הרמן סמואל ריימרוס
פרסומים

המוניטין של ריימרוס כמלומד נשען על המהדורה יקרת הערך של דיו קסיוס (1750–1752) שהכין מהחומרים שאסף יוהאן אנדריאס פבריציוס. הוא פרסם עבודה על לוגיקה (Vernunftlehre als Anweisung zum richtigen Gebrauche der Vernunft – "תורת התבונה כהנחיות לשימוש נכון בתבונה", 1756, מהדורה שנייה ב-1790), ושני ספרים פופולריים על השאלות הדתיות של התקופה. הראשון שבהם היה אוסף של חיבורים על האמיתות העיקריות של הדת הטבעית (Abhandlungen von den vornehmsten Wahrheiten der natürlichen Religion – "חיבורים על האמיתות האצילות ביותר של הדת הטבעית", 1755, מהדורה שביעית ב-1798); השני (Betrachtungen über die Triebe der Thiere – "הרהורים על יצרים של בעלי חיים", 1760, מהדורה רביעית ב-1798) עסקה בענף מסוים של אותו נושא.
אבל תרומתו העיקרית של ריימרוס למדע התאולוגיה הייתה ניתוחו של ישו ההיסטורי, Apologie oder Schutzschrift für die vernünftigen Verehrer Gottes ("התנצלות על, או כמה מילים להגנתם של עובדי אלוהים חושבים" - שנקרא רק על ידי כמה חברים אינטימיים במהלך חייו), שאותו לא פרסם. לאחר מותו של ריימרוס, גוטהולד אפרים לסינג פרסם חלקים מיצירה זו כ"פרגמנטים מאת סופר אנונימי" ב-Zur Geschichte und Literature ("על היסטוריה וספרות") שלו בשנים 1774–1778, והוליד את מה שמכונה Fragmentenstreit ("מחלוקת הפרגמנטים"). הייתה לכך השפעה עמוקה כתחילתו של מחקר ביקורתי על ישו ההיסטורי.
ריימרוס הצביע על ההבדלים בין מה שישו אמר למה שאמרו השליחים, וזיהה את ישו כמטיף יהודי. ישו, לפי השקפה זו, היה נביא אפוקליפטי שהטיף על ממלכה עולמית שתבוא בקרוב. לתפיסה זו יש עדיין תומכים במחקר המודרני. ריימרוס גם ראה בנצרות בדיה.
עמדתו הפילוסופית של ריימרוס היא בעיקרה זו של כריסטיאן וולף, אך הוא ידוע בעיקר בזכות ה"התנצלות" שלו כפי שהוציא לסינג לאור במה שנודע כ-Wolfenbüttel Fragmente. כתב היד המקורי נמצא בספריית העיר המבורג. עותק נוצר עבור ספריית אוניברסיטת גטינגן, 1814, וידוע שקיימים עותקים אחרים. בנוסף לשבעת הפרגמנטים שפרסם לסינג, חלק שני מהיצירה הוצא ב-1787 על ידי C.A.E. Schmidt (שם בדוי), תחת הכותרת Übrige noch ungedruckte Werke des Wolfenbüttelschen Fragmentisten ("יצירות שעדיין לא הודפסו מאת הפרגמנטיסט וולפנביטל"), וחלק נוסף מאת D.W. Klose ב-Zeitschrift für historische Theologie ("כתב עת לתאולוגיה היסטורית") בעריכת כריסטיאן וילהלם נידנר (אנ') בשנים 1850–1852. העבודה השלמה פורסמה בעריכת גרהרד אלכסנדר (2 כרכים, פרנקפורט אם מיין: אינסל, 1972). דוד שטראוס כולל ניתוח ממצה של העבודה כולה בביוגרפיה שכתב על ריימרוס.
נקודת המבט של ה"התנצלות" היא זו של דאיזם טבעי טהור. ניסים ותעלומות מוכחשים והדת הטבעית מוצגת כסתירה מוחלטת של הדת הנגלית. האמיתות המהותיות של הראשונה הן קיומו של בורא חכם וטוב ונשמה נצחית. אמיתות אלו ניתנות לגילוי על ידי התבונה, ויכולות להוות בסיס לדת אוניברסלית. דת שהתגלתה לעולם לא תוכל להשיג אוניברסליות, שכן היא לעולם לא תוכל להיות מובנת ואמינה לכל בני האדם. עם זאת, הביבליה אינה מציג התגלות כזו. היא שופעת טעויות בעניינים עובדתיים, סותרת את הניסיון האנושי, ההיגיון והמוסר, והיא רקמה אחת של איוולת, הונאה, התלהבות, אנוכיות ופשע. יתר על כן, אין זה חיבור דוקטרינרי, או קטכיזם, כפי שהתגלות הייתה צריכה להיות.
על פי ריימרוס, הברית הישנה מספרת מעט על פולחן האלוהים, והמעט הזה הוא חסר ערך, בעוד שכותביה אינם מכירים את האמת היסודית השנייה של הדת, הנשמה הנצחית (ראו שאול). התכנון של כותבי הברית החדשה, כמו גם זה של ישו, לא היה ללמד דת רציונלית אמיתית, אלא לשרת את השאיפות האנוכיות שלהם, ובכך להפגין שילוב מדהים של הונאה מודעת והתלהבות. עם זאת, ריימרוס תקף גם את האתאיזם באותה כנות.