stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קארי צ'פמן קאט
פעילותה בתנועה לזכות הבחירה לנשים > ההתאחדות הלאומית האמריקנית למען זכות הבחירה לנשים

ב-1887 חזרה קאט לצ'ארלס סיטי, שם גדלה ולקחה חלק בפעילות האגודה למען זכות הבחירה לנשים באיוה. בין השנים 1890 ל-1892 היא שימשה כמזכירת האגודה, כתבה מאמרים והרצתה לקידום זכות הבחירה לנשים. בנוסף לעבודתה באגודה המקומית, קאט החלה לעבוד עם בהתאחדות הלאומית האמריקנית למען זכות הבחירה לנשים (NAWSA) ונאמה בוועידה בוושינגטון ב-1890. כתביה ונאומיה ביססו את מעמדה כמנהיגה סופרג'יסטית. בשנת 1892, סוזן ב. אנתוני ביקשה מקאט להתחיל לפעול בנושא קידום זכות הבחירה לנשים. קאט ירשה את מקומה של אנתוני כנשיאת התאחדות הלאומית האמריקנית למען זכות הבחירה לנשים. היא כהנה כנשיאה בין השנים 1900 ל-1904 ובשנית בין השנים 1910 ל-1915. היא פרשה אחרי תקופת כהונתה הראשונה על מנת לטפל בבעלה החולה. קאט עברה לניו יורק והחלה להיות פעילה ברמה המקומית. בשנת 1907 היא הקימה את המועצה הסופרג'יסטית הבינעירונית שחיברה את מרבית הקבוצות שפעלו למען זכות בחירה לנשים בעיר תחת ארגון גג אחד. ארגון זה שימש כמודל למפלגה הסופרג'יסטית של העיר ניו יורק שקאט ייסדה ולפעולות נוספות שעשתה בהמשך. אירוע נוסף שהשפיע על קאט הייתה כישלון ההצבעה למען זכות בחירה לנשים שנערך באיווה ביוני 1916. מיד עם היבחרה, לכהונה שנייה, קאט הציבה לעצמה למטרה לקדם את זכות בחירה לנשים בכינוסי המפלגה הרפובליקנית והדמוקרטית ביוני 1916. בוועידת NAWSA, באותה השנה באטלנטיק סיטי, חשפה קאט את "תוכנית הזכייה" - לגרום לכך שסנאטורים ונציגים ממדינות שונות יתמכו בתיקון למען זכות בחירה לנשים. מטרת תוכנית הזכייה הייתה, לזכות בתמיכה הן ברמה הפדרלית והן במדינות. במדינות בהן הייתה התנגדות לרעיון, להתפשר על זכויות הצבעה חלקיות לנשים. קאט חילקה את המדינות לארבע קבוצות והתאימה להן תוכנית פעולה שונה:
נשים במדינות בהן זכות בחירה בבחירות הנשיאותיות יפעלו להעברת תיקון זכות בחירה ברמה הפדרליות.
נשים שהאמינו שיוכלו להוביל לתיקון חוקת המדינה שלהן ילחצו על משאל עם.
רוב המדינות יפעלו למען הבחירות לנשיאות.
מדינות דרום יפעלו למען הצבעה ראשונית.
תוכנית הזכייה שמה לעצה למטרה לקדם את זכות ההצבעה ב-36 מדינות על ידי איגודים סופרג'סטים מקומיים ברחבי ארצות הברית. שלושים ושש היה מספר המדינות הדרושות לאישור תיקון פדרלי. התוכנית נחשבה למוצלחת ו-NAWSA זכה לתמיכה בשני בתי הקונגרס.
במאמציה לקידום זכות ההצבעה לנשים במדינות השונות, קאט הביעה דעות קדומות על קבוצות שונות בחברה האמריקאית. בשנת 1894 קאט קראה לתת זכות הצעה לנשים ולבטל את זכות ההצבעה לתושבי שכונות עוני. 25 שנה מאוחר יותר שניסתה לקדם את זכות הבחירה במיסיסיפי ודרום קרוליינה, טענה שהעליונות הלבנה תתחזק, לא תחלש, בגלל זכות הבחירה לנשים. קאט השתמשה בטיעונים שונים בהתאמה לקהל אליו דיברה.
NAWSA הייתה הארגון הגדול ביותר שפעל למען זכות הבחירה לנשים בארצות הברית. מהמאמצים הראשונים באיווה בשנות ה-80 של המאה התשע עשרה ועד לקמפיין בטנסי בשנת 1920. קאט פיקחה על עשרות קמפיינים, גייסה מתנדבות רבות, ונאמה מאות פעמים בכל רחבי ארצות הברית. לאחר אישור התיקון התשע-עשרה לחוקת ארצות הברית, קאט פרשה מ-NAWSA.
פעילותה בתנועה לזכות הבחירה לנשים > ברית הנשים הבינלאומית למען זכות ההצבעה IWSA

ארגון ברית הנשים הבינלאומית למען זכות ההצבעה (International Woman Suffrage Alliance) הוקם ב-1904 בברלין על ידי קארי צ'פמן קאט, מיליסנט פוסט, אניטה אוגסורג (אנ'), הלן לנגה (אנ'), מארי סטריט (אנ'), סוזן ב. אנתוני, קתה שירמכר (אנ') וסופרג'יסטיות מובילות אחרות מרחבי העולם שפעלו למען זכות הצבעה לנשים. ב-1902 קאט יזמה את הקמתו כרשת תמיכה לסופרג'יסטיות ברחבי העולם והייתה נשיאת הארגון בין השנים 1904 ל-1923. בין השנים 1905 ל-1907 קאט חוותה מספר אובדbים של אנשים הקרובים לה: בעלה באוקטובר 1905, שותפתה סוזן ב. אנתוני בפברואר 1906 ואחיה הצעיר בספטמבר 1907 וחודשיים לאחר מכן אימה נפטרה. קאט הייתה מוכת צער. הרופא שלה וחברים עודדו אותה לנסוע והיא בילתה את השנים הבאות ברחבי העולם בקידום זכות בחירה לנשים. אליה הצטרפה הסופרג'יסטית היהודיה ההולנדית רוזה מאנוס שהייתה לחברתה ומאוחר יותר נרצחה בראוונסבריק. כשחזרה לפעילות קאט חילקה את זמנה בין ביתה בניו יורק למשרדי הברית בלונדון. היא קידמה את זכות ההצבעה לנשים ברחבי העולם ובעשור הראשון של המאה המאה העשרים, ביקרה בהודו, פלסטין, מצרים, יפן והפיליפינים. בעקבות מסעותייה קאט אמרה: ”פעם לפני שביקרתי במדינות אחרות, הייתי ג'ינגו כמו כולם. חשבתי שלאמריקה יש מונופול על הקדמה, ואז הייתה לי התעוררות עצובה”".
הערות שוליים

1 2  Carrie Chapman Catt, National Women's History Museum (באנגלית)
1 2  Carrie Chapman Catt (1859-1947), cattcenter.iastate.edu (באנגלית)
↑  Van Voris, Jacqueline., Carrie Chapman Catt : a public life, 1st pbk. ed, New York: Feminist Press at the City University of New York, 1996, עמ' 7, ISBN 0-935312-63-3
↑  Van Voris, Jacqueline., Carrie Chapman Catt : a public life, 1st pbk. ed, New York: Feminist Press at the City University of New York, 1996, עמ' 7-8, ISBN 0-935312-63-3
↑  American dissidents : an encyclopedia of activists, subversives, and prisoners of conscience, כרך 1, Santa Barbara, Calif.: ABC-CLIO, 2012, עמ' 114, ISBN 978-1-59884-765-9
↑  Carrie Chapman Catt | Articles and Essays | National American Woman Suffrage Association Collection | Digital Collections | Library of Congress, Library of Congress, Washington, D.C. 20540 USA
↑  Carrie Museum | About Carrie Lane Chapman Catt, www.catt.org
1 2  Carrie Chapman Catt | The New York State Museum, www.nysm.nysed.gov
↑  Iowa's Suffrage Scrapbook - 1916-1919 - Iowa Women's Archives - The University of Iowa Libraries, sdrc.lib.uiowa.edu
↑  Terry Desch Croy, The crisis: A complete critical edition of Carrie Chapman Catt's 1916 presidential address to the national American woman suffrage association, Rhetoric Society Quarterly 28, 1998-06-01, עמ' 49–73 doi: 10.1080/02773949809391124
↑  Carrie Chapman Catt (1859-1947) | Turning Point Suffragist Memorial (באנגלית)
↑  Bredbenner, Candice Lewis (1998). A Nationality of Her Own: Women, Marriage, and the Law of Citizenship. Berkeley: University of California Press. p. 48.
↑  ROGER MUNNS, University Honors Suffragette Despite Racism Charge, Los Angeles Times, ‏1996-05-05 (באנגלית)
↑  The Women’s Rights Movement, 1848–1920, History, Art & Archives
↑  Edith F. Hurwitz, Carrie C. Catt's "Suffrage Militancy", Signs 3, 1978, עמ' 739–743
↑  Carrie Chapman Catt -, Archives of Women's Political Communication (באנגלית)
↑  Lynne Walker, Locating the Global/Rethinking the Local: Suffrage Politics, Architecture, and Space, Women's Studies Quarterly 34, 2006, עמ' 174–196
1 2  Jeff Hill, Conservatives and Radicals, Defining Moments Women’s suffrage, Detroit MI
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272222605171  BIBSYS: 1008684  BnF: cb12067715b (data)  CiNii: DA02095744  GND: 117648884  ISNI: 0000 0000 8370 3262  LCCN: n50035823  NARA: 10582046  NTA: 163932131  RERO: 02-A011005624  SNAC: w6hr4p19  SUDOC: 028946693  VcBA: 495/320452  VIAF: 32779350   WorldCat (עם VIAF): 32779350
(Just Like)

"(Just Like) Starting Over" הוא שיר שנכתב ובוצע על ידי ג'ון לנון מתוך האלבום Double Fantasy משנת 1980. השיר יצא לאור כסינגל ב-24 באוקטובר 1980 בבריטניה, עם "Kiss Kiss Kiss" של יוקו אונו כבי-סייד. השיר הגיע למקום הראשון בארצות הברית ובבריטניה לאחר רצח לנון ב-8 בדצמבר 1980. זה היה הסינגל האחרון של לנון שיצא במשך חייו.
רקע

"(Just Like) Starting Over" היה הסינגל הראשון שיצא מ-Double Fantasy וההקלטה החדשה הראשונה שלנון הוציא מאז שעזב את תעשיית המוזיקה ב-1975. השיר נבחר על ידי לנון לא משום שלדעתו זהו השיר הטוב ביותר באלבום, אלא משום שהוא היה המתאים ביותר לאחר היעדרותו בת חמש השנים מתעשיית ההקלטות. הוא התייחס אליו במהלך ההפקה כשיר של "אלביס/אורביסון", מכיוון שהוא התחזה לסגנונות הווקאליים שלהם. לנון הסביר: "לאורך כל ההקלטות של 'Starting Over, קראתי למה שאני עושה 'אלביס אורביסון': 'I want you I need only the lonely'. אני רוקר שנולד מחדש, אני מרגיש רענן ואני חוזר ישר לשורשים שלי". בתחילת גרסת ה-"Stripped Down" של השיר משנת 2010, לנון אומר "זה בשביל ג'ין, ואדי, ואלביס... ובאדי".
לחן

למרות שמקורו ביצירות דמו לא גמורות כמו "Don't Be Crazy" ו-"My Life", הוא היה אחד השירים האחרונים שהושלמו בזמן לסשנים של Double Fantasy. "לא שמענו אותו עד היום האחרון של החזרות", אמר המפיק ג'ק דאגלס ב-2005. לנון סיים את השיר בזמן חופשה בברמודה, והקליט אותו ב-Hit Factory בניו יורק שבועות ספורים לאחר מכן. שמו המקורי של השיר היה "Starting Over"; עם זאת, "(Just Like)" נוסף לפני יציאתו בגלל הדמיון שלו ל-"Starting Over Again" של דולי פרטון שהגיע לראש מצעד שירי הקאנטרי מוקדם יותר השנה. הצלצול בפעמון שפותח את השיר היה רמז מכוון לפעמון הכנסייה הכבד שפותח את שירו של לנון "Mother" מ-1970, וממחיש עד כמה רחוק הגיע לנון בעשר שנים.
בעוד שהמהדורות המסחריות של השיר (סינגלים מקוריים של 45 סל"ד, תקליטים וקומפקט דיסקים) נמשכות שלוש דקות ו-54 שניות, סינגל ויניל שיווקי בגודל 12 אינץ' שהופץ במקור לתחנות הרדיו כולל דהייה ארוכה יותר, שבאופן רשמי רצה ארבע דקות ו-17 שניות.
המוזיקולוג וולטר אוורט ציין קווי דמיון מלודיים בין חלק מהשיר לבין הסינגל "Don't Worry Baby" של הביץ' בויז משנת 1964.
משתתפים

ג'ון לנון - שירה, גיטרת קצב
ארל סליק, יו מקראקן - גיטרה מובילה
טוני לוין - גיטרה בס
ג'ורג' סמול - קלידים
אנדי ניומארק - תופים
ארתור ג'נקינס - כלי הקשה
מישל סימפסון, קסנדרה ווטן, שריל מנסון ג'קס, אריק טרוייר - קולות רקע
הערות שוליים

1 2  Blaney, John, John Lennon: Listen to This Book, 2005, עמ' 177, ISBN 978-0-9544528-1-0
↑  "John Lennon - Rolling Stone Interview, 12/5/1980"
↑  "Just Like Starting Over" by Chris Hunt, Uncut John Lennon Special, 2005
↑  The John Lennon Estate, Official Tweet
↑  Mike JosephMike Joseph, How Fate Intervened on John Lennon's Last No. 1 Single, Ultimate Classic Rock, ‏2015-12-27 (באנגלית)
↑  Walter Everett, The Foundations of Rock: From "Blue Suede Shoes" to "Suite: Judy Blue Eyes", Oxford University Press, 2008-12-09, עמ' 200, ISBN 978-0-19-971870-2. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 868c3072-41d8-35e4-a4e7-e4ca510d94f8
דיודוטוס טריפון

.
| --- | --- |

מטבע של דיודוטוס טריפון
 לידה:  המאה ה־2 לפנה״ס 
 התאבד:  138 לפנה״ס אנטיוכיה, טורקיה 
 מדינה:  הממלכה הסלאוקית 
 תפקיד:  שליט סלאוקי 
 
דיודוטוס טריפון (ביוונית: Διόδοτος Τρύφων) היה שליט בממלכה הסלאוקית בין השנים 138-145/6 לפנה"ס.
הוא נולד בקסיאנה, בקרבת אפאמיאה. בנעוריו היה מקורב לחצר המלכות, ובבגרותו היה לאחד הקצינים הסלאוקים בעלי המעמד בצבאו של אלכסנדר באלאס. בשנת 167 למניין בית סלאוקוס (145/146 לפנה"ס) יצא כנגד דמטריוס השני (ניקאטור) שהיה השליט הסלאוקי, בשם בנו של אלכסנדר באלאס, אנטיוכוס השישי. מהלך זה חילק את הממלכה הסלאוקית לשניים. בשנת 142/143 לפנה"ס (שנת 179 למב"ס) הכתיר עצמו למלך. במהלך שלטונו רצח את אנטיוכוס השישי. תקופת שלטונו כמלך נמשכה עד שנת 138 לפנה"ס כאשר נחל מפלה באפמאיה על ידי אנטיוכוס השביעי. ומשהפסיד בקרב התאבד.
עלייתו של טריפון לשלטון

דיודוטוס היה אחד הקצינים הבכירים בצבאו של אלכסנדר באלאס. יחד עם קצין נוסף (הִיֵראכּס) בגד בבאלאס והסגיר את אנטיוכיה הבירה לידי תלמי פילומטור ובן בריתו דמטריוס השני, תוך כדי שהציעו את הכתר של סוריה לתלמי, אשר מצד אימו קלאופטרה הראשונה היה בן לבית סלאוקוס ונכדו של אנטיוכוס השלישי "הגדול". תלמי נמנע מלקבל את ההצעה, והגיע להסדר עם דמטריוס השני, לפיו תחזור חילת-סוריה לשלטון תלמי, ודמטריוס ימלוך בארץ אבותיו. אלכסנדר באלאס ניסה עוד את מזלו בשׂדה הקרב מול דמטריוס השני, אך הובס, נמלט, ונרצח בידי שניים מקציניו. דמטריוס השני נותר לבדו על כס הממלכה הסלאוקית.
משעלה לשלטון דמטריוס השני בשנת 146 לפנה"ס היו יחסיו עם ותיקי הצבא הסלאוקי עכורים. דיודוטוס החל להתסיס את הצבא כנגד מלכו, ובשנת 144/145 לפנה"ס הכריז על אנטיוכוס השישי, בנו הצעיר של אלכסנדר באלאס, כמלך, החל לטבוע מטבעות בשמו ולפעול מטעמו. הוא זכה בתמיכתם של המתיישבים הצבאים באזור לאריסה, השתלט על קסיאנה ואפמאיה (מחוז הולדתו) ועל חלק ניכר ממקורות הכוח הצבאי של ההתיישבות המקדונית-יוונית בסוריה. חלק מאנשי הצבא שסולקו על ידי דמטריוס השני הצטרפו לשורותיו. יחסיו הקשים של דמטריוס עם אוכלוסיית הבירה אנטיוכיה לאחר דיכוי קשה של ניסיון מרידה, תרמו אף הם לנפילתה בידי כוחותיו של דיודוטוס, והוא השתלט גם על הפילים שקיבל דמטריוס מידי תלמי.
”אחרי כן שב טריפון ועימו אנטיוכוס הילד הצעיר. וימלוך וישים כתר. ויאסף אליו את כל הצבא אשר נטש דמטריוס, וילחמו כנגדו וינגף. ויקח טריפון את החיות (הפילים) וימשול באנטיוכיה”.
הניצחון על דמטריוס לא היה מוחלט. הוא המשיך להחזיק בחלקים שונים של הממלכה כגון הפחות המזרחיות שמעבר לפרת, בעיר הנמל סלאוקיה, בצור, בצידון וכנראה בחלק מקיליקיה. בשנת 143/144 לפנה"ס השתלט דיודוטוס על עכו- פטולמאיס, ובשנת 142/143 לפנה"ס המליך עצמו דיודוטוס למלך, לקח לעצמו את השם "טריפון", והטביע מטבעות בשם זה. במהלך תקופת שלטונו כמלך, רצח טריפון את אנטיוכוס השישי. לפי ההיסטוריון הרומי ליוויוס שחד טריפון את רופאיו של אנטיוכוס לבצע בו ניתוח בלתי-נחוץ, ולהמיתו על שולחן הניתוחים. הדעות בין החוקרים חלוקות לגבי העיתוי המדויק.
טריפון ושודדי הים הקיליקיים

על- פי ההיסטוריון היווני סטראבו (Strabo) יזם טריפון את פעולות שודדי הים הקיליקיים, אשר פעלו באגן המזרחי של הים התיכון, כדי להחליש את כוחו של דמטריוס אשר החזיק בכל רצועת החוף הסורית מסלאוקיה ועד ללבנון. לטענת ההיסטוריון אומרוד (Omerod) טריפון עודד והגביר את הפעולות, אולם לא יזם אותן. בין אם יזם או עודד, על פי מקורות אלו, הפך טריפון את המבצר החזק ששכן על רצועת החוף בחבל אנטליה (טורקיה של ימינו), מבצר קוראקסיום (Coracesium), לבסיס לפשיטות פיראטיות כנגד החוף הסורי. בעידודו ובפיקוחו הכוח הפיראטי גדל.
טריפון ויהודה החשמונאית

ביהודה שלט בתקופה זו יונתן הוופסי. בתחילה הוא תמך בדמטריוס השני ואף נטל חלק פעיל בדיכוי מרידת אנשי אנטיוכיה כנגדו כאשר נענה לבקשת עזרה ושלח חיל משלוח יהודי אשר מנה שלושת אלפים איש אשר נטלו חלק בקרבות הדיכוי. 
לאחר השתלטות טריפון על עכו-פטולמאיס, הוא שלח איגרת אל יונתן מטעם אנטיוכוס השישי. במסמך זה הוא אישר מחדש את תפקידו של יונתן כתפקיד הכהן הגדול, כמו גם את השינויים הטריטוריאליים שהתרחשו בתקופת אלכסנדר באלאס ודמטריוס השני. בנוסף, ובמישור אישי, כיבד דיודוטוס את יונתן בזכויות השייכות לגינוני המלכות הסלאוקית:”ויכתוב אנטיוכוס הצעיר אל יונתן לאמור: נותן אני את הכהונה הגדולה וממנה אותך על ארבעת הפלכים ושתהיה מרעי המלך. וישלח (המלך) לו כלי זהב וכלי שולחן, ויתן לו רשות לשתות בכלי זהב וללבוש ארגמן ולשאת סיכה”.


בעקבות התרחשויות אלו, העביר יונתן את תמיכתו לטריפון. טריפון מינה את אחיו של יונתן, שמעון התרסי, לשמש סטרטגוס (מושל) של רצועת החוף מסולמה של צור עד נחל מצרים. למעשה מינוי זה היה עבור שטח שהיה נתון בשליטתו של דמטריוס השני. על יונתן ושמעון הוטל לכבוש שטח זה על מנת לממש את מינויו של טריפון. בכך יצר טריפון מצב בו יונתן ושמעון נלחמים כנגד אויביו.
התקדמותה המדינית והצבאית של יהודה החשמונאית, ערערה את שלטונו של טריפון בארץ-ישראל, ולפיכך יצא עד מהרה למסע כדי להשתלט על יהודה. הוא התקדם עם צבאו לעבר בית שאן אולם העימות הצבאי נמנע. דיודוטוס טריפון, באמתלא של פיוס והרחבת סמכויות וויתורים, הצליח למשוך את יונתן לעכו, שם שבה אותו וטבח את אלף מלויו. הוא השתמש ביונתן השבוי כבקלף מיקוח לסחיטת כספים ולאחר מכן, משלא הצליח להשתלט על יהודה, הוציאו להורג (143 לפנה"ס). שמעון שנותר להנהיג את יהודה חסם את ניסיונו של טריפון לכבוש את יהודה וכרת ברית עם דמטריוס השני מול טריפון. כך למעשה בוטלה האחיזה של הממלכה הסלאוקית בהנהגתו של טריפון ביהודה (142 לפנה"ס).
נפילתו של טריפון

בשנת 139 לפנה"ס נשבה דמטריוס בידי הפרתים, ובכך נדמה היה כי בהיעדר מתנגדו העיקרי נסללה דרכו של טריפון להשתלטות על כל הממלכה. אולם, קלאופטרה תאה (אשתו של דמטריוס השני) קראה לאנטיוכוס השביעי, נישאה לו ומסרה לידיו את השלטון באופן הפגנתי (138-139 לפנה"ס). צבאו של טריפון שב והעניק תמיכתו למלך מן השושלת המסורתית של בית סלאוקוס - אנטיוכוס. כבר בשנה הראשונה להופעתו של אנטיוכוס בסוריה איבד טריפון את אנטיוכיה הבירה ואת דמשק. הוא נסוג והתבצר בדור (דאר). לאחר הטלת מצור על העיר נמלט לעכו, ממנה יצא בספינה לאותוסיה (מצפון מזרח לטריפולי) ולאחר מכן לאפמיאה שבסוריה. לאחר שהובס בקרב שם (138 לפנה"ס) נטל גורלו בכפו והתאבד.
לקריאה נוספת

ברק י., "החשמונאים", מסד עם ישראל ומורשתו סדרת חוברות על-פי האנציקלופדיה העברית, עורכים: ד"ר בן יהודה ב., ושוחט י., הוצאת מסדה בע"מ, רמת- גן, 1973.
שטרן מ., יהודה החשמונאית בעולם ההלניסטי פרקים בהיסטוריה מדינית, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים, 1995.
רפפורט א., ספר מקבים א' : מבוא תרגום ופרוש, הוצאת יד בן-צבי, ירושלים, 2004.
evan E.R., The House of Seleucus, Vol. 2, London, 1966 (מהדורה ראשונה: 1902)
Schurer E., The History of the Jewish People in the Age of Jesus Christ 175 B.C.-A.D. 135, Vol. 1, trans. and edts. Vermes G., Millar F., Goodman M., Biddles Ltd, King’s Lynn, 2004 v (מהדורה ראשונה: 1973)
Gera, Dov. "Tryphon's Sling Bullet from Dor," Israel Exploration Journal 1985 (35): 153-163.
Grainger, John D. A Seleukid Prosopography and Gazetteer, Leiden: Brill, 1997, p. 70.
Avidov A., "Were the cilicians a nation of pirates?", Mediterranean Historical Review, 12:1, 5-55, 2008.
הערות שוליים

↑  דיודורוס סיקולוס ספר 32 פרק 9c
↑  ספר מקבים א', יא נד'-נו'.
↑  לפי גריינג'ר 1997: 69.
↑  ליוויוס, תקציר לספר 55, פסקא 11
↑  מתוך: Bevan E.R., The House of Seleucus, Vol. 2, London, 1966, p. 227.
↑  קיימת מחלוקת לגבי תיארוך תחילת פעילותם של שודדי ים אלו. כותבים קדומים רבים נוטים לראות את תחילת הפיראטיות הקיליקית בתקופה מאוחרת יותר.
↑  ספר מקבים א', יא נז'-נח'.
מיקומה של קיליקיה (Cilicia)
שרידי הקארדו באפמיאה שבסוריה.
רחל איתן

| --- | --- |

רחל איתן בתחילת שנות ה-60
 לידה:  4 במאי 1932 כ"ח בניסן ה'תרצ"ב תל אביב, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  17 ביוני 1987 (בגיל 55) כ' בסיון ה'תשמ"ז מנהטן
 שם לידה:  רחל ליטובסקי
 מדינה:  ישראל 
 לאום:  יהודי
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 עיסוק:  סופרת, מורה, מרצה, עיתונאית ומתרגמת
 שפות היצירה:  עברית, אנגלית
 תחום כתיבה:  פרוזה, עיתונאות, מחקר
 סוגה:  רומן
 זרם ספרותי:  ריאליזם
 נושאי כתיבה:  תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, ילדות בקיבוץ, חוויות נשיות
 יצירות בולטות:  ברקיע החמישי
 תקופת הפעילות:  1962–1974 (כ־12 שנים)
 
רחל איתן 1962
רחל איתן (4 במאי 1932 – 17 ביוני 1987) הייתה סופרת ומתרגמת ישראלית.
ביוגרפיה

רחל איתן נולדה בתל אביב כרחל ליטובסקי. אחיה הצעיר היה הבמאי דני ליטאי. אביה, יעקב ליטאי, היה פעיל במפ"ם.
בשל קשיים כלכליים נשלחה בילדותה למוסדות ילדים. חלק מנעוריה שהתה בקיבוץ אילון כחברת "השומר הצעיר". למדה בסמינר למורים על שם לוינסקי ובסמינר הקיבוצים ועסקה בהוראה ובעיתונאות.
היא נישאה בשנת 1951, בגיל 19, לאדריכל דן איתן. לשניים נולד הבן עמרי.
הייתה פעילה במפ"ם וב-1953 עברה למק"י. במשך ארבע שנים עסקה בהוראה בקיבוץ עין שמר ובתל אביב, שם גם עבדה עם ילדי עולים. מאוחר יותר שימשה עיתונאית כחלק מפעילותה בתנועות השמאל של התקופה. סיפורה הראשון, "התמורה", התפרסם במוסף הספרותי של 'קול העם' תחת שם העט "רחל ליטאית".
בשנת 1962 כתבה את הספר 'ברקיע החמישי', רומן המבוסס על ילדותה.
הספר הפך לרב-מכר בישראל וזיכה אותה בפרס ברנר היוקרתי. הספר נכלל בתוכנית הלימודים של בתי ספר תיכונים בישראל.
תמר משמר, חוקרת יצירתה של רחל איתן, הגדירה את היצירה כרומן חניכה: "הרומן הראשון של רחל איתן שהופיע בישראל ב-1962 מספר את סיפוריהם של מאיה ודב. מאיה חרמוני, ילדה כבת שמונה בראשית הרומן, נחשפת בבית גידולה להתעללות רגשית ולהזנחה פיזית, ו"מנודה" ממנו אל מעון ילדים עזובים בשרון המכונה "הרקיע החמישי". דב-בוריה מרקובסקי, בחור בשנות העשרים המאוחרות שלו, הוא "מהפכן מתלבט" ה"מנודה" מחברת המהפכנים ומצטרף אל צוות העובדים של אותו מעון. הרומן מתרחש בארץ-ישראל של ראשית שנות הארבעים, השנים האחרונות של המנדט הבריטי, כאשר באירופה מתחוללת מלחמת העולם השנייה והשואה; ורובו (הכמותי) מתמקד בבועת החיים הצוותאית הסגורה של ילדי המעון, כולם פליטי משפחות הרוסות" (משמר, 1995).
איתן תרגמה את המחזה הנושא היה וורדים מאת פרנק גילרוי, עבור תיאטרון הבימה. ההצגה הועלתה בעברית בשם "דבר אלי בוורדים", בשנות השישים (הצגת הבכורה 25 במאי 1966).
ב-1964 פגש דן איתן את המשוררת רנה שני ובין השניים נרקמו יחסים אינטימיים, שהגיעו גם לטורי הרכילות בעיתונות. עקב כך התגרשו בני הזוג איתן בסביבות שנת 1965 ובינואר 1967 היגרה איתן לניו יורק שבארצות הברית. שם המשיכה בכתיבה והרצתה במוסדות אקדמיים רבים על ספרות עברית ויידיש. באוקטובר 1967 נישאה לג'רי פישמן, כימאי במכון רוקפלר בניו יורק.
איתן כתבה עבודת דוקטורט באוניברסיטת ניו יורק על דבורה בארון. אחדים מסיפוריה וממאמריה תורגמו לאנגלית ופורסמו בארצות הברית בכתבי עת שונים.
ב-1970 התמנתה לפרופסור לספרות עברית ויידיש באוניברסיטת הופסטרה בלונג איילנד, ניו יורק.
ב-1974 ראה אור ספרה השני 'שדה ושדות'. סיפורה של אשה צעירה ורגישה, שחיי הנישואין שלה מגיעים למשבר. אגב עקיבה אחר מהלך חייה והרפתקאות-האהבים שהיא נקלעת לתוכן - נפרש לפנינו הוי "החוג הנוצץ" בחברה הישראלית, על טיפוסיו השונים - תיאור כן ואותנטי, חושפני וביקורתי.
"שדה ושדות" זכה בדרך כלל לביקורות שליליות באותה תקופה.
במשך השנים פרסמה רחל איתן מאמרים רבים וסיפורים.
איתן נפטרה ביוני 1987 בבית החולים לנוקס היל במנהטן, בגיל 55, לאחר שלקתה בשבץ מוחי. נטמנה בבית הקברות נחלת יצחק. איתן לא הספיקה לפרסם את הרומן השלישי, בכתיבתו החלה.
הותירה שני בנים ובת: עמרי, שנולד בעין שמר, וטולה (חמוטל), שנולדה בתל אביב, מבעלה הראשון; ויונתן שנולד במנהטן מבעלה השני.
בשנת 2012 הופיע מחדש הרומן "ברקיע החמישי", וכן יצא לאקרנים סרט עלילתי המבוסס עליו, בבימויה של דינה צבי ריקליס.
ביוגרפיה > ארכיון

ארכיונה נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
ספריה

ברקיע החמישי, רומן, עם עובד תל אביב 1962 זכה להצלחה רבה, וגם בפרס ברנר, ונדפס בכמה מהדורות. במאית הקולנוע דינה צבי ריקליס עיבדה אותו לסרט "ברקיע החמישי" (2012).
שדה ושדות, רומן, עם עובד תל אביב 1974.
משלחת מלאכים רעים, רומן שאת כתיבתו לא סיימה. פרקים מספר זה פורסמו ב-1985 ו-1986 בעיתונות העברית בישראל ובארצות הברית.
לקריאה נוספת

"אין עושים לחם מאידאולוגיות", חניכה כפולה ב"ברקיע החמישי" של רחל איתן, מאת תמר משמר, נדפס בתיאוריה וביקורת, 7, תשנ"ה 1995.
"בין המינים כבין-טקסטואליות: דיאלוג בין-מיני בפרוזה הנשית הישראלית בין שנות החמישים לשנות השבעים", מאת תמר מרין, תל אביב, 2010.
הערות שוליים

↑  תמר משמר, אין עושים לחם מאידיאולוגיות חניכה כפולה ב"ברקיע החמישי" של רחל איתן, תאוריה וביקורת: במה ישראלית. גיליון 7, 1995 עמ' 147-158.
↑  ברקיע החמישי, עם עובד, 1976
↑  סימניה, אתר סימניה, ‏08/05/2018
↑  תמר מרין, ספטמבר 2010
↑  מיה סלע, העלבון והזוהר, באתר הארץ, 16 בספטמבר 2012
↑  A version of this obituary appears in print on June 19, 1987, on Page D00016 of the National edition with the headline: Rachel E. Fishman, 55, Dies; A Novelist and an Educator, Rachel E. Fishman, 55, Dies; A Novelist and an Educator, The New York Times, ‏1987
↑   עופר אדרת, הבניינים האיקוניים, השיכונים השנויים במחלוקת, המסיבות והנשים – הסיפור של האדריכל דן איתן, חתן פרס ישראל הטרי, באתר הארץ, 2 במאי 2019
↑  משה גיל, "ברקיע החמישי" ולמטה ממנו, דבר, 27 ביולי 1962.
↑  ישראלי, יעל. ""דוקרת את העולם בחָזָה"". נבדק ב-2010-06-15.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007271206705171  PLWABN: 9810640958505606  BnF: cb12546536z (data)  ISNI: 0000 0000 2641 187X  LCCN: n84190355  SUDOC: 234892668  VIAF: 21092664   WorldCat (עם VIAF): 21092664
רן כהן

רן כהן (נולד ב-20 ביוני 1937) הוא אלוף-משנה בדימוס ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגות רצ ומרצ, שר בממשלת ישראל וסגן שר הבינוי והשיכון. כיהן כיו"ר מכון התקנים הישראלי משנת 2011 עד מאי 2016.
ביוגרפיה

נולד בשם סעיד כהן ב-20 ביוני, אך לא ברור האם בשנת 1937 (על פי אתר הכנסת), 1938 (על פי האוטוביוגרפיה שלו) או 1939 (על פי ראיונות שנתן בשנות ה-80), בבגדאד שבעיראק למשפחה מסורתית ציונית (שני אחיו הגדולים, אליהו (איתן) ויעקב, היו מעורבים בפעילות הציונית במחתרת היהודית ויעקב ישב בכלא בשל כך) והתחנך בבית הספר אליאנס. אביו, יצחק אליהו כהן (נפטר בתמוז 1969), היה מהנדס ראשי בחברת הרכבות העיראקית ולאחר הגעתו לארץ עבד ברכבת ישראל בחיפה והתגורר עם משפחתו בעכו.
בינואר 1950 עלה סעיד כהן לבדו לישראל דרך איראן במסע שנמשך ארבעה חודשים. נקלט במחנה עולים שער העלייה עד שפגש את אחיו אליהו שלקח אותו לקיבוץ גן שמואל, שם נכנס למסגרת חינוכית ולימודית.
לקראת גיוסו לצה"ל, נכשל במבדקים לקורס טיס. התגייס באוגוסט 1957 וביקש להתנדב לחטיבת הצנחנים אך באותה עת נקבעה מכסה לגיוס לצנחנים מקיבוץ גן שמואל, וכהן שובץ בחיל התותחנים. שירת כלוחם ומפקד תומ"ת בגדוד 404. בינואר 1958 יצא לקורס קצינים. לאחר הקורס שובץ כמדריך בבית הספר לקצינים אולם לאחר שבועיים הועבר לבקשתו ושובץ כמפקד מחלקת סיוע (מרגמות 120 מ"מ) בפלוגה המסייעת של גדוד 890 בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1960 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן ולקח חצי שנה חופשה מהקיבוץ, תקופה בה עבד באספסת ובבניין, כדי להרוויח כסף למימון שיפוצים בבית הוריו בעכו. למד לתואר ראשון בכלכלה ובפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. במלחמת ששת הימים שימש מפקד סוללה בגדוד 332 וכקצין קישור ארטילרי במילואים, ולחם עם גדוד הצנחנים 890 ברצועת עזה וחצי האי סיני. במבצע תופת שימש קצין קישור בחטיבת הצנחנים. במלחמת יום הכיפורים לחם כסמג"ד מרגמות 332, שהיה גדוד מילואים בחטיבת הצנחנים הסדירה. לחם בקרבות בחזית הדרום, בין היתר בראס סודר כנגד כוחות הארמייה השלישית ובקרב החווה הסינית.
בגן שמואל עבד כהן בנגריה, בפלחה, בהדברת מזיקים בגידולי הכותנה וכמזכיר הקיבוץ. ב-1973, זמן קצר לאחר שאודי אדיב נעצר באשמות בגידה וריגול, עזר כהן, שהיה מזכיר הקיבוץ באותה עת, להורי אודי אדיב (בנם עזב את הקיבוץ כמה שנים לפני כן), לשכנע את אספת הקיבוץ להקצות להם תקציב לייצוג בנם בבית המשפט.
בשנים 1974 עד 1977 פיקד על גדוד מילואים 332. במבצע שלום הגליל היה סגן מפקד אגד בעוצבת האש ופיקד על שמונה גדודי ארטילריה שכיתרו את ביירות. בספטמבר 1983 שב, לבקשת הרמטכ"ל, משה לוי, לשירות קבע בדרגת אלוף-משנה למשך חצי שנה וארגן את עוצבת כדור האש כאגד תותחנים מוצנח מלא בעוצבת האש.
ביוגרפיה > חוקים בולטים שהציע

חוק הדיור הציבורי, עליו כתב את הספר "המלחמה על הבית - מהלכיו של חוק הדיור הציבורי"
חוק שכר מינימום
חוק איסור הקמת מצבות זיכרון לזכר מבצעי מעשי טרור, תשנ"ח-1998, שבא לאפשר הריסת האנדרטה של ברוך גולדשטיין.
ביוגרפיה > לאחר עזיבת הכנסת

ב-2009 מונה לנשיא לשכת המסחר ישראל-אסיה. ב-2011 מונה לראש מכון התקנים הישראלי.
ב-2016 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "סעיד".