stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעל ניצן
חיים אישיים

ניצן מתגוררת בחיפה. אלמנה ואם לשלושה ילדים.
בשנת 2011 נפטר בעלה אסף מדום לב. בשנת 2017 נפטר בנה תובל ממחלת הסרטן.
ספריה

מוזה מוזאיקה, הוצאת קוראים, 2009 (כתיבה ועריכה, ספר על ארבעים אמני מוזאיקה בישראל).
אמני נייר בישראל, הוצאת דיאלוג-הפצה, 2011 (כתיבה ועריכה, ספר על 40 אמני נייר בישראל).
תערוכות נבחרות שאצרה

2008 - אסתי מאיר, "שמים ריקים", בית "מורשת", גבעת חביבה.
"ויהי אור", גופים אמנותיים של תאורה, גלריה רחוב החשמל 16, תל אביב.
2009 - "מרחב נשי סודי", גלריה לאונרדו, תל אביב (גם מפיקה).
"מוזה מוזאיקה", בית אות המוצר, דרך חברון, ירושלים.
כלב קסטל, "מכחול איטלקי בחצר הקיבוץ", ציורים, גלריה לאונרדו.
"קיץ ישראלי", גלריה לאונרדו.
"העין הסורקת", תערוכת מוזאיקה, מגדל שלום, תל אביב (עם דוד שריר).
2010 - "מבט לפסיפס", בית גבריאל, הכנרת.
תערוכת אמני נייר, בית גבריאל.
"מרחב נשי"- ליום האישה הבינלאומי, תערוכת 100 נשים אמניות על פני שלוש קומות, היכל התרבות, ראשון לציון (גם יוזמת).
"מוזה מוזאיקה 2", דרך חברון, בית אות המוצר, ירושלים.
"ראשון מגן דוד", מגן דוד סמל ומיתוס, היכל התרבות, ראשון לציון.
"נשים, תודעה, עצמה", בית גבריאל, כנרת.
"שם וחותם", הגלריה של נירהל'ה.
"מראות התנ"ך - התנ"ך בראי האמנות", היכל התרבות, ראשון לציון.
תערוכת מתנדבים ומתנדבות בקיבוצים, מרכז תרבות, קופנהגן, מטעם קשתו"ם ושגרירות ישראל דנמרק.
2011 - "על המקום", תערוכה המציגה אמניות ואמנים העוסקים בנושא מקום, נוף ילדות, בית; בית גבריאל, כנרת.
"מרחב נשי 2", ליום האישה הבינלאומי, בית גבריאל.
"כחול ים המים", יצירות אמנות על ים-כחול- גלים ודגים; בית גבריאל.
"בחתימת ידם", תערוכה קבוצתית של אמנים בני הדור השני לשואת יהודי אירופה; בית גבריאל.
"נשים בתנ"ך", בית גבריאל.
"מילים שמבקשות לגעת", תערוכה של אמנים היוצרים בהשפעת הסיפורת והשירה, בית גבריאל.
"קשרי קשרים", תערוכה קבוצתית של אמני טקסטיל, רקמה ובד; בית גבריאל.
2011 - "מבעד לרעלה"- תערוכה בנושא כיסוי פנים אצל נשים, היכל התרבות, ראשון לציון.
"הייתי פעם ילד", בית גבריאל.
2012 - "היהודי הנודד", בית גבריאל.
"מוזאיקה במצדה", תערוכת 23 אמנים, מוזיאון מצדה.
2013 - "אקו ארט מדברי", בהשתתפות 45 אמנים, גן לאומי מצדה, ים המלח.
"שואה חותם ושבר", בית צרפת, האוניברסיטה העברית, גבעת רם, ירושלים.
"בהשראת התנ"ך", בהשתתפות 38 אמנים, תערוכה רחבת היקף על פני 600 מ"ר, בית גבריאל
2014 - תערוכת אמנות התנ"ך, הגן לאומי תל מגידו, עמק יזרעאל.
2015 - "אשה. תודעה, עצמה 2", 50 אמנים מציגים, אודיטוריום, חיפה.
גלריה GATEWAY, השדרה החמישית, ניו יורק, 20 אמנים ישראלים.
2016 - תערוכות בבית גבריאל, בחיפה ובראשון לציון.
פתיחת גלריה אסף בחיפה ואוצרות של תערוכת אמני ישראל ברזיל.
שתפ מיוחד בתל אביב בבית שגרירות ברזיל, בירושלים בבית אות המוצר ובחיפה בגלריה אסף.
2018 - תערוכות באודיטוריום חיפה.
2020 - בית גבריאל - נובמבר.
רוני דורינגטון, לילי ציטרון, אילן ענתבי קדוש.
2021 - מבעד לרעלה ולמסיכה - גלריה מוניו כפר מסריק.
2022 - אובססיה אהובתי - תערוכת 25 ציירים, פסלים, מיצבים ומיקס מדיה בגלריה מוניו, כ. מסריק.
2023 - תעתועי אקו ארט, תערוכת אמנות אקולוגית17 אמניות.ים גלריה מוניו כפר מסריק.
מינואר בבית גבריאל בכנרת- ת.איתן שגיא, כחול ים המים, השראה נשית מרץ, זה בטבע שלך, אפריל.
תערוכת אמנות התנ"ך מאי
אמני אשקלון יולי.
פתיחת גלריה חדשה "העלמות" בחצר כנרת, תערוכת ואולי, אמנות מיגדרית.
תערוכת מראות התנך בגלריה מוניו בכפר מסריק.
חיפה עירי - עמותה לתולדות חיפה.
שיברון לב - לרגל המלחמה, מחודש נובמבר במוזיאון בית יגאל אלון בגינוסר.
תערוכת אמני אשקלון עוטף עזה והגליל.
2024 - תערוכת גיבורות, מטעם מוזיאון מורשת נשים פורצות דרך. התערוכה תתארח עד 20.11 באודיטוריום בחיפה, תעבור לגן רווה, ותגיע לתיאטרון גבעתיים לכבוד יום האישה בשנת 2025.
הערות שוליים

1 2 3 4  ליאורה שוסטר, ריאיון עם יעל ניצן, אמצע נתניה – השבועון של נתניה והסביבה (רשת שוקן), גיליון 233, יום שישי, ח' בכסלו תשנ"ה, 11 בנובמבר 1994, עמ' 57-56.
1 2 3  מחפשת אישה שתהרה מזרעו של בנה המת: 'רוצה שישאר ממנו משהו', באתר Xnet‏, 5 במרץ 2020
↑  קורות חיים, באתר אמנים – אמנות ישראלית
1 2 3  ביוגרפיה, באתר קרן התרבות אמריקה-ישראל
↑  כל העמק והגליל, 8 בדצמבר 1989
1 2  אביגיל קליין ליכמן, Celebrating women’s role at a new Israeli museum, באתר Israel21c, ‏ 28 ביוני 2012
1 2  צומת השרון, 5 באפריל 2000
↑  יום חלום, באתר הספרייה הלאומית
↑  פיץ' העכבר, באתר הספרייה הלאומית
↑  פיץ' העכבר שירים וסיפורים, באתר הספרייה הלאומית
↑  סיפורי התנ"ך לילדים, באתר הספרייה הלאומית
↑  ענת מידן, "רואים את הקולות", ידיעות אחרונות, 6 באפריל 1994, עמ' 4
↑  אביגיל קדש, Israeli women to get their own museum, באתר משרד החוץ, 23 באוקטובר 2012
↑  אביגיל קליין ליכמן, מוזיאון חדש יציג את הנשים שעזרו להקים את ישראל, באתר israel21c‏, 7 במרץ 2021
↑  קורות חיים, באתר סקופר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311122405171  ISNI: 0000 0001 0818 878X  LCCN: no2009191943  VIAF: 160638271   WorldCat (עם VIAF): 160638271 
אייבן פרר, חוה אפשטיין, מירון צורן וריקי מאייסי מתוך תערוכה בגלריה ספייס, ניו יורק, 2018
מוזיאון הידידות הבין-לאומית

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון 
 מיקום:  צפון פויאנג 
 מדינה:  קוריאה הצפונית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1978
 תאריך פתיחה רשמי:  1978 
 
 קואורדינטות:  40°01′02″N 126°12′54″E﻿ / ﻿40.01731389°N 126.21513333°E﻿ / 40.01731389; 126.21513333
 אתר רשמי
  (למפת קוריאה הצפונית מוגדלת) פיונגיאנג המהונג צ'ונגג'ין נאמפו וונסן סינוויג'ו טאנצ'ון קאצ'ון קסונג סריוון הרפובליקה העממית של סין  רו. קוריאה הדרומית  ים יפן הים הצהוב מוזיאון הידידות הבין-לאומית(למפת קוריאה הצפונית רגילה) פיונגיאנג המהונג צ'ונגג'ין נאמפו וונסן סינוויג'ו טאנצ'ון קאצ'ון קסונג סריוון הרפובליקה העממית של סין  רו. קוריאה הדרומית  ים יפן הים הצהוב מוזיאון הידידות הבין-לאומית
 
מוזיאון הידידות הבין-לאומית (הנגול: 국제친선전람관) הוא מוזיאון הממוקם מצפון לפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית. המוזיאון מציג אוסף של מתנות אשר הוענקו במרוצת השנים לשני המנהיגים העליונים של קוריאה הצפונית, קים איל-סונג ובנו קים ג'ונג-איל, מטעם נכבדים זרים אשר ביקרו במדינה.
היסטוריה

המוזיאון, אשר מעוצב בהתאם למסורת הצפון-קוריאנית, נפתח לקהל הרחב ב-26 באוגוסט 1978, וכולל למעלה מ-150 אולמות תצוגה המשתרעים על שטח כולל שבין 28,000 ל-70,000 מ"ר. על פי אגדה מקומית, המנהיג העליון של קוריאה הצפונית לעתיד, קים ג'ונג-איל, סיים את בניית המוזיאון בתוך 3 ימים בסך הכל. זאת אף שבהתאם לעדויות, בניית המוזיאון נמשכה בפועל כשנה.
לפי הערכות עדכניות, המוזיאון כולל בין 60,000 ל-200,000 מתנות שונות שהוענקו לפקידים ולמנהיגים צפון-קוריאנים לאורך השנים. בעת כניסתם למוזיאון, המבקרים נדרשים להסיר את נעליהם, וכן להשתחוות לפני דיוקנאות של קים איל-סונג וקים ג'ונג-איל.
לפי תמונות לוויין שצולמו בשנת 2017, קיימת עדות לפעילות מורחבת באתר המוזיאון, מה שמצביע על אפשרות להרחבה עתידית של המוזיאון.
ממשלת קוריאה הצפונית עושה שימוש במיצגי המוזיאון כאמצעי תעמולה אשר מטרתו היא להמחיש את התמיכה לה זוכה המשטר הצפון-קוריאני מצד גורמי חוץ מכל רחבי העולם. במהלך ביקור במוזיאון, נאמר למבקרים כי המספר הרב של המתנות המוצגות בו מהווה "הוכחה לאהבה ולכבוד האינסופיים כלפי המנהיג הגדול".
מדגם מהמתנות המוצגות במוזיאון

רוב המתנות המוצגות במוזיאון התקבלו מצד מדינות קומוניסטיות ובעלות קרבה למשטר הצפון-קוריאני.
בין המתנות המוצגות במוזיאון:
ראש מפוחלץ של דב - מתנה ממנהיג רומניה הקומוניסטית ניקולאה צ'אושסקו.
פסל של פרש שחמט - מתנה ממנהיג לוב, מועמר קדאפי.
מזוודה העשויה מעור תנין - מתנה ממנהיג קובה, פידל קסטרו.
חרב טקסית מצופה כסף ומשובצת יהלומים, וכן דגם מיניאטורי של מסגד עשוי מדר - מתנה מנשיא הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
גרמופון עתיק - מתנה מראש ממשלתה הראשון של סין העממית, ג'ואו אנלאי וכן קרון רכבת משוריין - מתנה מיו"ר המפלגה הקומוניסטית של סין, מאו דזה-דונג.
כדורסל חתום על ידי מייקל ג'ורדן - מתנה ממזכירת המדינה של ארצות הברית, מדליין אולברייט, במסגרת ביקורה במדינה.
לימוזינה חסימת כדורים - מתנה מהמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, יוסיף סטלין.
מארז סיגריות מזהב מיוגוסלביה, מיניאטורה סובייטית מברונזה מגרמניה המזרחית וזוג מקלות אכילה מכסף ממונגוליה
הערות שוליים

↑  Martin, Bradley, K. (16 במאי 2007). "Kim Jong Il Gets the Gifts, and All North Korea Ends Up Paying". Bloomberg L.P. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Anniversary of International Friendship Exhibition marked". Korean Central News Agency. 26 באוגוסט 1998. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Pang, Hwan Ju (1987). Korean Review (3 ed.). Foreign Languages Pub. House. p. 212.
↑  "International Friendship Exhibition, treasure-house of Korea". Korean Central News Agency. 5 ביוני 1998. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Lim, Jae-Cheon (2009). Kim Jong Il's Leadership of North Korea. Taylor & Francis. p. 162. ISBN 978-0-415-48195-3.
↑  "North Korean museum shows off leaders' gifts". The Age. Reuters. 21 בדצמבר 2006. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Vines, Stephen (14 באוגוסט 1997). "The Great Leader rules from beyond the grave". The Independent. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "International Friendship Exhibition Expands". MyNorthKorea-AccessDPRK. 7 ביולי 2017. נבדק ב-29 ביולי 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Portal, Jane; British Museum (2005). Art under control in North Korea. Reaktion Books. p. 95. ISBN 978-1-86189-236-2.
↑  Hunter, Helen-Louise (1999). Kim Il-sŏng's North Korea. Greenwood Publishing Group. p. 22. ISBN 978-0-275-96296-8.
↑  Hunter, 1999, p. 213.
↑  Kim, Byoung-lo Philo (1992). Two Koreas in development: a comparative study of principles and strategies of capitalist and communist Third World development. Transaction Publishers. p. 102. ISBN 978-0-88738-437-0.
↑  Gluckman, Ron (1990s). "90,000 ways to Love a Leader".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n83026909  VIAF: 123189790   WorldCat (עם VIAF): 123189790
מוזיאון השלום (קוריאה הצפונית)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון צבאי 
 מיקום:  מחוז צפון הואנג-הה 
 מדינה:  קוריאה הצפונית 
 
 קואורדינטות:  37°57′40″N 126°39′52″E﻿ / ﻿37.961069444444°N 126.66446944444°E﻿ / 37.961069444444; 126.66446944444
 he
 
מוזיאון השלום של קוריאה הצפונית הוא מוזיאון בקוריאה הצפונית, אשר מנציח את זכרה של מלחמת קוריאה שהתקיימה בין השנים 1950–1953.
המוזיאון ממוקם בסמוך לשרידיו של פאנמונג'ון (Panmunjom), כפר קטן במחוז צפון הואנג-הה, בבניין בו נחתם הסכם שביתת הנשק שסיים את מלחמת קוריאה בתאריך 27 ביולי 1953. בניין המוזיאון הוא השריד האחרון שנותר מהכפר, שנחרב במהלך המלחמה.
המוזיאון כולל מספר תערוכות המתייחסות לאירועי מלחמת קוריאה, כמו גם ליחסי קוריאה הצפונית-קוריאה הדרומית ויחסי קוריאה הצפונית-ארצות הברית. בין היתר, מציג המוזיאון את כלי הנשק בהם נעשה שימוש במהלך "תקרית הגרזן" משנת 1976.
ראו גם

מלחמת קוריאה
הערות שוליים

↑  צפון קוריאה פותחת את השערים, באתר "מסע אחר"
↑  Mark Seddon: How to take the heat out of the North Korean crisis
מוזיאון הזיכרון לשואה של סן אנטוניו

| --- | --- |

פינת הזיכרון לנספי השואה במוזיאון השואה של סן אנטוניו  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון שואה
 כתובת:  Barshop Jewish Community Center
 מיקום:  סן אנטוניו
 מדינה:  טקסס טקסס, ארצות הברית ארצות הברית
 מייסדים:  הפדרציה היהודית בסן אנטוניו
 מבקרים בשנה:  10,000
 הקמה ובנייה
 תאריך פתיחה רשמי:  מאי 2000
 
 קואורדינטות:  29°33′26″N 98°32′00″W﻿ / ﻿29.55725856045595°N 98.53322337679256°W﻿ / 29.55725856045595; -98.53322337679256
 hmmsa.org
  (למפת טקסס מוגדלת) אוסטין יוסטון דאלאס פורט וורת' אל פאסו קורפוס כריסטי פלאנו לארדו לאבק אמרילו בראונסוויל קילין וייקו אבילין מידלנד סן אנג'לו לו. ארק. אוקלהומה ניו מקסיקו  מקסיקו מפרץ מקסיקוסן אנטוניו(למפת טקסס רגילה) אוסטין יוסטון דאלאס פורט וורת' אל פאסו קורפוס כריסטי פלאנו לארדו לאבק אמרילו בראונסוויל קילין וייקו אבילין מידלנד סן אנג'לו לו. ארק. אוקלהומה ניו מקסיקו  מקסיקו מפרץ מקסיקוסן אנטוניו he
 
מוזיאון הזיכרון לשואה של סן אנטוניו, (באנגלית: Holocaust Memorial Museum of San Antonio) נפתח בחודש מאי 2000, לציבור הרחב, ב־Barshop Jewish Community Center, סן אנטוניו, טקסס, ארצות הברית.
היסטוריה

בשנת 1975 הפדרציה היהודית של סן אנטוניו הקימה תוכנית לימודים מיוחדת להשלמת לימודי מלחמת העולם השנייה והוראת השואה בבתי ספר תיכוניים על פי בקשה של בית ספר מחוזי בעיר. התוכנית שפותחה נקראה "פרויקט תולדות השואה". התוכנית כללה סרט תיעודי שנוצר במיוחד לפרויקט, דיון עם מנחה שהוסמך לנושא השואה, ביקור של ניצול שואה בכיתה והדרכה למורים. התוכנית הוצעה לכל לבתי הספר בעיר ללא תשלום. תגובת בתי הספר הייתה סוחפת.
לאור הצלחת הפרויקט יזמה הפדרציה היהודית בעיר את הקמת מוזיאון השואה. המוזיאון הוקם ב־Barshop Jewish Community Center, סן אנטוניו, טקסס, וסיפק שירותים חינוכיים בנושא השואה בעיקר לבתי הספר. בחודש מאי 2000 נפתח המוזיאון לקהל הרחב.
כ-10,000 מבקרים פוקדים את המוזיאון מדי שנה בעיקר תלמידים וסטודנטים.
חזון

משימה המוזיאון לעורר מודעות לסכנות שהיו גלומות, בדעות קדומות, שנאה ואלימות במהלך השואה. המוזיאון מזכיר לאורחיו שהסכנות האלה עדיין רלוונטיות בכל יום. המוזיאון מקדם הבנה, זיכרון וחינוך מתוך מטרה שהתלמידים והן האוכלוסייה הכללית יהיו מודעים לאירועים הטרגיים שהיו בשואה. הלקח שיש ללמוד מהאירועים האלה הוא, שהמין האנושי חייב לשאוף לחיות ביחד בשלום ובהרמוניה.
המחויבות המרכזית של מוזיאון השואה בסן אנטוניו היא, התכנית החינוכית. התכנית כוללת מספר תוכניות, תוכנית למורים, תוכנית לסטודנטים ותוכנית אקדמאית. התכנית למורים מעודדת ומסייעת למורים לשלב את נושא "שואה" בכיתותיהם. תוכנית הלימודים הבסיסית של המוזיאון, זמינה למורים ברחבי העיר, היא מעניקה למורים מכל הכיתות, כלי מולטימדיה כגון סרטונים, פוסטרים, תקליטורים, מפות, ערכות ספרים לכיתה, מערכי שיעור ותוכניות למודים, כדי שהשיעורים יהיו אינפורמטיביים ככל האפשר. מורים יכולים לקבל גם הכשרה ממוקדת בנושא השואה.
מוזיאון הזיכרון לשואה של סן אנטוניו מאפשר למתנדבים לעבוד בו. המתנדבים יכולים לעבוד כמרצים במוזיאון או לסייע בספרייה ובמשרדי המנהלה.
ראו גם

מוזיאון השואה של וירג'יניה
מוזיאון הסובלנות וכבוד האדם בירושלים
מוזיאון הזיכרון לשואה של ארצות הברית
מוזיאון הסובלנות (לוס אנג'לס)
הערות שוליים

1 2  "Museum History". The Holocaust Memorial Museum of San Antonio (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-10-07.
1 2  Museum History, The Holocaust Memorial Museum of San Antonio (באנגלית אמריקאית)
1 2  Jewish Federation of San Antonuo: Community Relations Council (CRC) Director Holocaust Memorial Museum of San Antonio Director
↑  Ayala, Elaine (11 בינואר 2019). "'Holocaust: Learn and Remember' exhibits in San Antonio have resistance theme this year". San Antonio Express News. אורכב מ-המקור ב-2019-01-12. {{cite web}}:  (עזרה)
מרכז המסמכים של ברלין

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארכיון 
 מיקום:  שטגליץ-צלנדורף 
 מדינה:  גרמניה 
 
 קואורדינטות:  52°27′03″N 13°14′03″E﻿ / ﻿52.4507°N 13.2341°E﻿ / 52.4507; 13.2341
  (למפת ברלין מוגדלת) מרכז המסמכים של ברלין(למפת ברלין רגילה) מרכז המסמכים של ברלין
 
מרכז המסמכים של ברלין (בגרמנית: Berlin Document Center) הוא ארכיון הממוקם בברלין, גרמניה.
המקום נוסד לאחר מלחמת העולם השנייה במטרה לרכז את אוספי המסמכים מתקופת הנאציזם אשר נדרשו למשפטי נירנברג.
עד 1994 הארכיון היה תחת הנהלה אמריקאית, בשנה זו הארכיון הפדרלי הגרמני הורשה לקחת את המרכז תחת חסותו, מסמכי הארכיון נמצאים בגרמניה בעוד אוספי המיקרופישים זמינים בארכיון הלאומי של ארצות הברית, בהם נעזרים חוקרים בתחום.
במרכז קיים בין היתר אינדקס של רשימת חברי המפלגה הנאצית, תיקים אישיים של חלק מחברי ה-אס אס, ה-אס אה, התכתבויות מפלגתיות, מסמכי כוח אדם למתיישבים מחדש (משרד ההגירה המרכזי של ליצמנשטט), תיקים אישיים של לשכת התרבות של הרייך, ומידע אודות פולקסדויטשה.
הערות שוליים

↑  Microfilmed Records Received from the Berlin Document Center, National Archives, ‏2016-08-15 (באנגלית)
↑  [https://www.bundesarchiv.de/DE/Content/Artikel/Ueber-uns/Aus-unserer-Arbeit/berlin-document-center.html Berlin Document Center

Hintergründe zu Geschichte und Hauptbeständen], Das Bundesarchiv, ‏15-6-2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258399205171  GND: 2101205-2  ISNI: 0000 0001 0663 6032  LCCN: no91001126  SUDOC: 151380600  VIAF: 135548034   WorldCat (עם VIAF): 135548034
חץ וקשת

ערך זה עוסק בכלי נשק. אם התכוונתם לסדרת טלוויזיה, ראו .
ירייה בחץ וקשת בפסטיבל ימי ביניים בדנמרק
הקשת הישראלי ירון טל קולסניק באליפות העולם ב-2007
חץ וקשת הוא כלי נשק לירי חיצים. האנרגיה האלסטית האצורה בקשת מאפשרת לירות חץ לטווח רחוק, בכינון ישיר או עקיף. קליעה בחץ וקשת שימשה בעבר בעיקר לצורכי לחימה וציד, אך כיום מהווה סוג של ספורט, תרגול אמנותי ופעילות לשעת הפנאי. העוסקים בקליעה עם חץ וקשת נקראים קשתים.
שימוש זה בקליעה מוכר כבר מן התקופה הפרה-היסטורית וממצאים ארכאולוגיים מן התרבות המגדלנית מעידים על שימוש בחץ וקשת בתקופת האבן. בעבר מילאו הקשתים תפקיד חשוב בצבאות ובלהקות ציד. כיום הציד באמצעות חץ וקשת אסור על פי חוק במרבית מדינות המערב, ועיקר פעילות הקשתים היא במסגרות ספורטיביות. מאז אולימפיאדת הקיץ השנייה (המשחקים האולימפיים 1900) הקליעה בחץ וקשת נחשבת לענף אולימפי תחרותי.
היסטוריה > פרה-היסטוריה

הקשתות הומצאו בתקופה הפלאוליתית העליונה או מייד לאחריה, בתקופה המזוליתית. במזרח התיכון ובאפריקה, נעשה שימוש בקשתות החל מבערך 12,000 לפני הספירה. העדות המוקדמת ביותר לשימוש בקשת באירופה באה מ-Stellmoor שנמצאת צפונית להמבורג, גרמניה ומתוארכת לסביבות 8,000-9,000 לפני הספירה. החיצים היו עשויים מעץ אורן ועוצבו כמוט דק באורך 15–20 ס"מ עם ראש חץ מאבן צור.
היסטוריה > הקשת בעת העתיקה

בתקופת התנ"ך החץ והקשת היו נשק נפוץ בו השתמשו כל הצבאות הגדולים והקטנים באזור, לרבות אשור, מצרים, בבל, ממלכת ישראל וממלכת יהודה. מאוחר יותר, גם הצבא הפרסי השתמש ביחידות קשתים. לצבא המצרי היו יחידות של מרכבות-קרב בעלי צוות של שניים: נהג ולוחם. הלוחם תקף בחנית, חרב ואף ירה בקשת קצרה.
היוונים והרומאים, שבניגוד לעמי המזרח התיכון, היו מצוידים בשריון מתכת כבד והתבססו פחות על מרכבות-קרב וחיל פרשים, השתמשו פחות בקשת למלחמה וראו בה כלי לא יעיל.
לעומתם, עמי הערבה, כדוגמת ההונים והמונגולים אימנו קשתים רכובים שהסבו אבדות רבות לאויביהם. הם השתמשו בקשתות-מורכבות, שנועדו לפצות על אובדן כוח החדירה בגלל גודלה הקטן של הקשת.
היסטוריה > הקשת בימי הביניים > אירופה

בימי הביניים, בעקבות התפתחות השריון הכבד, החלו לראשונה לפתח קשתות חודרות שריון. שני סוגי הקשתות העיקריים ששימשו לכך היו רובה-הקשת והקשת האנגלית הארוכה. הקשתות הוכיחו את עצמן כנשק יעיל וקטלני במלחמה, בעיקר כנגד יחידות צפופות של רגלים ופרשים וכחימושם העיקרי של חילות המצב במבצרים.
הקשתות המקובלות בתקופה הזאת הן קשת ארוכה, קשת אופקית (רובה קשת) וקשת מורכבת. הקשת-הארוכה (הוולשית) הייתה נשק תובעני מאוד וקשתים נדרשו לשנים של אימון בשביל לתפעל אותה כהלכה. לקשת הארוכה היה טווח ירי של כ-200–300 מטרים (220–330 יארד) וקצב אש מהיר יחסית של 12 חיצים בדקה. ירי בקשת הארוכה היה מאוד פופולרי באנגליה ובוויילס כבילוי פנאי וכספורט, דבר שסיפק לאנגליה עשרות אלפי קשתים מצטיינים. עדות להצלחה של קשתי הקשת-הארוכה אפשר לראות בחוק שחוקקו המלכים הבריטיים שחייב זכרים בגיל צבא להתאמן בקשת הארוכה, בניגוד למגבלות שהטילו על סוגי ספורט אחרים.
לעומת האנגלים, שאר ארצות אירופה העדיפו את רובה הקשת (קשת אופקית) וזאת מכמה סיבות. אימונו של הקשת בעל הקשת הארוכה, היה יקר מאוד. בנוסף לכך, קשת אופקית הייתה מדויקת בהרבה וכושר חדירת השריון של קשת זו עלה בהרבה על כושר חדירת השריון של הקשת הארוכה. חסרונו הבולט של רובה הקשת היה הקושי בטעינה והדריכה מחדש שדרשו כוח וזמן, דבר שהגביל את קצב הירי לעומת קשת רגילה.
היסטוריה > הקשת בימי הביניים > המזרח הרחוק

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
היסטוריה > עידן אבק השריפה

בעקבות המצאת אבק השרפה וכניסת הרובה (ארקבוז ומאוחר יותר מוסקט) לשירות המוני, ירדה קרנם של הקשת ורובה-הקשת. למרות שהיו להם יתרונות על הרובים הפרימיטיביים הראשונים, עד מהרה הם לא יכלו להתמודד עם כוח האש הקטלני ויכולת חדירת השריון של כלי הירייה החמים.
במאה ה-18 ירדה הקשת ממעמד של כלי נשק בשדה הקרב באירופה למעמד של תחביב וספורט בלבד. באזורים אחרים בעולם, במיוחד בכאלה שהפיתוח הטכנולוגי שלהם נמוך, הקשת משמשת עד היום לציד ולמלחמות. רובי-קשת עדיין נמצאים בשימוש מתנקשים וכוחות מיוחדים עקב הפעולה השקטה שלהם.
סוגי הקשתות

החץ והקשת מורכבים משני חלקים עיקריים:
הקשת – זהו התקן השיגור. הוא מורכב מידית אלסטית, לרוב עשויה עץ, שמעוצבת בצורת קשת בודדת או שתי קשתות קטנות יותר שמתיישרות במרכז ובין שני קצות הידית מושחל מיתר, שהיה עשוי בדרך כלל מגידים של בעלי חיים.
החץ – זהו הקליע שאותו הקשת יורה. נהוג להבדיל בין כמה סוגי חיצים. החלוקה הראשונה היא בין חץ של קשת רגילה וחץ של קשת אופקית. החץ של הקשת הרגילה ארוך וקל יותר, החץ של הקשת האופקית קצר וכבד בהרבה. נהוג גם לחלק את החיצים לפי מטרתם – חיצים חודרי שריון בעלי חוד צר וארוך, חיצים לציד וירי נגד אנשים לא ממוגנים בעלי חוד רחב, לרוב משונן מצידו השני על מנת לגרום לפציעה קשה יותר, ועוד. בזְנב החץ הוסיפו נוצות המייצבות את מעופו.
סוגי הקשתות > קשת רגילה

הקשת הרגילה הומצאה עוד בעידן הפרה-היסטורי, והייתה חלשה למדי. היא עשויה מחתיכה בודדת של עץ ומיתר פשוט המחבר את שני קצות הקשת. קשת זו הייתה בשימושם של חלק מהעמים הילידיים באמריקה, אפריקה ואוסטרליה. באירופה השתמשו בקשת זו בעת העתיקה, אם כי היו מקומות, בהם הצליחו לבנות קשתות מורכבות, החזקות בהרבה. אין גודל קבוע לקשת זו, היא יכולה להיות קצרה למדי – עד חצי מטר ואף גדולה ולהגיע לאורכה של הקשת הארוכה. על מנת שקשת תיחשב לארוכה, יש לקחת בחשבון את המבנה ולא רק את האורך.
סוגי הקשתות > קשת מורכבת

הקשת המורכבת חזקה בהרבה מהקשת הרגילה. היא הומצאה באכד בימי נרם סין (במצבתו נראית הקשת המורכבת לראשונה). היא יכולה להיות לא גדולה במיוחד ומתאימה במיוחד לשימוש של פרשים ורגלים קלים. שמה של קשת זו נגזר מהיותה מורכבת מלפחות שני חומרים שונים. מרבית הקשתות המורכבות נבנות מצירוף של עץ גמיש, פיסות קרן (שעשויות קֵרָטין) ורצועות גידים של בעלי חיים. החומרים השונים הודבקו זה לזה בדבק העשוי מעור חיות בתהליך ייצור הדרגתי שנמשך מספר שנים. עמים רבים, שאכלסו את הערבה האירו-אסייתית, השתמשו בקשת המורכבת. צבאות פרשים חמושים בקשתות מורכבות פלשו מהערבה האסייתית למרכז אסיה ולמזרח אירופה מאז שחר ההיסטוריה. עמים כגון הסקיתים, ההונים, המגיארים, הטורקים והמונגולים, שהיו אמונים על השימוש בקשת המורכבת, הטילו את חיתתם על תושבי העולם הנושב והקימו אימפריות רחבות ידיים. הטווח המקסימלי של הקשת המורכבת הוא מעל 300 מטר ובעזרת חיצים מיוחדים תועדו אף טווחים של יותר מ-600 מטר כאשר הטווח הגדול ביותר המתועד הגיע ל-888 מטרים (2,913 רגל).
סוגי הקשתות > קשת ארוכה

הקשת הארוכה ידועה עוד מהעת העתיקה. הראשונים שהשתמשו בקשת זו היו ההודים. לשיאה הגיעה בימי הביניים באנגליה. קשת זו זכתה לתהילה רבה, אך לא מוצדקת. הקשת הארוכה לא הצליחה לחדור את שריון האביר מסוף ימי הביניים (המאה ה-15) שהיה בתקופה זו שריון לוחות, למעט מקומות מסוימים כמו בית השחי, חיבור לוחות פלדה וצוואר. את הקסדה היא לא יכלה לחדור כלל. גם פגיעה בשריון החזה לא הבטיחה חדירה וברוב המקרים השריון עמד בפגיעתה. לא רק זאת, על מנת לחדור את השריון היה צורך להשתמש בחץ מיוחד, בעל חוד ארוך ודק. כתוצאה מכך, הפצע ברב המקרים לא היה מסוכן וגם אם האביר נפצע, הוא עדיין היה יכול לעשות שמות בקשתים שעמדו מולו.
לעומת זאת, קבוצות גדולות של קשתים היורים מטרי חיצים בקצב מהיר (קשת מאומן בודד יכל לירות עד לקצב של 12 חיצים בדקה) יכולה לעשות שמות בכוחות האויב המסתערים, וזאת על ידי פציעתם אך יותר מכך על ידי גרימת בהלה וכאוס בקרבם. הקשתים נהגו להציב לפניהם מגינים גדולים וכלונסאות עץ מחודדים על מנת לספק הגנה מפני הסתערות האויב.
קרב אז'נקור הוא מקרה מפורסם שבו כוח קטן של קשתים הכריע כוח עדיף וגדול בהרבה של אבירים ופרשים כבדים (זאת בעיקר עקב תנאי השטח הקשים, חוסר הארגון של הצבא הצרפתי והכאוס שנוצר בעת הסתערות האבירים הצרפתיים).
סוגי הקשתות > קשת מוצלבת (רובה קשת)

הקשת המוצלבת נקראת גם קשת אופקית ורובה קשת. שמה של הקשת המוצלבת נגזר ממראה החיצוני המזכיר צלב. באנגלית היא נקראת crossbow.
הקשת המוצלבת הומצאה בסין בעת תחילת התפתחות האימפריה. קשת זו הייתה מורכבת מקשת שהותקנה על ידית עץ ונדרכה באמצעות גלגלת. הבנייה החזקה של הקשת והמתח העצום שסיפקו המיתר והמבנה הקנו לקשת זו טווח ירי ניכר ואף יכולת חדירת שריון במרחק ניכר. יתרונה של קשת זו היה היעדר הצורך באימון מורכב על מנת להשתמש בה. חסרונה היה קצב ירי איטי יחסית, בגלל הזמן הארוך שנדרש בשביל לדרוך אותה מחדש לירי. השימוש ברובה-הקשת היה נפוץ גם בארצות בהן לא הייתה תרבות עממית של ירי בחץ וקשת.
הירי בקשת > הירי בקשת רגילה

הקשת מתקין את הקשת לפעולה, בכך שהוא מחבר לגוף קשת את המיתר. בדרך כלל פעולה זו הייתה מבוצעת באמצעות דריכה על החלק התחתון של הקשת, כיפוף החלק העליון ביד אחת ותליית המיתר ביד השנייה. מכאן מקור המונח דריכה ביחס לכלי נשק, המשמש כיום במשמעות של הכנת כלי הנשק לירי.
הקשת שולף חץ ומציב את זנבו על מרכז המיתר.
הקשת דורך את הקשת על ידי מתיחת המיתר אחורה, דבר המכופף את הקשת ומשווה לה צורה קשתית או החזקת המיתר במקום ומתיחת הקשת קדימה.
הקשת מכוון אל המטרה: עבור מטרות בטווח קרוב, הכוונון הוא ישיר. עבור מטרות בטווח רחוק הקשת מגביה את הקשת ויורה במסלול בליסטי.
הקשת משחרר את ידו מהחץ, והאנרגיה האלסטית שנצטברה במיתר עוברת לחֵץ כאנרגיה קינטית, הגורמת לו לעוף אל עבר המטרה.
הירי בקשת > הירי בקשת אופקית

ישנן כמה דרכים לירות בקשת אופקית, תלוי מאיזה חומר עשויה הקשת עצמה ועד כמה קשה לדרוך אותה. רוב הקשתות הקלות יותר היו בעלות טבעת ברזל או מתפס בקדמת הקשת באמצעותה תפס הקשת את הרובה (באמצעות הכנסת רגלו או ידו לטבעת), תפס את המיתר ומתח אותו, תוך שהוא משתמש בכל כוח-גופו לדריכה. קשתות כבדות יותר היו בעלי גלגלת מיוחדת לדריכה.