stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איסטכיס

איסטכיס, אמפליאס, אורבן (המנולגיון של בזיל השני)
איסטכיס (ביוונית: Στάχυς, מת בשנת 54) הוא קדוש נוצרי. על פי המסורת של הכנסיות המזרחיות, איסטכיס היה הבישוף הראשון של ביזנטיון משנת 38 ועד מותו. הוא נחשב למקורב לאנדראס הקדוש ולשאול התרסי. אוסביוס מקיסריה, בהסתמכו על אוריגנס, טוען כי אנדראס הקדוש הטיף לנצרות באסיה הקטנה ובסקיתיה, לאורך הים השחור ואף באזור הוולגה וקייב. על פי המסורת, אנדראס הקים את הכס של ביזנטיון בשנת 38 ומינה את איסטכיס לבישוף. ה"כס של ביזנטיון" התפתח מאוחר יותר לפטריארכיה של קונסטנטינופול ואנדראס הקדוש הוא הקדוש המגן של פטריארכיה זו. לא ברור אם איסטכיס הוא אותו אדם אליו מתייחס פאולוס בפנייה "היקר" באיגרת אל הרומאים.
על פי המסורת האורתודוקסית, איסטכיס מת מוות טבעי. בכנסייה האורתודוקסית הוא נחשב לאחד משבעים התלמידים של ישו ולכן גם לקדוש. יום חגו הוא ה-31 באוקטובר.
קווינטוס אניוס

| --- | --- |

 לידה:  16 ביולי 239 לפנה״ס Rudiae, איטליה 
 פטירה:  8 באוקטובר 169 לפנה״ס (בגיל 70) רומא, הרפובליקה הרומית 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 מקום קבורה:  Tomb of the Scipios 
 שפות היצירה:  לטינית 
 
קווינטוס אניוס (בלטינית: Quintus Ennius;‏ 239 לפנה"ס לערך – 169 לפנה"ס לערך) היה סופר ומשורר שחי בתקופת הרפובליקה הרומית. נחשב לאבי השירה הרומית (אנ'). הוא נולד בעיירה הקטנה רודיאיי (אנ'), הממוקמת ליד העיר המודרנית לצ'ה (קלבריה העתיקה, כיום סלנטו), עיירה שנוסדה על ידי המספים, ותושביה ידעו לדבר יוונית וכן לטינית ואוסקית (שפת האם שלו). למרות שרק קטעים מיצירותיו שרדו, השפעתו בספרות הלטינית הייתה משמעותית, במיוחד בשימוש שלו במודלים ספרותיים יווניים.
ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע באופן מהימן על חייו של אניוס. בני דורו כמעט ולא הזכירו אותו, והרבה ממה שנכתב עליו יכול היה לנבוע מתוך התייחסויותיו לעצמו בכתביו המקוטעים כעת. כמה שורות של ה"אנלים" של אניוס, וכן עדויות עתיקות, למשל, מעידות על כך שאניוס פתח את האפוס שלו בהיזכרות בחלום שבו הודיע לו המשורר האפי העתיק הומרוס שרוחו נולדה מחדש לתוך אניוס. תורת מעבר הנשמות אמנם פרחה פעם באזורי איטליה שיושבו על ידי היוונים, אך ייתכן שהאמירה הזו הייתה ספרותית בלבד. מאורוס סרוויוס הונראטוס דיווח שאניוס טען שהוא צאצא של מספוס (Messapus), המלך האגדי של מחוז הולדתו. עיר הולדתו רודיאיי, שעבר הלניזציה חלקית, הייתה בהחלט באזור שבו ישבו המספים. לפי אולוס גליוס, אניוס נהג לומר שהדבר העניק לו מורשת לשונית ותרבותית משולשת.
אניוס שירת בצבא בדרגת קנטוריון במהלך המלחמה הפונית השנייה (218-201 לפנה"ס). בהיותו בסרדיניה בשנת 204 לפנה"ס, נאמר שהוא משך את תשומת לבו של קאטו הזקן ונלקח על ידיו לרומא. שם לימד יוונית ועיבד מחזות יווניים לפרנסתו, ודרך יצירותיו השיריות זכה לידידותם של כמה מגדולי האנשים ברומא שאת הישגיהם שיבח. בין אלה היו סקיפיו אפריקנוס ופולוויוס נוביליור (אנ'), שאותו ליווה במסע המלחמה האיטולי (בשנת 189). לאחר מכן הוא הפך את כיבושה של אמברקיה, שבו נכח, לנושא של מחזה ושל פרק ב"אנלים".
באמצעות השפעתו של בנו של נוביליור, קווינטוס (אנ'), קיבל אניוס אזרחות רומית. אבל הוא עצמו חי חיים פשוטים ברובע הספרותי בגבעת אוונטינוס עם המשורר קאיקיליוס סטאטיוס (אנ'), שגם הוא היה מעבד של מחזות יווניים.
אניוס מת בגיל 70 בערך, מיד לאחר שיצר את הטרגדיה שלו Thyestes. בספר האחרון של שירו האפי, בו נדמה כי מסר פרטים שונים על ההיסטוריה האישית שלו, הוא מציין כי היה בשנתו ה-67 בעת חיבורו. הוא השווה את עצמו, בהרהוריו על סיום היצירה הגדולה של חייו, לסוס אציל, שלאחר שזכה לעיתים קרובות בפרס במשחקים האולימפיים, קיבל את מנוחתו כשהוא עייף בגילו המתקדם. תחושה דומה של גאווה על סיום הקריירה הגדולה באה לידי ביטוי בשורות הזיכרון שחיבר לצורך הנחתן מתחת לפסל ראשו לאחר מותו: "אל יבכו עלי, ואל יחגגו את הלווייתי באבל; כי אני עדיין חי, כשאני עובר הלוך ושוב דרך פיותיהם של בני אדם".
ספרות

אניוס המשיך את המסורת הספרותית המתהווה על ידי כתיבת מחזות בסגנון יווני ורומי (praetextae (אנ') ו-palliatae (אנ')), כמו גם חיבור יצירתו המפורסמת ביותר, אפוס היסטורי בהקסמטרים בשם "אנלים" (אנ'). יצירות משניות אחרות כוללות את "אפיכרמוס" (Epicharmus), "אפיגרמאטה" (Epigrammata), ה"אוהמרוס" (Euhemerus), ה"הדיפגטיקה" (Hedyphagetica), "פראיקפטה"/"פרוטפטיקוס" (Praecepta/Protrepticus), "סטוראי" (Saturae) (או "סאטירות"), "סקיפיו" (Scipio) ו"סוטה" (Sota).
ספרות > האנלים

ה"אנלים" היה שיר אפי ב-15 ספרים, שהורחב מאוחר יותר ל-18 ספרים, וסיקר את ההיסטוריה הרומית מנפילת טרויה בשנת 1184 לפנה"ס ועד לתקופת כהונתו של קאטו הזקן כקנסור בשנת 184 לפנה"ס. זה היה השיר הלטיני הראשון שאימץ את המשקל הקסמטר דקטילי המשמש בשירה האפית והדידקטית היוונית, והוביל אותו להפוך למשקל הסטנדרטי לז'אנרים אלו בשירה הלטינית. ה"אנלים" הפכו לטקסט עבור תלמידי בית ספר רומאים, והם הוחלפו בסופו של דבר על ידי ה"אינאיס" של ורגיליוס. כ-600 שורות שרדו.
ספרות > חיבורים משניים

ה"אפיכרמוס" נוצר בהשראת ההיפותזות הפילוסופיות שפיתח המשורר והפילוסוף הסיציליאני אפיכרמוס מקוס, שעל שמן נקראה יצירתו של אניוס. ב"אפיכרמוס" מתאר המשורר חלום שחלם בו הוא מת והועבר למקום כלשהו של הארה שמימית. שם הוא פגש את אפיכרמוס, שהסביר את טבעם של האלים ולימד את אניוס את הפיזיקה של היקום.
ה"אוהמרוס" הציג תורה תאולוגית המבוססת על רעיונותיו של הפילוסוף אוהמרוס, שטען כי האלים של אולימפוס אינם כוחות על-טבעיים המתערבים בחייהם של בני אדם, אלא גיבורים מימי קדם, אשר לאחר המוות נחשבו בסופו של דבר לאלוהויות בשל גבורתם, האומץ שלהם או השפעתם התרבותית (אמונה זו ידועה כיום בשם "אוהמריזם" (אנ')). גם קיקרו וגם לקטאנטיוס (אנ') כותבים שה"אוהמרוס" היה תרגום ותיאור יצירתו המקורית של אוהמרוס "ההיסטוריה הקדושה", אך לא ברור אם זה אומר שאניוס פשוט תרגם את המקור מיוונית ללטינית, או שהוסיף לו את האלמנטים שלו. רוב מה שנשמר מיצירה זו מגיע אלינו מלקטאנטיוס, וקטעים אלה מרמזים שה"אוהמרוס" היה טקסט פרוזה.
ה"הדיפגטיקה" לקחה חלק גדול מהחומר שלה מהאפוס הגסטרונומי של ארכסטרטוס (אנ') מגלה. החלקים ששרדו משירו של אניוס דנים בשאלה היכן הקורא עשוי למצוא את סוג הדג הטוב ביותר. רוב הפרגמנטים, המלאים במונחים ייחודיים לדגים ובשמות מקומות רבים, מושחתים או פגומים. ה"הדיפגטיקה" כתובה בהקסמטרים (אנ'), אך שונה מה"אנלים" בכל הנוגע לשימושים במשקל; ההבדל הזה נובע במידה רבה מהנושא המובחן של כל יצירה.
השמות "פראיקפטה" ו"פרוטפטיקוס" שימשו ככל הנראה כדי להתייחס לאותה יצירה (אולי יצירת תוכחה). עם זאת, לאור טבעה הכמעט לא קיים של יצירה זו (רק המילה pannibus – צורה "יוצאת דופן" של המילה pannis, שפירושה "סמרטוטים" – נשמרה בחיבורו של המדקדק הלטיני כאריסיוס), קשה מאוד לאמת זאת.
ה"סאטירות" הוא אוסף של כ-30 שורות משירים סאטיריים – מה שהופך אותו להיקרות הראשונה של הסאטירה הרומית. שורות אלו כתובות במגוון משקלים. השירים באסופה זו עסקו בעיקר בחוכמה מעשית, ולעיתים קרובות לימדו מוסר השכל בעזרת אגדה.
"סקיפיו" הייתה יצירה (אולי שיר הלל) שככל הנראה תיארה את חייו ומעשיו של סקיפיו אפריקנוס. כמעט ולא נשאר דבר מהיצירה הזו, ומה שנשמר מוטמע ביצירות של אחרים. למרבה הצער, אף ציטוט של "סקיפיו" אינו מספק הקשר. היו שהציעו שהיצירה נכתבה לפני ה"אנלים", ואחרים טענו שהיצירה נכתבה לאחר הניצחון של סקיפיו בשנת 201 לפנה"ס בעקבות קרב זאמה (202 לפנה"ס).
ה"סוטה" היה שיר, אולי בעל אריכות מסוימת, שנקרא על שם המשורר היווני סוטאדס (אנ'). היצירה, שנכתבה על פי משקל שיצר סוטאדס, המכונה "סוטאדאוס", עסקה במספר נושאים ורעיונות שונים.
מהדורות

Quinto Ennio. Le opere minori, Vol. I. Praecepta, Protrepticus, Saturae, Scipio, Sota. Ed., tr., comm. Alessandro Russo. Pisa: Edizioni ETS, 2007 (Testi e studi di cultura classica, 40)
Warmington, E. H. (1935). Ennius (Q. Ennius). Remains of Old Latin. Edited by Eric Herbert Warmington. Vol. 2: Ennius and Caecilius. Cambridge: Harvard University Press
לקריאה נוספת

Aicher, Peter (Summer 1989). "Ennius' Dream of Homer". The American Journal of Philology. 110 (2): 227–232
Ennius (2018). Goldberg, Sander M.; Manuwald, Gesine (eds.). Fragmentary Republican Latin. Vol. II: Ennius, Dramatic Fragments. Minor Works. Cambridge, MA: Harvard University Press
Brooks, R. A. (1981). Ennius and Roman Tragedy. New York: Arno Press
Elliott, J. (2010). "Ennius as Universal Historian: The Case of the Annales." Historiae Mundi: Studies in Universal History. Ed. Peter Liddel and Andrew Fear. London: Bloomsbury Academic, 148–161
Evans, R.L.S. (1999). "Ennius". In Briggs, Ward (ed.). Ancient Roman Writers. Dictionary of Literary Biography. Vol. 211
Fisher, J. (2014). The 'Annals' of Quintus Ennius and the Italic Tradition. Baltimore: Johns Hopkins University Press
Fitzgerald, W., and Emily Gowers, eds. (2007). Ennius Perennis. The Annals and Beyond. Proceedings of the Cambridge Philolological Society, Supplementary Volume 31. Cambridge: Cambridge University Press
Goldberg, Sander M. (1989). "Poetry, Politics, and Ennius". Transactions of the American Philological Association. 119: 247–261
Goldschmidt, N. (2012). "Absent Presence: Pater Ennius in Renaissance Europe". Classical Receptions Journal. 4: 1–19
Jocelyn, H. D. Ennius (Q. Ennius). (1967). The Tragedies of Ennius: The Fragments. Edited by Henry David Jocelyn. Cambridge: Cambridge University Press
Jocelyn, Henry David (1972). "The Poems of Quintus Ennius". In Temporini, Hildegard; Haase, Wolfgang (eds.). Recht, Religion, Sprache und Literatur (Bis zum Ende des 2. Jahrhunderts v. CHR.)
Morgan, Llewelyn (2014). "A Metrical Scandal in Ennius". The Classical Quarterly. 64: 152–159
Skutsch, O. (1968). Studia Enniana. London: Athlone
Ennius, Quintus (1985). Skutsch, Otto (ed.). The Annals of Quintus Ennius. p. 70
הערות שוליים

↑  Ennius, באתר Oxford Bibliographies
↑  Smith, William (1852). "Rudiae". A Smaller Classical Dictionary. London, England: John Murray, p. 359
↑  Maurus Servius Honoratus, Commentary on the Aeneid of Vergil, 7.691 (בלטינית)
↑  Aulus Gellius, Attic Nights, 17.17.1
1 2 3 4 5 6 7  Ennius, Quintus, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה
↑  "FJCL Latin Literature Study Guide". Florida Junior Classical League
1 2  Quintus Ennius, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007300448105171  PLWABN: 9810644161205606  BIBSYS: 90066504  BNE: XX977849  BnF: cb120078470 (data)  CiNii: DA02903430  GND: 118682105  ICCU: CFIV040663  ISNI: 0000 0001 0920 8922  LCCN: n79109712  NKC: ola2002161271  NLG: 228698  NSK: 000117903  NTA: 068035470  RERO: 02-A003218356  SELIBR: 185267  SNAC: w6k45rvp  SUDOC: 028193776  VcBA: 495/44519  VIAF: 84976347   WorldCat (עם VIAF): 84976347
אסטס קיפאובר

קרי אסטס קיפאובר (באנגלית: Carey Estes Kefauver‏;  26 ביולי 1903 – 10 באוגוסט 1963) היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי. כחבר במפלגה הדמוקרטית הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1939 עד 1949 ובסנאט האמריקני מ-1949 ועד מותו ב-1963.
לאחר שהוביל חקירה מתוקשרת על פשע מאורגן בתחילת שנות ה-50, הוא ביקש פעמיים את מועמדות מפלגתו לנשיאות ארצות הברית. בבחירות 1956, הוא נבחר על ידי הוועידה הלאומית הדמוקרטית להיות השותף למרוץ של המועמד לנשיאות עדלי סטיבנסון. הוא המשיך להחזיק במושבו בסנאט האמריקאי לאחר שהצמד סטיבנסון-קיפאובר הפסיד לצמד אייזנהאואר-ניקסון. קיפאובר מונה ליו"ר ועדת המשנה להגבלים עסקיים ומונופולים של הסנאט האמריקאי של ועדת המשפט של הסנאט ב-1957 ושימש כיו"ר שלה עד מותו.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קרי אסטס קיפאובר נולד ב-26 ביולי 1903 במדיסונוויל, טנסי, והיה בנם של הסוחר המקומי רוברט קוק קיפאובר ואשתו פרדוניה ברדפורד אסטס. קיפאובר נכנס לפוליטיקה בגיל צעיר כשאביו כיהן כראש עיריית מולדתם. קיפאובר האב היה לימים עוזר פעיל ונלהב במסעות הבחירות של בנו עד מותו בשנת 1958 בגיל 87.
קיפאובר למד באוניברסיטת טנסי וקיבל את התואר הראשון שלו באמנויות בשנת 1924. הוא היה מתמודד ושומר בקבוצת הפוטבול שלו בקולג'. הוא לימד מתמטיקה ואימן פוטבול בבית ספר תיכון בהוט ספרינגס, ארקנסו, במשך שנה לפני שהמשיך לבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, שם קיבל תואר בהצטיינות בשנת 1927.
קיפאובר עסק בעריכת דין בצ'טנוגה במשך שתים עשרה השנים הבאות, החל במשרד Cooke, Swaney & Cooke, ובסופו של דבר הפך לשותף ב-Sizer, Chambliss & Kefauver.
בשנת 1935, הוא התחתן עם ננסי פיגוט (נולדה ב-21 בינואר 1911, בהלסבורג, דומברטונשייר, בריטניה), בתו של המהנדס הבריטי-אמריקאי סר סטיבן פיגוט, אותו פגש במהלך ביקורה אצל קרובי משפחה בצ'טנוגה. בוגרת בית הספר לאמנות בגלאזגו עם קריירה מתחילה כאמנית, היא שינתה את המיקוד לאחר נישואיה ועבדה בחריצות וביעילות למען הקמפיינים של בעלה. בני הזוג גידלו ארבעה ילדים, אחד מהם מאומץ. גב' קיפאובר נפטרה ב-20 בנובמבר 1967.
נרגש מתפקידו כעורך דין של Chattanooga News, קיפאובר החל להתעניין בפוליטיקה המקומית וביקש להיבחר לסנאט של טנסי ב-1938. הוא הפסיד בבחירות אבל ב-1939 כיהן חודשיים כנציב הכספים והמיסוי תחת המושל החדש שנבחר פרנטיס קופר. כשחבר הקונגרס סם ד. מקריינולדס ממחוז הקונגרס השלישי של טנסי, שכלל את צ'טנוגה, מת ב-1939, קיפאובר נבחר להחליפו בבית הנבחרים.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הסנאט האמריקאי > סקירה כללית

לאחר שנבחר לסנאט האמריקני ב-1948, הוביל קיפאובר את חוק סלר-קיפאובר משנת 1950, אשר תיקן את חוק קלייטון על ידי סתימת פרצות שאפשרו לתאגיד לרכוש נכסים של חברה מתחרה, באמצעות הסנאט האמריקאי. בין השנים 1957 ו-1963, ועדת המשנה שלו להגבלים עסקיים ומונופולים של הסנאט האמריקני חקרה את הריכוזיות בכלכלת ארצות הברית, תעשייה לפי ענף, והיא פרסמה דו"ח שחשף את מחירי המונופולים בתעשיות הפלדה, הרכב, הלחם והתרופות. במאי 1963, ועדת המשנה של קיפאובר הגיעה למסקנה כי בתוך תעשיות אמריקאיות בעלות מונופול לא קיימת עוד תחרות מחירים אמיתית, וכן המליצה לפירוק ג'נרל מוטורס לחברות מתחרות.
ועדת המשנה להגבלים עסקיים ומונופולים של קיפאובר קיימה גם שימועים על תעשיית התרופות בין השנים 1959 ו-1963 שהובילו לחקיקת ההישג החקיקתי המפורסם ביותר שלו, חוק התרופות קיפאובר-האריס משנת 1962, לאחר שקיפאובר הביע זעזוע לגבי הרווחים העודפים שחברות התרופות האמריקאיות לוקחות על חשבון הצרכנים האמריקאים. חלק ממה שחשפו השימועים של קיפאובר על תעשיית התרופות האמריקאית כולל את הדברים הבאים:
"עדים סיפרו על ניגודי אינטרסים של איגוד הרפואה האמריקאי (שכתב העת שלו, למשל, קיבל מיליוני דולרים בפרסום תרופות ולכן לא רצה לערער על טענות שהועלו על ידי פרסומות של חברות התרופות)... הוכח שחברות התרופות עצמן הן עסק בקמפיינים פרסומיים מטורפים שנועדו למכור גרסאות שמות מסחריות של תרופות שניתן היה לרשום אחרת בשמות גנריים בשבריר מהעלות של התחרות הזו, הובילו לשיווק של תרופות חדשות שלא היו שיפורים ביחס לתרופות שכבר נמצאות בשוק, אך עם זאת התבשרו כפריצות דרך דרמטיות ללא דאגה ראויה לא ליעילות ולא לבטיחות".
באותה תקופה, למינהל המזון והתרופות האמריקני הייתה סמכות מוגבלת לדרוש תקני יעילות או לחשוף סיכונים. קפאובר הואשם בהרחבת כוחו של השלטון יתר על המידה, בהפרעה לחירותם של הרופאים והמטופלים ובאיומים על קיימות תעשיית התרופות. נראה היה שהחקיקה שלו תיכשל. עם זאת, בסוף 1961, רופאים אירופאים ואוסטרלים דיווחו כי מגפה של ילדים שנולדו עם עיוותים בזרועותיהם וברגליים נגרמה כתוצאה מהשימוש שלהם בתלידומיד, ששווק רבות לנשים הרות.
עמדות אלו גרמו לו להיות אפילו יותר לא פופולרי בקרב המערכת הפוליטית של מפלגת המדינה שלו מאי פעם, במיוחד אחרי שהוא וחברו לסנאט מטנסי אלברט גור האב, ומנהיג הרוב בסנאט לינדון ב. ג'ונסון מטקסס, הפכו לשלושת הסנאטורים הדרומיים היחידים שלא חתמו על הסכם שכונה מניפסט דרום ב-1956. הוא כונה בספר הפופולרי של הסנאט כסנאטור דרומי שהודר מאספת הבחירה הדרומית בשל התנגדותו לפיליבסטר והגנה פחותה ללא דופי על זכויות המדינות.
למעשה, עמדות לא פופולריות אלו, בשילוב עם המוניטין שלו כבעל נטייה למוסריות, גרמו לאיבה רבה כל כך נגדו אפילו מצד סנאטורים אחרים עד שמקורב דמוקרטי אחד חש נאלץ לכנות אותו "האיש השנוא ביותר בקונגרס".
קיפאובר גם הוביל דיונים שכוונו לפרסומים מגונים ולפורנוגרפיה. בין המטרות שלו היו פינ-אפים, כולל בטי פייג', והמגזינים שהציגו אותם.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הסנאט האמריקאי > ועדת קיפאובר

בשנת 1950, קיפאובר עמד בראש ועדת הסנאט האמריקאית לחקירת פשע מאורגן. הוועדה, הידועה רשמית בתור הוועדה המיוחדת של הסנאט לחקירת פשע במסחר בין-מדינתי, נודעה בפי העם בשם ועדת קיפאובר או דיוני קיפאובר. הוועדה קיימה דיונים בארבע עשרה ערים ושמעה עדויות של למעלה מ-600 עדים. רבים מהעדים היו ראשי פשע בעלי פרופיל גבוה, כולל שמות ידועים כמו וילי מורטי, ג'ו אדוניס ופרנק קוסטלו, האחרון שהתפרסם בכך שסירב לאפשר לצלם את פניו במהלך חקירתו ולאחר מכן לערוך הפסקה מתוקשרת. גם מספר פוליטיקאים הופיעו בפני הוועדה וראו את הקריירה שלהם נהרסת. ביניהם היו המושל לשעבר הרולד ג. הופמן מניו ג'רזי וראש העיר ויליאם או'דוויר מניו יורק.
דיוני הוועדה, ששודרו בשידור חי, בדיוק בעת שאמריקאים רבים קנו לראשונה טלוויזיות, הפכו את קיפאובר למפורסם ברמה לאומית והכניסו לאמריקאים רבים לראשונה את הרעיון של ארגון פשע המכונה המאפיה. למעשה, בשנת 1951 הופיע קיפאובר כאורח ידוען בתוכנית המשחקים החדשה What's My Line? דיון בקצרה בדיונים עם הפאנל, והראה עד כמה היו דיונים אלה פופולריים בקרב צופי טלוויזיה מוקדמים.
בעוד שהדיונים הגבירו את הסיכויים הפוליטיים של קיפאובר, הם עזרו לסיים את שתים עשרה שנות הקריירה בסנאט של מנהיג הרוב הדמוקרטי סקוט לוקאס. במרוץ בחירות חוזר צמוד ב-1950 נגד חבר בית הנבחרים של אילינוי לשעבר, אוורט דירקסן, לוקאס דחק בקיפאובר להרחיק את חקירתו משערוריית משטרת שיקגו עד לאחר יום הבחירות, אך קיפאובר סירב. פרסום ערב הבחירות של מסמכי ועדה סודית גנובים פגע במפלגה הדמוקרטית במחוז קוק, עלה ללוקאס בבחירות, והעניק לדירקסן הכרה לאומית כאיש שניצח את מנהיג הרוב בסנאט.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הסנאט האמריקאי > בחירות 1952

בבחירות לנשיאות 1952, קיפאובר התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות. קיפאובר ערך קמפיין עם כובע העור שלו, לעיתים קרובות במזחלת כלבים, זכה בניצחון מחשמל בפריימריז בניו המפשייר, והביס את הארי ס. טרומן, הנשיא המכהן של ארצות הברית. לאחר מכן חזר בו טרומן מהצעתו להיבחר מחדש.
קיפאובר זכה ב-12 מתוך 15 המדינות שנערך בהם פריימריז ב-1952, והפסיד שתי מדינות למועמדים של "הבן האהוב" ואת פלורידה למנהיג הדמוקרטי הדרומי ריצ'רד ראסל. הוא קיבל 3.1 מיליון קולות, בעוד שהמועמד הדמוקרטי לנשיאות בסופו של דבר ב-1952, מושל אילינוי עדלי סטיבנסון, קיבל רק 78,000 קולות. אבל פריימריז לא היו, באותה תקופה, השיטה העיקרית לבחירת צירים לוועידה הלאומית. קיפאובר נכנס לכינוס כאשר עדיין חסרים לו כמה מאות קולות לרוב של הנציגים.
הקמפיין של קיפאובר הפך לדוגמה הקלאסית לאופן שבו ניצחונות בפריימריז לנשיאות במפלגה הדמוקרטית אינם מובילים אוטומטית למינוי עצמו. למרות שהחל בהצבעה הרבה לפני המועמדים המוצהרים האחרים, קיפאובר הפסיד בסופו של דבר את המועמדות לסטיבנסון, בחירת הבוסים הפוליטיים של המפלגה הדמוקרטית. סטיבנסון, מושל לקדנציה אחת, שעמד לבחירה מחדש ב-1952, הצהיר שאינו מועמד לנשיאות והתבקש לברך את הצירים. נאומו הוביל לעוד ניסיון לגייס אותו, ואחרי שנפגש עם המשלחת מאילינוי, השתכנע סטיבנסון לרוץ לנשיאות. מנהיגי המפלגה תמכו בו. קיפאובר הוביל בסיבוב הראשון, אך בסיבוב השלישי הפסיד לסטיבנסון. ג'ון ספרקמן נבחר כמועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא. סטיבנסון הפסיד בבחירות הכלליות בנובמבר לגנרל דווייט ד. אייזנהאואר, המועמד הרפובליקני.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הסנאט האמריקאי > בחירות 1956

בבחירות 1956, קיפאובר ביקש שוב את המועמדות הדמוקרטית לנשיאות. בפריימריז בניו המפשייר ב-13 במרץ, הוא ניצח את עדלי סטיבנסון 21,701 מול 3,806. שבוע לאחר מכן, קיפאובר שוב ניצח את סטיבנסון בפריימריז במינסוטה, וזכה ב-245,885 קולות לעומת 186,723 קולות של סטיבנסון. קיפאובר גם ניצח בפריימריז בוויסקונסין.
באפריל 1956, נראה היה שקיפאובר ישתווה להופעה המרהיבה שלו בפריימריז של ארבע שנים קודם לכן. אבל הפעם, לקיפאובר הייתה תחרות פעילה לא רק מצד סטיבנסון, אלא גם מהמושל אברל הארימן מניו יורק, שזכה לתמיכת הנשיא לשעבר טרומן.
סטיבנסון קיבל הרבה יותר תמיכה וגייס הרבה יותר כספים מקיפאובר. הוא ניצח את קיפאובר בפריימריז באורגון, פלורידה וקליפורניה ובסך הכל זכה ליותר קולות בפריימריז מאשר קיפאובר. לאחר ההפסד ההרסני שלו בפריימריז בקליפורניה, קיפאובר השעה את הקמפיין שלו. בוועדה הדמוקרטית הלאומית, סטיבנסון שוב היה מועמד לנשיאות.
סטיבנסון החליט אז לתת לנציגים עצמם לבחור את המועמד שלו לסגן הנשיא, במקום לעשות את הבחירה הזו בעצמו. למרות שסטיבנסון העדיף את הסנאטור ג'ון פ. קנדי ממסצ'וסטס בתור חברו לתפקיד, הוא לא ניסה להשפיע בשום אופן על ההצבעה, וקיפאובר קיבל בסופו של דבר את המועמדות לסגן הנשיא.
סטיבנסון הפסיד בבחירות בנובמבר לאייזנהאואר בהפרש גדול עוד יותר מאשר בבחירות 1952.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > הסנאט האמריקאי > קריירה מאוחרת יותר

לאחר תבוסתו ב-1956, קיפאובר נחשב למועמד המוביל במועמדות הדמוקרטית בבחירות 1960. בניסיון להשיג יותר חשיפה ציבורית, קפאובר הציע איסור פדרלי על מכירה או החזקה של אולר קפיצי ב-1957. הוא תזמן את הדיונים על החקיקה כך שיתאימו לסדרה של מאמרים מפחידים ב"סאטרדיי איבנינג פוסט" ובכתבי עת אחרים של היום על השימוש באולר קפיצי על ידי עבריינים נוער וכנופיות. בכל דיון הסנאטור היה מציג מערך מוזר של כידונים, סכינים, פגיונות ואולרים שהוחרמו, את כולם הוא תיאר לעיתונות כ"סכיני מתג". עם זאת, הצעת החוק של קיפאובר נכשלה, במידה רבה בגלל דם רע בין קיפאובר לסנאטורים אחרים. ב-1959, הסנאטור הודיע שהוא לא מתכוון לפעול בפעם השלישית למועמדות לנשיאות. הוא המשיך לייצג את טנסי בסנאט האמריקאי; נטישת השאיפות הנשיאותיות הובילה לשנים הפוריות ביותר שלו כסנאטור. למרות שהוא נעלם במידה רבה מעיני הציבור, הוא זכה לכבוד של עמיתים בקונגרס משתי המפלגות על עצמאותו ועל חסותו על מספר צעדי חקיקה זרים ומקומיים חשובים.
כאשר התמודד לבחירה מחדש לקדנציה שלישית ב-1960, הניסיון הראשון שלו, והסתבר, האחרון להתמודד לתפקיד לאחר שסירב לחתום על המניפסט הדרומי של 1956 והצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957 ו-1960, הוא התמודד עם התנגדות נחרצת עבור מינוי מחדש מצד האגף הגזעני המשגשג עדיין של מפלגתו. אף על פי כן, הוא זכה בפריימריז הדמוקרטי באופן מכריע, וקיבל כמעט כפול מהקולות של יריבו, השופט אנדרו ט. טיילור מג'קסון. קיפאובר המשיך והביס את יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות, עורך הדין בראדלי פרייז'ר מקמדן, בהפרש של יותר מ-2 ל-1.
קפאובר הצביע בעד התיקון ה-24 לחוקת ארצות הברית.  בשנת 1962, קיפאובר, שנודע בציבור הרחב כאויבם הראשי של אנשי עסקים מושחתים בסנאט, הציג חקיקה שתעבור בסופו של דבר לחוק כחוק בקרת הסמים של קיפאובר-האריס. הצעת חוק זו, שכפאובר כינה את "הישגו הטוב ביותר" בתחום הגנת הצרכן, הטילה פיקוח על תעשיית התרופות שדרשה מחברות התרופות לחשוף לרופאים את תופעות הלוואי של מוצריהן, לאפשר את מכירת המוצרים שלהן כתרופות גנריות לאחר שהחזיקו בפטנט עליהם לפרק זמן מסוים, ויוכלו להוכיח לפי דרישה שהמוצרים שלהם היו, למעשה, יעילים ובטוחים.
בחתימת חוק בקרת הסמים קפאובר-האריס, הנשיא ג'ון קנדי הצהיר, "כפי שאמרתי, אנו רוצים להוקיר הערכה מיוחדת לסנאטור קיפאובר על השימועים הארוכים שהוא ערך שאפשרו לנו חקיקה יעילה מאוד בהישג יד כאשר הנושא הזה הפך לעניין ציבורי כה חזק".
ביוגרפיה > מותו

ב-8 באוגוסט 1963, קיפאובר לקה במה שדווח כהתקף לב "קל" במליאת הסנאט בעת שניסה להכניס תיקון להגבלים עסקיים בהצעת חוק של נאס"א שהיה מחייב חברות להפיק תועלת כספית מהתוצאות של מחקר מסובסד על ידי נאס"א, כדי להחזיר לנאס"א את עלות המחקר. יומיים לאחר ההתקף, קיפאובר מת בשנתו בבית החולים של הצי בת'סדה מפריצת מפרצת באבי העורקים. לאחר טקס בוושינגטון הבירה, גופתו נלקחה לכנסייה הבפטיסטית הראשונה במדיסונוויל, שם אלפי אבלים חלקו כבוד. הוא נקבר בבית קברות משפחתי ליד ביתו.
היו כמה השערות שננסי קיפאובר עשויה לעמוד לבחירה למושב הסנאט של בעלה המנוח ב-1964, אבל היא ביטלה את ההשערות האלו בשלב מוקדם. מושל טנסי פרנק קלמנט מינה במקום זאת את הרברט ס. וולטרס למושב. בנובמבר 1963, הנשיא קנדי מינה את ננסי קיפאובר למנהלת הראשונה של תוכנית האמנות בשגרירויות החדשה - המינוי האחרון של קנדי. גברת קפאובר מעולם לא שקלה להינשא בשנית, כשהיא העירה ש"היו לה נישואים מושלמים מדי".
בית המשפט הפדרלי בנאשוויל, טנסי, שונה לכבודו לבניין הפדרלי של אסטס קיפאובר ובית המשפט של ארצות הברית. על שמו נקראה גם אחת הספריות באוניברסיטת טנסי; המסמכים שלו מוחזקים שם. הגשר מעל סכר פיקוויק בקאונס, טנסי נקרא גשר אסטס קיפאובר. אחד משני הפארקים העירוניים במדיסונוויל, טנסי, נקרא גם פארק קפאובר לכבודו.
הערות שוליים

↑  "National Affairs: The Rise of Senator Legend - TIME". TIME. 24 במרץ 1952. אורכב מ-המקור ב-2010-07-28. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4  Fontenay, Charles L. (1999). "American National Biography: Kefauver, Estes (1903-1963), U.S. senator". Anb.org. Oxford University Press. נבדק ב-7 בספטמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  אדם שמגלה אהדה אינטלקטואלית לאידאולוגיה של ארגון פוליטי, ומשתף פעולה בפוליטיקה של הארגון, מבלי להיות חבר פורמלי בארגון
↑  "Edward John Meeman". The Tennessee Encyclopedia of History and Culture. 1 בינואר 2010. נבדק ב-24 במאי 2015. {{cite encyclopedia}}:  (עזרה)
↑  McFadden, Robert D. (11 בדצמבר 2008). "Bettie Page, Queen of Pinups, Dies at 85". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  מועמד המתמודד במדינת הבית שלו, מה שמעניק לו יתרון גדול בבחירות
↑  "S.J. Res. 29. Approval of Resolution Banning the Poll Tax As Prerequisite for Voting in Federal Elections". GovTrack.us.
↑  קנדי, ג'ון פ. (10 באוקטובר 1962). "442 - Remarks Upon Signing the Drug Reform Bill". American Presidency Project. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Hill, Ray (5 בנובמבר 2017). "The Last Years of Nancy Kefauver". The Knoxville Focus. Knoxville, Tennessee. נבדק ב-2 באוקטובר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277737305171  PLWABN: 9810655942305606  BIBSYS: 90767480  BNE: XX1330012  BnF: cb11017569j (data)  CiNii: DA06437497  GND: 143875299  ICCU: PALV041169  ISNI: 0000 0001 2134 5065  LCCN: n79144615  NARA: 10581541  NDL: 00445372  NLG: 143434  NLK: KAC2018J2228  NTA: 069211299  SNAC: w6610ztc  SUDOC: 07990209X  US Congress: K000044  VIAF: 57132725   WorldCat (עם VIAF): 57132725 
אסטס קיפאובר בת 10 ב-1913 עם שתיים מאחיותיו
בפריימריז הדמוקרטים של 1952, קיפאובר זכה בכל התחרויות מלבד שלוש, אך לא הצליח לזכות במועמדות
  אין פריימריז
  אסטס קיפאובר
  יוברט האמפרי
  ריצ'רד ראסל הבן
  אברל הארימן
ב-1956, קיפאובר הפסיד בקושי בפריימריז מפתח, וכך שוב הפסיד את המועמדות לסטיבנסון.  אין פריימריז
  עדלי סטיבנסון
  אסטס קיפאובר
  פרנק לאושי
  ג'ון מקורמק
הצמד סטיבנסון/קיפאובר משנת 1956 הפסיד ב-41 מדינות, כולל מדינת הבית של קיפאובר, טנסי.
לאחר החתימה על חוק בקרת סמים משנת 1962, הנשיא ג'ון קנדי מגיש את העט לסנאטור קיפאובר