stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרנסס בארבר
תפקידים בתיאטרון

"או לה לה" (תיאטרון האל טראק, 1979)
"Riff Raff Rules" (תיאטרון רויאל סטרטפורד)
"Space Ache" (תיאטרון טריסייקל, 1980)
"אותלו" בתפקיד אמיליה (אוקספורד פלייהאוס)
"La Guerra" (הקרב), "Desperado Corner" ו-"Madame Louise" (תיאטרון גלאזגו סיטיזנס, 1980; הביאנלה של ונציה, 1981)
"The Treat" (ב-"Institute of Contemporary Arts")
"The Mission" (סוהו פולי)
"Hard Feelings" (אוקספורד פלייהאוס ותיאטרון בוש, 1983)
"Turning Over" (תיאטרון בוש, 1983)
"הגברת עם הקמליות" בתפקיד מרגריט (הלהקה השייקספירית המלכותית, תיאטרון "The Other Place",‏ 1984; תיאטרון קומדי, 1985) – מועמדות לפרס אוליבייה לשחקנית המבטיחה ביותר
"המלט" בתפקיד אופליה (RSC, מרכז האמנויות ברביקן, 1985)
"עמל אהבה לשווא" (RSC, תיאטרון "The Other Place", תיאטרון קומדי, 1985),
"The Dead Monkey"‏ (RSC, תיאטרון The Pit,‏ 1986)
"הלילה השנים עשר" בתפקיד ויולה (ריברסייד סטודיוס, 1987)
"מקבת'" בתפקיד ליידי מקבת' (רויאל אקסצ'נג', מנצ'סטר, 1988)
"My Heart's a Suitcase" (תיאטרון רויאל קורט, 1990)
"Over a Barrel" (תיאטרון ווטפורד פאלאס)
"Imagine Drowning" (תיאטרון המפסטד (אנ'), 1991)
"ליל האיגואנה" בתפקיד מקסין פולק (התיאטרון המלכותי הלאומי, 1992)
"פיגמליון" בתפקיד אלייזה דוליטל (התיאטרון הלאומי, 1992)
"Insignificance" (דונמאר ורהאוס, 1992)
"הדוד וניה" (תיאטרון מינרווה צ'יצסטר ותיאטרון אלברי, 1996) – פרס TMA (אנ')
"קרוב יותר" (תיאטרון ליריק, התיאטרון הלאומי בווסט אנד, 1998)
"Closer to Heaven" (תיאטרון ארטס (אנ'), 2001)
"Tales from the Vienna Woods" בתפקיד ולרי (התיאטרון הלאומי, 2003)
"קן הקוקיה" בתפקיד האחות רטשד (תיאטרון גילגוד, 2004)
"The Pieta" מאת שיין קולינן (אנ') (סנט פול קובנט גרדן, 2006)
"אנטוניוס וקלאופטרה" בתפקיד קלאופטרה (שייקספיר גלוב, 2006)
"השחף" בתפקיד ארקאדינה, ו"המלך ליר" בתפקיד גונריל (RSC, תיאטרון קורטיארד, סטרטפורד-אפון-אייבון, 2007)
"Madame de Sade" (דונמאר וסט אנד, תיאטרון ויינדהם (אנ'), 2009)
"Afterplay" (פסטיבל אדינבורו ותיאטרון גייט בדבלין, 2009)
"יוליוס קיסר" (תיאטרון דונמאר 2012–2013)
הערות שוליים

↑  "Wolverhampton Municipal Grammar School". tameclan.me.uk.
↑  Barnett, Laura (21 באפריל 2009). "Portrait of the artist: Frances Barber, actor". The Guardian. London. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The British Theatre Guide : Reviews – The Seagull (RSC at the New London Theatre)". Britishtheatreguide.info. 12 בינואר 2008. אורכב מ-המקור ב-2008-07-05. נבדק ב-13 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "The British Theatre Guide : Reviews – King Lear (RSC at the New London Theatre)". Britishtheatreguide.info. 12 בינואר 2008. אורכב מ-המקור ב-2008-05-16. נבדק ב-13 באוגוסט 2009. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  BBC One – Doctor Who, Series 6, A Good Man Goes to War. BBC. (23 August 2011). Retrieved 8 June 2012.
↑  Frances Barber. IMDb. Retrieved 28 July 2015.
↑  I've had it with men!' Actress Frances Barber on having her heart broken six times, By REBECCA HARDY FOR MAILONLINE, 18 December 2009]
↑  Frances Barber
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592069005171  PLWABN: 9810668895405606  BNE: XX4935968  BnF: cb14007577c (data)  GND: 139962247  ISNI: 0000 0001 1931 8949  LCCN: nr99006359  MusicBrainz: cfabe721-b25e-492d-9998-01ce735eab13  NKC: pna2007418482  NTA: 073880116  SNAC: w6rz9cns  SUDOC: 08298266X  VIAF: 2386250   WorldCat (עם VIAF): 2386250
ברכה (מנהג דתי)

יצחק מברך את יעקב ציור מעשה ידי הצייר ההולנדי חוברט פלינק
יהודי מברך יהודי ברחבת הכותל המערבי
ברכה היא מנהג דתי שמהותו הענקת מזל טוב, באמצעות מחווה מילולית או גופנית. ברכה היא ההפך מקללה.
לברכה של צדיק מייחסים מאמיניו וחסידיו משמעות מיוחדת. הם מאמינים כי קרבתו אל האלוהים מעניקה כוח לברכתו והיא מסוגלת לשנות את גורלו של האדם ולבטל את רוע מזלו.
ברכות בתנ"ך

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ברכות בתנ"ך > ספר בראשית

הברכה הראשונה שבה אדם מברך אדם אחר היא ברכת נח לשם וליפת בניו.
ברוך ה' אלוהי שם ויהי כנען עבד למו; יפת אלוהים ליפת וישכון באהלי שם
ברכה ידועה נוספת היא ברכת יצחק ליעקב (”ויתן לך אלוהים...”) שלקח את הברכה במרמה ולאחר מכן גם לעשו שביקש מאביו שיברכנו גם.
ברכה נוספת היא ברכת יעקב לבניו ולבני יוסף.
ברכות בתנ"ך > ספר דברים

ברכה נוספת היא ברכת משה את יהושע בן נון וסמיכת ידו עליו.
הברכה ביהדות

ביהדות רווחת האמונה כי בכוחו של דיבור הפה להטיב או להרע - על ידי ברכה או קללה:
”ואפשר לנו לומר לפי עניות דעתנו, כי בהיות הנפש המדברת שבאדם חלק עליוני, וכמו שכתוב (בראשית, ב', ז') 'ויפח באפיו נשמת חיים', ותרגם אונקלוס 'לרוח ממללא', נתן בה כח רב לפעול אפילו במה שהוא חוץ ממנה” (ספר החינוך, מצווה רלא).
לכל אדם ולכל יהודי, מיוחס כוח בפיו לברך ולקלל: ”לעולם אל תהי ברכת הדיוט קלה בעיניך” (תלמוד בבלי, מסכת מגילה, דף ט"ו, עמוד א') וכן ”לעולם אל תהי קללת הדיוט קלה בעיניך” (תלמוד בבלי, בבא קמא, צ"ג, א').
ומובא בתלמודתניא, אמר רבי ישמעאל בן אלישע: פעם אחת נכנסתי להקטיר קטורת לפני ולפנים, וראיתי אכתריאל יה ה' צבאות שהוא יושב על כיסא רם ונשא ואמר לי: ישמעאל בני, ברכני! – אמרתי לו: יהי רצון מלפניך שיכבשו רחמיך את כעסך ויגולו רחמיך על מדותיך ותתנהג עם בניך במדת הרחמים ותכנס להם לפנים משורת הדין, ונענע לי בראשו. וקמשמע לן (ומשמיע לנו – לומדים מכאן) שלא תהא ברכת הדיוט קלה בעיניך (שכן עם כל גדולתו של רבי ישמעאל הוא נחשב כהדיוט בפני הבורא).
ברכות ביהדות נאמרות בהזדמנויות שונות גם בין אדם לאדם כאיחול, אך מיחסים לה משמעות דתית.
ישנה תקנת חז"ל שמיוחסת לסנהדרין בתקופת בועז(תקופת השופטים) שאדם ישאל בשלומו של חברו בשם דווקא (שמו של השם) אחד המקורות לכך הוא במשנה:
”משקילקלו המינים... התקינו שיהא אדם שואל את חברו בשם שנאמר: "והנה בעז בא מבית לחם ויאמר לקוצרים ה' עמכם ויאמרו לו יברכך ה" ואומר: "ה' עמך גבור החיל"” (ברכות, ט', ה').
כיום לא נהוג להזכיר את השם המפורש בשיחת חולין, שלום נחשב אחד משמותיו של השם ומשתמשים בו, וכן משתמשים בביטוים כגון "בעזרת השם", "השם יעזור" וכדומה.
הברכה ביהדות > חשיבות הכוונה הטובה של המברך

חז"ל מייחסים לאדם שהוא בעל עין טובה ובעל אהדה לאחרים כוח גדול יותר בברכתו ולהפך "טוב עין הוא יבורך (משלי) אל תקרי יבורך אלה יברך" (מסכת סוטה, ל"ח, ע"ב).
עניין חשיבות האהבה בברכה מודגש במיוחד בברכת הכהנים, עליה הכהנים מברכים לפני "ברוך אתה...לברך את עמו ישראל באהבה".
חז"ל מזהירים מלהתברך מכהן 'צר עין' (שעינו רעה בטוב אחרים) ופוסלים ברכה של כהן ששונא חלק מהציבור או אפילו שהציבור שונא אותו וכך מובא בספר הזוהר "..כהן שמברך בעין טובה ברכתו מתקיימת ושאינו מברך בעין טובה...אל תרצו ממנו ברכה כלל".
במסכת אבות ישנה השוואה בין אברהם המברך בעל העין הטובה אל מול בלעם צר העין שמיוחס לו כח לקלל. אברהם, שכתוב במקרא "...וְנִבְרְכוּ בְךָ כֹּל מִשְׁפְּחֹת הָאֲדָמָה" (בראשית, י"ב, ג'), ושמסופר שהיה הראשון שקיבל מהאל את הכוח לברך אחרים אחד המקורות לכך הוא במדרש רבה "ומנין למדו האבות לברך כל א' וא', מן הקב"ה...כיון שבא אברהם אמ' הקב"ה הריני מוסר הברכות לכל מי שאתה מברכו ואני חותם על ידך" ובלעם, שבחומש במדבר כ"ב מסופר שבלק מלך מואב שכר אותו לקלל את עם ישראל.
הברכה ביהדות > ברכתו של צדיק

על פי האמונה הרווחת, אף שלכל אדם יש כוח ברכה, עולה עליו מעלת ברכתו של הצדיק:
על פי המסורת היהודית "צדיק גוזר והקדוש ברוך הוא מקיים". המקור לכך מן התלמוד:
מקור נוסף הוא מסיפורו של חוני המעגל שתפילתו חוללה נס:
ואכן בעם ישראל מייחסים כוח לברכותיהם של רבנים צדיקים, וקיים מנהג ללכת אליהם כדי להתברך מפיהם, במיוחד בענייני בריאות ופרנסה. המקור לכך מן התלמוד:
בתורת החסידות יש התייחסות רבה לכוח ברכתו של הצדיק, המשמש כביכול כצינור בין הקדוש ברוך הוא לאדם להורדת שפע. את שמות האנשים שעליהם מבוקשת הברכה כותבים החסידים על פתק ("קוויטל"), אותו הם מוסרים לאדמו"ר. בדרך כלל הם מצרפים ל"קוויטל" סכום כסף, המכונה "פדיון נפש". על פי האמונה החסידית, לכסף שנמסר לאדמו"ר יש השפעה סגולית להתקיימות ברכתו.
הברכה ביהדות > ברכתו של צדיק > התרחבות התופעה בימינו

בימינו התרחבה מאוד תופעת הברכות הניתנות על ידי רבנים. במערכות בחירות נעשה שימוש בברכות רבנים תוך הבטחה לישועה ולפרנסה, כדי למשוך אנשים להצביע למפלגה מסוימת. בעקבות זאת תוקן חוק הבחירות לכנסת, ונקבע בו כי "המשדל אדם להצביע או להימנע מלהצביע, בכלל או בעד רשימת מועמדים מסוימת, בדרך של ... הבטחה להעניק ברכה" דינו מאסר חמש שנים. ארגוני צדקה מרבים לעשות שימוש בברכות רבנים כדי לעודד תרומות לארגוניהם. נשמעת ביקורת על כך בטענה כי נעשה שימוש מופרז באמצעי זה, ויש בו ניצול לרעה של אנשים בזמן מצוקה.
בשנים האחרונות התרבו האנשים המציגים עצמם כצדיקים ומעניקים ברכות תמורת סכומי כסף. על פי ההערכה, "תעשיית הברכות" מגלגלת מאות מיליוני שקלים בשנה.
הברכה ביהדות > ברכות במסורת היהודית

בשל כוחה של הברכה, במסורת היהודית ישנן הזדמנויות שונות שבהן נהוג לברך את חברו.
ישנה מצווה מן התורה על הכהנים לברך את העם, כיום הזמן לכך הוא בבית הכנסת בבוקר – בחזרת שליח הציבור בתפילת שחרית ומוסף.
בליל שבת וביום כיפור ההורים (או האב) מברכים את בניהם.
אחד הזמנים המיוחדים ביותר הוא לפני הסתלקות מן העולם, כפי שמובא בתורה: בספר בראשית מובאות ברכות יצחק לבניו וברכת יעקב לבניו לפני מותם, ובסוף ספר דברים מובאת ברכת משה לבני ישראל לפני מותו.
הסיבה לזמנים מיוחדים אלו, משום שאז מתעלים האנשים ומחשבתם טהורה והם מתקדשים בקדושה יתרה, ולכן יש ערך גדול לברכתם באותה עת.
נהוג לברך את חברו בעת שיש התחלה חשובה כגון הולדת בן, בר מצווה או בת מצווה, יום הולדת וכדומה, מתוך רצון שמה שמתחיל יהיה טוב ומוצלח ומתוך אמונה ש"הכל הולך אחר ההתחלה", במיוחד מיחסים חשיבות לברכה לחתן וכלה, כמובא במגילת רות: ”וַיֹּאמְרוּ כָּל-הָעָם אֲשֶׁר-בַּשַּׁעַר... יִתֵּן ה' אֶת-הָאִשָּׁה הַבָּאָה אֶל-בֵּיתֶךָ, כְּרָחֵל וּכְלֵאָה אֲשֶׁר בָּנוּ שְׁתֵּיהֶם אֶת-בֵּית יִשְׂרָאֵל...” (מגילת רות, פרק ד', פסוק י"א)
גם כאן מקובל שהאב מברך את ילדיו. המקור לכך מהמקרא הוא מהברכה שברכו בתואל ולבן הארמי את רבקה קודם נישואיה ליצחק: ”אֲחֹתֵנוּ אַתְּ הֲיִי לְאַלְפֵי רְבָבָה” (ספר בראשית, פרק כ"ד, פסוק ס').
יש אמונה שיש כוח גדול, כברכת גדולי הצדיקים, בברכתם של החתן והכלה עצמם, ובמיוחד תחת החופה. אחד הטעמים לכך משום שיום החופה הוא יום מחילת עוונות והם נעשים כ"ברייה חדשה", כמובא בתלמוד ירושלמי: "חתן מוחלין לו על כל עוונותיו" (מסכת ביכורים, פרק ג', הלכה ב').
דוגמה נוספת לכך היא "ברכת האורח" הנאמרת בברכת המזון על ידי האורח בעבור בעל הבית.
כוח רב מיוחס גם לברכה הנאמרת דווקא על ידי ציבור, כדוגמת "מי שברך" הנאמרת עבור מי שעלה לתורה, חולים, חיילי צה"ל ועוד.
הברכה בנצרות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בנצרות האורתודוקסית, כאשר כומר מברך, הוא מחזיק את אצבעות יד ימין באופן שיוצר את האותיות IC XC שהן צירוף המבטא את קיצור שמו של ישו ביוונית, באותיות לטיניות (ביוונית – ΙΗΣΟΥΣ ΧΡΙΣΤΟΣ – ישו הנוצרי. האות הראשונה והאחרונה בכל אחת המילים).
הברכה באסלאם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ראו גם

ברכה (נימוס)
ברכת כהנים
מודרה
אל תפתח פה לשטן
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ט', פסוק כ"ז
↑  ספר בראשית, פרק מ"ט
↑  תלמוד ירושלמי, ברכות ס"ב, ע"א – "אם בירכך גוי ענה אחריו אמן..."
↑  תלמוד בבלי, ברכות, דף ז', ע"א
↑  רות רבא, פרשה ד', ד"ה
↑  פניני הלכה תפילה פרק כ הלכה ט
↑  תרגום בעל הסולם ל'זוהר', פרשת נשא, דף קמ"ז, עמוד ב'
↑  במדבר, כ"ב: "כי ידעתי את אשר תברך מברך ואשר תיאור יואר"
↑  דברים רבה (ליברמן) פרשת וזאת הברכה ד"ה זש"ה רבות בנות
↑  הרשימה כוללת את שמם הפרטי של האנשים ושם אמם, בלי שם משפחתם.
↑  סעיף 122 לחוק הבחירות לכנסת (נוסח משולב), התשכ"ט-1969
↑  טל רוזנר, מזוז: גם רבנים ומקובלים ישלמו מס הכנסה, באתר ynet, 16 במרץ 2005
↑  ספר "אלף למטה", אות ה'
↑  קיצור שולחן ערוך, סימן קמ"ז
↑  ספר "תניא רבתי", סימן צ"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283135405171  GND: 4180685-2  LCCN: sh85013121  NKC: ph124485 
אישה מביאה את בתה כדי לקבל ברכה מנזיר. מאת פרדיננד גאורג וולדמולר, 1846.
עבד א-רחמן וחיד

עבד א-רחמן וחיד (Abdurrahman Wahid, שמו בלידה – עבד א-רחמן א-דאח'ל, Abdurrahman Addakhil, המכונה גם "גוס דור", (Gus Dur), ‏7 בספטמבר 1940 – 30 בדצמבר 2009) היה פוליטיקאי ואיש דת מוסלמי אינדונזי, תאולוג ומחנך, נשיא אינדונזיה בין השנים 1999–2001. וחיד היה במשך שנים רבות יושב ראש התנועה הפוליטית-דתית הסונית "נהדלטול עולמה" Nahdlatul Ulama או Nahdatul Ulama (בערבית: نَهْضَة العُلَمَاءُ, נהד'ת אלעלמאא, קרי דומה ל"נהדת אלעולמאא"; במלאית / אינדונזית הגייה שונה במקצת) והיה לנשיא הראשון של ארצו שנבחר באופן דמוקרטי אחרי ההתפטרות בשנת 1998 של הנשיא הקודם, הגנרל סוהארטו, שעמד בראש משטר אוטוריטרי. קדם לו בתפקידו בחרודין יוסוף חביבי שעלה לנשיאות מתוקף תפקידו כסגן נשיא.
דמות חשובה של האסלאם האינדונזי, התבטא למען דת מתונה ומודרנית, התנגד לאלימות ולשנאה בשם האמונה ודגל בדו-שיח בין דתות ועמים. הגן על זכויות הקהילות והמיעוטים השונים בארצו ועל ההפרדה בין הדת ובין המדינה.
ילדותו ושנות לימודיו

עבד א-רחמן ד-דאחל וחיד נולד בשנת 1940 בג'ומבנג במזרח האי ג'אווה, בימי השלטון הקולוניאלי ההולנדי בארצו, כבן בכור מבין חמשת ילדי הזוג עדבול וחיד חסים וסיתי סוליחה. קיבל את שמו לכבוד עבד א-רחמן הראשון, הבן לבית אומיה המכונה "אלדאח'ל" (קרי : "א-דאח'ל") ("המהגר") שכבש את חצי האי האיברי והקים בה אמירות אסלאמית.
נודע בכינוי "גוס דור", שמקורו הוא במילים "בגוס" ("נער יפה" - שם כבוד לבנים של "קיאי" שהוא מומחה בדת האסלאם בג'אווה, מקביל ל"אוסטד" בפרסית) ו"דור", קיצור השם עבד א-רחמן.
משפחות הוריו היו בנות מעמד ויוקרה בתוך תושבי מזרח ג'אווה. סבו מצד האב, חסים אסיארי, היה מייסדה של תנועת "נהדת אלעלמאא", בעוד סבו מצד האם, ביסרי סיאנסורי, היה המחנך המוסלמי הראשון שהנהיג כיתות לימוד לנשים.
האב, וחיד חסים, היה פעיל בתנועה הלאומית והיה לשר הראשון לענייני דת של רפובליקת אינדונזיה העצמאית.
בשנת 1944, תחת הכיבוש היפני בימי מלחמת העולם השנייה, הילד עבר לגור זמנית בבירה ג'קרטה, שבה אביו היה פעיל במועצה המייעצת של המוסלמים האינדונזים, הכתיב מג'לס שורא מסלמין אנדוניסי ובקצור "מאשומי", שהוקמה על ידי השלטון הכובש.
אחרי הכרזת עצמאות אינדונזיה ב-17 באוגוסט 1945, המשפחה חזרה לג'ומבנג ונשארה שם במשך שנות המאבק בשלטון הקולוניאלי ההולנדי, הקרוי "המהפכה הלאומית האינדונזית". בתום המאבק הזה העקוב בדם, העם הצליח להשיג עצמאותו ואביו של וחיד, אחד מגיבורי המהפכה הלאומית, מונה בין השנים 1949–1952 לשר לענייני דת. בנסיבות אלו המשפחה עברה שוב לבירה, ג'קרטה. וחיד למד שם בבית הספר היסודי KRIS, אחר כך בבית הספר "מטרמאן פרווארי". אביו הרשה לו לקרוא גם ספרות לא מוסלמית - ספרים, כתבי עת ועיתונים שהרחיבו את אופקיו.
אחרי שנאלץ לעזוב את הממשלה, באפריל 1953 האב וחיד חסים נהרג בתאונת דרכים והילד בן ה-13 נשאר יתום.
בשנת 1954 נרשם לבית ספר תיכון אך משהתקשה ללמוד והיה עליו לחזור על שנת הלימודים החליטה אמו לשלוח אותו לפנימיה בעיר יוגיאקרטה. אחרי סיום התיכון הרגיל עבר לבית הספר המוסלמי ("פסנתרן" pesantren) טרגלג'ו. כאן הצליח ללמוד בשנתיים את חומר הלימוד של ארבע שנים וחזר לעירו להמשך הלימודים ב"פסנתרן" מקומי בשם "טמבקבראס". עדיין בהיותו תלמיד שם, בשנת 1959 קיבל את המשרה הראשונה שלו כמורה ואחר כך היה למנהל מדרסה שהייתה מסופחת ל"פסנתרן". כמו כן התחיל לעבוד כעיתונאי בכתבי העת "הוריזון" ו"מג'אלה בודאיא ג'איא". משמעות השם במלאית: "שבועון תרבות מצליח".
לימודיו בחו"ל

בשנת 1963, בגיל 23 עבד-א רחמן וחיד קיבל מלגה ממשרד הדתות על מנת ללמוד באוניברסיטת אל אזהר בקהיר. בנובמבר 1963 נסע למצרים. בהגיעו שם התברר לו שעליו לעבור קורס מכינה לערבית. בהתחלה לא נמשך ללימודים והעדיף לבלות, לראות סרטים אירופים ואמריקאים, לצפות במשחקי כדורגל ובמקביל להיות פעיל במסגרת איגוד הסטודנטים האינדונזים במצרים ולכתוב בעיתון של האיגוד.
עבר לבסוף את המבחנים לשפה הערבית והתחיל בשנת 1965 להשתתף בקורסים במסגרת המכון ללימודים אסלאמיים וערבים באוניברסיטה. היה מאוכזב מהשיטות המיושנות ללימוד בעל פה שהיו נהוגות במוסד ונכח לדעת שהכיר כבר עוד מאינדונזיה חלק גדול מהחומר.
מצא עבודה בשגרירות האינדונזית בקהיר. באותה שנה התחוללה ההפיכה הצבאית של הגנרל סוהארטו במולדת ודיכוי המפלגה הקומוניסטית החזקה שהואשמה בניסיון לתפוס את השלטון.
באיגוד הסטודנטים האינדונזים בקהיר התחיל ציד מכשפות ולפי מקורות ששימשו את הביוגרף שלו, ברטון, ווחיד עצמו נדרש מהממונים בשגרירות לסקור את הדעות הפוליטיות של התלמידים.
בנסיבות אלה, בעקבות אי שביעות רצונו משיטת הלימוד ב"אל אזהר", עבר וחיד, עם מלגה נוספת מהממשלה, להמשיך לימודיו בעיראק, באוניברסיטת בגדד. גם שם פעל במסגרת איגוד הסטודנטים האינדונזים במקום. בסיום לימודי ספרות ערבית בעיראק, בגיל 30, המשיך להולנד עם כוונה להירשם לאוניברסיטת ליידן. הדבר לא יצא לפועל מפני שלא השיג הכרה מספקת על בסיס חומר הלימוד שלמד בבגדד. אחרי ביקור בגרמניה ובצרפת חזר למולדת בשנת 1971.
שנותיו הראשונות כמחנך ועיתונאי משפיע

בחזרתו לג'קרטה נעשה פעיל במכון למחקר, חינוך ומידע כלכלי וחברתי ארגון של משכילים בעלי השקפות מוסלמיות מתקדמות וסוציאל-דמוקרטיות ונמנה עם עורכי ביטאון המכון, "פריזמה". עשה סיורים רבים בתוקף פעילותו זו בבתי הספר המוסלמים "פסנטרן" ו"מדרסה" ברחבי המדינה. בתי ספר אלה עברו אז תקופת משבר תוך לבטים בין המשך הלימודים המסורתיים ובין הצורך לאמץ חומר לימוד חדש שנכפה על ידי הממשלה לצורך הפיכתם לסוכני שינוי לכיוון פתוחה הכלכלי של אינדונזיה.
וחיד התלהב מהנסיון לעזור למוסדות חינוך אלה להתמודד עם המצב ונטש את תוכניותיו לנסוע לחו"ל כדל ללמוד באוניברסיטת מקגיל במונטריאול.
בינתיים התפרסם גם כפרשן חברתי בתקשורת, על ידי מאמריו בכתבי העת "טמפו" ו"קומפס". עשה הרבה סיורי הרצאות וסמינרים תוך נסיעות רבות בין ג'קרטה ובין עירו ג'ומבנג.
עם זאת התקשה בהתחלה לפרנס את עצמו ואת המשפחה שהקים. היה עליו לעסוק בנוסף במכירת בוטנים וגלידה יחד עם אשתו. בשנת 1974 מצא משרה כמורה למשפט אסלאמי ב"פסנטרן" טמברבראס ותוך זמן קצר עשה לעצמו שם. כעבור שנה לימד גם את ספר החכמה הקלאסי הסופי "כתאב אלחכאם".
הקריירה שלו בהוראה עלתה מדרגה ובשנת 1977 התקבל לסגל של האוניברסיטה הקרויה על שם סביו, חסים אסיארי, כדקן של הפקולטה ללימודים אסלאמיים. עקב הצלחתו הנהלת האוניברסיטה ביקשה ממנו לפתוח קורסים חדשים על פדגוגיה, ההלכה האסלאמית - שריעה ועל מסיונריות מוסלמית. בו זמנית בחודש הרמדן הועסק וחיד במתן דרשות לקהילה בג'ומבנג.
שנותיו הראשונות כמחנך ועיתונאי משפיע > בקדנציה הראשונה - בדרך לרפורמות

פעמיים דחה וחיד בהתחלה את ההזמנה של המועצה הדתית המייעצת של התנועה "נהדלטול אולמא" N.U. (שמובן שמה בתרגום חופשי "התעוררת חכמי האסלאם", כשלמילה הנפרדת "נהדה" משמעות של "התעוררות") שנוסדה על ידי סביו, להצטרף אליה. נענה לבסוף בלחץ סביו מצד אמו, ביסרי סיאנסורי. למטרה זו היה עליו להתיישב סופית בבירה, ג'קרטה.
בבחירות משנת 1982 פעל וחיד במסגרת מפלגת גג אסלאמית - PPP - המפלגה המאוחדת לפיתוח - שליכדה בתוכה ארבע סיעות מוסלמיות, לרבות מפלגתו "נהדלתול עולמאא". הממשלה נקטה כלפי המפלגה החדשה אמצעי דיכוי ווחיד עצמו נעצר מעצר קצר. עזרו להשתחרר קשריו עם כמה מאנשי המשטר, כולל הגנרל בנימין מורדני.
במאי 1982 השכיל וחיד לתווך בתוך המפלגה בין המנהיג הוותיק, אדהם ח'אלד, שנדרש להתפטר, ובין "צוות השבעה" חסידי הרפורמה (שהוא עצמו היה חבר בו), ולהשיג פשרה מקובלת על שני הצדדים.
בהמשך ב-1983, אחרי בחירתו של סוהארטו בפעם הרביעית כנשיא על ידי הפרלמנט, הוביל וחיד קו פוליטי של הסכמה לתוכנית הנשיא לכפות את האידאולוגיה של חמשת העקרונות "פנצ'א סילא". וחיד מצא אסמכתה לצעד זה בקוראן וב"סונה".
וחיד הצליח להוציא את תנועת נהדלתול עולמאא ממסגרת המפלגה PPP ומהפוליטיקה המפלגתית - ולהפנות את פעילותה יותר אל המישור החברתי.
בקונגרס של "נהדלטול אולמא" משנת 1984 נבחר וחיד כיושב ראש התנועה אולם לא הצליח לבחור לעצמו צוות הנהגה כראות עיניו.
כראש התנועה, וחיד תמך לרוב במדיניות של הנשיא סוהארטו ובמשטר "אורדה בארו" - "הסדר החדש" שלו. ב-1985 ביקש ממנו סוהארטו לנהל את מדיניות הנהגת הדוקטרינה הרשמית "פנצ'א סילא".
לעמת זאת הסתייג מאוד מהפרויקט היומרני של הסכר "קדונג אומבו דאם" שעמד לקום באינדונזיה בעזרת הבנק העולמי.
בתקופה הראשונה שלו בראש "נהדלתול עולמאא" קידם וחיד רפורמה בבתי הספר הדתיים "פסנתרן" בכיוון העלאת רמת הלימודים כולל שיפור הקניית ידע במקצועות ליבה המשותפים עם בתי הספר החילוניים.
בכך צעד גם בעקבות אביו, שבזמנו הנהיג לראשונה בבתי ספר "פסנתרן" את מקצועות ההיסטוריה המודרנית והגאוגרפיה. הוא הקים בפרובולינגו, בג'ווה המזרחית, קבוצות עבודה לצורך הקמת פורום של אקדמאים בעלי השקפה פתוחה שידונו ויפרשו את כתבי האסלאם. יריבים מתחו עליו בקורת על כך והאשימו אותו אף כי בכוונתו להחליף את הברכה המסורתית בערבית "א-סלאם עליכום" ("שלום עליכם") בברכה האינדונזית החילונית "סלמאת פאגי" שמשמעותה "בוקר טוב" או "בוקר של שלום".
שנותיו הראשונות כמחנך ועיתונאי משפיע > אופוזיציה מתונה למשטר - מאמצים בעד אסלאם מתון וסובלני ודו-שיח בי-דתי

בשנת 1989 הקונגרס הלאומי של "נהדתול עלמאא" בחר מחדש בעבד א-רחמן וחיד כיושב ראש התנועה.
אבל באותה תקופה התחיל סוהארטו שעמד בעימות עם גורמים בצבא, לנסות לנכס לעצמו את זרם הדתי על ידי הקמת איחוד האקדמאים המוסלמים ICMI בהנהגת נאמנו, המהנדס יוסף חביבי ושכלל מנהיגים בולטים כמו אמיין ראיס ד"ר נורצ'וליש מג'יד המכונה "צ'אק נור". וחיד האשים את הארגון החדש בכיתתיות וראה בו כלי לחיזוק כוחו של סוהארטו. לפיכך סירב להצטרף אליו ולהפך הקים את ה"פורום הדמוקרטי" האלטרנטיבי בעל הרכב של 45 אקדמאים מובילים, בני קהילות דתיות וחברתיות שונות.
לקראת הבחירות הפרלמנטריות בשנת 1992, המשטר התנכל לאסיפות שאורגנו על ידי הפורם הדמוקרטי.
במרץ כשביקש לארגן אספת ענק לחגיגת 66 שנה של התנועה "נהדלתול עולמאא" ולתמיכה בתורת ה"פנצ'א סילא", הבולשת של סוהארטו הפריעה להסעות של הפעילים והצליחה לצמצם את ממדי האספה לרק 200,000 משתתפים. וחיד כתב מכתב מחאה לסוהארטו שבו התלונן כי לא נותנים סיכוי להפיץ סוג של אסלאם פתוח, הוגן וסובלני.
עם זאת, עם הזמן הרעיונות הליברלים של וחיד התחילו להרחיק ממנו חוגים בתנועתו.
וחיד לא הירפה ממאמציו להשיג דו-שיח בין דתי והחליט אף להסכים להזמנה לבקר בישראל באוקטובר 1994.
שנותיו הראשונות כמחנך ועיתונאי משפיע > קדנציה שלישית כיושב ראש של "נהדלתול עולמאא"

למרות מאמצי סוהארטו להתערב ולחבל בבחירתו החוזרת של וחיד בראש תנועתו, המנהיג נבחר גם בפעם השלישית בשנת 1994.
התחיל בשנים הבאות להתקרב למפלגה הדמוקרטית האינדונזית, במיוחד למגוואטי סוקרנופוטרי הפופולרית, בתו של הנשיא הראשון סוקרנו, על מנת להשיג שינויים דמוקרטיים במדינה. למרות עצותיו של וחיד לנהוג בזהירות, סוקרנופוטרי מיהרה להעמיד את מועמדותה בבחירות לראשות מפלגתה והוכשלה על ידי פוליטיקאים שנתמכו על ידי המשטר ובראשם סוריאדי.
בנסיבות אלה וחיד חיפש פשרה עם סוהארטו ונפגש איתו בנובמבר 1996. בלי לוותר על התקווה לרפורמות דמוקרטיות, בדצמבר 1996 יצר וחיד קשר גם עם המנהיג המוסלמי היריב אמין ראיס, ראש התנועה "מוחמדיה" שנעשה בינתיים יותר בקורתי כלפי המשטר.
ביולי 1997, בימי פריצת המשבר הפיננסי במזרח אסיה, סוהארטו התחיל לאבד שליטה במצב במדינה.
דווקא כשהתכונן להעצים את התנועה לרפורמות בברית עם סוקרנופוטרי ועם אמין ראיס, בינואר 1998 לקה וחיד בשבץ. בעקבות מחלתו נפגעה מאוד ראייתו. ממיטת חוליו המשיך לעקוב במתרחש - בחירתו בפעם השביעית של סוהארטו לנשיאות, ההפגנות הסוערות של הסטודנטים במאי 1998 אחרי ש-4 מהם נורו למוות בהפגנה שיצאה מאוניברסיטת תריסקתי.
ב-19 במאי 1998 יחד עם עוד שמונה מנהיגים מוסלמים הוזעק וחיד לביתו של הנשיא שביקש להציג בפניהם תוכנית להקים ועדה לרפורמה והציע להם להצטרף לוועדה כזאת. המבקרים דחו את ההצעה אם כי וחיד היה יותר פשרני וביקש להפסיק את הפגנות המחאה כדי לתת לסוהארטו פסק זמן למלא הבטחותיו לשינוי, גישה שלא הייתה מקובלת על אמיין ראיס.
אבל ב-21 במאי 1998 סוהארטו נאלץ להתפטר וסגן הנשיא חביבי לקח את מקומו.
אחרי נפילת סוהארטו > PKB מפלגת התחייה הלאומית והצהרת צ'יגנג'ור

בשנים האחרונות של משטר הגנרל סוהארטו אושרה פעילותן של שלוש מפלגות בלבד: גולקר - מפלגת הנשיא, המפלגה המוסלמית PPP והמפלגה הדמוקרטית PDI.
אחרי נפילתו של סוהארטו מהשלטון, קמו מפלגות חדשות - כולל "מפלגת המנדט הלאומי" של אמיין ראיס, ו"המפלגה הדמוקרטית האינדונזית - מאבק" PDI-P של מגוואטי סוקרנופוטרי. למרות רתיעתו מהקמת מפלגה פוליטית ורצונו להרחיק את תנועתו "נהדתול עלמאא" מהפוליטיקה המפלגתית, וחיד הסכים לבסוף, ביולי 1998, להקים מפלגה בשם PKB - מפלגת התחייה הלאומית, המבוססת במידה רבה על "נהדתול עלמאא" אך כפי רצונו, "לא כיתתית" מוסלמית, אלא פתוחה לכל בני החברה האינדונזית. מטורי עבדול ג'ליל נבחר ליושב ראשה, כשווחיד שמר לעצמו את התפקיד של יו"ר המועצה המייעצת.
אחרי שדגלו באופוזיציה מתונה לממשלת חביבי, בנובמבר 1998 בפגישה ברובע צ'יגנג'ור, וחיד, סוקרנופורטי, אמיין ראיס והסולטאן המנגקובוואונו העשירי הצהירו מחדש על מחויבות לרפורמות בחיי המדינה. ב-7 בפברואר 1999 מפלגת PKB הכריזה על וחיד כמועמדה לנשיאות.
אחרי נפילת סוהארטו > בחירתו לנשיא בשנת 1999

בבחירות לפרלמנט MPR (האספה המייעצת העממית) שהתקיימו ביוני 1999, מפלגתו של וחיד זכתה ב-12% מהקולות, בעוד PDI-P של סוקרנופוטרי - ב-33% מהקולות. ביולי אמין ראיס בראש "ציר מרכזי" של מפלגות מוסלמיות הטה את הכף לטובת וחיד כמועמד לנשיאות בבחירות בפרלמנט. באוקטובר בתמיכתו של וחיד אמיין ראיס הנ"ל נבחר ליושב ראש הפרלמנט. האספה לא נתנה לחביבי להציג את מועמדותו המחודשת במירוץ לנשיאות והמפלגה שלו, גולקר, הצטרפה לתומכי וחיד. ב-20 באוקטובר 1999 וחיד נבחר כנשיא הרביעי של אינדונזיה עם 373 קולות מול 313 קולות בעד סוקרנופוטרי.
כשהתחילו מהומות מצד תומכיה של סוקרנפוטרי, וחיד חשב לנכון לצרף את המנהיגה של PDI-P כסגן-נשיא.
ואכן ב-21 באוקטובר מגוואטי סוקרנופוטרי נבחרה כסגן נשיא תוך ניצחון על המועמד של המפלגה הדתית PPP, המזה הז.