יהדות גאלאץ
חיי הקהילה

היהודים התיישבו בחלק התחתון של העיר, ברחוב החבתנים ובסביבתו. בית העלמין היהודי הראשון מוזכר במסמכים ב-1590 ואחד נוסף ב-1629. עד תחילת המאה ה-18 הקהילה נוהלה על ידי חברה קדישא ורק מ-1812 התחילו לכתוב פרוטוקולים של ישיבות ועד הקהילה. משנת 1769 קיבלו היהודים אישור להתיישב גם במעלה העיר. בניית בתי הכנסת התחילה מאוחר יחסית והראשון מוזכר רק ב-1730 וכעבור 50 שנה, ב-1780, מוזכר "בית הכנסת הגדול" ברחוב "גשר האבן", ששופץ ב-1813. בית הכנסת הגדול הכיל אלפי מקומות והיו בו שתי קומות של עזרת נשים - בתקופת השואה רוכזו כל יהודי גאלאץ בגטו מאולתר מסביב לבית הכנסת הגדול. בין 1800 ובין 1848 נבנו עוד שני בתי כנסת ובמחצית השנייה של המאה ה-19 נבנו עוד 14. ב-1826 גילדת החייטים, הקימה בית כנסת נפרד עבור 150 חבריה, ב-1846 הוקם בית כנסת של חסידי חב"ד, ב-1847 בית כנסת של החרדים, ב-1848 הוקמו בתי הכנסת "אוהל" ו"אדלשטיין" וב-1860 בית הכנסת של העגלונים. בית כנסת מתקדם עם עוגב ועם מקהלה הוקם בגאלאץ ב-1863. ב-1892 הוקם בית כנסת בעלי המלאכה, התארגנות בת 180 חברים. ב-1941 היו 20 בתי כנסת, בעיקר על פי ההתפלגות המקצועית של המתפללים - במקביל לבית הכנסת הגדול היו בתי כנסת של החייטים, הברזלנים, הסבלים, העגלונים ובעלי המלאכה ועוד.
ב-1859 נוסד בית הספר היסודי הראשון וב-1877 ועדת החינוך של הקהילה. בהמשך נפתח בית הספר לבנות "סילביה שמירר" (Silvya Schmierer), בית הספר "האור" (Lumina) לכלכלת בית (לבנות), בית הספר למסחר לבנות יהודיות, גן ילדים, בית ספר מקצועי ועוד. ב-1919 הוקם בית הספר התיכון היהודי "אלכסנדרו יואן קוזה" ובמבנה שלו שכנה גם הנהלת הקהילה. בקיץ 1941 הפכו בתי הספר היהודים למחנות ריכוז עבור היהודים עד נובמבר של אותה שנה. הקהילה היהודית של גאלאץ הקימה בית חולים יהודי, "בית החולים הישראלי" (Spitalul Israelit) ולשם החזקתו הוציא השליט מיכאיל סטורדזה, בשנת 1846, צו שאיפשר גביית מס של פרומיל אחד על היבוא והיצוא של הסוחרים היהודים דרך נמל גאלאץ.
יהודי גאלאץ היו מאורגנים באגודות לפי עיסוקם, אגודת החייטים, אגודת בעלי המלאכה הישראלים, התאחדות בעלי החנויות, התאחדות פקידי הנמל, התאחדות הצבעים והסיידים ועוד. יהודי גאלאץ ייסדו אגודות צדקה שונות והפיקו כתבי עת, כדוגמת: "הד הדנובה" (L'Echo Danubien), חובבי ציון (Prietenii Sionului), "המקומי" (Pământeanul), "אהבת ציון" (Dragostea de Sion), "קול גאלאץ" (Vocea Galaţiului) ועוד.
פועלי המאפיות בגאלאץ (המאפיות היו בבעלות יהודית) הכריזו על שביתה לשם שיפור תנאיהם. המשטרה התערבה, הוציאה את הפועלים מהמאפיות והביאה במקומם חיילים, שיחליפו אותם. הלחם, שאפו החיילים, היה גרוע ובעלי המאפיות רצו להתפשר עם עובדיהם, אך המשטרה לא הסכימה והתעללה בהם. ניסיון להביא לחם מהעיר השכנה, מבראילה, נכשל, כשעודי המאפיות בבראילה הכריזו בעצמם על שביתה.
בגאלאץ חיו יהודים רבים והיא הייתה מרכז תרבות ומרכז ציוני אזורי והתקיים בה קונגרס ציוני עולמי. בעיר גאלאץ הופיע בשנת 1898 העיתון הציוני השני שיצא ברומניה, "אהבת ציון". בפרעות שנעשו ביהודים בשנת 1796 התדלדלה האוכלוסייה היהודית, אך מאוחר יותר התאוששה ובסוף המאה ה-19, בשנת 1894 הגיע מספר היהודים ל-15,000. ההגירה צמצמה את מספרם ל-12,000 (22% מהאוכלוסייה) בשנת 1910.
הקהילה היהודית של גאלאץ, בהנהגתו של הרב הראשי ומנהיגה באותה תקופה, יעקב מרגוליס, התגייסה למאמץ המלחמתי של רומניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה. בית החולים היהודי היה לבית חולים צבאי ובסוף המלחמה הוענק לסגל בית החולים העיטור "כתר רומניה", עם חרבות, ולכמה חברי סגל, ביניהם הרופא סגלר והסטודנט סולומונאנו, הוענקו עיטורים אישיים. יהודים רבים התגייסו לצבא הרומני ו-128 מביניהם, שנפלו במלחמה, הוטמנו בבית העלמין היהודי. בנוסף להתגיסות הישירה, יהודים רבים עזרו בממון, כמו שעשה הנדבן רוזנברג ובהתגיסות לפעולות צדקה וטיפול בפצועים.
לפני מלחמת העולם השנייה, לאחר גירוש היהודים מהכפרים ומערי השדה, שחלקם הגיעו לגאלאץ, קרוב לשליש מאוכלוסיית גאלאץ הייתה מורכבת מיהודים. בעת מלחמת העולם בריטניה וארצות הברית הפציצו קשות את העיר, עד הריסת שני שלישים ממנה. השלטונות הרומניים דאגו לפינוי האוכלוסייה לאזור הכפרי, פרט לאוכלוסייה היהודית. בעת גירוש היהודים מרומניה לטרנסניסטריה הוקם בגאלאץ מרכז מעבר עבור היהודים שנאספו מהיישובים הקטנים.