סאורון
ביוגרפיה > העידן השני > חורבן נומנור

לקראת סוף העידן השני, עלה לשלטון בנומנור אר-פרזון, מי שיהיה המלך האחרון והעוצמתי ביותר. בעקבות דיווחים על כוחו המתגבר של סאורון והתקפות על מעוזי הנומנורים בדרום, יוצא אר-פרזון בהפגנת כוח, ומוביל צבא מסיבי ליבשת כדי להשיב את עליונותה של נומנור. סאורון שמבין שאינו יכול להביס את הנומנורים עם כוח צבאי, נכנע. כשהוא לבוש בהתגלמותו הנאה ביותר, הוא מגיע למחנה אר-פרזון כדי להישבע אמונים למלך ונלקח כאסיר לנומנור. אולם כניעה לכאורה זו לא הייה אלא חלק מתוכניתו להשחית את האוכלוסייה הנומנורית מבפנים. ”'הכניעה' האישית של סאורון הייתה מרצון ומתוך מניעים ערמומיים: הוא קיבל העברה חינם לנומנור”. כשאר-פרזון לקח ביהירותו את סאורון כבן ערובה, הוא לא הבין עם מי הוא מתמודד: סאורון ”היה 'אלהי'... ולכן הרבה יותר מדי חזק מבשביל להישלט ולהיות מושפע בדרך כזו. הוא הרעיל בהתמדה את דעתו של אר-פרזון כיועצו ובהמשך העביר את המלך לשליטתו תוך כדי שהשחית הרבה מהנומנורים”.
יש שהציעו כי סאורון השאיר את הטבעת האחת בברד-דור לפני שנעשה לבן ערובה של אר-פרזון, לכך ניתן למצוא ראיה ב"אקלבת", שם טולקין כתב כי סאורון "ענד שוב" את הטבעת לאחר שרוחו שבה לארץ התיכונה. בכל מקרה, במכתביו, מעיר טולקין שסאורון החזיק "מטבע הדברים בטבעת האחת ולכן מהר מאוד הוא שלט על דעתם ורצונם של רוב הנומנורים". באמצעות כוחה של הטבעת, נהיה מהר מאוד סאורון יועץ למלך והשתמש בהשפעתו כדי לערער את דת נומנור. הוא מציג את אילובטר הידוע גם בשם "ארו", בו האמינו הנומנורים, כהמצאה של הוולאר שנועדה להצדיק את סמכותם ואת מה שנקרא "חרם המערב" ומציע להחליף את אל השקר באל האמיתי, מורגות', ולסגוד לו. כתוצאה מכך הופכת הסגידה למלקור, שכללה הקרבת קורבנות אדם, לחובה בנומנור. בספרו "Morgoth's Ring" (טבעת מורגות') כותב על כך טולקין:
שם נראתה השפעתו של מלקור על סאורון: הוא דיבר על מלקור במושגים של מלקור עצמו: כאל, או כשווה לאל. ייתכן והיה זה ביטוי לשארית של מצב שהיה בו צל של טוב: היכולת שהייתה בסאורון לפחות להעריץ או להודות בעליונות של ישות אחרת מלבד עצמו... אבל יש להטיל ספק אם אפילו צל כזה של טוב היה פעיל באופן כנה בסאורון באותו זמן. ככל הנראה, מניעיו הערמומיים באו לידי ביטוי כך בצורה הטובה ביותר: כדי לגמול את אחד מהנאמנים (לארו), הדרך הטובה ביותר היא להציע לו מושא אחר לנאמנות ותקווה אחרת לתגמול: להציע לו אל שיאשר את רצונו ולא יאסור את רצונו. סאורון, שהיה בעיני הנומנורים יריב מובס ובן ערובה, לא יכול היה להציע את עצמו; אבל כמשרת ותלמיד לשעבר של מלקור, הסגידה למלקור תרים אותו ממדרגה של בן ערובה למדרגת כהן גדול.
מלבד השחתת העם, סאורון גם עוזר לנומנורים להמציא מכונות חדשות ולצבור עושר רב. במהרה חוזרים הנומנורים לארץ התיכונה ושם טובחים ומשעבדים באכזריות את בני האדם המקומיים כדי שבסופו של דבר ישמשו כקרבנות. כשסאורון שולט מאחורי הקלעים, נהיה אר-פרזון ל"אדיר בעריצים אשר נראו בעולם מאז ימי ממשלת מורגות'".
אר-פרזון, למרות כוחו הרב, מחל מפחד ממותו הקרב. סאורון משכנע את המלך שכעת בידו הזכות לקחת את השייך לו, ומציע שהנומנורים ישלחו צי מלחמה נגד וולינור כדי לדרוש מהולאר חיי נצח. סאורון מקווה שהולאר יגיבו בהרס אר-פרזון וצייו, ובכך יסירו את המכשול הגדול ביותר בדרך לשלטונו בארץ התיכונה. אולם לולאר אין סמכות ישירה על ילדי אילובטר, והם פונים ישירות לארו בבקשה להתערב בנושא נומנור.
ההתערבות השמיימית של ארו קוברת את צבאות המלך ומטביעה את הצי; אך גם את האי עצמו, שנבלע בים. סאורון, שלא צופה את חומרת ההתערבות, מאבד את גופו הפיזי במהלך החורבן. מאחר שהשקיע מאמץ רב בהשחתת נומנור, מופחת כוחו והוא מאבד לצמיתות את היכולת לעטות על עצמו צורה נאה. למרות זו, עולה רוחו מהתהום ונושאת עמה את הטבעת האחת.
טולקין לא הוטרד מהעובדה שרוחו של סאורון העלתה עימה דבר גשמי: "אני לא חושב שמישהו צריך להירתע מלהעלות על הדעת את הטבעת האחת נישאת בידי אותה רוח, שעליה הכוח של שליטתו תלויה עכשיו במידה רבה".
על פי הפרק "על טבעות הכוח והעידן השלישי", מוצא סאורון בשובו לארץ התיכונה שכוח גיל-גלד התעצם מאוד במהלך היעדרו והתפשט עתה על פני הרי האובך והיער הירוק, כשהוא מתקרב למקומות שסאורון חשב לבטוחים לפני שעזב לנומנור.