stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרים שמאראגד
תולדות חייו

אפרים שמארארגד נולד לחיה-שרה (נולדה בוורשה 1866 – 23.6.1942) לבית וועבּ ולחיים שמאראגד (נולד בפיוטרקוב/ורשה 1865–1915). קיבל חינוך תורני ב"חדר" ורכש השכלה כללית בגימנסיה. בהיותו בן 13 התייתם מאביו.
בגיל שש-עשרה, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הפולני. מתוקף היותו בעל השכלה מונה למש"ק בחיל ההנדסה הפולני, ובתפקידו זה פוצץ גשרים ומסילות רכבת ששימשו את הגרמנים. בשנת 1919 הצטרף לתנועה הציונית-סוציאליסטית בוורשה והחליט לעלות לארץ ישראל. בשנת 1920 הצטרף לחוות ההכשרה של ארגון 'החלוץ' בגרוכוב (Grochów, פרבר בפאתי ורשה). סבתו, גיננה וועבּ, הִתנתה את עלייתו ארצה ברכישת השכלה מקצועית ומימנה את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת אוטרכט שבהולנד – אגרונומיה והתמחות בגידול בקר.
עם סיום ארבע שנות לימודיו באוניברסיטה הקדים שמאראגד את עלייתו ארצה כדי ללוות משלוח בקר מהולנד, ולא המתין להענקה הרשמית של התואר האקדמי. ב-27 בדצמבר 1924 עלה ארצה והצטרף לקיבוץ כפר-גלעדי בגליל, ובשנת 1926 עבר לקיבוץ תל-יוסף והתחיל את עבודתו ברפת. בתל-יוסף הכיר אפרים את הדסה (לבית ברכר; 10 ביולי 1906 – 10 ביוני 1999), והשניים הקימו את ביתם המשותף. בקיץ 1928 נולדה בִּתם גינה שמאראגד-מן. בשנה זו נבחר אפרים שמאראגד למזכיר התאחדות מגדלי בקר בישראל, ובתפקיד זה כיהן במשך 36 שנים.
בסוף קיץ 1931 התגרשו הדסה ואפרים, ואפרים נישא בשנת 1933 לרבקה (לבית יודלוֹביץ'; אוקטובר 1906 – 20 בפברואר 1998), ונולדו בִּתם ובנם – יעל וחיים שמאראגד.
ב"שבת השחורה" (29 ביוני 1946) נכלא שמאראגד במחנה המעצר ברפיח, ובתחילת מלחמת העצמאות, נפצע ממוקש שהוטמן בכביש העמק סמוך לכפר הערבי זרעין (יזרעאל).
ב-25 ביולי 1949 נהרג בנו הצעיר, חיים, בהיותו בן אחת-עשרה שנים בִּלבד. בעקבות זעזוע האסון, שפקד את המשפחה, שמאראגד התקשה להמשיך בעבודתו. שמאראגד היה בעיצומן של ההכנות למבצע ייבוא ענקי של בקר להתיישבות החדשה לאחר מלחמת העצמאות. לוי אשכול הפעיל עליו את מלוא כובד משקלו וכעבור שלושה חודשים הוא יצא לארגון המבצע בארצות הברית, קנדה וארגנטינה.
בשנת 1953 עקרו רבקה ואפרים שמאראגד למושב אוּדים בשרון שזה מקרוב הוקם. בקיץ 1967 פרש מתפקידיו בהתאחדות מגדלי בקר בישראל, וכעבור שנתיים העתיקו בני הזוג את מגוריהם למושב ניר-בנים בחבל לכיש בנגב.
אפרים שמאראגד נפטר בא' בחשוון תשל"ז (25 באוקטובר 1976) והובא למנוחות לצד בני משפחתו בקיבוץ תל-יוסף.
הנצחה

לוח הנצחה לזכרו נקבע במזכירות התאחדות מגדלי בקר בישראל באזור התעשייה בקיסריה.
עיזבונו המקצועי גנוז בארכיון התאחדות מגדלי בקר בישראל במוזאון ההתיישבות בקיבוץ יפעת.
עיזבונו האישי גנוז בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
לקריאה נוספת

אפרים שמאראגד, "מסע-בזק לארצות הברית, שוודיה ואנגליה", משק הבקר והחלב, 40 (יולי 1960), תל אביב: ביטאון התאחדות מגדלי הבקר בישראל, עמ' 12–15
שלמה דורי, משק הבקר והחלב, 147, תל אביב: ביטאון התאחדות מגדלי הבקר בישראל, שבט תשל"ז (פברואר 1977), עמ' 9
יעקב עצמון-כבשנה, משק הבקר והחלב, חוברת 151, תל אביב: ביטאון התאחדות מגדלי הבקר בישראל, כִּסלֵו תשל"ח (דצמבר 1977), עמ' 3–8
אוריאל לוי, תולדות ענף הבקר לחלב בישראל, תל אביב: הוצאת התאחדות מגדלי הבקר בישראל, תשמ"ג (1983), עמ' 7–8
ניר מן, רבי לייבּ בן-שרה, ירושלים: שמחונים, תשס"ג (2003)
הערות שוליים

↑  אריה פיאלקוב, בשדמות גרוכוב: קיבוץ-ההכשרה גרוכוב ופלוגותיו, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות, 1976.
תצלום משפחתי (מימין): חיים, רבקה, גינה, יעל ואפרים שמאראגד, 1946
אפרים שמאראגד בהעמסת בקר לרכבת בארצות הבריתּ במהלך מבצע הייבוא לישראל, 1950
מלחמת הכוכבים – פרק 6: שובו של הג'דיי

| --- | --- |

 בימוי:  ריצ'רד מרקאנד 
 הופק בידי:  הווארד קזניאן  ג'ורג' לוקאס
 תסריט:  לורנס קסדן, ג'ורג' לוקאס 
 עריכה:  דוויין דנהאם, מרשה לוקאס, ג'ורג' לוקאס 
 שחקנים ראשיים:  מרק המיל האריסון פורד קרי פישר דייוויד פראוז וג'יימס ארל ג'ונס
 מדבבים:  פרנק אוז (יודה) ג'יימס ארל ג'ונס (דארת' ויידר) 
 מוזיקה:  ג'ון ויליאמס
 צילום:  אלן יום, אלק מילס 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  לוקאס פילם 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20 אלברט ד. מטלון (ישראל)
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  25 במאי 1983 ארצות הברית   8 ביולי 1983 ישראל   25 באפריל 1997 (מהדורה מיוחדת) ישראל
 משך הקרנה:  134 דקות (גרסה מקורית) 135 דקות (מהדורה מיוחדת)
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט פנטזיה, סרט הרפתקאות, סרט פעולה 
 מקום התרחשות:  טטואין, Endor, Dagobah, Death Star II 
 תקציב:  32.5 מיליון דולר
 הכנסות:  475 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   starwars6
 פרסים:  מועמד לארבעה פרסי אוסקר חמישה פרסי סאטורן
 סרט קודם:  פרק 5: האימפריה מכה שנית
 סרט הבא:  פרק 7: הכוח מתעורר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מלחמת הכוכבים – פרק 6: שובו של הג'דיי (באנגלית: Star Wars Episode VI: Return of the Jedi) הוא סרט מ־1983 בבימויו של ריצ'רד מרקאנד, שהוא ההמשך של "מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית" והשלישי בטרילוגיה המקורית בסדרת הסרטים מלחמת הכוכבים. פרק זה חותם את עלילת שישיית הסרטים ובו מתרחש העימות הסופי בין לוק סקייווקר לדארת' ויידר ולקיסר פלפטין.
את הסרט הפיק ג'ורג' לוקאס לפי תסריט שכתב בעצמו, בסיועם של לי ברקט ולורנס קלדן. את הפסקול הלחין וביצע ג'ון ויליאמס.
הסרט יצא לאקרנים ב־25 במאי 1983 בציון שש שנים לסרט הראשון. בישראל יצא הסרט ב־8 ביולי 1983. עם יציאתו, זכה הסרט לביקורות מצוינות ממבקרי קולנוע והקהל כאחד, ששיבחו את הסרט על היותו סוף נהדר ומספק לסדרה, ואת סצנות האקשן, ההומור, המשחק, הבימוי והפסקול – אם כי כתיבת התסריט והעלילה זכו לביקורות פושרות. הסרט גרף 475 מיליון דולר ואף כי לא הגיע להישגים הקופתיים של שני קודמיו, הוא אחת ההצלחות המסחריות הגדולות בתולדות הקולנוע. ב־1997, לכבוד חגיגות ה־20 לסדרה, יצאה גרסה מחודשת של "שובו של הג'דיי".
עלילה

ליאה, לוק וחבריהם מנסים לחלץ את האן סולו משביו של ג'אבה ההאט אך נלכדים בעצמם. ג'אבה מתכנן לתתם למאכל למפלצת החולות סקארלק, אך ברגע האחרון מצליחה החבורה להביס את הפושע ולהרגו, תוך שלוק משתמש ב"כוח" ומציג חרב אור ירוקה שבנה בעצמו. בינתיים, יודה נפטר ומגלה ללוק שדארת' ויידר הוא אכן אביו ושיש עוד סקייווקר במשפחתו. לאחר מכן לוק סקייווקר פוגש את רוחו של אובי ואן קנובי, שמספר לו שהנסיכה ליאה היא אחותו. בינתיים, בונה הקיסר פלפטין כוכב מוות חדש, נורא מקודמו, סמוך לכוכב אנדור. הוא ודארת' ויידר מחליטים לנסות להעביר את לוק לצדם.
המורדים מחליטים להרוס את תחנת החלל בטרם תושלם. לוק וחבריו יוצאים להרוס את מחולל שדה הכוח המגן על כוכב המוות. הם נתקלים באִיווֹקים, גזע מקומי של גמדים דמויי דובים, ומגייסים אותם לעזרתם. לוק מסגיר את עצמו לוויידר, מחשש שזה יאתר אותו באמצעות "הכוח" וימנע את הפשיטה, והלה לוקח אותו לפגוש את הקיסר. האן וליאה פושטים על המחולל, אך נקלעים למארב: בקרב המתפתח, נחלצים האיווקים לעזרתם ומחולל השדה נהרס. צי המורדים תוקף את כוכב המוות והורס אותו.
הקיסר וויידר מתעמתים עם לוק ומנסים לפתות אותו אל הצד האפל של ה"כוח" אך לוק מסרב. ויידר מתחיל להילחם בו בדו-קרב חרבות אור במטרה לעורר בלוק את רגש הזעם, שיוביל אותו אל הצד האפל. לבסוף הוא מצליח ולוק תוקף את ויידר בחמת זעם וכורת את ידו הימנית – אך למרות הפצרותיו של אדון הסית' פלפטין, לוק מסרב להרוג את ויידר (אביו של לוק). פלפטין יורה על לוק ברקי כוח אפלים ומתכוון להרוג אותו, אך ויידר לא מסוגל לעמוד בכך, והוא תופס את הקיסר פלפטין משליך אותו אל פיר סמוך המוביל לכור גרעיני ובכך הורג אותו, תוך כדי שהוא נפצע אנושות בעצמו. בעודו גוסס, הוא אומר ללוק סקייווקר כי הוא צדק כשאמר שעוד נותר בו טוב. לוק לוקח את גופת אביו ונמלט לפני שכוכב המוות מתפוצץ.
על הכוכב חוגגים המורדים את ניצחונם הסופי על האימפריה הגלקטית. לוק שורף את גופת אביו, ורואה את רוחותיהם של יודה, אובי ואן קנובי ואנאקין סקייווקר מחייכות אליו.
צוות השחקנים

מארק המיל – לוק סקייווקר הגיבור הראשי של הסרט.
האריסון פורד – האן סולו
קארי פישר – הנסיכה ליאה אורגנה, מתגלה כאחותו של לוק
אלק גינס – רוחו של אובי-וואן קנובי
מספר שחקנים גילמו את דארת' ויידר: נבל המשנה של הסרט.
ג'יימס ארל ג'ונס – קול, דיבוב
דייוויד פראוז – הנעת החליפה, פעלולן
בוב אנדרסון – פעלולן בקטעי הסיף
סבסטיאן שו – ויידר הגוסס/אנאקין סקייווקר שבגד בקיסר וחזר לצד הטוב
היידן כריסטנסן – רוחו של אנאקין סקייווקר (בגרסה המחודשת של הסרט)
אנתוני דניאלס – הרובוט C3PO
קני בייקר – הרובוט R2D2
פטר מייהאו – צ'ובאקה
פרנק אוז – יודה
בילי די. ויליאמס – לאנדו קלריסיאן
איאן מקדרמיד – הקיסר/דארת' סידיוס (גרסה חדשה), הנבל הראשי של הסרט.
ג'רמי בולוק – בובה פט, הנבל השלישי של הסרט.
ביקורת ותגובות לסרט

במבט לאחור, הסרט "שובו של הג'דיי" (פרק 6) נחשב בעיני מבקרים ומעריצי מלחמת הכוכבים לסרט החלש ביותר בטרילוגיה המקורית. לדוגמה: בדירוג IMDb של 250 הסרטים הטובים ביותר, הסרט מופיע במקום ה־88 בעוד קודמיו תופסים את המקומות 27 (פרק 4) ו־16 (פרק 5).
סצנות הפעולה והקרבות בסרט התקבלו בהתלהבות, בעיקר קרב אופנועי-האוויר (speeder) בג'ונגל של אנדור והקרבות בחלל בין הצי הקיסרי למורדים. גם הסצנה בחדר הכס של הקיסר, שבה לוק מתעמת עם דארת' ויידר, זכתה לביקורות טובות ונחשבת בידי המעריצים לשיא הרגשי של הסרט, ואולי אף כל הטרילוגיה.
לעומת זאת, בזמנו (1983) הסרט זכה לבקורות טובות: המבקר רוג'ר אגברט למשל נתן לו ציון של 4 כוכבים מתוך 4 וכמו כן הוא הופיע בדף השער של כתב העת TIME.
שינויים בסרט

בהוצאה לאור של הסרט על גבי DVD בשנת 2004 חל שינוי בסצנה האחרונה של הסרט. בגרסה המקורית סבסטיאן שו מגלם את רוחו של אנאקין סקייווקר. בגרסה המחודשת היידן כריסטנסן, אשר גילם את הדמות בסרטים "מתקפת המשובטים" ו"נקמת הסית'", מגלם את רוחו של אנאקין סקייווקר.
בחגיגה של ג'אבה ההאט היה שינוי. ב־1983 הייתה להקה אחרת וגרסה אחרת למסיבה אך ב־2004 שיפרו את גרפיקת הלהקה בעזרת מחשב, מלבד דמותה של האישה ירוקת העור.
הערות שוליים

↑  Michael Coate. Remembering "Return of the Jedi". in70mm.com.
↑  Roger Ebert, Return of the Jedi Movie Review (1983) | Roger Ebert, www.rogerebert.com
↑  TIME Magazine Cover: George Lucas - May 23, 1983, TIME.com
| פרס בחירת הקהל לסרט השנה |
| --- | --- | --- |
| 1975‏-1990 | העוקץ (1975) ‏•‏‏ מלתעות (1976) ‏•‏‏ קן הקוקייה (1977) ‏•‏‏ מלחמת הכוכבים (1978) ‏•‏‏ גריז (1979) ‏•‏‏ רוקי 2 (1980) ‏•‏‏ האימפריה מכה שנית (1981) ‏•‏‏ שודדי התיבה האבודה (1982) ‏•‏‏ אי.טי. - חבר מכוכב אחר (1983) ‏•‏‏ שובו של הג'דיי (1984) ‏•‏‏ השוטר מבוורלי הילס (1985) ‏•‏‏ בחזרה לעתיד (1986) ‏•‏‏ אהבה בשחקים (1987) ‏•‏‏ באטמן (1990) |  |
| 1992‏-2010 | שליחות קטלנית 2: יום הדין (1992) ‏•‏‏ בחורים טובים (1993) ‏•‏‏ פארק היורה (1994) ‏•‏‏ פורסט גאמפ (1995) ‏•‏‏ אפולו 13 (1996) ‏•‏‏ טיטניק (1999) ‏•‏‏ החוש השישי (2000) ‏•‏‏ גרין מייל (2001) ‏•‏‏ שרק (2002) ‏•‏‏ שר הטבעות: אחוות הטבעת (2003) ‏•‏‏ שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה (2004) ‏•‏‏ פרנהייט 9/11 (2005) ‏•‏‏ מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' (2006) ‏•‏‏ שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת (2007) ‏•‏‏ שודדי הקאריביים: סוף העולם (2008) ‏•‏‏ האביר האפל (2009) ‏•‏‏ דמדומים (2010) |  |
| 2011‏-היום | דמדומים 3: ליקוי חמה (2011) ‏•‏‏ הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2 (2012) ‏•‏‏ משחקי הרעב (2013) ‏•‏‏ איירון מן 3 (2014) ‏•‏‏ מליפיסנט (2015) ‏•‏‏ מהיר ועצבני 7 (2016) ‏•‏‏ מוצאים את דורי (2017) ‏•‏‏ הנוקמים: מלחמת האינסוף (2018) ‏•‏‏ הנוקמים: סוף המשחק (2019) ‏•‏‏ בחורים רעים לתמיד (2020) ‏•‏‏ האלמנה השחורה (2021) ‏•‏‏ דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף (2022) ‏•‏‏ ברבי (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14438661t (data)  GND: 4177920-4  LCCN: n83166250  SUDOC: 183868196  VIAF: 179032366   WorldCat (עם VIAF): 179032366 
כרזת הסרט בישראל של המהדורה המיוחדת משנת 1997
יהודה אבן קריש

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה-9 תאהרת (אנ') שבצפון אפריקה
 פטירה:  המאה ה-10
 ענף מדעי:  בלשנות
 מקום מגורים:  אלג'יר
 תרומות עיקריות
 חלוץ הבלשנות ההשוואתית השמית
 
יהודה אבן קֻרַיְש (בכתיב מלא: קורייש; בערבית: قريش) היה מדקדק עברי שחי ופעל בצפון אפריקה במפנה המאה העשירית בקירוב, מחלוצי הבלשנות השמית.
חייו

לפי עדותו של רבי אברהם אבן עזרא, יהודה אבן קריש נולד בתאהרת (אנ') שבצפון אפריקה (בערבית: تيارت; כיום באלג'יר). על זמנו אין עדויות מפורשות. חוקרים רבים התבססו על ציטוט מדברי יונה אבן ג'נאח המעיד על מפגש בין אבן קריש ל"איש הדני", וקבעו של אבן קריש חי בימי אלדד הדני. משה כ"ץ הסתמך על כך, ולאחר מחקר על זמנו של אלדד הדני, קבע את פעילותו של אבן קריש לסוף המאה השמינית, לשנים ד'תק"ל–ד'תק"ס (770–800) בקירוב. דן בקר דחה את דברי כ"ץ וטען שזיהוי "האיש הדני" עם אלדד הדני אינה ודאית, וגם קביעתו באשר לזמן פעילות אלדד הדני אינה מוסכמת. מאידך גיסא, אבן קריש מצטט שיר של המשורר העיראקי אבו אל-עתאהיה, שפעל בראשית המאה ה-9, ושיריו התפשטו רק בעשורים הבאים. אבן קריש בעצמו מצוטט בידי מנחם בן סרוק בסוף המאה העשירית, וע"פ זאת קובע בקר את זמנו של אבן קריש לסוף המאה ה-9 או תחילת המאה ה-10. ראיה נוספת לכך היא הקרבה בין אבן קריש למילונאי הקראי דוד בן אברהם אלפאסי, המצטט את רס"ג, קרבה המעידה על השפעה הדדית ביניהם. גם ר' אברהם אבן עזרא מונה את אבן קריש ברשימותיו אחרי רס"ג ולפני מנחם בן סרוק. חוקרים אחרים מצאו ראיות להשפעה הדדית בין רס"ג ואבן קריש.
חיבורו

היה הראשון שעסק בהשוואה בין הלשונות השמיות עברית, ארמית וערבית.
השוואתו התבטאה בחלק מאוצר המילים של הלשונות, ובחלק מכללי הדקדוק המשותפים להן. את השגותיו על שלוש־הלשונות והשוואתן הוא מפרט בחיבורו, שנכתב בערבית בצורת איגרת השלוחה לקהילת יהודי העיר פאס שבמרוקו.
אבן קריש כינה את חיבורו בשם "רסאלה", כלומר: איגרת שלוחה. ספר זה הוזכר בדרך כלל בשם עברי, "ספר אב ואם". על ספר זה כותב רבי אברהם אבן עזרא - שמזכיר בפירושיו פעמים אחדות את חיבוריו של אבן קריש, לעיתים על מנת להשיג עליהם - כי ”ראוי לנהוג בו דרך כבוד”.
את חיבורו חילק אבן קריש לשלשה חלקים עיקריים: בראשון, עסק בהשוואה בין מילים עבריות מן המקרא, שאין לעמוד על משמעותן האמיתית, אלא על ידי השוואתן למילים קרובות להן בארמית.
בחלק השני עסק בהשוואה בין מילים עבריות מן המקרא לבין מילים קרובות להן בעברית של חז"ל; הוא משווה בין 17 מילים בלבד, ואגב דיון עליהן הוא עוסק גם בעניינים שאין להם קשר ישיר להשוואה, כמו על עניין "דברה תורה בלשון בני אדם" וכולי.
החלק השלישי שונה במבנהו משני החלקים הראשונים, כי בהם עסק במילים בודדות יחידאיות, ובו הוא מביא מילים רבות שכיחות, ואגב השוואתן למילים ערביות הוא רוצה להבליט את הקִרבה בין שתי הלשונות.
תוך דיון על שלוש הלשונות והשוואתן, דן אבן קריש על ענייני דקדוק שונים, כגון: חילופי אותיות קרובות במבטא (משתאה - משתהה, מזלות - מזרות, אלמנותיו - ארמנותיו וכו'); מוקדם ומאוחר באותיות (כשבה - כבשה, שמלה - שלמה וכו'); השמטת האות נו"ן בשורש בתחילתו ובאמצעו (אף - אנף הערבי, בת - בנת הערבי וכו'); שינויים החלים באותיות ז, ס, צ, ש בגזירת בניין התפעל; אותיות אית"ן וצרופן בזמן עתיד; זכר ונקבה בשמות מספר; תוספת ו"ו בסוף המילה וכולי.
אחרי שלשת החלקים העיקריים של חיבורו צורף חלק נוסף המוקדש להשוואה בין ענייני דקדוק המשותפים לערבית ולעברית. בחלק הזה דן אבן קריש על חילופי אותיות בין הערבית לבין העברית: א - ע, ע - ע, ז - ד, צ - ט, ג - ג, ש - ס, ש - ש, ש - ת וכו'; על אותיות אית"ן בעתיד המשותפות לשלוש הלשונות וכו'.
בסוף חיבורו דן אבן קריש על מילים מקראיות, שלפיו, מקורן אינו שמי, תוך הבאת דוגמאות מספר.
הספר תורגם לראשונה לעברית בשנת 1952 על ידי משה כ"ץ, שהוסיף לו מבוא והערות.
לקריאה נוספת

משה כ"ץ (צירף מבוא והערות), אגרת רבי יהודה בן קוריש, הוצאת דביר, תל אביב, תשי"ב
אברהם בר יוסף, מבוא לתולדות הלשון העברית, תשמ"ב-1981.
שמעון אפנשטיין, השוואת הלשון העברית לערבית מאת יהודה אבן קוריש, עיון וחקר, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ו.
דוד ילין, תולדות התפתחות הדקדוק העברי, ירושלים, תש"ה עמ' 41-48
הערות שוליים

1 2  דן בקר, הרסאלה של יהודה אבן קוריש: מהדורה ביקורתית, אוניברסיטת תל אביב תשמ"ד, מבוא, עמ' 10–12, באתר אוצר החכמה.
↑  משה כ"ץ, אגרת רבי יהודה בן קוריש, תל אביב תשי"ב, מבוא, עמ' 4–9, באתר אוצר החכמה.
↑  יוסף טובי, ה'רסאלה' והמחקר המשווה של העברית והערבית, פעמים 29 (תשמ"ז 1986), 148–152.
↑  כמו אצל החיד"א בספרו שם הגדולים, ריש חלק ב'.
↑  ראו: פירוש האבן עזרא שמות, פרק א פסוק טז; עמוס, פרק ו פסוק י.
↑  משה כ"ץ, מבוא לאגרת רבי יהודה אבן קוריש, עמ' 9.
| פרשני המקרא בימי הביניים |
| --- | --- | --- |
| פרשני המזרח | רס"ג • שמואל בן חפני הכהן גאון • אברהם בן הרמב"ם • תנחום הירושלמי |  |
| פרשנים פילולוגיים מספרד והמגרב | יהודה אבן קריש • מנחם • דונש • דוד בן אברהם אלפאסי • חיוג' • שלמה פרחון • אבן ג'נאח • משה הכהן אבן ג'יקטילה • יהודה אבן בלעם |  |
| פרשני ספרד | יצחק אבן גיאת • ראב"ע •  רמב"ן • רבנו בחיי • בעל הטורים • בעל העקידה • אברבנאל |  |
| פרשני צרפת | מנחם בן חלבו • רש"י • יוסף קרא • רשב"ם • אהרן בן יוסי הכהן • בכור שור • אליעזר מבלגנצי • חזקוני |  |
| פרשני פרובאנס | יוסף קמחי • משה קמחי • רד"ק • מנחם בן שמעון • יוסף אבן כספי • רלב"ג |  |
| פרשני אשכנז | יהודה החסיד • מנחת יהודה • אביגדור כ"ץ • רא"ש |  |
| פרשני איטליה | הרי"ד • עובדיה המון • רקנאטי • ספורנו |  |
| פרשני תימן | נתנאל בן ישעיה • אברהם בן שלמה • זכריה הרופא • סעדיה עדני • דוד הלוי חמדי |  |
| פרשני המגרב | רבנו חננאל • יהודה אבן קריש • יוסף בן יהודה אבן עקנין |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304309105171  GND: 1064864465  ISNI: 0000 0000 6699 2461  LCCN: n84214499  NKC: ola20231183975  NTA: 273311026  RERO: 02-A013534098  VIAF: 311373345   WorldCat (עם VIAF): 311373345
לולה בר אבנר

| --- | --- |
לולה בר אבנר ב"שמלת אחר הצהריים" בביתה שברחוב הירקון בתל אביב, 1950
לולה בר אבנר ב"שמלת אחר הצהריים" בביתה שברחוב הירקון בתל אביב, 1950
 לידה:  6 באוגוסט 1910 פרוסטיוב (פרוסניץ), מוראביה אוסטריה (כיום צ'כיה)
 פטירה:  4 במרץ 1997  (בגיל 86) ישראל
 שם לידה:  לולה צווילינגר
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  עיצוב אופנה
 
לולה בר בביתה ברחוב הירקון
לולה בר בסטודיו
לולה בֶּר אֶבּנֶר (6 באוגוסט 1910 – 4 במרץ 1997) הייתה תופרת עילית ומעצבת אופנה ישראלית, שפעלה בעיקר בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20. כונתה "המלבישה הלאומית", ונחשבת עד היום לאחת מהדמויות החשובות והמשפיעות בתעשיית האופנה המקומית.
קורות חייה

נולדה בשם קרולה צווילינגר (צבילינגר; Carola Zwillinger) בשנת 1910 בפרוסטיוב (פרוסניץ) שבמוראביה, חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, שנכללה ב-1918 בצ'כוסלובקיה (כיום צ'כיה). התחנכה בתנועה הציונית 'תכלת לבן', וסיימה בהצטיינות את האקדמיה לאמנויות, אדריכלות ועיצוב בפראג (אנ').
ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, עלתה בר לארץ ישראל מתוך ציונות יחד עם שני אחיה: אוטו צבילינגר, שעסק בטקסטיל, וד"ר לאופולד צבילינגר, שלמד יחסים בינלאומיים בגרמניה. שאר בני משפחתה נספו בשואה. בעלותה הביאה עימה מכולה מלאה ברהיטים. בראיון שהעניקה לשבתאי טבת מעיתון "הארץ" בשנת 1957 אמרה: "כדי לפתח חוש לשיק יש לגדול בין דברים יפים ובסביבה שוחרת יופי", והדבר ניכר גם בדרך שבה עיצבה את סביבת חייה ואת ביתה.
את דרכה המקצועית בארץ התחילה בר בדירתה הראשונה, ברחוב גרוזנברג בתל אביב, שם פתחה סטודיו שבו העסיקה שלוש תופרות. מהר מאוד בלטה ככוכב עולה בשמי עולם האופנה הישראלי של התקופה. בין לקוחותיה הראשונים היו נשות הבריטים ונשים ערביות עשירות מיפו, קהיר וביירות. את הבדים הצרפתיים נהגה לרכוש בביירות, והתמחתה בתפירה לפי מידה. ב-1942 העתיקה את מקום מגוריה ואת הסטודיו שהתרחב לבית באוהאוס מפואר ברחוב הירקון.
בשנת 1945 נישאה לאדולף (דולפי) אבנר.
בשנות הארבעים רוב הנשים בארץ היו חלוצות בנות העלייה השנייה והשלישית. לולה בר ראתה בעיצוב בגדיהן משימה
לאומית, בעיקר כשמדובר בנשות ההנהגה ושחקניות שייצגו את המדינה באירועים בישראל ומחוצה לה. במהלך השנים היא תפרה בגדים לנשות האליטה, ביניהן: פולה בן-גוריון, רחל דיין, גולדה מאיר ולאה רבין. נשות החברה וההנהגה היו עולות אליה לרגל, והיא הייתה מלבישה אותן בסגנון שלא היה נהוג אז בארץ. בשנת 1957 עיצבה לולה את מדי דיילות אל על, שזכו בפרס ראשון בתחרות לעיצוב מדים של חברות תעופה בציריך. בהמשך עיצבה את מדי הדווריות של דואר ישראל ואת מדי החיילות והקצינות של צבא הגנה לישראל.
לולה בר תפרה בגדים לפי מידה, ולמעשה הייתה יותר תופרת עילית מאשר מעצבת אופנה. היא הייתה רוכשת גזרות של בתי אופנה צרפתיים כמו "בלמן", "איב סאן לורן", "עמנואל אונגרו" ו"ולנטינו", ומתאימה את הגזרות ללקוחותיה הישראליות. הכישרון הגדול שלה היה לזהות סגנון וסטייל, ולהתאים אותם לקהל המקומי, בביצוע מושלם. לולה הייתה נוסעת באופן קבוע לתצוגות אופנה בפריז, כדי להישאר מעודכנת.
מהר מאוד השתלבה לולה בחיי החברה הגבוהה בארץ, וכחלק מפעילותה ערכה תצוגות אופנה וערבי התרמה. היא הייתה פילנתרופית ותרמה בין השאר לאוניברסיטאות בן-גוריון ותל אביב ולמכללת שנקר, שבה חנכה בשנת 1992 את חדרי הסדנאות הקרויים על שמה. גם למכון ויצמן תרמה, על שמה ועל שם דולפי עומד אולם אבנר במקום.
לולה בר נפטרה בכ"ה באדר א' תשנ"ז, 1997, ונטמנה בבית העלמין נחלת יצחק, לצד בעלה. לדולפי ולה לא היו ילדים.
אחרי מותה התנהל קרב משפטי על עזבונה, ובית המשפט קבע שהתרומות שתרמה למוסדות שונים לא יוחזרו לתובעים.
הבית בקיסריה

בנוסף לדירתם בתל אביב, החזיקו לולה ודולפי בית נופש בקיסריה. הם בילו בו את סופי השבוע וערכו שם מסיבות, אירועי צדקה וקונצרטים למוזמנים. כחלק מתפיסת האסתטיקה הייחודית של בר, הבית מעוצב באופן יוצא דופן ועם תשומת לב לכל פרט – מהעיצוב של אלמנטים המזכירים את אמת המים בקיסריה ועד לברזים המוזהבים והמצעים. השילוב בין הסגנונות השונים, יוצר את הסטייל הייחודי של הבית. יש בו עירוב של טאפטים וקרמיקות בדפוסים האופייניים לשנות השבעים, עם אלמנטים מוזהבים (ידיות, ברזים) ודמויות אוריינטליות. הבית מושכר כיום, ונשמר ברובו כפי שלולה בר עיצבה אותו.
לקריאה נוספת

איתי יעקב, פירסט ליידי, מעריב, סגנון, 30 בספטמבר 2009
איתי יעקב, ואז הגיעה לולה: תופרת העילית לולה בר, באתר nrg, כתבה לרגל מאה שנים להולדתה, באתר nrg, 3 באוקטובר 2009
תמר פלדמן, הבית של לולה בר, בניין ודיור (ארכיון האינטרנט)
אורן פרסיקו, ביקורת טלוויזיה, ישרא-בלוג, דצמבר 2001
הערות שוליים

↑  נא להדק חגורות: מדי דיילות אל על לאורך השנים, באתר נענע 10 - אופנה ולייף סטייל (ארכיון)
↑  אלה לוי-וינריב, ‏נדחתה תביעת יורשי לולה בר נגד מכון ויצמן ואוניברסיטת ת"א, באתר גלובס, 1 באוקטובר 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 270067  NLI: 987007296343605171  NKC: zmp2014820084  VIAF: 98364768   WorldCat (עם VIAF): 98364768
מיימנה

| --- | --- |

בסיס צוות השיקום המחוזי של נאט"ו בעיר, מאי 2011
 מדינה:  אפגניסטן אפגניסטן
 מחוז:  פאריאב
 ראש העיר:  דאמלא מחב אללה מואפק
 שפה רשמית:  אוזבקית 
 שטח:  90.47 קמ"ר
 גובה:  877 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  95,971 (21 בספטמבר 2020)
  ‑ צפיפות:  1,061 נפש לקמ"ר (21 בספטמבר 2020)
 קואורדינטות:  35°56′00″N 64°45′00″E﻿ / ﻿35.933333333333°N 64.75°E﻿ / 35.933333333333; 64.75 
 אזור זמן:  UTC +4:30
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אפגניסטן מוגדלת) קאבול קנדהאר הראת מזאר-י שריף ג'לאלאבאד לשכר גאה תאלקאן ח'וסת שברגאן ע'זני א י ר א ן  פקיסטן הודו סין טג'יקיסטן אוזבקיסטן טורקמניסטןמיימנה(למפת אפגניסטן רגילה) קאבול קנדהאר הראת מזאר-י שריף ג'לאלאבאד לשכר גאה תאלקאן ח'וסת שברגאן ע'זני א י ר א ן  פקיסטן הודו ס. טג'יקיסטן אוזבקי. טורקמניסטןמיימנה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מיימנה (בפשטו ובפרסית: میمنه) היא עיר בצפון-מערב אפגניסטן ובירת מחוז פאריאב. על פי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020, התגוררו בעיר 95,971 בני אדם.
ב-14 באוגוסט 2021, מיימנה נכבשה על ידי לוחמי הטליבאן, והפכה לבירת המחוז העשרים ושתיים שנכבשה על ידי הטליבאן כחלק מהשתלטות הטליבאן מחדש על אפגניסטן. אולם החל מינואר 2022, דווח על עימותים בין הטליבאן ללוחמי ההתנגדות והפגנות בעיר.
מיקום

העיר שוכנת על גדת הנהר הנושא את אותו שם, שהוא יובל של נהר מורגאב, בגובה 877 מטרים מעל פני הים, כ-430 ק"מ צפון-מערבית לבירה קאבול ובקרבת הגבול עם טורקמניסטן. ברמות הגבוהות של אזור מיימנה יש בדרך כלל קרקע עליונה עשירה מאוד התומכת בפעילויות חקלאיות עונתיות.
כלכלה

העיירה משרתת אזור חקלאי מושקה מנהר מיימנה ומטפלת גם בסחר בכבשי קרקול עם נוודים. מיימנה היא מרכז חי חשוב באפגניסטן. בשנות ה-70 של המאה ה-20  פרחה בעיר תעשיית עיבוד הצמר והכותנה. מיימנה היא שוק למוצרי עור, משי, שטיחים, חיטה, שעורה, מלונים וענבים.
את מיימנה משרת נמל התעופה מיימנה, אשר היו לו טיסות ישירות להראת החל ממאי 2014.
מיימנה היא העיר השמינית בגודלה (אחרי קאבול, קנדהאר, הראת, מזאר-י שריף, ג'לאלאבאד, קונדוז וע'זני) באפגניסטן עם תחנת רדיו עצמאית בניהול נשים, רדיו קיאש, שהוקמה בפברואר 2005.
הערות שוליים

↑  Taliban: Taliban sniper becomes Afghan mayor - Times of India, timesofindia.indiatimes.com
↑  Afghanistan: Administrative Division (Provinces and Districts) - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  Taliban's Arrest Of Ethnic Uzbek Commander Sparks Clashes In Northern Afghanistan, rferl.org
צילום פנורמי של מיימנה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7859817-5  LCCN: n2010066487  VIAF: 237537213   WorldCat (עם VIAF): 237537213 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אפגניסטן ובנושא יישובים באסיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אמנון זך

אמנון זך (נולד ב־1947) הוא עורך דין ופוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש המועצה המקומית אזור בין השנים 1989–2008.
ביוגרפיה

זך נולד בשנת 1947 בתל אביב ועבר בשנת 1955 עם משפחתו לאזור ע"פ קריאתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון "לצאת מהעיר אל הכפר". לפני כניסתו לפוליטיקה, כיהן כ-15 שנים בתור מנהל מחלקת החינוך העירונית באזור. זך הוא עורך דין בתחום המקרקעין ויועץ לרשויות בנושא. הוציא ספר ביוגרפי על כהונתו כראש המועצה ועל אזור. נשוי לגילה ואב לשלושה ילדים.