stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל יעקב יצקאן
קורות חיים

יצקאן נולד בעיירה ווֹבּוֹלניק (Vabalninkas) שליד פוניבז', בצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא). קיבל חינוך מסורתי, ובגיל 18 קיבל סמיכה לרבנות בישיבת פוניבז'.
בצעירותו התפרנס כמגיד. ב-1895 עבר לבירה לסנקט פטרבורג ושם החל בפעילותו העיתונאית. בתחילה כתב בעברית בעיתון "המליץ" בשם העט "אבי דוד". ב-1902 התיישב בוורשה ונעשה כתב של "הצפירה". שם הצטרף לתנועה הציונית, היה אוהד נלהב של הרצל ואחרי הקונגרס הציוני השישי הצטרף לדעתו של הרצל לגבי תוכנית אוגנדה. ב-1906 ייסד יחד עם נח פינקלשטיין את "אידישעס טאָגעבלאַט", שהיה עיתון יומי שנמכר במחיר זול מאוד של קופיקה אחת. העיתון זכה להצלחה מרובה, גם בשל מחירו וגם משום שהתאים עצמו לקהל הרחב. בד בבד הוציאו גם את העיתון "אידישע וואָכענבלאַט", שהיה רציני יותר ופרסם גם ספרות ופובליציסטיקה. ב-1908 הקים, יחד עם האחים נח וחיים פינקלשטיין, את העיתון "הײַנט", שהיה אחד העיתונים הפופולריים ביותר בעולם היהודי (תפוצתו הייתה מאה אלף עותקים על פי חלק מן הדעות, אבל זהו מספר מופרז). מטרתו של יצקאן בייסוד העיתון הייתה ליצור עיתון מסוג חדש: עיתון שיהיה נגיש לכל שכבות האוכלוסייה, שיעמוד על המשמר ויגיב מייד על כל עוול כלפי היהודים.
בין 1926 עד 1928 חי יצקאן בפריז, שם יסד וערך יחד עם פינקלשטיין את העיתון "פּאַריזער הײַנט", שהיה העיתון הראשון ביידיש במערב אירופה שגם החזיק מעמד. השניים ערכו את העיתון עד 1936, והוא הופיע עד 1940.
"היינט"

יצקאן סבר שעיתון צריך להיות מעניין תמיד, ואמונה זו הדריכה אותו בפעילותו. לדעתו, הכתבות צריכות להיות קצרות ומובנות לקורא. העיתון יצא כנגד האנטישמיות הבוטה שהייתה אז בפולין. ב-1920 טענו צירים יהודים בסיים לשוויון זכויות מלא של היהודים במדינה הפולנית. "היינט" פרסם את הדרישות האלה למרות שהשלטונות לא ראו זאת בעין יפה. העיתון תקף לא רק את הפולנים כי אם גם עיתונים יהודים מתחרים כמו דער מאמענט. יצקאן אהב שערוריות ולא בחל בפרסום השמצות על גבי עיתונו. עד 1919 היה עורכו הראשי ועד 1932 היה בעליו יחד עם חיים פינקלשטיין. כדי להרחיב את תפוצת העיתון משך אליו סופרים ידועים כמו י"ל. פרץ, שלום עליכם, שלום אש, דוד פרישמן, ה. ד. נומברג ואחרים. עם קומה של פולין העצמאית עזב יצקאן את העריכה ואת מקומו מילא אברהם גולדברג.
פעילותו העיתונאית הנוספת

יצקאן יסד, ערך וכתב בעיתונים רבים. ב-1906 היה עורכו של העיתון ההומוריסטי "די בין" (הדבורה). מ-1912 הוציא נספח להיינט בשם "דאָס וואַרשעווער לעבען" (החיים בוורשה), שעסק בחיי היהודים בוורשה. נספח אחר לעיתון היה השבועון "דער הויז־דאָקטאָר" (רופא הבית). בנוסף לאלה הוציא יצקאן וערך את העיתונים "די האַנדעלס וועלט (עולם המסחר; ורשה 1921–1922) ו"פּאַריזער הײַנט", וכן עיתון יהודי בפולנית בשם Piąta rano.
כתביו

פניני היהדות: דרושות לילדי ישרון ... מתוכן פרשת השבוע ... : להעירם ... ולעשותם לאנשים יהודים נאמנים לעמם, וילנה: א"צ ראָזענקראַנץ ומ"מ שריפטזעטצער, תרנ"ה.
גוואלד! אדער, אערינסט ווארט איבער דעם הויז פריינד, וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראָם, תרנ"ד.
ספר חנוך לנער: להיות איש יהודי נאמן לעמו ולדתו ואזרח מועיל לחיי החברה הכללית, חלק ראשון: תהלוכות הילדים כולל חקי דרך ארץ, הנמוס, הבריאות והמדות, הנהגות ישרות וסדרי הלמודים, וילנה: א"צ ראָזענקראַנץ ומ' שריפטזעטצער, תרנ"ד.
מכתבים גלוים: על הנעשה בחיים ובספרות מאת אבי דוד, ורשה: הצפירה, תרס"ד.
רבנו אליהו מווילנא: חיו, זמנו, קורותיו ומפעליו, ורשה: דפוס נ' סאָקאָלאָוו, תר"ס.
לקריאה נוספת

לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, באנד ד, עמ' 211–214.
נתן כהן, ספר, סופר ועיתון: מרכז התרבות היהודית בוורשה, 1918–1942, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים. המרכז לחקר תולדות יהודי פולין ותרבותם, 2003.
חני ברקת-גלנצר, היומון ביידיש דער מאמענט (1910-1939): אופן הצגת אירועי התקופה בפולין מעל גבי העיתון, ירושלים: מפעל דב סדן ליד הקתדרה ליידיש האוניברסיטה העברית, תשע"ט 2018.
הערות שוליים

1 2 3  לעקסיקאן פון דער נייער יידישער ליטעראטור, כרך ד, אלוועלטלעכן יידישער קולטור־קאנגרעס, 1961, עמ' 212
↑  Boris Kotlerman, Yatskan, Shmuel Yankev, Yivo encyclopedia of Jews in Eastern Europe
1 2 3  אברהם נוברשטרן, היינט, באתר עיתונות יהודית היסטורית
1 2  בערל קוטשער, ש. י.יאצקאן – "היינט" און "היינטיקע נייעס", יידישע פרעסע וואס איז געווען, וועלטפארבאנד פון די יידישע זשרונאליסטן, 1975, עמ' 64
1 2  חני ברקת-גלנץ, היומון ביידיש דער מאמענט, מפעל דב סדן ליד הקתדרה ליידיש, תשע"ט 2018, עמ' 80
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310581205171  PLWABN: 9810572010605606  BnF: cb15107015r (data)  GND: 159112907  ISNI: 0000 0000 5486 8041  LCCN: no99081060  SELIBR: 248657  VIAF: 7368756   WorldCat (עם VIAF): 7368756
תותח מתנייע M-107

.
| --- | --- |

תותח מתנייע M-107 שהפגיז את סוריה במלחמת יום הכיפורים והשתתף בהפגזה על ביירות במבצע שלום הגליל
 מידע כללי
 סוג:  משפחת כלי נשק 
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  FMC Corporation 
 שנת ייצור:  1963 
 תקופת השימוש:  1963–הווה (כ־61 שנים) 
 מערכה מרכזית:  מלחמת וייטנאם, מלחמת יום כיפור, מלחמת שלום הגליל, המערכה בדרום לבנון
 מידע טכני
 אורך:  6.46 מטרים   11.30 כולל תותח
 רוחב:  3.15 מטרים
 גובה:  3.47 מטרים
 משקל:  28.3 טון
 מהירות:  80 קמ"ש
 טווח פעולה:  725 ק"מ
 מנוע:  ג'נרל מוטורס 8V71T בעל 450 כ"ס
 צוות:  8-13 חיילים, 5 בתוך הכלי
 מערכות נשק
 קליבר:  175 מ"מ
 זווית צידוד:  60°
 זווית עלרוד:  5°- עד +65°
 קצב אש:  2-1 פגזים לדקה
 טווח מקסימלי:  34 ק"מ
 
תותח מתנייע M-107 ("רומח") מגדוד מילואים 412, יורה לעבר הצבא הסורי במהלך מלחמת יום הכיפורים, מזרחית לצומת וסט וצפונית לכביש 959, כק"מ לפני צומת פורן.
תותח מתנייע M-107 הוא תותח מתנייע תוצרת ארצות הברית בקליבר 175 מ"מ שהיה בשימוש צבאות נאט"ו וצבא ההגנה לישראל תחת השם "רומח".
ה-M-107 הוא תותח כבד בעל טווח גדול - עד 32.8 ק"מ. את התותח מפעילים 5 אנשי צוות בתוך התותח ועוד 3 אנשי צוות בזחלילית אלפא M.548 (אנ') המתלווה לתותח, סה"כ 8 אנשי צוות. (בעיתון דבר ב-1972 כשניקלט בצה"ל פורסם ש-8 אנשי צוות נמצאים בזחלילית וכך מגיע גודל הצוות ל-13)(אנ').  יש אפשרות להתקין מקלע בראונינג 0.3 או מא"ג על התותח להגנה עצמית. קיימת תצורה נוספת של התותח, M-110 ("קרדום") ובה מותקן קנה בקליבר 203 מ"מ.
בשירות צה"ל

תותחים מדגם זה נרכשו על ידי ישראל ב-1971. חיל התותחנים הישראלי הפעיל אותם במלחמת יום כיפור (בה הפגיזו בין השאר את פאתי דמשק), מלחמת שלום הגליל, ובמבצעי צה"ל בלבנון בשנות ה-90 שכוללים מבצע דין וחשבון ומבצע ענבי זעם. בזמן מבצע ענבי זעם קרו מספר תקלות בתפעול תותחים אלו בשל השימוש בתחמושת 175 מ"מ ישנה משנות השמונים ובעקבות כך לאחר המבצע הוצאו תותחים אלו משימוש בצה"ל.
ה-M-110 כונה בצה"ל "קרדום". תותחי "רומח" הוסבו במהלך מלחמת יום הכיפורים לתצורת קרדום כשאזלה תחמושת 175 מ"מ[דרוש מקור].
ראו גם

חיל התותחנים הישראלי
תותח מתנייע M-109
תותח מתנייע M-110
הערות שוליים

↑  התותח החדיש ביותר מ-107 בידי חיל התותחנים של צה"ל, דבר, 12 באפריל 1972
| רק"מ של ארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| טנקים קלים | M24 צ'אפי • M41 ווקר בולדוג • T92 ‏ • M551 שרידן • M8 |  |
| טנקים בינוניים | M4 שרמן • M26 פרשינג • M46 פטון • M47 פטון • M48 פטון • T95 |  |
| טנקים כבדים | M103 |  |
| טנקי מערכה | M60 פטון • M1 אברהמס |  |
| נגמ"שים | M75 ‏  • M59 ‏ • M-113 • ‏ AAV-7A1 • ‏ סטרייקר |  |
| נגמ"שי לחימה | בראדלי M2 • ‏ בראדלי M3 |  |
| תותחים מתנייעים | M56 סקורפיון ‏ • M50 אונטוס ‏ • M55 הוביצר • תותח מתנייע M-107 ‏ • M-108 הוביצר ‏ • תותח מתנייע M-109 ‏ • תותח מתנייע M-110 ‏ • M1128 ‏ • |  |
| רק"מ נ"מ | M42 דאסטר ‏ • M163 VADS ‏ • M247 סרג'נט יורק ‏ • ‏M6 "ליינבקר" ‏ • MIM-72 צ'פרל |  |
| כלים הנדסיים | טנק גישור M60AVLB ‏ • M9 ACE ‏ • דחפור קטרפילר די-7 • גריזלי • M1A1 Assault Breacher Vehicle‏ • טנק גישור M104 וולברין • דחפור משוריין קטרפילר די-9 |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1154218 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אמצעי לחימה ובנושא צה"ל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תל חי (אוניית מעפילים)

| --- | --- |

אונית המעפילים "תל חי"
 שם צופן:  אהובה
 ארגון:  המוסד לעלייה ב'
 קורות ההפלגה
 מספר מעפילים:  736
 נתוני האונייה
 שם קודם:  Asia
 תאריך רכישה:  (נחכרה)
 הדחק:  500 טון
 מהירות:  9.5 קשר (מהירות מרבית 11–12 קשר)
מסלול ההפלגה של "תל חי"
תל חי הייתה אוניית מעפילים שארגנה "ההגנה". נקראה על שם מאורעות תל חי.
תולדותיה

האונייה נבנתה בשנות העשרים של המאה ה-20, שמה היה "אסיה" והיא הייתה אונייה טורקית שעסקה בהובלת תבואה ובקר בים התיכון. כספינת משא קטנה, בעלת תורן ארוך במרכז, תורן נמוך וארובה מאחור.
תולדותיה > רכש והכנה

האונייה הגיעה מטורקיה לנמל מרסיי, שם הועמדה למכירה. היא נרכשה מבעליה הטורקים באמצעות שמריה צמרת, ראש משלחת המוסד לעלייה ב' בצרפת. הרכישה הייתה באמצעות צרפתי בשם מאי. בשלב מסוים של המשא ומתן הכספי, היה מעורב גם המתווך שנודע בכינויו: ה"גוץ". המשא ומתן התנהל במרסיי ונמשך כשבועיים. קרוב לוודאי שהבריטים גילו את האונייה כאשר החלו ההכנות בנמל מרסיי, בעזרת סוכנים מקומיים.
חנן גייסמר וכן ג'ו בהרליה, יהודי צרפתי, דאגו לאספקת ציוד. כאשר האונייה עגנה בנמל מרסיי רציף צדדי. מנמל המבורג הביאו מנוע של צוללת גרמנית כדי להרכיבו באונייה. מבלגיה הביאו עצים לשם בניית דרגשי הלינה. גויסו מעפילים שהולבשו במדים בריטיים, כדי להעמיס את העצים שהיו במחסני הצבא הבריטי.
בבטן האונייה הוכנו תאים ל-700 נפש, בגובה חצי מטר לתא, ב-6 קומות – בשני מחסנים וכן בירכתיים. כמו כן הייתה האונייה מצוידת בחמש סירות הצלה, שתיים ל-8 נפש, ושלוש ל-15 נפש. מזרנים הובאו לספינה בלילה שלפני הגיע המעפילים, וכן הובא מזון.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם ישראל רוזנבוים-רותם ("בן–יצחק"), לצדו חיים מילר חייל הבריגדה היהודית, ואיש המחלקה הגרמנית של הפלמ"ח, שהיה ממונה על ארגון חיי היומיום באונייה. יואש צידון (צ'אטו), שכונה מתיה, היה הגדעוני, ותפעל שני מכשירים: האחד שיצר במו ידיו והשני מכשיר גלים בינוניים מסוג לגייר (Lagier).
רב חובל היה אחמד איגמה, אזרח טורקי, אשר שימש גם כנציג בעלי האונייה. צוות הימאים כלל אזרחים יוונים: אחראי מטען: עמנואל אמריס, מכונאי שני: וסילי קרמה, מלח: פניטה ספירוס, וכן שמונה מלחים טורקים ויוונים. רב מלחים היה איטלקי. צוות הימאים הזרים תודרך כי אמורים להפליג לליסבון, אך בדרך השתלטו עליהם וכפו עליהם להפליג לארץ ישראל.
תולדותיה > המעפילים

736 המעפילים נאספו בנמל לה-סיוטה ‏( La Ciotat) . מעפילים הגיעו משוודיה לבלגיה כפליטים, השאר מצרפת. מהם כ-300 אנשי תנועת נוחם, שייעדו את עצמם להתיישבות העובדת, וכן כמה מאגודת ישראל ומהרוויזיוניסטים, 70 – מחבר הקבוצות, 70 – מהקיבוץ המאוחד, 70 – מהעובד הציוני, 45 – מהשומר הצעיר, 40 – מהפועל המזרחי. מבין המעפילים מצרפת: 120 יועדו להתיישבות, 18 – מהשומר הצעיר, חמישה – מחבר הקבוצות, 55 – מהקיבוץ המאוחד, 32 – מהחלוץ הצעיר, שבעה – מפועלי ציון. כן היו רוויזיוניסטים והציונים הכלליים, בגילאי 17–35 בערך.
בבלגיה היו שני מקומות ריכוז למעפילים. האחד בעיר אנטוורפן, בבניין ששימש מושב זקנים יהודי, שם היו כ־350 איש, שבילו במקום כ-3 חודשים. במרסיי היה מחנה פליטים גדול שבו רוכזו כל הבאים. במחנה הזה היו גם אנשי ההגנה. מחנה נוסף היה בטירה נטושה בעיירה סיוטה. יהודי צרפתי סיפק את הציוד והמזון למחנה. בתחילת פברואר 1946, הועברה קבוצה מבלגיה במשאיות של הבריגדה למרסיי. המעפילים הגיעו ברגל מהטירה לנמל. ב-17 במרץ בשעה 09:30 החלה העלאת מעפילים לסיפון האונייה, שהסתיימה עד 17:00.
המעפילים עלו לספינה בקבוצות על פי שיוך וההיכרות. מיד נכנסו לתאים שהוכנו. ונקבעו אחראים להגשת מזון, לניקיון ולפעילות חברתית.
תולדותיה > ההפלגה

הפליגה מנמל מרסיי ב-17 במרץ 1946 ועל סיפונה 736 מעפילים. הים היה סוער במיוחד והיא נאלצה למצוא מחסות בבוניפצ'יו ואחר כך בכרתים. מפגש שאמור היה להתקיים בלב ים עם האונייה "וינגייט" לא יצא אל הפועל.
ב-17 במרץ 1946 בשעה 16:00. עם היציאה עלו אנשי משטרת הנמל והתגלע ויכוח קצר, אך מיד הורשתה הספינה להפליג. כעבור שעה הטילה הספינה עוגן במפרץ קטן, כדי שלא לצאת לים באור יום וכדי להכין את הסיפון להפלגה. בשעה 04:00 אור ליום 18 במרץ, יצאה הספינה לדרך, מניפה דגל פנמה.
לאחר 22 שעות הפלגה הגיעה הספינה למיצר בוניפציו, בין קורסיקה לסרדיניה, ואחר כך שטה למיצר מסינה, כרתים, מעבר בין כרתים לצ'ריגו, מהקצה המזרחי של כרתים לכיוון חוף תל אביב.
ב־19 במרץ דיווחה האונייה כי היא מתעכבת בשל סערה קשה, ליד קורסיקה בוניפציו. העיכוב נמשך 26 שעות. במהלך השהייה שם הגיעה סירת משטרה צרפתית כדי לבדוק את זהות הספינה.
ב־20 במרץ בשעה 07:00 יצאה לכיוון מיצר מסינה, והגיעה לשם כעבור 43 שעות הפלגה.
ב־22 במרץ בשעה 04:00 עברה את המיצר.
ב־24 במרץ דיווחה הספינה כי בגלל סערה היא מתעכבת בכרתים 12 שעות. בחצות אותו יום עברה בין כרתים לצ'ריגו.
ב־25 במרץ נמצאה הספינה דרומית לסקרפנטו. במהלך ההפלגה נתבקשה הספינה להעלות את מעפילי האונייה וינגייט ליד קפריסין, כדי למנוע את תפיסתה של וינגייט על ידי הבריטים.
ההעברה לא יצאה אל הפועל בגלל התנגדות צוות תל חי. הקשר במהלך ההפלגה לא היה תקין, ימי ההפלגה עצמם עברו באופן סביר.
תולדותיה > עימות עם הבריטים

ב־26 במרץ, מוקדם בבוקר חג מטוס מעל האונייה. באותה עת שהו המעפילים בבטן האונייה. בעקבות זה שינתה האונייה את נתיב הפלגתה לפורט סעיד. בשעה 10:00 באותו בוקר, הופיע שוב מטוס וכן משחתת. בשעה 10:25 הגיעה משחתת לקרבת האונייה, הורידה סירה והעלתה 15 מלחים וקצינים.
הוצבו שני צופים, האחד בירכתיים והשני בחרטום האונייה. עם שחר ניתנו הוראות למעפילים לא לעלות לסיפון.
במקרה של גילוי היה צורך לדווח בקשר. במקרה ויתפסו ויובלו למקום אחר, יש לחבל במכונות ולהתנגד. אם יובלו לארץ אין להתנגד. להשתמש בנשק רק בשעת חירום, ולהשמיד מסמכים.
האונייה נתפסה על ידי הכוחות הבריטים במרחק 140 מיל מארץ ישראל. מרגע עליית המלחים הבריטים לספינה, שהובלה לחיפה, לא היה יותר עימות. מכשיר הקשר הושלך לים וסולקו סימני זיהוי נוספים של ההגנה. הונף דגל עברי וכן כרזה עם שם האונייה: תל חי.
האלחוטן הודיע למפקדת ההגנה בארץ ישראל על תפיסת האונייה, ואחר כך ניתק הקשר עמה.
בעת ההשתלטות על האונייה ניסו אנשי הצוות לזהות את המלווים אנשי ההגנה ולדווח עליהם לבריטים.
ההוראות למלווים היו להתערב בין המעפילים, וכן לנסות להתחמק. שלושת המלווים הצליחו להיכנס לאוטובוס שהסיע את המעפילים שנעצרו. לאחר מכן ירדו מן האוטובוס בנמל, נכנסו למשרד סולל בונה. שם ניתנו להם תעודות זיהוי שבאמצעותן יצאו החוצה.
האנייה הובלה לנמל חיפה והמעפילים נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
צוות האונייה נשלח חזרה לטורקיה ב-21 ביוני, לאחר שהיה עצור בכלא עכו.
לקריאה נוספת

יהודה ואלך (עורך), אטלס כרטא לתולדות ה"הגנה", ירושלים 1991, עמ' 83.
תנשמת (סוג)

| תנשמת |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי לילה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: תנשמתיים
תת־משפחה:: Tytoninae
סוג:: תנשמת
שם מדעי
 Tyto ‏בילברג, 1828

תנשמת על עץ אקליפטוס
תנשמת (שם מדעי: Tyto) הוא סוג של דורסי לילה ממשפחת התנשמתיים והסוג הגדול בה, אשר כולל את כל המינים הקיימים למעט שלושה מינים של תנשמת חוף.
התנשמות הם חיות לילה בעלות עיניים גדולות ופרצוף-שמע מגודל בצבע בהיר ובעלי מקור מעוקל קטן ושחור. הם עפות בלילה ומתבייתות על מכרסמים קטנים בעזרת שמיעתם החדה. תעופתם לא משמיעה קולות עקב האברות שבקצה שמנמיכות רעשים.
בני סוג זה חיים בכל רחבי העולם. הנפוץ שבהם הוא המין תנשמת מצויה הנפוצה גם בישראל ועוזרת בהדברת מכרסמים מזיקים.
מינים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  תנשמת לבנה (Tyto alba)  Tyto aurantia  Tyto bargei  Tyto capensis  Tyto castanops  Tyto crassirostris  Tyto delicatula  Tyto deroepstorffi  Tyto detorta  Tyto furcata  Tyto glaucops  תנשמת מינהאסה (Tyto inexspectata)  Tyto insularis |  Tyto longimembris  Tyto manusi  Tyto multipunctata  Tyto nigrobrunnea  תנשמת מסכה אוסטרלית (Tyto novaehollandiae)  Tyto prigoginei  Tyto punctatissima  'Tyto rosenbergii  Tyto sororcula  Tyto soumagne  Tyto tenebricosa  Tyto thomensis |  |
בסוג היו מינים נוספים שנכחדו. חלקם כמו תנשמת פולנס היו גדולים יותר מכל ינשוף חי.
.to

| --- | --- |
 תאריך ייסוד:  1995 
 www.tonic.to
 
to. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של ממלכת טונגה, קיימת מאז 1995.
ממלכת טונגה מוכרת שמות מתחם עם הסיומת to לכל החפץ בכך. זוהי סיומת מבוקשת הן משום שהסיומת to משמשת באנגלית במשמעות המילה "אל", למשל ב: go.to או move.to בצירוף מילה אחרי שם התחום, כמו למשל go.to/israel. והן משום שכינויה של העיר טורונטו בקנדה בפי תושביה הוא to ולכן עסקים הפועלים בטורונטו רוכשים שמות מתחם עם סיומת זו.
בסיומת זו משתמשמים גם אתרים שפועלים במסגרת קובצי טורנט דוגמת 1337x.
.tv

| --- | --- |

 תאריך ייסוד:  1996 
 turnon.tv
 
tv. היא סיומת האינטרנט הלאומית של שמות התחום של טובאלו.
כל אדם בעולם יכול לרכוש שם מתחם עם הסיומת tv. תמורת תשלום (מלבד סיומות שמורות, כמו com.tv ,.net.tv ,.org.tv. ודומיהן). ממשלת טובאלו מקבלת קרוב למיליון דולר אמריקני מדי רבעון תמורת היתר השימוש בסיומת הפופולרית, בגלל היות הצירוף TV קיצור למילה האנגלית Television (טלוויזיה). התוצר המקומי הגולמי של טובאלו הוא 12.2 מיליון דולר בלבד (נכון ל-2005) ולכן הכנסה זו מהווה חלק מרכזי מאוד בכלכלת המדינה הקטנה. כיום שייכת הסיומת ל-dotTv שבבעלות חברת וריסיין (VeriSign). הממשלה הטובאלית מחזיקה בעשרים אחוז ממניות החברה.
שמואל רפאל (צנחן)

| --- | --- |

 לידה:  1925
 פטירה:  25 במאי 2015 (בגיל 90 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:    סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 מדריך צניחה
 עיטורים
   עיטור המופת
 תפקידים אזרחיים
 קצין ביטחון של רמת גן
 
שמואל (סמי) רפאל (1925 – 25 במאי 2015) היה קצין צה"ל בדרגת סגן-אלוף, אשר עוטר בעיטור המופת לאחר שהציל תוך סיכון עצמי צנחן, שמצנחו נתפס בגלגל הזנב של המטוס ממנו קפץ.
ביוגרפיה

רפאל נולד בבולגריה, התגייס שם לצבא והפך למדריך צניחה. ב-1948 עלה לישראל והשתתף בקרב בלטרון בשורות חטיבה 7. בהמשך הועבר לשרת ביחידת צנחנים שהקמתה החלה בבסיס תל-נוף והוסמך למדריך צניחה.
ב-14 בדצמבר 1950 השתתף רפאל בצניחת ראווה ממטוס דקוטה מעל בסיס צריפין. הצנחן ג'ורג' פרלוס קפץ מהדלת האחורית של המטוס, אך מצנחו נתפס בגלגל הזנב של המטוס ומיתריו החלו להיקרע עקב החיכוך עם גוף המטוס. כתוצאה מכך גם נפגעה יציבות המטוס וקברניטו התקשה להשתלט עליו. רפאל ביקש ממנו לפנות אל הים התיכון, כדי שאם יתרסק המטוס הוא לא יפגע באנשים על הקרקע.
רפאל שילשל מפתח המטוס חבל שבקצהו עוגן עד שהעוגן נאחז במיתרי המצנח וניסה עם חבריו למשוך את פרלוס חזרה למטוס. אז כבר נקרעו כל מיתרי המצנח למעט ארבעה. רפאל הבין שבמצב זה לא תספיק משיכת המיתרים. הוא קשר עצמו בחבל למטוס, שטס במהירות של כ-300 קילומטר לשעה והוציא כמעט את כל גופו ממנו, אחז בפרלוס ולאחר כעשר דקות של מאמץ הצליח למשוך אותו חזרה לתוך המטוס.
בעקבות האירוע הוענק ציון לשבח לרפאל, לפרלוס ולטייס המטוס עודד אברבנאל. היו אלו מראשוני הצל"שים שהוענקו בצה"ל. רפאל גם הועלה מדרגת רב-סמל לדרגת סגן. בשנת 1970 הומרו הצל"שים לעיטור המופת.
רפאל עבר קורס קצינים והיה ממייסדי גדוד 890 בחטיבת הצנחנים. הוא שירת בצבא הקבע עד לשנת 1969 והגיע לדרגת רב-סרן. בשירות המילואים קודם לדרגת סגן-אלוף.
לאחר פרישתו מהצבא עבד כקצין הביטחון של העיר רמת גן ויצא לשליחויות בחוץ לארץ מטעם קרן היסוד, הסוכנות היהודית והבונדס.
בשנת 2002 הוענק לרפאל תואר כבוד מטעם המכללה האקדמית נתניה.
חיים אישיים

רפאל היה נשוי ואב לשלוש בנות.
לקריאה נוספת

אתי אברמוב, "היה ברור לי שאני מציל את ג'ורג'", הלוחם, גיליון 243, אוקטובר-נובמבר 2013.
הערות שוליים

↑  מקור: אתר המכללה האקדמית נתניה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011224211105171  VIAF: 4204165396161621520000   WorldCat (עם VIAF): 4204165396161621520000
שפעול פרוטאוליטי

שפעול פרוטאוליטי הוא התהליך שבו נוצר אנזים פעיל מצורתו הלא פעילה. אנזימים רבים משופעלים בדרך זו כאשר בתהליך עצמו מתרחשת הידרוליזה של מינימום קשר פפטידי ספציפי אחד באנזים הלא פעיל הנקרא זימוגן או פרואנזים.
התהליך

השפעול מתבצע על ידי אנזימים ספציפיים הנקראים פפטידאזות או פרוטאזות. ביקוע על ידי אנזימים אלה אינו דורש אנרגיה ויתרון זה מאפשר חיתוך חלבונים גם מחוץ לתא ואי צורך בהשקעת ATP. כמו כן, התהליך משמש כבקרה לכמות האנזימים הדרושה. התהליך מסתיים כאשר מתבצע כיבוי באמצעות קשירה של מעכבי אנזימים (לדוגמה זירחון או חלבונים ספציפיים) לאנזימים הפרוטאוליטיים.
ניתן להדגים אקטיבציה של זימוגנים באמצעות כימוטריפסין, אנזים המזרז פירוק חלבונים במהלך תהליך העיכול. כימוטריפסינוגן, צורתו הלא פעילה (זימוגן) של כימוטריפסין עובר הידרוליזה של מספר קשרים פפטידים על ידי האנזים הפרוטאוליטי טריפסין. החיתוך מאפשר חשיפה של האתר הפעיל ואת יצירת כיס האוקסיאניון שהוא מוטיב מבני החיוני לפעילותו של הכימוטריפסין המסייע בייצוב מצב הביניים הלא יציב הנוצר במהלך הריאקציה. בנוסף, כימוטריפסינוגן הוא פוליפפטיד שלם והחיתוכים מאפשרים את קבלת צורתו של הכימוטריפסין המורכב משלושה פוליפפטידים שביניהם קשרים דיסולפידיים.
דוגמאות לשיפעול פרוטאוליטי

טריפסין, אנזים השייך למשפחת הסרין פרוטאזות. הטריפסין מפרק חלבונים במהלך תהליך העיכול כאשר הוא מבקע שרשראות פוליפפטידיות בצד הקרבוקסילי של ליזין וארגינין. האנזים מופרש מהלבלב בצורתו הלא פעילה - טריפסינוגן ובתריסריון עובר חיתוך והופך לטריפסין. טריפסין למעשה מבצע בעצמו שפעול פרוטאוליטי לאנזימים שונים הקשורים לתהליך העיכול כמו כימוטרפסינוגן, טריפסינוגן. הוא למעשה משפעל כללי של זימוגנים המגיעים מהלבלב.
קרישת דם משופעלת באמצעות מפל אקטיבציה של זימוגנים שמבטיח תגובה מהירה ומוגברת לטראומה. בסיומו של מפל הפעילות מתבצע חיתוך של פיברינוגן על ידי תרומבין לקבלת פיברין, מרכיב חשוב במנגנון קרישת הדם.
ההורמון אינסולין, החיוני לוויסות רמות הגלוקוז בדם, הוא למעשה התוצר המוגמר הנוצר על ידי חיתוכים פרוטאוליטיים. הפרה-פרואינסולין עובר שפעול פרוטאוליטי כאשר מקטע של 23 חומצות אמינו בקצה האמיני נחתכות. בשלב זה מתקבל פרואינסולין שגם הוא עובר שפעול פרוטאוליטי- חיתוך בשני אתרים ספציפיים וקבלת האינסולין הבוגר.
ראו גם

טריפסין
כימוטריפסין
אינסולין
פרואינסולין
תותח מתנייע M-50

| --- | --- |

תותח מתנייע M-50 ביד לשריון, לטרון
 מידע כללי
 סוג:  תותח מתנייע
 מדינה מייצרת:  ישראל ישראל
 שנת ייצור:  פותח ב-1965
 מערכה מרכזית:  מלחמת ההתשה, מלחמת יום כיפור
 מידע טכני
 משקל:  34 טון
 צוות:  8 חיילים
 מערכות נשק
 קליבר:  155 מ"מ
 סוגי תחמיש:  פגז נפיץ, עשן, תאורה, כרוזים, מצרר וחצים (פלאשט)
 משקל פגז:  45 ק"ג
 קצב אש:  3 פגזים לדקה
 טווח מקסימלי:  22.8 ק"מ
M-50 הוא תותח מתנייע ישראלי המבוסס על תובת טנק שרמן. ה-M-50 פותח על ידי חיל החימוש בשנות ה-60 בעקבות המחסור בתותחים מתנייעים. התומ"ת נכנס לשירות בשנת 1967 והשתתף במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
פיתוח

ה-M-50 פותח בצה"ל בעקבות המחסור בתותחים מתנייעים. עד אז נבנה חיל התותחנים הישראלי בעיקר על בסיס תותחים נייחים הנגררים על ידי משאיות, אולם עם התפתחות חיל השריון כחיל היבשה העיקרי וכחלק מלקחי מלחמת סיני, נוצר הצורך במערך תותחים מתנייעים שיוכל להתקדם בעקבותיו.
ה-M-50 פותח על ידי חיל החימוש בשנות ה-60. הוא מבוסס על תובת טנק שרמן, עליה הוצב תותח 155 מ"מ מודל 50 (Obusier de 155 mm Modèle 50) מתוצרת צרפת, אשר היה בשימוש בצה"ל. תובת השרמן נחתכה כדי להתאים לתותח. התותח המותקן באחורי הכלי חייב הזזת המנוע לקדמת התובה.
ברשות צה"ל היו כ-150 תותחים מסוג זה.
שירות מבצעי

ה-M-50 נכנס לשירות ב-1967 וסוללות M-50 השתתפו בירי על בתי הזיקוק בסואץ (מבצע אבוקה) באותה שנה. ה-M-50 שירת בחיל התותחנים במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים בכל החזיתות. ה-M-50 הוצא משימוש בצה"ל בשנת 1983.
ה-M-50 היווה את עמוד השדרה של חיל התותחנים הישראלי בשנות ה-70 עד כניסתם לשירות של התותחים המתנייעים האמריקאים המתקדמים, כדוגמת ה-M-109 ("רוכב").
גלריה

התותח הצרפתי המקורי "מודל 50" 155 מ"מ
M-50 מהחזית
ה-M-50 בבית התותחן, זכרון יעקב
ה-M-50 מאחור
תותחי M-50 במצעד יום העצמאות ה-18 בחיפה, 1966
תותח M-50 בזמן ירי בסיני במהלך מלחמת יום הכיפורים
ראו גם

תותחים מתנייעים בצה"ל
תשתית המחשוב הסריגי האירופית

תשתית המחשוב הסריגי האירופית (EGEE) הוא פרויקט הממומן על ידי התוכנית השישית של הנציבות האירופית באמצעות דירקטוריון F: טכנולוגיות ותשתיות חדשות, השייך ל- General for Information Society and Media של הנציבות.
פרויקט EGEE מחבר 70 מוסדות מחקר ו-27 מדינות של האיחוד האירופי במטרה לבנות מערך מחשוב סריגי בעבור האיחוד האירופי. הכוונה היא למחשב על וירטואלי המורכב מאשכולות מחשבים,  כאשר האשכולות מצויים באתרים שונים ובמדינות שונות.
לבד מבניית המערך, מטרות פרויקט ה- EGEE כוללות תכנון ושיפור של "תווכה" הקרוי gLite לשימוש בדיסצפלינות שונות, ולבנות את קהילת המשתמשים במערך.
רקע

פרויקט EGEE הוא פרויקט מחשוב סריגי אשר החל לפעול במרץ 2004 תחת השם - Enabling Grids for E-science in Europe, אך שמו שונה זמן קצר לאחר מכן לאחר ששותפים הצטרפו אליו מארצות הברית מאזור אסיה-פאסיפיק. בסיסו של הפרויקט הוא בתשתית מחשוב סריגי של CERN, אשר מטרתו לחבר משאבי מחשוב מתחום פיזיקת החלקיקים. EGEE התבסס על תשתית זו, והוסיף עוד משאבים רבים מכל רחבי הגלובוס ומשך מספר רב של משתמשים גם מקהילות מדעיות אחרות.
שמי צור

| --- | --- |

 לידה:  21 בינואר 1945 (בן 79)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תפקיד:  שגריר 
 
שמי צור (נולד ב-21 בינואר 1945) הוא דיפלומט ישראלי.
שגריר וקונסול

צור שימש כשגריר ישראל בקפריסין (1993–2000), בפינלנד (2003–2007), בניו זילנד (2010–2013), בטורקמניסטן (2013–2015) ובאסטוניה. כמו כן היה קונסול בקונסוליה הכללית של ישראל בסידני, ממלא מקום שגריר בפיג'י, וממלא מקום השגריר באנגולה ובמוזמביק, שגריר שאינו תושב בארמניה, בקירגיזסטן, בטונגה, בסמואה ובאיי קוק.
השכלה

משנת 1968 עד 1971 למד היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
חיים אישיים

צור נשוי ואב לשלושה ילדים.