stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיקה אמריקאית

| פיקה אמריקאית |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: ארנבאים
משפחה:: פיקתיים
סוג:: פיקה
מין:: פיקה אמריקאית
שם מדעי
 Ochotona princeps ‏ריצ'רדסון, 1828
תחום תפוצה


פיקה אמריקאית (שם מדעי: Ochotona princeps) היא מין של יונק קטן ממשפחת הפיקתיים שבסדרת הארנבאים החיה באמריקה הצפונית, בקרבה להרי הרוקי.
מאפיינים

אורכה 162-216 מ"מ ומשקלה עד 170 גרם. היא דומה לארנב אך בעלת אוזניים קטנות ומסתתרת במחילות רוב זמנה. זכרי הפיקה גדולים יותר מהנקבות. הם בעלי לסתות קצרות ובעלי פרווה חומה-אדמדמה. השיער הארוך מגן עליהם מהקרה של אזורי ההרים.
הפיקות יכולות להימצא בגובה רב ולעבור את קו העצים והם חיות בין הסלעים של אזור הרי הרוקי. בקיץ הקצר הם צריכות לאגור מספיק מזון לחורף הקשה והם קוצרים עשבים, זרעים, פירות, בצלים, שורשים ופרחים הפורחים באביב ובקיץ. מספר פרטים משתלטים על מזווים של פיקות אחרות במקום לדאוג לעצמם.
הפיקות צריכות להישאר בקרבה למחילות הסלעים כדי להימלט מטורפים שונים כמו עיטים, נצים, ינשופיים, שועלים, זאבים, קויוטים, שונרים וסמורים. באזורים שהם נפוצים ביותר הם מהווים את הטרף העיקרי של רוב הטורפים.
הערות שוליים

↑  פיקה אמריקאית באתר הרשימה האדומה של IUCN
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007543188005171  LCCN: sh2009009677
הצרעה הירוקה

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  The Green Hornet 
 בימוי:  מישל גונדרי
 הופק בידי:  ניל ה. מוריץ
 תסריט:  אוון גולדברג  סת' רוגן
 עריכה:  מייקל טורניק
 שחקנים ראשיים:  סת' רוגן  ג'יי שו   כריסטוף ואלץ   קמרון דיאז
 מוזיקה:  ג'יימס ניוטון הווארד
 צילום:  ג'ון שוורצמן
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  Original Film, סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 14 בינואר 2011
 משך הקרנה:  119 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט חבר'ה, סרט פעולה, סרט פשע, סרט מדע בדיוני, סרט קומדיה, סרט גיבורי-על, סרט פנטזיה 
 תקציב:  120 מיליון דולר
 הכנסות:  227,817,248 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   greenhornet
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
הצרעה הירוקה (באנגלית: The Green Hornet) הוא סרט פעולה, המבוסס על דמות בדיונית אשר הופיעה במקור בשנות ה-30 בתוכנית רדיו, ובהמשך גם בסדרת טלוויזיה וסדרת קומיקס. הסרט יצא לאקרנים ב-14 בינואר 2011 בבימויו של מישל גונדרי. בסרט מככבים סת' רוגן וג'יי שו בתפקידים הראשיים. שחקני המשנה בסרט כוללים את כריסטוף ואלץ, קמרון דיאז, אדוארד ג'יימס אולמוס, דייוויד הרבור, וטום וילקינסון.
עלילת הסרט

בריט ריד (סת' רוגן) הוא בן עשירים מפונק ובנו של ג'יימס, מייסד העיתון ה"דיילי סאנטינאל" (טום וילקינסון). חייו של בריט משתנים כאשר אביו נפטר מעקיצת דבורה. לאחר ההלוויה בריט מפטר את כל צוות העובדים בביתו ובכללם את קייטו (ג'יי צ'ו), המכונאי ומכין הקפה של אביו, אך שהוא מגלה שהקפה שהוכן על ידי העוזרת היחידה שנשארה בבית הוא קורא לקייטו שמראה לו את כשרונותיו הטכנולוגיים והשניים מסכימים שג'יימס היה אדם רע. וכך הם מחליטים לכרות את ראש הפסל המיוחד שבנו עבורו. לאחר המעשה, הם עדים לחבורה של שודדים שתוקפים זוג. בריט וקייטו נחלצים לעזרתם, אך המשטרה רודפת אחריהם. קייטו, שהגיע משכונה מסוכנת משנחאי מביס את הפושעים ומצליח להתחמק מהמשטרה.
בריט שנלהב מהאירוע, משכנע את קייטו שהם יתחפשו לפושעים במטרה להסתנן לארגוני הפשע בלוס אנג'לס, להרוס אותם ולחסל את העומד בראשם, בנימין צ'אדנובסקי (כריסטוף ואלץ). בריט מחליט לנצל את בעלותו על העיתון של אביו ולפרסם את עצמו כפושע חדש שנקרא "הצרעה הירוקה" כדי למשוך את תשומת לבו של צ'אדנובסקי. אך צ'אדנובסקי מצליח להפיל אותם במלכודת וכמעט לגרום להריגתם במארב של שלוש משאיות שכמעט קוברות אותם חיים, הם ניצלים רק בזכות מנגנון הטילים שקייטו הרכיב על מכוניתם. במהלך ארוחת ערב עם התובע הכללי של לוס אנג'לס מגלה בריט שאביו שיתף איתו פעולה ולא דיווח בעיתון שלו על אירועי הפשע בעיר, על מנת שהתובע יצליח להמשיך ולהיבחר שוב לתפקידו, אך כאשר שיתוף הפעולה של התובע הכללי עם צ'אדונובסקי יצא מכלל שליטה, אביו של בריט דיווח על כך במאמר מערכת נבחר ובעקבות זאת מסתבר שנרצח ולא באמת נהרג מעקיצת דבורה.
קייטו ובריט מתחילים לריב בעקבות מריבה על מזכירתו של בריט, לורן (קמרון דיאז), שהיא קרימינולגית בהכשרתה ועקב האגו הגדול של בריט שלוקח קרדיט על המעשים של הצרעה הירוקה בעוד רוב העבודה והצלחתם הייתה בעקבות כישורו של קייטו. לבסוף הם מצליחים, בעזרת לורן, לחסל אותו את צ'אדונובסקי שפורץ למערכת העיתון יחד עם התובע הכללי על מנת לסכל הדלפה של בריט לתקשורת על שיתוף הפעולה ביניהם.
צוות שחקנים

סת' רוגן – בריט ריד
ג'יי צ'ו – קייטו
כריסטוף ואלץ – בנימין צ'אדנובסקי
קמרון דיאז – לורן קייס
טום וילקינסון – ג'יימס ריד
אדוארד ג'יימס אולמוס – מייק אקספורד
אדוארד פרלונג – טופר
ליאו טיפטון (אנלי טיפטון) – אנה ליי
דייוויד הרבור – פרנק סקאנלון
ג'יימס פרנקו – דני קלייר
ביקורות והכנסות

הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 46%. חלק מהמבקרים טענו שהוא מאכזב. למרות זאת, חלק מהמבקרים טענו שהסרט מצחיק ומלא הומור.
הסרט הכניס ביום הראשון לצאתו לאקרנים כ-11.1 מיליון דולר. בסוף השבוע הראשון לצאתו בהפצה כללית הסרט הכניס כ-33.5 מיליון דולר. נכון ל-6 במרס 2011 הסרט הכניס כ-97,037,591 מיליון דולר בארצות הברית וכ-128,400,000 מיליון דולר בחוץ לארץ.
הערות שוליים

↑  הצרעה הירוקה, באתר Box Office Mojo
סופי אליס-בקסטור

| --- | --- |

 לידה:  10 באפריל 1979 (בת 45) האונסלו, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Sophie Michelle Ellis-Bextor 
 מוקד פעילות:  אנגליה
 תקופת הפעילות:  מ-1997
 מקום לימודים:  בית הספר גודולפין ולטימר, St Stephen's C E Primary School 
 סוגה:  מוזיקת פופ, מוזיקת האוס, דיסקו, מוזיקת פולק, אינדי רוק 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  פולידור רקורדס, אינטרסקופ רקורדס, פסיניישן רקורדס, הוליווד רקורדס 
 בן או בת זוג:  Richard Jones (25 ביוני 2005–?) 
 sophieellisbextor.net
 פרופיל ב-IMDb
 
סופי אליס בקסטור
סופי מישל אליס-בקסטור (באנגלית: Sophie Michelle Ellis-Bextor; נולדה ב-10 באפריל 1979) היא זמרת פופ וכותבת שירים אנגליה הידועה בזכות עירוב סגנונות הפופ, הדיסקו והמוזיקה אלקטרונית בשיריה.
ביוגרפיה

סופי אליס-בקסטור נולדה במערב מידלסקס, אנגליה, לזוג הורים שעסקו בתעשיית הבידור - אם שחקנית ואבא במאי. הוריה התגרשו כשהייתה בת ארבע. לבקסטור שלוש אחיות ושני אחים. בגיל 13, השתתפה בקסטור במקהלת ילדים ששרה אופרה.
היא החלה את הקריירה המוזיקלית שלה כסולנית בלהקה האינדית, "theaudience" בשנת 1997. בדצמבר 1998 התפרקה הלהקה וסופי לקחה הפסקה מעיסוקה במוזיקה למשך שנה, בה ניסתה מזלה בדוגמנות וכתיבת רומן. בשנת 2000 שיתפה פעולה עם DJ איטלקי בשם Spiller בשיר "Groovejet" שהפך מיד ללהיט ונכנס למקום הראשון במצעדים בבריטניה.
בשנת 2001 הוציאה סופי את אלבום הסולו הראשון שלה, Read My Lips, שהגיע למקום השני במצעדים בבריטניה. מתוכו הוציאה אף ארבעה סינגלים שהגיעו כולם למקומות גבוהים במצעדים וביניהם גם הלהיט "Murder on the Dancefloor", שהפך לשיר המושמע ביותר באירופה בשנת 2002. בתחילת אותה שנה הייתה בקסטור מועמדת ל"אמנית הבריטית של השנה" בטקס פרסי המוזיקה הבריטית.
האלבום השני שלה, Shoot from the Hip, יצא בחודש אוקטובר 2003. האלבום לא זכה להצלחה והגיע למקום ה-19 במצעדי בריטניה.
בעקבות כך, לקחה בקסטר הפסקה מקריירת המוזיקה כדי לדאוג לילדה הראשון, סוני שנולד ב-23 באפריל 2004. אביו של התינוק הוא ריצ'רד ג'ונס, באסיסט להקת "The Feeling". הזוג נישא מאוחר יותר, ב-25 ביוני 2005, באיטליה.
בשנת 2004 החלה בקסטור לעבוד על האלבום השלישי שלה שיצא ב-17 במאי 2007 ונקרא Trip the Light Fantastic. בחודש יוני 2007, שימשה בקסטור כאמנית חימום של ג'ורג' מייקל במסע ההופעות שלו בבריטניה.
אלבומה הרביעי של בקסטור יצא בספטמבר 2008.
בקסטור תומכת בזכויות בעלי חיים, ואף השתתפה בפרסומת של הארגון PETA כנגד לבישת פרוות.
בשנת 2009 השתתפה בשיר "Heartbreak (Make Me a Dancer)". השיר זכה להצלחה גדולה. בשנת 2010 הוציאה שיר, שזכה להצלחה גדולה גם בשיתוף עם Freemasons, בשם: "Bittersweet".
בילדותה עסקה הזמרת בתחביב איסוף בולים, וזאת בהשפעת סבה. בשנת 2018 הוצג אוסף הילדות שלה בתערוכת בולים שהתקיימה בלונדון
בשנת 2019 הוכרזה בקסטור כחברה בהרכב השיפוט הבריטי באירוויזיון 2019.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2001: Read My Lips
2003: Shoot from the Hip
2007: Trip the Light Fantastic
2011: Make a Scene
2014: Wanderlust
2016: Familia
2023: Hana
2025 The Invisible Line
דיסקוגרפיה > אלבומים אחרים - אוספים

2009: Sophie Ellis-Bextor: iTunes Live in London
2014: Wandermix
2019: The Song Diaries
2020: Songs From The Kitchen Disco
2022: Kitchen Disco – Live at the London Palladium
דיסקוגרפיה > אלבומי וידאו

2003: Watch My Lips
הופעות > סיבובי הופעות

2002–2003: Read My Lips Tour
2009–2010: Straight to the Heart 2010 Tour
2014: Wanderlust Tour
2017: Familia Tour
2019: The Song Diaries Tour
2021: Kitchen Disco Tour
הערות שוליים

↑  Sophie Ellis-Bextor's stamp collection
↑  Exclusive: They are the judges who will vote in Eurovision 2019!, eurovision.tv
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007336595005171  BNE: XX1673704  BnF: cb140503357 (data)  GND: 130202797  ISNI: 0000 0000 4871 0117  LCCN: no2003009211  MusicBrainz: c4b87e45-c07a-460f-9c58-8d15328e2964  NKC: xx0016444  NTA: 250150832  VIAF: 75145970054532250768   WorldCat (עם VIAF): 75145970054532250768
משה פיאמנטה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באפריל 1921 ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  3 באוגוסט 2012 (בגיל 91)
 ענף מדעי:  בלשנות, מזרחנות
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 פרסים והוקרה:  חתן פרס ישראל לחקר המזרחנות לשנת 1996
 תרומות עיקריות
 חקר השפה הערבית
 
משה פיאמנטה (Piamenta; ‏13 באפריל 1921 – 3 באוגוסט 2012) היה פרופסור לבלשנות השפה הערבית. חתן פרס ישראל לחקר המזרחנות.
ביוגרפיה

נולד בשכונת נחלת צבי בירושלים ליוסף, מפקח על בריאות הציבור, ולרחל לבית כהן-סית, למשפחה בת עשרה ילדים. בסמוך לשכונת מגוריהם נחלת שמעון, הגובלת בשכונת שייח' ג'ראח, התגוררו משפחות ערביות ומשפחות עולים ממדינות דוברות ערבית (סוריה, עיראק, תימן ומרוקו). במהלך השנים למד בבית ספר אנגליקני שקיים מיסיון, בית ספר יסודי איטלקי, מטעמו נשלח גם למחנות לימוד באיטליה הפאשיסטית, בבית הספר של הקווייקרים ברמאללה ובקולג' טרה סנטה. יחד עמו למדו יהודים, ערבים ובדואים. בבגרותו בחר ללמוד לימודי תואר שני בשפה וספרות ערבית ולימודי לשון עברית ותרבות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים (1940–1946).
בין השנים 1940–1944 עבד פיאמנטה כקצין מודיעין במחלקת העלייה של ממשלת המנדט הבריטי. בשנים 1945–1947 שימש מורה בבתי ספר בירושלים (בית החינוך של זרם העובדים, בית הספר "במעלה" ובית הספר התיכון שליד סמינר המורים בבית הכרם). לאחר מכן, משנת 1946 ועד לקום המדינה, שימש מטעם ארגון "ההגנה" כסגן ראש המחלקה הערבית בירושלים. בשנת 1948 גויס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין. באותה שנה היה למזכיר הראשי במחלקה לחינוך, תרבות והסברה של משרד המיעוטים בממשלת ישראל. בין השנים 1949–1959 שימש מתרגם ראשי ומזכיר המדור הערבי בכנסת. בתקופה זו חיבר, בהוצאת משרד ראש הממשלה, מילון עברי-ערבי לנוהל פרלמנטרי ולניהול ישיבות.
בשנת 1959 מונה למפקח במשרד החינוך והתרבות לבתי ספר תיכוניים באוכלוסייה הערבית. תפקידיו בכנסת ובמשרד החינוך נעשו לצד ראשית עבודתו האקדמאית, בהיותו חבר סגל האוניברסיטה העברית משנת 1950. בשנת 1959 הוענק לו תואר דוקטור, ובשנים 1965–1966 השתלם בבלשנות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. עד שנת 1989 היה חבר סגל האוניברסיטה העברית, ובמהלך תקופה זו הוענק לו תואר פרופסור חבר (1969) ותואר פרופסור מן המניין (1979). בין השנים 1970–1975 היה גם פרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן. ב-1989 פרש לגמלאות. לאחר צאתו לגמלאות הקדיש את זמנו למפעל הוצאת מילון לערבית תימנית בתר-קלאסית.
פיאמנטה מונה לחבר המועצה לתרבות ואמנות במשרד החינוך והתרבות (1962–1965) ולחבר הוועדה העליונה לבדיקת צורכי חיל המודיעין (1967). במשרד החינוך והתרבות שימש חבר המועצה המדעית, מפקח מרכזי של לימודי הערבית (1976–1977) ויו"ר הוועדה לתוכניות לימודים בערבית (1977–1982). בין השנים 1980–1983 היה יועץ מדעי להוראת ערבית בטלוויזיה הלימודית.
על עבודתו השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות (1986), וכן הוענקו לו פרס ירושלים לטיפוח מורשת עדות (1992) ופרס ישראל לחקר המזרחנות (1996).
על שמו נקרא רחוב בשכונת ׳המדע׳ בעיר רחובות, יחד עם רחובות נוספים בשכונה זו שנקראו על שם זוכי פרס ישראל.
משפחתו

אחיו הם: המוזיקאי אלברט פיאמנטה ויהודה פיאמנטה, איש יחידה 101 ולאחר מכן איש השב"כ.
פיאמנטה נישא בשנת 1944 למלכה אלקלעי, ולהם שלושה ילדים. שניים מבניו של יהודה אחיו הם יוסי פיאמנטה ואבי פיאמנטה, חברי להקת פיאמנטה.
הערות שוליים

↑  מקבלי תואר "דוקטור לפילוסופיה" במדעי הרוח והחברה, דבר, 9 ביולי 1959
↑  יום העצמאות | טקס הדלקת המשואות, 1986, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 30 באפריל 1986
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272602605171  BnF: cb12037119f (data)  GND: 123015049  ISNI: 0000 0001 0927 0208  LCCN: n85100033  NTA: 069267782  SELIBR: 196887  SUDOC: 144116596  VIAF: 94831380   WorldCat (עם VIAF): 94831380
סכר קניון גלן

| --- | --- |
חזית הסכר וגשר קניון גלן
חזית הסכר וגשר קניון גלן
 מיקום:  מחוז קוקונינו, אריזונה, ארצות הברית
 סוג:  סכר קשת עבה
 סוכר את:  נהר הקולורדו
 יוצר את:  אגם פאוול
 אורך:  480 מטרים
 רוחב בבסיס:  91 מטרים
 רוחב בראש:  7.6 מטרים
 גובה:  220 מטרים
 נפח סכר:  4,110,000 מ"ק
 ייצור חשמל:  1,296 מגה-ואט
 תקופת הבנייה:  1956–1966 (כ־10 שנים)
 שטח אגם:  635 קמ"ר
 נפח אגם:  25.750 קמ"ק
 קואורדינטות:  36°56′15″N 111°29′04″W﻿ / ﻿36.9375°N 111.484444°W﻿ / 36.9375; -111.484444
  (למפת מערב ארצות הברית מוגדלת) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט סכר קניון גלן(למפת מערב ארצות הברית רגילה) קולורדו יוטה נבדה ניו מקסיקו אריזונה קליפורניה ויומינג איידהו מונטנה אורגון וושינגטון קנדה מקסיקו האוקיינוס השקט סכר קניון גלן(למפת אריזונה רגילה) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקוסכר קניון גלן(למפת אריזונה מוגדלת) פיניקס טוסון מסה סקוטסדייל סופרייז יומה פלגסטף גרנד קניון ק ל י פ ו ר נ י ה  נבדה יוטה קו. נ י ו מ ק ס י ק ו  מקסיקוסכר קניון גלן
סכר קניון גלן (באנגלית: Glen Canyon Dam) הוא סכר קשת על נהר הקולורדו בצפון מדינת אריזונה בארצות הברית, בסמוך לעיירה פייג'. הסכר נבנה כדי לשמש תחנת כוח הידרואלקטרית ולווסת את זרימת נהר הקולורדו מאגן הקולורדו העליון לאגן התחתון. מאגר המים שמאחורי הסכר קרוי אגם פאוול, האגם המלאכותי השני בגודלו בארצות הברית, והוא מתמשך הרחק לתוך מדינת יוטה. הסכר קרוי על שם קניון גלן (Glen Canyon), סדרה של נקיקים צבעוניים, שרובם מצויים כיום מתחת למי המאגר.
הקמת הסכר הוצעה בשנות ה-50 של המאה ה-20 כחלק ממיזם אגירת מי נהר הקולורדו (Colorado River Storage Project), מפעל מים של לשכת הטיוב של ארצות הברית (U.S. Bureau of Reclamation, בראשי תיבות USBR), סוכנות פדרלית הפועלת במסגרת מחלקת הפנים של ארצות הברית. המיזם נועד לפתח מאגרי מים בחלקו העליון של נהר הקולורדו ובכמה מיובליו. מטרתו העיקרית של המיזם הייתה ליישם את חלוקת מי הנהר עבור המדינות באגן העליון של הנהר כפי שנקבע ב"הסכם נהר הקולורדו" - הסכם בין שבע מדינות בארצות הברית שנחתם ב-1922 וקבע את חלוקת מי הנהר בין המדינות שבהן הוא זורם. מטרה נוספת הייתה לאגור מים על מנת להבטיח כמות מים מספקת עבור האגן התחתון בשנים שחונות. המיקום הראשוני שהוצע על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית להקמת הסכר היה בקניון "פארק אקו" (Echo Park) ביוטה. אולם לאחר התנגדות של ארגוני איכות הסביבה, כדוגמת מועדון סיירה, שפנו לבתי המשפט במטרה לעצור את המיזם, החליטה הסוכנות לבנות את הסכר בקניון גלן.
בניית סכר קניון גלן החלה ב-1956 והסתיימה ב-1966. כאשר המאגר התמלא, החל הסכר לשמש לוויסות זרימת המים במורד הנהר ולאספקת חשמל לתושבי האזור. ב-1983 כמעט גרמו שיטפונות גדולים להתמוטטות הסכר, אך האסון נמנע ברגע האחרון. באמצעות ריסון שיטפונות וגורמים נוספים שאפיינו בעבר את הקולורדו, גרם הסכר לשינויים פיזיים ואקולוגיים במורד הנהר. ההשפעות החיוביות והשליליות של הסכר שנויות במחלוקת, ומאמרים רבים נכתבו בזכותו ובגנותו.
בנייה > הכנות באתר

התכנון של סכר קניון גלן היה מבוסס באופן כללי על זה של סכר הובר: מבנה בטון מסיבי קשתי המעוגן לסלע המוצק, בתוספת כמה שינויים. המהנדסים רצו שהסכר יסתמך בעיקר על צורתו הקשתית על מנת שיסיט את הלחץ העצום של המים הכלואים על דפנות הקניון בחזרה, כפי שנעשה בסכר הובר. עם זאת, מרבית המסלע באתר מורכב מאבן חול נאוואחו הנקבובית והחלשה, יחסית לסלע המוצק באתר סכר הובר. עובדה זו חייבה להיצמד לתכנון שמרני יותר על ידי הרחבה ניכרת של הבסיסים, ובכך להגדיל את שטח הפנים שבו משקל הסכר והמאגר יושלך על הסלע ולהקל את הלחץ על הצוקים השבירים מאוד. המתכנן הראשי והמפקח על הבנייה היה המהנדס הוותיק לם פ. ויילי (Lenuel F. "lem" Wylie‏; 1984-1906), שעבד גם על פרויקט סכר הובר והיה המהנדס הראשי של שישה סכרים אחרים של לשכת הטיוב של ארצות הברית.
לפני שבנתה את הסכר, איתרה הסוכנות שני מקומות אפשריים, שניהם שוכנים במבואות הצרים שבמורד קניון גלן, במרחק קצר במעלה הנהר מליז פרי. הראשון, 6.5 קילומטרים במעלה הנהר, נחשב תחילה לאתר המועדף, אבל ההחלטה הסופית הייתה לבנות את הסכר 26 קילומטרים במעלה הנהר בשל הסלע החזק יותר והגישה הקלה יותר לאתר כריית החצץ במפגש ערוץ ואוויפ (Wahweap Creek) עם נהר הקולורדו. אתר הסכר שכן באזור מרוחק ומבותר של רמת קולורדו, יותר מ-50 קילומטרים מהכביש הסלול הקרוב ביותר (U.S. Highway 89). היה צריך לסלול כביש חדש, שהתפצל מכביש 89, צפונית לפלאגסטאף שבאריזונה, ושהמשיך דרך אתר הסכר לנקודת הקצה שלו בקנאב שביוטה. קטע כביש זה הפך לחלק מכביש 89 וקטע הכביש הקודם שחצה את הקולורדו בסמוך לליז פרי קרוי מאז כביש 89A. בשל המיקום המבודד, לא היה קשה לרכוש את הקרקע באזור המיועד לסכר ובאתר המאגר, אבל עדיין פרצו עימותים עם החוואים והכורים באזור (רבים מהם מבני שבט הנאוואחו). חלק נכבד מהקרקע שנרכשה היה בעסקאות של חילופי שטחים עם הנאוואחו, שבהן ויתרו בני השבט על מנסון מסה (Manson Mesa), דרומית לאתר הסכר, עבור קרקע בשטח זהה בניו מקסיקו, שהנאוואחו רצו בה מזמן.
כיוון שהיה ברור שנדרש כביש להובלת מטענים, שיחצה את הקניון ויחבר בין שני קצות הסכר, היה גם ברור שחייבים לבנות גשר כמה מאות מטרים במורד הסכר, שמסוגל לא רק לשאת את הפועלים, אלא גם חומרי בנייה כבדים. הגשר הראשון באתר נבנה מסורגי מתכת עטופים ברשת ויועד להולכי רגל ולא התאים לצרכים. החוזה לבניית הגשר הוענק לחברות Peter Kiewit Sons ו-Judson Pacific Murphy Co תמורת 4 מיליון דולר. הבנייה החלה ב-14 בפברואר 1956, והושלמה ב-14 באוגוסט 1957. הגשר נחנך רשמית ב-20 בפברואר 1959. עם השלמתו היה גשר קניון גלן בעצמו פלא הנדסי. הגשר, באורך 387 מטרים ובגובה של 210 מטרים מעל הנהר, היה הגשר הגבוה מסוגו בארצות הברית ואחד הגבוהים בעולם. ב-1959 הפך הגשר לאתר משיכה לתיירים ונאמר ש"נהגים סטו מדרכם עשרות קילומטרים רק כדי להתרגש מגובהו המסחרר".
עובדים רבים הגיעו לאתר הסכר בשלהי שנות ה-50, ומחנה הבנייה שהוקם עבורם החל כמחנה קרוונים בלתי מאורגן שגדל ככל שגדל כוח העבודה. במהלך בניית גשר קניון גלן, החלה לשכת הטיוב לתכנן עיירה לשכן בה את העובדים. הייתה זו תחילת העיירה פייג' שנקראה על שמו של מנהל הסוכנות לשעבר ג'ון ק. פייג' (John C. Page). בהגיע 1959 הייתה פייג' מקבץ של מבנים זמניים, ובית ספר קטן שבו למדו ילדי העובדים. ככל שהעיירה גדלה, כך נוספו לה מבנים פונקציונליים, כולל מספר חנויות, בית חולים ואפילו צורף. העיירה תוכננה לשרת אוכלוסייה מרבית של שמונת אלפים, הכוללת את משפחות העובדים. מספר העובדים באתר הגיע לשיא של 2,500 בשיא הבנייה.
בנייה > הסטת הנהר

העבודה החלה ב-1956 בחפירת שתי מנהרות שנועדו להסיט את מי הנהר מאתר הסכר. כל אחת מהמנהרות הייתה באורך של 820 מטרים ובקוטר של 12 מטרים, וביחד הן יכלו להוביל 5,700 מ"ק מים בשנייה. המנהרה שבימין הנהר נועדה להוביל את מי הנהר בתקופות של זרימה רגילה, בעוד שהמנהרה בשמאל הסכר, בגובה 10 מטרים מעל פני המים, נועדה לשימוש רק במקרה של שיטפונות. חלקן התחתון של המנהרות נועד לשמש מאוחר יותר כחלקם התחתון של מברצי הגלישה של הסכר. ב-15 באוקטובר 1956 לחץ דווייט אייזנהאור, נשיא ארצות הברית, על כפתור שעל מכתבתו בבירה וושינגטון, ושלח בכך איתות טלגרפי שהפעיל את פיצוץ מטען הדינמיט בכניסה למנהרת ההסטה הימנית.
חפירת המנהרות באבן חול נאוואחו הנקבובית, שעליה עתיד היה הסכר להיסמך, הציבה קשיים כבדים בפני צוותי החפירה של חברת הבנייה מאונטיין סטייטס (Mountain States Construction Company), שזכתה בחוזה לחפירת מנהרות ההסטה ב-1956.
הסעת עובדים והובלת ציוד לתחתית הקניון הייתה קשה מאוד. בתחילה בוצעה ההובלה על ידי רפסודה מאתר כריית החצץ במפגש ערוץ ואוויפ (Wahweap Creek) עם נהר קולורדו, מרחק קצר במעלה הזרם, אך שיטה זו הייתה מסוכנת והוחלפה במעלית כבל, לאחר שהרפסודה טבעה תוך אובדן טונות של ציוד. בהמשך נחפרה מנהרת שירות באורך מעל ל-3 קילומטרים שהחלה מהרמה שמעל האתר והסתיימה למרגלות הסכר המיועד. מנהרה זו משמשת גם כיום להובלת ציוד ואספקה.
גם הגאולוגיה של האתר הציבה קשיים. במהלך החפירה נשבר הסלע לעיתים קרובות והתמוטט לתוך המנהרות, ונדרש לחזק את הסלע באמצעות בורגי פלדה שנקדחו לתוכו. באירוע הגדול ביותר מסוג זה, שהתרחש ב-5 באוגוסט 1958, התמוטטו 4,000 מ"ק של סלעים לתוך פתח הכניסה העליון של מנהרת ההסטה השמאלית. סלעים ועפר שהוצאו מחפירת מנהרות ההסטה, ממנהרת השירות ומהחפירות להקמת בסיסי הגשר, שימשו להקמת שני סכרי עצירה. האחד, הגדול יותר, הוקם במעלה הנהר ונועד לתעל את מי הנהר למנהרות ההסטה, והשני הוקם במורד הנהר ונועד למנוע זרימת מים בחזרה אל אתר הסכר. מטרת הסכרים הייתה לשמור את אזור הסכר יבש במהלך בניית הסכר עצמו. האחרון שבהם הושלם בפברואר 1960. גובהו של הסכר שנבנה במעלה הנהר היה 51 מטרים, והוא לבדו היה מסוגל לאגור מאחוריו כמה מיליוני מ"ק של מים על מנת להגן על אתר הסכר מהצפה למקרה שספיקת המים תעלה על קיבולת המים של מנהרות ההסטה. המנהרה הימנית הושלמה ב-11 בפברואר 1959 והחלה להוביל את מי הקולורדו. המנהרה השמאלית הושלמה שלושה חודשים אחר-כך, ב-19 במאי 1959, עיכוב קל מול לוח הזמנים המתוכנן.
בנייה > יציקת הבטון והשלמת הבנייה

מרגע שהאתר שיועד לבניית הסכר התייבש, אפשר היה להתחיל לבנות את גוף הסכר. חוזה הבנייה הוענק לחברת מריט-צ'פמן וסקוט (Merritt-Chapman & Scott) תמורת הסכום הנמוך להפליא של 107,955,552 דולרים. לרוע המזל, ממש לפני התחלת הבנייה פתחו 750 עובדים בשביתה, עקב הפחתת השכר לאור השלמת המבנים הציבוריים בפייג'. בשלהי 1959 הועלו המשכורות ב-4 דולר ליום, והשביתה הסתיימה. יציקת הבטון החלה ב-16 ביוני 1960, והתחילה בקצב איטי שהלך והתגבר. ב-1962 הגיעה מצבת העובדים בסכר לשיא של 2,500. הבנייה עלתה בסופו של דבר בחייהם של שמונה עשר עובדים ורבים נוספים נפצעו, אבל בניגוד לאגדה האורבנית, אף אחד מהעובדים לא נקבר חי בבטון. את הצמנט שנדרש ליצירת הבטון עבור הסכר יצרה חברת מלט פיניקס (Phoenix Cement Company), חברת בת של חברת המלט האמריקנית (American Cement Corporation) שהוקמה במיוחד למטרה זו. החברה הקימה לצורך זה מפעל בסמוך לעיירה קלארקדייל (Clarkdale) באריזונה, דרומית לעיר פלאגסטאף. נכון ל-2013 המפעל עדיין פעיל (אם כי בבעלות שונה).
באתר הוקם מפעל בטון ענק המסוגל לייצר 1,450 טון בשעה, ולרוחב הקניון נמתח זוג כבלים שעליהם נעו על גלגיליות שני מנופים, האחד עם כושר מעמס של 50 טון והשני עם כושר מעמס של 25 טון. המנופים הסיעו מכלי בטון במשקל של 12 טון למיקום הסופי על ראש הסכר ההולך ומתרומם. את הבטון יצקו לתוך תבניות הבנויות מלוחות עץ בגובה 2.3 מטרים. התבנית הגדולה ביותר הייתה בגודל של 18 על 64 מטרים. לצורך בניית הסכר נדרשו יותר מ-3,000 תבניות כאלו. לאחר שהבטון התייבש הוסרו פיגומי העץ והועלו כלפי מעלה על מנת לקלוט את מטען הבטון הבא. כוח האדם באתר פחת בהדרגה משום שהבנייה התייעלה כשהחלו ליישם שיטות חדישות של הובלה ויציקה, כולל מסועים ושליטה מרחוק על הפעלת מכלי הבטון. בשלהי 1962 יצקו בטון לתוך הסכר בקצב של 6,100 מ"ק בטון ליום, אף שמצבת כוח האדם ירדה ל-1,500 עובדים.
בתחילת 1963 היה הסכר גבוה מספיק על מנת להתחיל לאגור מים מאחוריו. ב-2 בינואר נאטמו פתחי מנהרות ההסטה באמצעות שערי פלדה ענקיים, ואגם פאוול החל להתמלא. באותו יום ביקר דייוויד ברואר, מנהל מועדון סיירה, בחדר הסגלגל שבבית הלבן בניסיון אחרון להציל את קניון גלן מהצפה - אבל נכשל בניסיונו לשכנע את נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי. הבנייה נמשכה, וב-13 בספטמבר 1963 הגיע הסכר לגובה המתוכנן. מנהרות המברץ נחצבו משני צדי בסיסי הסכר וצנחו בתלילות משערי הבקרה באגם פאוול על מנת להתמזג עם החלק התחתון של מנהרות ההסטה. שיטה זו חסכה עלות, אבל יצרה נקודת חולשה במברצים - בנקודה שבה נפגשו המברצים עם מנהרות ההסטה היה שינוי כיוון חד של 55 מעלות. חלקן העליון של מנהרות ההסטה נאטם בבטון. הפעם הראשונה שבה הופק חשמל מהסכר הייתה ב-4 בספטמבר 1964, כאשר החשמל נשלח לרשת החשמל האזורית באמצעות זוג קווי מתח גבוה ארוכים. עד 1966 הותקנו והופעלו כל שמונת הגנרטורים המתוכננים. קווי המתח הגיעו למרחקים עד פיניקס, בירת אריזונה ועד העיר פרמינגטון (Farmington) שבניו מקסיקו.