stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלברט אברהם מייקלסון
חייו

אלברט מייקלסון נולד בפרוסיה (בעיר שנמצאת עתה בתחום פולין) לאב שהתפרנס ממסחר. המשפחה היגרה לארצות הברית כאשר הוא היה בן שנתיים. הוא גדל בקליפורניה ונבדה.
לאחר לימודיו בתיכון, החל ללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס. בעקבות הישגיו במדעים ועל אף שלא הצטיין בימאות, הוצע לו לשמש כמדריך למדעים של האקדמיה. בשנים 1880–1882 השתלם אצל הרמן פון הלמהולץ ובפריז.
ב-1881 התפטר משירותו בצי האמריקאי והצטרף כפרופסור למכון הטכנולוגי ע"ש קייס שבקליבלנד במדינת אוהיו. שם ערך ב-1887 יחד עם אדוארד מורלי את הניסוי הקרוי על שמם, שנחשב לאחד מן הניסויים החשובים ביותר בהיסטוריה של הפיזיקה. הוא פורש כראיה המוצקה הראשונה נגד נכונות תאוריית האֶתֶר, אשר הייתה התאוריה השלטת בקרב הפיזיקאים עוד מתחילת המאה ה-18. מטרת הניסוי הייתה לבדוק את מהירות כדור הארץ באתר. מטרתם לא הייתה להוכיח או להפריך את קיום האתר, משום שקיומו נחשב במאה ה-19 לעובדה מדעית שמעטים פקפקו בה. כדי למדוד את מהירות כדור הארץ הם השתמשו בשיטה אופטית-התאבכותית הידועה בשם "אינטרפרומטריה". הרעיון מאחורי הניסוי היה לצרף שתי קרני אור, אשר אחת מהן נעה בכיוון התקדמות כדור הארץ, והשנייה נעה בניצב. בהנחה שהאור מתקדם בתווך כלשהו-באתר- ושכדור הארץ נע ביחס אליו, צריך להיות הבדל במהירויות שתי הקרניים, והאינטרפרומטר של מייקלסון מורלי היה רגיש מספיק בשביל למדוד הבדל זה. ממדידת ההבדל ניתן היה להסיק את מהירות כדור הארץ. חשיבותו של הניסוי התבטאה בין היתר גם בקבלת תורת היחסות של אלברט איינשטיין ובפיתוח האינטרפרומטריה. על עבודה זו, לצד פיתוח ענף האינטרפרומטריה, הוענק בשנת 1907 פרס נובל לפיזיקה למייקלסון.
בשנת 1892 התמנה לפרופסור לפיזיקה הראשון באוניברסיטת שיקגו.
הוא נפטר בפסדינה, קליפורניה.
אותות הוקרה וחברויות

ב-1888 קיבל את פרס רמפורד.
ב-1907 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה. הוא היה האמריקאי הראשון שזכה בפרס.
ב-1907 החברה המלכותית העניקה לו את מדליית קופלי.
ב-1912 קיבל את מדליית אליוט קרסון.
ב-1916 קיבל את מדליית הנרי דרייפר מטעם האקדמיה הלאומית למדעים.
ב-1923 הוענקה לו מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה.
ב-1923 קיבל את מדליית פרנקלין.
על שמו נקרא מכתש על הירח.
מייקלסון היה חבר בחברה המלכותית, באקדמיה הלאומית למדעים (NAS), באגודה האמריקאית לפיזיקה (APS) ובאגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS).
ראו גם

ניסוי מייקלסון-מורלי
לקריאה נוספת

אמיל פוירשטיין, יהודים מפורסמים במדע, 1956. עמ' 181–193.
ערוץ TNT (רוסיה)

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קטגוריה:  בידור
 תאריך השקה:  1998 
 בעלות:  גזפרום-מדיה, מדיה מוסט 
 שפה:  רוסית
 משרד ראשי:  מוסקבה 
 אזור קליטה:  רוסיה, אוקראינה, בלארוס, אסטוניה,   לטביה, ליטא, קזחסטן, אירופה,   אפריקה, צפון אמריקה, אסיה, ישראל ואזור מדינות חבר העמים.
 שיטת שידור:  PAL, DVB
 הצפנה:  וידאוגרד, שידור לוויני חופשי, הפצה ברשתות הכבלים והלוויין
 
 tnt-online.ru
 
מסמלי הערוץ.
TNT (ברוסית: ТНТ; נהגה בעברית טה.אן.טה) הוא ערוץ בידור פדרלי בטלוויזיה הרוסית אשר הוקם בשנת 1998. משדר עבור למעלה מ-100 מיליון איש וכ-1,050 ערים ברחבי רוסיה. הערוץ נמצא בבעלות חברת גזפרום-מדיה והוא במקום החמישי במד הפופולריות ברוסיה.
זהו ערוץ בידור שהוקם על ידי ולדימיר גוסינסקי כחלק מתאגיד התקשורת מדיה מוסט שבבעלות איל התקשורת גוסינסקי, שהיה מעורה גם בהקמת ערוץ NTV. רומן פטרנקו הוא מנכ"ל הערוץ מאז יולי 2002.
היסטוריה

הערוץ הוקם בספטמבר 1997 על ידי חברת החזקות התקשורת "מדיה מוסט" של ולדימיר גוסינסקי. למנכ"ל הערוץ הראשון מונה סרגיי סקבורצוב, שהיה קודם מנכ"ל CTC. הערוץ החל את שידוריו בינואר 1998. משמעות ראשי התיבות TNT הייתה בתחילה: "הטלוויזיה החדשה שלך" (ברוסית: «Твоё новое телевидение»).
באוגוסט 2000, בשל שרפה במרכז הטלוויזיה אוסטנקינו שבמוסקבה, הערוץ העביר חלק מזכויות השידור שלו לערוץ NTV, ובשנת 2001 היה הערוץ יחד עם ערוץ NTV בסכנת סגירה, כאשר המשטרה הרוסית פשטה על משרדי תאגיד מדיה מוסט והאשימה את בעלי התאגיד בהעלמת מס. לאחר החשכת ערוץ NTV, רבים מכתבי הערוץ עברו לעבוד בערוץ TNT ואחר כך עברו לערוץ TV-6, שנסגר לבסוף.
ב-2002 נרכש הערוץ על ידי חברת ההחזקות גזפרום-מדיה. בפברואר 2003 החל הערוץ להתמקד בשידורי תוכניות מציאות ותוכניות בידור שונות.
החל מ-2 בנובמבר 2011 הערוץ נכלל ברשימת הערוצים הפדרליים. במחצית הראשונה של שנת 2011 הופסקו שידורי הערוץ באוזבקיסטן, וב-2012 הופסקו שידוריו בבלארוס, עקב שלל תוכניות סאטירה שהופקו ומתחו ביקורת על טיב המשטר הרודני שם.
תוכניות, סדרות וסרטים פופולריים

רחובות הפנסים השבורים (Улицы разбитых фонарей)
סוכן הביטחון הלאומי (Агент национальной безопасности)
"חלון" תוכנית אירוח פופולרית בהנחיית דמיטרי נאגייב
"Comedy Club" תוכנית סטנד-אפ פופולרית, רצה מאז 2005
"מעבר לזכוכית" (За стеклом) הגרסה הרוסית לתוכנית "האח הגדול", עלתה לאוויר ב-2001 בערוץ TV-6 והמשיכה שידוריה בערוץ TNT. הייתה לתוכנית הריאליטי-שואו הראשונה ברוסיה.
"רוסיה שלנו" (Наша Russia) תוכנית טלוויזיה קומית. מורכבת מסדרת מערכונים בידוריים וסאטיריים, המציגים את האנשים הטיפוסיים שחיים ברוסיה ואת המציאות היומיומית ברוסיה. התוכנית משתמשת בפורמט שהוצג קודם לכן בסדרה הבריטית "הממלכה הקטנה". הערוץ הפיק אחר כך סרט קולנוע באורך מלא עם כוכבי התוכנית בשם "רוסיה שלנו: ביצי הגורל" (Наша Russia. Яйца судьбы).
"זייצב פלוס אחד" (Зайцев+1) היא סדרת טלוויזיה קומית אודות בחור מאוהב אנושות הסובל מסכיזופרניה ופיצול אישיות.
"בארוויחה" סדרה אודות תלמידים עשירים ומפונקים בבית ספר יוקרתי
טרילוגיית סרטי "הסרט הטוב ביותר" שהיו לשלושה סרטי קאלט ופארודיה על סרטים רוסיים שוברי קופות .
"המתמחים" (Интерны) - סדרת סיטקום רוסית על מחלקת רפואה פנימית בבית חולים מוסקבאי.
"אוניבר" (Универ) - סדרה קומית אודות חיי הסטודנטים במעונות הסטודנטים, בשנת 2012 יצא המשך לפרקי הסדרה אשר נקרא "אוניבר - מעון חדש" והוא עדיין משודר בערוץ
מלחמת המנבאים (битва экстрасенсов)
דום 2 (дом 2) - תוכנית ריאליטי על מספר משתתפים הגרים בבית משותף. בתוכנית זו אולגה בוזובה השתתפה ארבע שנים ועברה להנחות אותה. בשנת 2020 השידורים הופסקו לאחר 6077 פרקים.
אתחול (перезагрузка)
מאושרים ביחד (СЧАСТЛИВЫ ВМЕСТЕ) - סדרת טלוויזיה קומית המספרת על משפחה בת 4 נפשות שאין לה הרבה כסף, בשנת 2012 שודרה העונה השישית של הסדרה. הסדרה היא הגרסה הרוסית לסדרה נשואים פלוס.
מי הבוס (кто в доме хозяин) סדרת טלוויזיה קומית פופולרית אשר שודרה משנת 2005 עד שנת 2006. הסדרה מספרת על אב לבת שאשתו נפטרה אשר עובר מעיר פרובינציאלית קטנה למוסקבה בה הוא עובד כעוזר בית בביתה של דריה פיורוגובה גרושה ואם לבנה בן ה-10.
בחורים אמיתיים (реальные пацаны) - סדרת טלוויזיה קומית על מספר בחורים אשר מנסים להיות קשוחים, בנובמבר 2012 התחיל הערוץ לשדר פרקים חדשים בסדרה
חוק האבנים הפרועות (Закон каменных джунглей) סדרת פשע פופולרית שרצה משנת 2015
משטרת הפרשים סדרת משטרה קומית שרצה משנת 2018
מוסקבה זורחת, סדרה קומית. מהווה עיבוד ל"פילדלפיה זורחת".
צ'רנוביל: אזור ההרחקה, סדרת מדע בדיוני
פרויקט אנה ניקולאייבנה, סדרת דרמה קומית משטרתית ומדע בדיונית
257 סיבות לחיות, סדרת דרמה
הוסר, סדרה קומית בכיכובו של גאריק חרלמוב
החופשה, סדרה קומית בכיכובו של דמיס קאריבידיס
המופע של ווליה, תוכנית טוק שואו בהנחיית הקומיקאי פאבל ווליה
ערוצי-בת

NTV
NTV-MIR
NTV+
ZAKON TV
NTK (קזחסטן)
TNT-BRAVO (מולדובה)
TNT4
הפיגוע בוואדי חרמיה (2002)

ערך זה עוסק בפיגוע בוואדי חרמיה ב-2002. אם התכוונתם לפיגוע באותו מקום ב-2024, ראו .
| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |

 תאריך:  3 במרץ 2002
 תאריך עברי:  י"ט באדר ה'תשס"ב
 מקום:  ואדי חרמיה, מועצה אזורית מטה בנימין
 קואורדינטות:  31°59′31″N 35°14′58″E﻿ / ﻿31.99192°N 35.249488°E﻿ / 31.99192; 35.249488
 סוג:  פיגוע ירי
 הרוגים:  10
  (למפת דרום השומרון מוגדלת) הפיגוע בוואדי חרמיה(למפת דרום השומרון רגילה) הפיגוע בוואדי חרמיה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בוואדי חרמיה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הפיגוע בוואדי חרמיה
 
הפיגוע במחסום המשטרה הבריטית בוואדי חרמיה היה פיגוע ירי שביצע צלף פלסטיני בשעות הבוקר של 3 במרץ 2002. בפיגוע נהרגו עשרה ישראלים, שבעה מהם חיילים ושלושה אזרחים.
היה זה הפיגוע הקשה ביותר מסדרה בת שלושה פיגועים שאירעו בזמן קצר וכוונו כנגד מחסומי צה"ל בשומרון, ובזיכרון הקולקטיבי הישראלי נתפס חודש זה שבתחילתו אירע הפיגוע כ"מרץ השחור".
רקע

ואדי חרמיה הוא אחד מיובליו העיליים של נחל שילה, הזורם מכיוון סינג'יל בכיוון דרום-מערב לסילוואד. משני צדדיו של הואדי משתרעות שלוחות השולטות על הואדי, בו עובר כביש 60. מעבר הכביש בתוך ואדי צר ועמוק הנשלט משני צידיו הוא נקודת תורפה ביטחונית, שנוצלה כבר בתקופות קדומות למטרות פליליות וביטחוניות, ובאזור שרידים של מבצרים שהוקמו להגנת הדרך מתקופות שונות. תרגום שמו של הואדי הוא 'נחל השודדים', שם המאזכר אירועים פליליים רבים שהיו במקום בעבר. בתקופת המרד הערבי הגדול הוקמה במקום תחנת משטרה, בשל התקפות על התנועה במקום (כביש 60 שימש בתקופה זו ככביש העיקרי המקשר בין ירושלים לצפון הארץ, עד לסלילת כביש 4 ב־1936). לאחר הסכמי אוסלו נסלל כביש עוקף לכביש 60 בין ירושלים לסילוואד, ממזרח לכביש המקורי. נקודת החיבור בין שני הכבישים הייתה בפתח הואדי (צומת 60–465, מעט מדרום למבנה המשטרה הבריטי). בראשית האינתיפאדה השנייה נרצחו במקום שני ישראלים בפיגוע ירי. נכון לראשית 2002 היה במקום מחסום צבאי מאויש.
בחודש פברואר 2002, ימים ספורים לפני אירוע זה אירעו שני פיגועים דומים במחסומי צה"ל בשומרון (בסורדא ובעין עריכ) בהם נהרגו 7 חיילי צה"ל.
הפיגוע

בבוקר ה-3 במרץ 2002 בסביבות השעה 6:00, התמקם המחבל הצלף פלסטיני טהאר חאמד בעמדה מוסתרת על השלוחה הצופה על המחסום ממערב (במרחק של כ-100 מטרים), ופתח בירי מדויק אל שני חיילים שניצבו מתחתיו על הכביש. לאחר שפגע בשני החיילים שהיו גלויים בעמדה, יצאו חבריהם להשיב אש, אך בשל טעות בזיהוי מקור הירי (זיהוי מוטעה של הירי מהשלוחה המזרחית) חשפו את עצמם וכך הצליח המחבל לפגוע ולהרוג את כל ארבעת החיילים הנוספים שאיישו את העמדה. בשלב זה, החליף המחבל את המחסנית והמתין לבאות.
לאחר כ-5 דקות הגיע למחסום ג'יפ צבאי, ממנו זינקו שלושה חיילים, שניים משני צדי הרכב ואחד מאחוריו. הצלף הפלסטיני פגע גם בשלושתם והם נותרו מוטלים לצדי הרכב. לאחר דקות ספורות הגיע למחסום רכב אזרחי ישראלי ובו שלושה נוסעים, הצלף הצליח לפגוע באחד מהם והשניים האחרים הצליחו להימלט לתוך המחסום ולהסתתר מאחורי מבנה. בהמשך הגיע רכב אזרחי נוסף, ממנו יצא אדם חמוש באקדח שנורה אף הוא במקום. נהג נוסף שהגיע אחר כך ברכבו למחסום נורה בתוך הרכב. רכב נוסף הגיע למחסום ממנו יצא אדם חמוש ברובה שתפס מחסה וניסה להשיב אש, גם הוא לא הצליח לאכן היטב את מקור הירי ונפגע מאש המחבל. בשלב הזה התפוצץ כלי הנשק בידי המחבל והתפרק, הוא נטש אותו ונסוג לכיוון צפון-מערב לאזור סינג'יל - ג'ילג'יליא.
תוצאות האירוע היו קשות – 10 הרוגים (7 חיילים ו־3 אזרחים) ומספר פצועים. על רקע הפיגוע במחסום עין עריכ, שלושה שבועות קודם לכן, והפיגוע במחסום סורדא שאירע לפניו, התערערה תחושת הביטחון בשטחי יהודה ושומרון.
לאחר הפיגוע

בתחקיר הראשוני לאחר הפיגוע שיערו החוקרים כי הירי בוצע בידי מפגע בודד, אך בהמשך הועלתה סברה כי היו לו שותפים. מציאת הרובה השבור הפתיעה אף היא את החוקרים והועלתה ההשערה כי הוא הושאר שם בכוונה לשם הטעייה או סיבה אחרת, כשלמעשה הירי בוצע באמצעות רובה צלפים חדיש ומשוכלל. בהמשך הועלתה השערה בכלי תקשורת ישראלים לפיה ביצע את הפיגוע שכיר חרב, חבר המחתרת האירית. בדיעבד התבררו השערות אלו כשגויות.
במשך שנתיים וחצי לא הייתה זהותו של היורה ידועה, רק בליל 3 באוקטובר 2004 עצר כוח מגדוד דוכיפת את תאאר כאיד קדורה חמאד, פלסטיני רווק בן 24 מהכפר סילואד, שהודה כי הוא ביצע את פיגוע הירי כמפגע בודד, בנשק ישן מדגם גאראנדM1 שמצא מספר שנים קודם לכן והתאמן בו. לדבריו, ארך הירי כולו 20 דקות והוא ירה בו 30 כדורים בלבד. עד אשר התפרק הנשק בידיו בשל הירי.
על מבצע הפיגוע נגזרו 11 מאסרי עולם. הסרט הפלסטיני "Eyes of a Thief(אנ')" (בערבית: عيون الحراميه) שיצא לאקרנים ב-2014 מבוסס בחלקו על הפיגוע בוואדי חרמיה.
לאחר הפיגוע הוסר המחסום בוואדי חרמיה לצמיתות.
ב-22 במרץ 2022 התקיים במקום טקס לציון 20 שנה לפיגוע.
ראו גם

הפיגוע בוואדי חרמיה (2024)
ביאורים

↑  שמות ההרוגים: סרן אריאל חובב, רס"ל רפאל לוי, רס"ל אברהם עזרא, רס"ל יוחאי פוראת, סגן דייוויד דמלין, רס"ל במילואים כפיר וייס, רס"ל במילואים ערן גד, ואדים בלגולה, סרגיי בטורוב ויצחק דידי
הערות שוליים

↑  עמוס הראל, אחרי שנתיים: נעצר הצלף שהרג 10 ישראלים במחסום ואדי חרמיה, באתר הארץ, 5 באוקטובר 2004.
↑  20 שנה לפיגוע בצומת המשטרה הבריטית, באתר 0404
בלאמהאוס הפקות

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 מייסדים:  ג'ייסון בלאם 
 תקופת הפעילות:  2000–הווה (כ־25 שנים) 
 מיקום המטה:  לוס אנג'לס 
 ענפי תעשייה:  תעשיית הסרטים, יצירת קולנוע 
 הכנסות:  1,042,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
 רווח תפעולי:  346,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
 רווח:  422,000,000 דולר אמריקאי (נכון ל־2020) 
  
 blumhouse.com
 
בלאמהאוס הפקות (באנגלית: Blumhouse Productions) היא חברת הפקת סרטים אמריקאית בבעלותו של ג'ייסון בלאם, המפיקה בעיקר סרטי אימה.
החברה נוסדה בשנת 2000 ומתמחה בהפקת סרטים בתקציבים נמוכים שזכו להצלחות גדולות, בעיקר סרטי אימה וסרטי Found Footage, תחום שבו נחשבים חברת בלאמהאוס וג'ייסון בלאם למובילים. בין הפקותיה הרבות של החברה נמנות סדרת פעילות על-טבעית, סדרת האלווין, סדרת הרוע שבפנים, סדרת הטיהור, ספליט, מז"ל טוב, תברח, אנחנו ומייגן. בנוסף לסרטי אימה, בלאמהאוס הפיקה מספר קטן של סרטי דרמה כמו וויפלאש ושחור על לבן.
היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 2000 על ידי המפיק האמריקאי-יהודי ג'ייסון בלאם (Jason Blum), הבכיר בחברת ההפקות מירמקס. החברה התמחתה בהפקת סרטים בתקציב שנע בין 3 ל-5 מיליון דולר, כשרק סרטי המשך זוכים לתקציב גבוה יותר וגם הוא עד 10 מיליון דולר. הסרטים מצולמים בדרך כלל בארצות הברית ובלוס אנג'לס בפרט ובלוחות זמנים קצרים.
ההצלחה הגדולה הראשונה של החברה הייתה ב-2009 בסרט "פעילות על-טבעית" שגרף הכנסות של מעל 193 מיליון דולר וגם סרטי ההמשך שלו זכו להצלחה רבה.
הצלחות בולטות נוספות היו סדרת הסרטים "הרוע שבפנים", שהראשון בהם רשם הכנסות של 97 מיליון דולר, חלקו השני 162 מיליון דולר, השלישי 113 מיליון דולר והרביעי 165 מיליון דולר. "רוח זדונית" עם הכנסות של כ-78 מיליון דולר, סדרת סרטי "הטיהור", הסרטים "הביקור" ו"ספליט" בבימויו של מ. נייט שאמלאן שהיה גם שותף להפקתם, סדרת סרטי "Ouija" והסרט "מז"ל טוב". הסרט "תברח" שהפיקה החברה ב-2017 זכה מעבר להצלחה גדולה בקופות עם 255 מיליון דולר הכנסות גם לשבחים בביקורות עם ארבע מועמדויות לפרס אוסקר וזכייה בפרס אינדפנדנט ספיריט לסרט ולבמאי הטוב ביותר. החברה הפיקה את הסרט "ויפלאש" של דמיאן שאזל, הסרט זכה בפסטיבל סאנדנס, היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר כולל לסרט הטוב ביותר, וזכה בשלושה.
החברה עוסקת גם בהפקת סדרות וסרטי טלוויזיה. בין השאר הייתה שותפה להפקת סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "הג'ינקס" ששודרה ב-HBO וזכתה לשבחים רבים ובפרס פיבודי, הפיקה את סרט הטלוויזיה "הלב הרגיל" ששודר ב-HBO ועליו זכה בלאמהאוס בפרס אמי, ואת הסדרה "חפצים חדים" בכיכובה של איימי אדמס.
בשנת 2011 העניקה "בלאמהאוס" זכות ראשונים לחברת אולפני יוניברסל על סרטים שהחברה תפיק. ביולי 2014 נחתם הסכם חדש שתוקפו עשר שנים, ובמסגרתו הפכה "בלאמהאוס" לשותפה בהפקות לטלוויזיה ולשידור בכבלים של "יוניברסל".
הערות שוליים

↑  Blumhouse’s Upcoming UNFRIENDED 2 Gets “Likes”. Found Footage Critic, October 2, 2017
↑  cunningham, Todd, Blumhouse Signs 10-Year Production Deal With Universal Pictures. The Wrap, July 20, 2014
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007342199805171  LCCN: no2010056477  VIAF: 149334254   WorldCat (עם VIAF): 149334254
דגל שווייץ

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל לאומי
 יחס אורך/גובה:  1:1
 קבלת מעמד רשמי:  1841
 מוטיבים עיצוביים:  דגל אדום, צלב יווני לבן
 גרסאות נוספות

 
  דגל הצי האזרחי
דגל שווייץ (בגרמנית: Fahne der Schweiz, בצרפתית: Drapeau de la Suisse, באיטלקית: Bandiera della Svizzera וברומאנש: Bandiera da la Svizra) הוא דגלה הלאומי של שווייץ. עיצובו הוא ריבוע אדום שבמרכזו צלב יווני - צלב שווה זרועות - בצבע לבן. כל זרוע של הצלב ארוכה ב-1/6 מרוחבה.
הדגל מבוסס על הדגל של קנטון שוויץ, והצבעים והעיצוב מושפעים מהקיסרות הרומית הקדושה.
ראו גם

סמל שווייץ
המנון שווייץ
דגלי הקנטונים של שווייץ
יונתן דנילוביץ'

| --- | --- |

יונתן דנילוביץ' בבית השגריר האמריקאי ביום הבינלאומי נגד הומופוביה, מאי 2013
 לידה:  13 בינואר 1945 
 פטירה:  12 באוגוסט 2022 (בגיל 77)
 מדינה:  ישראל ישראל
 ידוע בשל:  פעיל להט"ב
 
יונתן דנילוביץ' (13 בינואר 1945 – 12 באוגוסט 2022) היה פעיל זכויות אזרח ומהפעילים הבולטים בקהילת הלהט"ב בישראל. נודע בעיקר בשל פסיקת בג"ץ בעניינו, אשר חייבה את חברת אל על להעניק לו הטבת עובד בצורת כרטיסי טיסה חינם עבור בן זוגו, כנהוג כלפי בני זוג הטרוסקסואלים.
ביוגרפיה

דנילוביץ' נולד בדרום אפריקה, עלה לישראל בשנת 1971 והחל לעבוד בחברת אל על, שבה הגיע לתפקיד כלכל.
משנת 1978 ועד אמצע שנות השמונים היה אחד מראשי אגודת הלהט"ב (בשמה אז - "האגודה לשמירת זכויות הפרט"), אשר למעשה פעלה מביתו. בשנת 1979 הפיק את כנס ארגוני הלהט"ב היהודיים בארץ, למרות האווירה הציבורית העוינת כלפי הנושא באותה התקופה. האורחים מחו"ל השתתפו באירוע שנחשב למצעד הגאווה הראשון בישראל - בכיכר מלכי ישראל (כיום כיכר רבין), כאשר דנילוביץ' היה בין המשתתפים הישראלים היחידים. הוא הרבה מאז להשתתף בכינוסי ארגוני הלהט"ב היהודיים ובמשחקים הגאים (הידועים גם כ"אולימיפידת הגייז") בענפי המרתון והברידג'. בראשית שנות השמונים, השתתף בכנס עולמי של ארגוני הלהט"ב בווינה, וטרפד ניסיון להרחקת ישראל מהארגון.
בשנת 1992 הקים דנילוביץ' את עמותת תהל"ה - ארגון תמיכה להורי להט"ב, ועמד בראשו בשנותיו הראשונות. למעשה, הייתה זו הפעם השנייה שהקים את הארגון, לאחר שחמש שנים קודם לכן נכשל הניסיון הראשון. עד מותו היה דנילוביץ' חבר בוועד הארגון, שהישג בולט שלו היה גיוס תמיכת נשיא המדינה משה קצב לאירועי היום הבינלאומי נגד הומופוביה (ב-17 במאי 2006).
בשנת 1999 נואש דנילוביץ' ממפלגת מרצ בראשות יוסי שריד, בגלל הפרת הבטחתו שלא לשבת עם המפלגות החרדיות בממשלה, וחיפש מסגרת פוליטית אחרת לפעילותו. זו נמצאה לו במסגרת מפלגת שינוי בראשות יוסף (טומי) לפיד.
בשנת 2003 נעתר לפניית רון לוינטל והוצב במקום הרביעי ברשימת שינוי בבחירות לעיריית ת"א-יפו. הרשימה קיבלה שני מנדטים.
לאחר פילוגה של מפלגת שינוי, לקראת הבחירות לכנסת ה-17, נותר דנילוביץ' במפלגה בראשות
רון לוינטל, והוצב במקום השביעי. הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
דנילוביץ' היה גמלאי של אל על, והתפרנס מתרגום מקצועי. מלבד פעילותו בנושא זכויות להט"ב, הוא עסק גם בזכויות הצרכן, הגנה על זכויות בעלי חיים ותקינות השלטון, ומתנדב בארגון "יד שרה".
ביוני 2015 במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב זכה דנילוביץ' להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב. ב-2020 נבחר ליקיר תל אביב.
דנילוביץ' השתתף במשחקים הגאים שנערכו בניו יורק 1994 בריצת מרתון ובכך היה לישראלי הראשון שהשתתף במשחקים אלה. הוא השתתף גם במרתון במשחקים שנערכו באמסטרדם בשנת 1998 והופיע בסרט "משחקים עליזים" בבימויו של רן קוצר שעסק במשחקים אלה.
ביוגרפיה > התביעה נגד אל על

בשנת 1989 הגיש דנילוביץ', באמצעות האגודה לזכויות האזרח, תביעה נגד אל על בבית הדין האזורי לעבודה, בגין אפלייתו בזכות לכרטיסי טיסה חינם לבן זוגו, לעומת בני זוג שאינם בני אותו המין. בית הדין (השופט יצחק לובוצקי) פסק לטובת דנילוביץ', וקבע שהמדובר באפליה אסורה על פי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה. חברת אל על ערערה על פסק הדין בבית הדין הארצי לעבודה, והפסידה גם שם. החברה לא השלימה עם תוצאה זו, ועתרה לבג"ץ כנגדה (בג"ץ 721/94).
תוך כדי התנהלות התביעה המשפטית, קיבל הטיעון של דנילוביץ' חיזוק בצורת התיקון לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה (בינואר 1992), אשר קבע מפורשות כי אסורה אפליה בגין נטייה מינית.
בשנת 1994 דחה בג"ץ את עתירתה של חברת אל על. בפסק הדין, שניתן ברוב של שני שופטים (הנשיא אהרן ברק והשופטת דליה דורנר) מול אחד (השופט יעקב קדמי).
במהלך שנות ה-90 תבע דנילוביץ' את משרד התחבורה כדי לחייב את "אל על" לאסור על העישון בטיסותיה. גם הפעם זכה דנילוביץ' בתביעתו, והעישון בכל הטיסות נאסר.
ראו גם

תהל"ה - תמיכה להורים ללסביות הומואים ביסקסואלים טרנסג'נדרים
מעמד ההומוסקסואלים בישראל
הומופוביה בישראל
הערות שוליים

↑  ג'ורג' אבני שיר נחמיאס, ‏היכל הקהילה 2015: 40 המשפיעים בתולדות הקהילה, באתר ‏מאקו‏, 7 ביוני 2015
יונתן דנילוביץ יושב משמאל מקדימה, עם המשלחת הישראלית למשחקים הגאים באמסטרדם, 1998
רפאל למקין

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1900 בזוודנה, בלארוס 
 פטירה:  28 באוגוסט 1959 (בגיל 59) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, פולין, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט היברון 
 השכלה:  הפקולטה למשפטים של אוניברסית לבוב  אוניברסיטת היידלברג  אוניברסיטת לבוב 
 מעסיק:  אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת דיוק 
 תפקיד:  תובע פלילי 
 פרסים והוקרה:  צלב מסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  עיטור ארבע החירויות – חירות הפולחן 
 
רפאל לֶמְקין (בפולנית: Rafał Lemkin; באנגלית: Raphael Lemkin;‏ 24 ביוני 1900 – 28 באוגוסט 1959) היה משפטן יהודי-פולני, ובהמשך - אזרח ארצות הברית, אשר טבע את המונח רצח עם (Genocide) ותרם רבות לניסוח אמנת האו"ם בדבר מניעת רצח עם.
הצליח להימלט לארצות הברית ומשפחתו נרצחה בשואה. הקדיש את חייו לחקר נושא הג'נוסייד. ב-1943 כתב ספר על שלטון מדינות הציר באירופה, כשאחד הפרקים עוסק בג'נוסייד: ג'נו- גזע, סייד- רצח. טען כי ההגדרה של רצח עם זו השאיפה לכלות קבוצות דתיות, אתניות או פוליטיות שלמות. כשלאו דווקא כל הפרטים שבקבוצה חייבים להירצח לצורך ביצוע רצח העם, אלא רק אם קיים הניסיון לחסל את הקבוצה כישות.
לדוגמה, הנאצים חיסלו את האליטה הפולנית עם הפלישה לפולין, וזה נחשב מבחינתו כרצח עם. הגדרתו לרצח עם: "הריסת התבנית של הקבוצה המדוכאת ובשלב שני הכפפתה לקבוצה המדכאת".
כתביו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
Axis Rule in Occupied Europe: Laws of Occupation, Analysis of Government, Proposals for Redress, Washington: Carnegie Endowment for International Peace, Division of International Law, 1944.
Steven L. Jacobs (ed.), Raphael Lemkin’s Thoughts on Nazi Genocide: Not Guilty?, New York: E. Mellen Press, 1983.
ביקורת

דירק מוזס טען כי כריכת מרכיב ביולוגי כתנאי מוקדם להגדרת המושג ג'נוסייד (בנוסח שהפך בסיס ל"החלטת הג'נוסייד" של ארגון האומות המאוחדות) ביטאה אינטרס של הקונגרס היהודי העולמי ושל מדינות קטנות בכך שאפשר הבחנה בין מדיניות הנאצים בנוגע ליהודים ובין, להבדיל, דיונים שהתקיימו באותה תקופה על חלוקת פלשתינה (א"י) ורעיון הטרנספר של חלק מהאוכלוסייה הפלסטינית, כפי שהציעו חברי ועדת פיל בדו"ח שפורסם בשנת 1937. גישה זו נדחתה באופן חד משמעי על ידי ההיסטוריון עמר ברטוב בטענה שמוזס מבטא גישות קונספירטיביות, גם אם קיים ספק שאימץ אותן בעצמו.
לקריאה נוספת

James J. Martin, The Man Who Invented "Genocide": The Public Career and Consequences of Raphael Lemkin, Torrance, Calif.: Institute for Historical Review, 1984.
John Cooper, Raphael Lemkin and the Struggle for the Genocide Convention, Basingstoke: Palgrave Macmillan, 2008.
Steven Leonard Jacobs, 'Raphael Lemkin,' in: David P. Forsythe (ed. in ch.), Encyclopedia of Human Rights, vol. 1, Oxford University Press, 2009, pp. 424-428.
סמנתה פאוור, בעיה מהגיהנום, 2003 (A Problem from Hell: America and the Age of Genocide).
אליזבת אוסברינק, 1947: סיפורה של השנה ששינתה את ההיסטוריה, הוצאת אחוזת בית, 2020.
הערות שוליים

↑  William Korey, Behind the Headlines an ‘epitaph’ for the Holocaust Victims, JTA, February 26, 1986.
↑  Jewish Teachers Seminary Presents Award to Prof. Lemkin for His Work on Genocide Pact, JTA, March 29, 1951.
↑  American Jewish Congress Presents Awards to Israel’s Ambassador and Others, JTA, April 13, 1951.
↑  Prof. Lemkin, “father” of Genocide Pact, Honored by German Govt, JTA, December 6, 1955.
↑  Man Who Coined the Term Genocide is Honored, JTA, December 16, 1983.
↑  UN Press Release SG/SM/7842, June 13, 2001, באתר האו"ם; Steven Leonard Jacobs, 'Raphael Lemkin,' in: David P. Forsythe (ed. in ch.), Encyclopedia of Human Rights, vol. 1, Oxford University Press, 2009, p. 427.
1 2 3  A. Dirk Moses, The Problems of Genocide: Permanent Security and the Language of Transgression, Cambridge: Cambridge University Press, 2021, Human Rights in History, ISBN 978-1-107-10358-0. (באנגלית)
1 2 3 4 5 6  Loeffler, James (3 July 2017). "Becoming Cleopatra: the forgotten Zionism of Raphael Lemkin". Journal of Genocide Research. 19 (3): 340–360.
1 2  Madajczyk, Piotr (2023). The Biographical Landscapes of Raphael Lemkin. Taylor & Francis. p. 68
↑  Cooper, J. (2008). Raphael Lemkin and the Struggle for the Genocide Convention. Springer. p. 147
1 2  רוויזיה לרצח עם // עֹמר ברטוב, דירק מוזס • הזמן הזה, באתר הזמן הזה, ‏2022-01-04
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264465705171  PLWABN: 9810629940505606  BIBSYS: 5101531  BNE: XX1341041  BnF: cb110216954 (data)  CiNii: DA07487617  GND: 124769535  ICCU: PUVV211384  ISNI: 0000 0001 0857 1543  LCCN: n83310627  LNB: 000286329  NKC: js20061013005  NLA: 35299778  NLK: KAC202316167  NSK: 000565272  NTA: 068045875  RERO: 02-A023577573  SNAC: w6j39gcz  SUDOC: 099015757  Trove: 902991  VcBA: 495/208790  VIAF: 46753294   WorldCat (עם VIAF): 46753294 
לוחית זיכרון בוורשה
מקור המילה "ג'נוסייד"
אנתוני ואן דייק

| --- | --- |

 לידה:  22 במרץ 1599 אנטוורפן, ארצות השפלה הספרדיות 
 פטירה:  9 בדצמבר 1641 (בגיל 42) לונדון, ממלכת אנגליה 
 שם לידה:  Anthonio 
 מקום קבורה:  קתדרלת סנט פול בלונדון 
 לאום:  פלמים 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  ציור בארוק 
 הושפע על ידי:  פטר פאול רובנס 
 יצירות ידועות:  Jupiter and Antiope, Charles I at the Hunt, Charles I in Three Positions 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor 
 בן או בת זוג:  Mary Ruthven (27 בפברואר 1640–?)   Margaret Lemon 
 חתימה:   
 
אנתוני ואן דייק, דיוקן עצמי עם חמנייה
פסל של אנתוני ואן דייק מאת לאונרד דה קויפר (אנ') באנטוורפן
אנתוני ואן דייק (בהולנדית: Antoon van Dyck; 22 במרץ 1599 –  9 בדצמבר 1641) היה צייר פלמי, משותפיו לסדנה של פטר פאול רובנס.