stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תוניסיה
דמוגרפיה > חינוך ובריאות

בשנת 2017 נמדד ונמצא על ידי ארגון האומות המאוחדות כי שיעור האזרחים בעליי אוריינות מלאה בתוניסיה עומד על כ-81.8%, עלייה של 3% משנת 2008. שיעור האוריינות המלאה בקרב בני 15–24 עומד על כ-97.3%. תחום החינוך נמצא גבוה בסדר העדיפויות של הממשלה בתוניסיה, וכ-6% מהתמ"ג מושקע בו.
תוניסיה נהינת באופן כללי ממערכת חינוך רחבה ויעילה הניתנת לכל האזרחים. מאז שנת 1991 קיים חוק חינוך חובה בתוניסיה לקטינים בגילאי 6 עד 16. בשנת 2008 דורגה תוניסיה במקום ה-17 ב"דירוג איכות מערכת החינוך הגבוה ביותר" שפרסם מדד התחרותיות העולמי מבית הפורום הכלכלי העולמי.
מרבית הילדים בתוניסיה דוברים את הערבית התוניסאית כשפת אם, ובגיל 6 עם כניסתם למערכת החינוך הם לומדים קרוא וכתוב בערבית ספרותית. החל מגיל 8 נלמדת בבתי הספר השפה הצרפתית ובגיל 12 השפה האנגלית. לאחר סיום בית הספר התיכון בגיל 17–18, ניתנת לתלמידים אפשרות לגשת למבחן ה-"Diplôme de Fin d'Etudes de l'Enseignement de Base" ("דיפלומה כללית וטכנית בהשכלה בסיסית"), ובמדינה ויעברו אותו יתקבלו למוסדות להשכלה גבוהה.
מערכת ההשכלה הגבוהה בתוניסיה חוותה התרחבות מהירה בין תחילת שנות ה-90 לתחילת העשור השני של המאה ה-21, ומספר הסטודנטים גדל בלמעלה מפי 3 בתוך 10 שנים בלבד; בעוד שבשנת 1995 נמנו בתוניסיה 102,000 סטודנטים, בשנת 2005 כבר נמנו כ-365,000. שיעור ההרשמה ברוטו להשכלה גבוהה בשנת 2007 עמד על 31%.
בתחום הבריאות תוניסיה ניצבת ברמה נמוכה יותר מזו של מערכת החינוך, אך עדיין יעילה ויציבה. מערכת הבריאות היא ציבורית ופועלת על בסיס מיסוי, באופן המאפשר נגישות כלכלית לטיפול רפואי כמעט לכל האזרחים. באזורים בעלי ריכוזי אוכלוסייה גדולים קיימים מרכזי עזרה ראשונה, בתי חולים אזוריים ובתי חולים אוניברסיטאיים (אנ'). המדינה אחראית לסבסוד חלקי גם של חלק מהטיפולים בבתי חולים פרטיים.
בשנת 2010 היוו הוצאות הבריאות כ-3.37% מהתמ"ג. בשנת 2009 נמנו 12.02 רופאים ו-33.12 אחים ואחיות לכל 10,000 תושבים. תוחלת החיים הממוצעת בתוניסיה עמדה על 75.73 שנים בשנת 2016, כאשר בקרב גברים היה זה 73.72 שנים ובקרב נשים כ-77.78 שנים. תמותת התינוקות, אמנם, עדיין נמצאת במצב רע, כאשר בשנת 2016 נפטרו כ-11.7 תינוקות ופעוטות לכל 1,000.
דמוגרפיה > דת

חוקת תוניסיה מגדירה את דתה הרשמית של תוניסיה כאסלאם, והיא גם הדת הנפוצה ביותר בה - הרוב המוחלט של אוכלוסייתה, כ-98%, משתייך לדת האסלאם ובעיקר לזרם הסוני. 2% הנותרים מתחלקים בין דתות אחרות, כגון הנצרות, היהדות והדת הבהאית. בניגוד לארצות ערב רבות בהן אחוז גבוה של האזרחים הם מוסלמים אדוקים, יותר משליש מהמוסלמים התוניסאים מגדירים עצמם כחילוניים ולא-דתיים. אחוז הא-דתיים באוכלוסייה עלה מ-12% בשנת 2013 לכ-33% בשנת 2018, מה שהופך את תוניסיה למדינה הערבית הכי פחות מוסלמית לפי סקר Arab Barometer (אנ'). באותו סקר נמצא כי כמעט מחצית מהצעירים התוניסאים הגדירו את עצמם כלא-דתיים.
מאז 2011, הודות למהפכה וכינון דמוקרטיה, נהנים התוניסאים מחופש דת רחב המעוגן בחוקה ונאכף על ידי הרשויות. במדינה קיימת תרבות חילונית גדולה, ומשודרים סרטים חילוניים, מועלות הצגות חילוניות, ספרים חילוניים וא-דתיים מתפרסמים ואין חוק האוסר רכישת אלכוהול, שנוגד את האסלאם.
חלק הארי של הציבור התוניסאי משתייך לאסכולה המאלכית שבאסלאם הסוני, וקל לזהות את מסגדיהם בעלי המינרטים המרובעים, המאפיינים את אזור זה של צפון אפריקה. אף על פי כן, קיימת בתוניסיה גם קהילה מוסלמית טורקית שהגיעה לאזור בימי האימפריה העות'מאנית ונותרה שם עד היום; מסגדיהם ניתנים לזיהוי באמצעות המינרטים המתומנים שלהם. מבין המוסלמים בתוניסיה, הרוב המכריע הוא של סונים, אחריהם המוסלמים הלא-דתיים, ולאחריהם האיבאדיה והמוסלמים הברברים (הדוגלים בח'וארג').
הקהילה הנוצרית הגדולה בתוניסיה מונה כ-35,000 מאמינים בקירוב, מורכבת בעיקר מקתולים (22,000), כמה אלפי פרוטסטנטים. עד תחילת המאה ה-15 קיימים תיעודים לקהילה נוצרית ברברית באזור נפזאואה שבמרכז תוניסיה, אולם זו נזנחה והומרה באסלאם. ידוע גם על קהילה נוצרית תוניסאית שהתקיימה בעיירה טוזור עד המאה ה-18.
צבא

צבא תוניסיה מתחלק לחיל אוויר, צי ימי, משמר לאומי, כוח צבאי מסייע וחיל רגלים. גיל הגיוס הנהוג בתוניסיה הוא 20. נכון לשנת 2008, בצבא תוניסיה הכולל היו חברים 27,000 אנשי צוות וחיילים, מצוידים ב-84 טנקים כבדים ו-48 טנקים קלים. הצי של תוניסיה כלל 4,800 חיילים שהפעילו 25 סירות סיור ו-6 כלי שיט נוספים, בהן אוניות מלחמה. חיל האוויר התוניסאי הכיל 154 מטוסים ו-4 כלי טיס בלתי מאוישים. המשמר הלאומי, שהוא למעשה כוח צבאי למחצה, בן 12,000 חיילים ואנשי צוות. בשנת 2006, שלטונו של בן עלי, תקציב הצבא עמד על כ-356 מיליון דולר אמריקאי בשנה, כלומר 1.6% מהתוצר המקומי הגולמי של תוניסיה.
הצבא בתוניסיה הוא האחראי על ההגנה הלאומית ועל ביטחון הפנים. צבא תוניסיה שימש תפקיד חשוב בשמירת השלום ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו וכן בעת מלחמת העצמאות של אריתריאה. הצבא נשלח בעבר גם לפריסת השלום של האומות המאוחדות בקמבודיה, נמיביה, סומליה, רואנדה, בורונדי, סהרה המערבית וקונגו, אז 'זאיר'. מלבד פעולות חוץ, הצבא משתמש בתפקיד העיקרי כמגן של תוניסיה מפני צבאות אחרים, אך גם שימש בזמן משטרו של בן עלי לריסון מתנגדים למשטר. אחרי ינואר 2011, אז נכנסה תוניסיה למשבר פוליטי עמוק של לאחר המהפכה, הצבא לקח על עצמו אחריות גדולה לטיפול במשבר ההומניטרי והכלכלי.
זכויות אדם

מצב זכויות האדם בתוניסיה מתחלק על פי שני חלקי זמן - לפני המהפכה ואחריה.
זכויות אדם > לפני המהפכה

בתקופת שלטונו של בן עלי מצב הזכויות הפוליטיות בתוניסיה היה עגום למדי. על פי דו"ח חירות בעולם שמודד את חירות האזרחים בתוניסיה מהקמתה ועד ימינו, בתחילת תקופת בן עלי החופש הפוליטי בתוניסיה היה חלקי - בהשפעת רוח המהפכה שהביאה אותו לשלטון. עם זאת, מספר שנים לאחר מכן חזרה תוניסיה למצב של חוסר חופש מוחלט, מצב שנותר על כנו עד לשנת 2011.
זכויות הנשים והמיעוטים בתוניסיה היו מוגבלות, אך מצבן עדיין היה טוב יותר מאלה שבמדינות ערב המקבילות לה. בן עלי שמר על אופי חילוני בתוניסיה, כחלק מניסיונו להתקרב אל המערב. עם זאת, הדבר לא הביא לשוויון זכויות מלא: לנשים לא הייתה הגנה משפטית על תקיפות בידיי גברים, כמו גם חוסר ענישה על עבירות כלפי נשים.
חופש העיתונות והביטוי בתוניסיה היה מוגבל מאוד ועיתונאים רבים נרדפו על ידי המשטר. בן עלי ריסן עד מאוד את כלי התקשורת, ומנע מהם לפרסם ידיעות העלולות לפגוע בשמו. בזירה הפוליטית הייתה תוניסיה בשפל; האזרחים לא יכלו לבחור מי ינהל את מדינתם וכל ההחלטות היו נתונות בידי בן עלי, שקיבל החלטות רבות ושנויות במחלוקת, ובכך ריסק את הכלכלה. חוסר הדמוקרטיה בלט והיה אחד הגורמים העיקריים לפרוץ המהפכה.
זכויות אדם > אחרי המהפכה

התקופה של אחרי המהפכה התאפיינה בחוסר יציבות פוליטי. כחלק מכך, קמו קבוצות סלפיות שהגיבו באלימות לכל דבר הנחשב עוין לאסלאם. קבוצות אלו עוררו חשש בקהילה החילונית בתוניסיה, שפחדה מעליית שלטון מוסלמי קיצוני בעקבות המהפכה, כפי שקרה בשנת 1979 באיראן. לבסוף המפלגה הזוכה, א-נהדה, ויתרה על העברת חוקי השריעה בחוק ושמירה על זכות החילוניות של האזרחים מתוך חשש למרד אזרחי שני במספר. בכך, זכתה תוניסיה לחופש דת גדול מאוד, גדול בהרבה מבמדינות ערב אחרות.
מאז המהפכה, קמו ארגוני זכויות אדם רבים בתוניסיה שדאגו לשקם את זכויות האזרחים שנרמסו על ידי בן עלי. בין הארגונים הייתה גם הליגה לזכויות האדם בתוניסיה (אנ'), ארגון זכויות האדם הראשון באפריקה ובעולם הערבי, שפעלה תחת מגבלות ורדיפות למעלה מעשור, אך לאחר המהפכה יכלה סוף סוף להשתחרר מכבליה ולהתקיים כארגון לגיטימי. מספר ארגונים עצמאיים, כמו איגוד הנשים הדמוקרטיות בתוניסיה, איגוד הנשים התוניסאיות למחקר ופיתוח, ולשכת עורכי הדין, התעוררו לאחר המהפכה וממשיכים לפעול עד היום.
למרות השפעות המהפכה והחילוניות בתוניסיה, הומוסקסואליות עדיין אינה חוקית, ויכולה לגרור עונש של שלוש שנות מאסר. על פי סקר שנערך בשנת 2013 על ידי מרכז המחקר פיו, 94% מהתוניסאים סברו כי החברה אינה צריכה לקבל הומוסקסואליות. בשנים שלאחר מכן זכויות להט"ב חדרו מעט יותר לשיח הפוליטי, ועל אף שעדיין נמצאות רחוק מהקונצנזוס, החלו פוליטיקאים תוניסאים להתבטא באופן מתירני יותר ליחסים אלו.
בנוגע לסמים ואלכוהול המשטר עודנו מחמיר ביותר. על שימוש בקאנביס לפנאי, לצורך העניין, ניתנים באופן אוטומטי עונשי מאסר של שנה בכלא. בתי הסוהר בתוניסיה הומי אדם ומלאים עד אפס מקום בעבריינים שבמדינה מערבית היו מקבלים עונש סמלי בלבד. כשליש מהאסירים בבתי הכלא הם אנשים שהשתמשו בסמים לצורכי פנאי.
בשנת 2017 הפכה תוניסיה למדינה הערבית הראשונה שהוציאה מחוץ לחוק את האלימות במשפחה כלפי נשים, מה שלא היווה בעבר פשע. היה זה צעד חשוב בקידום זכויות הנשים בתוניסיה, שכן חוק כנגד אלימות כלפי נשים בתוך המשפחה לא קיים באף מדינה ערבית אחרת. כמו כן, החוק שהתיר לאנסים להתחמק מענישה באמצעות נישואין לקורבן בוטל, והעונש על אונס עלה. על פי ארגון Human Rights Watch, כ-47% מהנשים התוניסאיות סבלו בעבר מאלימות במשפחה.
נשים מהוות חלק חשוב מהפוליטיקה והכלכלה התוניסאית. בשנת 2017 הגיעה תוניסיה לשיא של מספר הנשים בפרלמנט - 37% מנבחרי הציבור הן נשים, מספר קטן ביחס למדינות המערב אך עצום בקרב ארצות ערב. הן מהוות 60% מכוח האדם בבבתי החולים והמרפאות וכ-50% מכלל הסטודנטים. בשנת 2018 נבחרה סועאד עבד (אנ') לתפקיד ראש העיר תוניס, האישה הראשונה בתפקיד זה. בחירתה לראשות העיר לא הייתה דבר של מה בכך; לראש עיריית תוניס תפקיד חשוב ביותר למעלה מ-200 שנה ומכונה "שייח' אל'מדינה" - כלומר, שייח' העיר. בחירת אישה לתפקיד זה, בעיקר כאשר מדובר בעבד אשר אינה לובשת חיג'אב, דוגלת בזכויות נשים ומנהלת אורך חיים מערבי לחלוטין, היווה צעד קריטי בקידום מעמד האישה במדינה.
תרבות

התרבות התוניסאית מתקיימת מאות שנים, וראשיתה בימי שלטון שבטי הברברים.[דרוש מקור] לאורך השנים השפיעו על התרבות התוניסאית השלטונות השונים שכבשו את האזור, שהביאו לה את מאפייניהם ואת תרבותם, בהם שלטונות הפיניקים, הרומאים, הוונדלים, הביזנטים, הערבים, הטורקים, האיטלקים, הספרדים והצרפתים. בשל כך, מתאפיינת תוניסיה המודרנית בתרבות יוצאת דופן לעומת התרבות הנפוצה בעולם הערבי, המתבטאת בסממנים תרבותיים מכל העולם, כגון קהילה דוברת איטלקית, אוצרות ארכאולוגיים יוצאים מן הכלל שהם תורשה של שלטון הקרתגים, שפה ואדריכלות אירופאית ותרבות ערבית.
תרבות > אמנות פלסטית

סגנון הציור התוניסאי העכשווי הוא תוצאה ישירה של בית הספר של תוניס,[דרוש מקור] מוסד גבוה לאמנות, שעודד יצירה מקורית ערבית ודחייה של השפעת האמנות האירופאית, שהשתרשה בימיי השלטון הקולוניאלי. מוסד זה הוקם בשנת 1949 ומאגד שכבות שונות בחברה התוניסאית סביב האמנות המקורית, בהם גם מוסלמים ממוצא צרפתי ותוניסאים, נוצרים ויהודים.
לאחר קבלת העצמאות בשנת 1956, תנועת האמנות בתוניסיה הונעה על ידי הדינמיקה של בניית האומה ועיקר ביטוייה היה בדימויים פטריוטיים של אוהדי השלטון.[דרוש מקור] משרד תרבות נוסד[דרושה הבהרה] והיה אחראי הלכה למעשה[דרושה הבהרה] על כל תעשיית האמנות התוניסאית. עם האמנים התוניסאים המוקדמים שזכו לאהדה בינלאומית נמנים חאתם אל מכי (אנ') וזביר א-תרכי (אנ').
נכון לתחילת המאה ה-21 פועלות כחמישים גלריות אמנות בתוניסיה, בעיקר בערים המרכזיות, המציגות תערוכות של אמנים תוניסאים ובינלאומיים. עם הגלריות הבולטות במדינה נמנות גלריית "יחיא" בתוניס ו"אסאעדי" בקרתגו.
תרבות > ספרות ושירה

הספרות התוניסאית מתקיימת בשתי שפות עיקריות, הערבית והצרפתית. ראשית הספרות הערבית בתוניסיה מתוארכת למאה השביעית עם השתלטות האימפריה המוסלמית על האזור. הספרות התוניסאית הערבית, בעלת השורשים העתיקים והמבוססים, מהווה כיום את הזרם המרכזי של הספרות התוניסאית. לצידה, גם הספרות הצרפתית הכתה שורשים בתוניסיה, שריד של השלטון הצרפתי במדינה החל משנת 1881 ועד 1956.
עם האישים הבולטים בעולם הספרות התוניסאי נמנים עלי א-דועגי (אנ'), שחיבר ל-150 תסכיתי רדיו, וכן למעלה מ-500 שירים ושירי עם ו-15 הצגות; ח'ראייף באשיר, סופר ממוצא ערבי-תוניסאי שפרסם ספרים מצליחים רבים בשנות השלושים, תחת השלטון הצרפתי, ושהוביל לשערורייה ציבורית בעקבות פרסום ספריו בניב התוניסאי ולא בערבית ספרותית; וכן מונסף גהאצ'ם, מוחמד סלאח בן מארד ומחמוד אל-מסאדי.
השירה התוניסאית התאפיינה לאורך השנים בחוסר אחידות ובהתבדלות מהזמר הערבי המסורתי, בשונה ממדינות ערב אחרות בהן הזמר הערבי נותר קבוע מאוד.[דרושה הבהרה]
בשנת 2002 פורסמו בתוניסיה 1,249 ספרים שאינם ספרי לימוד, מתוכם 885 בערבית. בשנת 2006 פורסמו למעלה מ-1,500 ספרים כאלה ובשנת 2007 פורסמו למעלה מ-1,700. כמעט שליש מהספרים היוצאים לאור מיועדים לקהל צעיר.
בשנת 2014 תרגם הסופר והמתרגם האמריקאי-תוניסאי מד-עלי מקי את החוקה החדשה של הרפובליקה התוניסאית מערבית לאנגלית, לראשונה בהיסטוריה הביבליוגרפית של תוניסיה. החוקה המתורגמת, שנאספה כספר, ראתה אור ברחבי העולם בשנה שלאחר מכן, כשספר זה היה לספר התוניסאי הנצפה ביותר, ובעל מספר ההורדות הרב ביותר, באינטרנט.[דרוש מקור]
תרבות > ספורט

כדורגל הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר בתוניסיה. נבחרת תוניסיה בכדורגל, המכונה גם "הנשרים של קרתגו", זכתה בגביע אפריקה לאומות 2004, שהתקיים בתוניסיה. נבחרת תוניסיה אף ייצגה את אפריקה בגביע הקונפדרציות 2005 שהתקיים בגרמניה, אולם היא לא עברה את הסיבוב הראשון. המועדונים המובילים בליגת העל התוניסאית נכון ל-2021 הם אטואל דו סאהל, קלוב ספורטיב ספקסיין וקלאב אפריקן.
נבחרת תוניסיה בכדוריד השתתפה בכמה אליפויות עולם. בשנת 2005 הגיעה תוניסיה למקום הרביעי באליפות העולם בכדוריד. הליגה התוניסאית בכדוריד מכילה מכ-12 קבוצות המייצגות ברובן ערים שונות במדינה, כאשר המובילות הן אטואל דו סאהל ואספרנסה דה תוניס. שחקן הכדוריד ויסם חמאם (אנ') נחשב בשיאו לאחד מהשחקנים הטובים ביותר בעולם בעמדה שלו, ובשנת 2005 אף זכה בתואר "מלך השערים" באליפות העולם בכדוריד שהתקיימה בתוניסיה. הנבחרת זכתה בגביע אפריקה בכדוריד עשר פעמים, ובכך היא מחזיקה בשיא הזכיות במפעל, כאשר זכייתה האחרונה הייתה ב-2018.
נבחרת תוניסיה בכדורסל הגיעה פעמים רבות לצמרת טורנירי הכדורסל ביבשת אפריקה. הנבחרת זכתה באליפות אפריקה בכדורסל בשנת 2011 והשתתפה באליפות זו בשנים 1965, 1987 ו-2015. תוניסיה הייתה אחת מחלוצות היבשת בכדורסל, כאשר קיימה את אחת הליגות התחרותיות הראשונות באפריקה.
בתחום האיגרוף בולט לאורך ההיסטוריה הספורטיבית התוניסאית בעיקר המתאגרף היהודי ויקטור פרץ, שזכה בתחרויות עולמיות שונות בהן אליפות צרפת למשקל זבוב ואליפות איחוד האיגרוף הבינלאומי בשנים 1931 ו-1932. עם עליית שלטון וישי בתוניסיה בעת שליטת גרמניה הנאצית, נלקח פרץ למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שבו נספה בשנת 1945 באחת מצעדות המוות. מאז מותו של פרץ לא זכו מתאגרפים תוניסאים נוספים באף תחרות בינלאומית.
באולימפיאדת בייג'ינג 2008 זכה השחיין אוסאמה מלולי התוניסאי במדליית זהב במקצה 1500 מטר חופשי. באולימפיאדת לונדון 2012 זכה מלולי במדליית ארד במשחה 1500 מטר חופשי ובמדליית זהב בשחיית מרתון במים פתוחים לגברים למרחק של 10 קילומטרים.[דרושה הבהרה]
נכון לשנת 2021, תוניסיה ממוקמת במקום ה-14 בטבלת המדליות הפאראלימפיות ובמקום ה-5 בטבלת המדליות הפאראלימפיות בתחום האתלטיקה. במשחקים הפאראלימפיים בלונדון בשנת 2012, שבהם השתתפה תוניסיה בפעם השביעית בתולדותיה, זכתה נבחרתה בסך הכול בכ-19 מדליות, מתוכן 9 זהב, 5 כסף ו-5 ארד.[דרושה הבהרה]
בשנת 2014 הושעתה תוניסיה מהשתתפות בגביע דייוויס בטענה לחוסר ספורטיביות, לאחר שנמצא כי התאחדות הטניס התוניסאית הורתה למתמודד התוניסאי מאלק ג'זירי שלא להתמודד מול הטניסאי הישראלי אמיר וינטרוב. בנימוק ההשעיה טען נשיא הפדרציה הבינלאומית לטניס, פרנצ'סקו ריצ'י ביטי, כי "אין מקום לדעות קדומות מסוג כלשהו בספורט או בחברה. מועצת ה-ITF החליטה להעביר מסר ברור לפדרציית הטניס התוניסאית כי המועצה לא תסבול התנהגות מהסוג הזה." בשנת 2020 הצהירה ממשלת תוניסיה כי תפיק לקחים מהאירוע וכי נבחרת תוניסיה בטניס תתחרה מול נבחרת ישראל בגביע הפדרציה באותה שנה.
תרבות > תיאטרון

התיאטרון התוניסאי התפתח במיוחד לקראת סוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בתקופת השלטון הצרפתי במדינה. לפני כן, בתוניסיה העות'מאנית, לא היה התיאטרון מפותח כמו סגנונות אחרים של אמנות, אולם המשטר הצרפתי הביא עימו את התרבות האירופאית, ובה גם את התיאטרון.
התיאטרון העירוני של תוניס, שנוסד באותה תקופה, אירח במשך יותר ממאה שנות קיומו עשרות ומאות שחקנים מוכרים מהבמה התוניסאית והבינלאומית. ב-7 בנובמבר 1962 נאם נשיא תוניסיה חביב בורגיבה על חשיבות התיאטרון לארצו, ואמר כי "התיאטרון הוא אמצעי רב עוצמה להפצת התרבות, ואמצעי יעיל אף יותר לחינוך עממי".
אף על פי שהתיאטרון לא ניחן לרוב ביצירות פורצות דרך כמו במצרים ובאלג'יריה, כמה מחזות תוניסאיים בולטים בנוף התיאטרון הארצי: בשנת 1970, ביוזמתו של השחקן אלי בן עאיד (צר'), תורגם המחזה "קליגולה" מאת אלבר קאמי לראשונה לשפה הערבית.[דרושה הבהרה] היצירות מוראט השלישי ולה טמפס דו בורק מאת חביב בולארס (צר') היו יוצאות דופן בשל האלימות הרבה שבהן, שלא הייתה אופיינית לתיאטרון התוניסאי והערבי ככלל. עם השנים הפך התיאטרון גם לכלי סאטירה, כאשר מחזאים כמו מנסף א-סוויסי (צר') ואזדין מדני השתמשו במדיום ללעג ולסאטירה פוליטית, גם כאשר הייתה תוניסיה תחת שלטון אוטוקרטי למחצה.
כתוצאה מעירוב התרבויות שעברה תוניסיה במשך השנים, ניחן התיאטרון בתוניסיה בהשפעות מהתרבות הערבית והאירופאית גם יחד. המוסד המרכזי לתיאטרון במדינה הוא התיאטרון הלאומי של תוניסיה (TNT).
תרבות > מוזיקה

תוניסיה ידועה בסגנון המוזיקלי "מלוף", סגנון ש"יובא" מאנדלוסיה שבדרום ספרד לאחר הכיבוש הספרדי במאה ה-15. למרות הצורה המודרנית,[דרושה הבהרה] המלוף דומה לסגנונות אחרים בצפון אפריקה,[דרושה הבהרה] כגון סגנון ה"גרנתה" האלג'יראי וסגנון ה"אלא" המרוקאי.
עם הנודעים שביוצרים והמבצעים המוזיקליים בתוניסיה במאה ה-20 נמנים חביבה מסיכה, אשר מזרחי, אנואר בראהים והתזמורת אל אזיפת.[דרוש מקור]
המאה ה-21 הביאה איתה סוג נוסף של מוזיקה, הקרוי - "זמקן" (Zemeken).
זמרים פופולריים בתוניסיה המבצעים שירים מסורתיים ודתיים[דרושה הבהרה] הם: סאלח אל פרזיט (Salah El Farzit), פטמה בואושח' (Fatma Bousseha), אדי חבואובה (Hedi Habbouba), פאוזי בן גמרה (Faouzi Ben Gamra), ובלגקם בואוגנה (Belgacem Bougenna).
פסטיבלי מוזיקה המתקיימים בתוניסיה כוללים פסטיבל הג'אז טברקה, פסטיבל טסטואור, ופסטיבל שחארה המתקיים בעיירה דואוז שבמרכז תוניסיה.
תרבות > קולנוע

בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 צילם אלבר סממה-שיקלי את סרטו הראשון,[דרושה הבהרה] שנחשב לסרט האפריקאי הראשון.[דרוש מקור]
ג'ורג' לוקאס ערך בנופי המדבר התוניסאי צילומים לסרטי "מלחמת הכוכבים".
מאז שנת 1966 מתקיים בתוניסיה פסטיבל הסרטים קרתגו.
ראו גם

יחסי ישראל–תוניסיה
לקריאה נוספת

משרד החינוך ומשרד התרבות והספורט, "תוניסיה", 2005.
מרתה סגל בלוק, "Tunisia", סדרת 'מדינות מסביב לעולם', 2013.
כריסטופר אלקסנדר, "Tunisia: Stability and Reform in the Modern Maghreb", הוצאת ראוטלג', 2010.
ירון צור, "סיפור תרבות: יהודי תוניסיה וארצות מוסלמיות אחרות", מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, 2003.
ביאורים

↑  המילה התקנית עבור "אחו" בצורת רבים, על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית'"`UNIQ--ref-000000EF-QINU`"'
הערות שוליים > פנורמה

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564238105171  BIBSYS: 2035287  BnF: cb11865659f (data)  GND: 4061206-5  ISNI: 0000 0001 2110 2127  KulturNav: c19d6c53-8dba-4378-92ef-2dc1aeb6e1b6  LCCN: n79065220  MusicBrainz: 58955071-67c1-3491-8dec-48d28f824bda  NARA: 10035673  NDL: 00573914  NKC: ge128596  NLA: 35557955  SELIBR: 159965  SUDOC: 026402491  TDVİA: tunus  Trove: 995318  UKPARL: N3QmLxSq  VIAF: 134854386   WorldCat (עם VIAF): 134854386 
עתיקות בקרתגו. מעצמה דומיננטית במערב הים התיכון
מינרט המסגד הגדול של קירואן - המינרט העתיק בעולם.
אורוץ' ברברוסה, הכובש של תוניסיה
טנק בריטי עובר בתוניס, 8 במאי 1943
יהודים תוניסאים תולשים מבגדיהם את הטלאי הצהוב מול חיילי בעלות הברית, 1943
הנשיא האוטוקרטי של תוניסיה בשנים 1987–2011, זין אל-עאבדין בן עלי
שר הפנים האלג'יראי נורדין בדואי בפגישה עם מקבילו התוניסאי היכם פוראטי.
הנשיא בורגיבה בפגישה כלכלית, 1963
ייצוג יחסי של היצוא מתוניסיה בשנת 2012.
מפה טופוגרפית של תוניסיה
מחוזות תוניסיה
בית הכנסת הגדול בבירה תוניס
חיילים תוניסאים במדי הצבא
חסרת-בית תוניסאית ממוצא ברברי בשנת 2005. מעמד הנשים השתפר
הפרלמנט של תוניסיה בשנת 2011, מעט אחרי המהפכה. תוניסיה מחזיקה במספר שיא של ייצוג נשי בפרלמנט ביחס למדינות המזרח התיכון, אך עדיין נמוך בקרב מדינות המערב.
עיר התרבות[דרושה הבהרה]
האצטדיון האולימפי של רדס בעת משחק גמר בין ז'רז'יס לקלאב אפריקן בשנת 2008
תזמורת לה-רח'ידיה מופיעה בתיאטרון העירוני של תוניס.
רות קרא איוונוב קניאל

| --- | --- |

רות קרא איוונוב קניאל, 2016
 לידה:  11 ביוני 1979 (בת 45) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  ישראל 
 
רות קרא איוונוב קניאל (נולדה ב-1979) היא משוררת, חוקרת קבלה ומיסטיקה יהודית, בעלת תואר דוקטור למחשבת ישראל מן האוניברסיטה העברית בירושלים. עוסקת בזיקות שבין מיתוס, קבלה, פסיכואנליזה ומגדר. מרצה בחוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה, עמיתת מחקר במכון שלום הרטמן. נשואה ואם לארבעה, מתגוררת בירושלים.
לשעבר עמיתת קרייטמן ומרכז אלישר לחקר מורשת יהדות ספרד והמזרח באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמיתת מחקר בקבוצת "דעת המקום" באוניברסיטה העברית ובמכון תל אביב לפסיכואנליזה בת זמננו (TAICP), רכזת קבוצת המחקר פסיכואנליזה וקבלה במכון ון ליר בירושלים ולימדה בחוגים למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית ובמכון שכטר למדעי היהדות.
תולדות חייה

נולדה במוסקבה למשפחת מסורבי עלייה בת עשר נפשות. משפחתה למדה עברית ויהדות בחשאי. בשנת 1987 עלתה לישראל עם משפחתה. על בית הוריה כתבה: "הבית של הוריי תמיד המה אנשים: חברים, מלמדים, תלמידים, מסורבים אחרים, מורים לעברית, אסירי ציון שבדיוק שוחררו, בני משפחותיהם. זה היה עולם מחתרתי סוער ולצדו בית ספר רב־גילאי לילדי 'המחתרת'. מדי פעם דפיקות חזקות על הדלת הפריעו את עולם הסוד והלימוד, והלומדים נהגו להחביא במהירות מתחת לשמיכות ולמזרנים של הילדים את ספרי הקודש וספרי העברית".
למדה במגמת קולנוע ומקרא. בהמשך למדה קבלה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית וסיימה תואר דוקטור בהנחיית יהודה ליבס, אילנה פרדס, ומנחם הירשמן. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בדפוסים של חטא וגאולה בשושלת בית דוד, והתמקדה בתמת לידת המשיח ובדמויות אמהותיו (עבודת הדוקטורט היוותה בסיס לספרה הראשון, "קדשוֹת וקדוֹשוֹת: אמהות המשיח במיתוס היהודי") מחקר זה זכה במלגות וורבורג ולקריץ ובפרס פינס להצטיינות במחקר. את תוכנית הפוסט-דוקטורט ערכה באוניברסיטת ניו יורק והייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת ברנדייס. יחד עם אלחנן ריינר חוקרת את מיתוס מערת רבי שמעון בר יוחאי, כאתר של התגלות מיסטית ומוקד עלייה לרגל לאורך הדורות. כן חוקרת תפיסות של לידה וכתיבה בספר הזוהר לאור קריאות פסיכואנליטיות ומגדריות, והשפעותיהם על חיבורים קבליים מאוחרים. באוגוסט 2018 ראה אור ספרה "חבלי אנוש: הלידה בפסיכואנליזה ובקבלה".
ספר שיריה הראשון, "אין שקט בעולם כלל" זיכה אותה בפרס רחל נגב. על ספר שיריה "הנפש הנעתקת" נכתב: "שירי הספר חושפים מרחב מוצפן ומסתורי שבמרכזו חוויות של הגירה ולידה, נשיות וכמיהה. המחברת נעה בין העולם המיסטי ליומיומי, בין חרדות וספקות למלאות ויופי, בין מוסקבה לירושלים. השירים יוצרים פסיפס צבעוני המעורר תחושה של סמיכות רגשית והשתקפויות של מצבי תודעה."
פרסמה שירים ורשימות בכתבי העת "ארץ אחרת", "עתר" ו"משיב הרוח" (בו שימשה גם כעורכת שותפה בגיליון 33–34).
ספרים > מחקר

קדשוֹת וקדוֹשוֹת: אמהות המשיח במיתוס היהודי, ספריית הלל בן חיים בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014
חבלי אנוש: הלידה בפסיכואנליזה ובקבלה, הוצאת כרמל, בסדרת "פרשנות ותרבות" בעריכת אבי שגיא, 2018
חלומותיו של ר' אברהם היכיני (נכתב יחד עם נועם לפלר), בר-אילן 2025 זוכה פרס נשיא אוניברסיטת בר-אילן לספר המחקר הטוב ביותר, תשפ"ה
R. Kara-Ivanov Kaniel, Holiness and Transgression: Mothers of the Messiah in the Jewish Myth', Academic Studies Press 2017
R. Kara-Ivanov Kaniel, The Feminine Messiah: King David in the Image of the Shekhina in Kabbalistic Literature, 2021, Brill -Brill Reference Library of Judaism series
R. Kara-Ivanov Kaniel, Birth in Kabbalah and Psychoanalysis, De-Gruyter 2022
ספרים > שירה וספרות

אין שקט בעולם כלל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011
הנפש נעתקת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016
אפר ויהלום, טקסטורה ופרדס, 2025
מאמרים > מחקר

מאמריה באתר academia.edu
"בין הלכה, קבלה ומגדר—אתיקה מינית בפרשת סבא דמשפטים בזוהר", AJS Review 39: 1 (April 2015), 14- 51.
"מיתוס אם המשיח במסורות יהודיות ונוצריות – מבט מגדרי ופסיכואנליטי", JAAR-Journal of the American Academy of Religion 2014 82 (3), October 2014, 1- 48.
יחד עם איריס פליקס, "'אשא דסביל אשא': גיבושו הספרותי של ספר הזוהר לאור קטע זוהרי לא ידוע וצמיחת פרשנות הזוהר בראשית המאה הי"ד", מחקרי ירושלים במחשבת ישראל כד (2015), עמ' 157- 200.
"לידה – ממטאפורה לממשות במיסטיקה היהודית ובפסיכואנליזה", Psychoanalytic Dialogues 24 (2014), pp. 374–386.
"'ותגל מרגלותיו' – מסע גאולתה של השכינה בספרות הזוהרית: רות המואביה כאם המשיח בספרות הזוהרית", דעת, 72 (2012) עמ' 99- 141.
"גדולה עבירה לשמה – פיתוי נשי והתפתחות הרעיון המשיחי מספרות חז"ל לקבלת רמח"ל", Nashim 24 (2013), pp. 27-52.
"לבעור מאהבה: מעשה נדב ואביהוא כריטואל ארוטי אוניו-מיסטי", תעודה כ"ו (2014), עמ' 585- 653.
"בנות לוט וסודה המשיחי והנשי של הטיקלא הזוהרית", ELN 50.2, “Scriptural Margins: On the Boundaries of Sacred Texts,” University of Colorado at Boulder, (2012), 113-126.
"הסזורה המרשימה והתחלה חדשה בפסיכואנליזה ובקבלה", Answering a Question with a Question – The Tradition of Inquiry in Contemporary Psychoanalysis and Jewish Thought (2015), 40- 64.
"חוה, איילה ונחש – עלילות אחרית וראשית, מיתוס ומגדר", קבלה כ"א, תש"ע (2010), עמ' 255 – 309.
"The Tabernacle as a Sacred Feminine Space: The Development of Mythical Images from Biblical Literature to Medieval Kabbalah.” * Religions 14: 991 (2023).
“The Stillborn Messiah and the Non-Viable Redeemer: Gender and Judeo-Christian Entanglement”, Constructions of Gender in Religious Traditions of Late Antiquity 2024, pp. 323- 344
יצירות נוספות

"אש מאחורי הפרגוד", ארץ אחרת, 30 באפריל 2008
"בת היכלא – עיון בכתבי זלדה הצעירה בקובץ 'ציפור אחוזת קסם'", משיב הרוח מז (תשע"ה), עמ' 56–62
"רוח פרצים", פרק מתוך נובלה, הו! גיליון 24 (2023), עמ' 30-39
"סימנים" (או אם היית עכשיו בשבי), שפה חדשה, גיליון 1, 2024
"הנותרים", "במקום קדיש", "תשליך"- בתוך הנותרים: מפגשים טיפוליים בעקבות השבעה באוקטובר, הוצאת אפיק,  2025
Lamentation — Sources Journal
הערות שוליים

↑  רועי הורן, משיחיות בסיכון גבוה, מוסף "שבת" מקור ראשון, 9 בינואר 2015
↑  על הספר באתר ההוצאה
↑  Holiness and Transgression
↑  The Feminine Messiah – King David in the Image of the Shekhinah in Kabbalistic Literature
↑  Birth in Kabbalah and Psychoanalysis
↑  אלי הירש,'"`UNIQ--nowiki-00000005-QINU`"'לגאול את שפת המסורת מהפצע המגדרי שמשחית אותה, באתר ynet, 31 בינואר 2025
↑  "סימנים" (או אם היית עכשיו בשבי)
↑  lamentation
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311007305171  PLWABN: 9812831516305606  BIBSYS: 1634281496926  BnF: cb166431910 (data)  CiNii: DA20014879  GND: 113605278X  ISNI: 0000 0001 0844 2207  LCCN: n2011077031  NTA: 434381349  ORCID: 0000-0002-9274-6162  SUDOC: 193822385  VIAF: 160958453   WorldCat (עם VIAF): 160958453