אסט (ארגון)
האימון

תוכנית ההכשרה הסטנדרטית - הטריינינג - כללה שתי סדנאות ארוכות סוף שבוע עם מפגשי ערב בימי חול שביניהם. הסדנאות כללו בדרך כלל כ-200 משתתפים והובלו על ידי המאמן - ה"טריינר". בתחילה הובלו הסדנאות על ידי ורנר ארהרד ובהמשך על ידי אנשים שהוכשרו על ידו. רונלד הייפץ (אנ'), מייסד המרכז למנהיגות ציבורית באוניברסיטת הרווארד, כינה את est "חוויה חשובה שבה מאתיים אנשים עוברים תוכנית לימודים רבת עוצמה במשך שני סופי שבוע ויש להם חווית למידה שנראה ששינתה חלק נכבד מחייהם". אחת מההתרחשויות בטריינינגים הייתה כאשר המאמן התעמת עם משתתפים ספציפיים, אחד מול אחד, ואתגר אותם להיות עצמם ולא למלא תפקיד שנכפה עליהם בעבר על ידי סביבתם או על ידי עצמם.
ההיסטוריון והפילוסוף האמריקאי, ג'ונתן די מורנו (אנ') ציין כי "ייתכן שהמשתתפים היו מופתעים מעוצמת האתגר הפיזי והרגשי הכרוך באימון ועד כמה הוא פילוסופי". הוא כותב שהחלק הקריטי באימון היה להשתחרר מהעבר, דבר שהושג על ידי "חווית" הדפוסים והבעיות החוזרים על עצמם ובבחירה לשנותם. המילה חוויה נועדה להביא למודעות מלאה את החזרה על התנהגויות ישנות ומכבידות. הסמינר ביקש לאפשר למשתתפים לשנות את מצב הנפש שסביבו מאורגנים חייהם, מניסיונות להשיג סיפוק או לשרוד, לחוויה של עצמם שלמים ומושלמים ברגע הנוכחי.
המשתתפים הסכימו לציית לכללי היסוד (ground rules), שכללו אי ענידת שעונים, דיבור רק לפי קריאת המאמן, אי דיבור עם שכניהם, ואי אכילה ושתייה או עזיבת מקומותיהם ללכת לשירותים אלא בהפסקות שנקבעו מדי מספר שעות. משתתפים שהיו זקוקים לתרופות היו פטורים מהכללים הללו, ונאלצו לשבת בשורה האחורית כדי שלא יפריעו לשאר המשתתפים. כללי "כיתת בית ספר" אלו סיפקו מסגרת קפדנית לפיה בוטלו הדרכים הרגילות של אנשים להימלט מהתעמתות עם החוויה שלהם את עצמם. מורנו מתאר את ההכשרה הטובה כצורה של " חקירה סוקרטית ...המסתמכת על כוחה של החוויה הקתרטית המשותפת שאריסטו צפה בה." ארהרד אתגר את המשתתפים להיות הם עצמם במקום לשחק תפקיד שנכפה עליהם ומטרתו ללחוץ אנשים מעבר לנקודת המבט הרגילה שלהם, לפרספקטיבה שממנה יוכלו להתבונן בעמדה שבה הם מחזיקים. כפי שכותב רוברט קיוסאקי בספרו ""אח עשיר, אחות עשירה": "במהלך האימון, התברר בצורה ברורה שרוב הבעיות האישיות שלנו מתחילות בכך שאנחנו לא עומדים בהסכמות שלנו, לא נאמנים להבטחות שלנו, אומרים דבר אחד ועושים דבר אחר. אותו היום המלא הראשון, שדן בכללי בית הספר הפשוטים, היה מאיר עיניים עד כאב, ברור שחלק גדול מהסבל האנושי הוא פונקציה של הסכמים שבורים - לא לעמוד במילה שלך, או שאחרים לא עומדים במילה שלהם".
המפגשים נמשכו מהשעה 9:00 בבוקר עד חצות, או עד שעות הבוקר המוקדמות, עם הפסקת ארוחה אחת. המשתתפים נאלצו למסור שעוני יד ולא הורשו לרשום הערות, או לדבר אלא אם כן נקראו, ובמקרה זה הם המתינו שיביאו להם מיקרופון. היום השני של הסדנה הציג את "תהליך הסכנה". כדרך להתבוננות ולהתעמתות עם הפרספקטיבה ונקודת המבט של עצמם, הועלו קבוצות קטנות של משתתפים לבמה ועומתו עם סיטואציות קיצוניות. הם התבקשו "לדמיין שהם מפחדים מכולם ואז שכולם מפחדים מהם" ולבחון מחדש את דפוסי החיים האוטומטיים שלהם שמנעו מהחיים שלהם לעבוד. לאחר מכן נערכו אינטראקציות ביום השלישי והרביעי, שכיסו נושאים כמו מציאות ואופי הנפש (mind), תוך הסתכלות על האפשרות ש"מה שיש יש", "מה שאין, אינו קיים", וכי "הארה אמיתית זה להבין ולקבל שאתה מכונה" ובשיאו בהבנה שאנשים לא צריכים להיות תקועים עם דרכי ההוויה האוטומטיות שלהם, אלא יכולים להיות חופשיים לבחור את דרכי ההוויה שלהם באופן שבו הם חיים את חייהם. למשתתפים נאמר שהם מושלמים כפי שהם והתבקשו לציין בהרמת ידיים אם הם "קיבלו את זה".
הסופר אליעזר סובל (Eliezer Sobel) אמר במאמרו "This is It: est, 20 Years Later": התייחסתי לאימון כקואן מבריק בזן בודהיזם, המוליך שולל את הנפש לראות את עצמה, ובכך לראות, להיות מודע בו-זמנית למי מבצע את הראייה, רמת תודעה טרנסצנדנטית, מקום מרווח ולא מוגדר, נבדל מהסיפור הישן והעייף שהמוח שלנו מספר לנו ללא הרף על מי שאנחנו, ושאתו אנחנו מזדהים בדרך כלל.