stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות הרשות הפלסטינית 2005
יום הבחירות

ברחבי הרשות הוצבו כ-2,900 קלפיות. במזרח ירושלים התנהלה ההצבעה בשישה סניפי הדואר בהם היו זכאים להצביע כ-6,000 איש שנרשמו בפנקס הבוחרים. על הבחירות פיקחו כ-800 משקיפים מהעולם בראשות נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ימי קרטר. קודם יום הבחירות הודיע צה"ל על שורה של הקלות שיאפשרו את ניהול הבחירות באופן תקין.
הקלפיות נפתחו בשבע בבוקר ונסגרו בתשע בערב, שעתיים לאחר מועד הסגירה המתוכנן. דובר ועדת הבחירות המרכזית טען כי הסיבה להארכה היא "הסחבת שנוקטת מדינת ישראל במימוש זכות ההצבעה במזרח ירושלים". הפלסטינים האשימו את מדינת ישראל בהפרעות נוספות למהלך הבחירות, ובין היתר התלוננו על ירי לעבר קלפי בח'אן יונס. במהלך יום הבחירות קיבלה ועדת הבחירות המרכזית החלטה שנויה במחלוקת המאפשרת הצבעה באמצעות תעודת זהות בלבד, וזאת לאחר שכשליש מבין הזכאים להשתתף בבחירות לא נרשמו לפנקס הבוחרים.
תנועות החמאס והג'יהאד האיסלאמי הודיעו כי למרות החרם שהטילו על הבחירות, הן תשתפנה פעולה עם המנצח.
תוצאות הבחירות

על פי התוצאות שהוכרזו על ידי ועדת הבחירות המרכזית ב-12 בינואר 2005 זכה מחמוד עבאס ב-62% מקולות המצביעים. 70% מאלו הרשומים בפנקס הבוחרים השתתפו בבחירות. למעלה מ-30% מהזכאים להשתתף בבחירות לא נרשמו אליהן.
| מועמד | קולות | אחוזים |
| --- | --- | --- |
| מחמוד עבאס - פת"ח | 501,448 | 62.52 |
| מוסטפא ברגותי - עצמאי | 156,227 | 19.48 |
| תייסיר חאלד | 26,848 | 3.35 |
| ד"ר עבד אל-חלים | 22,171 | 2.76 |
| בסאם סאלחי | 21,429 | 2.67 |
| סייד ברקה | 10,406 | 1.30 |
| עבד אל-כרים | 5,717 | 0.71 |
| קולות פסולים | 30,672 | 3.82 |
| פתקים ריקים | 27,159 | 3.39 |
| סך הכל | 802,077 | 100.0 |
הערות שוליים

↑  אבי יששכרוף, חמאס: לא נכיר בכהונת עבאס החל מינואר 2009, באתר הארץ, 29 ביוני 2008
↑  עלי ואקד, סקר ברשות: קרב צמוד בין ברגותי לאבו מאזן, באתר ynet, 6 בדצמבר 2004
 ברגותי פרש מהמירוץ לראשות הרשות, באתר nana10‏
↑  עלי ועקד, למה אבו מאזן, למה מוסטפא ברגותי, באתר ynet, 9 בינואר 2005
↑  עלי ועקד, הבחירות לנשיאות הרשות - הכר את המועמדים, באתר ynet, 9 בינואר 2005
↑  אפרת וייס, הבחירות ברשות: צה"ל הפסיק לפעול בערים, באתר ynet, 9 בינואר 2005
↑  עלי ועקד ורועי נחמיאס, החמאס והג'יהאד: נשתף פעולה עם המנצח, באתר ynet, 9 בינואר 2005
| בחירות ברשות הפלסטינית |
| --- | --- | --- |
| בחירות לנשיאות | 1996 • 2005 • 2021 (לא התקיימו) |  |
| בחירות למועצה המחוקקת | 1996 • 2006 • 2021 (לא התקיימו) |  |
| בחירות לרשויות מקומיות | 2004–05 • 2012 • 2017 • 2021–22 |  |
דרק אנדרסון

| --- | --- |
 לידה:  18 ביולי 1974 (בן 50) לואיוויל, קנטקי, ארצות הברית
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.96 מטרים
 מכללה:  אוניברסיטת המדינה של אוהיו אוניברסיטת קנטקי
 דראפט:  בחירה מספר 13, 1997 קליבלנד קאבלירס
 קבוצות כשחקן
 1997–1999 1999–2000 2000–2001 2001–2005 2005–2006 2006 2006–2008:  קליבלנד קאבלירס לוס אנג'לס קליפרס סן אנטוניו ספרס פורטלנד טרייל בלייזרס יוסטון רוקטס מיאמי היט שארלוט בובקאטס
 הישגים כשחקן
 זכייה באליפות ה-NBA‏ (2006) חמישיית הרוקיז השנייה ב-NBA‏ (1998) זכייה באליפות המכללות (1996)
דרק למונט אנדרסון (באנגלית: Derek Lamont Anderson; נולד ב-18 ביולי 1974) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1997–2008. ממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו ב-NBA הם 12.0 נקודות, 3.4 אסיסטים, 3.2 ריבאונדים ו-1.1 חטיפות למשחק.
קריירת מכללות

אנדרסון נולד בלואיוויל שבקנטקי, ובשנת 1992 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו ("אוהיו סטייט"). בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 12.6 נקודות, 4.1 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
בשנת 1994 עבר ללמוד באוניברסיטת קנטקי, אך בשל מעברו בין אוניברסיטאות שונות נדרשה עליו תקופת צינון ("Redshirt") של שנה בה לא הורשה לשחק בקבוצת הכדורסל. בעונת 1995/1996 הצטרף לקבוצת קנטקי, בה שיחקו תשעה שחקני NBA לעתיד תחת המאמן ריק פיטינו. באותה עונה הוביל אנדרסון את ה"ויילקטס", לצד אנטואן ווקר וטוני דלק, לזכייתם הראשונה מזה 18 שנים בטורניר אליפות המכללות. בעונה העוקבת קלע 17.7 נקודות בממוצע למשחק, אך לאחר 17 משחקים סבל מקרע ברצועה הצולבת הקדמית ונאלץ להחמיץ את המשך העונה. בהיעדרו, הוביל רון מרסר את הקבוצה עד לגמר טורניר המכללות.
קריירה מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 1997 נבחר אנדרסון בבחירה ה-13, על ידי קליבלנד קאבלירס. לאורך עונת הרוקי שלו היה הקלעי הרביעי של קבוצתו, עם 11.7 נקודות בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה.
באוגוסט 1999, לאחר שנתיים בקליבלנד, נשלח יחד עם ג'וני ניומן בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס, בתמורה ללמונד מארי. בעונתו היחידה עם הקליפרס קלע שיא קריירה של 16.9 נקודות בממוצע למשחק, אך קבוצתו סיימה עם המאזן הגרוע בליגה, 15–67.
לקראת עונת 2000/2001 חתם אנדרסון על חוזה לעונה אחת בסן אנטוניו ספרס. באותה עונה קלע 15.5 נקודות למשחק כשחקן חמישייה קבוע, והעפיל עם הספרס לגמר האזור המערבי, בו הובסו על ידי לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 0–4.
בקיץ 2001 סיכם עם פורטלנד טרייל בלייזרס על חוזה ל-6 עונות בסך כ-48 מיליון דולר, והועבר אליה בעסקת "החתמה והעברה" (Sign and Trade) במסגרתה נשלח לספרס סטיב סמית'. ב-4 עונותיו בפורטלנד הציג יכולת סולידית עם ממוצעים של 12.0 נקודות ו-3.7 אסיסטים למשחק, אך בשל פציעות שונות החמיץ כ-25% ממשחקי קבוצתו באותה תקופה. באוגוסט 2005 שוחרר מהטרייל בלייזרס.
לקראת עונת 2005/2006 חתם על חוזה ביוסטון רוקטס, אך כבר לאחר 20 משחקים הועבר בטרייד למיאמי היט בתמורה לרוקי ג'רלד פיץ'. בפלייאוף 2006 סייע למיאמי לזכות באליפות ה-NBA הראשונה בתולדות המועדון, לאחר שגברה על דאלאס מאבריקס בסדרת הגמר, בתוצאה 4–2.
בנובמבר 2006 חתם אנדרסון על חוזה בשארלוט בובקאטס, ובשתי עונותיו בקבוצה, שהיו האחרונות בקריירה שלו, קלע 6.9 נקודות בממוצע למשחק.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות הקריירה של אנדרסון ב-NBA, באתר basketball-reference.com
↑  סטטיסטיקות המכללות של אנדרסון, באתר sports-reference.com
↑  אנדרסון מצליח לחייך לאחר הניתוח בברכו, באתר Associated Press,‏ 22 בינואר 1997
↑  רשימת הנבחרים בדראפט 1997, באתר basketball-reference.com
↑  אנדרסון נשלח בטרייד לקליפרס, באתר Associated Press,‏ 5 באוגוסט 1999
↑  אנדרסון חותם על חוזה בסן אנטוניו, באתר לוס אנג'לס טיימס, 5 באוגוסט 2000
↑  אנדרסון נשלח בטרייד לפורטלנד, באתר ESPN,‏ 26 ביולי 2001
↑  פורטלנד משחררת את ואן אקסל ואנדרסון, באתר ESPN,‏ 3 באוגוסט 2005
↑  אנדרסון נשלח בטרייד למיאמי, באתר ESPN,‏ 23 בפברואר 2006
↑  אנדרסון חותם על חוזה בשארלוט, באתר ESPN,‏ 28 בנובמבר 2006
דניאל קאן

| --- | --- |

 לידה:  4 באוגוסט 1927 אמסטרדם, הולנד 
 פטירה:  4 באוגוסט 2013 (בגיל 86) ניוטון, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  טופולוגיה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת אמסטרדם (1950)  האוניברסיטה העברית בירושלים (1955) 
 מנחה לדוקטורט:  סמואל איילנברג 
 מוסדות:  המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס 
 תלמידי דוקטורט:  Jeffrey H. Smith, David Abraham Blanc, Christopher Roy Stover, Philip Steven Hirschhorn, Robert Lee Knighten, John Roy Dennett, Robert Paul Walker, David Lee Rector, Stewart Priddy, William Gerard Dwyer, James William Schlesinger, עמנואל פרג'ון, Jerrold Wayne Grossman, Aldridge Bousfield, Javier Bracho Carpizo 
 
דניאל (דני) מרינוס קאן (בהולנדית: Daniël Kan; ‏ 4 באוגוסט 1927, אמסטרדם – 4 באוגוסט 2013) היה מתמטיקאי הולנדי-ישראלי, מהחוקרים המובילים בתחום ההומוטופיה (טופולוגיה).
קורות חיים

קיבל ב-1954 דוקטורט מהאוניברסיטה העברית. העבודה עסקה בהומוטופיה מופשטת ונעשתה בהנחיית אבי תורת הקטגוריות, סמואל איילנברג. בשנות החמישים, בעת שירותו הצבאי, הגה קאן את רעיון הפונקטור הצמוד, אותו פרסם במאמר בשנת 1958.
הוא לימד שלושים ושלוש שנים ב-MIT. בין תלמידיו עמנואל פרג'ון ודוד בלנק.
בשנת 1983 הוא מונה לחבר מן החוץ באקדמיה למדע של הולנד.
הערות שוליים

↑  Modern algebra and the rise of mathematical structures by Leo Corry
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263420405171  CiNii: DA07571972  GND: 1027793592  ISNI: 0000 0001 1736 2049  LCCN: no2010046834  MGP: 12549  NTA: 100000657  RERO: 02-A003440656  SUDOC: 11270154X  VIAF: 544808   WorldCat (עם VIAF): 544808
הבחירות לנשיאות הודו 1969

הבחירות החמישיות לנשיאות הודו נערכו באוגוסט 1969. בבחירות אלו זכה ורהגירי ונקטה גירי ברוב הקולות בסבב הבחירות השני ונבחר לנשיא. תוצאת לוואי של מערכת בחירות זו היא הפיצול שחל במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי.
רקע

ב-3 במאי 1969, אחרי שנתיים של כהונה, נפטר לפתע הנשיא זקיר חוסיין, אשר שמר על ניתוק מכובד ממאבקי הכוח שבתוך מפלגת הקונגרס.
מורארג'י דסאי והממסד של מפלגת הקונגרס ראו במותו של הנשיא הזדמנות ליישב את המחלוקת עם אינדירה גנדי. הם תכננו לנצל את הרוב שלהם במועצה הפרלמנטרית של הקונגרס על מנת למנות אחד מהם בתור מועמד לנשיאות מטעם מפלגת הקונגרס, ולאחר זכייה בבחירות, להיפטר מראש הממשלה הלא רצויה.
לאינדירה היה זמן עד יולי, מועד שבו הייתה צריכה להתכנס בבנגלור ועדת העבודה של הקונגרס (אנ') כנציגת ועדת הקונגרס הכלל הודית (אנ') והמועצה הפרלמנטרית. היועץ של אינדירה, המזכיר הראשי פרמשוואר נריאן הקסר (אנ') המליץ לה להמיר את המאבק האישי במאבק אידאולוגי והיא בחרה בנושא הלאמת הבנקים. לא היה לה עניין מיוחד בהלאמת בנקים, אבל היא החליטה להשתמש בנושא זה כדי להגן על עמדתה בבחירת מועמד המפלגה לנשיאות.
ממסד המפלגה הבין את התרגיל הפוליטי וענה בתרגיל משל עצמו, הוא העביר לאינדירה מסמך עבודה וביקש ממנה ליישם אותו במלואו, מה שלא היה אפשרי מבחינה פוליטית.
המועצה הפרלמנטרית של הקונגרס נפגשה ב-11 ביולי 1969, כדי לדון במועמד לנשיאות. אינדירה הציעה כנשיא את ג'גג'יואן ראם, מנהיג בן לדלית ושר בכיר, באומרה שמינוי זה יגשים את שאיפתו של מהטמה גנדי, אולם לא נמצא תומך להצעה וראם עצמו לא היה מעוניין בתפקיד שיסיים עבורו את פעילותו הפוליטית.
אינדירה ניסתה לדחות את תאריך הבחירה בטיעון שיש להגיע קודם להסכמה, מתוך רצון לשכנע חברים במועצה, אולם נשיא מפלגת הקונגרס, סידוונהלי ניג'לינגפה (אנ') התנגד לדחייה וקיים את ההצבעה. ברוב דחוק נבחר רדי. אינדירה התאכזבה מכך שהשר הנאמן לה בדרך כלל, ישוונטרו בלוונטרו צ'אוואן, הצביע עם מתנגדיה. להפתעת הפרשנים היא לא נקטה צעדים נגד שבן ובמקום זאת נקטה בצעדים נגד דסאי. במכתב מנומס, היא הודיעה לסגן ראש הממשלה ושר האוצר של הודו, דסאי שהיא לוקחת ממנו את האחריות על תיק האוצר, כי זה לא יהיה הוגן להעמיס עליו את האחריות ליישם מדיניות שממנה הוא הסתייג. היא הוסיפה כי היא לוקחת על עצמה את משרד האוצר, והזמינה אותו להישאר בממשלה כסגן ראש הממשלה ללא תיק. דסאי התרגז, דחה את הצעתה והתפטר. אינדירה זימנה את אינדבפרשד פאטל (אנ'), אמרה לו כי יש להלאים את הבנקים מסיבות פוליטיות, ורצתה את כל המסמכים הדרושים על שולחנה בשעה 10 בבוקר המחרת. בקשתה מולאה. כעבור כמה שעות ניתנה הוראת ההלאמה ל -14 הבנקים המסחריים הגדולים, הלאמה שנכנסה לתוקף ב-19 ביולי 1969.
כמועמד לנשיאות, המועצה בחרה בנילאם סנג'יווה רדי אשר זיקתו אליהם הייתה ידועה, ולא בסגנו של חוסיין והנשיא בפועל, ורהגירי ונקטה גירי. אינדירה נאלצה לקבל את רדי בתור המועמד הרשמי של מפלגת הקונגרס וחששה כי בחירתו תאפשר לסינדיקט לגרש אותה מכהונתה.
בינתיים התפטר סגן הנשיא גירי מכהונתו כנשיא בפועל, והצהיר כי יתמודד בבחירות לנשיאות כמועמד עצמאי, במקומו התמנה למשך חודש נשיא בית המשפט העליון של הודו מוחמד הידאיטוללה כממלא מקום הנשיא.
ניג'לינגפה עשה טעות פוליטית כאשר ביקש ממפלגות האופוזיציה סווטנרה (אנ') וג'אנה סנג, כי בסבב השני של הבחירות יתמכו ברדי אם צ'ינטאמן דשמוח (אנ') לא יעלה לסבב זה. אינדירה ניצלה טעות זו וגינתה את המהלך של ניג'לינגאפה.
אינדירה ביקשה מחברי הקונגרס "להצביע על פי מצפונם", במקום ללכת על פי הקו המפלגתי, ובכך אפשרה להם לתמוך במועמד העצמאי גירי.
הבחירות עצמן

היו 15 מועמדים אולם רק שלושה, גירי, רדי ומי שהיה נגיד הבנק המרכזי של הודו, ושר האוצר של הודו, צ'ינטאמן דשמוח שהיה מועמד האופוזיציה נחשבו כבעלי סיכוי לזכות וכך גם התפצלו קולות המצביעים.
הבחירות לנשיאות הודו הן בחירות בשני סבבים (אנ'), בסבב הראשון של הבחירות לא היה מועמד מנצח, ובסבב השני של הבחירות שנערך ב 16 באוגוסט 1969, גירי הוכרז כמנצח, גירי זכה ברוב הקולות ב -11 מתוך 17 בתי המחוקקים של מדינות הודו, אף על פי שמפלגת הקונגרס הייתה בשלטון ב-12 מדינות. לקמפיין של גירי הייתה גם תמיכה מצד הקומוניסטים ומפלגות פרלמנטריות שמאליות אחרות והוא זכה בקולות למעלה ממחצית חברי הלוק סבהה. ניתוח נתוני ההצבעה הראו כי רוב חברי מפלגת הקונגרס הצביעו בפועל עבור רדי.
השלכות הבחירות

נשיא מפלגת הקונגרס, Siddavanahalli Nijalingappa דרש הסברים לכישלונו של רדי, מועמד המפלגה מאינדירה ומשני שרים - שר המזון והחקלאות ג'גג'יואן ראם והשר לפיתוח תעשייתי פקרודין עלי אחמד. רדי, שהתפטר מתפקידו כיושב-ראש הלוק סבהה כדי להשתתף בבחירות, פרש זמנית מפוליטיקה פעילה וחזר למחוז אנטאפור (אנ').
הבחירות הובילו למחלוקת רבה בתוך מפלגת הקונגרס שהגיעה לשיא בפיצול ההיסטורי של מפלגת הקונגרס ב-1969 ולהתחזקותה של אינדירה גנדי בפוליטיקה ההודית.
זו הייתה הפעם הראשונה בה התפצלה מפלגת הקונגרס, ב-12 בנובמבר 1969 גורשה אינדירה גנדי (ראש ממשלת הודו המכהנת מטעם מפלגת הקונגרס) ממפלגת הקונגרס על הפרת המשמעת המפלגתית. גנדי ונאמניה הקימו מפלגה חדשה, הקונגרס הלאומי ההודי (R) (אנ') שנודעה כ"קונגרס (R)" ונקראה גם "הקונגרס החדש". נטלו לעצמם את הסמל של פרה עם עגל יונק.
המפלגה הישנה נקראה הקונגרס הלאומי ההודי (ארגון) (אנ') ונודעה כ"קונגרס (O)" בה שלטו הסינדיקט והבוסים האזוריים, כללה את מנהיגי המפלגה ובהם קומרשוומי קמראג' (אנ'), פרפולה צ'אנדרה סן (אנ'), אגוי מוקהרג'י (אנ'), ודסאי עצמו. מפלגה זו שמרה על סמל המפלגה של זוג שוורים נושאי עול.
אף כי כעת היא הובילה ממשלת מיעוט, אינדירה זכתה בתמיכה של המפלגה הקומוניסטית של הודו, דראווידה מונטרה קזגאם וקבוצות אופוזיציה אחרות. לאחר שהשתלטה על מפלגתה והממשלה שלה, היא קראה לבחירות כלליות מוקדמות ובבחירות ללוק סבהה  ב-1971 מפלגתה זכתה ברוב משמעותי. אחרי ניצחון זה ועדת הבחירות הכירה במפלגת קונגרס (R) כמפלגת הקונגרס, אפשרה לה לקרוא לעצמה "הקונגרס הלאומי ההודי" ללא כל סיומת והחזירה לה את סמל שני השוורים.
הערות שוליים

↑  Gandhi's candidate wins in India ב-The Spartanburg Herald
↑  רשימת הבנקים שהולאמו
דרפאנאספיס

| דרפאנאספיס |
| --- | --- |

תקופה
תחילת דבון
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דמויי פטרספידים
משפחה:: Psammosteidae
סוג:: דרפאנאספיס
שם מדעי
 Drepanaspis ‏Schlüter, 1887

דרפאנאספיס (שם מדעי:  Drepanaspis) הוא סוג של דג קדום מהקבוצה הנכחדת דמויי פטרספידים שחי בתחילת תקופת הדבון שבעידן הפלאוזואיקון באירופה. הוא היה קרובו של הצפלספיס, שחי באותה תקופה ובאותו אזור.
מאפיינים

משמעות שמו של דג קדום זה היא שריון מגל. המאובנים של דג זה התגלו רק בגרמניה. אורכו של דג זה היה סנטימטרים בודדים והוא היה בעל גוף משוריין שהגן עליו מטורפים, כמו עקרבי מים או סילוניות גדולות. הפה של דג זה פנה כלפי מעלה ועיניו הקטנות עזרו לו לחפש מזון בקרקעית הים.
דג זה נכחד לאחר תחילת הדבון והוחלף בדגים בעלי שריון גדולים יותר. הוא תואר לראשונה בשנת 1887.
גלריה

מאובן של דרפאנאספיס, מוצג במוזיאון הטבע והמדע הלאומי, בטוקיו, יפן
מאובן במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע
הערות שוליים

↑  Palmer, D., ed. (1999). The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals. London: Marshall Editions. p. 24. ISBN 1-84028-152-9.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בעלי חיים פרה-היסטוריים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דני היינמן

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1872 שארלוט, ארצות הברית 
 פטירה:  31 בינואר 1962 (בגיל 89) גריניץ', ארצות הברית 
 מוסדות:  Sofina 
 פרסים והוקרה:  קצין גבוה במסדר לאופולד השני 
 
דני היינמן (באנגלית: Dannie N. Heineman;‏ 23 בנובמבר 1872 – 31 בינואר 1962) היה מהנדס ואיש עסקים בלגי-אמריקאי.  הוא היה המנהל ובעל השליטה בתאגיד סופינה, תאגיד בינלאומי בבלגיה. הוא היה נותן חסות פורה למדע במיוחד באמצעות קרן היינמן (Heineman Foundation) במדעי הרפואה ועל שמו ישנם פרסים בפיזיקה מתמטית ובאסטרופיזיקה.
ב-1939, בעודו בבלגיה, הצליח דני היינמן לגרום לממשלת לוקסמבורג לפתוח את גבולותיה הסגורים ולהכניס כ-100 משפחות יהודיות מגרמניה. הטיעון המשכנע היה שהמלונות בלוקסמבורג ריקים והוא נהג לשלם עבור החדרים ונתן ליהודים קצבה, ובתמורה הם לא יעבדו ולא ייקחו עבודות מעובדי לוקסמבורג. הסדר זה פעל עד 10 במאי 1940 כאשר היטלר פלש לבלגיה. בשלב זה, עוזרו מר שמידט שילם עבור שישה חודשים אחרונים למשפחות והיינמן ברח לארצות הברית. בין המשפחות שניצלו היה הפיזיקאי ארנסט איזינג (אנ'), ששרד את המלחמה.
ראו גם

פרס דני היינמן לפיזיקה מתמטית
פרס דני היינמן לאסטרפויזיקה
הערות שוליים

↑  "Obituary: Dannie N. Heineman". Physics Today. 15 (3): 84. במרץ 1962. doi:10.1063/1.3058089. אורכב מ-המקור ב-2013-09-20. {{cite journal}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007316968705171  BnF: cb11948115x (data)  GND: 118773682  ISNI: 0000 0000 5472 7441  LCCN: nr98015894  SNAC: w6tq602p  SUDOC: 104633603  VcBA: 495/324159  VIAF: 76324910   WorldCat (עם VIAF): 76324910
הבחירות לנשיאות ונצואלה 2013

הבחירות לנשיאות ונצואלה התקיימו ב-14 באפריל 2013, ובהן ניצח ניקולאס מדורו שתפקד כנשיא בפועל מאז מותו של הוגו צ'אווס ב-5 במרץ. למקום השני, בפער זעיר, הגיע מועמד האופוזיציה אנריקה קפרילס רדונסקי.
רקע

ב-7 באוקטובר 2012 נערכו בוונצואלה בחירות לנשיאות ובהן גבר הוגו צ'אווס על יריבו אנריקה רדונסקי, לאחר שהכריז, באופן שקרי, כי החלים ממחלת הסרטן בה היה חולה. בחודש דצמבר נסע צ'אווס לקובה לצורך קבלת טיפול במחלת הסרטן, ולאחר מכן שב לארצו להמשך טיפול בבית חולים צבאי. ב-10 בינואר לא הופיע צ'אווס למעמד השבעתו כנשיא המדינה, מה שהוביל לדרישת האופוזיציה לקיים בחירות מיידיות כמתחייב בחוק במצב בו נבצר מהנשיא לשמש בתפקידו עקב מחלה. ב-5 במרץ נפטר צ'אווס והוכרז על בחירות לנשיאות. בינתיים מונה סגן הנשיא, ניקולאס מדורו, לנשיא בפועל עד לבחירות.
מועמדים

הנשיא בפועל ניקולאס מדורו - מקורבו של הוגו צ'אווס ומועמד מפלגתו.
אנריקה קפרילס רדונסקי - המועמד הראשי של האופוזיציה, מושל מדינת מירנדה.
ריינה סקרה - מנהיגת מפלגת כוח העבודה.
מריה בוליבר - עורכת דין ומועמדת המפלגה הדמוקרטית לשלום ולחופש.
אאוסביו מנדס - כומר נוצרי ומנהיג מפלגה עצמאית.
חוליו מורה - מועמד המפלגה הדמוקרטית המאוחדת.
תוצאות הבחירות

על פי התוצאות זכה בנשיאות ניקולאס מדורו לאחר שזכה ברוב של 50.8% מן הקולות. מועמד האופוזיציה אנריקה קפרילס רדונסקי הגיע למקום השני עם 49.1% מן הקולות. שיעור ההצבעה בקרב בעלי זכות הבחירה עמד על 79.8%.
| שם המועמד | מספר קולות | אחוז מהקולות הכשרים |
| --- | --- | --- |
| ניקולאס מדורו | 7,575,506 | 50.78% |
| אנריקה קפרילס רדונסקי | 7,302,641 | 48.95% |
| אאוסביו מנדס | 19,475 | 0.13% |
| מריה בוליבר | 13,278 | 0.08% |
| ריינה סקרה | 4,229 | 0.02% |
| חוליו מורה | 1,928 | 0.01% |
| קולות כשרים | 14,917,057 | 99.55% |
| קולות פסולים | 66,691 | 0.44% |
| סך כל הקולות | 14,983,748 | 100% |
תוצאות הבחירות הפתיעו רבים בגלל הישגו של רדונסקי שהצליח מעל למצופה לפי סקרי דעת הקהל. מדורו גבר על רדונסקי בהפרש של כ-1% בלבד מהקולות, לעומת צ'אווס שבבחירות 2012 הוביל על פני רדונסקי בכ-10%.
לאחר הבחירות

לאחר פרסום התוצאות טענו רדונסקי ואנשי האופוזיציה לזיופים בתוצאות הבחירות, והודיעו כי יערערו עליהן לבית המשפט. במקביל פרצו בכמה ערים במדינה הפגנות אלימות ובעימותים עם המשטרה נהרגו 7 מפגינים ונפצעו עוד עשרות. המשטרה הודיעה גם על מעצר של מאות מפירי סדר. שבוע לאחר הבחירות, ב-20 באפריל, הושבע מדורו לנשיאות חרף המחאות על תוצאות הבחירות.
הערות שוליים

↑  Venezuela's foreign minister says VP Maduro is interim president, באתר פוקס ניוז, 5 במרץ 2013
↑  סוכנויות הידיעות, ונצואלה: יורשו של צ'אבס ניצח בקושי בבחירות, באתר ynet, 15 באפריל 2013
↑  בעקבות הבחירות: הרוגים בוונצואלה, באתר ישראל היום, 16 באפריל 2013
↑  סוכנויות הידיעות, ‏ונצואלה: ניקולס מדורו הושבע כנשיא החדש, באתר ‏מאקו‏, 20 באפריל 2013
דמוקרטיה אליטרית

דמוקרטיה אליטרית היא אחת מהענפים של החשיבה הדמוקרטית, והיא שואפת להשתתפות מעטה ככל האפשר של הפרט, ההחלטות הפוליטיות אינן מתקבלות על ידי העם (בניגוד לגישה הקלאסית) אלא על ידי אליטה נבחרת. הדמוקרטיה האליטרית היא פרשנות, או משקפיים, שבהן ניתן להסתכל על עולם הערכים הדמוקרטי ולתרגם אותו לדרכי פעולה, ולא דגם שלטוני של ממש.
היסטוריה

התפישה האליטרית הופיעה לראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה כתוצאה מפחדו של המערב הדמוקרטי מן ההמון הפשיסטי-נאצי שהוביל לעלייתה של המפלגה הנאצית באמצעים דמוקרטיים. את המונח דמוקרטיה אליטרית טבע לראשונה ג'וזף שומפטר במאמרו "תאוריה אחרת על דמוקרטיה". במאמר, מציין שומפטר שבעה יתרונות ההופכים את התפישה האליטרית לנעלה על תפישות דמוקרטיות אחרות:
ההגדרה האליטרית מספקת קריטריון יעיל די הצורך להבחין בין משטרים דמוקרטיים למשטרים שאינם דמוקרטיים ובכך פותרת את הבעיה של התפישה קלאסית שהגדירה דמוקרטיה כמשטר הפועל לטובת העם או כלל (ישנם משטרים רבים שאינם דמוקרטים הפועלים בהתאם לרצון העם או טובת העם כגון גרמניה הנאצית).
מדגישה את חשיבותה של מנהיגות ואת המציאות הקיימת, שהושמטו על ידי הגישה הקלאסית, המניחה תבונה ויוזמה של העם. לעומת זאת, המציאות מראה שהעם אינו נוקט יוזמה וכי היוזמה והתבונה מהווים חלק מנכסיה של המנהיגות.
אינה מתעלמת ואף מעניקה ביטוי גם לרצונות ואינטרסים קבוצתיים שונים, למרות שהיא מדגישה את תפקידה החשוב של המנהיגות.
מאפשרת להבין בקלות את הדמוקרטיה כתופעה פוליטית משום שהיא מדגישה את התחרות הפוליטית במשטר דמוקרטי בתחום אחד – הבחירות.
התפישה המקובלת בדמוקרטיה היא משטר שבו חירותו האישית של הפרט היא מקסימלית. זוהי תפישה תמימה כי גם בדמוקרטיה תיתכן פגיעה בחירות אישית. בגישה האליטרית קיימים מאפיינים דמוקרטיים למרות שהיא מדגישה את תפקידה של האליטה השלטת.
הפוטנציאל להשפעה פוליטית מצד העם נעוץ ביכולתו להפיל ממשלה (על ידי בחירה בממשלה אחרת ביום הבחירות). מדובר ביתרון משום הוא ממחיש גם את חשיבות התחרות הפוליטית בדמוקרטיה וגם משום שהוא מעניק לעם תפקיד מרכזי על אף הפסיביות המיועדת לו.
התפישה האליטרית מדגישה את קיומם של רצונות קבוצתיים שונים ואת התחרות בין האליטות השונות, מה שהופך אותה למציאותית יותר מן הגישה הקלאסית שמדגישה את "רצון העם", מתוך ההנחה שניתן להגדיר רצון שכזה באופן ממשי. במציאות לא רצון העם הוא הקובע כי אם רצון הרוב. עקרון היחסיות בדמוקרטיה הנותן ייצוג אינו חיוני לדמוקרטיה אם נקבל את הטענה כי תפקידו האמיתי של העם הוא לבחור מנהיגות.
הרחבה

הרעיון העומד בבסיסה של המחשבה האליטרית הוא שעודף של דמוס (עממיות) יוביל לצמצום הדמוקרטיה הממשית, משום שההמון הוא בעל נטיות אוטוריטריות (נטייה לשלטון יחיד) רדומות, וקיימת סכנה שאותן נטיות רדומות תתעוררנה ותובילנה לרודנות. משום כך, מעורבות פוליטית של ההמון אינה רצויה ויש להסתפק בפעילויות פוליטיות מתחרות ובאזרחים שמעורבותם הפוליטית מצטמצמת בהטלת פתק קלפי אחת לכמה שנים. אדישותן של שכבות נרחבות, ובעיקר השכבות הנמוכות שמהוות את מרבית האוכלוסייה, משרתת את יציבות הדמוקרטיה משום שהיא מבטיחה פוליטיקה מתונה, נמרצת פחות ופשרנית יותר. הדמוקרטים האליטרים אינם מאמינים בתבונתו של האדם הפשוט כפרט ובתבונה הקולקטיבית של בני האדם ולפיכך רואים בדמוקרטיה שיטה לבחירת מנהיגות ותו לא. האידיאל של שלטון העם הוא אוטופי, ואילו השיטה האליטרית מתארת את העובדות כהווויתן – מאחורי הרטוריקה העממית והשוויונית של הרדיקליזם מסתתרת בסופו של דבר עילית שלטת, משום שמעורבתם של האזרחים היא מועטה ומרבית האזרחים אינם משתתפים ואף אדישים למתרחש במערכת הפוליטית.
לפי גישה זו האדם הוא בור, לא רציונלי, אנוכי, וחסר כל ידע ותחכום פוליטי. העם אינו כשיר לשלוט. הליכתו לקלפי אחת לכמה שנים היא מכוח הרגל או מסורת משפחתית, ובחירתו במועמד זה או אחר אינה נובעת מהיגיון אלא מקשר אישי אל המועמד, הופעה טלוויזיונית, דמגוגיה זולה או יכולתו הרטורית של המועמד, ולאו דווקא מתוך הבנה מעמיקה ורחבה של הפוליטיקה. חשוב לציין שהדמוקרטים האליטרים אינם רואים בדמוקרטיה האליטרית את הרע במיעוטו אלא מצב רצוי, משום שרק בה שולטים המעטים והטובים מבלי לנגוס בחירוּת הרבים. ריבוי האליטות הוא זה שמבטיח שיהיו אופוזיציות וביקורת, ובעקבות כך גם מגביל את השלטון.
ראו גם

דמוקרטיה מתגוננת
אריסטוקרטיה
לקריאה נוספת

Mark Peffley and Robert Rohrschneider, "Elite Beliefs and the Theory of Democratic Elitism", in Russell J. Dalton and Hans‐Dieter Klingemann (eds.), The Oxford Handbook of Political Behavior, Oxford: Oxford University Press, 2007, pp. 65–79
Heinrich Best and John Higley (eds.), Democratic Elitism: New Theoretical and Comparative Perspectives, Leiden: Brill, 2010
דקרן אדום-לוע

| דקרן אדום-לוע |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: דקריים
סוג:: Aethaloperca
מין:: דקרן אדום-לוע
שם מדעי
 Aethaloperca rogaa ‏פורסקל, 1775

דוקרן מאחורי דגים קטנים בשונית
דַּקְרָן אֲדֹם-לֹעַ (שם מדעי: Aethaloperca rogaa) הוא מין של דג גרם ממשפחת הדקריים והוא המין היחיד בסוגו. הוא קרוב לסוג Cephalopholis. דג זה יכול להגיע לאורך של 60 ס"מ.
מאפיינים

הדקרן חי במימי האוקיינוס ההודי, האוקיינוס השקט והימים שבהם כמו ים סוף (לרבות במפרץ אילת), המפרץ הפרסי וחופי האיים המלדיביים או איי גילברט. הוא חי באזורים טרופיים סביב שוניות אלמוגים, לגונות וספינות טבועות. זהו דג טריטוריאלי ואגרסיבי שיתקוף כל מסיג גבול לשטחו, לרבות יריבים דומים לו כמו דקרים אחרים או אף זהרונים ארסיים.
הדקרן הוא דג טורף הניזון מדגים קטנים יותר. הוא ינסה לשחות בשקט סביב להקת דגים קטנים עד שימצא דג לא זהיר ויבלע אותו במהירות.
דניאל קוואסר

| --- | --- |
 יצירות ידועות:  “Progress” pride flag 
 quasar.digital
 
דניאל קוואסר הוא אמן ומעצב גרפי אמריקאי, הידוע בעיצובו של דגל הגאווה המתקדם, וריאציה על דגל הגאווה המשלבת צבעים נוספים כדי לייצג באופן מפורש טרנסג'נדרים ו-People of color בקהילת הלהטב"ק.
קריירה

קוואסר סיים תואר ראשון באמנויות (BFA) בעיצוב תקשורת מ-Pacific Northwest College of Art. במהלך לימודיו לתואר היה מעורב בקהילת הדראג המקומית. קריירת העיצוב שלו כללה אנימציות וגרפיקה לסיבובי ההופעות העולמיים של המרוץ לדראג של רו פול, כמו גם עבודה עם זוכה Drag Race ג'ינקס מונסון.
בשנת 2018, קוואסר עיצב מחדש את דגל הגאווה הקיים כך שיכלול גם את הדגל הטרנסג'נדרי. הוא הוסיף גם פסים שחורים וחומים המייצגים קהילות צבעוניות להטב"קיות "כמו גם את אלה שחיים עם איידס, אלה שכבר אינם חיים, ואת הסטיגמה סביבם".
הצבעים הנוספים נוספו בצורת שברון לאורך מוט הדגל כדי לייצג תנועה קדימה. הם החלו בקמפיין מימון המונים כדי לממן את ההפקה הראשונה של הדגלים. הדגל מתנוסס בערים בינלאומיות רבות מעל מבנים רשמיים, כולל ניו יורק, לונדון, בוסטון וסידני.