מצגי שווא ואפשרו לסוחרים לגרוף רווחים.
מעל 20 בנקים נחקרו, ותכתובות אימיילים ושיחות שתועדו חשפו שסוחרים ביקשו להתאים את שער הליבור למספר מסוים על מנת שפוזיציות מסחריות שלהם יהיו רווחיות.
תביעות ועונשים

לאחר שנחשפה מניפולציית הליבור ננקטו נגד הבנקים בפנלים של הליבור הליכים משפטיים פליליים, מנהליים ואזרחיים, בעקבותיהם הם שילמו מיליארדי דולרים של קנסות ופיצויים, ונושאי משרה בהם נשלחו לכלא. קנסות בסך 9 מיליארד דולר שולמו לנציבות האירופית ולרשויות בארצות הברית ובריטניה, ומספר בנקראים הורשעו.
בין הגופים המעורבים ניתן למנות את Crédit Agricole, HSBC, JPMorgan Chase, Lloyds, Citigroup, Société Générale, ICAP ו-R.P. Martin (חלקם, אף על פי שהיו שותפים למניפולציית הליבור, לא שילמו מחיר כבר מכיוון שחלקם היה קטן יותר או עקב ההעדר ראיות מספיקות); הבנק השווייצרי UBS (אנ') שילם מעל 1.5 מיליארד דולר קנסות; הבנק הגרמני דויטשה בנק (Deutsche Bank) שילם 2.5 מיליארד דולר קנסות; הבנק הבריטי ברקליס (BARCLAYS) שילם 450 מיליון דולר קנסות; הבנק הסקוטי RBS (אנ') שילם 612 מיליון דולר; והבנק ההולנדי רבובנק (Rabobank) שילם מעל מיליארד דולר. בנקים אלו נתבעו בבתי משפט אזרחיים על קיום קרטל, וב-2018 אף הוגשה בישראל תובענה ייצוגית, לפיצוי גופים ואנשים מישראל שנפגעו, תביעה שנדחתה לבסוף על הסף על ידי בית המשפט המחוזי, בפסק דין שאושר לגופו על ידי בית המשפט העליון.
הפיקוח על הליבור עבר לידי ICE Benchmark Administration (IBA), ועל פי הדיווחים ריבית זו צפויה להיעלם בהדרגה עד סוף 2021.
הערות שוליים

↑  Julia Kagan, The LIBOR Scandal מרץ 2019
↑  LIBOR - current LIBOR interest rates, Global-Rates
↑  The Libor Scandal: Mediation and Information Issues, Peter Thompson, PERC Papers Series: Paper No. 15 Economic Imaginaries and Public Knowledge, University of London, February 2016
↑  שערוריית הליבור: UBS ישלם 68 מיליון דולר בארה"ב, באתר כלכליסט, 22 בדצמבר 2018
↑  Understanding the Libor Scandal' Council on Foreign Relations, אוקטובר 2016
↑  אלה לוי-וינריב, ‏ייצוגית נגד 5 בנקים זרים: ביצעו מניפולציות בריבית "הליבור, באתר גלובס, 3 באפריל 2018
↑   אריק בלומברג, סופה של ריבית הליבור: תיעלם בהדרגה עד סוף 2021, באתר TheMarker‏, 27 ביולי 2017
בניינים של כמה מהבנקים המעורבים בפרשה, ברובע הפיננסי של לונדון
מבצע ייצוב

מבצע ייצוּב הוא מבצע שבו כבשה חטיבת אלכסנדרוני, בין 2 ל-9 במרץ 1949, את אזור עין גדי, מצדה ושטחים בהר חברון. המבצע, שנערך בשלהי מלחמת העצמאות של ישראל, נערך כחלק ממבצע עובדה. לצד כוחות קרקעיים, השתתפו בו גם כוחות קטנים של חיל הים, לצורך הובלת כוחות בים המלח. כמו מבצע 'עובדה' כולו, גם מבצע ייצוב היה בעיקרו מאמץ לוגיסטי ללא קרבות וקורבנות.
שם המבצע העיד על מטרתו: ייצוב גבולה של ישראל בצפון־מזרח הנגב.
רקע

על פי החלטת החלוקה, דרום מערב ים המלח, עד צפונה לעין גדי, הוקצה למדינה היהודית. לאחר הסכם שביתת הנשק עם מצרים ולקראת מבצע עובדה הפנה שמריה גוטמן את תשומת ליבו של מפקד חזית הדרום, יגאל אלון, לעובדה, שהמבצע המתוכנן, שחתם את מלחמת העצמאות ותחם את הנגב הדרומי ודרום עמק הערבה, לרבות אילת בשטחה הריבוני של מדינת ישראל מתעלם מעין גדי, מצדה ושטחים בהר חברון ושלא תיתכן מדינת ישראל ללא שלושת השטחים הללו. אלון שעה לפניה והקצה כוחות מחטיבת אלכסנדרוני למימוש ריבונותה של ישראל גם על צפון מזרח הנגב ודרום מערבו של ים המלח, תוך דחיקת הלגיון הערבי משטחים אלה.
הכוחות המשתתפים > הערבים

ללגיון הערבי לא היו כוחות קבועים באזור צפון הנגב ומערבו של ים המלח, ואף הסיורים שערך לא הגיעו לאותו אזור. באזורים שבהם נערך המבצע היו, אפוא, רק כוחות ערביים מקומיים, בלתי קבועים, במספר לא ידוע.
הכוחות המשתתפים > צה"ל

חטיבת 'אלכסנדרוני', אשר עליה הוטל המבצע, החליפה את 'גבעתי' באזור הנגב בדצמבר 1948, ומאז פעלה באזור הנגב הצפוני. על החטיבה פיקד בן ציון פרידן (זיו).
חיל הים הקצה למבצע אסדת נחיתה, סירת מנוע וסירת משוטים. על הכוח הימי הקטן פיקד שלמה אראל (אנגל).
מהלך המבצע

ב-2 במרץ 1949 כבשה פלוגה מגדוד 32 של 'אלכסנדרוני' את גבעה 432 על הדרך שבין באר שבע לדהריה.
ב-5 במרץ כבשה פלוגה מגדוד 32 את חוולפה ואת גבעה 486, הנמצאים שניהם כמה ק"מ צפונה לגבעה 432. כן נכבשו מספר משלטים בסביבה.
הפלוגה מגדוד 32, עליה פיקד משה יטבת (לנצט), אשר ישבה בגבעה 432, הוחלפה בכוח אחר והוסעה לבאר שבע. ב-7 במרץ החלה הפלוגה לנוע מבאר-שבע, דרך מעלה עקרבים ומצד חצבה (עין חוסוב), ולאחר מכן פנתה צפונה לסדום והגיעה אליה למחרת, ב-8 לחודש.
בלילה סייעו כוחות של חיל הים לחיילי הפלוגה לצאת ממפעל האשלג בסדום, והשיטו אותם צפונה, לאורך ים המלח, לכיוון עין גדי. שתי מחלקות שטו על האסדה, והיתר בסירת המנוע. סירת המשוטים שימשה להורדת כיתת החוד על החוף בעין גדי. לאחר שכיתת החוד, בהובלתו של שמריה גוטמן, סימנה את מקום הנחיתה, התרכזו יתר הכוחות באסדה וזו נחתה בחוף עין גדי.
הכוחות השתלטו על אזור מעיין עין גדי ואחר כך גם מצדה, ללא כל התנגדות. במקביל תפסו יחידות נוספות של החטיבה עמדות בכיוון ערד: תל סעבה, תל אל-מלח ותל ערד.
לקריאה נוספת

גרשון ריבלין וצבי סיני (עורכים), חטיבת 'אלכסנדרוני' במלחמת העצמאות, הוצאת מערכות, 1964.
קרב תל עזזיאת (1948)

קרב תל עזזיאת (1948) נערך בין צה"ל לבין צבא סוריה במסגרת קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות. הלחימה בתל ובסביבתו, מזרח אצבע הגליל, היוותה זירה משנית יחסית, באותם קרבות בכלל, ובחזית הצפון בפרט, זאת כיוון שהלחימה בצפון הארץ התחוללה בעיקרה במסגרת מבצע ברוש ומבצע דקל. התל, אשר נתפס על ידי הסורים בתחילת יוני 1948, נכבש על ידי צה"ל לאחר סיום ההפוגה הראשונה, כמעט בלא קרב. לקראת ההפוגה השנייה, ואף לאחר כניסתה לתוקף, עשו הסורים מאמצים גדולים יותר ויותר לכבוש את התל, ובסופו של דבר הצליחו. בכל זאת, סייעו הקרבות בתל בריתוק ובהסחת כוחות סוריים מן הזירות האחרות, אם כי במידה מוגבלת. תל עזזיאת נותר בידי הסורים עד סוף המלחמה, ובפועל עד ליוני 1967.
רקע

תל עזזיאת, הקרוי כיום גם גבעת עזז, נמצא כשני ק"מ מצפון לקיבוץ כפר סאלד. בראש התל, אשר נתפס בידי הסורים ב-5 ביוני 1948, עובר הגבול הבינלאומי בין ארץ ישראל לסוריה. התל שולט על כל סביבתו בכיוון ישראל, דרומה, מערבה וצפונה, ובנוסף, הגישה אליו מכיוונים אלה קשה יחסית. במהלך ההפוגה הראשונה, התל הוחזק באופן לא רצוף על ידי כוחות סוריים קלים, להם הייתה גישה נוחה לתל מעברו המזרחי. עובדה זו הייתה ידועה לצה"ל, שערך תצפיות וסיורים לאיסוף מודיעין על המקום.
כוח צה"ל אשר היה מופקד על הגזרה באזור התל היה גדוד 91 של חטיבת עודד, שמפקדה באותה העת היה אורי יפה. גדוד זה התבסס על תושבי הסביבה, וחוזק על ידי טירונים מהקלט, חלקם אנשי אצ"ל לשעבר, וכן על ידי פלוגה שהועברה אליו מגדוד 11. מפקד הגדוד באותה העת היה אפרים ליבנה מכפר בלום.
עם תום ההפוגה הראשונה ישראל נטלה את היוזמה לידיה כמעט בכל גזרות הלחימה. בחזית הצפון ישראל פתחה במבצע ברוש כנגד המובלעת הסורית במשמר הירדן, ובמבצע דקל, כנגד צבא ההצלה, באזור הגליל התחתון.
הקרב

בלילה אור ל-10 ביולי 1948 התל נכבש, כמעט ללא קרב, על ידי פלוגה מגדוד 91 של חטיבת 'עודד'. הכוח הסורי הקטן שהיה בתל נמלט, פרט לקצין שנפל בשבי. במקביל לתל עזזיאת, נתפסו על ידי צה"ל הכפרים הערביים הנטושים עבאסיה (בין כפר סאלד לבית הלל) וערב מדח'יל, כמה מאות מטרים משם. בעיתונות פורסם ש"הסורים נהדפו מעבר לגבולם". בבוקר המחרת הכוח הכובש הוחלף בידי חיילים תושבי משקי הסביבה, ומיני אז החזיק בתל כוח בגודל מחלקה, שחייליה הוחלפו לעיתים מזומנות, בדרך כלל אחת ליממה, והגדוד תגבר את המגינים בכיתת מקלעים. כמו כן, השתתפה בסבב החלפת הכוחות שבתל פלוגה מאנשי אצ"ל לשעבר, אשר שלחה בכל פעם כיתה אל המקום. בלילה שלאחר ליל הכיבוש, פשט הכוח שעל התל על המערך הסורי שבבניאס הסמוכה. למן הבוקר שלאחר ליל כיבושו, וכן במשך יום המחרת, הסורים תקפו והפגיזו את התל שמגיניו כמעט שלא התבצרו בו, גם כיוון שהקרקע הסלעית במקום כמעט שלא אפשרה התחפרות. על המגינים הקשתה גם העובדה שבשל ההפגזות אי אפשר היה להעלות למקום פרדות עמוסות בציוד ובאספקה. ההתקפות הראשונות נהדפו בעזרת אש סיוע מקיבוץ דן הסמוך שמצפון. אוטובוס ובו תגבורת ששלח הגדוד נפגע בדרכו וכמה מנוסעיו נהרגו. במקביל להתקפות בנשק, הסורים דרבנו את תושבי הכפרים עבאסיה וערב מדח'יל לחזור ליישובים אותם נטשו. החל מ-17 לחודש, לאחר כמה ימים של רגיעה יחסית, ולקראת כניסת ההפוגה השנייה לתוקף, גברה אינטנסיביות ההתקפות הסוריות, ואלה קיבלו סיוע מחמישה משוריינים בעלי תותחי 20 מ"מ. ניסיונות התקיפה באותו יום נהדפו, ולמחרת שרר שקט בגזרה במשך רובו של היום, עד שהחלה הפגזה סורית לקראת ערב. הסורים המשיכו ותקפו את התל, החל בטרם שחר 19 לחודש, והמשיכו גם לאחר חלוף מועד תחילת ההפוגה השנייה. במשך היום נהדפו שלוש התקפות סוריות, והתל נכבש בהתקפה הרביעית. בין ההרוגים במקום היה מפקד הכוח שהחזיק בו, חיים נגלי. תגבורת שהגדוד שלח לא הצליחה להגיע במועד, ולמנוע את נפילת המקום.