מדיניות החוץ והביטחון המשותפת של האיחוד האירופי
היסטוריה

לאורך השלבים השונים של הבנייה האירופית, המושגים של איחוד פוליטי, מדיניות חוץ משותפת או הגנה משותפת עלו באופן קבוע על סדר היום, כאשר הוצגו פרויקטים פוליטיים שונים.. בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה היו כמה יוזמות קצרות לאינטגרציה ביטחונית אירופית שמטרתה להגן מפני תוקפנות אפשרית הן מהסובייטים והן מהגרמנים.
ב-1950, תוכנית פלבן (שלקחה את שמה מנשיא המועצה בצרפת) שקלה יצירת צבא אירופי משולב בפיקוד משותף. תוכנית זו הייתה נושא למשא ומתן בין המדינות החברות בקהילת הפחם והפלדה האירופית בין השנים 1950 ל-1952, והובילה לחתימת האמנה להקמת קהילת ההגנה האירופית (EDC).
היווצרותה של ארכיטקטורת הגנה כלל-אירופית, כחלופה להצעת הצטרפותה של מערב גרמניה לנאט"ו, נועדה לרתום את הפוטנציאל הצבאי הגרמני במקרה של עימות עם הגוש הסובייטי.זה היה פרויקט, שנועד ליצור מבנה פדרלי או קונפדרלי, שהוצג בשנת 1953. "הקהילה הפוליטית האירופית" סיפקה הקמת אספה פרלמנטרית דו-ביתית, מועצה מבצעת אירופית, מועצת שרים ובית משפט של צדק. עם זאת, פרויקט זה מעולם לא ראה אור, שכן הוא נדחה על ידי האספה הלאומית הצרפתית ב-30 באוגוסט 1954. בשנת 1970, שיתוף הפעולה הפוליטי האירופי (EPC) הוליד את התיאום הראשוני של מדיניות החוץ של הקהילות האירופיות (EC). בין ההיבטים השונים, שיתוף הפעולה הפוליטי האירופי, תחת השורשים הללו, הציג צורה ראשונה של תיאום בין מדיניות החוץ של המדינות החברות, שהוליד פגישות והתייעצויות תקופתיות, ובמידת האפשרית, עיבוד עמדות משותפות או הוצאת הצהרות משותפות. למרות שזה יהיה חסר כל בסיס חוקי עד אימוץ החוק האירופי האחיד בשנת 1986 יכלול סעיף הקשור ל"הוראות על שיתוף פעולה אירופי בענייני מדיניות חוץ", סעיף שמכוחו המדינות החברות התחייבו "לגבש וליישם במשותף מדיניות חוץ אירופית"
למרות התחזקותו ההדרגתית, שיתוף הפעולה הפוליטי האירופי נותר ללא שינוי במהותו עד להקמת האיחוד האירופי. למעשה, אמנת מאסטריכט משנת 1992 הפכה את הקהילה הכלכלית האירופית לאיחוד אירופי, והוסיפה שני עמודי תווך נוספים למבנים ולמדיניות של הקהילה האירופית. היסוד השני שהוכנס על ידי אמנת מאסטריכט היה בדיוק מדיניות החוץ והביטחון המשותפת, שסיפקה שיתוף פעולה חזק יותר מבעבר, הנחוצה כדי לאפשר לאיחוד האירופי למלא תפקיד ברמה גלובלית התואמת את משקלו ולנהל ביעילות שינויים גאופוליטיים בסוף המלחמה הקרה. למרות שרק ב-1999, עם כניסתו לתוקף של אמנת אמסטרדם, באירופה ניסוח מדיניות הגנה המשותפת תישקל שוב בגלוי באמנות, אשר ה-EPC (שיתוף פעולה מדיני אירופי) כבר שהובא בחשבון באקט היחיד, ומעל לכל, הסיכוי לאמץ מדיניות חוץ וביטחון משותפת (CFSP) עם החתימה על אמנת מאסטריכט, כבר פתחו את הדלתות לשחר הראשון של שיתוף פעולה צבאי אוטונומי בקנה מידה אירופאי. לפיכך, בשנת 1992 הסכימו שרי ההגנה של הקהילות דאז ליצור מסגרת שיתוף פעולה צבאי אוטונומי של נאט"ו, אם כי מתואמת עם נאט"ו, לפיתוח משימות מסוימות לשמירת שלום או הומניטריות במדינות שלישיות.
בשנת 2009, בוטל באמנת ליסבון את "מבנה העמודים של האיחוד האירופי", תוך טשטש את ההבחנה הברורה בין שלושת תחומי האינטגרציה האירופית. למרות שינויים מסוימים, ה-CFSP ממשיכה לפעול בעצם לפי השיטה הבין-ממשלתית, כך שלנציבות האירופית ולפרלמנט האירופי יש סמכויות מוגבלות מאוד בתחום זה. חוזה ליסבון הציג שינויים רלוונטיים נוספים, כמו הקמת הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון כדמות יציבה ושירות החוץ האירופי כמנגנון דיפלומטי ומנהלי המנהל את מדיניות החוץ המשותפת.
כעת הסוגיות בינלאומיות שולטות במידה רבה בזירה הפוליטית האירופית. רבים מהאזורים הכי לא יציבים ובעייתיים בעולם ממוקמים בגבולות אירופה והקרבה הזו מגדילה את האחריות, הם של מדיניות חוץ וביטחון המשותפת של האיחוד היאופי והם של האו"ם בתכנון ויישום פתרונות.