נחמן מהורדנקא
העלייה השנייה לארץ ישראל

באלול תקכ"ד, ערב ראש השנה תקכ"ה (אוקטובר 1764), עלה לארץ ישראל בפעם השנייה, בראש שיירת עולים לצד רבי מנחם מנדל מפרמישלן, זו קבוצת העולים המאורגנת הראשונה מקרב תלמידי הבעש"ט. תיאור מפורט של עלייתם נשתמר בחיבור בשם "גלילות ארץ ישראל" על ידי חכם יהודי מגליציה, רבי שמחה מזלוזיץ, שפגש אותם על שפך הדנובה והפליג יחד אתם באונייה לקושטא ומשם לארץ ישראל. סיפור מסעותיו הודפס על ידי חתנו, רבי שלמה מדובנא וכונה בשם "אהבת ציון".
בכ"ג תמוז עלתה הקבוצה על ספינה בחוף הים השחור בדרך לאיסטנבול, בכ"ז בתמוז הגיעו אנשי השיירה לחופי קושטא, וכעבור חודשיים בי"ח באלול עלו על ספינת עולי-רגל שהייתה יוצאת מדי חודש אלול לעבר ארץ הקודש, עם עולי רגל רבים מיהודי טורקיה וארצות הבלקן, חלקם כאלו שבאים לבקר בירושלים ולחזור ואחרים עולים להשתקע בסוף ימיהם. בערב ראש השנה תקכ"ה הגיעו לנמל יפו. עולי הרגל הספרדים עזבו את האונייה בדרכם לירושלים בעוד אנשי השיירה החסידים נשארו באונייה במשך החג, ורק בצום גדליה הפליגו לכיוון עכו.
למרות שמשך הנסיעה הרגיל הוא יום-יומיים, בשל סערה חריגה שאיימה להטביע את הספינה הם הגיעו ליעדם רק כעבור תשעה ימים, בי"ב בתשרי. ר' שמחה מתאר כי ביום התשיעי הנהיג ר' נחמן תפילת תחנונים מיוחדת:
"וקבצנו יחד למניין עשרה, שהיינו מפוזרים בספינה זה בכה וזה בכה. ונטל ספר תורה בזרועו והתפלל בלחש מעט. ואמר אם חס וחלילה ייגזר עלינו בבית דין של מעלה שנאבד מן העולם - אנחנו בית דין עדה הקדושה בצירוף קב"ה ושכינתיה, אין אנו מסכימים לגזירה זו ויהי רצון שתבטל גזירה זו. וענינו אחריו אמן, והלכנו איש למקומו בספינה, וצוה לנו לומר תהלים"
עוד באותו יום הגיעו לעכו, ובי"ג בתשרי עזבו את העיר ובעזרת חמורים ופרדות הגיעו לטבריה.
מאז שהה בעיר טבריה. רבים מסיעת החסידים שכבר היו בארץ שקדמו בעלייתם ובהשקפותיהם לתלמידי הבעש"ט הצטרפו לסיעתם ודרכם החסידית החדשה של אלה. עם זאת בשל המספר הקטן של העולים בעלייה זו (כ-30 איש מגליציה ועוד כמה עשרות יהודים מטורקיה ומארצות הבלקן שהצטרפו אליהם בקושטא), אין העלייה שלהם נמנית על ידי ההיסטוריונים כעלייה החסידית הראשונה, וכעלייה הראשונה נחשבת עליית החסידים בשנת תקל"ז שהיקפה ומשקלה היה גדול במיוחד. טוביה פרשל סבור שיוזם העלייה היה ר' נחמן, וע"פ דברי ר' נחמן עצמו הוא קיבל את ההוראה לכך מהבעש"ט בחזיון רוחני לאחר מותו.
על הרושם שהייתה לעליית שיירתו עוד בצאתם מהגולה ניתן ללמוד גם מהיחס המתואר כלפי ר' מנחם מנדל מפרמישלן ש”הלכו כל בני העיר לקראתו”. כנראה מתוך כבוד לאישיותו ולעלייתו הקרובה לארץ הקודש.
לימים יתארח נכדו רבי נחמן מברסלב בחג הסוכות, בעת שהותו בארץ ישראל בשנת תקנ"ט 1798, אצל נכד אחר של רבי נחמן מהורדנקא בשם רבי בנימין, שעל קברו בטבריה מצוין הכיתוב "נכד רבי נחמן מהורודנקא".
גם מתקופה זו לא ידוע הרבה על ר' נחמן מהורדנקא אם כי נשתמר סיפור על התנהגותו ועל אודותיו בפי תושבי טבריה, אשר פורסם על ידי הרב משה קליערס בספרו "טבור הארץ":
"ושמעתי מזקנים שבעת שישב פה היה בהצנע לכת. שאשכנזים עדיין לא ישבו אז בטבריא רק ספרדים. והם לא ידעו מגודל קדושתו, רק החזיקוהו לאדם כשר, רק אחר כך נתגלה על ידי סיבה, שבשנה אחת היתה עצירת גשמים עד מאד, וציווה הרה”צ ר”ן הנזכר, שילכו למערת ר’ חייא ובניו להתפלל שמה על הגשמים. וגם הוא הלך עמהם. וציווה להם, שיקחו עמהם בגדי חורף למחסה מזרם וממטר. והיה אז יום חם וצח כעצם השמים לטוהר, הם יצאו מן העיר לילך למערת ר’ חייא ובניו זיע”א ובגדי החורף בידם. ואז עמד בשער העיר שר ושופט העיר, וכראותו שהם הולכים ובגדי חורף בידם, צחק מהם הרבה. ירק בפניהם ואמר, שאם יחזרו להעיר ולא ירד הגשם, ירמוס את הרה”צ הנזכר תחת כפות רגליו. הם הלכו לדרכם למערת ר’ חייא ובניו, ושפכו שיחם נוכח פני ה’, והשמים נתקדרו בעבים וירד גשם שוטף עד מאד, ולולא שהיה להם בגדי החורף, לא יכלו לבוא העירה. וכאשר חזרו העירה המתין להם בשער העיר שר ושופט העיר הנזכר, ולקח את הרה”צ הנ”ל והרכיב אותו על כתפיו ונשאו עד תוך העיר, והעיר טבריא צהלה ושמחה על הגשמי רצון וברכה שירדו, וגם כי נתקדש שמו הגדול ית”ב, וכל הנכרים אמרו מי כמוך באלוקים ומי כעמך ישראל".
בספר "עובד אורח", פולנאה תקמ"ח, תואר רבי נחמן כ”צדיק מפורסם בכל קצווי ארץ, הרב החסיד איש אלקים”.
רבי נחמן נפטר בב' בתמוז ה'תקכ"ה בקירוב, שנת עלייתו השנייה/שלישית לארץ, או בסמוך לה ונטמן בחלקת תלמידי הבעש"ט בבית העלמין העתיק בטבריה.
כיאה לדמות בעלת חשיבות בקרב החסידות ישנם תיאורים על עת פטירתו בשבת:”...ולמד זוהר בשעת יציאת נשמתו, ומת במנחה ויצא למנוחה”.