stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המרכז לזכויות חוקתיות

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  ניו יורק 
 מייסדים:  ארתור קינוי, ויליאם קנסטלר 
 תקופת הפעילות:  1966–הווה (כ־58 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס תומאס מרטון (2017)  מלגת השלום של לנון-אונו (2006)  פרס השלום של ליגת המתנגדים למלחמה 
 ccrjustice.org
 
המרכז לזכויות חוקתיות (באנגלית: Center for Constitutional Rights, ‏ בראשי תיבות: CCR) הוא ארגון זכויות אדם ללא מטרות רווח שבסיסו בעיר ניו יורק בארצות הברית. הארגון נוסד בשנת 1966 על ידי ארתור קינוי, ויליאם קנסטלר ואחרים, ומטרותיו הן קידום חקיקת זכויות האזרח והשגת צדק חברתי.
הארגון מתמקד בקידום זכויות האדם, בעיקר באמצעים משפטיים. אחד מהישגי הארגון הוא הזכייה בתביעה נגד ממשל בוש בשנת 2004, בה קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי עצירים במתקן המעצר בגואנטנמו יכולים לערער על מעמדם בבתי משפט בארצות הברית, וזכאים לייצוג משפטי. לאחר מכן העניק הארגון סיוע משפטי לאסירים נוספים.
היסטוריה

המרכז לזכויות חוקתיות הוקם בשנת 1966 על מנת להעניק תמיכה משפטית וכספית לעורכי דין שייצגו את פעילי התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח במיסיסיפי, בתקופת המאבק נגד הפרדה גזעית ולמען צדק חברתי. עיקר פעילותו הייתה תמיכה משפטית בפעילי התנועה, כאשר המקרים בהם טיפלו נבחרו כדי להעלות נושאים של הפרדה גזעית ואי-צדק כלכלי למודעות הציבורית, וליצור תשומת לב תקשורתית.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001 ערער הארגון על מעצרים רבים שבוצעו בשם "המלחמה העולמית בטרור". אחד מהישגי הארגון הוא הזכייה בתביעה נגד ממשל בוש בשנת 2004, בה קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי עצירים במתקן המעצר בגואנטנמו יכולים לערער על מעמדם בבתי משפט בארצות הברית, וזכאים לייצוג משפטי. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית בה בית המשפט פסק נגד הנשיא, בשם לוחמי אויב לכאורה, ובזמן מלחמה. בשנים שלאחר מכן היו מספר החלטות נוספות של בית המשפט העליון שאסרו על שימוש בכוח בלתי מפוקח בזמן מלחמה בטרור.
בשנת 2005 הארגון זכה בפרס זכויות האדם של Global Exchange (אנ') בסן פרנסיסקו, ומאז זכה בפרסי הוקרה נוספים.
הערות שוליים

↑  אסיר פקיסטני בגואנטנמו מעיד על סדרת עינוים קשים מצד סוכני CIA, באתר נציב.נט, ‏30 באוקטובר 2021.
↑  אל-פאיס, עזוב אותך מעורכי דין, באתר הארץ, 3 ביולי 2006.
↑  מענים ומתחמקים ללא עונש - ממשל בוש והתעללות בעצירים, באתר Human Rights Watch, ‏2011.
↑  בימ"ש בארה"ב: לא ניתן להעמיד לדין את דיכטר על פשעי מלחמה, באתר ynet, 16 באפריל 2009.
↑  Center for Constitutional Rights (CCR), מכון לחקר ארגונים לא-ממשלתיים, ‏21 במאי 2023 (באנגלית).
המערכת הכלכלית החדשה

הוועידה הכללית השישית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי בינואר 1963, במהלכה אומצה "המערכת החדשה".
המערכת הכלכלית החדשה של התכנון והניהול (בגרמנית: Neue Ökonomische System der Planung und Leitung) הייתה מדיניות כלכלית שהונהגה על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, מפלגת השלטון של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, ב-1963. מטרת המדיניות החדשה הייתה להחליף את שיטת תוכניות החומש, אשר תחתיה התקיימה כלכלת גרמניה המזרחית מאז 1951. המערכת אומצה כדי לשפר את תוצאות התכנון המרכזי הקיים של הכלכלה, כך שתתפקד באופן יעיל יותר.
עקב שילוב של סיבות אידאולוגיות וניהוליות, המערכת הכלכלית החדשה לא יושמה במלואה מעולם ולא הביאה לתוצאות הרצויות "המערכת החדשה" לא נחלה הצלחה. ב-1968 גבר שוב התכנון הריכוזי, וב-1971 היא הוחלפה סופית על ידי "אחדות המדיניות הכלכלית והחברתית" (Einheit von Wirtschafts- und Sozialpolitik).
רקע

המערכת הכלכלית החדשה הושקה במחצית הראשונה של 1963 על ידי המזכיר הראשון ומנהיג המדינה ולטר אולבריכט. מטרתה הייתה לייצב את המשטר הקומוניסטי באמצעות הדגמת יכולתה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית להתחרות ב"נס הכלכלי" של גרמניה המערבית הקפיטליסטית. אולבריכט ניסה להגדיל את הצמיחה על ידי הכנסת יסודות מוגבלים של שוק חופשי לתוך דגם התכנון הכלכלי הכמעט-סטליניסטי שהתקיים אז. המטרות העיקריות היו לצמצם בזבוז של חומרי גלם, להגדיל את רמת המיכון בשיטות הייצור, ובראש ובראשונה, ליצור מערכת המתעדפת איכות על גבי כמות. התוכנית שימשה גם כדי לנסות לשקם את הנזק הכבד שגרמה המנוסה ההמונית של מומחים למערב, לפני בנייתה של חומת ברלין ב-13 באוגוסט 1961
אולבריכט אימץ את "המערכת החדשה" מטעמים פרגמטיים של ייצוב המשטר. כסטליניסט ותיק, שהנהיג בשעתו את תוכניות החומש, סלד מרפורמות. שתי תוכניות החומש הראשונות והקולקטיביזציה של החקלאות ב-1960 לא הביאו איתן את התוצאות המתוכננות. תוכנית החומש הראשונה שונתה באביב 1953, כחלק מאימוצה המזורז של מדיניות "המסלול החדש" המאולתרת לאחר דיכוי המרד המזרח גרמני. עקב בעיות מחריפות, תוכנית החומש השנייה הוארכה לתוכנית שבע-שנתית (1958-1965). הנזקים שהשיתה, כמו חוסרים במזון ובמוצרים אחרים, יצרו מתחים ובעיות פוליטיות, ובעיקר הגירה המונית למערב. בעיה זו נפתרה באופן חלקי על ידי הקמת חומת ברלין. בניין החומה ובלימת ההגירה אפשרו למשטר אורך נשימה לעסוק בבעיות פנימיות, ובייחוד ברפורמות כלכליות. אולבריכט סבר שהצלחה כלכלית ברפובליקה הדמוקרטית יכלה לתרום לאיחוד גרמניה תחת שלטון סוציאליסטי, מטרה שראה כאפשרית וכתלויה בהוכחת עליונות הסוציאליזם המזרחי על הקפיטליזם המערבי. בנוסף, ההפשרה של חרושצ'וב הביאה לכך שהגרורות הסובייטיות במזרח אירופה נהנו מחופש רב להתנסות בשיטות כלכליות שלא עלו עם המרקסיזם-לניניזם האורתודוקסי. התוכנית השבע-שנתית ננטשה כמעט לחלוטין, והוחלפה על ידי "המערכת הכלכלית החדשה" ב-1961.
עיקרי השיטה

במקום לדרוש עמידה ביעדים שנתיים, אולבריכט העדיף תוכנית לטווח ארוך שנועדה להעניק לחברות חופש פעולה יחסי ולהגביר את הצמיחה. עם זאת, ל"מערכת הכלכלית החדשה" אף פעם לא הייתה תוכנית אחת או ציר זמן ברור. כתחליף לתוכניות החומש, אולבריכט קרא ליצירה של "תוכנית פרספקטיבה", דבר שלא יושם מעולם משום שתכנון לטווח ארוך בכלכלה בשליטת המדינה הסתבר כבלתי-אפשרי.
במהלך ועידת המפלגה השישית בינואר 1963, המזכיר ביקר את האופן הבירוקרטי והריכוזי בו התנהלה כלכלת הרפובליקה, ותיאר את הנקודות העיקריות של התוכנית החדשה: הגדלת הסמכויות של המנהלים, מתן חופש יחסי לעסקים פרטיים או מולאמים-למחצה, והצבת יעדים קשיחים פחות; מעבר למחירים גמישים יותר ומבוססי שוק; התחשבות ברווח, בנוסף לעמידה ביעדים, בעת מדידת ההישגים; מתן תמריצים חומריים לעובדים, ופתיחת אפשרות לשיתופם בהנהלה באמצעות ועדות יצרנות; והגברת משקלם של מומחים בקבלת ההחלטות, על חשבון אידאולוגים של המפלגה.
ג'פרי קופסטין כתב ש"המטרה הראשית של הרפורמה הייתה התגברות על הלך החשיבה של תוכניות שנתיות, שהביא להזנחת יישום שינויים מבניים ארוכי-טווח בטכנולוגיות ותהליכי ייצור."
יישום וכשלים

"המערכת החדשה" נדרשה להתמודד עם שני אתגרים: הבטחת אספקה יציבה של חומרי גלם מברית המועצות, והגדלת היצרנות של הכלכלה.
ב-1963, עקב מחסורים מבית, הסובייטים הודיעו שהמשק המזרח-גרמני יקבל פחות נפט מהכמות שהובטחה, בשל הצורך לספק נפט לקובה. נוסף על כך, משלוחי מתכות, צמר, דגנים, ובשר צומצמו ב-25%-35%.
לחברות ניתנה האפשרות להחליט על ולממן השקעות הכרחיות מהרווחים שלהם, או לבקש מימון ממשלתי. מאחר שחברות רבות לא השיאו כל רווח, נגרם גידול אדיר בביקוש למימון מן המדינה.
במשך 1966 ו-1967 צומצם מספר המחוונים הכלכליים שנקבעו על ידי המדינה, ולמשרדים ניתן חופש רב יותר לתכנן. במקביל, סגירת חברות והעברת פועליהן למקומות עבודה אחרים (אבטלה הייתה בלתי-נתפשת באידאולוגיה הקומוניסטית) נתקלה בהתנגדות מהעובדים, והתוכנית לא יושמה לבסוף. בגלל שיקולים פוליטיים של יוקרה, המדינה נמנעה מלסגור מפעלים לא-רווחים והוסיפה להשקיע בתעשיות נושאות הפסדים, ואף ייקור מוצרים מפוקחים (או, למצער, הגמשת מחיריהם) לא באו בחשבון.
השלטון חשש מכל אי-נחת במעמד הפועלים, וגידול השכר באותן שנים עקף את העלייה ביצרנות. ללא פיקוח, החברות היו חופשיות להגדיל את המשכורות והמענקים לעובדים. הדבר הביא למחסורים והתמרמרות בקרב העם. בניגוד לשנים בהן הכלכלה נוהלה על ידי אידאולוגים מפלגתיים, "המערכת החדשה" דרשה יותר ידע מקצועי. בתוך  הממסד ניבע קרע בין חברי המפלגה הוותיקים לשכבה של טכנוקרטים, שהוטרדו פחות משאלות אידאולוגיות.
ביקורת וביטול

כשהבעיות בשיטה החדשה ניכרו, הגיבה ההנהגה בהידוק שליטתה בכלכלת המדינה. במהלך 1965, הביקורת על "המערכת החדשה" גברה מכל עבר. הוועידה ה-11 של המפלגה בדצמבר עמדה בסימן הישגים לשמרנים, בהנהגת אריך הונקר. בנוסף לביטול החופש האמנותי היחסי של ההפשרה (כמעט כל סרטי הקולנוע שהופקו באותה שנה צונזרו), הם ניצלו את הדיונים למתקפות על הרפורמה הכלכלית. הנואמים בדיונים טענו שכלכלה מתוכננת בנוקשות הייתה יסוד הסוציאליזם, בעוד הדגש על רווח היה עקרון קפיטליסטים. אולבריכט התגונן בכך שניסה להראות ש"המערכת החדשה" נשענה על הדגם הסובייטי לתכנון.
אריך אפל, יושב ראש ועדת התכנון הלאומית, קרס תחת הלחץ. הוא התאבד ב-3 בדצמבר.
יישום הרפורמה ניזוק גם בשל הדחת חרושצ'וב וחוסר היציבות שעוררה. מלבד הצעה כלכלית שעל המזרח-גרמנים לחקות את רעיונותיו של הכלכלן יבסיי ליברמן, הסובייטים לא סיפקו שום תמיכה ברורה בתוכנית. אולבריכט נותר אם כן ללא גיבוי פוליטי ממוסקבה, וניצב פגיע הן מול אויביו בתוך המפלגה והן מול המתכננים והכלכלנים. מ-1968, הושב התכנון הריכוזי ההדוק במאמץ להגיע לצמיחה מואצת במגזרים נבחרים של המשק. בוועידת המפלגה השמינית בקיץ 1971, חודשיים לאחר הדחת אולבריכט בידי אריך הונקר, אומצה תוכנית ה"אחדות המדיניות הכלכלית והחברתית". זו זלזלה בחידושים טכנולוגיים, ביטלה את הצורך בתחרות עם גרמניה המערבית – שהונקר, שהיה ספקן כלפי איחוד אפשרי והעדיף להתרכז בביסוס המשטר, ראה כחזיון שווא בלתי-ישים – והכפיפה את התכנון הכלכלי למטרה הפוליטית של שיפור רמת החיים.
ראו גם

נא"פ - (המדיניות הכלכלית החדשה), הייתה רפורמה בכלכלת ברית המועצות בשנים 1921–1928.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4316012-8 
אריך אפל, יו"ר ועדת תכנון המדינה שהתאבד.
הילבילי

תמונה מהסדרה The Beverly Hills Hillbillies
הילבילי (באנגלית: Hillbilly) הוא כינוי לאנשים המתגוררים באזורי הספר ההרריים של ארצות הברית, ובמיוחד בדרומו של רכס האפלאצ'ים והרי אוזארק. בארצות הברית, לכינוי משמעויות נלוות סטריאוטיפיות, ולכן נחשב לרוב ככינוי גנאי כלפי אמריקאים בעלי מורשת אפלצ'ית. במשמעותו הסטריאוטיפית הקלאסית, "הילבילי" הוא אדם המתגורר באזור ספר, עני, בור, חסר חינוך ומטופל בילדים רבים.
מקור הכינוי "הילבילי" לוט בערפל. על פי הרקינס (2003), המושג הופיע בדפוס לראשונה בשנת 1900 במאמר בעיתון הניו יורק טיימס והוגדר כך:
היל-בילי הוא תושב לבן, חופשי וחסר-מעצורים של מדינת אלבמה, מתגורר בהרים, חסר אמצעים, מתלבש ככל שידו משגת, מדבר איך שבא לו, שותה וויסקי כשהוא משיג אותו ויורה באקדחו כשהרצון עולה מלפניו.
הכינוי "הילבילי" מגלם בתוכו תכונות חיוביות ושליליות כאחד. תושבי הספר האפלצ'י נחשבים לרוב כבעלי תושייה, עצמאיים וכמתנגדים למודרניזציה של החברה, אך מנגד מוגדרים גם כאלימים ולא מפותחים. למרות זאת, חלק מאנשי ההרים עצמם משתמשים בכינוי כדי לפאר את תרבותם הייחודית.
בתרבות הפופולרית

סדרת הטלוויזיה משנות השישים הבוורלי הילבילים עסקה במשפחה של הילביליז המתעשרת ועוברת לגור בשכונת הפאר בוורלי הילס.
בסדרת הטלוויזיה משפחת סימפסון, דמותו של קליטוס ספקלר (en) מאופיינת בתכונותיו ומראהו ההטפסיים של הילבילי.
בסרט ספרות זולה מרסלוס וואלס מכנה כך את זד שאנס אותו.
ג'יי. די. ואנס,  סנאטור מטעם מדינת אוהיו ומועמד לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות 2024 הוציא בשנת 2016 את ספרו האוטוביוגרפי, "Hillbilly Elegy" (en) שהפך לרב-מכר.
הראפרים קנדריק לאמאר ובייבי קים (הלא הם בני דודים) הוציאו בשנת 2023 סינגל הנקרא “The Hillbillies” (en).
ראו גם

זבל לבן
רד נק
הערות שוליים

↑  Pulp Fiction באתר ויקיציטוט (באנגלית)
היריו

| --- | --- |
נושאת המטוסים היריו, 1939
נושאת המטוסים היריו, 1939
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  נושאת מטוסים
 צי:  הצי הקיסרי היפני
 דגל הצי:  
 סדרה:  נושאות המטוסים מסדרת סוריו
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  Yokosuka Naval Arsenal 
 הושקה:  15 בנובמבר 1937
 תקופת הפעילות:  5 ביולי 1939 – 5 ביוני 1942 (שנתיים)
 אחריתה:  טובעה ב-5 ביוני 1942 בקרב מידוויי
 מיקום:  31°27′05″N 179°23′05″W﻿ / ﻿31.45138889°N 179.38472222°W﻿ / 31.45138889; -179.38472222 
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  19,500 טון טעונה
 אורך:  222 מטר
 רוחב:  21 מטר
 שוקע:  7.44 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  34.5 קשר (כ-64 קמ"ש)
 גודל הצוות:  1,250
 צורת הנעה:  טורבינות קיטור, 152,000 כוחות סוס וארבעה מדחפים
 אמצעי לחימה
 חימוש:  12 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)  26 תותחי 25 מ"מ  15 מקלעי 13.2 מ"מ
 מטוסים:  73
 
היריו (ביפנית: 飛龍`; מילולית: "דרקון מעופף") הייתה נושאת מטוסים של הצי הקיסרי היפני מסדרת סוריו אשר נטלה חלק במתקפה היפנית על פרל הארבור. היא טובעה ב-5 ביוני 1942 לאחר התקפה של מטוסי הצי האמריקאי במהלך קרב מידוויי.
הספינה נבנתה במסגרת המגבלות שהוטלו על יפן באמנת וושינגטון, ולכן ממדיה וחימושה היו צנועים יחסית בהשוואה לנושאות מטוסים אחרות של מלחמת העולם השנייה, ונשאה 73 מטוסים בלבד.
היסטוריה

ב-7 בדצמבר 1941 השתתפה ההיריו, תחת פיקודו של קפטן קאקו טומאו, במתקפה על פרל הארבור בהוואי. גל מטוסים שהמריא מסיפונה תקף את האי אוהאו. עשרה מפציצי טורפדו נקג'ימה B5N "קייט" תקפו את אניות המערכה אריזונה וקליפורניה האמריקאיות, שמונה נוספים התקיפו את אוניות המערכה וסט וירג'יניה ואוקלהומה ואת הסיירת הקלה הלנה, ושישה מטוסי זירו פגעו בבסיסי חיל האוויר האמריקאי בווילר פילד וברברס פוינט.
בין ה-21 ל-23 בדצמבר 1941 שיגרה תקיפות כנגד האי הזעיר  וייק באוקיינוס השקט. בינואר 1942 סייעו מטוסיה לפלישה לאמבון באיי מולוקו. ב-19 בפברואר תקפה יחד עם נושאת המטוסים האחות שלה, סוריו, את העיר דרווין באוסטרליה.
במרץ 1942 היא נטלה חלק בקרבות בים ג'אווה, ותקפה ספינות של בעלות הברית, כולל טיבוע ספינת המטען ההולנדית Poelau Bras. באפריל 1942 היא הגיעה לאוקיינוס ההודי ותקפה את בסיסי הצי הבריטי המלכותי בקולומבו וטרינקומלי שבסרי לנקה. שם היא השתתפה בטיבוע הסיירות הבריטיות קורנוול ודורסטשייר, נושאת המטוסים הרמס ומשחתת הליווי שלה ומפייר.
ב-19 באפריל 1942 דלקה ההיריו בעקבות נושאות המטוסים האמריקאיות הורנט ואנטרפרייז ששיגרו את מתקפת דוליטל, אך לא הצליחה להשיגן ולפגוע בהן.
היסטוריה > בקרב מידוויי

בשעה 04:30 של ה-4 ביוני 1942, שיגרה ההיריו מתקפה כנגד אטול מידוויי, תוך שמטוסיה משמידים מטוסים ומטרות על הקרקע. לאחר שקאגה, סוריו ואקאגי נפגעו ממטוסים אמריקאיים ב-10:25, נותרה היריו נושאת המטוסים היפנית היחידה שלא נפגעה. מסיפונה המריאו שני גלי תקיפה, ב-10:50 וב-12:45, כנגד יורקטאון האמריקאית, תוך שהם מסבים לה נזק כבד. יורקטאון טבעה סופית מאוחר יותר לאחר פגיעה נוספת מהצוללת היפנית I-168.
בעוד צוות ההיריו מתכונן לשיגור גל תקיפה שלישי, הסתערו עליה בשעה 17:03 שלושה עשר מפציצי צלילה שהמריאו מסיפון האנטרפרייז. היא נפגעה מארבע פצצות, שלוש בסיפון ההמראה הקדמי ואחת במרכז בסמוך לגשר הפיקוד. הפיצוצים הבעירו שריפות במטוסים על הסיפון ובהאנגרים. למרות שמנועי ההיריו לא נפגעו, לא הצליח הצוות להשתלט על השריפות ואלו השביתו את המנועים ב-21:23. בשעה 01:58 זעזע את הספינה פיצוץ עז וניתנה הפקודה לנטוש את הספינה. חלק מניצוליה הועברו למשחתות קאזאגומו ומאקיגומו, אך 350 נהרגו במתקפה עליה וגופותיהם נותרו מאחור. האדמירל טאמון ימאגוצ'י והקפטן קאקו נותרו על סיפונה כשבשעה 05:10 ירתה מאקיגומו טורפדו כדי לטבעה. היא טבעה כליל כארבע שעות לאחר מכן. 35 איש שנותרו על סיפונה ניצלו על ידי הצי האמריקאי ונשבו ו-35 טבעו.
הנרי מקינטוש

הנרי מיטלנד מקינטוש (באנגלית: Henry Maitland Macintosh; ‏10 ביוני 1892 – 26 ביולי 1918) היה אצן סקוטי שזכה במדליית זהב אולימפית.
ביוגרפיה

מקינטוש נולד בקלסו, שבגבולות סקוטלנד. הוא למד באוניברסיטת קיימברידג'.
ביוגרפיה > אלוף אולימפי

באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה מקינטוש במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם דייוויד ג'ייקובס, ויקטור ד'ארצ'י ווילי אפלגארת' בתוצאה של 42.4 שניות, לפני שוודיה (42.6 שניות). נבחרת גרמניה שסיימה שנייה פסלה. נוסף לכך, הוא השתתף בריצה המוקדמת ל-100 מטר אך לא העפיל לשלב חצי הגמר ובריצת 200 מטר הוא העפיל לשלב חצי הגמר אך לא סיים את הריצה בשלב זה.
בשנת 1913 שימש מקינטוש נשיא מועדון האתלטיקה של אוניברסיטת קיימברידג', והוביל אותו לניצחון על היריבה מאוניברסיטת אוקספורד לאחר שניצח בריצת 100 יארד. בהמשך השנה הוא זכה באליפות סקוטלנד בריצה זו ובתחרות שנערכה בווינה הוא השווה את השיא הבריטי בריצה זו.
בשנת 1914 זכה מקינטוש פעם נוספת בריצה 100 יארד בתחרות נגד אוקספורד, לפני שעזב לדרום אפריקה על מנת לשמש בתפקיד עוזר הוועדה המחוזית, תפקיד שמילא מספר חודשים בלבד, משום שחזר למולדתו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מקינטוש מת במהלך מלחמת העולם הראשונה מפציעתו בקרב על הסום בשנת 1918.
שיאים אישיים

ריצת 100 יארד: 9.8 שניות (1913)
ריצת 100 מטר: 10.7 שניות (1913)
ריצת 200 מטר: 22.1 שניות (1913)
הנרי מרקרם

| --- | --- |

 לידה:  28 במרץ 1962 (בן 62) דרום אפריקה 
 ענף מדעי:  מדעי המוח 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קייפטאון 
 מוסדות:  אקול פוליטכניק פדרל בלוזאן 
 פרסים והוקרה:  ESN Young Investigator Award (1998)  תוכנית פולברייט 
 בן או בת זוג:  קמילה מרקרם 
 
הנרי מרקרם
הנרי ג'ון מרקרם (Henry John Markram, נולד ב-28 במרץ 1962) הוא מדען עצב פרופסור ממכון המוח והתודעה במכון הטכנולוגי בלוזאן (EPFL), שווייץ והמנהל של פרויקט המוח הכחול ופרויקט המוח האנושי.
השכלה

מרקרם השלים תואר ראשון במדעים (בהצטיינות) באוניברסיטת קייפטאון, דרום אפריקה תחת פיקוחו של רודני דאגלס. את הדוקטורט השלים במכון ויצמן למדע, בישראל תחת פיקוחו של מנחם סגל. במהלך העבודה על הדוקטורט שלו הוא גילה קשר בין אצטילכולין ומנגנוני זיכרון.
מחקרים

בעקבות עבודת הדוקטורט שלו מרקרם נסע לארצות הברית במלגת מצטיין למכונים הלאומיים לבריאות (NIH), שם חקר על תעלות יונים בשלפוחיות סינפטיות. בהמשך הוא הצטרף למעבדה של ברט סקמן במכון מקס פלאנק, היידלברג, גרמניה, שם הוא גילה שינויים בכמות הסידן בדנדריטים אשר נוצרים בעקבות פעילות תת-סיפית ובעקבות פוטנציאלי פעולה בודדים שמתפשטים מגוף התא בחזרה לדנדריטים. הוא גם החל לחקור על הקישוריות בין תאי עצב, ותיאר בפירוט רב את החיבורים בין תאי עצב פירמידליים בשכבה 5 של קליפת המוח.
ראו גם

מוח
רשת עצבית מלאכותית
רשת עצבית
המרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד

| --- | --- |


 על שם:  ולטר ריד 
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  5 בפברואר 1942 
 שירותים
 מיטות:  1,200 (נכון ל־1942) 
 walterreed.tricare.mil
 גאוגרפיה
 כתובת:  8901 Rockville Pike, Bethesda, MD 20889-5600 
 מיקום:  מחוז מונטגומרי, ארצות הברית
 קואורדינטות:  39°00′07″N 77°05′37″W﻿ / ﻿39.001944444444°N 77.093611111111°W﻿ / 39.001944444444; -77.093611111111
  (למפת מרילנד מוגדלת) אנאפוליס בולטימור פרדריק רוקוויל הייגרסטאון סולסברי קמברלנד וושינגטון דלאוור פנסילבניה מע. וירג'יניה וירג'יניה האוק. האטל. המרכז הרפואי(למפת מרילנד רגילה) אנאפוליס בולטימור פרדריק רוקוויל הייגרסטאון סולסברי קמברלנד וושינגטון דלאוור פנסילבניה מע. וירג'יניה וירג'יניה האוק. האטל. המרכז הרפואי
 
המרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד (באנגלית: Walter Reed National Military Medical Center, ובראשי תיבות WRNMMC) הוא בית חולים צבאי בעיר בת'סדה שבמדינת מרילנד בארצות הברית, בסמוך לעיר וושינגטון. הוא הוקם בשנת 2011 כתוצאה ממיזוג בין שני בתי חולים צבאיים - המרכז הרפואי הלאומי של הצי בעיר בתסדה והמרכז הרפואי וולטר ריד של צבא ארצות הברית בוושינגטון. המרכז הרפואי הנוכחי, אחד החשובים ביותר של חיל הרפואה האמריקאי, ממלא שני תפקידים בולטים שמילאו קודמיו - אשפוז ראשוני של פצועים של זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, שנפגעו מחוץ לגבולותיה, ומתן שירות רפואי לנשיא ארצות הברית המכהן ולבני משפחתו.
תולדות המרכז הרפואי > תולדות המרכז הרפואי וולטר ריד

המרכז הרפואי וולטר ריד (38°58′30″N 77°01′48″W﻿ / ﻿38.975°N 77.03°W﻿ / 38.975; -77.03) הוקם בשנת 1898 בשטח מחנה צבאי בדרומה של וושינגטון תחת השם "בית החולים הכללי וולטר ריד", על שמו של וולטר ריד, רופא צבאי, חלוץ במחקר מחלות זיהומיות. בשנת 1909, כשמנה 65 מיטות אשפוז, עבר בית החולים למיקומו הקבוע בצפונה של וושינגטון. ב-1923 השתכן בצידו בית הספר לרפואה של הצבא. ב-1951 קיבל המרכז את השם שנשא עד לסגירתו. באותה שנה כלל קמפוס בית החולים כמאה בניינים. בשנים שלאחר מכן התרחב המוסד מאוד ובין השאר הוקם בו מכון מחקר (במקום בית הספר לרפואה) ובית ספר לאחיות. שטח בנייני המרכז הרפואי השתרע בסופו של דבר על פני 113 אלף מטרים מרובעים. בהמשך הוכפפו לו שבעה בתי חולים ומרפאות צבאיות נוספים במדינות מרילנד ווירג'יניה. בשיא גודלו הכיל בית החולים 250 מיטות אשפוז קבועות וקיבל 14 אלף מאושפזים בשנה. במשך השנים אושפזו בו אלפי חיילים שנפצעו במלחמת העולם השנייה, במלחמת קוריאה, במלחמת וייטנאם ובמלחמות באפגניסטן ובעיראק.
בשנים האחרונות לקיומו, מ-2007 ועד סגירתו ב-2011, עמד המרכז הרפואי בצילן של טענות לרשלנות רפואית ויחס פגום למאושפזים שאירעו בין כתליו, אשר היו נושא לחקירות מצד הממשל הפדרלי והקונגרס.
תולדות המרכז הרפואי > תולדות המרכז הרפואי של הצי

בשנת 1938 הקצה הקונגרס כספים להקמת בית חולים חדש עבור הצי האמריקני והנשיא רוזוולט בחר עבורו את מיקומו בעיר בתסדה, כשבעה קילומטרים מבית החולים וולטר ריד. הוא נפתח ב-1942. המרכז הרפואי שהוקם כלל גם את בית הספר לרפואה של הצי ויחידות נוספות. הוא נועד במקור להכיל 1,200 מיטות אך עד סיום מלחמת העולם השנייה כבר הגיע מספרן לכ-2,450 במבנים זמניים. ב-1960 החלה תוכנית בינוי נרחבת להרחבת בית החולים. בשנת 1973 מוזגו לתוכו יחידות נוספות והוא נקרא משם ואילך כמרכז הרפואי הצבאי הלאומי של הצי. ב-1975 החל ביצוע תוכנית בינוי גדולה נוספת להרחבת בית החולים עד לתכולה של 500 מיטות אשפוז וב-1979 הסתיים סילוק המבנים הזמניים ממנו. המגדל בבית החולים, מראשוני הבניינים שהוקמו בו, הוכלל באותה שנה במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית. בשנת 2003 יצאו כ-1,000 אנשי סגל של בית החולים לעיראק לטפל בחיילי ארצות הברית, באנשי האו"ם שם ובחיילים ואזרחים עיראקיים. מאז אושפזו בבית החולים למעלה מ-1,500 אנשי הצי ואזרחים אמריקניים שנפגעו בעיראק.
מיזוג המרכזים הרפואיים

בשנת 2005 הוחלט במסגרת תוכנית פינוי הבסיסים של משרד ההגנה של ארצות הברית על מיזוג שני המרכזים הרפואיים (וכן בית חולים נוסף בווירג'יניה וכ-20 מרפאות אזוריות) למרכז אחד, שבו ישרתו אנשי צוות רפואי של הצבא, הצי וחיל האוויר. היחידות השונות של שני בתי החולים אוכלסו בהדרגה בקמפוס המרכז הרפואי של הצי, ובאוגוסט 2011 הסתיים פינוי קמפוס בית החולים וולטר ריד והוא נסגר. המרכז הרפואי המאוחד החל לפעול תחת שמו החדש ב-14 בספטמבר באותה שנה. עלות המיזוג בין שני בתי החולים עלתה בהרבה על המתוכנן והגיעה ל-2.6 מיליארד דולר.
כיום משתרע המרכז הרפואי על פני 983 אלף מטרים מרובעים (כמחציתם - שטח מרפאות החוץ). ב-2011 היו בו 345 מיטות אשפוז, אושפזו בו 9,158 איש (מזה כ-20% יולדות) ו-669 אלף מטופלים ביקרו במרפאות החוץ שלו. במרכז הרפואי שוכנת המחלקה הצבאית האמריקנית הגדולה ביותר לאורתופדיה ולשיקום.
המרכז הרפואי משמש מאז 2007 גם כמקום משכנה של מפקדה בחיל הרפואה האמריקני, המופקדת על מתן שירותים רפואיים לאנשי הכוחות המזוינים האמריקניים במחוז קולומביה וכן במדינות וירג'יניה, וירג'יניה המערבית, מרילנד, פנסילבניה וניו ג'רזי.
הטיפול הרפואי בנשיאי ארצות הברית

לאחר הקמת המרכז הרפואי של הצי הציעה הנהלתו לנשיא רוזוולט, שהיה משותק בשתי רגליו עקב מחלת הפוליו, להעניק לו כל שירות רפואי שיידרש לו. בעקבות זאת מונה רשמית רופא לנשיא מקרב אנשי הסגל הרפואי של בית החולים. מאז ואילך השתמשו מרבית נשיאי ארצות הברית בשירותי המרכז הרפואי של הצי או באלו של בית החולים וולטר ריד לצורך טיפול בהם ובבני משפחתם הקרובה. נהוג כי נשיא ארצות הברית משלם עבור טיפולים אלו מכיסו. גם סגן הנשיא וחברי הקונגרס זכאים לקבל שירותי רפואה במרכז הרפואי.
ב-22 בנובמבר 1963 נערכה במרכז הרפואי של הצי נתיחת גופתו של הנשיא ג'ון קנדי, שנרצח באותו יום. מהלכה וממצאיה נותרו שנויים במחלוקת במסגרת פרשת מותו של קנדי.
הנשיא רונלד רייגן נותח בבית החולים פעמיים במהלך תקופת כהונתו, וגם אשתו ננסי רייגן נותחה שם.
הגברת הראשונה מלאניה טראמפ התאשפזה בבית חולים לצורך ניתוח.
ב-2 באוקטובר 2020 פונה הנשיא דונלד טראמפ לבית החולים, לאחר שהודיע ב-1 באוקטובר כי הוא ואשתו מלאניה נמצאו חיוביים לנגיף הקורונה. בנוסף נודע כי הנשיא סובל מתסמינים קלים
גלריה

הנשיא ג'ו ביידן מבקר פצועי מלחמה במכון הפיזוטרפיה
הנשיא ברק אובמה מבקר פצועי מלחמה שבו מאפגניסטן
הגברת הראשונה מלאניה טראמפ בביקור פצועים
הנשיא דונלד טראמפ בבדיקות רפואיות בוולטר ריד
הגברת הראשונה מלאניה טראמפ בביקור פצועי מלחמה
הנשיא דונלד טראמפ בסוויטה הנשיאותית בעת אשפוזו לאחר שנדבק בנגיף הקורונה, 2020
ראו גם

המרכז הרפואי האזורי לנדשטול
הערות שוליים

↑  מקור: אתר האינטרנט של המרכז הרפואי
↑  מקור: אתר האינטרנט של המרכז הרפואי
↑   ראש הסגל בבית הלבן: טראמפ סובל מתסמינים קלים של קורונה, באתר הארץ, 2 באוקטובר 2020
↑  קרן בצלאל, ‏הבית הלבן: טראמפ פונה לבית חולים צבאי, גילה סימנים של חום ותשישות, באתר ‏מאקו‏, 2 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1218887400  ISNI: 0000 0001 0560 6544  SUDOC: 204712556  VIAF: 132596806   WorldCat (עם VIAF): 132596806 
קמפוס בית החולים, 2011
הנרי מרטנס

| --- | --- |

 לידה:  1790 
 פטירה:  1868 (בגיל 78 בערך) 
 תקופת הפעילות:  1825–1860 (כ־35 שנים) 
 
הנרי מרטנס (באנגלית: Henry Martens‏; 1790–1868) היה מאייר ואמן צבאי אנגלי. הוא עבד בעיקר בצבעי מים אף שקיימים כמה ציורי שמן.
ביוגרפיה

הוא היה הבכור מבין שלושה בניהם של כריסטוף היינריך מרטנס ואשתו רבקה. אביו של הנרי, ג'יי סי מרטנס, היה סוחר יליד אוסטריה שהגיע ללונדון כקונסול האוסטרי. הילדים האחרים היו ג'ון, ויליאם וקונרד מרטנס שהיה צייר.
הנרי מרטנס הציג תמונות בגלריות שונות כולל המוסד הבריטי ובמיוחד באגודת האמנים הבריטים. בין השנים 1828 ו-1842, הוא הראה לא פחות מ-34 צבעי מים, רובם תיארו סצנות צבאיות.
הוא יצר עבודות עבור ההוצאה לאור של איש העסקים רודולף אקרמן שניהל את גם גלריה ברחוב ריג'נט 191. רובם תיארו מדי צבא וסצנות קרב, הוא התמקד בתמונות של מלחמות הסיקים והמלחמות הקולוניאליות בדרום אפריקה. בולט במיוחד ערכת הליטוגרפיות של המלחמה הסיקית שפורסמה על ידי אקרמן ב-1847. מרטנס סיפק רישומים בצבעי מים שנחרטו על ידי ג'ון האריס. באוסף נכללו הדפסים של קרב פרוזשה בפנג'אב, קרב עליוואל וקרב סוברון. מרטנס ביסס את תמונותיו על סקיצות שסיפק מייג'ור ג'ורג' פרנסיס ווייט, קצין הגדוד ה-31 ששירת במערכה.
בשנת 1852אקרמן פרסם סט של ליטוגרפיות צבעוניות גדולות הממחישות את הקרבות בדרום אפריקה. מרטנס יצר את ציור המאסטר עבור כל לוח אשר נחרט על ידי האריס, אך במקרה זה, המקור היה קפטן ג'ורג' ג'קסון קארי, מיחידת הרובאים הרכובים, שסיפק לאמן סקיצות. סקיצה נוספת סופקה על ידי תומאס ביינס. בעוד שהליטוגרפיות הללו הן עיבודים של לוחמה קולוניאלית, ספק אם מרטנס חווה אי פעם מלחמה בעצמו.
מרטנס ידוע אולי בעיקר בשל איוריו הרבים של יחידות הצבא הבריטי וההודי. יצירתו המפורסמת ביותר, המדים של הצבא, מכילה 44 לוחות צבעוניים, שנחרטו גם על ידי האריס, פורסמה על ידי אקרמן בין 1849 ל-1853.