ליב שוואב
ביוגרפיה > פשט

במהלך 1835 יצרו קשר עם שוואב פרנסים מקהילת פשט, שחיפשו מחליף לרב ישראל וואהרמאן שמת שמונה שנים קודם לכן. במהלך התכתבותו עם המשכיל שלמה רוזנטל, מבכירי העדה, הבהיר הרב כי הוא דורש סמכות מלאה הן בבית-הכנסת הישן ברחוב אורצי והן במניין "חסד נעורים" בנוסח וינה שקם לא מכבר. הוא הודיע כי לא יסכים לתפקיד משני כזה שמילא אליעזר הלוי איש הורוויץ בווינה תחת מנהיימר הדומיננטי, וייטול על עצמו הן נשיאת דרשה חודשית בגרמנית צחה ב"חסד נעורים" והן את התפקידים המקובלים של פיקוח על כשרות, פסיקה ומסירת הפלפול הדו-שנתי ביידיש באורצי, בשבת שובה ושבת הגדול. בסטייה זו מהדגם הווינאי לטובת אחדות המשרה, כתב מיכאל סילבר, קבע תקדים לדור הבא של הרבנים הנאולוגים שחיקו אותו. בינואר 1836 הגיע לפשט, שהייתה כבר אז הקהילה הגדולה במדינה ועמדה לצמוח לכ-15,000 נפש בימיו, פי שלושה מפרשבורג שהחזיקה במקום השני. הוא לקח על עצמו את הפיקוח על החינוך וקידם בניית בתי-ספר לנוער. כשהרב נחום טרייביטש ממוראביה מנע התרת-הוראה מלאופולד לעף באותה שנה (בגלל שלעף נחשב משכילי מדי), הזמין אותו שוואב להונגריה. כעבור חמש שנים נשא לעף לאישה את בתו,לאונטין.
שוואב התבלט מיד כפעיל נמרץ למען אמנציפציה, מודרנה ורפורמה בכל המישורים. ב-1840, בעת התכנסות הדיאט ההונגרי, כתב להם מנשר בעד שוויון זכויות ליהודים ובמהרה הפך למתווך בין הממשל לקהילות. הוא ולעף היו משוכנעים שרק ברית עם התנועה ההונגרית הפטריוטית מיסודם של לאיוש קושוט ודומיו תבטיח את מטרותיהם. הרב מפשט אף אימץ לעצמו שם מגיארי, "ארסלאן", שמשמעו אריה כשמו היידי. הוא עצמו לא השתלט על השפה ההונגרית, כמרבית תושבי הארץ בכלל ובייחוד האצולה, אך הטיף בלהט למגיאריזציה בדרשותיו בגרמנית. ב-1844 הוזמן למועצת הרבנים בפקש, בה ביקש אב"ד פאפה לגבש פשרה בין כל האגפים בין יהודי הממלכה. שוואב התעקש שגם הרב אהרן חורין הרדיקלי מאראד ישתתף. לבסוף החרימו תלמידי החת"ם סופר את הפגישה, ורק רבע מהקרואים הגיעו ב-20 באוגוסט. היא התפזרה בו ביום, לא לפני ששוואב המליץ לפתוח בתי-ספר מודרניים בכל עיר, להכריז על הונגריה כמולדת וכי שבועה ללא-יהודי מחייבת. רפאל פטאי כתב עליו ועל דומיו: "יש להדגיש שה'רפורמטורים' שאנו דנים בהם היו מתונים מאוד, ולא רצו ביותר מכמה "שיפורים" קלושים בסדרי בתי-הכנסת... מנהיגם היה שוואב." בינואר 1845, המליץ הכתב סופר לרב יעקב אטלינגר לבקש את השתתפותו של שוואב, ש"אינו ממאמינים ואין תוכו כברו... ואני לא כתבתי אליו כי אולי לא ירצה לחתום", בכתב המחאה נגד אספת הרבנים הרפורמים בבראונשווייג, ספר "תורת הקנאות". באותה שנה כתב הרב מפשט לקהילת פאפה והתיר להם להזיז את הבימה למרכז בית-הכנסת, כמנהג וינה, לצרף מקהלה לתפילה, לערוך חופות בתוך המבנה, לא לחבוש כיסוי ראש בעת כינוסים בענייני דיומא ולא ללבוש קיטל בימים הנוראים.
בימי מהפכת 1848 הוא ולעף התייצבו לצד המורדים בראשות קושוט. ב-22 ביוני בירך את דיוויזיית המתנדבים שיצאה לחזית הדראווה, ששליש מאנשיה היו יהודים וחתנו לעף שירת בה כרב צבאי. במהלך המהפכה קמו בפשט ובערים אחרות אגודות רפורמה קיצוניות, כמו אלה שצמחו בפרנקפורט ובברלין בראשית העשור, שביטלו את חובת ברית מילה, העבירו את השבת ליום ראשון ועוד, מתוך כמיהה להשתלבות ולקבלת אמנציפציה. שוואב גינה אותן בחומרה ותקף את חבריהן ככאלו שהוציאו עצמם מכלל ישראל. ראש אגודת פשט, אדא הורן, נמלט מהונגריה עם כישלון המרד; רק ב-1852 נשאו פניותיו של שוואב לשלטונות פרי והם פיזרו את הקהילה הרפורמית בבודפשט, אז תחת הנהגת הרב דוד איינהורן.
עם כניעת הצבא ההונגרי לאוסטרים בווילאגוש ב-13 באוגוסט 1849, נאסרו שוואב ולעף למשך שלושה חודשים. הם ניצלו מהוצאה להורג, וקיבלו חנינה בהתערבות הברון גאורג פון סינה אצל הגנרל פון היינאו. בימיו האחרונים הספיק הרב מפשט להיות מעורב בניסוח הצעת חוקה לכלל הקהילות היהודיות ב-1851, יוזמה שנכשלה, ובקביעת המתווה לפיו ייבנה בית הכנסת הגדול החדש בבודפשט. הוא הכריע שיונהג בו נוסח וינה אך ייכלל גם עוגב, דבר שיצחק מנהיימר דחה.