stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לאדה איז'בסק
היסטוריה

החברה החלה בייצור כלי רכב בשנת 1958, עם יצירת אב-טיפוס ארבע-גלגלי לשימוש כפרי, רכב האוגוניוק NAMI 048, שהשתמש בשלדת GAZ ו-750 סמ"ק (46 אינץ' מעוקב), רכב זה לא יצא לייצור המוני.
מפעל הרכב איז'בסק הוקם בשנת 1965 עם יצרנית הרכב הצרפתית רנו כקבלן הראשי. החברה החלה ב-12 בדצמבר 1966 עם הרכבת עותקים של רכבי מוסקביץ' ודגמי 408. בסוף השנה הושלמו ייצורם של 300 יחידות, כאשר המספר הגיע ל-4,000 בדצמבר 1967. בדצמבר 1967 החליף Moskvitch 412 את ה-408 בפס הייצור, אליו הצטרף דגם 434 ב-1968 ולאחר מכן על ידי דגםAZLK -2138 ודגמי 2140, ו-Izh-2126 אודה שדמה לרכבי הMoskvitch AZLK-2141 Aleko, שהיה בעל עיצוב שונה של הנעה אחורית.
העיצוב החל לסטות ממקורות רכבי ה-AZLK החל משנת 1970, כאשר החברה שמרה על שני פנסים עגולים במקום לאמץ את המלבניות של מוסקוביץ'. בשנת 1971 עוצב מחדש ה-412IE שנבנה במפעלים באיז'בסק. לרכבי 412 שבנו באיז'בסק היה מוניטין של היותם באיכות טובה יותר מרכבי המוסקביץ'. בשנת 1973 החל ייצור דגם "Izh 2125".
בשנות התשעים הייצור ירד בגלל היעדר מימון ושיטות ניהול לא תקינות, ועד שנת 1999 ייצר המפעל פחות מ-10,000 כלי רכב בשנה. החברה הפכה לחברת בת עצמאית של יצרנית הנשק Izhmash בשנת 1996, כאשר הוקמה כחברה נפרדת בשם DAO "Izhmash-Avto". בסופו של דבר נרכש המפעל על ידי קבוצת SOK בשנת 2000. עד שנת 2003 ייצר המפעל 94,200 מכוניות כולל הז'יגולי ורכבי איז' אודה. מכונית הסדאן קיה ספקטרה הופקה עבור יצרנית הרכב הקוריאנית במסגרת הסכם שותפות משנת 2005. בשנת 2009, IzhAvto הגישה בקשה לפשיטת רגל.
מאז רכישתה על ידי AvtoVAZ בשנת 2010, ייצר המפעל דגמי ניסאן ולאדה, כולל לאדה גרנטה, ניסאן סנטרה וניסן טיידה. המפעל הוא גם אחד מאתרי הייצור של לאדה וסטה, שהושקה בשנת 2015. ההחלטה על ייצור הווסטה באיז'יבסק התקבלה על ידי מנכ"ל AvtoVAZ לשעבר, בו אנדרסון, בשל איכות התפישה הגבוהה יותר במפעל בהשוואה למפעל הראשי של הקבוצה בטוליאטי. המפעל בנה את המכונית ה-5 מיליון בדצמבר 2017.
ייצור אופנועים

האופנוע הראשון של החברה היה IZh 1 משנת 1928, שתוכנן על ידי המהנדס הסובייטי פיוטר ולדימירוביץ' מוכארוב (1888 – 1934). בשנות השבעים והשמונים אופנועים אלה נמכרו בבריטניה תחת המותגים קוזאק ונבאל. החברה הייתה יצרנית האופנועים הסובייטים הגדולה ביותר.
ייצור אופנועי Izh הסתיים בשנת 2008.
הערות שוליים

↑  "AvtoVAZ to Acquire Izhavto" (באנגלית). The Moscow Times. נבדק ב-21 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Автозавод Группы АВТОВАЗ в Удмуртии переименован в ООО ЛАДА Ижевск - Пресс-релизы - Новости - Официальный сайт LADA". Lada.ru. אורכב מ-המקור ב-8 ביוני 2017. נבדק ב-21 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2 3  Thompson, p.180.
↑  "Giving Ailing Izhmash-Avto a New Lease on Life". The Moscow Times. נבדק ב-27 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Thompson, p.181.
↑  Thompson, p.183 caption and p.185.
↑  "История российского автопрома: «ИжАвто»". ZR.ru. אורכב מ-המקור ב-12 בדצמבר 2016. נבדק ב-28 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Russia Automobile Industry Directory - Strategic Information and Contacts (באנגלית). IBP. p. 141. ISBN 9781438740249.
↑  Chivers, C. J. (15 בנובמבר 2004). "Workers Feel the Growing Pains of Russia's Auto Industry". The New York Times. נבדק ב-27 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "KIA Begins Making Spectra Sedans in Russia" (באנגלית). NewsOn6. נבדק ב-1 ביולי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "IzhAvto Begins Bankruptcy Procedure". The Moscow Times. נבדק ב-27 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Russia's Avtovaz to buy smaller rival Izhavto". Reuters. 17 בדצמבר 2016. נבדק ב-27 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Lada Izhevsk: 100,000 Lada Granta Lift-backs - Automotive World". Automotive World. נבדק ב-27 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "The conveyor of LADA Izhevsk produced the 15,000th LADA Vesta". Autostat.ru (באנגלית).
↑  "A Foreigner With No Friends: Bo Andersson Pushed From Russia's AvtoVAZ" (באנגלית). The Moscow Times. אורכב מ-המקור ב-29 ביולי 2016. נבדק ב-28 במאי 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "LADA Izhevsk has produced the 5-millionth car". LADA. נבדק ב-25 באפריל 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Thompson, Andy. Cars of the Soviet Union (Haynes Publishing, Somerset, UK, 2008), p.180.
↑  "Самый красивый советский мотоцикл показали в Ижевске". Российская газета. אורכב מ-המקור ב-24 במאי 2016. נבדק ב-21 באוגוסט 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
מטה IzhAvto
IzhAvto בשנת 2010
קלאופטרה החמישית

| --- | --- |

 לידה:  100 לפנה״ס? 
 פטירה:  57 לפנה״ס (בגיל 43 בערך) 
 מדינה:  מצרים העתיקה 
 בן או בת זוג:  תלמי השנים עשר 
 
קלאופטרה החמישית טריפאינה (ביוונית: Κλεοπάτρα; (נולדה בין השנים 100–95 לפנה"ס, נפטרה בשנת 68/69 לפנה"ס או שנת 57 לפנה"ס) הייתה מלכה מצרית מבית תלמי אשתו של תלמי השנים עשר.
מוצאה ונישואיה

אין מידע וודאי מי היו הוריה, ייתכן והייתה בתו הלא חוקית של תלמי התשיעי או בתו של תלמי העשירי. היא מוזכרת לראשונה בשני פפירוסים משנת 79 לפנה"ס. לפני 17 בינואר 79 לפנה"ס, נישאה לתלמי השנים עשר שעלה למלוכה בשנת 80 לפנה"ס לאחר שתלמי האחד עשר נהרג על ידי תושבי אלכסנדריה.
תלמי השנים עשר היה בנו של תלמי התשיעי, כנראה בן לא חוקי. אם קלאופטרה הייתה בתו של תלמי התשיעי היא הייתה אחותו של תלמי השנים עשר, לא ידוע אם רק דרך האב או גם דרך האם. היא ובעלה קבלו פלחן אלוהי בשם תאוס פילופטור קאי פילדלפוס שפירושו: אבא, אח ואחות אוהבי האלוהים.
תאוריה אחרת גורסת שקלאופטרה הייתה בתו של תלמי העשירי. במקרה זה אמה הייתה ברניקי השלישית.
קלאופטרה החמישית הייתה אמם של ברניקי הרביעית שנולדה בשנת 77 לפנה"ס, כנראה גם של קלאופטרה השביעית שנולדה בשנת 69 לפנה"ס. ייתכן גם שהייתה אמה של קלאופטרה השישית טריפאינה אם דמות כזאת הייתה קיימת. במקרה זה קלאופטרה השישית הייתה בתה הבכורה.
זיהויה ומועד מותה

זהוים של בני תלמי השונים על פי מספר הוא המצאה מודרנית שנועדה להקל על ההבחנה בין בני המלוכה השונים של שושלת זאת, שבחרו במספר שמות קבועים כמו תלמי, קלאופטרה, ברניקי וארסינואי.
בתיעוד ההיסטורי מופיעה אישה מבית תלמי בשם "קלאופטרה טריפאינה". קלאופטרה זאת נעלמה מהתיעוד ההיסטורי על גבי הפפירוסים והמונומנטים בשנת 69 לפנה"ס בשנת הולדתה של קלאופטרה השביעית, בין התאריכים 1 באוגוסט - 1 בנובמבר שנת 69. קיימת כתובת משנת 68 לפנה"ס של תלמי השנים עשר שהיא לא מוזכרת בו. הצפייה של ההיסטוריונים היא שאם היא הייתה בחיים היא הייתה מופיעה בו לצדו של תלמי השנים עשר. יש אינדיקציה שהיא אולי מתה בשנת 69 או 68 לפנה"ס, אולי בעת לידה ואולי היא נרצחה.
אזכור נוסף של השם קלאופטרה טריפאינה מופיע לאחר גירושו של תלמי השנים עשר בשנת 58 לפנה"ס ממצרים בעקבות מרד תושבי אלכסנדריה. הוא גלה לרומא והשם קלאופטרה טריפאינה מופיע כבת המלוכה החולקת עם ברניקי הרביעית בתו של תלמי השנים עשר את השלטון כשליטה שותפה. אם קלאופטרה החמישית אמנם נפטרה, אז הדמות שחלקה את השלטון צריכה להיות בתו הבכורה של תלמי השנים עשר קלאופטרה השישית. אבחון זה בין שתי הקלאופטרות נתמך על ידי פורפיריוס פילוסוף שחי במאה ה-3 לספירה.
אזכור נוסף של קלאופטרה טריפאינה משנת 57 לפנה"ס מופיע על גבי כתובת במקדש אדפו לצד תלמי השנים עשר שמשמעותו על פי החוקרים המודרניים שטריפאינה הייתה אשתו ולא בתו. ומכאן שהיא לא נפטרה שתים עשרה שנים לפני כן. לכן רוב החוקרים במחקר המודרני טוענים שהייתה רק קלאופטרה אחת ויש לזהות את החמישית והשישית כדמות אחת שמתה בשנת 57 לפנה"ס. טענה זאת תואמת את הדיווח של סטראבון על פיו לתלמי השנים עשר היו רק שלוש בנות ולא ארבע והן ברניקי הרביעית, קלאופטרה השביעית וארסינואי הרביעית.
ההיסטוריון הגרמני ורנר הוס (Werner Huß) גורס שתלמי השנים עשר התכחש לאשתו קלאופטרה החמישית בשנת 69 לפנה"ס. הוא התחתן עם אישה מצרית אצילה ממשפחת הכהן הגדול של ממפיס. על פי השערתו אישה זו הייתה יכולה להיות אמה של קלאופטרה השביעית ואחותה הצעירה ושני אחיה הצעירים, ורק ברניקי הרביעית הייתה בתה של קלאופטרה החמישית כי סטראבון קורא לה בת בכורה, וזה כינוי שניתן רק לילד הבכור החוקי של השליט. על פי תאוריה זאת קלאופטרה החמישית עלתה לשלטון בשנת 58 לפנה"ס יחד עם ברניקי הרביעית לאחר גירושו של תלמי השנים עשר והיא נפטרה בשנת 57 לפנה"ס, מועד בו שמה נעלם שוב מהמסמכים.
גם ההיסטוריון אדווין ר' בוון (Edwyn R. Bevan) בספרו "The House of Ptolemy" שפורסם בשנת 1927 טוען שסביר שהייתה קלאופטרה טריפאינה אחת. הוא מסתמך גם על הכתובת ממקדש אדפו המציינת את התקנת השער מעץ ארז הלבנון ב-5 בדצמבר 57 לפנה"ס. הכתובת אומרת: "תלמי, אוזיריס הצעיר, עם אחותו, המלכה קלאופטרה, המכונה טריפאינה". בתאריך זה תלמי השנים עשר כבר היה ברומא לאחר שברח ממצרים, אבל הכוהנים במקדש כנראה עדיין התייחסו אליו כאל המלך החוקי. בוון מעלה תהייה האם ייתכן שהכוהנים במקדש אדפו 11 וחצי שנים לאחר שכביכול מתה, לא ידעו שאינה עוד בחיים. ולכן מעלה את ההשערה שאולי רבה עם בעלה, עברה לגור בקפריסין יחד עם אחיה השני תלמי מלך קפריסין אחיו של תלמי השנים עשר, וכשתלמי השנים עשר ברח היא חזרה למצרים למלוך והוכרה מידית על ידי תושבי אלכסנדריה כמלכה.
הערות שוליים

1 2 3  Cleopatra V, Egyptian Royal Genealogy (באנגלית)
↑  Adrian Goldsworthy, Antony and Cleopatra, Yale University Press, 2010, p. 162-167
↑  Berenice III, Ptolemy X Alexander II, Ptolemy XI, Edwyn R. Bevan
ליאנגג'ו

הריסות ליאנגג'ו (בסינית: 良渚遗址, בפין-יין: Liángzhǔ yízhǐ) הן אתר ארכאולוגי בתת־המחוז העירוני האנגג'ואו במחוז ג'ג'יאנג בדרום-מזרח חוף הרפובליקה העממית של סין. זו קבוצת אתרים, שבמרכזה אתר העיר העתיקה של ליאנגג'ו, בשטח כולל של 34 קילומטרים רבועים. האתר מתוארך משנת 3,300 לפני הספירה עד שנת 2,300 לפני הספירה, כלומר בתקופה הנאוליתית. אתר העיר העתיקה של ליאנגג'ו הוא האתר החשוב בין האתרים, והמייצג ביותר של תרבות ליאנגג'ו, והוא ידוע בשם "העיר הראשונה של סין". החפירות המתמשכות חשפו את ערכו הגדול של האתר ושינו את הבנת החוקרים לגבי סוגיות אקדמיות מרכזיות כמו הזמן והשיטה של מקור תרבות הסינית. האתר ממשיך להעשיר את ההבנה והמידע של החוקרים בהיסטוריה של התרבות הסינית.
כמרכז הסמכות והאמונה של תרבות ליאנגג'ו חושפת קבוצת האתרים מדינה אזורית מוקדמת שקמה בחלקו התחתון של הנהר יאנגצה בשלהי התקופה הנאוליתית בסין, ושהתבססה על גידול אורז, על חלוקה למעמדות ועל אמונה משותפת. החלוקה הפנימית של העיר לעיר חיצונית העוטפת עיר פנימית שבמרכזה אזור הארמון הייתה הדוגמה הראשונה לגישה המסורתית בסין הקדומה להדגשת הבדלי המעמדות והעוצמה החברתית בתכנון העירוני שיושמה אחר כך פעמים רבות בתכנון ערי הבירה של החברות בסין הקדומה.
ב-1994 נכלל אתר ליאנגג'ו לראשונה ברשימת הבקשות של הרפובליקה העממית של סין לקבלת מעמד של אתר מורשת עולמית, וב-1996 הוא נוסף לרשימת האתרים ההיסטוריים והתרבותיים המרכזיים המוגנים ברמה הלאומית. ב-6 ביולי 2019 הוגדר האתר כאתר מורשת עולמית בשם "ההריסות הארכאולוגיות של העיר ליאנגג'ו" על ידי ארגון אונסק"ו בהחלטה של המושב ה-43 של ועדת המורשת העולמית. זהו אתר המורשת העולמית ה-53 ברפובליקה העממית של סין, ונקבע כאתר מורשת עולמית על בסיס קריטריונים 3 (עדות ייחודית או לפחות יוצאת דופן למסורת התפתחות תרבותית (cultural tradition) או למסורת התפתחות חברתית-כלכלית (civilization)) ו-4 (האתר הוא דוגמה יוצאת דופן לסוג בנייה, אדריכלות, טכנולוגיה והנוף המדגים שלבים משמעותיים בתיזמור (ensemble) הכולל שלהם בשלבים משמעותיים בהיסטוריה של האנושות).
במת מוֹגְ'יָאושָׁאן בחורבות ליאנגג'ו
תצפית על במת מוֹגְ'יָאושָׁאן בחורבות ליאנגג'ו
שרידי החומה הצפונית של אתר העיר
שרידי החומה המערבית של אתר העיר
שרידי החומה הדרומית של אתר העיר
אחד משערי המים של עיר הפנימית
קברים המכילים העתקים של חפצי הירקן שנמצאו בהם בבית הקברות פאנשאן בעיר הפנימית
קישוט מירקן שנחשף בקבר בפאנשאן
כלי חרס שנחשפו בחפירות בליאנגג'ו
גאוגרפיה

אתר ליאנגג'ו שוכן באתר המעבר בין גבעות למישורים, סמוך לחוף ים סין המזרחי. הוא שוכן במישור הסחף של הנהר דונגיו, אחד משמונה מערכות הנהר הראשיות בג'ג'יאנג. רכס מזרח טיאנמו שממערב לאתר מתפצל לשתי שלוחות המקיפות את האתר במרחק של 20 קילומטרים מצפון לדרום. שני נחלים זורמים דרך האתר. האתר גובל בנהר דונגשי, במישור הסחף ממזרח, ובגבעות שבמערב. פני השטח משתפלים מהמערב למזרח בגובה 3–5 מטרים מעל פני הים. האיכרים באזור מגדלים בעיקר אורז וחיטה.
אקלים

אקלים האתר הוא אקלים סובטרופי גשום, ויש בו ארבע עונות מובחנות. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 16.2 מעלות צלזיוס. הקיץ חם ולח, והחורף צונן ויבש יחסית. החודש החם ביותר הוא יולי, והטמפרטורה הממוצעת בו היא 33.8 מעלות; בחורף יורדת הטמפרטורה מתחת לנקודת הקפאון במשך 4 חודשים, כשבינואר הטמפרטורה הממוצעת היא 3.6 מעלות. כמות המשקעים השנתית הממוצעת בהאנגג'ואו היא1,258.8 מילימטר, כש-60% מהמשקעים ביורדים בחודשים מאי עד ספטמבר. באמצע הקיץ סובל האתר, כמו מקומות אחרים במחוז ג'ג'יאנג, מסופות טייפון, אך רק לעיתים רחוקות נפגע האתר עצמו באופן ישיר מטייפון. בדרך כלל מגיעים הטייפונים לאורך החוף הדרומי של ג'ג'יאנג, וגורמים לרוחות עזות וסופות גשמים באתר.
אתר המורשת העולמית

אתר המורשת העולמית "ההריסות הארכאולוגיות של העיר ליאנגג'ו" מתחלק בין ארבעה אתרי משנה ששטחם הכולל 14,366 דונם, וכולם כלולים בתוך אזור חיץ בשטח של 99,802 דונם. ארבעת אתרי המשנה הם: אתר העיר, יאושאן, הסכר הגבוה בפי העמק והסכר הנמוך במישור – סוללה לפני ההרים.
אתר המורשת העולמית > יאושאן

אתר יָאושָׁאן (瑶山遗址) שוכן כ-5 קילומטרים צפונית-מערבית לאתר העיר (30°25′34″N 120°00′43″E﻿ / ﻿30.426111°N 120.011944°E﻿ / 30.426111; 120.011944), ומשתרע על שטח של 665 דונם. השרידים הארכאולוגיים משתרעים על שטח של 43 דונם על פסגת גבעה בגובה 35 מטרים מעל פני הים (וגם מעל לסביבתה). זהו האתר העתיק ביותר בין האתרים של ליאנגג'ו, והוא מתוארך ל-3,300 לפני הספירה (התקופה הראשונה של תרבות ליאנגג'ו). האתר שימש לפולחן של הקרבת קורבנות ולקבורת האצולה. החלק העתיק ביותר הוא המזבח שהיה בנוי משטח שנחפר ובמרכזו יצרו שתי מדרגות עפר. החלק העליון בגודל של 6 על 7 מטרים מאדמה אדומה והחלק התחתון מאדמה אפורה בגובה 70 סנטימטרים. בשולי השטח החפור היו סוללות אבנים שנועדו לייצב את החפיר. כיום נותרו רק הסוללה הצפונית והמערבית. מאוחר יותר נחפרו בשטח המזבח 13 קברים שבחלקם נחפרו בתוך החלק הדרומי של המזבח עצמו. כל הקברים מלבניים, כולם פונים דרומה, כששטח הקברים נע בין 2 ל-8.8 מטרים מרובעים, ובעומק בין 60 ל-160 סנטימטרים. בקברים נתגלו 754 פריטי קבורה כולל חפצים מירקן (הרוב), כלי קדרות, כוסות ירקן מצופים בלכה וחפצי אבן. לפי סוג הפריטים שהתגלו משערים שבקבוצת הקברים הצפונית נקברו נשים ובדרומית גברים.
אתר המורשת העולמית > הסכר הגבוה בפי העמק

אתר "הסכר הגבוה בפי העמק" (谷口高坝) שוכן כ-11 קילומטרים צפונית-מזרחית לאתר העיר (30°24′13″N 119°54′13″E﻿ / ﻿30.403611°N 119.903611°E﻿ / 30.403611; 119.903611), ומשתרע על שטח של 1,364 דונם. אתר זה הוא חלק ממערכת אגירת המים ההיקפית של אתר המורשת העולמית. האתר משתרע מזרחה ומערבה בפתח של שני עמקים בין ההרים לאורך כ-2.3 קילומטרים. נתגלו בו שישה סכרים על שטח של 76 דונם. אורכם של החלקים הארוכים ביותר ששרדו נע בין 100 ל-200 מטרים, והחתך שלהם קרוב לטרפזי. גובה הסכרים כיום בין 1.4 ל-15 מטרים וגובה קודקוד הסכרים בין 25 ל-40 מטרים מעל פני הים. הסכרים נבנו בין 3,100 לפנה"ס ל-3,000 לפנה"ס, והיו בשימוש עד 2,600 לפנה"ס (מהתקופה האמצעית עד תחילת התקופה האחרונה של תרבות ליאנגג'ו). בהקמת הסכרים השתמשו בשתי שיטות לבניית היסודות: או שחפרו תעלה או שריצפו עם יחידות עשויות מטיט עטוף בעשב. ביצירת גוף הסכרים ערמו טיט ירוק עטוף בחרסית צהובה.
אתר המורשת העולמית > הסכר הנמוך במישור – סוללה לפני ההרים

אתר הסכר הנמוך במישור – סוללה לפני ההרים (平原低坝-山前长堤) שוכן על שטח של 3,492 דונם, כ-3.5 קילומטרים דרומית לאתר הסכר הגבוה בפי העמק וצפונית ומערבית לאתר העיר (30°24′16″N 119°56′48″E﻿ / ﻿30.404444°N 119.946667°E﻿ / 30.404444; 119.946667). גם אתר זה הוא חלק ממערכת אגירת המים ההיקפית של אתר המורשת העולמית. בחפירות נתגלו ארבעה סכרים לאורך של 2.4 קילומטרים כשהם מחברים בין גבעות נמוכות מבודדות. אורך הסכרים בין 140 ל-400 מטרים ורוחבם בין 80 ל-140 מטרים, כשחתך הרוחב טרפזי. גובה הסכרים כ-6 מטרים, והשטח אותו הם מכסים הוא 112 דונם. גיל הסכרים על בסיס תיארוך פחמן-14 הוא בין 2,950 ל-2,850 לפנה"ס, והם היו בשימוש עד 2,600 לפנה"ס (מהתקופה האמצעית עד תחילת התקופה האחרונה של תרבות ליאנגג'ו). הסכרים נבנו באותה טכנולוגיה של אתר "הסכר הגבוה בפי העמק".
הסוללה לפני ההרים, הקרויה גם אתר טאנגשאן, חלק ממערכת אגירת המים ההיקפית של אתר המורשת העולמית, שוכנת כ-2 קילומטרים צפונית לאתר העיר. הסוללה מתפתלת ממזרח למערב. החלק ששרד הוא באורך של כ-5 קילומטרים וברוחב בין 20 ל-50 מטרים, וחתך הרוחב טרפזי. גובה הסוללה בין 2 ל-7 מטרים, כשגג הסוללה הוא בגובה בין 12 ל-20 מטרים מעל פני הים. שטח הסוללה כ-638 דונם. זהו השריד הגדול ביותר של מערכת המים. הסוללה מתחלקת לשלושה חלקים: החלק המזרחי הוא קו ישר באורך קילומטר, אורכו של החלק האמצעי כ-2 קילומטרים, והוא בנוי מזוג סכרים מקבילים (צפוני ודרומי), כשביניהם מרחק בין 20 ל-30 מטרים. והחלק המערבי מתחבר לסכר הדרומי ממשיך מעט מערבה ואז פונה דרומה. הסוללה בנויה מחרסית צהובה שנערמה על בסיס מאבנים.
אתר המורשת העולמית > בתי קברות

חמישה בתי קברות נתגלו בתחומי אתר המורשת העולמית. אתר יאושאן, שתואר לעיל וארבעה בתי קברות בתחומי אתר העיר. איכות הקברים כפי שמשתקפת בגודלם, סידורם וכמות ואיכות חפצי הקבורה בהם מייצגת את המעמדות השונים בעיר. כאשר ככל שבית הקברות קרוב יותר לאזור הארמון, כך איכות הקברים גדולה יותר. ארבעת בתי הקברות הם:
"בית הקברות פָאנְשָׁאן" – שוכן בעיר הפנימית על במה נפרדת, בית הקברות המשוכלל ביותר. הוא מתוארך מ-3,000 לפנה"ס ועד סוף תקופת תרבות ליאנגג'ו. נתגלו בו 11 קברים ובהם 1,200 חפצים מירקן (כ-90%), מאבן, כלי חרס, ירקן מצופה בלכה. חפצי הירקן גולפו בצורה בדייקנות ובאיכות שלא נתגלתה כמוה בתרבות ליאנגג'ו במקומות אחרים.
"בית הקברות גְ'יָאנְגְגְ'יָאשָׁאן" – בית הקברות השוכן בעיר הפנימית סמוך לבית הקברות פָאנְשָׁאן. הוא מתוארך לאמצע תקופת תרבות ליאנגג'ו. נתגלו בו 14 קברים ובהם 425 חפצים מירקן (העיקר), חרס ועצם.
"בית הקברות וֶנְגְ'יָאשָׁאן" – שוכן בעיר החיצונית על במה נפרדת. הוא מתוארך מ-2,600 לפנה"ס ועד 2,300. נתגלו בו 18 קברים ובהם 400 חפצים מירקן, ומאבן וכלי חרס. איכות החפצים טובה פחות ומשערים כי הקברים שימוש לקבורה משפחתית.
"בית הקברות בּייֵנְגְ'יָאשָׁאן" – שוכן בעיר החיצונית על במה. במקום נתגלו 66 קברים ללא סדר ובהם 462 חפצים, בעיקר כלי חרס, ומעט חפצים מירקן.
היסטוריה

על בסיס תיארוך פחמן-14 נקבע שהשרידים הארכאולוגיים של העיר ליאנגג'ו נבנו והיו בשימוש בין 3,300 לפנה"ס ל-2,300 לפנה"ס, וננטשו סביב 2,100 לפנה"ס. נוהגים לחלק תקופה זו לארבע תקופות משנה:
התקופה המוקדמת – סביב 3,300–3,100 לפנה"ס. תקופה זו קדמה להקמת העיר וממנה נשאר אתר יאושאן. האקלים היה אז חמים וגשום.
תקופת הביניים – סביב 3,100–2,850 לפנה"ס. בתקופה זו נבנתה העיר והוקמה מערכת אגירת המים ההיקפית, חלק מהבמות ובתי הקברות. הייתה זו תקופה חשובה להתפתחות האורבנית שכללה חלוקה לאזורים. האקלים היה קריר ויבש יותר מהתקופה הקודמת.
השלב המוקדם של התקופה המאוחרת – סביב 2,850–2,600 לפנה"ס. נבנו במות נוספות, בתי הקברות המשיכו להתפתח, ונבנו חומות העיר הפנימית.
השלב המאוחר של התקופה המאוחרת – סביב 2,600–2,300 לפנה"ס. חומות העיר והבמות סביב המשיכו לקיים מגורים. האקלים היה חמים וגשום והתקופה התאפיינה בשיטפונות חוזרים ונשנים. מערכת הסכרים כנראה ננטשה, וחלה ירידה בגידול האורז. רק אתר העיר רלוונטי לתקופה זו.
אף שיש שרידים פה ושם באתר המורשת המתוארכים אחרי 2,300 לפנה"ס, סביב 2,200–2,100 הם משויכים לתקופת צְ'ייֵנְשָׁאן-יָאנְג שאחרי תקופת תרבות ליאנגג'ו. העיר עצמה נשארה חרבה עד ימינו.
על סמך הממצאים הארכאולוגיים הייתה מחייתם של התושבים הקדומים של ליאנגג'ו מבוססת בעיקר על גידול אורז, גידול חזירים, ליקוט צמחים, דיג וציד. התזונה הושלמה בירקות ופירות ששרידיהם נתגלו בחפירות, חלקם מגידול עצמי דוגמת דלעת, מלון, אפרסק, שזיף, אפרסמון וענבים, וחלקם לוקטו דוגמת Choerospondias axillaris ו-Rubus corchorifolius.
היסטוריה של גילוי האתר

האתר נתגלה לראשונה ב-1936 על ידי הארכאולוג הסיני שְׁה שִׂינ'גֶנְג. הוא ערך חפירות ארכאולוגיות והניח כי מדובר באתר מהתקופה הנאוליתית בשל כלי חרס שחורים שמצא. ב-1959 הציע הארכאולוג שְׂיָה נָאי לכנות את התקופה תרבות ליאנגג'ו.
חפירות משמעותיות החלו ב-1986 באתר בית הקברות פאנשאן ובהן נתגלו 11 קברים גדולים הכוללים מעל ל-3,000 חפצים מירקן. שנה אחר-כך נערכו חפירות באתר יאושאן שבהן נתגלו המזבח ו-11 קברים גדולים שכללו 2,000 חפצי ירקן. ב-1989 הוכרזו שני האתרים ב"עשרת התגליות הארכאולוגיות הבולטות בסין".
בשנים שבאו אחר-כך נערכו חפירות רצופות ברחבי האתר ונתגלו חומות ושערי העיר, נחשף ערוץ הנחל המלאכותי ג'ונְגְגְ'יָאצוּן, ואותרו הסכרים של מערכת המים ההיקפית.
ב-1994 נכלל אתר ליאנגג'ו לראשונה ברשימת הבקשות של הרפובליקה העממית של סין לקבלת מעמד של אתר מורשת עולמית, וב-1996 הוא נוסף לרשימת האתרים ההיסטוריים והתרבותיים המרכזיים המוגנים ברמה הלאומית. ב-6 ביולי 2019 הוגדר האתר כאתר מורשת עולמית בשם "ההריסות הארכאולוגיות של העיר ליאנגג'ו" על ידי ארגון אונסק"ו בהחלטה של המושב ה-43 של ועדת המורשת העולמית.
הערות שוליים

↑  Archaeological Ruins of Liangzhu City
פאת השולחן

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  ישראל משקלוב 
 נושא:  מצוות התלויות בארץ 
 הוצאה
 מקום הוצאה:  צפת 
 
פְּאַת הַשֻּׁלְחָן הוא ספר מאת הרב ישראל משקלוב העוסק בהלכות ארץ ישראל ובמצוות התלויות בארץ.
תוכן הספר ומחברו

הספר מחולק לשניים: חלק אחד הוא הבאת ההלכה המעשית בנושא הנדון, וחלק שני המבאר את מקורות ההלכה המעשית במובאות [דרושה הבהרה] מן התלמוד וספרות הראשונים והאחרונים בנושא. לחלק השני קרא המחבר בשם "בית ישראל". בהקדמה לספרו מטעים המחבר ארבעה טעמים מדוע קרא לספרו בשם פאת השולחן, וטעם נוסף למשמעות השם "בית ישראל" לחלקו השני. בספר 29 סימנים ו-531 סעיפים.
הספר חובר על ידי הרב ישראל משקלוב, בן העיירה שקלוב, שעלה לארץ ישראל בראש תלמידי הגר"א והתיישב בעיר צפת.
המניעים לחיבור הספר

מורו ורבו של ר' ישראל, הגאון מווילנא, ראה בעלייה לארץ ישראל עניין ראשון במעלה, ודרבן את תלמידיו לעשות מעשה. על רקע זה ראה ר' ישראל משקלוב לנכון לחבר ספר בנושא מצוות התלויות בארץ, ובכך סייע לקיום דברי רבו בשלושה עניינים:
לעולים לארץ תהיה אפשרות לקיים את המצוות התלויות בארץ כפי דרישת ההלכה (ובפרט כפי פסקי ופירושי הגאון מווילנא).
דרבון האנשים לעלות לארץ ולקיים מצוותיה.
גם אם האדם לא יעלה לארץ, לכל הפחות יוכל להגות בהלכותיה, ויש בזה מעלה כאילו מקיים, בבחינת "כל העוסק בתורת חטאת כאילו הקריב חטאת".
חשיבות הספר והדפסותיו השונות

עיקר חשיבות הספר היא בהשלמה לשולחן ערוך בהלכות התלויות בארץ. הלכות אלו נצרכו ליישוב היהודי בארץ ישראל שהתפתח באותה תקופה, הלכות שבתפוצות ישראל בחו"ל כמעט ולא עסקו בהם.
לראשונה נדפס הספר בשנת תקצ"ו (1836) בעיר צפת על ידי המחבר בעצמו. לאחר 75 שנה בשנת תרע"א (1911) נדפס פעם שנייה על ידי הרב אברהם משה לונץ, בעיר ירושלים, בהוצאה זו נוספו הערות מהאדר"ת ומחתנו הרב אברהם יצחק הכהן קוק. בה'תרע"ב יצא שוב על ידי הרידב"ז בתוספת פירוש שלו "בית רידב"ז" ובתוספת הגהות שנקראו "שו"ע לשבת". בשנת ה'תשכ"ח הודפס שוב על ידי הוצאת ספרים "יד בנימין" בעיר ירושלים. בשנת תש"ס הוציא הרב אהרן הראל את החלק העוסק בהלכות שמיטה בספר בהוצאה מחודשת של ישיבת רמת גן. אליה צורפו הסכמותיהם של הרב ניסים קרליץ והרב אברהם אלקנה שפירא
הקדמתו של רבי ישראל משקלוב לספר היא אחד המקורות החשובים לתולדות הגאון מווילנה.
מהכרעותיו המרכזיות

הוא הכריע שאין קדושת שביעית בפירות נוכרים שגדלו בארץ. וזאת בהסתמך על שיטת הגאון מווילנא שיש קנין לנכרים בזמן הזה להפקיע את חיוב הארץ במצוות.
הוא הכריע שהחיוב של שביעית בזמן הזה הוא מדרבנן.
הוא הכריע, בניגוד לבעל השל"ה, שראש השנה לשביעית חל בא' בתשרי, גם לאילנות.
על שם החיבור קרויים היום רחובות בעיר תל אביב-יפו ובירושלים.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי מנחות דף ק"י עמוד א'.
דודג' 1955

| --- | --- |

Dodge 1955
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Dodge Coronet  Dodge Suburban  Dodge Sierra  Dodge Royal  Dodge Custom Royal Lancer  Dodge Royal Lancer  Dodge Custom Royal
 יצרן:  חטיבת דודג'
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל אחריו:  דודג' מטדור 
 חברת אם:  קרייזלר
 סיווג:  מכונית סלון
 מרכב:  מנוע קדמי, הנעה אחורית
 אורך:  5,387 מ"מ
 בסיס גלגלים:  3,048 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים 3.8 ליטר  V8 צילינדרים 4.4 ליטר  V8 צילינדרים 5.3 ליטר  V8 צילינדרים 5.7 ליטר  V8 צילינדרים 5.9 ליטר
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 2 מהירויות  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות
 
דודג' 1955 (באנגלית: Dodge 1955) הם מספר דגמים של מכוניות סלון אשר יוצרו על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב קרייזלר האמריקאי בין השנים 1956–1955 בארצות הברית.
ממאפייני "דודג' 1955"

6 נוסעים (3 + 3)
מנוע קדמי / מנוע בנזין.
מנוע הנעה אחורית.
מנוע קירור מים.
הגה כוח.
ממאפייני "דודג' 1955" > תצורות

4 דלתות - סדאן
2 דלתות - קופה
2 דלתות - הרדטופ
2 דלתות - קבריולה
2 דלתות - סטיישן
4 דלתות - סטיישן
גלריה

"דודג' קורונט 1955"
"דודג' קורונט 1956"
"דודג' 1956"
"דודג' 1955" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
ראו גם

דודג'
דודג' 880
דודג' דה לוקס
דודג' רויאל
דודג' קסטום רויאל
דודג' מייפייר
הערות שוליים

↑  היסטוריה של דודג' בין השנים 1959 - 1950 countrychrysler.com/dodge-history-1950-to-1959
↑  "דודג' 1955" allpar.com/history/chrysler-years/1955
↑  "דודג' 1955" - קטלוג classiccarcatalogue.com/DODGE_1955
אלפא רומיאו גרנד ספורט קוואטרו רוטה

| --- | --- |

Alfa Romeo Gran Sport Quattroruote
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  Alfa Romeo Gran Sport Quattroruote Zagato  Quattroruote 4R Zagato
 יצרן:  אלפא רומיאו  בשיתוף "Zagato" (אנ')
 שנות ייצור:  1965–1967
 הרכבה:  איטליה איטליה
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout
 אורך:  3,670 מ"מ
 רוחב:  1,620 מ"מ
 גובה:  1,430 מ"מ
 משקל:  750 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,600 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 1,570 סמ"ק המפיק 92 כ"ס ב-6,000 סל"ד, מנוע אלפא רומיאו מסוג "Alfa Romeo Twin Cam engine" (אנ')  (מנוע הנעה אחורית)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  155 קמ"ש
 מעצב:  Ercole Spada (אנ') מחברת "Zagato"
אלפא רומיאו גרנד ספורט קוואטרו רוטה (באיטלקית: Alfa Romeo Gran Sport Quattroruote, קרוי גם: Alfa Romeo Gran Sport Quattroruote Zagato) היא מכונית ספורט בתצורת רודסטר מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו אשר יוצרה בין השנים 1965–1967.
מהדגם בתצורה 2 דלתות, ו-2 מושבים יוצרו 82 יחידות.