stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רויאל ראמבל (2023)
תוצאות > סדר הכניסות וההדחות בקרב הרויאל ראמבל של הנשים

| כניסה מספר | כניסה | מותג | הדחה מספר | הודחה על ידי | זמן | מספר הדחות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1 | ריאה ריפלי | Raw | — | זוכה | 01:01:08 | 7 |
| 2 | ליב מורגן | סמאקדאון | 29 | ריאה ריפלי | 01:01:07 | 3 |
| 3 | דנה ברוק | Raw | 2 | ביילי, דקוטה קאי ואיאו סקיי | 11:43 | 0 |
| 4 | אמה | סמאקדאון | 3 | דקוטה קאי | 10:12 | 0 |
| 5 | שיינה בייזלר | סמאקדאון | 6 | ביילי, דקוטה קאי ואיאו סקיי | 13:28 | 0 |
| 6 | ביילי | Raw | 13 | ליב מורגן | 27:09 | 5 |
| 7 | בי-פאב | סמאקדאון | 1 | ריאה ריפלי | 00:36 | 0 |
| 8 | רוקסן פרז | NXT | 4 | ביילי, דקוטה קאי ואיאו סקיי | 04:34 | 0 |
| 9 | דקוטה קאי | Raw | 10 | בקי לינץ' | 22:20 | 5 |
| 10 | איאו סקיי | Raw | 11 | בקי לינץ' | 20:49 | 5 |
| 11 | נטליה | סמאקדאון | 5 | ביילי, דקוטה קאי ואיאו סקיי | 03:08 | 0 |
| 12 | קנדיס לאריי | Raw | 7 | איאו סקיי | 05:11 | 0 |
| 13 | זואי סטארק | NXT | 16 | סוניה דוויל | 26:34 | 0 |
| 14 | זאיה לי | סמאקדאון | 14 | זלינה וגה | 15:30 | 0 |
| 15 | בקי לינץ' | Raw | 12 | ביילי | 10:45 | 2 |
| 16 | טיגן נוקס | סמאקדאון | 8 | אסקה | 03:41 | 0 |
| 17 | אסקה | Raw | 28 | ריאה ריפלי | 33:15 | 3 |
| 18 | פייפר ניבן | Raw | 25 | ראקל רודריגז | 28:05 | 2 |
| 19 | טמינה | Raw | 15 | מישל מק'קול | 11:58 | 0 |
| 20 | צ'לסי גרין | חופשייה | 9 | ריאה ריפלי | 00:05 | 0 |
| 21 | זלינה וגה | סמאקדאון | 17 | לייסי אוואנס | 11:30 | 1 |
| 22 | ראקל רודריגז | סמאקדאון | 26 | ריאה ריפלי | 20:40 | 3 |
| 23 | מיה יים | Raw | 24 | פייפר ניבן | 17:44 | 2 |
| 24 | לייסי אוואנס | סמאקדאון | 20 | ראקל רודריגז | 14:05 | 2 |
| 25 | מישל מק'קול | חופשייה | 22 | ריאה ריפלי | 13:53 | 2 |
| 26 | אינדי הארטוול | NXT | 18 | סוניה דוויל | 04:51 | 0 |
| 27 | סוניה דוויל | סמאקדאון | 21 | אסקה | 10:17 | 3 |
| 28 | שוטצי | סמאקדאון | 23 | מיה יים | 08:39 | 1 |
| 29 | ניקי קרוס | Raw | 27 | ליב מורגן | 09:16 | 1 |
| 30 | ניה ג'קס | חופשייה | 19 | אסקה, לייסי אוואנס, ליב מורגן, מיה יים, מישל מק'קול, ניקי קרוס, פייפר ניבן, ראקל רודריגז, ריאה ריפלי, שוטצי וסוניה דוויל | 01:57 | 0 |
↑  ריאה ריפלי וליב מורגן קבעו שיא זמן שהייה בקרב הראמבל הנשים המסורתי של שעה, דקה אחת ושמונה שניות; השיא הקודם היה שייך לביאנקה בלאייר, ששהתה בקרב 56 דקות ו-52 שניות ברויאל ראמבל של שנת 2021.
ריפלי ומורגן החלו את הקרב כשתי המשתתפות הראשונות וסיימו כשתי המשתתפות האחרונות; ארגון ה-WWE מכיר בזמן השהייה של ריפלי בתור הארוך בשנייה אחת יותר מזה של מורגן.
הערות שוליים

↑  קודי רודס זכה ברויאל ראמבל של הגברים
↑  בריי וויאט ניצח את אל. איי. נייט בקרב מאונטיין דיו פיץ' בלאק
↑  בלאייר ניצחה את בליס ושמרה על אליפות הנשים של Raw
↑  ריאה ריפלי זכתה ברויאל ראמבל של הנשים
↑  רומן ריינס ניצח את קווין אואנס ושמר על אליפות ה-WWE האוניברסלית הבלתי מעורערת
קרב פלטאיה

קרב פְּלַטַאיֶה היה הקרב הגדול האחרון על אדמת יוון במלחמת יוון-פרס. הקרב נערך ב-27 באוגוסט 479 לפנה"ס בין ברית של פולייס יווניות בהנהגת ספרטה ואתונה לבין האימפריה הפרסית.
רקע

בעקבות התבוסה המוחצת של צי פרס בקרב סלמיס, נאלץ המלך הפרסי חשיארש לסגת עם חלק מצבאו חזרה לאסיה, והותיר את חתנו מרדוניוס כשליט האדמות היווניות הכבושות. מרדוניוס ניסה לפייס את אתונה והציע הסכם אי-לוחמה, שלטון אוטונומי ועזרה בשיקום העיר (שנפגעה במלחמה). אתונה דחתה את הצעתו, ושיגרה משלחת לספרטה כשהיא מבקשת סיוע כנגד הפרסים. הספרטנים, מצידם, גילו התלהבות מועטה לצאת לעזרת אתונה, והעדיפו להשקיע את מאמציהם במגננה על מולדתם ובבניית חומה באזור מצר קורינתוס בשער הפלופונסוס. מרדוניוס, בתגובה, כבש מחדש את אתונה, והציע שוב הסכם שלום, אך נדחה בשנית.
אתונה, מגארה ופלטאיה שיגרו שליחים נוספים לספרטה, בדרישה חוזרת לעזרה, אך הספרטנים המשיכו להסס, תוך שימוש בחגיגת הפסטיבל הדתי הייסינת'יה כתירוץ. בסופו של דבר הצליח חילאוס מטגיאה לשכנע את הספרטנים, כי הם נמצאים בסכנה גדולה – סירובם לשלוח עזרה יאלץ את האתונאים לחתום על הסכם שלום, ואז יעמדו הספרטנים לבדם מול הצבא הפרסי.
לפי הרודוטוס שלחה ספרטה 45,000 חיילים תחת פיקודו של פאוסניאס, אחיינו של לאונידס, הצבא הורכב מ-5,000 אזרחים ספרטנים, 5,000 פריוקים ו-35,000 הלוטים – היה זה הכוח הספרטני הגדול ביותר שהורכב מאז ומעולם. כששמע מרדוניוס על הצבא הספרטני, הורה על החרבה מוחלטת של אתונה והסיג את צבאו לעבר בת-בריתו תבאי, בתקווה לפתות לשם את הצבא היווני.
הקרב

מרדוניוס ערך את צבאו בגדה הצפונית של נהר אזופוס בבויאוטיה, כאשר מישור פלטאיה נמצא בגדה הדרומית של הנהר, ואילו היוונים מיקמו את צבאם על מורדות הר כיתארון, בשטח שולט מדרום למישור פלטאיה, שהקל עליהם להתגונן מפני חיל הפרשים הפרסי. האתונאים מוקמו באגף השמאלי של המערך היווני, הספרטנים והטגיאים באגף הימני ואילו הכוחות של שאר ערי המדינה – מגארה, סיקיון, קורינתוס ועוד - תפסו את מרכז המערך.
בשלב זה כלל הצבא היווני המאוחד כוחות מקרוב ל-30 ערי מדינה, ולפי תיאורו של הרודוטוס כוחו הגיע לכ-110,000 חיילים, מתוכם 38,700 הופליטים (חי"ר כבד). שאר הצבא היו רגלים קלים, כמחציתם הלוטים ספרטנים.
לפי הרודוטוס, לרשות מרדוניוס עמד כוח של 300,000 לוחמים. קטסיאס (שכתב במאה הרביעית לפנה"ס, כשהוא מתבסס על ארכיונים פרסיים) לעומתו, כתב שהצבא הפרסי כלל כ-120,000 חיילים פרסים וכ-7,000 בעלי ברית יוונים.
שני הצבאות זה מול זה במשך עשרה ימים, עם התכתשויות קלות וללא הכרעה. בסופו של דבר, בתום מועצת מלחמה, החליט מרדוניוס להיערך למתקפה כוללת. לפי המקורות, אלכסנדר הראשון, מלך מוקדון, שהיה בן בריתם של הפרסים, חצה את נהר אזופוס בלילה, והזהיר את היוונים בדבר תוכניותיו של המפקד הפרסי.
כשמודיעין יקר זה באמתחתם, החלו היוונים להיערך לקרב. בנצלם את הניסיון הקרבי האתונאי מול הפרסים מקרב מרתון, החליפו הספרטנים והאתונאים צדדים, כך שהאתונאים יעמדו מול הכוח הפרסי העיקרי, והספרטנים מול בני בריתה היוונים של פרס. בטוח בעצמו, לאחר מה שנראה בעיניו כפחדנות ספרטנית, גם מרדוניוס ביצע חילוף בין אגפי צבאו. בלילה ה-12 לעימות בין הצדדים, כשהם סובלים מאספקה הולכת ומדלדלת, החל הצבא יווני בתזוזה.
בגלותו שהיוונים נטשו את עמדותיהם, מרדוניוס, כעת בטוח כפליים שהיוונים מבוהלים ונסוגים, שלח את צבאו למרדף, מבלי להבין כי הוא שולח את כוחותיו למלכודת. חיל הפרשים והקשתים הפרסים החלו תוקפים את האגף הספרטני כשחיל הרגלים נמצא בעקבותיהם, הספרטנים נסוגו בינתיים אל מורדות ההרים, שם הפרשים הפרסים התקשו בלחימה נגדם, כשהם סובלים מאבדות מועטות יחסית. באותה שעה, היו האתונאים עסוקים בלחימה מול בני תבאי.
החי"ר הכבד הפרסי היה, אומנם, עדיף במספריו, אך חלש הרבה יותר בחימושו מול הפלנקס היווני. מגן הנצרים הגדול שלהם היה עלוב לעומת מגנם עשוי הברונזה של ההופליטים. הפרסים יצרו חומת מגנים והחלו משגרים מטחי חיצים על הצד הספרטני, שעבר למתקפה. הרומחים הארוכים של היוונים העניקו להם יתרון משמעותי על החניתות והחרבות הקצרות של הפרסים, והקרב הפך במהרה לטבח – הגיס הפרסי הושמד ומפקדו, מרדוניוס, נהרג. בני בריתה היוונים של פרס, שלחמו מול האגף האתונאי החלו במנוסה, רק התבאים המשיכו להילחם באומץ, ונהדפו בסופו של דבר, לאחר שספגו 300 הרוגים. ארטבזוס, סגנו של מרדוניס, שניסה ללא הצלחה, לשכנע את מפקדו לא לצאת לקרב במישור, קיבל את הפיקוד על הצבא הפרסי, והורה על נסיגה מיידית.
לפי הרודוטוס, רק 43,000 פרסים שרדו את הקרב, כשהיוונים סופגים 159 הרוגים (91 ספרטנים, 16 טגיאים ו-52 אתונאים). לטענתו, שאר היוונים לא השתתפו בקרב, דבר שאינו מתיישב עם ההגיון. פלוטרכוס, לעומתו, מוסר אומדן של 1,360 אבדות. ההיסטוריונים אפורוס ודיודורוס דיווחו על יותר מ-10,000 הרוגים יוונים. יש לציין, שרבים מהדיווחים בתקופה זו מוטים ובלתי מדויקים, ולפיכך, מספר האבדות האמיתי בקרב יישאר עלום.
תוצאות הקרב

לפי המקורות, כשהצי הפרסי בים האגאי, הושמד בקרב מיקאלה, לחופי איוניה, ניסו הפרסים תחת פיקודו של ארטבזוס, לסגת בדרך היבשה לאסיה הקטנה. הקרב סימן את סוף שלב המגננה היוונית במלחמת יוון-פרס, על אף שהפרסים המשיכו לבחוש בפוליטיקה היוונית, במשך שנים רבות, עד כיבושם בידי אלכסנדר הגדול, במאה הרביעית לפנה"ס. הייתה זו הפעם האחרונה שהפרסים ניסו לפלוש ליוון גופה.
מישור פלטאיה: העיר תבאי בחלק העליון, הנהר אזופוס זורם מזרחה באמצע התמונה, הר כיתארון מודגש בצהוב והעיר פלטאיה למורדותיו.
רויאל פסטיבל הול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  אולם קונצרטים, local business 
 מיקום:  למבת' 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – 3 במאי 1951
 תאריך פתיחה רשמי:  3 במאי 1951 
 אדריכל:  רוברט מת'יו, לסלי מרטין 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות מודרנית 
 קואורדינטות:  51°30′21″N 0°07′00″W﻿ / ﻿51.505836111111°N 0.11678888888889°W﻿ / 51.505836111111; -0.11678888888889
 אתר רשמי
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסרויאל פסטיבל הול(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסרויאל פסטיבל הול(למפת למבת' רגילה) רויאל פסטיבל הול(למפת למבת' מוגדלת) רויאל פסטיבל הול
 
הרויאל פסטיבל הול
הרויאל פסטיבל הול (באנגלית: Royal Festival Hall, בתרגום לעברית: אולם הפסטיבל המלכותי) הוא אולם קונצרטים ומופעי מחול שהוא חלק מסאות'בנק סנטר. האולם ממוקם באזור סאות' בנק על הגדה הדרומית של נהר התמזה בלונדון. המבנה נחשב לבעל חשיבות ארכיטקטונית, והוא הראשון שנבנה לאחר מלחמת העולם השנייה שמוגדר כ"מבנה מוגן".
הקמת המבנה

את אבן הפינה של המבנה הניח בשנת 1949 קלמנט אטלי, ראש ממשלת בריטניה דאז. המבנה הוקם כתרומת מועצת מחוז לונדון עבור פסטיבל בריטניה ופתיחתו הרשמית נערכה ב-3 במאי 1951.
המבנה תוכנן בסגנון מודרני מובהק על ידי האדריכל יו קאסון בן ה-39 שנבחר על ידי הנהלת פסטיבל בריטניה כחלק ממדיניות ההנהלה לבחור אך ורק אדריכלים צעירים.
המבנה שונה באופן משמעותי ב-1964, אז נוסף לו אולם כניסה הפונה לעבר הנהר, ונבנו חדרי הלבשה נוספים. שינויים אלה שינו את מראהו החיצוני של הבניין. שינויים נוספים נערכו במבנה בשנים 1967 - 1968, אז נבנו אולם המלכה אליזבת, חדר פורסל וגלריית הייוורד כחלק ממרכז סאות' בנק.
בסוף שנות ה-80 החלו להציג באולם המבואה של הבניין הצגות לציבור הרחב בלא תשלום - מנהג שהפך לפופולרי. המבואה עצמה משמשת כיום כאחד מאתרי המופעים העיקריים בלונדון.
לאחר שנת 2000 הוחלט לשפץ את הבניין ולשפר את האקוסטיקה בו. שיפוצים אלה צפויים להסתיים באמצע שנת 2007, בעלות של 75 מיליון ליש"ט.
רויה הקקיאן

| --- | --- |

 לידה:  1966 (בת 58 בערך) טהראן, המדינה האימפריאלית של איראן 
 מדינה:  איראן 
 מקום לימודים:  ברוקלין קולג', מכללת האנטר 
 שפות היצירה:  פרסית 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (2008)  הפרס לספרות אסייתית-אמריקנית 
 www.royahakakian.com/new
 
רויה הקקיאן (באנגלית: Roya Hakakian; בפרסית: رویا حکاکیان; נולדה ב-1966) היא משוררת, עיתונאית וסופרת יהודיה-איראנית-אמריקאית החיה בארצות הברית. הקקיאן, שהפכה למפיקת טלוויזיה בתוכניות כמו "60 דקות", ידועה בזכות ספר זכרונותיה Journey from the Land of No, שראה אור ב-2004. מסות פרי עטה על סוגיות הנוגעות לאיראן הופיעו ב"הניו יורק טיימס", ב"וושינגטון פוסט", ב"וול סטריט ג'ורנל" וב-"NPR". היא זכתה במלגת גוגנהיים ב-2008.

הקקיאן פרסמה את ספרה Assassins of the Turquoise Palace ב-2001. זהו תיעוד של הרצח במסעדת מיקונוס של מנהיגי האופוזיציה האיראנית בברלין.
הקקיאן היא חברה-מייסדת של הארגון Iran Human Rights Documentation Center‏ וישבה בהנהלת הארגון Refugees International.‏
ביוגרפיה

רויה הקקיאן נולדה וגדלה במשפחה יהודית איראנית בטהראן. היא גדלה בזמן המהפכה האיראנית ב-1979 ותמכה בה, ביחד עם פעילים ליברליים נוספים. כשמלחמת איראן–עיראק הייתה בשיאה והחוקים נעשו מגבילים יותר, היא היגרה בחוסר רצון לארצות הברית במאי 1985 על בסיס של מקלט פוליטי. היא התיישבה באזור ניו יורק ולמדה פסיכולוגיה בברוקלין קולג'.
יצירתה > ספרות תיעודית

ספר זכרונותיה כנערה שגדלה במשפחה יהודית איראנית בזמן המהפכה האיראנית, Journey from the Land of No: A Girlhood Caught in Revolutionary Iran‏ (Crown) היה בחירת השבוע של "בארנס אנד נובל", קריאת החובה של הקיץ של המגזין "Ms", הספר הטוב ביותר של השנה של "פאבלישרס ויקלי" והספר התיעודי הטוב ביותר של מגזין "Elle" לשנת 2004.

הוא גם זכה בפרס הספר מטעם הקרן למורשת פרסית על שם לטיפה ירשטר ב-2006 והזוכה לשנת 2005 עבור הזכרונות הטובים ביותר מטעם מרכז הספר של קונטיקט. הספר Journey from the Land of No תורגם למספר שפות. היא זוכת מלגת גוגנהיים לספרות תיעודית בשנת 2008.
ספרה האחרון Assassins of the Turquoise Palace - ראה אור ב-6 בספטמבר 2011 בהוצאת Grove/Atlantic - הוא תיעוד של הרצח במסעדת מיקונוס ב-17 בספטמבר 1992 בברלין. בפיגוע, טרוריסטים של חזבאללה רצחו ארבעה פעילים כורדים ואיראנים דמוקרטים, בהוראת ממשלת איראן, כחלק מהמאמץ האיראני לחסל את מתנגדיה הפוליטיים של איראן. הקקיאן מתארת כיצד מנהיגי אירופה, שהעדיפו את הקשרים הכלכליים עם איראן שייטיבו איתם, לא ניסו לרדוף את המבצעים וניסו לטייח את אירועי המקרה. ספרה חוקר את הרצח, הטיוח והניסיון להביא את מבצעיו למשפט.
יצירתה > שירה

הקקיאן חיברה שתי אסופות שירה בפרסית, הראשון בהם, For the Sake of Water, היה מועמד לפרס ספר השירה של השנה מטעם Iran News ב-1993. היא מצוינת בין הקולות המובילים בשירה האיראנית באנציקלופדיית אוקספורד של העולם האסלאמי המודרני. שירתה התפרסמה באנתולוגיות רבות בעולם, בכללן La Regle Du Jeu, Strange Times My Dear: The Pen Anthology of Contemporary Iranian Literature,‏ ובאנתולוגיית W.W. Norton’s Contemporary Voices of the Eastern World: An Anthology of Poems שעתידה לראות אור. היא כתבה בכתב העת Persian Literary Review ושימשה כעורכת השירה של Par Magazine במשך שש שנים.
יצירתה > קולנוע וטלוויזיה

רויה הקקיאן הפיקה למעלה מתריסר שעות לתוכניות תעודה מובילות בתחנות הטלוויזיה, בכללן "60 דקות", &E’s Travels With Harry, תוכניות התעודה של רשת ABC עם פיטר ג'נינגס, ערוץ דיסקברי ו-The Learning Channel. סרטה האחרון, מטעם יוניצ"ף הוא Armed and Innocent.‏
יצירתה > מסות

טורי הדעה שלה, מסותיה וסקירת הספרים שלה ראו אור בפרסומים בשפה האנגלית, בכללם ב"הניו יורק טיימס", ב"וושינגטון פוסט", וב"וול סטריט ג'ורנל". היא גם תרמה למהדורת סוף השבוע של תוכנית החדשות ברשת הרדיו NPR.
ביבליוגרפיה

Journey from the Land of No: A girlhood caught in revolutionary Iran
Assassins of the Turquoise Palace
פרסית: بخاطر آب
פרסית: نامی سزاوار نیایش
ראיונות ונאומים

Yale University’s Saybrook College Master’s Tea on October 22, 2009
Salisbury College’s Fall Convocation Address and Book Signing on August 28, 2009
A Jewish Teen in Post-Revolutionary Iran on NPR’s Fresh Air on July 9, 2009
CBS with Bob Schieffer on Washington Unplugged on July 6, 2009
An Iranian-American Perspective on NPR’s Fresh Air on July 2, 2009
ABC Nightline Interview with Terry Moran on July 1, 2009
WNYC Leonard Lopate Show on July 1, 2009
The Iranian Regime is Coming Undone on wowOwow with Lesley Stahl on June 26, 2009
Young, Jewish and Iranian: Witness to a Revolution at University of TN on April 15, 2009
Conversations with History on UC Berkeley’s Global News and Opinion
Aftermath: Journalism, Storytelling and the Impact of Violence and Tragedy with Harvard University’s Nieman Foundation on February 27 and 29, 2009
הערות שוליים

↑  רויה הקקיאן: 2008 - הזוכה בתחרות ארצות הברית וקנדה לאמנות: תעודה", gf.org
↑  אריאל לוין בקר, "לחשוב על הבית ועל זכויות אדם", הניו יורק טיימס, 9 בינואר 2005
↑  "הנהלת הארגון Refugees International", ‏refugeesinternational.org
↑  "הזמנה לפגוש את בוגרת האוניברסיטה רויה הקקיאן לתלמידי סיטי יוניברסיטי אוף ניו יורק", lacuny.wordpress.com.
↑  אזכור על בחירת Elle בפרסית
↑  אנתולוגיות רבות תרבותיות של שירת העולם
↑  פר: ירחון בפרסית, iranian.com
↑  וידאו הסרט Armed and Innocent‏, un.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007445424205171  BIBSYS: 13062333  GND: 134083164  ISNI: 0000 0000 5738 1722  LCCN: nr93033836  NTA: 268208530  RERO: 02-A013949007  SUDOC: 108454762  VIAF: 184149066387465600981   WorldCat (עם VIAF): 184149066387465600981 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "רויה הקקיאן".
רונזותריום

| רונזותריום |
| --- | --- |
 
תקופה
סוף אאוקן- סוף אוליגוקן 37–23 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N       
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מפריטי פרסה
משפחה:: קרנפיים
סוג:: רונזותריום
מינים
 Ronzotherium velaunum  Ronzotherium filholi  Ronzotherium romani  Ronzotherium orientale  Ronzotherium brevirostre
שם מדעי
 Ronzotherium

רונזותריום (שם מדעי: Ronzotherium) הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת הקרנפיים, אשר התקיים בין האאוקן לאוליגוקן באירואסיה לפני 37 עד 23 מיליון שנה מזמננו. הוא קרוי על שם "גבעת רוזדון" (hill of Ronzon), הסמוכה לעיר לה פווי-אן-ולה שבצרפת, שם התגלו ממצאיו לראשונה והסיומת הלטינית: תריום "therium" - בהמה. סוג זה תואר ב-1854 בידי החוקר הצרפתי אוגוסט איימר (אנ').
היה זה קרנף בינוני בגודלו שלא עלה על 1.5 עד 1.9 טון והיה בעל עצם זרוע ועצם ירך ארוכות יחסית והיה בעל גולגולת צרה מעט יותר עם מבנה שיניים פרימיטיבי ביחס לקרנפים, דומה יותר לשיניים של ההירקודונתיים והאמינודונטיים, הקרובים לקרנפים האמיתיים. הוא ניזון מעלים ולא מעשבים כמו קרנפים מאוחרים יותר וייתכן שיכל להגיע לעלים גבוהים יותר באמצעות גפיו וצווארו הארוכים והשפתיים המשורבבות שלו (אשר הזכירו את שפתי הקרנף צר-השפה). הממצאים מראים שהמינים המאוחרים יותר הגיעו לממדים גדולים יותר, מה שאולי גרם לקרנפים אלה להתפתח לצורות הקרובות יותר לקרנפים מודרניים, לקראת סוף האוליגוקן.
המאובנים שלו היו חלקיים והתגלו במספר ממצאים ברחבי אירופה ביניהם בבריטניה, צרפת, גרמניה, איטליה, שווייץ וצ'כיה וכנראה שגם במונגוליה.
רוזליה זמליאצ'קה

| --- | --- |

רוזליה זמליאצ'קה בשנת 1919 לערך, בזמן שהייתה מעורבת ב"טרור האדום"
 לידה:  20 במרץ 1876 מוהילב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  21 בינואר 1947 (בגיל 70) מוסקבה, ברה"מ 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  בית הקברות של חומת הקרמלין 
 השכלה:  אוניברסיטת ליון 
 תפקיד:  חברת הסובייט העליון 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית 
 פרסים והוקרה:  עיטור הדגל האדום  מדליית ההגנה על מוסקבה  עיטור לנין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945 
 
רוזליה סמוילובנה זמליאצ'קה לבית זלקינד (ברוסית: Розалия Самойловна Землячка;‏ 20 במרץ 1876 (לפי הלוח היוליאני) – 21 בינואר 1947) הייתה מהפכנית יהודייה רוסייה ופוליטיקאית סובייטית.
ביוגרפיה > נעוריה ופעילותה המהפכנית עד 1920

היא נולדה בבלארוס למשפחה יהודית עשירה של סוחרים מהגילדה הראשונה, וקיבלה השכלה בגימנסיה פונדוקליי לבנות (רו') בקייב ומאוחר יותר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ליון (אנ') בצרפת.
למשפחתה היו נטיות מהפכניות. בגיל 17 החלה רוזליה להיות מעורבת בפעילות מהפכנית. היא עזבה את בית הספר והקדישה את חייה למהפכה. זמן מה לאחר מכן היא נעצרה על ידי האוכרנה, המשטרה הפוליטית של הצאר. היא נכלאה בבתי סוהר של הצאר ועד שנת 1896 כבר נעשתה מרקסיסטית. היא הצטרפה למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית מיד לאחר הקמתה (1898), ובשנת 1902 הצטרפה לסיעה של ולדימיר איליץ' לנין במפלגה הקומוניסטית, "הבולשביקים". בתקופה זו אימצה את שם המהפכה שלה "זמליאצ'קה". בשנת 1903 נבחרה למרכז המפלגה. היא הייתה פעילה בארגון המפלגה ועשתה את רוב זמנה בנסיעות בין סנקט פטרבורג, אודסה וערים שונות מחוץ לרוסיה, כדי להיפגש עם רוסים גולים.
זמליאצ'קה הייתה מעורבת בארגון המהפכה הרוסית הראשונה בשנת 1905. היא מילאה תפקיד מפתח בארגון הבריקדות במוסקבה. בהיותה דמות רדיקלית ידועה, בשנים הבאות היא נעצרה ונכלאה פעמים רבות. בזמן שישבה בכלא, היא נדבקה בשחפת ופיתחה מחלת לב. בשנת 1909 היא ברחה מרוסיה והצטרפה אל לנין ומנהיגים בולשביקים אחרים בגלות. בשנת 1914 היא חזרה למוסקבה. מנערותה היא עסקה בפעילות מהפכנית ומעולם לא עבדה בשום עבודה בתשלום עד למהפכת אוקטובר בשנת 1917.
בהיותה חברה מייסדת של הסובייט של מוסקבה, זמליאצ'קה הייתה בין האחראים על ההשתלטות הבולשביקית על המהפכה הרוסית בשנת 1917. בזמן מלחמת האזרחים שפרצה מיד לאחר מהפכת אוקטובר באותה שנה, היא חילקה את זמנה בין מוסקבה לבין חילות שדה בולשביקים שונים, שם היא עודדה את החיילים באמצעות נאומי תעמולה פוליטיים. לנין מינה אותה לקומיסרית פוליטית ראשית של הארמייה ה-8 (אנ') של חזית הדרום באוקראינה ולאחר מכן של הארמייה ה-13 (אנ'). לאחר שהבולשביקים תפסו את השלטון, הייתה זמליאצ'קה אחת מהמארגנים הראשיים של "הטרור האדום" (אנ'). היא הייתה מעורבת במסע הדיכוי מתחילתו. היא תמכה בחיסול "אויבי המעמד" ולקחה חלק במקבצים הראשונים של ההוצאות להורג במוסקבה.
ביוגרפיה > הטרור האדום בחצי האי קרים 1920–1921

נראה כי קנאותה ושיטותיה החרידו אפילו את פליקס דזרז'ינסקי, ראש הצ'קה שכונה "פליקס איש הברזל", וכך בשנת 1920 היא הוצאה ממוסקבה ונשלחה לשמש כמזכירת הוועדה האזורית של המפלגה הקומוניסטית הרוסית (אנ') (סניף המפלגה הבולשביקית) בחצי האי קרים, שהיה אחד מכיסי ההתנגדות האחרונים שנותרו בידי "הלבנים".
יחד עם בלה קון, ארגנה זמליאצ'קה את "הטרור האדום" בקרים בשנים 1920–1921, נגד חיילי הצבא הלבן לשעבר. בנובמבר 1920 הכניע הצבא האדום את המעוז האחרון של הרוסים הלבנים, תחת פיקודו של הגנרל פיוטר וראנגל, בסבסטופול. למרות הבטחת חנינה, למי שיניח את נשקו, מטעם מפקד החזית הדרומית של הצבא האדום, מיכאיל פרונזה, הוצאו להורג כ-50,000 שבויי מלחמה ואזרחים אנטי-בולשביקים, בהוראת קון וזמליאצ'קה. זמליאצ'קה הקפידה לבצע את מעשי הרצח ההמוניים באופן החסכני ביותר האפשרי. בתקופה זו הידלדלה התחמושת שבידי הבולשביקים, וזמליאצ'קה פסקה כי אין היגיון בבזבוז כדורים על שבויים המיועדים להוצאה להורג. אחת משיטותיה לקיצוץ בעלויות הייתה קשירת סלעים לרגליהם של הנידונים למוות והשלכתם מתוך סירות אל הים השחור. לעיתים קשרו החיילים מספר אנשים זה לזה בידיהם וברגליהם ונזרקו חיים לים. קון וזמליאצ'קה ציוו גם להטביע אניות עמוסות אדם.
לאחר מכן חזרה זמליאצ'קה למוסקבה וקיבלה את עיטור הדגל האדום, שהיה אז העיטור הסובייטי הצבאי הגבוה ביותר. היא הייתה האשה הראשונה שקיבלה את העיטור.
ביוגרפיה > המשך הקריירה במפלגה הקומוניסטית

בהמשך חייה, טיפסה זמליאצ'קה במדרגות ההיררכיה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והצטרפה אל ועדת השליטה המרכזית של המפלגה (אנ'), הגוף שפיקח על המפלגה. היא עבדה בצמוד לנ.ק.ו.ד. בזמן "הטיהורים הגדולים", והרשימה כל כך את סטלין באכזריותה, עד שמינה אותה לראש "הוועדה המרכזית" בשנת 1939. מינוי זה הפך אותה לאשה היחידה במועצת הקומיסרים העממיים – הרשות השלטונית הגבוהה ביותר במשטר. היא היא חמקה מכל הטיהורים והפכה לסגנית נשיא מועצת הקומיסרים העממיים, והייתה האישה היחידה שכיהנה ברמה זו בתקופה הסטליניסטית.
היא נפטרה בשנת 1947, בגיל 71, וזכתה לקבורה בבית הקברות של חומת הקרמלין.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12  "History's Deadliest Woman and Other Lesser Known Killers". HistoryCollection.com (באנגלית אמריקאית). 2019-09-06.
↑  לפי הלוח הגרגוריאני: 1 באפריל.
1 2 3 4 5 6 7  "Rosalia Zemlyachka". timenote.info (באנגלית).
1 2 3 4  אלק ד' אפשטיין, ג'נוסייד: טיהורים פוליטיים ואתניים בברית המועצות, 1918–1953, האוניברסיטה הפתוחה, 2007, עמ' 35.
רוטב אספניול

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  רוטב 
 מוצא:  צרפת 
 
רוטב אספניול (בצרפתית: Sauce Espagnole - "רוטב ספרדי") הוא אחד מחמשת "רוטבי האם" - הרטבים היסודיים של המטבח הצרפתי. הרוטב מורכב מרביכה עם ציר בשר, אותם מצמצמים בבישול במשך מספר ימים.
היסטוריה

שמו של הרוטב "ספרדי" אינו מעיד על מוצאו או על מרכיביו. לדברי לואי דיאה (Louis Diat) (לפי מספר גרסאות ממציא הוישיסואז) מחבר הספר "Gourmet's Basic French Cookbook", שמו של הרוטב ניתן לו לאחר שהטבחים הספרדים של אן מאוסטריה, אשתו של לואי ה-13, התעקשו על הוספת עגבניות מספרד לרוטב החום הצרפתי. לפי גרסה אחרת, מקורו של שם הרוטב בצבעו - בעוד צבע הרוטב הגרמני "רוטב אלמנד" בא לתאר את צבע עורם של תושבי גרמניה, וצבע הרוטב ההולנדי "רוטב הולנדז" מתאר את צבע עורם של תושבי הולנד, כך צבע רוטב אספניול (חום) מתאר את צבע עורם של תושבי ספרד.
הרוטב קיבל את שמו מן השף אוגוסט אסקופייה בסוף המאה ה-19, ואופן ההכנה של הרוטב נשאר זהה עד ימינו.
הכנה

הכנת רוטב אספניול מתבצעת על ידי הכנת רו בעל צבע חום כהה, אליו מוסיפים כמות גבוהה של ציר בשר או מים, וכן עצמות שמושחמות, בשר בקר, ירקות ותבלינים. מצמצמים רוטב זה בבישול איטי, ממושך ומסונן. במהלך הבישול מוסיפים לרוטב ציר בשר וממשיכים לצמצמו. לקראת סיום הכנת הרוטב מוסיפים אליו רסק עגבניות. משך ההכנות של רוטב כהלכתו הוא מספר ימים.
לרוטב אספניול טעמים חזקים המשתלטים על המזון, ולכן אין מוסיפים אותו ישירות לתבשילים שונים, אלא משתמשים בו כ"רוטב אם" שממנו מייצרים רטבים אחרים, כגון: רוטב אפריקן, רוטב בריגארד, רוטב בורגיניון, רוטב או צ'סור, דמי גלאס ורוטב שבריו.
אסקופייה מציין בספרו כי ישנה גרסה של הרוטב לתקופת התענית - שאינה כוללת בשר, ובה מצמצמים ציר ירקות ופטריות שונות.
ראו גם

רוטב חום
דמי גלאס
קרב פנגדו

קרב פנגדו (ביפנית: 豊島沖海戦) היה הקרב הימי הראשון במלחמת סין–יפן הראשונה, שהתרחש ב-25 ביולי 1894 מול חופי העיר אסאן שבקוריאה. בקרב התעמתו סיירות הצי הקיסרי היפני עם ספינות צי בֶּייָאנְג של האימפריה הסינית.
רקע

בעקבות מרד טונגהאק, פלשו כוחות יפניים וכוחות סיניים לקוריאה. הסינים קיוו לשמר את מעמדתה של קוריאה כמדינת חסות תחתיהם, ואילו היפנים שאפו להרחיב את אזור ההשפעה שלהם. לשתי המדינות היו כוחות צבאיים בקוריאה, שהגיעו לבקשתן של סיעות שונות בתוך חצי האי. בעיר אסאן, הדרומית לסיאול, חנה חיל מצב סיני שמנה כ-3,500 חיילים, והאספקה נשלחה אליהם בדרך הים. היפנים שמו להם למטרה לכתר אותם שם ולהטיל על העיר מצור.
הנהגת צבא בייאנג התחלקה בין הקיסר גוואנגשו והמדינאי לי הונגז'אנג. הראשון דרש עמידה איתנה אל מול האויב, והשני רצה להגן על הצי השלו. לפיכך, הושגה פשרה לפיה ספינות שכבר היו באזור קוריאה ילוו משלוח של תגבורת לעיר אסאן.