stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פורת סלומון
אוספים נבחרים

ירדן, גרפיט ומלט על לוח, 2005, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות
מספר יצירות באוסף יגאל אהובי, וכן בגלריה נגא.
פרסים

פרס פרסר להצטיינות בציור לשנת 2007
פרס אמן צעיר מטעם משרד התרבות והספורט (2016)
פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך (2022)
תערוכות יחיד

2009 – "טרנזיט" – אוצרת: שרית שפירא, הוצג בצבע טרי
2013 – "קפיצה אל האין" – אוצרות: גיל מרקו שני ויהודית סספורטס, תערוכת הבוגרים MFA בצלאל
2021 - "יקיצה" - אוצרת: אביטל וכלסר, בית בוריס שץ, במסגרת הביאנלה של ירושלים
תערוכות קבוצתיות

2007 – "התנתקות", מוזיאון גוש קטיף בירושלים.
2007 – תערוכת בוגרים BFA, בצלאל, ירושלים. אוצרות: גלעד רטמן ואירית חמו.
2008 – "Jewish body", 14th st. Y, New York. אוצרות: ערן ארליך וענת ליטווין.
2008 – יריד "צבע טרי" לאמנות עכשווית, ת"א. אוצרות: מתן דאובה ויפעת גוריון-עופר.
2010 – "יולי", גלריה נגא, ת"א. אוצרות: נחמה גוטליב
2011 – "נומנסלנד", אמנות ציבורית בשטח ההפקר, ירושלים. אוצרות: גיא ברילר
2012 – "מסע בדרך לשלם" במסגרת "מנופים", מסע אמנים לירושלים. אוצרות: גיא ברילר
2012 – יריד "צבע טרי" לאמנות עכשווית, ת"א. אוצרות: מתן דאובה ויפעת גוריון-עופר
2013 – תערוכת בוגרים, MFA בצלאל, ת"א. אוצרות: יהודית סספורטס וגיל מרקו-שני.
2013 – "עכשיו עכשיו" ביאנלה ירושלים לאמנות, ירושלים. אוצרות: פורת סלומון ואוריין גלסטר.
2013 – "בין לבין", גלריית בית הגפן, חיפה. אוצרות: יעלה חזות.
2013 – "ליקוטי נבוכים",CCA המרכז לאמנות עכשווית, ת"א. אוצרות: יואב כהן
2014 – "נביא נביא", מתחם האחים חסיד, ירושלים. אוצרות: פורת סלומון ואוריין גלסטר.
2014 – "כוחה של המילה", הגלריה הלימודית, מכללת ספיר. אוצרות: ליאב מזרחי.
2015 – "[שם,שם]", בית אבי חי, ירושלים. אוצרות: פורת סלומון ואוריין גלסטר-אורן.
2016 – "פוסט-פוסטמודרניזם", מוזיאון חיפה לאמנות. אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2016 – "intersections", Lauri M. Tisch gallery, New York. Curator: Ram Ozery.
2016 – "האחר האחר", בית הטנא במסגרת "בית ריק", ירושלים. אוצרות: פורת סלומון.
2016 – "אלט-ניו", גלריה רוזנבאך, ירושלים. אוצרות: נוגה דוידסון.
2017 – "Dreams & Dramas: contemporary Israeli art", Zuzeum, Riga Latvia. Curator: Roy Brand
2017 – "לא תעשה לך", מוזיאון על התפר, ירושלים. אוצר: רפי אתגר
2017 – "גבר גבר", הביאנלה של ירושלים לאמנות, ירושלים. אוצר: פורת סלומון.
2017 – תערוכת זוכי פרסי משרד התרבות, MOBY מוזיאון בת ים לאמנות. אוצר: יהושע סימון.
2018 – "אין מקום אחר" תערוכת העשור לצבע טרי, מרכז הירידים ת"א, אוצרות: יפעת גוריון ורז שפירא.
אוצרות

2013 – "עכשיו עכשיו", מתחם האחים חסיד ירושלים, במסגרת הביאנלה של ירושלים לאמנות, בשיתוף "בין שמיים לארץ".
2014 – "נביא נביא", מתחם האחים חסיד ירושלים, בשיתוף "בין שמיים לארץ".
2015 – "[שם,שם]", בית אבי חי, בשיתוף "בין שמיים לארץ".
2016 – "האחר האחר", בית הטנא ירושלים, בשיתוף "בין שמיים לארץ".
2017 – "גבר גבר", במסגרת הביאנלה של ירושלים לאמנות, בשיתוף "בין שמיים לארץ".
2018 – "סוף סוף", הספרייה הלאומית ירושלים, בשיתוף "בין שמיים לארץ".
2019 – "מהון להון", בית אליאנס ירושלים, במסגרת הביאנלה של ירושלים לאמנות, בשיתוף "בין שמיים לארץ".
2024 – "קומא - יצירתו של איתן רוזנצוויג", מוזיאון ארצות המקרא, ירושלים.
חיים אישיים

סלומון חי ויוצר בהתנחלות בת עין. נשוי ואב לשישה.
לקריאה נוספת

נעמה אברך, ‏מותר לצייר מודל עירום? דילמות של אמנים דתיים, באתר ‏מאקו‏, 18 ביולי 2017
תמר פרלשטיין, 'פורת סלומון אמן אוצר מורה'- סל תרבות עם האמן פורת סלומון, מקור ראשון, ה-24 באוגוסט 2018
הערות שוליים

1 2  בת שבע פומרנץ, גם בנים רוצים ללמוד אמנות, אתרוג, גיליון 83, אפריל 2019.
↑  פנינה גפן, מחפש שאלות, גושפנקה, יולי 2008 https://pninageffen.wordpress.com/
1 2  קטלוג 'אנו מכריזים בזאת' פרסי משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב 2016 (27.12.2017- 31.3.2018)
https://moby.org.il/
↑  שני ליטמן (2015), מה קורה למתנחל שמגיע ללמוד בבצלאל, הארץ, מאוחזר (22.09.15) https://www.haaretz.co.il/
1 2 3  רחלי ריף (2013), לאמנות יש הזדמנות להחיות את היהדות, מוסף שבת, 15.2.2013
↑  Dramas, אוצר: רוי ברנד, zuzeum, ריגה – לטביה, 06.10.17
↑  סמדר שפי (2007), גלריה, הארץ, (4.8.07) https://www.haaretz.co.il/
↑  רווית הררי (2016), אני מאמין: מבחר תערוכות אמנות יהודית, את, גיליון אוקטובר.
↑  שרית שפירא, Transit, צבע טרי (2009) https://www.freshpaint.co.il/
↑  שפרבר, ד' (2009), אותות ומעגל השנה באומנות יהודית, בר-אילן.
↑  נדלה מ: https://www.docdance.com/interdisciplinary-project בתאריך 10.2.2020, אתר הפרויקט בין שמים וארץ.
↑  ״החירות לבחור״: שיח תרבות יהודית בין טנג׳יר 1916 לירושלים 2020, באתר קרן ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309689405171  VIAF: 298990477   WorldCat (עם VIAF): 298990477
פול קדמוס

| --- | --- |

צילום של האמן מ-1937  מאת הצלם קארל ואן וכטן
 לידה:  17 בדצמבר 1904 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  12 בדצמבר 1999 (בגיל 94) וסטון, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק  האקדמיה הלאומית לעיצוב 
 זרם באמנות:  ריאליזם קסום 
 בן או בת זוג:  ג'ארד פראנץ' 
 
פול קדמוס (באנגלית: Paul Cadmus;‏ 17 בדצמבר 1904 – 12 בדצמבר 1999) היה אמן אמריקאי, הידוע ברבים בזכות ציורי אינטראקציות חברתיות בסביבה עירונית. הוא גם הפיק רישומים רבים של דמויות גברים בעירום. ציוריו משלבים אלמנטים של ארוטיקה וביקורת חברתית בסגנון המכונה לעיתים קרובות ריאליזם קסום.
ראשית חייו

פול קדמוס נולד ב־17 בדצמבר 1904, ברחוב 103, מזרח הארלם, באפר ווסט סייד במנהטן, בנם של האמנים, מריה לאטסה, ממוצא בסקי וקובני, ואגרט קדמוס (1868–1939), ממוצא הולנדי. אביו שלמד אצל רוברט אנרי עבד כאמן מסחרי, ואמו איירה ספרי ילדים. אחותו, פידלמה קדמוס, התחתנה עם לינקולן קרסטיין, נדבן, פטרון אמנויות ומייסד משותף של בלט העיר ניו יורק, בשנת 1941.
בגיל 15 עזב קדמוס את בית הספר כדי ללמוד באקדמיה הלאומית לעיצוב במשך 6 שנים. לאחר מכן הוא נרשם לליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בשנת 1928, לקח שיעורי ציור תוך כדי עבודתו כמאייר מסחרי במשרד פרסום בניו יורק. הוא המשיך את השכלתו בעת שנסע באירופה בשנים 1931–1933 עם עמיתו האמן ג'ארד פראנץ׳, שהפך לבן זוגו לתקופה מסוימת.
קריירה

לאחר שנסעו דרך צרפת וספרד, קדמוס ופרנץ' התיישבו בכפר דייגים באי מיורקה. בשנת 1933 הם חזרו לארצות הברית לאחר שנגמר להם הכסף, שם קדמוס היה אחד האמנים הראשונים שהועסקו בתוכניות האמנות של "הניו דיל" וציירו ציורי קיר במשרדי הדואר. במקביל הוא החזיק אולפן ברחוב מורטון 54.
קדמוס עבד גם באיור מסחרי, אך פרנץ׳ שכנע אותו להתמסר לחלוטין לאמנות יפה.
בשנת 1979 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר והפך לחבר מן המניין בשנת 1980.
קדמוס מדורג על ידי האיגוד לסחר האמנים ברוסיה בין מיטב האמנים בעולם בארבע המאות האחרונות.
מחלוקות

בשנת 1934, בגיל 29, הוא צייר את ״הצי הגיע״, (The Fleet's In!) בעת שעבד בפרויקט עבודות האמנות הציבוריות. בציור זה, תיאר מפגש של מלחים ונשים, כלל סצנות של שידול הומוסקסואלי סטריאוטיפי והגזמה ארוטית של אברי המין. הציור יצר מחאה ציבורית שבראשה עמד האדמירל יו רודמן, שהתלונן בפני מזכיר חיל הים קלוד א. סוונסון. המזכיר סוונסון הצהיר כי הציור הוא מייצג אמנותי נכון, אף כי "לא נאמן לחיל הים." הציור הוסר מהתערוכה בגלריה קורקורן 1936.
הפרסום הזה עזר לקריירה של קדמוס, והוא הצהיר כי, "לא הייתה לי שום כוונה להעליב את חיל הים. המלחים אינם גרועים יותר מאף אחד אחר. בתמונה שלי רק הערתי עליהם - לא התייחסתי לביקורת" הציור, היה תלוי במועדון בוושינגטון במשך יותר מחמישים שנה, עד 1981, ולבסוף מצא בית במרכז ההיסטורי של חיל הים.
בשנת 1938 היה צריך לצייר מחדש את ציורו ״פוקהונטס מצילה את חייו של ג'ון סמית'״ ציור קיר שצייר לבניין הדואר בריצ'מונד, וירג'יניה, כאשר הבחינו בעור שועל התלוי בין רגליו של האינדיאני המתואר בציור. קדמוס השתמש במאהבו באותו הזמן, ג'ארד פרנץ׳, כדוגמן לג'ון סמית' בציור הקיר.
בשנת 1940 הוסרו שני ציורים מתצוגה פומבית, משום שלא מצאו חן בעיני הצי, והיו ״מלוכלכים שלא לצורך״. הציורים הוצגו בתערוכה הבינלאומית של ״גשר שער הזהב״, וכאמור הוסרו מהתערוכה, ונותר רק הציור ״ונוס ואדוניס״.
סגנון אומנותי

קדמוס, התעניין באומני הרנסאנס האיטלקים, ובמיוחד לוקה סיניורלי ואנדראה מנטניה, שכונו "אמני השרירים". הוא הושפע גם מרג'ינלד מארש, צייר סצנות אמריקאיות. קדמוס שילב את האלמנטים של סיגנורלי ומנטגנה יחד עם אלה של מארש כדי לתאר את חיי הרחוב של העיר ניו יורק.
הוא היה מרותק לגוף האנושי האידיאלי. האידיאל שלו היה גרסה ארוטית מסוגננת של הגוף הגברי. הוא מצא את הגרוטסקי בכל מקום מבתי קפה של גריניץ' וילג', תחנות הרכבת התחתית, החוף קוני איילנד ועד לתיירים אמריקאים בפיאצה איטלקית. האמנות שלו היא סוג של סאטירה וקריקטורה של נושאים.
מבקרי האמנות היו חלוקים בנוגע לאמנות של קדמוס, כאשר מבקרת האומנות דורה אשטון קבעה כי "הוא בכלל לא דמות בעל חשיבות היסטורית". לעומתה, בשנת 1990 כתב מייקל קימלמן כי האמנות של קדמוס שימשה "תזכורת לכך שבניגוד לתפיסה הסטנדרטית, הריאליזם היה עדיין מסורת חיונית באמנות האמריקאית באמצע המאה הנוכחית, כזו ששאבה מאותם מקורות ששימשו השראה לאקספרסיוניסטים המופשטים."
חיים אישיים

משנת 1937 עד 1945, קדמוס, אהובו, ג'ארד פרנץ׳, ואשתו של פרנץ׳, מרגרט הונינג, הקימו קולקטיב צילומים בשם PaJaMa ("פול, ג'ארד ומרגרט"). הם העלו צילומים שונים בשחור-לבן של עצמם עם חבריהם, עירומים וגם לבושים. מרבית החברים שהופיעו בתצלומים היו בין האמנים הצעירים, הרקדנים והכותבים של ניו יורק, ורובם היו נאים והומואים.
מאוחר יותר בשנות הארבעים, קדמוס ואהובו דאז, ג'ורג' טוקר, יצרו מערכת יחסים מורכבת עם פרנץ׳ ואשתו. כאשר משפחת פרנץ׳ קנתה בית בהרטלנד, ורמונט, הם העניקו לקדמוס דירה משלו בנכס, שאותו מאוחר יותר לקח פרנץ׳ ומסר לאהובו החדש האיטלקי.
בשנת 1965 נפגש קדמוס ופתח במערכת יחסים עם ג'ון (פרקהאר) אנדרסון (1937 - 2018), כוכב קברט לשעבר. מערכת היחסים ביניהם נמשכה עד מותו של קדמוס בשנת 1999. בתחילת מערכת היחסים שלהם בת 35 שנה, אנדרסון היה בן 27 ושימש כמודל ומוזה של קדמוס ביצירותיו.
ב-12 בדצמבר שנת 1999 הוא נפטר בביתו בווסטון, קונטיקט, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-95.
הערות שוליים

↑  O'Connor, John J. (1986-05-16). "'Paul Cadmus,' on 13, a Study of the Artist at 80". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-04.
↑  Paul Cadmus - Artists - DC Moore Gallery, www.dcmooregallery.com
↑  Miss Fidelma Cadmus Wed, timesmachine.nytimes.com (באנגלית)
1 2  Paul Cadmus Biography - life, family, childhood, children, parents, story, history, school, mother, young, www.notablebiographies.com
↑  Paul Cadmus | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu (באנגלית)
↑  Christina Lodder, Union of Russian Artists, Oxford Art Online, Oxford University Press, 2003
↑  Glueck, Grace (1996-06-07). "ART REVIEW;Paul Cadmus, a Mapplethorpe for His Times". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-04.
↑  ART ROW IN NAVY SURPRISES PAINTER; Cadmus Advises Admirals to Make Study of Sailors' Life on Riverside Drive., timesmachine.nytimes.com (באנגלית)
↑  FLEET'S IN' ARTIST TO ESCHEW NAVY; Paul Cadmus, Whose Canvas Was Banned in Washington, Looking for New Subjects., timesmachine.nytimes.com (באנגלית)
↑  The Wocial and the Real: Political Art of the 1930s in the Western Hemisphere, Penn State Press, ISBN 978-0-271-04716-4. (באנגלית)
↑  OUSTS SAILORS' PAINTING; Golden Gate Fair Also Removes Another Cadmus Picture, timesmachine.nytimes.com (באנגלית)
↑  Grimes, William (1992-03-08). "ART; The Charge? Depraved. The Verdict? Out of the Show". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-04.
↑  Kimmelman, Michael (1990-05-04). "Review/Art; The Power of Whimsy: Jean Arp's Later Work". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-04.
↑  Smith, Roberta (2015-11-05). "PaJaMa, Whose Photographs Breathed Eroticism". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-04.
↑  Johnson, Ken (2008-10-09). "Baleful Visions of Modernity, Mystically Rendered". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2020-05-04.
↑  Scott Gargan, Paul Cadmus and Jon Anderson the focus of "Muse" at Westport Arts Center, Connecticut Post, ‏2012-11-08
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007349765705171  BIBSYS: 7049605  BnF: cb17910498j (data)  CiNii: DA1663061X  GND: 119200066  ISNI: 0000 0000 6676 3730  LCCN: n83009181  NLA: 35024536  NTA: 071335897  PIC: 11996  RKD: 14674  SNAC: w6mm730h  SUDOC: 087103176  Trove: 798376  ULAN: 500009073  VIAF: 32801272   WorldCat (עם VIAF): 32801272 
הציור ״הצי מגיע״, פול קדמוס
בודניב

| --- | --- |

 מדינה:  מרוקו מרוקו
 מחוז:  דרעה-תאפילאלת
 פרובינציה:  א-רשידיה
 שטח:  6.74 קמ"ר
 גובה:  950 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  11,373 (2014)
  ‑ צפיפות:  1,678 נפש לקמ"ר (2014)
 קואורדינטות:  31°56′59″N 3°36′28″W﻿ / ﻿31.94972222°N 3.60777778°W﻿ / 31.94972222; -3.60777778 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מרוקו מוגדלת) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתבודניב(למפת מרוקו רגילה) רבאט קזבלנקה אגאדיר טנג'יר מקנס מרקש פאס אוג'דה סלא האוקיינוס האטלנטי הים התיכון אלג'יריה סהרה המערביתבודניב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בודניב (בערבית: بوذنيب; בברברית: ⴱⵓⴷⵏⵉⴱ) היא עיירה ברברית במחוז דרעה-תאפילאלת בהרי האטלס במזרח מרוקו, סמוך לגבול עם אלג'יריה. בבודניב התקיימה קהילה יהודית גדולה עד מבצע יכין.
גאוגרפיה ואקלים

בודניב שוכנת כ-88 ק"מ מזרחית לבירת המחוז א-רשידיה, על גדותיו של נחל קיר (גיר) (אנ').
האקלים בבודניב הוא מדברי וכמות המשקעים הממוצעת הוא כ-100–120 מ"מ בשנה.
היסטוריה

המקום שבו קיימת היום בודניב היה מימי קדם מקום חנייה לנוודים, בשל קיבוץ עצי דקל שהיו בו שהעניקו צל רב. אט אט הפך המקום ליישוב קבע. בעשורים הראשונים של המאה ה-20, הציבו השלטונות הצרפתיים חיל מצב בבודניב, שהיווה מרכיב חשוב בהתפתחות העירונית של המקום, אך גם בסיס נרחב להתנגדות מרוקאית לאומנית לשליטה הצרפתית במרוקו.
אוכלוסיית בונדניב גדלה בקצב מהיר, בזכות התיישבות קבע של נוודים ובזכות עיור של כפריים מרחבי האטלס.
בשנות מלחמת העולם השנייה הקים משטר וישי מחנה ריכוז בבודניב, שבו נכלאו יהודים ממרכז אירופה וכן צרפתים קומוניסטים ותומכי דה-גול. המחנה הוקם בתחילת 1941 ונסגר בנובמבר 1942
בבודניב קיימים ארבעה בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים אחת, בית ספר תיכון אחד, ואצטדיון כדורגל המשרת את קבוצת הכדורגל המקומית.
הקהילה היהודית

הקהילה היהודית בבודניב זכתה לפרסום לאחר שבשנת 1920 הגיעו אליה האחים הרבנים ישראל ויצחק אביחצירא, אשר נמלטו מעירם ריסאני בשל המצב הביטחוני הרעוע בה, והפכו למנהיגי הקהילה היהודית בבודניב. רבי ישראל שכיהן כרב העיר ומחוז תאפילאלת, ייסד בבודניב מחדש את ישיבת "אביר יעקב" שבה עשרות תלמידים, מהם שכיהנו אחר כך במשרות רבניות חשובות. באותה התקופה, הייתה בודניב למרכז התורני העיקרי במחוז.
למורת רוחם של הרבנים אבוחצירא, הוקם בבודניב בית ספר של רשת אליאנס. על פי המסופר, רבי ישראל אבוחצירא הפעיל לחץ כבד על ההורים ששלחו את ילדיהם לבית הספר, ובעקבות כך הוציאו ההורים את ילדיהם ממנו והוא נסגר.
רבי יצחק עזב את בודניב בשנת 1936, ועבר לארפוד. רבי ישראל עזב את בודניב לראשונה בשנת 1922, עז עלה לארץ ישראל. הוא שב לבודניב לאחר כשנה. הוא עזב את בודניב שוב בשנת 1933 ועלה לארץ ישראל, ושב לבודניב שנית. בשנת 1939 עזב סופית את בודניב, ועבר גם הוא לארפוד.
אחרי עזיבת הרבנים אבוחצירא, שימש כרב בבודניב רבי יחיא שניאור, תלמיד רבי ישראל אבוחצירא. לאחר עלייתו לארץ בשנות ה-60 כיהן כרב שכונת מוסררה בירושלים.
חכמים נוספים מבני משפחת אבוחצירא שפעלו בבודניב היו רבי מכלוף אדהאן ובנו רבי יחיא, וכן רבי אבא אבוחצירא, בנו של רבי יצחק אבוחצירא, שקבור בבודניב.
הקהילה היהודית בבודניב התקיימה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, אז עלו אחרוני היהודים מבודניב לישראל במסגרת מבצע יכין. בית הקברות היהודי בבודניב שמור היטב עד היום, וקברי הצדיקים שבו מהווים מוקד משיכה לתיירים.
הערות שוליים

↑  מחנות עבטדה בכפייה במרוקו
↑  Prison camps as recognised under the Article 2 Agreement with the Jewish Claims Conference
↑  מאיר נזרי, קהילות תאפילאלת סג'למסה, חלק שלישי עמ' 426
↑  הרב ברוך אבוחצירא, הסבא קשיא אדמו"ר סידנא בבא סאלי חלק א עמ' קעה-קעז
↑  חכם יחיא שניאור, אתר "החכם היומי"
↑  רבי יחיא אדהאן, אתר מורשת מרוקו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007597568605171  VIAF: 368144782709101613201   WorldCat (עם VIAF): 368144782709101613201
טליה מירון-שץ

| --- | --- |
 לידה:  ירושלים
 ענף מדעי:  קבלת החלטות, התנהגות צרכנים ושיתוף חולים בקבלת החלטות (Shared decision-making in medicine).
 מקום מגורים:  ישראל, ארצות הברית ואנגליה
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  הקריה האקדמית אונו 
 מספר צאצאים:  3 
 talyamironshatz.com
 תרומות עיקריות
 ראש המכון לחקר קבלת החלטות רפואיות, חוקרת, יזמת ויועצת בתחום זה ובבריאות דיגיטלית.
 
טליה מירון-שץ היא חוקרת בתחום קבלת החלטות רפואיות, פרופסור חבר בקריה האקדמית אונו ראשת תוכנית התזה בפקולטה למנהל עסקים, ראש תוכנית תואר ראשון במנהל עסקים וראש המכון לחקר קבלת החלטות רפואיות.
מחקריה עוסקים בקשר בין בריאות לפסיכולוגיה, לרבות קבלת החלטות רפואיות ושיתוף חולים במידע ובקבלת החלטות.
ביוגרפיה

טליה מירון-שץ נולדה בירושלים להורים ממוצא חלבי (סורי) ותוניסאי.
מירון-שץ נשואה לאריאל שץ ולהם שלושה ילדים. יחד הם כתבו את הרומנים: "ללא כיסוי", "שקרים שקטים", ו"ציפור חמש", אשר זכו לשני פרסי אקו"ם.
מירון-שץ התנדבה במרכז לסיוע לנפגעות אונס על שם לינדה פלדמן בירושלים, ועבדה בו כרכזת. בעקבות זאת כתבה את 'הגוף שלי ברשותי', מדריך להתמודדות עם תקיפות בילדים.
החל משנת 1992 ועד לשנת 2003 ניהלה יחידת מיון עובדים והערכת פרויקטים בחברה למתנ"סים, כולל בחירה של מנהלי מתנ"סים ב-180 הסניפים של החברה.
בשנים 1999 ועד 2001 כתבה את הטור "החברה לישראל" – טור שבועי בנושאי שיווק ופרסום בגלובס.
בנוסף, משנת 2008 מירון-שץ היא כותבת קבועה במגזין האמריקאי Psychology Today ובעלת המדור Baffled by Numbers.
קריירה מקצועית

מירון-שץ החלה את לימודיה בשנת 1986 באוניברסיטה העברית, מיד לאחר שירותה הצבאי, וסיימה את התואר הראשון שלה בפסיכולוגיה ב-1989 בהצטיינות. היא המשיכה לתואר שני שם, אשר סיימה בהצטיינות ב-1996. בשנת 2000 החלה את לימודי הדוקטורט שלה, אשר הסתיימו ב-2005. הדוקטורט, בהנחייתו של חתן פרס ישראל פרופ' גרשון בן-שחר, עסק בהשוואה של קבלת החלטות שנעשית בין מומחים בנושא לאנשים שאינם מומחים בכך, ובמציאת פתרונות להפחתת הטיות בשיפוט.
משנת 2004 ועד 2018 לימדה היבטים פסיכולוגיים של קבלת החלטות רפואיות במסלול לייעוץ גנטי בבית הספר למקצועות הרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ביצעה את מחקר הפוסט דוקטורט שלה ב-Center for Health and Being של אוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי, בהנחיית חתן פרס נובל לכלכלה דניאל כהנמן, בין השנים 2009-2005. המחקר שלה בחן מספר היבטים של אושר – את ההבחנה בין אפיזודות ממושכות לבין רגעים של שיא ושפל, את ההשפעה של הסדר בו מדרגים אושר, ואת האופן בו המחשבות שלנו והדברים המטרידים אותנו משפיעים גם הם על האושר, מעבר להשפעה של הפעילויות בהן אנו עוסקים. כך הדגימה שמחשבות על ביטחון כלכלי שקולות להכנסה מבחינת ההשפעה על האושר.
בין השנים 2008 ל-2011 הייתה מרצה להתנהגות צרכנים לתלמידי BA ו-MBA, בבית הספר למינהל עסקים וורטון באוניברסיטת פנסילבניה שבעיר פילדלפיה בארצות הברית.
בשנת 2009 הצטרפה כחברת סגל לפקולטה למינהל עסקים בקריה האקדמית אונו. המחקר שלה מתמקד בקבלת החלטות רפואיות, וזאת ממספר זוויות: כיצד אנשים מבינים הסתברויות לגבי מחלות, ייעוץ גנטי ונושאי פוריות, כיצד לערב חולים בטיפול שלהם ובשימוש בבריאות דיגיטלית, ולאחרונה, בשיתוף עם פרופ' יסמין קלקשטיין-קונהיים שזכתה על כך במלגת פולברייט, הן חוקרות את האופן בו נשים חוות לידה ואת האתגרים הכרוכים בה, וכיצד הצוות הרפואי יכול להקל עליהן. יש לה למעלה מ-50 פרסומים אקדמיים בנושא קבלת החלטות רפואיות, אושר, והחלטות צרכניות.
בין השנים 2018 ועד 2022 (עם סגירת המכון) כיהנה כחוקרת אורחת במכון וינטון באוניברסיטת קיימברידג', אנגליה.
מירון-שץ היא מייסדת ומנכ"לית חברת הייעוץ "Cure My Way", דרכה היא משמשת כיועצת בנושאי התנהגות צרכנים וקבלת החלטות רפואיות בחברות פארמה ומיכשור רפואי (בהן: Pfizer, ג'ונסון אנד ג'ונסון, נוברטיס), בסטארט אפים, בסוכנויות מדיה וכו'. בין הפרויקטים שבהם עוסקת – הכנסת תרופות חדשות לשוק, הגברת התמדה של חולים ללקיחת תרופה, ויצירת כלים דיגיטליים אפקטיביים לשיפור הבריאות.
מירון-שץ ייסדה והייתה מנכ"לית של חברת Buddy&Soul להעצמה אישית וניהול עצמי של מחלה. החברה מציעה כלים לניהול עצמי של מחלה ולהתמודדות איתה על ידי חולים, וכן ליצירת קשר מתמשך עימם.
במשך מספר שנים ארגנה בכנס הגדול בעולם למיכשור רפואי, MEDICA, את ה-eHealth Venture Summit and Innovation Award. כמו כן, ניהלה את מפגשי Pharma 2.0 במסגרת קבוצת ה-Health 2.0, New York.
ספריה

הגוף שלי ברשותי: מדריך להתמודדות עם תקיפות מיניות בילדים (תל אביב : הוצאת דביר, תש"ן 1990) (איורים - רוני יצחק)
ללא כיסוי (אור יהודה: ספרית מעריב, תשנ"ה 1995) (בשיתוף אריאל שץ) זוכה פרס אקו"ם
אהובתי (תל אביב : דונה גרציה, תשנ"ז 1997)
נודניקית (תל אביב : דונה גרציה, תשנ"ז 1997)
אורי לא רוצה לישון (תל אביב : ד"ר אור, תשנ"ח 1998) (איורים - נדיה עדינה רוז)
שקרים שקטים (ירושלים : כתר, 1998) (בשיתוף אריאל שץ)
ציפור חמש (אור יהודה : כנרת, 2002) (בשיתוף אריאל שץ), זכה בפרס נוצת הזהב של אקו"ם וכן בפרס הקרן לירושלים לספרות יפה, בפרס בת-ים לספרות יפה (בשיתוף אגודת הסופרים העבריים) ובפרס הרשוֹן של האוניברסיטה העברית
ב-2021 יצא לאור ספר עיון שלה לקהל הרחב "Your Life Depends on It", בנושא קבלת החלטות רפואיות בהוצאת Basic Books (Basic Books) בניו יורק, הפועלת תחת ההוצאה לאור Hachette (Hachette Book Group).
פרסומים

לפרופסור טליה מירון-שץ למעלה מ-70 מחקרים אקדמיים שפורסמו בכתבי עת בתחומי הפסיכולוגיה והרפואה.
פרסמה מאמרים ב: Psychological Science (Psychological Science), ‏ Emotion (Emotion_(journal)), ‏Health Psychology (Health_Psychology_(journal)), ‏Wall Street Journal, ‏Harvard Business Review, ‏Newsweek, ‏Financial Times, ‏Jerusalem Post ו-Journal of Medical Internet Research
הערות שוליים

↑  פרופ' טליה מירון-שץ, באתר הקריה האקדמית אונו
1 2  טליה מירון שץ, הגוף שלי ברשותי, מדריך להתמודדות עם תקיפות מיניות, 1990, בהוצאת דביר
↑  המדור Baffled by Numbers של פרופ' טליה מירון-שץ, באתר הרשמי של כתב העת Psychology Today
↑  רשימת חוקרים/ות, באתר מכון ווינטון לחקר תקשורת סיכון, באוניברסיטת קיימברידג'
1 2  למידע על CureMyWay ו-Buddy&Soul, ראו https://www.talyamironshatz.com
↑   eHealth Venture Summit, סרטון  באתר יוטיוב
↑  הספר "אהובתי", באתר סימניה
↑  הספר "נודניקית", באתר סימניה
↑  הספר "שקרים שקטים", באתר כתר
↑  הספר "ציפור חמש", באתר kinbooks
↑  Talya Miron-Shatz, PhD, ‏‏Your Life Depends on It, באתר Basic Books
↑  ‏Dr. Miron-Shatz’s upcoming book
↑  רשימת פרסומים של פרופ' טליה מירון-שץ באתר ‏Pubmed
↑  רשימת פרסומים של פרופ' טליה מירון-שץ באתר גוגל סקולר
↑  רשימת פרסומים של פרופ' טליה מירון-שץ באתר ‏academia
↑  ‏Journal of Medical Internet Research
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311649805171  LCCN: nr95046249  VIAF: 7285391   WorldCat (עם VIAF): 7285391
מאיר אוירבך

רבי מאיר אוירבך (לעיתים אוירבאך; בכתיב יידי: אויערבאַך; ל' בשבט תקע"ה, 10 בפברואר 1815 – ה' באייר תרל"ח, 8 במאי 1878) היה רב בפולין, ולאחר עלייתו לארץ ישראל כיהן כנשיא כולל פולין, וממנהיגי העדה האשכנזית בירושלים. למשך כ-18 שנה כיהן כרבה האשכנזי של ירושלים. מחבר הספר "אמרי בינה" שעל שמו הוא מכונה.
תולדות חייו > בפולין

נולד בעיירה דוברי שבמחוז קאליש, אביו היה הרב יצחק איציק אוירבך, שכיהן אז כרב בעיירה. אמו, הענא, נפטרה בינקותו והוא לא זכה להכירה. בגיל 25 נתמנה לרב בעיירת מולדתו, דוברי. לאחר מכן כיהן שבע שנים כרב בעיר קובל שבווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בשנת תר"ו (1846) נקרא לכהן כרב בעיר קולו (Koło), בה ישב תשע שנים כאב בית דין.
בשנת תרט"ו 1855 עבר לקהילת קאליש, שם עסק ברבנות וגם במסחר, וצבר נכסים. בדרשותיו אל בני קהילתו לא חדל מלדבר על "יישוב ארץ ישראל, שהיא ראשית הגאולה".
היה בקשר עם המקובל רבי ידידיה רפאל אבולעפיה בירושלים ונחשב אחד מתלמידיו.