stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרו אוקמוטו

| --- | --- |

 לידה:  26 בפברואר 1911 Futago, יפן 
 פטירה:  7 בינואר 1996 (בגיל 84) Keio University Hospital, יפן 
 מקום קבורה:  בית הקברות טאמה 
 מקום לימודים:  סורבון  Keio Futsubu School  Tokyo Academy of Fine Arts  Keio Yochisha Elementary School 
 זרם באמנות:  ניהוגה 
 יצירות ידועות:  Tower of the Sun, Myth of Tomorrow, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (1984)  מפקד מסדר האמנויות והספרות 
 
זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
טרו אוקמוטו (Tarō Okamoto; ביפנית: 岡本太郎; 26 בפברואר 1911 –  7 בינואר 1996). הוא אמן יפני, קוביסט וסוריאליסט, אשר הושפע ביצירותיו האוונגרדיות מתרבות ג'ומון ומתרבות ריוקיו. בשנותיו האחרונות הופיע לעיתים קרובות בתוכניות טלוויזיה כהופעות אקסצנטריות.
ביוגרפיה > בצעירותו

אוקמוטו נולד במחוז קנאגאווה ליד טוקיו שביפן. אביו, איפיי אוקמוטו (Ippei Okamoto), היה קריקטוריסט ועיתונאי; ואמו, קנוקו אוקמוטו (Kanoko Okamoto), סופרת ומשוררת. לאחר לידתו אביו החל לצייר קריקטורות ביקורתיות בסגנון ייחודי והפך למוכר וידוע בקרב הציבור ביפן. עם זאת, האב נהג להוציא כסף רב על שתייה חריפה, ולכן נותר עני. אמו של אוקאמוטו גדלה במשפחה עשירה והייתה בוהמיינית, לאחר מותה טען אוקאמוטו כי הייתה אם גרועה ולא רצתה שיטריד אותה בעבודתה. כך גדל ללא חינוך בביתו, והיה מבצע מעשי קונדס ושובבות.
בשנת 1917 נכנס אוקמוטו לבית-ספר ממלכתי באאויאמה (Aoyama) שבטוקיו, אך גורש ממנו לאחר שלא הסתגל למערכת. לאחר מכן נכנס פעמיים לבית-ספר פרטי וסולק ממנו. לבסוף עבר לבית הספר הפרטי קייאו-גיג'וקו (Keiō Gijuku) וגר באכסנייתו, שם הוערך על ידי אחד ממוריו, למרות שציוניו היו נמוכים יחסית. אוקמוטו גם נחשב אהוד בקרב חבריו. בהשפעת אביו הקריקטוריסט, חיבב אוקמוטו מילדותו את תחום הציור, ולמרות היסוסיו לגבי העיסוק בציור כמקצוע, כשבגר הלך ללמוד אמנות באוניברסיטת טוקיו.
ביוגרפיה > חייו בצרפת ו"תגלית פיקאסו"

זמן קצר לאחר מכן נסע אביו עם אשתו ובנו לאירופה, בעקבות מינויו לשליח עיתונאי לוועדת פירוק נשק בלונדון (London Naval Treaty) שנערכה בשנת 1930. אוקמוטו קיווה ללמוד אומנות בפריז. הוא התגורר שם במשך עשר שנים לאחר מכן. תחילה גר באכסניית בית-ספר תיכון בסביבת פריז ולמד שם צרפתית, ובהמשך התקבל לאוניברסיטת סורבון ולמד אצל פרופ' מרסל מוס ואחרים אתנולוגיה וכן מקצועות כגון אומנות, פילוסופיה, סוציולוגיה, פסיכופתולוגיה, פולקלור ועוד. בתקופה זו חבר גם לאמן הסוריאליסטי אנדרה ברטון. בשנת 1932 חזרו הוריו ליפן בלעדיו, ושם מתה אמו בשנת 1939.
באחד הימים ראה אוקמוטו תמונה מופשטת של פבלו פיקאסו שהוצגה בסטודיו בו ביקר, הוא הושפע ממנה והחל בהמשך לנטות אחר פיקאסו ואמנות מופשטת.
ביוגרפיה > גיוסו במלחמת העולם השנייה ואחריה

לאחר "תגלית פיקאסו" עסק אוקמוטו באמנות, אך בזמן המערכה על צרפת של גרמניה הנאצית ב-1940, חזר ליפן והמשיך לציור בסטודיו שהקים באאויאמה. הוא השתתף במספר תערוכות שבהן הציג את יצירותיו, וזכה בפרס מפורסם, ניקה (Nika). בגיל 32 (ב-1942) התגייס אוקמוטו לצבא יפן ונשלח לזירה הסינית. במהלך שירותו איבד תקווה לניצחון יפן על בעלות הברית.
בשנת 1945 נוצחה יפן על ידי ארצות הברית, ואוקמוטו נשבה והיה נתון במאסר בסין במשך שנה. כשחזר ליפן פתח סטודיו חדש באואנו (Ueno), במקום הסטודיו הראשון שנשרף במתקפה אווירית עם כל יצירותיו. הוא החל מחדש לצייר והניב יצירות רבות בתקופה קצרה. בשנת 1948 ייסד את קבוצת "לילה" לאומנות אוונגרדית, יחד עם הסופר והמבקר קיוטרו הרדה (Kiyoteru Harada), בקבוצה השתתפו גם יוטקה הניה (Yutaka Haniya) וקובו אבה (Kōbō Abe). בתקופה זו פגש את טושיקו הירנו (Toshiko Hirano) שמונתה למזכירתו, ובהמשך הוא אמץ אותה לבת.
בשנת 1951, במהלך ביקור במוזיאון בטוקיו, ראה כלי חרס מתקופת ג'ומון והתרשם עמוקות מסגנונם. לאחר מכן גיבש את דעתו וכתב על כך בספרו "תורת כלי חרס ג'ומון". מאז העריך מחדש את תרבותם של אנשי תרבות ג׳ומון, וכן את מסורתם של אנשי אוקינאווה וטוהוקו, וגילה בהם, מה שהיה בעיניו, מקורות טהורים של תרבות יפנית, לדבריו. בשנת 1954 העתיק את סטודיו שוב לאאויאמה והוציא לאור את ספרו "אומנות היום - מי ידמיין עידן?" שבו הצהיר שאומנות לא נמצאת בכפות הידיים אלא מתחת לכפות הרגליים, כלומר אומנות היא יסוד של חיים, ומתח ביקורת חריפה על אומנות מבוססת בעידן המודרני. ספרו הפך לרב-מכר והיווה השראה עבור אמנים צעירים.
ב-1964 הוציא את ספרו "מסתרי יפן". ספר נוסף שהוציא הוא "גילוי מחדש של יפן - טופוגרפיה של אמנות".
ביוגרפיה > מגדל השמש

לקראת התערוכה העולמית אקספו 70' באוסקה בשנת 1970, התבקש אוקמוטו לעצב פסל שיהווה את סמל האקספו. הוא הקים מגדל גדול ואוונגרדי בשם "מגדל השמש", בגובה 65 מטרים. הפסל מציג את העבר (החלק התחתון של הפסל), ההווה (החלק האמצעי) והעתיד (החלק של הפנים) של הגזע האנושי. מבקריו השמרנים טענו כי המגדל נראה כמו "בקבוק חלב מפלצתי" וכינו אותו "בושה יפנית". אוקמוטו גם התבקש להציג בתוך המגדל תמונות של גיבורים בכל רחבי העולם, המתאימים לנושא התערוכה "התקדמות האנושות וההרמוניה שבה", אך סירב לבקשה משום שלטענתו העולם מבוסס על אנשים אלמונים, ובמקום זאת הציג במגדל תמונות של עמים שונים וכליהם. באמצעות המגדל הביע אוקמוטו אנטיתיזה לתרבות מודרנית, המעשירה חיי אדם החומרניים ומדלדלת את החיים הרוחניים. בסיום האקספו נשאר המגדל באותו מקום עד היום, נחשב אהוב על התושבים, ומהווה מעין סמל למחוז אוסקה.
ביוגרפיה > הופעות בטלוויזיה

משנות ה-70 החל אוקמוטו להופיע בתוכניות טלוויזיה, ביניהן מופעים בהן כינה על כל דבר מפורסם "אומנות מפוצצת!". על הופעותיו אלו הוא התפרסם בקרב ההמונים ביפן, ונתפס כקיטש או משוגע. בשנת 1987 שיחק באופרת סבון של ערוץ הטלוויזיה הממלכתי NHK, שם התגלה במשחקו הפשוט.
ביוגרפיה > מותו

בגיל 80 המשיך אוקמוטו לעסוק באמנות. הוא תרם לעיר קווסאקי שבמחוז קנאגאווה את רוב יצירותיו, עבור מוזיאון שהוקם בה לכבודו. ב-1996 נפטר אוקמוטו בגיל 84, בעקבות אי-ספיקה של מערכת הנשימה, בשל מחלת פרקינסון ממנה סבל. אוקמוטו שנא טקסי קבורה קודרים, ולפיכך נערכה לו במותו מסיבת פרידה שבה הוצגו יצירותיו האחרונות. בשנת 1998 הפך ביתו באויימה, בו כלול הסטודיו שלו, ל"מוזיאון הזיכרון של טרו אוקמוטו". ב-1999 נפתח המוזיאון הממלכתי של טרו אוקמוטו בעיר קווסאקי.
אישיותו

אוקמוטו שנולד במשפחה אומנותית וגדל ללא חינוך ביתי, היה משוחרר מחשיבה מסורתית מילדותו. הוא התנגד לסמכות, שלטענתו פוגעת בזכויות האדם וחירותו. בספרו "אומנות היום" הצהיר: "אל תהיה בכישרון, בחן ובנוחיות", כלומר אומנות מתהווה לא רק בכישרון, בחן ובנוחיות אלא גם במגושם, בכיעור ובטירוף, שדווקא הם מקסימים את לבבות האנשים. בשל אישיותו האקסצנטרית, יצירותיו לא היו מספיק מוערכות במהלך חייו, ולאחר מותו פעלה טושיקו, בתו המאומצת, לשכנע בדבר המהות של אומנותו. כיום הוא מוערך על ידי רבים, בעיקר אמנים צעירים.
ביחסיו עם נשים נודע אוקמוטו כ"פלייבוי", ומעולם לא נשא אישה. הוא היה פמיניסט, ותיעב את תפיסת האהבה המסורתית. ייתכן כי בתו המאומצת טושיקו הייתה עבורו גם בת-זוג לחיים, וקיבלה את בקשתו להיות בחברת נשים רבות אחרות. נראה כי למנהגיה המשוחררים של אמו, ולחופש המיני שהיה חלק מחייו בצרפת, הייתה השפעה על חייו אלו ביפן.
חוץ מאומנות, אוקמוטו היה חובב ספורט, בייחוד סקי. הוא התיידד עם מטפס ההרים והגולש המקצועי, יואיצ'ירו מיורה (Yuichiro Miura). אוקמוטו גם עיצב בגדים צבעוניים ללבוש במהלך הסקי, לאחר שמאס בבגדים הלבנים המסורתיים.
ימין פוליטי בישראל

דגל ישראל בכותל המערבי בירושלים: מחנה הימין בישראל מאוחד סביב הלאומיות היהודית ומימושה על ידי מדינת ישראל.
הפגנה של תנועת "ישראל שלי" בעד ישראל וצה"ל במהלך מבצע צוק איתן (2014)
הימין הפוליטי בישראל הוא מחנה שאידאולוגיית היסוד שלו היא לאומיות או לאומנות יהודית ומימושה במדינת ישראל באמצעות הציונות. הימין בישראל דוגל בהדגשת הפטריוטיות, בהעצמת ערכי הלאומיות והמולדת, בעמדות קשוחות במשא ומתן עם הפלסטינים ועם מדינות ערב, התיישבות, בהרחבת ההתנחלויות ובנקיטת קו נוקשה בפעולות צבאיות נגד ארגוני טרור. חלק מתנועות הימין רואות בארץ ישראל השלמה (או לפחות חלקים ממנה, משטח C) כגבולות הרצויים למדינת ישראל. מבחינת חברתית ודתית הימין נוטה לשמרנות ושמירת אופייה היהודי של מדינת ישראל.
מאז קום המדינה ועד המהפך (1948–1977) היו ראשי ממשלת ישראל מהצד השמאלי של המפה הפוליטית. ברוב השנים שחלפו מאז המהפך ממשלות ישראל הורכבו בדרך כלל בעיקר ממפלגות ימין או ימין-מרכז.
רקע היסטורי > התנועה הרוויזיוניסטית

בשנת 1923 הקים זאב ז'בוטינסקי את התנועה הרוויזיוניסטית ("ברית הציונים הרוויזיוניסטים" – הצה"ר) לאחר שבהסתדרות הציונית לא התקבלו דעותיו לגבי נקיטת קו נוקשה יותר כלפי המדיניות האנטי ציונית של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. התנועה הרוויזיוניסטית כללה גופים רבים שהעמידו חלופה לגופיה של התנועה הציונית: זרוע מדינית שנקראה בתחילה ברית הציונים הרוויזיוניסטים (צה"ר) ולאחר ההתפצלות מההסתדרות הציונית נקראה הסתדרות ציונית חדשה; מחתרת האצ"ל שממנה התפצל הלח"י; תנועות הנוער בית"ר וברית החשמונאים (תנועת נוער דתית מקבילה); קופת חולים לאומית, עיתונים כגון: "חזית העם", "דואר היום", "המשקיף", "הירדן", ו"חרות". בימי השואה ארגונים רוויזיוניסטים לקחו חלק בהתקוממויות בגטאות, כך לדוגמה במרד גטו ורשה השתתף הארגון הצבאי היהודי (אצ"י).
היחסים בין התנועה הרוויזיוניסטית לבין הנהגת היישוב ומוסדותיה היו מורכבים ונעו בין שיתופי פעולה בתקופות מסוימות לבין מאבקים שהגיעו לכדי רדיפת הרוויזיונסטים, לדוגמה בתקופת הסזון: לקראת סוף מלחמת העולם השנייה כאשר כף המלחמה נטתה באופן ברור לטובת בעלות הברית, החליטו מחתרות האצ"ל והלח"י לחזור לפעול נגד המנדט הבריטי, ומנחם בגין שעמד בראש ארגון האצ"ל אף קרא ל'מרד'. לאחר שהנהגת היישוב לא הצליחה להניא אותם מכוונות אלו החלה הנהגה לפעול כנגד המחתרות. הוקמה יחידה שמטרתה הייתה לחטוף ולהסגיר אנשי אצ"ל לידי הבריטים, כולל סגן ראש האצ"ל יעקב מרידור, ונוסף על כך פעילי אצ"ל פוטרו ממקומות עבודותיהם ותלמידים גורשו ממוסדות החינוך.
אירוע בולט נוסף ביחסים בין התנועה הרוויזיוניסטית להנהגת היישוב הייתה פרשת אלטלנה. עם ההכרזה על עצמאות המדינה אוחדו המחתרות האצ"ל והלח"י יחד עם ההגנה לתוך צבא ההגנה לישראל, ואולם יחידות האצ"ל בירושלים נשארו עצמאיות. ביוני 1948 הגיע לחופי ישראל האונייה אלטלנה אשר נקנתה על ידי התנועה הרוויזיוניסטית והועמסה בנשק רב לטובת הכוחות הלוחמים בארץ ישראל. לאחר הגעת האונייה לישראל, כאשר המשא ומתן על חלוקת הנשק שעל-גבי האונייה עלה על שירטון, ומתוך חשש שהנשק ישמש למרי אזרחי, הוטבעה הספינה בפקודתו של דוד בן-גוריון.
רקע היסטורי > חרות, גח"ל ותנועת הליכוד

עם הקמת המדינה, יוצאי ארגון האצ"ל הקימו את המפלגה הפוליטית תנועת החרות, אשר אליה הצטרפו לקראת הבחירות לכנסת השנייה אנשי ברית הצה"ר. משנת 1965 התנועה החלה לפעול בגוש משותף עם המפלגה הליברלית במסגרת גח"ל ובשנת 1973 הוקמה סיעת הליכוד שהורכבה מגח"ל וכן ממספר מפלגות ותנועות נוספות: הרשימה הממלכתית, המרכז החופשי והתנועה למען ארץ ישראל השלמה. בראש תנועת החרות, הגח"ל והליכוד עמד מנחם בגין, לשעבר מנהיג מחתרת האצ"ל. עד לשנת 1967 היו מפלגות הימין מפלגות אופוזיציה. בשנת 1967, ערב מלחמת ששת הימים, הצטרפה חרות לראשונה לקואליציה במסגרת ממשלת ליכוד לאומי, דבר שתרם במידה רבה ללגיטימציה של מפלגות הימין. בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 זכו מפלגות הימין לראשונה בניצחון, שזכה לכינוי 'המהפך' (בעקבות דבריו של שדר הטלוויזיה חיים יבין) והביאו להקמתה של ממשלה בראשותו של מנחם בגין. ממשלה זאת וממשלות הימין הבאות שיבואו אחריה השקיעה רבות בהתיישבות היהודית ביש"ע ובגליל, ומצד שני חתמה על הסכם השלום עם מצרים בשנת 1979, הקרוי גם "הסכמי קמפ דייוויד".
הסכמי השלום עם מדינות ערב, ההתבססות של מפלגות הימין בתור מפלגות שלטון, יחד עם התנועה שלהם לעבר מרכז המפה הפוליטית הביא להתפצלות והקמתם של מפלגות אשר החזיקו בדעות ימניות יותר. בשנת 1979 הוקמה מפלגת התחיה על ידי גאולה כהן ומשה שמיר, אשר פרשו שניהם מהליכוד בעקבות הסכם השלום עם מצרים. המפלגה הגיעה בשיאה ל-5 מנדטים (בבחירות לכנסת ה-11) ופורקה בשנת 1992 לאחר שבבחירות לכנסת ה-13 לא עברה את אחוז החסימה. בשנת 1987 פרש רפאל איתן מתנועת התחיה בעקבות חילוקי דעות עם גאולה כהן, והקים את מפלגת צומת, אשר כללה מצע חילוני נוסף על האידאולוגיה הימנית. בבחירות 1996 אוחדה המפלגה אל תוך סיעת הליכוד. בשנת 1988 הקים רחבעם זאבי את תנועת "מולדת" אשר חרתה על מצעה את מושג ה'טרנספר מרצון'. בשנת 1999 רצה המפלגה במסגרת האיחוד הלאומי שכלל גם את חרות (מפלגה של פורשי מפלגת הליכוד) ואת תקומה (מפלגה של פורשי מפד"ל). מפלגה זאת אוחדה בשנת 2006 בבחירות לכנסת השבע עשרה אל סיעת האיחוד הלאומי-מפד"ל.
בשנת 2005 חוותה מפלגת הליכוד שבר גדול בעקבות תוכנית ההתנתקות והקמת מפלגת קדימה. אריאל שרון, שעמד בראש המפלגה והממשלה, יישם את התוכנית שכללה יציאה חד-צדדית מרצועת עזה, וכללה את פירוק ההתנחלויות בגוש קטיף ופינוי תושביהן. התוכנית עוררה גל מחאות חסר תקדים, שכלל התנגדות רבה מתוך המפלגה עצמה. התנגדויות אלו, בתוספת החשש של שרון מכוחו ההולך וגדל של מרכז הליכוד, הביאו לכך ששרון יחד עם 14 מחברי הליכוד, פרשו מהתנועה והקימו מפלגת מרכז מתחרה בשם "קדימה".
מאז עזיבת שרון את הליכוד עומד בראשה בנימין נתניהו. בבחירות לכנסת ה-17 שהתקיימו במרץ 2006 מפלגת הליכוד צנחה מ-38 מנדטים ל-12 בלבד. בבחירות לכנסת ה-18 שהתקיימו בפברואר 2009 זכתה מפלגת הליכוד ל-27 מנדטים והרכיבה את הממשלה, כאשר קדימה זכתה ל-28 מנדטים, העבודה ל-13 מנדטים וישראל ביתנו ל-15 מנדטים. בבחירות לכנסת ה-19 רץ הליכוד ברשימה משותפת עם ישראל ביתנו שזכתה ל-31 מנדטים והרכיבה את הממשלה. בבחירות לכנסת ה-20 רץ הליכוד בנפרד וזכה ל-30 מנדטים, ונתניהו הקים את הממשלה בפעם הרביעית. ב-2014 נבחר ראובן ריבלין, חבר הכנסת מטעם הליכוד ובעברו יושב ראש הכנסת, לנשיא מדינת ישראל.
ב-13 ביוני 2021 הסתיימה כהונה רצופה בת 12 שנה של בנימין נתניהו כראש ממשלת ישראל, ושל הליכוד בממשלה ובקואליציה, והתחדשה ב-29 בדצמבר שנה מאוחר יותר.
רקע היסטורי > ההתיישבות ביהודה שומרון וחבל עזה

גוש אמונים היא תנועה חברתית דתית-לאומית שקמה אחרי מלחמת יום הכיפורים הפועלת לחידוש ההתיישבות הישראלית ביהודה ושומרון, בחבל עזה ובגולן, ולחיזוק ההתיישבות בנגב ובגליל. התנועה קמה מתוך רגש דתי בעיקרו, אך בשנותיה הראשונות סחפה בהתלהבותה גם חילונים רבים, רובם חברים בהתיישבות העובדת. ההתיישבות בשטחים החלה כהתיישבות אידאולוגית מטעמים ציוניים ודתיים של יישוב ארץ ישראל השלמה, ארץ האבות בה חיו אברהם, יצחק ויעקב ובה חיו דוד המלך ועוד גיבורים מהתנ"ך. לאחר הסכמי אוסלו, התמקדה התנועה בהקמת התיישבויות ומאחזים בשטח C.
בין פעיליה הבולטים ומנהיגיה ניתן לציין את חברי הכנסת הרב חנן פורת, ניסן סלומיאנסקי וגרשון שפט, הרב משה לוינגר, יעקב כץ (כצל'ה) הרב יואל בן נון, הרב חיים דרוקמן, בני קצובר, הרב מנחם פליקס, דניאלה וייס ובעלה אמנון וייס, יהודה חזני, מאיר הרנוי ואורי אליצור. בין תומכיה הבולטים בהתיישבות זו ניתן למנות את נעמי שמר ונתן אלתרמן. ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון נמנה בתחילה עם תומכיה הבולטים של התנועה, אולם, בסוף דרכו הפוליטית עם תוכנית ההתנתקות הפך ליריב פוליטי מר של ציבור המתנחלים.
ניסיונות התיישבות ראשונים ביהודה ושומרון נעשו כבר ב-1975, אך המתנחלים פונו על ידי צה"ל והממשלה. הפריחה בהתיישבות באיו"ש התרחשה אחרי המהפך ב-1977 ועליית מנחם בגין (הליכוד) לשלטון. מאז נבנו עוד הרבה התנחלויות, חלקן בגושים (כגון גוש עציון), חלקן כערים (כגון אריאל) וחלקן כנקודות מבודדות (כגון יצהר).
בחבל עזה הוקם גוש קטיף, בו רוב התושבים היו דתיים לאומיים ורבים מהם עסקו בחקלאות. גוש קטיף ושאר ההתנחלויות ברצועת עזה פונו במסגרת תוכנית ההתנתקות.
על אף שמבחינה אידאולוגית השמאל תומך בפינוי התנחלויות לשם הגשמת מטרות מדיניות, ואילו הימין לרוב מתנגד לכך, הרי מבחינה מעשית פינויי התנחלויות הגדולים בוצעו בפועל על ידי מנהיגי ימין – מנחם בגין בפינוי חבל ימית ומרחב שלמה כחלק מהסכם השלום בין ישראל למצרים ואריאל שרון בפינוי גוש קטיף וצפון השומרון במסגרת תוכנית ההתנתקות.
השקפת עולם

ארגוני הימין בישראל מאוחדים סביב הלאומיות היהודית ותמיכה בציונות וערכים פטריוטיים. כמעט כל ארגוני הימין מאמינים שמדינת ישראל צריכה להיות מדינה יהודית ודמוקרטית, אחדים מהם תומכים גם במדינת הלכה.
ארגוני הימין המדיני נחלקים לארגונים לוחמניים מול ארגונים בעלי קו רך, וכן לארגונים המזוהים כדתיים אל מול ארגונים חילוניים. מחזיקי דעות ימין נחלקים בדרך כלל באופן גאוגרפי בתמיכה בקבוצות הללו, לפי אופי היישובים בהם הם מתגוררים: ביישובים ובערים במרכז הארץ ובאלה שסמוכים למישור החוף, וכן בגולן ובחלק מיישובי בקעת הירדן מדובר בתושבים שרובם חילונים, התומכים בימין-מרכז פשרני. כך גם ביישובים בגוש עציון ובאפרת. לעומת זאת, בקרב היישוב היהודי בחברון ובקריית ארבע, וסביב שכם: יצהר, הר ברכה ואלון מורה, לרוב הדעות ניציות יותר.
השקפת עולם > נושאים מדיניים והסכסוך הישראלי-פלסטיני > ארץ ישראל השלמה וההתנחלויות

ארגוני ימין דוגלים באידאולוגיית ארץ ישראל השלמה והתיישבות יהודית ביהודה ושומרון ורצועת עזה. זאת, באמצעות קידום מפעל ההתנחלות, תוך הסתייעות במועצת יש"ע (ובעבר, גם באמצעות תנועת "גוש אמונים"). ארגוני הימין מפולגים ביחסם לפשרה טריטוריאלית במסגרת הסדר עם הפלסטינים: בעוד חלק תומך בכך בתור "הרע במיעוטו" ומסכים למסירה חלקית של שטחים (למשל חלק מחברי הליכוד, אחרים תומכים בגישת "אף שעל" וקוראים לישראל לספח את יהודה ושומרון (כלל השטח, שטח C, או חלקים ממנו) ולהחיל שם את ריבונות ישראל. התפיסה השנייה חזקה בעיקר בקרב ארגוני הימין הדתיים לאומיים. רובם המכריע של ארגוני הימין מתנגד לפינוי התנחלויות. חלק מארגוני הימין, בעיקר החילוניים, מוכנים לפינוי מספר קטן של התנחלויות מבודדות, או השארתן כמובלעות (כפי שמוצע בתוכנית טראמפ), במסגרת הסכם מדיני, תמורת השארת רוב ההתנחלויות הגדולות וגושי ההתנחלויות בידי ישראל.
השקפת עולם > נושאים מדיניים והסכסוך הישראלי-פלסטיני > גישות לסכסוך עם הפלסטינים

רוב ארגוני הימין מתנגדים להסכמים עם הפלסטינים, ובפרט להקמת מדינה פלסטינית, מטעמים שונים:
מתוך אמונה אידאולוגית בזכותו של עם ישראל על ארץ ישראל השלמה.
מסיבות דתיות: ארץ ישראל השלמה הובטחה לעם ישראל על ידי אלוהים, ולאף אחד אין סמכות לוותר על חלקים ממנה.
משיקולים אסטרטגיים: שטחי יהודה ושומרון מהווים משלט אסטרטגי חשוב החולש על הבירה ירושלים, נמל התעופה הבינלאומי הראשי של ישראל, נתב"ג, כל ערי מישור החוף והשפלה. ויתור על השטחים יותיר אותה פגיעה לפלישת אויב, ש עלול לבתר בקלות את הארץ בשל המרחק הקצר בין הקו הירוק למישור החוף. כמו כן מרבית המדינה תהיה חשופה במיוחד לאיום ארטילריה רקטית, מה שיפגע אנושות בכלכלה.
משיקולים ביטחוניים: לטענתם, הפלסטינים לא נטשו את תורת השלבים ומשתמשים בהסכמי אוסלו כדי להקים בסיס טרור בלב ישראל, ובמטרה להתקרב עוד צעד להשמדתה. מתן שליטה לפלסטינים בשטחים תיצור מקלט לטרוריסטים ומשם ייצאו פיגועים כנגד ישראל. לדידם, טענה זו הוכחה כנכונה עם פרוץ האינתיפאדה השנייה וכן לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות, כשבשטח שפונה מישראלים קמו קיני טרור.
מהאמונה שלא קיים עם פלסטיני אותנטי, ושהוא מורכב מאוסף של מהגרים בני האומה הערבית, ולפיכך אין לו זכות על הארץ.
מתוך התנגדות לפינוי התנחלויות בטענה שהדבר מהווה גירוש בלתי חוקי הפוגע בזכויות האדם והאזרח.
מתוך גישה שההסכם שנחתם עם ארגון טרור (אש"ף) הוא שאחראי, ישירות או בעקיפין, על רצח מאות ישראלים.
למרות הסתייגויות אלה, חלק מארגוני הימין מקבלים בחוסר ברירה את ההסכמים עם הפלסטינים וחותרים להסכם שלום. גם אלה בימין המסכימים לפשרה טריטוריאלית, דורשים שאם תקום מדינה פלסטינית היא תהיה מפורזת, שבקעת הירדן תישאר בשליטה ביטחונית ישראלית, שירושלים לא תחולק ושגושי ההתנחלויות יסופחו לישראל.
חלק מארגוני הימין תומכים בפתרונות אחרים משתי מדינות לשני עמים, כגון סיפוח שטחי C על תושביהם הישראליים ומתן אוטונומיה לפלסטינים בשטחי A ו-B, כאשר ישראל מפקחת על הביטחון ועל הגבולות. חלק מאנשי הימין מציעים לתת לפלסטינים אזרחות ירדנית ולחלק את האחריות על השטחים בין ישראל לירדן, כאשר ישראל תהיה אחראית על הביטחון וירדן על שירותי הפנים והרווחה. לפי הימין, ביישום פתרונות אלה לא יהיה צורך לפנות אנשים מבתיהם וכן יושג פתרון של הבעיה הדמוגרפית.
חלק מהארגונים בימין, ובפרט מפלגת מולדת, תומכים בטרנספר בהסכמה לערביי השטחים וסיפוח יהודה ושומרון. ארגוני ימין קיצוניים תומכים בגירוש כפוי של ערביי השטחים, וחלקם אף בגירוש ערביי ישראל. עמדות אלה הן עמדות מיעוט בקרב הימין.
השקפת עולם > נושאים מדיניים והסכסוך הישראלי-פלסטיני > צבא ולוחמה בטרור

רוב ארגוני הימין הם בעלי יחס חם ואוהד לצה"ל, ומעודדים את בניהם לשירות קרבי ופיקודי וכן שירות כקצינים. לשם כך הקימו ארגוני הימין מכינות קדם-צבאיות המכשירות בני נוער לשירות קרבי והמשכה לתפקידי פיקוד וקצונה, הידועות שבהן הן מכינת בני דוד בעלי ומכינת עֹצֶם שפעלה בגוש קטיף.
ארגוני הימין דוגלים בנקיטת יד קשה כנגד הטרור ובפרט כנגד הטרור הפלסטיני ומאמינים בלוחמה בטרור באמצעות פעולות צבאיות בהן מבצעים צבאיים בעומק מעוזי הטרור, סיכולים ממוקדים וחיסול מנהיגי טרור, מעצרים, הריסת בתי מחבלים וחקיקת חוקים כנגד הטרור. חלקם תומך בצעדים דרסטיים יותר כגון עונש מוות למחבלים וגירוש משפחותיהם.
הימין מתנגד למעורבות של חיילי צה"ל בפינוי יישובים יהודיים, וגורס שגם אם הוחלט לפנותם, את הפינוי צריכה לבצע משטרת ישראל ולא הצבא. ככלל, הימין מתנגד לסירוב פקודה, אך בעקבות תוכנית ההתנתקות גבר קולם של גופים בימין התומכים בסירוב פקודה לפינוי התנחלויות ומאחזים. עם זאת, סרבנות הימין קטנה בהיקפה מסרבנות השמאל[דרוש מקור].
השקפת עולם > כלכלה

בנושא זה אין אחידות בקרב ארגוני הימין השונים. חלקם תומכים בשוק חופשי וכלכלה ליברלית בעוד אחרים תומכים במדינת רווחה וכלכלה סוציאל-דמוקרטית, ואחרים תומכים בשילוב של שתי הגישות.
השקפת עולם > דת ומדינה

בנושאי דת ומדינה הימין בעל עמדה שמרנית ומתנגד לשינוי בסטטוס קוו.
הציונות הדתית דוגלת בשילוב תורה ועבודה: קיום אורח חיים דתי וציוני, הכולל שירות בצה"ל, ואחר כך השתלבות בשוק העבודה. הציונות הדתית שואפת לקרב את כלל עם ישראל ליהדות על ידי פעולות חינוך והסברה, בדרכי נעם ובגישה פחות מחמירה מהחרדים. בין הציונות הדתית ליהדות החרדית מתנהל מאבק על ההגמוניה הדתית בישראל ועל עמדות השפעה וכוח ברבנות הראשית. לצורך הרחבת שילוב דתיים לאומיים בשירות הצבאי, הוקם מסלול ישיבות ההסדר המשלב בין שירות קרבי ללימודים תורניים. כמו כן, קמו מכינות קדם-צבאיות המכשירות בני נוער לשירות קרבי והמשכה לתפקידי פיקוד וקצונה[דרושה הבהרה].
השקפת עולם > חוק ומשפט

במשך שנים רבות כיבד הימין את מערכת המשפט בישראל, כפי שבה לידי ביטוי, למשל, באמירתו של מנחם בגין, "יש שופטים בישראל". במאה ה-21 חל שינוי בגישה זו, והימין הולך ומקצין את עמדתו נגד מערכת המשפט וחותר להחלשתה. במסגרת שינוי זה, הימין מתנגד לאקטיביזם שיפוטי ותומך בשמרנות שיפוטית, תוך שמירת עיקרון הפרדת הרשויות והאיזון בין הרשויות. כמו כן הוא מבקר את בית המשפט העליון, בעיקר כשבתו כבג"ץ, על התערבותו בפעולות הרשויות האחרות, ובמיוחד ביטול חקיקה ראשית של הכנסת. מאותן סיבות, הימין תומך בריסון כוחם של היועצים המשפטיים ובפרט של היועץ המשפטי לממשלה, ובמיוחד לגבי זכות הווטו בפועל שנטלו לעצמם.
שרת המשפטים איילת שקד נימקה מדוע על בית המשפט לא להתערב בשאלות מדיניות-ביטחוניות וכלכליות, והזכירה בהקשר זה את ציטוט "החרב והארנק" של אלכסנדר המילטון. וכתבה בנושא התערבות בית המשפט בנושאי מדיניות ופוליטיקה:
לאותם התחומים הפוליטיים שהכרעות בהם מתקבלות בכנסת ובממשלה ושאין בהם כל הצדקה להתערבות בית המשפט העליון השופט ברק קרא "חורים שחורים". אני לעומתו קוראת להם "מרחבי משילות". כאן בדיוק באה לידי ביטוי יכולתה של הממשלה למשול ושל הכנסת לחוקק חוקים בשם העם שבחר בנציגיו.
אמון מחנה הימין בבג"ץ ירד עקב שורת פסיקות מעוררות מחלוקת, ביניהם האשרור שנתן לחוק ההתנתקות והפיצויים לנפגעיה ופינוי היישובים מגוש קטיף וצפון השומרון ב-2005, פסיקות בנושאי מלחמה בטרור, התנחלויות, פינוי מאחזים, ביטול חקיקה נגד המסתננים מאפריקה וחוק ההסדרה ועוד. כתוצאה מכך נמתחה על בית המשפט ביקורת רבה. כך למשל חבר הכנסת יריב לוין, ולימים שר המשפטים, אמר שעל בית המשפט העליון "השתלטה קבוצת מיעוט שמאלנית קיצונית, שמנסה להכתיב את ערכיה לחברה כולה". לדבריו, גישתם של שופטי בית המשפט העליון לנושאי דת ומדינה "רחוקה מאוד מהתפישה המסורתית של מרבית הציבור בישראל, שנוטה לגישה מסורתית". מצב זה מהווה לדבריו "סכנה ליכולת שלנו להבטיח את קיומנו". כתוצאה מכך נשמעות בימין קריאות לשינוי הוועדה לבחירת שופטים על מנת להגדיל את חלקם של שופטים שמרנים, שיימנעו לדעתם מהתערבות מוגזמת בהחלטות הרשות המבצעת ופסילת חוקים של הכנסת. על רקע זה פתחה ממשלת ישראל השלושים ושבע בשנת 2023 בתהליכי רפורמה משפטית, שעוררה מחאה עממית נרחבת.
השקפת עולם > בני מיעוטים

ארגוני הימין רואים בישראל את מדינת העם היהודי ומדינה יהודית, כאשר רובם תומכים בגישת מדינה יהודית ודמוקרטית וחלקם במדינת הלכה, וככזו יש בה מקום לזכויות לאומיות רק לעם היהודי. זכויות לאומיות אלה כוללות סממנים יהודים בסמלי המדינה וחגיה, חוק השבות וחוק האזרחות ומתן מעמד מיוחד לארגונים יהודיים-ציוניים כגון הסוכנות היהודית וקרן קיימת לישראל. עם זאת, רוב ארגוני הימין תומכים בשוויון זכויות מלא לכל אזרחי ישראל, כולל לבני המיעוטים, ומצהירים על רצונם לשלבם בחברה הישראלית. ארגוני הימין מתייחסים בעוינות לבני מיעוטים החותרים תחת המדינה או המפרים את החוק באופן שיטתי.
ארגוני הימין רואים בעין יפה את הדרוזים הנאמנים למדינת ישראל ומשרתים שירות מלא בצה"ל, כולל שירות קרבי וקצונה בכירה. הדרוזים, מצידם, משתלבים בארגוני ומפלגות ימין ואף רצים לכנסת מטעמן.
היחס לערביי ישראל, לעומת זאת, הוא עוין וחשדני, בעיקר עקב הסכסוך הישראלי-פלסטיני בו נוקטים ערביי ישראל עמדה פרו-פלסטינית וכן התנגדותם למדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ורצונם להפכה למדינת כל אזרחיה נטולת סממנים יהודיים כגון דגל ישראל. בעקבות האינתיפאדה השנייה ומהומות אוקטובר 2000 חלה הקצנה בחברה הערבית ובעיקר בהנהגתה הפוליטית (כגון התחזקותן של בל"ד והתנועה האסלאמית בישראל), דבר שהביא למשבר אמון בין היהודים לערבים והרעה ביחסים ביניהם, ובפרט לכך שארגוני ימין החלו לראות בערבים אויבים חתרנים שיש להתנהל נגדם בתקיפות וביד קשה, כגון אכיפה מוגברת מצד משטרת ישראל ושירות הביטחון הכללי ושלילת אזרחות של ערבים שהיו מעורבים בפיגועי טרור. בקרב חלק קטן של ארגוני ימין קיצוני יש ביטויי גזענות כלפי ערבים, וזו הקצינה בתחילת המאה ה-21. עם זאת, רוב ארגוני הימין חותרים לשלב את הציבור הערבי המתון בחברה הישראלית תוך דיכוי הגורמים הקיצוניים והאנטי-ציוניים המסיתים להתנגדות לישראל.
היחס לבדואים בישראל הוא אמביוולנטי ולצד ההערכה על שחלק מהם משרתים בצה"ל כלוחמים וגששים, יש גם ביקורת עליהם בנימוק שרבים מהם פורעי חוק המשליטים אנרכיה ופשע בסביבתם. רוב ארגוני הימין דורשים לאכוף את חוקי המדינה על הבדואים ולמנוע גזל אדמות וגנבות חקלאיות מצידם, כמו גם להיאבק בתופעות של פוליגמיה ונקמת דם.
כמעט כל ארגוני הימין מתנגדים להסתננות בלתי-חוקית לישראל של שוהים בלתי חוקיים פלסטיניים, מהגרים מאפריקה וממדינות ערב ותומכים בגירוש כל המסתננים מאפריקה בשל סיבות דמוגרפיות וכן בשל הגברת העוני, הפשע והאלימות בשכונות בהן מתרכזים המסתננים.