stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זלימחאן בקאייב
קריירה בנבחרת

בסתיו 2016 הוא זומן לראשונה לנבחרת הנוער של רוסיה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-10 בנובמבר 2016 במשחק ידידות מול נבחרת שווייץ (1:2). ב-31 במאי 2017 הוא כבש את השערים הראשונים בנבחרת, כשכבש צמד במשחק ידידות מול בלארוס (7:0). ב-10 בנובמבר 2017 כבש שער מול נבחרת ארמניה (2:1).
ב-14 במאי 2019, לראשונה, הוא נכלל בסגל המורחב של נבחרת רוסיה למשחקי טורניר מוקדמות יורו 2020 נגד סן מרינו וקפריסין. ב-23 במאי 2019 הוא נכלל ברשימה הסופית של השחקנים שיזומנו להתכונן למשחקי מוקדמות אליפות אירופה 2020. ב-13 באוקטובר 2019, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה במשחק החוץ מול נבחרת קפריסין (5:0), כשיצא בדקה ה-78 במקום אלכסיי איאונוב. ב-19 בנובמבר 2019, הוא הופיע לראשונה בהרכב הפותח של נבחרת רוסיה במשחק מול נבחרת סן מרינו (5:0). ב-7 בספטמבר 2021, במשחק מוקדמות מונדיאל 2022 מול נבחרת מלטה (2:0), הוא כבש את שערו הראשון בנבחרת רוסיה, כשהבקיע מבעיטת עונשין בדקה ה-84 של המשחק.
תארים > קבוצתיים

הסופר קאפ הרוסי בכדורגל: 2017
הגביע הרוסי בכדורגל: 2022
סעאד א-דין השני

סעאד א-דין השני (מת ב-1422 או ב-1423) היה הסולטאן של יפאט ואחיו של חאק א-דין השני. הוא נולד בחצר המלכות של הקיסר ניואיה קראסטוס. ריצ'רד פאנקהארסט מתאר אותו "כשליט הגדול האחרון של יפאט".
סולטאן זה המשיך את המרד כנגד הקיסרים האתיופיים, והגאדלה מארקוראוווס כותב שהוא "הביס בקלות" צבא של קיסר דווית הראשון. האנציקלופד המצרי אחמד אל-קלקשאנדי (שנפטר ב-1418) מהלל גם הוא את סעאד בעקבות ניצחונו על האתיופים. פאנקהארסט מוסיף שסעאד נלחם גם כנגד ממלכת האדייה ועם נוודים
הנקראים זלנים שני אלו היו בעלות ברית של אתיופיה. אף על פי כן, טאדסה טמרת כותב שההצלחות היו זמניות, ובתגובה לגידול של הכוח המוסלמי הקיסר דווית הראשון חיזק את ההגנות האתיופיות בגבול והקים את בירתו בעיר טילק שבפטאגר.
סעאד הציג אתגר קשה לקיסר האתיופי של פשיטות לתוך דרום הממלכה האתיופית, והמשיך עד אשר נרדף לתוך שטחה של אדאל על ידי האתיופים. אחרי קרב בין חייליו של סעאד לבין חייליו של הגנרל האתיופי בארווה, שבו הצבא של יפאט הובסו ולא פחות מ-400 חיילים מובחרים של יפאט נהרגו, סעאד א-דין יחד עם קומץ חייליו ששרדו נרדפו עד העיר זילע שבסומליה המודרנית. בזילע הקיסר כיתר את העיר והרג את סעאד א-דין השני.
עם מות של סעאד, שושלת וואלשמה אימצה את התואר "מלכי אדאל". עשרת ילדיו של סעאד נמלטו ומצאו מקלט בתימן שנשלטה על ידי אחמד אל-אסרף.
ישנו ויכוח על שנת מותו של סעאד. ההיסטוריון אל-מקריזי, שמגובה במקורת אתיופים רבים מצהיר שמת ב-1403 על ידי הקיסר האתיופי דווית הראשון. אך בספר ההיסטוריה של וואלשמה נרשם כי מת ב-1415.
קברו של סעאד הפך לאתר עלייה לרגל בזילע. החוקר ריצ'רד פרנסיס ברטון שביקר באזור ב-1854 שתיאר את אתר הקבר "כתל של אבנים מחוספסות מקיפות העומדות זקוף". טרימינאם כתב בספרו שביקר באזור ב-1950 אך הים הרס את אתר הקבורה.
הערות שוליים

↑  Taddesse Tamrat, Church and State in Ethiopia (Oxford: Clarendon Press, 1972), p. 147.
↑  Richard Pankhurst, The Ethiopian Borderlands (Lawrenceville: Red Sea Press, 1997), p. 50.
↑  Taddesse Tamrat, p. 151.
↑  Taddesse Tamrat, p. 152.
1 2  Pankhurst, Borderlands, p. 51
1 2  J. Spencer Trimingham, Islam in Ethiopia (Oxford: Geoffrey Cumberlege for the University Press, 1952), p. 74 n.7.
↑  Taddesse Tamrat, p. 149 n.3.
↑  Burton, First Footsteps in East Africa, 1856; edited with additional material by Gordon Waterfield (New York: Praeger, 1966), p. 75.
↑  Trimingham, p. 250.
| שושלת וולאשמה |
| --- | --- | --- |
סולטנות יפאט • סולטנות אדאל
| סולטאנים | עלי אבן וולי אסמה • עומר אבן דונאיה • חאק א-דין הראשון • סאבר א-דין הראשון •  ג'מאל א-דין הראשון • עלי אבן סאבר א-דין • אחמד אבן עלי • חאק א-דין השני • סעאד א-דין השני • סאבר א-דין השני • מנסור א-דין • ג'מאל א-דין השני • בדלאי אבן סעאד א-דין • מוחמד אבן בדלאי • שמס א-דין אבן מוחמד • אבו בכר אבן מוחמד |  |
| ראו גם | הסכסוך האתיופי-סומלי • אחמד אבן איברהים אל-גאזי • מלחמת אתיופיה-אדאל |  |
ממלכות האימפריה האתיופית • היסטוריה של סומליה
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: חאק א-דין השני | שושלת וולאשמה | הבא: סאבר א-דין השני |
נין (כפר)

| --- | --- |
כפר נין, מבט ממערב
שם בערבית: نين
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הצפון
מועצה אזורית: בוסתאן אל-מרג'
גובה ממוצע: ‎229 מטר
סוג יישוב: יישוב כפרי אחר
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס לסוף אוקטובר 2024 (אומדן)
  - אוכלוסייה: 2,027 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת עמק בית שאן מוגדלת) נין(למפת עמק בית שאן רגילה) נין(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נין(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום נין32°37′52″N 35°20′55″E﻿ / ﻿32.6312335981102°N 35.3486226664918°E﻿ / 32.6312335981102; 35.3486226664918  תבנית:מפה דינמית/מועצה אזורית בוסתאן אל-מרג' tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2021: 3 מתוך 10

מסגד הכפר
כנסיית בן האלמנה
נין או ניין (בערבית: نين) הוא כפר ערבי הנמצא צפונית-מזרחית לעיר עפולה, בסמוך לקיבוץ דברת, בגובה של 229 מטר מעל פני הים. הכפר שייך למועצה האזורית בוסתאן אל-מרג'.
היסטוריה

השם "נין" מקורו ביישוב הקדום נעין, ששכן, ככל הנראה, באותו המקום. הכפר נזכר בתלמוד[דרוש מקור] ובברית החדשה. הברית החדשה מספרת שישו ביצע במקום את נס החייאת בן האלמנה:
ויהי ממחרת וילך אל עיר ושמה נעין (Ναΐν), ורבים מתלמידיו הולכים אתו והמון עם רב. ויקרב אל שער העיר, והנה מוציאים מת, בן יחיד לאימו, והיא אלמנה; ועמה רבים מעם העיר. וכראות אותה האדון, נכמרו רחמיו עליה ויאמר לה: אל תבכי. ויגש ויגע במיטה, ויעמדו הנושאים. ויאמר: עלם, אומר אני אליך, קומה! ויתעורר המת ויחל לדבר, ונתנהו לאימו.
לפיכך הפך המקום קדוש לנוצרים, ובמאה הרביעית לספירה הוקמה בו כנסייה הנקראת "כנסיית בן האלמנה". למקום גם הייתה חשיבות בעיני הצלבנים, לאחר כיבושם את הארץ. הכנסייה שוקמה בשנת 1880 על ידי המסדר הפרנציסקני, והיום שוכנת במרכז הכפר, בסמוך למסגד הכפר, ונשמרת על ידי התושבים בכלל ומשפחה נוצרית בפרט.
ארכאולוגים מציינים שהמקום שגשג במספר תקופות בהיסטוריה הקדומה. המקום נחשב כמרכזי בהיותו על דרך המלך, בין מצרים הקדומה ועיראק הקדומה. המקום הוזכר ברשימת פרעה תחותמס השלישי כאשר פלש לארץ על מנת להבטיח שליטה מצרית באזור, בשל ויכוח שהתקיים בינו לבין מצביאיו, כאשר דנו בסוגיית כיבושה של מגידו. קיימת סבירות שבאזור נין היה עימות צבאי בין צבאות פרעה עצמו וצבא מיתני, או מי שנקראו על ידי המצרים הקדומים "גדודי נהרין" שבאו מצפון סוריה.
בכפר נמצאו עתיקות רבות, ביניהן יסודות לבתים קדומים, בית בד, גלוסקמה, וקברים חצובים. ממצאים מעידים שהכפר היה מבוצר היטב מפני פולשים חיצוניים. והיווה עם הזמן מרכז מנהלי אזורי קרוב לעיר נצרת. בתקופה האיסלאמית הכפר מילא תפקיד מרכזי בתרומתו הגדולה לשלטון האסלאם באזור. מהכפר צמחו לפחות ארבעה מדענים, אנשי רוח ופילוסופים במאה השמינית של הספירה, ששמותיהם הצביעו על השתייכותם למקום.
באזור הכפר ובתוכו נערכו חפירות ארכאולוגיות מטעם רשות העתיקות והתגלו שרידי יישוב קדום. הממצאים שהתגלו מתחילים בתקופת הברונזה ונמשכים עד ימינו. בין השאר התגלה מבנה אבן מהתקופה הרומית הקדומה.
הבית מונה מספר חדרים ויושב על יסודות מהתקופה ההלניסטית. הממצאים מצביעים על כך שהבית נהרס בשריפה על יושביו, הסיבה לשריפה נשארה בגדר תעלומה.
ב-20 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, פונה הכפר בהוראת הכוחות הלא-סדירים הערביים.
מאז הקמת מדינת ישראל צמחו בכפר מנהיגים ערבים ידועים, כמו: סיף א-דין א-זועבי, שהיה ראש עיריית נצרת תקופה ארוכה וחבר כנסת בשנות החמישים, הששים והשבעים.
כיום

כפר נין מהווה המרכז האדמיניסטרטיבי של המועצה האזורית בוסתאן אל-מרג'. כמה תוכניות מיועדות להתבצע בכפר בינן חידוש הכנסייה "כנסיית בן האלמנה" ששיפוצה החל בסוף שנת 2012, ונכון למרץ 2013 נמצאת עדיין בשיפוץ, מעיינות באזא והמלוח, ומערכת כבישים: מזרחה לכיוון מגרש הכדורגל, ודרומה ליצירת כביש מקשר עם הכפר דחי. 
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף אוקטובר 2024 (אומדן), מתגוררים בנין (כפר) 2,027 תושבים.    בשנת 2004 תחום השיפוט של הכפר הגיע לכ-1,850 דונם ותוכנית המתאר המאושרת כללה 532 דונם.
ראו גם

כנסיית בן האלמנה
הערות שוליים

1 2  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף אוקטובר 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2023.
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  אוניברסיטת חיפה (הקישור אינו פעיל)
↑  אוניברסיטת חיפה (הקישור אינו פעיל)
↑  בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, עמ' 99. לדברי מוריס, הכוחות הלא-סדירים חששו כנראה, כי תושבי הכפרים שפונו בהוראתם באותו היום, "מבקשים לעשות יד אחת עם הישוב".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007480012505171  LCCN: nr00032170  VIAF: 127105254   WorldCat (עם VIAF): 127105254
קלאוס אלופס

קלאוס אלופס (בגרמנית: Klaus Allofs, נולד ב-5 בדצמבר 1956 בדיסלדורף שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני שנודע בשל תקופותיו בקבוצות פורטונה דיסלדורף, פ.צ. קלן, אולימפיק מרסיי וורדר ברמן, ובנבחרת גרמניה המערבית.
קלאוס אלופס הוא אחיו הגדול של הכדורגלן תומאס אלופס. שניהם שיחקו תקופות מסוימות ביחד, בפורטונה דיסלדורף ובפ.צ. קלן.
לקלאוס אלופס 177 שערים ב-424 הופעות בבונדסליגה, והוא מדורג במקום השמיני בטבלת המבקיעים של הבונדסליגה בכל הזמנים, בצוותא עם דיטר מילר שהבקיע 177 שערים ב-303 הופעות בבונדסליגה.
קריירת מועדונים > פורטונה דיסלדורף

אלופס החל את קריירת הבוגרים שלו בפורטונה דיסלדורף בשנת 1975. פורטונה דיסלדורף הייתה באותן שנים בתקופת הזוהר שלה, ואלופס צבר עמה מספר תארים. בשנת 1978 הפסיד אלופס עם פורטונה דיסלדורף בגמר הגביע הגרמני לפ.צ. קלן בתוצאה 0–2, במשחק בו שיחק 90 דקות. כעבור שנה, בשנת 1979, זכה אלופס בגביע הגרמני עם פורטונה דיסלדורף לאחר ניצחון 0–1 בגמר על הרטה ברלין. עם הקבוצה סיים אלופס במקום השביעי בליגה, וזכה בתואר מלך השערים, עם 22 שערים. בנוסף, פורטונה דיסלדורף השתתפה באותה עונה בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר הפסדה לפ.צ. קלן בגמר הגביע של 1978, ועקב זכייתה של קלן בדאבל, פורטונה דיסלדורף זכתה בכרטיס למפעל. פורטונה דיסלדורף הגיעה עד לגמר, בו הפסידה בתוצאה 3–4 לברצלונה בהארכה, לאחר 2-2 בתום 90 דקות. אלופס שיחק במשחק זה 120 דקות. כעבור שנה, זכה אלופס עם פורטונה דיסלדורף בגביע גרמני נוסף, לאחר ניצחון 1–2 בגמר על היריבה המושבעת פ.צ. קלן, ניצחון שנתפס כנקמה על ההפסד בגמר הגביע שנתיים קודם לכן. בשנת 1981 עזב אלופס את פורטונה דיסלדורף, לאחר שהבקיע 71 שערים בבונדסליגה ב-169 הופעות, ועבר לפ.צ. קלן. נתון זה מעמיד את אלופס במקום הראשון בדירוג המבקיעים של פורטונה דיסלדורף בבונדסליגה בכל הזמנים.
קריירת מועדונים > פ.צ. קלן

אלופס עבר מפורטונה דיסלדורף ליריבה המושבעת שלה פ.צ. קלן, בצעד שנחשב חריג ביותר. אלופס חבר לצוות התקפי שכלל את פייר ליטבארסקי וטוני וודקוק, ובעונתו השנייה בקבוצה זכה עם קלן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 0–1 בגמר מול היריבה העירונית פורטונה קלן, במשחק בו אלופס הוחלף בתוספת הזמן. בעונת 1984/85 סיימה קלן במקום השלישי בבונדסליגה, ואלופס סיים את העונה כמלך השערים, בפעם השנייה בקריירה שלו, עם 26 שערים. המקום השלישי הקנה לקלן כרטיס לגביע אופ"א בעונה העוקבת. קלן הגיעה עד לגמר בו הפסידה לריאל מדריד במפגש כפול. המשחק הראשון הסתיים בתוצאה 1–5 לריאל מדריד, כשאלופס הבקיע את שער היתרון לקלן, שכאמור לא הספיק. בגומלין קלן הובילה בתוצאה 0–2 בדקה ה-72 ונזקקה לשני שערים כדי לזכות בגביע, אך העלתה חרס. אלופס שיחק את מלוא 180 הדקות בגמר זה, ובכל זאת הוכתר כמלך שערי הטורניר עם תשעה שערים. עונת 1986/87 הייתה האחרונה של קלאוס אלופס בפ.צ קלן, ובעונה זו חבר אליו אחיו, תומאס אלופס, שהגיע מקייזרסלאוטרן, והם שיחקו ביחד בפעם הראשונה והאחרונה מאז ימיהם המשותפים בפורטונה דיסלדורף. בקיץ 1987 עזב קלאוס אלופס את קלן, לאחר שהבקיע 88 שערים בבונדסליגה ב-177 הופעות. נתון זה מעמיד את אלופס במקום הרביעי בדירוג המבקיעים של פ.צ. קלן בבונדסליגה בכל הזמנים.
קריירת מועדונים > אולימפיק מרסיי ובורדו

בקיץ 1987 חתם אלופס באולימפיק מרסיי מליגת העל הצרפתית, שם שיחק שנתיים, בהן הבקיע 20 שערים ב-53 הופעות. בעונתו השנייה בקבוצה זכה אלופס בדאבל, כאשר מרסיי זכתה באליפות ובגביע הצרפתי לאחר ניצחון 3–4 בגמר על מונקו. בגמר זה הבקיע ז'אן-פייר פאפן שלושער, ואלופס תרם את השער הרביעי, שהעניק את הגביע למרסיי. לאחר הזכייה בדאבל, עבר אלופס לבורדו, שם שיחק עונה אחת, והבקיע 14 שערים ב-37 הופעות, אך לא זכה בתארים.
קריירת מועדונים > ורדר ברמן

בקיץ 1990 חזר אלופס לגרמניה, וחתם בורדר ברמן, שם שיחק שלוש עונות, והבקיע 18 שערים ב-78 הופעות בבונדסליגה. בברמן חבר אלופס לשחקני התקפה כווינטון רופר ומרקו בודה. עם ורדר ברמן זכה אלופס בגביע הגרמני בפעם הרביעית בקריירה שלו, לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על פ.צ. קלן, לאחר 1-1 בתום 120 דקות. אלופס בעט ראשון עבור ורדר ברמן והחטיא את הבעיטה שלו, אך החמצות של אנדריי רודי ופייר ליטבארסקי מקלן הפכו את התוצאה לטובת ברמן. זכייה זו בגביע הגרמני העניקה לוורדר ברמן את הכרטיס לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1992. אלופס היה אחד מהשחקנים המובילים של הקבוצה במפעל זה, והבקיע שער במשחק הגמר מול מונקו, שהסתיים בתוצאה 0–2 לוורדר ברמן, שזכתה בתואר. עונת 1992/93 הייתה עונתו האחרונה של אלופס כשחקן פעיל. בעונה זו הוא לא הבקיע, אך היה חלק מזכייתה של ורדר ברמן באליפות הבונדסליגה.
קריירה בינלאומית

אלופס החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1978, במשחק ידידות בו ניצחה נבחרת גרמניה המערבית 3–4 את נבחרת צ'כוסלובקיה. אלופס השתתף ביורו 1980 וזכה עם נבחרת מערב גרמניה בטורניר לאחר ניצחון 1–2 בגמר על נבחרת בלגיה, בו שיחק אלופס 90 דקות. את יורו 1980 סיים אלופס כמלך השערים, עם שלושה שערים, כולן במשחק בשלב הבתים מול נבחרת הולנד. אלופס השתתף גם ביורו 1984 בו הודחה נבחרת גרמניה המערבית בשלב הבתים, ובמונדיאל 1986, בו הפסידה הנבחרת בתוצאה 2–3 במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה, כשבמונדיאל 1986 פתח בהרכב בכל שבעת המשחקים. בשנת 1988 ערך אלופס את הופעתו האחרונה בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת שוודיה, בו הבקיע. אלופס צבר בסך הכל 56 הופעות בנבחרת, בהן הבקיע 17 שערים.
קריירת אימון

בין השנים 1998 ו-1999 אימן אלופס בפורטונה דיסלדורף.
תארים

עם פורטונה דיסלדורף:
הגביע הגרמני (2): 1979, 1980
עם פ.צ. קלן:
הגביע הגרמני: 1983
עם אולימפיק מרסיי:
אליפות ליגת העל הצרפתית בכדורגל: 1989
הגביע הצרפתי: 1989
עם ורדר ברמן:
הגביע הגרמני: 1991
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1992
אליפות הבונדסליגה: 1993
עם נבחרת גרמניה המערבית:
אליפות אירופה בכדורגל: 1980
תארים אישיים:
מלך השערים של הבונדסליגה (2): 1979, 1985
מלך השערים של יורו 1980
מלך השערים של גביע אופ"א: 1986
ניקולאי קרמזין

| --- | --- |

ציור דיוקן מאת וסילי טרופינין (1818)
 לידה:  1 בדצמבר 1766 (יוליאני) קרמזינקה על יד סימבירסק (סינבירסק), רוסיה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  22 במאי 1826 (יוליאני) (בגיל 59) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין טיחווין 
 שם עט:  А. Б. В. 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הקיסרית של מוסקבה 
 שפות היצירה:  רוסית 
 סוגה:  שירה 
 זרם ספרותי:  סנטימנטליזם 
 יצירות בולטות:  Poor Liza 
 תקופת הפעילות:  מ-1781 
 בן או בת זוג:  יקטרינה אנדרייבנה קוליוואנובה 
 צאצאים:  יקטרינה משצ'רסקאיה, סופיה ניקולאייבנה קרמזינה, Vladimir Karamzin, אנדריי ניקולאייביץ' קרמזין, אלכסנדר קרמזין, Elizaveta Nikolaevna Karamzina‎ 
 פרסים והוקרה:  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  עיטור  ולדימיר הקדוש, דרגה 3 
 
ניקולאי קרמזין
קברו של ניקולאי קרמזין, ואשתו יקטרינה
ניקולאי מיכאילוביץ קרמזין (ברוסית: Николай Михайлович Карамзин‏; 12 בדצמבר 1766 – 3 ביוני 1826) הוא סופר והיסטוריון רוסי, מחברה של יצירה בת 12 כרכים על ההיסטוריה הרוסית.
חייו

קרמזין נולד באחוזה משפחתית בקרבת סימבירסק. את ילדותו העביר במשפחת אביו, סרן בגמלאות בעל שורשים טטריים. בגיל 14 נשלח למוסקבה להשלמת לימודיו. בשנת 1783 החל לשרת בצבא, אך עזב לאחר מספר שנים. עם עזיבת השרות הצבאי, התגורר בסימבירסק ולאחר מכך במוסקבה. באותה תקופה נכנס לאגודת הבונים החופשיים. בהיותו במוסקבה התקרב, לניקולאי נוביקוב והשתתף בעריכת ירחון לילדים.
בשנים 1789–1790 טייל באירופה. במהלך הטיול ביקר את עמנואל קנט והיה עד למהפכה הצרפתית. עם סיום הנסיעה פרסם את רשמיו "מכתבים של המטייל הרוסי" (Письма русского путешественника) שזכו להצלחה גדולה והוא הפך לסופר ידוע.
בשנת 1791 התחיל בקריירה ספרותית ועיתונאית. הוא פרסם מספר יצירות ספרותיות שזכו להצלחה.
בהתאם לצו קיסרי מ-31 באוקטובר 1803 התמנה להיסטוריון המלכותי. עם פטירתו מינוי זה לא הועבר לאדם אחר. עם קבלת המינוי הוא עזב בהדרגה את הפעילות הספרותית וטיפל בנושאים הקשורים עם היסטוריה רוסית בלבד. בשנת 1811 פרסם מאמר "רשומים על רוסיה הוותיקה והנוכחית מהיבט האזרחי והפוליטי" (Записку о древней и новой России в ее политическом и гражданском отношениях). במאמר זה הוא תיאר את השקפת העולם שלו על העדר צורך ברפורמות בממשל. למאמר זה היה תפקיד חשוב בהדחת מיכאיל ספרנסקי, יוזם הרפורמות הראשי.
בשנת 1816 קרמזין פרסם את שמונת הכרכים של ספרו "היסטוריה של רוסיה" (История государства российского) ובהמשך פרסם עוד 3 כרכים. הכרך האחרון של הסדרה פורסם לאחר מותו. הספר תורגם למספר שפות אירופאיות. תיאור ההיסטוריה הרוסית בספר זה קירב מאוד את קרמזין לקיסר ולחצר. ספר היסטורי זה זכה לפופולריות גדולה מאוד בחברה הרוסית. בהכנת הספר הוא השתמש במספר כתבי עת ישנים שלא שרדו עד היום.
קרמזין יזם הקמת אנדרטאות לאנשים ידועים בהיסטוריה רוסית, כולל הקמת אנדרטת מינין ופוז'ארסקי בכיכר האדומה.
בין גילויו ניתן למצוא את כתב העת של אפנסי ניקיטין על המסע שלו להודו במהלך המאה ה-15.
בשנת 1818 נבחר לחבר האקדמיה הרוסית למדעים.
נפטר ב-3 ביוני 1826 בסנקט פטרבורג כתוצאה מהצטננות שהחלה ב-14 בדצמבר 1825 כאשר היה עד לאירועים של מרד הדקבריסטים.
קרמזין ורפורמה של השפה הרוסית

הספרים והשירים של קרמזין השפיעו בצורה חזקה מאוד על השפה הרוסית הספרותית. באופן שיטתי הוא הפסיק להשתמש במילים שמקורם בספרי הכנסייה הרוסית והכניס לשימוש מילים חדשות תוך ניצול דקדוק צרפתי. במהלך תחילת המאה ה-19 היה ויכוח גדול בחברה רוסית בהקשר לשינויים של קרמזין בשפה. בשנת 1811 הוקם ארגון מיוחד בתמיכת גברייל דרז'אבין שמטרתו היה ביקורת על קרמזין ותומכיו. בתגובה, בשנת 1815 הוקמה החבורה הספרותית ארזמס (Арзамас) בהשתתפות סופרים ידועים כולל אלכסנדר פושקין. ניצחון של החבורה זו חיזק את השינויים שקרמזין הכניס לשפה הרוסית.
תרגומים לעברית

ליזה המסכנה וכתבים אחרים, הוצאת "קדימה", 2017.
ז'ורז' קיווייה

| --- | --- |

 לידה:  23 באוגוסט 1769 מובליאר, צרפת 
 פטירה:  13 במאי 1832 (בגיל 62) former 12th arrondissement of Paris, צרפת 
 שם לידה:  Jean Léopold Nicolas Frédéric Cuvier 
 ענף מדעי:  זואולוגיה, פלאונטולוגיה
 מקום מגורים:  צרפת
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת שטוטגרט 
 מוסדות:  קולז' דה פראנס (1800–1832)  המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע 
 תלמידי דוקטורט:  אנרי מארי דוקרוטאי דה בלנוויל 
 פרסים והוקרה:  קצין גבוה בלגיון הכבוד  עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים  מפקד בלגיון הכבוד  קצין בלגיון הכבוד  אביר בלגיון הכבוד  חבר זר של החברה המלכותית (17 באפריל 1806)  72 השמות החרוטים על מגדל אייפל 
 בן או בת זוג:  Anne-Marie Duvaucel (2 בפברואר 1804–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  Clémentine‏ Cuvier 
 תרומות עיקריות
 חקר מאובנים והשערת קיומן של הכחדות המוניות קדומות
 
הברון ז'אן לאופולד קרטיין פרדריק דגוברט קיווייה (בצרפתית: Jean Léopold Nicolas Frédéric Cuvier‏; 23 באוגוסט 1769 – 13 במאי 1832), היה חוקר טבע, זואולוג וחוקר מאובנים צרפתי. היה ידוע כאחד המתנגדים הגדולים לתורת הטרנסמוטציה של המינים (המכונה כיום "אבולוציה") וכתומך בקטסטרופיזם. קיווייה היה מחלוצי מדע האנטומיה. הוא שינה את התפיסה הביולוגית בתחום זה, כאשר פיתח את האנטומיה ההשוואתית שטענה לחלוקה ענפית של סוגי החיים על פני הגלובוס. הוא גם נחשב לאבי הפלאונטולוגיה המודרנית, זאת בעקבות מחקריו בתחום המאובנים, ובעקבות העובדה שהיה אחד הראשונים שהציגו ראיות משכנעות ביותר לכך שבעלי חיים מסוימים שחיו בעבר נכחדו לחלוטין מן העולם.
תקופת ילדותו ונעוריו

קיווייה נולד במונבליאר, עיירה קטנה דוברת צרפתית בטריטוריה פרוטסטנטית שהשתייכה בזמנו לדוכסות וירטמברג. שטח זה היה, לימים, אחת מהמדינות הרבות שהרכיבו בסופו של דבר את גרמניה של היום. כאשר הגיע לבסוף לפריז בשאיפה לפתח קריירה מכובדת כמדען, חש קיווייה ניכור קל, שכן לא היה צרפתי מלידה, אלא שטחי עיר מולדתו סופחו בכוח לצרפת לאחר המהפכה. הוא מצא עצמו בפריז הקתולית, כשהוא נמשך דווקא אחרי דעות המיעוט הפרוטסטנטי של העיר.
קיווייה היה בר מזל, שכן נולד למשפחה שזיהתה את יכולותיו יוצאות הדופן ושלחה אותו ללמוד במוסד לחינוך גבוה בשטוטגרט בשנת 1784. במהלך לימודיו נחשף למספר מקצועות מדעיים, שיחד עם משיכתו הטבעית לתולדות הטבע, הכשירו את הקרקע לקראת עתידו האקדמי. גם העובדה ששלט בשפה הגרמנית עזרה לו והייתה ליתרון מסוים בקרב עמיתיו הצרפתיים, שרובם דיברו צרפתית בלבד.
בשנת 1788, לאחר תום לימודיו, הוא מצא עבודה כמורה פרטי במשפחתו האריסטוקרטית של הדוכס דיהאריסי, ונשלח עקב זאת לגור בעיר קאן, שהייתה מרכז תרבותי חי ותוסס. בשל בידודו האינטלקטואלי נותר לו זמן פנוי להתרכז בתחומי העניין שלו ולימים להפוך אותם למקצוע.
בשלביה הראשונים המהפכה הצרפתית, שפרצה בשנת 1789, לא השפיעה על קיווייה הצעיר בצורה יוצאת דופן. הוא, כמו רבים אחרים, היה שותף לתחושת ההקלה שנשתררה לאחר הפלת השלטון האבסולוטי של המלך לואי ה-16. אולם, כאשר הגיעה המהפכה והתדפקה על דלתו, הוא היה עד למעשי טבח ואלימות קשים, שרק חיזקו את סלידתו הטבעית מתסיסות ומהומות ציבוריות. עד מהרה עזבה המשפחה שבשירותה עבד את העיר, ועברה לעיר פה-קאמפ שבצפון המדינה. קיווייה התרגל לחיים החדשים במהירות ואף החזיק במשרה רשמית בקהילה הקטנה שהתפתחה בסביבת הטירה בה גרה המשפחה. למרות בידודו הגדל והולך, הצליח קיווייה לשמור על קשר עם חלק מעמיתיו דוברי הגרמנית ואף לקבל עלוני מדע פופולריים שיצאו לאור בצרפת.
מכתבים ששלח לעמיתיו הגרמנים מעידים כי קיווייה היה מדען שטח יסודי מאוד. לדידו, חשיבות איסוף מידע מדויק הייתה גדולה לא פחות מניתוחו במעבדה. בכך, הושפע קיווייה מעבודתו של גוטלוב ורנר הגרמני. ורנר היה, בין השאר, מאבותיה של גישת הנפטוניזם, שקשרה בין שכבות הקרקע השונות לבין השלבים של היווצרות הארץ.
למחקריו בתחומי הטבע השונים ובעיקר אלה הקשורים בתצפית וניתוח של סלעים שונים קרא קיווייה בשם "מינרלוגיה". הוא סבר כי יחד עם זואולוגיה, בוטניקה ואף כימיה, מהווים ענפים אלה את העיקריים שבתחום הכללי של ההיסטוריה של הטבע. הוא חקר, לדוגמה, את הגאולוגיה של נורמנדי ותופעות של סלעי גיר שהכילו בתוכם שאריות של אבני צור. אולם, נדמה כי את מירב מאמציו השקיע קיווייה דווקא בניתוח ופירוש כתבי המלומד זאן אנדרה דה-לוק, שנולד בז'נבה והתגורר באנגליה תחת חסותו של המלך ג'ורג' השלישי. הוא היה מגדולי המומחים בגאולוגיה במחצית השנייה של המאה ה-18. כנוצרי אדוק הוא בילה את ימיו בניסיונות לפרש את ספר בראשית בצורה שתתאים לתצפיות הגאולוגיות של התקופה. עם זאת, הוא לא היה ליטרליסט ודרך הפירוש שלו הייתה ייחודית. הוא לא האמין שגיל כדור הארץ הוא כמה אלפי שנים בלבד – כדעתם של רוב הגאולוגים הדתיים האחרים של אותו זמן.
הקריירה המדעית > המחלוקת עם ז'ופרואה סנט-אילר

בשנת 1830 התקיים עימות פומבי מעניין בין קיווייה לבין עמיתו לעבודה הזואולוג אטיין ז'ופרואה סנט-אילר. השקפותיהם של שני המדענים היו שונות והם התנצחו ביניהם פעמים מספר בעשור החולף. עימות זה ממחיש באופן בלתי רגיל את הבדלי הגישות של קיווייה וז'ופרואה, כמו גם של קיווייה ושל מדענים אחרים רבים של אותה התקופה. לב העימות היה ויכוח אנטומי. בעוד ז'ופרואה וחסידיו ניסו למצוא את המשותף לכל החיות על אף ההבדלים במבנה הפנימי שלהן, הרי שקיווייה ניסה לעשות בדיוק את ההפך. על ידי החלוקה הטקסונומית שלו לארבע מחלקות, הוא הדגיש את השוני הפיזיולוגי בין הקבוצות השונות והתמקד בשוני זה כטיעון בסיס לשלילת תאוריות אבולוציוניות, כשהוא נותן חשיבות עליונה לשלמות התפקודית של הגוף.
ז'ופרואה ייחס חשיבות עליונה דווקא למבנה העל של מערכות הגוף, וטען כי לכל בעלי החיים מבנה בסיסי משותף שמעיד על קשר ביניהם. הוא קרא למחקרו בתחום זה בשם אנטומיה טרנסנדנטלית או פילוסופית. ז'ופרואה, שהיה מממשיכיו של לאמארק תמך אמנם בתאוריית הטרנסמוטציה שלו, אך בד בבד סיפק הסברים משלו לתאוריות האבולוציוניות של עמיתו. ז'ופרואה טען שלמרות השינויים של אברי הגוף עקב שימוש או חוסר שימוש בהם לאורך השנים, הרי שהמבנה הבסיסי של בעלי החיים תמיד נשמר:
כולם [חולייתנים ומאובנים] בהיותם מורכבים מאותם האיברים, הם פשוט גרסאות שונות של אותן ההוויות ונקרא להם בעלי חוליות
ז'ופרואה ועמיתיו הראו כי בשלבים עובריים של בעלי חוליות מסוימים ניתן לראות מכנים משותפים במבנה הפיזיולוגי לאלו של חסרי חוליות, ועל כן הסיקו כי כלל בעלי החיים התארגנו יחד, כחלק מסדרה אחת לאורך ההיסטוריה. קיווייה התנגד לכך נמרצות בטענה שתמיד הייתה חלוקה למחלקות.
לשתי הגישות הייתה חשיבות רבה לעתיד. האנטומיה הסטרוקטואלית של ז'ופרואה וניסיונו למצוא את האחידות והשילוב בין כל צורות החיים הכתה גלים ושימשה עזר מרכזי בניסוח תורת האבולוציה של דרווין. מצד שני, האנטומיה ההשוואתית המורכבת של קיווייה היוותה את הבסיס לרבים מענפי הביולוגיה המודרנית ושינתה את דרך חשיבתם של מדענים רבים, גם אם הם לא הסכימו בינם לבין עצמם עם הגישה האנטי-אבולוציונית של קיווייה.
הקריירה המדעית > חקר המוזאזאורוס

בשנת 1795 קבל קיוויה בפריס את שלדו המאובן של הזוחל שנקרא לאחר זמן בשם "מוזאזאורוס הופמאני" מצבא צרפת המהפכנית שלקח אותו ממאסטריכט שבהולנד. בשנת 1808 זהה קיוויה את הזוחל כלטאת כוח וקבל את מסקנותיו של מדען הולנדי משנת 1798. כל זאת לפני שזוהו המוזאזאוריים כקבוצת לטאות ים משל עצמם.
תפקידים נוספים והיחס לקיווייה לאחר מותו

לבד מפעילותו במוזיאון הלאומי היה קיווייה מזכיר ומפקח ראשי על החינוך מטעם נפוליאון. הוא היה אחראי על החינוך בקרב העם והגיע אף למקומות רחוקים עד מאוד. בנוסף, כיהן קיווייה כנשיא האוניברסיטה הגדולה בפריס (1814). בשנת 1826 קיבל את אות לגיון הכבוד של צרפת שהיה התואר החשוב ביותר הניתן לאזרח או חייל כהוקרה על שירות אזרחי יוצא מן הכלל. בשנת 1831 קיבל אף תואר אצילות מהמלך לואי-פיליפ והיה אף לנשיא מועצת המדינה של צרפת. זמן קצר לאחר מכן הוא נפטר ממחלת הכולרה.
בספרות העברית מוזכרים קיווייה, גן החיות והרחוב על שמו, בספרו של נחום גוטמן ביאטריצ'ה או מעשה שתחילתו חמור וסופו ארי דורס.
ראו גם

שרה סארטי בארטמן - אישה אפריקנית שנחטפה לאירופה, אותה בחן קיווייה במעבדתו, וביתר את גופה לאחר מותה.