נטישת היהודים
טיעונים

בתגובה לנחישות הנאצים לסלק יהודים מאירופה בכל האמצעים הדרושים, סגר שאר העולם אפשרויות רבות להגירה למדינות אחרות. לדוגמה, עלייה לארץ ישראל תחת המנדט הבריטי, אזור שהוגדר על ידי ליגת העמים כבית לאומי ליהודים בסכנה, הוגבלה מאוד על ידי רשויות המנדט בשנת 1939; ומדינות רבות פשוט סירבו לאפשר כניסת יהודי אירופה. ככל שגרמניה הנאצית צברה כוח וירשה אוכלוסיות יהודיות גדולות בשטחים שנכבשו (כגון פולין ורבים אחרים), המדיניות ברוב המדינות הייתה לחסל לחלוטין את הנוכחות היהודית (במקרה של גרמניה ובעלות בריתה) או למנוע הגירה יהודית (במקרה של שאר מדינות העולם). סגירת אפשרויות ההגירה באמריקה מכוסה על ידי ויימן בספרו מ-1968 Paper Walls: America and the Refugee Crisis, 1938-1941. ויימן ממשיך לתעד היבט זה של מלחמת העולם השנייה ב"נטישת היהודים", המכסה את התקופה של 1941–1945, כאשר אמריקה ובעלות הברית לחמו נגד גרמניה והפתרון הסופי והשואה התקדמו לשלבים הקטלניים ביותר.
ויימן מסכם את הממצאים העיקריים שלו בהקדמה (להלן בצורה ערוכה):
למחלקת המדינה האמריקנית ולמשרד החוץ הבריטי לא הייתה כוונה להציל מספר רב של יהודים אירופיים. להפך, הם חששו שגרמניה ובעלות בריתה עלולות להעביר עשרות אלפי יהודים לידי בעלות הברית. הגירה כזו הייתה מפעילה לחץ עז על בריטניה לפתוח את שעריה של ארץ ישראל, ועל ארצות הברית לקלוט יותר פליטים יהודים. לכן, מדיניותם נועדה לחסום אפשרויות חילוץ.
מידע מאומת לפיו הנאצים מחסלים באופן שיטתי את יהדות אירופה פורסם באופן נרחב בנובמבר 1942. הנשיא רוזוולט לא עשה דבר במשך ארבעה עשר חודשים, ואז שינה עמדה פומבית רק בגלל לחצים פוליטיים.
הוועד לענייני פליטים (WRB) לא קיבלה סמכויות דרושות, ולא שיתוף פעולה, ולא מימון הולם (תרומות מארגונים יהודיים כיסו 90 אחוז מעלות פעולתה). ובכל זאת היא הצילה כ-200,000 יהודים ולפחות 20,000 לא-יהודים.
מחלקת המדינה הרשתה להיכנס רק ל-21,000 פליטים במהלך המלחמה עם גרמניה, זהו רק 10 אחוז מהמספר שיכול היה להתקבל באופן חוקי.
גורמים שבלמו הצלה היו: אנטישמיות ועמדות נגד הגירה בקונגרס; הכישלון של תקשורת ההמונים, שתיקה של הכנסיות הנוצריות וכמעט כל ההנהגה שלהן (למעט חריגים בולטים, כמו הארכיבישוף מקנטרברי, או הארכיבישוף של ניו יורק, פרנסיס ספלמן); אדישות; כישלון הנשיא רוזוולט.
מנהיגים יהודים אמריקאים לא נתנו עדיפות עליונה לנושא ההצלה.
בשנת 1944 ארצות הברית דחתה כמה פניות להפציץ את תאי הגזים ומסילות הברזל של אושוויץ, בדיוק בחודשים שבהם הפצצות אמריקאיות מסיביות רבות התרחשו רק חמישים מייל מאושוויץ. פעמיים אף הפציצו רק חמישה קילומטרים מתאי הגזים.
ניתן היה לעשות הרבה יותר כדי להציל את היהודים, אם היה נעשה מאמץ אמיתי. הסיבות אותן העלו שוב ושוב פקידי הממשל לאי היכולת להציל יהודים, לא הפריעו כאשר מדובר היה באירופאים אחרים אשר נזקקו לעזרה.
האדישות של רוזוולט היא הכישלון החמור ביותר של הנשיאות שלו.
עדיין, מאמץ ההצלה האמריקאי היה טוב יותר מזה של בריטניה, ברית המועצות, או בעלות ברית אחרות - בגלל עבודתו של הוועד לענייני פליטים (WRB). ארגונים יהודים אמריקאים סיפקו את רוב המימון של ה-WRB, ושל פעולות ההצלה בחו"ל של כמה ארגונים יהודיים.
הספר "נטישת היהודים" טוען שמנהיגים פוליטיים אמריקאים ובריטים בתקופת השואה, כולל הנשיא רוזוולט, דחו הצעות שיכלו להציל מאות אלפי יהודים אירופאים ממוות במחנות השמדה. ויימן מתעד, למשל, כיצד רוזוולט סירב שוב ושוב לתת מקלט לפליטים יהודים ולא הורה על הפצצת קווי רכבת המובילים לאושוויץ. בנוסף לכך, רוב המנהיגים היהודים באמריקה ובארץ ישראל כמסתבר לא עשו הרבה כדי ללחוץ על ממשלות אלו לשנות את מדיניותן. מספר עיתונים אמריקאים, כולל הניו יורק טיימס, המעיטו לדווח על השמדת היהודים, או העבירו דיווחים כאלה מעמודים ראשיים לעמודים פנימיים בגלל אנטישמיות. הטיימס היה אמנם בבעלות יהודים, אך לא רצה להיראות כמציג עמדה יהודית.
ויימן בוחן את המסמכים המצביעים על כך שממשלות ארצות הברית ובריטניה דחו הצעות רבות לקבל יהודי אירופה. הנושא הועלה בוועידת הבית הלבן ב-27 במרץ 1943 של מנהיגים אמריקאים ובריטים בכירים בזמן המלחמה, כולל רוזוולט, מזכיר המדינה האמריקאי קורדל האל, שר החוץ הבריטי אנתוני אידן, היועץ הנשיאותי הארי הופקינס, ושגריר בריטניה בוושינגטון, לורד הליפקס. האל שאל אם בעלות הברית מוכנות לקבל 60,000 עד 70,000 יהודים מבולגריה, בעלת ברית גרמנית. אידן התנגד בטענה שהיטלר עלול להיענות להצעות דומות עבור יהודי גרמניה ופולין, ואמר כי "פשוט אין מספיק ספינות ואמצעי תחבורה לטפל בהם".
ויימן כותב שבגלל שילוב של נטיביזם, אנטישמיות וחוסר נכונות לפעול עבור עניין בלי ערך אסטרטגי ישיר, מתו מיליוני יהודים שאולי היו ניצלים אחרת. הוא מתעד מקרים רבים שבהם מצאו בעלות הברית משאבים, כמו ספנות, כדי לתת סיוע והצלה לעשרות אלפי פליטים לא-יהודים, ובמקביל שללו סיוע או מאמצי הצלה דומים ליהודים. לדוגמה, הוא מתעד כיצד ממשלת בריטניה החזירה יהודים בסכנת השמדה מארץ ישראל המנדטורית, ובמקביל קיבלה בנדיבות בין 9,000 ל-12,000 יוונים לא-יהודים ו-1,800 פליטים פולנים לא-יהודים לארץ ישראל. הוא מצטט מקרים רבים שבהם השלטונות האמריקאים והבריטים דחו הצעות של נאצים להחליף יהודים במשאבים, לעיתים קרובות עם תיעוד שבעלות הברית חוששות שיהיו כל כך הרבה יהודים שזה עלול להכביד על מאמץ המלחמה של בעלות הברית. הוא גם מתעד את מאמצי מחלקת המדינה האמריקאית לשלול מקלט ליהודים בסכנת השמדה, ואת כישלון הממסד היהודי האמריקאי להפעיל לחץ מספיק על פוליטיקאים אמריקאים, כמו רוזוולט, לעסוק בפעולות הצלה יעילות. ברקינרידג' לונג, אחד מארבעת עוזרי מזכיר המדינה, וקליקה של בכירים אחרים במחלקת המדינה, בולטים בפרקים רבים בהיסטוריה זו. ויימן מתעד כיצד לונג ועמיתיו חסמו שוב ושוב צעדים שהיו מצילים יהודים.
ויימן מונה כמה ארגונים כיעילים יחסית במאמצי החילוץ, במיוחד כמה ארגונים יהודיים אורתודוקסים, הג'וינט, וקבוצה ציונית הרוויזיוניסטית שנקראה 'ברגסוניטים', על שם המנהיג שלהם "פיטר ה. ברגסון", שהיה הכינוי האנגלי של הלל קוק, יהודי מארץ ישראל ואחיינו של הרב אברהם קוק שהיה קשור לאצ"ל. "ברגסון" הגיע לארצות הברית כדי להקים את הארגונים כמו "ידידים אמריקאים של ארץ ישראל יהודית", "הוועדה לצבא יהודי" ונוספים להצלת יהדות אירופה.
ויימן מבקר במיוחד את ההנהגה היהודית והציונית האמריקאית המרכזית, שלא הייתה יעילה במאמצי ההצלה שלה, ולעיתים קרובות נתנה עדיפות למאבק באנטישמיות האמריקאית ולחיזוק העמדה הציונית לגבי היישוב היהודי בארץ ישראל לאחר המלחמה. זאת, מעל הצורך להציל יהודים מרדיפות הנאצים.
בפרק על "אחריות", יש לויימן תת-פרק "מה אפשר היה לעשות", שבו הוא מכיר בכך שאפשרויות ההצלה "הצטמצמו בגלל נחישותם של הנאצים למחוק את היהודים", וכי "תנאי המלחמה עצמם הקשו על החילוץ. סביר להניח שלא ניתן היה לחלץ מיליונים". עם זאת, הוא טוען כי "בלי להפריע למאמץ המלחמתי, ניתן היה להציל עשרות אלפים נוספים - כנראה מאות אלפים". לאחר מכן הוא מציג מבחר של שתים עשרה תוכניות שהוצעו (בין היתר) בתקופת השואה, שהיו יכולות להיות יעילות אילו רק היו מנסים אותן. בחירתו כללה (להלן בצורה ערוכה):
הכי חשוב, הוועד לענייני פליטים היה צריך לקום ב-1942. והוא היה צריך לקבל מימון ממשלתי הולם וסמכויות רחבות בהרבה.
ממשלת ארצות הברית, הפועלת באמצעות ממשלות נייטרליות או הוותיקן, הייתה יכולה ללחוץ על גרמניה לשחרר את היהודים.
ארצות הברית יכלה להפעיל לחץ מתמיד על בעלות בריתה של גרמניה כדי לשחרר את היהודים שלהם.
היה צורך להפעיל לחץ חזק על מדינות נייטרליות ליד גרמניה ובעלות בריתה כדי לקלוט יהודים. היו נחוצים מקלטים מחוץ לאירופה. בכך נתיבי הבריחה היו נשארים פתוחים וזרם מתמשך של פליטים יכול היה לצאת משטחים בהם היו בסכנת השמדה.
אמנם קשה לקלוט פליטים, אבל אפילו חיים במחנה פליטים עדיין היו עדיפים על מוות. מדינות אחרות השתמשו בקמצנות אמריקאית כטיעון כשנשאלו על אי קבלת יהודים. למשל, במסעו מסביב לעולם ב-1942, התעמת וונדל ווילקי עם השלטונות הבריטיים בירושלים על הצורך להכניס מספר רב של יהודים לארץ ישראל. הנציב העליון הבריטי השיב שמכיוון שארצות הברית לא מקבלת יהודים אפילו במסגרת המכסות, לאמריקאים אין זכות להשמיע ביקורת כזו.
היה צורך בתחבורה כדי להעביר יהודים ממדינות נייטרליות למקלטים חיצוניים. בתחילת 1943 הפנתה ארצות הברית עורף להצעת רומניה לשחרר 70,000 יהודים, שניצלו עד אז מהשמדה שיטתית על ידי הממשל ברומניה, במולדובה ובטראנסניסטריה. זה היה כישלון מהותי של ארצות הברית.
קמפיין לעידוד ולסיוע בבריחה היה מביא לזרימה ניכרת של יהודים.
היה צריך להעביר לאירופה סכומי כסף גדולים בהרבה כדי להקל על בריחות, להסתיר יהודים, לספק מזון, לחזק מחתרות יהודיות ולא-יהודיות.
הרבה יותר מאמץ היה צריך להשקיע במציאת דרכים לשלוח מזון וציוד רפואי.
ארצות הברית יכלה להפעיל הרבה יותר לחץ על ממשלות נייטרליות, הוותיקן והצלב האדום הבינלאומי כדי לגרום להם לנקוט בפעולה מוקדמת ונמרצת יותר.
סיוע צבאי מסוים היה אפשרי.
הרבה יותר פרסום על השמדת היהודים היה צריך להיות מופץ ברחבי אירופה.