stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סבן אילבן

| --- | --- |


 נתונים כלליים
 תקופת הפעילות:  1927–הווה (כ־97 שנים) 
 מיקום המטה:  אירווין 
 משרד ראשי:  דאלאס, טקסס, ארצות הברית
 ענפי תעשייה:  קמעונאות 
 הכנסות:  84.882 מיליארד דולר (2009)
  
 www.7-eleven.com
 
סבן אילבן (באנגלית: 7-Eleven) היא רשת חנויות נוחות בינלאומית שבסיסה בארצות הברית. ראשיתה של החברה בשנת 1927, אז נולד רעיון חנות הנוחות. נכון לדצמבר 2022 היא רשת המזון השלישית הגדולה בעולם אחרי וולמארט וקוסטקו.
בשנת 2007 היה מספר סניפיה של החברה גדול מזה של חברת המזון המהיר מקדונלד'ס. מאז הפכה לרשת השיווק הגדולה בעולם, עם יותר מ-50,250 חנויות ברחבי העולם. הרשת פועלת במדינות רבות, בהן ארצות הברית, אוסטרליה, יפן, קנדה, הפיליפינים, הונג קונג, סין, טייואן, מלזיה, תאילנד, דנמרק ושוודיה.
בשנים הראשונות היו חנויות החברה פתוחות מהשעה שבע בבוקר ועד לשעה אחת עשרה בלילה, ומכאן שם החברה שאומץ ב-1946, במקום השם "טוט'ם" (Tote'm). משנות ה-60 של המאה ה-20 ואילך התרחבו שעות הפתיחה, והיום רוב החנויות פתוחות 24 שעות ביממה ובכל ימות השבוע.
סבן אילבן בישראל

באוקטובר 2021 חתמה חברת אלקטרה מוצרי צריכה על הסכם זכיינות מלא עם סבן אילבן. הסניף הראשון נפתח בדיזנגוף סנטר ב-11 בינואר 2023. בתחילת פעילות הרשת בישראל, אלקטרה מוצרי צריכה הודיעה שיש לה כוונה להתרחב ולפתוח 30 סניפים. החברה פתחה רק שמונה סניפים ודיווחה על הפסדים של 68 מיליון שקלים בשנת 2023. במאי 2024 נמכרה הרשת תמורת 3.3 מיליון שקל לחברת 7 אקספרס.
גלריה

חנות סבן אילבן באוקלהומה סיטי
חנות סבן אילבן בסין
הערות שוליים

1 2  ההיסטוריה של החברה, באתר החברה
↑  צביה בלום, "אין עוד דבר כזה בארץ": סבן אילבן מגיעה לישראל, באתר ישראל היום, 6 בינואר 2023
↑  התוכנית לסבן אילבן: 400 סניפים, זכיינות לקיוסקים ובלי קניונים, באתר כלכליסט, 3 במאי 2021
↑  איריס ליפשיץ-קליגר, סבן אילבן פתחה חנות ראשונה בישראל: אלו המחירים, באתר ynet, 11 בינואר 2023
↑  חזי שטרנליכט, ‏אלקטרה צריכה פועלת ל"סגירה משמעותית" של רשת סבן אילבן, באתר גלובס, 26 במרץ 2024
↑  נווית זומר, אחרי פחות משנה וחצי: תופסק פעילות 7 אילבן בישראל, באתר ynet, 29 במאי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 97022611 
ערך זה הוא קצרמרבנושא כלכלה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניארלרינץ

ניארלרינץ (בהונגרית: Nyárlőrinc) הוא כפר יחסית חדש בנפת קצ'קמט שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בניארלרינץ אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה, כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,392 תושבים ובשנת 2021 חיים רק 2,284 תושבים.
האזור מיושב מאות שנים, היישוב עצמו הוקם בשנת 1950 והוכרז ככפר עצמאי לאחר שנפרד מהעיר קצ'קמט (Kecskemét).
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
| יישובים במחוז באץ'-קישקון |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז |  קצ'קמט •  באיה |  |
| ערים |  באצ'אלמאש •  דונווצ'ה •  • האיוש Hajós •  איז'אק •  יאנושהלמה •  קלוצ'ה •  קצל •  קרקאג'האזה •  קישקרש •  קישקונפלדיהאזה •  קישקונהלש •  קישקונמאישה •  קונסנטמיקלוש •  לאיושמיז'ה •  מייקוט •  שולט •  שולטוואדקרט •  סבדסאלאש •  טיסקצ'קה •  טומפה Tompa |  |
| כפרים | מדראש • דושנוק • אגשג'האזה • בלוסג • פלשלאיוש • פילפהאזה • פילפיאקב • הלווציה • יאקבסאלאש • קונברץ' • קונסאלאש • ניארלרינץ • לדאנבנה • וארושפלד • אורגוואן • באצ'בוקוד • באצ'סלש • צ'יקריה • קטימאר • קונבאיה • מאטטלקה • טטהאזה • באצ'סנטגיירג' • באטמונושטור • צ'אטאליה • צ'אבוי • דאבוד • דונפלווה • ארשקצ'נאד • ארשקהלמה • פלשסנטאיוואן • גרה • הרצגסאנטו • נג'ברצ'קה • נמשנאדאודבר • שיקשד • סרמלה • ושקוט • אפושטג • דונאג'האזה • קונדץ' • קונפסר • סלקסנטמארטון • צ'ויושפאלוש • טאש • יאסנטלאסלו • קמפץ • מוריצגאט • באצ'בורשוד • באטיה • דראגסל • דונפטאי • דונסנטבנדק |  |
| יישובים בנפת קצ'קמט |
| --- | --- | --- |
| יישובים | קצ'קמט • אגשאג'האזה • בלוסג • פלשלאיוש • פילפהאזה • פילפיאקב • הלווציה • יאקבסאלאש • קרקאג'האזה • קונברץ' • קונסאלאש • לדאנבנה • לאיושמיז'ה • ניארלרינץ • אורגוואן • וארושפלד |  |
סוק"ק

סוק"ק שפורסם בשעשועון של הוצאת ענבר
דוגמה של סוק"ק פתור
סוק"ק הוא תשבץ מספרים, המהווה שילוב של סודוקו עם אלמנטים של קאקורו.
לוח הסוק"ק זהה ללוח רגיל של סודוקו ושיבוץ הספרות בו נעשה לפי הכללים לפתרון סודוקו. בנוסף יש בו חלוקה פנימית של מקבצי משבצות (2, 3, 4 או יותר משבצות). בפינה השמאלית העליונה של כל מקבץ מתוחם מצוין מספר המהווה סכום של הספרות שצריך לשבץ במשבצות המתחם. בדומה למקובל בתשבצי קאקורו, אין לציין ספרה כלשהי יותר מפעם אחת בכל אחד מהמתחמים המסוכמים.
המתחמים המסוכמים עוזרים לפותר, ולכן, כדי לשמור על הקושי המאתגר, מספר הספרות הניתנות מראש בסוג זה של סודוקו, קטן בהרבה מהמקובל בחידות סודוקו אחרות.
אדוקו

אדוקו (Addoku) הוא גרסה של סוק"ק, שבה הפותר אינו מקבל על הלוח אף ספרה. היעדר הספרות מקשה על התחלת הפתרון, אך בנייה מתאימה של המתחמים המסוכמים, בשילוב חוקי הסודוקו, מאפשרים בכל זאת את פתירת התשבץ.
ראו גם

סוק"ק אלכסונים
סועאד זכי

| --- | --- |

 לידה:  1915 קהיר, סולטנות מצרים 
 פטירה:  2004 (בגיל 89 בערך) טירת כרמל, ישראל 
 מדינה:  מצרים, ישראל
 עיסוק:  זמרת
 
סועאד זכי (או סועד זאכי, בערבית: سعاد زكي; 1915–2004) הייתה זמרת ושחקנית יהודייה-מצרייה שהתפרסמה בעיקר בשנות השלושים והארבעים של המאה העשרים.
קורות חייה

משפחתה השתייכה למעמד הבינוני, אביה יצחק היה דיין ושם אמה היה בלה. זכי למדה נגינה אצל שניים מהמוזיקאים המפורסמים ביותר באותה תקופה: דאוד חוסני וזכריא אחמד (אנ'). זכי ביצעה כמה משיריו של ריאד אל סונבאטי, אחד המוזיקאים המצריים הבולטים ביותר בתקופה זו. תחנת הרדיו הממלכתית של קהיר, שהוקמה בשנת 1934, הרבתה להשמיע את שיריה. זכי שיתפה פעולה עם נגן הקאנון המפורסם מוחמד אל-עקאד, והשניים הופיעו יחד במקומות רבים, ביניהם חיפה (בהזמנת ראש עיריית חיפה חסן שוכרי). בתחילת שנות הארבעים הם התחתנו ובשנת 1944 נולד להם בן, משה (מוסטפא). בשנת 1950 עזב מוחמד אל-עקאד את מצריים ועבר לארצות הברית. זמן קצר לאחר מכן הם התגרשו. באותה שנה, עלתה סועאד זכי למדינת ישראל יחד עם בנה. בישראל עבדה זכי בקול ישראל בערבית כזמרת, אך מכיוון שהייתה זקוקה להכנסה נוספת החלה לעבוד כמנהלת מזנון וכמנקה בבנק החקלאות לישראל. בשנת 1983, לאחר מות אשתו השנייה של מוחמד אל-עקאד קתרין, נסעה סועאד לביקור בניו יורק. השניים נפגשו והחליטו לחדש את נישואיהם. בשנת 1989 הזוג החליט לעלות למדינת ישראל, והם עברו לגור בחיפה. בשנת 1993 נפטר מוחמד אל-עקאד ונקבר בבית הקברות המוסלמי בעיר. סועאד זכי נפטרה בשנת 2004 ונקברה בטירת כרמל.
משפחתה

בנה משה הוא פרופסור והיה קצין בכיר בחיל האוויר.
נכדה אורי זכי, הוא פעיל זכויות אדם, לשעבר מנכ"ל בצלם בארצות הברית ונציג Human Rights Watch, וכעת נשיא ועידת מרצ ובן זוגה של השרה תמר זנדברג.
נכדתה איריס זכי היא יוצרת סרטים דוקומנטריים ופרסמה סרט על סבתה ומשפחתה בשם "מצרים, שיר אהבה" בשנת 2022.
קריירה אמנותית

בנוסף להצלחתה כזמרת, זכי השתתפה בסרטים מצריים, הן כזמרת והן כשחקנית.
1942 – בחבח בבגדאד (بحبح في بغداد), במאי: חוסין פאוזי.
1942 – על בימת החיים (على مسرح الحياة), במאי: אחמד בדרח'אן.
1944 – סלאמה (سلامة), במאי: תוגו מזרחי.
הערות שוליים

1 2   איל שגיא ביזאוי, זמרת מפורסמת במצרים, מנקה בתל אביב: חייה הכפולים של סועאד זכי, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2015
↑  דברים של אורי זכי באתר מרצ
ניאסוויז' (מחוז משנה)

מחוז משנה ניאסוויז' (בבלארוסית: Нясві́жскі раё́н) הוא אחד מ-22 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז מינסק שבמרכז בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר ניאסוויז'.
דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) (אנ'), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ניאסוויז' 41,618 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 88.85% בלארוסים, 5.28% רוסים, 4.0% פולנים, 1.09% אוקראינים ו-0.78% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (82.63%) ורוסית (15.35%).
סטיב מקמנמן

סטיבן "סטיב" מקמנמן (באנגלית: Steven "Steve" McManaman; נולד ב-11 בפברואר 1972 בליברפול שבאנגליה) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר. מקמנמן זכה פעמיים בליגת האלופות עם ריאל מדריד ב-2000 וב-2002.
נבחרת אנגליה

מקמנמן היה האנגלי הראשון ששיחק בנבחרת עד גיל 21 עוד לפני שערך את הבכורה בקבוצת הבוגרים. בפברואר 1993 הוא מונה לקפטן הנבחרת הצעירה, ובנובמבר 1994 ערך את הבכורה בנבחרת הבוגרת. את שער הבכורה בנבחרת כבש רק חמש שנים מאוחר יותר, ב-4 בספטמבר 1999, בניצחון 6–0 על נבחרת לוקסמבורג באצטדיון ומבלי.
בטורניר יורו 1996 (אותו אירחה אנגליה) שיחק מקמנמן היטב ונבחר לנבחרת מצטייני הטורניר, יחד עם עמיתיו לנבחרת דייוויד סימן ואלן שירר. אנגליה אמנם הודחה בשלב חצי הגמר, אך מקמנמן זכה לשבחים מאנשי כדורגל רבים, ביניהם גם פלה.
למרות ההצלחה ביורו, מקמנמן זכה להופעה אחת בלבד במונדיאל 1998, אז אימן את נבחרת אנגליה גלן הודל. גם ביורו 2000 שיחק מקמנמן רק במשחק אחד (מול נבחרת פורטוגל), בו גם כבש. לסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2002 לא זומן על ידי המאמן סוון-יוראן אריקסון, למרות בקשות מצד חבריו לריאל מדריד זינדין זידאן ופרננדו היירו.
רבים מאמינים כי חוסר ההצלחה של מקמנמן בנבחרת נבעה מהעובדה כי רוב המאמנים ניסו להציב אותו באגף השמאלי, שהיה בעייתי בנבחרת אנגליה. הקישור הימני אויש, ברוב שנותיו של מקמנמן בנבחרת, על ידי דייוויד בקהאם.
לאחר הפרישה

לאחר שפרש מכדורגל היה מקמנמן פרשן כדורגל בערוצי טלוויזיה שונים. הוא הנחה תוכנית ספורט העוסקת בפרמייר ליג, בהשתתפות ניל וורנוק, עמנואל פטי ולס פרדיננד.
מקמנמן התחתן עם ויקטוריה אדוארדס, עורכת דין במקצועה, ביוני 2002. לזוג בת אחת.
תארים

זכייה במגן הקהילה 1990
זכייה בגביע האנגלי 1992
זכייה בגביע הליגה האנגלית 1995
זכייה בליגת האלופות 1999/00, 2001/02
זכייה באליפות הליגה הספרדית 2000/01, 2002/03
זכייה בסופרקאפ האירופי 2002
זכייה בסופרקאפ הספרדי 2001, 2003
זכייה בגביע הביניבשתי 2002
סבטיסלב פשיץ'

סבטיסלב "קארי" פשיץ' (בסרבית: Светислав "Кари" Пешић; נולד ב-28 באוגוסט 1949) הוא מאמן כדורסל סרבי וכדורסלן עבר, המשמש כמאמן הראשי של נבחרת סרביה. פשיץ' הוא אחד ממאמני הכדורסל האירופיים המצליחים ביותר.
קריירת משחק

במהלך קריירת המשחק שלו בעמדת הקלע, פשיץ' שיחק בפירוט (1964–1967), פרטיזן בלגרד (1967–1971) ובוסנה סרייבו (1971–1979). במדי בוסנה הוא זכה בגביע היוגוסלבי ובאליפות הליגה היוגוסלבית ב-1978 ובגביע אירופה לאלופות בכדורסל ב-1979.
פשיץ' התמודד בדראפט ה-NBA ב-1971, אך לא נבחר.
קריירת אימון > מועדונים

ברמת המועדונים, פשיץ' זכה בטרבל (הכתר המשולש, זכייה באליפות, גביע ואליפות אירופה) ב-2003, בזמן שהיה מאמן ברצלונה. ב-16 בנובמבר 2010, הוא מונה למאמן ולנסיה לשארית עונת 2010/11. בנובמבר 2012 מונה פשיץ' למאמן הקבוצה הגרמנית באיירן מינכן. ב-28 בפברואר 2015, הוא האריך את חוזהו במועדון עד 2017. ב-24 ביולי 2016, הוא עזב את באיירן לבקשתו, מסיבות בריאותיות.
ב-9 בפברואר 2018 חזר לברצלונה כמאמן, עד תום העונה.
ב-2020 נבחר פשיץ' להיכל התהילה של פיב"א כמאמן.
קריירת אימון > נבחרת לאומית

פשיץ' הוביל את הנבחרת הצעירה של יוגוסלביה (עד גיל 19), בה שיחקו הכוכבים הבינלאומיים העתידיים ולאדה דיבאץ, אלכסנדר ג'ורג'ביץ', טוני קוקוץ' ודינו ראדג'ה, למדליית זהב באליפות העולם 1987, על ידי ניצחון על נבחרת ארצות הברית פעמיים במהלך הטורניר.
כמאמן נבחרת גרמניה הבוגרת, הוא זכה במדליית הזהב באליפות אירופה 1993 (שהתארחה בגרמניה).
עם נבחרת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה בכדורסל, פשיץ' זכה במדליות זהב באליפות העולם 2002, שנערכה באינדיאנפוליס, וביורובאסקט 2001 שנערכה בטורקיה. הוא התפטר מאימון הנבחרת ב-1 בדצמבר 2002.
ב-28 בספטמבר 2021, פדרציית הכדורסל של סרביה החתימה את פשיץ' כמאמן נבחרת סרביה.
חיים אישיים

יחד עם אזרחותו הסרבית, לפשיץ' יש גם אזרחות גרמנית. בנו, מרקו (נולד ב-1976), גם כדורסלן מקצועני לשעבר, והיה חבר בנבחרת גרמניה הבוגרת. כדורסלן העבר הגרמני יאן יאגלה הוא חתנו, עקב נישואיו עם בתו של פשיץ', איוונה.
הערות שוליים

↑  "Svetislav Pešić u Kući slavnih". mozzartsport.com. נבדק ב-30 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Power Electronics makes Pesic new boss!
↑  "Svetislav Pesic tabbed as new coach for Bayern Munich". court-side.com. נבדק ב-1 במרץ 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Pešić vodi Bajern do 2017". b92.net (בסרבית). 28 בפברואר 2015. נבדק ב-1 במרץ 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Svetislav Pesic leaves Bayern Munich". sportando.com. נבדק ב-24 ביולי 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Svetislav Pesic will coach Barça Lassa until the end of the season | FC Barcelona". FC Barcelona (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2018-02-09.
↑  פיב"א, FIBA Hall of Famers - Svetislav PESIC - fiba.basketball, fiba.basketball (באנגלית)
↑  Woolf, Alexander (2002). "Sarajevo Airport: Prisoners of War". Big Game, Small World: A Basketball Adventure. New York: Warner Books. pp. 90–107. ISBN 0-446-52601-0.
↑  "Svetislav Pešić napustio kormilo reprezentacije" (בסרבית). Vlada Republike Srbije. 2002-12-01. נבדק ב-2021-11-14.
↑  "ZVANIČNO: Svetislav Pešić posle 20 godina na klupi reprezentacije". mozzartsport.com. נבדק ב-28 בספטמבר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1277703051  VIAF: 4965167391545583590005   WorldCat (עם VIAF): 4965167391545583590005
סטפנו די ג'ובאני

| --- | --- |

 לידה:  1392 סיינה, Republic of Siena 
 פטירה:  1 באפריל 1450 (בגיל 58 בערך) סיינה, Republic of Siena 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת סיינה 
 יצירות ידועות:  Mystic Marriage of St. Francis, Madonna and Child with Angels, St. Peter, St. John The Baptist, St. Paul and St. Francis: The Story of the founding of the Basilica of Santa Maria Maggiore in Rome, Virgin with Child and Four Saints 
 צאצאים:  Giovanni Di Stefano 
 מספר צאצאים:  3 
 
מחיי פרנציסקוס הקדוש, תמונה מתוך המזבח
סטפנו די ג'ובאני (באיטלקית: Stefano di Giovanni;‏ 1392 – 1450/1) היה צייר איטלקי. נודע גם בכינויו סַסֶטָה.
ססטה נודע בציוריו הקשורים לעולם הנצרות וניכר כי הושפע מהסגנונות של האמנים בני-דורו. יצירותיו היו גדושות בחידושים מעניינים ושמו קשור במורשת המאה ה-14 ובסגנון הגותי שהיה מקובל אז, למרות האופי השמרני של האסכולה אליה השתייך, אסכולת סיינה.
בין יצירותיו

"מזבח המדונה של השלג", 1430/2. יצירתו המוקדמת ביותר שהשתמרה. שמורה בפירנצה, איטליה.
"תמונות המזבח בכנסיית פרנציסקוס הקדוש", 1437-1444. התמונות שמורות כיום בגלריה הלאומית של לונדון ובמוזיאון קונדה שבשאנטיי.
סטיב תול

| --- | --- |

 לידה:  23 באפריל 1967 (בן 57) לוקסמבורג אש-סור-אלזט, לוקסמבורג
 מדינה:  לוקסמבורג 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית המלכותית  אקול מיליטר 
 השתייכות:   צבא לוקסמבורג
 תקופת הפעילות:  מ-1987
 דרגה:   גנרל
 תפקידים בשירות
 ראש ההגנה
 
סטיב תול (בלוקסמבורגית: Steve Thull;‏ נולד ב-23 באפריל 1967) הוא גנרל לוקסמבורגי המשמש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא לוקסמבורג.
ביוגרפיה

תול נולד באש-סור-אלזט ב-23 באפריל 1967. הוא התגייס לצבא לוקסמבורג ב-1987 ונרשם לקורס קצינים באקול רויאל מיליטר בבריסל. ב-1991 חזר ללוקסמבורג והוסמך כקצין. בין 2006–2007 נסע ללמוד באקול מיליטר בפריז. הוא השתתף במשימות נאט"ו בבוסניה והרצגובינה, צ'אד והרפובליקה המרכז אפריקאית. בין 2015–2020 הוא ייצג את לוקסמבורג במסגרות שונות של נאט"ו והאיחוד האירופי.
ב-29 בספטמבר 2020 הוא מונה לראש ההגנה - מקביל לרמטכ"ל במקומו של אלן דושן.
סבטינו מוסקטי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 בנובמבר 1922 רומא, ממלכת איטליה 
 פטירה:  8 בספטמבר 1997 (בגיל 74) רומא, איטליה 
 ענף מדעי:  פיניקיה, אימפריית קרתגו 
 מוסדות:  אוניברסיטת טור ורגטה של רומא  אוניברסיטת פירנצה  ספיינצה – אוניברסיטת רומא  Naples Eastern University 
 פרסים והוקרה:  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 
סבטינו מוֹסְקַטִי (באיטלקית: Sabatino Moscati;‏ 24 בנובמבר 1922, רומא – 8 בספטמבר 1997, רומא) היה פרופסור לבלשנות שמית, המוכר במיוחד בשל מחקריו על הפיניקים שקידמו רבות את חקר הפיניקים.
חייו

מוסקטי נולד ב־1922 ברומא. מוצאו היהודי הגביל את גישתו לאוניברסיטה תחת השלטון הפשיסטי, ולכן למד עברית וערבית במכון האפיפיורי למקרא, וכן תרבות אשורית־בבלית. לאחר המלחמה קיבל תואר שני באוניברסיטת רומא, לימד באוניברסיטאות באיטליה, ומונה לפרופסור לפילולוגיה שמית ב־1954 באוניברסיטת רומא. בעקבות התפתחויות משמעותיות בחקר הפיניקים באותה עת, החל מוסקטי להקים את המכון ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת רומא; מחקריו ופועלו בנושא זה הסבו את תשומת לבם של חוקרי העת העתיקה לחשיבות של התרבות הפיניקית לצד תרבויות יוון ורומא.
בארבעת העשורים האחרונים במאה ה־20 הוביל מוסקטי את לימודי הפיניקים באירופה.
ב־1973 ייסד את כתב העת Rivista di Studi Fenici.
מוסקטי חרג מהתחום הפילולוגי והוביל חפירות ארכאולוגיות, בלבנט (בישראל, בהן התגלו מצודת מלכי יהודה ברמת רחל, ובסוריה), ובהמשך התמקד באתרים פיניקיים מעבר לים: בסיציליה, במיוחד במטוא (אנ'); במלטה ובגוזו, במיוחד במקדש עשתרת בתס־סילג' (אנ'), בחווה הרומית עם המאפיינים הפוניים בסן פאול מילקי (אנ'), ובמקדש הפיניקי המאוחר בראס איל־וארדייה (אנ'); בסרדיניה, במיוחד במונטה סיראי (אנ'), וכן באנטס (אנ'), בתרוס (אנ') ובסנט'אנטיוכו; ובתוניסיה, בשלושה מבצרים פיניקיים על צוקים (ואולי גם מקדש) בקפ בון (אנ'). על מחקריו בכמה מאתרים אלה זכה בפרסים. מוסקטי הניע שתי תערוכות ארכאולוגיות חשובות בפאלאצו גראסי: אחת על הפיניקים (שהייתה מהישגיו הגדולים ביותר) ואחת על הקלטים, שאורגנו במשתוף עם ה־Accademia Nazionale dei Lincei (אנ') (בה היה חבר ונשיא משנת 1994) וה־Institut de France. מוסקטי עסק בהנגשת מידע לקהל לא מומחה, ונהג לשתף את הציבור הרחב במחקריו ברדיו, בטלוויזיה ובכתב העת שייסד לארכאולוגיה פופולרית "Archeo".
ב־1987 קיבל את מדליית ההצטיינות האיטלקית לתרבות ואמנות (Medaglia ai benemeriti della cultura e dell'arte). ב־1996 הוענק לו אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
חייו > חיים אישיים

ב־1951 נישא לאנה אנריקו, ונולדו להם שתי בנות.
פרסומים

מוסקטי פרסם מעל 600 פרסומים בחייו, לא כולל פרסומים בעיתונות ופרסומים של הנגשת תרבות לציבור הרחב. הוא פרסם עבודות בנושא המזרח הקדום, בלשנות ואפיגרפיה, איטליה הקדומה, תרבויות ים תיכוניות, ובעיקר – עבודות בנושא הפיניקים. מספר ביבליוגרפיות של עבודותיו התפרסמו בידי תלמידיו. בין פרסומיו הבולטים ניתן למנות:
I predecessori di Israele (1956)
Le antiche civiltà semitiche (1958)
Antichi imperi d'Oriente (1963)
An introduction to the comparative grammar of the Semitic languages (1964)
Il mondo dei Fenici (1966)
I Fenici e Cartagine (1972)
Italia archeologica (1973)
Il mondo punico (1980)
Cartaginesi (1982)
Gli Italici (1983)
L'Italia punica (1986)
L'Italia prima di Roma (1987)
Chi erano i Fenici (1992)
Introduzione alle guerre puniche (1994)
לקריאה נוספת

Nicholas C. Vella, "Birth and Prospects of a Discipline", in: Brian R. Doak, Carolina López-Ruiz (eds.), The Oxford Handbook of the Phoenician and Punic Mediterranean, Oxford University Press, 2019, p. 23–35, doi:10.1093/oxfordhb/9780190499341.013.3
Marcello Barbanera, MOSCATI, Sabatino, Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 77, 2012
Federico Mazza, MOSCATI, Sabatino, Enciclopedia Italiana - VI Appendice, 2000
Sandro Filippo Bondì, MOSCATI, Sabatino, Enciclopedia Italiana - V Appendice, 1993
הערות שוליים

↑  Tagliabue, John (1997-09-10). "Sabatino Moscati, Linguist, Is Dead at 74". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2024-05-31.
1 2 3 4 5 6 7  Marcello Barbanera, MOSCATI, Sabatino, Dizionario Biografico degli Italiani - Volume 77, 2012
1 2 3  Professor Sabatino Moscati, Society of Antiquaries of London
↑  Vella, "Birth and Prospects", p. 25
↑  Vella, "Birth and Prospects", p. 23
↑  Vella, "Birth and Prospects", p. 26
↑  Vella, "Birth and Prospects", p. 25–26
↑  Vella, "Birth and Prospects", p. 27
↑  Moscati Sabatino - Medaglia d'oro ai benemeriti della cultura e dell'arte, Presidenza della Repubblica
↑  MOSCATI Prof. Sabatino - Cavaliere di Gran Croce Ordine al Merito della Repubblica Italiana, Presidenza della Repubblica
1 2  Sandro Filippo Bondì, MOSCATI, Sabatino, Enciclopedia Italiana - V Appendice, 1993
↑  Moscati, Sabatino, Enciclopedia on line
↑  Moscati, Sabatino, Enciclopedia
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265510805171  PLWABN: 9810573884705606  BNE: XX996415  BnF: cb11916963w (data)  CiNii: DA02157604  GND: 119038552  ICCU: CFIV019296  ISNI: 0000 0001 2122 9566  LCCN: n78096116  NKC: xx0005436  NLG: 147750  NTA: 071225714  SUDOC: 027039609  VcBA: 495/70971  VIAF: 19681822   WorldCat (עם VIAF): 19681822 
שרידי מקדש מגליתי בתס־סילג', שבהמשך הפך למקדש עשתרת
נסיך-בישוף

שבעת הנסיכים הבוחרים בחרו בהיינריך פון לוקסמבורג למלך הרומאים בשנת 1312. משמאל בתמונה, המוכרים בזכות כיסוי ראשם, שלושת הבוחרים, שהם גם ארכיבישופים. (קלן, מיינץ, טרייר)
תבנית שלט אצולה של נסיך-בישוף
מפת הישויות בהן שלט נסיך-בישוף באימפריה הרומית הקדושה
יוהאן אוטו פון גמינגן, הנסיך הבישוף של אוגסבורג (1591–1598)
אלברכט זיגיסמונד פון באיירן (1623–1685), הנסיך-הבישוף של פרייזינג.
יוהאן השני פון בלנקנפלד (1471–1527), הארכיבישוף של ריגה. לאחר מותו, בשנת 1561, במהלך מלחמת לבוניה, יבוטל תואר הנסיך-הבישוף.
נסיך-בישוף (בגרמנית: Fürstbischof) היה בישוף או ארכיבישוף, שבנוסף לסמכותו הרוחנית היה גם השליט האזרחי על שטח, שאותו ניהל כריבון. משום כך הנסיכות או נסיכות-דיוקסיה שנשלטו פוליטית בידי נסיך-הבישוף יוכלו לחפוף באופן מוחלט או במידה רבה את תחום השיפוט של הדיוקסיה שלו, אך חלקים מסוימים ממנה, אפילו עיר מגוריו, יכולים להיות פטורים משלטונו האזרחי, ולקבל מעמד של עיר קיסרית חופשית. אם הסמכות הדתית השלטת היא ארכיבישוף, המונח הנכון הוא נסיך-ארכיבישוף (בגרמנית Fürsterzbischof). המקבילה בכהונה הנזירית היא נסיך-אב מנזר (בגרמנית Fürstabt). נסיך-בישוף נחשב בדרך כלל למונרך נבחר.
במערב, עם שקיעת האימפריה הרומית מהמאה הרביעית ואילך לנוכח הפלישות של הברברים, תפסו לעיתים בישופים נוצרים בערים את מקומו של המפקד הרומאי, קיבלו החלטות על הניהול האזרחי של העיר ופיקדו על כוחות צבא במידת הצורך. יחסים מאוחרים יותר בין נסיך-בישוף לבורגנים היו תמיד עוינים. מכיוון שהערים נהגו לדרוש כתבי זכויות מקיסרים, מלכים או הנסיך-בישופים שלהם והכריזו על עצמם עצמאיים, התגבר החיכוך בין הבורגנים לבישופים.
באימפריה הביזנטית נקטו הקיסרים, שעדיין היו אוטוקרטיים, באמצעים משפטיים כלליים שהקצו לכל הבישופים זכויות ותפקידים מסוימים בממשל החילוני של הדיוקסיות שלהם, אולי כחלק מהרצון להעמיד את הנצרות המזרחית בשירות האימפריה, כשתפקיד הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול כמעט הצטמצם לשר לענייני דת של הקיסר.
מעמד הנסיך-בישוף, ששילב את שני העולמות, נעלם דה פקטו מאזור האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה עם פירוקה בשנת 1806. השם שרד בחלק מהדיוקסיות עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. השימוש בתארים "נסיך-בישוף" ו"נסיך-ארכיבישוף", כמו גם השימוש בסימני הכבוד החילוניים הקשורים אליהם (כגון כובע ושלט אצולה של נסיכים) בוטלו רשמית על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר בשנת 1951.
נסיכים-בישופים באימפריה הרומית הקדושה > הגדרה

נסיך-בישוף היה בישוף במעמד של נסיך (Kirchenfürst). דרגתו הייתה של נסיך קיסרי (Reichsfürst) של האימפריה הרומית הקדושה. מקורה של פונקציה שלטונית חילונית זו של בישופים במדיניותם של מלכי גרמניה מימי הביניים להסתמך על הבישופים שמונו על ידם על מנת לרסן את השפעתם של משפחות נסיכים חזקות. לכמה מבישופים אלה הוענקו באותה עת זכויות מלכותיות (Jura regalia). במהלך התפתחות הנסיכות הטריטוריאלית, הרחיבו בישופים אלה גם את תחומי שלטונם לשטחים חילוניים, שהיו ידועים בשם "הוכשטיפט" (Hochstift).
במקומות אחרים > אנגליה

הבישופים של דרהאם היו גם נסיכים-בישופים טריטוריאליים, בדרגתם החילונית יוצאת הדופן של רוזן פלטין, כיוון שתפקידם היה לא רק להיות ראש של דיוקסיה גדולה, אלא גם לסייע בהגנה על הממלכה מפני האיום הסקוטי מצפון. התואר שרד את האיחוד של אנגליה וסקוטלנד לממלכת בריטניה הגדולה בשנת 1707 עד 1836. הנסיך-הבישוף הראשון היה ויליאם וולצ'ר שרכש את הרוזנות ובנה מבנים נוספים בטירת דרהאם.
פרט לתקופה קצרה של ביטול המינוי במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, שמר הבישוף על הסמכות האזרחית עד שבוטלה על ידי חוק דרהאם (מחוז פאלטין) משנת 1836 והסמכויות הוחזרו לכתר הבריטי.
במקומות אחרים > צרפת

החל ממלחמת האזרחים של המאה העשירית נטלו בישופים רבים לעצמם סמכויות של רוזן מקומי, על פי אישור המלך. לדוגמה, בשאלון-סור-מארן שלט הבישוף על האדמות 20 קילומטרים סביב העיירה, ואילו הארכיבישוף של ריימס תיחם את שטחו בחמש מבצרים של קורוויל, קורמיסי, בתנוויל, ספט-סול ושומוזי. מספר בישופים צרפתים אכן החזיקו בתואר אצילים, עם שטח זעיר בדרך כלל סביב מושבם; לעיתים קרובות זה היה תואר נסיכי, במיוחד רוזן. ואכן, שישה מתוך שנים עשר האצילים המקוריים (בצרפתית: Pairies, הווסאלים המלכותיים שקיבלו את הקדימות הגבוהה ביותר בחצר המלכות) היו אנשי דת: הארכיבישוף של ריימס, הבישוף של לונגרה והבישוף של לאון החזיקו בתואר דוכס, ולבישופים של בובה, שאלון-סור-מארן, ונואיון היה מעמד של רוזן. מאוחר יותר הצטרף אליהם הארכיבישוף של פריז, שזכה בתואר של דוכס, אך עם עדיפות על האחרים. צרפת כללה מספר נסיכים-בישופים שהיו בעבר בתחומי האימפריה הרומית הקדושה כמו בזנסון, קמברה, שטרסבורג, מץ, טול, ורדן ובלה. הבישופים של ארל, אמברון וגרנובל גם הם הוגדרו כנסיכים של ערים אפיסקופליות. הבישוף של ויוויה היה רוזן ויוויה והנסיך דה דונזר. הבישוף של סיסטרון היה גם הנסיך דה לור, תואר הרוזן היה גם של הארכיבישוף של ליון, והבישופים של גאפ, סן פול-טרואה-שאטו, ויין ודיה היו סניורים של עריהם. אף פעם לא היו חלק מהאימפריה היו ליזייה, קאור, שאלון-סור-סון, לאון, דול ווברה שגם בישופיהם היו רוזנים. בישוף אז'אקסיו היה רוזן של פראסו. הבישופים של סרלה, סן-מאלו (הברון דה בייניון) ושל לוסון היו ברונים ובישוף טיל היה ויקונט של העיר. הבישוף של מנד היה מושל ורוזן. בישוף לה פווי-אן-ולה החזיק בתואר רוזן ולה, בישוף קמפר היה סניור של העיר ורוזן קורנויה, בישוף ואלנס היה סניור ורוזן העיר. הבישוף של מונפלייה היה הרוזן של מוגיו ומונפרן, מרקיז מרקורוז וברון סוב, דורפור, סלביזה ובריסק. הבישוף של סן-קלוד היה סניור של כל אדמות סן-קלוד. הבישופים של דין (סניור וברון), פמייה (שותף-סניור), אלבי, לקטורה, סן-בריוק, סן-פאפול, סן-פונס ואוז'ס היו סניורים של הערים.
במקומות אחרים > מונטנגרו

הארכיבישופים של סטיניה (Архиепископ цетињски), מונטנגרו, שתפסו את מקומם של וויוודים חילוניים קודמים בשנת 1516, היו בעלי מעמד ייחודי של נסיכים-בישופים סלאבים, אורתודוקסים של מונטנגרו, תחת ריבונות עות'מאנית. התואר עבר בירושה והם הפכו למעשה לנסיכים חילוניים, ולבסוף למלכי מונטנגרו בשנת 1852.