משפחת איבלין
הקרע בממלכת ירושלים > הוגו הגדול, מלך קפריסין

הוגו השלישי, מלך קפריסין (1235 - 24 במרץ 1284), שכונה "הגדול", הגיע למסקנה שכעת, כשממלכת ירושלים שסועה בתככי האצילים, יוכל הוא – לאחר שנים של שלטון עוצרים חלשים בממלכות קפריסין וירושלים – לתפוס בהגה השלטון, כאשר כל הטוענים האמיתיים לכתר אינם עוד: טענת בני איבלין הסתמכה תמיד על השושלת הקפריסאית, שהוא יורשה היחיד, וטענת מתנגדיהם, נציגי הקיסר פרידריך השני לשעבר וכעת גם אנשי הקומונה הגנואזית, איבדה את כל כוחה לאחר שבאירופה פקד שארל מאנז'ו בשנת 1268 להוציא להורג את קונראדין, הוא קונראד השלישי מלך ירושלים, ובזאת נמחה מן העולם בית הוהנשטאופן, ועמו נעלמה שושלת המלכים הפיקטיביים של ירושלים. בירושלים עצמה לא היו אדישים לידיעות אלו, והיסטוריון בן התקופה מספר כי "[בירושלים] היו חגיגות אלה בעקבות מותו של זה שצריך להיות הסניור שלהם, ואולם החגיגה לא הייתה מתוך רוע לב, אלא מכיוון שהמלך שארל היה מגן הכנסייה, והשטאופים, לעומתו, היו רודפיה. ורצון האלוהים היה לקחת את המלוכה מצאצאיו של פרידריך, שכולם מתו כשהם מנודים על ידי הכנסייה."
הוגו דה ליזיניאן, כעת המלך הוגו השלישי, ניצל את ההזדמנות ההיסטורית לאחד את כתר ממלכת ירושלים עם כתר ממלכת קפריסין, וביום 24 בספטמבר 1269 נערכה הכתרתו של הוגו השלישי כמלך ירושלים בקתדרלה של העיר צור. על מנת לבסס את מעמדו בממלכת ירושלים היה הוגו זקוק לקשרים עם ראשי האבירים, הם בני איבלין ופיליפ ממונפורט, ולכן חיתן הוגו את אחותו מרגריטה מאנטיוכיה עם בנו של פיליפ, האציל ז'אן ד'מונפורט; ונשא את איזבלה לבית איבלין, בתו של גי ד'איבלין בנו של ז'אן הזקן מביירות. להוגו השלישי ואיזבלה דה איבלין נולדו אחד עשר ילדים, והידועים שבהם הם ז'אן, אנרי וגי (השני) דה ליזיניאן. יצוין, כי על אף חוסר שליטתו המופגן של הוגו בממלכת ירושלים, הרי שבממלכת קפריסין הוא אכן שלט במידת מה, הוא ויורשיו, ובכך שם קץ לשלטון הגלוי של בית איבלין בקפריסין. שנה לאחר מכן, ב-1270, נרצח פיליפ ממונפורט על ידי מתנקש מכת החשישיון, על פי השמועה שליח של בייברס שניסה לנצל עוד יותר את אי הסדר בממלכה.
הוגו המשיך בנסיונותיו לבסס את שלטונו הרופף, אך בינתיים החל שארל מאנז'ו, שהוכר על ידי האפיפיור כשארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, רואה עצמו כשליטה בזכות של ממלכת ירושלים - בה כבר ביקר במהלך מסע הצלב השביעי - כיוון שהחריב את בית המלכות של פרידריך השני וקטל את קונראדין. שארל היה עסוק קודם לכן בתככים באירופה, אך כעת נתן דעתו על משרת מלך ירושלים. נכון לעכשיו לא היו לו היכולות לתבוע את התפקיד, אך ב-1 במאי 1274 כינס האפיפיור גרגוריוס העשירי את מועצת הכנסייה השנייה של ליון, והכריז על מסע צלב חדש; ב-1275 הכריזו שארל מאנז'ו ואחיינו פיליפ השלישי, מלך צרפת על השתתפותם במסע הצלב, וכחלק מההכנות למסע הצלב מכרה מריה מאנטיוכיה - בתם של הוגו הראשון ואליס משמפאן ואלמנתו של גוטייה הרביעי מבריין רוזן יפו ואשקלון - תמורת תשלום נכבד את זכויותיה לכתר ירושלים לשארל מאנז'ו. שארל קיבל, בברכת האפיפיור, את תואר "מלך ירושלים", שהיה כבר בידי הוגו השלישי. הוגו ניסה לבטל את רוע הגזירה, אך ללא הצלחה.
בשנת 1276 מת גריגוריוס העשירי ועימו התפוגגה תוכנית מסע הצלב והתקווה האחרונה להצלת ממלכת ירושלים; הארץ נשארה קרועה וחסרת הנהגה, אך מנגד הבין הוגו ששארל לא יוותר כעת על זכותו. לכן, כשהוא יודע שאין לו עוד סיכויים לשלוט בירושלים, עזב הוגו את עכו באותה השנה, כשהוא ממנה בה עוצר ממשפחת איבלין, לשמחתם של האצילים, וקודם שובו לקפריסין כתב איגרות לאפיפיור ולמלכי אירופה בהן הוא מקונן על האנרכיה הליגאלית השוררת בממלכת ירושלים ומבקש את עזרתם בהצלת הממלכה.
אותה אנרכיה מנעה מאצילי הממלכה לגבש כוח מאוחד שיוכל לסייע למסעי צלב נוספים או לעצור את עלייתם המטאורית של הסולטנות הממלוכית ובייברס.