stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אדריאן קלרקסון
המושלת הכללית של קנדה > לאחר השבעתה > כהונה נוספת

ללא קשר למחלוקות על תפקודה כמושלת הכללית, קלרקסון התבקשה והסכימה להישאר בשירות הכתר הקנדי לשנה נוספת מעבר לתקופה המסורתית (אך לא רשמית) שאורכה כחמש שנים. אף על פי שההחלטה נתקלה ברגשות מעורבים ברחבי קנדה, ראש הממשלה פול מרטין ייעץ למלכה לשמור על קלרקסון במקומה כדי לספק יציבות, בעוד המדינה ניצבת בפני קשיים חוקתיים פוטנציאליים הנובעים מממשלת מיעוט; היו ספקולציות בסוף 2004 ששאלו האם קלרקסון תצטרך להיות מעורבת ישירות בפוליטיקה הקנדית במקרה שהממשלה בראשותו של פול מרטין תאבד את אמון בית הנבחרים של קנדה, מה שישאיר את המושלת הכללית להחליט אם לבקש ממנהיג האופוזיציה סטיבן הרפר, להקים ממשלה, או לכונן בחירות כלליות. בסופו של דבר, הנסיבות לא חייבו את מעורבותה האישית של קלרקסון.
זמן קצר לאחר מכן, ב-8 ביולי 2005, קלרקסון אושפזה בבית החולים בטורונטו כדי להשתיל קוצב לב. היא התאוששה במהירות, וחזרה לתפקידה באותו חודש. כדי לחגוג את יום השנה ה-50 למינויו של מושל הכללי של קנדה הראשון שנולד בקנדה, העבירה קלרקסון את מסדר קנדה ממקומו הטיפוסי באחוזת רידו למקומות שונים ברחבי קנדה. ב-15 בספטמבר 2005 הכריזה קלרקסון על יצירת מדליית הצפון של המושל הכללי, שתוענק מדי שנה לאזרח אשר מעשיו והישגיו תרמו לפיתוח קנדה הצפונית.
במהלך ימיה האחרונים בתפקיד, הפופולריות של קלרקסון באה לידי ביטוי בטקס פרידה גדול שנערך לה מהכוחות הקנדיים; הראשון שנשלח אי פעם למושל הכללי. באופן דומה, בבוקר ה-26 בספטמבר 2005, קלרקסון השתתפה במסיבה בפרלמנט של קנדה, שבה הודו לה חברי הפרלמנט על עבודתה והציגו לה את דגל המושל הכללי של קנדה אשר הוטס מעל מגדל השלום כאשר קלרקסון נכחה בפרלמנט. לאחר מכן, בעקבות המסורת, נטעו קלרקסון ובעלה שני עצים טקסיים (אלונים לבנים) כדי לסמן את סוף כהונתה של קלרקסון, ולמחרת הסתיים זמנה של קלרקסון כנציגת המלוכה הקנדית כאשר יורשתה, מיקאל ז'אן, נשבעה אמונים לתפקיד מושל קנדה. עם זאת, קלרקסון עוררה מחלוקת נוספת כאשר החליטה, בהסכמתה של ז'אן להשתתף בהשבעתה, וזו הייתה הפעם הראשונה מזה מאה שנים שהמושל הכללי השתתף בהשבעת יורשו.
המושלת הכללית של קנדה > מורשת

קלרקסון נתפסה כמי שהביאה רוח חדשה לתפקיד המושל הכללי, וזכתה לשבחים בשנות כהונתה הראשונות כמושלת כללית מודרנית יותר שהביאה תשומת לב ציבורית מוגברת לתפקיד. מיקאל ז'אן, מחליפתה, הגדירה את קלרקסון כמי ש"החדירה למשרה אנרגיה חדשה", "קידמה אמנים ואת הישגיהם ברחבי קנדה", ו"מי שעבדה עבודה קרובה עם קהילות קדומות". קלרקסון זכתה לשבחים נוספים על מסירותה לכוחות הקנדיים. קלרקסון ובעלה נסעו גם הם בקנדה ופגשה יותר קנדים מכל מושל אחר בהיסטוריה של קנדה, ובניגוד לדמויות רבות אחרות של קנדה, קלרקסון כתבה את רוב נאומיה לבדה. עובדה זו צוינה על היותה אינטלקטואלית ונגישה בו זמנית.
כהונתה של קלרקסון זכתה אף היא לתשומת לב מיוחדת. בחדר העבודה של המושל מוצגים כל הספרים שזכו בפרס הספרות של המושל הכללי. עד שנת 2005 כללה הספרייה רק כ-25% מהספרים זוכי הפרס, אולם ביוזמת המושלת הכללית קלרקסון נאספו יתרת הספרים, וכיום הספרייה היא הספרייה היחידה המחזיקה את כל הספרים הזוכים.
עם סיכום כהונתה של קלרקסון, גילו כי נסיעותיה המוגברות לחו"ל משכו לקלרקסון תשומת לב שלילית עקב העלויות הרבות שהיו כרוכות בהן.
קלרקסון יזמה ותרמה את גביע האליפות של קנדה בהוקי קרח לנשים, המקבילה הנשית לגביע סטנלי. הגביע, שהוענק לאלופת קנדה בהוקי קרח נשים בין 2009 ל-2019, נקרא על שמה - "גביע קלרקסון". בהיעדר מסגרת מקצוענית בכירה לנשים מאז 2019, הגביע לא מוענק מאז.
לאחר כהונתה כמושלת הכללית

לאחר שעזבה רשמית את אחוזת רידו, קלרקסון ובעלה, ג'ון רלסטון סול רכשו בית חדש בטורונטו, עליו קיבלו בעלות בסוף ספטמבר 2005. אחר כך עבדה קלרקסון לקראת ייסוד המכון לאזרחות קנדית, וחתמה על הסכם הוצאה לאור עם ספרי פינגווין כאשר היא מפרסמת את זיכרונותיה בשני ספרים. הראשון, "Heart Matters" פורסם בספטמבר 2006, מה שגרם לקלרקסון להפוך למושל הכללי של קנדה השלישי להוציא לאור אוטוביוגרפיה.
במחצית הראשונה של הספר, קלרקסון תיארה את ילדותה באוטווה ואת הקריירה שלה ב-CBC, במחצית השנייה כתבה על כהונתה כמושלת הכללית, שם כתבה את השקפותיה החיוביות על ז'אן קרטיין ודעות שליליות על פול מרטין. הספר נתקל בביקורות מעורבות, ודעתה, לפי הספר הייתה כי יש במקום שהמלכה תמנה את המושל הכללי בהמלצת ראש הממשלה, בית הנבחרים של קנדה צריך לבחור את המושל הכללי. במהלך ראיון באוקטובר 2006 ל-CBC Newsworld עם דון ניומן, דיברה קלרקסון על השקפותיה לגבי אופי תפקידו של המושל הכללי של קנדה, וציינה כי בעוד המלכה נשארת פופולרית בקרב הקנדים, המושל הכללי הוא כעת נציג ישיר של "הכתר", ולא של המלוכה, מה שעושה את המשנה למלך ראש המדינה בפועל.
ב-7 בפברואר 2007 מונתה קלרקסון על ידי אליזבת השנייה, מלכת קנדה לקולונל הראשי של רגימנט חיל הרגלים הקל של הנסיכה פטריסיה, להחליף את הרוזנת מאונטבאטן מבורמה. קלרקסון אמרה כי התפקיד "מכובד מאוד" ושהיא גאה לקבל תפקיד זה. הטקס מינויה התקיים ב-17 במרץ במטה הרגימנט שבאדמונטון.
דת

קלרקסון חברה בכנסיית מריה מגדלנה שחברה בשיתוף האנגליקני. היא אנגליקנית אדוקה, כמו כל משפחתה. דודה הוא כומר בכנסייה האנגליקנית בהונג קונג. קלרקסון בחרה ללמוד בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת טורונטו בגלל האסוציאציות האנגליקניות שלה, ובעוד היא מתיידדת עם סטודנט בשם מייקל פירס, שהיה מאוחר יותר ארכיבישוף ופרימט של הכנסייה האנגליקנית של קנדה. ידידות זו נשמרה במשך השנים, ופירס ניהל את נישואיה של קלרקסון לסול, כיהן בהשבעתה כמושלת הכללית, וניהל את ההלוויות של שני הוריה.
קלרקסון נערצה על ידי הדתיים על היותה פתוחה בכל הנוגע לאמונותיה הדתיות במהלך כהונתה באחוזת רידו. בראיון שפורסם בדצמבר 2005 בכתב העת "Anglican Journal", היא צוטטה כאומרת על האלמנטים האנגליקניים שלה כי "אני אנגליקנית וזה חלק מהחיים שלי, שאני באמת מרגישה בבית בקודש האנגליקני". באותו ראיון, היא ביקרה את השמרנים על יצירת מה שהיא כינתה כ"המשבר העמוק" בכנסייה האנגליקנית בנוגע להומוסקסואליות. קלרקסון ביקרה רבות בכנסיות אנגליקניות בימי כהונתה, ואמרה כי היא נהנתה לראות איך הכנסייה מגובשת בכל חלקי קנדה.
ראו גם

החותם הגדול של קנדה
הערות שוליים

↑  The Right Honourable Adrienne Clarkson, באתר המושל הכללי של קנדה
↑  From "small refugee" to the first Chinese Canadian
↑  A Memoir, באתר Google Books
↑  Clarkson Appointed Governor General, באתר Wayback Machine
↑  Her Excellency the Right Honourable Adrienne Clarkson Speech on the Occasion of the Luncheon in Honour of Her Majesty Queen Elizabeth II and His Royal Highness the Duke of Edinburgh, באתר המושל הכללי של קנדה
↑  קלרקסון התחתנה עם רלסטון סול ב-1999, לאחר שהושבעה לתפקיד
↑  לאחר הרולד אלכסנדר ווינסנט מאסי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9811357126205606  GND: 130541605  ISNI: 0000 0001 0988 6889  LCCN: nr95045371  NLA: 35028823  NTA: 327103388  SUDOC: 088882640  Trove: 802125  VIAF: 74962648   WorldCat (עם VIAF): 74962648 
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין עם המושלת הכללית קלרקסון בעת ביקורו בקנדה, 18 בדצמבר 2000
ג'ון סקוויב

| --- | --- |

 לידה:  6 בנובמבר 1929 (בת 95) ונדאליה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1953
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'וּן לואיס סקוויב (באנגלית: June Louise Squibb; ‏6 בנובמבר 1929) היא שחקנית יהודייה-אמריקאית. מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2013 על הופעתה בסרט "נברסקה". ב-2024, בגיל 94, כיכבה סקוויב בתפקידה הראשי הראשון, בסרט הקומדיה "תלמה".
ביוגרפיה

סקוויב נולדה בוואנדליה, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית. בתם היחידה של ג'וי, פסנתרנית ושחקנית חובבת, ולואיס סקוויב, שהיה בעסקי הביטוח ושירת בחיל הים האמריקאי במלחמת העולם השנייה. בשנות ה-50 היא התגיירה.
קריירה > תיאטרון

סקוויב החלה את דרכה בתחום התיאטרון כשחקנית בתיאטרון מוזיקלי בסנט לואיס ולמדה ב-"Cleveland Play House" בקליבלנד, אוהיו, ולמדה בבית הספר לאמנויות הבמה HB Studio. שם בין היתר שיחקה בהפקות מקומיות של "מרסיי", "אנטיגונה", "The Play's the Thing, Goodbye, My Fancy",‏ "The Heiress",‏ "Detective Story",‏ "Ladies in Retirement" ו-"Bloomer Girl". בשנת 1958 גילמה את דולסי במחזמר "החבר" באוף ברודוויי. בשנת 1959 היא כיכבה בחידוש למחזה "Lend an Ear" לצד אליזבת אלן. עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בהפקה מקורית של "גיספי" לצדה של אתל מרמן, בעת גילום התפקיד של החשפנית אלקטרה בשנת 1960. בשנת 1968 הופיעה במחזמר "זמן האושר" של ג'ון קנדר ופרד אב, והוא היה מועמד לפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
בין התקופות הללו, בנוסף לקריירת התיאטרון הפורה שלה, סקוויב עשתה עבודות דוגמנות לרומנים רומנטיים והופיעה בפרסומות.
בשנת 1995 היא הופיעה במחזה "Sacrilege" בברודוויי בכיכובה של אלן בורסטין. סקוויב שיחק תפקידים רבים בסיורים לאומיים, בתיאטרון האזורי ובאוף ברודוויי.
בשנת 2012 היא שיחקה את סטלה גורדון ב-"Dividing the Estate" במרכז התיאטרון של דאלאס עליה קיבלה ביקורות חיוביות.
בשנת 2015 היא הוכנסה להיכל התהילה של קליבלנד.
קריירה > קולנוע וטלוויזיה

התפרסמה לראשונה בתחילת שנות ה-90 בסרטים "אליס" של וודי אלן בתפקיד הילדה, "ניחוח אישה" בתפקיד גברת האנסקר וב"עידן התמימות" של מרטין סקורסזה. בהמשך שנות ה-90 שיחקה בקומדיה "בפנים ובחוץ" של פרנק אוז ובדרמה "לפגוש את ג'ו בלאק".
בשנת 2002 שיחקה בדרמה של אלכסנדר פיין, "אודות שמידט", בתפקיד הלן, אשתו של הפנסיונר וורן שמידט (ג'ק ניקולסון). ב-2008 השתתפה בלמעלה מ-20 פרקים באופרת הסבון הפופולרית "צעירים חסרי מנוח".
בשנת 2013 שיחקה סקוויב בדרמה העצמאית "נברסקה" בתפקיד קייט גרנט, עליו הועמדה סקוויב בת ה-84 לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
שיחקה בסדרה "ילדות טובות" בהפקת נטפליקס בתפקיד מריון, סבתא של אחת הדמויות בסדרה.
בשנת 2024 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "תלמה". הייתה אף מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט להופעה הראשית הטובה ביותר (אנ').
חיים אישיים

סקוויב נישאה לאדוארד סוסטק, אך הם התגרשו. לימים התחתנה עם צ'ארלס קאקאצקיס (1959–1999), מורה למשחק. יש להם בן, הארי, קולנוען. בשנות ה-50 היא התגיירה וסקוויב מחשיבה עצמה כיהודייה.
פילמוגרפיה > קולנוע

אליס (1990)
ניחוח אישה (1992)
עידן התמימות (1993)
בפנים ובחוץ (1997)
לפגוש את ג'ו בלאק (1998)
אודות שמידט (2002)
הרחק מגן עדן (2002)
המרוץ לראשות העיר (2004)
A Stranger's Heart‏ (2007) - סרט טלוויזיוני של הולמרק
רק תוסיף מים (2008)
נחיל כרישים (2008) - סרט טלוויזיוני
מרד הנפילים: חלק א' (2011)
המשפחה המושלמת (2011)
השנה הגדולה (2011)
האיש שלחץ את ידו של ויסנטה פרננדז (2012)
מה תעדיף (2012)
נברסקה (2013)
אראה אותך בחלומותיי (2015)
מדינה ושמה בית (2015)
כולם אוהבים את הקופרס (2015)
שבעה ימים בגיהנום (2015) - סרט טלוויזיוני
אנשים אחרים (2016)
שולחן 19 (2017)
ממזרים (2017)
Amanda & Jack Go Glamping ‏(2017)
קיץ 03 (2018)
המגפיים של סנטה (2018) - סרט טלוויזיה
ראלף שובר את האינטרנט (2018)
לפוצץ את האיש (2019)
צעצוע של סיפור 4 (2019) - דיבוב
פאלם ספרינגס (2020)
הסנדקית הקסומה (2020)
יובי יציל את האלווין (2020)
פאלמר (2021)
The Humans‏ (2021)
משפחה בריבוע (אנ') (2022)
תלמה (2024)
Don't Tell Mom the Babysitter's Dead‏ (2024)
הקול בראש 2 (2024) - דיבוב
פילמוגרפיה > טלוויזיה

חוק וסדר (1995, 1999)
אד (2001)
המשפט של איימי (2003–2004)
ER‏ (2003)
תהרוג אותי וזהו (2003)
האוס (2005)
המופע של ברני מק (2005)
שני גברים וחצי (2005)
תרגיע (2005)
הלוחשת לרוחות (2005–2007)
הרקיע השביעי (2006)
המופע של ביל אנגוול (אנ') (2007)
פשע מן העבר (2008)
צעירים חסרי מנוח (2008–2009)
לב של נשר (2011)
קאסל (2012)
מייק ומולי (2012)
מחזיקות מעמד (2013–2015)
המילרים (2013)
בנות (2014)
Glee‏ (2014)
עוזרות בית נחושות (2014)
המופע של ג'ק וטריומף (2015)
השוטר גרזן (2015) - דיבוב
וונדר מציל את העולם (2015) - דיבוב
ממי (2015)
קוד בלאק (2015)
המפץ הגדול (2016)
חסרי בושה (2016)
משפחה מודרנית (2016)
קלארנס (2016) - דיבוב
בונז (2017)
האנטומיה של גריי (2017)
אני מצטערת (2017)
ילדות טובות (2018–2019)
הרופא הטוב (2019)
אלן הקטנה (2021) - דיבוב
ולמה (2024) - דיבוב
פרסים ומועמדויות

| פרס | שנה | קטגוריה | עבור | תוצאה | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס סאטורן | 2025 | השחקנית הטובה ביותר בסרט | תלמה | מועמדות |  |
| פרס סטלייט | 2025 | השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע - קומדיה או מוזיקלי | תלמה | מועמדות |  |
הערות שוליים

↑  Pfefferman, Naomi (18 בפברואר 2014). "June Squibb's just deserts: A Hollywood vet's Oscar debut". The Jewish Journal of Greater Los Angeles. נבדק ב-2016-02-05. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Alexander, Neta (28 בפברואר 2014). "The Oscar Nominee Who Puts Some Joy Into Bleak America". Haaretz. Tel Aviv. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Matt Grobar, June Squibb, Fred Hechinger, Richard Roundtree, Parker Posey, Clark Gregg & Malcolm McDowell Set For Josh Margolin Comedy ‘Thelma’, Deadline, ‏2022-11-21 (באנגלית אמריקאית)
↑  Pfefferman, Naomi (18 בפברואר 2014). "June Squibb's just deserts: A Hollywood vet's Oscar debut". The Jewish Journal of Greater Los Angeles. נבדק ב-2016-02-05. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The Oscar Nominee Who Puts Some Joy Into Bleak America". Haaretz (באנגלית). 2014-02-28. נבדק ב-2019-08-13.
↑  Matt Neglia, The 2024 Saturn Award Winners, Next Best Picture, ‏2025-02-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  AwardsWatch - 2024 International Press Academy Satellite Awards Nominations: ‘The Brutalist,’ ‘Shōgun’ Lead, AwardsWatch, ‏2024-12-16 (באנגלית אמריקאית)
| פרס סטלייט לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע |
| --- | --- | --- |
| דרמה (1996–2005) | קורטני לאב (1996) ‏•‏‏ ג'וליאן מור (1997) ‏•‏‏ קימברלי אליס (1998) ‏•‏‏ קלואי סביני (1999) ‏•‏‏ ג'ניפר אילי / רוזמרי האריס (2000) ‏•‏‏ ג'ניפר קונלי (2001) ‏•‏‏ אידי פאלקו (2002) ‏•‏‏ מריה בלו (2003) ‏•‏‏ ג'ינה רולנדס (2004) ‏•‏‏ לורה ליני (2005) |  |
| מוזיקלי או קומדיה (1996–2005) | דבי ריינולדס (1996) ‏•‏‏ ג'ואן קיוזאק (1997) ‏•‏‏ ג'ואן אלן (1998) ‏•‏‏ קתרין קינר (1999) ‏•‏‏ קייט הדסון (2000) ‏•‏‏ מגי סמית' (2001) ‏•‏‏ טובה פלדשו (2002) ‏•‏‏ פטרישה קלארקסון (2003) ‏•‏‏ רג'ינה קינג (2004) ‏•‏‏ רוזריו דוסון (2005) |  |
| סרט קולנוע (2006–הווה) | ג'ניפר הדסון (2006) ‏•‏‏ איימי ראיין (2007) ‏•‏‏ רוזמרי דה ויט (2008) ‏•‏‏ מוניק (2009) ‏•‏‏ ג'קי ויבר (2010) ‏•‏‏ ג'סיקה צ'סטיין (2011) ‏•‏‏ אן האת'וויי (2012) ‏•‏‏ ג'ון סקוויב (2013) ‏•‏‏ פטרישה ארקט (2014) ‏•‏‏ אליסיה ויקנדר (2015) ‏•‏‏ נעמי האריס (2016) ‏•‏‏ לואיס סמית' (2017) ‏•‏‏ רג'ינה קינג (2018) ‏•‏‏ ג'ניפר לופז (2019) ‏•‏‏ אמנדה סייפריד (2020) ‏•‏‏ קירסטן דנסט (2021) ‏•‏‏ קלייר פוי (2022) ‏•‏‏ דאווין ג'וי רנדולף (2023) ‏•‏‏ אריאנה גרנדה (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007333301605171  BIBSYS: 14042325  BnF: cb16984753p (data)  GND: 1078794332  ISNI: 0000 0004 4037 7283  LCCN: no2004071578  SUDOC: 181262398  VIAF: 311581511   WorldCat (עם VIAF): 311581511
אלפרד צ'אפין

אלפרד קלארק צ'אפין (באנגלית: Alfred Clark Chapin‏; 8 במרץ 1848 – 2 באוקטובר 1936) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כראש עיריית ברוקלין ובמשך שנה אחת כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1891 עד 1892.
ביוגרפיה > ראשית חייו

צ'אפין נולד בסאות' האדלי, מסצ'וסטס ב-8 במרץ 1848 לאפרים אטלס צ'אפין שהיה לו תחומי עניין במסילת הברזל וג'וזפין, לבית קלארק. הייתה לו אחות צעירה אליס צ'אפין שהייתה שחקנית וסופרג'יסטית.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים והפרטיים וסיים את לימודיו בוויליאמס קולג' (ויליאמסטאון, מסצ'וסטס) ב-1869, ואת בית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1871. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1872 והחל לעסוק בכך בעיר ניו יורק עם מגורים בברוקלין.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הוא היה חבר באספה המדינתית של ניו יורק בשנים 1882 ו-1883, והיה יושב ראש ב-1883. ב-13 בינואר 1882 הוא נפצע באותה תאונת רכבת שבה נהרג סנאטור המדינה ובסטר ואגנר.
הוא היה מבקר מדינת ניו יורק בין השנים 1884 ל-1887, נבחר בבחירות למדינת ניו יורק, 1883 ובבחירות במדינת ניו יורק, 1885.
ביוגרפיה > כהונה בקונגרס

צ'אפין נבחר כדמוקרטי לקונגרס ה-52 של ארצות הברית כדי למלא את המקום הפנוי שנגרם כתוצאה מהתפטרותו של דייוויד א. בודי וכיהן מ-3 בנובמבר 1891 עד 16 בנובמבר 1892, אז התפטר.
ביוגרפיה > אחרית חייו

צ'אפין שימש כנציב הרכבת של מדינת ניו יורק בין השנים 1892 ל-1897, והמשיך בעיסוק בעריכת דין, הוא גם התעניין כלכלית במפעלים שונים. היה לו גם בית קיץ במארי ביי, קוויבק.
ביוגרפיה > חיים אישיים

ב-20 בפברואר 1884, צ'אפין התחתן עם גרייס סטבינס (1860–1908). היא הייתה בתם של אליס הולמס שיפלין (1838–1913) וראסל סטבינס (1835–1894) ונכדתו של סמואל שיפלין, סופר ואיש עסקים דתי. יחד, הם היו ההורים של:
גרייס צ'אפין (1885–1960), שנישאה להמילטון פיש השלישי (1888–1991), חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביאטריס צ'אפין (1889–1932)
לאחר מות אשתו הראשונה ב-1908, הוא התחתן בשנית עם שרלוט (לבית סטורס) מונטנט (1860–1942), אלמנתו של צ'ארלס מונטנט, ב-6 בינואר 1913.
צ'אפין מת במלון ריץ-קרלטון בעת ביקור במונטריאול, קוויבק, קנדה בשנת 1936. גם נכדו של צ'אפין המילטון פיש הרביעי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו יורק.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  "Chapin, Alfred Clark - Biographical Information". bioguide.congress.gov. המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית. נבדק ב-18 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3  "Alfred Clark Chapin (1848–1936)". specialcollections.williams.edu. Special Collections of Williams College. נבדק ב-18 בינואר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Mrs. A. C. Chapin Dead; End Came Suddenly; Wife of ex-Mayor of Brooklyn, a Noted Beauty, Taken Ill Only Last Friday. At the Opera a Week Ago; She Was a Member of the Schieffelin Family, and a Leader in Metropolitan Society". The New York Times. 11 בדצמבר 1908. p. 11. נבדק ב-2021-04-30 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Mrs. Hamilton Fish Dies; Wife of Ex-Representative Was Former Grace Chapin". The New York Times. 4 ביולי 1960. נבדק ב-18 בינואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Pace, Eric (20 בינואר 1991). "Hamilton Fish, in Congress 24 Years, Dies at 102". The New York Times. נבדק ב-2021-04-30. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Mrs. Alfred C. Chapin; Widow of One-Time Mayor of Brooklyn Dies in Murray Bay". The New York Times. 2 בספטמבר 1942. נבדק ב-18 בינואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ex-Mayor Chapin Marries; Former Brooklyn Executive Wedded to Mrs. Charles L. Montant". The New York Times. 7 בינואר 1913. p. 11. נבדק ב-2021-04-30 – via NewspaperArchive. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Ex-Mayor Chapin of Brooklyn Dies; Retired Lawyer, 88, Had Also Been State Controller and Speaker of Assembly". The New York Times. 3 באוקטובר 1936. נבדק ב-18 בינואר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2020027093  US Congress: C000304  VIAF: 2376159109723806900005   WorldCat (עם VIAF): 2376159109723806900005
המילטון פיש השני

המילטון פיש השני (באנגלית: Hamilton Fish II‏; 17 באפריל 1849 – 15 בינואר 1936) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כיושב ראש האספה המדינתית של ניו יורק וחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה > ראשית חייו

פיש נולד באולבני, ניו יורק, ב-17 באפריל 1849, בזמן שאביו כיהן כמושל ניו יורק. פיש היה בנם של ג'וליה אורסין נימצ'ביץ' קין (1816–1887) והמילטון פיש (1808–1893). הוא סיים את לימודיו בקולג' קולומביה של אוניברסיטת קולומביה בשנת 1869 והיה חבר בסנט אנתוני הול. הוא גם קיבל תואר שני באמנויות מקולומביה.
סבו וסבתו מצד אביו היו אליזבת (לבית סטיבסאנט) פיש וניקולס פיש (1758–1833), פוליטיקאי פדרליסט מוביל ודמות בולטת במלחמת העצמאות האמריקאית, אשר קרא לאביו על שם חברם אלכסנדר המילטון. בשנת 1903, הוא ירש את אחיו ניקולס פיש השני כחבר תורשתי באגודת הסינסינטי.
ביוגרפיה > קריירה

לאחר שסיים את לימודיו בקולומביה, שימש כמזכיר פרטי של אביו במשך שנתיים. לאחר מכן חזר לקולומביה ולמד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה, וסיים את לימודיו ב-1873. מ-1873 עד 1874 הוא היה שלישו של המושל ג'ון אדמס דיקס בדרגת קולונל.
הוא נבחר ל-12 קדנציות כחבר באספת מדינת ניו יורק, וייצג את מחוז פוטנם, בשנים 1874, 1876–1879, 1889–1891, 1893–1896. הוא היה המנהיג הרפובליקני ב-1890 והיושב ראש ב-1895 וב-1896.
הוא נבחר בשנת 1903 לשמש כעוזר האוצר של ארצות הברית האחראי על משרד המשנה של וול סטריט בממשל של תאודור רוזוולט. הבחירה הראשונה של רוזוולט, רוברט בייקון, דחה את התפקיד. הוא חזר בו מהבחירה השנייה שלו, ויליאם פלימלי, לאחר התנגדויות של כמה סנאטורים ונשיאי בנק בניו יורק למינוי עוזר פוליטי שלא היה לו ניסיון רלוונטי. רוזוולט מינה אז את פיש, שאושר מיד. הוא התפטר ממשרד האוצר ב-1908 כדי לרוץ לבית הנבחרים של ארצות הברית נגד אנדרו זבריסקי. הוא ניצח את זבריסקי ונבחר לייצג את המחוז ה-21 של ניו יורק וכיהן לכהונה אחת מ-4 במרץ 1909 ועד 3 במרץ 1911. הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש.
במשך שנים רבות נחשב פיש לאחד הבוסים הרפובליקנים הבכירים במדינת ניו יורק, השולט במחוז פוטנם.
ביוגרפיה > חיים אישיים

בשנת 1880, פיש התחתן עם אמילי מריה מאן (1854–1899) בכנסיית סנט ג'ון בטרויה, ניו יורק. היא הייתה בתם של פרנסיס נ. מאן (1802–1880) ומרי ג'יי (לבית הוקר) מאן (1822–1875). לפני מותה בשנת 1899, הם היו הוריהם של:
ג'נט פיש (1883–1970), שמתה רווקה.
ג'וליה קין פיש (1884–1960), שנישאה לוויליאם לורנס בריז (1883–1915) בשנת 1908. הוא נהרג במלחמת העולם הראשונה. אחותו הגדולה, אלואיז לורנס בריז (1882–1953), הייתה נשואה לג'ילברט הית'קוט-דראמונד-ווילובי, הרוזן השני של אנקסטר (1867–1951), ואחותו הצעירה, אן בריז (1885–1959), שהייתה נשוי ללורד אלסטייר רוברט אינס-קר (נולד ב-1880), בנו השני של ג'יימס אינס-קר, הדוכס השביעי מרוקסבורגה ובן דודו הראשון של וינסטון צ'רצ'יל. אחיו של לורד אלאסטיר, הנרי אינס-קר, הדוכס השמיני מרוקסבורגה, התחתן אף הוא עם אמריקאית, מרי גולט (1878–1937), בתו של מיליונר הנדל"ן הניו יורקי אוגדן גולה. אחיו הצעיר, לורד רוברט אדוארד אינס-קר (1885–1958) נישא לשחקנית חוסה קולינס.
אמילי רוזלינד פיש (1886–1975), שנישאה לג'ון וילסון קטלר (1887–1950), בנקאי השקעות, בשנת 1910.
המילטון פיש השלישי (1888–1991), גם הוא חבר בית הנבחרים, שנישא לגרייס צ'אפין רוג'רס (1885–1960), בתו של ראש עיריית ברוקלין אלפרד צ'אפין ב-1921. לאחר מותה ב-1960, הוא התחתן עם מארי בלקטון ב-1967. לאחר מותה ב-1974, הוא היה נשוי לאליס דזמונד מ-1976 ועד לגירושין ב-1984. הוא נישא בפעם הרביעית ב-1988 ללידיה אמברוג'יו, לה נשאר נשוי עד מותו בגיל 102.
הלנה ליווינגסטון פיש (1893–1970), שנישאה להנרי פורסטר (1889–1989), בנם של פרדריק פרנטיס פורסטר ואדית (לבית אלן) פורסטר, ב-1920.
לאחר מות אשתו הראשונה, הוא התחתן עם פלורנס דלפלין (1849–1926) בשנת 1912. פלורנס, אלמנתם של ג'יימס ביקמן (1848–1902), נינו של ג'יימס ביקמן וגוסטב אמסינק (1837–1909), הייתה בתם של אייזק ק. דלפליין ומתילדה (לבית פוסט) דלפליין (1821–1907).
בסוף המאה ה-19, הוא רכש את בית הדשא והכרכרה בגריסון, ניו יורק.
פיש מת בבית בתו, ג'וליה, באייקן, קרוליינה הדרומית, ב-15 בינואר 1936. הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית סנט פיליפ בגריסון.
ביוגרפיה > צאצאים

דרך בתו ג'וליה, הוא היה סבו של ויליאם לורנס בריז הבן (1909–2000), מייסד ויו"ר קרן Longview for Education in World Affairs and International Understanding, ושל המילטון פיש בריז (1910–1920).
דרך בנו המילטון, הוא היה סבם של המילטון פיש הרביעי (1926–1996), חבר בית הנבחרים של ארצות הברית שכיהן שלוש עשרה קדנציות מניו יורק שכיהן בתפקידו בין השנים 1969 ל-1995, וליליאן ורוניקה פיש התחתנה עם דייוויד ויטמיר הרסט (1915–1986), בנו של ויליאם רנדולף הרסט.
נתן פרלמן

| --- | --- |

 לידה:  2 באוגוסט 1887 Prusice, רפובליקת פולין 
 פטירה:  29 ביוני 1952 (בגיל 64) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט היברון 
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק  בית הספר למשפטים אוניברסיטת ניו יורק 
 מפלגה:  המפלגה הרפובליקנית 
 
נתן דוד פרלמן (באנגלית: Nathan David Perlman;‏ 2 באוגוסט 1887 – 29 ביוני 1952) היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי מניו יורק, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1920 ל-1927.
ביוגרפיה

נולד בפראושניץ שבקיסרות הגרמנית (פרושיצה (אנ') בפולין). ב-1891, בהיותו בן ארבע, היגר לארצות הברית עם אמו, שם התיישבו בניו יורק. לאחר לימודיו בבתי הספר הציבוריים של העיר, למד במכללת העיר ניו יורק ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק. פרלמן סיים את לימודי המשפטים ב-1907, הוסמך כעורך דין ב-1909, ועסק בעריכת דין בניו יורק.
בין 1912 ל-1914 כיהן כסגן התובע הכללי המיוחד של ניו יורק (אנ'), ואחר כך בשנים 1915, 1916 ו-1917 כחבר באספה המדינתית של ניו יורק.
בעקבות התפטרותו של פיורלו לה גוארדיה, התמודד פרלמן מטעם המפלגה הרפובליקנית לקונגרס של ארצות הברית וזכה במושב בקונגרס ה-66 (אנ'), ושוב לקונגרס ה-67 (אנ'), ה-68 (אנ') וה-69 (אנ'). בסך הכל כיהן פרלמן כחבר הקונגרס מ-2 בנובמבר 1920 עד 3 במרץ 1927.
אחרי פרישתו מן הקונגרס חזר לעסוק בעריכת דין. היה ציר באספה המכוננת של מדינת ניו יורק לאישור התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, ולאחר מכן מונה לשופט עירוני בניו יורק, תפקיד שבו כיהן מ-1 במאי 1935 עד 1 בספטמבר 1936.
כיהודי אמריקאי, חשש פרלמן מהתפשטות הנאציזם לארצות הברית. הוא ביקש לשבש עצרות בניו יורק שאורגנו על ידי הבונד הגרמני-אמריקאי, אך לא מצא אמצעים חוקיים לעשות זאת. כשהוא בוחר להתעלם מהחוק, הדיח פרלמן בשיתוף עם הרב והמנהיג היהודי-רפורמי, סטיבן שמואל וייז, את מאיר לנסקי, דמות מרכזית בעולם הפשע המאורגן האמריקאי, אף הוא יהודי, לתקוף באלימות בצורה מאורגנת את העצרות, באמצעות פושעים יהודים. התקפות אלו נמשכו חודשים ארוכים.
בבחירות במדינת ניו יורק ב-1936 (אנ'), התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית לתפקיד התובע הכללי של ניו יורק אך הפסיד לתובע המכהן ג'ון ג'. בנט ג'וניור (אנ'). לאחר מכן מונה לשופט בבית המשפט לדיונים מיוחדים של העיר ניו יורק ב-26 בנובמבר 1936, תפקיד אליו מונה שנית מחדש ב-1 ביולי 1945. בהמשך מונה פרלמן לבית המשפט לערעורים של ניו יורק, בית המשפט הגבוה ביותר במדינה.
פרלמן היה בכיר בקונגרס היהודי האמריקאי, ובשנת 1945 ייעץ וסייע לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית רוברט ה. ג'קסון, שמונה על ידי הנשיא טרומן לשמש כתובע האמריקאי הראשי להעמדתם לדין של פושעי המלחמה הנאצים.
פרלמן נפטר בבית החולים 'בית ישראל' בניו יורק, ונקבר בבית העלמין מאונט היברון (הר חברון) בקווינס.
לקריאה נוספת

מייקל בנסון, גנגסטרים נגד נאצים, מאנגלית: דפנה לוי, מטר: היסטוריה, 2024 (פרטים ביוגרפיים בתחילת פרק 5, מעורבותו של פרלמן בפרשה מתוארת לאורך הספר כולו)