stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגממנון
חייו > מלחמת טרויה

כשפאריס חטף את הלנה, אחותה של קליטמנסטרה ואשתו של מנלאוס, אגממנון איגד את כלל יוון מאחוריו כדי לנקום בטרויה. אגממנון היה לוחם גדול, אבל הגאווה והעקשנות שלו גרמו לאסונות רבים לעם היווני. כך, לדוגמה, במהלך ציד, הרג אגממנון אייל מקודש לאלת הציד ארטמיס ואמר בלעג שאפילו האלה עצמה לא הייתה יכולה להרוג אייל בצורה טובה יותר. בתגובה סילקה ארטמיס את הרוח, כדי שלא יוכל להפליג. אגממנון המבוהל היה מוכן להציע את בתו איפיגניה כדי לפצות את האלה. כך, ארטמיס העלתה את איפיגניה על המזבח.
אגממנון הפליג לטרויה וצר עליה 10 שנים. שם גם ארעה המריבה הידועה בינו ובין אכילס, בקשר לשבויה כריסאיס, בתו של אחד מכוהני אפולו. כריסס, אביה של כריסאיס, בא לבקש את שחרורה מאת אגממנון שלקח אותה לעצמו, אך הלה סירב לשחררה ודחה אותו בדברים קשים. כתוצאה מסירוב זה הביא האל אפולו, שזעם על מעשהו, מגפה על מחנה היוונים. אכילס האשים את אגממנון במגפה ודרש ממנו להחזיר את השבויה. אגממנון החזיר את כריסאיס, אך לקח לעצמו את בריסאיס, שבויה שאכילס לקח לעצמו. אכילס, בתגובה, סירב להמשיך להשתתף במלחמה ויצא עם לוחמיו ממחנה היוונים. אגממנון ידע שללא אכילס היוונים יפסידו במלחמה, לכן פעל לפי עצתו של נסטור והבטיח לאכילס להחזיר לו את בריסאיס, האהובה עליו כל כך, לתת לו את אחת הבנות שלו לאישה, וכמו כן שלטון על הרבה ערים עשירות ביוון, אכילס דחה את ההצעה ולא שב להילחם עד מותו של פטרוקלוס.
חייו > מותו

כחלק מביזת העיר טרויה, לקח אגממנון את קסנדרה, בתו של פריאמוס מלך טרויה ואחותו של הקטור לשפחה. כשחזר הביתה העמידה אשתו, קליטמנסטרה, פנים שהיא מאושרת לראותו, והכינה לו אמבט חם. בשעה שיצא אגממנון מן האמבט זרקה אשתו, שמעולם לא סלחה לו על אובדן בתם איפיגניה, פיסת בגד על ראשו, ואז, היא ומאהבה אייגיסתוס, רצחו אותו, את קסנדרה ואת התאומים שהיא ילדה לאגממנון, פלופס וטלדאמוס. לאחר שבע שנים בנו ובתו, אלקטרה ואורסטס, נקמו את מותו והרגו את אימם ואת מאהבה אייגיסתוס.
המחזה מאת אייסכילוס

כנצר לשושלת טנטלוס, גם אגממנון זכה לטרגדיה משלו, הראשונה מבין שלוש טרגדיות האורסטיאה. לפי אייסכילוס, אגממנון היה מלך ארגוס ולא מיקנה, בסוף המחזה הוא נרצח על-ידי אשתו, קליטמנסטרה, בחלק השני "נושאות הנסכים", נוקם בנו אורסטס באימו, בחלק השלישי, "נוטות החסד", גורמות האריניות לאורסטס לאבד את שפיותו.
בתרבות המודרנית

"אגממנון" הייתה ספינתו של הוריישו נלסון מ-1793 עד 1796 בעת ששירת כקומודור בצי הים התיכון של בריטניה.
בסדרת ספרי המדע הבדיוני חולית, מאת פרנק הרברט, מוזכר "אגממנון" כאביהם הקדום של בני משפחת האצולה אטריאידס (השם אטריאידס נגזר מהשם אטראוס - אביו של אגממנון). בספרים מאוחרים של בנו בריאן הרברט מוזכר אגממנון בתור מנהיג הטיטנים בני כלאיים אדם ומכונה שמובסים על ידי המכונות החושבות.
בסרט טרויה, שיצא בשנת 2004, מופיע "אגממנון", כשאת דמותו משחק בריאן קוקס. בסרט הוא מוצג כשליט אכזר ותאב כוח, היוצא למלחמה רק על מנת להרחיב את גבולותיו תוך שימוש בתירוץ של חטיפת הלנה.
בעונתה השנייה של הסדרה בבילון 5 קפטן ג'ון שרידן הופך למפקד על תחנת החלל לאחר שפיקד על ספינת מלחמה בשם "אגממנון".
במחזה הבכיינים מאת חנוך לוין בבית חולים בכלכותה אשר מחליט לשעשע את שלושת החולים הגוססים השוכנים בו ולהציג בפניהם את הטרגדיה היוונית "ייסורי אגממנון ומותו" מאת אייסכילוס. הטרגדיה מתארת את חזרתו של אגממנון לאחר עשר שנים בהן שירת בחזית במלחמת טרויה יחד עם שבוית המלחמה שהפכה גם לאהובתו, קסנדרה בת מלך טרויה. קליטמנסטרה, אשתו של אגממנון זועמת על הנעשה ורוצחת את בעלה ומאהבתו. כך יוצר לוין הצגה בתוך הצגה במהלכה הגוססים צופים במתרחש על ה"במה", והקהל צופה הן במחזה והן בצופים הגוססים, ובכך מקשר בין גורלות הדמויות השונות,
בסדרת הטלוויזיה אוז מופיעה דמות בשם אגממנון בוסמאליס המכונה החפרפרת, בעקבות ניסיונות הבריחה באמצעות חפירת מנהרות.
במשחק המחשב Age Of Mythology ישנה אפשרות לשחק עם אגממנון בתור אחד הלוחמים.
במשחק dress to impress, הנמצא ברובלוקס, אגממנון מהווה חלק חשוב מסיפורה של לנה, האישה שמעצבת ציפורנים במשחק, ומשתמש בה באופן דומה לזה שהשתמש בביתו איפיגניה בסיפור המקורי.
ראו גם

מסכת אגממנון
מסכה המכונה "מסכת אגממנון", שנמצאה בחפירות ארכאולוגיות במיקנה על ידי היינריך שלימן. חוקרי ימינו מתארכים את המסכה למאה ה-16 לפני הספירה, זמן רב לפני אגממנון
האנוי

| --- | --- |
חותם האנויחותם האנוי
פוטומונטז' של האנוי
פוטומונטז' של האנוי
 מדינה:  וייטנאם וייטנאם
 ראש העיר:  Trần Sỹ Thanh
 בירת העיר:  Ba Đình 
 שפה רשמית:  וייטנאמית 
 תאריך ייסוד:  1010
 שטח:  3,344.70 קמ"ר
 גובה:  19 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  8,435,650 (2022)
  ‑ צפיפות:  2,398 נפש לקמ"ר (1 באפריל 2019)
 קואורדינטות:  21°02′00″N 105°51′00″E﻿ / ﻿21.033333°N 105.85°E﻿ / 21.033333; 105.85
 אזור זמן:  UTC +7
 http://www.hanoi.gov.vn
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת וייטנאם מוגדלת) הו צ'י מין סיטי הייפונג קאנטחו דה נאנג ביין הואה נאצ'אנג בואון מה טואוט הואה טהאי נווין הרפובליקה העממית של סין לאוס תאילנד קמבודיה ים סין הדרומי  מפרץ טונקין  מפרץ תאילנד האנוי(למפת וייטנאם רגילה) הו צ'י מין סיטי הייפונג קאנטחו דה נאנג ביין הואה נאצ'אנג בואון מה טואוט הואה טהאי נווין הרפובליקה העממית של סין לאוס תאילנד קמבודיה ים סין הדרומי  מפרץ טונקין  מפרץ תאילנד האנוי   (למפת האנוי מוגדלת) האנוי(למפת האנוי רגילה) האנוי tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מגדל הדגל של האנוי במצודת טהאנג לונג, אחד מסמלי העיר.
תמונה מתיאטרון הבובות על המים המפורסם של האנוי
האנוי (בווייטנאמית: ‏Hà Nộiקובץ:Ha Noi Northern.ogg‏Ⓘ‏; בסינית: 河内, מילולית: "גדת הנהר", על שם מיקומה בגדה המערבית של הנהר האדום), היא בירת וייטנאם המאוחדת, שממוקמת בצפון המדינה, מונה מעל ל-8 מיליון איש (1 באפריל 2019) והעיר השנייה בגודלה במדינה אחרי הו צ'י מין סיטי. בטרם איחוד צפון ודרום וייטנאם, שימשה האנוי כבירת צפון וייטנאם בין השנים 1954 ו-1976.
היסטוריה

האנוי מיושבת מאז שנת 3000 לפנה"ס לערך, אז הייתה אחד מכמה מאות כפרי דייגים, שהיו פרוסים לכל אורך הדלתא של הנהר האדום שעל גדתו היא שוכנת. מאוחר יותר גדל הכפר והפך לעיר "דיי-לאי" העתיקה. עדויות ארכאולוגיות ראשונות לקיומה של העיר, הם שרידי מבצר המתוארכים לשנת 200 לפנה"ס. על פי האגדה הוכרזה העיר כבירה קיסרית בשנת 1010, על ידי המלך לי-טיי-טו, שסיפר כי ראה דרקון זהב עולה ממימי הנהר האדום ומתנשא לגובה השמים, והחליט להעתיק את בירתו לדיי-לאי ולקרוא לה בשם "טאנג-לונג" (הדרקון העולה). כאשר השפה הווייטנאמית עברה לטיניזציה, הוסב שמה לטונקין. עם כיבושה של האנוי על ידי סין, הוסב שמה של העיר פעם נוספת ל"הא-סורה" מקום מושבם של קיסרי וייטנאם. שלשה מארבעת שערי העיר עדיין עומדים על תילם ומשמרים בשמותיהם את תפיסת העולם הסינית; "שער השיגשוג", "שער הסגולה הנפלאה" ו"שער המזל", מהשער הרביעי; "שער האושר הנעלה" לא נותרו שרידים.
האנוי שימשה כמרכזה המנהלי והפוליטי של וייטנאם (עם מספר מועט של הפסקות קצרות מועד), עד שנת 1802, עת שליטי וייטנאם העבירו את הבירה להואה. בשנת 1873 נכבשה העיר על ידי צרפת והועברה לשליטתה למשך עשר שנים. בשנת 1887 הפכה האנוי לבירת הודו-סין הצרפתית.
בשנת 1940 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי האימפריה היפנית, תנועת ה"וייט מין" הקומוניסטית בראשותו של הו צ'י מין נלחמה כנגד הכובש היפני ומשתפי הפעולה הצרפתים שלהם מטעם ממשלת צרפת של וישי. עם כניעת יפן ב-1945 שוחררה העיר, הו צ'י מין הכריזו על הקמתה של "הרפובליקה הדמוקרטית של וייטנאם", והפך את האנוי לבירתה. אולם הצרפתים סירבו להכיר בעצמאות וייטנאם, וה"וייט מין" הפנתה את מאבקה נגד צרפת הקולוניאליסטית. בין השנים 1946 ל-1954 נלחם הצבא הווייטנאמי בעיקשות עד להבסת צבא צרפת, כאשר האנוי שימשה כמוקד הלחימה העיקרי. עם תום המלחמה, החליטה ועידת ז'נבה של שנת 1954 על "חלוקה זמנית" של וייטנאם לשתי מדינות, ומאז הפכה האנוי לבירתה העצמאית של צפון וייטנאם.
במהלך מלחמת וייטנאם בין השנים 1960 ל-1973, שובשו אמצעי התחבורה של האנוי, עקב הפצצתם של גשרים ומסילות ברזל בעיר, על ידי צבא ארצות הברית, אך הם תוקנו באופן מהיר על ידי ממשלת הווייט מין. עם סיום המלחמה, החלה צפון וייטנאם במסע השתלטות על דרום וייטנאם. ב-30 באפריל 1975 נכבשה סייגון בירת הדרום. אולם רק ב-2 ביולי 1976 אוחדו שתי המדינות רשמית, והאנוי הפכה לבירת הרפובליקה הווייטנאמית המאוחדת, ואילו שמה של סייגון הוסב להו צ'י מין סיטי.
ב-27 בפברואר 2019 כונסה בהאנוי ועידת פסגה בין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ למנהיג צפון קוריאה קים ג'ונג-און.
כלכלה

בהאנוי מפעלי תעשייה כבדה, המבוססים על מרבצי הפחם והברזל שבאזור. תוצרי מפעליה של העיר כוללים בעיקר: מכונות כבדות, דיקטים, טקסטיל, כימיקלים ומלאכת יד. מלחמת האזרחים הארוכה הכבידה מאוד על כלכלתה, והחרם הכלכלי שהטילה ארצות הברית על וייטנאם והוסר רק בשנת 1994, נתן את אותותיו בעיר כמו במדינה כולה. החל משנת 1987, חל שיפור במצבה הכלכלי של האנוי, כתוצאה מהחלטתה של ממשלת וייטנאם, לפתוח את שעריה בפני תיירים מרחבי העולם. העיר מאחדת בתוכה אטרקציות תיירותיות רבות, מהפופולריות במזרח הרחוק. בשנת 2011 החלה בניית מערכת רכבת תחתית בעיר.
גאוגרפיה ומזג אוויר

האנוי ממוקמת בגדה המערבית של הנהר האדום בצפון וייטנאם. בהאנוי מזג אוויר אופייני לאזור דרום-מזרח אסיה - הקיץ חם ולח ובחורף קר ויבש. הקיץ חל בין חודש מרץ לחודש ספטמבר והיא העונה הגשומה (כ-1,680 מ"מ בשנה) ובו יורדים גשמי מונסון. החורף שחל בין נובמבר למרץ יבש יחסית אפילו לסתיו שבו יורדים גשמים קלים. הטמפרטורה הנמוכה בחורף היא C°‏ 6 ובקיץ הטמפרטורה יכולה להגיע עד ל-C°‏ 40.
גאוגרפיה ומזג אוויר > אקלים

האקלים של העיר האנוי הוא אקלים טרופי של מונסון (Aw לפי שיטת קפן). האקלים מאופיין בקיץ חם ולח ובחורף קר ויבש יחסית. המיקום הגאוגרפי של העיר, בצפון המדינה, משפיע רבות על תנאי האקלים.
גאוגרפיה ומזג אוויר > אקלים > קיץ

עונת הקיץ, המתרחשת בין חודש מאי לחודש ספטמבר, מאופיינת בטמפרטורות גבוהות ולחות גבוהה. במהלך תקופה זו, הטמפרטורות נעות בדרך כלל בין 25 ל-35 מעלות צלזיוס, כאשר יולי ואוגוסט הם החודשים החמים ביותר. הלחות באוויר מגיעה לרמות גבוהות, ולעיתים קרובות ישנן גשמים עזים, במיוחד בסוף הקיץ, בעקבות השפעת המונסונים.
גאוגרפיה ומזג אוויר > אקלים > חורף

החורף, שמתרחש בין נובמבר לפברואר, מאופיין בטמפרטורות נמוכות יותר, הנעות בין 10 ל-20 מעלות צלזיוס. החורף האנוי ידוע בכמות המשקעים הנמוכה שלו ובצפיפות האוויר, מה שיכול לגרום לעיתים לתנאים מעוננים וערפילים. במהלך תקופה זו, ייתכן שהעיר תחווה גם ימים קרים יותר, במיוחד כאשר מושפעת מגלי קור מצפון.
גאוגרפיה ומזג אוויר > אקלים > אביב וסתיו

האביב (מרץ עד מאי) והסתיו (ספטמבר עד נובמבר) הם חודשי מעבר בהם ניתן להרגיש שינויים משמעותיים במזג האוויר. האביב מתאפיין בעלייה הדרגתית בטמפרטורות, כאשר מזג האוויר נעים ומעט יותר יבש. הסתיו, לעומת זאת, מביא טמפרטורות נוחות ורמות לחות מתונות, מה שהופך את התקופה הזו לאחת מהזמנים הטובים ביותר לביקור בעיר.
גאוגרפיה ומזג אוויר > אקלים > משקעים

כמות המשקעים השנתית בעיר האנוי נעה סביב 1,800 עד 2,200 מ"מ, כאשר מרבית המשקעים מתרכזים בעונת הקיץ. החודשים יולי ואוגוסט הם החודשים הגשומים ביותר, כאשר גשמים עשויים להתרחש בצורה של סופות רעמים.
גאוגרפיה ומזג אוויר > אקלים > טבלת האקלים בהאנוי

באופן כללי, האקלים של האנוי מאפשר מגוון פעילויות במהלך השנה, אם כי עונות הקיץ והחורף מביאות עימן אתגרים מסוימים כמו חום קיץ כבד או קור חורפי.
| אקלים בהאנוי > חודש.טמפרטורה יומית מרבית ממוצעת (C°).טמפרטורה יומית מזערית ממוצעת (C°).משקעים ממוצעים (מ"מ) | אקלים בהאנוי > ינואר.19.7.14.3.18 | אקלים בהאנוי > פברואר.20.1.15.3.19 | אקלים בהאנוי > מרץ.22.9.18.1.34 | אקלים בהאנוי > אפריל.27.2.21.7.105 | אקלים בהאנוי > מאי.31.4.24.6.165 | אקלים בהאנוי > יוני.32.9.26.1.266 | אקלים בהאנוי > יולי.33.1.26.3.253 | אקלים בהאנוי > אוגוסט.32.3.26.0.274 | אקלים בהאנוי > ספטמבר.31.2.24.9.243 | אקלים בהאנוי > אוקטובר.28.8.22.3.156 | אקלים בהאנוי > נובמבר.25.3.18.9.59 | אקלים בהאנוי > דצמבר.22.0.15.6.20 | אקלים בהאנוי > שנה.27.2.21.2.1,612 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
מקור:
אתרים בעיר

בעיר שוכנת האוניברסיטה הלאומית של וייטנאם (לשעבר: אוניברסיטת האנוי), המוזיאון הלאומי ההיסטורי, מוזיאון המהפכה, ומספר אנדרטאות היסטוריות. המוזיאון הלאומי לאומנויות יפות שוכן אף הוא בהאנוי.
מאוזוליאום הו צ'י מין הוא מבנה בטון גדול הנמצא בכיכר "באו די" במרכז העיר, בו, תוך התעלמות מבקשתו כי ישרפו את גופתו, שמורה גופתו החנוטה של הו צ'י מין. בצמוד למאוזוליאום נמצא מוזיאון הו צ'י מין, המוזיאון הבנוי תוך מחווה לפרח הלוטוס נבנה במקום בו היה ביתו של המנהיג.
בשנת 1995 נפתח מוזיאון הנשים הווייטנאמיות.
ערים תאומות

טורקיה אנקרה, טורקיה
הרפובליקה העממית של סין בייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין
תאילנד בנגקוק, תאילנד
הרפובליקה העממית של סין הונג קונג, הרפובליקה העממית של סין
ישראל תל אביב-יפו, ישראל
פולין ורשה, פולין
רוסיה מוסקבה, רוסיה
הפיליפינים מנילה, הפיליפינים
קוריאה הדרומית סיאול, קוריאה הדרומית
יפן פוקואוקה, יפן
ראו גם

מגדלי האנוי
מצודת טהאנג לונג
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקת מזג האוויר בהאנוי מאתר weatherbase.
↑  Wayback Machine, web.archive.org, ‏2018-07-22
| הערים הגדולות בעולם: ערים המונות לפחות חמישה מיליון תושבים |
| --- | --- | --- |
| 20,000,000+ | שאנגחאי • בייג'ינג • סאו פאולו • דלהי |  |
| 10,000,000+ | קראצ'י • לאגוס • איסטנבול • טוקיו • מומבאי • מוסקבה • גואנגג'ואו • פריז • שנג'ן • צ'נגדו • קינשאסה • קהיר • ג'קרטה • לאהור • סוג'ואו |  |
| 5,000,000+ | סיאול • מקסיקו סיטי • לונדון • לימה • דאקה • ניו יורק • בנגלור • בנגקוק • דונגגוואן • צ'ונגצ'ינג • נאנג'ינג • טהראן • שניאנג • בוגוטה • הו צ'י מין סיטי • הונג קונג • בגדאד • צ'נאי • צ'אנגשה • ווהאן • טיינג'ין • היידראבאד • האנוי • ריו דה ז'ניירו • פושאן • סנטיאגו דה צ'ילה • ריאד • אחמדאבאד • שאנטואו • סנקט פטרבורג • ח'רטום  • אנקרה • ג'ינאן • האנגג'ואו • סינגפור • יאנגון • לואנדה |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007552756705171  BNE: XX458707  BnF: cb15292667g (data)  GND: 4094713-0  LCCN: n81100620  MusicBrainz: 06758267-9df0-48c6-9e64-4b6c40337db4  NARA: 10044522  NDL: 00628953  NKC: ge207337  SUDOC: 027291502  VIAF: 153554884   WorldCat (עם VIAF): 153554884
סימון שפיצר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  3 בפברואר 1826 וינה, האימפריה האוסטרית 
 פטירה:  16 במרץ 1887 (בגיל 61) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה, Analytical mechanics, אנליזה מתמטית, אלגברה, מתמטיקה פיננסית 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי הישן של וינה 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וינה  האוניברסיטה הטכנית של וינה 
 מוסדות:  בית הספר לעסקים של וינה 
 
קברו של המתמטיקאי סימון שפיצר, וינה
סימון שפיצר (בגרמנית: Simon Spitzer ‏ 3 בפברואר 1826 – 2 באפריל 1887) היה מתמטיקאי יהודי-אוסטרי, שעבודתו התמקדה בעיקר בשילוב של משוואות דיפרנציאליות. הוא היה פעיל כסופר בתחומו ובנוסף לכמה יצירות עצמאיות פרסם מספר רב של חיבורים מתמטיים בכתבי עת מדעים. ממציא שיטת פרעון ההלוואה המכונה בישראל "לוח שפיצר".
שפיצר נולד בעיר וינה למשפחה יהודית שמקורה במיקולוב שבצ'כיה שהיה אז חלק של האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת וינה אותה סיים בשנת 1850.
שפיצר נחל ללמד באוניברסיטה טכנית של העיר ואחר כך ב-Vienna Handelsschule (בית ספר למנהל עסקים). בשנת 1870 הוא התמנה לפרופסור ובשנים 1872–1873 היה מנהל המוסד.
טושיהיקו פוקוי

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
טושיהיקו פוקוי (ביפנית: 福井 俊彦; נולד ב־7 בספטמבר 1935) הוא כלכלן ובנקאי יפני. הוא היה הנגיד ה־29 של בנק יפן ויושב ראש הבנק להסדרי סליקה בין-לאומיים.
ביוגרפיה

פוקוי נולד באוסקה.
פוקוי עבד בבנק המרכזי של יפן במשך 40 שנה. תפקידיו כללו את נציג הבנק בפריז, ראש לשכות המחקר וניהול האשראי ומנהל בכיר. הוא היה ראש מחלקת הבנקאות מספטמבר 1986 עד מאי 1989.
בשנת 1989, פוקוי הועלה לתפקיד סגן נגיד בנק יפן.
בשנת 1998, סגן הנגיד פוקוי התפטר בגלל שערוריית שוחד שכללה הדלפות של מידע רגיש. הוא הצטרף לנגיד יאסו מאצושיטה והביע חרטה וצער בכך שעזב את הבנק. לאחר מכן הוא הפך ליושב ראש מכון המחקר פוג'יטסו. הוא גם הפך לסגן יושב הראש של איגוד מנהלי התאגידים ביפן.
פוקוי היה סגן נגיד בנק יפן מ-2002 עד 2003; והוא הפך לנגיד בנק יפן החדש בתום כהונתו בת חמש השנים של מסארו היימי.
פוקוי כיהן כנגיד הבנק של יפן מ-20 במרץ 2003 עד 19 במרץ 2008. הוא התפטר בשנת 2008.
הערות שוליים

↑  Bank of Japan (BOJ), 29th Governor
↑  אכזבה מהמועמד השמרן לתפקיד נגיד הבנק המרכזי ביפאן, באתר הארץ, 24 בפברואר 2003
↑  Facker, Martin. "Japan’s Central Bank Is Without Governor, a Blow to a Nation’s Prestige," New York Times. March 20, 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0003 8283 1619  LCCN: n2010039606  NDL: 00763010  NLK: KAC201011088  VIAF: 267137615   WorldCat (עם VIAF): 267137615
פלפל אל-מסרי

| --- | --- |

פלפל אל מצרי מתוך "העולם הזה", 1960
 לידה:  1928 קהיר, מצרים 
 פטירה:  1992 (בגיל 64 בערך) ישראל 
 שם לידה:  אלברט (אברהם) מוגרבי
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית, ערבית 
 
אל-מסרי על עטיפת אחד מתקליטיו
אלברט (אברהם) מוגרבי, המכונה פִלפֶל אל-מַסְרי (فلفل المصري; בערבית: 'פלפל המצרי'; 1928 – 1992, היה זמר מזרחי ישראלי, שבטרם עלייתו ארצה היה זמר ושחקן קולנוע פופולרי במצרים.
ביוגרפיה

מוגרבי נולד ברובע היהודי של קהיר למשפחה בת 11 ילדים. אביו של מוגרבי, יוסף שלום מוגרבי, היה נגן עוד ופסנתר ידוע במצרים ואף ליווה בנגינה את הזמרת פאיזה רושדי. כשהיה אלברט בן 11 הוא התלווה לאביו באחת מהופעותיו, ואז פגש בבמאי שהציע לו להשתתף בסרט קולנוע. את הכינוי "פלפל" קיבל מאחר שנהג לענות בחריפות למבוגרים. בהמשך השתתף בעשרה סרטי קולנוע נוספים, ורובם זכו להצלחה קופתית שהפכה אותו למפורסם. את הנגנים אלברט שטרית ופליקס מזרחי הכיר באותה תקופה. השלושה המשיכו לשתף פעולה גם מאוחר יותר בישראל.
עלה עם רעייתו ואחיו לישראל בשנת 1954. בני הזוג מוגרבי התגוררו באזור רחוב הכובשים בתל אביב, בין כרם התימנים למסגד חסן בק. זמן קצר לאחר עלייתם החל להופיע בקפה "גן רווה". במקביל החל לעבוד כשליח בבית מרקחת.
בישראל הוא הוזמן לשיר בהקלטות בקול ישראל, בתוכנית "שחרזדה", שבמסגרתה שר בערבית. באותה תוכנית השתתף גם פלפל גורג'י, ובשל הכפילות בשם הפרטי, הוא אימץ את הכינוי "פלפל אל-מסרי". נוסף על כך שר בקפה נוח בשכונת התקווה, שבו הופיעו זמרים מזרחים. מאוחר יותר הקים יחד עם שותפים מפעל לייצור מזון לתינוקות והמשפחה עברה להתגורר בחולון.
בהמשך החל לשיר בעברית. רוב הלחנים לשיריו היו לחנים של שירים מצריים, מרוקאיים ועיראקיים, שהותאמו להם מילים עבריות על ידי חברו הטוב, אלברט שטרית. מוגרבי זכה להצלחה בהופעותיו, ולכן, אף שהזרם המוזיקלי שייצג היה רחוק מרחק רב מהקונצנזוס של אותה תקופה, הוחלט להזמינו בשנת 1959 לתוכנית רדיו בקול ישראל שעסקה בהווי העדות בארץ; זו ככל הנראה הייתה ההקלטה הראשונה של שיריו.
שיריו נודעו במילותיהם העממיות שמתארות מצבי חיים באופן הומוריסטי ופשוט. שירתו התאפיינה במבטא מזרחי בולט ובהגיית ח' גרונית מודגשת, בשילוב לחן ערבי ותחביר שאינו תקני, שהתפרש כאמצעי לביטוי של הומור. בחלק משיריו זכה להצלחה רבה בארץ בשנות ה-50 וה-60. משיריו הידועים: "הכל בתשלומים", "החופש השנתי", "שמחה גדולה הלילה", "דיאטה", "אשתי רוצה ללמוד הכל". רובם הופיעו בתקליט אריך הנגן שהוציא ב-1960 בחברת קוליפון. בשנת 1998 נכלל השיר "הכל בתשלומים", שתיאר את שיטת התשלומים באותה תקופה, בתקליטור האוסף "גדלנו יחד – אוסף היובל של ישראל".
בראשית יוני 1960 חדל קול ישראל להשמיע את שיריו של אל-מסרי, עקב אי-עמידתם ב"מבחן הטעם הטוב". בעקבות זאת הציף גל מכתבי מחאה את משרדי הרדיו.
בשנת 1970 חזר בתשובה. בעקבות רצונו לזכות בבן קיבל עצה להשתתף בבניין בית כנסת. עקב כך, יזם את הקמת בית הכנסת "חסד ואמת" על מגרש בבעלותו בחולון.
מוגרבי נפטר ב-1992 בעקבות שחמת הכבד, דממנה סבל בשנותיו האחרונות. הותיר אחריו את רעייתו, מרי (מרים), שתי בנות ובן. בנו הוא הרב יוסף מוגרבי, ראש מוסדות "תפארת בנים" בחולון לחוזרים בתשובה.
בשנת 2002 הועלה המופע "פלפל אל חפלה", שבו ביצעו את שיריו השחקנים אורי הוכמן, תומר שרון ועמי סמולרצ'יק. כמו כן בוצעו במשך השנים גרסאות כיסוי של שיריו (בעיקר של "בתשלומים") בידי זמרים אחדים.
בשנת 2006 פורסם הספר "שמחה גדולה הלילה" על זמרים יהודים מצרים בישראל כמו פלפל אל-מסרי, מוסא חללה ונוספים.
לקריאה נוספת

ענבל פרלסון, שמחה גדולה הלילה: מוזיקה יהודית-ערבית וזהות מזרחית, תל אביב: רסלינג, 2006.
הערות שוליים

1 2 3  יואב בירנברג, מת פלפל אל־מסרי – אחד מהזמרים  הפופולריים ביותר של שנות ה־60, חדשות, 3 בפברואר 1992
1 2  אריה אפלטוני, מסע הקסם המיסתורי של פילפל, מעריב, 21 במאי 1990
↑  ש. קלעי, "קול ישראל" אינו משיב למכתבים, חרות, 8 ביולי 1960
↑  חיים צור, פלפל אל-מצרי שר על בעיות, למרחב, 25 במרץ 1960
↑  גיורא יהלום, ‏כלאם פאדי, באתר גלובס, 18 במרץ 2003
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007576740505171  VIAF: 316605611   WorldCat (עם VIAF): 316605611
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1789

הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1789 היו הבחירות הנשיאותיות הראשונות בארצות הברית, והיו היחידות שהתקיימו בשנה שאינה זוגית. הבחירות התקיימו אחרי קבלת חוקת ארצות הברית ב-1788. הקלפיות נפתחו ב-15 בדצמבר 1788 ונסגרו ב-10 בינואר 1789. בבחירות אלה, ג'ורג' וושינגטון נבחר לכהונה ראשונה מבין שתיים כנשיא ארצות הברית, וג'ון אדמס הפך לסגן נשיא ארצות הברית הראשון.
לפני בחירות אלה, לארצות הברית לא היה מנהיג. לפי המערכת הקודמת – תקנון הקונפדרציה – הממשלה הלאומית מובלת על ידי קונגרס הקונפדרציה, שהיה לו מנהל טקסי וכמה מחלקות ביצועיות, אך אף רשות מבצעת עצמאית.
בבחירות אלה, וושינגטון המאוד פופולרי רץ למעשה ללא מתחרים. השאלה האמיתית היחידה שהוחלטה הייתה מי ייבחר לסגנו. כל מדינה שלחה אלקטורים לפי ייצוגה בקונגרס. לפי פרק 2 לחוקת ארצות הברית, כל אלקטור היה זכאי לשתי הצבעות; המועמד שקיבל את מירב הקולות נבחר לנשיא, והשני נבחר לסגן נשיא. כל 69 האלקטורים נתנו קול אחד לוושינגטון. הקולות השניים של האלקטורים התחלקו בין 11 מועמדים אחרים. ג'ון אדמס קיבל את מירב הקולות (34), ונבחר לסגן הנשיא. התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שהתקבל ב-1804, שינה את הנוהל, ודרש מכל אלקטור הצבעה נפרדת לנשיא ולסגנו.
המועמדים

בזמן הבחירות לא היו קיימות מפלגות. המועמדים היו בחלקם פדרליסטים, שתמכו באשרור החוקה, ואנטי-פדרליסטים שהתנגדו למבנה הפדרלי שהציעה. הם לא הפכו למפלגות וכולם תמכו בוושינגטון.
האהדה כלפי וושינגטון הפכה את שאלת בחירת הנשיא הראשון לטכנית בלבד. השאלה הייתה מי יהיה סגן הנשיא, כשתשעה מועמדים התחרו על כך. בגלל חוסר ההבדלה בין הקולות לנשיא לקולות לסגן הנשיא, כולם היו מועמדים לנשיאות.
המועמדים > מועמדים פדרליסטים

ג'ון אדמס, שגריר לשעבר בממלכת בריטניה הגדולה ממסצ'וסטס
ג'ון הנקוק, מושל מסצ'וסטס והנשיא לשעבר של הקונגרס הקונטיננטלי.
סמואל האנטינגטון, מושל קונטיקט
ג'ון ג'יי, שר החוץ מניו יורק
בנג'מין לינקולן, סגן מושל מסצ'וסטס
ג'ון ראטלדג', לשעבר מושל דרום קרולינה
אדוארד טלפייר, לשעבר מושל ג'ורג'יה
המועמדים > מועמדים אנטי-פדרליסטים

ג'ורג' קלינטון, מושל ניו יורק
המועמדים > מועמדים עצמאיים

ג'ורג' וושינגטון, גנרל הצבאות של הצבא הקונטיננטלי לשעבר מווירג'יניה
הבחירות הכלליות

בהיעדר כללים מנחים, לא היה תהליך הגשת מועמדות פורמלי. מנסחי החוקה הניחו שוושינגטון יהיה הנשיא הראשון, וכאשר הסכים לחזור מפרישתו לגמלאות כדי לקבל את התפקיד, לא הייתה התנגדות כלפיו.
הבחירות לסגנות היו התחרות האמיתית, כי החוקה הכריזה שהמועמד שיגיע למקום השני יהיה הסגן. בגלל שוושינגטון היה מווירג'יניה, רבים רצו שסגן הנשיא יהיה צפוני ויאזן אותו. במכתב מאוגוסט 1788, תומאס ג'פרסון, השגריר בצרפת, אמר שאדמס והנקוק (שניהם ממסצ'וסטס) הם המועמדים הבולטים. ג'פרסון גם הציע את ג'ון ג'יי, ג'יימס מדיסון וג'ון ראטלדג' כמועמדים נוספים.
המדינות בחרו אלקטורים, שהתכנסו במדינותיהם ב-4 בפברואר, וכולם הצביעו פה אחד לוושינגטון באחד מקולותיהם ובכך יישמו את האסטרגיה שתהפוך לימים לאסטרטגיית חמישים המדינות. האלקטורים השתמשו בקול השני שלהם כדי ליצור תוצאת הצבעה מפוזרת, ורובם נמנעו מלהצביע עבור אדמס והצביעו למועמדים אחרים, פחות עקב ההתנגדות כלפיו, ויותר על מנת להגדיל את הפער בינו לבין וושינגטון, ולמנוע תיקו שיעביר את ההצבעה אל בית הנבחרים של ארצות הברית ויביך את וושינגטון ואת החוקה. כך קיבל אדמס רק 34 אלקטורים, ו-35 הקולות האחרים התפזרו בין עשרה מועמדים אחרים.
כשהאלקטורים נבחרו, השמועות אמרו שהאנטי-פדרליסטים תכננו לתמוך בריצ'רד הנרי לי או בפטריק הנרי במקום בוושינגטון, כשג'ורג' קלינטון יהיה הסגן. השמועות עודדו בידי הפדרליסטים, שביקשו לחסום את קלינטון. קלינטון קיבל רק שלושה אלקטורים שתמכו בו, מתוך חשש שיתנגד לוושינגטון.
עשר מדינות מבין שלוש עשרה המושבות השתתפו. קרוליינה הצפונית ורוד איילנד לא השתתפו בבחירות כי לא אישרו את החוקה, וניו יורק לא השתתפה עקב אי-הצלחתה למנות את שמונת האלקטורים שהוקצו לה בגלל תיקו בבית הנבחרים של המדינה.
הצבעת האלקטורים

חבר האלקטורים הצביעו כמפורט להלן בטבלה:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| המועמד | ממדינת... | המפלגה | מספר קולות האלקטורים שקיבל |
| ג'ורג' וושינגטון | וירג'יניה | ללא | 69 |
| ג'ון אדמס | מסצ'וסטס | פדרליסטית | 34 |
| ג'ון ג'יי | ניו יורק | פדרליסטית | 9 |
| רוברט ה. הריסון | דרום קרוליינה | פדרליסטית | 6 |
| ג'ון ראטלדג' | דרום קרולינה | פדרליסטית | 6 |
| ג'ון הנקוק | מסצ'וסטס | פדרליסטית | 4 |
| ג'ורג' קלינטון | ניו יורק | אנטי פדרליסטית | 3 |
| סמואל האנטינגטון | קונטיקט | פדרליסטית | 2 |
| ג'ון מילטון | ג'ורג'יה | פדרליסטית | 2 |
| ג'יימס ארמסטרונג | ג'ורג'יה | פדרליסטית | 1 |
| בנג'מין לינקולן | מסצ'וסטס | פדרליסטית | 1 |
| אדוארד טלפייר | ג'ורג'יה | פדרליסטית | 1 |
הצבעה לפי מועמדים

| המועמד | שותף | אלקטורים |
| --- | --- | --- |
| ג'ורג' וושינגטון | ג'ון אדמס | 34 |
| ג'ורג' וושינגטון | ג'ון ג'יי | 9 |
| ג'ורג' וושינגטון | רוברט ה. האריסון | 6 |
| ג'ורג' וושינגטון | ג'ון ראטלדג' | 6 |
| ג'ורג' וושינגטון | ג'ון הנקוק | 4 |
| ג'ורג' וושינגטון | ג'ורג' קלינטון | 3 |
| ג'ורג' וושינגטון | סמואל האנטינגטון | 2 |
| ג'ורג' וושינגטון | ג'ון מילטון | 2 |
| ג'ורג' וושינגטון | ג'יימס ארמסטרונג | 1 |
| ג'ורג' וושינגטון | בנג'מין לינקולן | 1 |
| ג'ורג' וושינגטון | אדוארד טלפייר | 1 |