stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליס קאשל
פעילות רפובליקנית

קאשל הצטרפה למפלגת שין פיין ב-1907. היא פעלה במסגרת זו עם רבים מאזרחי קורק המובילים. יחד עם אני מקסווייני, היא הקימה את הסניף של קומן נה מאן בקורק בשנת 1914 והיא הייתה המזכירה המייסדת של סניף קורק של המתנדבים האירים. באותה העת היא התגוררה בבאלנגירי, מחוץ לעיר קורק, אך כשהבריטים גרשו את הפעיל הרפובליקני שון הגרטי מקורק, היא מסרה לו את הקוטג' שלה, שם הוא ואשתו חיו שנים רבות. בשנת 1916 קאשל כבר התגוררה בלימריק ולמדה על קיום מרידת חג הפסחא מהגרטי כשהיא ביקרה אצלו בחג הפסחא.
היא יצרה קשר עם תומאס מקרטין, אשר שלח אותה למטה המרידה בקורק, שם קיבלה פקודות מטיי בארי. התוכנית הייתה שהיא תשתמש בשם פרוטסטנטי כדי לקבל מכוניות ממוסך מקומי. המכוניות היו אמורות להגיע אז לקרי כדי לאסוף נשק. אך אז התקבלה ההודעה שרוג'ר קייסמנט נעצר והנשק נעלם, ולא היה צורך במכוניות. קאשל חיכתה להוראות נוספות בעוד המרידה התקיימה בדבלין. בשל הבלבול שנגרם על ידי הביטול של הפקודות, כמעט ולא הייתה פעילות לטובת ההתקוממות בקורק. קאשל קיבלה מידי הגרטי דו"ח כתוב לגבי המרידה, אותו למדה בעל פה ואז השמידה. היא אז נסעה לארצות הברית, וכתבה מזכרונה את הדו"ח, כדי להעבירו לפעילים שם. הזהירות שלה הוכיחה את עצמה, שכן כל האירים הקתולים שעלו לספינה נחקרו קודם על ידי הבריטים, והיא עברה בהצלחה שכן לא היו בידיה מסמכים מרשיעים. כשחזרה לאירלנד בינואר 1917, היא החלה ללמד בבית ספרה של מקסווייני בקורק.
ב-1918 עברה קאשל לגאלווי, שם היא גרה עם גיסה, אשר ביקש ממנה לסייע לבנו בריצתו בבחירות של מחוז ארמה. היא פעלה כמארגנת של קומן נה מאן בזמן שהותה שם, והקימה סניף בניורי. היא אז התבקשה להצטרף לאיימון דה ואלירה ושון מקנטי בדרי. המטרה הייתה שקאשל תתלווה אליהם בסבב ביקורים ברחבי אירלנד, ותקים סניפי קומן בכל מקום. כל סניפי מחוז דניגול של הארגון הוקמו על ידי קאשל. היא גם עבדה בבחירות בטיירון, מונהן וקאוואן. באספה אחת שארגנה, הייתה פשיטה של המשטרה, אשר הרסו את הבמה עליה עמדה. כשהיא גילתה שיש תוכנית לעצור אותה, היא ברחה, ונשארה במנוסה למשך מספר חודשים.
גיסה של קאשל, ג'יימס אומרה, היה לחבר בדאל אירן הראשון בינואר 1919. כשהוא נשלח לארצות הברית להמשיך את עבודתו עם דה ואלירה, היא ניהלה את עסק הצדפות שלו, ושמרה על פרופיל נמוך לזמן מה.
הזהות שלה הייתה ידועה למשטרה המקומית, אשר חששה שהיא תקבל משלוחי נשק בלתי חוקיים מארצות הברית. המשטרה נהגה לפשוט על ביתה מדי פעם, אך לא מצאו דבר. מסמכים שהחרימו ממנה עסקו בתזה שעבדה עליה, שעסקה במעיינות קדושים. עם זאת, קאשל נעצרה לפחות פעם אחת בתקופה זו, ושהתה בכלא בגאלוויי למשך שבוע.
מועצת המחוז ובחירה כשופטת

בעקבות המעצר שלה, קאשל אומצה כחברת מועצת מחוז גאלוויי מטעם שין פיין ביוני 1920. ב-7 ביוני 1920 היא צורפה למועצת מחוז קליפדן. היא מיד נבחרה כסגנית יו"ר מועצת גאלוויי ב-19 ביוני 1920, תפקיד שמילאה עד שנת 1921. במרץ 1921 היא פעלה כיו"ר זמנית של המועצה בשל מעצרו של היו"ר ג'ורג' ניקול.
היא גם שיקמה סניף מקומי של המתנדבים האירים אשר התפרק, ונתנה להם פקודות. אחד התפקידים שלהם היה להשתלט על סחר הפוטין (משקה אלכוהולי אירי) באזור.
בסופו של דבר, פשטו על ביתה של קאשל בלאק אנד טאנס, במהלך מלחמת העצמאות האירית. קאשל ברחה לדבלין. שם למדה שעליה לנסוע לצרפת בעניינים משפחתיים, והיא ניצלה את הנסיעה כדי להיפגש עם שון או'קלי בפריז. אחר כך, חזרה קאשל לגאלוויי, שם עזרה לבטל החלטת מועצה לפיה גאלוויי לא תכיר בסמכות הדאל האירי. קאשל שוב נעצרה בינואר, כשניסתה להשתתף בישיבת מועצה. היא נכלאה יחד עם עוד פעילות, ביניהן אדה אינגליש ואניטה מקמהון, למשך כחצי שנה, ושוחררה ב-25 ביולי 1921.
עם שחרורה, חזרה קאשל לדבלין, שם עבדה בלשכתו של הפוליטיקאי ארסקין המילטון צ'ילדרס. היא השתמשה בתקופה זו בשם ארמסטרונג, מכיוון ששמה היה מוכר מדי. במסגרת תפקיד זה כתבה דו"ח על פשעים של הבריטים נגד נשים, וכן על ההיסטריה של הממשל המקומי תחת הדאל ארין. היא הייתה בין מתנגדי האמנה האנגלו-אירית, ובעת חתימתה היא חזרה לגאלוויי, כדי להתנגד לתמיכת המועצה בהסכם.
קאשל גם נבחרה כשופטת בבתי המשפט של הדאל בוועידה בגלוואיי, שם זכתה במספר השני הגבוה ביותר של קולות, ושימש כשופטת מחוזית בקונמרה.
המשך חייה

ב-1935 פרסמה קאשל רומן לנוער, The Lights of Leaca Bán, אשר היה בשימוש נרחב בבתי ספר איריים. עלילת הספר התרחשה לפני ובמהלך מרידת חג הפסחא ב-1916 דרך עיניהם של משפחה במערב אירלנד.
קאשל המשיכה להתגורר במחוז גאלוויי. היא נפטרה ב-22 בפברואר 1958 בבית החולים האזורי, ונקברה בלוויה עם כיבודים ממלכתיים ב-25 בפברואר 1958 בבית העלמין ניו סמטרי שבגאלוויי.
ביבליוגרפיה

The Lights of Leaca Bán. Dublin, Browne and Nolan, 1935. National Library of Ireland.
לקריאה נוספת

yPašeta, Senia (2013). Irish Nationalist Women, 1900-1918. Cambridge University Press. pp. 240–. ISBN 978-1-107-04774-7. נבדק ב-25 נוב' 2016. {{cite book}}:  (עזרה)
Robinson, Tim (2011). Connemara: A Little Gaelic Kingdom. Penguin Books Limited. pp. 96–. ISBN 978-0-14-196231-3.
הערות שוליים

↑  "Uniform of Alice Cashel".
1 2 3 4 5 6  Christine Cozzens (2015). "Alice M. Cashel–A Fenian at Heart".
↑  "Birth record" (PDF).
1 2 3 4  "Bureau of military history" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-04-20. נבדק ב-2019-01-06.
1 2 3  ANNIE RYAN (15 באפריל 2013). Comrades: Inside the War of Independence. Liberties Press. pp. 234–. ISBN 978-1-909718-06-7. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2 3 4  "Alice Cashel".
↑  "Cork Examiner, April 15, 1920". Cork Examiner. 15 באפריל 1920. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Irish Independent, April 20, 1920". Irish Independent. 20 באפריל 1920. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Alice Cashel". humphrysfamilytree.com.
↑  "Irish News Archive for Irish Historical Newspapers". archive.irishnewsarchive.com (באנגלית).(הקישור אינו פעיל)
↑  "Witness statement of Alice Cashel" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-04-20. נבדק ב-2019-01-06.
↑  "Tuam Herald, February 26, 1921".
↑  "Rebels' Priests: The Capuchin Friars and the 1916 Rising / Alice Cashel and The Lights of Leaca Bán".
↑  "Irish Press, February 26, 1958".
↑  "Death record" (PDF).
דוב שפירא

דוב (ברנרד) שפירא (באנגלית: Bernard Schapiro;‏ 1885 – 31 בדצמבר 1966) היה יהודי אורתודוקסי ואחד מהרופאים האנדרולוגים הראשונים במאה ה-20.
ביוגרפיה

שפירא נולד בשנת 1885 בדווינסק שבלטביה למשפחה יהודית אורתודוקסית. הוא למד בישיבת כנסת ישראל בקובנה, ונחשב תלמיד חכם ועילוי וספג את האידיאלים של תורת המוסר, אידיאלים שהשפיעו עליו כל חייו.
הרב יוסף רוזין - "הרוגוצ'ובר" תמך ברצונו של שפירא ללמוד רפואה ואף שכנע את הוריו לאפשר זאת ולסמוך עליו שישמור על המצוות וערכי היהדות. לאחר שהות קצרה בפרנקפורט הוא רכש בכוחות עצמו את הידע הכללי הדרוש כדי להתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת ציריך, שם למד בין השנים 1913–1919. עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת ציריך ב-1920 הייתה בנושא יחסים בין אריתמה נודולרית ושחפת. הוא עבר התמחות של שנה במחלקה לרפואת עור בברסלאו, שלזיה, ושנתיים בהכשרה ברפואת עור באוניברסיטת ברסלאו תחת יוזף יאדאסון Jadassohn, רופא עור גרמני ידוע.
בתום הכשרתו עבר ד"ר שפירא לברלין והתמנה למנהל-משותף במכון לסקסולוגיה של מגנוס הירשפלד. בתחילה טיפל במחלות המועברות במגע מיני, ובהמשך בסוגיות של התפתחות מינית גברית (למשל אשכים טמירים) והפרעות בתפקוד המיני כולל אימפוטנציה ושפיכה מוקדמת. כחלק מעבודתו פיתח את התרופות Praehormon‏, Testifortan ו-Praejaculin. הוא היה הראשון שתיאר את ההשפעה ההורמונלית של בלוטת יותרת המוח על אשכים טמירים, טיפול הורמונלי שהוא הבסיס לטיפול המודרני באשך טמיר.
עם עליית היטלר לשלטון בינואר 1933, המכון לסקסולוגיה נפרץ ונבזז ולאחר מכן נסגר על ידי הנאצים. בהיותם אזרחים שווייצרים, ד"ר שפירא החליט לעבור עם משפחתו לציריך, שם הקים מרפאה פרטית שכללה טיפול בזוגות עם בעיות פוריות בגישות רפואיות ופסיכותרפיות כאחד. באותה תקופה ייסד את הסניף השווייצרי של תנועת המזרחי, תנועה ציונית דתית (גברת מרגרט רופין, המטפלת של ילדיו של ד"ר שפירא הייתה אחותו של ארתור רופין, שהיה מנהיג ציוני וכלכלן ידוע שעלה לישראל ב-1908).
ד"ר שפירא ומשפחתו עזבו את אירופה ב-1940 והיגרו לניו יורק, ארצות הברית. עם הגיעו לארצות הברית היה עליו לחזור על בחינות ההסמכה לרפואה. לאחר זמן הצליח לבסס קריירה חדשה כאנדרולוג. עיסוקו שגשג בין היתר בקהילה היהודית היות שסמכו עליו לטפל בחולים יהודים על פי ההלכה.
בשנת 1951 ד"ר שפירא ואשתו עלו לישראל וגרו בירושלים, שם עבד בבתי החולים הדסה ושערי צדק ובנוסף ניהל גם מרפאה פרטית. ד"ר שפירא היה מקור להתייעצות בשאלות של אתיקה רפואית והלכה (המשפט העברי).
ד"ר שפירא נפטר ב-31 בדצמבר 1966 בירושלים, נקבר בהר המנוחות ועל מצבתו נכתב: 'הוא נותר תלמיד סלבודקה כל ימי חייו'.
חיים אישיים

שפירא התחתן עם תהילה לבית פויכטוונגר בשנת 1922. נולדו להם ארבעה ילדים בברלין – נעמי, חנה, רפאל, ורות.
בשנת 1970 בנו רפאל ומשפחתו עלו לישראל ומשפחות ילדיהם ונכדיהם גרים בישראל עד היום.
הערות שוליים

1 2  ‏Institute for Sexual Science (1919-1933) באתר מכון הירשפלד בברלין
1 2  ברנרד שפירו באתר הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית
↑  דוב שפירא באתר GRAVEZ
מגנוס הירשפלד, שפירא וטאו לי בשנת 1930
אירוס הולנדי

| אירוס הולנדי |
| --- | --- |
 אירוס הולנדי
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אירוסיים
סוג:: אירוס
מין:: אירוס הולנדי
שם מדעי
 Iris x hollandica ‏ורהאן, 1931
אירוס הולנדי (שם מדעי:Iris x hollandica) הוא מין אירוס הנפוץ כצמח נוי. זהו מין מכלוא שפותח בהולנד, כנראה מהמין Iris xiphium שמוצאו בחצי האי האיברי, והוא כולל זנים רבים.
מאפיינים

אירוס הולנדי הוא גאופיט בעל בצל גדול. עליו סרגליים וגבעוליו נישאים לגובה 60–80 סנטימטרים. הוא פורח בחודשים מרץ - אפריל, במגוון צבעים הכוללים סגול, תכלת, כחול, כתום וצהוב, ולעיתים שילוב של שני גוונים מצבעים אלו או אחד מהם עם לבן.
האירוס מתפתח היטב בכל הקרקעות, בתנאי שמש מלאה או צל חלקי, וקצב צמיחתו מהיר. הוא זקוק להשקיה ברמה בינונית ועמיד מפני קור. מרווח השתילה בין הבצלים 5 עד 10 ס"מ, בעומק של כ-5 ס"מ. מצב שימור הצמח הוא ללא חשש.
הערות שוליים

ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אירוס הולנדי
דביבון גוואדלופ

| דביבון גוואדלופ |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: ראקוניים
סוג:: דביבון
מין:: דביבון מצוי
תת־מין:: דביבון גוואדלופ
שם מדעי
 Procyon lotor minor ‏מילר, 1911

דביבון גוואדלופ (שם מדעי: Procyon lotor minor) הוא תת-מין של דביבון מצוי, האנדמי לשני איים - באס-טר וגרנד טר בגוואדלופ באנטילים הקטנים.
מיון

דביבון גוואדלופ נחשב למין נפרד בעבר, אך שני מחקרים, אחד שנערך ב-1999 והשני ב-2003 הניבו את התוצאה שדביבון גוואדלופ הוא תת-מין של הדביבון המצוי (Procyon lotor). מחקר התכונות המורפולוגיות והגנטיות שנעשה ב-2003 על ידי כריסטופר מ. הלגן ודון א. וילסון קבע שתת-מין זה הובא לאיים לפני כמה מאות שנים. השערה זו נתמכת על ידי כך שדביבון גוואדלופ נראה מקורב לדביבון איי בהאמה (Procyon lotor maynardi), שהוא אנדמי לאי ניו פרובידנס באיי בהאמה ארכיפלג במרחק של 2,000 ק"מ. לכן, דביבון גוואדלופ ודביבון איי בהאמה שייכים לאותו הזן במהדורה השלישית של יונקי העולם ושמו המדעי הקודם Procyon minor רשום כשם מדעי נרדף לדביבון איי בהאמה.
בהשוואה לדביבון בגודל ממוצע, דביבון גוואדלופ הוא דביבון קטן, שהופך אותו לדוגמה של גמדות איים. גולגולתו עדינה, פרוותו היא אפורה כהה, עם קצת גוון חום-צהוב באזור הצוואר והכתפיים.
שימור

ב-1996 סווג דביבון גוואדלופ כמין בסכנת הכחדה על ידי ארגון השימור העולמי כיוון שהאוכלוסייה של מין זה שמספרה פחות מ-2,500 פרטים ממשיכה להתדלדל. בהתחשב בטווח תפוצתו, סביר להניח שלעולם יהיה בסכנת הכחדה, בדיוק כמו ארבעת דביבוני האיים האחרים (דביבון טרס מריאס, דביבון קוסומל, דביבון איי בהאמה, ודביבון ברבדוס שנכחד ב-1964).
מין זה סובל מהרס בתי גידול, המנגרובים, ויערות הגשם. יתר על כן, הוא עדיין ניצוד על ידי תושבי האיים ומשמש עבורם למזון, וכן מאוים על ידי חדירתם של דביבוני סרטנים לאיים. דביבון גוואדלופ נבחר כמין הסמלי של הפארק הלאומי גוואדלופ, אבל יעמוד בפני הכחדה ללא מאמצי שימור נוספים. מצד שני, הלגן ווילסון מחזיק בדעה שדביבון גוואדלופ הוא בעצמו מין פולש שנחשב איום למערכת האקולוגית המבודדת.
אירוס טוביה

| אירוס טוביה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: חד-פסיגיים
סדרה:: אספרגאים
משפחה:: אירוסיים
סוג:: אירוס
תת־סוג:: סקורפאירוס
מין:: אירוס טוביה
שם מדעי
 Iris regis-uzziae ‏פיינברון-דותן, 1978
אִירוּס טוּבְיָה או אירוס עוזיהו (שם מדעי: Iris regis-uzziae) הוא מין בסוג אירוס בתת-הסוג סקורפאירוס (Scorpiris).
מאפיינים

אירוס טוביה הוא גאופיט רב שנתי. בעל מספר עלים קטן, העלים מרזביים, כפופים אחורנית, סדורים בשני צידי עמוד הפריחה, אורכם כ-20 ס"מ וגונם ירוק-אפרפר. גובה עמוד הפריחה כ-10 ס"מ והוא נושא שניים או שלושה פרחים. עלי הכותרת לבנים, בעלי עורק בולט בצבע צהוב עז. הפרחים נכונים, עלי הכותרת מוארכים ופונים החוצה כבשאר הפרחים בני הסקציה.
הבוטנאית נעמי פיינברון נתנה למין זה את השם המדעי Iris regis-uzziae על שם המלך עוזיהו שעליו נאמר: "ויבן מגדלים במדבר" אך לאחר מכן שונה שמו העממי לזכרו של הבוטנאי הארץ ישראלי טוביה קושניר, שנפל בשיירת הל"ה ושאסף את הפריטים הראשונים של המין עוד ב-1943.
המין אנדמי לאזור ארץ ישראל, צומח רק בהר הנגב המרכזי - בעיקר צפונית למכתש רמון ובהרי אדום.
המין נדיר, וככל מיני האירוסים בארץ ישראל, הוא מוגן על פי חוק.
הערות שוליים

↑  אכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), ה'תשס"ה-2005, ק"ת 6369, ה'תשס"ה, 15 בפברואר 2005 (תוקן ב־17 בדצמבר 2019), בספר החוקים הפתוח
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דאסו אוראגן

דאסו אוראגן (בצרפתית: Ouragan, כלומר הוריקן) היה מטוס קרב סילוני צרפתי שיוצר בשנות החמישים.
האוראגן היה בשימוש חיל האוויר הישראלי במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים, והוא מטוס הקרב הצרפתי הראשון שהצטייד בו חיל האוויר.
פיתוח האוראגן

פיתוח האוראגן החל מיד לאחר מלחמת העולם השנייה בידי מרסל דאסו, מנהל חברת דאסו תעופה. בשנת 1947 הוא הציג את תכנונו לממשל הצרפתי, אך זה לא הזמין את המטוס והוא המשיך לפתחו בכוחות עצמו.
בדצמבר 1947 החל התכנון הפרטני של אב הטיפוס, שכונה "MD (Marcel Dassault) 450" ובאפריל 1948 החלו בבנייתו. הממשלה הצרפתית השתכנעה והזמינה 3 אבות טיפוס ביוני, והאוראגן הראשון טס בסוף פברואר 1949 ללא חימוש ודיחוס.
האוראגן מזכיר במראהו מטוסי קרב אמריקאיים של אותה תקופה (כ־F-84 תאנדרג'ט, למשל, או ה־F-86 סייבר): כונס האוויר שלו מוקם בחרטומו הקטום, הכנף ישרה ותחתונה, החופה חופת בועה וכן נסע תלת גלגלי עם גלגלים בודדים בכל כן, כאשר הכן הקדמי מתקפל לפנים.
עם זאת, האוראגן קטן יותר ושוקל כטונה פחות ממקבילו האמריקאי, וכנפיו דקות יותר. הוא מונע במנוע רולס-רויס "נין 102" שנבנה ברישיון במפעלי היספנו-סויזה, בעל דחף של כ-2,270 ק"ג.
לאחר סיום בניית אב הטיפוס השלישי, הזמינה ממשלת צרפת 15 מטוסי טרום-יצור, שיועדו לבחינת מנועים ותצורת נשק שונות. 12 מטוסים מסדרה זו נבנו בסופו של דבר, שכן לפני שסופקו מטוסי טרום הייצור, הזמינה הממשלה באוגוסט 1950 150 מטוסי אוראגן מבצעיים. דאסו התאכזב, שכן ציפה להזמנה של כ־850 מטוסים, אך גם הזמנה זו הייתה גדולה למדי, וכשנתבקש לבנות 200 מטוסים נוספים הסתבר כי כושר הייצור של מפעליו הספיק אך בקושי לשם כך.
בחילות אוויר בעולם

בשנת 1952 החליף האוראגן את מטוסי הוומפייר בחיל האוויר הצרפתי. 50 המטוסים הראשונים צוידו במנוע "נין 102", והיתר במנוע "נין 104" המשופר שנבנה ברישיון. מכלי דלק בקצות הכנף היו תקניים בשני הדגמים.
מטוס חומש ב-4 תותחי HS-404 (צר') בקוטר 20 מ"מ שמוקמו מתחת לכונס האוויר, וכן עד טונה של חימוש חיצוני. חימוש אופייני היה צמד פצצות 450 ק"ג, 16 רקטות 105 מ"מ מאטרה T-10 או 8 רקטות ושתי פצצות נפלם.
טייסי חיל האוויר הצרפתי שיבחו את האוראגן כמטוס נעים להטסה ויציב בעת ירי, למרות שהייתה לו נטייה לסחרור בפניות הדוקות בשל גופו הקצר. האוראגן שימש בצוות האווירובטי של צרפת במשך שנתיים.
חלק מהאוראגנים הוסבו לתצורת הפעלה ממנחתי שדה עם גלגלים כפולים ומצנחי עצירה, אך כבר בשנת 1955 יצאו מהקו הראשון של מטוסי הקרב לטובת המיסטר 4A המתקדם בהרבה. הם המשיכו להיות בשימוש עד שנות השישים המוקדמות בצרפת כמטוסי אימון.
בחילות אוויר אחרים השימוש בהם היה ממושך בהרבה: הודו הזמינה 71 אוראגנים עם מנוע "נין 105" משופר מעט ב־1953, והזמינה עוד 33 מעודפי צרפת. בשירות הודו המטוס כונה "טופאני" ("הוריקן" בהינדי). בשנת 1958 הוא החל להיות מוחלף במיסטר, אך המשיך לשרת כמטוס אימון מתקדם.
בחיל האוויר הישראלי

בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית צוידה מצרים בשנת 1955 במטוס המיג-15 המתקדם. מטוס הסילון היחיד של חיל האוויר הישראלי היה אז הגלוסטר מטאור, שלא היה בר השוואה למיג, ונדרשה הצטיידות דחופה לסגירת הפער.
ישראל הזמינה 24 מטוסי מיסטר 2C מצרפת ו־24 מטוסי F-86 סייבר מרק 6 שיוצרו על ידי חברת קנדאייר, אך במיסטר נתגלו בעיות מבניות, ואילו קנדה הודיעה ב-9 ביולי 1955 על סירוב לספק את המטוסים מסיבות פוליטיות של ערעור היציבות במזרח התיכון. ישראל ביקשה על כן לקנות מטוסי מיסטר 4A החדישים, אך אלו לא היו זמינים עדיין ולכן נרכשו האוראגנים כפתרון ביניים על אף היותם ותיקים ולקראת יציאה משירות בחיל האוויר הצרפתי.
ישראל קנתה כ־75 מטוסים עד אמצע שנות השישים, כולם מעודפי חיל האוויר הצרפתי. ששת המטוסים הראשונים הוטסו ב-6 באוקטובר 1955 במסגרת מבצע אוריש שילוב של המילה אוראגן וישראל. ב-10 באוקטובר הועברו שישה מטוסים נוספים. שנים עשר המטוסים הללו נקלטו בטייסת "הצרעה" שהוקמה בחצור לקליטת האוראגנים בפיקוד בני פלד, שפיקד גם על מבצע העברתם מצרפת. חודש לאחר מכן הגיעו עוד 12 מטוסים, ובאוגוסט 1956 ערב מבצע קדש וכחלק ממבצע שחרית נשלחו לארץ 6 מטוסי אוראגן נוספים, מבצע זה זכור בעקבות העברת 36 מטוסי מיסטר.
ההפלה הראשונה של האוראגן בחיל האוויר התרחשה ב־12 באפריל 1956. סגן דוד קישון היה כונן יירוט בחצור, עת המריא ליירט מטוסי ומפייר מצריים שחדרו לישראל באזור מכתש רמון. הוא פגע בצרור ארוך באחד המטוסים, וטייסו נחת נחיתת אונס באזור עבדת.
22 אוראגנים נטלו חלק במבצע קדש. במבצע זה האוראגנים ביצעו משימות סיוע קרוב, שכן לא יכלו להתמודד בקרב אוויר מול מטוסי מיג-15. האוראגן הוכיח עצמו כמטוס מצוין למשימות אלו בשל אמינותו וקשיחותו. בין היתר חיפו האוראגנים על ההצנחה במיתלה, תקפו את המשחתת המצרית איברהים אל אוואל, ותקפו מטרות בצירי התנועה בסיני. ב-31 באוקטובר התרחש מפגש אווירי בין זוג מטוסי אוראגן למספר מטוסי מיג-15 מצריים באזור אל עריש, בקרב האווירי שהתפתח נפגע אחד ממטוסי המיג מאש של מטוס האוראגן שהטיס יעקב אגסי, עשן נראה יוצא מגופו וזנבו של המיג אך לא זוהתה נפילה, לאחר המלחמה אושרה ההפלה אך לאחר זמן מה היא בוטלה.
במחצית הראשונה של שנות השישים נרכש מספר רב של מטוסים מעודפי חיל האוויר הצרפתי, וזאת עקב הייעוד החדש של המטוס בחיל האוויר - מטוס לאימון מתקדם. הגידול במספר המטוסים הביא לפתיחת טייסת אוראגן שנייה - טייסת ראש האריה, או בשמה הנוכחי טייסת אבירי הזנב הכתום.
גם במלחמת ששת הימים מילאו האוראגנים תפקיד דומה של תקיפת מטרות קרקעיות, 51 אוראגנים נטלו חלק במערכה תוך שאחד מהם אף מפיל מיג 21 מצרי שהיה בתחילת תהליך ההמראה. במלחמה זו הופל אוראגן אחד בקרב אוויר ותשעה באש נ"מ, אוראגנים רבים שנפגעו הצליחו לחזור בשלום הודות לקשיחותו של המטוס.
שירותם הסתיים רק בשנת 1973, הרבה לאחר המועד המתוכנן מלכתחילה.
ב־1975 מכרה ישראל 18 אוראגנים לאל סלוודור, שם המטוס שירת עד שנות השמונים.
אנה פיציו

אנה פיציו
אנה פיציו (באנגלית: Anna Fitziu;‏ 1 באפריל 1887 - 20 באפריל 1967) הייתה זמרת סופרן אמריקאית, שניהלה קריירת אופרה בינלאומית פורייה במהלך חלקה הראשון של המאה ה-20. תפקידיה העיקריים כללו את פיורה ב"אהבת שלושת המלכים" מאת איטלו מונטמצי, מימי בלה בוהם של פוצ'יני נדה בליצנים של לאונקוואלו והתפקידים הראשיים ב"איזאבו" של מסקאני, מאדאם באטרפליי וטוסקה. לאחר סיום קריירת השירה שלה, החלה בקריירה שנייה כמורה לפיתוח קול ושירה. בין תלמידיה הנודעים הייתה זמרת האופרה שירלי ורט.
קריירת שירה

לאחר לימודים בפריז פתחה את הקריירה שלה בהופעת אופרה ראשונה ב-1910 בתיאטרו דאל ורמה במילאנו, בתפקיד אלזה בלוהנגרין של ריכרד וגנר. בחמש השנים הבאות הופיעה בבתי אופרה שונים באיטליה וכן במקסיקו סיטי ובבואנוס איירס.
ב-1915 הוצע לה חוזה קצר-מועד במטרופוליטן אופרה בניו יורק. הופעתה הראשונה שם הייתה בתפקיד רוסאריו ב"גוייסקאס" של אנריקה גרנדוס, ב-28 בינואר 1916. היה זה התפקיד היחיד שביצעה במטרופוליטן, אם כי שרה בכמה קונצרטים של ערבי יום א' באולם. ב-1916 חתמה על חוזה עם האופרה של ניו אורלינס.
בשנים 1919-1917 הייתה פיציו סופרן ראשי באגודת האופרה של שיקגו, שם הופיעה בביצוע הבכורה של "אזורה, בת מונטזומה" מאת הנרי קימבל האדלי ובביצוע הבכורה האמריקאי של "לורליי" מאת אלפרדו קאטאלאני. מ-1922 עד 1926 הופיעה באופרה העירונית של שיקגו. בשנים 1921 ו-1926 סיירה בארצות הברית עם להקת האופרה סן קארלו. כמו כן הופיעה באופרות בפסטיבל רוויניה בראשית שנות ה-20' של המאה ה-20 וב-1924 הופיעה באופרה של הוואנה כדזדמונה באותלו של ורדי, עם ג'ובאני מרטינלי בתפקיד הראשי.
עבודתה כמורה לפיתוח קול ושלהי חייה

ב-1927 פרשה פיציו מן הבימה לאחר התמוטטות עצבים. זמן מה עסקה בכתיבה ופרסמה כמה סיפורים קצרים. ב-1929 החלה ללמד שירה בשיעורים פרטיים בניו יורק והמשיכה בכך עד מותה, תחילה בשיקגו ואחר בלוס אנג'לס.
אנה פיציו מתה ב-22 באפריל 1967 בהוליווד, בת 80, לאחר נפילה במדרגות.
אם תעזבי אותי

| --- | --- |
 סינגל בביצוע קובי אוז
 מתוך האלבום דמעות וים
 יצא לאור:  מאי 2004
 שפה:  עברית 
 אורך:  3:38
 חברת תקליטים:  הליקון
 כתיבה:  קובי אוז
 לחן:  קובי אוז
 
"אם תעזבי אותי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי קובי אוז. את השיר הוציאה במאי 2004 לאור חברת התקליטים הליקון, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום האולפן השני שלו, דמעות וים.
על השיר

"אם תעזבי אותי" נכתב והולחן על ידי אוז לבדו. לא הופק עברו וידאו קליפ רשמי, אולם ב-15 בנובמבר 2012 הועלה אודיו שלו לערוץ היוטיוב של MUSIC 972. נכון לאוקטובר 2023 עומד מונה הצפיות של הסרטון על 3.5 אלף.
ב-2 במאי הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'. בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-17. ב-30 במאי עלה לשיאו במקום העשירי, שם שהה שבוע אחד. לבסוף, ב-4 ביולי יצא מטבלת הדירוג לאחר שמונה שבועות צעידה רצופה.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2004)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2004)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2004)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2004)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  ישראל | מדיה פורסט ישראל | – |  |
|  ישראל | רשת ג' | 10 |  |
הערות שוליים

↑  Kobi Oz – דמעות וים, דיסקוגס
↑  קובי אוז אם תעזבי אותי, יוטיוב
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 2 במאי 2004. פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 9 במאי 2004. פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 30 במאי 2004. פזמונט
↑  המצעד השבועי של רשת ג' מתאריך 4 ביולי 2004. פזמונט
| קובי אוז |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | שירים לעיר אפזוס מאת קובי אוז • דמעות וים • מזמורי נבוכים • מזמורים נוספים • חלום עקבותיך |  |
| סינגלים | "אם תעזבי אותי" • "למה את דואגת" • "זיכרונות" • "אלוהי" • "חמש לפנות בוקר" |  |
| ערכים קשורים | טיפקס |  |
אמה עברייה

ביהדות, אָמה עברייה היא נערה יהודייה שנמכרה לשפחה על ידי אביה. בתורה נאמרו לגביה דינים מיוחדים לעניין דרך העסקתה וחיובים שונים של האדון כלפיה. בדומה לעבד עברי, גם האמה העבריה אינה מכורה ממש, אלא רק עבודתה ('מעשה ידיה') מכורה לאדון.
דיני האמה העברייה מובאים בפרשת משפטים שבספר שמות, וכן בפרשת ראה שספר דברים. בנוסף, בספר ויקרא, דנה התורה בדיני עבד עברי שונים, אשר חלים גם על אמה עברייה.
קניית אמה עברייה

לפי התורה, אישה אינה יכולה למכור את עצמה לשפחה, ואף בית הדין אינו רשאי למוכרה בעקבות גנבה. (בניגוד לאיש שגנב, שבית הדין יכול למוכרו לעבד עברי על מנת לשלם את הגנבה).
האפשרות היחידה שתיווצר אמה עבריה היא אם כן, כאשר אביה נקלע לבעיות כלכליות, ואינו מסוגל לפרנס את עצמו ואת משפחתו. התורה איננה מעודדת מצב זה, ומעדיפה שאדם ימכור את עצמו לעבד מאשר ימכור את בתו, וכן מחייבת את האב לפדות את בתו ברגע שתהיה לו אפשרות. האב יכול למכור את בתו כל זמן שהיא קטנה, אך כאשר הבת מגיעה לגיל נערות פוקעת מהאב אפשרות המכירה באופן מוחלט.
מהות המכירה

כדינו של עבד עברי, גם אמה עברייה אינה נמכרת בפועל, אלא רק עבודתה נמכרת לאדון. מאחר שלפי התורה הזכויות על עבודתה של הבת לפני בגרותה שייכות לאביה, הוא יכול למכור זכות זאת לאדם אחר.
קיימת אופציה שבה הנערה מקבלת מעמד של נשואה לאדון או לבנו, דבר המתבצע פורמלית על ידי הפיכת כסף המכירה לכסף קידושין. אופציה זו נקראת בתורה "ייעוד", והיא נעשית על ידי אמירה בלבד של האדון, בהסכמתה של הנערה. לאחר מכן הנערה נחשבת לאשתו החוקית לכל דבר, והאדון או בנו חייבים כלפיה את כל החובות שאיש חייב כלפי אשתו הנשואה, הנקראים בתורה "שאר כסות ועונה". התורה מעדיפה אפשרות זו, מאחר שכך האמה נמצאת בעצם בבית בעלה/חמיה לעתיד, והיחס אליה יהיה משפחתי ולא כספי בלבד.
ייעוד

'ייעוד' היא מצווה המוטלת על האדון, שמשמעותה כי מי שברשותו אמה עבריה, מוטלת עליו מצווה להתחתן עימה או לחתנה עם בנו, על ידי שמייעדה ומייחדה לאישות, ובכך, המעות הראשונות שנתן לאביה כדי לקנותה לשפחה – נהפכים למפרע למעות קידושין.
לפי דעתו של רבי יוסי ברבי יהודה, הקידושין נעשים בחוב המעות שנותר מתוך המעות הראשונות, המחייב אותה להשלים את העבודה שנתן לאביה, ולכן דווקא אם מתוך שש השנים שנמכרה נותר זמן עבודה השווה פרוטה, היא מקודשת.
לפי דעתם של שאר חכמים, המעות הראשונות נהפכות למפרע למעות קידושין, ולכן אם הלך האב וקידש את בתו לאחר שמכר אותה לאמה עבריה, יכול עדיין האדון לקיים בה את מצוות ייעוד, שכן בכך הוא מברר למפרע שהמעות הראשונות ניתנו לקידושין על ידו, ולא יכול היה השני לקדשה. בגמרא גם ישנה דעה אחרת, האומרת כי למרות זאת יש צורך שיישאר בזמן שנשאר עליה לעבוד, שווי של שווה פרוטה, שכן נלמד מהפסוק "והפדה".
הייעוד חל על ידי שאומר לה בפני שנים הרי את מקודשת לי, והחל מהייעוד, היא נעשית אשתו לכל דבר ועליו להתנהג עימה כאשה ולא כעובדת.
התורה דורשת שאמה עבריה תמכר רק למי שיכול לקיים בה את מצוות ייעוד; הוא – או לחלופין בנו, ולכן אינו יכול למוכרה למי שאינה יכול להנשא עמו, כמו לבנו (שהוא אחיה) שאינו יכול להנשא עימה, לא הוא שהוא אחיה ולא בנו שהיא אחות אביו. אך דין זה תקף רק באופן שאין קרובים אלו יכולים להנשא עימה בשום אופן, וגם אם קידשו אותה אין חלים עליה קידושין. לעומת זאת, מותר למוכרה למי שהיא יכולה להנשא עמו באיסור, כמו אלמנה לכוהן גדול, שהאיסור הוא איסור לאו ולא איסור כרת, וכאשר הוא מקדש אותה תופסין הקידושין וחלין עליה.