stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אברהם קאהאן
ביקורו בארץ ישראל

בתחילה היה נראה, כי יחסו של ה"פארווערטס" לציונות שלילי. הטענות שהועלו נגד התנועה הציונית היו באשר להערכה, כי הסיכויים להגשים את מטרות התנועה היו נמוכים, וכי פעילותה של התנועה הסיטה את תשומת הלב הציבורית מנושא שהיה חשוב לעיתון ולקוראיו המהגרים באשר לשאלת יהודי אירופה. השינוי ביחסו של ה"פארווערטס" לציונות היה תהליך הדרגתי שנבע משילוב של מספר גורמים: סיומה של מלחמת העולם הראשונה ותחילתן של שיחות השלום בוורסאי, גם התפתחויות שחלו בתנועה הציונית, בארץ ישראל ובסוציאליזם היהודי והתמורות ההיסטוריות ברוסיה השפיעו על יחסו של העיתון לציונות. החל מ-1917, החל העיתון לעקוב ולסקר באופן ענייני וחיובי יותר את ההתפתחויות הקשורות בציונות בארץ ישראל. הסיקור האוהד קיבל ביטוי נרחב במיוחד בעת מסעו של קאהאן לארץ ישראל בשנת 1925. עצם יציאתו של קאהאן, העורך הראשי בכבודו ובעצמו למסע ממושך לארץ ישראל, שכלל ביקור ברחבי הארץ כמו גם פגישות עם מנהיגים ואנשי ציבור ואשר לוּוה בפעילות רבה ויחסי ציבור נרחבים ב"פארווערטס" ומחוצה לו, שנמשכו כארבעה שבועות, הייתה הבעת עמדה מטעם העיתון. במסגרת מסע יחסי הציבור פורסמו ידיעות שוטפות על דבר המסע במשך כחודש ימים, הן בפארווערטס והן בעיתונים חשובים ומובילים בארצות הברית כגון "הניו יורק טיימס" וה"לוס-אנג'לס הראלד", במקביל חולקו אלפי עלוני הסברה והמסע פורסם בקרב מועדונים וארגונים של יהודים פרוגרסיביים. בנוסף, במרכזי הערים הגדולות חולקו קרוב עשרות אלפי קופסאות גפרורים ממותגות, ואפילו בטיימס סקוור הוצב פרסום קבוע. כראייה לסיקור ולמסע הפרסום האינטנסיבי, גיליון יום א' של 8 בדצמבר 1925, שבר שיא בכל תולדות ה"פארווערטס" והופץ בכ־220,000 עותקים.
ביקורו של קאהאן בארץ ישראל נמשך כעשרה שבועות. במהלכם כתב כתבות רבות, שלוּו בצילומים שצילם הצלם היהודי-פולני אלתר קציזנה, שהתלווה אליו לביקור. את השלב האחרון של ביקורו בארץ ייחד קאהאן למפגש עם מנהיג תנועת העבודה ועיתונה, "דבר", שנוסד שלושה חודשים לפני כן, ונפגש גם עם דוד בן-גוריון. בשנת 1929 הגיע קאהאן לביקור נוסף בארץ ישראל. בדומה לביקורו בשנת 1925, גם בביקור זה ראה קאהאן במפגש עם ראשי תנועת הפועלים חשיבות רבה. הוא סייר בארץ לאורכה ולרוחבה, ניסה להבין את הסכסוך היהודי-ערבי, ייחד תשומת לב מרובה לעשייה החלוצית, ונפגש שוב עם מנהיגי היישוב כדוד בן-גוריון וברל כצנלסון. את בן-גוריון תיאר כ"מנהיג פועלים אמיתי ... אדם בעל אופי חזק". במהלך ביקורו התפעל מהישגיהם של החקלאים החלוצים, וכשביקר בכותל המערבי ביום הכיפורים, התרגש עד דמעות. בשנת 1920 טען כי 'שאלת פלשתינה תאפיל על השאלה היהודית', ובתום ביקורו האחרון בארץ תרם לגיבושה הסופי של נוסחה חדשה: 'הציונות היא שאלה יהודית ואילו הסוציאליזם הוא שאלה עולמית, ולכן אין ניגוד ביניהם'. ובהמשך ישיר לפולמוס שניהל ארבע שנים לפני כן, הצהיר קאהאן: 'פלשתינה היא חלק מלבי'. הצהרות ונוסחאות אלה חוללו פולמוס שנמשך מספר חודשים. לביקוריו בארץ ישראל, כמו גם דיווח בגוף ראשון ממסעותיו, הייתה השפעה רבה בקרב הציבור היהודי באמריקה ובעיצובה וניסוחה של השאלה היהודית בפני ציבור המהגרים.
אחרית ימיו

ב-1946, בגיל 86, לקה קאהאן בשבץ, ולפיכך חדל לתפקד כעורך הראשי של העיתון. הוא נפטר ב-31 באוגוסט 1951, בגיל 91, כתוצאה מכשל לבבי. הוא לא הותיר אחריו צאצאים. בצוואתו לא הורה במפורש להקצות סכום כלשהו מהונו (89 אלף דולר) לטובת מטרה או ארגון סוציאליסטי כלשהו בארצות–הברית. אחייניותיו הסכימו בהמלצת שותפיו לדרך, לתרום כשליש מן הסכום הזה להסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל. על שמו, הוקמו קתדרה וספריה לתולדות תנועת העבודה היהודית באוניברסיטה העברית
מכּתביו

אברהם קאהאן, ‏"The Rise of David Levinsky", בפרויקט גוטנברג (באנגלית)
מבחר מכתביו של קאהאן ניתנים לקריאה באתר digifindingaids.cjh.org (באנגלית)
The Education of Abraham Cahan", Translation of Bleter Fun Mein Leben, Volumes I and II by Leon Stein, Abraham Conan, and Lynn Davison. Philadelphia: Jewish Publication Society of America, 1969.
לקריאה נוספת

ביוגרפיה שכתב סת' ליפסקי על אברהם קאהאן: Lipsky, Seth, The Rise of Abraham Cahan, Schocken, 2013
יעקב גולדשטיין, פולמוס קהן (1925–1926): הציונות וארץ-ישראל בהגותם של הסוציאליסטים היהודים בארצות-הברית, ירושלים: מרכז דינור, 1999.
אהוד מנור, עיתון למען האנושות – הפארווערטס: מהגרים, סוציאליזם ופוליטיקה יהודית בניו יורק 1890–1917, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008.
יונתן פרנקל, נבואה ופוליטיקה-סוציאליזם, לאומיות ויהודי רוסיה, 1917-1862, תל אביב 1989, עמ' 519–520.
גור אלרואי, המהפכה השקטה, הוצאת מרכז זלמן שזר, 2008.
חסיה טורטל, תנועת "עם עולם", העבר, חוברת י', הוצאת אלתירא, 1963
Cahan, Abraham. Yekl and The imported bridegroom, and other stories of the New York ghetto. Courier Corporation, 1970.
Irving Howe, World of Our Fathers: The Journey of the East European Jews to America and the Life They Found and Made, New York 1976, p. 359
Melech Epstein Profiles of Eleven, Detroit, MI 1965, pp. 83-109
Moses Rischin, ’The Promised Land in 1925: America, Palestine, and Abraham Cahan’, YIVO Annual, 22 (1995), p. 102
The Education of Abraham Cahan." Translation of Bleter Fun Mein Leben, Volumes I and II by Leon Stein, Abraham Conan, and Lynn Davison. Philadelphia: Jewish Publication Society of America, 1969.
The Rise of David Levinsky. Harper Torch Books (1917; 1945; 1960).
Blumenthal, Helen E. "New Odessa Colony of Oregon, 1882-1886." Western States Jewish Historical Quarterly 14 (July 1982): 321-22.
ביאורים

↑  שותפיו לאיגוד נתנו לו גיבוי לקבל החלטות משמעותיות לגבי העיתון אותו הוא ערך: תוכן העיתון, חזון ודרך פוליטית ועוד
צמיחה פוסט-טראומטית

צמיחה פוסט-טראומטית (PTG) היא שינוי פסיכולוגי חיובי הנחווה בעקבות מאבק בנסיבות חיים מאתגרות במיוחד. הצמיחה הפוסט-טראומטית מתבטאת בתפיסה העצמית, ביחס לאנשים אחרים ובתפיסת העולם. אין עדיין הסכמה לגבי היקף התופעה ועוצמתה. נראה שהיא שכיחה יותר בקרב אנשים שחוו רמות גבוהות של דחק.
היסטוריה

המחשבה שכאב וסבל יכולים להוליד שינויים חיוביים היא עתיקת יומין, ומופיעה בכתבי קודש ביהדות, באסלאם, בנצרות, בבודהיזם ובהינדואיזם. בפסיכולוגיה, הרעיון צבר עניין מתחילת המאה ה־21. בין הפסיכולוגים הראשונים שהתייחסו לכך היו ויקטור פראנקל וריצ'רד טדסקי.
היקף

בין 30-70% מהאנשים שיחוו מאורע טראומתי, ידווחו לאחר מכן על צמיחה פוסט-טראומטית. מאורעות כאלה כוללים מצבים כמו אבל, בעיות רפואיות, אונס ופגיעה מינית, אסונות טבע ופיגועי טרור. יחד עם זאת, במחקרי אורך (אנ'), בהם עוקבים למשך זמן אחרי אנשים שחוו טראומות, נראה כי הצמיחה אינה נרחבת.
המושג צמיחה פוסט-טראומטית דומה למושג חוסן. ההבדל בין השניים הוא בכך שחוסן הוא היכולת לשמור על תפקוד תקין, בריא ויציב לאחר מאורע טראומתי. בצמיחה פוסט-טראומטית, לעומת זאת, לא רואים יציבות אלא מגמה של שינוי חיובי עם הזמן.
רוב העדויות המחקריות מצביעות על כך שצמיחה פוסט-טראומטית היא גדולה יותר כאשר רמות הלחץ הפוסט-טראומתי הן גבוהות. אולי משום שתחושת המצוקה היא זו הגורמת ליצירת המשמעות החדשה ולהתקדמות האישית.
תחומי הצמיחה

במושג צמיחה פוסט טראומטית אין הכוונה לחזרה לאותם החיים שנחוו טרם תקופת הסבל מהטראומה, אלא לתהליך משמעותי המוביל לשינויים פסיכולוגיים משני-חיים של חשיבה, תפיסה והתייחסות לעולם, היוצר שינוי אישי משמעותי. שינוי זה הוא תהליך הממוקד בקבלה ופרשנות חיובית, אופטימיות ועיבוד קוגניטיבי.
ישנם שלושה תחומים עיקריים בהם חלה צמיחה פוסט-טראומטית:
תפיסה עצמית - תפיסה של האדם כחזק יותר המסוגל להתמודד עם אירועים קשים בעתיד
יחסים עם אחרים - תחושה מוגברת של אינטימיות ושייכות
תפיסת עולם - תחושת ייעוד והערכה לחיים, סדרי עדיפות חדשים ביחס למה שחשוב
השאלון המקובל למדידת צמיחה פוסט-טראומטית הוא שאלון PTGI בגרסה המלאה של 21 שאלות או בגרסה המקוצרת של 10 שאלות. שאלון זה בוחן חמישה היבטים של צמיחה פוסט טראומטית הכוללים עלייה בהערכת החיים, בהערכת מערכות יחסים עם אחרים, במציאת אפשרויות חדשות בחיים, בהערכת החוזקות האישיות ובשינוי רוחני. השאלון מבקש מהעונים לדרג עד כמה הם מסכימים עם אמירות כמו: שיניתי את סדרי העדיפות שלי ביחס למה שחשוב בחיים, אני חשה קירבה גדולה יותר לאחרים, גיליתי שאני חזקה יותר מכפי שחשבתי.
צמיחה בונה מול צמיחה אשלייתית

המחקר על הקשר בין צמיחה פוסט טראומטית ומצוקה פוסט טראומטית העלה ממצאים לא עקביים לגבי הקשר בין עוצמת המצוקה הפוסט טראומטית לרמת הצמיחה הפוסט טראומטית. לעיתים נמצא שככל שהמצוקה גדולה יותר כך הצמיחה מועטה יותר, ולעיתים נמצא שמצוקה גבוהה יותר קשורה לצמיחה משמעותית יותר. בעקבות זאת, שני חוקרים מובילים בתחום - אנדריאס מרקר וטניה זולנר - הציעו אבחנה בין שני מסלולים של צמיחה: "צמיחה בונה" מול "צמיחה אשלייתית" בהשראת הדמות המיתולוגית של יאנוס שהיה בעל פנים כפולות.
מחקרים שונים הראו שצמיחה בונה מבוססת על תהליכים של מודעות עצמית ועיבוד משמעותי של הרגשות הכרוכים באירוע הקשה בעוד שצמיחה אשלייתית באה לידי ביטוי בבהימנעות מכאב ואי קבלת עזרה או לקיחת אחריות.
צמיחה בונה מול צמיחה אשלייתית > צמיחה בונה

צמיחה בונה מבוססת על התמודדות חיובית עם מצבי חיים מאתגרים ומקדמת הסתגלות טובה המשקפת שינויים משמעותיים בהערכת החיים והכוחות של העצמי, מציאת אפשרויות חדשות, הערכה גוברת של הקשרים עם אחרים או התפתחות רוחנית. צמיחה בונה נוטה להתגבר עם הזמן ולהביא לקידום מטרות של הפרט וליציבות. למשל, אדם לאחר שחווה מחלה קשה מחליט לשנות את סדרי העדיפויות בחייו ומשקיע יותר זמן במשפחתו.
צמיחה בונה מול צמיחה אשלייתית > צמיחה אשלייתית

צמיחה אשלייתית נתפסת על ידי הפרט כהתפתחות חיובית, אולם למעשה משקפת התגוננות מפני המצב המאתגר. ההתמודדות באה לידי בטוי באופנים שליליים שאינם מקדמים הסתגלות בריאה ובכך מהווה אשליה של צמיחה שאינה מובילה לתוצאות חיוביות לאורך זמן. למשל, אשה שחוותה משבר ומכחישה כל קושי, מצהירה שאינה זקוקה לעזרה מאיש, ורמות המצוקה והבדידות שלה גוברות עם הזמן.
ראו גם

הפרעת דחק פוסט-טראומטית
מה שלא הורג אותי, מחשל אותי
איזה הרשקוביץ

| --- | --- |

 לידה:  1907 אוקראינה
 פטירה:  11 בנובמבר 1997 (בגיל 90 בערך) ישראל
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 תחום יצירה:  ציור, ספרות ילדים
 
איזה הרשקוביץ - אילון (1907, אוקראינה – 11 בנובמבר 1997, תל אביב-יפו) הייתה מאיירת ספרי ילדים ויוצרת, מחלוצות האיור בארץ ישראל.
ביוגרפיה

הרשקוביץ נולדה באוקראינה ובשנת 1922 עלתה לארץ עם הוריה, דב הרשקוביץ (אדריכל, היה מהנדס העיר תל אביב) ואנה (חנה) מויסייבנה, שהייתה פסנתרנית. המשפחה השתקעה בתל אביב. איזה הצטרפה לגימנסיה הרצליה. בסיום לימודי התיכון, שאפה ללמוד אמנות, ואולם לדרישת אמה הפסנתרנית, נאלצה ללמוד מוזיקה באיטליה. רק לאחר מכן התאפשר לה לממש את שאיפתה ולמדה ציור ורסטורציה. לאחר שובה לארץ, נישאה איזה לפריץ, אמן תל אביבי, ובני הזוג התערו בבוהמה המקומית. לאחר כשנתיים, התאבד פריץ בקפיצה ממגדל המים ברחוב מזא"ה. לבני הזוג לא היו ילדים. בשנות ה-30 שימשה כציירת הבית בתיאטרון לנוער "קסם". איזה הייתה מורה לציור בבית הספר "יסוד המעלה" בתל אביב.
בעקבות טיול שערכה בערבה ב-1950 החליטה להתיישב באילת, יישוב בראשית ימיו שאוכלוסייתו דלילה והמבנים בו בודדים. מאוחר יותר, בתחילת שנות ה-60, לאחר שרפי נלסון הגיע לאילת, התחברה אליו ולדמויות הצבעוניות שהתגוררו שם. נמנתה על מייסדי המוזיאון העירוני בעיר. משם הפליגה בתחילת שנות ה-60 למסע בן שלושה חודשים באתיופיה. הרשקוביץ פגשה לראשונה את רעייתו של הקיסר האתיופי היילה סלאסי בהצגת האופרה בירושלים בסביבות 1943. אז חיו הקיסר ורעייתו בגלות שם. הרשקוביץ ביקרה, בין היתר, בארמון המלכות של הקיסר באדיס אבבה והתיידדה עם רעייתו, הקיסרית.
לאחר מכן עברה לאשקלון, שם עסקה בשחזור עתיקות, בין היתר, של הקבר הרומי.
ביוגרפיה > יצירתה

תקופה זו הייתה פורה מאוד מבחינה אומנותית. איוריה פורסמו בספרי ילדים, בחוברות וספרי לימוד, בעיתוני ילדים (בין היתר בשבועון הבקר לילדים), בכרזות קק"ל ובפורמט לפנס קסם. בנוסף איירה פרסומים מסחריים וביצעה עבודות קיר במבני ציבור. בין היתר איירה את "טופסי", הסמל המסחרי של חברת ארדי למוצרי מזון, חידשה את הבאר ואת החצר החיצונית במלון רמת אביב, יצרה פסיפס בבית הקפה "אקסודוס" בתל אביב, יצרה תבליטי קיר בקפה "לילית" בתל אביב, יצרה עבודת קיר במלון מלכת שבא באילת ועיצבה כמה תחנות אוטובוסים של אגד ברחבי הארץ, ביניהן תחנת אגד באשקלון, שם יצרה פסל-קיר ממתכת שתיאר מרכבות סוסים תנ"כיות. איזה זכתה בפרס על תכנון אנדרטה ליו"ר הראשון של הכנסת, יוסף שפרינצק, בשכונת רמת יוסף בבת ים, אך האנדרטה לא הוקמה בסופו של דבר בגלל חוסר תקציב.
איזה עסקה גם בציור תפאורות לתיאטרון ולאופרה: "עני חשוב כעכבר" בתיאטרון עברי, "הנערה מאליזונד" אופרה קומית של ז'אק אופנבך, תפאורה לתוכנית 'לך לך' של המטאטא, ביצעה תפאורות לתיאטרון הילדים בתל אביב אותו ניהלה אימו של מולי שפירא ותפאורה לאופרה ריגולטו שהוצגה בתל אביב ובירושלים בתיאטרון אדיסון. ידידתה, קיסרית אתיופיה, רעייתו של היילה סלאסי, שישבה עם בעלה הגולה בארץ ישראל, התפעלה מהתפאורה, ושנים אחר כך, הזמינה את איזה לאתיופיה כדי לקשט קיר בארמון הקיסר.
איזה איירה עשרות ספרי ילדים ושיתפה פעולה עם מיטב סופרי הילדים באותה תקופה: לוין קיפניס, אנדה עמיר-פינקרפלד, רפאל ספורטה, מרים ילן-שטקליס, ימימה טשרנוביץ ועוד.
בשנת 1962 יצא לאור הספר כושיתה בת אילת, אותה כתבה ואיירה איזה, ספר על גורלה של חתולה בת העיר הדרומית. בשנות ה-60 שימשה כמדריכה במכון למנהל ציבורי בתל אביב.
ביוגרפיה > שנותיה האחרונות ומותה

בשנות ה-70 של המאה ה-20 חזרה לתל אביב-יפו וחיה בעיר בבדידות, התגוררה ברחוב מלצ'ט, מוקפת בעשרות חתולים. בראשית שנות השמונים לקתה באירוע מוחי והפכה לנכה. את כוח יצירתה הפנתה לאפיקים חדשים והמשיכה ליצור במסגרת ארגון אמני הציור בפה או ברגל. בהמשך, הפכה לסיעודית לחלוטין עד פטירתה בנובמבר 1997. את גופתה צוותה למדע וביקשה שלא יהיה לה קבר, כיוון שאין מי שיפקוד אותו. בשנת 1999 נטמנה בבית העלמין ירקון.
לאחר מותה

שנים לאחר מותה, אצרו ענת שלו וטל מרגלית תערוכה במוזיאון הישראלי לקריקטורה וקומיקס אשר עסקה בקשר בין יצירתה לעיתון "הבקר לילדים" לבין איוריה האייקונים בסדרת הספרים גן-גני. התערוכה הוצגה בין אוקטובר 2014 – פברואר 2015. בפתיחה נשא דברים איש הרדיו מולי שפירא, אשר הכיר את איזה בילדותו.
לאחר מותה > ספרים שאיירה

גברת עם כלבלב (1943)
אגד החיות (נורית, 1946)
גן גני (טברסקי, 1947)
המסע אל האי אולי (דביר, 1952)
הסנאי המעופף: על פי ספרי הילדים של מיכאיל זושצ'נקו (עמיחי, 1952)
הארנבת האמיצה - העורב והכנרית (עמיחי, 1955)
פרחי ארצנו בעונתם (כתב, אברהם שלמון)
כושיתה בת אילת (טברסקי, 1962)
גן גנון
גשם
גן גורים
הגמד זרימד: אגדה
טירת כסף
ילקוט משחקים
נורית
שנים עשר אחים
רובינזון קרוזו (עמיחי, 1980)
לאחר מותה > תערוכות

איזה הציגה מספר תערוכות יחיד:
1961 - תערוכת פולקלור חבש, בית תרבות העמים ירושלים
1961 - תערוכה במוזיאון לפולקלור ואתנולוגיה חיפה
1971 - תערוכת ציור בספריה העירונית אילת
1971 - תערוכת ציור בבית סוקולוב.
מדיאה

ערך זה עוסק בדמות מהמיתולוגיה היוונית. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 אב:  אייטס 
 אם:  Eidyia 
 אחים:  אפסירטוס 
 בן או בת זוג:  יאסון, איגאוס 
 צאצאים:  Mermerus, Tisander, Thessalus, Alcimenes, Pheres, מדוס, Eriopis 
 
מדיאה, ציור של אז'ן דלקרואה משנת 1862
מריה קאלאס כמדיאה בסרטו של פייר פאולו פזוליני (אנ') משנת 1969
מדיאה (ביוונית: Mήδεια) היא דמות מן המיתולוגיה היוונית. לפי האגדה מדיאה היא בתו של אייטס מלך קולכיס ובת דודה של המכשפה קירקה מסיפור האודיסיאה. מדיאה מתוארת, ברוב הסיפורים, ככוהנת של האלה הקטה וכבעלת כוחות כישוף.
דמותה

מדיאה מופיעה בכמה מקורות יוונים ורומיים המתמקדים, בחלקם, בסיפור גיזת הזהב. אחד מן המקורות הללו הוא ספרו של אפולוניוס מרודוס, ארגונאוטיקה (Argonautica) מן המאה השלישית לפנה"ס. בספר, המבוסס כנראה על מיתוסים קדומים, מוצג מיתוס מסעו של יאסון, מנהיג הארגונאוטים בחיפושם אחר גיזת הזהב. בחיבור מבקשת הרה מאפרודיטה או מארוס לגרום למדיאה להתאהב ביאסון. מדיאה המאוהבת, מסיעת לו להשיג את גיזת הזהב על ידי בגידה באביה ועוזרת לו לברוח על ידי רציחת אחיה אבסיריטוס (Absyrtus).
בספר 'מטמורפוזות' מאת המשורר הרומי אובידיוס, מופיעה מדיאה כקוסמת העוזרת ליאסון להשיג את גיזת הזהב. לאחר שמדיאה ויאסון חוזרים לתסאליה, מדיאה מחדשת את נעוריו של איסון (אביו של יאסון) על ידי דקירתו בחרב הטבולה בשיקוי קסום. היא מבטיחה לפליאס, שגזל את כיסאו של איסון (והבטיח את המלכות למי שיביא את גיזת הזהב), כי תרקח בעבורו שיקוי דומה, אולם למעשה היא גורמת לבנותיו של פליאס להורגו כשהן דוקרות אותו בחרב הטבולה בשיקוי דמה.
במחזה "מדיאה" של אוריפידס, אשר הוצג לראשונה בשנת 431 לפנה"ס, נוטש יאסון את מדיאה לטובת נסיכת קורינתוס. מדיאה אחוזת הקנאה מחליטה לנקום ביאסון ושולחת לכלתו החדשה שמלה מורעלת הגורמת למותה ולמות אביה. לאחר מכן היא רוצחת את ילדיהם המשותפים ונמלטת באמצעות מרכבה מעופפת.
לפי סיפורים אחרים, מדיאה נודדת במקומות שונים עד שהיא מגיעה לאתונה, שם היא נישאת למלך אייגאוס ויולדת לו בן. כשמופיע תסאוס, בנו האבוד של אייגאוס והיורש החוקי לכתר, היא מנסה להרעילו, בטענה כי מדובר באדם הרוצה להרע למלך, אך אייגאוס מזהה אותו ומציל אותו מכוס התרעלה.
יצירות מודרניות בהשראת מדיאה

דמותה של מדיאה שימשה בסיס לכמה יצירות אמנות שונות במשך השנים.
בשנת 1693 בוצעה הופעת הבכורה של האופרה 'מדיאה', מאת מארק אנטואן שרפנטייה.
בשנת 1797 חיבר המלחין לואיג'י כרוביני את האופרה 'מדיאה' (Médée).
המלחין דריוס מיו חיבר אופרה בשנת 1939, לפי תמליל של רעייתו.
המלחין האמריקאי סמואל ברבר חיבר סוויטה לבלט בשם "Medea's Meditation & Dance of Vengeance", בשנת 1955
מדיאה, סרט משנת 1970 של הבמאי פייר פאולו פזוליני עם מריה קאלאס כמדיאה.
מריה כריסטין (Marie Christine), מחזמר משנת 1999 המבוסס על פי סיפורה של מדיאה. המחזה זכה בפרס טוני על התסריט.
מדאה - אופרה בשבע תמונות למצו-סופרן וארבעה נגנים משנת 1997 מאת ציפי פליישר, על פי ליברית מאת המשוררת רבקה קשתן.
בפרסי ג'קסון והאולימפיים מדיאה מתוארת כמכשפה בעלת יכולת שכנוע גבוהה ואישה מרשעת, ומופיעה בספר "הגיבור האבוד".
בסדרת ספרי "גורלו של אפולו" מופיעה מדיאה שנית כיד ימינו של הקיסר קליגולה ונכדתו של הליוס
בשנת 2014 הופיעה מדיאה בסדרת האנימה הפופולרית Fate/stay night כמאסטרית ומשרתת בתפקיד קאסטר.
"דוקטור פוסטר", סדרת דרמה של ערוץ BBC One ששודרה לראשונה ב-2015, נוצרה בהשראת מדיאה.
אסטרואיד 212 Medea (אנ') נקרא על שמה
תרגומים לעברית

מדיאה, בתרגום אהרן שבתאי, הוצאת שוקן, 1983.
מדיאה, בתרגום שמעון בוזגלו, אור-עם, 1999.
מדיאה, מיוונית עתיקה שמעון בוזגלו, ספרי עליית הגג/ידיעות ספרים, 2018.
יוני והמחוננים

| --- | --- |

לוגו הסדרה
 סוגה:  ילדים ונוער, סיטקום
 כותבים:  אייל סלע, עמית בר-ניר
 בימוי:  עופר ויצמן
 שחקנים:  איתי עשת, מאי מלר, דביר מאזי"ה, אליסה ויסבורד, עידן אלתרמן, נתי קלוגר, הנרי דוד, עידו מוסרי
 פסקול:  דני רייכנטל
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  20
 הפקה
 מפיקים בפועל:  משה פארן
 חברת הפקה:  אולפני הרצליה, דיסני
 אתר צילומים:  ישראל
 אורך פרק:  22 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ דיסני אצל yes הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  16 ביוני 2011 – 1 בדצמבר 2011
 קישורים חיצוניים
 http://yes.walla.co.il/?w=4/10185
יוני והמחוננים (נכתב בלוגו כ"יוני והm2חוננים") היא סדרת ילדים ונוער, סיטקום, שיתוף פעולה של yes ודיסני, העוסקת בחברות, אהבה, לימודים ועוד. הסדרה עלתה לשידור ב-16 ביוני 2011, ועונתה הראשונה הסתיימה ב-11 באוגוסט 2011. העונה השנייה עלתה ב-8 בספטמבר 2011. משודרת בערוץ דיסני בחברת yes. ב-2017 שודרה הסדרה בערוץ הראשון.
סקירת סדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 10 | 10 | 16 ביוני 2011 | 11 באוגוסט 2011 |
|  | 2 | 10 | 10 | 8 בספטמבר 2011 | 1 בדצמבר 2011 |
עלילה

יוני, שחקן כדורסל מחונן אבל תלמיד בינוני מצטרף לגמרי במקרה לפנימיית 'אולימפוס' למחוננים. הוא לא מתעניין בלימודים, הוא עסוק כל הזמן בבילויים, בנות וכדורסל, ומגלה שדווקא בפנימייה החדשה הוא יכיר תלמידים שיהפכו לחברים הכי טובים שלו. לצד מורים הזויים ומוזרים, בעל קפיטריה תחמן ושחקני אורח, ילמדו יוני, וחבריו, עלמה, אדם ונעה, שמה שבאמת חשוב זה להיות ביחד להישאר חברים טובים, וכמובן, לעשות חיים משוגעים בזמן הלימודים.
הדמויות

יוני (איתי עשת) – שחקן כדורסל מחונן אבל תלמיד בינוני, שמצטרף במקרה לפנימיה. הוא לא מתעניין בלימודים אלא עסוק בבילויים, בנות וכדורסל. הוא מגלה שדווקא בפנימייה החדשה הוא יכיר תלמידים שיהפכו לחברים הכי טובים שלו. מאוהב בעלמה.
עלמה (מאי מלר) – מוזיקאית מחוננת. רואה ביוני רק ידיד, אך לבסוף מסכימה להיות חברתו.
אדם (דביר מאזי"ה) – הגאון החנון של בית הספר. נבחר להיות השותף של יוני לחדר ומאוהב בנעה.
נועה (אליסה ויסבורד) – ציירת, חובבת בעלי חיים, אופטימית ובין היתר מאוהבת באדם.
ירחמיאל פומרנץ' (עידן אלתרמן) – מנהל פנימיית "אולימפוס". דורש רק הישגים וציונים גבוהים, התלמידים לא ממש מעניינים אותו. מחפש לעצמו שידוך, למרות שנכשל פעם אחר פעם.
עדנה (נתי קלוגר) – המורה המוזרה לכתיבה יוצרת. התלמידים מחבבים אותה, כי כולם יודעים איך השיעור יתחיל, אבל לאף אחד אין מושג איך השיעור ייגמר, מחזיקה בתיקה המון דברים לא שימושיים (כדוגמת כמה שעונים מעוררים וכו.)
מייקי (הנרי דוד) – המורה האהוב למוזיקה. משמש השראה לתלמידים בדרכו המיוחדת, למרות שלרוב אף אחד לא באמת מבין מה הוא רוצה.
מויש (עידו מוסרי) – בעל המזנון, שמרמה את כולם במחירים.
רון (דוד שאול) – חנון שמצטרף לפנימיה בעונה השנייה. אחיין של המנהל ומתנהג כמוהו.
מאיה (גאיה צרפתי) – האהבה של רון. מופיעה בעונה השנייה.
הקשר בין יוני והמחוננים לאחרי הצלצול

הפעם הראשונה בה הופיע סיפור הסדרה, הוא בפרק "תחרות הטריוויה" - בשני חלקיו, של הפקת המקור נוספת של ערוץ דיסני ישראל, אחרי הצלצול. בפרק הזה, שלושה תלמידים מהפנימייה, יוני, עלמה ואדם (ושחקניהם בהתאמה), להתמודד מול תלמידי התיכון המוצג באחרי הצלצול. הפרק הציג את הדמויות האורחות במה שהם טובים בו, ידע וזיכרון. על בסיס פרק הקרוסאובר הזה, נוצרה הסדרה "יוני והמחוננים", שכן הפרק שודר לפני עליית הסדרה. בעונתה השנייה של הסדרה, נוצר מעין פרק קרוסאובר נוסף של שתי הסדרות, כעת ב-"יוני והמחוננים". בפרק הזה, "ספיישל פיראטים" (גם הוא מחולק לשני חלקים), בו עלמה מזמינה את יהלי (עמרי לוקאס), שדמותו במקור מהעונה השנייה של "אחרי הצלצול", לנגן במסיבה שבה היא אחראית להופעות. גם הפעם, הדמות האורחת, הוצגה במה שהיא טובה בו, נגינה ומוזיקה. יהלי קיבל חלק די גדול בפרק שבו הופיע, ואף ביצע שיר בסוף החלק השני, מה שלא עשה במהלך "אחרי הצלצול". בנוסף על כך, עמית בר-ניר היה חלק מכתיבת ויצירת שתי הסדרות.
Information Gathering Satellite

Information Gathering Satellite (ביפנית:情報収集衛星, Jōhō Shūshū Eisei) היא סדרת לווייני ריגול שפותחה ביפן. פיתוח הסדרה החל כתגובה לניסוי טילים שבוצע בקוריאה הצפונית בשנת 1998.
הלוויין הראשון בסדרה שוגר בשנת 2003. המטרה הייתה להגיע למקורות מידע נוספים לצילומים שהתקבלו מלווייני ריגול אמריקאיים. השיגור כלל זוג לוויינים לצילום אופטי ולקבלת מידע בעזרת מכ"ם מפתח סינתטי. בנובמבר 2003 בוצע שיגור נוסף, אך זוג לוויינים אבד בעקבות תקלה במשגר. תוכנית של 4 לוויינים הראשונים עלתה כ-2.2 מיליארד $ שכלל הקמת מרכז בקרה ותקשורת. לוויין אופטי היה במשקל של כ-850 ק"ג ולוויין עם מכ"ם שקל כ-1,200 ק"ג.
בהמשך כול שיגור כלל לוויין בודד. כל השיגורים בוצעו ממרכז החלל טנגשימה בעזרת משגר מדגם H-II. כל הלוויינים נבנו על ידי מיצובישי. Cabinet Satellite Intelligence Center אחראי על קידום התוכנית ועיבוד מידע שמתקבל מהלוויינים.
רשימת שיגורים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| תאריך שיגור | לוויין | טיפוס | רגישות | סטטוס |
| 28 במרץ 2003 | IGS 1A IGS 1B | אופטי מכ"ם | 1 מ' (בחשור לבן), 5 מ' (בצבע)  כ-1–3 מ' | לא פעיל |
| 29 בנובמבר 2003 | השיגור נכשל | אופטי מכ"ם | 1 מ' (בחשור לבן), 5 מ' (בצבע)  כ-1–3 מ' | לא פעיל |
| 11 בספטמבר 2006 | IGS 3A | אופטי | 1 מ' | לא פעיל |
| 24 בפברואר 2007 | IGS 4A IGS 4B | אופטי מכ"ם | כ-60 ס"מ  כ-1 מ' | לא פעיל |
| 28 בנובמבר 2009 | IGS 5A | אופטי | כ-60 ס"מ | לא פעיל |
| 22 בספטמבר 2011 | IGS 6A | אופטי | כ-60 ס"מ | לא פעיל |
| 12 בדצמבר 2011 | IGS 7A | אופטי | כ-1 מ' | פעיל |
| 27 בינואר 2013 | IGS 8A IGS 8B | אופטי מכ"ם | כ-1 מ'  כ-40 ס"מ | פעיל   לא פאיל |
| 1 בינואר 2015 | IGS 9A | מכ"ם | כ-1 מ' | פעיל |
| 26 במרץ 2015 | IGS O-5 | אופטי | כ-30 ס"מ | פעיל |
| 17 במרץ 2017 | IGS R-5 | מכ"ם | כ-50 ס"מ | פעיל |
| 27 בפברואר 2018 | IGS O-6 | אופטי |  | פעיל |
| 12 ביוני 2018 | IGS R-6 | מכ"ם |  | פעיל |
| 9 בפברואר 2020 | IGS O-7 | אופטי |  | פעיל |
| 26 בינואר 2023 | IGS R-7 | מכ"ם |  | פעיל |
| 12 בינואר 2024 | IGS 0-8 | אופטי |  | פעיל |
| 26 בספטמבר 2024 | IGS R-8 | מכ"ם |  | פעיל |
לארי סילברסטיין

| --- | --- |

 לידה:  30 במאי 1931 (בן 93) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת ניו יורק  התיכון למוזיקה ולאמנות  בית הספר למשפט ברוקלין 
 
לארי סילברסטיין (באנגלית: Larry A. Silverstein; נולד ב-30 במאי 1931) הוא איש עסקים, איל נדל"ן ופילנתרופ אמריקאי-יהודי.
ביוגרפיה

סילברסטיין נול, גדל והתחנך בניו יורק, למשפחה יהודית. בילדותו אהב מוזיקה קלאסית וניגן בפסנתר. הוא למד בבית ספר תיכון למוזיקה ואמנות בניו יורק. לאחר מכן, באוניברסיטת ניו יורק (NYU), והוא בוגר שלה מ-1952.
בזמן שהותו באוניברסיטה, סילברסטיין עבד במחנה קיץ; שם פגש את אשתו לעתיד, קלרה. היא עבדה כמורה בבית ספר, והיוותה מקור ההכנסה העיקרי של השניים בשנותיהם הראשונות יחד, בזמן שסילברסטיין המשיך לימודיו בקולג' למשפטים בברוקלין. סילברסטיין החל לעסוק בנדל"ן יחד עם אביו, הארי ג. סילברסטיין, ולאחר מכן גם עם חברו הטוב (ולימים גיסו) ברנרד ה. מנדיק(אנ').
בשנת 1957 הקימו יחדיו חברה שלימים הפכה להיות "סילברסטיין נכסים" (Silverstein Properties), וקנו את בניינם הראשון במנהטן. מנדיק וסילברסטיין המשיכו את עסקיהם לאחר פטירת האב בשנת 1966.
ב-1977 גיסו מנדיק ואחותו אניטה סילברסטיין התגרשו, וכך נגמר גם שיתוף הפעולה העסקי בין מנדיק לבינו. מנדיק בתורו טען כי היה בין השניים גם חוסר הסכמה בנוגע לאסטרטגיית ההשקעה: הוא רצה לרכוש בניינים, בעוד שסילברסטיין רצה לבנותם.