stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכימיה
הערות שוליים

↑  Levere, Trevor H. (2001) Transforming Matter: A History of Chemistry from Alchemy to the Buckyball. London: Johns Hopkins University Press, p. 13.
↑  מקור: הרקע ההיסטורי של הכימיה, ה.מ. לסטר; תרגום: יצחק קלוגאי. הוצאת יחדיו, 1966
↑  ה"מ לסטר, הרקע ההיסטורי של הכימיה, פרק 4
↑  Harold Garfinkel,'"`UNIQ--nowiki-0000000E-QINU`"'Ethnomethodological Studies of Work, Routledge, עמ' 129
↑  The Turba Philosophorum (באנגלית)'"`UNIQ--templatestyles-00000010-QINU`"'
↑  שילוב של כספית וגופרית היוצרים מתכת מסוימת
↑  Joachim Schummer;The notion of nature in chemistry ; Studies In History and Philosophy of Science Part A
Volume 34, Issue 4, December 2003, Pages 705-736
↑  ‘in arte alchimiae ... quae inter omnes artes maxime naturam imitatur’, Liber mineralium, III.
↑  Lynn Thorndike, HISTORY OF MAGIC AND EXPERIMENTAL SCIENCE DURING THE FIRST THIRTEEN CENTURIES OF OUR ERA, עמודים 252–253
↑  כלומר, הם לא ייצרו את הזהב שהם התחזו לייצר
↑  The Alchemist, Cornelis Pietersz Bega, Getty Museum Los Angeles
↑  Bruce T. Moran; Alchemy, chemistry and the history of science; Studies In History and Philosophy of Science Part A
Volume 31, Issue 4, December 2000, Pages 711-720
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292896105171  BnF: cb119308569 (data)  GND: 4127921-9  HDS: 008251  LCCN: sh85003265  NDL: 00569397  NKC: ph118340 
מקרא לסימנים אלכימיים, מספר אלכימיה אנגלי מהמאה ה-17. חלק מהסימנים תואמים לסמלים האסטרונומיים של גרמי השמיים איתם מזוהים החומרים השונים.
דף מתוך ה"אוארה קונסורג'נס", כתב יד בנושא אלכימיה מהמאה ה-15
סמלים אלכימיים, כתב יד מהמאה ה-16
האלכימאי, ציור של קורנליס בגה (Cornelis Bega) משנת 1663. במאה ה-17 כבר לא נחשבה האלכימיה למדע רציני והעוסקים בה היו מושא ללעג; דמותו המרושלת של האלכימאי, הכלים השבורים וחוסר הסדר בחדר משקפים את שקיעת דימוי האלכימיה בתקופה זו.
"האלכימאי", ציורו של פיטרו לונגי, 1757
קוטל השדים: רכבת האינסוף

| --- | --- |

כרזת הסרט המקורית
 מבוסס על:  קוטל השדים 
 בימוי:  הרואו סוטוזאקי 
 מוזיקה:  Yuki Kajiura, Go Shiina 
 מדינה:  יפן 
 חברת הפקה:  Ufotable 
 חברה מפיצה:  טוהו, Aniplex 
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  16 באוקטובר 2020 
 משך הקרנה:  117 דק' 
 שפת הסרט:  יפנית 
 סוגה:  סרט אנימה, פנטזיה אפלה, סרט פעולה 
 פרסים:  AMD Award  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קוטל השדים: רכבת האינסוף (ביפנית: 劇場版 鬼滅の刃 無限列車編) הוא סרט אנימה יפני משנת 2020, המבוסס על סדרת המאנגה קוטל השדים מאת קויוהארו גוטוגה. עלילה הסרט מהווה המשך ישיר לעלילת העונה הראשונה של העיבוד הטלוויזיוני של סדרת סדרת המאנגה.
הסרט יצא לאקרנים במהלך התפרצות מגפת הקורונה. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-16 באוקטובר 2020 ביפן. הוא גרף מעל ל-507 מיליון דולרים ברחבי העולם, ובעקבות כך הוא הפך לסרט הרווחי ביותר בעולם בשנת 2020. זו גם הייתה הפעם הראשונה אי פעם בה הפקה שאינה הוליוודית הגיעה לצמרת רשימת הסרטים הרווחיים ביותר בעולם של אותה השנה. שיא נוסף שהסרט שבר היה שהוא הפך לסרט היפני הרווחי ביותר בכל הזמנים (לפני כן הסרט היפני הרווחי ביותר בכל הזמנים היה המסע המופלא).
הסרט זכה גם בפרסים רבים, כולל פרס האקדמיה היפנית לקולנוע לסרט המונפש הטוב ביותר וכן בסרט ההנפשה הטוב ביותר בטקס פרסי הוצ'י.
ב-3 בפברואר 2023 יצא לאקרנים ביפן סרט המשך לסרט זה בשם "קוטל השדים: אל כפר נפחי החרב".
תקציר העלילה

עלילת הסרט מהווה ישיר לעלילת סדרת האנימה הפופולרית "קוטל השדים". העלילה מתמקדת בקוטל השדים הצעיר טנג'ירו קמאדו אשר יחד עם חבריו אינוסוקה האשיברה וזניטסו אגצומה יוצאים למשימה על סיפון רכבת מסתורית.
ראו גם

קוטל השדים: אל כפר נפחי החרב
ז'וזף ורטהיימר

| --- | --- |

צילום מ-1890 מאת ז'אן לקרואה, לרגל מלאת 30 שנה לכהונתו כרב ראשי של ז'נבה
 לידה:  22 במאי 1833 סולץ-או-רן, חבל אלזס, ממלכת צרפת 
 פטירה:  27 באפריל 1908 (בגיל 74) ז'נבה, שווייץ 
 מקום קבורה:  בית העלמין היהודי של קארוז' 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  ? – 27 באפריל 1908 
 מעסיק:  אוניברסיטת ז'נבה 
 
 תפקידים נוספים:  רב ראשי 
 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 
ז'וזף ורטהיימר (בצרפתית משולבת עם גרמנית: Joseph Wertheimer, ‏ 22 במאי 1833 – 27 באפריל 1908) היה רב ובלשן יהודי צרפתי ושווייצרי, הרב הראשי של יהודי ז'נבה ב-1859–1908, פרופסור לפילולוגיה ולבלשנות השוואתית באוניברסיטת ז'נבה.
קורות חייו > ילדות וצעירות

ז'וזף ורטהיימר נולד ב-1833 בסולץ-או-רן בחבל אלזס בממלכת צרפת כבנם של ז'אק ורטהיימר (1858-1778) ושל ויודית (ז'ודית) לבית גוגנהיים (1858-1793)
מקורה של משפחת ורטהיימר היה באיהרינגן ובברייזאך בדוכסות הגדולה של באדן בגרמניה. עם זאת שם המשפחה נגזר ככל הנראה מהכפר ורטהיים הנמצא גם כן בחבל באדן. אברהם ורטהיימר, הסבא רבא של ז'וזף ורטהיימר מצד האב, היה "סופר" של הקהילה היהודית של איהרינגן. הוא כתב כמה הגדות, מהם שתיים שנכתבו ב-1732 וב-1740 נשמרות באיהרינגן, בעוד השלישית, נמצאת במוזיאון היהודי בלונדון.
.
אביו של ז'וזף, ז'אק או יאקוב ורטייהמר התיישב ב-1813 ביישוב סולץ כדי לשמש כרב הקהילה המקומית, תפקיד שמילא עד מותו ב־1858.
בגיל 19 התחיל ז'וזף ורטהיימר לימודי רבנות בבית המדרש הרבני של צרפת שפעל אז עדיין במץ. (עבר לפריז ב-1859). במקביל למד ורטהיימר ספרות ותאולוגיה בשטרסבורג. ב-1857 סיים עם תואר דוקטור ותעודת רב.
קורות חייו > פעילותו > רב ראשי של ז'נבה

ב-1859 קהילת יהודי ז'נבה מינתה את הב ז'וזף ורטהיימר כרב ראשי שלה. הוא היה הראשון שנשא את התואר הזה. מתוקף תפקידו היה ורטהיימר רב אחראי גם קהילות לוזאן, ביין ואוואנש. ב-1 ביולי 1859 הוא חנך את בית הכנסת הגדול של ז'נבה.
ורטהיימר הצטייר כאדם פתוח, בקיא מאוד ויוצר תקשורת מצוינת עם הבריות, וזכה להערכה לא רק מצד בני הקהילה אלא גם משאר תושבי העיר.

ב-4 באוגוסט 1865 חנך הרב ורטהיימר גם את בית הכנסת החדש באוואנש, יישוב שבו חיו 217 משפחות יהודיות שהיוו 14% מכלל התושבים.

בינואר 1868 הוא השיג עבור יהודי לוזאן חלקה מיוחדת בבית הקברות של מונטואה, ששירתה גם את יהודי איוורדון-לה-בן
ב-1871 בימי מלחמת פרוסיה-צרפת מילא הרב ורטהיימר תפקיד בולט בסיוע ההומניטרי שארגן עבור הצבא הצרפתי של הגנרל בורבקי שנסוג אז באי סדר מוחלט ומצא מפלט בשווייץ. בחודשים הראשונים אחרי תבוסת צרפת ואבדן אלזס, עזר ורטהיימר למשפחות יהודיות רבות שלא רצו להישאר תחת שלטון גרמני והתיישבו בשווייץ. ב-1877 גמלה לו צרפת על עזרתו על ידי הענקת אות לגיון הכבוד.
נודע גם במאמציו לקירוב לבבות בין יהודים לנוצרים.
.
קורות חייו > פעילותו > פעילותו האקדמית

ב-1873 התמנה ורטהיימר כפרופסור ללשונאות ולבלשנות השוואתית באוניברסיטת ז'נבה. בתקופת כהונתו כפרופסור נודע גם בעזרה שהעניק לסטודנטים רבים, חלקם יהודים שהגיעו מרוסיה ללימודים בז'נבה וחיו בתנאי מצוקה. ורטהיימר פנה לנדבנים כמו המשפחות הירש ורוטשילד על מנת להשיג מלגות ועזרה כספית לאותם הצעירים.
באותן השנים התוודע לאישים כמו לנין, גאורגי פלחנוב, חיים ויצמן, מרטין בובר.
קורות חייו > שנותיו האחרונות

ב-1906בריאותו של ורטהיימר התרופפה בגלל מחלת כליות והוא פרש מעבודתו באוניברסיטה. הקורס לבלשנות כללית הועבר אז לידי פרדיננד דה סוסיר.
הוא נפטר ב-1908 בגיל 74. יורשו כרב הראשי של ז'נבה היה הרב ארנסט גינסבורגר.
הובא לקבורה בבית העלמין היהודי בקארוז'.
קורות חייו > חייו הפרטיים

ז'וזף ורטהיימר היה נשוי לאליז לבית שווב, שמקורה היה בגרה (Grey) בפראנש-קונטה ולזוג נולדו שני ילדים:ז'ול ולוסי.
הוקרה

18 באפריל 1877 - אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר
.
מבחר כתבים

Les Juifs de l'Occident et le judaïsme moderne, Genève, 1862.
(יהודי המערב והיהדות המודרנית)
La linguistique, Genève, 1877. (הבלשנות)
Le Talmud, histoire de sa formation, Genève, 1880.
(התלמוד, תולדות כתיבתו)
Les Juifs et le judaïsme dans la société moderne, Paris, 1883.
(היהודים והיהדות בחברה המודרנית) Bibliographie der Schweizergeschichte : Bibliographie de l’histoire suisse : 1471, עמ'117-272-291
הערות שוליים

↑  באתר הגניאלוגי Geneanet
↑  , Hans-David Blum Juden in Breisach, Hartung Gorre, Constanz 1998
↑  Jules Bauer L'École rabbinique de France (1830-1930), les Presses universitaires de France, Paris, 1930
↑  Jean Plançon, Joseph Wertheimer(1833-1908), Grand-rabbin de Genève, No Print Limit S.A., Genève, 2008
↑  Josué Jéhouda, Histoire de la colonie juive de Genève 1843-1943, éditions Synthésis, Genève, 1943
↑  [Christine Lauener, La communauté juive d'Avenches: organisation et intégration (1826-1900), Mémoire de licence, Fribourg, 1993
↑  Anne Weill, Communauté israélite de Lausanne 1848-1948, La chronique de cent ans de vie communautaire, Lausanne, 2002
↑  Jean Plançon, volume 2, 1900-1946, Slatkine, 2010
↑  Jean Plançon, 2008, chapitre X
↑  Jean Plançon, Histoire de la communauté juive de Carouge et de Genève, volume 1, de l'Antiquité à la fin du  s XIX e , Slatkine, Genève, 2008, chapitre IX
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007314521205171  GND: 1050572904  HDS: 014933  ISNI: 0000 0000 7137 8802  LCCN: no2009147740  NTA: 189132469  VIAF: 100799295   WorldCat (עם VIAF): 100799295 
בית הכנסת "בית יעקב" בז'נבה
דמטריוס פוליורקטס

דמטריוס הראשון פוליורקטס (ביוונית: Δημήτριος Ό Πολιορκητής – דמטריוס הצר על הערים, בפיניקית: 𐤃𐤌𐤕𐤓𐤉𐤎 – דֵמֵטְרִיֹס; 337 לפנה"ס, פריגיה הגדולה – 283 לפנה"ס, אפאמיאה (Απάμεια), האימפריה הסלאוקית) מלך מוקדון בין השנים 294–288 לפנה"ס.
נולד במוקדון ב-337/6 לפנה"ס ומת בקיליקיה שבאסיה הקטנה ב-283 לפנה"ס. היה בנו של אנטיגונוס מונופתלמוס (שתום העין) מייסד השושלת האנטיגונידית.
לדמטריוס הייתה קריירה רבת תהפוכות של הישגים מזהירים לצד כישלונות צורבים שבמהלכה תפס את כס המלוכה במוקדון. הוא היה ברוך כישרונות מגוונים כמצביא, ממציא מכונות מלחמה ומפתח שיטות לחימה ימיות. דמטריוס הצטיין בכיבושיו אך לא ידע להחזיק בהם. בעקבות המצור הבלתי מוצלח על רודוס זכה לכינוי פוליורקטס (הצר על הערים). דמטריוס מת בשבי סלאוקוס הראשון בקיליקיה שבאסיה הקטנה ב-283 לפנה"ס.
צאצאיו החזיקו בכס המלכות במוקדון עד שהרומאים כבשוה ב-168 לפנה"ס. דמטריוס שימש נושׂא לביוגרפיה של פלוטרכוס, המהוָה מקור עיקרי למידע עליו.
ביוגרפיה > פעילותו בחסות אביו > השנים הראשונות

מלחמת הדיאדוכים התרחשה בין הגנרלים של אלכסנדר הגדול לאחר מותו. כל אחד מן הדיאדוכים ניסה כמיטב יכולתו לקרוע לעצמו נתח מן הממלכה האדירה שהתפרשה מיוון ועד אפגניסטן, והם נלחמו בניהם על שטחים והשפעה. מדי פעם היה אחד הדיאדוכים צובר מספיק עוצמה כדי לנסות להשתלט על ירושת אלכסנדר כולה - איחוד כל הממלכה תחת שלטונו. בכל פעם שזה היה קורה הייתה נוצרת נגדו קואליציה של שאר הדיאדוכים. כשהיה הטוען לירושה מובס לבסוף, דיאדוך חזק אחר היה מנסה את מזלו וחוזר חלילה. איש מעולם לא הצליח לאחד תחתיו את כל העוצמה למוקד בודד כשם שעשה אלכסנדר. במקום זאת ננעלו מאבקי הכוח בשוויון תלת-מוקדי: אסיה, מצרים ומוקדון. העולם ההלניסטי נולד.
הראשון שניסה לאחד את הממלכה תחת כתרו היה פרדיקס והשני היה אנטיפטרוס. בשנת 320 לפנה"ס הכריזה מועצת העוצרים על אנטיפטרוס כעוצר הממלכה. אנטיפטרוס הטיל על אביו של דמטריוס, אנטיגונוס שתום-העין, את הפיקוד על הצבא המקדוני במטרה לחסל את אאומנס, מאחרוני נאמניו של פרדיקס. לאבטחת נאמנותו השיא את בתו פילה (אנ') לדמטריוס.
אנטיגונוס היה דיאדוך אגרסיבי, מנוסה ובעל ביטחון עצמי. המקדונים והיוונים התייחסו אליו כאל "שליט אסיה". הוא החזיק בידיו צבא חזק וממון רב, בערך 45 אלף טלנטים של זהב (סכום עצום במונחי התקופה. הכנסתו השנתית של פיליפוס השני במוקדון לא עלתה על 1000 טלנטים). ממון עצום שהגיע לידי אנטיגונוס ודמטריוס מביזת ערי אוצר פרסיות, כגון אקבטנה, פרספוליס ושושן. ממסיינדה שבצפון סוריה אליה הגיעו השניים בשנת 315/4 הם בזזו עוד עשרת אלפים טלנטים.
ביוגרפיה > פעילותו בחסות אביו > קרב עזה

במהלך מלחמות הירושה נמלט הדיאדוך סלאוקוס ששלט בבבל לחסותו של תלמי, דיאדוך ששלט במצרים. בהיותו להוט לחזור ולתפוס את כיסאו בבבל, שכנע את תלמי להילחם בדמטריוס ששהה בקוילה-סוריה. הצבאות נפגשו בעזה ב-312 לפנה"ס. קרב עזה הוא הקרב הראשון בו פיקד דמטריוס על כוחות צבא באופן עצמאי ללא פיקוח אביו. היה זה קרב שבשלבו הראשון ניצח תלמי שהיה מצביא מיומן שצבר ידע וניסיון במסעות אלכסנדר הגדול במזרח, את דמטריוס הצעיר "ללא חתימת זקן" כפי שהגדיר זאת אנטיגונוס אביו. שמונת אלפים מחייליו של דמטריוס נפלו בשבי וחמשת אלפים נהרגו בקרב. כל כספו נפל שלל לידי תלמי. במחווה של הגינות אבירית ונדיבות מנצח החזיר תלמי לדמטריוס את כל חייליו השבויים ואת כל כספו באמרו שאל להם להילחם אלא על התהילה והשלטון.
פלוטרכוס מספר שרוחו של דמטריוס לא נפלה בשל הכישלון בקרב, אלא דווקא להפך. הכישלון המריץ את דמטריוס לטרוח בגיוס צבא, באימונו ובציודו. אנטיגונוס שלא רצה לערער את ביטחונו העצמי של בנו התיר לו, למרות כישלונו הראשוני, לשוב ולהילחם באופן עצמאי. אמונו של אביו ביכולותיו של בנו היה מוצדק. כשהגיע מצביאו של תלמי, קיליס (Cilles), על מנת למגר ולגרש באופן סופי את דמטריוס מסוריה כולה, הוא נפל למארב של דמטריוס שלכד אותו ואת מחנהו. דמטריוס שבה שבעת אלפים חיילים והשתלט על רכוש רב. בהחזרת מחווה של נדיבות מנצח החזיר דמטריוס לתלמי את קיליס מלווה בקציניו ובמתנות רבות.
לאחר קרב עזה הסתמן שפרק של שלום בין הדיאדוכים הוא הדבר המועדף על כולם. השלום בין הדיאדוכים שהוכרז בשנת 311 לפנה"ס אישר מחדש את מעמדם העצמאי, אם כי היה ברור שהוא זמני.
ביוגרפיה > פעילותו בחסות אביו > דמטריוס באתונה-סיבוב ראשון

בקיץ 315 לפנה"ס גייס אנטיגונוס כוחות מקדונים לאספה של "כינוס המוסד המקדוני המסורתי העליון, שהחלטותיה הן צו ללא עוררין". ההחלטות שהתקבלו באספה היו עוינות לדיאדוך קסנדרוס ששלט באתונה. האספה הודיעה ברבים שהיוונים בעריהם הם בני חורין, בעלי אוטונומיה ופטורים מחילות מצב.
להכרזה זו ודומות לה ולשלום של 311 לפנה"ס, הייתה השפעה על אתונה. הדמוקרטים האתונאים הגיעו למסקנה שהיה להם די משלטונו של קסנדרוס ועושי דברו. אנטיגונוס הבחין בשעת הכושר ליוזמה צבאית בארץ האם היוונית. הוא הציב לעצמו את אתונה כמטרה ראשונה.
בשנת 307 לפנה"ס נשלח דמטריוס על ידי אביו לאתונה בראש שייטת אניות קרב כדי לשחרר אותה מעול שלטונו של קסנדרוס. דמטריוס הצליח לחדור לנמל פיראוס באין מפריע שכן כבל המחסום בפתח הנמל היה מורד כיוון שהאתונאים שגו בחושבם שהצי המתקרב הוא ציו של תלמי לו ציפו.
דמטריוס השתלט על אתונה ומבואותיה ולאחר מכן כינס את האתונאים לאספה. לקול תשואות אוהבי החופש האתונאי הוא החזיר לאתונאים את היכולת לבחור בעצמם את ממשלתם. לאחר מכן פעל לבצר את העיר לקראת העימות הבלתי נמנע עם מוקדון, שנמשך ארבע שנים בין 307 ל-304 לפנה"ס.
אנטיגונוס ביקש להשתמש באתונה כבסיס להפצת השפעתו המדינית על שאר הערים היווניות ולכן נהג באתונה בחשיבות הראויה לה. ממשל דמוקרטי הוקם שם (תחת שלטונו של אנטיגונוס), כמות גדולה של תבואה הוענקה לו וכן עצים לבניית מאה תלת חתריות. לראשונה קוראים האתונאים לאנטיגונוס ודמטריוס בתואר מלכים.
אנטיגונוס שאף לשחרר את אתונה כדוגמה ליצירת ברית של ערים יווניות. בשנת 306 לפנה"ס, בפקודת אביו, כינס דמטריוס נציגים מערי מרכז יוון לכינוס בקורינתוס. מטרתו המוצהרת של הכינוס הייתה "טובת יוון" אך תכליתו האמיתית הייתה "טובת אנטיגונוס ודמטריוס", דהיינו תפיסת השליטה על נתיבי הים במלחמתם נגד תלמי.
ביוגרפיה > פעילותו בחסות אביו > קרב סלמיס, תחילת המלוכה ההלניסטית וניסיון הפלישה למצרים

מציג עצמו כ"משחרר אתונה" ומצויד בכוח צבאי חדש ורענן, יצא דמטריוס מאתונה בשנת 306 לפנה"ס, לפגוש את הצי התלמי בסלמיס. הוא הפליג לקפריסין בראש צבא המונה 15 אלף רגלים, 4000 פרשים, 110 תלת חתריות, 53 אניות משא כבדות וספינות אספקה ושירות מסוגים שונים.
דמטריוס תפס את לשון היבשה המזרחית-צפונית של קפריסין כשהמושל מטעם תלמי הזעיק את אדונו לעזרה. תלמי הופיע עם צי גדול וחיל מלחמה ניכר: 10,000 רגלים, 800 פרשים, 140 אוניות קרב גדולות מסוג ארבע חתריות וחמש חתריות ו-200 אוניות אספקה. בנוסף קיבל 60 אוניות קרב כתגבור מסלמיס.
בין השניים התחולל קרב ימי גדול אשר בו נחל תלמי תבוסה מוחצת. 8,000 חיילים ו-40 אניות קרב על צוותיהן נפלו בשבי ו-80 אניות משא הוצאו מכלל שימוש. מאניותיו של דמטריוס ניזוקו רק 20 אניות שהוחזרו לשימוש. תיאורו של פלוטרכוס את הניצחון מלמד על חשיבותו העליונה.
מיד אחרי הקרב קיבלו אנטיגונוס ודמטריוס את השליטה על כל קפריסין והכריזו על עצמם כמלכים. בניגוד למסורת המלוכה המקדונית שדגלה בלגיטימציה לשליטה טריטוריאלית, הייתה זו תחילתה של מלוכה שהתבססה על הישגים צבאיים. ההגדרה החדשה של מלך בעולם ההלניסטי היא של מי שצבא מוכן ללכת אחריו ושמסוגל לנהל את ענייניו בצורה יעילה. בעקבות הכרזתם של אנטיגונוס ובנו על עצמם כמלכים, הזדרזו לעשות כן גם תלמי, סלאוקוס, קסנדרוס וליסימכוס. ניצחונו הגדול של דמטריוס בסלמיס סימן למעשה את הנקודה בה הופיעו הממלכות ההלניסטיות העצמאיות של יורשי אלכסנדר. מקץ שני עשורים לאחר מותו של אלכסנדר הגיחו קציניו מתחת לצלו הענק.
אנטיגונוס ודמטריוס היו היחידים שעדיין שאפו לשליטה על הממלכות כולן וסירבו להכיר במלכותם של הדיאדוכים האחרים. אנטיגונוס העריך שלאחר תבוסתו הקשה של תלמי בקפריסין הייתה זו שעת הכושר להכות בו גם במצרים. בבירתו החדשה אנטיגוניה תחת פיקודו של דמטריוס נתכנס צבא ענק: 80 אלף חיילי רגלים, 8000 פרשים, 83 פילי מלחמה הודיים, 150 ספינות מלחמה ועוד 100 אוניות אספקה.
למרות המגבלות שהציבה בפניו עונת החורף רצה אנטיגונוס להשאיר בידי תלמי שהות קטנה ככל הניתן להכנות למתקפה הקרבה וכבר בתחילת נובמבר 306 לפנה"ס פלש למצרים. חרף תנאי האקלים, הדרכים המדבריות וסערות הים הקשות, הוביל דמטריוס שני ניסיונות נחיתה נועזים בעורף קו ההגנה התלמי. התקפות אלו עלו בתוהו בעוד שספינותיו הגדולות אבדו בים הסוער. באזור הדלתא של הנילוס לא הייתה החציה אפשרית שכן הייתה עמוקה ורחבה במיוחד בעונה זו וכן מוגנת על ידי חיילי תלמי. לבסוף נסוג דמטריוס בפקודת אביו. אנטיגונוס איים לשוב ולתקוף כאשר הנילוס יהיה בשפל אך לבסוף לא הגשים זאת.
במקום זאת בשנת 305 לפנה"ס הוא שלח את דמטריוס לצור על רודוס.
ביוגרפיה > פעילותו בחסות אביו > עימותים ביוון - סיבוב שני באתונה

דמטריוס הגיע היישר מחומותיה של רודוס אל אתונה כדי להילחם נגד קסנדרוס. זה ארבע שנים שקסנדרוס ניהל מלחמה נגד אתונה ואזור הכפר שהקיפה. כוחות דמטריוס נחתו באוליס כדי לנתק את קסנדרוס מעורפו, אך זה הבין את המתרחש ומיהר לזנוח את אתונה ולנוע צפונה, כשצבאו של דמטריוס מזנב בעקבותיו. דמטריוס הכניע את המצודות פילי ופאנאקטון החולשות על הדרך של אתונה-תיבאי ומסרן לאתונאים.
הישגיו המדיניים והצבאיים של דמטריוס בארץ האם היוונית במהלך הסתיו של 304 לפנה"ס הביאו לו שליטה בערים שונות. באביב הוא תכנן לבצע פעולה נרחבת בפלופונסוס, אך עד אז בחר להעביר את החורף באתונה.
דמטריוס הגיע לאתונה בראש צבא וצי גדולים. באתונה הוא הדגים מהי לדעתו חירות יוונית. הוא קבע את הפרתנון כמקום מגוריו ובילה את זמנו בסבב בלתי פוסק של מסיבות חשק שהיו למגינת לבם של האתונאים.
בפני חייליו נהג דמטריוס להתייחס לאלה אתנה כאל אחותו הגדולה וכפועל יוצא ראה עצמו זכאי להשתמש באוצרותיה. הוא טבע מטבעות אשר מציגים את דיוקנו מצדו האחד של המטבע ואת דיוקן האלה אתנה מצדו שני. יש חוקרים המציעים את הסברה שדמטריוס ערבב את שני הדיוקנאות ויצר את ראש אתנה בדמות דיוקנו הוא.
מקרה שערורייתי אחד מספר על התערבותו האישית בהליכי המשפט האתונאיים, כשביטל קנס כבד שהוטל על אחד ממקורביו. אמנם הועבר צו האוסר עליו להתנהג באופן זה, אך נוכח רוגזו מיהרו האתונאים לבטל את הצו. צו חדש הכריז שהחלטותיו של דמטריוס בעתיד, תהיינה אשר תהיינה, תקבלנה תוקף חוקי. המתונים זעמו, אך השלימו עם המצב בשל היות דמטריוס מגינה ומשחררה של אתונה.
באביב 303 לפנה"ס יצא למסע מתוכנן אל הפלופונסוס. סיקיון הייתה העיר הראשונה אשר עברה מידי תלמי אל תחום שליטתו ובה התקבל דמטריוס בכיבודים השמורים לאלים.
זאת ועוד, אזרחי העיר החליטו לשנות את שם עירם לדמטריאס ולהכריז על דמטריוס כעל מייסדה. משנפלה לידו גם העיר קורינתוס לא התעקשו עוד שאר הערים הנאמנות לקסנדרוס להחזיק בנאמנותן לו. דמטריוס דיבר בכל מקום על חירות היוונים ושחרורם מעול קסנדרוס.
ביוגרפיה > פעילותו בחסות אביו > הליגה הקורינתית

הליגה הקורינתית שבה והוחייתה על ידי דמטריוס ב-303 לפנה"ס, אך נשברה שוב אחרי קרב איפסוס ב-301 לפנה"ס. הרוח החדשה שהכניס דמטריוס לליגה הייתה שינוי לטובה. הוא החיה את שיטת אלכסנדר בהתייחסותו לערי יוון והבטיח להן הגנה (Epimeleia) ואוטונומיה (Autonomia) בניהול ענייניהן הפנימיים. בעוד שקסנדרוס, ליסימכוס והתלמיים התייחסו אליהם כאל נתינים, דמטריוס התייחס אליהם כאל בעלי ברית. דמטריוס ראה בטקטיקה זו כלי התמודדות יעיל מול יריביו היורשים האחרים. בתחילה אכן נטה דמטריוס להתייחס לערי יוון כערים חופשיות אך אחר כך שינה את טעמו והחל להתערב בענייניהן ואף הציב בחלקן חיל מצב על פי רצונו.
דמטריוס נתן לערים היווניות חברות הליגה הזדמנות אמיתית לשיתוף פעולה ולקידום אינטרסים משותפים. דווקא בעידן של מלחמות בלתי נגמרות שימש דמטריוס כבורר בין ערים מבלי להפעיל את כוחו. מוסד הבוררות שיצר לא היה מושלם אך היה עדיף על האלטרנטיבה. דמטריוס הציג דפוס שליטה חדש: תרומות "וולונטריות" עבור המלחמה שהפכו עם הזמן למיסוי מלא. מדיניות העיר החופשייה להלכה נקבעה על פי בעל הברית החזק. כחלק מן התהליך הפוליטי הנוגע למיסוד מדיניות זו, נישא דמטריוס באותו הקיץ בארגוס לדידאמיאה בת איאקידס, מלך המולוסים. בזמנו היא יועדה להיות אשת אלכסנדר הרביעי, בנו של אלכסדר הגדול ויורש ממלכתו דאז, טרם הירצחו בידי קאסאנדרוס. דמטריוס פעל על מנת שיוכרז על ידי נציגי הערים היווניות כעל הגמון ברית היוונים, כשם שהיו פיליפוס ואלכסנדר בזמנם. שאר הדיאדוכים פרשו מהלכים אלו כניסיונות לתפיסת הממלכה כולה.
אם כי הליגה המקורית היוותה ברית של ערים יווניות עם מוקדון, ליגה זו של דמטריוס ואנטיגונוס עתידה להיות ברית נגד מוקדון. תוך כדי הנפת הסיסמה של החירות היוונית הם קיוו להשתמש בליגה זו ככלי לשליטה ביוון ולאיחוד ערים יווניות כנגד מוקדון בכלל, וקסנדרוס בפרט. דמטריוס נבחר למנהיגה הצבאי של הליגה והחל לנוע צפונה מתוך כוונה למחוץ את קסנדרוס אחת ולתמיד. קסנדרוס אשר נדחק לפינה ניסה באופן נואש להגיע להסכם עם אנטיגונוס. אך אנטיגונוס התעקש על כניעה ללא תנאי. ייתכן כי דווקא בנקודה זו, כאשר נראו השניים חזקים ביותר מאי פעם, טמון היה רגע מפלתם.
ביוגרפיה > פעילותו בחסות אביו > קרב איפסוס

כדי להקים קואליציה נגד אנטיגונוס ודמטריוס, לקסנדרוס לא נשארה כל ברירה מלבד פניה למלכים החזקים, תלמי, ליסימכוס וסלאוקוס. הקואליציה שמטרתה הראשונית הייתה לגונן על קסנדרוס מפני שאיפותיו של אנטיגונוס ביוון, הפכה ל"ברית צבאית שנועדה להביס את אנטיגונוס אחת ולתמיד". באביב 302 לפנה"ס החלה המערכה בין הדיאדוכים. סלאוקוס נע משטחו לכיוון מערב בו בזמן שליסימכוס חצה את הדרדנלים אל תוך אסיה הקטנה. נדמה שהמהלך תפס את אנטיגונוס הזקן בהפתעה, כשהוא היה שקוע בהכנות לפסטיבל ראוותני באנטיגוניה. הוא מיהר לזנוח הכל ויצא אל מערב אסיה הקטנה עם הצבא שהיה זמין לו באותה עת, משום שהעריך נכונה שבמערכה זו יפול הפור. דמטריוס הוזעק לסיוע מן הזירה האירופית בה היה שקוע בסדרת פעילויות צבאיות מוצלחות.
אנטיגונוס קיווה להביס את צבאות ליסימכוס ופריפילאוס לפני שיתאחדו אלו עם צבאות בעלי בריתם המגיעים מן המזרח. כבר באביב 301 לפנה"ס חברו צבאות דמטריוס ואביו אך לא הצליחו למנוע את כינוס כוחות הקואליציה העוינת. במהלך הקרב הוביל דמטריוס מתקפת פרשים מוצלחת, אך נסחף כל כך בהתקדמותו בעקבות פילי המלחמה של סלאוקוס עד שניתק מגוף הצבא המרכזי. לאחר מכן, כבר לא יכול היה לחזור בזמן לעזור לאביו, אשר נפצע פצעים אנושים. במצב שבו דמטריוס היה מנותק וללא יכולת לסייע לאנטיגונוס, הקרב היה אבוד. כך עבר מן העולם אנטיגונוס בן השמונים ואחת כשהוא רכוב על סוסו ונלחם בשדות המערכה של איפסוס. דמטריוס נמלט עם קומץ ניצולים שהיו עמו חזרה לבסיסו באפסיס. מלבד הישגיו בקפריסין וכמה ערי חוף בודדות, נשאר לו רק הצי שאנטיגונוס טיפח. מנצחי הקרב חלקו ביניהם את שטחיו של אנטיגונוס.
ביוגרפיה > חיים עצמאיים > התאוששות לאחר הקרב

לאחר התבוסה באיפסוס חזר דמטריוס לבסיסו באפסיס עם צבא של כ-9000 חיילים. ברשותו היה עדיין הצי החזק ביותר ואנשיו עדיין נשארו נאמנים לו. עובדה זו היא עדות לכך שהיה מסוגל לשלם להם כדרך קבע, כנראה מהאוצרות הפרסיים שבזז. אך אין לבטל את האפשרות שגם לכריזמה האישית שלו היה בכך חלק.
דמטריוס אמנם איבד את אסיה הקטנה והמזרח, להוציא מספר ערי חוף בודדות, אך הוא עדיין החזיק בקפריסין, צור וצידון. הליגה הקורינתית כבר לא היוותה גורם משמעותי, אך דמטריוס העריך שיוכל לסמוך על אתונה. אמנם התנהלותו בחורף 303 לפנה"ס השאירה טעם מר בפיהם של האתונאים. משלחת אתונאית נפגשה עמו במהלך מסעו בים האגאי והודיעה שלא יתקבל באתונה בברכה, ושאתונה תסגור את שעריה בפניו, ושאשתו דיידאמיה כבר לוותה אל מחוץ מאתונה אל מאגרה. צו חדש האוסר על כניסת מלכים אל אתונה צוטט כמקור ללגיטימציה להחלטה זו. ימיו הפרועים של דמטריוס כדמות האל המושיע של אתונה נגמרו.
דמטריוס נאלץ לעתור לאתונה בבקשה לקבל בחזרה את עתודות כספו וחיל המצב שנשאר שם. לאחר מכן פנה לעיר קורינתוס, אחת ממחוזות הכוח האחרונים בהם שלט. השנה הייתה 301/0 לפנה"ס ודמטריוס נותר מלך ללא ארץ. יתרה מזו, מולו עמדו יריבים מרשימים, ליסימכוס, סלאוקוס ותלמי. דמטריוס, כעת בעמדה נחותה, הקשיב ברצון לגישושי סלאוקוס שביקש להיעזר בו כאיום נגד ליסימכוס. ברית פוליטית נוצרה בין השניים וכך הושג פיוס. פיוס זה חוזק בברית נישואין כאשר נתן דמטריוס את בתו סטראטוניקי מאשתו פילה, לסלאוקוס בן השישים.
פיוס זמני הושג אף בין דמטריוס ליריבו תלמי. אחת מבנותיו של תלמי, תלמאיס, יועדה לו לנישואין. מתוך רצון שלא להיקלע לבידוד כשם שקרה לאביו וכעדות על תמימות כוונותיו, ביקש דמטריוס לרכוש את אמונו של תלמי ויזם מספר ניסיונות פיוס בין סלאוקוס לתלמי. השניים היו חלוקים ביניהם בשאלת שטחי קוילה-סוריה, מחלוקת שתמשיך להטריד את שושלותיהם דורות רבים אחריהם.
ביוגרפיה > חיים עצמאיים > דמטריוס באתונה – סיבוב שלישי

לאחר 20 שנות שלטון במוקדון נפטר קסנדרוס. עם מותו לטש דמטריוס את עיניו לאתונה. הוא לא שכח את העלבונות שהטיחו בו האתונאים לאחר קרב איפסוס. אתונה הייתה נתונה במחלוקת פנימית קשה בין סיעותיה השונות. הסיעה הדמוקרטית פנתה לדמטריוס לעזרה בשם החזרת החירות היוונית. הוא לא יכול היה לצפות למתנה טובה מזו. בשנת 296 לפנה"ס הגיע "הצר על ערים" לאתונה וצר עליה. הוא הדף את ניסיונות הצי התלמי לעזור ללאכריס, הטיראן של אתונה, ונכנס בשערי אתונה בשנת 295 לפנה"ס. הוא נכנס לאתונה בתהלוכת ניצחון, אף על פי שהיה קיים צו דין מוות לכל מי שמעז אפילו להציע משא ומתן עם דמטריוס.
לאחר שכבש את העיר, ולאחר שכינס את האתונאים להיכל התיאטרון מול משמר חמוש, נאם בפניהם דברי הרגעה ומתינות. איש לא הוגלה או נרצח.

דרומוקלידס הנואם, מנאמניו של דמטריוס, הציע למסור לידיו את נמל פיראוס ואת הגבעה החולשת עליו מוניכיה. דמטריוס ביסס את עצמו באתונה, כשעיניו נשואות אל כס מוקדון.