stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חואן פויול גארסיה
במלחמת העולם השנייה > הפעלתו על ידי ועדת XX > מבצע ברקלי

בוועידת קזבלנקה נקבע גם שהשלב הבא במלחמה, לאחר הצלחת מבצע לפיד - הנחיתה בצפון אפריקה, יהיה מה שכונה בהמשך "מבצע האסקי" - פלישת בעלות הברית לסיציליה, שהחל בלילה שבין 9 ביולי ל-10 ביולי 1943. מכיוון שפלישה לסיציליה הייתה צעד מתבקש של בעלות הברית, נערך מבצע הטעיה רב ממדים, מבצע ברקלי, שמטרתו הייתה להסיט את תשומת לב הגרמנים מהכוונה לפלוש לסיציליה.
הסוכן "דיק" פעל בתוך מפקדת בעלות הברית באלג'יר. הוא דיווח שעל סמך מסמכים שראה כשעבד במחלקת המודיעין תתבצע ככל הנראה נחיתה בניס ובקורסיקה. הוא אף "גנב" מסמכים הנוגעים לפלישה והעבירם לפויול. לקצין המפעיל שכתב בכתב ידו את מכתביו של דיק היה כתב יד ייחודי, אך הוא נהרג בתאונת מטוס כשחזר מחופשה בסקוטלנד. לאחר בחינת כמה אפשרויות הוחלט לדווח כי דיק עצמו נספה בהתרסקות מטוס בצפון אפריקה.
"מבצע ברקלי" כלל שימוש באמצעי הונאה והטעיה רבים נוספים. שהבולט שבהם היה "מבצע קציצה".
במלחמת העולם השנייה > מבצע פורטיטיוד

בתחילת 1944 מנתה הרשת הדמיונית של פויול חברים נוספים:
מאהבת שלו עצמו, שהייתה מזכירה במשרד המלחמה, לא ממש יפה, אבל עם גישה למידע מועיל.
סמל אמריקאי.
עריק יווני.
שלושה מתוך 12 חברים וולשים של "אחוות הסדר העולמי הארי", אנטישמים קנאים, ששאפו למוטט את ממשלת בריטניה על ידי סדרת התנקשויות ולהשליט באזור ויילס משטר נאצי, שבראשם משורר הודי בשם ראגס. הם היו פרושים בברייטון, אקסטר, הארוויץ' וסאות'המפטון, אתרים מהם יוכלו לאסוף מידע על הפלישה המתקרבת.
חברתו ההינדית של ראגס, תרזה ג'ארדיין, חיילת בחיל הנשים של הצי.
בשיאה מנתה הרשת של פויול 27 "סוכנים".
מבצע פורטיטיוד ("עוז רוח") היה מבצע הטעיה נרחב שהיה חלק ממבצע שומר ראש, מבצע אשר החל לפני ונמשך תוך כדי "מבצע אוברלורד" - הפלישה לנורמנדי. מטרת המבצע הייתה לגרום לגרמנים להאמין שהפלישה תהיה לפה-דה-קאלה (פורטיטיוד דרום), בדיוק כפי שטען היטלר. לצורך ההונאה הוקם צבא דמה שלם - FUSAG - קבוצת הארמיות הראשונה של צבא ארצות הברית, בפיקודו של ג'ורג' פטון, שהתרכז באזור קנט ותוכנן לנחות בפה-דה-קאלה.
במקביל יונחתו, כביכול, כוחות בנורווגיה (פורטיטיוד צפון) ולשם כך הוקמה ארמייה מספר 4 של הצבא הבריטי, דמיונית אף היא, שלכאורה התרכזה בסקוטלנד ותוכננה לפלוש לנורווגיה.
כל זאת כדי להסב את תשומת לבם של הגרמנים מאתר הנחיתה האמיתי - נורמנדי.
פויול היה שותף סוד הן לתוכנית הנחיתה המדומה והן לתוכנית האמיתית.
כדי להאדיר את אמינותו של פויול, שיסתבר שנתן התראה מוקדמת, גם אם מאוחרת מדי, וכדי לרתק כוחות עתודה גרמניים לפה-דה-קאלה, הוחלט, באישורו של גנרל אייזנהאואר, שבפרק זמן שלא יעלה על 3 וחצי שעות לפני נחיתת הכוחות על החופים, ישלח פויול התראה על אתר הנחיתה האמיתית שתתבצע בנורמנדי. בלילה שבין 5 ל-6 ביוני, ליל הפלישה, התכנסו פויול, האריס, רוברטסון ואחרים בביתו של פויול. בשעה 02:59 החל האלחוטן של פויול לשדר, אך השידור לא נענה. רק בשעה 08:00 נקלטה ההודעה, שבינתיים הועשרה בפרטים נוספים שכבר לא פגעו בביטחון המידע. שידור הידיעה השיג את מטרתו במלואה. פויול שלח מסר זועם לקילנטל על שההתרעה החשובה ביותר ששלח, ובה פירוט זמן ומקום הפלישה, לא נקלטה בגלל רשלנות הגרמנים. בבוקר 9 ביוני שלח פויול מסר אלחוטי נוסף ולפיו יש היערכות אסטרטגית של ריכוזי כוחות עתודה במזרח ובדרום-מזרח אנגליה, העומדים, כפי הנראה, לפלוש לפה-דה-קאלה.
רק ב-30 באוגוסט דיווח פויול שהמתקפה שתוכננה על פה-דה-קאלה בוטלה.
בקשריו עם גרמניה המשיך להציג את עצמו כנאצי נאמן עד הרגע האחרון, אפילו לאחר התאבדותו של היטלר, תוך שהוא "מפרק" את הרשת שלו, שאנשיה כבר איבדו את אמונתם בניצחונה של גרמניה.
הערכה לעבודתו

בשלוש שנות הפעלתו כסוכן שיגר פויול למפעיליו הגרמנים 1,399 שדרים ו-423 מכתבים.
מדד עיקרי לכך שעבודתו של פויול זכתה להערכה רבה במנגנוני המודיעין הגרמני הייתה שביום 29 ביולי 1944, כחודשיים לאחר הפלישה לנורמנדי, העניק לו היטלר את עיטור צלב הברזל, המוענק רק ללוחמי הקו הראשון, על הצטיינותו יוצאת הדופן. ממש לקראת סוף המלחמה הצליח גם להוציא מהגרמנים כ-350 אלף דולר.
הבריטים העניקו לו אות חבר (MBE) במסדר האימפריה הבריטית וכן 15 אלף לירות שטרלינג.
אחרי המלחמה

אף על פי ש-MI5 שקלו להמשיך להפעיל את פויול כנגד הק.ג.ב., הוא החליט להתגרש מאָרַאסֵלִי, להתיישב בוונצואלה, לעבוד בה כמורה לספרדית ובהמשך פתח חנות ספרים.
לבקשתו של פויול הפיץ תומאס האריס שמועה שפויול מת ממלריה באנגולה והוא המשיך לחיות את חייו בשלווה. ב-1984 איתר אותו הסופר נייג'ל ווסט (Nigel West), שכנע אותו להגיע ללונדון לקבל הוקרה רשמית ולפרסם את תולדות חייו. מיד אחר כך הוא שב לוונצואלה, בה מת ונקבר ב-1988.
האריס עצמו השתקע בספרד ועסק בציור. ב-1964 נהרג כשמכוניתו התנגשה בעץ בנסיבות עלומות והוא בן 55.
קילנטל, מפעילו הגרמני של פויול, היה סוחר בגדים בקובלנץ ומת ב-1975.
לקריאה נוספת

בן מקנטייר, "בגידה כפולה, סיפורם האמיתי של מרגלי הפלישה לנורמנדי", תרגום: יוסי מילוא, תל אביב: עם עובד, 2013
הערות שוליים

1 2 3  Juan Pujol & Nigel West, Operation GARBO: The Personal Story of the Most Successful Double Agent of World War II, New York: Random House, 1985
1 2 3  בן מקנטייר, "מבצע קציצה פרשיית הריגול האמיתית ששינתה את מהלכה של מלחמת העולם השנייה", תרגום: כרמית גיא, תל אביב: עם עובד, 2010, עמודים 154-158
↑  הסוכנות האחראית על מודיעין פנים, בדומה לשב"כ בישראל, או ל-FBI בארצות הברית
↑  הסוכנות האחראית על מודיעין חוץ, בדומה למוסד בישראל, או ל-CIA בארצות הברית
↑  Crespigny Rd., Hendon, London N.W.4, הכתובת ששימשה קודם לכן למגוריו של אדי צ'פמן
↑  בן מקנטייר, "מבצע קציצה פרשיית הריגול האמיתית ששינתה את מהלכה של מלחמת העולם השנייה", תרגום: כרמית גיא, תל אביב: עם עובד, 2010, עמודים 256-257
הערות שוליים > סימוכין

המקור לסימוכין הבאים הוא: בן מקנטייר, "בגידה כפולה, סיפורם האמיתי של מרגלי הפלישה לנורמנדי", תרגום: יוסי מילוא, תל אביב: עם עובד, 2013
↑  עמוד 34
↑  עמודים 83-84
↑  עמודים 85-86
↑  עמודים 117-120
↑  עמודים 126-127
↑  עמודים 140-142
↑  עמודים 145-149
↑  עמודים 183-184
↑  עמודים 171-176
↑  עמודים 298-300
↑  עמוד 316
↑  עמוד 318
↑  עמוד 325
| ביון במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| בעלות הברית המערביות | בעלות הברית המערביות |  |
| גופים | MI9 • MI6 • MI5 • מנהלת המבצעים המיוחדים • ועדת XX • המשרד לשירותים אסטרטגיים • קבוצת הארמיות הראשונה / הארמייה ה-14 (ארצות הברית) |  |
| אישים | ארצ'יבלד וייוול • ג'ספר מסקליין • דאדלי קלארק • ג'ון גודפרי • יו דלטון • איאן פלמינג • ג'ון לה קארה • יואן מונטגיו • חואן פויול גארסיה • אדי צ'פמן • אלן טיורינג • אנשי סגל בלצ'לי פארק • פריץ קולבה • אלן דאלס • אנשי המשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS) |  |
| מבצעים | מבצע ברקלי / מבצע קציצה • מבצע שומר ראש / מבצע פורטיטיוד |  |
| מושגים קשורים נוספים | אניגמה • אולטרה • PURPLE • מג'יק • התזמורת האדומה (טרפר) |  |
| ברית המועצות | ברית המועצות |  |
| גופים | נקוו"ד • ג.ר.או • סמר"ש • המשרד לביטחון המדינה |  |
| אישים | לברנטי בריה • ויקטור אבאקומוב |  |
| גרמניה | גרמניה |  |
| גופים | אבווהר • גסטפו • אס דה • המשרד הראשי לביטחון הרייך |  |
| אישים | וילהלם קנריס • הנס אוסטר • הנס ברנד גיזביוס • ארווין פון לאהוסן • הנס פון דוהנאני • ריינהרד היידריך • אוטו אולנדורף • ארנסט קלטנברונר • ולטר שלנברג |  |
| מבצעים | תקרית גלייביץ • פרשת ציצרו • מבצע פסטוריוס • מבצע בוליבאר • מבצע נורדפול (אנ') |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007455107605171  PLWABN: 9810556874105606  BIBSYS: 90045482  BNE: XX1348365  BnF: cb14637694w (data)  CANTIC: a10712616  GND: 1069221724  ISNI: 0000 0000 7824 9261  LCCN: n85279796  NDL: 001242621  NKC: xx0098978  NLA: 35354577  NTA: 114896674  SUDOC: 074362372  Trove: 923186  VIAF: 62439657   WorldCat (עם VIAF): 62439657 
תומאס (תומי) האריס, מפעילו של חואן פויול גרסיה
הורסט הלדט

הורסט הלדט (בגרמנית: Horst Heldt, נולד ב-9 בדצמבר 1969 בקוניגסווינטר שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר. הלדט שיחק בפ.צ. קלן, מינכן 1860, איינטרכט פרנקפורט, שטורם גראץ ושטוטגרט, וערך שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה. הלדט שימש לאחר פרישתו מנהל מקצועי בשטוטגרט ובשאלקה 04.
קריירת מועדונים

הלדט שיחק כנער בפ.צ. קלן, ובשנת 1990 החל לשחק בקבוצה הבוגרת, שהייתה אז חלק מצמרת הכדורגל הגרמני. כבר בעונתו הראשונה בקבוצה, 1990/91, ערך 22 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים, כשהוא משתף פעולה בקישור עם פייר ליטבארסקי, אולף ינסן ופאלקו גץ. בעונה זו סיימה קלן במקום השביעי בבונדסליגה. בעונת 1991/92 סיימה קלן במקום הרביעי בליגה, כשהלדט תפס מקום חשוב יותר בקישור הקבוצה, וערך 31 הופעות, בהן הבקיע שלושה שערים. עונת 1992/93 הייתה חלשה יותר עבור קלן והלדט, שסיימו במקום ה-12 בבונדסליגה. גם בגביע אופ"א נחלו באותה קלן והלדט אכזבה באותה עונה, כשהודחו בסיבוב הראשון על ידי סלטיק לאחר ניצחון 2-0 בבית והפסד 3-0 בגומלין. בעונת 1993/94 הלדט לא החמיץ משחק אחד, והבקיע ארבעה שערי ליגה. קלן סיימה עונה זו במקום ה-11. בעונת 1994/95 הלדט סבל מפציעות וערך 16 הופעות בלבד, בהן הבקיע שני שערים. קלן סיימה עונה זו במקום העשירי. הייתה זו עונתו האחרונה של הלדט בקלן. בתום העונה חתם הלדט במינכן 1860.
בעונת הבכורה של הלדט במינכן 1860, 1995/96, ערך הלדט 28 הופעות והבקיע שלושה שערים, כשהוא מסייע לקבוצה לסיים במקום השמיני בבונדסליגה. הלדט שיתף פעולה בקישור עם ינס ירמיס, דניאל בורימירוב, מנפרד שוואבל והראלד צ'רני. בעונת 1996/97 הלדט ומינכן 1860 סיימו במקום השביעי והעפילו לגביע אופ"א, כשהלדט מבקיע חמישה שערי ליגה. בעונת 1997/98 סיימו הלדט ומינכן 1860 במקום ה-13, כשהלדט מבקיע שני שערי ליגה. בגביע אופ"א הודחה הקבוצה בסיבוב השני על ידי ראפיד וינה. בעונת 1998/99 הלדט הבקיע שער ליגה אחד, ומינכן 1860 סיימה במקום התשיעי בליגה. בתום עונה זו, עזב הלדט את מינכן 1860 וחתם באיינטרכט פרנקפורט.
בעונתו הראשונה של הלדט באיינטרכט פרנקפורט, סיימה הקבוצה במקום ה-14 בליגה. הלדט הבקיע ארבעה שערים בעונה זו. הלדט שיתף פעולה בעונה זו עם מרקו גבהרדט, יאן אוגה פיורטופט ואובה בינדוולד. בעונת 2000/01 נשרו הלדט ופרנקפורט לבונדסליגה השנייה, על אף שהלדט הבקיע שישה שערי ליגה. לאחר ירידת הליגה עם פרנקפורט, חתם הלדט בשטורם גראץ מליגת הבונדסליגה האוסטרית. את עונת 2001/02 סיימו הלדט ושטורם גראץ במקום השני בבונדסליגה האוסטרית, מרחק עשר נקודות מהאלופה טירול אינסברוק. את עונת 2002/03 החל הלדט בשטורם גראץ, והשתתף עם הקבוצה בגביע אופ"א, ממנו הודחה שטורם גראץ בסיבוב השלישי על ידי לאציו. בינואר 2003, עזב הלדט את שטורם גראץ וחזר לגרמניה כשחתם בשטוטגרט.
עד לסיום עונת 2002/03 ערך הלדט ארבע הופעות בלבד במדי שטוטגרט, בהן הבקיע שער אחד. שטוטגרט סיימה עונה זו במקום השני והעפילה לליגת האלופות. בעונת 2003/04 הפך הלדט לשחקן הרכב קבוע בשטוטגרט וערך 31 הופעות, בהן הבקיע שער אחד. הלדט סייע לקבוצה לסיים במקום הרביעי בבונדסליגה באותה עונה, כשהוא משתף פעולה עם פיליפ לאם, אלכסנדר חלב, פרננדו מיירה, זבונימיר סולדו וסילביו מייסנר. באותה עונה, צלחו שטוטגרט והלדט את שלב הבתים בליגת האלופות כשסיימו במקום השני עם 12 נקודות, והודחו בשמינית הגמר על ידי צ'לסי. בעונת 2004/05 ערך הלדט 19 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד. שטוטגרט סיימה את העונה במקום החמישי. בגביע אופ"א הלדט הבקיע את השער הרביעי לשטוטגרט בניצחון 4-0 על אויפשט ההונגרית בשלב המוקדמות. שטוטגרט העפילה לשלב הבתים, וסיימה אותו במקום הראשון, אך הודחה בשלב הנוק אאוט הראשון על ידי פארמה. עונת 2005/06 הייתה האחרונה של הלדט בקריירה. בעונה זו הוא ישב על הספסל כגיבוי ולא שיחק תחת המאמן החדש ג'ובאני טרפאטוני, ובינואר 2006 הודיע על פרישה.
קריירה בינלאומית

בין השנים 1990 ו-1992 ערך הלדט שלוש הופעות בנבחרת האולימפית של גרמניה. באפריל 1999 ערך הלדט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה, כששיחק 90 דקות בהפסד 1-0 לנבחרת סקוטלנד במשחק ידידות. בהמשך השנה, זומן הלדט לסגל הגרמני לגביע הקונפדרציות 1999, וערך את הופעתו השנייה בנבחרת גרמניה כאשר פתח בהרכב בהפסד 2-0 לנבחרת ארצות הברית במחזור האחרון של שלב הבתים, והוחלף בדקה ה-60 על ידי פאולו רינק. הפסד זה הביא להדחתה של גרמניה מהטורניר. לאחר משחק זה, הלדט לא לבש עוד את המדים הלאומיים.
קריירת ניהול

כבר בעונת הפרישה של הלדט, 2005/06, בה ישב על הספסל תחת המאמן ג'ובאני טרפאטוני, הלדט החל בתהליכים להפוך למנהל מקצועי בשטוטגרט, ותמך בפיטוריו של טרפאטוני, שלטענת השחקנים דגל בסגנון משחק הגנתי מאוד. הלדט עמד מאחורי המינוי של ארמין פה כמאמן שטוטגרט במקום טראפטוני, וכבר בעונת 2006/07 זכה פה עם שטוטגרט באליפות, והגיע עמה לגמר הגביע הגרמני.
ביולי 2010 החל הלדט למלא את תפקיד המנהל המקצועי בשאלקה 04. לאחר פיטוריו של פליקס מגאת מתפקידי האימון והניהול בקבוצה, הלדט החל לשמש אחראי על הניהול וקשרי הספורט של המועדון. תקרית זכורה מכהונתו של הלדט כמנהל מקצועי היא הדחתם של שלושה שחקנים מהקבוצה בשלהי עונת 2014/15, קווין פרינס בואטנג, סידני סאם ומרקו הוגר, שלטענת הלדט מעלו באמון הקבוצה בהם. בתום עונת 2015/16 החליט הלדט להתפטר מתפקידו.
סמיואל רוג'רס

| --- | --- |

 לידה:  30 ביולי 1763 סטוק ניוינגטון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 בדצמבר 1855 (בגיל 92) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מדינה:  ממלכת בריטניה הגדולה, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  Tower Of Old Parish Church Of St Mary, Hornsey 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 
סֶמְיוּאֶל רוֹגֶ'רְס (באנגלית: Samuel Rogers; 30 ביולי 1763 –  18 בדצמבר 1855) היה משורר אנגלי, אחד המפורסמים ביותר במהלך חייו, אם כי האפילו עליו חבריו ועמיתיו הרומנטיים וורדסוורת', קולרידג' וביירון. זיכרונותיו מחברים אלה ואחרים כמו צ'ארלס ג'יימס פוקס הם מקורות מרכזיים למידע על האישים הבולטים בחיי האמנות והספרות בלונדון, שאיתם היה בקשרים קרובים, ושתמך בהם תוך שימוש בעושרו. הוא הרוויח את כספו כבנקאי והיה גם אספן אמנות.
ראשית חייו ומשפחתו

רוג'רס נולד בניוינגטון גרין (אנ'), אז כפר צפונית לאיזלינגטון, וכיום בלונדון הפנימית. אביו, תומאס רוג'רס (אנ'), בנקאי ולזמן קצר חבר פרלמנט ממחוז הבחירה של קובנטרי, היה בנו של יצרן זכוכית מסטורברידג' (אנ'), שהיה גם סוחר בצ'יפסייד (אנ'). תומאס התחתן עם מרי, בתו היחידה של השותף של אביו, דניאל רדפורד, והפך לעצמו לשותף זמן קצר לאחר מכן. מצד אימו היה סמיואל רוג'רס קשור לכמרים הוולשים הנון-קונפורמיסטים (אנ') הידועים פיליפ הנרי (אנ') ובנו מתיו (אנ'), גדל בחוגים נון-קונפורמיסטיים, והפך לחבר ותיק בקהילה האוניטרית בניוינגטון גרין, אז בראשות ד"ר ריצ'רד פרייס (אנ') יוצא הדופן. הוא התחנך בהאקני וסטוק ניוינגטון (אנ').
שני אחיינים, שהתייתמו צעירים ועליהם קיבל אחריות, היו סמיואל שארפ (אנ'), האגיפטולוג ומתרגם התנ"ך, ואחיו הצעיר דניאל (אנ'), מראשוני הגאולוגים.
כאיש צעיר

סמיואל רוג'רס שאף להפוך לכומר פרסביטריאני, אבל אביו שכנע אותו להצטרף לעסקי הבנקאות בקורנהיל (אנ'). בחופשות ארוכות, שנדרשו בשל בריאות רופפת, החל רוג'רס להתעניין בספרות אנגלית, במיוחד ביצירתם של סמואל ג'ונסון, תומאס גריי ואוליבר גולדסמית'. הוא למד בעל פה את שיריו של גריי, והעושר המשפחתי שלו אפשר לו את זמן הפנאי לנסות לכתוב שירה בעצמו. הוא התחיל בתרומות ל-The Gentleman's Magazine, ובשנת 1786 פרסם כרך המכיל כמה חיקויים של גולדסמית' ו"אודה לאמונות תפלות" בסגנון גריי.
בשנת 1788 מת אחיו הבכור תומאס, מה שהגדיל את אחריותו העסקית של סמיואל רוג'רס. בשנה שלאחר מכן ביקר בסקוטלנד, שם פגש את אדם סמית, הנרי מקנזי (אנ'), הסטר ת'רייל ואחרים. ב-1791 הוא היה בפריז, ונהנה מאוסף האמנות של אורליאן (אנ') בפאלה רויאל, שרבים מאוצרותיו עתידים מאוחר יותר לעבור לרשותו. עם גריי כמודל שלו, רוג'רס טרח מאוד בליטוש החרוזים שלו, ושש שנים חלפו לאחר פרסום הכרך הראשון שלו עד שהדפיס את שירו המתוכנן על "הנאות הזיכרון" (The Pleasures of Memory ‏; 1792) - שנחשב על ידי אחדים כהתגלמות האחרונה של אופן ההבעה השירי של המאה ה-18. התאוריה של העלאת וחידוד נושאים מוכרים על ידי טיפול מופשט ודימויים נעלים מגיעה לקיצוניות. באמנות זו של "העלאת נושא", כפי שהיה הביטוי מהמאה ה-18, "הנאות הזיכרון" מושלם הרבה יותר מ"הנאות התקווה" של תומאס קמפבל (אנ'), שפורסם כמה שנים לאחר מכן כחיקוי. ביירון אמר על השיר, "אין שורה וולגרית אחת בשיר".
חייו כאדם בוגר

מותו של אביו ב-1793 העניק לרוג'רס את החלק העיקרי בבית הבנקאות בקורנהיל, והכנסה ניכרת. הוא עזב את ניוינגטון גרין והתבסס באכסניות המשפט. במעגל האינטימי שלו בתקופה זו היו חברו הטוב ביותר, הפוליטיקאי ריצ'רד שארפ, והאמנים ג'ון פלקסמן, ג'ון אופי, מרטין ארצ'ר שי והנרי פוסלי. הוא גם ערך היכרות עם צ'ארלס ג'יימס פוקס, עמו ביקר בגלריות בפריז ב-1802, ואשר ידידותו הפגישה אותו עם בית הולנד. בשנת 1803 הוא עבר להתגורר ברחוב סנט ג'יימס פלייס (אנ') מספר 22, שם במשך חמישים שנה הוא אירח את כל הידוענים של לונדון. לפלקסמן ולצ'ארלס אלפרד סטותארד (אנ') היה חלק בקישוט הבית, שרוג'רס בנה מחדש למעשה, והמשיך למלא ביצירות אמנות. האוספים שלו במותו היו שווים 50,000 ליש"ט.
באמצע המאה התשע-עשרה, ארוחות בוקר חברתיות היו באופנה בלונדון. רוג'רס אירח ארוחות בוקר חברתיות עם אורחים כמו תומאס בבינגטון מקולי, הנרי האלאם (אנ'), הנרי הארט מילמן (אנ') ורבים אחרים. הזמנה לאחת מארוחות הבוקר של רוג'רס הייתה כניסה רשמית לחברה הספרותית, וארוחות הערב שלו היו מובחרות עוד יותר. הצלחתו החברתית נבעה פחות ממעמדו הספרותי מאשר מכישוריו כאיש שיחה, טעמו המשכיל בכל ענייני האמנות, וללא ספק מהשנינות העוקצנית והמרה שלו, שעליה התנצל באומרו שיש לו קול חלש כל כך שאיש לא הקשיב לו אם אמר דברים נעימים. "אין ספק שהיה לו את הלב הטוב ביותר והלשון הכי לא נחמדה מכל אחד שהכרתי אי פעם", אמרה השחקנית פאני קמבל (אנ'). הוא עזר למשורר רוברט בלומפילד (אנ'), הוא פייס את תומאס מור (אנ') עם פרנסיס ג'פרי (אנ') ועם ביירון, והוא הקל על קשייו של ריצ'רד שרידן (אנ') בימים האחרונים לחייו. מור, שסירב לעזרה מכל חבריו, והיה מוכן להיות חייב רק למוציאים לאור שלו, הסכים לקבל עזרה מרוג'רס. הוא רכש מעון עבור הנרי פרנסיס קארי (אנ'), המתרגם של דנטה, והשיג לוורדסוורת' את הסינקורה שלו כמפיץ בולים. ג'ון מיטפורד (אנ'), תוך שמירה על חייו הכפריים, שכר מגורים קבועים ברחוב סלואן, שם נהנה "מהאינטימיות המושלמת ביותר עם סמיואל רוג'רס במשך יותר מעשרים שנה".
רוג'רס היה למעשה דיקטטור ספרותי באנגליה. הוא רכש את המוניטין שלו בשיר "הנאות הזיכרון" בטרם התפרסם ויליאם קופר. הוא הפך לידידם של וורדסוורת', וולטר סקוט וביירון, וחי מספיק שנים כדי לחוות דעה לגבי כשירותו של אלפרד טניסון לתפקיד "משורר החצר (אנ')". מזמן ההיכרות הראשונה שלו עם רוג'רס נהג אלכסנדר דייס (אנ') לכתוב את האנקדוטות שבהן שפעה שיחתו. בשנת 1856 הוא סידר אותן ופרסם מבחר כ"זיכרונות משיחות הסלון של סמיואל רוג'רס". רוג'רס עצמו החזיק מחברת שבה הוא רשם רשמים משיחתם של רבים מחבריו המכובדים - פוקס, אדמונד ברק, הנרי גרטן, ריצ'רד פורסון (אנ'), ג'ון הורן טוק (אנ'), טליראן, לורד ארסקין, סקוט, לורד גרנוויל והדוכס מוולינגטון. הם פורסמו על ידי אחיינו ויליאם שארפ ב-1859 כ"זיכרונות מאת סמיואל רוג'רס"; הספר "זיכרונות ושיחות סלון של סמיואל רוג'רס, בנקאי, משורר ופטרון האומנויות, 1763–1855" (1903), מאת ג. ה. פאוול, הוא שילוב של שני הספרים הללו.
רוג'רס מילא משרות כבוד שונות: הוא היה אחד מהנאמנים של הגלריה הלאומית; והוא כיהן בוועדה לחקירה על ניהול המוזיאון הבריטי, ובוועדה אחרת לבנייה מחדש של בתי הפרלמנט. הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית בנובמבר 1796.
שלהי חייו

התפוקה הספרותית שלו נותרה איטית. "איגרת לחבר" ("An Epistle to a Friend"), שפורסם ב-1798, מתאר את האידיאל של רוג'רס לחיים מאושרים. אחריו הגיעו "המסע של קולומבוס" ("The Voyage of Columbus"‏; 1810), ו"ג'קלין" ("Jacqueline"‏; 1814), שיר סיפורי (אנ'), שנכתב בטטרמטר יאמבי של הסופרים החדשים יותר, ופורסם באותו כרך עם "לארה" ("Lara") של ביירון. שירו המהורהר על "חיי אדם" ("Human Life"‏; 1819), שאותו כתב במשך שתים עשרה שנים, נכתב בסגנונו הקודם.
בשנת 1814 ערך רוג'רס סיור ביבשת אירופה עם אחותו שרה. הוא נסע דרך שווייץ לאיטליה, כשהוא מנהל יומן מלא של אירועים ורשמים, ועשה את דרכו לנאפולי כשהידיעה על בריחת נפוליאון מאלבה חייבה אותו למהר הביתה. שבע שנים לאחר מכן חזר לאיטליה, וביקר את ביירון ופרסי ביש שלי בפיזה. מהקודם מבין הסיורים הללו צמחה עבודתו האחרונה והארוכה ביותר, "איטליה" ("Italy"). החלק הראשון פורסם בעילום שם ב-1822; השני, עם שמו מצורף, בשנת 1828. זה היה בהתחלה כישלון, אבל רוג'רס היה נחוש בדעתו להפוך אותו להצלחה. הוא הרחיב ושיפר את הפואמה, והזמין איורים מויליאם טרנר, תומאס סטות'ארד וסמואל פרוט. אלה נחרתו על פלדה במהדורה המפוארת של 1830. הספר היה אז הצלחה גדולה, ורוג'רס המשיך אחריו במהדורה מפוארת לא פחות של "שירים" ("Poems"‏; 1834). ב-1850, עם מותו של וורדסוורת', התבקש רוג'רס לרשת אותו כ"משורר החצר", אך דחה את הכבוד בשל גילו. בחמש השנים האחרונות לחייו הוא היה מרותק לכיסאו בעקבות נפילה ברחוב. הוא מת בלונדון בגיל 92, גיל יוצא דופן לאותה תקופה, והוא קבור בקבר המשפחה בחצר הכנסייה של כנסיית סנט מרי, הורנסי היי סטריט, הארינגיי.
לקריאה נוספת

P. W. Clayden, The Early Life of Samuel Rogers (1887)
P. W. Clayden, Rogers and his Contemporaries (2 vols., 1889)
Martin Blocksidge: The banker poet : the rise and fall of Samuel Rogers, 1763-1855, Brighton [u.a.] : Sussex Academic Press, 2013, ISBN 978-1-84519-580-9
The Maclise Portrait-Gallery/Samuel Rogers
הערות שוליים

↑  Macaulay, Thomas Babington Macaulay, Baron, 1911 Encyclopædia Britannica
↑  Mitford Page:Dictionary of National Biography volume 38.djvu/84
↑  Monument To Samuel Rogers And Family In North East Corner Of St Marys Churchyard
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267149205171  PLWABN: 9810553464305606  BNE: XX1422234  BnF: cb127577129 (data)  CANTIC: a11387014  CiNii: DA03747057  GND: 118810359  ICCU: SBLV296720  ISNI: 0000 0001 2127 4754  LCCN: n85067299  LNB: 000129993  NKC: mub2015891980  NLA: 35459501  NTA: 071041427  RERO: 02-A022774541  SNAC: w6dr30kw  SUDOC: 030355222  Trove: 960393  ULAN: 500325044  VcBA: 495/246861  VIAF: 34584260   WorldCat (עם VIAF): 34584260 
צילום של סמיואל רוג'רס
תולדות המים

תולדות המים - שירים לאחרים הוא אלבומו השביעי של דני סנדרסון, שיצא בשנת 2001. האלבום מורכב משירים שסנדרסון כתב והלחין, ומבוצעים על ידי 13 אמנים שונים. סנדרסון עצמו שר רק באחד מהשירים.
רקע

את השירים כתב סנדרסון בשנים 1999–2000. ביוזמתם של יהודה עדר ודני וייס, גויסו לפרויקט מיטב האמנים בארץ באותה תקופה. כל שיר זכה להפקה מוזיקלית של מפיק שנבחר על ידי האמן המבצע, בנוסף לידו המכוונת של סנדרסון. בשל מורכבות הפרויקט, ההקלטות נמשכו למעלה משנה.
מתוך האלבום הצליחו השירים "בדיעבד" (אריאל זילבר), "כמו עפיפון" (יהודית רביץ) ו"הכוס בכיור" (שלום חנוך). השיר "מהשתיל הזה", שביצעה באלבום זה גלי עטרי, זכה לביצוע מחודש באלבומו של סנדרסון מ-2009, לא יפריד דבר, על ידי הזמרת קרן מלכה.
האלבום זכה בטקס "תמוז" בפרס אלבום השנה.
רשימת השירים

כל השירים נכתבו והולחנו על ידי דני סנדרסון.
| תולדות המים - שירים לאחרים> מס' | תולדות המים - שירים לאחרים> שם | תולדות המים - שירים לאחרים> מבצע | תולדות המים - שירים לאחרים> משך | תולדות המים - שירים לאחרים>  | תולדות המים - שירים לאחרים>  | תולדות המים - שירים לאחרים>  | תולדות המים - שירים לאחרים>  | תולדות המים - שירים לאחרים>  | תולדות המים - שירים לאחרים>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | כמו עפיפון  | יהודית רביץ | 3:27 |  |  |  |  |  |  |
| 2. | יום כזה  | רמי קליינשטיין | 2:37 |  |  |  |  |  |  |
| 3. | בדיעבד  | אריאל זילבר | 4:35 |  |  |  |  |  |  |
| 4. | כנרת  | שלמה ארצי | 3:56 |  |  |  |  |  |  |
| 5. | סיפור חיי  | נועה ג'ינו | 2:58 |  |  |  |  |  |  |
| 6. | רק את  | גידי גוב | 4:01 |  |  |  |  |  |  |
| 7. | הכוס בכיור  | שלום חנוך | 2:54 |  |  |  |  |  |  |
| 8. | לעולם לא תוכל לחזור  | ברי סחרוף | 3:02 |  |  |  |  |  |  |
| 9. | הרואה ואינו נראה  | יהלי סובול | 3:07 |  |  |  |  |  |  |
| 10. | עברה על הרוק  | מאור כהן | 3:35 |  |  |  |  |  |  |
| 11. | חיים שקטים  | מזי כהן | 4:09 |  |  |  |  |  |  |
| 12. | תולדות המים (אינסטרומנטלי)  | אריס נחום, דני סנדרסון | 3:22 |  |  |  |  |  |  |
| 13. | מהשתיל הזה  | גלי עטרי | 3:53 |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 45:36 |  |  |  |  |  |  |
משתתפים

דני סנדרסון - מילים, לחנים, הפקה אומנותית
יהודה עדר, דני וייס - קונספט
עובד אפרת - ייעוץ טרום הפקה
יזהר אשדות - מאסטרינג
נעם רפפורט - נגינת אורגן
יועד נבו - מאסטרינג ("כנרת")
בתיה קולטון - איור
דוד עדיקא, קובי פרנקו - עיצוב
אורלי דוקטורי-סדובניק - ניהול אמנים
אורי כהן - מפיק ראשי
יסמין סממה - מפיקה
יסמין ליפשיץ, שירי הדר - מפיקות בפועל
ירון כהן - שיווק
מעבדים ומפיקים מוזיקליים: דני סנדרסון, עובד אפרת, חמי רודנר, רמי קלינשטיין, רן שם טוב, יובל שפריר, שלום חנוך, ערן ויץ, טל שגב, אבי סינגולדה, אילן מוכיח, ברי סחרוף, גיל לדין, אורן לוטנברג, יאיר סלוצקי, משה לוי, טל מטמור, גיל סמטנה.
רן שם טוב, יובל שפריר, אלון הילל, אלי מגן, אריס נחום, טל שגב, אבי סינגולדה, ירון גוטפריד, פיטר רוט, עובד אפרת, חמי רודנר, יובל טבנצ'יק, מיץ' ויוקר, נועם רפפורט, אריה וולניץ, משה לוי, דודי לוי, ברי סחרוף, גיל לדין, אורן לוטנברג, יאיר סלוצקי, גל (ג'יימס) סיוון, גיל סמטנה, ישראל נחום, עידו אגמון, אילאיל פזאל, איסר טננבאום, טל ברגמן, יוסי פיין, ממלו גיטנפולוס, טל מטמור, הילה אפשטיין, רחל רינגלשטיין, קרין זוקמן, ניצן חן רזאל, דני סנדרסון, קרני פוסטל, זוהר פרסקו, ערן ויץ, בנצי גפני, יונתן לוי, גנדי גורביץ', יצחק ג'רס, לוקה זלצמן.
קולות רקע : דני סנדרסון, טל שגב, גלעד בן ליש, רן שם טוב, יהודית רביץ, יושי שדה, חמי רודנר, גידי גוב, שלום חנוך, אריה וולניץ, גיל סמטנה ומשה לוי.
טכנאי הקלטה ומיקס - יזהר אשדות, אלידע רמון, עמית עמרמי, טל מטמור, מייק פרדיס, עדי דרוקר, מיתר קוטלר, צביקה גינוסר, אבי צוקרל, אבי ולנט, אייל דפנא, גיא יפה, עמית ברקוביץ, משה (סולו) אושרי, שמעון (מוש) אבוטבול, אראל מילוא, אמיתי גת ויובל שפריר.
הקלטות ומיקס באולפני די.בי., זזה, לונה, S.D.L, עננה, האולפן של יזהר אשדות