איך זה להיות עטלף?
השפעה וביקורת

"איך זה להיות עטלף?" הוא אחד המאמרים המשפיעים ביותר בתחום הפילוסופיה של המיינד והוא זכה לאזכורים רבים גם בטקסטים המיועדים לקהל הרחב. לפי דייוויד וודרוף סמית', מאז יציאת המאמר "הרעיון של 'איך-זה-להיות' מישהו שחווה מצב נפשי או פעילות מסוימת הציב קושי בפני גישות מטריאליסטיות ופונקציונליסטיות". טד הונדריך כתב שהשאלה שבכותרת המאמר של נייגל "ערערה, יותר מכל שאלה אחרת, את הביטחון של פיזיקליסטים בלתי-מתפשרים לגבי טבעה של התודעה". לפי סוזן בלקמור, "לא הרבה אנשים שותפים לפסימיזם של נייגל [לגבי היכולת להבין את התודעה], אך השאלה שלו הוכיחה עצמה כתזכורת מועילה לגבי מה מונח על כף המאזניים כשאנו מדברים על התודעה".
המבקר הבולט ביותר של המאמר הוא דניאל דנט. דנט ביקר את התפיסה שנייגל מציג במאמר בכנס שנערך עוד לפני שהמאמר יצא לאור והמשיך לפרסם מספר ביקורות עליו. בספרו Consciousness Explained, דנט הקדיש תת-פרק לביקורת על הטיעון של נייגל. לטענתו, כל תכונה "מעניינת או חשובה מבחינה תאורטית" של תודעת העטלף ניתנת לתצפית מגוף שלישי. לדוגמה, כפי שברור שעטלפים לא יכולים לזהות עצמים שרחוקים מהם יותר ממטרים ספורים, בגלל הטווח הקצר של אקולוקציה, ניתן יהיה להבין אספקטים נוספים של חוויית העטלף באמצעות ניסויים מדעיים עתידיים. דנט מבקר מושגים כגון "קווליה" או "האופי הסובייקטיבי של החוויה". בנוסף, הוא מבקר הסתמכות של מדע על עדויות הניתנות בגוף ראשון ומציע מתודה, "הטרופנומנולוגיה", להבנת התודעה האנושית בגוף שלישי. לפי דנט, "על מנת להבין את התודעה של עטלף, עלינו פשוט ליישם את אותם העקרונות שאנו מיישמים לגבי עצמנו בהתייחס לעטלף". נייגל, מצדו, השיב שדנט מבלבל בין תודעה לתודעה-עצמית. ב-1995 הוא כתב שהוא ממשיך לחשוב שדנט מפספס את הבעיה הממשית ושאי-ההסכמה ביניהם כנראה תסתיים "רק בקבר". דנט פרסם יחד עם דאגלס הופשטטר אסופה של מאמרים שכוללת פרק ביקורת של הופשטטר על הטיעון של נייגל. בפרק ישנה ביקורת על השימוש של נייגל במילה "להיות" (be) ועל ההיגיון שבשאלה שנייגל מציב בכותרת.
מספר פילוסופים ומדענים ניסו להראות שניתן לענות על השאלה שהציב נייגל, לפחות באופן חלקי, באמצעות ידע מדעי. ריצ'רד דוקינס טען בספרו השען העיוור שהתפיסה של בעלי חיים, ובכלל זאת חווייתם הסובייקטיבית, תלויה בקוד המחשב הפנימי שקיים במוח ומתעצב בתהליך אבולוציוני, ולא בסוג הגירוי החיצוני שמפעיל אותו. ההשערה של דוקינס היא שעטלפים רואים פחות או יותר כמו שבני אדם רואים, אף על פי שהמדיום שדרכו הם תופסים את העולם (גלי קול) הוא שונה. קתלין אקינס (אנ') הגיעה במאמרה "איך זה להיות משעמם וקצר-רואי?" למסקנות הפוכות. לפי אקינס, האסטרטגיה המבטיחה ביותר להבנה של איך המוח החומרי יכול לייצר חוויה מודעת היא לבחון, ראשית, מה יכול להציע הידע הנוירופיזיולוגי הקיים, ועל פי ידע זה לבחון מה אנחנו יכולים לומר לגבי החוויה הסובייקטיבית. אסטרטגיה זו מתגברת על בעיות שקיימות בטיעונים א-פריוריים, כמו זה של נייגל. אקינס מבחינה גם בין השאלה מהי נקודת המבט של העטלף לגבי עצמים בעולם והשאלה איך זה מרגיש להיות עטלף או מהי החוויה הסובייקטיבית שלו. לגבי השאלה הראשונה, לפי אקינס, בחינה של הפעילות הנוירופיזיולוגית של השפתן המשופם מגלה כי החוויה הקולית של עטלף זה "משעממת" למדי ולא כוללת הבחנה בעצמים נפרדים ובתכונותיהם. היא מסיקה שסביר כי לעטלף "אין נקודת מבט כלל". בנוגע לשאלה השנייה היא טוענת שהמחקר הקיים לא מאפשר לגביה מענה מספק, אך לטענתה הוא מאפשר הבנה ראשונית של "איך זה להיות עטלף". הפילוסוף שון אלן-הרמנסון בחן בשנת 2015 את הממצאים האמפיריים של אקינס והגיע למסקנה ההפוכה, שעטלפים אינם "אוטומטונים משעממים" ושבחינה מעמיקה של הפעילות החושית שלהם מעידה על קיומה של חוויה סובייקטיבית ונקודת מבט. הוא טוען שבחינת ממצאים אמפיריים בגוף שלישי היא חלק אינטגרלי מ"הפנומנולוגיה האובייקטיבית" שמציע נייגל, ולכן ממצאים אלה לא מהווים ביקורת עליו, ומסכם שללא הכרה בחשיבותה של החוויה הסובייקטיבית בגוף ראשון הבעיה בה עסק נייגל היא חסרת-תקווה.
הפילוסוף פיטר האקר (אנ') טען שהגדרתו של נייגל את התודעה אינה בנויה כהלכה ואף "נתפסת באופן שגוי" מבחינה פילוסופית והאשים את המאמר בכך שהוא "הניח את היסודות לעוד ארבעים שנים של בלבול טרי לגבי התודעה".