stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הדיקטטור הגדול
עלילה

עלילת הסרט מספרת על ספר יהודי (צ'ארלי צ'פלין) החי במדינה הדמיונית "טומאניה" (בת דמותה של גרמניה הנאצית). הספר משתתף במלחמת העולם הראשונה. בקו הקדמי הוא מוצא טייס טומאני פצוע בשם שולץ, ואת המטוס שלו, ועוזר לו להעביר בטיסה מסמכים שיגרמו לניצחון טומאני. כלי הטיס מתרסק באזור מבטחים זמן קצר לאחר התבוסה הטומאנית, והספר נחבט בראשו ומאבד את זכרונו. שולץ ניצל מההתרסקות ללא פגע. במהלך השנים שבהן היה הספר מאושפז בבית החולים הצבאי כשהוא סובל מאיבוד זיכרון, ה"פוי" (קריאת גועל יידית, שמשמשת כפרפרזה לכינוי "פיהרר") אדנואיד הינקל (צ'ארלי צ'פלין) עלה לשלטון והטיל מגבלות על היהודים. הספר (שדומה במראהו לפוי הינקל) בורח מבית החולים וחוזר לאזור מגוריו, הגטו. הספר מסתבך עם חיילי פלוגות סער והמצב מגיע לכך שהם רוצים להרוג אותו, אבל ברגע האחרון מגיע שולץ, הטייס שהספר הציל במלחמה ובינתיים הפך למפקד בכיר בלשכת הפוי, מזהה את הספר ומציל אותו. בינתיים, הפוי הינקל זומם לפלוש לאוסטרליץ' (בת דמותה של אוסטריה), אבל מסתבר שגם בנזינו נפלוני (ג'ק אוקי), שליט באקטריה (בני דמותם של בניטו מוסוליני ואיטליה הפשיסטית בהתאמה) רוצה את אוסטרליץ'. נפלוני מבקר בטומאניה, שם הינקל נכשל בניסיון להפחיד אותו בתצוגה צבאית, וגם לא ניצח פסיכולוגית את נפלוני בפגישה בין שניהם. נפלוני מציע להינקל הסכם שלפיו הכוחות של שניהם ייסוגו מגבול אוסטרליץ', אך הינקל רוצה שקודם נפלוני יסיג את הכוחות שלו מהגבול ואחר-כך ייחתם ההסכם. ואילו נפלוני רוצה שקודם יחתם ההסכם, ולאחר-מכן הכוחות ייסוגו מהגבול. בסוף הינקל חותם על ההסכם, לפני נסיגת הכוחות, אולם ללא כוונה לקיימו (אנלוגיה ליחסי גרמניה ואיטליה בין 1933 ל-1935).
הספר היהודי ושולץ (הטייס לשעבר) נלכדו על ידי פלוגות הסער ונשלחו למחנה ריכוז. השניים ברחו משם במדי קצינים, והגיעו לאזור הגבול עם אוסטרליץ'. גם הינקל אמור היה להגיע לאזור זה. בגלל הדמיון החיצוני, והיותו של הספר במדים, נוצר הרושם שהספר היהודי הוא הינקל, שרגיל להיות לבוש במדים. ואילו הינקל, שיצא לצוד לבדו נלכד על ידי רודפיו של הספר, במחשבה שהוא הספר. עקב כך, הספר היהודי שהתחלף עם הינקל נאלץ לפלוש לאוסטרליץ' (אנלוגיה לאנשלוס) ושם הוא נשא נאום נלהב בשבח השלום עלי אדמות.
דמויות > הדמויות בגטו

הספר היהודי (צ'ארלי צ'פלין): הדמות הראשית בסרט. שירת כטוראי במלחמת העולם הראשונה ובה הציל את חייו של הטייס שולץ. לאחר המלחמה סבל מפגיעת ראש ואיבד את הזיכרון שלו. אחרי 20 שנה הוא חוזר לגטו כשאינו מודע לעולם שהשתנה ללא היכר. הספר מתאהב בהאנה, שכנתו, אך נשלח בסופו של דבר למחנה ריכוז יחד עם שולץ, משם הוא מצליח להימלט. אחרי שברחו מהמחנה, הוא ושולץ מגיעים לגבול אוסטרליץ', שם החיילים הטומאניים מזהים אותו כפוי הינקל, והוא נושא נאום בשבח הדמוקרטיה והחופש.
האנה (פולט גודארד): שכנה של הספר שגרה בצמוד למספרה. היא עוזרת לספר מול פלוגות הסער ומתאהבת בו. היא מצליחה לברוח מטומאניה לאוסטרליץ', אולם הצבא הטומאני כובש את אוסטרליץ' וגורם לה לסבול מהרדיפה מאותו משטר אשר ממנו ברחה.
דמויות > הדמויות בארמון

אדנואיד הינקל (צ'ארלי צ'פלין): דיקטטור בן דמותו של אדולף היטלר ודומה לו בשמו, בהתנהגותו ובמראהו. בדומה להיטלר, גם הוא שונא את היהודים ורודף אותם. הוא מתכנן להקים אימפריה בצורה כוחנית. הוא מצטייר כדמות שאינה חכמה במיוחד ושניתן להערים עליה בקלות. לפני הפלישה לאוסטרליץ' החיילים טועים לחשוב שהוא הספר היהודי, והוא נלקח למחנה ריכוז.
בנזינו נפלוני (ג'ק אוקי): דיקטטור שדמותו מבוססת על בניטו מוסוליני ונפוליאון בונפרטה. הוא שליט באקטריה, מדינה הדומה לאיטליה. הוא נכנס לעימות מול הינקל בדרישתו לכבוש בעצמו את אוסטרליץ', והשניים רבים עד שבסופו של דבר מוחלט שהוא יסיג את כוחותיו מהגבול בתמורה לשמירה על אוסטרליץ' עצמאית, דבר שהינקל מפר עד מהרה.
קומנדר שולץ (רג'ינאלד רדינר): איש צבא מכובד ששירת כטייס במלחמת העולם הראשונה וחייו ניצלו בזכות הספר. ניתן להבין שבשנים שאחרי המלחמה הוא הצליח לעלות בדרגתו והתמנה למושל הגטו. הוא לא חש בנוח בתפקיד והוא לא תומך של הינקל. לאחר שהוא מתנגד לדרישה של הינקל להקשות על חיי היהודים הוא מזוהה כבוגד ומצליח לברוח לגטו, שם הוא והספר נעצרים ונשלחים למחנה ריכוז. השניים מצליחים לברוח מהמחנה ובסוף הסרט מצטרפים לפלישה לאוסטרליץ'.
גארביג' (הנרי דניאל): שר התעמולה של הינקל שמזכיר את יוזף גבלס. מייעץ להינקל בעניינים שונים ומסייע בהגעה להסכם עם נפלוני.
הרינג (בילי גילברט): פרודיה על הרמן גרינג. הוא מגושם ומשמש כשר המלחמה של הינקל, תפקיד בו אינו מצליח במיוחד.
מאדאם נפלוני (גרייס הייל): אשתו של בנזינו נפלוני. עד שנת 2002 באיטליה נחתכו מהסרט כל הקטעים בהשתתפותה מתוך כבוד לאשתו של מוסוליני, רקלה מוסוליני.
סצנות מפורסמות

הסרט כולל סצנות מפורסמות רבות; צ'פלין מעולם לא היה שחקן של דיאלוג אלא פנטומימאי והמשיך ביצירת סרטים אילמים גם זמן רב לאחר יצירת הסרט המדבר. סרט זה אינו סרט אילם אך הוא כולל כמה מסצנות הפנטומימה המפורסמות ביותר:
סצנה שבה צ'פלין מגלם ספר המגלח לקוח לצלילי מחול הונגרי מספר 5 של ברהמס,
סצנה שבה הינקל ונפלוני מתחרים ביניהם כסאו של מי גבוה יותר
הסצנה בה מחולל הינקל לצלילי לוהנגרין של ואגנר עם גלובוס (אשר מבוסס על הגלובוס האמיתי של היטלר) העשוי מבלון מנופח עד שהבלון מתפוצץ בידיו.
צ'פלין מפליא בנאום ג'יבריש מבוסס על השפה הגרמנית שכל כולו לעג לדיקטטורים ולסגנון דיבורו הצורם וההיסטרי של היטלר. בנאום המכונה "דמוקרטי שטונק", מסביר הינקל את עיקרי תורתו באומרו בין היתר: "דמוקרטי שטהונק. ליברטי שטהונק. פריי שפראכן שטהונק." כאשר מתורגמן מתרגם לאנגלית "הפוי סבור כי הדמוקרטיה היא תועבה. הפוי מגנה את חופש הדיבור" במבטא אוקספורדי מושלם. צ'פלין לועג להיטלר, המחפש את האדם הארי המושלם, במשפט "קודם ניקח את היהודים, אחר כך את בעלי השיער הכהה". בהמשך הדברים, מזכיר הינקל את היהודים ("דר יודה") ומתפרץ בצווחות רמות, ממושכות ותוקפניות על המיקרופון תוך נפנופי אגרוף שאינם מותירים מקום לספק באשר לרגשותיו. לאחר קטע ממושך וצעקני זה בנאומו של הפוי, מסתפק המתורגמן לאנגלית בהערה הלאקונית - "הפוי התייחס זה עתה לבעיה היהודית." פרץ ממושך נוסף של צרחות רמות ותוקפניות מצד הינקל, מתורגם לאנגלית, באותה יבושת, כ"בקשר לשאר העולם, ליבו של הפוי שוחר שלום." צ'פלין מבקש ללעוג בכך לצביעותה של מכונת התעמולה הנאצית מחד, ומאידך - לאדישות שגילה העולם בתחילת הדרך כלפי כוונותיו של היטלר עליהן הצהיר בריש גלי.
המסר

הסרט מציג באופן סאטירי את דמויות המפתח האמיתיות של השעה. ה"פוי" (פיהרר) "אדנואיד הינקל" הוא אדולף היטלר, "בנזינו נפלוני" הוא בניטו מוסוליני, "גארביץ'" (שיבוש של המילה האנגלית Garbage=זבל) הוא בן דמותו של יוזף גבלס ואילו "הרינג" (מליח) הוא הרמן גרינג. סמל מפלגתו של הינקל - פרפרזה על צלב הקרס - הוא שני איקסים, ונקרא בסרט "דאבל קרוס" ("double cross" - צלב כפול), שהוא ביטוי אנגלי שמשמעותו "רמאות" או "מעילה באמון".
מסרו המרכזי של הסרט מוצג באופן מפורש בסוף הסרט. הספר היהודי, ששאר הדמויות חושבות בטעות שהוא הינקל, עולה לנאום. הנאום מתחיל בכך שהספר אומר כי אינו רוצה להיות דיקטטור יותר. אז משתנה אופן הדיבור שלו בצורה חדה, לעומת אופן הדיבור של הדמות במשך הסרט, וצ'פלין מציג בשפתו את עמדתו הפוליטית. הדמות מבהירה כי הטכנולוגיה מצמצמת את המרחקים, וההבדלים בין בני האדם. יש להיעזר בטכנולוגיה ולשפר את איכות החיים, ולשאוף לשלום. הסצנה הזו חריגה עבור צ'פלין בכך שהדמות שהוא מגלם אינה מדברת בשפתה, אלא בשפתו הישירה שלו. בשנות המלחמה הנאום הודפס וחולק למטרות תעמולה אנטי נאצית.
חשיבותו ההיסטורית של הסרט היא בנקיטת עמדה חד משמעית כנגד הדיקטטורים וכנגד היטלר בשעה שארצות הברית שבה פעל צ'פלין ובה נוצר הסרט, הייתה נייטרלית ורבו בה קולות הבדלנים הקוראים להימנע מלקחת חלק במלחמה.
בכתבה שהתפרסם לרגל 80 שנה ליציאת הסרט, נכתב שיש הטוענים שהסרט אולי גרם לנזק בכך שהצופים צחקו מהיטלר במקום לפחד ממנו מאחר שהדמות שלו בסרט אנושית ואפילו חביבה.
הרעיון לסרט

בשנת 1937 הציע אלכסנדר קורדה לצ'פלין ליצור סרט המתבסס על בלבול בין היטלר לבין צ'פלין, משום שלשניים היה שפם דומה וכן שניהם נולדו באותה השנה בהפרש של ארבעה ימים. כעבור זמן מה מימש צ'פלין רעיון זה בסרט "הדיקטטור הגדול".
הסופר היהודי-אמריקני קונרד ברקוביץ' תבע את צ'פלין בטענה שנטל ממנו את הרעיון לסרט. בפשרה ביניהם קיבל ברקוביץ' פיצוי של כ-100,000 דולר.
הערות שוליים

↑  The Great Dictator (1940) - IMDb, נבדק ב-2022-03-24
↑  דנה קסלר, ‏80 שנה ל"הדיקטטור הגדול", הסאטירה הפוליטית המשמעותית הראשונה בקולנוע, באתר מעריב אונליין, 15 באוקטובר 2020
↑  יורם נאמן, דרכו של צ'פלין אל הזהב - תפארת ובריחה, דבר, 4 בדצמבר 1964, המשך
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987009912748005171  BNE: XX4582948  BnF: cb13509034x (data)  GND: 4331973-7  SUDOC: 050291599  VIAF: 316753519   WorldCat (עם VIAF): 316753519
אוליבר ונדל הולמס הבן

אוליבר ונדל הולמס הבן (באנגלית: Oliver Wendell Holmes Jr.;‏ 8 במרץ 1841 –  6 במרץ 1935) היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. נודע בפסיקות פרוגרסיביות שנתן, לעיתים קרובות בעמדת מיעוט, אשר העניקו לו את הכינוי "המתנגד הגדול". לצד פסיקות אלו, הוביל גם לא מעט פסיקות שמרניות. הולמס מזוהה כיום כאבי הגישה הריאליסטית למשפט. בפסק הדין "באק נגד בל" פסק בעד עיקור של ילדה שסבלה מפיגור שכלי.
הולמס, יליד בוסטון ובנו של אוליבר ונדל הולמס האב - רופא ומשורר ידוע, לחם בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית ואף נפצע במהלכה. לאחריה התחיל את מסלול לימודיו המשפטיים. הוא שימש כשופט, ובהמשך נשיא בית-המשפט העליון של מסצ'וסטס לפני שמונה, בשנת 1902, לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. הולמס שרת בבית המשפט העליון של ארצות הברית כ-30 שנה, עת פרש משיפוט והוא בן למעלה מ-90 - השופט המבוגר ביותר בבית משפט זה מעולם.
קורות חייו > שנותיו הראשונות ושירותו הצבאי

אוליבר ונדל הולמס הבן נולד ב-1841 בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית. הולמס היה לבכור בבניו של הסופר והרופא המפורסם אוליבר ונדל הולמס האב. עם הרקע המשפחתי מצד אביו ומצד אמו ייצג הולמס הבן את "אריסטוקרטיה" של ניו אינגלנד בבחינת אופיו והישגיו. אביו היה לצאצא של המשוררת הפוריטנית אן בראדסטריט; הוא התחתן עם אמליה לי ג'קסון, שאביה, צ'ארלס, היה שופט בבית המשפט העליון של מדינת מסצ'וסטס, ספסל משפטי שעליו ישב אוליבר ונדל הולמס הבן, מאוחר יותר, במשך 20 שנה. הוא היה גאה במורשת זו של משפחתו ודיבר עליה לעיתים קרובות. הלך רוחו, כמו גם המוניטין של הולמס, הושפעו רבות מילדותו בניו אינגלנד.
הולמס הבן למד בבית ספר פרטי ולאחר מכן החל ללמוד במכללת הרווארד. הוא עמד לסיים את לימודיו בגיל 20 במחזור של 1861 וכמו אביו לפניו, היה למשורר הכיתתי. עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית התגייס כטוראי ברגימנט חיל הרגלים הרביעי של צבא האיחוד והחל להתאמן לקראת שירות במבצר העצמאות של בוסטון, מבלי לצפות שהוא יסיים את שנת הלימודים או את התואר. הרגימנט לא זומן לחזית, ולאחר סיום הלימודים בהמשך השנה הגיש הולמס בקשה וקיבל, ביולי, רישום כסגן ראשון ברגימנט המתנדבים ה-20 של מסצ'וסטס.
מכתביו ויומנו משמשים כחומר לחקר פעילותו וחוויות המלחמה שלו. הוא נפצע באורח קשה שלוש פעמים, במהלך קרב בול ראן הראשון, קרב אנטיאטם וקרב צ'נסלורסוויל. הוא עזב את הצבא לאחר שלוש שנים, לאחר שהועלה לדרגת לוטננט קולונל. הולמס תיאר את המלחמה כ”שעמום מאורגן.” לדבריו, ”אני סומך על כך שעשיתי את חובתי כחייל בכבוד, אך לא נולדתי לשם כך ולא עשיתי דבר יוצא דופן בכך.” בנאום יום הזיכרון לחבריו הוותיקים, בשנת 1884, הוא ייחס ערך מסוים לחוויית המלחמה: ”דרך מזלנו הרב, בנעורינו לבנו נגע באש. ניתן לנו ללמוד בהתחלה שהחיים הם דבר עמוק ונלהב.” היה זה היבט של אמונתו כי ”נדרש מכל אדם שהוא צריך לחלוק את התשוקה והפעולה של זמנו בדרך הסכנה שיישפט אם בכלל יחיה.”
קורות חייו > לימודי משפטים

בסתיו 1864 הוא נכנס לבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, למרבה האירוניה עשה זאת ללא תחושת ייעוד ברורה. הוא נטה לדיכאון וטען כי לא מצא את מטרתו לחיים ואפילו חשב לקחת תרופות נוגדות דיכאון, שאביו התנגד להן. בהזדמנויות שונות, הוא אמר כי "המושל" שלו (אביו) "הרכיב את הברגים כדי שאלך לבית הספר למשפטים" או שמא "בעט אותי לתוכו." כאשר הולמס הבן הודיע לאביו על ההחלטה שלו להיכנס לבית הספר למשפטים, הרופא אמר, "מה התועלת בזה, ונדל? עורך דין לא יכול להיות איש גדול." לא הייתה זיקה עמוקה בין האב לבן אך בסופו של יום דחק בו האב כן להיכנס ללימודי משפטים כאשר הבן היסס. אופיו והתנהלותו של אביו הנודע והמוכר בציבור, הפגנת הרגש המעטה שלו, והיחס הפטרוני במעט לבנו הלם את הסטודנט למשפטים גבוהים, אשר בשונה מאביו נהג לדבר פחות והיה ביישן מטבעו. הפילוסוף והפסיכולוג ויליאם ג'יימס, שהיה לחבר הקרוב ביותר של הולמס הבן בשנים הראשונות שלאחר סיום מלחמת האזרחים, ציין פעם שלצד הקשיים, "אין אהבה הולכת לאיבוד" בין אב לבנו.
הולמס חווה אי שקט מסוים בבית הספר למשפטים, ומצא כי מסורת החוק כפי שהיא מוצגת בתוכנית לימודים חסרת השראה עומדת נתונה בסטטוס קוו וממוקדת באופן תקדימי. המדע, הפילוסופיה או ההיסטוריה של המשפט הצטמצמו, ואלו, במקום מה שהוא כינה מאוחר יותר "השינוי הקטן של המחשבה המשפטית", הבנות אלו הן שכבשו את דעתו של הולמס ומשכו אותו לעומק המקצוע שאליו בתחילה לא הרגיש תמריץ עוצמתי. לאחר שסיים את לימודי המשפטים בשנת 1866 הוא עשה את "העלייה לרגל" המקובלת במסע לחוץ לארץ, ביקר בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, הקיסרות הצרפתית השנייה ושווייץ ופגש מגוון אישים נודעים ומכובדים. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1867 ובמשך 15 שנים עסק במשפטים כחבר במספר חברות.
בין השנים 1870–1873 היה הולמס עורך בכתב העת האמריקאי למשפטים. הוא ערך את המהדורה ה-12 של הסקר הקלאסי על פרשנויות למשפט האמריקאי (1873), מאת הפרופסור ג'יימס קנט (1763–1847). הוא גם הרצה בהרווארד מספר פעמים בנושא משפטים. בתקופה עמוסה זו עסק גם בחיזורים. מאז ומעולם היה רודף שמלות, הוא ניהל ידידות ארוכה עם פאני באדיץ' דיקסוול, בתו של מנהל בית הספר שלו. היא חיכתה בסבלנות לשובו מהשירות במהלך המלחמה, לסיום לימודי המשפטים שלו, לשיבתו ממסעותיו מעבר לים ולהסדר עבודתו ומשכורתו היציבה. הולמס ודיקסוול התחתנו לבסוף ב-17 ביוני 1872. הנישואים היו מאושרים וארוכים, אך לזוג לא היו ילדים.
קורות חייו > שופט העליון של מסצ'וסטס

בשנת 1882 מונה הולמס לפרופסור בבית הספר למשפטים בהרווארד ולאחר מכן נטש את העיסוק הפעיל במשפטים. עם זאת, הוא קיבל את תפקיד הפרופסורה שלו מתוך הבנה מפורשת כי עליו להיות חופשי לקבל מינוי לספסל בית המשפט העליון של מסצ'וסטס אם תעלה ההזדמנות, וב-15 בדצמבר 1882 אכן מונה לשופט עמית בבית משפט זה על ידי המושל ג'ון לונג במקום השופט אוטיס לורד, אשר פרש מתפקידו. במשך כמעט עשרים שנה שימש הולמס כשופט בית משפט זה, והפך לנשיא בית המשפט העליון של מסצ'וסטס ב-2 באוגוסט 1899, עם מותו של הנשיא וולברידג' פילד בעת כהונתו. שירותו בבית משפט זה הסתיים רק עם מינויו בשנת 1902 לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הולמס הביא לעבודתו השיפוטית את תורת הבנת החוק שלו, אשר יושמה בתהליכים מדויקים שייצגו את דרכו השיפוטית הדייקנית. הוא הכיר היטב את מקורות החוק, הוא זיהה כי התוצאה של ללכת באופן עיוור אחר תקדימים עשויה להוביל לכישלון ולכדי בלבול, אפילו מהבחינה ההגיונית, כאשר הסיבה מאחורי התקדים המקורי כבר אינה תקפה לזמנו. תפיסתו של החוק הייתה כמו דבר חי וצומח, - חי, כי בתוכו של החוק ”כמו במראת הקסם שאנו רואים משקפת לא רק את חיינו שלנו, אלא את חייהם של כל האנשים שקדמו לנו.”; צומחים, על ידי צעדים דקים וקטנים, מונחים על ידי הכוחות החברתיים של הקהילה. אחת האמירות האהובות עליו הייתה שכל הבחנה היא עניין של מידה ושמחלוקות ראויות להיות חריפות יותר ביחס לגישה שבה הן נשאלו.
בחורף 1883–1884 עברו הזוג מרחוב ביקון 10 בבוסטון לרבעים מפוארים יותר, בית ברחוב הערמונים 10. בהמשך שנת 1884 מת אחיו אדוארד ג'קסון הולמס. אמו נפטרה בשנת 1888, ובשנת 1889 שבו לרחוב ביקון להתגורר בבית אביו הקשיש בכדי לטפל בו. השופט הפך לבעל הבית עם מות אביו בשנת 1894 והזוג התגוררו בו עד שעברו לוושינגטון די. סי. חופשת הקיץ במטאפואזט הגיעה לסיומה הפתאומי בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 כאשר אש מחצרו של השכן התפשטה ושרפה את בית הקיץ של הזוג הולמס עד היסוד. הולמס העביר אז את משכנו הקיצי לבוורלי פארמס, שם הייתה אחוזה משפחתית אשר הוקמה כבר בידי אביו. באחוזה זאת בילה הזוג את חופשות הקיץ. הוא הלך על החוף ונסע לאורך החוף. במרווחי זמן הקיצים שלו היו מגוונים בנסיעות לאירופה.
קורות חייו > שופט בית המשפט העליון הפדרלי > המינוי

ב-11 באוגוסט 1902, לאחר ששופט העליון הוראס גריי פרש מתפקידו עקב קשייו הבריאותיים, מינה נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, את הולמס להחליף אותו בבית המשפט העליון, אשר הונהג באותה העת בידי הנשיא מלוויל פולר. מינויו של הולמס נעשה לאחר שרוזוולט קיבל הצעה למנות אותו מהסנאטור הנרי קבוט לודג' ממסצ'וסטס, זאת חרף התנגדותו של הסנאטור השני ממסצ'וסטס ג'ורג' פריסבי הואר למינוי. פסק הדין בעניין סיפוח פוארטו ריקו הגיע בדיוק באותה העת לבית המשפט העליון דרך ערעור. הואר, מתנגד נחרץ לאימפריאליזם, עמד מול לודג' ורוזוולט, שתמכו באימפריאליזם וציפו שהולמס יתמוך בכך גם כן בבית המשפט העליון. ב-2 בדצמבר הגיש רוזוולט את הצעת המינוי בפני הסנאט האמריקאי וב-4 בדצמבר אישר הסנאט את המינוי והולמס הושבע לתפקיד ב-8 בדצמבר.
פסק הדין הראשון שבו היה הולמס מעורב נגע למנהל האמריקאי בפוארטו ריקו והולמס אכן תמך בהסדר הממשל האמריקאי על מושבות האימפריה הספרדית שסופחו מידיה לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד. בהמשך הולמס יצא בפסק דין אחד נגד מדיניותו של רוזוולט, כאשר בפסק דין חברת המשמורת הצפונית נגד ארצות הברית (Northern Securities Co. v. United States) היה חלק מדעת המיעוט שהתנגדה להגבלים עסקיים.
קורות חייו > שופט בית המשפט העליון הפדרלי > כהונתו

הולמס לא התפטר מבית המשפט העליון של מסצ'וסטס עד שהסנאט קיבל את המינוי שלו ואישר אותו רשמית בתחילת דצמבר. בגיל שישים ואחת הולמס ורעייתו עברו לוושינגטון כדי להתחיל חיים חדשים. בפסק דין לוכנר נגד ניו יורק, במהלכו בית המשפט העליון ביטל חוק של מדינת ניו יורק שקבע שעות עבודה מקסימליות לאופים. לפי דעת הרוב נגד החוק את חוקת ארצות הברית. הולמס הסתייג מהחלטה זו ובדעת המיעוט כתב כי:
מקרה זה מוכרע על פי תיאוריה כלכלית שחלק גדול מהמדינה אינו נהנה מהייצור. אם זו הייתה שאלה אם אני מסכים עם התיאוריה הזו, הייתי צריך ללמוד אותה הרבה מעבר לפני שאני מחליט. אך אינני סבור שזוהי חובתי, מכיוון שאני מאמין מאוד כי הסכמתי או חילוקי הדעות שלי אינם קשורים לזכותו של רוב לגלם את דעתם בחוק. אבל חוקה אינה מיועדת לגלם תיאוריה כלכלית מסוימת, בין אם אודות פטרנליזם והיחס האורגני של האזרח למדינה או הלזה פר. היא מיועדת לאנשים בעלי דעות שונות מהותית, והתאונה שבה מצאנו דעות שונות ולעיתים אף 'מזעזעות' לא אמורה לקבע את שיקול דעתנו בשאלה האם חוקים המגלמים את הדעות הללו מתנגשים עם חוקת ארצות הברית.
הולמס כיהן בבית המשפט העליון עד 1932. באותה תקופה ארוכה של שנים בבית המשפט העליון זכה להכרה כאחד המשפטנים הבולטים ביותר בתקופתו. לעיתים קרובות הוא נקרא "המתנגד הגדול", אף על פי שבמהלך 29 שנותיו בבית המשפט העליון של ארצות הברית, הוא כתב רק 72 דעות מיעוט בעוד שכתב 852 דעות רוב. דעות המיעוט שלו שהיו לעיתים קרובות תקדימיות, אף ביחס לסמכויות השיפוט, הקנו לו את המוניטין כמתנגד. הולמס האמין כי עריכת חוקים היא עניינם של גופים מחוקקים, לא של בתי משפט, וכי בתוך גבולות חוקתיים לאנשים יש זכות לכל חוקים שיבחרו, טוב או רע, באמצעות נבחריהם.
הוא קבע את הרעיון של "סכנה ברורה ונוכחת" כבסיס היחיד לצמצום חופש הביטוי, והדגים זאת בדוגמה הביתית "אף ההגנה המחמירה ביותר על חופש הביטוי לא תגן על אדם בצעקות אש בתיאטרון וגרימת בהלה." היה זה במהלך פסק דין ארצות הברית נגד יוג'ין דבס, אשר נעצר ב-1918 בעוון התנגדותו למעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, אשר נקבעה ללא חוקית לפי חוק הריגול שקבע ממשל וודרו וילסון ב-1917. במקביל לשמע פסק הדין של דבס שמע בית המשפט העליון את פסק הדין ארצות הברית נגד שהנק, שנגע גם הוא לערעור קביעת חוק הריגול של 1917. כלל תשעת חברי בית המשפט הרכיבו יחדיו דעת רוב אחידה ב-10 במרץ 1919 אשר קבעה שדבס אכן נאם בנאומיו הפוליטיים נגד מאמץ המלחמה של המדינה. בפסק הדין כתב הולמס את דעת הרוב נגד דבס לפיה רוב נאומיו הפוליטיים של דבס נגעו לחיזוק המפלגה הסוציאליסטית, אך בין לבין גם קידמו אנשים להתנגד לגיוס למלחמה.
קורות חייו > פרישתו ושנותיו האחרונות

הולמס פרש מבית המשפט העליון ב-1932, בגיל 90, השופט המבוגר ביותר בבית משפט זה מעולם. את מקומו בספסל השופטים החליף בנג'מין קרדוזו. בתקופת כהונתו של הולמס בבית המשפט העליון פעל תחת נשיאי העליון מלוויל פולר, אדוארד דאגלס וייט, ויליאם הווארד טאפט וצ'ארלס אוונס יוז. הולמס, אדם שכל חייו התמסר לעבודה, נהנה בנוסף מעיסוקו המשפטי גם מחקר פילוסופי ומספרות, והושפע מכתביו של פרנסואה רבלה. זמן קצר לאחר שנבחר לנשיאות, נסע פרנקלין דלאנו רוזוולט לביתו של הולמס לבקרו. בהגעתו מצא רוזוולט את הולמס קורא בכתביו של אפלטון. "מדוע אתה קורא את אפלטון, אדוני השופט?" שאל רוזוולט. "כדי לשפר את דעתי, אדוני הנשיא," השיב הולמס בן ה-92. הולמס זכה באהבה ובהערצה של דורות רבים של עורכי דין ושופטים בקריירה הארוכה שלו. כאשר התפטר מבית המשפט העליון, "אחיו", כפי שפנה תמיד לחבריו השופטים, כתבו לו מכתב שנחתם על ידי כולם, ואמר בחלקו:
הלמידה העמוקה וההשקפה הפילוסופית שלך קיבלו ביטוי בדעות שהפכו לקלאסיות, והעשירו את ספרות החוק וחומרו אלו יישארו עמנו, והקביעות האלה יהיו ביום מן הימים למבין המסורות החוקיות הנבחרות ביותר של בית המשפט לתיקים לימים.
גישתו המשפטית

פסיקתו של הולמס התבלטה לא רק בלשונה הברורה ובהגיונה הסדור, אלא גם באופיה המודרני. הולמס פיתח גישה, שכיום נחשבת למקובלת, המגבילה הן את זכות הקניין והן את חופש החוזים למול זכות המדינה לחוקק כרצונה. במיוחד זכורה בהקשר זה תמיכתו בחוקים המסייעים למימושה של זכות ההתאגדות של עובדים, ובזכות המדינות לחוקק חקיקה בתחום דיני העבודה, דבר שהותירו פעמים הרבה בדעת מיעוט. מבין מקרים אלו נודע במיוחד פסק-הדין בפרשת לוכנר, בו נפסק כי אסור למדינת ניו-יורק להגביל את שעות העבודה של אופים, שכן הדבר פוגע בזכות החוקתית של חופש החוזים. פסק דין זה נתפס כיום לאחת מנקודות השפל של המשפט האמריקאי, בעוד שדעת המיעוט שכתב הולמס באותו מקרה, שבעיקרה מאשימה את שופטי הרוב בכך שכפו את אמונתם הפרטית הכלכלית על מדינת ניו-יורק, הפכה עם השנים למפורסמת ומצוטטת במיוחד.
בתחום האקדמי, מקובל לראות את ראשית פיתוח הגישה הריאליסטית והפרגמאטית, שהולמס נחשב כאמור לאביה. הולמס ידוע במיוחד בעבור שתי סדרות הרצאות אשר נהפכו לאחר מכן למאמרים.
בראשונה מביניהן, "המשפט המקובל", הולמס תקף את הפורמליזם במשפט, וטען כי: "חייו של המשפט אינם היגיון אלא ניסיון":
חייו של המשפט אינם היגיון אלא ניסיון; להכרח כפי שנתפס בזמנו, לתאוריות המוסריות והפולטיות הרווחות, למוסדות של מדיניות ציבורית, בין אם מוצהרים ובין אם לאו, ואפילו לדעות הקדומות אשר השופטים חולקים עם שאר הבריות, ישנה השפעה רבה יותר מאשר לסילוגיזם בקביעת החוקים אשר אנשים יחיו על פי הם.
המקור באנגלית
The life of the law has not been logic; it has been experience. The felt necessities of the time, the prevalent moral and political theories, intuitions of public policy, avowed or unconscious, even the prejudices which judges share with their fellow men, have had a good deal more to do than the syllogism in determining the rules by which men should be governed
הולמס ראה את החוק כאמצעי של מדיניות, כלי אשר החברה מווסתת באמצעותו את שמתרחש בה.
בהרצאה שנתן הולמס באוניברסיטת הרווארד בשנת 1897, שפורסמה בהמשך תחת הכותרת The Path of The Law (דרכו של המשפט), שם האדם מוגדר כיצור מתנסה ופותר בעיות. את המשפטנים הגדיר הולמס ככאלו שיודעים לצפות את הסנקציה המשפטית ותו לא. ההנחות של נורמות, זכויות וכיוצא בזה לא היו חשובות במיוחד בעיני הולמס, שכן בעיניו יש לכוון את המשפט לאדם הרע. האדם הרע, כך טען הולמס, אינו מתעניין בנורמות חברתיות או מוסריות אלא במה שיקרה לו אם יעשה פעולה מסוימת. שאלתו היחידה היא מה תעשה לו מערכת המשפט אם ירצח את חברו, או יפר חוזה, או יהיה מעורב בתאונת דרכים. עורך-הדין, המשיך הולמס, הוא אדם שיודע לצפות, בצורה טובה, מה תעשה מערכת המשפט לאדם זה.
הולמס תקף את ההסתמכות, המוגזמת לטעמו, של המערכת המשפטית על שיקולים היסטוריים וביקש לפתח את המשפט כמדע שמתמודד עם התנסות ולא כמשפט שמתמודד עם שאלות.
הולמס ניבא שהמשפט האמריקאי ינסה לשאוב את המדעיות שלו בעיקר מהכלכלה. "האדם של ההווה הוא האדם של המילה הכתובה אך האדם של העתיד יהיה כלכלן – איש מדעי החברה". המשפטן יִדע כלכלה כך שיוכל לבדוק באופן אמפירי את האופן בו המשפט יתקיים בפועל. במקביל קרא הולמס לפתח את כישורי המשפטן האמריקאי גם בתחום תורת המשפט וזאת כחלק מניסיונו להעביר את הדיון המשפטי לפסים מדעיים יותר.
מאמרו זה של הולמס נחשב מהמשפיעים שנכתבו בעולם המשפטי האמריקאי והעולמי, והוא צוטט מאות פעמים בהמשך. בפועל, לקח לעולם המשפטי האמריקאי יותר מ-60 שנה עד שהוא החל להתפתח באמצעות שימוש בכלים כלכליים, כפי שניבא הולמס, עת החלה עלייתה של האסכולה הכלכלית של המשפט.
ראו גם

מקרים קשים יוצרים דין רע
פסק דין באק נגד בל
צעקת אש בתיאטרון הומה אדם
אוליבר ונדל הולמס הבן