stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טנסי (BB-43)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > פרל הארבור

טנסי עגנה לאורך Battleship Row, מדרום מזרח לאי פורד, בבוקר 7 בדצמבר כאשר היפנים תקפו את פרל הארבור. אוניית המערכה וירג'יניה המערבית הייתה קשורה לצדה, מרילנד לפניה עם אוקלהומה לצדה, ואריזונה מאחוריה. המתקפה היפנית הראשונה הגיעה בסביבות השעה 07:55, מה שגרם לצוות של טנסי לתפוס עמדות קרב; לקח לאנשי הצוות כחמש דקות להפעיל את תותחי הנ"מ של האונייה. האונייה קיבלה פקודות לצאת לדרך כדי להגיב למתקפה, אך לפני שהצוות העלה קיטור בדוודים שלה, היא נלכדה כאשר אוניות המערכה האחרות סביבה ספגו פגיעות משתקות. וירג'יניה המערבית טורפדה וטבעה ואוקלהומה התהפכה לאחר שטורפדה. זמן קצר לאחר מכן, מפציצי צלילה הגיעו מעליהם ומטוסי קרב הפגיזו את סוללות הנ"מ של האוניות. אריזונה התפוצצה לאחר שנפגעה מפצצה חודרת שריון שפוצצה את מחסני התחמושת שלה, ושפכה מזוט בוער למים. הפיצוץ התיז גם שמן בוער מעל הירכתיים של טנסי, והיא הוקפה במהירות באש, שהתחזקה על ידי דליפת נפט מווירג'יניה המערבית.
בשעה 08:20 פגעו מפציצים יפניים בטנסי פעמיים; שתי הפצצות היו פגזים ימיים שהוסבו בעלי קליבר גדול, מאותו סוג שהרס את אריזונה, אך אף אחת מהן לא התפוצצה כראוי. הראשונה חדרה חלקית לגג של צריח III, לא הצליחה להתפוצץ אבל שלחה רסיסים לתוך הצריח מה שהשבית את אחד התותחים. הפצצה השנייה פגעה בקנה התותח המרכזי של צריח II והתפוצצה, ושלחה רסיסי פצצה לכל עבר; אחד מהרסיסים הללו הרג את הקפטן של וירג'יניה המערבית, מרווין ס. בניון, שיצא אל הגשר הפתוח. הפיצוץ השבית את כל שלושת התותחים של הצריח הזה. אף אחת מהפצצות לא גרמה לנזק רציני, אך מחסני האונייה הוצפו כדי למנוע את הסיכון שהשריפות המשתוללות על סיפונה וסביב כלי השיט יתפשטו אליהן ויציתו את מטעני חומר הנפץ המאוחסנים שם. עד 10:30 הצוות דיכא את השריפות על סיפון האונייה, אם כי נפט עדיין בער במים מסביב לאונייה למשך יומיים נוספים. במאמץ להדוף את הנפט הבוער מהאונייה, היא סובבה את המדחפים שלה במהירות של 5 קשרים (9.3 קמ"ש). במהלך הקרב, תותחי הנ"מ של טנסי הפילו או סייעו בהשמדת חמישה מטוסים יפניים.
טנסי נותרה לכודה על ידי אוניות המערכה הטבועות סביבה עד שניתן היה לשחרר את מרילנד לחופשי ב-9 בדצמבר; היא נהדפה לרציף על ידי אוקלהומה כשהתהפכה וטבעה. היה צורך להרוס את הרציפים שאליהם עגנה טנסי כדי לאפשר לה להיגרר החוצה, מכיוון שווירג'יניה המערבית השקועה אילצה אותה באופן דומה להיכנס אליהם. עבודה זו הושלמה עד 16 בדצמבר, מה שאיפשר למשוך את האונייה לאט אל מעבר לווירג'יניה המערבית ואוקלהומה. לאחר מכן היא נלקחה למספנת הצי פרל הארבור לצורך תיקונים. השריפות עיוותו את לוחות גוף האונייה שלה, פגעו בתפרים ושחררו מסמרות, כל אלה היו צריכים להיות מתוקנים לפני שהיא יכלה לצאת לדרך לתיקונים קבועים. לאחר שהגוף היה שוב אטום למים והצריח השלישי שלה קיבל כיסוי תיקון, היא יצאה לדרך לעבר פוגט סאונד לתיקונים קבועים ב-20 בדצמבר, יחד עם מרילנד ופנסילבניה, שגם שתיהן ספגו רק נזק מינימלי בהתקפה. שלוש אוניות המערכה לוו על ידי ארבע משחתות.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > תיקונים, הדרכה ומודרניזציה

בזמן שהייתה בדרך לחוף המערבי, פנסילבניה עזבה את טנסי ומרילנד כדי להגיע לאי מארה לתיקון, בעוד ששתי האוניות האחרות המשיכו ל-Puget Sound. הם הגיעו למספנת הצי ב-29 בדצמבר, שם החלו תיקונים קבועים ומודרניזציה. חלקי הציפוי והחיווט החשמלי של טנסי שנפגעו מהשריפה הוחלפו, ותורן הסריג האחורי שלה הוחלף במגדל קטן. במקום מקלעי קליבר 0.50, היא קיבלה סוללה של 16 תותחי 1.1 אינץ' (28 מ"מ) בצריחים מרובעים ו-14 תותחי אורליקון 20 מ"מ (0.79 אינץ'). גרסאות Mark 11 החדשות של תותחי ה-14 אינץ' שלה החליפו את הקנים Mark 4 הישנים. העבודה הושלמה בסוף פברואר 1942, וטנסי יצאה לדרך ב-25 בפברואר עם מרילנד וקולורדו. שלוש אוניות המערכה יצאו לסן פרנסיסקו, שם הצטרפו לכוח משימה 1, בפיקודו של אדמירל משנה ויליאם ס. פאי. לאחר מכן החלו האוניות בסדרה של תרגילי אימון שנמשכו מספר חודשים כדי להתכונן למערכות הקרובות במרכז האוקיינוס השקט.
בסמוך לאחר קרב מידוויי ב-5 ביוני, לקח פאי את אוניותיו לים כדי להתגונן מפני פלישה אפשרית של הצי הקיסרי היפני לאחר תבוסתו בקרב. עד 14 ביוני, המתקפה הצפויה לא יצאה לפועל, ולכן פי החזיר את כוח המשימה שלו לסן פרנסיסקו. כוח משימה 1 יצא שוב לים ב-1 באוגוסט לאימון נוסף, ובהמשך אותו חודש לווה טנסי את נושאת המטוסים הורנט לפרל הארבור, והגיעה לשם ב-14 באוגוסט. הורנט הייתה בדרכה לקרב גוודלקנל; אדמירל צ'סטר נימיץ לא פרס את טנסי ואת שאר צוות המשימה 1 למערכה בגלל השימוש הרב שלהם במזוט; באותה תקופה במלחמה, לצי היו רק שבע מכליות זמינות לפעילות, לא מספיק להפעיל גם את כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות וגם את אוניות המערכה של פאי. במקום זאת, טנסי חזרה מזרחה ל-Puget Sound לשחזור; בשלב זה, אחותה קליפורניה הובאה לפוג'ט סאונד כדי להיבנות מחדש ביסודיות לאחר המתקפה על פרל הארבור, והצי החליט שצריך לחדש באופן דומה את טנסי.
העבודה על טנסי נמשכה כמעט שנה, והאונייה השתנתה באופן קיצוני. הותקנו בליטות חדשות נגד טורפדו והמידור הפנימי שלה שופר כדי לחזק את עמידותה בפני נזקים תת-מימיים. המבנה העילי שלה שופץ לחלוטין, כאשר מגדל הניווט הישן, המשוריין בכבדות, הוסר ובמקומו הוקם מגדל קטן יותר כדי להפחית את ההפרעה לשדות האש של תותחי הנ"מ. המגדל החדש הוסר מאחת הסיירות מסדרת ברוקלין שנבנתה מחדש לאחרונה. התורן הקדמי הוחלף בתורן מגדל ששיכן את הגשר ומנהל הסוללה הראשי, והארובה השנייה שלה הוסרה, כאשר הדוודים הללו נפלטו לתוך ארובה קדמית מוגדלת. ההגנה האופקית חוזקה במידה ניכרת כדי לשפר את התנגדותה להתקפה אווירית; 3 אינץ' של פלדה לטיפול מיוחד (STS) נוספו לסיפון מעל מחסני התחמושת ו-2 אינץ' (51 מילימטרים) של STS נוספה במקום אחר.
גם חבילת הנשק של האונייה עברה שיפוץ. היא קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי ומכ"מים בקרת אש עבור הסוללות הראשיות והמשניות שלה, כאשר הסוללה המשנית המעורבת של תותחי 5 אינץ' 51 קליבר ו-25 קליבר הוחלפה בסוללה אחידה של 16 תותחי 5 אינץ'/38 קליבר בשמונה צריחים תאומים. אלה נשלטו על ידי ארבעה מנהלי בקרת אש Mk 37. סוללת הנ"מ הקלה עודנה שוב, ומורכבת כעת מ-10 צריחים מרובעים של תותחי בופורס בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') ו-43 תותחי אורליקון בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ'). השינויים הכפילו את צוות האונייה, ל-114 קצינים ו-2,129 מלחים. עם השלמת השחזור, טנסי חזרה לשירות ב-7 במאי 1943 עם צוות שהורכב בעיקר מהמתגייסים האחרונים והחלה בניסויים מול פוגט סאונד. ב-22 במאי, היא יצאה לסן פדרו כדי להצטרף מחדש לצי.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > האיים האלאוטיים

ב-31 במאי, טנסי והסיירת הכבדה פורטלנד יצאו מסן פדרו, לכיוון אדאק, אלסקה, לשם הגיעו ב-9 ביוני. עם הגעתן, אדמירל משנה הווארד קינגמן, מפקד פלגת אוניות המערכה השנייה, עלה על האונייה. האונייה הצטרפה לכוח משימה 16, שאורגן כדי לתמוך במערכת האיים האלאוטיים לכיבוש מחדש של האיים אטו וקיסקה מידי היפנים. בזמן שטנסי הגיעה, כוח המשימה כבר השתלט מחדש על אטו, ולכן טנסי הייתה עסוקה בתחילה בסיורים לאיתור כוחות יפניים שעשויים לפתוח בהתקפת נגד. מפעילי מכ"ם אמריקאים, כולל אלו שהיו על סיפונה של טנסי, שלא הכירו את הפעלת הציוד החדש, דיווחו שוב ושוב דיווחים כוזבים על מגע עם אויב בערפל שכיסה את האזור. האויב כביכול היו למעשה אזורי יבשה מרוחקים שנראו כספינות שהיו הרבה יותר קרובות על מערכי המכ"ם. דיווחים כוזבים אלה הגיעו לשיאם בקרב הפיפס בסוף יולי, למרות שטנסי לא הייתה מעורבת בתקרית זו.
ב-1 באוגוסט, קיבלה טנסי פקודות להתקרב לקיסקה ולהצטרף להפגזה שלפני הפלישה. בשעה 13:10, היא יצאה לטווח, יחד עם אוניית המערכה איידהו ושלוש משחתות. טנסי האטה, פרסה פראוונים מהחרטום שלה כדי לחתוך את כבלי העגינה לכל מוקשים ימיים שעלולים להיות באזור, ושיגרה את מטוסי הסיור שלה ווט OS2U קינגפישר כדי לזהות את נפילת הפגזים שלה. עד השעה 16:10 היא צמצמה טווח למרחק של כ-7,000 יארד (6,400 מטר) מהחוף והיא פתחה באש עם תותחי ה-5 אינץ' שלה. ראות לקויה הפריעה ליכולתם של מטוסי הקינגפישר לצפות באש האונייה, אך היא בכל זאת החלה לירות עם תותחי ה-14 אינץ' שלה בשעה 16:24. היא ירתה שישים פגזי 14 אינץ' לעבר אזור מה שהיה בסיס צוללות יפני לפני שנצרה את האש שלה בשעה 16:45, אז הראות פחתה עוד יותר. לאחר ששחזרה את הפראוונים שלה, היא ושאר האוניות חזרו לאדאק.
שבועיים לאחר מכן, נשלחה טנסי שוב להפגיז את קיסקה מוקדם בבוקר 15 באוגוסט, כעת כדי לתמוך בהנחתת כוחות היבשה. היא פתחה באש בשעה 05:00, מכוונת לסוללות ארטילריה יפניות באי קיסקה הקטן. לאחר מכן היא העבירה את האש עם הסוללה הראשית שלה לכוון סוללות נ"מ על קיסקה עצמה, בעוד תותחי ה-5 אינץ' שלה הציתו עמדת תצפית ארטילרית על קיסקה הקטנה. בעקבות ההפגזה הונחתו החיילים, רק כדי לגלות שהיפנים כבר נסוגו מהאי ביולי. לאחר מכן טנסי עזבה את האלאוטים וחזרה לסן פרנסיסקו ב-31 באוגוסט, שם ערכה אימונים נרחבים. לאחר שמילאה את התחמושת והמחסנים שלה, היא עזבה להוואי לאימון קרב נוסף. משם היא יצאה להברידיים החדשים, שם התכוננה צי הפלישה למבצעים באיי גילברט.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > איי גילברט ומרשל > קרב טאראווה

היעד הראשון של המערכה באיי גילברט ומרשל היה האי בטיו, העמדה היפנית העיקרית באטול טאראווה. בקרב טאראווה שלאחר מכן שהחל ב-20 בנובמבר, טנסי וקולורדו סיפקו תמיכה באש נרחבת בזמן שהנחתים נאבקו לפלס את דרכם לחוף בלחימה; בעוד שהפגזת ההכנה הראשונית השמידה כלי נשק רבים, זה לא הספיק להרוס את הגנות החוף היפניות, שיעור קריטי שהקרב לימד את הכוחות האמריקאים. שתי אוניות המערכה נסוגו מהאזור עם רדת הלילה כדי להפחית את הסיכון להתקפת צוללות יפניות לפני שחזרו למחרת בבוקר. האוניות סיפקו תמיכה נגד מטוסים לצי הפלישה והפגיזו עמדות יפניות כאשר הנחתים הגישו בקשות לתמיכה באש. שתי האוניות נסוגו שוב ללינת הלילה וחזרו מוקדם ב-22 בנובמבר, אז נדחקו היפנים בחזרה לעמדת הגנה קטנה בקצה המזרחי של האי. בשעה 09:07, טנסי החלה בהפגזה של 17 דקות שבה ירתה 70 פגזי 14 אינץ' ו-322 פגזים מהתותחים המשניים שלה.
מאוחר יותר באותו יום, המשחתות פרייז'ר ומיד זיהו את הצוללת היפנית I-35 ואילצו אותה לעלות על פני השטח עם מטעני עומק. תותחי ה-5 אינץ' של טנסי הצטרפו לאלו של המשחתות שירו בצוללת, וקלעו מספר פגיעות לפני שפרייז'ר נגחה והטביעה את I-35. הלחימה על החוף הסתיימה למחרת, 23 בנובמבר, אך טנסי נשארה באזור עד 3 בדצמבר כדי להישמר מפני מתקפת נגד יפנית אפשרית. באותו ערב, היא יצאה לדרך להוואי, שם ב-15 בדצמבר היא הצטרפה לקולורדו ומרילנד למסע לסן פרנסיסקו. שם היא קיבלה סכמת צביעה של הסוואה מסנוורת והחלה באימוני הפגזות נרחבים ב-29 בדצמבר. ב-13 בינואר 1944, היא עזבה להוואי כחלק מקבוצת המשימה 53.5.1, והגיעה למאווי ב-21 בינואר. ג'יימס פורסטל, אז תת-שר הצי, עלה על טנסי באותו יום, וב-29 בינואר יצאה הצי לדרך לאיי מרשל.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > איי גילברט ומרשל > קרב קווג'לין

המבצע הבא, ההסתערות על אטול קווג'לין באיי מרשל, החל ב-31 בינואר. טנסי, פנסילבניה ושתי משחתות יצרו את קבוצת ההפצצות, כאשר טנסי עדיין משמשת כאוניית הדגל של קינגמן, והם עברו לעמדות של כ-2,900 יארד (2,700 מטר) מהאיים התאומים של האטול רואה-נאמור. טנסי שיגרה את מטוסי הקינגפישר שלה בשעה 06:25 ופתחה באש בשעה 07:01, מכוונת לפילבוקסים ואמצעי הגנה אחרים. האש שלה נקטעה על ידי טיסה של מטוסים מנושאת מטוסים, שספגו אש מתותחי נ"מ יפנים; ברגע שהמטוסים האמריקאים פינו את האזור, טנסי הפגיזה את התותחים ושיתקה את האש שלהם. היא שמרה על האש עד השעה 12:00, ואז היא פנתה משם והחזירה את המטוסים הימיים שלה כדי לתדלק אותם. לאחר מכן, היא חזרה לעמדת הירי שלה והפגיזה את רואה ונמור עד השעה 17:00, אז נסוגה כדי לחפות על נושאות המטוסים המלוות של צי הפלישה למשך הלילה.
במהלך ההפגזה של היום הראשון, נחתים עלו לחוף אל חמישה איים קטנים יותר כדי להבטיח את המעבר אל הלגונה, ושולות מוקשים דאגו שהכניסה תהיה פנויה לכוח הפלישה. טנסי, קולורדו והסיירות מוביל ולואיסוויל נכנסו לעמדות ההפגזה שלהם מזרחית לרואה ונמור ב-1 בפברואר וחידשו את הירי בשעה 07:08 לפני נחיתת הנחתים מאוחר יותר באותו בוקר. כוחות קרקע נחתו בחופים בסביבות השעה 12:00, וטנסי ושאר האוניות המשיכו לירות כדי לתמוך בהתקדמותן עד 12:45. הנחתים כבשו את רואה במהירות, אבל המגינים היפנים על נאמור הציגו הגנה חזקה לפני שהובסו למחרת. טנסי הפליגה ללגונה מאוחר יותר ב-2 בפברואר, שם עלו תת אדמירל ריימונד ספרואנס ואדמירל משנה ריצ'רד קונולי כדי להיפגש עם פורסטל, שלאחר מכן ירד לחוף כדי לבחון את שדה הקרב.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > איי גילברט ומרשל > קרב אניווטוק

הכוחות האמריקאים השלימו את כיבוש אטול קווג'לין עד 7 בפברואר, וההכנות למעבר לאטול אניווטוק יותר מערבה החלו מיד. באותו יום, טנסי יצאה לכיוון מג'ורו, שהפכה לאזור המעגן וההיערכות העיקרי של הצי האמריקאי באיי מרשל. שם היא מילאה דלק ותחמושת ולאחר מכן חזרה לקווג'לין, שם התאסף צי הפלישה. ב-15 בפברואר, טנסי, שאליה הצטרפו קולורדו ופנסילבניה, יצאו יחד עם אוניות תובלת כוחות הפלישה, שקיבלו חיפוי מכוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות. סיירות ומשחתות ערכו את ההפגזה הראשונית ב-17 בפברואר בזמן ששולות מוקשים פינו את הנתיב לתוך הלגונה. בשעה 09:15, טנסי הובילה את אוניות תובלת הכוחות לתוך הלגונה והתקרבה ליעד הפלישה הראשוני, האי אנגבי. יחידות קטנות תפסו איים סמוכים שישמשו כבסיסי אש לתותחי שדה, ובשעה מאוחרת של היום, טנסי השתמשה בסוללה המשנית שלה כדי לתמוך בפלוגת סיור של נחתים שהציבה מצופי סימון כדי להנחות את כלי הסער למחרת.
האונייה נותרה בלגונה למשך הלילה ובשעה 07:00 החלה ההפגזה המקדימה של אנגבי; טנסי פתחה באש ב-7:33 והגל הראשון של הנחתים נחת ב-08:44. האי אובטח במהירות והכוחות החלו מיד להתכונן לנחיתה באיים האחרים בלגונה, בעיקר האיים הראשיים אניווטוק והאי פארי. כוחות נחתו על האי הראשון לאחר הפגזת הכנה קצרה, וטנסי בילתה חלק ניכר מ-18 בפברואר במרחק של כ-5,500 יארד (5,000 מטר) מהאי, והפגיזה עמדות יפניות בזמן שהנחתים פילסו את דרכם על פני אניווטוק. באותו לילה, היא ירתה פצצות תאורה כדי להאיר את שדה הקרב ולמנוע ממסתננים יפנים לפרוץ את הקווים האמריקאיים. כשהקרב עדיין משתולל על אניווטוק, טנסי הוסטה כדי לתמוך בנחיתה באי פארי יחד עם פנסילבניה למחרת בבוקר.
כשהיא עוגנת רק 900 יארד (820 מטר) מהחוף, טנסי פתחה במטח אש בשעה 12:04 שנמשך לאורך כל היום ולפנות בוקר של 22 בפברואר, והופרע רק בגלל הצורך להפסיק את האש במהלך התקפות אוויריות כדי להימנע מפגיעה בטעות במטוס אמריקאי. ההפגזה יישרה את האי, הרסה את כל המבנים והפילה את כל העצים באי פארי. האונייה הייתה כל כך קרובה לחוף שניתן היה להשתמש בתותחי הנ"מ שלה בקוטר 40 מ"מ כדי לתקוף את ההגנות היפניות. בשעה 08:52 ב-22 בפברואר, טנסי נצרה את האש שלה כשפלוגות הנחיתה עשו את דרכם אל החוף. לאחר ההפסקה ההיא, היא שוב סיפקה תמיכה באש לנחתים בזמן שהם נלחמו דרך ההגנות היפניות. חיל המצב של האי נפל במהירות והאי הוכרז מאובטח באותו אחר הצהריים. כתוצאה מההפגזות הכבדות ביותר במהלך קרב אניווטוק, האבדות האמריקאיות היו קלות משמעותית מאלו בקרב טאראווה. למחרת, עזבה טנסי למג'ורו, שם הצטרפה לאוניות המערכה ניו מקסיקו, מיסיסיפי ואיידהו והחלה בהכנות למבצע הבא.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > ארכיפלג ביסמרק

טנסי ושלוש אוניות המערכה מסדרת ניו מקסיקו יצאו ב-15 במרץ כחלק מקבוצת משימה שכללה שתי נושאות מטוסים מלוות וחמש עשרה משחתות. היעד של הקבוצה היה הבסיס היפני בקוויאנג בצפון ניו אירלנד, חלק מארכיפלג ביסמרק. המתקפה הייתה חלק מהשלב האחרון של מבצע "גלגל עגלה", התוכנית לבודד ולנטרל את הבסיס היפני הגדול ברבאול; בעוד שהיחידה של טנסי פשטה על קאווינג כהסחת דעת, כוח ימי ינחת באמירו. לאחר מכן ייבנה שדה תעופה להשלמת כיתור רבאול.
האוניות הגיעו ליד קאוויאנג בבוקר 20 במרץ. ראות נמוכה בשל גשמים ועננים נמוכים הסתירה את התקרבותם, ובשעה 07:00 שיגרה טנסי את מטוסי הקינגפישר שלה. קצת יותר משעתיים לאחר מכן, טנסי והאוניות האחרות צמצמו טווח לכ-15,000 יארד (14,000 מטר) ובשעה 09:05, הם פתחו באש תוך כדי הפלגה במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש). האוניות ירו באיטיות כדי להימנע מבזבוז תחמושת, שכן איתור נפילות הפגזים היה קשה בגלל מזג האוויר. סוללת ארטילריית חוף ירתה לעבר טנסי לאחר שצמצמה טווח לכ-7,500 יארד (6,900 מטר); התותחים המשניים שלה השיבו באש מהירה כשהתותחנים היפנים ניסו למצוא את הטווח. פגזים ניתזו קרוב לצד הימני שלה והתותחנים היפנים פספסו אותה מספר פעמים, מה שאילץ אותה להגביר את המהירות ל-18 קשרים (33 קמ"ש) ולפנות כדי להגדיל את הטווח, למרות שהיא לא נפגעה. היא הפסיקה לזמן קצר את הירי לפני שירתה מחדש על סוללת הארטילריה למשך עשר דקות, ולאחר מכן לא ספגה אש נוספת.
טנסי ושאר אוניות המערכה והמשחתות שייטו ליד קאוויאנג במשך שלוש שעות נוספות, והפגיזו מתקנים יפניים וסוללות חוף, אך הראות המשיכה להפריע לתותחנים. בשעה 12:35 השתתקו התותחים האמריקאים והאוניות נסוגו. עד אז נחתו הנחתים על אמירו, שלא הוגנה על ידי הכוחות היפניים. טנסי נותקה מהצי כדי לחזור לפרל הארבור דרך מפרץ פורוויס ואפייט, והגיעה לשם ב-16 באפריל לתחזוקה תקופתית בציפייה למתקפה הגדולה הבאה באוקיינוס השקט.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > איי מריאנה ופלאו > סאיפאן

צי האוקיינוס השקט החל במתקפה הגדולה הבאה שלו, בשם הקוד מבצע פורייגר, הפלישה לאיי מריאנה. הצי חולק לשתי קבוצות, כוח משימה 52, שהיה אמור לתקוף את סייפן וטיניאן, וכוח משימה 53, שיכוון נגד גואם. טנסי הצטרפה לקבוצת ההפצצות של הראשון, קבוצת משימה 52.17, בפיקודו של אדמירל משנה ג'סי אולדנדורף, שכללה גם את קליפורניה, מרילנד וקולורדו. כוח משימה 52 התאסף בהוואי באמצע מאי וערך תרגילי נחיתה מול מאווי וקאהולאווה ולאחר מכן יצא לאיי מרשל. ב-10 ביוני, התייצב כוח משימה 52 כדי להתחיל במבצע, והגיע מסאיפאן שלושה ימים לאחר מכן. בשעה 04:00 ב-14 ביוני, טנסי ושאר TG 52.17 החלו להתקרב לעמדות ההפגזה שלהם מול האי; האוניות הראשונות פתחו באש בשעה 05:39 וטנסי הצטרף אליהן כעבור תשע דקות. היא כיוונה להגנה על החוף שעסקה בשוללי מוקשים בפינוי נתיבים עבור כלי הנחיתה בקצה הדרום-מערבי של האי. מאוחר יותר בבוקר, ניסתה טנסי לדכא סוללות ארטילריה יפניות על טיניאן שירו על קבוצת ההפגזות והשיגה פגיעה בקליפורניה ובמשחתת בריין. לאחר מכן היא הסיטה את תשומת לבה בחזרה לאזור הנחיתה, הפסיקה לבסוף את האש בשעה 13:31 ונסוגה מהאזור. היא בילתה את הלילה במערב האי.
בשעות המוקדמות של 15 ביוני, עבר צי הפלישה לעמדה ובשעה 04:30 החל TG 52.17 בהפגזה לפני הנחיתה. טנסי נצרה את האש שלה עד 05:40, אז שחררה מטח של פגזים מהסוללות הראשיות, המשניות וה-40 מ"מ שלה בטווח של 3,000 יארד (2,700 מטר). כל הירי הופסק בשעה 06:30 כדי לאפשר למטוסי נושאות המטוסים לבצע את התקפותיהם במשך שלושים הדקות הבאות. TG 52.17 חידש את הירי בשעה 07:00 ונמשך עד 08:12, אז החלו האמטרקים וסירות ההיגינס לעשות את דרכם אל החוף. בזמן שהנחתים פילסו את דרכם לחוף בלחימה, טנסי נשארה מחוץ לקצה הדרומי של אזור הנחיתה, וירתה אש חזקה כדי לתמוך בהתקדמותם. סוללה של תותחי שדה 4.7 אינץ' (120 מ"מ) יפנים שהוסתרו במערה בטיניאן פתחו באש על טנסי וקלעו שלוש פגיעות, אחת מהן השביתה את אחד מהצריחים המשניים שלה; השניים האחרים עשו נזק מינימלי והציתו שריפה קטנה. שמונה אנשי צוות נהרגו ועוד עשרים וחמישה נפצעו. האונייה נשארה בעמדה לתמוך בנחתים בסאיפאן, אך באותו אחר הצהריים נסוגה כדי לבצע תיקונים זמניים ולהגן על אוניות תובלת הכוחות מפני התקפת הנגד היפנית הצפויה. היא העסיקה קבוצה של ארבעה מפציצי צלילה שתקפו את הצי באותו ערב, אך לא השיגה עליהם פגיעות.
טנסי חזרה לחוף הפלישה למחרת בבוקר כדי לחדש את מתן סיוע באש, שאותו המשיכה ב-17 ביוני, ועזרה לפנות את הדרך להתקדמות אמריקאית ולפרק את התקפות הנגד היפניות. בשלב זה, הודיעו לספרואנס שצי נושאות המטוסים היפניות מתקרב, כך שהצי כיוון את עצמו מחדש כדי להתמודד עם האיום; טנסי ושאר אוניות המערכה הישנות עברו כדי להגן על אוניות תובלת צי הפלישה. היפנים הובסו על ידי כוח נושאות המטוסים של ספרואנס בקרב ים הפיליפינים שלאחר מכן, בו לא השתתפה טנסי. היא תדלקה מזרחית לסאיפאן ב-20 ביוני לפני שחזרה לאי למחרת כדי לחדש את תפקידי ההפגזה. טנסי עזבה את מריאנה ב-22 ביוני והפליגה לאניווטוק, שם פגשה את ספינת התיקונים הקטור לצורך תיקונים קבועים לנזק שנגרם ליד סאיפאן.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > איי מריאנה ופלאו > גואם וטיניאן

האונייה נשארה באנווטוק עד 16 ביולי, אז יצאה לדרך יחד עם קליפורניה, שהוקצתה כעת ל-TG 53.5, קבוצת ההפגזות לפלישה לגואם. האוניות הגיעו לגואם שלושה ימים לאחר מכן ובבוקר 20 ביולי הן הצטרפו להפגזת האי שהחלה שנים עשר ימים לפני כן. האוניות של TG 53.5 ירו על עמדות יפניות ברחבי האי לאורך כל היום. למחרת בבוקר, הם המשיכו בהפגזות כשכוחות היבשה הסתערו על החופים. טנסי נסוגה מאוחר יותר באותו היום ויצאה לסאיפאן ב-22 ביולי כדי לחדש את התחמושת שלה. טיניאן היה האי הבא שהותקף, וטנסי הגיעה לאי זה מוקדם למחרת בבוקר כחלק מהפגזת הסחה שנועדה להונות את המגינים היפנים באשר למקום הנחיתה. היא הפגיזה את החוף הדרום-מערבי לאורך כל הבוקר ואחר הצהריים לפני שנסוגה ללינת לילה.
טנסי חזרה לטיניאן ב-24 ביולי, הפעם בשייט מול החוף הצפון מערבי של האי יחד עם קליפורניה, לואיסוויל וכמה משחתות. קבוצת ההפגזות שחררה שלל פגזים מטווח של כ-2,500 יארד (2,300 מטר) מ-05:32 עד 07:47, אז התקיפו הנחתים את החוף. האוניות נשארו בעמדה עד 26 ביולי, והעניקו תמיכה לנחתים בזמן שנלחמו במגינים היפנים. במהלך ההפגזה, טנסי וקליפורניה שיטחו את טיניאן טאון עם מטח של 480 פגזים מהסוללות הראשיות שלהם ו-800 תותחי פגזים מה-5 אינץ' שלהן. טנסי הסתובבה לסאיפאן ב-27 ביולי כדי למלא דלק ותחמושת לפני שחזרה למחרת. היא שוב יצאה לתחמושת נוספת בסאיפאן ב-29 ביולי וחידשה את תפקידי ההפגזה ב-30. באותו בוקר, אחד מהפרוואנים שלה התנגש בטעות במטוס תצפית OY-1, מה שגרם לשני המטוסים להתרסק ולהרג שני צוותי האוויר. הלחימה על החוף נמשכה עד בוקר 31 ביולי, ובשעה 08:30 חדלה טנסי לירות. לאחר עצירה בסיאפאן, היא יצאה לגואם, שם הקרב עדיין השתולל, כדי לספק תמיכה באש עד 8 באוגוסט.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > איי מריאנה ופלאו > אנגאור

לאחר מכן, האונייה יצאה לדרך עם קליפורניה ולואיסוויל, פנתה לאניווטוק ולאחר מכן לאספיריטו סנטו בהברידיים החדשים, והגיעה לשם ב-24 באוגוסט. משם היא עברה לטולאגי, שם השתתפה באימוני תקיפה אמפיביים. המבצע הגדול הבא יהיה כיבוש מחדש של הפיליפינים, אבל כדי לאבטח את האגף הדרומי ולכבוש את נתיבי קוסול לשימוש כאזור היערכות, החליט הפיקוד העליון שיש לפלוש אחר כך לאיים פלליו ואנגאור. טנסי שובצה לכוח שהופקד לנחות באי האחרון.
מוקדם ב-12 בספטמבר, אוניות קבוצת ההפגזות - טנסי, פנסילבניה, ארבע סיירות וחמש משחתות - החלו בהפצצת אנגאור. היא פתחה לראשונה באש בתותחים הראשיים והמשניים שלה בשעה 06:32 בטווח של 14,000 יארד (13,000 מטר), אבל כשההגנה היפנית הושמדה במהלך הבוקר, היא צמצמה לטווח של 3,750 יארד (3,430 מטר), ואז סוללת ה-40 מ"מ שלה פתחה באש. האונייה קיבלה הוראה להשמיד מגדלור אבן גדול כדי למנוע מהיפנים להשתמש בו כעמדת תצפית, אך לאחר שפגעה בו שלוש פעמים, הוא נותר לעמוד, ולכן היא העבירה אש למטרות אחרות. בשילוב עם תקיפות אוויריות חוזרות ונשנות של נושות המטוסים, האוניות פגעו בעמדות יפניות ברחבי האי במשך חמישה ימים. שולי מוקשים פינו ערוצים לחוף הנחיתה בחוף המערבי של האי.
במהלך ההפגזה ב-15 בספטמבר, טנסי נותקה לפלליו הסמוכה כדי לתרום מהאש שלה לנחיתה שם. למחרת, היא חזרה לאנגאור וחידשה את ההפגזה שם. מתוך כוונה להרוס את המגדלור, טנסי נכנסה לעמדה, אבל בזמן שהיא סובבה את התותחים שלה לעבר המטרה, הסיירת הקלה דנוור ירתה מטח של פגזים 6 אינץ' (150 מילימטרים) שהרסו את המגדלור. ב-17 בספטמבר, דיוויזיית הרגלים ה-81 של הצבא הסתערה על החופים, וטנסי נשארה ליד החוף כדי לספק תמיכה באש במשך היומיים הבאים. חיל הרגלים האמריקני נתקל בהתנגדות רצינית מעט, וחיל המצב היפני הושמד עד 20 בספטמבר, מה שאיפשר לטנסי להפליג לנתיבי קוסול, שם היא מילאה דלק ותחמושת. ב-28 בספטמבר היא עזבה למנוס באיי אדמירליטי כדי להתחיל בהכנות למבצעי הפיליפינים. שם, אדמירל משנה תיאודור א' צ'נדלר החליף את קינגמן כמפקד פלגת אוניות המערכה השנייה.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה > פעילות בפיליפינים > לייטה

טנסי החלה את המסע לפיליפינים ב-12 באוקטובר כחלק מהצי ה-7, בפיקודו של תת-אדמירל תומאס קינקייד. הצי נשא שני קורפוסים של הצבא שהיו אמורים לנחות בחוף המזרחי של לייטה. טנסי, קליפורניה ופנסילבניה הוטלו לתמוך בקורפוס שהיה אמור לנחות בדולאג; הם היוו חלק מקבוצת ההפגזות שעדיין הייתה בפיקודו של אולדנדורף. פעולות טיהור מוקשים לפינוי נתיבים לתוך מפרץ לייטה החלו ב-17 באוקטובר, ולמחרת בבוקר מוקדם אולדנדורף שלח את כוחו למפרץ מעט אחרי השעה 06:00. הם הפליגו במהירות איטית, מאחר ששולות המוקשים טרם סיימו את משימתם. האוניות הגיעו לעמדות ההפגזה שלהן בשעות המוקדמות של 19 באוקטובר, ובשעה 06:45 החלו טנסי והאניות האחרות בהפגזה, שנמשכה לאורך כל היום והביאה לתגובה יפנית מועטה, מלבד מפציץ בודד שלא הצליח לפגוע באף אחת מהאוניות. עם רדת הלילה, האוניות נסוגו ותפסו את עמדות הלילה שלהן מחוץ למפרץ.
טנסי חזרה למפרץ למחרת בבוקר, וחידשה את הירי בשעה 06:00, וכיוונה בתחילה לעבר החופים שבהם נועדו כלי הנחיתה לעלות לחוף מאוחר יותר באותו הבוקר. שלוש וחצי שעות לאחר מכן, סירות ההיגינס החלו לשוט לחוף, וברגע שהחלו לרדת מהכוחות בשעה 10:00, טנסי וכלי השיט האחרים העבירו את האש יותר פנימה כדי לשבש התקפות נגד יפניות ולהכין את הדרך לכוחות הקרקע להתקדם. הנחיתה הפעילה את הפיקוד העליון היפני ליזום את מבצע Sho-Gō 1, מתקפת נגד מסובכת שכללה ארבעה ציים נפרדים שהתכנסו לעבר צי הפלישה של בעלות הברית כדי להשמיד אותו. בעוד הכוחות היפנים עשו את דרכם לפיליפינים, טנסי המשיכה לפעול מול ראש החוף; ההתנגדות היפנית לחוף לא חייבה תמיכה באש כבדה, אך התקפות אוויריות מוגברות העסיקו את טנסי במתן הגנה נגד מטוסים לצי. בליל 21 באוקטובר, התובלה War Hawk נגחה בטעות בטנסי בזמן שהספינה האחרונה שכבה בתוך מסך עשן. לטנסי לא נגרם נזק ולא היו נפגעים. המבצעים נמשכו ללא תקלות במשך הימים הבאים, אם כי ב-24 באוקטובר, קיבל מפקד האונייה הודעה שהצי היפני צפוי לתקוף באותו לילה.