stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הליגה הלאומית לכדורגל נשים בארצות הברית

| --- | --- |

 שם מלא:  הליגה הלאומית לכדורגל נשים
 תחום:  כדורגל
 ארגון:  פדרציית הכדורגל של ארצות הברית 
 מדינות:  ארצות הברית ארצות הברית
 קבוצות:  10
 תקופת הפעילות:  2012–הווה (כ־13 שנים)
 אלופה נוכחית:  וושינגטון ספיריט
 www.nwslsoccer.com
 
הליגה הלאומית לכדורגל נשים (באנגלית: National Women's Soccer League או בקיצור NWSL) היא ליגת כדורגל נשים מקצוענית שנמצאת בראש הפירמידה של מערכת הליגות בארצות הברית. הליגה נמצאת בבעלות הקבוצות, ועד 2020 הייתה תחת חוזה ניהול עם התאחדות הכדורגל של ארצות הברית.
ה-NWSL הוקמה ב-2012 כיורשת של ה-WPS (2007–2012), שהייתה בעצמה היורשת של ה-WUSA (2001–2003). הליגה החלה לפעול ב-2013 עם שמונה קבוצות, ארבע מהן היו חברות לשעבר ב-WPS (בוסטון ברייקרס, שיקגו רד סטארס, סקיי בלו ווסטרן ניו יורק פלאש). נכון ל-2021 יש בה 10 קבוצות ברחבי ארצות הברית, כששתיים נוספות אמורות להצטרף ב-2022.
מאז הקמתה של הליגה ב-2013, ארבע קבוצות הוכתרו לאלופות NWSL, תואר שמוענק לזוכה בפלייאוף בסוף העונה; ארבע קבוצות זכו במגן הליגה, תואר שמוענק לקבוצה שמסיימת במקום הראשון בתום העונה הסדירה. אלופת ה-NWSL הנוכחית (2021) היא וושינגטון ספיריט והזוכה הנוכחית במגן הליגה היא פורטלנד ת'ורנס.
פורמט התחרות

עונת ה-NWSL נמשכת מאפריל עד נובמבר, כאשר כל קבוצה מתוכננת לשחק 24 משחקים בעונה הרגילה (12 משחקי בית ו-12 משחקי חוץ). בתום העונה הסדירה, הקבוצה עם סך הנקודות הגבוה ביותר זוכה בתואר מגן הליגה. שש הקבוצות עם הכי הרבה נקודות מהעונה הסדירה מעפילות לפלייאוף, כאשר שתי הקבוצות הראשונות יעלו מיד לסיבוב השני; הקבוצות האחרות יתחרו בסיבוב הראשון בשיטת הנוק אאוט והמנצחות יעלו לסיבוב השני שהוא למעשה חצי הגמר. הזוכות בחצי הגמר יעלו לגמר האליפות והמנצחת בגמר תזכה בתואר האליפות.
מתכונת התחרות הנוכחית החלה בעונת 2021 ולפני כן הפלייאוף כלל רק ארבע קבוצות. גם מספר המשחקים בעונה הרגילה נע בין 20 ל-24 בעונות הקודמות.
הקמת הליגה

לאחר התפרקות ה-WPS באפריל 2012, פדרציית הכדורגל של ארצות הברית הכריזה על פתיחה בדיונים על עתידו של כדורגל נשים מקצועני בארצות הברית. הדיונים שכללו נציגים מגופים שונים וביניהם נציגי קבוצות שפעלו בליגות שונות, נערכו במשך מספר חודשים ובסופו של דבר הוחלט על הקמת ליגה חדשה. בהשוואה ל-WPS, הקבוצות יפעלו באופן מושכל במסגרת עלות נמוכה ומבוקרת יותר וינהלו את הצמיחה של הליגה באופן הגיוני שיאפשר את המשך קיומה.
בנובמבר 2012, הוכרז כי יהיו שמונה קבוצות בליגת כדורגל מקצוענית חדשה לנשים וששחקניות הנבחרת יסובסדו על ידי התאחדות הכדורגל האמריקאית, התאחדות הכדורגל הקנדית (CSA) ו התאחדות הכדורגל המקסיקנית (FMF). שלוש הפדרציות ישלמו עבור המשכורות של שחקניות הנבחרת הלאומית שלהן (24 מארצות הברית, 16 מקנדה ו-12 עד 16 ממקסיקו) כדי לסייע לקבוצות בהרכבת סגלים ברמה עולמית תוך הישארות מתחת לתקרת השכר. בשלב ההקמה יחולקו השחקניות באופן שווה (ככל שניתן) בין שמונה הקבוצות. הקבוצות יהיו הבעלים של הליגה, והליגה תתקשר עם התאחדות הכדורגל האמריקאית שתנהל את פעילותה לפחות בשנים הראשונות. לאחר עונת 2020, הליגה סיימה את חוזה הניהול שלה עם התאחדות הכדורגל האמריקאית.
חברת נייק נבחרה כנותנת החסות לליגה, וסיפקה ביגוד לכל הקבוצות כמו גם את כדור המשחק.
הקבוצות בליגה

נכון ל-2021 בליגה 10 קבוצות ברחבי ארצות הברית ושתיים נוספות צפויות להצטרף ב-2022. כל קבוצה צריכה לכלול 20–22 שחקניות בסגל שלה, עם אפשרות הוספה של 4 שחקניות משלימות (26 כולל שחקניות משלימים) במהלך העונה.
במועד הקמת הליגה, הסגל של כל קבוצה כלל עד שלוש שחקניות נבחרת ארצות הברית, עד שתי שחקניות נבחרת מקסיקו, ועד שתי שחקניות נבחרת קנדה שהוקצו לקבוצות. בנוסף, כל קבוצה יכולה לצרף עד ארבעה שחקניות זרות. את המקומות הנותרים בסגל חייבות למלא שחקניות מקומיות מארצות הברית. בכל תחילת עונה מתקיים דראפט שבו בוחרות הקבוצות את השחקניות החדשות. החל משנת 2017, מקסיקו כבר לא מקצה שחקניות ל-NWSL לאחר שהקימה ליגת כדורגל נשים משלה. בנוסף, מספר השחקניות הזרות או שחקניות הנבחרת בכל קבוצה משתנה מדי שנה עקב טריידים.
מתוך 10 הקבוצות ששיחקו בעונת 2021, שלוש מזוהות עם מועדונים מליגת הגברים ה-MLS, שתיים קשורות לקבוצות גברים של ה-USL, אחת מזוהה עם מועדון מליגת העל הצרפתית (כמו גם מקבילתה בליגת העל הצרפתית לנשים), וארבע קבוצות נשים עצמאיות.
| קבוצה | מקום | קיבולת האצטדיון | שנת הקמה | הצטרפות לליגה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| שיקגו רד סטארס | ברידג'וויו, אילינוי | 20,000 | 2006 | 2013 |
| יוסטון דאש | יוסטון, טקסס | 7,000 | 2013 | 2014 |
| קנזס סיטי קורנט | קנזס סיטי, קנזס | 18,467 | 2020 | 2021 |
| גות'אם | הריסון, ניו ג'רזי | 25,000 | 2006 | 2013 |
| נורת' קרוליינה קורג' | קארי, צפון קרוליינה | 10,000 | 2017 | 2017 |
| א.ל. ריין | טקומה, וושינגטון | 6,500 | 2012 | 2013 |
| אורלנדו פרייד | אורלנדו פלורידה | 25,500 | 2015 | 2016 |
| פורטלנד ת'ורנס | פורטלנד, אורגון | 25,218 | 2012 | 2013 |
| רייסינג לואיוויל | לואיוויל, קנטקי | 15,304 | 2019 | 2021 |
| וושינגטון ספיריט | וושינגטון | 20,000 | 2012 | 2013 |
האלופות ומחזיקות מגן הליגה

| עונה | אלופת הליגה | מחזיקת מגן הליגה |
| --- | --- | --- |
| 2013 | פורטלנד ת'ורנס | וסטרן ניו יורק פלאש |
| 2014 | קנזס סיטי | סיאטל ריין |
| 2015 | קנזס סיטי | סיאטל ריין |
| 2016 | וסטרן ניו יורק פלאש | פורטלנד ת'ורנס |
| 2017 | פורטלנד ת'ורנס | נורת' קרוליינה קורג' |
2018: נורת' קרוליינה קורג'
2019: נורת' קרוליינה קורג'
2020: הליגה בוטלה עקב התפרצות נגיף הקורונה

| 2021 | וושינגטון ספיריט | פורטלנד ת'ורנס |
ריקוד ירח

ריקוד ירח הוא אלבום גרסאות כיסוי של גידי גוב, שיצא לאור במאי 2003.
למרות שהאלבום ברובו גרסאות כיסוי לשירים ישנים מהקריירה שלו, הוציא גוב שיר אחד חדש בשם "נובמבר" שכתב והלחין עבורו אביב גפן.
השירים כולם עובדו והופקו מוזיקלית מחדש לאלבום על ידי עדי רנרט. האלבום בהפקת יהודה עדר ואת המיתרים עיבד אילן מוכיח.
רשימת רצועות

| ריקוד ירח> מס' | ריקוד ירח> שם | ריקוד ירח> מילים | ריקוד ירח> לחן | ריקוד ירח> משך | ריקוד ירח>  | ריקוד ירח>  | ריקוד ירח>  | ריקוד ירח>  | ריקוד ירח>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | עדן  | אירווינג ברלין (נוסח עברי: עלי מוהר) | אירווינג ברלין | 3:44 |  |  |  |  |  |
| 2. | את זה ממני לא ייקחו  | ג'ורג' ואיירה גרשווין (נוסח עברי: אהוד מנור) | ג'ורג' ואיירה גרשווין | 3:10 |  |  |  |  |  |
| 3. | היה, או אולי לא היה (Manha De Carnaval)  | מוריאס אנטוניו מריה ולואיז בונפה (נוסח עברי: עלי מוהר) | מוריאס אנטוניו מריה ולואיז בונפה | 5:14 |  |  |  |  |  |
| 4. | שטח ההפקר  | עלי מוהר | אלון נדל ויוני רכטר | 4:13 |  |  |  |  |  |
| 5. | ג'גולו  | Casucci, Brammer Caesar S. Williams, R. Grallam (נוסח עברי: עלי מוהר) | Casucci, Brammer Caesar S. Williams, R. Grallam | 4:11 |  |  |  |  |  |
| 6. | העיקר זה הרומנטיקה  | עלי מוהר | יוני רכטר | 3:46 |  |  |  |  |  |
| 7. | שיר הטמבל  | להקת כוורת | יצחק קלפטר | 5:49 |  |  |  |  |  |
| 8. | ריקוד ירח  | ואן מוריסון (נוסח עברי: עלי מוהר) | ואן מוריסון | 4:58 |  |  |  |  |  |
| 9. | נגיעה אחת רכה  | עלי מוהר | יוני רכטר | 6:06 |  |  |  |  |  |
| 10. | ככה היא באמצע  | אלון אולארצ'יק, דני סנדרסון ומנחם זילברמן | אפרים שמיר ויצחק קלפטר | 4:08 |  |  |  |  |  |
| 11. | למה ליבך כמו קרח?  | חיים חפר | אלון אולארצ'יק | 6:36 |  |  |  |  |  |
| 12. | יש אי שם  | ענת גוב ויוני רכטר | יוני רכטר | 3:43 |  |  |  |  |  |
| 13. | לילה טוב  | ג'ון לנון ופול מקארטני (נוסח עברי: עלי מוהר) | ג'ון לנון ופול מקארטני | 2:50 |  |  |  |  |  |
| 14. | אחלה עולם  | ג'ורג' דייוויס וייס (נוסח עברי: עלי מוהר ומאור כהן) | בוב ת'יל | 4:37 |  |  |  |  |  |
| 15. | נובמבר  | אביב גפן | אביב גפן | 3:51 |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 1:06:56 |  |  |  |  |  |
קרדיטים

בס - אלון נדל
חליל, פיקולו - אילן סאלם
גיטרה - עמוס עבר הדני
תופים - ישראל נחום
פסנתר - עדי רנרט
כלי הקשה - רוני עברין
חצוצרה - אבישי כהן
ארגון וניהול תזמורת כלי המיתר - אודי הרפז
עיבוד מיתרים - אילן מוכיח
ייעוץ אומנותי - יהודה עדר ואורלי דוקטורי סדובניק
ניהול - מיכל אוחיון ויסברג
מיקס - לירון שפר
תכנות - שלומי קינן
צילומים - מיכל רביבו
יחסי ציבור - רותי מרום
הקלטות ומיקסים: אולפני זזה (ZaZa), מסטרינג: S.D.L.
תזמורת כלי המיתר הוקלטה באולפני D.B.
משה בונם קרויס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באוקטובר 1876
 פטירה:  1 בינואר 1939 (בגיל 62) 
 מדינה:  שווייץ 
 תקופת הפעילות:  ? – 1 בינואר 1939 
 
הרב משה בונם קרויס (קראוס) (י"ז בתשרי ה'תרל"ז, 5 באוקטובר 1876 – י' בטבת ה'תרצ"ט, 1 בינואר 1939). רב העיר באדן בשווייץ. נינו של החת"ם סופר, ומחבר הספר מנחת משה.
חייו

נולד בצעהלים שבמדינת בורגנלנד באוסטריה לאביו הרב יונה, שממנו התייתם בצעירתו, ולאמו שרה, נכדת החת"ם סופר שעלתה לארץ ישראל אחרי התאלמנותה.
למד תורה אצל רבי יהודה גרינוולד, ראב"ד סאטמר שהסמיכו להוראה, והעיד עליו "שעוד מנעוריו היה נעלה ונשגב מאד בכל ענייניו, הן בהתמדתו והן בהשגתו וחריצותו". ולאחר מכן למד בישיבת פרשבורג אצל הרב שמחה בונם סופר, בעל ה"שבט סופר", ואצל אב בית הדין שם הרב דוד ניימן-לאקנבך שהסמיכו להוראה.
בשנת ה'תרס"ה התמנה לרבה של באדן (שווייץ) ולמרות גילו הצעיר כבש את לבבות בני הקהילה המקומית והעמיד בה ישיבה בה הרביץ תורה בדרכו המיוחדת. הגעתו לשווייץ הייתה הגרעין להתפתחות התורנית הישיבתית של מדינה זו.
נפטר בשנת ה'תרצ"ט, בגיל 63.
משפחתו

נשא לאשה את פרומט רחל, בת רבי שמעון פולק אב"ד בעלעניש מחבר ספר שו"ת שם משמעון, מגדולי הפוסקים בהונגריה, ממנה נולדו לו שבעה בנים ושתי בנות. בתו השלישית לאה מאי שהתגוררה בהולנד נספתה בשואה ביחד עם בעלה ובנם היחיד בונם.
מצאצאיו ידועים:
הרב אברהם קראוס מנהל התלמוד תורה באוברנאו שליד לוצרן בשווייץ.
הרב גבריאל קראוס דיין במנצ'סטר שבאנגליה.
הרב משה בונם קראוס ראש ישיבה לצעירים אור אלחנן בירושלים.
הרב משה בונם קראוס ראש כולל הרבנים גייטסהד.
הרב מרדכי יהודה קראוס רב הקהילה החרדית בירוחם.
הרב יעקב קראוס מראשי ישיבת קמניץ בירושלים.
הרב אברהם יהושע קרויס ראש הקהל קנווי איילנד שליד לונדון שבאנגליה
הערות שוליים

↑  העיד הרב משה בלוי מראשי אגודת ישראל שאנשי ירושלים נהגו לסור לביתה בכל ליל שבת כדי להתברך מפיה[דרוש מקור].
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312343705171  ISNI: 0000 0004 0277 2987  LCCN: n2014047733  VIAF: 298801659   WorldCat (עם VIAF): 298801659
יעקב לינד

לינד בשנת 1983
יעקב לינד (גרמנית: Jakov Lind; נולד בשם היינץ יעקב לאנדווירת, 10 בפברואר 1927 בווינה – 16 בפברואר 2007 בלונדון) היה סופר אוסטרי-בריטי ממוצא יהודי של סיפורים קצרים ורומנים.
בצעירותו

לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה ב-1938, יהודים היו מטרה מיידית של המשטר הנאצי החדש עם הגזירות האנטישמיות שנועדו להפוך את חייהם לבלתי סבירים ולאלץ אותם לעזוב את אוסטריה. הגזירות כללו איסור על שימוש בתחבורה ציבורית, על העסקה והפעלת עסקים. יהודים גורשו מבתי ספר ואוניברסיטאות, עסקיהם עברו "אריזציה ", שכללה גניבתם והחרמתם על ידי המשטר הנאצי.
בזמן שישב בבית קפה, אביו של לינד נתפס ונעצר על ידי גסטפו, וזמן קצר לאחר מכן נצטווה המשפחה לפנות את דירתם תוך 24 שעות. במנוסה הצליחה אמו למצוא מקום ללינד ולשתי אחיות ב"קינדרטרנספורט" שנסע להולנד. לאחר שאביו של לינד שוחרר בדרך כלשהי, הוריו נאבקו לעזוב את אוסטריה על דוברה בדנובה לכיוון הים השחור. שם עלו על האונייה "פאטריה" שהוטבעה עם מספר רב של הרוגים בנמל חיפה בנובמבר 1940 על ידי ההגנה במאמץ למנוע מהבריטים להחזיר אותה לאירופה.
כילד בן 11 שנים בהולנד, לינד שהה בתחילה בבית ילדים בהאג עם שתי אחיותיו, אך לאחר מספר חודשים הופרדו האחים ולינד עבר לגור עם משפחת אומנה שקיבלה שכר מארגון יהודי לצורך האחזקה שלו. לאחר הפלישה הגרמנית להולנד ב-10 במאי 1940, המצב נעשה קשה עבור המשפחה, ולינד נאלץ לעזוב. הוא בילה תקופות זמן שונות עם משפחות שונות וכן במרכז נוער בגאודה. לינד עבר לאמסטרדם ושהה עם משפחת גרנאט, תחילה בביתם באמסטרדם דרום, ולאחר מכן הצטרף אליהם כאשר נאלצו לפנות את דירתם ולעבור לגור בגטו היהודי.
במהלך גירוש יהודים מהגטו ב-1943, צייתה המשפחה לפקודות לעזוב את הדירה ולעלות על משאיות בדרך לוסטרבורק, בעוד לינד נשאר במחבוא. במנוסה הצליח לינד להשיג תעודת זהות בדויה הנושאת את שמו של יאן חריט אוברביק. בזהות הזו, לינד עבד בעבודות שונות בהולנד, ולאחר מכן החליט לקחת עבודה על דוברה גרמנית המובילה פחם לגרמניה. לינד הצליח לשרוד בתוך גרמניה הנאצית. על התקופה הזו, כתב לינד מאוחר יותר, "בתור יאן חריט אוברביק, הרגשתי בטוח בפעם הראשונה. זה מטורף, להסתובב בחופשיות כשאדם באמת צריך לשבת במחנה ריכוז. משוגע, אולי, אבל טירוף שעשה אותי מרוצה ומאושר".
קריירת הכתיבה

ב-1945 הפך היינץ יעקב לנדווירט ליעקב לינד, ועלה לחיפה. לאחר רכישת מיומנויות ספרותיות, נישואים והולדת בן, עבר לווינה לשלוש שנים ולבסוף, ב-1954, התיישב בלונדון, שם כתב, בגרמנית, את הסיפורים והרומנים הקצרים שעליהם מבוססת הכרתו כסופר אירופאי מרכזי: "נשמה של עץ", "נוף בבטון" ו"ארגו". לינד החל לכתוב באנגלית, והאוטוביוגרפיה "Counting My Steps" הייתה הספר הראשון שנכתב בשפתו החדשה. במעבר לאנגלית כתב לינד שהוא "משוגע יותר מהכל...לחשוב שאי פעם אוכל להסיר צלילים שהכרתי בעל פה וכליות ולהחליף אותם בצלילים אחרים וטובים יותר". סיפוריו תורגמו לאנגלית, גרמנית, דנית, שוודית, הולנדית, צרפתית, איטלקית, נורווגית, פינית, ספרדית, הונגרית וצ'כית. חיבוריו עובדו למחזות, אופרות וסרטים. כמו כן, יצא לאור אוסף מאמרים על חייו וכתביו, "כתיבה אחרי היטלר: יצירתו של יעקב לינד (2001).
ספריו

נשמה של עץ (1964, ראשון בגרמנית 1962 Eine Seele aus Holz )
נוף בבטון (1966, ראשון בגרמנית 1963 Landschaft in Beton )
ארגו: קומדיה (1967, לראשונה בגרמנית בתור הרומן Eine bessere Welt. In fünfzehn Kapiteln )
סופרים את צעדי (1969)
מספרים: אוטוביוגרפיה נוספת (1972)
המסע לירושלים (1973)
שועלי הכסף מתים ומחזות אחרים (1968)
Travels to the Enu: The Story of a Ship Wreck (1982)
התנור (1983)
הממציא (1987)
מעבר: גילוי שני האיים (1991)
הערות שוליים

1 2 3  Edelman, Gwen. "Biography". Jakov Lind.
↑  Krüger, Michael (2010). Soul of Wood. NYRB. pp. x.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264501905171  BIBSYS: 90159253  BNC: 000462010  BnF: cb12016217c (data)  CiNii: DA0515468X  GND: 118728350  ISNI: 0000 0003 6857 1937  LCCN: n50051521  LNB: 000077297  NKC: jn19990005089  NLA: 35306234  NTA: 070675155  RERO: 02-A003522279  SNAC: w6rs4xzt  SUDOC: 02829811X  Trove: 905355  VIAF: 34468166   WorldCat (עם VIAF): 34468166
אליהו קצנלנבוגן

| --- | --- |

 לידה:  14 באפריל 1905 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  30 בינואר 1990 (בגיל 84) ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 
ד"ר אליהו קצנלנבוגן (ט' בניסן תרס"ה, 14 באפריל 1905 – ד' בשבט תש"ן, 30 בינואר 1990) היה איש חינוך שהקים וניהל מספר מוסדות חינוך, סמנכ"ל משרד החינוך בשנים 1954–1971.
ביוגרפיה

אליהו היה בנם של רחל קצנלנבוגן לבית מונוייס (Munweis, Мунвейс) והרב דוד טבל קצנלנבוגן, שהיה רבה הראשי של פטרבורג בין השנים 1908–1930 ונמנה עם חשובי הרבנים בליטא וברוסיה של אותה תקופה. אליהו היה הבן הצעיר משלושת ילדיו של הרב קצנלבוגן מנישואיו השניים, אח לשאול וברטה.
אליהו (אליושה) גדל לצדו של אביו הרב. הבן הצעיר ליווה את אביו בנסיעותיו לפעילויותיו הרבות, ישב לצדו באסיפות שהיו בבית הרב או בבית הכנסת, שמע את כל ויכוחיו, וכבר בגיל צעיר היה מצוי בעומק ענייני הצבור. אליהו הצעיר רכש את השכלתו היסודית בסיוע מורים פרטיים שהובאו לבית הרב, ולא ביקר אף פעם בבית הספר. כבר בצעירותו נחשב לתלמיד מבריק ומהיר תפיסה.
בשנת 1923 החל את לימודיו באוניברסיטה בפטרבורג בפקולטה למתמטיקה. אך לאחר שנה, בשל היותו בן של רב יהודי, גורש מהאוניברסיטה. ב-1924 נאלץ לעזוב את פטרבורג, ועבר לברלין שם למד בבית המדרש לרבנים ע"ש הילדסהיימר, בניהולו של הרב יעקב יחיאל וינברג. קיבל סמיכה לרבנות ותואר ד"ר לפילוסופיה.
בשנת 1932 נשא לאשה את ד"ר לאה קצנלנבוגן לבית נוסבאום מברלין הם עלו לארץ ישראל בחודש ינואר 1933.
בשנת 1934 החל לנהל את בי"ס "מעלה" בירושלים.
בשנת 1944 מונה לסגן מנהל בית המדרש למורים מזרחי- כיום המכללה האקדמית הדתית למורים ע"ש רא"מ ליפשיץ במקביל לתפקיד זה ייסד וניהל את בי"ס לדוגמה - כיום בי"ס הממ"ד ע"ש הרב עוזיאל וניהל את התיכון הדתי לנערים - כיום התיכון הדתי ע"ש הימלפרב.
בשנת 1947, לאחר שנפטר רא"מ ליפשיץ ועל פי צוואתו, התמנה ד"ר קצנלנבוגן לנהל את סמינר מזרחי והמוסדות המסונפים אליו.
ביוזמתו ובהובלתו, נוסד בשנת תש”ד בית ספר יסודי ליד הסמינר. בית הספר הוכר כמוסד הראוי לשמש דוגמה.
בחודש יולי אותה שנה יצא ד"ר קצנלנבוגן במשלחת המורים למחנות העקורים בגרמניה. ד"ר קצנלנבוגן היה המפקח הראשי של מוסדות החינוך שהוקמו במחנות וחבר בדירקטוריון לחינוך ותרבות בגולה שהוקם למטרה זו ומוקם במינכן.
בשנים 1945–1954 היה חבר המזכירות המצומצמת של הסתדרות המורים.
לאחר שכיהן תקופה כמפקח מחוז ירושלים במשרד החינוך, מונה בשנת 1954 לסמנכ"ל משרד החינוך. בין יתר משימותיו בתפקיד זה, היה חבר במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך ונמנה עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית.
לאליהו ולאה קצנלנבוגן נולדו עם השנים חמש בנות. בשנת 1962 נפטרה בפתאומיות בתו הרביעית - תרצה פרומר לבית קצנלנבוגן והיא בת 22 בלבד.
תחת ההגבלות הקשות של מסך הברזל, הצליח אליהו לבקר בחשאי את משפחתו בלנינגראד (פטרבורג) בשנת 1966. רק אז נודע לו, שעוד בשנת 1938, במסגרת הטיהורים הגדולים שביצע סטלין, הוצא להורג אחיו הגדול, שאול, בטענה בדויה שהיה חבר בארגון צעירים אנטי מהפכני בשם "תפארת בחורים".
בשנת 1971 פרש לגמלאות. לאחר פרישתו שימש בתפקיד מפקח ארצי על החינוך העל יסודי בחמ"ד עד 1976. בשנים אלו המשיך לכהן כחבר במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך.
בשנת 1979 קיבל את התואר יקיר ירושלים כהוקרה על פועלו בשטח החינוך.
כמו כן קיבל את תואר יקיר החינוך הדתי.
הזוג אליהו ולאה קצנלנבוגן ניהלו אורח חיים צנוע. על אף מעמדו ותפקידיו של אליהו, מעולם לא החזיקו הזוג ברישיון נהיגה או ברכב.
ד"ר קצנלנבוגן נפטר בד' בשבט תש"ן ונטמן בהר המנוחות.
לקריאה נוספת

מים מדליו - שנתון המכללה הדתית למורים - תשנ"א
עדה שיין - משלחת המורים מארץ-ישראל במחנות העקורים - 1947–1949 ־ http://tst-massuah.scepia-sites.co.il/upload/Downloads/PdtFile_116.pdf
הרב יחיאל יעקב וינברג - לפרקים - עמוד תל"ב - זאת הפעם ברכה לחתונת אליהו ולאה קצנלנבוגן.
מיכאל בייזר – יהודי לנינגרד 1917–1939.
תולדות החינוך העברי בארץ ישראל - פרק עשירי, באתר פרויקט בן-יהודה
הערות שוליים

↑  צבי שרפשטיין, תולדות החינוך העברי בארץ ישראל: מראשית הישוב החדש עד תקומת המדינה / - פרויקט בן־יהודה, באתר benyehuda.org, פרק 10
↑  קהילת בית-ספר דוגמא עוזיאל, באתר www.facebook.com
↑  יקירי ירושלים - 1967 עד 2003, באתר www.jerusalem.muni.il
הדירקטוריון לחינוך ותרבות לשארית הפליטה בגרמניה. ד"ר קצנלנבוגן רביעי מימין.
יצחק עירן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בפברואר 1924 ל' בשבט ה'תרפ"ד
 פטירה:  18 ביולי 2010 (בגיל 86) ז' באב ה'תש"ע
 תאריך עלייה:  1957
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   הצבא האדום   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1957–1987 (כ־30 שנה)
 דרגה:    ניצב
 תפקידים בשירות
 מפקד מרחב השרון  ראש אגף תמיכה לוגיסטית  מפקד מחוז צפון  ראש בית הדין למשמעת
 
יצחק עֵירָן (5 בפברואר 1924 – 18 ביולי 2010) היה ניצב במשטרת ישראל.
קורות חיים

עירן נולד בפולין. במלחמת העולם השנייה נספו הוריו בגטו ורשה, והוא ברח לשטח רוסיה. בשנת 1942 הצטרף לבית הספר לחיל רגלים של קויבישב ולאחר הכשרה נשלח להילחם בחזית קלינין, שם נפצע. בהמשך שירותו ולאחר סיום המלחמה פיקד על המטה המאוחד של שישה צוותים במשמר הגבול. על שירותו זכה לאותות ועיטורים מטעם צבא פולין ומטעם שלטונות רוסיה.
בשנת 1957 עלה לישראל והצטרף בדרגת סגן למשטרת ישראל כמפקד שער הגבול בבר גיורא. במרץ 1975 החל לפקד על מרחב השרון בתקופה של פיגועים ביטחוניים ועליה רבה בפשיעה. באוקטובר 1978 סיים את תפקידו והיה לסגן אגף המנהלה במטה הארצי. בתחילת 1981 מונה לראש אגף המנהלה במטה הארצי, תפקיד בו היה אמור לכהן עד פרישתו. אולם בעקבות בעיות בפיקוד על מחוז הצפון ביקש ממנו המפכ"ל אריה איבצן לפקד על המחוז הצפוני. בעיתונות פורסם שעירן מונה לתפקיד למרות גילו הגבוה, מצב בריאותו והעדר ניסיון מספק, בגלל שהמפכ"ל ראה בו אדם נוח, ישר וממושמע באמצעותו יוכל לפקח אישית על עבודת המשטרה במחוז. עירן כיהן בתפקיד עד יוני 1984, ולאחר מכן עמד בראש בית הדין למשמעת עד פרישתו לגמלאות בשנת 1986.
הערות שוליים

↑  אתר "Billiongraves"
↑  ניצב משנה, דבר, 28 במרץ 1975
↑  הפשיעה בשרון עלתה ב-57 אחוזים ב-4 שנים, מעריב, 30 באוקטובר 1978
↑  ראובן שפירא, המינויים החדשים במשטרת הצפון עדות לכוונה לעשות סדר במחוז, דבר, 24 בדצמבר 1981
↑  מפקדי המחוז לדורותיהם, באתר מחוז צפון של משטרת ישראל.
↑  שוטרים הורשעו, מעריב, 19 ביולי 1984
↑  בוקי נאה, שוטרי ישראל חדלו להכות אזרחים, מעריב, 3 באוקטובר 1986
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ג'ייקוב ג'קסון

ג'ייקוב ביסון ג'קסון (באנגלית: Jacob Beeson Jackson;‏ 6 באפריל 1829 –  11 בדצמבר 1893) היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל וירג'יניה המערבית השישי בשנים 1881–1885.
ראשית חייו

ג'ייקוב ג'קסון נולד בפרקרסבורג שבווירג'יניה, כיום בתחומי וירג'יניה המערבית, כבנם של ג'ון ג'יי ג'קסון האב ואמה ג. (לבית ביסון) ג'קסון. הוא היה בן לאחת המשפחות המכובדות ביותר באזור. סבו היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והשופט הפדרלי ג'ון ג'ורג' ג'קסון. בעת לידתו קנה אביו לעצמו שם כאחד מעורכי הדין הבולטים בווירג'יניה וכשופט מכובד. ג'קסון היה דודן מדרגה שנייה של תומאס ג'ונתן ג'קסון.
שלא כמו אחיו הגדולים, ג'ון ג'יי ג'קסון הבן, וג'יימס מונרו ג'קסון, הוא לא למד בקולג'. לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר של הכומר פסטוס האנק בפרקרסבורג, הוא לימד בבית ספר לפני שהחליט להיות עורך דין. הוא למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכת אביו, וב-1852 התקבל ללשכת עורכי הדין. ב-1855 נשא ג'קסון לאישה את מריה וילארד. את הקריירה המשפטית שלו הוא החל בסנט מריס, מושב מחוז פלזנטס. במשך תשע שנים הוא שימש כפרקליט המחוז. במסגרת עבודתו הוא הגיע מעת לעת לוילינג (אנ'), שם במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הוא נעצר על הערות שהעיר בעד הקונפדרציה. ב-1864 הוא שב לפרקרסבורג, שם הוא נודע בשל יכולת הדיבור הרהוטה שלו, והיה לפעיל במפלגה הדמוקרטית. באותה תקופה הוא זכה לכינוי "ג'ייק" (Jake).
קריירה פוליטית

ב-1870 היה ג'קסון לתובע של מחוז ווד. חמש שנים לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית וכיהן בו תקופת כהונה אחת בשנים 1875–1876. ב-1879 הוא נבחר כראש עיריית פרקרסבורג.
מושל וירג'יניה המערבית

בנובמבר 1880 נבחר ג'קסון כמושל וירג'יניה המערבית. בתקופת מלחמת האזרחים השתייך ג'קסון לסיעה במפלגה הדמוקרטית שאנשיה בתחומי האיחוד התנגדו למלחמה, שאפו לשלום עם הקונפדרציה וכונו Copperheads. בחירתו כמושל סימנה את עלייתם של הדמוקרטים אנשי הקונפדרציה לשעבר ככוח שולט בווירג'יניה המערבית. בבחירות הוא הביס את הרפובליקני ג'ורג' ק. סטרגיס ממחוז מונוגליה, אדם בעל השקפות מנוגדות שבעשור הקודם התנגד להשבת זכויותיהם של אנשי הקונפדרציה לשעבר.
לדבריו עבד ג'קסון עבור "הרוב האינטליגנטי". ב-1882 הוא כינס את בית המחוקקים למושב מיוחד כדי לנסח מחדש את חוקי המדינה, אך הוא זכור במיוחד בזכות ניסיונותיו להעביר רפורמה במיסוי. הוא הורה על עריכת הערכה מקיפה של הרכוש האישי לצורכי מיסוי. במהלך השפל הארוך בשנים 1873–1878, פטר בית המחוקקים אנשי עסקים מסוימים מתשלום מיסים, אך בעקבות השפל פסק בית המשפט העליון של וירג'יניה המערבית שכל סוגי הרכוש, למעט אלו שהוגדרו במפורש בחוקת המדינה, חייבים להיות מוערכים לצורכי מס. צו הערכת הרכוש של ג'קסון סימל צעד חשוב קדימה, אם כי נחל הצלחה מוגבלת בשל גרירת הרגליים של המעריכים המקומיים ובשל ההתנגדות של חברות הרכבות ושל משלמי מיסים אחרים. בעת כהונתו, שימש בנו היחיד, ויליאם וירט ג'קסון, כמזכירו האישי.
שנותיו האחרונות

ב-1885 סיים ג'קסון את כהונתו כמושל ושב לעסוק בעריכת דין בפרקרסבורג. הוא היה נשיא בנק האזרחים הלאומי עד מותו.
ג'ייקוב ג'קסון נפטר בביתו שבפרקרסבורג ב-11 בדצמבר 1893. הוא נטמן בבית הקברות ריברוויו שבעיר. מזרקת הזיכרון ג'קסון שבפרקרסבורג קרויה על שם משפחתו, וב-1984 הוכנסה אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, p. 1695
הערות שוליים

↑  Nimfa H. Simpson (January 1984). "National Register of Historic Places Inventory Nomination Form: Jackson Memorial Fountain". State of West Virginia, West Virginia Division of Culture and History, Historic Preservation.
קבוקי

קבוקי (ביפנית: 歌舞伎) הוא סוגה תיאטרלית מסורתית ביפן. המחזה כולל לרוב ריקוד ודרמה, והוא מתאפיין בססגוניותו ובאיפור המתוחכם שעוטים השחקנים.
משמעות סימניות הקאנג'י המרכיבות את המילה "קבוקי" הן "לשיר" (歌), "לרקוד" (舞) ו"מיומנות" (伎). עם זאת, סימניות אלה נבחרו בשל צלילן ולא בשל משמעותן. ככל הנראה שמקור המילה קבוקי היא בפועל "קבוקו" שמשמעותו "להיות יוצא דופן" ולכן ניתן לפרש זאת כמשמעות של המילה קבוקי.
בשנת 2008 הכיר ארגון אונסק"ו בתיאטרון הקבוקי כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
היסטוריה > 1629-1603: קבוקי נשי

ראשיתו של תיאטרון הקבוקי באיזומו נו אוקוני, נערת מקדש שינטו, שהחלה לערוך הופעות ריקוד-דרמה בסגנון חדש, על גדות הנהרות בקיוטו ב-1603. הסגנון החדש צבר פופולריות והחלו לקום קבוצות נשים שהציגו מחזות קבוקי, אם כי שונה מהקבוקי המודרני. הקבוקי המקורי התאפיין בגסות וברמיזות מיניות, ותרמה לכך העובדה שמרבית הנשים שהופיעו עבדו גם כזונות.
הקבוקי הפך למרכיב נפוץ בעולם הצף, או יושיווארה, רובע החלונות האדומים של אדו (טוקיו). קהל מגוון ממעמדות שונים היה נאסף לצפות בהופעות, שנחשבו אירוע חברתי בעל יוקרה, בו נחשפו למוזיקה חדשה ואף לאופנות חדשות. צ'שיצו, או בתי תה, שנמצאו בסמוך לאולמות הקבוקי הציעו לאורחים מזון ושתייה ושירותים נוספים, ובאזור היו גם חנויות לממכר מזכרות קבוקי. למעשה הפך תיאטרון הקבוקי לאלמנט של התרבות הפופולרית של תקופת אדו.
באותה עת שלטה ביפן שוגונות טוקוגאווה, והממשל לא ראה בעין יפה את עליית הסגנון הבוטה החדש, במיוחד בשל העובדה שבגינו נאספים בני מעמדות שונים תחת קורת גג אחת. לפיכך אסר הממשל על הופעות קבוקי של נשים, שנקרא אונה-קבוקי, ב-1629, בגין היותו ארוטי מדי. את האונה-קבוקי החליף הוַוקַשוּ-קבוקי, בו הופיעו נערים צעירים, לרוב בני פחות מ-15 שנים, אך מכיוון שגם הנערים עבדו בזנות ועמדו במרכז מספר שערוריות, אסרה עליהם השוגונות להופיע ב-1652. החל מנקודה זו מילאו גברים את תפקידי הבמה בקבוקי באופן בלעדי, גם תפקידי נשים וגם תפקידי נערים, והסגנון נקרא יָרוֹ-קבוקי, או קבוקי גברים.