מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק
תפקידי המועצה במדינה > שילוב עם גורמי הסמכות האחרים במדינה

החל מההיפכה ב-17 ביולי 1968, אנשי מפלגת הבעת' חתרו להפוך את המפלגה לשליטה הבלעדית במדינה. תהליך זה של בעת'יפיקציה התרחש בהדרגתיות עם ריכוז סמכויות אצל הנשיא ומינוי אנשי המפלגה לכלל תפקידי השלטון במדינה. אך לאחר עליית סדאם חוסיין לנשיאות תהליך זה התעצם וקיבל צביון חדש. מועצת הפיקוד המהפכנית עצמה הפכה לכלי משחק שלו. הוא תמרן את סמכויותיו הנשיאותיות יחד עם הניהול של מועצת הפיקוד על מנת לסלק כל איום או התנגדות למפלגה ולדמותו כמנהיג.
על אף ההגדרה הברורה בחוקה הזמנית, האספה הלאומית, בעלת תפקיד החקיקה המהותי לניהול המדינה, לא כונסה עד 1980. לכן, עד כינוס האספה הלאומית, מועצת הפיקוד המהפכנית ניכסה לעצמה גם את סמכויות החקיקה במדינה תוך חריגה מן המוגדר לה בחוקה הזמנית. לא אחת לקחה לעצמה המועצה גם סמכויות של רשות שופטת, למשל בעניינים הקשורים לנאמנותם של חבריה.
המקרים החריגים בהם כונסה המועצה היו במסגרת מלחמת איראן-עיראק. סדאם חוסיין, נשיא עיראק בתקופה זו, היה זקוק למהלך שיעלה את תמיכת הציבור בו על מנת להימנע מאי-יציבות פנימית שיפגע במאמץ המלחמתי. ביוני 1980 הוא קיים בחירות לאספה הלאומית לראשונה מאז ההפיכה ב-1968 ועשרה ימים לאחר מכן כונסה האספה החדשה. גם לאחר שכונסה, קיבלה האספה מעט מאוד כוח ולא זכתה לכל הסמכויות שהוגדרו לה בחוקה הזמנית משנת 1968.
דוגמאות להגבלת הכוח הקיצונית שהופעלה על האספה הן שרק תומכי מהפכת הבעת' יכלו להתמודד לתפקיד באספה ובמחלוקות חקיקתיות בין האספה למועצת הפיקוד המהפכנית, המועצה קיבלה את ההחלטה הסופית. במילים אחרות, האספה לא יכלה להעביר חוק ללא אישור מועצת הפיקוד המהפכנית. בהמשך נראה כיצד הגבלות אלה לא היו רק בנושא האספה הלאומית אלא כל הגופים הממשלתיים והאזרחיים בעיראק.
בין סמכויות מועצת הפיקוד המהפכנית נמנו חקיקת חוקים, בין אם בשיתוף האספה הלאומית ובין אם בנפרד; אישור הצעות של הממשלה בנוגע לענייני ביטחון, פנים וחוץ; הכרזה על מלחמות והוראה על גיוס כללי במדינה; אשרור הסכמי שלום, בריתות והסכמים בינלאומיים; אישור תקציב המדינה; העמדה לדין של נאשמים בבגידה משורות מועצת הפיקוד המהפכנית, שירות המדינה או המנהיג; העברת הסמכות לניהול חלק מסמכויות המועצה (למעט סמכויות חקיקה) ליו"ר או לסגן היו"ר; קביעת הנהלים הפנימיים ושיטות העבודה של המועצה. ליו"ר המועצה הייתה מוקנית סמכות מיוחדת לשבת בראש המושבים הסגורים של המועצה, לחתום על כל החוקים והתקנות שהפיקה המועצה ולפקח על העבודה של שרי קבינט ועל עבודת מוסדות המדינה.
החל מנובמבר 1969, כמעט כל חברי מועצת הפיקוד המהפכנית נבחרו מתוך הנהגת מפלגת הבעת'. בדרך זו, החליפה ההנהגה האזרחית של הבעת' בהדרגה את כל הקצינים ששימשו עד אז בתפקידי השלטון, בנשיאות, בקבינט ובמועצת הפיקוד ומפלגת הבעת' החלה לבסס את שלטונה בכל מוסדות המדינה והארגונים הלאומיים. תהליך זה התרחש באופן הדרגתי אך מחושב והתאפשר הודות לתרבות מינוי המקורבים ולאופי הטוטליטרי שהחלה המדינה לסגל לעצמה תחת שלטון הבעת'. התוצאה הייתה רוב מוחץ לאנשי הבעת' בכל מוסדות המדינה ונטרול היכולת לגבור על החלטות המפלגה במוסדות אלה.
לצד זאת, לנשיא היו סמכויות של רשות מבצעת והגורם המפקח שאליו הוא היה כפוף להלכה היה מועצת הפיקוד המהפכנית, הרשות המחוקקת, שתפקדה בנוסף לכך כרשות המבצעת. ראוי להזכיר עם זאת שהנשיא כיהן גם כיו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית והיה בעל הכוח הנלווה לתפקיד. כלומר, נשיא עיראק היה בעל כוח בלתי מוגבל בענייני חקיקה ואכיפת החוקים שאותם חוקקה המועצה ברשותו. אם בכוח זה לא היה די, הרי שהנשיא העניק לעצמו, מתוקף היותו יו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית, גם את הסמכות לתפקד כרשות מחוקקת בעניינים הקשורים לנאמנות למפלגה לנשיא ולמדינה, מה שהיווה פרצה שאפשרה גם את תפקודו בפועל כרשות מחוקקת עצמאית.
במסגרת החוקה ה"זמנית", שנותרה בתוקף עד 2003, הצליחו אל-בכר ואחריו חוסיין לשלוט בכל רשויות המדינה כשהגוף היחיד שפיקח עליהם לכאורה היה מועצת הפיקוד המהפכנית, שבו נדרש רוב על מנת להעביר חוקים. בפועל אכן התקיימו דיונים במועצה אבל חברי המועצה הצביעו בכל המקרים בעד חוקים שהנשיא קידם או שבהם תמך. האספה הלאומית יכלה להציע חוקים ולעיין בחוקים שהמועצה העבירה אך בפועל לא יכלה להשפיע על דבר בתהליך החקיקה. הנשיא היה החוק ומילא את תפקידי הרשות המבצעת והרשות השופטת כאחד מתוקף תפקידו כנשיא ומתוקף החוקים שחוקקה מועצת הפיקוד המהפכנית, שגם בראשה הוא ישב.