stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דב-ברל לופטין
מרד גטו לחווא

לחווא הייתה העיירה היחידה שעד יום חיסולה לא הוצא בה אף אחד מתושביה להורג. תמיד היה לופטין מגיע ברגע האחרון ומחלץ את הקורבן מידי הנאצים, צמאי הדם. רעיון המחתרת והמרידה החל להתגבש בקרבי בני הנוער שגדלו בתנועות הנוער הציוניות, כגון, "בית"ר", "השומר הלאומי", "החלוץ", ו"השומר הצעיר". יצחק רוכצ'ין היה מנהיג המרד היהודי בגטו לחווא, לצידו אשר חפץ, אשר שירת במשטרה המקומית, ומשה לייב חפץ, אשר היו בתנועת הנוער "בית"ר". מרדו איתו גם דוד פיינברג מ"השומר הצעיר", ואהרון אושמן מ"השומר הלאומי", אשר שירת במשטרה המקומית, וכמות אנשי המחתרת הייתה 30 אנשים. בנוסף, משה קופלינסקי שירת גם הוא במשטרה המקומית. המרד התקיים בזכות שיתוף הפעולה בין המחתרת, היודנראט, והמשטרה היהודית. בקיץ 1942 הגיעו לגטו שמועות על פעילות פרטיזנית באזור. בסוף יולי תפסו הגרמנים 7 ילדות יהודיות, והוציאן להורג על כך ששוטטו בכפרים לחפש מזון למשפחותיהן. באותה תקופה גם הגיעו שמועות על רצח יהודי מיקשביץ'. רצף האירועים הללו הדליק נורה אדומה אצל יהודי גטו לחווא לגבי סכנת חייהם. ב-2 בספטמבר כותר (הוקף) הגטו בידי הגרמנים והשוטרים. תוכניתו של רוכצ'ין הייתה: 22 קבוצות מחתרת אשר יתקפו את השוטרים ליד הגדר, והיהודים יפרצו את הגדר לאזור היערות. אנשי המחתרת הצטיידו בנשק קר: גרזינים ומכושים. עם הזמן גברה התחושה בלב היהודים שלא ילכו לבורות, אלא ייהרגו בקרב בשטח הגטו. בבוקר של ה-3 בספטמבר 1942 הודיע המפקד הגרמני שהגיע מלווה בחמש משאיות עמוסות של גרמנים חמושים, שהוא עומד לחסל את הגטו. הגרמנים הציעו ללופטין להשאירו בחיים, יחד עם משפחתו, ו-12 יהודים נוספים. כשנכנס לביתו, פנה אל אשתו ציפורה ואמר: "קחי את הילדים ונלך יחד עם כולם. גם אנחנו יהודים…" (ללופטין היו 2 בנים: אהרן ואריה). לופטין השיב לגרמנים שהוא דוחה את ההצעה - או שכולם נשארים בחיים או שכולם מושמדים. אל היהודים השיב: "אפסו את כל התקוות וצריך לפרוץ את השער".
לפי עדותו של שלום חולבסקי: הגרמנים נכנסו לגטו תוך יריות ארוכות. חברי היודנראט הורו להעלות באש את בתי הגטו. לופטין היה בעל אומץ רב, והוא היה האדם הראשון שהצית את ביתו, ובזאת ניתן האות להתקוממות נגד הנאצים. ישראל דרבסקי הצית בית לאחר לופטין, אך נורה על ידי גרמני. יצחק רוכצ'ין כרת ראש גרמני בעזרת גרזן, ולאחר מכן קפץ לנהר שליד הגטו, אך יריות גרמנים גרמו למותו. אשר בן זלמן חפץ גם התנפל על גרמני וכרת את ראשו, ואחיו, משה לייב חפץ, התנפל גם על גרמני, חטף את נשקו, וירה לעבר גרמנים אחרים. חיים חפץ, בן ה-19, התנפל על גרמני ליד השער, והרגו. טוביה מנדלוביץ' תקף גרמני, אך נורה. לופטין שתקף גרמני וניסה לחטוף את התת-מקלע ממנו, ותוך כדי ירי של החייל הגרמני, נפצע בשתי ידיו. ד"ר איגלניק נלקח לחבוש פצוע גרמני. כשסירב, נורה. ברל גיטלמן תקף והרג גרמני.
היהודים החלו בבריחה המונית. הגרמנים ירו ביהודים והפילו רבים מהם. איכר אחד עמד על ערימת שחת וירה ממכונת ירייה על יהודים נמלטים. כ-1000 יהודים ברחו, אך רק כ-120 הגיעו ליערות.
לאחר הבריחה

לאחר הבריחה מגטו לחווא, השורדים התאספו על נהר לאן, לא רחוק מבסיס היחידה הפרטיזנית "קירוב". הם לא התאגדו כיחידה יהודית, עקב סכסוכים על ההנהגה והמחסור בנשק. לקבוצה היו שני רובים ושני רימונים (אחד מגטו לחווא, והשני נרכש בדרך), שלא הספיקו לקבוצה הגדולה. כשהגיעו ליחידה הפרטיזנית, סורבו להתקבל ליחידה מפני שבלי נשק לא ניתן להתקבל ליחידה. אך למרות זאת, תרם המפקד "אוטרז" וגם נתן הסכמה לאסוף מזון באזור זה לזמן מה. לאחר מכן, היחידה היהודית החלה להתפצל לקבוצות קטנות יותר. קבוצת "גלמזון-דולגופיאטי" הלכה ליערות קרסנה-וליה. קבוצות "ברל מיטלמן" ו"יהושע ליכטנשטיין" (רובם צעירים) פנו מזרחה, חצו את הגבול הרוסי-פולני לשעבר והתקדמו לעבר הריכוז הפרטיזני הגדול, שהתפרס ביערות שבין בוברויסק בצפון לבין מאזיר בדרום, במזרח בלארוס, בפריפיאט (אנ'), ביניהם לופטין, י. מילמן ויצחק ליכטנברג. ימים אחדים לאחר פנייתם של היהודים למפקד "קירוב", הסכימו הקבוצה לצרפם ליחידתם, קבוצה יהודית שמנתה 20 אנשים. למפקד הקבוצה היהודית מונה אברהם שווייקו (ולודבה). במחנה הפרטיזנים דאגו שהוא לא יישא בתפקיד פיקודי מפני ששויבקה ויצחק ליכטנברג דיכאו אותו, מחשש שכשרונותיו יתגלו והוא יתמנה במקומם כמפקד הפלוגה. תמיד הם היו מכריזים לידו בכל הזדמנות: "כאן לא לחווא", "פה אנחנו המצווים".
לאחר שארגון הפרטיזנים חבר לפלוגה רוסית - הם גילו את כשרונותיו, והטילו עליו לעמוד בראש מבצעים.
בסיסה של יחידת "קירוב" היה אז בדרום ביצות גריצ'ין, צפון מזרח מלחווא. לקבוצה של שוווייקו היה מעמד של קבוצה יהודית עצמאית, אך לא הייתה רשאית לצרף עוד יהודים על דעת עצמה. לאחר זמן מה, הצטרפו לקבוצה חמישה יהודים מסארני, לתפקידים פיקודיים, וביניהם, שלמה זנדווייס. מפקדי שלוש הכיתות היו יצחק ליכטנברג, שלמה זנדוויס וטורקניץ. לרשותם היו שלושה רובים, רובה ציד וכמה רימונים. תוך זמן קצר רכשו כ-13 רובים.
היחידה היהודית "שוויקו" השתתפה בפעולות הקרביות של "קירוב", וביניהן לקחו חלק בהתקפה על העיירה לנין, והקרב על הכפר סינקביץ'. בקרב על סינקביץ' השתתפו 20 יהודים (10 מלחווא) שבלטו בדבוקתם במשימה. למעלה מעשרה גרמנים נהרגו במהלך הקרב, גשר הרכבות הלאן פוצץ, תחנת הרכבת הועלתה באש ורכבת צבאית הורדה מהפסים. מספר רובים נלקחו מהגרמנים, כשלל.
חיים רימר, שהיה איתו בפלוגה אחת, מספר, שפעם נצטווה ללופטין ללוותו אל אחד האיכרים, לקחת ממנו נשק הוא הרגיש ברע, ובאמצע הדרך חלש עליו לבו והתעלף. בעמל רב השיב את רוחו, ואז גילה לו שהוא חושש ללבו. במעמדו חל שינוי אחרי שהחטיבה היהודית נתמזגה עם הפלוגה הרוסית. שלא כמפקדים היהודים (הפרטיזנים), עמדו המפקדים הרוסים עד מהרה על כשרונותיו והטילו עליו לעמוד בראש מבצעים.
לופטין היה אחראי לפעולה שבו ביצע את פיצוץ בית המועצה המקומית של לחווא. ב-21 בפברואר 1944, במהלך פשיטה על מחנה גרמני, עלה על מוקש ונהרג.
לאחר מותו, קיומה הנפרד של הקבוצה היהודית לא נמשך זמן רב. לא מעט מניצולי לחווא שוטטו כיחידים או בקבוצות קטנות וחיפשו מחסה, יחידה פרטיזנית שתסכים לקבלם. "מעמדם" של יהודים-משוטטים מסורבי-קליטה הלך ונדחק עוד יותר גם בקרב האוכלוסייה המקומית, כאשר הגיעה אליה השמועה כי גם הפרטיזנים לא רוצים אותם. רק 90 אנשים מתוך 2150 הבורחים מגטו לחווא ביום המרד נותרו בחיים בתום המלחמה.
הוא נקבר בבית קברות פרטיזני קטן בקרבת הכפר סטניצה.
הערות שוליים

↑  ח"א מיכאלי, י' ליכטשטיין, י' מורבציק, ח' שקלאר, ראשונים למרד לחווא, ירושלים-תל אביב : אנציקלופדיה של גלויות, 1957, עמ' 203-205
↑  שלום חולבסקי, מרי ולוחמה פרטיזנית, תל אביב: מורשת - יד ושם, 2001, עמ' 303
↑  ח"א מיכאלי, י' ליכטשטיין, י' מורבציק, ח' שקלאר, ראשונים למרד לחווא, ירושלים-תל אביב: אנציקלופדיה של גלויות, 1957, עמ' 205-206
↑  ח"א מיכאלי, י' ליכטשטיין, י' מורבציק, ח' שקלאר, ראשונים למרד לחווא, ירושלים-תל אביב: אנציקלופדיה של גלויות, 1957, עמ' 206-207
↑  משה - לייב חפץ, איש מחתרת בגטו לאחווה ופרטיזן בביילורוסיה
↑  ח"א מיכאלי, י' ליכטשטיין, י' מורבציק, ח' שקלאר, ראשונים למרד לחווא, ירושלים-תל אביב: אנציקלופדיה של גלויות, 1957, עמ' 207-208
↑  שלום חולבסקי, מרי ולוחמה פרטיזנית, מורשת - יד ושם, 2001, עמ' 303-304
↑  ישראל רביד, שלמה זנדוויס (1900 - 1980) - Genealogy
↑  Paul Robert Bartrop, Resisting the Holocaust: Upstanders, Partisans, and Survivors, ABC-CLIO, LLC, 2016, עמ' 165
↑  ח"א מיכאלי, י' ליכטשטיין, י' מורבציק, ח' שקלאר, ראשונים למרד לחווא, ירושלים-תל אביב: אנציקלופדיה של גלויות, 1957, עמ' 208-210
↑  שלום חולבסקי, מרי ולוחמה פרטיזנית, מורשת - יד ושם, 2001, עמ' 304-305
לקריאה נוספת

ארז רביב, ‏"היהודים תמיד מתחלקים למחנות, אבל בגטו לחווה ידעו להתאחד בזמן המרד", באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 5 במאי 2024
פוארסה רחידה

| --- | --- |

 מקום הקמה:  סן ברנרדינו, קליפורניה, ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2015
 סוגה:  מוזיקה מקסיקנית
 חברת תקליטים:  סוני מיוזיק לטין, Rancho Humilde, Lumbre Music, Street Mob Records 
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 חסוס אורטיז פאז סמואל חיימז כריסטיאן ראמוס חוסה "פלון" גרסיה מויסס לופז
 
פוארסה רחידה (בספרדית: Fuerza Regida) היא להקת מוזיקה מקסיקנית שהוקמה בשנת 2015 בסן ברנרדינו, קליפורניה. הלהקה זכתה לפופולריות בזכות סגנון המוזיקה הייחודי שלה, המשלב סגנונות מסורתיים של מוזיקה מקסיקנית עם השפעות מודרניות.
היסטוריה > 2015–2019: הקמה, En Vivo Puros Corridos ו-Del Barrio Hasta Aquí

פוארסה רחידה הוקמה בשנת 2015 כלהקת גרסאות כיסוי בסן ברנרדינו, קליפורניה. בשנת 2017 פתחה הלהקה ערוץ יוטיוב והחלה להעלות סרטונים, שחלקם כללו שירים מקוריים. הסרטונים זכו להצלחה מתונה, ותוך זמן קצר הצטברו לערוץ עשרות אלפי מנויים. בשנת 2018, הסינגל "Radicamos en South Central" הפך לויראלי ביוטיוב, מה שמשך את תשומת ליבו של רמון רואיז, מנהיג להקת Legado 7 ובעל חברת ההפקות Lumbre Music. רואיז הציע ללהקה חוזה עם חברת ההקלטות Rancho Humilde.
בקיץ 2018 הוציאה הלהקה את אלבומה החי הראשון, En Vivo Puros Corridos, שכלל את הסינגלים "Soy Montero", "Radicamos en South Central" ו-"Dos Plumas". ב-14 בפברואר 2019, לרגל יום ולנטיין, הוציאה הלהקה את המיני-אלבום Las Románticas Favoritas de Fuerza Regida, שהגיע למקום ה-19 במצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים של בילבורד. ביולי 2019 יצא אלבום האולפן הראשון של הלהקה, Del Barrio Hasta Aquí, שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד האלבומים הלטיניים ולמקום הראשון במצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים.
היסטוריה > 2020–2021: Adicto, Otro Pedo, Otro Mundo ו-Del Barrio Hasta Aquí, Vol. 2

בתחילת 2020 יצא האלבום החי השלישי של הלהקה, Pisteando con la Regida, Vol. 2, שכלל גרסאות כיסוי לשירים של אמנים מקסיקניים כמו El Coyote ו-Chalino Sánchez. באפריל 2020 שיתפה הלהקה פעולה עם אמנים כמו Los Tigres del Norte ונתנאל קאנו בשיר "Cuenta Conmigo", שנבחר להיות שיר קמפיין למפקד האוכלוסין של ארצות הברית. באותו חודש יצא אלבום האולפן השני של הלהקה, Adicto, שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים.
בספטמבר 2020 יצא אלבום האולפן השלישי, Otro Pedo, Otro Mundo, ואחריו אלבום חג המולד Navidad con la Regida. בשנת 2021 הוציאה הלהקה את אלבום ההמשך Del Barrio Hasta Aquí, Vol. 2 וסינגלים כמו "Lo Vieron Pasar" ו-"Descansando", שהוקדש לחבר קרוב של סולן הלהקה שנפטר.
היסטוריה > 2022: Pa Que Hablen ו-Sigan Hablando

בשנת 2022 הצטרף לנגני הלהקה מויסס לופז, שניגן בטולולוצ'ה. במאי 2022 הוציאה הלהקה את הסינגל "Chingas a Tu Madre", וביולי יצאה לסיבוב ההופעות Del Barrio Hasta Aquí Tour, שהסתיים בדצמבר. באוגוסט 2022 יצא הסינגל "Billete Grande", שזכה למועמדות בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית הלטינית. לקראת סוף השנה שיתפה הלהקה פעולה עם נתנאל קאנו בשיר "Ch y la Pizza", שזכה להצלחה ויראלית.
היסטוריה > 2023: Pa Las Baby’s y Belikeada

בתחילת 2023 הוצאו לאור שני אלבומים: Pa Que Hablen ו-Sigan Hablando, שהגיעו למקומות החמישי והשישי במצעד מצעד האלבומים הלטיניים. בפברואר 2023 שיתפה הלהקה פעולה עם הזמרת האמריקאית בקי ג'י בשיר "Te Quiero Besar". בהמשך השנה יצאו סינגלים מצליחים כמו "TQM" ו-"Sabor Fresa", שהגיעו לעמדות גבוהות במצעדים הבינלאומיים. באוקטובר 2023 יצא אלבום האולפן השמיני, Pa Las Baby’s y Belikeada, עם להיטים כמו "Harley Quinn".
היסטוריה > 2024–הווה: Pero No Te Enamores

בפברואר 2024 נעצר סולן הלהקה, חסוס אורטיז, בגבול קליפורניה-מקסיקו, אך שוחרר לאחר מספר ימים. לאחר מכן הודיעה הלהקה על יציאת המיני-אלבום Dolido Pero No Arrepentido, שהגיע לעשירייה הפותחת במצעדי מוזיקה בארצות הברית. ביולי 2024 יצא אלבום האולפן Pero No Te Enamores, שהציג סגנונות מוזיקליים ניסיוניים וכלל שיתופי פעולה עם אמנים כמו מאלומה. האלבום הגיע למקום ה-25 במצעד בילבורד 200.
סגנון מוזיקלי והשפעות

פוארסה רחידה ידועה בשילוב ייחודי בין מוזיקה מסורתית מקסיקנית לבין אלמנטים מודרניים. הלהקה שואבת השראה מאמנים קלאסיים כמו פדרו אינפנטה לצד אמנים מודרניים בז'אנר המוזיקה האזורית המקסיקנית.
חברי הלהקה

חסוס אורטיז פאז (2015–הווה) – סולן ראשי
סמואל חיימז (2015–הווה) – קולות רקע, גיטרה
כריסטיאן ראמוס (2015–הווה) – גיטרה
חוסה "פלון" גרסיה (2015–הווה) – סוזאפון
מויסס לופז (2022–הווה) – טולולוצ'ה
דיסקוגרפיה

Del Barrio Hasta Aquí (2019)
Adicto (2020)
Otro Pedo, Otro Mundo (2020)
Del Barrio Hasta Aquí, Vol. 2 (2021)
Pa Que Hablen (2022)
Sigan Hablando (2022)
Pa Las Baby's y Belikeada (2023)
Pero No Te Enamores (2024)
סיבוב הופעות

Del Barrio Hasta Aquí Tour (2022)
Otra Peda Tour (2023)
Pero No Te Enamores Tour (2024)
ראו גם

מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
הערות שוליים

↑  Erick Cuesta, FUERZA REGIDA - BIOGRAFÍA, SAPS Grupero, ‏2019-07-29 (בספרדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: e665ce26-6ce9-4c42-8f6a-7a361a0ba328
ליחני

| --- | --- |
כנסיית הבתולה בליחני
כנסיית הבתולה בליחני
 מדינה:  גאורגיה גאורגיה
 מחוז:  אבחזיה אבחזיה
 נפה:  נפת גודאותה
 חבל ארץ:  אבחזיה אבחזיה
 שפה רשמית:  אבחזית, רוסית 
 תאריך ייסוד:  תחילת המיליניום הראשון
 גובה:  50 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  524 (1989)
 קואורדינטות:  43°09′00″N 40°37′00″E﻿ / ﻿43.15000°N 40.61667°E﻿ / 43.15000; 40.61667
 אזור זמן:  UTC +4
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גאורגיה מוגדלת) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור ליחני(למפת גאורגיה רגילה) טביליסי כותאיסי בתומי רוסתווי זוגדידי גורי פותי סוחומי חאשורי רוסיה אזרבייג'ן ארמניה טורקיה הים השחור ליחני  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שרידי מצודת ליחני
ליחני (בגאורגית: ლიხნი, באבחזית: Зу́пу, פוּזוּ, ברוסית: Лыхны) הוא כפר בנפת גודאותה שבאבחזיה, רפובליקה בדלנית בצפון-מערב גאורגיה. הכפר ממוקם לאורך המישור הצר שלחוף הים השחור באבחזיה. בגובה של 50 מטר מעל פני הים. ליחני ממוקמת במרחק של 5 ק"מ מהעיר שמהווה את המרכז המנהלתי של הנפה, ואוכלוסייתה מונה כ-15,000 איש (הכפר הגדול באבחזיה).
היסטוריה

הכפר שימש כמרכז של המחוז האבחזי ההיסטורי, בזיב בתחילת האלף הראשון לספירה. בשנים 1808-1864 שימשה ליחני כמקום מושבם הרשמי של הנסיכים האבחזים ובירת המחוז. בשנת 1952 נתגלו בליחני ממצאים ארכאולוגיים המיוחסים ליישוב מהמאה ה-14 עד המאה ה-17.
במאי 1978 התאספו 12,000 איש כדי לתמוך בחותמי המכתב שדרשו לאפשר לאבחזיה לפרוש מגאורגיה. ב-18 במרץ 1989 נערכה עצרת לאומית של האבחזים בליחני, בהנהגת הפורום הלאומי של אבחזיה - אג'דגולרה, בשפה האבחזית. על פי ההערכות נע מספר המשתתפים בעצרת 30,000-37,000 איש.
אתרים היסטוריים

האתר החשוב ביותר הוא כנסיית הבתולה מהמאות ה-10-11, שהייתה ידועה בימי הביניים כאחד המונומנטים האדריכליים הגאורגיים-ביזנטיים
חורבות ארמון דו קומתי ששימש למגורי הנסיכי אבחזיה (המבנה קרס בשנת 1866)
מצודת אבאנטה מהמאה ה-7 הממוקמת בקצה הכפר על גדת נהר הכיפסטה
לקריאה נוספת

שרוושידזה ל., האנציקלופדיה הגאורגית סובייטית, 1983, כרך 6 עמ' 271.
הערות שוליים

↑  רולנד גריגור סאני (1994), יצירת האומה הגאורגית, עמ' 397, באנגלית, מסת"ב 0253209153
↑  אדוארד מיכלקנין, "האבחזים מיעוט לאומי במולדתם", עמ' 143 בסיפרם של בארי ברטמן וטוזון בחצ'לי (2004), מדינה דה פקטו: החיפוש אחר ריבונות, מסת"ב 0714654760
↑  ג'ון בורארדמן, סרגיי ל. סולוביוב וגוצ'ה ר. צצחלדזה (2001), עתיקות צפון פונטיות במוזיאון הרמיטז', עמ' 324, ISBN 9004121463
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007530821405171  LCCN: n92053688  NKC: ge136619  VIAF: 138518111   WorldCat (עם VIAF): 138518111
היהודי ממלטה

עמוד השער של הפרסום הראשון של "היהודי ממלטה", לונדון, 1663
היהודי ממלטה (אנגלית: The Jew of Malta) הוא מחזה שנכתב, כנראה, בשנת 1590 על ידי המחזאי הבריטי כריסטופר מרלו. המחזה הוצג לראשונה בשנת 1592, זכה להצלחה והופיע בתיאטראות שונים ברחבי אנגליה. המחזה השפיע על ויליאם שקספיר וניתן לחוש בהשפעה זו במחזה הסוחר מוונציה, שכתב שקספיר מאוחר יותר. המחזה של מרלו נחשב ליצירה אנטישמית. המחזה נכתב בתקופה של קושי כלכלי באנגליה שגרם, בין השאר, לטינה כנגד קהילות של זרים שחיו באנגליה (למרות שיהודים לא חיו באנגליה באותה תקופה).
עלילת המחזה

יהודי עשיר בשם בראבאס, החי באי מלטה, פועל לנקום את אובדן רכושו. הרכוש נלקח על ידי מושל האי כדי לשלם מס לטורקים המגיעים לאי. בראבאס רוצח, מרעיל בארות ומבצע מעשי רמיה ונוכלות שונים על מנת לממש את מטרתו. בתחילה מסייע בידו עבד מוסלמי אשר רכש. עבד זה מוצג כשונא נוצרים וכך גם אדונו. העבד יירצח על ידי בראבאס מאוחר יותר מפני שבגד בו. בראבאס אינו מהסס להשתמש בבתו על מנת לנקום במושל האי. הוא גורם לכך שבן המושל ייהרג בעת דו-קרב על חסדי הבת אביגייל. מאוחר יותר הוא אף רוצח את בתו מפני שבחרה להתנצר. הוא מסייע לטורקים לכבוש את האי ולאחר מכן הופך את עורו ומסייע למושל המודח. הוא נהרג במלכודת שהכין הוא עצמו לטורקים. מושל האי המודח מצליח לשבות ולנצח את הטורקים.
דמויות עיקריות במחזה

בראבאס- הדמות המרכזית במחזה. יהודי בדתו. דמות המייצגת רוע וחוסר מוסר קיצוני.
עבד מוסלמי- משרת את בראבאס ומסייע לו בתוכניתו השטנית ובמעשי הרצח שהוא מבצע.
אביגייל- בתו של היהודי בראבאס. דמות שמדגישה את רשעות הדמות המרכזית.
מושל האי- דמות חיובית. מטרת נקמתו של בראבאס. נוצרי בדתו.
תרגום לעברית

ביולי 2019, יצא לאור, בהוצאת "קמין", תל אביב, תרגום ראשון לעברית של "היהודי ממלטה". ד"ר דוני ענבר שתרגם את המחזה, הוסיף מבוא והערות. בעקבות מחקרו, ענבר מגיע למסקנה שייתכן וכריסטופר מרלו חיבר את המחזה בהשארת דמותו של דון יוסף נשיא, ושהדרמה אינה בהכרח רוויית מוטיבים אנטישמיים, כפי שמייחסים לה.
לקריאה נוספת

אלטר דמיטרי, מערכת היחסים בין נוצרים ליהודים אצל מרלו ושקספיר, אוניברסיטת חיפה, 2001. עבודת תזה לתואר שני בפיקוח סימון אליוט.
עמוד השער לתרגום הראשון לעברית של "היהודי ממלטה", תל אביב, 2019
העיר העתיקה של חברון

העיר העתיקה של חברון (בערבית: البلدة القديمة الخليل) נמצאת במרכז העיר חברון. בחפירות ארכאולוגיות נמצאו שרידים של עיר כנענית בתל רומיידה, והעיר העתיקה, המוכרת כיום קמה בתקופה היוונית או הרומית, בין המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס. היא הפכה למרכז העיר חברון בתקופת הח'ליפות העבאסית, בסביבות שנת 750 לספירה.
העיר העתיקה של חברון הוכרה בשנת 2017 כאתר מורשת עולמית של הרשות הפלסטינית.
העיר העתיקה בנויה סביב מערת המכפלה, בה על פי המסורת קבורים האבות והאמהות, והיא נחשבת לאתר מקודש ביהדות, באסלאם ובנצרות. העיר העתיקה עומדת במוקד הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון.
תיאור האזור

שטחה של העיר העתיקה של חברון הוא 20.6 הקטאר (206 דונם), ומתגוררים בה אלפי תושבים. בתקופה הממלוכית, בין השנים 1250 ל-1517, החלו להשתמש באבן גיר מקומית עבור רוב הבנייה, ואבן זו מאפיינת את מראה העיר כיום. המבנה העירוני של העיר העתיקה מתוארך לתקופה זו, ונותר ברובו ללא שינוי. רוב הבניינים נבנו בתקופה העות'מאנית, החל מהמאה ה-18, אך לצדם השתמרו מספר מבנים מהתקופה הממלוכית. העיר מחולקת לרבעים מסוגרים בבנייה צפופה, עם שערי כניסה בקצוות הרחובות הראשיים.
רובעי העיר העתיקה

בסוף המאה ה-19 תועדה העיר העתיקה כמחולקת לתשעה רבעים:
רובע שייח' עלי אל-באקה
רובע באב אל-זאוויה
רובע יצרני הזכוכית
רובע אל-עקבה
רובע חראם
רובע מוהייסין
רובע הכותנה
הרובע המזרחי
הרובע החדש
בני הקהילה היהודית בחברון התגוררו עד אמצע המאה ה-20 ברובע יצרני הזכוכית. היישוב היהודי בחברון נפגע קשות בטבח חברון (תרפ"ט) שאירע ב-1929. עם  פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 (מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט) עזבו אחרוני היהודים את העיר (למעט משפחה אחת). היישוב היהודי בחברון חודש לאחר 1967, והוא מרוכז כיום בשלושה אזורים אחרים: בית הדסה, בית רומנו ושכונת אברהם אבינו
אתרים בולטים

האתר המרכזי בעיר העתיקה של חברון הוא מערת המכפלה, הכוללת חלל תפילה ליהודים הצמוד למסגד אל-ג'וואלי המיועד למוסלמים. במתחם המערה נמצא גם מסגד אבן-עות'מן, מסגד ישן ליד השוק, ובית תמחוי מוסלמי בשם הוספיס אברהם.
ביישוב היהודי בחברון נמצאים גם בית הכנסת אברהם אבינו ומוזיאון חברון.
בעיר העתיקה שני מסגדים נוספים: מסגד שייח' עלי אל-באקה, ומסגד קזאזין, ברובע יצרני הזכוכית.
| --- | --- |
מפה של פליסיאן דה סוסי (1863): מפה של קונרד שיק (1898)
:  מפה זו כוללת מקרא, ומסומנים בה, בין היתר, מערת המכפלה, מבצר עתיק, מספר בריכות ובארות, ושני מסגדים.
תצלום של שירות האוויר הגרמני (1918): מפה של משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים (2011)
:   לחצו כדי להקטין חזרה   לחצו להגדלה    היישוב היהודי בחברון (מפת האו"ם)
היסטוריה

העיר חברון מוזכרת מספר פעמים בספר יהושע בתנ"ך. על פי ספר שמואל ב', חברון הייתה בירת ממלכת ישראל המאוחדת בתקופת דוד המלך, אך לאחר מכן דוד עזב את חברון והפך את ירושלים לעיר מלוכה.
בתל רומיידה התגלו ממצאים ארכאולוגיים לפיהם כנראה הייתה שם עיר כנענית קדומה. תחילת הבנייה בעיר העתיקה של חברון מתוארכת לתקופה היוונית או התקופה הרומית בארץ ישראל, בין המאה ה-3 לפנה"ס עד המאה ה-1 לפנה"ס. עם תחילת הח'ליפות העבאסית הפך האזור סביב מערת המכפלה למרכז העיר חברון.
במלחמת ששת הימים נכבשה חברון בידי צה"ל והחלה שיבה של יהודים לעיר. בשנת 1990 החל פרויקט שיקום העיר העתיקה, ביוזמתו של יאסר ערפאת. עד שנת 1995 שוקמו 71 מבנים בעיר העתיקה, וכן סמטאות ובתי עסק קטנים, מתוך מטרה לשמר את המורשת האדריכלית והתרבותית של העיר. פרויקט השיקום זכה בשנת 1998 בפרס אגא חאן לאדריכלות.
על פי הסכם חברון משנת 1997, שנחתם כחלק מהסכמי אוסלו, שטחה של העיר העתיקה כלול באזור H2 הנמצא בשליטה צבאית. בשטח זה מתרחשים לעיתים קרובות עימותים בין מתנחלים לבין פלסטינים. על הפלסטינים מוטלות מגבלות תנועה רבות, בהן מקרים תכופים של הטלת עוצר, מחסומי תנועה וסגירת רוב בתי העסק הפלסטיניים ברחוב השוהדא. עקב מגבלות אלה, החל משנות השמונים של המאה ה-20 נרשמה ירידה עקבית במספר התושבים הפלסטינים בעיר העתיקה.
בשנת 1997 הוקמה, במימון בינלאומי, ועדת שיקום לעיר חברון. הוועדה שיפצה כ-1,000 בתים, 120 חנויות ו-10 בתי ספר, ולאחר מכן כ-1,000 משפחות שעזבו את העיר העתיקה חזרו לגור בה.
היסטוריה > ההכרה כאתר מורשת עולמית

הרשות הפלסטינית הגישה בקשה להכיר בעיר העתיקה של חברון כאתר מורשת עולמית בתחילת שנת 2017. בבקשה נכתב: "במוקד העיר העתיקה נמצא אתר מערת המכפלה, המורכב ממספר מבנים במתחם שנבנה במאה ה-1 לספירה כדי להגן על קברי האבות. מקום זה הפך לאתר עלייה לרגל לשלוש הדתות המונותאיסטיות: יהדות, נצרות ואסלאם."
הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים, הבודקת את הבקשות, דרשה לסייר בעיר כדי לבחון את הבקשה, אך ישראל סירבה לאפשר לחברי הוועדה להיכנס אליה, בטענה כי מדובר במהלך פוליטי במסווה של שימור מורשת תרבותית.
ביולי 2017 החליטה ועדת המורשת העולמית של אונסק"ו כי מערת המכפלה והעיר העתיקה של חברון הן אתרי מורשת של הרשות הפלסטינית. העיר העתיקה נרשמה כאתר מורשת עולמית בסיכון.
ההחלטה ניתנה עם מספר הסתייגויות שנבעו מכך שנמנע מחברי הוועדה לסייר בעיר העתיקה.
לקריאה נוספת

אריה קליין, חצרות בעיר האבות – ראשית היציאה מחוץ לרובע היהודי בחברון, הוצאת מכון חיים ביהודה, 2007
הערות שוליים

↑  אריה קליין, 'חצרות בעיר האבות': ראשית היציאה מחוץ לרובע היהודי בחברון, =חברון, תשס"ח/ 2007; הספר, באתר OCLC (באנגלית)
↑  Conservation of Hebron Old Town, ‏1999 (באנגלית).
↑  Rehabilitation of Hebron Old Town - Aga Khan Development Network, באתר פרס אגא חאן לאדריכלות, ‏1999 (באנגלית).
↑  Hebron Rehabilitation Committee, באתר הרשות הפלסטינית (באנגלית).
↑  A ghost city revived: the remarkable transformation of Hebron, באתר הגרדיאן, ‏29 ביוני 2015 (באנגלית).
↑  ברק רביד, אונסק"ו: מערת המכפלה והעיר העתיקה של חברון הן אתרי מורשת פלסטיניים, באתר הארץ, 7 ביולי 2017.
↑  41 COM 8B.1 - Decision, באתר אונסק"ו, ‏יולי 2017 (באנגלית).
מבנים בעיר העתיקה מהתקופה הממלוכית
חברון בסביבות שנת 1910
המינרט של מסגד אל-ג'וואלי במערת המכפלה.
באד ארולזן

| --- | --- |
סמל באד ארולזןסמל באד ארולזן

 מדינה:  גרמניה גרמניה
 מדינה:  הסן הסן
 שטח:  126.47 קמ"ר
 גובה:  286 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  15,984 (31 בדצמבר 2023)
 קואורדינטות:  51°22′40″N 9°01′00″E﻿ / ﻿51.377777777778°N 9.0166666666667°E﻿ / 51.377777777778; 9.0166666666667 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.bad-arolsen.de/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת גרמניה מוגדלת) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניבאד ארולזן(למפת גרמניה רגילה) שטוטגרט מינכן ברלין קלן ברמן המבורג פרנקפורט הנובר דיסלדורף לייפציג דרזדן נירנברג קיל בון מגדבורג ארפורט רוסטוק מיינץ פרייבורג שוורין לוקס. הולנד בלגיה צרפת דנמרק צ'כיה פולין אוסטריה שווייץ הים הבלטי הים הצפוניבאד ארולזן(למפת הסן רגילה) ויסבאדן פרנקפורט קאסל דרמשטאדט אופנבך על המיין הנאו גיסן מרבורג פולדה ריסלסהיים ריינלנד פפאלץ  נורדריין-וסטפאליה סקסוניה התחתונה  תור. בוואריה באדן-וירטמברגבאד ארולזן(למפת הסן מוגדלת) ויסבאדן פרנקפורט קאסל דרמשטאדט אופנבך על המיין הנאו גיסן מרבורג פולדה ריסלסהיים ריינלנד פפאלץ  נורדריין-וסטפאליה סקסוניה התחתונה  תור. בוואריה באדן-וירטמברגבאד ארולזן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
באד ארולזן (בגרמנית: Bad Arolsen) היא עיירה קטנה בצפון מדינת הסן שבגרמניה, במחוז ואלדק-פרנקנברג. מ-1655 עד 1918 שימשה כעיר המגורים של נסיכי ולדק ופירמונט ולאחר מכן, עד 1929, כבירת מדינת ולדק החופשית. המטה של שירות האיתור הבינלאומי נמצא בבאד ארולזן. בשנת 2003, העיר אירחה את הפסטיבל הממלכתי ה-43 של הסנטג (Hessentag) - יום מדינת הסן.
גאוגרפיה > מקום

באד ארולזן ממוקמת כ-45 ק"מ מערבית לקאסל.
דרך הנופש הגרמנית-הולנדית הנקראת "דרך התפוז" עוברת דרך העיירה, ומחברת עיירות, ערים ואזורים הקשורים לבית אורנג' .
גאוגרפיה > יישובים שכנים

ליד באד ארולזן שוכנות העיירה דימלשטט מצפון, העיירה וולקמרסן (שתיהן שייכות למחוז ולדק-פרנקנברג); העיירה וולפהאגן (Wolfhagen) בדרום מזרח (מחוז קאסל); העיר ולדק (Waldeck) מדרום, קהילת טוויסטטל (Twistetal) מדרום-מערב, קהילת דימלזה (Diemelsee) ממערב (שלוש האחרונות במחוז ולדק-פרנקנברג) והעיר מרסברג (הוכזאוארלנדקרייז, Hochsauerlandkreis, בנורדריין-וסטפאליה).
גאוגרפיה > קהילות מכוננות

מלבד הרובע הראשי (8,300 תושבים), הנושא את שם העיר, באד ארולזן מורכבת מחלקי המשנה הבאים:
בראונסן, 199 תושבים
בילה (Bühle) עם 110 תושבים
קולגרונד, 255 תושבים.
הלסן, 2,156 תושבים
לנדאו, 1,120 תושבים
מסנהאוזן, 583 תושבים
מנרינגהאוזן, 3,746 תושבים
נוי-בריך, 246 תושבים
שמילינגהאוזן, 495 תושבים
פולקהרדינגהאוזן (Volkhardinghausen) עם 130 תושבים
וטרבורג, 859 תושבים
היסטוריה

המסמכים המוקדמים ביותר המזכירים את ארולזן מתוארכים לשנת 1131 כאשר הוקם שם מעון לנזירות אוגוסטיניות בשם "ארולדסן" (Aroldessen). המעון חולן ב-1526 ובשנת 1655 הפך למגורי הרוזנים (לימים הנסיכים) מוולדק, שהסבו אותה לבית מפואר. הבית נהרס ב-1710 והוחלף במבנה בארוק חדש (1713–1728) על ידי פרידריך אנטון אולריך, נסיך ולדק ופירמונט (1676–1728).
בין השנים 1918 עד 1929 הייתה ארולזן בירת המדינה החופשית ולדק-פירמונט (אחרי 1922: מדינת ואלדק החופשית), אשר שולבה לאחר מכן בפרוסיה.