stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איגור סצ'ין

איגור איוואנוביץ' סצ'ין (ברוסית: Игорь Иванович Сечин; נולד ב-7 בספטמבר 1960, לנינגרד) הוא מדינאי ומנהל בכיר רוסי המכהן כמנכ"ל רוסנפט מאז מאי 2012.
בשנים 2008–2012 כיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה והיה סגן ראש סגל הקרמלין מ-1999 ועד שנת 2008, ב-2004 התמנה לעוזרו של הנשיא ולדימיר פוטין.
היה יושב ראש מועצת המנהלים של חברת רוסנפט (בשנים 2004-2011) ונכון ליוני 2017 נשיא החברה. נחשב למרוויח הגדול ממעצרו של מיכאיל חודורקובסקי ומיזוגה של חברת יוקוס עם רוסנפט ב-2007. יו"ר דירקטוריון החברה הממלכתית רוסנפטגז, בעלת השליטה ברוסנפט.
איגור סצ'ין נחשב לאחד האנשים המשפיעים ביותר ברוסיה ולראש מחנה הסילוביקי ברוסיה.
ביוגרפיה

סצ'ין נולד לאיוואן סצ'ין, בלנינגרד בספטמבר 1960.
ב-1977 סיים את בית הספר התיכון מס' 133 בלנינגרד והצליח מאוד בלימוד השפה הצרפתית. באותה שנה הוא התקבל לאוניברסיטת לנינגרד הממלכתית ע"ש אנדריי ז'דאנוב בפקולטה לפילולוגיה. הוא בוגר האוניברסיטה על פי כמה מקורות משנת 1982 או משנת 1984. מומחיותו היא בלשנות והוא מדבר פורטוגזית וצרפתית.
ביוגרפיה > השירות בצבא

סצ'ין שירת במודיעין הצבאי הסובייטי של הכוחות המזוינים בשנים 1984–1986.
הוא עבד בחברה למסחר חוץ בשם "טכנואקספורט" שהייתה חלק מהוועדה הממלכתית לקשרי חוץ כלכליים של מועצת השרים הסובייטית. במסגרת עבודתו זו עסק בסחר בכלי נשק למדינות זרות. הוא עבד כמתרגם במוזמביק, מושבה פורטוגזית לשעבר, בה סייע כיועץ צבאי להקמת הכוחות המזוינים של מוזמביק. הוא עסק בהדרכה לוגיסטית, ארגון ומשלוח אמצעי וציוד צבאי מברית המועצות.
לאחר מכן הוא עבד כמתרגם צבאי באנגולה - עוד מושבה פורטוגזית לשעבר, שם באותה תקופה חימש את שני הצדדים במלחמת האזרחים. עם שובו מאנגולה, השתלב איגור סצ'ין במחלקת החוץ של אוניברסיטת לנינגרד, והיה אחראי להגשת סיוע לסטודנטים שנסעו לחו"ל במסגרת תוכניות לחילופי סטודנטים.
ביוגרפיה > עבודתו במועצת העיר לנינגרד וסנקט פטרבורג

בשנת 1988 התקבל סצ'ין לעבודה בוועד הפועל של מועצת העיר לנינגרד (לנסובייט) במחלקה לערים אחיות, שבו נדרשו בדחיפות אנשים דוברי השפה הפורטוגזית. הוא התבקש לעבוד עם אחת הערים התאומות של לנינגרד - ריו דה ז'ניירו. הוא היה המדריך הראשי ומומחה ליחסי חוץ של הוועד הפועל של מועצת העיר לנינגרד.
סצ'ין נפגש עם ולדימיר פוטין לראשונה בסוף שנות ה-80 בעת שעבד במחלקת החוץ של אוניברסיטת לנינגרד ופוטין היה עוזר המכללה ליחסים בינלאומיים. יש הטוענים כי הם נפגשו בשנת 1990 במהלך ביקור בברזיל, כאשר ולדימיר פוטין, היה עוזרו של ראש עיריית לנינגרד, אנאטולי סובצ'אק.
ב-23 במאי 1990, נבחר אנטולי סובצ'אק ליו"ר מועצת העיר לנינגרד. הוא מינה ליועץ שלו, את ולדימיר פוטין. סצ'ין באותו הזמן המשיך לעבוד במחלקה לערים תאומות והוביל במספר תחומים בריו דה ז'ניירו, ברצלונה, ולאחר מכן מילאנו.
ב-1992 פוטין היה ליו"ר הוועדה ליחסי חוץ של העירייה וסצ'ין עבד אז לצדו עד שנת 1996. באותן שנים עבד סצ'ין כסגנו של פוטין, יו"ר הוועדה לקשרי חוץ.
ב-1996 - לאחר הפסדו של סובצ'אק בבחירות לעירייה - התפטר סצ'ין מתפקידו, יחד עם ולדימיר פוטין.
ביוגרפיה > המעבר למוסקבה

בחודש אוגוסט 1996, לאחר תבוסתו של אנטולי סובצ'אק בבחירות למושל העיר, הוזמן ולדימיר פוטין לעבוד במוסקבה כמנהל העסקים של ראש סגל הקרמלין פאבל בורודין. יחד עמו למוסקבה, הזמין פוטין את ידידו איגור סצ'ין.
בשנים 1996–1997 - היה סצ'ין סגן ראש המחלקה לעבודה עם רכוש המדינה בחו"ל של המחלקה לקשרי חוץ כלכליים של המינהל הנשיאותי של רוסיה.
בשנים 1997–1998 היה לראש מחלקה במינהל הבקרה הראשי של המינהל הנשיאותי של רוסיה.
ב-1998 מונה לראש המטה של סגן ראש המינהל הנשיאותי של רוסיה ובשנים 1998–1999 היה ליועץ סגן ראש המינהל הנשיאותי של רוסיה. ב-1999 מונה לראש המזכירות של סגן ראש ממשלת רוסיה, באוגוסט 1999 התמנה לראש המזכירות של ראש ממשלת רוסיה, שבאותה עת היה ולדימיר פוטין עצמו.
ב-31 בדצמבר 1999 בעקבות התפטרותו של בוריס ילצין מתפקיד נשיא רוסיה, לממלא מקומו התמנה ולדימיר פוטין. באותו יום, הוא קבע את הרכב הממשלה שלו. והוא מינה את איגור סצ'ין לסגן ראש סגל הקרמלין.
ב-4 ביוני 2000, במהלך ישיבת הממשלה, חיזק פוטין את עמדתו של סצ'ין בתפקידו כסגן ראש סגל הקרמלין.
בפברואר 2004 הומלץ סצ'ין על ידי הדירקטוריון של חברת הנפט "רוסנפט" כמנהל החברה והוא מונה ליו"ר מועצת המנהלים של החברה.
ב-25 במרץ 2004, במהלך פגישה של הנשיא פוטין עם חברי ממשלתו, איגור סצ'ין, שמר על תפקידו - הוא מונה בפעם השלישית לתפקיד סגן ראש סגל הקרמלין, אך הפעם היה לעוזר הנשיא.
ב-25 ביוני 2004 סצ'ין נבחר לראשות מועצת המנהלים של חברת הנפט "רוסנפט" וחודש לאחר מכן, ב-27 ביולי, נבחר ליו"ר הדירקטוריון.
ב-2007 איגור סצ'ין נטל חלק פעיל במיזוגה של יוקוס עם רוסנפט - ונטען כי היה לו חלק בפרשיית יוקוס ובמעצרו של חודורקובסקי.
ב-12 במאי 2008 סצ'ין מונה לסגן ראש הממשלה ולדימיר פוטין.
ב-12 בדצמבר 2008 היה ליו"ר מועצת המנהלים של "UES INTER RAO", חברת בת של מערכת האנרגיה המאוחדת של רוסיה.
בינואר 2011, נראה כי הוריד הרבה במשקלו, מה שגרם להפרחת שמועות בתקשורת הרוסית כי חלה בסרטן.
ביולי 2011 נאלץ סצ'ין להתפטר מתפקידו ברוסנפט כחלק מהרפורמות הכלכליות של דמיטרי מדבדב להפרדת הפוליטיקה מן הכלכלה (באותה תקופה הוא היה חבר בממשלה). סצ'ין היה אחד משורת פוליטיקאים רוסיים שהתפטרו מחברות כלכליות שעמדו בראשן.
הוא נכלל הממשלה החדשה של דמיטרי מדבדב וב-23 במאי 2012 התמנה לנשיא רוסנפט.
בני משפחתו

בתו של איגור אינגה סצ'ינה, היא ילידת 1982, נשואה לבנו של שר המשפטים לשעבר, התובע הכללי של רוסיה, ולדימיר אוסטינוב. ב-4 ביולי 2005 נולד נכדו של איגור.
ב-20 בפברואר 2024 פורסם שבנו של איגור סצ'ין, איבן סצ'ין נפטר בגיל 35.
הערות שוליים

↑  https://zona.media/news/2024/02/19/sechin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810693499105606  GND: 1197914099  VIAF: 1924151778207018130003   WorldCat (עם VIAF): 1924151778207018130003 
איגור סצ'ין, ולדימיר פוטין ומנכ"ל אקסון מוביל רקס טילרסון, יוני 2012.
איגור סצ'ין בפגישה עם ולדימיר פוטין, מאי 2020.
התזמורת הסימפונית תל אביב

| --- | --- |

מרכז סוזן דלל שימש בתור אולם הבית של התזמורת
 תאריך ייסוד:  1992
 מייסד:  איתי טלגם
 תאריך פירוק:  1995
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:  תל אביב-יפו, ישראל
 אולם קונצרטים:  אהל שם  מרכז סוזן דלל
 מנצח:  איתי טלגם
 פרסים:  אות אקו"ם על תרומה ייחודית לביצוע מוזיקה ישראלית  פרס המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות על ביצוע מצטיין של מוזיקה סימפונית ישראלית
 
התזמורת הסימפונית תל אביב הייתה תזמורת סימפונית, שפעלה בעיר תל אביב בין השנים 1992 עד 1995.
היסטוריה

התזמורת הסימפונית תל אביב נוסדה על ידי המנהל המוזיקלי שלה איתי טלגם והיא החלה לתפקד כתזמורת סימפונית המכוונת אל קהילת אוהבי המוזיקה בעיר שאינם יכולים להרשות לעצמם לרכוש כרטיסים לקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
התזמורת הסימפונית תל אביב הופיעה בשתי סדרות קונצרטים באולם אהל שם ובמרכז סוזן דלל. כמו כן התזמורת הופיעה במקומות שונים בעיר.
נגני התזמורת היו ברובם צעירים - ילידי ארץ ישראל ועולים חדשים. הכנר הראשי שלה היה אייל שילוח.
התזמורת הייתה מיסודה של תזמורת העולים ומשך חייה נקבע מראש. שכן היא הייתה תלויה בהקצבה של הוועדה הבין-משרדית לקליטת אמנים עולים, והקצבות אלה מוגבלות מראש לפרק זמן של שלוש שנים.
עם פירוק התזמורת נקלטו חלק מנגניה בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, ואיתי טלגם נאלץ לסיים את תפקידו כמנהל המוזיקלי של התזמורת.
בשנת 1995 השתתפה התזמורת בקונצרט טלוויזיוני ששודר בערוץ הראשון כמחווה לדני קיי, עם שלמה בראבא כמנצח.
הערות שוליים

↑  Hovevei hamouzika Orchestra, jeramateurorchestra.tripod.com
↑  מרכז סוזן דלל-ארכיון מופעים, באתר www.imj.org.il
↑  כיתות האמן הבינלאומיות 2018, כיתות האמן הבינלאומיות 2018 - כל האמנים 2018 - אייל שילוח, כנר (ישראל), באתר כיתות האמן הבינלאומיות 2018
איגור קומארוב

איגור אנאטולייביץ' קומארוב (ברוסית: Игорь Анато́льевич Комаро́в; נולד ב-25 במאי 1964, אנגלס, מחוז סרטוב, הרפובליקה הסובייטית הרוסית, ברית המועצות) הוא איש עסקים, כלכלן ותעשיין רוסי, מנכ"ל רוסקוסמוס מה-21 בינואר 2015 עד מאי 2018.
מאז ספטמבר 2018 מכהן כנציגו המיוחד של נשיא רוסיה במחוז הפדרלי של הוולגה.
השכלה

איגור קומארוב השלים את השכלתו בשנת 1986 ככלכלן מאוניברסיטת מוסקבה.
קריירה

בשנים 1992–2002 עבד בתחום האשראי והפיננסים וניהל את "אינקום בנק", "בנק הרזרבות הלאומי" ו"סברבנק".
מ-2002 ועד שנת 2008 היה לסמנכ"ל הכספים בחברת נורילסקי ניקל, מפיקת הניקל הגדולה בעולם.
ב-2008 ייעץ למנכ"ל "רוסטכנולוגיה" ובמאי 2009 מונה לסגן נשיא חברת הרכב אווטוואז ובאוגוסט אותה שונה מונה לנשיא החברה. באוקטובר אותה השנה מונה כחבר בדירקטוריון "GM-אווטוואז". בעת כהונתו כנשיא החברה הוביל שורת שינויים בהתנהלות הכספית של החברה.
קריירה > תחום החלל

באוקטובר 2013 הוא התפטר לאחר שהוחלט בממשלת רוסיה למנותו לנשיא תאגיד הטילים והחלל המאוחד (Объединённая ракетно-космическая корпорация). במקביל, ב-23 באוקטובר 2013, הוא מונה על ידי ראש ממשלת רוסיה, דמיטרי מדבדב לסגן ראש רוסקוסמוס, סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה.
ב-21 בינואר 2015 ממשלת רוסיה החליטה על מינויו למנהל סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, במסגרת תוכנית ייעול להפיכת הסוכנות הממשלתית לתאגיד ממלכתי.
קריירה > בממשלה ובשלטון המקומי

ביולי 2018 מונה לסגן שר המדע וההשכלה הגבוהה. בספטמבר 2018 ולדימיר פוטין החליט למנותו לנציגו המיוחד במחוז הפדרלי של הוולגה.
חייו האישיים

איגור נשוי ואב לחמישה.
ולדימיר רסין

ולדימיר יוסיפוביץ' רֶסִין (ברוסית: Владимир Иосифович Ресин; נולד ב-21 בפברואר 1936) הוא פוליטיקאי יהודי-רוסי אשר כיהן כראש עיריית מוסקבה בפועל, ממלא מקומו של יורי לוז'קוב שפוטר בסוף ספטמבר 2010, לאחר 18 שנה בתפקיד. מ-2001 מכהן כסגן ראשון לראש העיר מוסקבה, הממונה על הבנייה בעיר. כיום הוא יועץ לאדריכלות ובנייה לראש הכנסייה הרוסית. בנוסף לכך הוא גם יו"ר מועצת המנהלים של "גלאבמוססטרוי", חברת בנייה הפועלת במוסקבה. נחשב לזקן חברי הפרלמנט בדומה השמינית.
קורות חיים

ולדימיר רסין נולד ב-21 בפברואר 1936 בעיירה ליד מינסק בירת בלארוס. אביו יוסיף גילימוביץ' רסין (1904–1981), ואמו רוזה וולפובנה לבית שיינדלין (1903–1983) היו קורבנות הטיהורים הגדולים אך קיבלו חנינה תוך זמן קצר. הוא היה קרוב משפחה של אלכסנדר שיינדלין ובוריס שיינדלין.
הוא למד במכון המכרות במוסקבה (Московский государственный горный университет) וסיים אותו ב-1958 במקצוע כלכלה וארגון תעשיית המכרות. הוא עבד בתחומי הכרייה והבינוי באוקראינה ובשנת 1960 עבר למוסקבה. ב-1968 עבד בחברת ההנדסה הממלכתית "גלאבמוסאינג'סטרוי" (Главмосинжстрой), ב-1974 היה למנהל החברה. ב-1987 היה למנהל חברת "גלאבמוספרומסטרוי" (Главмоспромстрой). ב-1988 התחיל לעבוד בעיריית מוסקבה ומ-1989 עד 1990 היה ראש ועדת הבנייה של עיריית מוסקבה.
הוא עמד בראש הוועדה להגנת מבנים היסטוריים של עיריית מוסקבה, היה סגן ראש העיר והממונה על הבנייה בעיר. מ-1990 ועד 2001 מילא תפקידים שונים בעירייה, היה סגנו של יורי לוז'קוב עד 28 בספטמבר 2010, כאשר נשיא רוסיה, דמיטרי מדבדב מינה אותו לממלא מקום ראש עיריית מוסקבה. ב-21 באוקטובר 2010 החליף אותו סרגיי סוביאנין. שבוע לאחר מכן מונה לסגן ראשון של ראש עיריית מוסקבה והיה לפקיד היחיד מתקופת לוז'קוב שנשאר בתפקידו בעירייה. בדצמבר 2011 נבחר לפרלמנט הרוסי, כחלק של סיעת רוסיה המאוחדת וניצחונה בבחירות.
קורות חיים > תפקידים נוספים

ולדימיר רסין הוא חבר נשיאות הקונגרס היהודי-רוסי – הארגון היהודי הגדול ביותר ברוסיה. תרם רבות ליהודי רוסיה והיה מהתומכים בהשקעות חברת אפריקה-ישראל במוסקבה. הוא גם חבר באיגוד האדריכלים של רוסיה וכתב מספר ספרים בתחום ההנדסה והבנייה.
תארים ופרסים > רשימה חלקית

גיבור העמל של הפדרציה הרוסית (2024)
בעל כל ארבע דרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת
עיטור הכבוד (2010)
עיטור הידידות (2011)
עיטור אות הכבוד
פרס ברית המועצות
פרס הפדרציה הרוסית (1993,1998)
אזרח כבוד של ירוואן (2005)
אזרח כבוד של גיומרי (2005)
הערות שוליים

↑  אלי שווידלר, לא פועל בלי אישור של פוטין, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2010
↑  נשיא רוסיה פיטר את ראש העיר מוסקווה, באתר הארץ, 29 בספטמבר 2010
|  ראשי עיריית מוסקבה |
| --- | --- | --- |
| האימפריה הרוסית | טיכון סטרשנב • וסילי ירשוב • מיכאיל רומודנובסקי • אלכסיי סלטיקוב • קיריל נארישקין • איוואן ווייקוב • איוואן רומודנובסקי • אנדריי מטבייב • איוואן מוסין-פושקין • פיוטר וליאמינוב-זרנוב • אלכסיי פלשצ'ייב • איוואן רומודנובסקי • וסילי סלטיקוב • גריגורי צ'רנישוב • סמיון סלטיקוב • וילהלם דלדן • פרידריך פון באלקן • איוואן בריאטינסקי • בוריס יוסופוב • איוואן טרובצקוי • קרל פון בירון • אלכסנדר בריוס • ולדימיר סלטיקוב • אלכסנדר בוטורלין • וסילי לבאשוב • ניקיטה טרובצקוי • סמיון אושאקוב • סרגיי גוליצין • ניקולאי ז'רבצוב • פיוטר צ'רקסקי • א. בוטורלין • פרוקופיוס רטקין • פיוטר סלטיקוב • גריגורי אורלוב • מיכאיל וולקונסקי • וסילי דולגורוקוב-קרימסקי • זכר צ'רנישוב • יאקוב בריוס • פיוטר ירופקין • אלכסנדר פרוזורובסקי • מיכאיל איזמאילוב • יורי דולגורוקוב • איבן סלטיקוב • אלכסנדר בקלשוב • טימופיי טוטולמין • איוואן גודוביץ' • פיודור רוסטופצ'ין • אלכסנדר טורמסוב • דמיטרי גוליצין • אלכסיי שצ'רבטוב • ארסני זאקרבסקי • סרגיי סטרוגנוב • פאבל טוצ'קוב • מיכאיל אופרוסימוב • אלכסנדר פון סיברס • ולדימיר דולגורוקוב • אפוסטולוס קוסטנדה • סרגיי אלכסנדרוביץ' • איבן רודנב • יבגני וולקוב • אלכסנדר קוזלוב • פאבל שובאלוב • א. רודנב • פיוטר דורנובו • גאורגי מדם • פיודור דובאסוב • סרגיי הרשלמן • ולדימיר ז'ונקובסקי • אלכסנדר אדריאנוב • פליקס יוסופוב | סמל מוסקבה |
| ממשלת המעבר הרוסית | מיכאיל צ'לנוקוב • ניקולאי קישקין • אלכסיי ניקיטין • לב חינצ'וק • ואדים רודנב | סמל מוסקבה |
| רוסיה הסובייטית | ויקטור נוגין • מיכאיל פוקרובסקי • פיוטר סמידוביץ' • לב קמנייב | סמל מוסקבה |
| ברית המועצות | קונסטנטין אוחאנוב • ניקולאי בולגנין • איוואן סידורוב • אלכסנדר יפרמוב • וסילי פרונין • גאורגי פופוב • מיכאיל יאסנוב • מיכאיל בוברובניקוב • ניקולאי דיגאי • ולדימיר פרומיסלוב • ולרי סאייקין | סמל מוסקבה |
| הפדרציה הרוסית | גבריאיל פופוב • יורי לוז'קוב • ולדימיר רסין • סרגיי סוביאנין | סמל מוסקבה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 123224586  ISNI: 0000 0000 7866 3382  LCCN: nr00014415  LNB: 000111532  VIAF: 79477893   WorldCat (עם VIAF): 79477893
החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית

| --- | --- |

 מדינה:  מדינה פלסטינית 
 מייסד:  אחמד ג'יבריל 
 מנהיגים:  טלאל נאג'י
 תקופת הפעילות:  1968–הווה (כ־56 שנים)
 אידאולוגיות:  לאומנות פלסטינית אנטי-ציונות
 נוצרה מתוך:  החזית העממית לשחרור פלסטין החזית העממית לשחרור פלסטין
 מטה:  דמשק 
 
 www.pflp-gc.org
 
החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית (الجبهة الشعبية لتحرير فلسطين - القيادة العامة - תעתיק: אלג'בהה אלשעביה לתחריר פלסטין - אלקיאדה אלעאמה) היא ארגון טרור פלסטיני שהתפלג ב-24 באפריל 1968 מארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין. בראש הארגון עמד מאז הקמתו אחמד ג'יבריל, שהתגורר בדמשק עד למותו ב-2021.
היסטוריה

אחמד ג'יבריל, פלסטיני, קצין לשעבר בצבא הסורי, פעל שנים רבות במסגרת המאבק הפלסטיני נגד ישראל. בתחילת שנות השישים הוא הקים את ארגון "חזית השחרור הפלסטינית". לאחר מלחמת ששת הימים, ב-1967 התמזג הארגון עם ה"חזית העממית לשחרור פלסטין" של ג'ורג' חבש, אך הברית לא החזיקה מעמד זמן רב, משתי סיבות עיקריות: ראשית, ג'יבריל התנגד למרקסיזציה של הארגון, ודרש להתמקד במאבק מזוין נגד ישראל, בעוד שגורג' חבש ונאיף חוואתמה נטו להתמקד באידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית. הסיבה השנייה הייתה העובדה שלחזית העממית היו עימותים עם הצבא הסורי, בעוד שג'יבריל קיבל מהצבא מימון ותמיכה.
במלחמת האזרחים בסוריה נלחמו אנשי הארגון לצד חיילי הממשלה, ובין היתר אף נלחמו נגד תומכי האופוזיציה במחנה הפליטים הפלסטינים אל-ירמוכ.
לאחר מותו של אחמד ג'יבריל, החליף אותו בתפקיד טלאל נאג'י.
אידאולוגיה

ארגון החזית העממית – המפקדה הכללית דוגל בהמשך המאבק המזוין נגד ישראל כאמצעי היחידי למימוש הזכויות הפלסטיניות, ג'יבריל שלל את זכותה של ישראל להתקיים, והתנגד לכל פשרה עִִמה. הארגון רואה במאבק המזוין את הדרך היחידה למימוש זכויותיהם של הפלסטינים, והדבר בא לידי ביטוי בכלי הנשק שמופיעים בסמל הארגון.
פיגועים בולטים

"עסקת ג'יבריל" (המכונה בערבית عملية الجليل, או "עמליַת אל-ג'ליל"), שבמסגרתה תמורת שלושה חיילי צה"ל שחטף הארגון במהלך מלחמת לבנון הראשונה שחררה ישראל 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים, בהם מחבלים שנידונו למספר מאסרי עולם על רצח, כגון הטרוריסט היפני קוזו אוקמוטו.
"ליל הגלשונים", בנובמבר 1987, בו נהרגו 6 חיילי צה"ל ו-10 נפצעו מאש מחבל שחדר לישראל בעזרת גלשן אוויר. במבצע כחול וחום בשנת 1988 תקף צה"ל מפקדה של הארגון בלבנון, בו נהרגו 33 מחבלים. בישראל טענו שמאז פעולה זאת חדל הארגון לבצע פיגועים.
הפיגוע באוטובוס ילדי אביבים ב-22 במאי 1970 - חוליה של הארגון תקפה אוטובוס בית ספר, ליד מושב אביבים. בפיגוע נהרגו 12 אזרחים ובהם תשעה ילדים וכן נפצעו 25.
הפיגוע בקריית שמונה בתאריך 11 באפריל 1974 - שלושה חברי הארגון תקפו את קריית שמונה והרגו 10 מבוגרים ושמונה ילדים.
הארגון לא השתתף באופן ממשי באינתיפאדה השנייה למעט אימון מחבלים בבסיסי הארגון בלבנון, וניסיונות לשגרם לביצוע פיגועים בישראל וניסיונות להבריח אמצעי לחימה מלבנון לשטחי הרשות הפלסטינית, למשל בספינת הנשק "סנטוריני" שתפס חיל הים הישראלי בדרכה לעזה ב-6 במאי 2001.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נטל הארגון חלק פעיל בירי רקטות קסאם לעבר העיר שדרות והקיבוצים והמושבים הסמוכים לרצועת עזה. ב-3 בינואר 2008 ירה הארגון רקטת גראד שפגעה בצפון אשקלון. לפי אתר שירות הביטחון הכללי, לארגון אין כיום אחיזה רבה בשטחים, ופעיליו משתפים פעולה עם תשתיות ארגון "החזית העממית".
ב-26 באוגוסט 2019, דווח על ידי כלי תקשורת לבנוניים כי בסיס הארגון הנמצא מזרחית לזחלה, הותקף על ידי כלי טיס. הארגון האשים את ישראל בתקיפה זו.
הערות שוליים

↑  Nziv, חיל הים הישראלי מבצע תמרון ימי ליד גבול לבנון, באתר Nziv.net, ‏2023-05-31
↑  ליאור בן דוד. אישור: דנה נויפלד, ארגוני הטרור הנלחמים בישראל, 2 ספטמבר 2004, עמ' 13-12
↑  החזית העממית - המפקדה הכללית, באתר lib.cet.ac.il
↑  ג'קי חורי, הפלסטינים בסוריה חצויים בין המורדים למשטר, באתר הארץ, 1 בנובמבר 2012
↑  , Syrian rebels take over Palestinian camp in Damascus: sources, reuters, December 18, 2012
↑  יוגב כרמל, ‏יותר מ-50 שנות עסקאות: החטיפות והמחירים ששילמה ישראל, באתר ‏מאקו‏, 22 בנובמבר 2023
↑    מאיה פולק, ‏כחול וחום: התוכנית הנועזת והקרב שהשתבש, בעיתון מקור ראשון, 18 באוקטובר 2018
1 2  National Counterterrorism Center | FTOs, www.dni.gov
↑  ירון ששון, הטווח גדל: רקטה נחתה בצפון אשקלון, באתר nrg‏, 3 בינואר 2008
↑  מילון ארגוני טרור, באתר השב"כ
↑  אבי יששכרוף ויפעת רוזנברג‏, דיווח: חיל האוויר תקף יעדים בגבול לבנון-סוריה, באתר וואלה, 26 באוגוסט 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263262605171  LCCN: n92095971  VIAF: 268315590   WorldCat (עם VIAF): 268315590 
אחמד ג'יבריל (2015)
SSL (חברה)

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1957–הווה (כ־67 שנים)
 חברת אם:  Maxar Technologies
 מיקום המטה:  פאלו אלטו 
 משרד ראשי:  פאלו אלטו, קליפורניה
 ענפי תעשייה:  תעשיית החלל
 מוצרים עיקריים:  מוצרי  חלל
 עובדים:  2,900 עובדים
 
SSL (בעבר - Space Systems/Loral, LLC (SS/L)) היא חברה בתחום תעשיית החלל. מטה החברה ממוקם בפאלו אלטו והיא נמצאת בבעלות מלאה של Maxar Technologies הקנדית.
היסטוריה

החברה הוקמה כמעבדת מחקר מערבית של פילקו בשנת 1957. בהמשך היא הייתה חטיבת החלל של פורד ונרכשה על ידי Loral Corporation בשנת 1990 תמורת 715 מיליון דולר. לאחר הרכישה שמה שונה ל-Space Systems/Loral. גם יחידות נוספות של "פורד" בתחום החלל מסן חוזה נרכשו על ידי Loral.
בשנת 2012 החברה נרכשה על ידי החברה הקנדית MDA תמורת 875 מיליון דולר. בשנת 2017 שמה חברת האם שונה ל-Maxar Technologies.
מוצרים

בשנת 1960 נבנה הלווין הראשון Courier 1B, שהיה בין לווייני התקשורת הראשונים.
במרוצת השנים החברה בנתה לווייני תקשורת, לווייני מזג אוויר ולווייני חישה מרחוק. בין לקוחות החברה חברות כמו אינטלסט, Eutelsat, Globalstar, SES ורבים אחרים. החברה סיפקה את רוב לווייני הצילום מסדרת "SkySat" שמופעלת על ידי Planet Labs. בסך הכול סופקו ללקוחות כ-100 לוויינים בתחומים שונים.
מוצרי החברה שולבו בתחנת החלל הבין-לאומית. מערכת מדחפים של LADEE תוכננו ונבנו על ידי SSL.
בשנת 2017 SSL זכתה בפרויקט של נאס"א לבניית רכב חלל לבדיקת ותחזוקת לוויינים קיימים. הפרויקט מבוצע ביחד עם מעבדת המחקר של צי ארצות הברית וגופי מחקר נוספים. בשנת 2019 החברה החליטה לעזוב את הפרויקט
במאי 2019 SSL נכללה ברשימת חברות שישתפו פעולה עם נאס"א במשימה לירח החדשה "ארטמיס".
הגשושית פסיכה ששוגרה באוקטובר 2023, נבנתה על ידי SSL.
הערות שוליים

↑  Sandra Erwin, Maxar’s exit from DARPA satellite servicing program a cautionary tale, SpaceNews, ‏2019-01-30 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 9281 7659  VIAF: 136205196   WorldCat (עם VIAF): 136205196
נתן מיליקובסקי (איש עסקים)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1943 תל אביב, ארץ ישראל
 פטירה:  28 ביולי 2021 (בגיל 78 בערך)
 השכלה:  אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת ניו יורק
 עיסוק:  איש עסקים
 תפקיד:  מנכ"ל ויו"ר חברת C/G Electrodes, נשיא חברת סידריפט קוק
 
נתן מיליקובסקי (באנגלית: Nathan Milikowsky;‏ 1943 לערך – 28 ביולי 2021) היה איש עסקים יהודי-אמריקאי. בהשקעותיו נכללות חברות בתעשיית הפלדה בארצות הברית וחברות הזנק בישראל.
ביוגרפיה

נתן מיליקובסקי היה בנו של מתתיהו מיליקובסקי ונכדו של הרב נתן מיליקובסקי (על שמו הוא גם קרוי), שהיה מחנך ופעיל ציוני.  הוא נולד בתל אביב והיגר עם משפחתו לארצות הברית ב-1951. מיליקובסקי היה בוגר אוניברסיטת ייל ולמד משפטים באוניברסיטת ניו יורק.
הוא היה יו"ר חברת Jordanmill Ventures, שבה החזיק יחד עם אחיו דניאל. את החברה, העוסקת במסחר בפלדה ובמתכות נוספות, הקים אביהם בשנות ה-40 של המאה ה-20.
היה מנכ"ל חברת C/G Electrodes, העוסקת בייצור אלקטרודות גרפיט לתעשיית הפלדה, מ-2003 עד 2006 ויושב ראש החברה מ-2003 עד 30 בנובמבר 2010.
משנת 2005 ועד 30 בנובמבר 2010 היה נשיא חברת סידריפט קוק (Seadrift Coke) האמריקאית, העוסקת בייצור חומרי גלם לייצור אלקטרודות גרפיט, ובין השאר סיפקה חומרי גלם ל-C/G Electrodes. מיליקובסקי רכש את השליטה בחברות בשנים 2003–2005 תמורת כמה עשרות מיליוני דולרים ומכר אותן ב-2010 לגרפטק תמורת כ-850 מיליון דולר. מחלקת המסחר של ארצות הברית הטילה קנס של 250,000 דולר על C/G Electrodes, עקב אספקת חומרי גלם ללוב שבשליטת מועמר קדאפי בשנים 2007–2008. שימש דירקטור בחברת גרפטק אינטרנשיונל (GrafTech International) האמריקאית. ב-30 בנובמבר 2010 הפכו C/G Electrodes וסידריפט קוק לחברות בנות של גרפטק.
למיליקובסקי היו השקעות בישראל בחברת הטכנולוגיה הרפואית ארט מדיקל, שבה הוא היה גם דירקטור, חברת האורתופדיה פרמיה ספיין, וחברת הסוללות סטורדוט.
מיליקובסקי ואשתו, רבקה, הקימו קרן צדקה, שבין השאר השקיעה בחברת התרופות מרק.
מיליקובסקי נמנה עם מממני אתר הדעות "מידה" התומך בבנימין נתניהו.
חיים אישיים

נתן מיליקובסקי הוא בן דודו של בנימין נתניהו, שהסתייע בו כספית, ואף החזיק מניות בחברה שבשליטת מיליקובסקי. הם קיימו ביניהם קשרים החל מצעירותם ובמשך השנים. לדבריהם, לאורך השנים מיליקובסקי נתן לנתניהו כספים, וכן סייע לו כלכלית בדרכים נוספות, למשל במימון טיסות ובביגוד. נתניהו ומיליקובסקי טענו כי ראו במתן טובות ההנאה המתוארות "מסורת", שהמשיכה את נוהגו של אביו של מיליקובסקי לתת כספים לאביו של נתניהו. לצד זאת, על פי הראיות שנאספו, הסיוע הכספי ניתן לנתניהו אך לא לאחיו, ומיליקובסקי תיאר כי ביקש להקל בכך על נתניהו ו"לשחרר" אותו מדאגות כספיות בשעה שהוא ממלא תפקיד ציבורי חשוב.
נפטר ב-28 ביולי 2021.
היה נשוי לרבקה ולהם שתי בנות. שני אחיו של נתן מיליקובסקי הם דניאל ומיידי, היה שותף בחלק מעסקיו יחד עם אחיו שהוא גם איש עסקים יהודי-אמריקאי.
הערות שוליים

↑   גור מגידו, פרשת המניות: נתניהו החזיק בעסקים נוספים עם בן דודו, באתר הארץ, 7 באפריל 2019
↑  David Gelles, Behind Staid Steel, a Percolating Boardroom Drama, DealBook, ‏1390496371 (באנגלית)
↑  Itai Vardi, Exclusive: Israel’s PM Netanyahu Benefited From Cousin’s Unauthorized Deals With Libya, HuffPost, April 3, 2019
↑  תומר גנון ורן אברמסון, השקעות מיליקובסקי בתחום הבריאות מתנקזות לנתניה, באתר כלכליסט, 28 במרץ 2019
↑  תומר גנון ומאיר אורבך, מיליקובסקי השקיע גם בסטארט־אפ בטריות מהרצליה - לצד רומן אברמוביץ' וסטף ורטהיימר, באתר כלכליסט, 31 במרץ 2019
↑  תומר גנון ורן אברמסון, לא רק פלדה: במה עוד השקיע מיליקובסקי, באתר כלכליסט, 26 במרץ 2019
↑  איתמר ב"ז, כיסוי הוצאות מסוימות, באתר העין השביעית, 12 ביוני 2018
↑   גור מגידו, דמי כיס, הלוואות ומימון הוצאות במיליונים: האם מיליקובסקי הוא הארנק של נתניהו?, באתר TheMarker‏, 18 במרץ 2019
↑  הרווחים של נתניהו ממכירת המניות בחברת הפלדה של בן דודו, באתר מעריב אונליין, 21 במרץ 2019
↑   רביב דרוקר, העדות של נתן מיליקובסקי: נתתי לנתניהו כסף במשך הרבה שנים, תמיד במזומן, באתר TheMarker‏, 19 בנובמבר 2019
↑  אביחי מנדלבליט, עיקרי הנימוקים שלא לפתוח בחקירה פלילית בפרשת המניות, ‏15 באוקטובר 2020
↑  איש העסקים ובן דודו של נתניהו נתן מיליקובסקי הלך לעולמו, באתר ישראל היום, 28 ביולי 2021
↑  כדי שהקו יסמן הורות הוא צריך לרדת למטה
↑  בחלק מהמקרים משך הנשואין מופיע מעל הקו
Blue Period (אלבום)

Blue Period (בעברית: תקופה כחולה) הוא אלבום אריך הנגן של מיילס דייוויס, אשר יצא לאור בשנת 1953 על ידי חברת התקליטים "פרסטיז' רקורדס". האלבום הוקלט במהלך שני מפגשים בשנת 1951, בסטודיו Apex (אנ') בניו יורק.
רקע

תקופת שנות ה-50 מכונה בקריירה המוזיקלית של דייוויס כ-"התקופה הכחולה". במהלך תקופה זו, דייוויס התנסה בסגנונות שונים, וחלקם מעידים על ניסוי זה שלו כמקורו של סגנון הבי בופ.
"Bluing" ו- "Out of the Blue", שתי יצירות של דייוויס, הוקלטו ב-5 באוקטובר 1951, באותו מעמד עם החומר לאלבומו הראשון (The New Sounds ).  ""Blue Room", שהולחן על ידי רודג'רס והארט, הוקלט מוקדם יותר באותה השנה ב -17 בינואר. היו בו שלוש רצועות ששימשו את האמנים השונים בתקליט "Modern Jazz Trumpets". ההקלטה הקודמת הייתה הראשונה של דייוויס עבור חברת ההקלטות פרסטיז '.
אף על פי שההקלטה של Blue Period לא יצאה מחדש על גבי תקליטור, הרצועות "Bluing" ו-"Out of the Blue" מוצגות באלבום - "Dig" של דייוויס, ושתי גרסאות של "Blue Room" (כולל הקלטה חלופית) נמצאות באלבום Miles Davis and Horns" (PRLP 7025)".