stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאן גרברק

| --- | --- |

 לידה:  4 במרץ 1947 (בן 77) מייסן, נורווגיה 
 מוקד פעילות:  נורווגיה 
 תקופת הפעילות:  מ-1966 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אוסלו 
 סוגה:  ג'אז, מוזיקת עולם, מוזיקה קלאסית
 כלי נגינה:  סקסופון, סקסופון טנור, bass saxophone 
 חברת תקליטים:  ECM 
 שיתופי פעולה בולטים:  ראלף טאונר, קית' ג'ארט, ג'ון מקלפלין, טרייה ריפדאל, צ'ארלי היידן, מירוסלאב ויטוס, ביל פריזל, אברהרד וובר
 צאצאים:  Anja Garbarek 
 פרסים והוקרה:  פרס וילי ברנדט (2014)  אביר דרגה ראשונה במסדר אולב הקדוש (1 ביולי 1998)  פרס באדי (1968)  Arts Council Norway Honorary Award (2004)  פרס שפלמן 
 www.garbarek.com
 פרופיל ב-IMDb
 
גרברק בהופעה, 2007
יאן גרברק (בנורווגית: Jan Garbarek‏ נולד בנורווגיה ב-4 במרץ 1947) הוא סקסופוניסט ומלחין נורווגי ממוצא פולני. גרברק, המנגן בסקסופון סופרן וטנור, פעיל במוזיקת ג'אז, מוזיקת עולם ומוזיקה קלאסית.
ביוגרפיה ויצירתו

גרברק נולד לשבוי מלחמה פולני, צ'סלב גרברק, ובת איכרים נורווגית בעיר מייסן. הוא קיבל אזרחות נורווגית בגיל שבע וגדל באוסלו.
הוא החל לנגן בסוף שנות השישים והתמקד בתחילה במוזיקת אוונגרד, ג'אז אוונגרדי, מוזיקת רוק ומוזיקה קלאסית עכשווית. בין היתר היה חבר בלהקת ג'אז-רוק מתקדם והופיע בנגינת יצירות משל המלחין האוונגרדי ג'רג' ראסל. בשנת 1973 נטש את האוונגרד ועבר לפתח סגנון אישי המושפע מג'אז חופשי, ממלחינים סקנדינביים, ממוזיקת עם סקנדינבית וממוזיקת עולם (בעיקר מוטיבים מהודו וממוזיקה סופית). כמעט את כל הקלטותיו עשה גרברק במסגרת חברת התקליטים ECM והצליל שלו הפך לאחד מהצלילים המזוהים ביותר עם "הצליל של ECM".
הצליל של גרברק חודר. הוא משתמש בטכניקה של נגינת צלילים ארוכים במיוחד ובפיסוק (פרייזינג) ייחודי, הכולל הפסקות שקטות ארוכות. בשנות השבעים השתתף יחד עם הפסנתרן קית' ג'ארט ב"רביעיית הג'אז האירופית" (בין השנים 1974–1979, עם פלה דניאלסון בקונטרבס וג'ון כריסטיאנסן בתופים). אלבומו פורץ הדרך מ-1976 Dis, יחד עם ראלף טאונר בגיטרה של 12 מיתרים ובהשתתפות נגנים אורחים בקטעי המוזיקה השונים בכלי נשיפה, כלי הקשה וכלי מיתר אתניים, ביניהם סוג של נבל סקנדינבי עתיק (אך ללא מערכת תופים או חטיבת קצב) יצרה זרם מוזיקלי חדש אמביינט-ג'אז.
שיתופי הפעולה שלו בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים כללו את מיטב האמנים של ECM. עם הגיטריסטים אגברטו ג'יזמונטי, ג'ון מקלפלין וטרייה ריפדאל, נגני הגיטרה בס צ'ארלי היידן ומירוסלאב ויטוס, נגני כלי ההקשה הברזילאי ננה וסקונסלוס וההודי זקיר חוסיין, נגן הבנסורי האריפראסאד צ'אוראסיה, נגנן האקורדיון רישאר גליאנו ואחרים עסק בהקלטת מוזיקה המושפעת מאמביאנט, מוזיקת עולם ושירי עם. עם ביל פריזל ואברהרד וובר הקליט יצירות פיוז'ן וג'אז המושפע ממוזיקה אלקטרונית.
גם בשנים שלאחר מכן ממשיך גרברק לחקור מוזיקת עם, מוזיקה אלקטרונית, פיוז'ן ועוד והוא מושפע מטקסטים השייכים ל"עידן החדש" (New Age) באלבומים כמו I Took Up The Runes, Madar, Ragas and Sagas ועוד. אחד האלבומים המצליחים ביותר בו השתתף הוא תקליט מוזיקת העולם Making Music מ-1987 (שכמו כל האלבומים לעיל יצא אף הוא בהוצאת ECM) עם ג'ון מקלפלין בגיטרה, זקיר חוסיין בטאבלה והאריפראסאד צ'אוראסיה בבנסורי.
בשנת 1994 פנה אליו מפיק ECM, מנפרד אייכר, בהצעה לשתף פעולה עם אנסמבל היליארד, השרים מזמורים גרגוריאנים מימי הביניים, כך נוצר התקליט Officium, שזכה להצלחה אדירה ובעקבותיו הוקלטו שיתופי פעולה נוספים של גרברק ואנסמבל היליארד.
גרברק מלחין גם פסקולים לסרטים, הצגות ומחול. בין היתר הלחין את פסקול סרטו של עמוס גיתאי, "כיפור" וסרטו של יוסי זומר, "רסיסים".
בתו היא המוזיקאית והזמרת אניה גרברק(אנ').
הערות שוליים

↑  סקירה ביוגרפית מאת Piero Scaruffi
↑  "World Music" p. 114
↑  אקונומיסט, 18/2/1995 - A medieval sax. surprising success of 'Officium', a collaborative album by Norwegian saxophonist Jan Garbarek and the Hilliard Ensemble of Britain
↑  בועז כהן, בגלל הטראומה ההיא, ראיון עם יאן גארברק על המוזיקה לסרט "רסיסים", חדשות, 1 ביוני 1989
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007425246405171  PLWABN: 9810667722205606  BIBSYS: 90643713  BnF: cb13894285j (data)  CiNii: DA10708689  GND: 119515253  ICCU: REAV097425  ISNI: 0000 0001 1480 3574  LCCN: n81146623  LNB: 000117415  MusicBrainz: ea7aba28-8853-4e30-83b7-7deeb3da36cd  NKC: xx0028293  NLA: 35806039  NTA: 070911061  RERO: 02-A003278710  SELIBR: 259558  SUDOC: 082304483  Trove: 1095720  VIAF: 115557508   WorldCat (עם VIAF): 115557508
חסידות משכנות הרועים

.
משמאל לימין:רבי עקיבא רבינוביץ' מפוריסוב, רבי חיים רבינוביץ' ממשכנות הרועים, הרב אברהם יצחק אולמן
בית המדרש של החסידות במאה שערים
משכנות הרועים הוא שמה של קהילה חסידית- שמונה כ-400 משפחות[דרוש מקור], ומרכזה בשכונת מאה שערים בירושלים. בראשותה עומד האדמו"ר רבי חיים רבינוביץ.
היסטוריה

הקהילה הוקמה בסביבות שנת תש"מ בבית הכנסת שהיה שייך לחסידות ויז'ניץ בבתי מילנר (על יד קריית שומרי אמונים). בהמשך עברו למשכנם הנוכחי בבית הכנסת "קהל יראים" (לשעבר "מארמרושע שוהל") במאה שערים, שהשתייך קודם לכן לנטורי קרתא.
ראש הקהילה היה האדמור רבי בנימין רבינוביץ, בן אחר בן ליהודי הקדוש מפשיסחה, ודיין בבד"ץ העדה החרדית. לאחר פטירתו הוכתר בנו רבי חיים באופן רשמי כאדמו"ר של החסידות. אחיו של רבי חיים הוכתרו אף הם לאדמו"רים, רבי עקיבא לאדמו"ר מפוריסוב (נפטר בכ' אב התשפ"ד) ורבי מאיר שלום לאדמו"ר מקאלשין.
שמה של החסידות מבוסס על הפסוק ”אִם־לֹ֤א תֵֽדְעִי֙ לָ֔ךְ הַיָּפָ֖ה בַּנָּשִׁ֑ים צְֽאִי־לָ֞ךְ בְּעִקְבֵ֣י הַצֹּ֗אן וּרְעִי֙ אֶת־גְּדִיֹּתַ֔יִךְ עַ֖ל מִשְׁכְּנ֥וֹת הָרֹעִֽים” (מגילת שיר השירים, פרק א', פסוק ח').
פעילות

שני האדמו"רים היו חסידי בויאן ורבים ממנהגיה מבוססים על חסידות זו.
מלבד מרכזה של החסידות יש לה שלושה בתי כנסיות ברמת בית שמש, ואחד בקריית יואל שבארצות הברית, שבו הרב היה בנו של האדמו"ר, הרב שאול יצחק, עד לפטירתו. הפוסק של החסידות הוא הרב יהושע אשר כהנא, נכדו של הרב בנימין רבינוביץ (בן חתנו רבי אלימלך מספינקא) וחתנו של הרב מנחם מונדרר.
חום כמוס

חום כמוס (באנגלית: Latent heat) מתאר את כמות האנרגיה בצורה של חום הדרושה לחומר מסוים כדי לעבור מצב צבירה. בדרך כלל מתארים שני סוגי חום כמוס: זה הנחוץ לשם התכה וזה הדרוש לשם אידוי.
| חומר | חום כמוס   התכה   J/g | טמפ'   התכה   C° | חום כמוס   רתיחה   J/g | טמפ'   רתיחה   C° |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אלכוהול, אתיל | 108 | 114- | 846 | 78.3 |
| אמוניה | 339 | 75- | 1,369 | 33.34- |
| פחמן דו-חמצני | 184 |  | 574 |  |
| הליום |  | 272.2- | 21 | 268.9- |
| מימן | 58 | 259.2- | 461 | 252.9- |
| חנקן | 25.7 | 210- | 199 | 196- |
| חמצן | 13.9 | 219- | 214 | 183- |
| טולואן (מתיל-בנזין) |  |  | 351 |  |
| טרפנטין |  |  | 293 |  |
| מים | 335 | 0 | 2,257 | 100 |
החום הכמוס נחוץ לשם שינוי מצב הצבירה בסדר הבא:
השינוי באנרגיה הוא אנדותרמי (דורש השקעת אנרגיה) במעבר ממוצק לנוזל ולגז, אבל אקסותרמי (משחרר אנרגיה) בכיוון ההפוך.
למשל, מולקולת מים מגוף מים כלשהו מתאדה באטמוספירה, והופכת לאדי מים כאשר מועבר חום מהסביבה אל גוף המים. וכיוון שנדרשת אנרגיה כדי להפוך מים לאדי מים, לכן פליטת מים ("הזעה") היא דרך שבה יכול גוף לשחרר מתוכו אנרגיה, כי המים מתאדים וצורכים אנרגיית חום מהגוף ומהאוויר שבקרבתו. אם אדי המים מתעבים בחזרה לנוזל או קופאים לקרח (מוצק), אז האנרגיה האצורה משתחררת כחום מוחשי למשטח שבו מתרחש העיבוי (או הקפיאה).
ביטוי לחום הכמוס

הביטוי לחום הכמוס L מתאר את כמות האנרגיה בצורת חום (Q) הנדרשת בכדי לגרום למעבר פאזה ליחידת מסה (m):
ראו גם

קיבול חום סגולי
חסן חמזה

חסן חמזה עלי חוסיין (בערבית: حسن حمزة علي حسين, בתעתיק מדויק: חסן חמזה עלי חסין; נולד ב-10 בנובמבר 1994 באיחוד האמירויות הערביות) הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת השוער בקבוצת שבאב אל-אהלי דובאי מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
קריירת מועדונים

חמזה גדל במחלקת הנוער של א-שבאב אל-ערבי דובאי. בשנת 2013 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, שלימים התמזגה עם קבוצת דובאי לקבוצת שבאב אל-אהלי דובאי.
יאן דובראצ'ינסקי

| --- | --- |

 לידה:  20 באפריל 1910 ורשה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  5 במרץ 1994 (בגיל 83) ורשה, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  בית הקברות פובונזקי 
 מדינה:  פולין 
 מקצוע:  פוליטיקאי, עיתונאי, סופר, מחזאי 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (12 בספטמבר 1993)  צלב הכסף של ההצטיינות  קצין במסדר פולוניה רסטיטוטה  צלב הכסף של וירטוטי מיליטארי  מסדר נס העבודה, דרגה ראשונה  צלב ההצטיינות המוזהב  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה  מסדר נס העבודה  צלב מרד ורשה  מסדר הבונים של הרפובליקה העממית הפולנית 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  יאן דובראצ'ינסקי
 
יאן דובראצ'ינסקי (בפולנית: Jan Dobraczyński;‏ 1910, ורשה – 1994, ורשה) היה חסיד אומות העולם מהעיר ורשה שבפולין.
פעילותו בתקופת השואה

עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין, בספטמבר 1939, היה דובראצ'ינסקי חייל בצבא פולין. לאחר כיבוש פולין בידי גרמניה וברית המועצות היה דובראצ'ינסקי חבר מחתרת הארמייה קראיובה.
בתקופת הכיבוש הגרמני בפולין היה דובראצ'ינסקי מנהל שירותי הרווחה בעיריית ורשה, וסייע לז'גוטה, המועצה לסיוע ליהודים, בכך שסיפק לה מסמכים מזויפים למען ילדים יהודים. במסמכים אלה הוכרו היהודים כנכים, מוגבלים ביכולותיהם או יתומים, וזאת כדי שיתאפשר להכניסם למוסדות נוצריים - בעיקר מנזרים - ושם להגן עליהם מפני פעולות הטרור של הנאצים בוורשה. בהוראת דובראצ'ינסקי ניפקו עובדיו דו"חות מזויפים ודובראצ'ינסקי החתים אותם בחותמתו הרשמית. אנשי הצוות במנזרים בהם הוסתרו ילדים יהודים ידעו ברוב המקרים כי המוסתרים הם יהודים, ולמרות זאת הסכימו לקבלם למנזרים. דובראצ'ינסקי הציל מאות ילדים יהודים בדרך זו. הוא החשיב את סיועו ליהודים כחלק ממאבקו נגד הפולש הנאצי. הוא לא ביקש תמורה מהילדים שהוסתרו או מהוריהם. הודות לאמצעי הזהירות שנקט דובראצ'ינסקי, לא התגלה על ידי הנאצים אף אחד מהילדים שהוסתרו בעזרתו. לאחר מרד ורשה של שנת 1944 נכלא דובראצ'ינסקי במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
לאחר המלחמה

לאחר המלחמה היה דובראצ'ינסקי קומוניסט פולני, חבר באגודת פאקס (אנ') שהוקמה מקתולים תומכי הקומוניזם. כמו כן קיבל דובראצ'ינסקי דרגת גנרל בצבא הפולני.
הוא עסק בכבתיבה ופרסם מספר ספרים. על בסיס ספרים אלו צולמו סרטים.
הנצחה

בשנת 1985 העניקה ממשלת פולין לדובראצ'ינסקי את אות הכבוד וירטוטי מיליטארי (אנ'), אות הכבוד הצבאי הגבוה ביותר שמעניקה ממשלת פולין. 
בשנת 1993 הכיר יד ושם בדובראצ'ינסקי כחסיד אומות העולם.
חליפת זוט

חייל בוחן שני לובשי חליפת זוט ב-1942 בוושינגטון הבירה
מראה זוט מודרני
חליפת זוט (באנגלית: Zoot Suit) היא חליפת בגדים ומראה כללי (Zoot Look) אשר היה נפוץ וייצוגי בשנות הארבעים בקרב הדור השני למהגרים איטלקים והיספנים לארצות הברית ואמריקאים-אפריקאים. החליפה מורכבת ממכנסיים בעלי מותן גבוה, רחבים ורפויים ("באגי") מן המותניים ועד מתחת הברכיים ומכווצים בקרסול ומעיל עליון גדול, רחב-כתפיים ארוך ורפוי. להשלמת "מראה הזוט" נחבשה מגבעת פדורה, ננעלו נעליים בעלות חרטום מחודד ונענדו תכשיטים. המראה זכה לעדנה בשנות האלפיים על ידי אמני היפ הופ בפרט ואפרו-אמריקאים בכלל.
התפתחות הסגנון

לפי גרסה אחת ניצני הסגנון נטועים בהארלם בשנות השלושים אולם הניו יורק טיימס בגיליונו מה-11 ביוני 1943 קובע שמקורה של החליפה בג'ורג'יה ושהיא נתפרה על מנת לדמות את חליפתו של רט באטלר מן הסרט חלף עם הרוח. מניו יורק התפשט הסגנון לריכוזים עירוניים עם אחוז גבוה של מהגרים ואמריקאים אפריקאים והיה מזוהה עם בני הדור השני להגירה בלוס אנג'לס, שיקגו, אטלנטה, פילדלפיה, דטרויט, יהודים ממעמד הפועלים בניו יורק ובני מהגרים ממוצא אסיאתי.
הסגנון האסתטי המרושל-בכוונה והבולט לעין החל להתפס כמתריס כנגד הממשל, הקפיטליזם ושלטון החוק וכסממן להשתייכות למעגלים שעל שולי עולם הפשע ותרבות הגנגסטרים, למרות שבמקרים רבים לא היה כזה. בייחוד תרמה למיתוג זה העובדה שלובשי הזוט נעו פעמים רבות בחבורות קולניות. הלבוש המתריס עורר נגד לובשיו אווירה חשדנית.
עקב סרטים ואמני ג'אז שלבשו זוט התפשטה האופנה לצעירים ממעמד הפועלים בקנדה, מקסיקו, האיים הקריביים, אנגליה וצרפת (שם נקראו לובשי חליפות הזוט "זאזוס" והיו מזוהים עם הרזיסטאנס, המתחתרת הצרפתית האנטי-נאצית). לאחר מלחמת העולם השנייה התפשט הסגנון ה"אמריקאי" גם לברית המועצות (שם נקראו לובשי הזוט "סטיליאגי" - רודפי סטייל), פולין וקהילות השחורים בדרום אפריקה.
מהומות חליפות הזוט

ב-3 ביוני 1943 הגיע המתח שבין מלחים מהצי האמריקאי המוצבים בלוס אנג'לס במסגרת מלחמת העולם השנייה לבין קבוצות צעירים ממוצא מקסיקני לכדי רתיחה. המתחים כבר היו גבוהים בעקבות מקרה הרצח בסליפי הולו לאקון, בו 17 נערים הורשעו ללא ראיות במגוון פשעים, לרבות רצח. המלחים והחיילים המוצבים בעיר ראו בלובשי הזוט "אויבי הציבור" ואנטי-פטריוטים, למרות שדווקא קהילת המהגרים המקסיקניים הייתה מיוצגת במידה גבוהה מהפרופורציה שלה באוכלוסייה בין המתגייסים לכוחות הצבאיים. עוד גורם במתח מצד המלחים היה החלטת מועצת הייצור המלחמתית (War Production Board) ממרץ 1942 שקבעה שעל החייטים ויצרני הבגדים לצמצם את השימוש בבד, כחלק מן המאמץ המלחמתי. חליפות הזוט, שהמשיכו להמכר, גילמו לעג לתקנה בשימושן המופרז בבד.
ב-30 במאי קבוצת מלחים שהתחילה להטריד קבוצת צעירות מקסיקניות ברחוב, ועברו ליד קבוצת לובשי זוט סמוכה, החליטו להכות אותם ולהפשיט אותם מחליפותיהם. מאוחר יותר, חזרו בכוח מוגבר, אך הפעם לובשי הזוט המקסיקנים השיבו מלחמה, והיו פצועים משני הצדדים. כותרות העיתונים למחרת דיווחו על מקסיקנים שדוקרים אנשי שירות צבאי, כאשר באווירת ההתכוננות למלחמה, זה ליבה את זעמם של המלחים והחיילים בעיר. בתחילה יצאו לרחוב מאות, ומאוחר יותר אלפים מהם לרחובות, כאשר הם צדים לובשי זוט, רבים מהם חמושים באלות ובכלי נשק אחרים. המהומות התפשטו גם לערים כניו יורק, וושינגטון הבירה ודטרויט. המהומות האלימות נמשכו כשבוע ימים והמשטרה נטתה לעצור בעיקר את לובשי הזוט (למרות שלפחות בתחילת המהומות היו הם הקורבנות). במשך שבוע זה נפצעו למעלה מ-150 איש ונעצרו מאות לובשי זוט. השקט חזר לרחובות רק אחרי שנאסר על חיילי הצי להיכנס לעיר.
זוט ולבוש היפ הופ

לדברי קתי פייס, מרצה בחוג להיסטוריה באוניברסיטת פנסילבניה, התשוקה של ציבור ליצור בידול על ידי לבוש וסטייל קיצוני ובולט משותפת הן ללובשי הזוט של שנות הארבעים והן לאמני היפ הופ עכשוויים. אולם, בעוד הזוט בא למחות בבירור נגד חליפת העסקים המחוייטת שסימלה את הקפיטליסט הלבן, לא קיימת כיום אופנה נורמטיבית נגדה מכוונת המחאה והיא נותרת כסטייל לבוש שאינו מרכז כנגדו את אותה התנגדות ציבורית ואימה כמו אופנת הזוט.
ייצוגים בתרבות

סרט מצויר בשם The Zoot Cat יצא בשנת 1944 בסדרת טום וג'רי, פרודיה של התרבות הפופולרית סביב חליפת הזוט.
ב-1964, יצא הסינגל "Zoot Suit" של להקת The Who, בתקופה הקצרה בה הופיעו תחת השם The High Numbers.
בסרט המסכה מ-1994, דמותו של ג'ים קארי, סטנלי איפקיס הופכת לגיבור כריזמטי לבוש זוט סוט צהוב כשהוא חובש את המסכה הקסומה.
לקריאה נוספת

Kathy Peiss, Zoot Suit: The Enigmatic Career of an Extreme Style, University of Pennsylvania Press, 2011 ISBN 978-0812243376
הערות שוליים

↑  מלחמת הסטייל, מאמר באתר הסמית'סוניאן הערה 3
1 2 3  סהר שלו, איך נהפכו חליפות הזוט לסמל להתנגדות פוליטית של מיעוטים אתניים בשנות ה-40?, באתר הארץ, 15 ביולי 2011
↑  מלחמת הסטייל, מאמר באתר הסמית'סוניאן הערה 9
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 7850399-1 
אחת מחליפות הזוט של קאב קאלוויי, עיריית בולטימור 2007
טופולב Tu-22

טופולב Tu-22 (קוד דיווח נאט"ו : "בליינדר"; Blinder) היה מפציץ ומטוס סיור סילוני על קולי מתוצרת ברית המועצות.
היסטוריה > פיתוח

ה-Tu-22 פותח כמחליף על קולי לטופולב Tu-16 הוותיק בשנת 1954 בציון "סמוליוט 105" (מטוס 105). טיסתו הראשונה של אב הטיפוס התעכבה, ובוצעה רק ב 21 ביוני 1958. פיתוחם של מנועים חזקים יותר וגילוי חוק השטחים הביאו לתכנון מחודש של המטוס שמזער את הגרר הגלים הנוצר בקרבת מהירות הקול. אב הטיפוס המשופר, 105A, טס לראשונה ב-7 בספטמבר 1959.
המטוס הראשון מגרסת הייצור שכונתה Tu-22B יצא את שערי מפעל 22 בקאזאן ב-22 בספטמבר 1960, ונגלה למערב במטס יום התעופה בטושינו ב-9 ביולי 1961. בתחילה כונה המטוס בנאט"ו בכינוי "בולשוט", אך כינוי זה נשמע גס במקצת והוחלף ל"ביוטי". כינוי זה הוחלף גם הוא, שכן נחשב מחמיא מדי והמטוס כונה בנאט"ו בכינוי "בליינדר". צוותי האוויר הסובייטים כינו את המטוס "שילו" (דקר) בשל צורתו המוארכת והמחודדת.
בשנים 1962 ו-1963 נכנס המטוס לשירות בברית המועצות, אך תקלות טכניות רבות הביאו להשבתת מטוסים רבים ואף להתרסקויות. גם לאחר שמחלות הילדות נפתרו, לא היה ה-Tu-22 מטוס קל להטסה ולתחזוקה. בשל כך היה המטוס שנוא באופן מיוחד על צוותי האוויר והקרקע הסובייטיים.
כאשר נכנס ה-Tu-22B (בליינדר A) לשירות, היה כבר ברור שיעילותו הקרבית מוגבלת. למרות מהירותו הרבה, טווח הפעולה שלו היה נחות לעומת ה-Tu-16 קודמו, וכך גם המטען אותו יכל לשאת ואמינותו. ניקיטה חרושצ'וב סבר כי טילי קרקע-קרקע גרעיניים ביניבשתיים הם הנשק החשוב ביותר של העתיד, ופיתוח מפציצים כ-Tu-22 היה בסכנת ביטול מוחשית. כתוצאה מכך נבנו רק 15 - 20 מטוסי Tu-22B.
גרסת הסיור Tu-22R (בליינדר C) פותחה במקביל למפציץ ונכנסה לשירות ב-1962. למטוס הסיור הייתה יכולת תדלוק באוויר שהוספה מאוחר יותר ליתר המטוסים לשם הגדלת טווחם. נבנו 127 מטוסים מדגם הסיור ומהם 62 שירתו בזרוע האוויר של הצי הסובייטי כמטוסי סיור ימי. עם התיישנותם, פורקו חלק ממטוסי הסיור המצלמות והחיישנים והם יוצאו כמפציצי Tu-22B.
גרסת אימון Tu-22U (בליינדר D) הצטיינה בתא טייס מוגבה עבור המדריך. לא היו לה תותחי זנב ויכולת קרבית. נבנו 46 מטוסי אימון כאלו.
במטרה להציל את פיתוח המטוס מביטול כללי, פיתח טופולב את גרסת Tu-22K כמטוס נושא טילים מסוג Kh-22 "ראדוגה" (כינוי נאט"ו: AS-4 קיצ'ן) בתא פנימי משופר. גרסה זו פותחה לשימוש זרוע המפציצים האסטרטגיים והצי כאחד.
גרסת ה-Tu-22 האחרונה הייתה גרסה P (בליינדר E) שהייתה גרסת לוחמה אלקטרונית. בתחילה היא פותחה כמטוס ביון לאיסוף אלינט, אך חלק מהמטוסים הומרו לנשיאת ציוד שיבוש מכ"ם אויב כתמיכה ל-Tu-22K נושאי הטילים. לכל רגימנט נושאי טילים הוקצתה בדרך כלל טייסת אחת של מטוסי שיבוש.
מטוסי Tu-22 יוצאו לעיראק וללוב בשנות השבעים. בקשת המצרים להצטייד במטוס נענתה בשלילה לאחר הצטננות יחסי מצרים וברית המועצות בעקבות מלחמת יום כיפור.
היסטוריה > יציאה מהשירות

ה-Tu-22 הוצא בהדרגה מהשירות בברית המועצות לטובת יורשו העדיף Tu-22M בקפייר. בעת קריסת ברית המועצות נותרו 154 מטוסים בשירות, אך כיום כנראה שלא נותר אף אחד במצב טיסה, פרט לאוקראינה אשר ייתכן וברשותה מספר קטן של מטוסים שמישים. למעלה משבעה מטוסים אבדו בתאונות שונות.
רוב המטוסים העיראקיים ששרדו את מלחמת איראן–עיראק הושמדו במלחמת המפרץ ב-1991. המטוסים הלוביים אינם בכשירות טיסה בשל העדר חלקי חילוף.
היסטוריה > שירות קרבי

לוב השתמשה במטוסים אלו כנגד טנזניה ב-1979, כאשר העיר מואנזה הופצצה ב-29 במרץ 1979. לוב גם התערבה במלחמת האזרחים בצ'אד בשנות השמונים והפעילה מטוסים אלו להפצצת מטרות בה ובסודאן.
ה"בליינדרים" העיראקיים הופעלו במלחמת איראן–עיראק מ-1980 ועד 1988. שבעה מתוך 12 אבדו, כולל אחד שהופל מטיל נ"מ איראני מעל טהראן ואחר שהופל על ידי מטוס F-14 איראני.
השימוש הקרבי היחיד של הסובייטים במטוס היה ב 1988, במהלך מלחמת אפגניסטן. הם הפעילו מטוסי Tu-22P בקרבת הגבול הפקיסטני לשיבוש מערכי הנ"מ הפקיסטניים והגנת מפציציהם.
תיאור

הטופולב Tu-22 מצטיין בכנף משוכה לאחור בחדות, בזווית 55 מעלות. שני מנועי הסילון הגדולים, דוברינין VD-7M בדגמים הראשונים וקולסוב RD-7M2 במאוחרים הותקנו זה בצד זה באחורי הגוף משני צידי מייצב הכיוון הגדול. בהמשך למסורת התכנון של טופולב נמצאים כני הנסע הראשיים ב"בתים" גדולים בשפת הזרימה של הכנפיים. הכנף המשוכה לאחור הקנתה למטוס גרר נמוך בשיוט על קולי, אך חסרונה העיקרי היה מרחק נחיתה והמראה ארוך מאוד של המטוס.
בתא הצוות מוקם הטייס מלפנים ומעט שמאלה מהמרכז, מאחוריו מפעיל מערכות הנשק ומתחתיו בגוף המטוס הנווט. הנדסת האנוש בתא הצוות נחשבה לגרועה גם במונחים סובייטיים: הראות החוצה הייתה גרועה והקשתה עוד יותר על נחיתה והמראה בטוחות, והמושבים היו צפופים ולא נוחים לאורך זמן.
החימוש ההגנתי של הטופולב תופעל בידי מפעיל מערכות הנשק וכלל צריח זנב עם שני תותחי Am-23 בקוטר 23 מ"מ ו-250 פגזים לכל אחד. לכיון הצריח נעזר המפעיל במכ"ם PRS-3A "ארגון" קטן כדי לפצות על העדר יכולת הראייה הישירה של המפעיל. תא החימוש העיקרי של המטוס היה בגופו, בין הכנפיים, וניתן היה לשאת בו עד 24 פצצות FAB-500, פצצת FAB-9000 ענקית אחת או מגוון פצצות גרעיניות. בדגם Tu-22K דוגם התא הפנימי לנשיאת טיל Kh-22 "ראדוגה" יחיד הבולט במחציתו מהתא. טיל זה היה כה גדול עד שהשפיע משמעותית על ניהוג המטוס וביצועיו, והיה בנשיאתו סיכון בטיחותי בלתי מבוטל.
מפעילות

המדינות הבאות הפעילו את הטופולוב Tu-22:
עיראק עיראק: חיל האוויר העיראקי
לוב לוב: חיל האוויר הלובי
רוסיה רוסיה: חיל האוויר הרוסי
אוקראינה אוקראינה: חיל האוויר האוקראיני
ברית המועצות ברית המועצות: חיל האוויר הסובייטי והזרוע האווירית של הצי הסובייטי
טופולב 22 נוחת
מדינות שהפעילו את הטופולוב Tu-22
חסן חילו

חסן חילו (בערבית: حسن الحلو; נולד ב-25 בנובמבר 1999) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הבלם בג'ובילו איוואטה מליגת העל היפנית.
קריירה

חילו החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של הפועל סכנין ובגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של בני סכנין. ב-12 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד מכבי נתניה. ב-4 במאי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בהפסד 0–3 להפועל תל אביב.
בעונת 2019/2020 עת ששיחקה סכנין בליגה הלאומית, הפך לשחקן הרכב בקבוצה. ב-24 בינואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–3 נגד הפועל נוף הגליל. בסיום העונה שבה סכנין לליגת העל.
בקיץ 2021 הושאל למכבי בני ריינה מהליגה הלאומית. בריינה חילו רשם 33 הופעות והיה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל לראשונה בתולדותיה ובכך רשם עליית ליגה שנייה בקריירה. בסיום העונה, חזר לסכנין.
בעונת 2022/2023 שב לסכנין, שם שיחק 29 משחקי ליגה בהם כבש שער אחד.
בקיץ 2024 חתם בג'ובילו איוואטה מליגת העל היפנית.
הערות שוליים

↑  מערכת ONE, ‏חסן חילו וגולן אלקסלסי חתמו בבני ריינה, באתר ONE‏, 17 ביוני 2021
↑  דורון בן דור, ‏סכנין תקבל 415 אלף יורו על מכירתו של חסן חילו, באתר ONE‏, 27 ביוני 2024
יאן גרבובסקי

| --- | --- |

יאן גרבובסקי, 2018
 לידה:  24 ביוני 1962 (בן 62) ורשה, רפובליקת פולין 
 ענף מדעי:  מחקר השואה, היסטוריה של קנדה, היסטוריה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ורשה (1986)  אוניברסיטת מונטריאול 
 מוסדות:  אוניברסיטת אוטווה (1994)  המרכז הפולני לחקר השואה 
 אתר רשמי
 
יאן גרָבּוֹבסקי (בפולנית: Jan Grabowski; נולד ב–1962) הוא היסטוריון פולני-קנדי ממוצא יהודי, פרופסור מן המניין להיסטוריה באוניברסיטת אוטווה. תחומי מחקרו הם השואה, אינדיאנים בקנדה (אנ') וצרפת החדשה.
ביוגרפיה

יאן גרבובסקי נולד ב–1962 בוורשה, בן לאב יהודי מקרקוב ששרד את השואה במקומות מסתור בוורשה ולאם נוצרייה, בת למשפחה ותיקה מן האצולה הפולנית.
בשנת 1986 קיבל תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת ורשה. ב–1988 היגר מפולין לקנדה, ובשנת 1994 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת מונטריאול והצטרף לסגל אוניברסיטת אוטווה.
גרבובסקי נמנה עם מייסדי המרכז לחקר השואה של האקדמיה הפולנית למדעים, והוא עמית של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה. להערכתו, יותר מ-200 אלף יהודים נרצחו בידי פולנים במהלך השואה, ישירות או באמצעות הסגרתם לשלטונות. מחקריו בנושא מעורבות הפולנים ברצח יהודים בשואה ועמדותיו ביחס למדיניות הפולנית הנוכחית בנושא זה הובילו לעימותים בינו ובין לאומנים פולנים ואף בינו לבין ממשלת פולין. בעקבות שינוי בחוק הפולני בתחילת 2018 האוסר לייחס "לעם הפולני או לממשלת פולין" אחריות לרצח העם היהודי, הוגשה תביעה פרטית בחסות הליגה הפולנית למניעת השמצה כנגד יאן גרבובסקי ועמיתתו ברברה אנגלקינג בעבור הוצאת דיבה, בטענה שספרם בן 1600 העמודים מכיל שקרים לגבי דודה של התובעת, אשר על פי החוקרים סייע בהסגרתם של יהודים, ובכך פוגעת בשמו ובשמה הטוב של האומה הפולנית. בית המשפט קיבל את הטענה וחייב את החוקרים להתנצל. פסק הדין עורר גינויים ברחבי העולם, בטענה שמדובר בצנזורה ובפגיעה בדיון ההיסטורי ובאוגוסט 2021 בוטל בבית משפט לערעורים, אשר קבע כי שופטים אינם רשאים להתערב בדיונים היסטוריים.
בפברואר 2023 פרסם (יחד עם שירה קליין מאוניברסיטת צ'פמן) מחקר לפיו הוכנסו לוויקיפדיה האנגלית סילופים רבים שנועדו לגמד את חלקם של הפולנים בשואת יהודי פולין.
הוא דובר פולנית, צרפתית, אנגלית, גרמנית ורוסית.
ספריו

Historia Kanady, Proszynski Publishing House, Warsaw, 2001 (בפולנית)
Szantazowanie Zydów w Warszawiee, 1939-1943, IFiS PAN, Warsaw, 2004 (בפולנית). בשנת 2008 יצא לאור גם בצרפתית, בשם ’Je le connais, c’est un Juif!’ Varsovie 1939-1943. Le chantage contre les Juifs.
Rescue for Money: ‘Paid Helpers’ in Poland, 1939-1945, "יד ושם", 2008 (באנגלית). יצא לאור גם בעברית, בשם "הצלה תמורת כסף: עוזרים בתשלום בפולין, 1939–1945"
Żydowskich przestępców należy karać śmiercią!” Przestępczość“ Żydów w okupowanej Warszawie 1939–1942, IFiS PAN, Warsaw, 2010, יחד עם ברברה אנגלקינג (בפולנית)
Hunt for the Jews - Betrayal and Murder in German-Occupied Poland, Indiana University Press, Bloomington & Indianapolis, 2013. בשנת 2011 הספר יצא לאור בפולנית, ובשנת 2013 יצא לאור בתרגום לאנגלית. הספר עוסק ברצח יהודי מחוז דומברובה טרנובסקה שפולין בידי שכניהם הפולנים. בשנת 2014 הוענק לגרבובסקי על ספר זה הפרס הבין-לאומי של יד ושם לספר מחקר על השואה. בשנת 2017 יצא לאור בעברית, בשם "צֵיד היהודים - בגידה ורצח בפולין בימי הכיבוש הגרמני".
Na posterunku. Udział polskiej policji granatowej i kryminalnej w zagładzie Żydów ("בתפקיד. השתתפות המשטרה הפולנית בהשמדת יהודים"), 2020.
Dalej jest noc: losy Żydów w wybranych powiatach okupowanej Polski ("וזה עדיין לילה. גורלם של יהודים במחוזות נבחרים בפולין הכבושה"), 2018. עריכה משותפת עם ברברה אנגלקינג.