stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוזיאון המאבק לשחרור אוקראינה
הִיסטוריה > מוסד

המוזיאון הוקם במאי 1925 על ידי קבוצת דיפלומטים אוקראינים.
צ'כוסלובקיה הייתה אחד ממרכזי ההגירה האוקראינית במערב אירופה לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה בשנים 1917–1921. פראג אירחה מספר רב של אגודות מדעיות אוקראיניות, מוסדות מחקר וארגונים לא ממשלתיים שונים: החברה ההיסטורית והפילולוגית האוקראינית בפראג, החברה למשפטים האוקראינית בפראג, החברה האוקראינית של מעריצי הספרים בפראג, החברה הפדגוגית האוקראינית בפראג ואחרות. כתוצאה מכך, קרבה גאוגרפית לאוקראינה, חלק גדול מהאוכלוסייה האוקראינית האוטוכטונית, המדיניות הליברלית של השלטונות בנוגע למהגרי אוקראינה הפכו להנחת יסוד מרכזית לריכוז משמעותי של האליטה הפוליטית והמדעית האוקראינית וחייה הלאומיים הפעילים בצ'כוסלובקיה. אחת התוצאות של פעילות זו הייתה הקמת החברה "מוזיאון למאבק השחרור האוקראיני". הסיבה להקמת האגודה הייתה הרעיון להקים מוזיאון באותו שם. ב-16 בינואר 1925 אישר משרד החוץ של צ'כוסלובקיה בתמיכתו של תומאש מסריק את תקנון החברה "מוזיאון למאבק השחרור האוקראיני", שתפקידה הוגדר כ"מחקר מדעי של כל מה שנוגע למאבק לשחרור על ידי איסוף, הסתרה ותיאור של כל הפריטים והחומרים הקשורים למטרות אלה כדי לאפשר את מימוש העבודה המדעית על בסיסם". כדי להשיג מטרה זו, היה על החברה לארגן ולתחזק מוזיאון וארכיון, שם תוכנן לאסוף את סימני התזכורת של המאבק האוקראיני לשחרור - ספרים, כתבי עת, תמונות, ביגוד צבאי, כלי נשק וחומרים דוקומנטריים של היסטוריים ו ערך מדעי. יתרה מכך, נקבעה ארגון תערוכות, קידום עיבוד וחקירה מדעיים של סימני התזכורת, ארגון קריאות אקדמיות ופופולריות, והוצאת קטלוגים, כתבי עת, ספרים ורפרודוקציות.
הרכבה מכובדת זו של מועצת המנהלים תרמה רבות למעמדה של האגודה והשפיעה לטובה על פיתוח עקרונות עבודתה.
כבר מימיה הראשונים, האגודה יזמה הקמת מוזיאון ייעודי, בו יאוחסנו כל המסמכים ההיסטוריים הקשורים לתולדות המאבק לשחרור העם האוקראיני. המוזיאון נחנך במאי 1925 בהנהלתו של פרופסור דמיטרו אנטונוביץ'. הקמתו איחדה את כל אלה שנלחמו למען האידיאלים של המדינה והגנו עליהם, כמו גם את הדורות הבאים שעתידים למצוא בו את עדויות ההיסטוריה האמיתית. כל מייסד ראה בעצמו פטריוט ונציג נאמן של הרעיון העליון של המדינה.
המוזיאון שימש כמרכז זיכרון ותרבות, מקום מפגש וחיבור בין דורות של לוחמי חופש אוקראינים. הוא שימש גם כמקור ידע ומחקר, וסייע בהנחלת מורשת המאבק לשחרור לדורות הבאים.
הִיסטוריה > עבודה עצמאית

באפריל 1926 התמודדה החברה עם הבעיה של סגירת המוזיאון. השלטונות הצ'כיים התעקשו כי יש לפנות את הבניין שהוקצה למוזיאון ולהעביר את כל המסמכים לארכיון משרד החוץ של צ'כוסלובקיה. בישיבת ה-17 ביוני 1929 החליטה ועד האגודה:
"עד שהאגודה עדיין לא תהיה כוחה להחזיק יצירה עצמאית, עליה לנהל אותה בסמכותה, ליהנות מאמון האזרחים, שהרבה פעמים תרמו את כל אוצרותיהם למוזיאון בחינם רק כדי לשמר אותם, ולעתים קרובות מאוד ממירים אותם. למתנה למוזיאון".
בעקבות המפגש קיבלה החברה על עצמה את האחריות למציאת מבנה למוזיאון ולביצוע פעילותו ללא כל עזרה מהרשויות.
במצב זה סייע איש עסקים אמריקאי ממוצא אוקראיני ליסיוק. הוא ביקר בפראג בעסק שלו ב-1929. הוא הופתע ממספר המסמכים והבין את חשיבותם להיסטוריה של אוקראינה. כאשר התוודע לאופי החומרים שנאספו, ובמקביל, למצב הכלכלי הירוד של המוזיאון, הסכים ליסיוק לממן אותו. תחזוקת המוזיאון דאז עלתה כ-350 דולר בשנה. תמיכה כספית קבועה זו סייעה לעידוד הפעילות שבוצעה על ידי החברה והמוזיאון.
מוזיאון המאבק לשחרור החברה של אוקראינה הכריז באספה הכללית ב-27 ביוני 1933 על חג לאומי של איחוד ארצות אוקראינה - 22 בינואר - כיום המוזיאון למאבק השחרור של אוקראינה. פרופסור איבן הורבצ'בסקי פנה בפניהם לאוקראינים לרגל יצירת החג הזה:
"היום של חג ההכרזה על שני מעשים היסטוריים מרכזיים - מה-22 בינואר 1918 ו-22 בינואר 1919 - הוא יום ה-MULS. בואו ביום זה כל זכר ונקבה אוקראינים ישרתו את המטרה האוקראינית הלאומית על ידי תרומה בהתאם ליכולותיהם...בעשייה זו אזרחים אוקראינים יעשו כמיטב יכולתם להבטיח את קיומו של המוזיאון, שאוספיו לא רק מוכיחים את הראיות לדרך הקשה עבר על ידי העם האוקראיני אך גם קורא לו להמשך המאבק לעצמאות אוקראינה. הבה כולנו נמלא את החובה הזו במלואה ככבוד לזכרם של לוחמים בלתי נשכחים למען החופש והעצמאות של אוקראינה.
לפי המסמכים, המטרה העיקרית של האגודה וחבריה הייתה שמירה על רעיון הממלכתיות האוקראינית ועל האחדות הלאומית. האגודה פעלה להשגת מטרה זו באמצעות הפצת עלונים וקריאות למוסדות וארגונים שונים, ובכך איגדה סביבה קהילה רחבה של אנשים בעלי דעות דומות וכוחות שפעלו למען עצמאות אוקראינה.
לרגל יום הולדתו ה-80 ב-21 באפריל 1934 נקרא מוזיאון המאבק לשחרור אוקראינה על שמו של הפטרון המצטיין שלו פרופסור איבן הורבצ'בסקי. בשנת 1935 חגגה מועצת האגודה חגיגית את יום השנה העשירי שלה בארגון תערוכת יובל במרכז פראג - במוזיאון התעשייתי עם הדגל האוקראיני צהוב-כחול מתנופף על גגו. בתערוכה הוצגו תצלומים של חיי רובאי סיץ' האוקראיני, יצירות של אוקראינים, שנתפסו במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכן יצירות ראווה רבות אחרות. האקדמיה החגיגית לרגל 10 שנים למוזיאון המאבק לשחרור אוקראינה התקיימה באולם הגדול של הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת צ'ארלס בנוכחות נציגי 35 מוסדות וארגונים אוקראינים.
הִיסטוריה > בניין חדש

באספה הכללית של המוזיאון למאבק לשחרור החברה של אוקראינה ב-9 ביוני 1927, הציע ולדימיר סטרוסולסקי, פרופסור למשפטי מדינה ב-UVU והאקדמיה האוקראינית למסחר בפודבראדי, את הרעיון של בניית בניין נפרד למוזיאון. . הצעה זו עברה לשלב פעיל באספה הכללית של האגודה ב-7 באוקטובר 1932, כאשר הפילנתרופ האוקראיני יעקב מקוגין  הסכים לכסות מחצית מעלות בנייתה. לאחר מכן, הוחלט לבנות מתחם שלם - בית אוקראיני, כשהמוזיאון צריך להפוך לחלק ממנו. הרבה אוקראינים שולחים את תרומותיהם לפראג בהיענות לקריאת מועצת המנהלים של האגודה. את התרומה הגדולה ביותר תרמה הלשכה האוקראינית בלונדון, שבראשה עמדו מקוגין וקיסילבסקי.
ההודעה על הקמת הבית האוקראיני וקריאות לתרומות כספיות לבניית הבניין פורסמו כמעט בכל עיתון מהגרים אוקראינים. פניות אלו כללו לעיתים קרובות קריאות לאחדות וליצירת מדינה אוקראינית עצמאית.
עם זאת, בניית בית חדש, הבית האוקראיני, עלולה להתעכב במשך שנים רבות, בעוד שאחסון כספי המוזיאון היה דחוף. בשנת 1937 החליטה החברה לא לבנות, אלא לקנות בית גמור למוזיאון. היוזמים העיקריים של קניית בית למוזיאון היו דמיטרו וסטפן סמאל-סטוקי. ב-16 במרץ 1938, מועצת המנהלים של אגודת המוזיאונים קנתה בניין בן שלוש קומות ברחוב גורימירובה 6 ברובע נוסל .  בשנים 1938–1939 הוא שוחזר עבור המוזיאון. תערוכה חדשה במוזיאון בבניין החדש נחנכה ב-29 ביוני 1939
הִיסטוריה > בזמן הפרוטקטורט

בשנת 1939, לאחר התמוטטות צ'כוסלובקיה כתוצאה מהסכם מינכן והכרזה על מה שמכונה הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה, ביטלו השלטונות הגרמניים הנאציים את כל הארגונים הציבוריים בשטחים הכבושים, כולל אגודת משרד הכבושים. ענייני פנים. עם זאת, אנטונוביץ', נריזני ואחרים הצליחו לשכנע את רשויות הפרוטקטורט שמוזיאון המאבק לשחרור החברה של אוקראינה מעולם לא היה מעורב ואינו מתכנן לעסוק בפוליטיקה. ב-6 ביולי 1940 אישרו השלטונות הכובשים את האמנה של אגודת MVBU ואפשרו לה לחדש את פעילותה. בשנת 1940 הייתה חגיגת יום השנה ה-15 למוזיאון. האגודה החליטה לחגוג את יום השנה הזה לא בנאומים קולניים וטוסטונים, אלא בסדרה של שמונה תערוכות נושאיות על חומרי מוזיאון. כמעט כל תערוכה סודרה באולם תצוגה גדול ובחמישה חדרים קטנים יותר בבניין החדש של משרד הפנים. המשמעותית ביותר הייתה תערוכת 100 שנה להוצאת "קובזאר" מאת טאראס שבצ'נקו, המסודרת מהחומרים של מחלקת שבצ'נקו של המוזיאון בקיץ 1940. תערוכות נוספות הוקדשו לנושאים הבאים: כתבי עת אוקראינים, לוחות שנה אוקראינים, פרסומים אוקראינים באסיה, תקנון ותקנות של מוסדות וארגונים אוקראינים, אטרקציות של הקהילה האקדמית האוקראינית בפראג, קליפסידרים אוקראינים והודעות הלוויה אחרות, כרטיסי דואר של מוסדות אוקראינים .
המוזיאון היה כל הזמן תחת פיקוחו של הגסטפו הגרמני, עם מספר חיפושים שהתבצעו, ובשנת 1943, מנהל המוזיאון, דמיטרו אנטונוביץ', נעצר. המלחמה ניתקה לחלוטין את קשריו של המוזיאון עם ארצות הברית, קנדה ובריטניה, שם היה הבסיס הפיננסי העיקרי שלו. במקום זאת, כמה חוקרים מאוקראינה הגיעו לפראג ואיפשרו למוזיאון להפיץ צילומים של הצוות הקבוע שלו למומחים במוזיאון. הפרופסורים ולדימיר מיאקובסקי ולב אוקינביץ' הגיעו ממזרח אוקראינה. גם פרופסור ולדימיר דורושנקו הגיע לפראג. כולם הפכו למשתפי פעולה מדעיים ארוכי טווח של המוזיאון והחברה.
הבעיה הגדולה ביותר איתה נאבק המוזיאון בתקופה זו הייתה היעדר כספים. לפי העיתון "המציאות האוקראינית", המוזיאון למאבק השחרור של אוקראינה הגדיל בתחילת 1943 את דמי החבר השנתיים כדי לקבל יותר כספים. מי שתרם 30 מארק הפך לחבר לכל החיים באגודה, ושמו של מי שתרם 100 מארקים היה מצוי ברשימות החברים. בהקשר של המשבר הצבאי, זה לא מילא את קופת המוזיאון במלואה.
המוזיאון ביצע גם עבודה חינוכית לאומית אינטנסיבית במהלך המלחמה. סטודנטים כאן ערכו לעיתים קרובות "שיעורי חינוך פטריוטיים" בלתי פורמליים, בהנהגת המנהל דמיטרו אנטונוביץ' וסגנו נריזני, כמו גם בני משפחותיהם. בסוף 1944 אושפז פרופסור דמיטרי אנטונוביץ' לטיפול ממושך. הנהלת האגודה אישרה פה אחד לשמעון נריזני להיות דירקטור חדש. עם זאת, הוא התפטר ומועצת האגודה מינה את ולדימיר דורושנקו, שמילא את התפקיד עד שעזב את פראג באפריל 1945.
הִיסטוריה > הֶרֶס

במהלך מבצע השחרור של חיילי בעלות הברית נגד גרמניה הנאצית, הוטלו טונות של פצצות על פראג הכבושה על ידי הנאצים ב-14 בפברואר 1945, כאשר מאות מבנים נהרסו, כולל בניין המוזיאון למאבק לשחרור אוקראינה. הרבה חפצי אומנות ומסמכים במוזיאון הוסרו מההריסות. הם הועברו לשטח הספרייה הלאומית הצ'כית בקלמנטינום, כמו גם לארכיון של משרד הפנים.
עדה לכך הייתה נטליה נאריז'ני - בתו של מנהל המוזיאון מ-1945 עד 1948, סיימון נאריז'ני והמשוררת של בית הספר פראג אירינה נאריז'ני:
"... ביום רביעי, 14 בפברואר 1945, בשעה 12:40 בדיוק, פוזרו על פראג פצצות אמריקאיות. הטיסה נעשתה על ידי מה שנקרא סגנון השטיח – מטוסי סביד כיסו את פראג במערך מסוים ובאותו אופן. זמן כל הטייסים לחצו על כפתורים קטלניים. ההליך נמשך חמש דקות והותיר יותר מחמשת אלפים גופות ברחובות פראג (בין הגופות הייתה אשתו של ראש ממשלת UPR לשעבר, פרופסור אייזק מאזפה, עם שתי נכדות. בפארק סמוך), בנייני מגורים המסומנים על ידי השלטים הרשומים של דלפק פראג הראשי של הצלב האדום והמוזיאון. איפשהו קראתי שנפלה פצצה ליד המוזיאון. זו טעות. הפצצה נפלה מתחת לדלת הכניסה של המוזיאון. מוזיאון, קורע את דירתו של גרומס השוער, שלנו ואת שתי הקומות מתחת לחץ עצמו... אבי, שמעולם לא ראה את אמי במצב כה היסטרי, נתן לי גלימה לסחוב אותם, והוא התחיל לחפש נר וגפרורים, אז הוא ירד במדרגות כמה צעדים מאחורי. כפי שאתה יכול לראות, אף אחד לא הקשיב לאמא שלי יותר. הקהילה שפגשתי במסדרון אמרה בפשטות ש"milostpani se shaved" (באוקראינית זה יהיה "הגברת הנדיב היא משוגעת"). היה חשוך לגמרי במחסן. לפתע קיר זז בדממה על גבי. אחרי התפילה הרועשת של אמי, הצרחה של מרי, והכי חשוב, אחרי שהאב הצליח למשוך פנימה את רגל ימין, מדוכא על ידי הדלת, הלבנה וכל דבר שלם, היה צורך למצוא דרך בחושך הזה, לצאת ממנה. המקלט, שבו כמעט בלתי אפשרי היה לנשום דרך האבקה. ברגע שנדמה היה שהכל נעלם, קרן שמש קטנה גירדה איכשהו את הקרשים ונפלה על כף גדול.
אביו, מבלי לבזבז זמן, תפס את האת בידיו והחל לפרוץ את החומה לבית סמוך. מריה נרגעה, אמה הוטבלה רק בשקט. בסופו של דבר, היה חור בקיר וארבעת הנריזני יכלו לזחול לבית הסמוך... האב היה הראשון שקפץ החוצה לרחוב. הוא חזר כמעט מיד. שערו השחור היה אפור מאוד. המוזיאון נהרס. מקסים רילסקי כתב: ...הדמעה תיוולד יום אחד מלוחה, ככל שהיא חמה יותר כי היא אחת... בלעתי את דמעתי"
תיאור

המוזיאון ביצע עבודה מכוונת לצבירה ושימור של מסמכים ותערוכות מתולדות המהפכה האוקראינית. עד תחילת מלחמת העולם השנייה, הכספים שלו כללו יותר ממיליון פריטי אחסון בבניין המוזיאון שלו. למוזיאון היה הארכיון שלו.
כספי המוזיאון חולקו ל-4 מחלקות.
המסמכים של משרד החוץ של ממשלות אוקראינה ושליחויותיהן הדיפלומטיות היוו את החלק הראשון של הכספים.
תיאור > אוסף

אוסף המוזיאון כלל מסמכים היסטוריים חשובים רבים, כמו גם יצירות אמנות של גלינה מאזפה, מיכאילו מיכלביץ', גאורגי נרבוט, אוקסנה ליאטורינסקה, רוברט ליסובסקי, פאבל קובז'ון, סוויאטוסלב גורדינסקי, מיקולה בוטוביץ', יורי וובק ורבים אחרים.
אחרי

כיום, חלק מחומרי המוזיאון הקשורים למדיניות החוץ האזורית הבלטית והים השחור של הרפובליקה העממית האוקראינית והמדינה האוקראינית נמצא בארכיון המרכזי של המדינה (פראג). חלק נוסף של החומרים הגיע לפדרציה הרוסית, קנדה וארצות הברית. עד 100 קבצים מיותר מ-10 קרנות של "הארכיון האוקראיני של פראג" (כספים את "משרד החוץ של הרפובליקה העממית האוקראינית של אוקראינה" R-6087, "מזכירות הרפובליקה העממית של אוקראינה" R-7527, "משימה דיפלומטית של הרפובליקה העממית האוקראינית של אוקראינה בפריז" R-6275, "משלחת הרפובליקה העממית האוקראינית" בוועידת השלום בפריז" Р-7027.
מועצה אזורית נחל שורק

מוֹעָצָה אֲזוֹרִית נַחַל שׂוֹרֵק היא מועצה אזורית באזור השפלה, באזור המושבה גדרה. משתרעת על שטח של כ-28,000 דונם. המועצה הוכרה על ידי משרד הפנים בחודש אדר תש"י, נובמבר 1950 והייתה למועצה האזורית השלישית שהוכרזה במדינת ישראל החדשה. יישובי המועצה הוקמו על ידי התנועה המיישבת פועלי אגודת ישראל והם יישובים כולם דתיים-חרדים. לאחר הפינוי מגוש קטיף הוקמו בשטח המועצה שני יישובים חדשים למפונים: גני טל ונצר חזני. המועצה כונתה על ידי המייסדים בשם "מדינת התורה בזעיר אנפין".
מאפייני המועצה האזורית

המועצה גובלת בצפון במועצה אזורית ברנר, במזכרת בתיה ובגדרה, במזרח במועצה אזורית גזר ובמועצה אזורית מטה יהודה, בדרום במועצה אזורית מטה יהודה ובמועצה אזורית יואב ובמערב במועצה אזורית באר טוביה.
שמה של המועצה הוא כשם נחל שורק הזורם בשטחה.
יישובי המועצה הם יישובים בעלי אופי דתי או חרדי. בתחומי המועצה פועלות מספר ישיבות נודעות: ישיבת שערי שמועות – ישיבה גדולה ליטאית; ישיבת תורת החיים – ישיבה חרד"לית בראשות הרב שמואל טל; ישיבת משכן ידידיה (נקראת גם ישיבת יסודות) – ישיבה גדולה ספרדית, כיום בראשות הרב ויזמן; ישיבת צביה קטיף – ישיבה תיכונית; ישיבת בני ראם – ליטאית; ישיבת בעלזא – ישיבה קטנה חסידית.

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף יולי 2024 (אומדן), מתגוררים במועצה אזורית נחל שורק 10,364 תושבים (מקום 175 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎0.6%‏.   אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשפ"ב (2021-‏2022) היה 81.9%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת 2021 היה 10,933 ש"ח (ממוצע ארצי: 11,330 ש"ח).
ראשי המועצה

יצחק גרוס מחפץ חיים (1950–1985)
מרדכי הוניג מחפץ חיים (1985–1999)
אלי אסקוזידו מבני ראם (1999–2021)
שי רייכנר מיד בנימין (2021–)
יישובי המועצה

| מספר | צורת היישוב | יישוב | שנת הקמה | אוכלוסייה | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | מושב | בית חלקיה | 1953 | 1,446 |  |
| 2 | מושב | בני ראם | 1949 | 1,415 |  |
| 3 | מושב | גני טל | 2010 | 909 | הוקם על שם היישוב בגוש קטיף |
| 4 | קיבוץ | חפץ חיים | 1944 | 586 |  |
| 5 | יישוב קהילתי | יד בנימין | 1962 | 4,325 |  |
| 6 | מושב | יסודות | 1946 | 1,016 |  |
| 7 | יישוב קהילתי | נצר חזני | 2010 | 544 | הוקם על שם היישוב בגוש קטיף |
ראו גם

נחל שורק
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  לטבלת הדירוג המלא.
↑  אוכלוסייה בעיריות, במועצות המקומיות והאזוריות וביישובים בעלי 2,000 תושבים לפחות - לפי טבלה חודשית של למ"ס עבור 
סוף יולי 2024 (אומדן), בכל יתר היישובים - לפי טבלה שנתית של למ"ס עבור

סוף 2022.
↑  מאזן מפוני מלחמת חרבות ברזל: מספר מפונים שנקלטו במועצה האזורית פחות מספר מפונים שפונו ממנה, מבוטא באלפי תושבים. מתוך אתר למ"ס, המתבסס על מערכת "יחד" (של מערך הדיגיטל הלאומי) נכון ל-סוף יולי 2024 (אומדן).
1 2 3 4 5  הנתונים לפי טבלת רשויות מקומיות של למ"ס עבור 
סוף 2022
↑  הנתונים לפי טבלת מדד חברתי כלכלי של למ"ס נכון לשנת 2021
↑  מועצה אזורית נחל שורק, באתר www.facebook.com
↑  פרופיל מועצה אזורית נחל שורק באתר הלמ"ס
| דגל ישראל מועצות אזוריות בישראל |
| --- | --- | --- |
| מחוז הצפון | אל-בטוף • בוסתאן אל-מרג' • גולן • הגלבוע • הגליל העליון • הגליל התחתון • מבואות החרמון • מגידו • מטה אשר • מעלה יוסף •  מרום הגליל • משגב • עמק הירדן • עמק המעיינות • עמק יזרעאל |  |
| מחוז חיפה | אלונה • זבולון • חוף הכרמל • מנשה |  |
| מחוז המרכז | ברנר • גדרות • גזר • גן רווה • דרום השרון • חבל יבנה • חבל מודיעין • חוף השרון • לב השרון • נחל שורק • עמק חפר • שדות דן |  |
| מחוז ירושלים | מטה יהודה |  |
| מחוז הדרום | אל קסום • אשכול • באר טוביה • בני שמעון • הערבה התיכונה • חבל אילות • חוף אשקלון • יואב • לכיש • מרחבים • נווה מדבר • רמת הנגב • שדות נגב • שער הנגב • שפיר • תמר |  |
| אזור יהודה והשומרון | גוש עציון • הר חברון • מגילות ים המלח • מטה בנימין • ערבות הירדן • שומרון |  |
|  מחוז המרכז |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת השרון • נפת פתח תקווה • נפת רמלה • נפת רחובות |    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    |
| ערים | אלעד • באר יעקב • גבעת שמואל • גני תקווה • הוד השרון • טייבה • טירה • יבנה • יהוד-מונוסון • כפר יונה • כפר סבא • כפר קאסם • לוד • מודיעין-מכבים-רעות • נס ציונה • נתניה • פתח תקווה • קלנסווה • ראש העין • ראשון לציון • רחובות • רמלה • רעננה |    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    |
| מועצות מקומיות | אבן יהודה • אליכין • בית דגן • בני עי"ש • גדרה • ג'לג'וליה • גן יבנה • זמר • כוכב יאיר צור יגאל • כפר ברא • מזכרת בתיה • סביון • פרדסיה • קדימה-צורן • קריית עקרון • שוהם • תל מונד |    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    |
| מועצות אזוריות | ברנר • גדרות • גזר • גן רווה • דרום השרון • חבל יבנה • חבל מודיעין • חוף השרון • לב השרון • נחל שורק • עמק חפר • שדות דן |    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    |
| ועדי רובע עירוני | נוה מונוסון • מכבים-רעות |    לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה    |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312187605171  VIAF: 158818122   WorldCat (עם VIAF): 158818122 
סמלילה של המועצה שהיה בשימוש עד אמצע העשור השני של המאה ה-21
מונטיאק סומטרי

מונטיאק סומטרי (שם מדעי: Muntiacus montanus; מכונה גם מונטיאק ההרים) הוא מין של מונטיאק בינוני אשר אנדמי לאי סומטרה. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1914 על ידי משלחת חוקרים לאי, אך בשל איבוד הממצאים אודותיו, הוא נשכח בקרב הזואולוגים עד שחוקר טבע בריטי גילה את הממצאים במוזיאון בלונדון 60 שנה מאוחר יותר. יש הסוברים שהוא מהווה תת-מין של מונטיאק מצוי החי אף הוא באי והמעמד הטקסונומי של השניים יחד עם מונטיאק צהוב טרם הוברר במלואו. פירוש שמו המדעי montanus הוא "הר" ומתייחס לבית גידולו ההררי.
גילוי

המונטיאק הסומטרי התגלה לראשונה ב-29 באפריל 1914 במערב סומטרה, על ידי משלחת בראשות הרברט רובינסון וססיל בודן קלוס. הם אספו עורות וגולגולות של מונטיאקים ברחבי האי, אשר נראו שונים לגמרי מהמונטיאקים הידועים עד כה. הדגימה הראשונה אותרה סמוך לנהר סונגאי קרינג על מורדות הר קרינצ'י. הגולגולות והעורות נשלחו למוזיאון רפאל בסינגפור הסמוכה אשר הייתה אז תחת שלטון בריטי. רובינסון וקלוס אשר בילו זמן ממושך בסומטרה וסיברוט בין 1914 ל-1916, גילו עשרות מינים חדשים אחרים. אודות המונטיאק הסומטרי הם כתבו:
הקיג'אנג הזה (כינוי של המונטיאק באי), שונה באופן בולט הן מורפולוגית והן חיצונית ממונטיאקים אחרים באיים הסמוכים ובחצי האי המלאי, ואף על פי שאין לנו מספיק מידע אודותיו, נראה שסביר להחשיב אותו בתור מין נפרד של מונטיאק.
לאחר מכן, בשנת 1930, חוקר טבע אשר ביקר בפארק הלאומי ג'ונונג' לאוסר בצפון סומטרה, דיווח על כך שהוא נתקל במונטיאקים מוזרים בגובה של 2,800 מטר מעל פני הים על מורדות הר לאוסר. בשנת 1942, הטקסונום האמריקני ג.ס. וילסון, בחן את הדיווח הזה והציע שהמונטיאקים האלו עשוים להיות קשורים ל"קרינצ'י" שתואר על ידי המשלחת ב-1914, או שהוא יכול להיות מין חדש. למרבה האירוניה, בדיוק באותה שנה, הראיות שנאספו על ידי רובינסון וקלוס אודות המין, נעלמו כאשר מוזיאון רפאל בסינגפור פונה בעקבות כיבוש האי על ידי היפנים. הראיות אודותיו נחשבו כאבודות, וקיומו נשכח על ידי מרבית החוקרים להוציא קומץ טקסונומים שזכרו שעשויים להיות שני מיני מונטיאק בסומטרה.
כעבור יותר מ-60 שנה, חוקר בריטי צעיר בשם רוברט טימינס, ביקר במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון כדי לערוך מחקר על הטקסנומיה של המונטיאקים. במהלך בחינת הדגימות, הוא נתקל בעורות ובגולגולות המונטיאקים האבודות שנאספו בזמנו על ידי רובינסון וקלוס. רוברט הבין מיד את חשיבותן ואת ההבדלים המשמעותיים בינם לבין המונטיאק המצוי, ולכן יצר קשר עם החוקר דבי מרטיר והצלם של ד'רמי הולדן מממלכת החי והצומח הבינלאומית (FFI), אשר שניהם בילו שנים רבות בפארקים לאומיים בסומטרה. דבי זיהה מיד את הגולגולות והעורות כשייכות למונטיאק מוזר שהוא וצוותו הצילו ממלכודת ציידים בסומטרה בסוף 2002. אותו מונטיאק שנלכד חי, צולם בטרם שוחרר על ידם, כך שהיו בידם תמונות שלו; בנוסף, התברר שהמקום היה רחוק ב-15 קילומטרים בלבד מהמקום שבו המונטיאק תואר לראשונה על ידי רובינסון וקלוס. התצלומים נשלחו על ידי טימניס לטקסונום הנועד פרופסור קולין גרובס מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה, וגרובס אישר שמדובר ב"מונטיאק האבוד" אשר מהווה מין נפרד. לבסו, רוברט טימינס הגיש את ממצאיו לרשימה האדומה של IUCN בשנת 2008, מה שהוביל את הארגון להקצות לו מעמד שימור נפרד.
מראה

המונטיאק הסומטרי דומה במידה רבה למונטיאק מצוי או למונטיאק צהוב. על פי התצלומים שלו, נראה שהוא בעל פרווה בצבע צהבהב-כתמתם עם גוון חום, והיא נוטה להתכהות בגב, בפלג הגוף האחורי ובכתפיים. הרגליים בצבע שחור, והגחון, המפשעה והחזה - לבנים. הראש בצבע שחרחר כהה להוצאי את הלחיים הבהירות, ועל הכתם החום במצח יש רצועות שחורות בולטות. לזכר יש זוג עצמות בולטות שעליהם צומחות הקרניים דמויות הפגיון, בעוד שהנקבות חסרות קרניים. לשני הזוויגים יש זוג ניבים מוגדלים, אך אצל הזכרים הם גדולים יותר. מבנה הגוף קומפקטי ועגלגל, הראש והצוואר צרים והרגליים קצרות ומצוקות. הזנב קצר והאוזניים עגלגלות. על פי ציידי היונקים בפארק הלאומי, יש בתחומי הפארק שני מיני מונטיאקים אשר לכל אחד מהם שם מקומי אחר, כשאחד לדבריהם קטן, וכהה יותר, עם קרניים קטנות, ונוטה לחיות באזורים הרריים. IUCN לעומת זאת, סובר שיש להיזהר בקביעת מראה המין על פי תיאורים מקומיים, שכן הללו אינם נוטים לדייק ועשויים לתאר מספר מינים שגויים.
תפוצה ובית גידול

המונטיאק הסומטרי כשמו, אנדמי לאי סומטרה שבאינדונזיה. טווח התפוצה שלו באי טרם ברור, אך יש דיווחים שלו מאצ'ה, צפון סומטרה, מערב סומטרה ומזרח סומטרה, וכן מפארקים לאומים רבים ברחבי האי. מכיוון ששרשרת הרי באריסן בוקיט חוצה את מרבית האי מצפון לדרום ללא הפסקה אקולוגית בינה לבין שרשרת ההרים הדרומית, אין זה מן הנמנע להניח שהוא נפוץ בכל רחבי ההרים במרכז האי. במספר אזורים יש אומנם בין השרשראות ההרריות מעברי קרקע נמוכים, אך לא ברור האם הם מונעות את היונקים באי לעבור משרשרת זו לחברתה.
העורות וגולגולות המונטיאקים שנמצאו על ידי הרברט רובינסון וססיל קלוס ב-1914, היו בגבהים של 2,225-1,430 מטר מעל פני הים, וישנם דיווחים מ-1942 על נוכחותו בגבהים של 2,830 מטר. כל הדגימות תועדו בבלוקי יער סבוכים. הרשומות האחרונות של המין באו מגבהים של 1,925 מטר. על כל ממצאים אלו, נראה שהמונטיאק חי בעיקר באזורי ההרים לעומת קרובו המאכלס את האזורים הנמוכים באי. הנחה זאת מסבירה את הנדירות היחסית של מין זה לעומת קרובו בשל בית הגידול הבלתי נגיש ברובו. מגבלת הגובה התחתון של מין זה היא כנראה 1,400 מטר, ומתחת לגבהים כאלה הוא לא מצוי. היערות ברחבי האי כוללים יערות עננים, יערות טרופיים ויערות ממוזגים, המתאפיינים בצמחייה סבוכה במיוחד ובלחות גבוהה. הטמפרטורות בתחומי המחייה של המין 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא לא פחות מ-1,000 מילימטר לשנה. אין שום מידע על האקולוגיה של המין, וניתן להשוותה לזו של מינים אחרים. על פי התצלומים באי נראה שהוא פעיל יום.
הערות שוליים

↑  מונטיאק סומטרי באתר הרשימה האדומה של IUCN
| איילי העולם הישן |
| --- | --- | --- |
| אייל זהוב | אייל אנאמייט • אייל חזירוני • אייל קוהל • אייל קאלאמיאן |   |
| אייל אלדי | אייל אלדי |   |
| אייל ת'ורולד | אייל ת'ורולד |   |
| אייל | אייל אדמוני • אייל קנדי • אייל מרכז-אסייתי • אייל סיקה |   |
| אייל רוסה | אייל אלפרד • אייל פיליפיני • אייל טימור • אייל סמבר |   |
| אייל רוסרבוס | אייל ברסינגה |   |
| אייל נקוד | אייל נקוד |   |
| יחמור | יחמור אירופי • יחמור פרסי |   |
| אייל דוד | אייל דוד |   |
| מונטיאק הציצית | מונטיאק הציצית |  |
| מונטיאק | מונטיאק שחור • מונטיאק פי • מונטיאק מצוי • מונטיאק סיני • מונטיאק צהוב • מונטיאק גונגשאן • מונטיאק פוהאט • מונטיאק ענק • מונטיאק רוזוולט • מונטיאק אנאמייט • מונטיאק העלה • מונטיאק סומטרי |  |
שרטוט של מונטיאק מהאי סומטרה אשר אויר כנראה ב-1713 ונמצא בשנת 1986 בתוך סט של 27 ציורים בספרייה הלאומית של דרום אפריקה. האמן שצייר אותם היה ככל הנראה הולנדי יליד המאה ה-17 שאייר זאת כאשר שהה בתפקיד כלשהו בחברת הודו המזרחית ההולנדית אשר שלטה על איי אינדונזיה באותה תקופה. הציורים ככל הנראה הושארו בקייפטאון במהלך ביקורו של הציור במושבת הכף ההולנדית בדרכו חזרה להולנד. הכיתוב על הציור נותן מידע על גודלו ומראהו של המונטיאק וכן ציון של תכונות אחרות אשר הבחין בהם האמן בעת ביקורו בסומטרה. זהו התיעוד המוקדם ביותר של המונטיאק.
מיהאי בוגארדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  9 בינואר 1925 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  24 במאי 2011 (בגיל 86) בודפשט, הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות קרפשי 
 תפקידים:  עיתונאי 
 
מיהאי בוגארדי (במקור ברגר, בהונגרית: Bogárdi Mihály;‏ בודפשט, 9 בינואר 1925 – בודפשט, 24 במאי 2011) היה דוקטור לרפואה, רופא ילדים יהודי-הונגרי, אלקטרואנצפלוגרף, עיתונאי, מנהל מרפאות, רופא ראשי ומנהל מחלקות בבתי חולים שונים וכן סגן מנהל בית חולים.