stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טרנסניסטריה (אזור הכיבוש הרומני)
גירוש והשמדת היהודים

מאות בשנים היה חבל ארץ זה מרכז של חיי רוח וחיי קהילה יהודית בעלת זהות לאומית ברורה, ומניינה לפני המלחמה כ-300,000 מתוך אוכלוסייה כוללת של 2.5 מיליון. עשרות אלפים מבני הקהילה עצמה נרצחו בידי איינזצגרופה D בפיקודו של אוטו אולנדורף, ובידי צבאות גרמניה ורומניה, נוסף על היהודים שגורשו לטרנסניסטריה מאזורים סמוכים ונרצחו אף הם.
לטרנסניסטריה גורשו ב-15 בספטמבר 1941 יהודי בסראביה, ובוקובינה בהוראתו של שליט רומניה המרשל יון אנטונסקו. לפי האומדנים מספר היהודים אשר גורשו נע בין 150,000 עד 185,000 נפשות. חלק מיהודי בוקובינה גורש לעיירות בתחום אוקראינה (למשל לציבולווקה אליה גורשו כ-2,500 יהודים וכמה מאות לוורושילובקה) שסופח לטרנסניסטריה. הגירוש פסק ב-13 באוקטובר 1942 עם שינוי המגמה במלחמה כנגד ברית המועצות וכאשר אנטונסקו כבר לא היה בטוח בניצחון הגרמנים.
המגורשים מבסרביה ומבוקובינה חצו את הדניסטר בחמישה מעברי גבול: 1. באטאקי למוגילב (עיר מעבר עיקרית לטרנסניסטריה), 2. בקאסאוצי ליאמפול (קבוצות רבות של מגורשים), 3. בראמניצה לרזינה (מעט מגורשים יחסית), 4. בטיגינה לטיראספול (קבוצות קטנות של מגורשים בחודשים אוקטובר-דצמבר 1941 ומגורשים מכל ערי רומניה באוקטובר 1942) ו-5. באולנשט ליאסקה (מעט מהמגורשים).
על היהודים נאסר חופש התנועה והתכתבות והם רוכזו בגטאות ובמחנות, ועל כולם חלה חובת עבודת כפייה. למעשה הפכה טרנסניסטריה כולה למחנה ריכוז אחד גדול. במחנות הריכוז שהיו נתונים לשליטת הז'נדרמריה נרצחו עשרות אלפי יהודים ורבבות נוספים נספו כתוצאה מתנאי החיים הקשים ובמיוחד ממחלת טיפוס הבהרות ומחלת הדיזנטריה, כמו כן עקב רעב וכפור. הידיעות על מצב היהודים בטרנסניסטריה הגיעו ליהודי רומניה, ועל אף מצבם הקשה נשלחה עזרה שהצילה רבים. למען היהודים פעל ראש קהילת יהודי רומניה וילהלם פילדרמן, אשר ניצל את היכרותו האישית עם אנטונסקו. בנוסף פעלה למען המגורשים משלחת מטעם יהודי רומניה שבראשה עמד אפרים (פרד) שרגא.
בדצמבר 1943, כאשר הסובייטים היו על סף כיבושה של טרנסניסטריה, הותר ליהודים לחזור לרומניה, אולם רבים חזרו רק לאחר השחרור הסובייטי.
על פי הסטטיסטיקאי מרקו רוזן נרצחו ומתו במהלך ההגליות לכל הפחות 155,000 יהודים רומנים ו-115,000 יהודים אוקראינים שהיו תחת שלטון רומני. לפי ההיסטוריון אביגדור שחן, מספר הנרצחים היה גבוה בהרבה, כ-400,000. לפי חוקר השואה ז'אן אנצ'ל היה מדובר במעל 400,000 יהודים.
אוכלוסייה

בדצמבר 1941 ערכו השלטונות הרומנים מפקד אוכלוסין בטרנסניסטריה, ולפיו היה המבנה האתני כדלהלן:
| לאום | מספר |  % | כפרי | עירוני |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אוקראינים | 1,775,273 | 76.3 | 79.9 | 57.4 |
| רומנים | 197,685 | 8.4 | 9.3 | 4.4 |
| רוסים | 150,842 | 6.5 | 2.4 | 27.9 |
| גרמנים | 126,464 | 5.4 | 5.9 | 2.7 |
| בולגרים | 27,638 | 1.2 | 1.1 | 1.4 |
| יהודים | 21,852 | 0,9 | 0,7 | 2,0 |
| פולנים | 13,969 | 0.6 | 0.3 | 2.3 |
| ליפובנים | 968 | - | - | 0.1 |
| טטרים | 900 | - | - | 0.1 |
| אחרים | 10,628 | 0.5 | 10.2 | 1.7 |
| סה"כ | 2,326,224* | 100 | 1,956,557 | 369,669 |
מחוזות

טרנסניסטריה חולקה על ידי הרומנים ל-13 מחוזות מבחינה אדמיניסטרטיבית:
אנאנייב
באלטה
ברזובקה
דובסרי
גולטה
יאמפול (יוגסטרו)
מוגילב פודולסקי
אוצ'אקיב
אודסה
אבידיאופול
ריבניצה
טירספול
טולצ'ין
ראו גם

שואת יהודי רומניה
יהדות טרנסניסטריה
הטבח באודסה
טרנסניסטריה
אתמולים אבודים - ספרה הביוגרפי של רות גלסברג-גולד, שגורשה עם משפחתה לטרנסניסטריה
הערות שוליים

1 2  אביגדור שחן, בכפור הלוהט - גיטאות טרנסניסטריה, תל אביב: בית לוחמי הגיטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988, עמ' 134 (כיבוש בידי צבאות גרמניה ורומניה), 135 (הסכם טיגינה), 159 (המעברים בהם חצו המגורשים את הדניסטר)
↑  Orders and instructions given by Antonescu, the Prime Minister of Romania and Alexianu, the governor of Transnistria, 1941, @yadvashem (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559954505171  LCCN: n84042970  VIAF: 125437182   WorldCat (עם VIAF): 125437182 
מחוזות טרנסניסטריה בעת השלטון הרומני (1942)
שואת יהודי נורווגיה

שואת יהודי נורווגיה מתייחסת לרדיפתם של יהודי נורווגיה בשנות מלחמת העולם השנייה ולרצח כמעט מחציתם.
בשנים 1941–1942, בתקופה בה הייתה נורווגיה כבושה על ידי גרמניה הנאצית, היו כ-2,170 יהודים בנורווגיה. לפחות 775 מהם נעצרו ורובם גורשו. יותר ממחצית הנורווגים שמתו במחנות הריכוז הגרמניים היו יהודים. 739 יהודים מנורווגיה נרצחו במחנות ו-23 יהודים נרצחו או התאבדו בנורווגיה במהלך המלחמה עקב רדיפות הנאצים וממשל קוויזלינג. בסך הכל נספו בשואה לפחות 765 יהודים נורווגים. יותר ממחצית מיהודי נורווגיה ברחו מנורווגיה, כ-900 מהם הוברחו אל מחוץ למדינה על ידי תנועת ההתנגדות הנורווגית, בעיקר לשוודיה אבל גם לבריטניה. בין 28 ל-34 מהמגורשים שרדו את כליאתם במחנות ורובם שבו לנורווגיה אחרי המלחמה.
רקע

קהילת יהודי נורווגיה הוקמה בשלהי המאה ה-19, לאחר שבשנת 1851 בוטל סעיף נורווגי בחוקה של 1814 שאסר על יהודים להיכנס לנורווגיה. האוכלוסייה גדלה לאט, אך בתחילת המאה ה-20 הגדילו הפוגרומים ברוסיה ובמדינות הבלטיות את מספר היהודים שהגיעו לנורווגיה. בשנות ה-1930 הגיעו יהודים שברחו מרדיפות הנאצים בגרמניה ובאזורי השליטה הגרמנית. רבים מהם הסתייעו בארגון העזרה של ננסן (אנ') שאותו ייסד אוד ננסן.
ב-1942 היו 2,173 יהודים בנורווגיה. ההערכה היא כי 1,643 היו בעלי אזרחות נורווגית, 240 היו אזרחים זרים ו-290 היו חסרי נתינות.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נפוצו בנורווגיה כבאירופה כולה דעות קדומות נגד יהודים ואלה זכו לייצוג בזירה הפוליטית בדמותה של מפלגת נאשונל סמלינג הפרו-נאצית והאנטישמית. היא נקטה תעמולה ארסית נגד היהודים, פרסמה מספר פרסומים בנושא, כגון הספר "Jødeproblemet og dets løsning" (בעיית היהודים ופתרונה) ואף החלה לאסוף מידע על היהודים הנורווגים עוד לפני המלחמה.
עם פלישת גרמניה וכיבוש נורווגיה ברחה הממשלה הנורווגית מנורווגיה, והרייכסקומיסר (אנ') יוזף טרבובן מונה לשליט הרשויות האזרחיות, כולל כל ענפי המשטרה הנורווגית. האס דה והגסטפו פרשו רשת שלטון והפעילו דיכוי על האוכלוסייה הנורווגית.
בחודשים הראשונים של הכיבוש, נעצרו וגורשו מספר יהודים נורווגים בתור אסירים פוליטיים.
ההכנות

כאסטרטגיה מכוונת, ביקשו טרבובן ומשטרו להשתמש בפקידות הנורווגית, ולא הגרמנית, לשיעבוד האוכלוסייה הנורווגית. רשויות הצבא, המשטרה והפקידות דיווחו דרך קבע למשרד הראשי לביטחון הרייך.
כוחות גרמניים השחיתו את בית הכנסת בטרונדהיים ב-21 באפריל 1941. ספר התורה ניצל והכנסייה המתודיסטית בטרונדהיים סיפקה מתקנים זמניים עבור מתן שירותי דת יהודיים. רכוש יהודי טרונדהיים הוחרם על ידי הגרמנים.
בחודשים הראשונים של הכיבוש, נעצרו וגורשו מספר יהודים נורווגים בתור אסירים פוליטיים.
ב-10 במאי 1941 נעשה מפקד של כל היהודים בפקודת משרד החוץ הגרמני. משטרת אוסלו החרימה את מכשירי הרדיו מכל היהודים בעיר ובתוך ימים ספורים הצטוותה המשטרה במדינה כולה לעשות זאת.
כדי לזהות יהודים נורווגים, ציוו הרשויות על הנהגות היהודים בבתי כנסת באוסלו וטרונדהיים ליצור רשימות של החברים שלהם, כולל שמם, תאריך לידה, מקצוע וכתובת. אגודות קבורה יהודיות ותנועות נוער נצטוו גם הן למסור רשימות חבריהן או הרשומים בהן.
באוגוסט 1941 הצטוו בתי הכנסת גם למסור רשימות של יהודים יחידים אשר לא היו חברים בקהילה. הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בנורווגיה מסרה מידע על יהודים לנאשונל סמלינג. בסופו של דבר, לרשויות הכיבוש בנורווגיה הייתה רשימה מלאה של התושבים היהודים בנורווגיה, יותר מאשר ברוב המדינות האחרות תחת השלטון הנאצי.
על בסיס רשימות שנכתבו באביב 1941, החלו משרד המשפטים ומושלי המחוזות בסתיו לרשום את כל הרכוש היהודי, כולל אחזקות מסחריות. הרשימה המלאה הועברה למשטרה בדצמבר 1941, כולל אנשים שהיו חשודים כיהודים במוצאם.
ב-20 בדצמבר 1941 הורתה משטרת נורווגיה להחתים את תעודות הזהות של יהודים יחידים בנורווגיה. ביצוע ההוראה החל ב-10 בינואר 1942, כאשר פרסומים בעיתונות הזמינו את כל יהודי נורווגיה להתייצב מיידית בתחנת המשטרה המקומית, לקבל חותמת בתעודת הזהות ולמלא טופס להשלמת פרטי זהות. כיהודי זוהה כל מי שהיו לו לפחות שלושה סבים וסבתות יהודיים או מי שהיו לו שני סבים וסבתות יהודים ועוד סב או סבתא הנשואים ליהודי; או מי שהיה חבר בקהילה היהודית. לפי רישום זה, כ-1,400 יהודים מבוגרים חיו בנורווגיה.
החרמה ומעצרים

המשטרה הגרמנית והנורווגית הגבירו מאמציהן לאיתור אוכלוסייה יהודית ובמהלך 1941 הוקם מחנה הריכוז פלסטד (אנ') מצפון לטרונדהיים. בסוף 1941 הוקם מחנה הריכוז ברגן (אנ') ליד טונסברג בדרום נורווגיה. יהודים יחידים, במיוחד אלה שהיו חסרי נתינות, נעצרו בתקופת מבצע ברברוסה. חלקם נורו ליד מחנה זה וחלקם נשלחו ממחנה זה לגרוס רוזן ולזקסנהאוזן שם נספו.
גירוש והשמדה

באוקטובר ובנובמבר 1942 נאסרו באוסלו מאות יהודים על ידי המשטרה הנורווגית, נאצים נורווגים ויחידות אס אס. כמה יהודים קיבלו אזהרות משוטרים ואנשי מחתרת ונמלטו. העצורים נשלחו על ידי ממשלת קוויזלינג באונייה 'דונאו' לשטטין ומשם לאושוויץ. על אחת האוניות גורשה גם הילדה סיסי קליין שהפכה לימים לסמל בעיר מגוריה טרונדהיים.
ההגמונים של כנסיית נורווגיה מחו בפני קוויזלינג במכתב שהוקרא בכנסיות. למרות זאת נשלחו בפברואר 1943 עוד 158 יהודים מערי-השדה באונייה לשטטין ומשם לאושוויץ. 763 מתוך 1,700 יהודי נורווגיה נשלחו להשמדה, ו-739 מהם נספו.
כ-900 יהודים נמלטו לשוודיה בסיוע המחתרת.
הערות שוליים

↑  United States Holocaust Memorial Museum, Norway, http://www.ushmm.org/wlc/en/article.php?
1 2  Dag Roard Fosnes (2006)
↑  Espen Søbye (2000)
↑  In August of the same year, radio confiscation orders were extended to all Norwegian civilians.
↑  Røde, Gro (March 2005)
"מי הוא מי בעולם היהודי", נספח למפקד אוכלוסין תקופתי אנטישמי של יהודים ואלו שנחשבו יהודים בנורווגיה. המהדורה הראשונה נדפסה בשנת 1925.
אומדן שגוי של מספר היהודים שהוצג בוועידת ואנזה
גרפיטי אנטישמי על חלון חנות באוסלו ב-1941. (היום - בצומת רחוב הנריק איבסן ורחוב נסיך הכתר.)
לוחית זיכרון בבית ספר יסודי בסטבק (אנ') לילדים שנלקחו מכיתותיהם ונשלחו לאושוויץ
שואת יהודי בולגריה

אנדרטת ההצלה בפארק צ'ארלס קלור בתל אביב
שואת יהודי בולגריה התרחשה בין השנים 1939 ל-1944 בממלכת בולגריה במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה, שאורגנה על ידי ממשלת גרמניה הנאצית ובעלות בריתה של בוריס השלישי, מלך בולגריה וראש הממשלה בוגדאן פילוב.
רדיפת יהודי בולגריה החלה בשנת 1939, התגברה בתחילת 1941, והגיעה לשיאה בגירוש יהודים מבולגריה למחנות הריכוז הגרמניים במרץ 1943. רובם של 11,343 היהודים שחיו בשטחי יוגוסלביה הכבושים בבולגריה (יוון ובאזורים של מקדוניה (אנ'), תראקיה ומחוז פומורבלייה (אנ')) גורשו על ידי שלטונות בולגריה ונשלחו דרך בולגריה בעיקר אל מחנה טרבלינקה שבפולין.
אישי ציבור בולגרים מחו נגד גירוש היהודים, ביניהם הכנסייה האורתודוקסית הבולגרית ומספר בישופים וחברי פרלמנט, וניסו לשכנע את בוריס השלישי, מלך בולגריה לעצור את הגירוש והצליחו חלקית למנוע זאת במרץ 1943. היהודים שלא גורשו, רכושם הוחרם והם הועברו לרשות המדינה, וכל הגברים היהודים בגילאים 20 עד 40 נשלחו לגדודי עבודות כפייה עד ספטמבר 1944. האירועים שמנעו את הגירוש למחנות השמדה של כ-48,000 יהודי בולגריה באביב 1943 מכונים הצלתם של יהודי בולגריה. אף על פי שרוב היהודים שגורשו מבולגריה נספו, שיעור ההישרדות של האוכלוסייה היהודית בבולגריה היה מהגבוהים ביותר ממדינות הציר.
היסטוריה

ב-15 בספטמבר 1939 פורסם צו גירוש ל-4,000 נתינים זרים, רובם ככולם יהודים והוא בוצע בקשיחות רבה על ידי המשטרה הבולגרית. בפברואר 1940 התמנה בוגדאן פילוב, דמות אנטישמית ידועה לראש ממשלת בולגריה והוא מינה את פטר גברובסקי ראש הארגון האנטישמי ראטניק לתפקיד שר הפנים של הממלכה. בינואר 1941, אושר בפרלמנט הבולגרי החוק להגנת האומה אשר דמה במתכונתו לחוקי נירנברג וחודשיים מאוחר יותר הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי והפכה לבעלת בריתן של מדינות הציר. כ-9,000 מיהודי בולגריה נשלחו לעבודות כפייה. הוורמאכט נכנס ללא קרב לשטחי בולגריה והשתמש באדמתה כדי לפלוש ליוון ויוגוסלביה. שטחי תראקיה ומקדוניה הווארדארית הועברו לבולגרים כפיקדון והם החילו את האזרחות הבולגרית על תושביהם, להוציא את יהודי החבלים מהם נמנעו האזרחות וזכויותיה הנלוות. במרץ 1943 גירשו הבולגרים למחנות ההשמדה את 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט, ובמקביל, נכשל ניסיון גירושם של לפחות 6,365 מיהודי בולגריה הישנה בזכות מאבק עיקש שניהלו ראשי הקהילות תוך שהם נעזרים בקומץ פוליטיקאים וראשי הכנסייה.
במאי 1943 גורשו כ-19,000 מיהודי סופיה לערי השדה ובהמשך מאות יהודים מערים נוספות. חלקם נשלחו לשלושה מחנות ריכוז שפעלו לתקופות מסוימות בממלכה. מאות מבני הקהילה הצטרפו לשורות הפרטיזנים, רובם השתייכו למפלגה הקומוניסטית ולפחות 130 מהם נהרגו בהיתקלויות עם המשטרה הבולגרית והצבא הגרמני. חלקם, כגון אנה ונטורה, מתי רובנובה ואמיל שקרג'יסקי הפכו לסמלי המאבק נגד המשטר. באוגוסט מת המלך בוריס השלישי ולאחר מותו, ובמקביל להרעת מצב הגרמנים בחזית המזרחית, החלה ממשלת בולגריה לשנות את מדיניותה הכללית ולהגמיש את המדיניות כלפי יהודי הממלכה. בשלהי אוגוסט 1944, בוטל החוק להגנת האומה וב-9 בספטמבר 1944 בוצעה הפיכה בבולגריה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית ונסמכה על תמיכתו של הצבא האדום. קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ואנטון יוגוב לשר הפנים, וליהודי בולגריה הותר לשוב לבתיהם. בולגריה הכריזה מלחמה על גרמניה ומקצת מבני הקהילה גויסו בהליך מהיר לצבא הבולגרי ונשלחו להילחם לצד הצבא האדום.
מורשת וזיכרון

משפט השואה הראשון בעולם נערך בבולגריה בתחילת 1945. משפט שכונס בחופזה והעמיד לדין 64 פקידים בולגרים בגין פשעים שבוצעו באכיפה בולגרית פרו-צירית. מדיניות הממשלה נגד היהודים כחלק מהפתרון הסופי. בית המשפט הוקם ביוזמת הוועד היהודי של חזית המולדת. בניגוד למשפטי נירנברג המאוחרים יותר, ולמרות שינוי קיצוני בממשלה בהנהגת קומוניזם, החלטות בית המשפט התבססו על הקוד הפלילי הבולגרי שהיה קיים. אף על פי שהדבר הביא לגיטימציה למדינה החדשה, היא הקשתה על העמדתם לדין בגין השותפות למעשי הרצח ההמוניים, מכיוון שהמשטר יצר את המסגרת החוקית שבתוכה היו הפשעים חוקיים, כמו החוק להגנת האומה מ-1940 וחוק הגזרה מ-1942. במקום זאת, העמדה לדין הייתה בעיקר בגין "הפרעות נלוות" והיה קשה להבטיח את ההרשעות. בשעה זו, לאחר שנלחם עם הסובייטים נגד הנאצים, ניסה הצבא הבולגרי להגן על קצינים שהתעללו בעובדת כפייה ביהודים ועורכי דין שעסקו בפירוק נכסי היהודים. מרבית הנאשמים זוכו או קיבלו עונשים מקלים ומרבית העבריינים מעולם לא הואשמו. שני עונשי מוות נגזרו, כולל אחד על אלכסנדר בלב, אך הוא נפטר כבר בשנת 1944 ונשפט בהיעדרו.
בתגובה לתפיסה שהוציאה רשמית המדינה הבולגרית הקומוניסטית, עלתה דעה מנוגדת לפיה הצאר בוריס לא היה אנטישמי או אוהד נאצי משוכנע ויש לזקוף לזכותם את הישרדותם של היהודים המקומיים. בנימין ארדיטי, פוליטיקאי יהודי ישראלי ממוצא בולגרי, פרסם את תפקידו של המלך בוריס בגירוש יהדות בולגריה בשנת 1952.
בשנת 2008 אמר נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב בביקורו בישראל כי בולגריה קיבלה אחריות לרצח העם של היהודים המגורשים מתחום שיפוטה. לדבריו, "כשאנחנו מביעים גאווה מוצדקת על מה שעשינו להצלת יהודים, אנחנו לא שוכחים שבאותו זמן היה משטר אנטישמי בבולגריה ואנחנו לא מתנערים מאחריותנו לגורלם של יותר מ-11,000 איש. יהודים שגורשו מתראקיה וממקדוניה למחנות מוות".
ראו גם

יהדות בולגריה
עמית ולדמן, ‏מבצע ההצלה של יהודי בולגריה בשואה: "סבא שלי החביא יהודים", באתר ‏מאקו‏, 11 באפריל 2018
סיפורה של הכנסייה שהצילה את יהודי בולגריה מהשמדה בשואה, באתר חדשות 13
הדס יום טוב, ‏זיכרון בסלון על יהדות בולגריה: ״בכלל לא ידעתי שגם סבא שלי הוא שורד שואה״, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 7 באפריל 2021
לקריאה נוספת

Jacky Comforty, Martha Aladjem Bloomfield, The Stolen Narrative of the Bulgarian Jews and the Holocaust, Rowman & Littlefield, 2021, ISBN 9781793632913
Bernd Jürgen Fischer, Balkan Strongmen: Dictators and Authoritarian Rulers of South Eastern Europe, Purdue University Press, 2007, ISBN 978-1-55753-455-2
Paul Mojzes, Balkan Genocides: Holocaust and Ethnic Cleansing in the Twentieth Century, Rowman & Littlefield, 2011, ISBN 978-1-4422-0663-2
חיים קשלס, קורות יהודי בולגריה, כרך ג' - תקופת השואה, הוצאת דבר, תל אביב, 1969.
משה מוסק, מוטי כנרי, הישרדות או הצלה?, יהודי בולגריה בתקופת השואה–היסטוריה וכתיבת היסטוריה, הוצאת בית מורשת יהדות בולגריה–ביפו, ישראל, 2023, ISBN 9789655984590
רומן אברמוב, נדיה דאנובה, גירוש יהודי תראקיה מקדוניה ופירוט מרץ 1943, כרך ראשון, באתר marginalia.bg, סופיה, 2013 מסת"ב 9789549777079 (בבולגרית)
רומן אברמוב, נדיה דאנובה, גירוש יהודי תראקיה מקדוניה ופירוט מרץ 1943, כרך שני, באתר marginalia.bg, סופיה, 2013 מסת"ב 9789549777079 (בבולגרית)
הערות שוליים

↑  William I. Brustein, Professor William Brustein, Roots of Hate: Anti-Semitism in Europe Before the Holocaust, Cambridge University Press, 2003-10-13, ISBN 978-0-521-77478-9. (באנגלית)
↑  Liquidation of the Monastir Jewish Community, Macedonia, www.yadvashem.org (באנגלית)
↑  Marshall Roth, The Rescue of Bulgarian Jewry, aishcom, ‏2011-10-23 (באנגלית)
↑  Radu Ioanid, Occupied and Satellite States, The Oxford Handbook of Holocaust Studies, ‏2010-11-25 (באנגלית)
↑  Sofia: Double-Faced Bulgaria, Humanity in Action (באנגלית אמריקאית)
↑  Steven F. Sage, The Holocaust in Bulgaria: Rescuing History from ‘Rescue’, Dapim: Studies on the Holocaust 31, 2017-05-04, עמ' 139–145 doi: 10.1080/23256249.2017.1346743
↑  Bulgaria accepts blame for deaths of 11,000 Jews in Shoah, Haaretz.com (באנגלית)
שעיר לעזאזל (חברה)

שעיר לעזאזל (באנגלית: "scapegoating", מהמילה "Scapegoat") היא פעולה של הטלת אשם באדם או קבוצת אנשים והצבעה עליהם כ"שעיר לעזאזל" - כאשֵמים ונושאים באחריות למצב שלילי, בין אם הם הגורמים לו ובין אם לא.
כללי

ביהדות, מקור המונח "שעיר לעזאזל" הוא בטקס שילוח השעיר (התיש, זכר העז) ביום הכיפורים אל הצוק המכונה "עזאזל". השעיר כיפר על חטאי בני ישראל ביחד עם השעיר האחר, שהוקרב בבית המקדש.
משמעותו הסוציולוגית והפסיכולוגית של הביטוי, הנובעת ממשמעותו הדתית, היא "חף מפשע המואשם בפשעי אחרים ונדרש לכפר עליהם".
הטלת אשם היא מהלך המקובל לא רק ביחס לקבוצות מיעוט, אלא ביחס לכל קבוצת מתחרים שונה. אולם כאשר מדובר במיעוט שכוחותיו אינם שווים, ושאין ביכולתו להגן על עצמו, התופעה קלה ומתבקשת יותר.
אלבר ממי, בספרו "הגזענות", מאפיין את התופעה כשיח שאינו מחויב ללוגיקה או להיגיון. השעיר לעזאזל עשוי להיות מואשם באחריות לדברים והיפוכם. לפי ממי, הטלת האשם היא חלק בלתי נפרד מהשיח הגזעני. ניקוז האשם בזר השונה מאפשרת את גיבוש הקבוצה ואת ליכוד השורות.
שימוש בשעיר לעזאזל נפוץ גם כיום, בתקופה המודרנית. בפוליטיקה למשל, מהווה הטלת אשם כלי חשוב בתעמולה, המיועדת לגבש את התומכים מסביב לאדם או לרעיון.
בטיפול משפחתי ובטיפול קבוצתי מתואר השעיר לעזאזל באמצעות המונח מטופל מזוהה המתאר אדם המזוהה עם הקושי הנפשי של משפחתו או קבוצתו. האדם נבחר באופן בלתי מודע לשאת את התפקיד של נושא החולי ובדרך זו הוא מייצג את הקונפליקט הפנימי ולעיתים מאפשר להסב את תשומת הלב מהבעיה אליו, ובכך מקל על הכחשתה.
שימוש בשעיר לעזאזל במהלך ההיסטוריה > עלילות הדם

עלילות הדם היו שקרים שהפיצו שונאי יהודים על היהודים, ששימשו כתירוצים להצדקת פרעות הדמים, הרציחות, הגירושים והרדיפות, שהיו מנת חלקו של העם היהודי בתקופת הגלות. בהיסטוריה של העם היהודי שימשו עלילות הדם כגורם שברוב המקרים הצליח לאחד את הסביבה הנוצרית כנגד הזר היהודי, ובכך לגבש את הקהילה.
שימוש בשעיר לעזאזל במהלך ההיסטוריה > משפטי המכשפות בסיילם

אחת הדוגמאות המפורסמות לשימוש בשעיר לעזאזל כגורם מלכד היא ציד המכשפות בסיילם בשנת 1692. באותה תקופה היו יישובי הספר של אמריקה החדשה נתונים במלחמת התשה קשה עם האינדיאנים המקומיים שהתגוררו בסמוך. חלקם של תושבי העיירות נפצעו, נהרגו ואף נלקחו בשבי. הילודה המרובה וגדילתן הטבעית של המשפחות גרמה למחסור בקרקעות הזמינות, ולכן למריבות וסכסוכים שונים. גביית המיסים מטעם ממלכת אנגליה ששלטה במושבות הכתר, הייתה תקיפה והגבירה את הלחץ. השעיר לעזאזל ששילם את המחיר הכבד, במקרה זה, היו תשע-עשרה נשים שהואשמו בכישוף, ונידונו למוות.
שימוש בשעיר לעזאזל במהלך ההיסטוריה > התעמולה הנאצית

התעמולה הנאצית, בראשית המאה העשרים, הייתה מאפיין ייחודי של המפלגה הנאצית, ושל החיים ברייך השלישי. תעמולה זו הייתה חובקת כל. היא כללה שימוש באמצעים טכנולוגיים חדישים לזמנם - הרדיו והקולנוע, כמו גם בעצרות המונים, בדגלים ובסמלים, ליצירת שפה חזותית ורעיונית ייחודית לנאציזם, שמטרתה - השלטת אורח המחשבה הנציונל-סוציאליסטי הלאומני והגזעני על כל הכפופים למרות הרייך השלישי, בכל אספקט של חייהם. התעמולה הנאצית השתמשה ביהודים כשעיר לעזאזל וכמקור לכל צרותיה של גרמניה. שימוש זה בהטלת אשם קבוצתית גבה את המחיר הכבד ביותר: כשישה מיליון יהודים, שהם כשליש מהעם היהודי, נרצחו בשואה.
ראו גם

פשע שנאה
עמנואל גולדשטיין - אחת הדוגמאות התרבותיות המוכרות ביותר לשעיר לעזאזל
גזע (אדם)
איור משנת 1627, המתאר עלילת דם שהתרחשה כמאתיים שנים קודם, בשנת 1476, ברגנסבורג. היהודים בתמונה מקיזים את דמם של ילדים נוצרים ואוגרים אותו לקראת חג הפסח.
אליזבת קארנה

| --- | --- |

 לידה:  16 בדצמבר 1817 פילאק, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  7 בספטמבר 1873 (בגיל 55) פנזאנס, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Elizabeth Catherine Thomas Carne 
 ענף מדעי:  גאולוגיה 
 
אליזבת קתרין תומאס קארנה (אנגלית: Elizabeth Catherine Thomas Carne; 16 בדצמבר 1817 –  7 בספטמבר 1873) הייתה סופרת בריטית, גאולוגית, אספנית מינרלים ופילנתרופית. בשנים מאוחרות יותר, לאחר מות אביה, היא גם הפכה לבנקאית. בהווה היו משייכים את תרומתה למדע בתחום אקולוגיה אנושית.
חיים אישיים

קארנה הייתה הילדה החמישית מבין שמונה ילדים (שלושה בנים וחמש בנות) שנולדה לג'וזף קארנה, ואשתו מרי תומאס מגלמורגן. אליזבת נולדה בסמוך להייל בקורנוול, והוטבלה בכנסיית פילק ב־15 במאי 1820. הבית בו נולדה היה בבעלות "חברת הנחושת קורניש", ואביה היה מנהל החברה. מרתפי הבניין הותאמו למעבדות בהן נבדקו תהליכי התכה של נחושת ופח, ונבדקו מינרלים וסלעים על מרכיביהם. למעבדה ההיא הגיע, לפני שנולדה, דייוויס גילברט והביא עימו את האמפרי דייווי הצעיר לראות את הפעילות שנעשית שם.
אליזבת נולדה למשפחה מתודיסטית חשובה ועשירה של אנשי תעשייה וסוחרים. היא הייתה מודעת לכל אורך חייה לעוני ולמחסור המלווים את אזורי המיכרות, ואת הצורך החשוב בחינוך ובתמיכה חברתית לאנשים שאינם בני מזל כמוה. היא קראה הרבה, למדה מתמטיקה, ולימודים קלאסיים, וכן לדבר ולכתוב בכמה שפות.
סבה הוגדר לעיתים קרובות כאבי המתודיזם של קורניש, גם אביה היה מנהיג כיתת מתודיסטים נמרץ ופעיל בכנסייה האנגלית. חדר הספרים המתודיסטי המקומי הוצב בביתם. היא התחנכה עם אחיותיה בביתם. היא סייעה לאביה באוספי המינרלים הנרחבים שלו, והייתה שותפה להתעניינותו העזה בתצורות הגאולוגיות ותופעותיהן.
עבודות צדקה

עם מות אביה בשנת 1858, היא קיבלה ירושה גדולה, והשתמשה בה בהתאם למורשת משפחתה - לצורכי צדקה. היא העבירה סכומי כסף גדולים למטרות חינוכיות ופילנתרופיות אחרות. היא קנתה את האתר לבית הספר של סנט פול שנפתח, לאחר מותה, בפנזנס (Penzance) ב־2 בפברואר 1876, והקימה בתי ספר בשלושה מחוזות דלי אוכלוסייה בפנזנס. היא נתנה תרומה שאיפשרה את רכישת האדמה שעליה נבנה בניין סנט ג'ון (בית העירייה) ובנתה בנפרד מוזיאון בסמוך לביתה, בו הציגה את אוסף המינרלים העשיר שלה ושל אביה.
גאולוגית וסופרת

קארנה מילאה את מקומו של אביה משנת 1858 ועד מותה, כראש בנק פנזנס שהקים סבה, ויליאם קארנה, בשנת 1795. היא גם ירשה את אהבתו של אביה לגאולוגיה, וכתבה ארבעה מאמרים בכתב העת של החברה הגאולוגית המלכותית של קורנוול. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה כחברה של החברה המלכותית הגאולוגית של קורנוול. היא גם הייתה עם חברותיה קרוליין פוקס ואנה מריה פוקס, בחברה המלכותית הפוליטכנית של קורנוול בפלימות', קורנוול. מאמרים נוספים היא תרמה לכתבי עת מדעיים בלונדון, וכן חיברה מספר ספרים.
מותה

אליזבת קארנה, נפטרה בפנזנס ב־7 בספטמבר 1873, ונקברה בפילק, חמישה ימים לאחר מכן, ב־12 בספטמבר.
פרסומים

Three months' rest at Pau in the winter and spring of 1859 .1860
Country Towns and the place they fill in Modern Civilisation, 1868.
England's Three Wants’ — an anonymous spiritual pamphlet, 1871.
The Realm of Truth,’ 1873.
הערות שוליים

↑  George Clement Boase, Carne Elizabeth Catherine Thomas, Dictionary of National Biography, 1885-1900 Volume 09
↑  "A 19th Century Hypatia - Elizabeth Catherine Thomas Carne (1817-1873)" (ארכיון)
1 2 3  Oxford Dictionary of National Biography, Oxford Dictionary of National Biography (באנגלית)
שלוש ארבע לעבודה

| --- | --- |
 סוגה:  חינוכי
 כותבים:  סיוון ברק
 שחקנים:  עדי ביטי, עומר שטיינברג, בר סביר, דולב סלע, רום קלטר, ניקי סטיוארט, אייל לייבין, דניאל רובינשטיין
 מספר עונות:  2
 מספר פרקים:  20
 הפקה
 מפיק:  נטלי קצאר עופר קדר עירית זוטא אורלי אטלס כץ
 עורכים:  ענת סנה ענת מנסור יוסי קרן שירלי אורן
 צלמים:  דוד סידר
 אורך פרק:  8 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ניק ג'וניור
 תקופת שידור מקורית:  10 בנובמבר 2013 – 7 בינואר 2024
 
שלוש ארבע לעבודה היא סדרת טלוויזיה ישראלית חינוכית לילדים, המשודרת החל מ-10 בנובמבר 2013 בערוץ ניק ג'וניור ללקוחות HOT.
תקציר העלילה

בכל פרק מתארחים ילד או ילדה אחרים הנפגשים עם בעלי מקצוע שונים ליום עבודה שגרתי. במהלכו הם לומדים על חשיבות המקצוע, במה משתמשים בו, מה קשה בו ומה כיף.
שידור הסדרה

| עונה | עונה | פרקים | פרקים | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק הראשון | שודרה לראשונה (ישראל)> הפרק האחרון |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | 1 | 12 | 12 | 10 בנובמבר 2013 | 25 בנובמבר 2013 |
|  | 2 | 8 | 8 | 26 בדצמבר 2016 | 4 בינואר 2017 |
|  | 3 | 6 | 6 | 31 בדצמבר 2023 | 7 בינואר 2024 |
פרקים > עונה 1

| מספר הפרק (בסדרה) | מספר הפרק (בעונה) | שם הפרק | תאריך שידור מקורי ישראל |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | 1 | בתחנת הכיבוי | 10 בנובמבר 2013 |
| 2 | 2 | בספארי | 11 בנובמבר 2013 |
| 3 | 3 | בשדה התעופה | 12 בנובמבר 2013 |
| 4 | 4 | ברפת | 13 בנובמבר 2013 |
| 5 | 5 | ברכבת | 14 בנובמבר 2013 |
| 6 | 6 | במגרש הכדורגל | 17 בנובמבר 2013 |
| 7 | 7 | שייט בספינה | 18 בנובמבר 2013 |
| 8 | 8 | בחברת החשמל | 19 בנובמבר 2013 |
| 9 | 9 | במאפייה | 20 בנובמבר 2013 |
| 10 | 10 | במקשת האבטיחים | 21 בנובמבר 2013 |
| 11 | 11 | בחוות הסוסים | 24 בנובמבר 2013 |
| 12 | 12 | בסוכת המציל | 25 בנובמבר 2013 |