stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הסאגה על בני אינגלינג
תקציר

אודין הוא השליט של אסגארד. משם הוא מנהל ושולח משלחות צבאיות לכל חלקי העולם. יש לו את הסגולה שלעולם הוא לא מפסיד בקרב (קטע 2). כשהוא נעדר, שני אחיו, וילי ו-וה, שולטים באסאלנד (Ásaland) מאסגרר (Ásgarðr).
על גבול שוודיה יש רכס הרים שכיוונו מצפון-מזרח לדרום-מערב. דרומית לו ארצות הטורקים, שם היה לאודין רכוש; לפיכך, ההרים חייבים להיות הרי הקווקז. בצפון נמצאים הגבעות הבלתי ראויות למגורים, שחייבים להיות אזור הטונדרה / טייגה. ככל הנראה, הוויקינגים לא נתקלו בהרי אורל או בעמי האזור. סנורי לא כולל שום ידיעה עליהם.
אין שום אזכור לטרויה, שלא הייתה רחוקה מקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית ומבחינה צבאית מחוץ להישג ידם של הוויקינגים. סנורי הבין שטרויה לא יכולה להיות אסגארת, והסיבה היא שמעמדם של האסיר באסאלנד היה מעורער בגלל הפעילות הצבאית של הרומאים; כלומר של האימפריה הביזנטית.
כתוצאה מכך הוביל אודין חלק מהאסיר צפונה וחיפש אדמות חדשות להתיישב בהן. הם השתמשו בדרך הוויקינגית במעלה הדון והוולגה דרך גרדאריקי (אנ'), הכינוי של הוויקינגים לרוס של קייב. משם הם המשיכו לסקסלנד (Saxland, גרמניה) ולארצות של המלך גילפי (אנ') בסקנדינביה (קטע 5). הנוף ההיסטורי הוא בעיקר פנטסטי. הגרמנים היו בגרמניה ובסקנדינביה במהלך אזכורם המוקדם ביותר בספרות הרומית, הרבה לפני שהרומאים בכלל כבשו את איטליה. עד כמה התיאור של סנורי הוא יצירה פואטית נותר בלתי ברור.
הודח מתפקידו כמלך האלים, אודין הופך לקוסם גדול בסאגה על בני אינגלינג. הוא יכול לשנות צורה, מדבר רק בפסוקים ומשקר כל כך טוב שכל מה שהוא אומר נראה נכון. הוא מכה אויבים וכשאנשיו נלחמים הם משתוללים ולא ניתן לפגוע בהם. יש לו ספינה שניתן לגלגל כמו מפת שולחן כאשר לא משתמשים בה, הוא מסתמך על שני עורבים מדברים כדי לאסוף מודיעין, והוא מתייעץ עם ראשו המדבר של מימיר לקבל עצות (הוא נושא אותו זמן רב כשהוא מנותק מגופו) (קטע 7).
כאדם אודין מתמודד עם הצורך למות. גופתו נשרפת ונכסיו נשרפים איתו כדי שיוכל לעלות אל - לאן? אם אסגארד הוא מקום ארצי, לא שם. סנורי אומר בהתחלה שמדובר בוולהאלה, ואז מוסיף: "השוודים האמינו עכשיו שהוא הלך לאסאגרת הישנה ויחיה שם לנצח" (קטע 10).
הכה בחפרפרת

| --- | --- |

 כללי
 תאריך הוצאה:  1975 
 סוגה:  משחק ארקייד
 ארץ מקור:  יפן 
 דרישות תוכנה
 מצבי משחק:  משחק וידאו למשתתף יחיד 
 פלטפורמות:  Nintendo DS 
 
ילד משחק את המשחק ביפן.
גרסה של המשחק בהאינאן, סין.
הכה בחפרפרת הוא משחק ארקייד וקרנבל פופולרי, הידוע במקור בשם מונגורה טאי (ביפנית: モグラ退治). מטרתו של המשחק הוא להכות, בשימוש פטיש צעצוע, בחפרפרות צבעוניות.
היסטוריה

המשחק הומצא לראשונה ב-1975, על ידי קאזו ימבדה, בהתבסס על סקיצות שיצר שנה קודם לכן. חברת משחקי הקרנבל, TOGO, הוציאה אותו בשם מונגורה טאי למשחקיות וידאו יפניות ב-1975. ב-1977, Bandai יצרה גרסה דומה למשחק המקורי. המשחק נהיה פופולרי ביפן, והיה משחק הארקייד האלקטרו-המכני הרווחי השני ביותר ב-1976 וב-1977. בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, מרכזי ארקייד ביפן החלו להיות מוצפים במשחקי הכה בחפרפרת, שבהם שחקנים השתמשו בפטיש בשביל לפגוע בחפרפרות מפלסטיק שבקעו מהמכונה.
בנובמבר 1976, המשחק הופיע בתערוכת האיגוד הבין-לאומי לפארקי שעשועים ואטרקציות (IAAPA). המשחק משך תשומת לב מצד הנוכחים, מפני שהיה המשחק הראשון שהשתמש בפטיש. משחק דומה, שפותח על ידי ג'רלד דנטון ודוני אנדרסון, יצא ב-1977.
גרסה נוספת של המשחק, שעצוב על ידי יוקיו אישיקווה, יצאה על ידי Namco ביפן באפריל 1981. הגרסה הזו של המשחק הופיעה באירופה ובארצות הברית ב-1982.
הערות שוליים

1 2  "もぐら叩きを作った男" [The man who made Whac-A-Mole] (ביפנית). אורכב מ-המקור ב-2014-11-13. נבדק ב-2021-05-14.
↑  "70s Amusement Machine History" (PDF). Japan Amusement Machine and Marketing Association (JAMMA) (ביפנית). אורכב מ-המקור (PDF) ב-2014-09-11. נבדק ב-14 במאי 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Namco Elemecha Daihyakka booklet. Japan: Victor Entertainment. 24 ביולי 1996. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "An Oral History of Whac-a-Mole". MEL Magazine. 6 במרץ 2020. ארכיון מ-2021-08-13. נבדק ב-16 במאי 2021. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Joint Venture by Namco and Togo Japan" (PDF). Japan: Amusement Press. Game Machine. 1 ביוני 1987. p. 22. אורכב מ-המקור (PDF) ב-16 ביוני 2020. נבדק ב-30 ביוני 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "『ワニワニパニック』開発者からグループ会長にまで上り詰めた男が語る、ナムコ激動の40年。創業者・中村雅哉との思い出、バンダイ経営統合の舞台裏【バンダイナムコ前会長・石川祝男インタビュー：ゲームの企画書】". Den Famicogamer. 14 בספטמבר 2018. אורכב מ-המקור ב-14 בינואר 2020. נבדק ב-19 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "おかし大作戦 (1981)" (ביפנית). Bandai Namco Entertainment. 2005. אורכב מ-המקור ב-8 בספטמבר 2019. נבדק ב-19 בפברואר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sweet Licks". No. 29. United Kingdom: EMAP. Advanced Computer Entertainment. בפברואר 1990. p. 23. נבדק ב-18 בפברואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Manufacturers Equipment. Cash Box. 20 בנובמבר 1982. p. 63. נבדק ב-18 בפברואר 2020. {{cite book}}:  (עזרה)
המלך צ'ארלס השלישי (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  המלך צ'ארלס השלישי (מחזה) 
 בימוי:  רופרט גולד 
 תסריט:  מייק ברטלט
 שחקנים ראשיים:  טים פיגוט-סמית (צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת) Katie Brayben (דיאנה, נסיכת ויילס) שרלוט ריילי (קתרין, דוכסית קיימברידג') Margot Leicester (קמילה, מלכת הממלכה המאוחדת) Richard Goulding (הנסיך הארי, דוכס סאסקס) אוליבר כריס (הנסיך ויליאם, דוכס קיימברידג') רופרט ונסיטרט טים מקמולן ג'ון שרפנל אדם ג'יימס Priyanga Burford איאן רדפורד מקס בנט Nyasha Hatendi 
 מוזיקה:  ג'וזלין פוק 
 מדינה:  בריטניה בריטניה
 חברה מפיצה:  BBC 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  10 במאי 2017
 משך הקרנה:  88 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  דרמה
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
המלך צ'ארלס השלישי (King Charles III) הוא סרט טלוויזיה בריטי מאת מייק ברטלט ששודר ברשת BBC Two של תאגיד השידור הבריטי ב-2017. העלילה, הכתובה בחרוז שחור ויונקת מהמסורת השייקספירית, עוסקת בקורות מלכותו העתידית של צ'ארלס השלישי (שבאותה עת היה נסיך ווילס ויורש העצר). הסרט מבוסס על מחזה באותו שם. את הסרט ביים רופרט גולד וכיכב בו בתפקיד צ’ארלס השחקן טים פירוט-סמית', שהלך לעולמו חודש לפני שידור הסרט.
הסרט שודר בבריטניה ובארצות הברית במאי 2017 והיה מועמד לשתי קטגוריות בפרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה 2018: דרמת יחיד הטובה ביותר והשחקן הטוב ביותר לפיגוט-סמית'.
בשידור הבכורה ב-10 במאי 2017, צפו 1.8 מיליון בני אדם לפי אומדני המדרוג. השידור בטלוויזיה עורר מחאה על הצגה פוגענית של בית המלוכה, בייחוד על כך שנאמר שהנסיך הארי הוא למעשה בנו של ג'יימס יואיט, מאהבה של הנסיכה דיאנה.
שחקנים ודמויות > המשפחה המלכותית

טים פיגוט-סמית' - המלך צ’ארלס השלישי
אוליבר כריס - ויליאם, נסיך ווילס
ריצ'רד גולדינג - הנסיך הארי
שרלוט ריילי - קתרין, נסיכת ווילס
מרגו לסטר - המלכה הרעיה קמילה
קייטי ברייבן - רוחה של דיאנה, נסיכת ויילס
שחקנים ודמויות > מדינאים ואישי ציבור

אדם ג'יימס - ראש הממשלה טריסטן אוונס
פריאנגה בופורד - גברת סטיבנס, מנהיגת האופוזיציה
איאן רדפורד - דאגלס רו, יושב ראש בית הנבחרים
ג'ון שארפנל - הארכיבישוף של קנטרברי
רופרט ונסיטארט - אדון מת'יו, גנרל בצבא הבריטי
שחקנים ודמויות > אחרים

טים מק'מלאן - ג'יימס ריס, יועץ העיתונות של ארמון בקינגהאם
תמרה לורנס - ג'סיקה אדוורדס, חברתו הרפובליקנית של הנסיך הארי
מקס בנט - קוטסי, חבר של הארי שמכיר אותו לג'ס
פארת' תאקראר - ספנסר, חבר של הנסיך הארי
תום מותרסדייל - בוב, חבר של ג'ס המתנגד למוסד המלוכה
ניאשה הטנדי - פול, בעלים של מסעדת טייקאוויי
ביקורת

הקרנת הסרט בגוף השידור הלאומי הבריטי הייתה שנויה במחלוקת. ה-Mail on Sunday פרסם טענות של רוזה מונקטון, חברה קרובה של דיאנה, הנסיכה מוויילס, לפיהן ה-BBC משדר שמועות חסרות אחריות בנוגע לאבהותו של הנסיך הארי. עם זאת, קייט מאלטבי, שכתבה ב"פייננשל טיימס", הגנה על הסרט. חבר הפרלמנט, אנדרו ברידג'ן, אמר ל-The Mail on Sunday שזה "מצער שה-BBC יבקש לקדם את פיילוט הפנטזיה הזה, שלהרבה משלמי דמי רישיונות שידור יראו שהיא לא נעימה ושאני מאמין שהיא מבזה ומערערת את משפחת המלוכה שלנו." באופן דומה. שר ההגנה לשעבר, סר ג'רלד הווארת', אמר ל"דיילי טלגרף": "זה חסר רגישות במיוחד עבור ארגון שכל כך אכול בפוליטיקלי קורקט. זה פינוק טהור של ה-BBC להריץ מחזה שמציג את פטירתו של הריבון ומייחס לו חבר פופולרי במשפחת המלוכה [הנסיכה קתרין] מניעים בסיסיים."
ג'ון וויטינגדייל, שר התרבות לשעבר, הגן בפומבי על הסרט, וכתב ב"דיילי טלגרף": "אם ה-BBC הזמין הפקה של מחזה הגון, איך אפשר להתנגד לכך? דרמה באיכות גבוהה היא בלב שיאות השידור הציבורי...כמה מהקולגות שלי נהיו היסטריים בגלל דברים כאלה. אני לא חושב שהמלכה נעלבה ולו במעט."
בביקורת של ה"דיילי טלגרף", ג'ספר ריס העניק חמישה כוכבים, וכינה את הסרט "הנאה טלוויזיונית טהורה", והוסיף כי, "בהופעה מתנשאת, פיגוט-סמית', שנפטר בחודש שעבר, הציע ייסורי מצפון בלתי נסבלים". ריס סיכם באומרו, "האוזן הגמישה לעילא של בארטלט סיננה את הסיפור דרך פסוקים ריקים ניתנים לעיכול המשלבים בין דיבור גבוה ושיחת רחוב. אולי הדרמה המלכותית הזו, שאי אפשר לפספס, תשלח קהלים חדשים בחזרה למקור למפגשים משמעותיים עם ליר, ליידי M, ברוטוס, הנסיך האל ואחרים."
ב"גרדיאן", מארק לוסון החל את סקירתו בכך שציין כי, "כמה סיקורים עיתונאים לקראת הקרנת ה-BBC2 של המלך צ'ארלס השלישי - דרמה המדמיינת שלטון קצר וקטסטרופלי עבור נסיך וויילס הנוכחי - עשה את הרושם ש... מנכ"ל ה-BBC, צריך להיעצר במצודת לונדון בהמתנה להוצאה להורג בגין בגידה", אך קבע במקום זאת כי "נראה שהזימון שהוא יקבל הוא לטקס פרסי הטלוויזיה של BAFTA בשנה הבאה, שם ה-BBC בוודאי יזכה לכבוד אחת מהפקות הדרמה הנועזות ביותר שלה". לוסון מצא ש"ההופעה של פיגוט-סמית' והתסריט של ברטלט נמנעים מכל זכר לקטנוניות, למזג ולפינוק העצמי שמיוחסים לצ'ארלס על ידי ביוגרפים... 'מה אני?', שואל צ'ארלס, שורה שפיגוט-סמית', עם אנחה מיוסרת, קורעת לב קיומית כמו "להיות או לא להיות" של המלט". לוסון סיים את סקירתו בכך שהודה ש"המלך צ'ארלס השלישי, בטלוויזיה, הוא שני דברים שונים: זעם עבור אלה שמאמינים שתמיד יש לכבד את המלוכה, במיוחד על ידי ה-BBC, אבל גם דרמה עם איכות המשחק הגבוהה ביותר, כתיבה וצילומים. באופן מוזר, גרסאות אלה מתקיימות לפעמים במקביל: עיתון שהעמוד הראשון שלו התרעם נגד ה-BBC בגלל החקירה בדנ"א של הנסיך הארי העניק למחזה תצוגה מקדימה של חמישה כוכבים במדריכי הטלוויזיה באותו יום".
לאחר הקרנת הבכורה, ה"דיילי אקספרס", הניו יורק טיימס והטלגרף בלפסט משכו את תשומת הלב למספר תגובות אוהדות של צופים, כולל דרישות לפיגוט-סמית' לקבל פרס BAFTA לאחר מותו.
שידור ה-BBC משך קהל של 1.8 מיליון צופים בשידור הבכורה, לפני שהוא התווסף לשירות הסטרימינג של ה-BBC.
הערות שוליים

↑  BBC2’s King Charles III pulls in 1.8 million viewers,‏ 11 במאי 2017.
הנאורות הסקוטית

אדם סמית ודייוויד יום בגלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד
הנאורות הסקוטית הייתה תקופה במהלך המאה ה-18 שבה נוצר שטף של הישגים אינטלקטואלים ומדעיים בסקוטלנד. עד שנת 1750, הסקוטים היו בין העמים המשכילים ביותר באירופה ושיעור בעלי ההשכלה עמד על כ-75%.
באמצם את הגישה הדוגלת בהומניזם ורציונליזם שרווחה באותה התקופה באירופה, מובילי התנועה הסקוטית שמו דגש על החשיבות של פעולות מבוססות סיבה ודחייתן של פעולות שלא ניתן להצדיקן על ידי סיבה הגיונית. בבסיס רעיונם, עמדה האמונה האופטימית ביכולת של האדם להשפיע לטובה על העולם, תוך כדי הנחיה של סיבה.
ניתן לאפיין את הנאורות הסקוטית בדבקותה באמפיריציזם נוקשה ובתכליתיות שנבעה מהישגיה המדעים, לטובת הפרט והכלל. בין התחומים שבלטו בתקופה: פילוסופיה, כלכלה, הנדסה, אדריכלות, רפואה, גאולוגיה, חוק ומשפט, חקלאות, כימיה וסוציולוגיה.
התנועה השפיעה הרבה מעבר לסקוטלנד עצמה, לא רק בשל הכבוד וההערכה לה זכו הישגיה המדעים באותה תקופה באירופה, אלא גם בשל תחילת הגלות הסקוטית באותה תקופה, והמעבר לעולם החדש - אמריקה. והשפעת משכילים כמו ג'יימס ואט, ויליאם סימינגטון, ויליאם תומסון וג'יימס קלרק מקסוול הייתה משמעותית מאוד למהפכה התעשייתית הראשונה והשנייה והתפתחות מנועי הקיטור והחשמל במאה ה-19 .
יש הרואים בעידן הנאורות גורם משפיע על רבים מהמשכילים הסקוטים; פילוסופים כמו אדם סמית ודייוויד יום שעסקו בנושאים כלכליים ופוליטיים ותמכו ברציונליזם ואמפיריציזם בשיטות חשיבתם ופיתוח התאוריות שלהם.
רקע

בתקופה שלאחר חוקי האיחוד של 1707, השתנה ללא היכר מעמדה של סקוטלנד בעולם. אמנם כבר לאחר הרפורמה הגדולה באמצע המאה ה-16 (היפרדות סקוטלנד מהותיקן), מרצים ואנשי אקדמיה סקוטים רבים החזיקו במשרות בערים הראשיות של אירופה, אך עם לידתו של האיחוד, והפצעתה של אימפריה בריטית חדשה, הוחייתה המחשבה הפילוסופית בסקוטלנד במגוון נדיר של דעות ותחומים.
סקוטלנד, שהייתה ככל הנראה המדינה העניה ביותר במערב אירופה בשנת 1707, נהפכה לחלק אינטגרלי מממלכת בריטניה והחלה תוך זמן קצר ליהנות מפירות השוק החופשי.
עם התפתחות המחשבה והמדינה הסקוטית, וביחד עם חיזוק הקשרים המסורתיים עם צרפת, הפליאו הסקוטים לפתח גישה ייחודית של הומניזם פרקטי אשר עקרונותיו אומצו על ידי אבותיה-המייסדים של ארצות הברית, כמו גם מדינות אירופאיות ובראשן צרפת.
מוכר הציטוט של הפילוסוף והסופר הצרפתי וולטר: ”לסקוטלנד אנו מפנים מבטינו בעבור כל רעיונות הציוויליזציה”.
מדע ואמפיריציזם

הפילוסוף הבולט הראשון של הנאורות הסקוטית היה פרנסיס האצ'סון (Francis Hutcheson), שכיהן בין השנים 1729–1746 כאחראי על לימודי הפילוסופיה באוניברסיטת גלאזגו. האצ'סון היה מורהו של אדם סמית, ותמך בדייוויד יום בראשית דרכו. הוא היה אמפיריציסט אדוק ופיתח חשד לגבי טענות מטאפיזיות שלא התבססו על צפייה או ניסיון. האצ'סון היה פילוסוף של מוסר שתמך בגישה התועלתנית.
רבים מן היסודות המרכיבים את השיטה המדעית המודרנית (טבעה של הידיעה, ראיה\הוכחה, ניסיון\תצפית ועקרון הסיבה-תוצאה), כמו גם רבות מן ההנחות לגבי מערכת-היחסים בין דת ומדע, פותחו על ידי הפילוסוף הידוע דייוויד יום. כמו סקוטים מלומדים רבים, יום העריץ את המדע החדש של אישים כמו: קופרניקוס, פרנסיס בייקון, גלילאו גליליי, קפלר, בויל וניוטון. הוא תמך במתודה המדעית של ביצוע ניסויים ואמפיריציזם, ותעב אמונות טפלות שלא מתבססות על הוכחה.
הפילוסוף-כלכלן אדם סמית אחראי למסמך הראשון שעוסק בהיבטים של כלכלה מודרנית. חיבורו המפורסם, עושר האומות, שיצא לאור בשנת 1776, השפיע רבות ובאופן כמעט מיידי על מדיניות כלכלת בריטניה, ולאחר מכן גם על ארצות הברית (ששנת עצמאותה 1776). ספרו משמש עד היום מוקד לדיונים בנושא גלובליזציה, התאגדויות, מדיניות מכס ושוק חופשי.
למרות שמקובל לחשוב ששיאה של התנועה הגיע בסוף המאה ה-18, ניכרה גם תרומתם הבולטת של מדענים סקוטים (ורעיונותיהם) במהלך המאה ה-19, ביניהם:  ג'יימס האטון (אבי הגאולוגיה המודרנית), וולטר סקוט (משורר וסופר), ג'יימס קלרק מקסוול (פיזיקאי), ויליאם מרדוך (ממציא ומהנדס), ויליאם תומסון (פיזיקאי ומתמטיקאי), ג'יימס ואט (מהנדס וממציא) ועוד רבים אחרים.
ראו גם

עידן הנאורות
מידות טובות
רוברט ברנס
תומאס ריד
החי בארצות הברית

עיטם לבן ראש במרילנד. העיטם הוא הציפור הלאומית של ארצות הברית והוא מצוי בכל המדינות היבשתיות בה.
ביזון אמריקאי – חיית הבר הגדולה במדינה ויכולה להגיע לגובה 2 מטרים בכתפיו ולמשקל של 1 טון.
אליגטור אמריקאי בביצת האוורגליידס. האליגטור הוא אחד הזוחלים הגדולים בארצות הברית והוא מצוי בשמונה מהמדינות הדרומיות-מזרחיות.
נקבת אייל צפון עם גורה בפארק הלאומי דנאלי באלסקה.
כלב ים נזירי הוואי נח על חופי הוואי.
הפאונה של ארצות הברית כוללת מגוון מינים בעלי חיים ילידים החיים לאורך 48 מדינות סמוכות בנוסף להוואי, אלסקה והטריטוריות של ארצות הברית, המופרדות משאר המדינות. הרבה מהחיות בה הן אנדמיות לאזורים קטנים או מקיפים. לעומתן מינים רבים חיים לאורך כל מדינות היבשת הרציפות וחלקם אף התרגלו לחיים לצד האדם.
ישנם ע"פ הערכות מעל 295 מיני דו-חיים, 311 זוחלים, 432 יונקים, 800 מיני עופות מקומיים,
1,154 דגים ומעל 100,000 חרקים ידועים. מינים אלה חיים בין אזורי הקטבים, דרך הפרריה של מרכז ארצות הברית ועד לדרום המדברי או לביצות של פלורידה.
עקב המגוון הגדול הקיים בה, הוקמו בארצות הברית פארקים לאומיים רבים, כולל הפארק הלאומי הראשון בעולם – ילוסטון בויומינג שהוקם ב-1872. בשנת 2013, היו בארצות הברית מעל 6,770 פארקים לאומיים ואזורים מוגנים, שכללו יחד יותר מ-1,006,619 מ"ר.
המדינות הרציפות

בתוך 48 המדינות הרציפות של ארצות הברית מצויים מרבית החיות והפארקים. לאורך מערב ארצות הברית ישנם שטחים גדולים פתוחים בין רכס קסקייד בו ריכוז קרחונים עתיקים מאוד ועד למדבר האגן הגדול הכולל את האזורים החמים והיבשים במדינה. לצידם ישנם חיים של אזורים ממוזגים ביערות, ערבות נמוכות ובקרבת החוף המערבי ישנם גם יערות סקויות. ישנה פאונה ייחודית באיי התעלה שלחופי קליפורניה.
במרכז ארצות הברית ישנן ערבות עשב רחבות מרעה כמו הפרריות של המישורים הגדולים, בהן נמצאות לעיתים קרובות מחילות של נובחניות. האקלים צחיח והעונות קיצוניות. הצמחייה שופעת יותר למורדות הרי הרוקי.
במזרח ארצות הברית האקלים לח יחסית מהחוף המזרחי עד למורדות הרי האפלצ'ים והוא מכיל יערות וביצות רבות. ככל שמדרימים נפוצות יותר חיות המתאימות לאקלימים חמימים וביצתיים.
בדרום ארצות הברית האקלים לח ושופע מדרום האפלצ'ים עד המיסיסיפי והוא הולך ומתייבש ככל שמתרחקים מהחוף. לאורך פלורידה יש ביצות גדולות כמו האוורגליידס אך גם ביצות מלח ואף מדבריות. לאורך חופי פלורידה מצויים בעלי חיים רבים.
המדינות הרציפות > החי במדינות הרציפות

בין היונקים ישנם ביזון אמריקאי, אייל קנדי, אייל פרדי, אייל קורא, אנטילוקפרה וכבש גדול קרניים החיים בערבות וטורפים כמו הזאב, הקויוט, דוב גריזלי, דוב שחור אמריקאי, פומה, שונרים, גירית אמריקאית, לוטרות, שועלים, בואשיים ודביבון כשטורפים ימיים נפוצים לאורך החופים. מכרסמים כמו מרמיטה, נובחנית ועוד סנאיים, ירבועניים, סמרן מקריס, בונה קנדי והאונדטרה. ישנם מספר ארנביים ואוכלי חרקים כמו חפרפרת ככובת אף או חדף קצר-זנב אמריקני. מספר יונקים אנדמיים לאמריקה כוללים את אופוסום וירגיניה, תחש נהרות קריבי וארמדיל טאטו.
מהעופות ישנם עופות רבים שחלקם חולפים לאורך כל 48 המדינות, כמו עיטם לבן ראש שהוא הציפור הלאומית של ארצות הברית. עקב אדום-זנב מעופף לאורך כל המדינה היבשתית והוא הנפוץ בדורסים שבה, לעומתו הקונדור הקליפורני אנדמי לקליפורניה ומצוי בסכנת הכחדה גדולה.
מבין הזוחלים מצוי אליגטור אמריקאי, החי בשמונה מדינות דרומיות ונדיר יותר תנין אמריקאי. מספר רב של צבים, לרבות צבי ים, צבי יבשה, צבים ביצתיים, צבים מבאישים וצבים נשכניים חיים לאורך המדינות הדרומיות והמזרחיות, לטאות רבות כולל ההלודרמה הארסית ונחשים כמו נחש גופר, מוקסין המים, עכסנים ונחש בירית.
מבין הדו-חיים כמו סלמנדרת ענק אמריקאית, צפרדע שור אמריקאית, צפרדע העץ ומיני חפריתיים אמריקאים.
מבין דגי הנהרות במדינה ישנם מיני קרפיוניים שונים, שפמנונאים כמו שפמנון כחול, חדקניים שונים, סלמוניים וחמנוניים. לאורך החופים ישנה פאונה ימית שופעת בייחוד לאורך כרי הקלפ או לאורך החופים החמימים. בכמה אזורים ישנו דיג עשיר עקב פוריות הדגים.
החי באלסקה

באלסקה ישנו אקלים קר ובצפונה קוטבי והיא נחשבת ל"אזור הספר האחרון" לבעלי חיים ולאדם, כשמינים המצויים בסכנה בשאר המדינות משגשגים לעיתים באלסקה. באלסקה ישנם יערות עבותים, ערבות עשב, טונדרה, הרים וקרחונים רחבים.
בשטחי הקרח נראים דוב קוטב, ניבתן וכלבי ים וכן נראים כבש מושק, שועל שלג, זאבים, גרגרן, דוב קודיאק, דוב שחור, שונר קנדי, אייל קורא, אייל צפון, ארנבת שלג, בונים ולמינג. מבין העופות נראים מושבות רבות של עיטמים, עופות יער וחופמיים נודדים. בים נראים גם לווייתנים גדולים.
לאורך האיים האלאוטיים ישנן מושבות צפופות של עופות ים כמו תוכי ים ואלקיים.
החי בהוואי

הוואי היא ארכיפלג באוקיינוס השקט ופדרציית האי היחידה בארצות הברית והחי בה שונה משאר המדינה, כשמעל 90% מהמינים אנדמיים. התנאים בהוואי טרופיים ולחים וישנם הרי געש פעילים.
רוב החיות כוללות עופות כמו פרושי הוואי וברנטה הוואית כשמספר קטן של יונקים כמו נשפון כפור מאפיר וכלב ים נזירי הוואי התיישבו באי. עם זאת ישנם מינים פולשים רבים שהובאו לאיים והם פוגעים בחיות האנדמיות, מה שגרם להרבה מהן ובעיקר לעופות להיכחד. ישנם גם מספר זוחלים ולחופים עולים צבי ים המטילים ביצים.
במים שסביב הוואי ישנן שוניות אלמוגים גדולות המכילות למעלה מ-5,000 מינים ש-25% מהם אנדמיים לארכיפלג.
ראו גם

החי בקנדה
הערות שוליים

↑  Number of Native Species in United States
הפיכת 1964 (ברזיל)

הפיכת 1964 בברזיל הייתה הפיכה צבאית שהתרחשה בברזיל ב-1964.
ההפיכה התרחשה ב-31 במרץ 1964, ובמהלכה הופל הנשיא הפופוליסט ז'ואאו גולאר (João Goulart) מהרפובליקה החדשה (או השנייה). ההפיכה הונעה בידי אזרחים אשר חששו כי הנשיא גולאר משמש כבובה של גיסו אשר נמנה עם השמאל הרדיקלי, לאונל בריזולה (Leonel Brizola).
הצבא האשים את גולאר באינפלציה הגבוהה שהחלה בתקופת קודמו בתפקיד, ובכך שתוכניתו לחלק את העושר על מנת לשים קץ למשבר הכלכלי במדינה הייתה חלק מתוכנית קומוניסטית לבצר את מעמדו כדיקטטור. כמו כן, חברי קונגרס רבים התרעמו על אובדן כוחם ועל הלחץ שהופעל עליהם בידי הנשיא.
גולאר נמלט לריו גראנדה דו סול, משם ניסה להתמודד עם ההפיכה. אולם תוך זמן קצר הודח מתפקידו בידי הסנטור Auro de Moura Andrade והוגלה לאורוגוואי.
ההפיכה הצבאית לא הייתה אלימה, אבל כתוצאה מההפיכה כוננה בברזיל דיקטטורה צבאית שנמשכה כמעט 21 שנה, והייתה אחד המשטרים האלימים ביותר ביבשת. במסגרת הדיכוי בוטלו זכויות וחירויות רבות של העם הברזילאי. המפלגות הרבות בברזיל הוחלפו בשתיים, מפלגת הצבא - "מפלגת חידוש הברית הלאומית" ומפלגת האופוזיציה "התנועה הדמוקרטית הברזילאית". השלטון הצבאי לא בחל באמצעים להבטיח את מעמדו ובין היתר נהג להעלים, לענות ולהגלות פוליטיקאים, סטודנטים, סופרים, זמרים, ציירים, יוצרי סרטים ואמנים אחרים. בין קורבנות המשטר נמנים פאולו פריירה, קייטנו ולוסו, שיקו בוארקי ופעיל השמאל קרלוס מריגלה. הנשיאה לשעבר דילמה רוסף לקחה חלק בתנועת ההתנגדות למשטר, נכלאה בידי המשטר ועונתה במשך יותר משלוש שנים.
חוק מספר 5 קיבע בברזיל שלטון דיקטטורי שבו הקונגרס הוחלש אבל המשיך לפעול. הגנרלים אשר הנהיגו את ברזיל נבחרו בקונגרס מדי מספר שנים. החוק קבע כמטרה סופית להחזיר את השלטון במדינה לאזרחים אולם רק כאשר האיום השמאלני ידוכא. במקומו של הנשיא גולאר עלה לשלטון אומברטו דה אלנסר קסטלו ברנקו.
המשטר הצבאי התקיים בברזיל תקופה ארוכה עד אשר בין השנים 1979 ו-1989 התקיים מעבר הדרגתי של השלטון מהצבא לאזרחים.
שגריר ארצות הברית בברזיל תיאר את ההפיכה כ"מרד דמוקרטי" על אף האופי הרודני והאלים שלו. השגריר כינה את ברזיל "סין של שנות ה-60". מסמכים מסווגים ששוחררו לאחרונה של סוכנות הביון המרכזית האמריקאית (CIA) מגלים כי המהפכה נתמכה בידי ארצות הברית, אשר הציבה ספינות קרב אל מול חופי ברזיל, שהיו מוכנות לסייע לצבא לתפוס את השלטון במדינה, במידת הצורך. הצורך לא עלה מאחר שהצבא לא נתקל בקושי להדיח את הנשיא גולאר. המבצע האמריקאי נקרא "מבצע האח סם".
ראו גם

היסטוריה של ברזיל
היסטוריה של ברזיל: דמוקרטיזציה ופיתוח (1945–1964)
היסטוריה של ברזיל: דיקטטורה צבאית (1964-1985)
הפיכת 11 בספטמבר 1922

ניקולאוס פלסטיראס, סטיליאנוס גונאטאס וגאורגיוס פפנדראו, 1922, במוסוניצה
הפיכת 11 בספטמבר 1922 (ביוונית: Επανάσταση της 11ης Σεπτεμβρίου 1922) הייתה התקוממות של הצבא והצי היווני נגד הממשלה באתונה. ההפיכה התרחשה ב-11 בספטמבר 1922.
היסטוריה

צבא יוון לאחר תבוסתו במערכה באסיה הקטנה פונה מאנטוליה לאיי יוון במזרח הים האגאי. חוסר שביעות רצון בקרב הקצינים ואנשי המעמד הבינוני על התנהלות המערכה על ידי הממשלה המלוכנית גרם למרד מזוין שהובל על ידי קצינים פרו-ונזילוסטים ואנטי-מלוכנים. המרד התפשט במהירות ותפס את השלטון באתונה, ואילץ את המלך קונסטנטינוס הראשון להתפטר ולעזוב את המדינה, כאשר ממשלה צבאית שלטה במדינה עד תחילת 1924, זמן קצר לפני ביטול המלוכה היוונית והקמת הרפובליקה ההלנית השנייה.
התבוסה הצבאית והרס מוחלט של הכוחות היוונים באנטוליה הפחידו את העם וגרם להם לבקש את עונשם של האחראים לתבוסה. ממשלת פטרוס פרוטופפאדקיס התפטרה וב-28 באוגוסט הוקמה הממשלה החדשה בראשות ניקולאוס טריאנטפילקוס.
ב-11 בספטמבר הוכרזה ההפיכה, עם הקמת ועדת הפיכה בראשות הקולונלים ניקולאוס פלסטיראס כנציג הצבא בכיוס, קולונל סטיליאנוס גונטאס כנציג הצבא בלסבוס והמפקד דימיטריוס פוקאס כנציג חיל הים. למחרת עלו הכוחות על ספינותיהם ופנו לאתונה. לפני שהגיעו לשם העביר מטוס צבאי מניפסט שביקש את התפטרותו של המלך קונסטנטינוס הראשון, את פירוק הפרלמנט, הקמת ממשלה חדשה עצמאית פוליטית שתזכה לתמיכת בריתות האנטנט ותגבור מיידי של חזית הקרב בתראקיה המזרחית.
ב-13 בספטמבר הגיעו הספינות עם צבא יוון ללאווריו ולמחרת התפטר המלך קונסטנטינוס ויצא לגלות באיטליה. בנו, גאורגיוס השני, הוכרז כמלך. ב-15 בספטמבר נכנסו כוחות ההפיכה לעיר אתונה וחסמו את המאמצים שעשה תיאודורוס פנגלוס לנצל את המצב ולהשתלט על השלטון. עד מהרה הוקמה ממשלה חדשה, עם סוטיריוס קרוקידאס כיו"ר.
פלסטיראס עם גונאטאס ופרוטוסינגלוס נכנסים לאתונה, 1922
הדבר מעיד על עצמו

כלל "הדבר מעיד על עצמו" הוא כלל עזר ראייתי בדיני הנזיקין, המעביר את נטל הראיה אל הנתבע במקרים בהם קיימת עמימות עובדתית בנוגע לנסיבות שהביאו לידי קרות הנזק. תפקידו של הכלל הוא להשוות את מעמדו של תובע, שאינו יודע את פרטי הרשלנות שגרמה לנזק, עם מעמדו של נתבע היודע אותם.
מהות הכלל

הכלל "הדבר מעיד על עצמו" (בלטינית: Res Ipsa Loquitur) מעוגן בסעיף 41 לפקודת הנזיקין תחת עוולת הרשלנות. רשלנות בנזיקין מסווגת כעוולת מסגרת אשר אינה מגדירה התנהגות פסולה ספציפית, אלא חלה על אינסוף מקרים בהם התרשלותו הלכאורית של הנתבע הביאה לידי קרות הנזק. כדי לזכות בתביעת רשלנות, על התובע להוכיח קיומם של שלושה יסודות:
התרשלות הנתבע - משמע, מעשה או מחדל העומדים בניגוד להתנהגותו של אדם סביר.
חובת זהירות של הנתבע כלפי הניזוק.
קשר סיבתי בין הנזק שנגרם לבין ההתנהגות הרשלנית.
ברגיל, מונח נטל ההוכחה לקיומם של יסודות אלו על התובע, בהתאם לכלל הגדול של עולם המשפט לפיו "המוציא מחברו עליו הראיה". ישנם מקרים מיוחדים (סעיפים 38–41 לפקודת הנזיקין) בהם החליט המחוקק כי ראוי להעביר את נטל הראיה מהתובע לנתבע. הכלל "הדבר מעיד על עצמו" הוא האחרון בשורת סעיפים אלו המתייחסים לרשלנות ואשר סוטים מהעיקרון הנ"ל.
על התובע המעוניין להעביר את נטל הראיה אל הנתבע, להוכיח את 3 התנאים הקבועים בסעיף:
חוסר ידיעתו של התובע, בכוח או בפועל, את העובדות הספציפיות שהביאו לגרימת הנזק.
שליטת הנתבע בנכס המזיק.
תוצאות המקרה מתיישבות יותר עם המסקנה שהנתבע התרשל מאשר שלא.