stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גודל (מתמטיקה)

במתמטיקה, גודל של עצם מתמטי הוא תכונה שלו שניתן להשתמש בה כדי לקבוע האם העצם גדול יותר או קטן יותר מעצמים אחרים מסוגו.
ביוון העתיקה

מתמטיקאים ביוון העתיקה הבחינו בין סוגים אחדים של גודל, בהם:
שברים חיוביים
קטעים של ישר: מסודרים לפי אורך.
צורות מישוריות: מסודרות לפי שטח.
גופים תלת-ממדיים: מסודרים לפי נפח.
זוויות, שגודלן נמדד ברדיאנים או במעלות.
הם הראו ששני הגדלים הראשונים ברשימה זו אינם זהים, ואף אינם מהווים מערכות איזומורפיות של גודל, בכך שהוכיחו שאורך אלכסון של ריבוע שאורך צלעו 1 אינו רציונלי (אי אפשר להציגו כמנה של שני מספרים שלמים).
מספרים

גודל של מספר  x קרוי בדרך כלל הערך המוחלט שלו.
הערך המוחלט של מספר ממשי  r הוא
ניתן לראות ערך מוחלט של מספר גם כמרחק שלו מ־0 על הישר הממשי.
מספר מרוכב z ניתן לראות כנקודה P במרחב אוקלידי דו-ממדי שקרוי המישור המרוכב. הערך המוחלט של z הוא מרחקו מראשית הצירים. הערך המוחלט של מספר מרוכב z = a + bi הוא
כאשר המספרים הממשיים a ו-b הם החלק הממשי והחלק המדומה של z, בהתאמה.

דוגמה: הערך המוחלט של המספר המרוכב −3 + 4i הוא  {\sqrt {(-3)^{2}+4^{2}}}=5.
לחלופין, הערך המוחלט של מספר מרוכב z הוא שורש ריבועי של מכפלת המספר המרוכב z בצמוד המרוכב שלו  {\bar {z}}. למספר מרוכב  z=a+bi הצמוד המרוכב הוא  {\bar {z}}=a-bi.
(כאשר  i^{2}=-1).
מרחבים וקטוריים > מרחב וקטורי אוקלידי

וקטור אוקלידי מייצג את המיקום של נקודה P במרחב אוקלידי. ויזואלית ניתן לתאר את הווקטור כחץ מראשית הצירים אל הנקודה P. מתמטית, וקטור x במרחב אוקלידי n-ממדי מוגדר כרשימה מסודרת של n מספרים ממשיים (הקואורדינטות הקרטזיות של P) x = [x1, x2, ..., xn]. הגודל, או האורך, של וקטור אוקלידי מסומן  \|x\| ומוגדר בדרך כלל כנורמה האוקלידית שלו:
דוגמה: במרחב אוקלידי תלת-ממדי, גודל הווקטור [3, 4, 12] הוא  {\sqrt {3^{2}+4^{2}+12^{2}}}={\sqrt {169}}=13.
תוצאה זו שקולה למכפלה סקלרית של הווקטור בעצמו:
מרחבים וקטוריים > מרחב נורמי

לווקטור כללי במרחב וקטורי לא מיוחס גודל. כאשר במרחב הווקטורי מוגדרת נורמה, למשל במרחב וקטורי אוקלידי (כאמור לעיל), המרחב קרוי מרחב נורמי. הנורמה של וקטור v במרחב נורמה נחשבת לגודל שלו.
סקאלה לוגריתמית

השוואה בין גדלים המשתרעים על-פני טווח רחב מאוד של ערכים נוח להציג בסקאלה לוגריתמית. דוגמאות: עוצמת קול הנמדדת בדציבל, בהירות נראית של כוכבים, סולם ריכטר למדידת גודלה של רעידת אדמה.
הערות שוליים

↑  Nykamp, Duane. "Magnitude of a vector definition". Math Insight. נבדק ב-23 באוגוסט 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Vector Magnitude, באתר MathWorld (באנגלית)
צח גרניט

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1969 (בן 55 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
צח גרניט (נולד ב-1969) הוא המנהל האמנותי של האופרה הישראלית, פעיל בתחום התרבות ואיש תקשורת לשעבר.
ביוגרפיה

גרניט נולד לאב שהיה בעל חברת השמה ואם שהייתה אשת חינוך, מורה ובעלת גן פרטי. עם נישואיהם התגוררו הוריו בבת ים, ובגיל 12 עבר גרניט עם משפחתו ליהוד.
בילדותו לימד את עצמו לנגן בפסנתר וכשהיה בן 12 החל ללמוד פסנתר אצל מורה פרטית, וכדי לממן את הלימודים, העביר שיעורים פרטיים במתמטיקה.
בסיום לימודי התיכון בתיכון מקיף יהוד התגייס לצבא ושירת כקצין, ועם שחרורו נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית.
קריירה מקצועית

עם סיום לימודי המשפטים התמחה גרניט במשרד הרצוג, פוקס, נאמן ושות', אך לאחר שנה בתפקיד החליט כי אינו מעוניין בקריירה בתחום, וב-1999 כשאיגוד תחנות הרדיו האזוריות, שהיה לקוח של המשרד חיפש מנכ"ל, ניצל את ההזדמנות.
בתפקידו החדש עבד גרניט עם יוהנה פרנר שבהמשך צירפה אותו לצוות ההקמה של ערוץ 10 שבו הייתה שותפה, והוא מונה למנהל לוח התוכניות בערוץ.
ב-2003 התבקש על ידי שרת החינוך והתרבות לימור לבנת להצטרף למשרדה כיועץ לענייני בתרבות, וכיהן בתפקיד זה במשך 3 שנים. בין המהלכים שהוביל היו גם ניסוח ואכיפת קריטריונים לחלוקת תקציבי התרבות למוסדות הנתמכים על ידי המדינה.
כשלבנת עזבה את המשרד המשיך לתפקיד מנהל מכרזי הרדיו של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, ואחר כך עמד בראש תחום החינוך במינהלת המאה של עיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2009, עדיין תחת כהונתה של לבנת, מונה כראש מינהל התרבות. במסגרת תפקידו הקים את ועדת הפרינג' של המינהל, וסייע לגבש המלצות להגדלת תקציב התרבות ב-400 מיליון ש"ח, שלימים היוו את הבסיס להמלצות צוות ספיבק-יונה. לאחר כשנה וחצי פרש גרניט מהתפקיד, צעד שהתקבל בהפתעה מצד רבים בעולם התרבות..
ב-2013 מונה למשנה למנכ"ל מוזיאון ישראל וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 2016, אז נבחר להחליף את חנה מוניץ כמנכ"ל האופרה הישראלית. גרניט נכנס לתפקידו בתחילת 2017.
במהלך מגפת הקורונה נמתחה ביקורת על התנהלותו, לאחר שזימן בנובמבר 2020 55 מתוך 62 זמרי האופרה לשימוע לפני פיטורים, מתוך כוונה לא לקיים הופעות בהשתתפות המקהלה בעונה 2020/21 בשל היות ההופעות מקור הדבקה גבוה . לאחר פגישה של גרניט עם שר התרבות דאז חילי טרופר הוחלט על הקפאת הפיטורים, ובסופו של משא ומתן ארוך נחתם הסכם קיבוצי חדש בין הצדדים.
במסגרת תפקידו באופרה נתן גרניט מקום מרכזי ליוצרים ישראליים (ובהם: עידו ריקלין, ענבל פינטו, שירית לי וייס, חנן שניר, נדב ברנע) ולזמרים ישראליים שמילאו תפקידים ראשיים באופרות שהועלו באופרה הישראלית. ב-2024, לאור העלייה במספר ההפקות הוחלט באופרה במסגרת שינוי ארגוני על פיצול תפקיד המנכ"ל לשניים, והוחלט כי גרניט יישאר בתפקיד המנהל האמנותי בלבד.
גרניט שימש במשך שנים רבות גם כמרצה במכללה האקדמית תל אביב-יפו והעביר קורסים בתחומי מדיניות תרבות וחופש הביטוי בדיני התקשורת.
חיים אישיים

גרניט נשוי לאדיר שטיינר. באחד הדייטים הראשונים של השניים, בשנת 1996, הזמין אותו שטיינר לצפות ב"נבוקו" באופרה הישראלית, וזו הייתה הפעם הראשונה בה צפה גרניט באופרה. ב-2004 ביקש שטיינר להעביר לגרניט מחצית מזכויותיו בדירתם בתל אביב, וערער לבית המשפט העליון על החלטותיהם של המפקחת על שומת המקרקעין, מנהל מס שבח מקרקעין וועדת הערר למיסוי מקרקעין שלא אישרו פטור ממס שבח ומס רכישה על ההעברה, בדומה לזוגות סטרייטים. בעקבות ערעורם נקבעה הנחיה מטעם היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז שלא להפלות זוגות חד-מיניים במקרקעין. גרניט ובן זוגו מתגוררים בתל אביב עם שני ילדיהם.
לגרניט שתי אחיות - סלעית גרניט, מנכלי"ת חברת המחקר העסקי "אדיקט", והשחקנית מיכל גרניט.
הערות שוליים

1 2  מרב יודילוביץ', צח גרניט ינהל את האופרה הישראלית, באתר ynet, 13 באפריל 2016
1 2 3 4 5 6   אמיר מנדל, צח גרניט רוצה להביא לאופרה את הקהל של טרנטינו, באתר הארץ, 17 באוקטובר 2019
1 2 3  מרב יודילוביץ', אושר מינוי צח גרניט לראש מנהל תרבות, באתר ynet, 1 באוקטובר 2009
↑  אפרת אדיר, מכרזי הרדיו האזורי יצאו לדרך, באתר ביזפורטל, 19 בפברואר 2007
↑  אישור מינוי מנהל מינהל התרבות במשרד התרבות והספורט | מספר החלטה 770, באתר GOV.IL
↑  הילו גלזר, צדק חברתי גם בתרבות?, באתר nrg‏, 17 באוקטובר 2011
↑  מאיה נחום שחל, במחאה על ההחלטה לפטר 55 מבין 62 זמרי מקהלה: "שירת העבדים" ברחבת בית האופרה, באתר כלכליסט, 18 בנובמבר 2020
↑  מאיה נחום שחל, אחרי מו"מ של שנה וחצי, נחתם הסכם קיבוצי באופרה הישראלית, באתר כלכליסט, 29 בספטמבר 2021
↑  מאיה נחום שחל, האופרה הישראלית בשינוי ארגוני: מחפשת מנכ"ל חדש, באתר כלכליסט, 4 ביוני 2024
↑  ע"א 8715/30 אדיר שטיינר נ. מנהל מס שבח מקרקעין, ‏29 בפברואר 2004
↑  דובר משרד המשפטים, עמדת היועץ המשפטי לממשלה לגבי זכויות בני-זוג מאותו המין - 2004, ‏8 בדצמבר 2004
↑  נגה שנער-שויער, "עבדתי סביב השעון, הצטיינתי, היו לי הישגים. ואז התחילו מיחושים", באתר Xnet‏, 9 ביולי 2017
קובי פינקלר

| --- | --- |
קובי פינקלר
קובי פינקלר
 לידה:  אוגוסט 1953 (בן 71) ישראל
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 עיסוק:  עיתונאי
 מעסיק:  רדיו קול חי
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  kobi1953
 טוויטר:  kobifin53
 
יעקב (קובי) פינקלר (נולד באוגוסט 1953) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב ופרשן צבאי ברדיו קול חי, בערוץ 14 ובערוץ 7. בנוסף, פינקלר משמש גם כמנהל כתבי תחום התיירות והתרבות ברדיו קול חי, עיתון בשבע, ערוץ 7 ו'נופשים'. כמו כן, משמש פינקלר כמרצה לתנ"ך, צבא וביטחון, תקשורת ותחומים נוספים.
ביוגרפיה

פינקלר נולד וגדל בירושלים. למד בתיכון בישיבת נתיב מאיר ובישיבת מבשרת במשך 12 שנים. בהמשך למד בישיבת ההסדר באלון שבות.
בשירותו הצבאי שירת בנח"ל כלוחם וכשליש צבאי.
בין השנים 1975–1979 למד באוניברסיטת בר-אילן מינהל חינוכי, קרמינולוגיה וארץ ישראל.
עם הקמת ערוץ 7, בשנת 1986, החל פינקלר את דרכו בתקשורת והיה בשידור החי הראשון באולפן עם תוכנית הדגל 'הציבי לך ציונים' ו-ארץ וטבע בערוץ 7. לאחר מכן, עם הקמת מחלקת החדשות, שולב ככתב צבאי וכתב תיירות בערוץ, תפקיד אותו הוא ממלא עד היום.
בהמשך עבד פינקלר גם בעיתון "מקור ראשון" כשהוא מסקר את התחומים הללו, ומאוחר יותר השתלב ברדיו קול חי, בתוכניות שונות וכפרשן הצבאי של התחנה.
במהלך שידור מהשטח וסיקור ירי רקטות עבור ערוץ 20 בעת מבצע שומר החומות, דיווח פינקלר כי רקטה שנורתה מלבנון פגעה בשטח פתוח במגרש כדורגל בשפרעם, ואמר כי "לצערנו הרב זה לא הביא להמוני הרוגים שם". פינקלר טען כי מדובר בשגגה הנובעת מעייפות, אולם האמירה נאמרה פעמיים וערוץ 20 הפסיק את ההתקשרות איתו, והוא הודח מתפקידו כיושב ראש תא הכתבים הצבאיים. בהמשך התקיימה "סולחה" בין פינקלר לראש עיריית שפרעם.
במרץ 2023 חזר פינקלר לתפקיד פרשן צבאי בערוץ 14.
פינקלר כתב שלושה ספרי טיולים ועורך את מוסף הטיולים נופשים.
חיים אישיים

פינקלר נשוי לתמי, אב לשלושה. מתגורר ברעננה.
הערות שוליים

↑  קובי פינקלר מערוץ 20 על נפילת הרקטה בשפרעם: "לצערי הרב זה לא הביא להמוני הרוגים שם", נבדק ב-2021-05-20
↑  רן בוקר, הכתב הצבאי אמר "נפלה רקטה ביישוב ערבי, לצערנו אין המוני הרוגים" - ופוטר מערוץ 20, באתר ynet, 20 במאי 2021
↑  איתמר ב"ז, הסית ונפגע, באתר העין השביעית, 20 במאי 2021
↑  סולחה בין הכתב הצבאי של ערוץ 20 לראש עיריית שפרעם, באתר ערוץ 7
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007299449605171  ISNI: 0000 0000 7007 4516  LCCN: n2013010696  VIAF: 97380454   WorldCat (עם VIAF): 97380454
דרוויניזם

דַּרְוִינִיזְם הוא תאוריה מדעית של אבולוציה ביולוגית אשר פותחה על ידי צ'ארלס דרווין. התיאוריה קובעת כי כל מיני האורגניזמים נוצרים ומתפתחים באמצעות הברירה הטבעית של וריאציות תורשתיות המגבירות את יכולתו של הפרט לשרוד. התיאוריה הדרווינית כללה במקור את מושגי האבולוציה והטרנסמוטציה של מינים, אשר זכו להכרה מדעית לאחר פרסום ספרו של דרווין "מוצא המינים" בשנת 1859.
טרמינולוגיה

בעוד שהמונח "דרוויניזם" שימש בעבר כדי להתייחס לעבודתו של ארסמוס דרווין בסוף המאה ה-18, את המונח כפי שהוא מובן כיום טבע תומאס הנרי האקסלי בגיליון אפריל 1860 של ה"ווסטמינסטר רוויו" (אנ'), כאשר סקר את ספרו של דרווין "מוצא המינים". האקסלי הציג את העקרונות הבסיסיים של אבולוציה על ידי ברירה טבעית כפי שהוגדרה על ידי דרווין:
בכל דור נוצרים יותר פרטים ממה שיכולים לשרוד.
וריאציה פנוטיפית קיימת בין פרטים, והשונות היא תורשתית.
אותם אורגניזמים עם תכונות תורשתיות המתאימות יותר לסביבה ישרדו.
כאשר מתרחש בידוד רבייה ייווצרו מינים חדשים.
הוא שימש לתיאור מושגים אבולוציוניים באופן כללי, כולל מושגים מוקדמים יותר שפורסם על ידי הפילוסוף האנגלי הרברט ספנסר. לרבים מתומכי הדרוויניזם באותה תקופה, כולל האקסלי, היו הסתייגויות לגבי המשמעות של הברירה הטבעית, ודרווין עצמו נתן אמון במה שכונה מאוחר יותר "לאמארקיזם". הנאו-דרוויניזם של אוגוסט וייסמן זכה לתומכים מעטים בסוף המאה ה-19. בין השנים 1880–1920 לערך, מדענים הציעו מנגנונים אבולוציוניים חלופיים, אשר בסופו של דבר התבררו כבלתי סבירים. התפתחות הסינתזה האבולוציונית המודרנית בתחילת המאה ה-20, תוך שילוב של ברירה טבעית עם גנטיקה של אוכלוסיות על פי חוקי התורשה של מנדל, החיו מחדש את הדרוויניזם בצורתו המעודכנת.
בתקופה המודרנית התנגדו אנשי מדע דוגמת יוג'יני סקוט לשימוש במונח. לטענתם, הוא לא מתאים לתיאוריה אבולוציונית מודרנית. לדוגמה, דרווין כלל לא הכיר את עבודתו של גרגור מנדל, וכתוצאה מכך הייתה לו רק הבנה מעורפלת ובלתי מדויקת על תורשה. בנוסף, לדרווין היה חסר ידע תאורטי שהתגלה מאוחר יותר, כמו סחף גנטי.
האקסלי וקרופוטקין

האקסלי התייחס למוצא המינים ככלי משמעותי המקדם את הליברליזם והנטורליזם המדעי על פני התאולוגיה, הוא שיבח את התועלת ברעיונותיו של דרווין, אך הביע הסתייגות מקצועית מעקרון ההדרגתיות (אנ') של דרווין והטיל ספק אם ניתן להוכיח שהברירה הטבעית יכולה ליצור מינים חדשים. לצד זאת, האקסלי השווה את ההישג של דרווין לזה של ניקולאוס קופרניקוס בהסבר התנועה הפלנטרית.
תאורטיקן אבולוציוני חשוב נוסף מאותה תקופה היה פיוטר קרופוטקין, אשר בספרו עזרה הדדית בעולם החי והאדם (אנ') משנת 1902, תפס את הדרוויניזם באופן מנוגד לזו של האקסלי. תפיסתו התרכזה סביב מה שהוא ראה כשימוש נרחב בשיתוף פעולה כמנגנון הישרדותי. הוא השתמש בטיעונים ביולוגיים וסוציולוגיים בניסיון להראות שהגורם העיקרי בהקלת האבולוציה, הוא שיתוף פעולה בין פרטים שונים. זאת על מנת לנטרל את התפיסה של תחרות עזה כגרעין האבולוציה, אשר סיפקה רציונליזציה לתיאוריות הפוליטיות, הכלכליות והחברתיות השלטות באותה תקופה, ולפרשנויות הרווחות של דרוויניזם, כמו זו של האקסלי.
שימוש בשנות האלפיים

בארצות הברית, תומכי הבריאתנות משתמשים במונח "דרוויניזם" ככינוי גנאי לאמונות כגון נטורליזם מטאפיזי. הבריאתנים משתמשים באופן לעגני במונח "דרוויניזם" כדי לרמוז שהתיאוריה הוגדרה כנכונה רק על ידי דרווין וקבוצה דוגמטית של חסידיו. הם משתמשים בו כדי לתקוף את האבולוציה, כאילו הייתה אידאולוגיה ("אִיזְם") המבוססת על נטורליזם פילוסופי, אתאיזם או שניהם.
בבריטניה לעומת זאת, אין למונח קונוטציות שליליות, והוא שומר על משמעותו החיובית כהתייחסות לאבולוציה על ידי ברירה טבעית. לדוגמה האתולוג הבריטי והביולוג האבולוציוני ריצ'רד דוקינס כתב שכמדען הוא דרוויניסט.
הערות שוליים

↑  תומאס הנרי האקסלי, ART. VIII.-DARWIN ON THE ORIGIN OF SPECIES. (עמ' 541), ווסטמינסטר רוויו, ‏אפריל 1860 (באנגלית)
↑  Bowler 2003, pp. 179, 222–225, 338–339, 347
1 2  יוג'יני סקוט, Don’t Call it “Darwinism”, באתר BioMed Central, ‏16 בינואר 2009 (באנגלית)
↑  Sclater, Andrew (ביוני 2006). "The extent of Charles Darwin's knowledge of Mendel". Journal of Biosciences. Bangalore, India: Indian Academy of Sciences / Springer India. 31 (2): 191–193. doi:10.1007/BF02703910. ISSN 0250-5991. PMID 16809850. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Moran, Laurence (22 בינואר 1993). "Random Genetic Drift". TalkOrigins Archive. Houston, TX: The TalkOrigins Foundation, Inc. נבדק ב-2008-06-27. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hanes, Joel. "What is Darwinism?". TalkOrigins Archive. Houston, TX: The TalkOrigins Foundation, Inc. נבדק ב-2008-06-19.
↑  Browne 2002, pp. 105–106
↑  Sullivan, Morris (Spring 2005). "From the Beagle to the School Board: God Goes Back to School". Impact Press. Orlando, FL: Loudmouth Productions (56). נבדק ב-2008-09-18.
↑  Scott 2007, "Creation Science Lite: 'Intelligent Design' as the New Anti-Evolutionism," p. 72
↑  Laura Sheahen, Religion: For Dummies (עמ' Beliefnet), ‏2003 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4011097-7  NKC: ph119327 
כשהאבולוציה הפכה למקובלת בשנות ה-70 של המאה ה-19, קריקטורות של צ'ארלס דרווין עם גוף של קוף סימלו את האבולוציה.
קליטת פליטי וייטנאם בישראל

פעוט וייטנאמי בגן ילדים של ויצו בעפולה, 1979
ילדי פליטים בנמל התעופה בן-גוריון
קליטת פליטי וייטנאם בישראל התרחשה בשנים 1977–1979. פליטים שבתום מלחמת וייטנאם נמלטו מווייטנאם. הקבוצה הראשונה בשנת 1977, נאספה על ידי אונייה ישראלית וקיבלה מקלט בישראל ומספר קבוצות נוספות בשנת 1979, כולל קבוצה של 41 פליטים שאספה האונייה "צים סידני".
1977

ב-1975 פלשה צפון וייטנאם לדרום וייטנאם וכבשה אותה בתוך חודשים אחדים. רבים מתושבי הדרום, שחששו לגורלם במשטר החדש, ביקשו להימלט מהמדינה. רבים מהפליטים נמלטו בסירות רעועות, והתקשו למצוא מדינות שיקלטו אותם.
ב-10 ביוני 1977 שטה מול חופי וייטנאם "יובלי", אוניית צובר ישראלית של חברת "האחים עופר" בפיקודו של רב-החובל מאיר תדמור, שהובילה פוספטים מנמל אילת למזרח הרחוק והייתה בדרכה לטאיוואן. האונייה זיהתה סירת דיג, ועליה 66 פליטים וייטנאמים שסירתם נתקעה בלב ים במשך ארבעה ימים. אף אונייה אחרת לא הציעה עזרה בהעלאת הפליטים. רב-החובל קיבל את אישור חברת הספנות להעלות אותם ולהמשיך לטאיוואן. החברה יצרה קשר עם משרד החוץ וביקשה למצוא פתרון לפליטים, אך אף מדינה לא הסכימה לקלוט אותם. ב-16 ביוני 1977 הגיעה הספינה "יובלי" לטאיוואן, השלטונות סירבו להתיר לפליטים לרדת לחוף וביקשו ערבות כספית מחברת "האחים עופר" כתנאי לפריקת מטען הספינה. לפי התוכנית "יובלי" הייתה אמורה להמשיך ליפן ואחרי חודשיים להגיע חזרה לנמל אילת, אך גם יפן והונג קונג סירבו לקלוט את הפליטים. חבר הכנסת יוסי שריד הגיש הצעה דחופה לסדר היום בכנסת שישראל תקלוט את הפליטים.
ב-19 ביוני 1977 הודיעה מדינת ישראל שהיא מוכנה לתת מקלט זמני לפליטים ויולי עופר שניהל את חברת "האחים עופר" הודיע שהחברה תכסה את הוצאות הטסתם לישראל. לאחר שהתברר שאין מדינה המוכנה לקולטם, הודיע ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, שזכר פליטי השואה היהודים המיטלטלים בלב ים בליבו, והחליט לקולטם בישראל, ולהעניק להם אזרחות ישראלית. את הודעתו מסר בגין ב-20 ביוני 1977, ביום הראשון לאחר אישור ממשלתו בכנסת.
לאחר שהגיעו לטאיוואן ב-23 ביוני 1977 הוטסו הפליטים לישראל, קיבלו אשרות שהייה זמניות, ונקלטו במרכז-קליטה באופקים. התושבים החדשים כונו "אנשי הסירות". בהגיעם לאופקים דיברו הפליטים עם רוכלים מהאזור בצרפתית, וכך הצליחו להתגבר על מחסום השפה החדשה (עברית).
בקבוצה היו 66 פליטים וייטנאמים, בהם 34 גברים ונערים, 16 נשים (אחת בהיריון), ו-16 ילדים, חלקם פעוטות. הקבוצה הייתה מורכבת משלוש קבוצות: דייגים שלקחו את הפליטים מווייטנאם, קבוצה של וייטנאמים קתולים, בראשות רב-סרן לין דין קי, וקבוצה של וייטנאמים בודהיסטים שבראשה עמד ד"ר הואה. לאחר כשבועיים בים פרץ ריב בין הקבוצות על רקע שריפת אחת הסירות שגרמה לכולם להצטופף על סירה אחת, ועל רקע סכסוך זה פרץ סכסוך נוסף בעניין כספי הקשור להוצאות הבריחה. אחד הפליטים, ד"ר הואה, סיפר את סיפור החיים הקשים בווייטנאם (עינויים של וייטנאמים בדרום על ידי אחיהם מהצפון, מקרי אונס ורצח רבים, בתי כלא), ועל מסע הבריחה משם.
חלק מהילדים היו יתומים, ולמשרד הקליטה הגיעו עשרות בקשות לאימוץ, חלקן מווייטנאמים. בקשות אלו נענו בשלילה על ידי משרד הקליטה בטענה שפליטי וייטנאם יישארו ביחד בתור קהילה הומוגנית. בהגיעם לארץ ביקשו הפליטים מקלט במדינות שונות, אך רוב הבקשות היו להגיע לארצות הברית ולא להישאר בישראל.
לאחר שנקלטו הפליטים הווייטנאמים בישראל החליטו להפגין למען ישראל בארצות הברית וצרפת כחלק מהתמיכה בישראל.
השערה שהועלתה על ידי ועדת הקליטה היא שבעקבות אי שיבוצם של וייטנאמים במסגרת עבודה, נוצר שעמום בקרב הפליטים הווייטנאמים.
הקבוצה הראשונה אופיינה על ידי משרד קליטה בתור קבוצת עלייה של רווקים משכילים בעלי ידע בשפות אנגלית וצרפתית מעבר לשפת אם.
עם זאת, היו עשרה ילדים יתומים בני 12 ושמונה בני נוער בגילאים 14 עד 20.
האונייה "יובלי" חזרה לישראל אחרי חודשיים ובהפלגה הבאה עלתה על שרטון ליד זאיר. "האחים עופר" מכרו את האונייה והקברניט, מאיר תדמור, עבר לעבוד במשרדי החברה אך בהמשך לא שובץ להפלגות נוספות, ותבע את החברה.
1979

במהלך שנת 1979 נקלטו בישראל עוד מספר קבוצות של פליטים. בישיבת הממשלה ב-7 בינואר סוכם לקלוט כ-100 פליטים, בנימוק כי "מדינת ישראל כמדינה יהודית, אינה יכולה להרשות שפליטים יטלטלו בים, והממשלה מקווה שהחלטתה תשמש דוגמה למדינות אחרות". הפליטים הופנו למרכז הקליטה בעפולה, ומנהל מחוז הצפון במשרד החינוך, ד"ר יוסי לוי, היה אחראי לפרויקט שילוב ילדיהם במערכת החינוך בעיר. ב-20 ביוני 1979, נאם בגין בכנסת בדיון על גורלם של פליטים וייטנאמים הנמצאים במלזיה, שהחליטה לגרשם ללב ים. בגין הודיע כי יום לפני כן כתב מכתב ל-49 ראשי ממשלה, לנשיא ארצות הברית ולממונה על בעיית הפליטים בז'נבה, בו טען כי הקמת ועידה בין-לאומית בנושא תהיה לשווא, בדומה לועידת אוויאן, והפציר במדינות הללו להודיע לממונה על בעיית הפליטים את מספר הפליטים שהן מוכנות לקבל, בהתאם לגודלן ואוכלוסייתן, מתוך סך של 70 אלף שמלזיה החליטה לגרש. או אז יוכל הממונה להודיע על כך למלזיה כדי שזו תפסיק את הגירוש.
ב-1 ביולי 1979 החליטה ממשלת ישראל לקלוט קבוצה וייטנאמית נוספת בת כ-200 איש בהמשך להחלטה שקדמה לה, של קליטת 400 פליטים.
ב-8 ביולי החליטה ועדה בראשות מנכ"ל משרד הקליטה כי קליטת הקבוצה הזו תהיה על פי אותם קריטריונים של הקבוצות הקודמות.
ב-23 באוקטובר 1979 הגיעה לישראל ממחנות בדרום מזרח אסיה קבוצה וייטנאמית שמנתה כ-197 אנשים.
הקבוצה הורכבה מארבע קבוצות שהגיעו ממחנות שונים:
מחנה פאלאוואן שבפיליפינים – 18 משפחות שמנו כ-55 נפשות.
מחנה האוקינסי שבסינגפור – 12 משפחות שמנו כ–41 נפשות. אלו היו הפליטים שנמשו על ידי האונייה הישראלית "צים סידני" באוגוסט 1979.
מחנה סונקגלה שבתאילנד – 19 משפחות שמנו 53 נפשות.
מחנה קאי טאק שבהונג קונג – 9 משפחות שמנו 38 נפשות.
בסה"כ 58 משפחות המונות 197 איש, וביניהם 107 ילדים וגברים ו-90 ילדות ונשים.
חברי קבוצה זו היו בעלי השכלה נמוכה יחסית לקבוצות הקודמות ורק אחד מבין חבריה דיבר שפה נוספת מעבר לשפת האם שלהם.
חברי הקבוצה הופנו למרכז קליטה בשדרות שם קיבלו אותם בטקס ממלכתי, אך עם זאת, לא הופגנה התלהבות יתרה מצד התושבים והרשויות, עד כדי כך שדוד לוי, שר הקליטה, הרגיש צורך להבטיח הבטחות לראש העיר על הבאת עולים מברית המועצות ועולים דוברי אנגלית. ראש העיר טען שהסיבה לחוסר הרצון שלו לקלוט פליטים היא בעיית מגורים שהייתה קיימת בשדרות. טענה זאת נתמכה על ידי מספר תושבים אשר הביעו מורת רוח כלפי הגעתם של הפליטים לשדרות. בנוסף לכך, התקשורת התייחסה למקרה באדישות כלשהי, כנראה על רקע התפטרותו של משה דיין מהממשלה. כמו כן, באותה עת חזרו ונשנו הפגנות של עולים מאתיופיה שדרשו שאחיהם יעלו ארצה.
הסיוע שהממשלה נתנה לקבוצה היה במענק כספי שנתנה בנוסף לנורמה של עזרה כלכלית הנהוגה כלפי עולים חדשים: כל זוג קיבל 850 לירות, משפחה קיבלה 1,400 לירות ומשפחה בעלת שש נפשות קיבלה 3,650 לירות כמענק ראשוני.
הערות שוליים

↑  אניה ישראלית אספה פליטים וייטנאמיים ומבקשת להם מקלט, דבר, 12 ביוני 1977
↑  שמעון רפפורט, 66 פליטי וייטנאם שניצלו מטביעה ע"י אוניה ישראלית, מחפשים מולדת, מעריב, 12 ביוני 1977
↑  שמעון רפפורט, שום מדינה לא רוצה לקלוט הפליטים שהצילה "יובלי", מעריב, 17 ביוני 1977
↑  גם הונג קונג סירבה להתיר הורדת הפליטים מ "יובלי", דבר, 17 ביוני 1977
↑  ישראל מוכנה לתת מיקלט זמני לפליטים שעל יובלי, דבר, 19 ביוני 1977
↑  יחיאל לימור, שמעון רפפורט, ורדה פריבר, ייתכן שישראל תפתה שעריה לפני 66 פליטי וייטנאם המחפשים מולדת, מעריב, 19 ביוני 1977
↑  יהושע ביצור, כפי שהבטיח לכנסת התחיל מנחם בגין את כהונתו בטיפול בפליטי וייטנאם, מעריב, 22 ביוני 1977
↑  עפרי אילני, 24.6.1977 בגין מורה לקלוט עשרות פליטים וייטנאמים, באתר הארץ, 24 ביוני 2009
1 2  יוסי קליין, בעיית הפליטים, באתר הארץ, 9 באוקטובר 2002
↑  האניה ,יובלי' שהצילה פליטים מווייטנאם - עלתה על שרטון בזאיר, דבר, 9 בדצמבר 1977
↑  רב־חובל שהציל פליטים מוויטנאם תובע לשבצו מחדש כמפקד אניה, דבר, 22 באוגוסט 1978
↑  הישראלי היפה בלי עבודה, דבר, 9 ביוני 1978
↑  הממשלה החליטה להתיר כניסתם של 100 פליטים מוייטנאם, דבר, 8 בינואר 1979
↑  ירון דרוקמן, חיסול הנקמה הישראלי שהדהים את ערפאת, באתר ynet, 18 בינואר 2014
↑  מירון ח. איזקסון (עורך), בגין;, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003, עמ' 16-15.
↑  ישראל מסכימה לקלוט עוד 200 וייטנאמים, דבר, 2 ביולי 1979
↑  "צים־סידני" אספה בלב־ים 41 פליטים מוייטנם, דבר, 31 באוגוסט 1979
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414879505171
צבי ימיני

צבי ימיני (נולד בשנת 1951) הוא יזם, תעשיין, ממציא, איש עסקים ופעיל ציבור ישראלי. מייסד צ.א.ג תעשיות, היידרו אינדוסטרי ופולימר לוג'יסטיק.
ביוגרפיה

צבי ימיני נולד בתל אביב וגדל בשכונת גבעת עמל א'. אביו, מאיר ימיני התחנך בקיבוץ בגבעת ברנר, מלוחמי וינגייט והאצ״ל והיה מנהל האקווריום בגן החיות בתל אביב ואמו יהודית הייתה תופרת עילית במשכית. אחיו הבכור, יורם ימיני, עבד כמהנדס בחברותיו, ואחיו הצעיר הוא העיתונאי בן-דרור ימיני. סבו מצד אמו, הרב שלום יצחק הלוי, היה ראש רבני תימן, חבר מועצת הרבנות הראשית ואב בית דין.
ימיני התחנך בבי"ס ממלכתי-דתי מירון ובהמשך למד במגמת אלקטרוניקה בישיבת קריית נוער בירושלים באמצעות מלגה מלאה לנוער מחונן. את שירותו הצבאי עשה ביחידה 848 וסופח לסיירת מטכ"ל בסיוע בתחום המודיעין והקשר. עם סיום שירותו הצבאי למד בטכניון בהנדסת תעשייה וניהול ובהמשך סיים תואר שני בברוך קולג׳ בניו יורק במגמת שיווק, וכן סיים לימודי מנהל עסקים למנהלים במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
עם סיום לימודיו עבד ימיני במפעל אוניטרול בירושלים ובחברת צ׳יילד קרפט האמריקאית.
בשנת 1980, התמנה למנהל מחקר ופיתוח בחברת כתר פלסטיק, שם הוביל לשינוי מהותי בתמהיל המוצרים בהנהגתו של סמי סגול. הפרויקט האחרון שיזם היה קו מוצרי ריהוט גן שדרכו כבשה כתר פלסטיק את מקומה המוביל בתעשיית הפלסטיק בעולם. בשנים אלו פיתח צבי מאות מוצרים נוספים שחלקם מיוצרים עד היום.
ביוגרפיה > צ.א.ג תעשיות

בשנת 1985 הקים ימיני את חברת צ.א.ג. פיתוח פרויקטים, חברת מחקר ופיתוח, יחד עם שותפיו אהרן עדן וגדעון פיינר שהיו נציגי ג׳נרל אלקטריק פלסטיק בישראל. בשנים אלו עסק ימיני פיתוח, יזמות וייעוץ לעשרות מפעלי פלסטיק, כולל המשך פיתוח עבור חברת כתר פלסטיק.
בשנת 1987 יזם ימיני את הקמת חברת צ.א.ג תעשיות, שהתרכזה בפיתוח, ייצור ושיווק ארגזי כלים ומוצרים לתעשיית עשה זאת בעצמך. ייחוד החברה היה בחדשנות, עיצוב ופיתוח טכנולוגי מתוחכם. תוך מספר שנים פעלה החברה ב-60 מדינות והגיע למחזור של 120 מיליון דולר בשנה. בשנת 2000 זכה ימיני בפרס קפלן "כאות הערכה על ייסוד החברה והפיכתה לחברה צומחת ומשגשגת, שמוצריה נהנים בעולם ממוניטין של מוצרים בעיצוב חדשני, הנדסה אנוש מעולה ובמחירים שווים לכל נפש". חבר השופטים ציין את האסטרטגיה הגלובלית של ימיני, שהפכה את צ.א.ג תעשיות לחברה בינלאומית. בשנת 2001 זכתה חברת צ.א.ג בפרס היצואן המצטיין של השנה מנשיא המדינה.
צ.א.ג תעשיות הונפקה בנאסד"ק וב-1998 נרכשה החברה על ידי חברת סטנלי בלק אנד דקר האמריקאית בשווי של 120 מיליון דולר. ימיני נשאר שותף מנהל ויו"ר ובעל מניות בחברה לעוד 7 שנים, והתמנה לחבר בהנהלה העולמית של סטנלי.
רשת PBS האמריקאית בחרה בחברת צ.א.ג תעשיות כחברה מצטיינת לקראת שנת 2000 ושלחה צוות לסקר את הייחוד והחדשנות של החברה.
צ.א.ג פועלת מישראל, באמצעות מפעליה בכרמיאל ובמגדל העמק, והיא מעסיקה מאות עובדים. מוצרי חברת צאג הוצגו במוזיאונים לעיצוב ברחבי העולם, ביניהם המוזיאון לאמנות ועיצוב בניו יורק ומוזיאון העיצוב של שיקגו וכן במומה.