stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלבניה

.
הכיכר המרכזית בעיר הבירה טירנה
אנדרטת דגל אלבניה בטירנה
מקום מגוריו של אנוור הוג'ה בטירנה
נהר ולבונה בצפון אלבניה
רפּוּבְּלִיקַת אַלְבַּנְיָה (באלבנית: Republika e Shqipërisë; פירוש השם הוא "ארץ העיטים") היא מדינה בדרום-מזרח אירופה. אלבניה גובלת במדינות מונטנגרו בצפון, קוסובו בצפון-מזרח, מקדוניה הצפונית במזרח, יוון בדרום, וחוף הים האדריאטי במערב. בשנת 2009 הצטרפה אלבניה לברית נאט"ו.
אלבניה היא גם מולדת העם האלבני. עיר בירתה היא טירנה.
רוב אזרחי אלבניה הם מוסלמים-סונים, ומיעוטם הם נוצרים-קתולים או נוצרים-אורתודוקסים-מזרחיים. אלבניה היא גם חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה

בעת העתיקה הייתה אלבניה חלק מאפירוס ואיליריה וישבו בה שבטים אילירים ותראקיים שהגיעו לאזור הבלקן.
במאה ה-2 לפנה"ס נכבשה איליריה בידי הרומאים, ובמרוצת המאות שלטו באזור עמים שונים, ביניהם הביזנטים, הנורמנים, הוונציאנים והסלאבים.
האלבנים כקבוצה אתנית נזכרים לראשונה במאה ה-11 בכתביו של מיכאל אטאליאטס, כרוניקן בן המאה ה-11, המזכיר קבוצה בשם זה בנפת דיראכיון (דורס של ימינו) באימפריה הביזנטית.
בשנת 1479 האימפריה העות'מאנית כבשה את אזור אלבניה של ימינו, ו-500 שנות שלטונם באזור הביאו להתאסלמות רוב האלבנים. במהלך המאה ה-19 התנהלה האימפריה העות'מאנית בסלחנות כלפי האלבנים ואפשרה להם ליהנות מזכויות שלא היו לעמים אחרים ברחבי האימפריה. אלבנים מוסלמים השתלבו בתפקידים שונים בצבא ובשלטון העות'מאני, וכן כיהנו 40 ווזירים גדולים ממוצא אלבני.
בתחילת המאה ה-20 ביקשו האלבנים להתנתק כמעט לגמרי מהאימפריה והעות'מאנים סירבו להעניק להם זכויות מיוחדות מעבר למה שכבר השיגו. בעקבות זאת מרדו האלבנים בשנת 1909 ושוב בשנת 1910. ביוני 1911 הקימו האלבנים ממשלה זמנית.
היסטוריה > במלחמת הבלקן הראשונה

באוקטובר 1912, במסגרת מלחמת הבלקן הראשונה שבה מדינות הבלקן ביקשו להשתלט על רומליה, השטחים של האימפריה העות'מאנית באירופה, פלשה סרביה לאלבניה וכבשה את כל צפון אלבניה ובהמשך גם חלקים ממרכזה. ב-29 בנובמבר 1912 כבשה סרביה את דורס והכריזה על אזורי אלבניה שכבשה כמחוז בממלכת סרביה. במקביל, מונטנגרו הטילה מצור על שקודרה שנכבשה באפריל 1913. יוון מצידה, כבשה שטחים בדרום אלבניה לעצמה ואף הטילה מצור על ולורה החל מדצמבר 1912.
ב-28 בנובמבר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הכריזו האלבנים על עצמאותם ועל נייטרליות במלחמה בין העות'מאנים ומדינות הבלקן. אולם לאור כיבוש חלקים נרחבים מאלבניה, נלחמו האלבנים בפעילות גרילה לצד העות'מאנים במטרה לשחרר את ארצם. בלחץ המעצמות אוסטריה ואיטליה שדרשו שאלבניה תהיה עצמאית וגדולה כמנע בפני השאיפות הסרביות להשתלט עליה, נקבע בהסכם לונדון שאלבניה תהיה עצמאית וכך סרביה ומונטנגרו נאלצו לסגת משטחיה.
היסטוריה > מדינה עצמאית

בראשית מלחמת העולם הראשונה כבשה איטליה את ולורה. ביוני 1915 נכנסו כוחות של סרביה ומונטנגרו וכבשו חלקים של אלבניה.
ביוני 1920 החל כוח של עשרת אלפים מתנדבים אלבנים בפיקודו של צ'אזים קוצולי לצור על ולורה ולאחר כשלושה חודשים הסכימה איטליה להסיג את כוחותיה מהעיר, וויתרה על דרישותיה לריבונות בה.
בשנת 1925 נעשה אהמט זוגו נשיא וב-1928 הכריז על עצמו למלך זוג הראשון. בשנת 1939 פלשה איטליה הפשיסטית לאלבניה והמלך זוגו נמלט מן המדינה. אלבניה הפכה למדינת חסות איטלקית, ובמדינה הוקמה ממשלת בובות. בשנת 1943 נכנעה איטליה הפשיסטית לבעלות הברית, ובתגובה כבשה גרמניה הנאצית את איטליה וגרורותיה. גם אלבניה הפכה למדינת חסות גרמנית, עד לשחרורה בנובמבר 1944.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה תפס את השלטון מנהיג הפרטיזנים, הקומוניסט אנוור הוג'ה, והנהיג משטר קומוניסטי רודני. שמה של אלבניה הוסב ב-1946 ל"הרפובליקה העממית של אלבניה" ומ-1976 עד לראשית שנות ה-90 היא נקראה "הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה". המדינה הייתה בקשרים הדוקים עם ברית המועצות וסין, אך במשך השנים נוצר קרע בין המדינות והאלבנים ניסו לעצב גרסה חדשה של קומוניזם, תוך שהם מבודדים עצמם משאר אומות העולם. מחשש לפלישה הורה הוג'ה על בניית יותר מ-700,000 בונקרים באלבניה. המשטר נאבק בדתות וכנסיות ומסגדים הוחרבו.
ב-1981 ננקטו צעדים לפיתוח אלבניה, ואלה הואצו ב-1985 אחרי מותו של הוג'ה, ששלט במדינה במשך למעלה מארבעים שנה. במרץ 1990, בעקבות התסיסה במדינות הקומוניסטיות, פקד את אלבניה גל של הפגנות ושביתות, שבישרו את תחילתן של רפורמות כלכליות גם במדינה זו. בינואר 1991 בלנדי פווזיו החל להוציא לאור עיתון שלא קשור למפלגה הקומוניסטית, לראשונה לאחר 70 שנות שלטון קומוניסטי. במרץ 1991 התקיימו במדינה בחירות רב-מפלגתיות, אך בהן עדיין ניצחו הקומוניסטים (והועלו חשדות לגבי זיופן). מקץ שנה נוספת, ב-1992, התקיימו בחירות חדשות, שבהן זכתה האופוזיציה הרפורמיסטית בהנהגת המפלגה הדמוקרטית, הוקמה ממשלה רב-מפלגתית, והחל תהליך של הפרטת חברות ממלכתיות והחזרת אדמות לאיכרים. כמו כן, חודשו היחסים הדיפלומטיים עם מדינות המערב.
בשנות התשעים החלו להיות נפוצות במדינה "תרמיות הפירמידה" שסחפו את התושבים בהבטחות להתעשרות מהירה. ההשקעות התבררו כתרמית רחבת היקף ובתחילת 1997 התמוטטות מזימת הפירמידה הביאה חורבן כלכלי על המדינה, לאחר שאזרחים רבים הפסידו את כל חסכונותיהם. תושבים נזעמים פרצו למחסני נשק ותחמושת ממשלתיים, גנבו כמיליון רובים, ופתחו במהומות עקב כך השתרר באלבניה מצב של כאוס: מרכזי הערים הפכו לאזור של ירי פראי באוויר, ואזרחים תמימים רבים קיפחו בשל כך את חייהם. המפלגה הסוציאליסטית (לשעבר הקומוניסטית) עלתה לשלטון. המהומות הופסקו רק בהתערבות של כוח בין-לאומי בחסות איטלקית, שהצליח להשיב מעט סדר למדינה.
בבחירות שהתקיימו במדינה ביוני 1997, ממשלת הימין המרכזי בראשותו של סאלי ברישה, שהיה לו חלק בשערוריית השחיתות של תרמית הפירמידה, ירדה מהשלטון והחלה מלחמת האזרחים האלבנית. במקומה עלתה לשלטון קואליציה סוציאליסטית בראשותו של פאטוס נאנו, קומוניסט לשעבר. אולם המהומות לא שככו, ובספטמבר 1998, אחרי ההתנקשות בחייו של עזם האג'דארי, תומך נלהב של ברישה, נאלץ גם נאנו לפרוש מכהונתו, כשהוא מפנה את מקומו לפנדלי מג'קו.
בראשית 1999 פרצה באזור מלחמת קוסובו, במהלכה נמלטו רבבות פליטים מחבל קוסובה, אז בשליטה סרבית, לאלבניה. לפי הערכות מסוימות מספרם הגיע ל-300,000, כ-10% מהאוכלוסייה הכללית.
פוליטיקה

צורת השלטון היא רפובליקה פרלמנטרית. הגוף המחוקק העליון הוא "האספה הלאומית" ובה 140 צירים.
הנשיא נבחר על ידי האספה הלאומית, וראש הממשלה ממנה את שריו בכפוף לאישור הנשיא.
צבא וביטחון

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אלבניה הצטרפה לנאט"ו ב-1 באפריל 2009.
כלכלה

התוצרים העיקריים של אלבניה הם חיטה, תירס, סלק סוכר, תפוח אדמה, ירקות, וענבים. במשקי החי האלבנים מייצרים מגוון מוצרי בשר: בשר בקר, בשר כבש, בשר חזיר, בשר עוף, ובשר עז, וכן חלב וביצים.
המדינה נתברכה במגוון אוצרות טבע: נפט, גז טבעי, פחם, עופרת, ברזל, ניקל וכרום.
תחומי הייצור העיקריים בתעשייה האלבנית הם: עיבוד מזון, טקסטיל ובגדים, עץ, נפט, מלט, כימיקלים, כרייה, מתכות ואנרגיה הידרואלקטרית.
אלבניה מייבאת מכונות, מוצרי מזון, כימיקלים, וטקסטיל מאיטליה, בולגריה, יוון, טורקיה, גרמניה ומקדוניה הצפונית בשווי של 4.625 מיליארד דולר.
אלבניה מיצאת טקסטיל, נעליים, אספלט, מתכות, עופרת, נפט גלמי, ירקות, פירות וטבק לאיטליה, יוון, גרמניה, הולנד, בלגיה וארצות הברית בשווי של 1.210 מיליארד דולר.
לאחרונה החל להתפתח במדינה ענף התיירות.
על פי נתוני "אינדקס מורכבות המסחר" של 2022, אלבניה נמצאת במקום ה-77 מתום 133 מדינות.
גאוגרפיה

אלבניה ממוקמת בדרום מזרח אירופה וגובלת במקדוניה הצפונית, קוסובו, מונטנגרו ויוון.
טבע הארץ הוא הררי ושני שלישים מפני השטח גבוהים מ-1,000 מטרים מעל לפני הים. במערב אלבניה יש שפלת חוף פוריה. באלבניה מספר הרים, הבולטים שבהם הם גולבקרוב, יזרצה והרי אפירוס. מקווי המים של אלבניה הם אגם אוחריד, אגם פרספה ואגם שקודרה.
מבחינה אדמיניסטרטיבית אלבניה מחולקת ל-12 מחוזות. המחוזות מחולקים למספר נפות.
דמוגרפיה

באלבניה חיים כ-2,845,955 מיליון איש. האוכלוסייה ברובה היא ממוצא אלבני (85%), וישנם 9 מיעוטים במדינה: ארומנים, יוונים, בולגרים, בוסניאקים, מקדונים, מונטנגרואים, צוענים, סרבים ומצריים-בלקנים.
המיעוט היווני באלבניה (אנ') נמצא בעיקר בדרום המדינה (באזור צפון אפירוס). אוכלוסיית מוערכת בכ-300 אלף אנשים על-ידי ממשלת יוון, אולם גורמים אחרים מעריכים את האוכלוסייה בכ-200 אלף. אזרחים אלבנים ממוצא יווני הקימו את ארגון אומונויה שפועל למען זכויות מיעוטים ליוונים ולקבלת אוטונומיה באזור. מפלגת האיחוד למען זכויות אדם (אנ') פועלת בפרלמנט האלבני למען המיעוט היווני.
תוחלת החיים באלבניה עומדת על 80.5 שנים לאישה ו-77.4 שנים לגבר. שיעור הפריון הוא 1.6 צאצאים לאישה.
התפלגות דתית – 59% הם מוסלמים סונים, 17% הם נוצרים (מתוכם 10% קתולים, 6.8% יוונים אורתודוקסים ו-0.2 פרוטסטנטים), 8% חסרי דת ו-2.5% אתאיסטים.
אלבניה היא מדינה חילונית, וישנה הפרדה מוחלטת בין דת למדינה. החברה האלבנית מחולנת מאוד, מורשת השלטון הקומוניסטי: בנוסף לשיעור ניכר של אתאיסטים מוצהרים וחסרי השתייכות דתית, רוב המוסלמים באלבניה רחוקים מאדיקות ומייחסים לדתם הרשמית חשיבות מעטה.
דמוגרפיה > יהודים

במאה ה-16 הגיעו לאלבניה יהודים ממגורשי ספרד. ב-1930 חיו בה כ-200 יהודים בלבד. השואה באלבניה התחוללה בהיקף קטן יחסית. למדינה הגיעו כאלפיים פליטים יהודים מגרמניה, אוסטריה, וצ'כוסלובקיה וצורפו אליה טריטוריות של יוגוסלביה, ויחד עם היהודים האלבנים מצאו מקלט אצל משפחות מקומיות ובקרב הפרטיזנים, לאחר שהמדינה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-1943.
בתקופת מלחמת העולם השנייה חיו במדינה המוסלמית כמה מאות בודדות של יהודים, רובם ממדינות סמוכות שהגיעו בשל סיבות כלכליות ובעקבות רדיפות הנאצים. לאלבניה נקשרו מיתוסים של הצלת יהודים על ידי האוכלוסייה המקומית.
חלק קטן מהאוכלוסייה האלבנית שיתפו פעולה עם השלטונות הנאציים, בעידוד המופתי הירושלמי חג' אמין אל-חוסייני, והצטרפו לדיוויזיית אס אס הררית ה-21. דייווזיה זו איתרה כמאתיים יהודים והסגירה אותם לידי הנאצים. יהודים אלה נרצחו.
מצד שני, אלבנים רבים הסתירו יהודים בבתיהם, תוך סיכון ניכר, ולעיתים גם דאגו להנפיק להם תעודות זהות מזויפות עם שמות מוסלמיים. סייע בכך ה"בסה", קוד הכבוד המסורתי שיש בו מרכיב מרכזי של הכנסת אורחים. לפי ההערכות, היו באלבניה 1,800 יהודים עם תום המלחמה, פי שבעה ממספרם ב-1939. בספטמבר 1946 כשנה לאחר המלחמה, נותרו בה 157 יהודים, זאת לאחר שהפליטים, בייחוד אלה שבאו מיוגוסלביה, שבו לביתם.
אלבניה הייתה המדינה היחידה תחת שלטון גרמני שמספר היהודים גדל בה בתקופת המלחמה. זאת בין היתר בשל המיעוט המספרי של היהודים והקושי לאתר חלק מהם בשטח הטופוגרפי ההררי ובכפרים המרוחקים. לצד זה ניתן למנות אינטרסים של נושאי תפקידים – הן אלבניים והן גרמניים. כן ניתן לציין את הצורך של הגרמנים להיעזר בכוחות מקומיים שהיו חסרי מוטיבציה ומיומנות צבאית וניצלו את המצב לתועלתם.
רוב יהודי אלבניה היגרו עם עליית הקומוניזם. כ-300 נשארו בה עד תחילת שנות ה-90. ב-1991 הותר לשארית הקהילה היהודית להגר ורובם המכריע עלו לישראל. ב-1991 כוננו קשרים דיפלומטיים בין אלבניה לישראל.
זכויות האדם באלבניה

אלבניה חתומה על האמנה האירופית להגנת זכויות אדם וחופש יסוד.
במהלך תקופת שלטונו של אנוור הוג'ה באלבניה בין השנים 1985-1944, אלבניה הקומוניסטית נחשבה לאחת המדינות השליליות ביותר ביחס לשמירה על זכויות אדם במזרח אירופה. עם זאת, בעקבות ניצחון האופוזיציה הרפורמיסטית בבחירות 1992 בהנהגת המפלגה הדמוקרטית של אלבניה, הוקמה ממשלה רב-מפלגתית ויושמו מספר רפורמות ליברליות במדינה.
סוגיות עדכניות הנוגעות לזכויות אדם באלבניה כוללות אלימות במשפחה, מקרים בודדים של עינויים, אירועי אלימות משטרתית, תחזוקה לקויה של מערך בתי הסוהר במדינה, סחר בבני אדם וזכויות להט"ב.
תרבות > שפה

האלבנית שייכת לקבוצת השפות ההודו-אירופיות ומהווה משפחה בפני עצמה בקבוצת השפות.
האלבנית המדוברת באלבניה שונה מזו המדוברת על ידי האלבנים שבקוסובו (יוגוסלביה לשעבר) ובאיטליה. ניביה העיקריים של השפה האלבנית הם גֵג (במחציתהּ הצפונית של הארץ) וטוֹסְק (במחציתהּ הדרומית), כאשר הנהר שקומבין נחשב, בדרך-כלל, כקו-החלוקה הגאוגרפי ביניהם. בקרב האלבנים שבדרום איטליה, מדובר ניב ארכאי של הטוסק, המכונה "אַרְבְּרֵשׁ".
תרבות > ספרות אלבנית

עד המאה ה-19 לא נוצרה ספרות של ממש בלשון אלבנית חוץ מתרגום כתבי הקודש. במאה ה-19 קמו לאלבניה כמה יוצרים חשובים בהם ג'ירולאמו דה ראדה, אבי הספרות האלבנית שנולד וחי באיטליה אך יצירתו שירי מילוסאו תרמה להתפתחות הספרות האלבנית. ונאים פראשרי בנו של קצין טורקי שחיבר שירה לירית ואפית. בין הבולטים שביוצרי אלבניה במאה ה-20 והמאה ה-21 הם המשורר ג' פישטא, הסופר והמתרגם פ' ס' נולי, המשורר והמחזאי ק' יעקובה, המשורר ג'טון קלמנדי והסופר איסמעיל קאדרה.
תרבות > מוזיקה אלבנית

המוזיקה האלבנית היא בעלת מסורת ארוכה וידועה במגוון הרחב שלה. היא מהווה חלק בלתי נפרד מהזהות הלאומית ומושפעת מההיסטוריה של המדינה.
ישנו מספר רב של סגנונות, מוזיקה מקהלתית, אינסטרומנטלית וקולית. לכל אזור מסורת מוזיקלית ייחודית המשקפת את ההיסטוריה שלו.
המוזיקה מושפעת בנוסף מהאימפריה הרומית והעותמאנית שהשאירו את חותמם בעת שליטתם באזור.
סצנת הפופ והרוק המקומית מפותחת מאוד. ישנם פסטיבלי מוזיקה רבים ונוכחות המדינה בתחרות האירוויזיון בולטת ומשמעותית.
אחד הפסטיבלים המרכזיים הוא "Kenga Magjike" המתקיים בסוף כל שנה במתכונת דומה לאירוויזיון – שני חצאי גמר וגמר. בתחרות משתתפים מעל 40 שירים ביניהם אמנים בין-לאומיים מוכרים וחדשים המתחרים בקטגוריות שונות.
אניטה דיאמנט

| --- | --- |

דיאמנט, 2018
 לידה:  27 ביוני 1951 (בת 73) ברוקלין, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, אוניברסיטת בינגהמטון, תיכון ג'ורג' וושינגטון 
 anitadiamant.com
 
אניטה דיאמנט (באנגלית: Anita Diamant; נולדה ב-27 ביוני 1951) היא סופרת אמריקאית של רומנים וספרי עיון. היא פרסמה חמישה רומנים, כשהאחרון שבהם הוא "הנערה מבוסטון", רב שהופיע ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. היא ידועה בעיקר בזכות הרומן שכתבה "האוהל האדום" משנת 1997, שהפך לרב מכר.
ביוגרפיה

דיאמנט בילתה את ילדותה המוקדמת בניוארק, ניו ג'רזי, ועברה לדנוור, קולורדו, כשהייתה בת 12. היא למדה באוניברסיטת קולורדו ועברה ללמוד באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, מיזורי, שם סיימה תואר ראשון בספרות השוואתית בשנת 1973. לאחר מכן המשיכה ללמוד לתואר שני באנגלית באוניברסיטת בינגהמטון, אותו סיימה בשנת 1975.
קריירה

דיאמנט החלה את קריירת הכתיבה שלה בשנת 1975 כעיתונאית עצמאית. המאמרים שלה פורסמו במגזינים רבים בין היתר בבוסטון גלוב Parenting", "New England Monthly","Yankee","Self","Parents", "McCall's" וMs.
באמצע שנות השמונים פנתה לכתיבת ספרים."החתונה היהודית החדשה", שיצא לאור בשנת 1985 הוא ספרה הראשון, ומאז פרסמה חמישה ספרים נוספים העוסקים בפרקטיקה היהודית העכשווית. הופעת הבכורה שלה כסופרת בדיונית הגיעה בשנת 1997 עם "האוהל האדום", ואחריה הרומנים,"נמל מבטחים" ו"הימים האחרונים של דוגטאון". האחרון הוא סיפור חיים בכפר הגוסס בקייפ אן, מסצ'וסטס, דוגטאון, בראשית המאה ה-19.
הרומן הבא שלה, "היום שאחרי הלילה" (2009), מספר את סיפורן של ארבע ניצולות שואה, שבתקופה שלאחר סיום המלחמה ולפני הקמת מדינת ישראל, נמצאות עצורות במחנה המעצר בעתלית בזמן המנדט הבריטי.
בשנת 2014 פרסמה את הרומן "הנערה בוסטון", סיפור התבגרות על נערה מהגרת בתחילת המאה ה-20, שהפך לרב-מכר.
חיים אישיים

דיאמנט היא הנשיאה המייסדת של ארגון "מים חיים": מרכז הקהילה היהודית ומקווה בניוטון, מסצ'וסטס.
היא גרה בניוטון, מסצ'וסטס, נשואה ויש לה בת אחת.
ספרים פרי עטה > רומנים

האוהל האדום (1997)
נמל מבטחים (2001)
הימים האחרונים של דוגטאון (2005)
היום שהאחרי לילה (2009)
הנערה מבוסטון (2014)
Life and Death in the Nursery
ספרים פרי עטה > אוטוביוגרפיות

Pitching My Tent: On Marriage, Motherhood, Friendship, and Other Leaps of Faith (2003)
ספרים פרי עטה > מדריכים

The New Jewish Wedding (1985, revised 2001)
The New Jewish Baby Book (1988, revised 2005)
What to Name Your Jewish Baby (1989)
Living a Jewish Life (1991, revised 2007, with Howard Cooper)
Bible Baby Names: Spiritual Choices from Judeo-Christian Sources (1996)
Saying Kaddish: How to Comfort the Dying, Bury the Dead, and Mourn as a Jew (1998)
Choosing a Jewish Life: A Handbook for People Converting to Judaism and for Their Family and Friends (1998)
How to Raise a Jewish Child: A Practical Handbook for Family Life (2000, with Karen Kushner)
How to Be a Jewish Parent: A Practical Handbook for Family Life (2000, with Karen Kushner)
The Jewish Wedding Now (2017)
הערות שוליים

1 2 3 4 5  "Anita Diamant." Contemporary Authors Online. Farmington Hills, Mich.: Gale, 2015. Retrieved via Biography in Context database, 2017-09-22.
↑  Cowles, Gregory (December 19, 2014). "Inside the List". Sunday Book Review, The New York Times. Retrieved 2017-09-22. With mention of "Diamant's latest novel, 'The Boston Girl,' new on the hardcover fiction list at No. 12."
↑  Genzlinger, Neil (December 5, 2014). "A Biblical Girls’ Club: ‘The Red Tent’ Imagines the Life of Dinah". הניו יורק טיימס. Retrieved 2017-09-22.
1 2 3  Ghent, Janet Silver (February 14, 2014). "Celebrating the power of women and ritual: Author Diamant in conversation at JCCs". J. The Jewish News of Northern California. jweekly.com. Retrieved 2017-09-22.
↑  "IAS Thursdays: Women in Religious Con/texts" (event announcement). Institute for Advanced Study. University of Minnesota. ias.umn.edu. 26 בספטמבר 2013. אורכב מ-המקור ב-25 באפריל 2016. נבדק ב-2017-09-22. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Epstein, Nadine (July 2008). "Anita Diamant: A Mikveh of Her Own". Moment. pp. 29-34, 52-55. Retrieved via Proquest database, 2017-09-22.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260474305171  PLWABN: 9810596080905606  BIBSYS: 5026367  BnF: cb13532631g (data)  CANTIC: a10909497  GND: 124183654  ISNI: 0000 0001 2137 7550  LCCN: n84153383  NDL: 00868050  NKC: xx0006884  NLK: KAC201755154  NTA: 072233265  SUDOC: 050499858  VIAF: 67392674   WorldCat (עם VIAF): 67392674 
אניטה דיאמנט באירוע חתימה על ספריה בבית נייטינגל, לונדון, מרץ 2010
בובה תותי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דויד גרוסמן
 איורים:  גלעד סליקטר 
 שפת המקור:  עברית 
 תורגם לשפות:  ערבית
 הוצאה
 הוצאה:  עם עובד
 תאריך הוצאה:  יולי 2017
 מספר עמודים:  32
 עורך:  דלית לב
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789651325861
 
בובה תותי הוא ספר ילדים מאויר מאת הסופר דויד גרוסמן. הספר יצא לאור בשנת 2017 על ידי "עם עובד", ומלווה באיוריו של גלעד סליקטר. הספר מעביר מסרים חינוכיים רבים, כמו כללי ההתנהגות עבור ילדים בגן ובחיים בכלל. הספר תורגם לערבית בשנת 2019.
עלילה

לילך היא ילדה בגן, ולה בובה בשם "תותי" שהיא אוהבת מאוד. יום אחד תותי אבדה ולאחר חיפושים נמצאה במגירתה של עמליה, ילדה מהגן של לילך. לילך טענה כי עמליה גנבה אותה, אבל עמליה הכחישה וטענה כי הבובה שלה. בשלב זה הגננת התערבה וביררה את האירוע, אך לא הצליחה להבין למי שייכת הבובה. בהמשך הסיפור העלילה מסתבכת כייוון שילדים נוספים התערבו בעניין. לבסוף עמליה הודתה באשמה, והבובה הוחזרה ללילך. הסיפור מסתיים בסוף טוב, שבו לילך סלחה לעמליה והסכימה שתהיה לצידה ותלטף את תותי, וכך הן נרדמו יחדיו.
מניע עלילתי

דויד גרוסמן כתב את הסיפור "בובה תותי" בהשראת מקרה אמיתי שקרה לנכדתו לילך. גרוסמן לקח את הסיפור לכיוון מעט שונה כפי שסיפר באחד מראיונותיו: "הספר הוא על ילדה שמזהה שנעשה לה עוול, ולא מצליחה לבטא אותו. רציתי לתאר את המחנק הזה, שלא רק ילדים חווים כשצריך למחות על אי צדק".
פרשנות לסיפור וביקורת

יש הטוענים שספר הילדים "בובה תותי", יכול להפוך בקלות ל"טקסט פוליטי". כאמור, אפשר לנתח את האסוציאציות הפוליטיות שעולות מ"בובה תותי" בסוגיות כמו מריבה ופיוס, פריבילגיות ויחסי כוחות. יש האומרים שהסיפור נוטה לצד "השמאלי" של מערכת הדמוקרטיה, כי הוא מדבר על פיוס, עשיית שלום וחלוקת הבובה (שטחים). כמו כן, הספר מדבר על כך שאם כולם יתרמו ויספרו את האמת, כל אחד יקבל חלק.
הסיטואציה שאליה נקלעה נכדתו של גרוסמן הזכירה לו את מערכת היחסים בין יהודים לערבים בישראל, ומכאן שאחד הרעיונות של הסיפור רומז על המצב התרבותי והמדיני בין היהודים לבין הערבים.
עיבוד לערבית

הספר תורגם לערבית בשנת 2019 על־ידי מנאל סעאבנה. הסיפור תורגם ברגישות ובנאמנות למקור תוך יצירת ניגון מיוחד המותאם לשפה הערבית.
הערות שוליים

↑  בובה תותי – ספרו החדש של דויד גרוסמן לילדים, באתר אוצר מילים, ‏27 באוקטובר 2017
1 2   עופרה רודנר, "בובה תותי": מזל שספר הילדים החדש של דויד גרוסמן הוא לא משל פוליטי על השמאל המנומס, באתר הארץ, 21 באוגוסט 2017
↑    איה אליה, 'בובה תותי' , ספר הילדים החדש של דויד גרוסמן, באתר "ידיעות אחרונות", 16 באוגוסט 2017
↑   גרוסמן: "זה סיפור על ילדות בגן שרבות על בובה – רמז למה שמתרחש בינינו לבין הערבים", סרטון בערוץ "כאן | חדשות – תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 05:27)
↑  الدُّمْيَةَ توتي בובה תותי (ערבית) / דויד גרוסמן – המגדלור ספרים, באתר המגדלור
גונבים את הבשורה

| --- | --- |

עטיפת הספר
 מידע כללי
 מאת:  מרדכי שלו
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת דביר
 תאריך הוצאה:  2018
 מספר עמודים:  606
 עורך:  דקל שי שחורי
 מהדורות נוספות
 מספר כרכים:  1
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 9789655667981
 הספרייה הלאומית:  004776881
גונבים את הבשורה הוא ספר המאגד את יצירותיו הבולטות ביותר של מרדכי שלו. מסה מרכזית בספר היא "גונבים את הבשורה", שפורסמה לראשונה בכתב העת אלפיים ומכאן שם הספר.
במשך חייו סירב שלו להוציא ספר שיכנס את יצירותיו. רק סמוך למותו הביע שלו את הסכמתו, וילדיו הוציאו את הספר כ-4 שנים לאחר מותו.
הספר יצא לאור בשנת 2018 בהוצאת דביר.
הספר

במסה המרכזית, "גונבים את הבשורה", ניגש מרדכי שלו לפרשנות "מחכים לגודו" של סמואל בקט. במסה מציג מרדכי שלו את שיטתו הגורסת "פתרון" ל"חידות" ספרותיות ותרבותיות מרכזיות, ומציב את בעיית היהודים אחרי אושוויץ במוקד התרבות האירופית. עיקרי "פתרונו" של שלו הם שה"חידה" עוסקת בתגובת בני התרבות האירופאית להשתלטות היהדות (בדמות הנצרות) על עולמם האלילי, תגובה הנעה בין זעם רצחני לבין ניסיון לרשת את היהודים ולגנוב את הבשורה שנועדה להם (כפי שמרמז שם המאמר), שכן:
ככל שגוברת המשיכה הסמויה אל היהדות - כן גוברים גם רגשות התיעוב והשנאה כלפיה, המשמשים מנגנוני הגנה רבי-עוצמה מפני הצורך והדחף להשלים מה שרק החלו בו הנצרות והאיסלם. ניתן לומר, מתוך קריאה לעומק במחכים לגודו וביוליסס, כי מנקודת מבט מסוימת הממלאת תפקיד חשוב ביצירות אלה, דברי ימי האנושות הם דברי ימי התייהדות האנושות שטרם נשלמו
בפרשנות לקטע מפורסם מתוך 'סיפור על אהבה וחושך', שבו מנסה עוז הצעיר, בימים לפני החלטת החלוקה, לשכנע צעירות ערביות שיש די מקום לשני עמים בארץ ישראל, כותב שלו:
אוסלו לא היה ייעוד, אוסלו היה זיוף של ייעוד. וכל התעסקותו של עמוס עוז בפוליטיקה הייתה אסון אחד גדול, לו ולנו. ייעודו של עמוס עוז היה לכתוב את 'סיפור על אהבה וחושך' ולכלול בו וידויים לא רק על מחדליו כימני אלא גם על מחדליו כשמאלני, שהם חמורים פי כמה, ושלהם נתן ביטוי, שלא מדעת כמובן, בחיזוריו הכושלים אחרי הערביוּת, המבשרים באורח גרוטסקי הן את אוסלו ואת ז'נבה, והן את הפורענויות האיומות שהביאו בעקבותיהם. עמוס עוז אינו נרגע וממשיך לעשות בכל פעם את אותן הטעויות, אותם הזיופים, אותן המעידות, בהפכו את המוזיקה, כלומר את היצירה האמנותית, שהיא ייעודו האמיתי, לטרגדיה, שהיא זיוף הייעוד, ייעוד שהפך לסיוט, סיוט הגובל בהתאבדות.
.
למסות אחרות יש אופי בלשי מובהק. "שלו בוחר יצירות, חלקן הגדול חידתיות (ואת חלקן האחר הוא הופך בעצמו לחידה), ואז, כמעין הרקול פוארו טקסטואלי, חושף את זהותן האמיתית, כלומר את פרשנותן".
בביקורת על הספק נאמר: ”הקריאה בספר מרתקת. כל טקסט של שלו מכיל רבדים רבים ושוזר בין קריאה צמודה של הטקסט, תגובה למאורעות היסטוריים ומדיניים, עיונים מטפיזיים, פרשנות פסיכולוגית של הסופר ועוד. כתיבתו של שלו ברורה, קולחת וסוחפת. עם זאת, היא דורשת מהקורא תשומת לב מרבית למהלך הדיון, וגם זמן.”
הערות שוליים

↑  מרדכי שלו, "גונבים את הבשורה", אלפיים 1, 1989, עמודים 59–165, קטעים נבחרים מתוך ראשיתה של המסה הופיעו עוד קודם בהארץ, 8/06/1989
↑  מאמר תגובה של דניאל שליט התפרסם בכתב העת "דימוי". התייחסות למסה מופיעה גם בנאומה של טובה אילן, "לחיות ביחד"
↑    אריק גלסנר, אלוהי הדברים הקטנים, באתר "ידיעות אחרונות", 13 בנובמבר 2018
איסול

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1972 (בת 52) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 מדינה:  ארגנטינה 
 שפות היצירה:  ספרדית 
 פרסים והוקרה:  פרס אסטריד לינדגרן (2013) 
 www.isol-isol.com.ar
 
מריסול מיסנטה (באנגלית: Marisol Misenta, נולדה ב-6 במרץ 1972) הנודעת בשם העט איסול (Isol), היא מאיירת ספרי ילדים וקומיקס, מעצבת גרפית, כותבת, זמרת ומלחינה. יצירתה מתייחדת בהיותה רב תחומית וכזו המתבוננת בעולם דרך נקודת מבטו של הילד. הספר הראשון שפרסמה היה "vida de perros" בשנת 1997. משתתפת בתערוכות רבות ברחבי העולם ולאורך השנים זכתה בפרסים רבים, בראשם פרס אסטריד לינדגרן, הנחשב לפרס החשוב בעולם לספרות ילדים ונוער, בו זכתה בשנת 2013.
קורות חיים

מריסול "איסול" מיסנטה נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה ב-1972. היא החלה את לימודי האמנות שלה ב-Escuela de Bellas Artes "Rogelio Yrurtia" ומשם המשיכה ללימודים באקדמיה לאמנות בבואנוס איירס. בצעירותה עבדה כאמנית פרסומות וכמאיירת קומיקס בעיתון הארגנטינאי Clarín.
ב-1997 השתתפה בתחרות לספרים מאוירים במקסיקו עם הספר הראשון שלה: "vida de perros", סיפור על ילד קטן שמוצא דמיון בינו לבין הכלב שלו. הרבה מהמאפיינים המאוחרים בעבודותיה באו לידי ביטוי כבר בספר זה. איסול לא ניצחה בתחרות, משום שיצירותיה נראו לשופטים חריגים מידי, אולם זכתה בציון לשבח. בנוסף, השופט הראשי, מו"ל חשוב במקסיקו, התאהב בספרה והחליט להוציאו לאור. איסול התבקשה לעדן מעט את איוריה, אך היא בחרה שלא לשנות דבר. הספר יצא לאור ופתח שיתוף פעולה ארוך טווח בין איסול לבין בית ההוצאה. בעקבות כך, רוב ספריה של איסול פורסמו במקסיקו.
איסול משתפת פעולה כבר שנים רבות עם המשורר הארגנטינאי ג'ורג' לוחאן (Jorge Luján), והם הוציאו יחד מספר רב של ספרים, הראשון בהם היה הספר (2002) Tic Tac. בספרים אלו, איסול היא המאיירת, אך בזכות העוצמה של איוריה, היא ממלאת תפקיד של כותבת שותפה.
איסול איירה מעל ל-25 ספרים, 11 מהם היא גם כתבה. ספרייה זכו להצלחה מהירה ותורגמו ל-20 שפות, בהן: צרפתית, גרמנית ופורטוגזית. היא נחשבת לסופרת הלטינית החשובה ביותר לספרים מאוירים.
פעילות מקצועית > אופי יצירותיה של איסול

כאומנית, עבודותיה של איסול מתפרסות למגוון תחומים והיא נודדת בחופשיות בין הציור, העיצוב והכתיבה, דבר המקבל ביטוי בספריה. איסול מחפשת תבניות מקוריות וחדשניות לספריה דרכן תוכל לבטא את התפיסות ואת המחשבות אותן היא מעוניינת להעביר. הניסיון שלה בסוגי מדיה שונים יוצר מכלול, שהוא מעין חוויה כללית של סגנון, צורה ותוכן שמעצימה את העברת המסר ואת תפיסת המהות של הסיפור.