stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פסק דין לוכנר נגד מדינת ניו יורק
"עידן לוכנר"

בעקבות פסק דין לוכנר וההלכה שנקבעה בו, לפיה חופש החוזים הוא עקרון חוקתי לפי התיקון ה-14 לחוקה, כונתה התקופה שלאחר פסק הדין בשם "עידן לוכנר". בתקופה זו פסקו בתי המשפט בארצות הברית שוב ושוב כנגד חוקים שנועדו לאזן את יחסי הכוחות בין הצדיים לחוזה. כך למשל, ביטל בית משפט בשנת 1915 חוק שנחקק בקנזס ואסר על הסכמי עבודה שבהם התחייבו העובדים שלא להצטרף לאיגוד עובדים. בשנת 1923 קבע בית המשפט בדעת רוב כי חוקי שכר מינימום מנוגדים לתיקון החמישי וה-14 לחוקה.
עידן לוכנר הסתיים בשנות ה-30, עם פסק דין של בית המשפט העליון משנת 1934 בעתירת נביה נגד מדינות ניו יורק (אנ'), בו נקבע שחופש החוזים אינו מהווה זכות חוקתית וכי מדינת ניו יורק יכולה לקבוע בחוק מחירים למוצרי חלב. בשנת 1937 קבע בית המשפט העליון בעתירת וסט קוסט נגד פאריש (אנ') כי המחוקק רשאי להגביל את חופש החוזים אם הדבר נועד להגן על הקהילה, הבריאות, הביטחון או למנוע פגיעה בקבוצת אוכלוסייה חלשה. פסק דין זה מסמן את סוף "עידן לוכנר", ועל אף שהלכת לוכנר לא נהפכה באופן מפורש, היא כבר לא נחשבה למחייבת.
הערות שוליים

↑  United States Supreme Court, 198 US 45 Joseph Lochner v. People of the State of New York US, 1905, עמ' 45
↑  Stevens, John Paul (2011). Five Chiefs: A Supreme Court Memoir. Little, Brown and Company. p. 25. ISBN 978-0-316-19980-3.
קוכם

קוֹכֶם (בגרמנית: Cochem) היא עיירה השוכנת בעמק המוזל על שתי גדות נהר מוזל לרגלי גבעות מכוסות בכרמי ענבים שעל אחת מהם בנויה מצודת קוכם (Reichsburg Cochem). היא בירת מחוז קוכם - צֶל (Cochem-Zell), אחד המחוזות במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה.
היסטוריה

יש עדות להתיישבות במקום בתקופה הקלטית והרומית. קוכם מוזכרת בכתב בפעם הראשונה בשנת 883 בשם Villa cuchema. היא הייתה שייכת לאימפריה הרומית הקדושה באזור שלטונו של הארכבישוף של טריר. ב-1332 קבלה זכויות של עיר ואז נבנו החומות שלה. ב-1423–1725 נפגעה ממגפת הדבר. ב-1688 נכבשה ונהרסה על ידי צבאו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת שהרס גם את המצודה שלה.
במלחמת שלושים השנים הייתה העיירה במצור אך לא נכבשה.
בשנים 1789–1815 הייתה קוכם בשלטון צרפת.
לאחר קונגרס וינה ב-1815 עברה קוכם לשלטון פרוסיה.
מצודת קוכם מוזכרת לראשונה בכתובים ב-1130. נהרסה כאמור במלחמת תשע השנים על ידי לואי הארבעה עשר ונבנתה מחדש ב-1866. מ-1978 היא אתר תיירות בבעלות העיר קוכם ובה מוזיאון היסטורי.
ב-1927 נבנה גשר מעל המוזל- Skagerrak Bridge", וב-1932 התאגדו הכפרים קוכם ו-Sehl בצד המזרחי של המוזל עם Cond בצד המערבי, לראשות מוניציפלית אחת - קוכם.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר קוכם מפקדי מחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף, ובסמוך לה הוקם מחנה משנה שבו נכלאו עד 13,000 איש. הם הועסקו בעבודת כפייה עבור חברת בוש, שייצרה מערכות הצתה לציוד הצבאי של גרמניה הנאצית.
גלריה

כיכר השוק בקוכם
בית עיריית קוכם
הרבעים קונד (מימין) וקוכם, מחוברים בגשר מעל המוזל
המזרקה בכיכר השוק בקוכם
אוטובוס הסעית למצודת קוכם
מזרקת ענבים בטיילת המוזל בקוכם
המוזל בין שני חלקי קוכם
מצודת קוכם
מדרחוב קניות בקוכם
פסל רחוב בקוכם
ואלס במי מינור (שופן)

הוואלס במי מינור הוא ואלס לפסנתר מאת פרדריק שופן. הוא הולחן בסביבות 1830 ופורסם במאי 1851.
זה היה הוואלס הראשון של שופן אשר פורסם לאחר מותו ולא קיבל מספר אופוס. זה מופיע בקטלוג של בראון כ-B.56, בקטלוג של קובילנסקה כ-KK IVa/15, ובחומינסקי כ-P1/15. הוא הולחן זמן קצר לפני עזיבת שופן את פולין בגיל 20. אף על פי שזהו הוואלס האחרון (הארבעה-עשר) במהדורות הישנות יותר של שופן (וואלסים אחרים נכללים במהדורות מאוחרות יותר), טוענים כי הוואלס שהולחן לפני כל הוואלסים שפורסמו בחייו של שופן.
בביצוע טיפוסי, הוואלס נמשך קצת פחות משלוש דקות.
מבנה

ואלס מינור זה בנוי בצורת רונדו "מבוא – A – B – A – B – A – C – A'– קודה". ה-"C" נמצא ב-E מז'ור עם אפנון זמני למין G- חד.
הערות שוליים

↑  Szulc, Tad (1998). Chopin in Paris: The Life and Times of the Romantic Composer. New York: Scribner. p. 416. ISBN 0684824582.
1 2  ואלס במי מינור, באתר AllMusic
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no96042495  MusicBrainz work: 09560144-c191-3973-b247-be43f7c308c2  VIAF: 176808110   WorldCat (עם VIAF): 176808110
שולמית הראבן

| --- | --- |

שולמית הראבן
 לידה:  14 בפברואר 1930 הרפובליקה הפולנית השנייה ורשה, פולין 
 פטירה:  25 בנובמבר 2003 (בגיל 73) ישראל ירושלים, ישראל 
 שם לידה:  שולמית ריפתין 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שם עט:  טל יערי 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  אלוף הראבן 
 צאצאים:  גיל הראבן 
 
שולמית הרְאבן (14 בפברואר 1930 – 25 בנובמבר 2003) הייתה סופרת, מתרגמת, עורכת ומסאית ישראלית.
ביוגרפיה

נולדה בשם שולמית ריפתין לאברהם, עורך דין (אחיו של יעקב ריפתין), ונטליה לבית וינר, מורה, בוורשה בירת הרפובליקה הפולנית השנייה, כבת למשפחה ציונית. עלתה לארץ ישראל עם הוריה בשנת 1940 והתחנכה בירושלים. בגיל 17 הצטרפה לארגון "ההגנה", ושירתה כחובשת קרבית במלחמת העצמאות, במסגרת הקרבות על ירושלים.
נמנתה עם מקימי גלי צה"ל, ופתחה את שידורי התחנה ב-1950. הייתה כתבת צבאית במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
ספרה הראשון, "שירים מפנת הרחוב", פורסם תחת שם נעוריה שולמית ריפתין. בשנת 1962 פרסמה את ספרה השני, ספר שירים בשם "ירושלים דורסנית". אחריו כתבה ספרי פרוזה, תרגומי ספרים ומחזות. פרסמה מסות ומאמרים העוסקים בחברה הישראלית ובתרבותה, ב"על המשמר", "משא", "אורלוגין", "קשת", "מעריב" ו"ידיעות אחרונות". מסותיה קובצו בארבעה ספרים. פרסמה גם ספר מתח אחד, ("החוליה", ובו שלושה סיפורי מתח, 1986), תחת שם העט טל יערי, וספרים לילדים. יצירותיה תורגמו ל-21 שפות.
שולמית הראבן הייתה גם מתרגמת. היא תרגמה מאנגלית את "תחת חורש החלב", מחזה לקולות מאת דילן תומאס; את ספריה של ברברה טוכמן "אוגוסט 1914" ו"מברק צימרמן"; ואת ספרו הגדול של הנריק סנקביץ' "בישימון וביער עד" (בישימון ובערבה) מפולנית.
בשנת תשל"ט-1979 נתקבלה כחברה באקדמיה ללשון העברית – האישה הראשונה שהתקבלה כחברה באקדמיה – וכיהנה בתפקידה כאחת עשרה שנים.
הייתה מראשוני הפעילים בתנועת "שלום עכשיו", הגם שבכתיבתה הציגה באופן ברור את שורשי הסכסוך עוד מתחילת תקופת המנדט, כנובעים מהתנגדות עקרונית של הערבים לציונות. בשנת 1995 הגדיר אותה השבועון הצרפתי "ל'אקספרס" 'סופרת של שלום', ומנה אותה ברשימת מאה הנשים המניעות את העולם.
שולמית הראבן שמרה על פרטיותה. "תמיד חשבתי שתרבות מתחילה במקום שבו יודעים להבדיל בין האישי לציבורי", כתבה במבוא לספרה האחרון, "ימים רבים, אוטוביוגרפיה". ב-1954 היא נישאה לאלוף הראבן. לזוג בן ובת: איתי הראבן והסופרת גיל הראבן.
נפטרה בשנת 2003, ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
בנובמבר 2012 נפתח באוניברסיטת בן-גוריון ארכיון הכולל חומרים שנתרמו על ידי בני משפחתה.
מספריה

"שירים מפינת הרחוב" (בשם שולמית ריפתין)
ירושלים דורסנית (1962): שירים.
בחודש האחרון (1966): סיפורים קצרים.
מקומות נפרדים (1969): שירים.
רשות נתונה (1970): סיפורים קצרים.
עיר ימים רבים (1972): רומן על רקע ירושלים המנדטורית, כפי שהכירה אותה הסופרת בילדותה. הספר תורגם לאנגלית, צרפתית, גרמנית ואסטונית.
אני אוהב להריח (1976): שירי ילדים (ראו את השיר הילד בראי מתוך ספר זה).
בדידות (1980): סיפורים קצרים.
תסמונת דולסינאה (1981): מסות.
החוליה (1986): פורסם בשם העט טל יערי. שלושה סיפורי מתח שעל הראשון בהם, "חוליה", מבוסס הסרט "מסתור שהופק ב-2017 בבימויו של ערן ריקליס.
משיח או כנסת (1987): מסות ומאמרים.
עיוורים בעזה (1991): מסות.
אוצר המילים של השלום (1996).
צמאון, שלישיית המדבר: טרילוגיה על רקע סיפורי המקרא העוסקים בראשיתו של עם ישראל, מיציאת מצרים ועד תקופת השופטים. בטרילוגיה שלוש נובלות: "שונא הנסים" (1984), "נביא" (1988) ו"אחרי הילדות" (1994).
הבלון שהלך למקום אחר (1994): ספר פעוטות.
מה אני אשם שאני גדול? (1999): ספר ילדים.
ימים רבים, אוטוביוגרפיה (2001): ספר זה אינו אוטוביוגרפיה במובן הפשוט של המלה, אלא רטרוספקטיבה - אוסף של יצירות ספרותיות, רשימות וזיכרונות, מסודרים בסדר כרונולוגי.
פרסים והוקרה

פרס היצירה לשנת 1974
פרס ולנרוד
פרס אברך למסאות לשנת 1989.
לקריאה נוספת

מאמרים רבים של מבקרים חוקרים וקוראים נכתבו על יצירתה של הראבן; להלן יובאו מקצתם:
אלכס זהבי, 'הבדידות הטמונה בחירות המדומה של מי שעצמיותו נטשטשה', מעריב, דצמבר 1980.
יפה ברלוביץ, 'לקרוא את ירושלים כטקסט נשי: עיון בנובלות הירושלמיות של ש’ הראבן, מ’ שורץ וא’ דים', "אשה בירושלים", תשס"ב-2002.
זיוה אברון, 'הלשון במארג המבדה: סגנון ומשמעות ב"צמאון, שלישיית המדבר" לשולמית הראבן', העברית שפה חיה", ג', 2003.
יוסף אורן, 'הילדות האישית והלאומית': על "אחרי הילדות" של הראבן, מאזנים, ע, 4, תשנ"ו-1996. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
אבנר הולצמן, 'מקומות נפרדים: בין סיפור למסה ביצירת שולמית הראבן', שנתון הספר היהודי, מ"ט, תשנ"ב-1992.
עינת אשל-ברעם, '"חובות של זמן": ירושלים כמרחב פואטי ואידאי ביצירת שולמית הראבן', עלי-שיח, 40, תשנ"ח-1998.
יעל פלדמן, 'חשבון הנפש היהודי בנושא האלימות: שולמית הראבן והשיח הפסיכו-פוליטי בארץ', עיתון 77, 295, תשס"ה-2005.
צביה ולדן, 'שולמית הראבן: ניחוחות העברית גם לגדולים וגם לקטנים', עיונים בספרות ילדים, 14, תשס"ד-2004.
לאה מזור, '"פרשת וילך: פרידתו של משה לאור המקרא ולאור 'שונא הניסים' של שולמית הראבן - מקרא ומדרש מודרני", בתוך: נפתלי רוטנברג (עורך), הוגים בפרשה, ירושלים 2005.
רבקה מעוז, '"האין לך שעון שמתקתק גם חלחלה?", על הווית הניצולים ביצירתה של שולמית הראבן, הרצאה בקונגרס הארבעה-עשר למדעי היהדות, ירושלים: 2005.
אילת נגב, שולמית הראבן: המדינה היא חלטורה, בתוך שיחות אינטימיות, תל אביב: משכל, 1995. גרסה דיגיטלית בפרויקט בן־יהודה. (הספר בקטלוג ULI)
יעל בלבן, קולות רבים: קריאה בסיפורת של שולמית הראבן, עבודת דוקטור, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2013. (הספר בקטלוג ULI)
יעל בלבן, קולות רבים בסיפורת של שולמית הראבן, הוצאת מאגנס, 2019. (הספר בקטלוג ULI)
יעל בלבן, 'צ'יקובסקי הוא אשתו של ברהמס': ייצוגים מוזיקליים בסיפורת של שולמית הראבן, בתוך: מוזיקה בישראל, עיונים - סדרת 'נושא' (2014), בעריכת מ' וולפה, ג' כ"ץ וט' פרילינג, הוצ' בן-גוריון, אונ' בן-גוריון.
עופרה עופר אורן, "החוליה": מה הפחיד אותנו באמצע שנות השמונים?, בבלוג "סופרת ספרים", 17 בדצמבר 2020.
עופרה עופר אורן, "עיר ימים רבים": כמה יופי, בבלוג "סופרת ספרים", 1 באפריל 2021
זיוה שמיר, חצוב בסלע: שולמית הראבן-"אחרי הילדות", ידיעות אחרונות, 13 בינואר 1995
הערות שוליים

1 2 3 4 5  אבי כצמן, מתה הסופרת שולמית הראבן, באתר הארץ, 25 בנובמבר 2003
↑  שולמית הראבן, עיר ימים רבים, תל אביב: עם עובד, 1974, עמ' 106, 133 ועוד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312734705171  PLWABN: 9810583366905606  BnF: cb119068982 (data)  CiNii: DA09781965  GND: 115836632  ICCU: RAVV087470  ISNI: 0000 0001 1700 046X  LCCN: n82148882  NTA: 074239996  RERO: 02-A003348027  SNAC: w66m623b  SUDOC: 026914751  VIAF: 114871376   WorldCat (עם VIAF): 114871376
בנדיקטוס הארבעה עשר

האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר (בלטינית: Benedictus XIV‏; 31 במרץ 1675 – 3 במאי 1758) נולד כפרוספרו לורנצו למברטיני (באיטלקית: Prospero Lorenzo Lambertini) היה אפיפיור מ-17 באוגוסט 1740 עד מותו.
חייו עד מינויו לאפיפיור

פרוספרו למברטיני נולד ב-1675 בעיר בולוניה שבמחוז אמיליה-רומאניה (כיום באיטליה, אז העיר השנייה בגודלה במדינת האפיפיור) למשפחת אצילים. למברטיני, בנם של מרצ'לו למברטיני (Marcello Lambertini) ולוקרציה בולגריני (Lucretia Bulgarini) למד בנעוריו אצל מורים פרטיים. בגיל שלוש עשרה נשלח לקולגיום קלמנטינום ברומא, שם למד רטוריקה, פילוסופיה ותאולוגיה. ב-1694, בהיותו בן 19, הוא קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה, במשפט קאנוני ובמשפט אזרחי. עם סיום לימודיו החל לעבוד בביורוקרטיה של הוותיקן. תחילה כיועץ קונסיסטוריאלי, אחר כך יועץ לכס הקדוש, ב-1708 מונה מקדם הדת, ב-1712 תאולוג בוותיקן ומעריך בקונגרגציה של הפולחן, ב-1713 הוסמך כבישוף, וב-1718 מזכיר הקונגרגציה לאנשי דת. ב-1725 קיבל את התואר הבישוף של תאודסיה. ב-1727 מונה לבישוף של אנקונה, וב-30 באפריל 1728 מונה לקרדינל וכומר בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוסלמה. באפריל 1731 הוא החליף בתפקיד את לורנצו קורסיני, הארכיבישוף של בולוניה, שנבחר כאפיפיור קלמנס השנים עשר. עיקר מאמציו בתפקידו זה היו להרחיב את השכלתם התאולוגית של אנשי הדת שתחתיו.
כאשר האפיפיור קלמנס השנים עשר מת ב-6 בפברואר 1740 היה למברטיני בין המועמדים לרשת אותו. הקונקלווה, מועצה בת חמישים וארבעה קרדינלים שנועדה לבחור את היורש, התכנסה ב-17 בפברואר ולא הצליחה להגיע להסכמה. הקונקלוואה היה מפוצלת בין סיעות של קרדינלים שמונו על ידי האפיפיורים הקודמים, בייחוד בין הקרדינלים שמונו על ידי קלמנס השנים עשר שכונו "הקולגיום החדש" לאלו שמונו על ידי קודמיו. מרבים לצטט משפט שאמר לכאורה למברטיני בנאום לפני הקרדינלים בניסיון לשכנע את הקונקלווה לבחור בו: "אם אתה רוצים לבחור קדוש, תבחרו בגוטי, מדינאי, אלדרוונדי, חמור, בחרו בי" (באיטליה חמור מייצג הן בורות והן נאמנות עיקשת). גרסה מרוככת טוענת שאמר "איש ישר, בחרו בי". בסופו של דבר ב-17 באוגוסט 1740, שישה חודשים לאחר שהתכנסה לראשונה, בחרה הקונקלווה בלמברטיני כאפיפיור, והוא בחר בכינוי בנדיקטוס הארבעה עשר לכבוד ידידו ופטרונו בנדיקטוס השלושה עשר.
שלטונו כאפיפיור

שלטונו כאפיפיור החל בתקופה קשה לאפיפיורות, בעיקר בשל מחלוקות בין האפיפיורים לבין שליטים קתוליים שתבעו את הזכות למנות בישופים ולא להשאיר את המינוי בידי הכנסייה, וכן תבעו את הזכות למסות את הכנסות הכנסייה במדינותיהם. בנדיקטוס הארבעה עשר הצליח להתמודד עם רוב הבעיות מסוג זה. כל המחלוקות בין הכס הקדוש לבין ממלכת נאפולי, סרדיניה, ספרד, פורטוגל, ונציה ואוסטריה יושבו.
בנדיקטוס הארבעה עשר היה אפיפיור פעיל מאוד. כשליט החילוני של מדינת האפיפיור הוא פעל להפחית את עול המיסים, עודד הגדלת שטחי החקלאות ותמך בסחר חופשי. הוא ביצע רפורמות בחינוך של הכמרים, בחגי הקדושים הנוצרים, ובמוסדות אפיפיורים רבים. בנדיקטוס הארבעה עשר חנך לראשונה את מוסד האנציקליקה בכנסייה הקתולית ב-3 בדצמבר 1740 עם משלוח האנציקליקה "Ubi primum" העוסקת בחובותיהם של הבישופים.
ייתכן שפעולתו החשובה ביותר של כאפיפיור הייתה ניסוח חוקיו הידועים בנוגע למיסיון הנוצרי בשתי בולות. הראשונה, "Ex quo singulari", אותה הוציא לאור ב-11 ביולי 1742, התייחסה לשילוב אלמנטים מהקונפוציוניזם בפולחן הדתי הקתולי בסין, והשנייה, "Omnium sollicitudinum", שיצאה לאור ב-12 בספטמבר 1744 ודנה בנושא דומה בפולחן הקתולי בהודו. בבולות אלו פסק בנדיקטוס הארבעה עשר לגבי המנהג של שימוש במילים ובמנהגים נוצריים על מנת להביע דעות ונוהגים בלתי נוצריים שמקורם בתרבויות המקומיות, נוהג שבו נעשה שימוש נרחב על ידי הישועים במיסיונים שלהם בסין ובהודו. דוגמה לכך הם פסלוני האבות – במשך תקופה ארוכה היה חוסר ודאות האם הכבוד שאדם חלק לאבותיו הוא סוג של פולחן המתים שאינו מתקבל על הדעת או שמא הוא מקביל להוקרת הקדושים הקתולית. לשאלה היה משנה תוקף במקרים בהם היה ידוע כי האב הקדמון הנערץ לא היה נוצרי. גם השאלה מהו התרגום המדויק לסינית של שמו של אלוהים הייתה נתונה במחלוקת מתחילת המאה ה-17. בשתי הבולות שפרסם בנדיקטוס הארבעה עשר הוא הוקיע נוהגים אלו. בכך חיזק בנדיקטוס את פסק דינו של קלמנס האחד עשר כפי שהתפרסם בבולה Ex Illa Die משנת 1715. התוצאה משתי הבולות הייתה שרבים מהמתנצרים החדשים עזבו את הכנסייה.
ב-22 בדצמבר 1741 ניסח בנדיקטוס הארבעה עשר את הבולה האפיפיורית "Immensa Pastorum principis" שבה יצא נגד שעבודם של העמים הילידים ביבשת אמריקה ובמקומות אחרים.
ב-1 בנובמבר 1745 פרסם בנדיקטוס הארבעה עשר את האנציקליקה Vix Pervenit שבה הוקיע את הנוהג של לקיחת ריבית על הלוואות וכינה אותה usuria (ריבית קצוצה). האנציקליקה הייתה מופנית לבישופים של איטליה, ולכן לא נחשבה "אקס קתדרה" (כלומר כמדיניות רשמית של האפיפיור שאינו שוגה לעולם). אבל ב-29 ביולי 1836, בתקופת כהונתו של האפיפיור גרגוריוס השישה עשר, החליט הכס הקדוש החליט ליישם אנציקליקה זו לכל העולם הקתולי.
תרבות

בנדיקטוס הארבעה עשר נחשב לאפיפיור נאור. אפילו וולטר, שנודע בסלידתו מהכנסייה הקתולית, מחוסר הסובלנות ומהרודנות, הקדיש לבנדיקטוס את ספרו האנטי-אסלאמי "קנאוּת או מוחמד" (Le Fanatisme ou Mahomet) במילים "לראש דת האמת כְּתב נגד מייסד דת כוזבת וברברית" (Au chef de la véritable religion un écrit contre le fondateur d'une religion fausse et barbare). אופייני לדעותיו של בנדיקטוס היו ניסיונותיו לקדם את הלימוד והמחקר המדעי, התנגדותו לשימוש בקסטרטי (נערי מקהלה שעברו סירוס על מנת לשמור על קול גבוה) במקהלת הכנסייה, ואזהרתו לאנשי הכנסייה האחראים על הטיפול ברשימת הספרים האסורים לנהוג באיפוק.
בנדיקטוס הארבעה עשר יסד ארבע אקדמיות ברומא שעסקו במחקר עתיקות רומא, עתיקות נוצריות, היסטוריה של הכנסייה והיסטוריה של החוק הקאנוני והליתורגיה, כמו כן יסד מוזיאון לנצרות בעיר. הוא הקים את הקתדרות לכימיה ומתמטיקה באוניברסיטת רומא, ויזם מגמות לציור ופיסול בבתי ספר אחרים. כמו כן יזם בנדיקטוס בנייה וקישוט של כנסיות ברומא.
בנדיקטוס הארבעה עשר היה אחראי יחד עם הקרדינל דומניקו סילביו פאסיוני (Domenico Silvio Passionei) להתחלת קטלוגם של הספרים בספריית הוותיקן.
הערות שוליים

↑  האפיפיור בנדיקטוס העשירי נחשב כיום כאנטי-אפיפיור. לעומת זאת, באותה תקופה, לא הוכר מעמד זה ולכן האדם שהכנסייה הקתולית מכירה רשמית כבנדיקטוס העשירי נטל לעצמו את הכינוי בנדיקטוס האחד עשר, ולא העשירי. פעולה זו קידמה באחד את מספרם של כל האפיפיורים שהתכנו בנדיקטוס. בנדיקטוס האחד עשר עד בנדיקטוס השישה עשר, הם מנקודת השקפה רשמית, האפיפיור העשירי עד החמישה עשר בשם זה.
↑  הוותיקן מתפקד כממשלה המכונה קוריה ובמסגרתה המיניסטריונים השונים המכונים קונגרגציות.
↑  וינצ'נזו לודביקו גוטי (Vincenzo Ludovico Gotti), קרדינל שהתחנך אצל הישועים והצטרף למסדר הדומיניקני. האפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר מינה אותו כקרדינל וכפטריאך הלטיני של ירושלים.
↑  פומפאו אלדרוונדי (Pompeo Aldrovandi), קרדינל וארכיבישוף האחראי לדיוקסיה של מונטפיאסקונה (Montefiascone).
↑  הגרסה של האנציקלופדיה הקתולית
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: קלמנס השנים עשר | אפיפיור (רשימת האפיפיורים) | הבא: קלמנס השלושה עשר |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297159705171  PLWABN: 9810668232305606  BIBSYS: 8066190  BNC: 000077040  BNE: XX953512  BnF: cb12012900m (data)  CANTIC: a10474031  GND: 118655434  ICCU: RAVV004811  ISNI: 0000 0001 0928 5514  LCCN: n80104086  NKC: mzk2002109813  NLA: 35803268  NLG: 168061  NSK: 000244236  NTA: 068347472  RERO: 02-A002989792  RKD: 448583  SELIBR: 288576  SNAC: w6d52hgh  SUDOC: 028255747  Trove: 1094425  ULAN: 500314192  VcBA: 495/18558  VIAF: 76327169   WorldCat (עם VIAF): 76327169 
המצבה על קברו של בנדיקטוס הארבעה עשר בבזיליקת פטרוס הקדוש
גאוגרפיה של רמת הגולן

נוף אופייני ברמת הגולן
רמת הגולן היא חבל הארץ הצפוני ביותר והמזרחי ביותר שבשליטת מדינת ישראל, והיחיד מבין אזורי המדינה המצוי מזרחית לבקעת הירדן.
גבולות טבעיים

הגולן מהווה את חלקו המערבי של אזור הבשן המתחלק לארבעה אזורים גאוגרפיים (ממערב למזרח):
רמת הגולן
הבשן
טרכון (א-לֶג'ה)
חורן או הר הדרוזים (ג'בל א-דרוז)
גבולה המערבי של רמת הגולן היא בקעת הירדן. גבולה הדרומי הגאוגרפי הוא בקעת נחל הירמוך, הגבול הגאוגרפי הצפוני המפריד בין רמת הגולן לבין הר החרמון הוא נחל סער. במזרח גבול חבל הארץ אינו חד-משמעי, ומקובל לומר שהגבול עובר לאורך נחל רוקד ונחל עלאן.
שטחו של הגולן - 1,250 קמ"ר.
אורכו - כ- 60 ק"מ.
רוחבו המרבי - 30 ק"מ.
גבולות אלה אינם הגבולות המדיניים והאדמיניסטרטיביים של חבל הארץ: חלק משטח הגולן נמצא בשטחה של סוריה, ואילו חלקים של נפת גולן אינם מהווים חלק מהחבל הגאוגרפי של רמת הגולן - כגון הר החרמון המהווה אזור גאוגרפי נפרד, ובקעת בית צידה המהווה חלק מבקעת הירדן.
ברחבי הגולן פזורים אתרים ארכאולוגיים רבים וביניהם גלגל רפאים.
מבנה חבל הארץ

רמת הגולן היא רמה מישורית המשתפלת מצפון לדרום. בדרומה - גובה המישור כ-300 מטרים מעל פני הים, ובצפונה מגיעה הרמה לגובה של כ- 1,100 מטרים מעל פני הים. מן המישור מתרוממים פסגות הרי געש. גובהם של הרי הגעש מעל המישור מגיע ל-30 מטרים מעל המישור בגבעת פזרה ול- 300 מטרים מעל המישור בהר אביטל.
מבנה חבל הארץ > שימושי שטח

כ-12 קמ"ר משטחי הגולן הם שטחים בנויים, שהם 0.96% משטח רמת הגולן.
מבין השטחים הפתוחים בגולן:
כ-0.54% הם מאגרי מים.
כ-5% שטחי חקלאות מעובדים.
כ-12% הם שמורות טבע.
מבנה חבל הארץ > נחלי הגולן > נחלי צפון הגולן

בצפון הגולן עוברים הנחלים ממזרח למערב ויורדים לעמק החולה. באזור זה כ-25 נחלים (בממוצע נחל חוצה את הגולן כל קילומטר מצפון לדרום).
ברמה רק שני נחלי איתן - נחל ג'ילבון ונחל שוח (ואדי אל-פאג'ר). שאר הנחלים הם נחלי אכזב המובילים מים רק בחורף ובהם:
נחל עורבים, נחל פרע, נחל חמדל, ונחל נשף.
מבנה חבל הארץ > נחלי הגולן > נחלי מרכז רמת הגולן

נחלי מרכז רמת הגולן זורמים ממזרח למערב ודרום מערב ונשפכים לבקעת בית צידה שבצפון מזרחה של הכנרת:
נחל משושים
נחל זוויתן
נחל יהודיה
נחל בתרה
נחל דליות
נחל גמלא
נחל שפמנון
נחל מיצר
מבנה חבל הארץ > נחלי הגולן > נחלי דרום רמת הגולן

באזור זה של רמת הגולן זורמים הנחלים הן מזרחה (ונשפכים לנחל רוקד), הן דרומה (ונשפכים לירמוך) והן מערבה (ונשפכים לכנרת).
נחל סמך הוא הגדול בנחלים הנשפכים לכנרת. באחד מיובליו של נחל אל על נמצאים המפל השחור והמפל הלבן.
נחלים עיקריים נוספים:
נחל כנף
נחל מיצר
נחל סמך
מבנה חבל הארץ > מפלים בגולן

רמת הגולן היא האזור הגאוגרפי בו מספר המפלים הרב ביותר בארץ ישראל. הסיבה לכך היא אופייה הטופוגרפי של הרמה (הפרשי גובה משמעותיים) וכן כמות המשקעים המרובה.
בגולן 20 מפלים שגובהם עולה על 10 מטרים.
הגבוה במפלי הגולן הוא מפל גמלא (שגובהו 53 מטרים), והשני בגובהו הוא מפל גילבון (41 מטרים).
ישנם שני סוגי מפלים עיקריים - מפלים החורצים את סלעי הבזלת - דוגמה למפל מסוג זה הוא המפל השחור, ומפלים החורצים את סלעי המשקע הגיריים - דוגמה למפל מסוג זה הוא המפל הלבן.
אקלים רמת הגולן

האקלים של אזור רמת הגולן הוא אקלים ים תיכוני קיץ חם בדרום ובמרכז שלו  וים תיכוני קיץ חמים בחלקו הצפוני.
אקלים רמת הגולן > משקעים

עונת הגשמים נמשכת על פני שבעה חודשים - ספטמבר עד מאי, אולם 70% מכמות הגשמים יורדת בחודשים דצמבר - פברואר. שלג יורד בצפון רמת הגולן כמעט מידי חורף.
| --- | --- |
כמות המשקעים הממוצעת:
אזור: כמות משקעים ממוצעת
החרמון: כ-1,600 מילימטרים
צפון רמת הגולן: 1,000 - 1,300 מילמטרים
מרכז רמת הגולן: 700 - 900 מילימטרים
דרום רמת הגולן: 400 - 600 מילימטרים
לקריאה נוספת

מיכה לבנה, גולן - 20 שנה ועוד 2000, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993
| נחלי רמת הגולן |
| --- | --- | --- |
| נחלי איתן | נחל חרמון • נחל סער • ואדי אבו סעיד • נחל שוח • נחל גילבון • נחל משושים • נחל זוויתן • נחל יהודיה • נחל עיט • נחל גמלא • נחל בזלת • נחל דליות • נחל סמך • נחל אל על • ירמוך |  |
| נחלי אכזב | נחל שיאון • נחל חבושית • נחל ערער • נחל גובתה • נחל סנאים • ואדי אל-חמאם • נחל חזורי • נחל ירדינון • נחל עורבים • נחל פרש • נחל חמדל • נחל נשף • ואדי עין א-תינה • נחל יוסיפון • מסיל אל-ע'נאמה • נחל קצרין • נחל חיוויאי • נחל בתרא • נחל נשרים •  נחל שפמנון • נחל כנף • נחל נוב • נחל  צלצל • נחל עין גב • נחל מיצר • ואדי ברברה • ואדי סמר • נחל פרע • נחל רוקד |  |
מפת רמת הגולן
נחל זוויתן
הירמוך זורם בגולן
קרב אטואטוקה

קרב אטואטוקה הוא קרב שהתרחש בסתיו שנת 54 לפנה"ס בין כוחות של השבט הגאלי האבורונים לבין כוחות הצבא הרומי ששהה באזור גאליה בלגיקה, כחלק ממערכת הכיבוש הארוכה שניהל יוליוס קיסר בגאליה. הקרב נערך ככל הנראה בעמק גיר ליד העיר טנגרן שבבלגיה המודרנית. כוחותיהם של האבורונים הפתיעו במארב את כוחות הרומאים ששהו בעמק לתקופת החורף. שני הלגאטוסים הרומיים שפיקדו על כוחות רומי באזור מטעם יוליוס קיסר לוקיוס אורונקוליוס קוטה (בלטינית: Lucius Aurunculeius Cotta) וקווינטוס טיטוריוס סבינוס (בלטינית: Quintus Titurius Sabinus), נהרגו בקרב. התבוסה בקרב איימה ליצור תסיסה בקרב שאר השבטים הכבושים באזור, ולפיכך תגובתו המהירה של יוליוס קיסר לא איחרה להגיע, בניגוד לציפיותיהם של מנהיגי האבורונים אמביוריקס וקאטיבולקוס ששיערו שהרומאים לא ימהרו להגיב בזמן החורף ויחכו לקיץ.
רקע לפרוץ הקרב

לקראת חורף 54 - 53 לפנה"ס חילק יוליוס קיסר את צבאו לחלקים ופיזר אותו ברחבי גאליה במחנות חורף במקום לרכזו בנקודה אחת. תבואת השדות של אותה שנה הייתה דלה וקיסר לא רצה להעיק על האוכלוסייה בריכוז כל הצבא במקום אחד. כדי לשמור על השקט בחבלי הארץ הבלגים, שהוכנעו בשנת 57 לפנה"ס והיו ידועים באופיים הלוחמני, הוצב חלק ניכר מהיחידות בשטחיהם. החשש הרומאי מפני מרידה בלגית התאמת. הבלגים אשר כעסו על הדרישה לספק לכוחות הרומאים אחוז מתבואתם, במיוחד על רקע היבול הדל של אותה שנה, פתחו במרד רבתי. לא היה זה מרד מאורגן של כל הבלגים תחת פיקוד והנהגה מרכזיים, אלא התקוממות כללית של הבלגים שפעלו ללא תיאום. העדר התיאום החליש את ההתמרדות, וסייע לקיסר להשתלט עליו.
האבורונים (Eburones) היו השבט הראשון שמרד, מפקדיהם היו: אמביוריקס (Ambiorix) וקאטיבולקוס (Catuvolcus). שני אלה טמנו מלכודת לחיל הרומי הגדול שחנה בשטחם. החיל הורכב מהלגיון ה-14 ו-5 קוהורטות נוספות (סדר גודל של לגיון וחצי) ייתכן שכוחות נוספים שהו יחד עם הלגיון, ובסך הכל מנה הכח הרומי כ-6,000 עד 8,000 חיילים תחת פיקודם של שני הלגאטים קווינטוס טיטוריוס סבינוס (Quintus Titurius Sabinus) ולוקיוס אורונקוליוס קוטה (Lucius Aurunculeius Cotta).
מהלך הקרב

האבורונים טמנו מלכודת לסבינוס ולקוטה: בהתחלה תקפו את מחנם המבוצר. התקפה זו נהדפה בקלות על ידי הרומאים. לאחר מתקפה זו, אמביוריקס הגיע למחנה הרומאי וטען כי מדובר באנשים סוררים שלא ניתן לשלוט בהם. אמביוריקס הציג עצמו כנאמן לרומאים, וכי גונבה שמועה לאוזניו שמתארגנים כוחות רבים של מורדים העומדים לתקוף את המחנה הרומי בקרוב. לפיכך הציע אמביוריקס לרומאים מעבר חופשי, כשהוא עצמו יתלווה אליהם, כדי להעביר את הרומאים דרך מעבר בטוח לעבר מושבם של לגיונות רומים אחרים שחנו במרחק מה מהמחנה שלהם. לאחר התייעצות ביניהם, הלגאטים הסכימו להצעתו וארגנו את אנשיהם לעבור למחנה הסמוך. אמביוריקס הוביל אותם דרך גיא צר, שבו טמנו האבורונים מארב לרומאים. בקרב שהתפתח במקום הפתיעו האבורונים את הרומאים וטבחו כמעט בכולם. הלגאטים נהרגו בשדה הקרב, וקבוצה של חיילים ששמרו על מבנה צבאי של חיפוי ותקיפה, הצליחו לברוח משדה הקרב ושבו למחנה שהיה במרחק של כ-2 ק"מ ממקום הקרב. החיילים שחזרו למחנה, הדפו את האבורונים עד לרדת החשכה, ואז בחרו בהתאבדות על פני האפשרות של כניעה וטבח נוסף בידי האבורונים עם עלות השחר.
ראו גם

מלחמת גאליה
אמביוריקס
לקריאה נוספת

Adrian Goldsworthy, Caeser - The life of Colossus. Yale university press, 2006