stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רצח רמי עיאד
הערות שוליים

1 2 3  "Prominent Palestinian Christian killed in Gaza". Reuters (באנגלית). 2007-10-07. נבדק ב-2023-03-15.
1 2 3 4 5  "After murder, Gaza's Christians keep low profile". NBC News (באנגלית). נבדק ב-2023-03-15.
↑  "'I Know How to Make You a Muslim'". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2023-03-15.
↑  "Palestinian Christian Activist Stabbed to Death in Gaza". Haaretz (באנגלית). נבדק ב-2023-03-15.
1 2  "Gaza's Christian bookseller killed". The Independent (באנגלית). 2007-10-07. נבדק ב-2023-03-15.
↑  "Gaza Christian Bookstore Manager Murdered". Christianity Today (באנגלית). נבדק ב-2023-03-15.
↑  Vu, Michelle A.; Reporter, Christian Post (2007-04-17). "Bombed Gaza Christian Bookstore Vows to Re-Open". The Christian Post (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-03-15.
↑  "Prominent Christian killed in Gaza". Al Jazeera (באנגלית). נבדק ב-2023-03-15.
↑  "Palestinian Christian found dead in Gaza". The Jerusalem Post | JPost.com (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2023-03-15.
↑  "Christian Bookstore Owner Was Tortured Before His Death" (אורכב 22.11.2018 בארכיון Wayback Machine), The New York Sun, 2007-10-11.
↑  חגי הוברמן, הנוצרים בעזה רוצים לעזוב בגלל הערבים, באתר ערוץ 7, 2 בנובמבר 2007
אדוארד שטראוס

| --- | --- |

 לידה:  15 במרץ 1835 לאופולדשטאדט, אוסטריה 
 פטירה:  28 בדצמבר 1916 (בגיל 81) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מוקד פעילות:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 תקופת הפעילות:  מ-1855 
 מקום לימודים:  Akademisches Gymnasium 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 כלי נגינה:  כינור 
 צאצאים:  יוהאן שטראוס השלישי, יוזף אדוארד אנה שטראוס 
 חתימה:  
 
אדוארד שטראוס (גרמנית: Eduard Strauss; ‏15 במרץ 1835 – 28 בדצמבר 1916)  מלחין אוסטרי בעל שורשים יהודים, בנו של יוהאן שטראוס האב.
אדוארד נולד בווינה, צעיר בניו של יוהאן שטראוס האב, מנהיגה האחרון של התזמורת של שטראוס.
אדוארד שטראוס חיבר כ-295 יצירות. ב-8 בינואר 1863 נשא לאישה את מריה קלאנקהארט ונולדו להם שני ילדים, יוהאן שטראוס השלישי ויוזף אדוארד שטראוס. 
הילד הבכור, יוהאן שטראוס השלישי, ייצג את משפחתו במאה העשרים.
צ'ארלס צ'סנט

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה .
| --- | --- |

צ'ארלס צ'סנט בגיל 40
 לידה:  20 ביוני 1858 קליבלנד, ארצות הברית 
 פטירה:  15 בנובמבר 1932 (בגיל 74) קליבלנד, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  אפרו-אמריקאים 
 מקום קבורה:  בית הקברות תצפית האגם 
 מקום מגורים:  קליבלנד 
 שפות היצירה:  אנגלית 
 צאצאים:  Ethel Chesnutt, Edwin J. Chesnutt, Helen Maria Chesnutt, Dorothy K. Chesnutt Slade 
 פרסים והוקרה:  מדליית ספינגארן (1928) 
 חתימה:   
 
צ'ארלס וואדל צ'סנט (באנגלית: Charles Waddell Chesnutt; ‏20 ביוני 1858 - 15 בנובמבר 1932) היה סופר ופעיל פוליטי, המוכר בעיקר בשל הרומנים והסיפורים הקצרים שכתב, בהם התייחס ומחה בנושאי גזע וחברה מורכבים.
ביוגרפיה

צ'סנט נולד בקליבלנד שבאוהיו ארצות הברית, לאנדרו ואן מרי צ'סנט, שהגיעו לקליבלנד מפאייטוויל צפון קרוליינה. שני הוריו היו מעורבי גזע ועל פי ההגדרות שרווחו בעת לידתו במדינות הדרום הוא יכול היה להיחשב לאדם לבן, הודות לסבו מצד אביו שהיה אדם לבן בעל עבדים, ועוד מאבותיו שהיו מגזע לבן. למרות זאת, צ'סנט הזדהה כל חייו כאמריקאי-אפריקני.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, בהיותו בן 9, חזרה המשפחה לפאייטוויל, שם ניהלו הוריו חנות מכולת, שלא הצליחה מבחינה עסקית, ובגיל 14 החל צ'סנט לעבוד כמורה בבית הספר המקומי.
קריירה

צ'סנט עבד כמורה עד שמונה לסגן המנהל של בית הספר להכשרת מורים שהפך לימים לאוניברסיטת פאייטוויל. ב-1878 עבר עם רעייתו לניו-יורק כדי להמשיך בקריירה בתחום הספרות. לאחר כחצי שנה הזוג עבר לקליבלנד, שם למד ועבר את הבחינה במשפטים.
ב-1887 - הקים עסק שעסק בדיווח על מאורעות בתי המשפט.
צ'סנט החל לכתוב סיפורים שהתקבלו על ידי מגזינים מצליחים כמו הThe Atlantic, שגם פרסם את סיפורו הקצר הראשון, "Goophered Grapevine" באוגוסט 1887.
ב-1899 פורסם ספרו הראשון "The Conjure Woman".
כתיבתו וסגנונו

צ'סנט היה מוכר ומכובד בין שאר הכותבים של תקופתו, וכתיבתו התאפיינה בשני סגנונות מרכזיים: ריאליזם אמריקאי ועיתונות חדשה.
צ'סנט כתב על דמויות שחורות הדוברות ניב דרומי, כפי היה מקובל באותם ימים בספרות המקומית אך סיפוריו היו מורכבים יותר מסיפורים רבים בני אותו הזמן. סיפוריו העלו התמודדות של נושאים קשים כגון: זהות גזעית, גזענות והשפעתה על המצב החברתי. נושאים אלה היו רגישים מאוד באותה תקופה, במיוחד על רקע ניסיון הלבנים בדרום לגרום לאנשים בעלי רקע אפריקאי להרגיש בעלי מעמד נמוך יותר. בנוסף, כתב על המתח שנוצר בין "אנשי צבע חופשיים" ועבדים ששוחררו לאחרונה.
בשנת 1901 ראה אור ספרו "עצם המסורת" המתאר את המהומות הגזעיות בווילמינגטון.
צ'סנט המשיך בכתיבת סיפורים קצרים וגם השלים את הביוגרפיה של פרדריק דאגלס. בנוסף כתב גם מספר רומנים והופיע כמרצה. למרות שסיפוריו התקבלו בביקורת חיובית הם נמכרו בכמויות מעטות, דבר שהפחית את סיכוייו להתפרנס מקריירה ספרותית.
ב-1905 התפרסם הרומן האחרון שלו, והוא הוזמן למסיבת יום הולדתו ה-70 של מארק טוויין בניו יורק.
ב-1906 הועלה המחזה שלו "בתה של גב' דארסי", אך הוא היה כישלון מסחרי.
בין 1906 למותו ב-1932, פרסם צ'סנט סיפורים קצרים ומאמרים מועטים.
פעילות ציבורית וחברתית

החל מ-1901 צ'סנט שוב הקדיש עצמו בעיקר לעסקי הסטנוגרפיה ובד בבד החל להיות אקטיבי בנושאים פוליטיים וחברתיים, הוא מונה לחבר בוועדה הכללית של הארגון לקידום אנשים צבעוניים. הוא נהיה לאחד האקטיביסטים הדומיננטיים של תחילת המאה העשרים, מאמרים שהוא כתב בהתנדבות עבור המגזין של הארגון הציגו ומחו כנגד המדיניות של רבות ממדינות הדרום לדיכוי השחורים. ב-1917 צ'סנט הפגין כנגד הקרנת הסרט "הולדתה של אומה", סרטו מעורר המחלוקת של ד. וו גריפית', באוהיו, אשר בעקבות זאת אכן נאסרה הקרנתו באוהיו.
חיים אישיים

ב-1878 התחתן צ'נסט עם סוזאן פרי, ועבר לניו יורק, במטרה להימלט מהעוני והדעות הקדומות של אנשי הדרום.
נפטר ב-15 בנובמבר 1932 בגיל 74, ונקבר בקליבלנד.
פרסים הוקרה

ב-1928 - מדליה עבור מפעל חיים מה- NAACP.
ב-2002 - הספרייה של אמריקה פרסמה אסופה של עבודותיו של צ'סנט בסדרה של סופרים אמריקאים.
ב-2008 - השירות הבולאי של ארצות הברית הוציא בול עם דיוקנו, היה זה הבול ה-31 בסדרה "מורשת שחורה".
הערות שוליים

↑  להיחשב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007430397205171  PLWABN: 9812645921905606  BIBSYS: 90088973  BNE: XX5466498  BnF: cb122517678 (data)  CiNii: DA04514597  GND: 119220261  ICCU: LO1V032516  ISNI: 0000 0001 2099 8195  LCCN: n79138741  LNB: 000016421  NDL: 00916944  NKC: jn20020402006  NLA: 35027815  NLK: KAC200405686  NTA: 06944918X  RERO: 02-A003100794  SNAC: w6xk8f9h  SUDOC: 058865098  Trove: 801248  VIAF: 22198527   WorldCat (עם VIAF): 22198527
מבשרת אדומים (E-1)

מצפה
רמון
מצפה
רמון
אזור E1. במרכז התמונה מטה מחוז ש"י של משטרת ישראל. תצלום אוויר, פברואר 2014
E1 (בשמו המלא: East-1, כלומר "מזרח-1") הוא השם שנתנה מדינת ישראל לשטח בן 12 קילומטר רבועים בין ירושלים למעלה אדומים, שסופח לגבולות המוניציפליים של מעלה אדומים. בתוכניות הפיתוח שלו הוא מכונה מבשרת אדומים.
בשטח מתקיימות מספר קהילות של בדואים וכן שוכן בו מטה מחוז ש"י של משטרת ישראל. שאר השטח איננו מיושב. לפי דו"ח בצלם, 6.5% מהשטח הוא מובלעות בבעלות פלסטינית פרטית ואלו אינן חלק מתוכניות הפיתוח.
בשנות ה-90 ישראל ייעדה את השטח לבניית שכונת מגורים ופרויקטים נוספים שייצרו רצף התיישבות ישראלי בין מעלה אדומים לירושלים, אולם במשך שנים הפרויקטים הוקפאו בלחץ בינלאומי.
גאוגרפיה

שטח East-1 הוא שטח הררי ביהודה ושומרון המתפרש על פני 12 קילומטרים רבועים (12,000 דונם) בגבעות המפרידות בין מעלה אדומים והתחום המוניציפלי של ירושלים. גבולותיו הם: במזרח - מעלה אדומים; בדרום - נחל אוג וכביש 1, מתחמי שבט הג'האלין והשכונות אלעיזריה ואבו דיס; במערב - עיסאוויה, המורדות המזרחיים של הר הצופים והשכונות ענאתא וא-זעיים; בצפון - כביש 437.
השטח כלול כולו בשטח C בתוואי עוטף ירושלים ומנוהל מוניציפלית על ידי עיריית מעלה אדומים.
חשיבות אסטרטגית

E1 הוא השטח המפריד בין ירושלים ממערב למעלה אדומים וגוש אדומים ממזרח, ומאידך בין אזורי התיישבות פלסטינית מצפון ומדרום. לפיכך סיפוח השטח לרשות הפלסטינית עשוי להפוך את מעלה אדומים למובלעת ישראלית. מאידך, סיפוח השטח למדינת ישראל בתרחיש של גבולות סגורים וירושלים ישראלית מאוחדת יתקע טריז ישראלי בין השומרון מצד אחד ובין יהודה מהצד השני, ויאריכו מאוד את זמן נסיעת הפלסטינים בין אזור רמאללה לאזור בית לחם.
לאור חשיבותו האסטרטגית של השטח לשני הצדדים, תוכניות ישראליות לבנייה בו נחשבות לקביעה חד-צדדית של עובדות בשטח, ומעוררות התנגדות בינלאומית, מעבר להתנגדות הרגילה לכל בנייה ישראלית מעבר לקו הירוק. גם בישראל תוכניות הבנייה שנויות במחלוקת, הנגזרת מהמתווה המיועד להסדר הקבע.
תוכניות בנייה ישראליות

בשנת 1991, בתקופת ממשלתו של יצחק שמיר, הוציא שר הביטחון משה ארנס צו המספח חלק משטח E1 למועצה המקומית מעלה אדומים. יתרת השטח סופחה לעיר בשנת 1994 בידי ממשלת רבין, לטובת הקמת שכונת מגורים במקום. בחודש ינואר 1994, מועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי יצרה תוכנית שהרחיבה את התכנון העירוני של מעלה אדומים, ולמעשה היוותה את הבסיס לבנייה עתידית בשטח E1. ראש הממשלה יצחק רבין אישר את התוכנית, והורה לשר השיכון בנימין בן אליעזר להתחיל בעבודות לשכונת מגורים במקום. עיריית מעלה אדומים תכננה בנייה מסיבית בשטח - שכונה גדולה בת כ-4,000 יחידות דיור, ששמה יהיה "מבשרת אדומים". באזור תוכננה גם בנייה של אזור תעסוקה משותף למעלה אדומים ולירושלים, פארק גדול, אתרי תיירות, שטחי מסחר, ובית קברות. תוכנית הבנייה אמורה ליצור רצף עירוני בין ירושלים למעלה אדומים.
בשנת 2004 החלו עבודות תשתית לשכונה, ביוזמת משרד השיכון, שכללו עבודות עפר וסלילת כביש גישה. אך הליכי התכנון והבנייה הופסקו לאחר זמן קצר בגלל לחץ בינלאומי. עם זאת, מטה מחוז ש"י של משטרת ישראל הוקם במקום, ונחנך במאי 2008.
על רקע המתיחות הפוליטית שגרמו תוכניות הבניין מחד ואי השלמתן מאידך, החל משנת 2007 הוקמו מעת לעת מאחזים בשטח E1 על ידי פעילי שמאל וימין ישראלים ופלסטינים, שפונו כולם על ידי כוחות הביטחון תוך זמן קצר.
בשנת 2009 הוציא מפקד פיקוד מרכז גדי שמני צווי תפיסה לקראת סלילת כביש חדש באזור התנחלות קידר, שנתפסה גם היא כניסיון להקל על פיתוח מגורים בשטח E1.
בספטמבר 2009 התקיים טקס סמלי של הנחת אבן פינה לשכונת "מבשרת אדומים" בנוכחות ראש העירייה בני כשריאל ובמעמד השרים עוזי לנדאו ודניאל הרשקוביץ.
בינואר 2011 נטען ברשת אל-ג'זירה כי גורמים אמריקניים בכירים דיווחו לרשות הפלסטינית כי בנימין נתניהו התחייב בפני ברק אובמה והילרי קלינטון, באופן חשאי, כי לא יבנה באזור זה. לפי "שלום עכשיו", ב-2011 ממשלת ישראל קידמה את מימוש התוכנית לבניית השכונה על ידי הכנת פינוי הבדואים מהאזור והשלמת מערכת כבישים. בנובמבר 2012 אישרה ממשלת ישראל את תוכנית הבנייה של השכונה, כתגובה להחלטת עצרת האומות המאוחדות על שדרוג הנציגות הפלסטינית למעמד של מדינה משקיפה. ארצות הברית קראה לישראל לחזור בה מן ההחלטה. בריטניה, צרפת, שוודיה, גרמניה ורוסיה גינו את ההחלטה וחלקן אף זימנו לשיחות נזיפה את שגרירי ישראל במדינה. לאחר הבחירות לכנסת ה-19 התוכנית שוב הוקפאה. בנובמבר 2013 פרסם משרד הבינוי והשיכון מכרז לשכירת אדריכל לקידום התכנון, אך הוא הוקפא בהוראת נתניהו.
בפברואר 2014 התקיימה צעדת אלפים ממעלה אדומים ל-E1 בקריאה לקיום הצהרת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
במאי 2014 חתמו 12 מתוך 31 חברי הכנסת של הליכוד, בהם 2 שרים, על עצומה הקוראת לראש הממשלה לבנות את שכונת מבשרת אדומים; ובכך לטענתם לחזק את מעלה אדומים וירושלים, להפחית את מצוקת הדיור ולתת מענה לדור ההמשך של מעלה אדומים.
בנובמבר 2014 העביר משרד הבינוי לעיריית מעלה אדומים 3.6 מיליון ש"ח לצורך התכנון, בפטור ממכרז. התכנון כולל תכנון מפורט של 3,200 יחידות דיור ובדיקת התכנות לבנייה נוספת.
בפברואר 2020, הכריז ראש הממשלה נתניהו על פרסומה של תוכנית בנייה באזור, ל-3,500 יחידות דיור. לקראת תום המועד להגשת התנגדויות לתוכניות הבנייה שפורסמו, השיק ארגון שלום עכשיו קמפיין ציבורי הקורא להתנגדות לבנייה ב-E1. האיחוד האירופי, משרד החוץ של גרמניה, וכן המשרד לענייני אירופה וחוץ של ממשלת צרפת, גינו את המהלך וקראו לממשלת ישראל לחזור בה מכך.
היסטוריה

במרכז השטח נמצאת דרך עתיקה חצובה בסלע מתקופת בית שני. לאורכה בורות מים מהתקופה הישראלית, שרידי מבנים ומערות מגורים.
התיישבות בדואית

בתחילת שנות ה-80 מרבית שטחי E1 הוכרזו כאדמות מדינה. להכרזה קדם תהליך של הגשת עררים על ידי תושבי הכפרים בסביבה שטענו לבעלות על הקרקע, וקרקעות שהוכח שעובדו בעבר, הוחרגו מההכרזה לפי חוק הקרקעות העות'מאני. מספר קהילות בדואים השייכות ברובן לשבט הג'האלין מתגוררות בשטח שהוכרז עם העדרים שלהם, לטענתם משנות ה-50 ובהסכמת בעלי הקרקעות מאבו דיס ואלעיזריה. לטענת הרשויות הישראליות, רק סמוך לשנת 1988 קבוצות של שבט הג'האלין החלו להתיישב בשטח E1 ועל אדמות סמוכות. כך או כך, הבדואים לא התנגדו להכרזה. בשנת 1989 חתמו נציגי השבט על הצהרה שהם שוהים על אדמות מדינה באופן זמני ובסמכות המנהל האזרחי לפנותם בכל עת. בעקבות ייעוד הקרקע לבנייה בשנות ה-90, סוכם עם נציגי השבט על מעברם לאתר חלופי וסלילת דרך גישה אליו. חלק מבני השבט עתרו נגד הסיכום, ועתירותיהם נדחו על ידי ועדת העררים ובג"ץ. למרות זאת, על רקע לחצים דיפלומטיים והקפאת תהליכי התכנון של מבשרת אדומים, תוכניות הפינוי לא יצאו לפועל. עם זאת, במספר מקרים המנהל האזרחי הרס מבנים בשטח. הוא אף ביצע עבודת מטה ליישוב מחדש של הפזורה הבדואית בשטח C - לרבות ב-E1, ביישובי קבע. בדצמבר 2011 שגריר האיחוד האירופי בישראל, אנדרו סטנדלי, הגיש למשרד החוץ מחאה רשמית על פינוי תושבים בדואים בשטח E1, והביע דאגה מכך שמדובר בהכנות לבנייה בשטח זה.
הערות שוליים

↑  "תוכנית E1 והשלכותיה על זכויות האדם בגדה המערבית", פורסם בדצמבר 2012 באתר בצלם
↑  על פי מאמר של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה מאת נדב שרגאי, המצטט מהספר "מלחמות המקומות הקדושים", מאת שמואל ברקוביץ, הוצאת הד ארצי ,2000. המאמר (באנגלית) נמצא כאן: http://jcpa.org/article/protecting-the-contiguity-of-israel-the-e-1-area-and-the-link-between-jerusalem-and-maale-adumim/
↑  עמוס הראל, ישראל השקיעה 200 מיליון שקלים בהרחבת מעלה אדומים, באתר הארץ, 1 בפברואר 2009
↑  עלי ואקד ואפרת וייס, פעילי שמאל הקימו "מאחז" - ופונו מייד, באתר ynet, 8 בדצמבר 2007
אפרת וייס, אלפי פעילי ימין הקימו מאחזים באיו"ש, באתר ynet, 9 בדצמבר 2007
אליאור לוי ואיתמר פליישמן, תוך שעה: פונה המאחז הפלסטיני בשטח E1, באתר ynet, 13 בינואר 2013
אורלי הררי, מבשרת אדומים: דורשים תגובה ציונית לרצח, באתר ערוץ 7, 1 ביולי 2014
↑  עמוס הראל, למרות מחאת ארה"ב, התוכנית להרחבת מעלה אדומים וביתור הגדה מתקדמת, באתר הארץ, 14 במאי 2009
↑  עמותת "במקום": "זהו ניסיון בוטה להשפיע על תוואי מכשול ההפרדה לפני הכרעת בג"ץ", באתר העמותה: http://www.bimkom.org/pressView.asp?publicationId=144
↑  גיא ורון, ‏שטח E1: שרים הגיעו להנחת "אבן פינה", באתר גלי צה"ל, 7 בספטמבר 2009
↑  ברק רביד, עריקאת: נתניהו הבטיח לא לבנות בין מעלה אדומים לירושלים, באתר הארץ, 26 בינואר 2011
↑  סיכום שנת 2011 בהתנחלויות, באתר "שלום עכשיו"
↑  אלי ברדנשטיין, תגובת ישראל להכרה ברשות: אלפי דירות מעבר לקו הירוק, באתר nrg‏, 30 בנובמבר 2012
↑  אוהד חמו, אודי סגל, יוסי זילברמן, ישראל אישרה בנייתן של 3,000 יחידות דיור ביהודה ושומרון, חדשות 2, 30 בנובמבר 2012
↑  איתמר פליישמן, המִנהל האזרחי אישר קידום תוכנית הבנייה ב-E1, באתר ynet, 5 בדצמבר 2012
↑  טל שלו‏, ארה"ב לישראל: חזרו בכם מההחלטה לבנות ב-E1, באתר וואלה, 3 בדצמבר 2012
↑  ברק רביד, בכיר במשרד החוץ הבריטי: "יש תיאבון רב לנקוט בפעולות נגד ישראל", באתר הארץ, 3 בדצמבר 2012
1 2   חיים לוינסון, ברק רביד, משרד הבינוי הפנה מיליוני שקלים לתכנון בשטח E1, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2015.
1 2  טל שלו‏, נתניהו: הנחיתי לקדם בנייה בשטח E1 שבין ירושלים למעלה אדומים, באתר וואלה, 25 בפברואר 2020
↑  מתנגדים לתכניות לבניית התנחלות ב-E1, באתר שלום עכשיו, ‏2020-08-05
1 2 3  על פי פסק דין בג"ץ 2966/95, ניתן לקרוא את ההקדמה לפסק הדין כאן.
↑  ניר חסון, ברק רביד, אירופה מזהירה את ישראל שלא ליצור רצף בין ירושלים למעלה אדומים, באתר הארץ, 23 בדצמבר 2011
אברהם ורד

| --- | --- |

אברהם ורד (במרכז) לצד חיילי צה"ל במלחמת יום הכיפורים, 1973
 לידה:  25 בדצמבר 1923 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  20 בנובמבר 2015 (בגיל 91) המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר, רמת גן, ישראל 
 תאריך עלייה:  1940
 שם לידה:  אברהם רוזנשטינגל
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  צלם עיתונות
 מעסיק:  במחנה 
 פרסים והוקרה:    עיטור המופת   יקיר העיר רמת גן (2008)
 
התצלום המפורסם ביותר של אברהם ורד, חיילי צה"ל לאחר הצניחה במעבר המיתלה במלחמת סיני, בקדמת התמונה שאול זיו
התצלום המפורסם של האלוף אריק שרון עם התחבושת במלחמת יום הכיפורים
אברהם ורד (25 בדצמבר 1923 – 20 בנובמבר 2015) היה צלם עיתונות ישראלי, שירת כצלם צבאי של עיתון במחנה בשנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20, והתמחה בצילומי מלחמה, עוטר בעיטור המופת על אומץ לבו.
קורות חיים

ורד (במקור רוזנשטינגל) נולד ב-1923 בווינה בירת אוסטריה, עלה לארץ ישראל ב-1940 במסגרת עליית הנוער, ולמד בבית הספר מקוה ישראל. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי, שירת בפלוגת הובלה שצורפה לבריגדה היהודית ולחם במערכה במדבר המערבי, במלטה ובאיטליה. במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי. לאחר המלחמה שירת בצה"ל בשירות קבע בחיל המשטרה הצבאית כחוקר תאונות דרכים ומתעדם בצילום.
ורד הצטרף למערכת במחנה כצלם צבאי והחל מצטרף לפעולות יחידות צה"ל. בין היחידות אותן תיעד היו יחידה 101 וחטיבת הצנחנים שליווה בפעולות התגמול, בהן מבצע לולב ומבצע שומרון. במלחמת סיני הצטרף לכוחות צה"ל בקרב המיתלה ותמונתו המנציחה את כוחות צה"ל מתארגנים בסמוך למצבת פרקר הייתה לתמונה המפורסמת ביותר מהמלחמה. ורד המשיך לתעד את חטיבת הצנחנים בפעולות ונטל חלק בעשרות אימוני צניחה. הוא השתתף עם כוחות חטיבת גולני במבצע חרגול ב-1960 ובמרץ 1962 התלווה לכוחות החטיבה במהלך מבצע סנונית, פשיטה על מוצבי צבא סוריה ברמת הגולן, על אומץ לבו זכה לתעודת הערכה מהרמטכ"ל, שמאוחר יותר הומרה לעיטור המופת.
הוא המשיך לתעד את חיילי צה"ל גם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים בה הצטרף לאוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון ותיעד את צליחת תעלת סואץ במבצע אבירי לב.
ורד התגורר בשיכון הצנחנים ברמת גן, היה נשוי לקטיה, אב לעו"ד ירון ורד. ב-2008 הוענק לו התואר יקיר העיר רמת גן.
באוגוסט 2015 הדרדר מצבו הבריאותי והוא היה מורדם ומונשם. במשך חודשים נאבק על חייו בבית החולים שיבא, שם נפטר ב-20 בנובמבר 2015. הוא תרם את גופו למדע.
הערות שוליים

↑  אייל לוי, ‏אריק שרון ותחבושת: הצלם שאחראי לתמונות איקוניות מהזכרון הישראלי הלך לעולמו, באתר מעריב אונליין, 23 בנובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 274184  NLI: 987007310659905171  ISNI: 0000 0000 6946 4891  RKD: 395366  ULAN: 500478262  VIAF: 97303938   WorldCat (עם VIAF): 97303938
RQ-170 סנטינל

מל"ט RQ-170 סנטינל (RQ-170 Sentinel; מאנגלית:"זקיף") הוא כלי טיס בלתי מאויש חמקן שפותח על ידי לוקהיד מרטין ומופעל על ידי חיל האוויר של ארצות הברית וה-CIA במשימות סיור ואיסוף מודיעין. ככל הנראה הוא נכנס לשירות ב-2007. ארצות הברית לא סיפקה לגביו שום מידע רשמי.
פיתוח

חוקרים חלוקים בדעותיהם לגבי רמת טכנולוגיית החמקנות שלו: המפלט של הסנטינל אינו מוסתר או מחופה בידי החלק האחורי של הגוף, לדלתות הגלגלים אין חיתוך זיגזג שמקשה על מעקב בדרך לנחיתה וחתך הכנף מעט מעוגל מלפנים.
יש חוקרים שסבורים שכל אלה מעידים על חמקנות פחות "מושקעת", אולי מדור קודם. אחרים סבורים שזה דווקא סימן לחמקנות מתקדמת יותר, שמושגת פחות בגלל צורת האווירון ויותר בגלל החומרים המיוחדים מהם הוא בנוי. כך או אחרת, מדובר באוצר בלום של טכנולוגיה עילית.
על בסיס הצילומים המועטים של ה-RQ-170, מומחה התעופה ביל סוויטמן העריך כי המל"ט מצויד בחיישן אלקטרו-אופטי\אינפרא אדום ואולי במכ"ם פעיל של מערך סרוק אלקטרוני (AESA) המותקן ביריעת הבטן שלו. הוא גם העלה השערות ששני המרכבים התחתונים מעל כנפי המל"ט עשויים להכיל קישורי נתונים וכי ניתן לתכנן את יריעת הבטן עבור מטענים מודולריים, המאפשרים להשתמש במל"ט למשימות תקיפה ו/או לוחמה אלקטרונית . הניו יורק טיימס דיווח כי ה-RQ-170 מצויד "כמעט בוודאות" בציוד ליירוט תקשורת וכן חיישנים היפרספקטרליים רגישים ביותר המסוגלים לזהות כמויות קטנות מאוד של איזוטופים רדיואקטיביים, וכן כימיקלים אשר עשויים להעיד על קיומם של מתקני נשק גרעיני.
שירות מבצעי

לפי דיווחים בתקשורת ה-RQ-170 החל לפעול באפגניסטן כחלק ממבצע חירות מתמשכת והשתתף גם במבצעים מעל פקיסטן כגון מבצע חנית נפטון וטיסות סיור מעל איראן בחיפוש עדויות לפיתוח נשק גרעיני.
חטיפה

האיראנים נתקלו בסנטינל לראשונה בסתיו 2007, בגזרת איספהאן; מכ"ם JY14 מתוצרת סין, שתוכנן בין השאר לאתר חמקנים, קלט החזרים חשודים; זוג מטוסי F-14 הוזנק לחקור אותם ומצא כלי מעופף חללי למראה - שתועד במצלמות האינפרא-אדום של המיירטים. לפי הערכות, האיראנים מימשו מדיניות סריקה בה מאתרים את החמקן בלי לנעול עליו; לאחר שה-JY14 זיהה את הגעת החמקן, הופנו אליו אנטנות נוספות - אך במקום שישדרו אליו בעוצמה וינטרו אותו, כנראה שידרו לכיוונו הכללי והמפעילים רשמו מאילו זווית ומרחק כלליים הגיעו ההחזרים שיוחסו לסנטינל. כך, עד שזוהה דפוס חד ערכי שאפשר לשייך למטוס הבלתי נראה - ולהבין מתי הוא נמצא בגזרה.
ואז בדצמבר 2011 הם שידרו שידורי לוחמה אלקטרונית בעוצמה אדירה, וניתקו את החמקן מהמשדרים שלו. כאשר החמקן התחבר מחדש, הוא קיבל הוראות ממשדרים באיראן וכך נחת הכטב"ם RQ-170 של ה-CIA בסמוך לבסיס קשמאר בצפון מערב המדינה כאשר הוא שלם. ארצות הברית אישרה שאכן איבדה כטב"ם מעל איראן וביקשה מאיראן להחזירו, אך הנשיא ברק אובמה סירב להצעות יועציו להשמידו או להשיבו בכוח (אנ').
להערכת מומחים, על אף שהטכנולוגיה הכלולה בחמקן עדיין מסווגת ברובה, היא כנראה נחשבת למיושנת, ולאחרונה קלט חיל האוויר האמריקאי טכנולוגיות מתקדמות יותר.
הנדסה לאחור

ב-10 בדצמבר 2011, איראן הודיעה כי בכוונתה לבצע הנדסה לאחור במטוס החמקן RQ-170 Sentinel שנתפס .[דרוש מקור] באפריל 2012, חיל משמרות המהפכה האסלאמי טען כי הצליח לחלץ את מכלול הנתונים שנאספו על ידי המל"ט וכרגע נמצאים בתהליך של בניית העתק של המטוס. איראן טענה שמדינות, כולל סין ורוסיה, פנו אליה, בחיפוש אחר מידע על המל"ט. אף על פי שגורמים רשמיים בארצות הברית הביעו דאגה מהאפשרות שסין או רוסיה יקבלו את הטכנולוגיה של המל"ט, הם מטילים ספק אם איראן תוכל לשכפל את הטכנולוגיה של המטוס, כמו גם את כמות הנתונים המודיעיניים הזמינים, בשל אמצעי הזהירות שהותקנו עבור מל"טים לא תקינים.
במאי 2014, הטלוויזיה הממלכתית האיראנית הציגה את מה שנטען כי הוא RQ-170 מהונדס לאחור. מקורות המכירים את העיצוב של ה-RQ-170 אומרים שה-RQ-170 האיראני הוא רק דגם סטטי ולא מטוס שניתן לטוס. בנובמבר 2014 איראן טענה כי ביצעה טיסת ניסוי מוצלחת של מטוס המבוסס על הנדסה לאחור של ה-RQ-170.
ב-10 בפברואר 2018 הופל בסמוך לכפר רופין מל"ט איראני שחדר לשטח מדינת ישראל. ההערכות הן כי מדובר במל"ט סאעקה, המהווה חיקוי איראני ל-RQ-170.
במהלך מרץ 2021 יירט חיל האוויר שני מל"טים שהיו בדרכם לשטח ישראל על ידי מטוסי "אדיר". המל"טים שיורטו היו גם כן חיקוי ל-RQ-170 ("שאהד 197"), בדרך להעברת אמל"ח לארגון הטרור חמאס. על פי נתיבי הטיסה, ההערכה היא כי יעד ההעברה היה שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
הערות שוליים

↑  הכטב"ם החמקן האמריקאי החדיש ביותר - "RQ-170" עובר לקדמת הבמה, באתר Nziv.net, ‏2021-03-13
↑  מתוך אתר  aviationweek.com‏
↑  ניר דבורי, חדשות 2, ‏"המל"ט לא הושמד כדי שנוכל ללמוד עליו", באתר ‏מאקו‏, 11 בפברואר 2018.
↑   אודם כץ, כך יירט צה"ל את המל"טים האיראניים בדרכם לישראל, באתר צה"ל, 7 במרץ 2022
הסנטינל בבסיס חיל האוויר האמריקאי בגואם
בוריס כרמי

| --- | --- |

כרמי (מימין) ופזנר, 1948
 לידה:  1 בינואר 1914 מוסקבה, האימפריה הרוסית
 פטירה:  18 בספטמבר 2002 (בגיל 88) תל אביב, ישראל
 שם לידה:  בוריס וינוגרד
 לאום:  ישראלי
 מקום לימודים:  סורבון 
 תחום יצירה:  צילום
 זרם באמנות:  צילום עיתונות
 יצירות ידועות:  תצלומים מתקופת מלחמת העצמאות
 
בוריס כַּרמי (1 בינואר 1914 – 18 בספטמבר 2002) היה צלם וצלם עיתונות ישראלי, צלם "דבר", הצלם הראשי של "דבר השבוע" וחבר מערכת השבועון (1952–1976). מפורסם גם בזכות תצלומיו מתקופת מלחמת העצמאות שפורסמו בשבועון "במחנה".
חייו

כרמי נולד בשם בוריס וינוֹגרָד לפרניה ויעקב בעיר מוסקבה שברוסיה. אביו היה עורך דין מצליח. אמו נהרגה בתאונת רכיבה ב-1921. בילדותו הכיר את סשה ארגוב.
בגיל 15 התייתם גם מאביו, ועבר אל בית דודו, מרכוס רייזמן, בעיר ורשה. בהמשך השלים את לימודיו התיכוניים בפנימיה בעיר ארפורט שבגרמניה. ב-1933, אחרי כמה חודשים בעיר מילאנו שבאיטליה, נסע לפריז ונרשם ללימודי אתנוגרפיה בסורבון. לצורך לימודיו קנה את מצלמתו הראשונה, והחל לצלם. כעבור שנתיים, ב-1935 עבר לעיר החופשית דנציג, ובמרץ 1939 עלה לארץ ישראל באניית משא, בעקבות אחותו פלה, שכבר הגיעה לארץ לפניו. בארץ עבד תחילה בפרדסים ולאחר מכן הצטרף כפקיד לחברת ספנות.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב כרמי לצבא הבריטי, ושרת ארבע שנים כצלם אוויר, ביחידת מיפוי, וכמדריך צילום. במהלך שרותו נשלח לאיטליה ואף לפולין. הוא התיידד עם צלם העיתונות הנס חיים פין, שלימד אותו טכניקות חדשות. לאחר שחרורו ב-1946 היה צלם עצמאי, והצטרף למחלקת המיפוי של "ההגנה".
במלחמת העצמאות היה כרמי צלם שבועון צה"ל "במחנה". הוא העדיף לצלם לוחמים ברגעים אנושיים בין הקרבות, ונמנע מצילומי הרוגים. אחדים מתצלומיו, בהם "הנערה עם האקדח", הפכו לסמלים.
משנת 1952 ועד פרישתו לגמלאות ב-1976, היה כרמי צלם וחבר המערכת בעיתון "דבר" ו"דבר השבוע". החל ב-1956 פורסמו תצלומיו בספרים ואלבומים. רובם משלבים תצלומים של כרמי עם טקסטים מאת סופרים ועיתונאים. אחדים מספריו הם ספרי ילדים העוסקים בבעלי חיים.
ב-1956 נישא לשולה (שולמית) בלבירר, והיה אב לבן, יעקב כרמי.
בספטמבר 2001 התאלמן כרמי מאשתו. כעבור שנה, ב-18 בספטמבר 2002, נפטר בתל אביב, בגיל 88. נקבר בבית העלמין הדרום לצד אשתו.
פרסים

1995 – פרס פורצקי לצילום, מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות.
2002 – פרס אנריקה קבלין על מפעל חיים בתחום הצילום, מטעם מוזיאון ישראל.
תערוכות יחיד

1959 – בית סוקולוב, תל אביב.
1979 – "תל אביב שלי", ספריית שערי ציון, תל אביב.
1992 – בית יד לבנים, רעננה.
1995 – "בוריס כרמי – זמן מצולם", אוצרת: כרמלה רובין, מוזיאון בית ראובן, תל אביב.
1996 – "בוריס כרמי – חזרה לפריז: תצלומים מ-1935–1995", המכון הצרפתי בתל אביב.
2001–2002 – "שווה אלף מילים", מוזיאון ההגנה.
תערוכות יחיד > אחרי מותו

2004 – Fotografien aus Israel ('תצלומים מישראל'), אוצרת: אלכסנדרה נוקה, האקדמיה לאמנות (אנ'), ברלין.
2005–2006 – "בוריס כרמי – תצלומי נשים, 1940–1980", אוצר: אבי סבג, מוזיאון ארץ ישראל.