stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שביתה
שביתה ביהדות

הדיעות חלוקות בשאלה האם מותר לפועלים לשבות באופן מאורגן. ישנם הטוענים שמותר לפועל לשבות, כשכך מנהג המדינה. עם זאת לא תמיד מוצדק לשבות לפי היהדות. הרב אברהם יצחק הכהן קוק קרא להקמת בית דין שינסה למצוא פתרון לפני שמשתמשים בנשק השביתה. כיום ישנם דעות שונות לעיתים בין רבנים אם לשבות כשלא נעשו צעדים לפשרה קודם השביתה. יש האומרים שכאשר קבוצה שובתת יש חובה להשתתף עמם בשביתה ויש חולקים.
יש רבנים האומרים שאסור למורה המלמד תורה לשבות כי בכך הוא מבטל את הלימוד החיוני ומחנך את הילדים שכסף חשוב מחינוך ותורה. לעומתם יש האומרים שאם בשביתה יש סיכוי לשפר את מצב החינוך אזי חייבים לשבות גם מורים אלו. יש פוסקים שהורו ללמד מקצועות קודש מחוץ למסגרות בית הספר. דוגמה מובהקת לכך ניתן ללמוד מההבנה בין ארגון המורים למרכז ישיבות בני עקיבא בזמן השביתה הגדולה בשנת 2007: המרכז הודיע לארגון שהוא לא יכול לבטל תורה ולכן השתתף בשביתה בצורה מוגבלת ולא על חשבון זמני לימוד התורה במוסדות המרכז, וארגון המורים הסכים לכך.
מחלוקת נוספת הייתה בנוגע לשביתת הרופאים. הרבנים הראשיים, הרב מרדכי אליהו והרב אברהם שפירא, קראו לרופאים להפסיק לשבות:
אנו פונים לכל רופא ורופא באשר הוא, להישמע למצפון האנושי והרפואי ולא לנקוט בצעדים חסרי אחריות מעין אלו, הפוגעים בקיומו וביישובו של עולם של עולם, והמונע עצמו מלרפא הרי זה שופך דמים. כן אנו פונים לממשלה להקים מוסד לבירור בעניין תביעותיהם הכספיות של הרופאים.
לעומת זאת הרב חיים דוד הלוי פסק שמותר לרופאים לשבות בתנאים מסוימים: "ברור ביותר שהרופאים רשאים להכריז בשביתה, במתכונת שהייתה בשלב הראשון היינו נגד המעסיקים, מבלי שהדבר יפגע בחולים".
המחלוקת על זכות השביתה

המצדדים בזכות השביתה, רואים בה כלי מרכזי למניעת יחסי עבודה נצלניים. באמצעות שביתה, ניתן לעגן בהסכם שכר קיבוצי תנאי העסקה הוגנים, תוספות שכר וזכויות סוציאליות שונות שהמעסיק אינו מחויב בהן בחוק. שביתה מאורגנת מאפשרת איזון של יחסי הכוחות בין המעסיק לבין העובדים הרבים, אשר כוחם מבוזר ולכן ניתן להעסיקם בתנאים נצלניים. כך למשל, שביתה היוותה כלי מרכזי במחאת המתמחים לרפואה בישראל, בדרישתם לקיצור משמרת עבודתם מ-26 ל-16 שעות. בדוגמה זו, למדינה כוח מונופסוניסטי (כח שנובע מ"מונופול של קונים") על המתמחים מכיוון שהיא המעסיק היחיד שלהם, מה שלא מאפשר להם לתחר בין מעסיקים שונים ובכך להעלות את משכורתם ולשפר את תנאיהם.
המבקרים את זכות השביתה מצביעים על פגיעה אפשרית בכלכלה. לדידם, שביתות המובילות להסכמי שכר קיבוציים מייצרות מערכת תמרוץ שאינה מתגמלת עובד על פי הפיריון שלו, אלא על פי קריטריונים אחרים שאינם מעודדים יעילות וצמיחה כלכלית. כך למשל, העדפה על פי וותק שנהוגה במערכת החינוך הישראלית, מתגמלת מורים על פי הוותק שלהם ולכן עלולה להרחיק מהמערכת מורים צעירים ומוכשרים ששכרם נותר נמוך. בנוסף, הסכמים אלה מייצרים פערי שכר שאינם תלויים בהבדלי פריון אלא נובעים מעצמת הנזק הפוטנציאלי של שביתה, כמו שכרם הגבוה של עובדי חברת החשמל ועובדי הנמלים. סוגיה נוספת שזוכה לביקורת היא הסכמים קיבוציים שכוללים קביעות, שיש בה כדי לפגוע ביעילות המערכות הציבוריות ולהוות נטל על משלם המיסים הישראלי. מבקרי השביתות מצביעים על כך שכוח שביתה מופרז עלול להוביל לפגיעה בתהליך הייצור התקין, עליית מחירים, האטה בצמיחה הכלכלית ועיכוב רפורמות הכרחיות. אלה גורמים להעלאת מיסים, שירות ציבורי לא יעיל, ירידה בתעסוקה ומתוך כך פגיעה באוכלוסיות המוחלשות בחברה.
על מנת להציע אלטרנטיבה, יש המציעים לעגן בחקיקה תנאי עבודה, כגון: שכר מינימום, תנאים סוציאליים ופנסיה. באופן זה, יהנו מתנאי בסיס הוגנים כל עובדי המשק ולא רק השובתים. בנוסף, במדינות שונות בעולם נהוג מודל ה-Flexicurity שמאפשר ביטחון כלכלי לעובדים, לצד גמישות תעסוקתית. משמעות מדיניות זו היא קלות רבה וגמישות באפשרויות העסקה ופיטורין בידי מעסיקים מחד, אך מאידך הענקת הטבות כלכליות מפליגות למובטלים. באופן זה, נשמרת היעילות הכלכלית והפגיעה בעובדים מצטמצמת.
לקריאה נוספת

לילך ליטור, השביתה: משפט, היסטוריה ופוליטיקה, האוניברסיטה הפתוחה, 2019.
רות בן-ישראל, השביתה, הוצאת סדן, 1987.
רות בן-ישראל,  שביתה והשבתה בראי הדמוקרטיה, האוניברסיטה הפתוחה, 2003. (קריאת הספר בתצוגה מקדימה באתר "גוגל ספרים" )
ניר גנאינסקי, מעמדה החוקתי של זכות השביתה, הוצאת נבו, 2014.
מורן סבוראי, משפט העבודה הקיבוצי [פרקים ה' ו- ז'], הוצאת נבו, 2023.
מרדכי מירוני, שביתות בשירותים חיוניים בישראל - משפט וחברה במצבי קיצון, הוצאת נבו, 2023
שלמה יעקובוביץ, לחם, עבודה, הוצאת ניב, 2023.
הערות שוליים

↑  כאן שביתה! על תרבות השביתות הישראלית, באתר המכון הישראלי לדמוקרטיה, ‏2011
↑  מ' סבוראי, פרק ה' ופרק ז' בספר משפט העבודה הקיבוצי (2023)
↑  ח"כ קריב: בימים הקרובים אניח על שולחן הכנסת הצ"ח להוספת זכות ההתאגדות לרשימת הזכויות החוקתיות המוגנות, באתר חדשות הכנסת, ‏2022
↑  ניצן צבי כהן, ‏"מי שנהנה משביתות סולידריות הם דווקא העובדים החלשים", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 7 ביוני 2019
↑  עמי וטורי, עבודה ורווחה, המודל הסקנדינבי, פנים : כתב עת לתרבות, חברה וחינוך 41, 2007
↑  כלכלה סוציאל-דמוקרטית: מאפיינים מקדמי-שוויון של המדיניות הכלכלית בארצות סקנדינביה, פורסם על ידי מרכז אדוה, 2006.
↑  אבי קליין, ‏הכלי שהכניע תאגידי ענק: שביתת החרם של איגודי העובדים במדינות הנורדיות, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 22 בספטמבר 2021
↑  שביתת הזדהות | מילון לתנאי עבודה - חילן, באתר www.hilan.co.il
↑  דב"ע לו/5-4 גינסטלר ואח' נ' מדינת ישראל, פד"ע ח 3
↑  חוק יישוב סכסוכי עבודה, התשי"ז–1957, באתר הכנסת
↑  יחסי עבודה וזכויות עובדים(הקישור אינו פעיל, 3.9.2019)
↑  פסק דינו של בית הדין הארצי לעבודה בסק"כ 3127-05-16, מדינת ישראל - ארגון המורים בבתי הספר העל יסודיים בסמינרים ובמכללות ואח'; ניתן ביום 11.5.2016.
↑  התנפלות דמים על פועלי ביהח"ר של פרומין, דואר היום, 18 באוקטובר 1932
אסירי שביתת פרומין שוחררו בערבות, דבר, 20 באוקטובר 1932
על שביתת פרומין, דבר, 7 בדצמבר 1932
↑  אברהם ארסט, 20 שנה לשביתת פרומין, על המשמר, 28 באוקטובר 1952; המשך
↑  אניטה שפירא, ברל, חלק ב, עמ' 394–395.
↑  חוק שירות התעסוקה תשי"ט-1959, סעיף 44
↑  התנגשות בין דוורי ירושלים לבין המשטרה; אחדים נפצעו ו-2 נעצרו, דבר, 4 בספטמבר 1969
↑  ברק רביד, עובדי משרד החוץ הפגינו: "השב"כ משת"פ"(הקישור אינו פעיל, 28.3.2023), "דיפלומניה", הבלוג של ברק רביד באתר הארץ, 3 ביולי 2013
↑  חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם, תשנ"ו-1996
↑  שו"ת יחווה דעת ד, מח; שו"ת אגרות משה חו"מ א, נט.
↑  הדברים הובאו על ידי הרב כתריאל אפרים טכורש בספר כתר אפרים, יט.
↑  שו"ת אגרות משה חושן משפט א, נט.
↑  שו"ת מנחת שלמה א, פז.
↑  שו"ת יחוה דעת ד, מח.
↑  הרב אברהם שפירא והרב מרדכי אליהו, "קריאה לרופאים: "לא תעמוד על דם רעך" (י' בסיוון תשמ"ג)", שבעים שנה לרבנות הראשית לישראל, חלק ב, עמ' 380-377.
↑  שו"ת עשה לך רב ו, סג.
↑  סכסוכי עבודה ושביתות, באתר הסתדרות עובדי המדינה בישראל
↑  יואב אילון, ‏ריכוזיות, גרסת המעסיקים: ההסבר החדש לקיפאון בשכר בכלכלות המערב, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 6 בספטמבר 2019
↑  גד ליאור, דוח האוצר: פערי השכר בין מורה צעיר לוותיק - מהגבוהים במדינות ה-OECD, באתר ynet, 1 באוגוסט 2022
↑  ליאת רון‏, חברת החשמל: חגיגת שכר, חשבון גבוה ושירות גרוע, באתר וואלה, 23 בנובמבר 2022
↑  יובל שדה, גם השנה: עובדי הנמלים בראש טבלת השכר במגזר הציבורי, באתר כלכליסט, 6 ביולי 2022
↑   גיא רולניק, הכלכלה הדואלית הישראלית, באתר TheMarker‏, 8 באוקטובר 2014
↑  כיצד פותרים את בעיית השביתות - תכלת, באתר tchelet.org.il
↑  מי צריך ביטחון תעסוקתי? - תכלת, באתר tchelet.org.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007538948205171  BNE: XX527249  BnF: cb13318855q (data)  GND: 4058029-5  HDS: 016528  LCCN: sh85128731  LNB: 000183267  NDL: 00571776  NKC: ph135353 
כורים נאספים במהלך השביתה הכללית בבריטניה (1926)
הנזקים שנגרמו לתעשיית הטלוויזיה והסרטים של לוס אנג'לס בעקבות שביתת איגוד התסריטאים האמריקאי ב-2007, מוערכים בכמיליארד וחצי דולר
הצהרת קמבון

| --- | --- |

 חותמים:  ז'יל קמבון 
 תאריך יצירה:  4 ביוני 1917 
 שפות:  צרפתית 
 
הצהרת קמבון הייתה הצהרה מ-4 ביוני 1917, שמסר הדיפלומט הצרפתי ז'יל קמבון במכתב למדינאי הציוני נחום סוקולוב, ואשר לפיה ממשלת צרפת תומכת בהתיישבות יהודית בארץ ישראל. זו הייתה הצהרת התמיכה הראשונה של מעצמה בעד התנועה הציונית; היא קדמה להצהרת בלפור במספר חודשים ועודדה את קבלתה.
תוכן ההצהרה

קמבון לא הצהיר במכתבו על תמיכה בגוף מדיני-יהודי, אך הוא הביע תמיכה בתוכנית להרחבת היישוב היהודי ולתחייה מחדש של הלאומיות היהודית בארץ ישראל:
באדיבותך, הסברת לי את התוכנית שלה מקדיש אתה את כל מאמציך, ואשר מטרתה לפתח את ההתיישבות [קולוניזציה] היהודית בפלשתינה. אתה מאמין, שאם יאפשרו זאת הנסיבות, ובתנאי שתובטח עצמאותם של המקומות הקדושים, יהיה זה צודק ופיצוי הוגן לסייע, על ידי הבטחת הגנה מצד מדינות הברית, לתחייה מחדש של הלאומיות היהודית בארץ שממנה גורש עם ישראל לפני מאות שנים.
ממשלת צרפת, שנכנסה למלחמה זו כדי להגן על עם שהותקף [=הבלגים], ואשר ממשיכה במאבקה כדי להבטיח את ניצחון הצדק על פני הכוח, לא יכולה שלא להרגיש אהדה למטרתך, שהצלחתה כרוכה בהצלחתן של בנות הברית.
אני שמח להעניק לך כאן הבטחה כזו.
המקור בצרפתית
Vous avez bien voulu m’exposer le projet auquel vous consacrez tous vos efforts et qui a pour objet de développer la colonisation israélite en Palestine. Vous estimez que si les circonstances le permettent et l’indépendance des Lieux Saints étant assurée d’autre part, ce serait faire œuvre de justice et de réparation que d’aider, par la protection des puissances alliées, à la renaissance de la nationalité juive, sur cette terre d’où le peuple d’Israël fut chassé il y a tant de siècles.
Le gouvernement français, qui est entré dans cette guerre pour défendre un peuple injustement attaqué, et qui continue la lutte pour assurer la victoire du droit sur la force, ne peut qu’éprouver de la sympathie pour votre cause, dont le triomphe est lié à celui des alliés.
Je suis heureux de vous donner sous ce pli une telle assurance.
לאחר ההצהרה

ההצהרה הצרפתית זירזה את נכונות הבריטים למסור הצהרה רשמית בדבר תמיכתם בכינון בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל. באמצע יוני 1917 פנו רוברט ססיל ורונלד גרהאם (אנ'), שניהם תומכים של הציונות, לארתור ג'יימס בלפור, בטענה שהגיעה העת להצהרה דומה מצד הממלכה המאוחדת. בלפור הסכים והזמין את חיים ויצמן להשתתף בניסוח ההצהרה, שלאחר חודשים של עבודה הפכה להצהרת בלפור. על פי בני מוריס, הצרפתים קיוו שהצהרת קמבון תחזק את עמדתם במשא ומתן על השליטה בפלשתינה, אך "באופן אירוני, ההצהרה הצרפתית סללה את הדרך לזו של בריטניה, וזו סייעה לבריטניה להבטיח את הדרת הצרפתים מהארץ המובטחת".
הערות שוליים

↑  F.W. Brecher, "French policy toward the Levant, 1914–18, Middle Eastern Studies 29(4) (1993), pp. 648–650
↑  Edy Kaufman, "The French Pro-Zionist Declarations of 1917-1918, Middle Eastern Studies 15(3) (1979), p. 376
↑  Edy Kaufman, "The French Pro-Zionist Declarations of 1917-1918, Middle Eastern Studies 15(3) (1979), p. 377
1 2  Edy Kaufman, "The French Pro-Zionist Declarations of 1917-1918, Middle Eastern Studies 15(3) (1979), p. 378–380
↑  Edy Kaufman, "The French Pro-Zionist Declarations of 1917-1918, Middle Eastern Studies 15(3) (1979), p. 382
↑  Edy Kaufman, "The French Pro-Zionist Declarations of 1917-1918, Middle Eastern Studies 15(3) (1979), p. 400 n.40
↑  F.W. Brecher, "French policy toward the Levant, 1914–18, Middle Eastern Studies 29(4) (1993), p. 652
↑  Edy Kaufman, "The French Pro-Zionist Declarations of 1917-1918, Middle Eastern Studies 15(3) (1979), p. 380
↑  David Fromkin, A Peace to End All Peace: The Fall of the Ottoman Empire and the Creation of the Modern Middle East (Henry Holt and Company: 2010), p. 293
↑  Benny Morris, Righteous Victims: A History of the Zionist-Arab Conflict, 1881-2001 (Knopf Doubleday Publishing Group: 2001), p. 74
החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  מאיר וילנר, תאופיק טובי, תאופיק זיאד, האשם מחאמיד, מוחמד ברכה, איימן עודה
 מזכיר כללי:  אמג'ד שביטה
 תקופת הפעילות:  1977–הווה (כ־48 שנים)
 אפיון:  רשימה משותפת של תנועות סוציאליסטיות וקומוניסטיות
 אידאולוגיות:  סוציאליזם קומוניזם מרקסיזם-לניניזם פתרון שתי המדינות הפרדת הדת מהמדינה
 כנסות:  8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25
 אותיות:  ו
 שיא כוחה:  5 מנדטים (1977, 1984, 2015, 2019, 2020)
 שפל כוחה:  2 מנדטים (2003)
 רשימה פוליטית:  חד"ש-בל"ד (1996–1999) חד"ש-תע"ל (2003–2006, 2019, 2022–) הרשימה המשותפת (2015–2019, 2019–2022)
 נוצרה מתוך:  מק"י, אק"י וחוגי שמאל נוספים
 מטה:  חיפה 
 מיקום במפה הפוליטית:  שמאל רדיקלי
 צבעים רשמיים:    אדום,   ירוק
 נציגויות בפרלמנטים
 הכנסת:  4 / 120
 
 www.hadash.org.il
 
החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון (בערבית: الجبهة الديمقراطية للسلام والمساواة, תעתיק מדויק: אלג'בהה אלדימקראטיה ללסלאם ואלמסאואה), הידועה בעברית בתור חָדָ"שׁ (ראשי תיבות חזית דמוקרטית לשלום) ובערבית כאל-גָ'בְּהַה (الجبهة, "החזית" - המילה הראשונה בשם המלא), היא תנועה של ארגוני שמאל רדיקלי בישראל, המהווה רשימה וסיעה סוציאליסטית בישראל, ומתמודדת כרשימה לכנסת מאז הבחירות לכנסת התשיעית. חד"ש מגדירה את עצמה כרשימה יהודית-ערבית.
חד"ש דוגלת בפינוי כל ההתנחלויות הישראליות בשטחים שנכבשו ב-1967, הקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל ושוויון זכויות לאזרחי ישראל הערבים. חד"ש תומכת במשא ומתן לשלום ולא בנסיגות חד-צדדיות. התנועה דוגלת בצדק חברתי, בסוציאליזם ובשוויון מגדרי. בכך, התנועה גם מאמינה בצדק סביבתי כהגדרתה, ודוגלת בקשר שבין סביבה ירוקה-בריאה וחברה שוויונית. חד"ש מורכבת מתנועות ומזרמים שונים והמרכזי בהם הזרם המרקסיסטי-לניניסטי.
הרכב החזית

רובו של פרק זה אינו כולל מקורות או הערות שוליים, וככל הנראה, הקיימים אינם מספקים. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
המרכיב המרכזי ברשימה הוא המפלגה הקומוניסטית הישראלית, המרכיבים האחרים - ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי (בנק"י), ועד היוזמה הדרוזי והפורום העיראקי. בעבר לקחו חלק בחזית גם תנועות אחרות, ביניהן פלג מהפנתרים השחורים. על פי תקנון חד"ש, כל ארגון אשר מסכים למצע החזית, מוזמן להגיש בקשת הצטרפות לחזית. בקשה כזו יכולה להיות מאושרת על ידי מועצת חד"ש, המורכבת מכ-800 צירים.
מלבד חברות בתנועה אשר לוקחת חלק בחזית, לא קיים תהליך רשמי אשר מאפשר להתפקד כחבר בחד"ש (מלבד בסניפים מסוימים אשר בחרו מיוזמתם לקיים מפקד סניף). עם זאת, כל אדם אשר תומך במצעה של חד"ש מוזמן להיות פעיל בה, להיות ציר בוועידה ובמועצה שלה מטעם הסניף המקומי ולקחת בה כל תפקיד רשמי.
מצע חד"ש

רובו של פרק זה אינו כולל מקורות או הערות שוליים, וככל הנראה, הקיימים אינם מספקים. 
אנא שקלו לשפר את אמינות הפרק באמצעות הבאת מקורות לדברים ושילובם בגוף הפרק בצורת הערות שוליים.
מצע החזית הושתת בעבר על 9 סעיפים מרכזיים. אשר נקראו בין פעילי חד"ש "תשע הנקודות של החזית". לקראת הבחירות לכנסת ה-20, המצע פורט ל-12 סעיפים עיקריים.
שלום צודק ויציב המבוסס על נסיגה מכל השטחים הכבושים והקמת מדינה פלסטינית בצידה של ישראל ובירתה ירושלים המזרחית: היענות מיידית ליוזמת השלום הערבית, הנתמכת בידי רוב מדינות העולם; ביצוע החלטות האו"ם בעניין הסכסוך הישראלי–פלסטיני.
עסקת המאה, אותה רוקמים ממשל טראמפ וממשלת הימין הקיצוני והמתנחלים בישראל, יחד עם המשטרים הריאקציוניים הערביים באזור המפרץ הפרסי, לא מקדמת את השלום. העסקה מפרה את החלטות האו"ם ואת החוק הבינלאומי ומרחיקה את הפתרון המדיני. העברת השגרירות האמריקאית לירושלים; ההתכחשות לזכויותיו של העם הפלסטיני במזרח ירושלים שנכבשה במלחמת יוני 1967 ולזכותו לקיים בה את בירתה של המדינה הפלסטינית; ההכרה האמריקאית בריבונות על רמת הגולן; וההתאכזרות הנוספת והידוק מצור ההרעבה כלפי העם הפלסטיני בעזה – כל אלה מרחיקים את השלום המיוחל.
קביעת שכר מינימום בגובה של 60% מהשכר הממוצע במשק
הכרה באוכלוסייה הערבית-פלסטינית בישראל כמיעוט לאומי, לו שמורה הזכות לשוויון זכויות לאומי ואזרחי-פוליטי, חברתי ותרבותי.
הגדלת קצבאות הילדים ב-40%, ובכך החזרתן לרמתן הריאלית ב-2003. השוואה של קצבאות הנכות וקצבאות הזקנה לשכר המינימום.
ביטול מלא של חוק הלאום המפלה והגזעני שמבסס תפיסות של אפרטהייד.
ביטול של כל ההפרטות שנעשו עד כה של חברות ממשלתיות, משאבי טבע (כולל גז ונפט, פוספטים וים המלח), בנקים ושירותים ציבוריים ועירוניים ושל כל התוכניות להפרטה של חברות ממשלתיות ושירותים ציבוריים, לרבות בתחומי רווחה וחינוך.
תוכנית דיור חברתי, שתיתן מענה הולם לצורכי הדיור של השכבות השונות, ותכלול מגוון של פתרונות דיור.
הגנה על מערכת הבריאות הציבורית כמערכת שוויונית ונגישה, וביטול התוכניות להפרטת בתי-החולים.
הבטחת חינוך חינם, הלכה למעשה, בכל המסגרות החינוכיות-לימודיות ממעונות היום ועד לאוניברסיטה; וחקיקת חוק זכויות הילד.
אישור חוקה דמוקרטית, שתגן על זכויות האדם והאזרח היסודיות, על הזכויות החברתיות ותבטיח את אופייה החילוני של המדינה ואת שוויון אזרחיה; ביעור הגזענות ומאבק נגד כל ביטויי האפליה והאלימות; חקיקה ואכיפה של חוקים האוסרים אפליה, הסתה לטרנספר, הסתה גזענית, והסתה על רקע עדתי, אתני, מגדרי או בשל נטייה מינית.
חקיקת חוק יסוד: שוויון בין המינים, אשר יתבסס על האמנה הבינלאומית בדבר ביטול כל צורות האפליה נגד נשים, לרבות סחר בנשים.
ראו גם

המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (פק"פ)
ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי (בנק"י)
Bi the Way

| --- | --- |

 בימוי:  בריטני בלוקמן ג'וזפין דקר
 הופק בידי:  מייקל האפינגטון מרתה שיין
 תסריט:  בריטני בלוקמן ג'וזפין דקר
 עריכה:  בריטני בלוקמן ג'וזפין דקר
 מוזיקה:  דניאל ריימי
 צילום:  נילס בנסון, בריטני בלוקמן, ג'וזפין דקר, וילמוט קיד
 מדינה:  ארצות הברית
 הקרנת בכורה:  2008
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט תיעודי
 www.bithewaymovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
Bi the Way הוא סרט תיעודי משנת 2008 על ביסקסואליות בארצות הברית. הסרט הוצג בפסטיבלי קולנוע בארצות הברית וברחבי העולם, כולל בקנדה, אנגליה, פורטוגל, טורקיה, יוון, אוסטרליה, ברזיל וטאיוואן. הוא גם שודר בטלוויזיה ברשת Logo ב-2009.
הסרט עוקב אחר חייהם של מספר אנשים ביסקסואלים צעירים במקומות שונים בארצות הברית. יוצרות הסרט, בריטני בלוקמן וג'וספין דקר, גם מופיעות בפני המצלמה כדי לתת מסגרת לסיפורים השונים.
תקציר

הסרט מתרחש תוך כדי מסע דרכים, שבו היוצרות מציגות את חמשת המשתתפים אשר מתמודדים עם סוגיות שונות סביב הזהות הביסקסואלית שלהם.
פאם: מעודדת-לשעבר מממפיס, טנסי, פאם נעה בין מצב של קבלה ופתיחות מינית בקרב חבריה, לבין התמודדות עם השמרנות של המשפחה הקתולית הדרומית שלה. כשהייתה בתיכון בבית ספר קתולי, הרחיקו אותה מהלימודים לאחר שמורה תפסה אותה מתמזמזת עם נערה אחרת.
טאג': בניו יורק, רקדן ההיפ-הופ השחור טאג', בן 18, מאוד רוצה חברה, ומרגיש שהפלרטוטים שלו באינטרנט הם סתם דרך להעביר את הזמן. אך כשהוא מתאהב בגבר שהוא פגש ב-MySpace, פתאום עליו לשקול את הדחייה הפוטנציאלית של המשפחה שלו, הקהילה שלו, ואלוהיו.
טארין: בת 28 מלוס אנג'לס, טארין שוקלת להתחתן עם בן זוגה, רייג'. רייג' תמיד רצה חברה ביסקסואלית, ועל בסיס זה השניים מפתחים ביחד את הפנטזיות המיניות שלהם, וטארין מנהלת מערכת יחסים עם אישה. אך תוך מתיחת גבולות המונוגמיה ותפקידי המגדר במסגרת מערכות יחסים אלה, טארין לא בטוחה אם היא ביסקסואלית יותר עבור רייג' או עבור עצמה.
דייוויד: בן 24 משיקגו, כופר בציפיות ממנו של משפחתו וחברתו לשעבר כדי לעמוד על זהותו כביסקסואל, אך בו זמנית מנסה למצוא את עמק השווה בין הערכים המסורתיים שלו לבין הפתיחות שלו.
ג'וש: מסן אנטוניו, טקסס, ג'וש הוא ילד בן 11 עם אב גיי ואם ביסקסואלית. ג'וש כבר בוחן אופציות זהותיות ומיניות שרוב המבוגרים טרם התמודדו איתם, והשאלה היא האם יאמץ את הפוטנציאל שהוריו מכירים לו, או ייכנע ללחץ של חבריו ההומופובים, או פשוט ימשיך לפתח את העניין המבצבץ שלו בבנות, ויהיה סטרייט?
בסרט, הסיפורים של הדמויות שזורות בפרשנות של פסיכולוגים, ביולוגים אבולוציוניים, ואנתרופולוגים הדנים בנושאים של עמימות מינית. בסרט ישנם גם ראיונות עם דמויות מקהילת הלהט"ב, כמו אני דיפרנקו ודן סאבאג'.
פרסים

2008: Alternative Spirit Grand Prize, Rhode Island International Film Festival
הערות שוליים

↑  "Logo Network". אורכב מ-המקור ב-2009-07-22. נבדק ב-2015-12-02.
↑  "Bi the Way". Washington City Paper. 12 ביוני 2008. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "SXSW documentary explores bisexuality boom".
↑  "2008 Film Festival Award Winners Announced". RIIIF Awards 2008. נבדק ב-1 ביולי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
You've Got a Friend in Me

| --- | --- |

 סינגל בביצוע רנדי ניומן
 מתוך האלבום צעצוע של סיפור
 מדינה:  ארצות הברית
 יצא לאור:  12 באפריל 1996
 תאריך הקלטה:  1996
 סוגה:  פופ, קאנטרי
 שפה:  אנגלית (השיר דובב לשפות נוספות, ביניהן עברית)
 אורך:  2:39
 חברת תקליטים:  דיסני
 כתיבה:  רנדי ניומן
 לחן:  רנדי ניומן
 הפקה:  רנדי ניומן
"You've Got a Friend in Me" (בעברית: "אני חבר שלך") הוא שיר פופ וקאנטרי המשמש כשיר הנושא של הסרט "צעצוע של סיפור" משנת 1995. השיר הולחן ונכתב על ידי רנדי ניומן. השיר בוצע באנגלית על ידי רנדי ניומן ולייל לובט ובעברית על ידי דני בסן ומומי לוי.
בשנת 1996 הועמד השיר לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר ולפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר, אך הפסיד בשניהם לשיר "Colors of the Wind" מהסרט "פוקהונטס".
השיר קיבל את תואר הזהב בארצות הברית.
בסרטי "צעצוע של סיפור"

השיר מתנגן במהלך כותרות הפתיחה של הסרטים "צעצוע של סיפור", "צעצוע של סיפור 3" ו"צעצוע של סיפור 4", ונותן ביטוי למעמדם של וודי ושל אנדי (בסרט הראשון) ושל כל צעצועיו של אנדי (בסרטים השלישי והרביעי). בסרט השלישי נעשה בו גם שימוש לאפקט אירוני ודרמטי, כאשר כותרות הפתיחה מציגות פלשבק לסרט הראשון והשיר מתעמעם לפתע בשורה "As the years go by, Our friendship will never die" ("הזמן עובר מהר, אך ידידים נישאר") טרם המעבר לזמן הווה, שבו צעצועיו הנותרים של אנדי ארוזים וכבר אינם בשימוש בהיותו בן 17. בסרט הרביעי מתנגן השיר ברצף הפתיחה המציג את אנדי כשהוא משחק עם וודי ומוסר אותו לבוני בבגרותו, ואת בוני כשהיא משחקת בו אך מתחילה לנטוש אותו עד מהרה.
בשני סרטי ההמשך מאזינות הדמויות לשיר כחלק מהסיפור, בגרסאות כיסוי בסגנונות שונים בכותרות הסיום: בסוף "צעצוע של סיפור 2" מתחילה דמותו של ויזי לשיר אותו לשאר הצעצועים; במהלך כותרות הסיום של "צעצוע של סיפור 3" מבצעים באז שנות-אור וג'סי ריקוד פסדובלה לגרסה בספרדית, שאותה ג'סי משמיעה כדי לשכנע את באז לרקוד.
השימוש הבולט ביותר בשיר נעשה במערכה השלישית של סרט השני, ובה פרק של "Woody's Roundup" ("וודי הכוכב", תוכנית הבובות הפיקטיבית משנות ה-50 שעליה הוא מבוסס) מציג את בובתו של וודי מבצע את השיר בפני הצופים הצעירים, כאשר ילד קטן מגיע ומחבק את הבובה. וודי שבחדר רואה את המתרחש על המסך ומבין לפתע שבהיותו צעצוע, משימתו להיות שם עבור הילד. על פי יקום הסרטים, השיר ככל הנראה נכתב עבור "וודי הכוכב".
השיר בגרסת "וודי הכוכב" בוצע על ידי טום הנקס בליווי גיטרה; הגרסה של ויזי בוצעה על ידי רוברט גאולט (הגם שג'ו ראנפט דיבב את הדמות), והגרסה הספרדית מהסרט השלישי בוצעה על ידי הלהקה Gipsy Kings.
דירוגים ברשימות

| ארגון | רשימה | מיקום | מקור |
| --- | --- | --- | --- |
| בילבורד | 100 שירי דיסניוורס הגדולים בכל הזמנים | 29 |  |
ראו גם

צעצוע של סיפור
צעצוע של סיפור 2
צעצוע של סיפור 3
צעצוע של סיפור 4
צעצוע של סיפור 5
צעצוע של סיפור (זיכיון)
הערות שוליים

↑  Rania Aniftos,Katie Atkinson,Katie Bain,Eric Renner Brown,Keith Caulfield,Anna Chan,Hannah Dailey,Stephen Daw,Thom Duffy,Paul Grein,Lyndsey Havens,Rylee Johnston,Jason Lipshutz,Joe Lynch,Heran Mamo,Rebecca Milzoff,Taylor Mims,Danielle Pascual,Jessica Roiz,Kevin Rutherford,Andrew Unterberger,Neena Rouhani, The 100 Greatest Disneyverse Songs of All Time, Billboard, ‏2023-05-25 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz work: 80bcbac3-6be1-3c39-928d-dd5ab1be7e39
שמריה צמרת

שמריה צמרת, ממייסדי המוסד לעלייה ב' ('ההעפלה'), 1939
שמריה צמרת (ט"ו בתשרי תרע"א, 17 באוקטובר 1910, קליבלנד, ארצות הברית – י"ח באלול תשכ"ד, 26 באוגוסט 1964, בית-השיטה) היה ממייסדי קיבוץ בית-השיטה ופעיל מרכזי בארגון ספינות המעפילים במוסד לעלייה ב' ("ההעפלה").
תולדות חיים

שמריה צמרת נולד בט"ו בתשרי תרע"א, 17 באוקטובר 1910, בארצות הברית. הוריו, בתיה ומאיר גלפנד, היגרו מרוסיה הצארית לקליבלנד בארצות הברית, ומשם עברו ללוס-אנג'לס. האב היה ציוני, והחליט לעברת את שם המשפחה על פי משאת נפשו: צמר"ת – ציון מדינה רבולוציונרית תהיה. לפי הספר שחובר על שמריה על ידי הדסה צמרת, "בוקר תמיד", שמריה זכר שהרי"ש בשם המשפחה התייחסה למילה מהפכנית - רבולוציונרית - אך לא היה בטוח בכך לחלוטין.
בשנת 1920, בהיות שמריה בן עשר, יצא עם אביו למסע היכרות והכנה לעלייה לארץ ישראל, אך כשחזרו לארצות הברית התברר שהאב חולה בשחפת. האם נשארה בבית עם שני ילדיה הקטנים, ושמריה הבכור התלווה אל אביו החולה בטיפוליו בבתי המרפא לחולי שחפת. על ערשׂ דווי ביקש האב מבנו להגשים את משאלתו ולעלות לארץ ישראל. משנפטר האב עלה שמריה ארצה, והוא בן 15 שנים.
שמריה צמרת הגיע לתל אביב, נער אמריקאי בודד, ללא שפה וללא משפחה. הוא התגורר בפנסיון, והצטרף לבני המחזור השישי בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב. עם חבריו ב"גדוד מגיני השפה" לקח חלק פעיל במאבק להנחלת השפה העברית, ונמנה עם המחזור הראשון מהגימנסיה שהתגייס לארגון "ההגנה" שזה מקרוב הוקם.
בשנים האחרונות ללימודים ייסדו שמריה וקבוצת חברים מהגימנסיה חוג רעיוני, שהפך עם הזמן ל"תנועת החוגים" אשר נקראה לימים "תנועת המחנות העולים". עם סיום הלימודים יצאו 17 חברי החוג, "החוג הזקן", להתיישבות. כתחנה בדרך להקמת נקודה התיישבותית חיו ועבדו בפרדסי חדרה. כעבור שנתיים עברה הקבוצה למעיין חרוד בעמק יזרעאל, ובשנת 1936 ייסדו את קיבוץ בית-השיטה. בשנת 1933 נקבע צמרת לרַכָּז מפעל "הסורגים" לייצור בגדי טריקו בראשון-לציון, ובמשך שש שנים ניהל את בית החרושת שהועבר לקיבוצו.
לשמריה היו שלוש בנות ובן, ושנים עשר נכדים ונכדות. להוריו של שמריה היו שני ילדים נוספים, ושעה ששמריה הצטרף לתנועה הציונית, נשארו הם בארצות הברית והצטרפו לתנועה הסוציאליסטית הבינלאומית. ג'ו צמרת היה לפעיל באיגודים מקצועיים, לפעיל במפלגה הקומוניסטית, וב-1937 התנדב לבריגדות הבינלאומיות. לאחר שנה של לחימה בספרד כנגד כוחותיו של פרנקו נהרג ג'ו בקרב בעיר גנדסה, באפריל 1938, והוא בן 26. אחותם של שמריה וג'ו, רוז צמרת, נשארה בארצות הברית והייתה לפעילה בתנועה הטרוצקיסטית האמריקאית. למרות ההבדלים האידאולוגיים, היחסים בין האחים והאחות נשארו טובים עד ליום מותם.