stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שייטת המשחתות
המשחתות במלחמת סיני

המשחתות הגיעו והחלו להתארגן תוך כדי ביצוע אימוני ימאות והפלגות. כחלק ממבצע צימוק לא הוקצתה תחמושת לאימוני ירי של הסוללה העיקרית –תותחי 4.5 אינץ'. כושר הפגיעה הוערך כנמוך.
בעת המלחמה כלל הרכב השייטת את שלוש הפריגטות באיוש מילואים ושתי משחתות מסדרת Z - אח"י אילת (ק-40) ואח"י יפו (ק-42). בלילה הראשון נקלעה השייטת ל'קרב כנגד משחתת מצרית אבראהים אל-אוול והמשחתות הצליחו לחסום את דרך בריחתה ולהכניע אותה. בקרב שהתפתח אושרו התחזיות המקצועיות השליליות לגבי מוגבלות מערכת התותחנות. אך עצם הימצאותן ויכולתן לנוע במהירות מעל 30 קשר הביאו להכרעה בקרב. כאילו להוכחה הפריגטה אח"י מזנק (ק-32) שניסתה גם היא להרים מהירות לירוט התפוצץ צינור קיטור והיא לא הצליחה להיכנס לקרב.
לאחר מלחמת סיני גדלה השייטת שסיפחה לה את המשחתת הקלה אבראהים אל-אוול בריטית מסדרת Hunt שנקראה אח"י חיפה (ק-38). אח"י נגה (ק-22), סופחה גם היא לשייטת המשחתות עקב תכונותיה כספינת נצ”ל השתתפה יחד בתרגילי לחימה בצוללות. התקופה שבין מלחמת סיני למלחמת ששת הימים הייתה תקופת הפעילות העיקרית של שייטת המשחתות.
המשחתת המצרית איבראהים אל-אוואל נגררת לנמל חיפה לאחר שבייתה אוקטובר 1956.
המשחתת המצרית שנכנעה, 31 אוקטובר 1956.
דוד בן-גוריון, חיים לסקוב ועזר ויצמן, בביקור בשייטת המשחתות לאחר מלחמת סיני, מימין יוחאי בן-נון מפקד אח"י יפו (ק-42) 1956.
בין מלחמת סיני למלחמת ששת הימים

בתקופה שבין המלחמות נעשתה מרבית פעילות האימונים של שייטת המשחתות. הוכשרו קורסי חובלים ממחזור ו' עד ט"ו. ונערכו ביקורים בנמלים: פיראוס, טולון, ניס, ליבורנו, וולטה, אז'אקסיו, פמגוסטה, נאפולי, מסינה, גיברלטר וברסט.
לא את כל הביקורים שתוכננו ניתן היה לבצע. ביקור המשחתת אח"י אילת (ק-40) לנמל פיראוס שתוכנן לחודש יוני 1962 לא יצא לפועל מהתנגדות משרד החוץ היווני. את המצב שבו עמדה יוון הסביר שר החוץ, מר אברוף, כי: ”לאור בעיותיה של יוון עם ארצות ערב ומצבה העדין של הפזורה במצרים, אין אפשרות לאשר את הביקור. כאשר קיים לחץ ערבי בלתי פוסק על אתונה לבל תכיר בישראל דה-יורה, לא רצוי לספק לערבים סיבה חדשה לתלונה על יוון.”
המשחתות במלחמת ששת הימים

מוכנות למלחמה  - המלחמה תפסה את חיל הים כאשר כבר הייתה כוונה להחליף את המשחתות בספינות סער, אך אלה עוד לא היו מוכנות. גורמי המודיעין בחיל הים הישראלי לא חזו קרבות בשנים הקרובות, למרות זאת הכין חיל הים תוכניות למלחמה בסד"כ הקיים (טרפדות ומשחתות) כנגד משחתות וספינות טילים מצריות.
בין היתר נערכה סדרת תרגילים טקטיים במתקן הדימוי הטקטי של הצי המלכותי הבריטי במלטה. לסדרה זו, שנמשכה שבוע, נשלחו מפקדי היחידות הלוחמות ומרבית מפקדי כלי השיט בחיל הים. במהלך הסדרה הזינו הבקרים הבריטים את נתוני החימוש של שני הצדדים. גובשה תורת לחימה אד הוק לכוח משולב משחתות וטרפדות כנגד אויב ספינות קומאר\אוסה והמשחתות מסדרת סקורי. בגילוי ספינות הטילים של האויב נדרשו טרפדות חיל הים להסתער ולתקוף בתותחים ובאותה עת על המשחתות היה להישאר מחוץ לטווח מכ"ם של ספינות הטילים עד לתחילת קרב התותחים ואז כאשר ספינות הטילים עסוקות ואינן יכולות לכוון טילים להיכנס גם הן בתותחים.
לאחר מספר תרגילים מחו מפקדי המשחתות כנגד שלב הנסיגה וגובש מהלך של הסתערות כללית. אז התברר כי כאשר המשחתות לא התרחקו מטווח מכ"ם של ספינות הקומאר\אוסה והסתערו חזיתית יחד עם הטרפדות, הן נפגעו והוטבעו. בעת שהטרפדות נכנסו להתקפת טורפדו נגד המשחתות מסדרת סקורי הן הוטבעו באש תותחים לפני שהגיעו לטווח ירי הטורפדו.
האימון הטקטי היה יכול להמחיש את מצב הנחיתות הקשה של חיל הים הישראלי. אך לחיל הים לא היה כח אחר להעמיד מול הצי המצרי. בתקופת ההמתנה חומשו הטרפדות בטורפדו ונדרשו להסתער על המשחתות מסדרת סקורי כשאלה יבואו להפגיז את החוף. למשחתות לא היה פתרון אחר והוראת הרמטכ"ל הייתה להרחיק אותן מספינות הטילים המצריות.
יזמה התקפית - מפקד חיל הים העריך שיש להפגין פעילות התקפית כדי למנוע מהצי המצרי הגדול והצי הסורי לשתף פעולה ולהגיע לחסימת דרכי הים התיכון לישראל. תוכננו פעולות קומנדו ימי נגד כלי שיט של האויב בנמלים ופעולה התקפית באזור פורט סעיד כדי לאפשר הנחתת רכב קרבי משוריין בחוף אל עריש. להצלחת פעילות הקומנדו הימי בנמלים נדרשה הפתעה אך העדיפות ניתנה לתקיפות חיל האוויר.
הרכב כח השייטת - שלוש המשחתות נמצאו במצבי מוכנות שונים: אח"י יפו (ק-42) בפיקוד יצחק קט הייתה בפעילות מלאה. בתקופת ההמתנה חומשה המשחתת בטילי ים-ים שהיו אז בפיתוח. תחת מעטה אברזין ובסודיות רבה, הוצבו במקומו של דוכן טורפדו הקדמי 3 טילי גבריאל. הטילים היו לטווח קצר וחייבו ניהוג ידני. אח"י אילת (ק-40), בפיקוד יצחק שושן נמצאה בשיפוץ ובתקופת ההמתנה הורכבו מערכותיה והכנותיה נמשכו עד פריצת המלחמה. אח"י חיפה (ק-38) שהייתה כבר במצב עתודה קיבלה כמפקד את סא"ל יהודה בן-צור ואוישה בצוות מילואים. מפקד השייטת אל"ם נפתלי רוזן. במהלך ההמתנה חזר מפקד השייטת הקודם אל"ם בנימין תלם משרבורג שם עסק בספינות סער וקיבל פיקוד על כח משימה הכולל את אח"י יפו (ק-42).
המשחתות במלחמת ששת הימים > פעולת פורט סעיד

ב-5 ביוני לאחר תקיפות חיל האוויר והצלחת התקדמות צה"ל בסיני בוטלה הנחתת הכוחות באל עריש. המשימה לתקיפת פורט סעיד הוטלה על בנימין תלם. הכוח כלל את אח"י יפו (ק-42), שלוש טרפדות וכח צוללים משייטת 13. במהלך התנועה התקבלו ידיעות שאין כלי שיט צבאיים בנמל פורט סעיד. למרות זאת קיבל מפקד הכוח הוראה להעדיף הפעלת צוללים ולהימנע ממגע עם ספינות טילים מצריות. לתלם היה ניסיון קודם בסיורים מול החוף המצרי. הוא הוריד את כוח שייטת 13 בקרבת הנמל. לאחר גרירה קצרה בסירת הציפור החליט מפקד החזירים יצחק שמיר להתנתק והחזירים המשיכו לבד. הצוללים בשני חזירים סרקו את הרציפים ולא מצאו מטרות. במיומנות התחמקו מספינת משמר שהטילה פצצות נגד אדם בקרבתם ויצאו והמתינו לאיסוף. בעת ההמתנה נודע מגורמי האזנה ששתי ספינות אוסה נשלחות לתקוף מטרה שהתגלתה מצפון לפורט סעיד. תלם העריך שספינות הטילים נשלחות לתקוף את המשחתת ופקד על אח"י יפו (ק-42) להתרחק. למעשה הייתה זו סירת האיסוף שהתגלתה כאשר התקרבה לנמל. הטרפדות הישראליות התקרבו והמצרים שגילו להפתעתם מטרות אויב רבות פקדו על ספינות האוסה לחזור לנמל. בדיעבד התברר כי הן לא היו חמושות בטילי ים-ים סטיקס לאחר המתנה של כשעה וחצי נאספו לסירת האיסוף ונאלצו להשמיד את החזירים. חוסר המטרות בנמל, השמדת החזירים, התרחקות המשחתת והפסקת קרב הטרפדות, השאירו טעם של אי הצלחה.
המשחתות במלחמת ששת הימים > פעולות נוספות

אלתור חילוץ חולית הקומנדו מאלכסנדריה - למחרת פתיחת המלחמה כשהוברר כי לא נוצרה חבירה בין חולית הקומנדו הימי בפעולת אלכסנדריה ואח"י תנין (צ-71) שהמתינה לאיסופם. התגבשה בחיל הים דעה כי יש צורך לחלץ בכח את החוליה. אף כי ההערכה המודיעינית מבצעית לגבי נחיתות המשחתות מול טילי הסטיקס ועם הקומנדו הימי לא היה קשר יצאה השייטת בהרכב מלא בפיקוד נפתלי רוזן לכיוון אלכסנדריה. הפלגת המשחתות אושרה על ידי סגן הרמטכ"ל חיים בר-לב לאחר מאמצי שכנוע של חיל הים במשך הבוקר. מאוחר יותר נודע הדבר לרמטכ"ל יצחק רבין שביטל את הפעולה והמשחתות הוחזרו לנמל. אל"ם בנימין תלם שנשלח אותו בוקר בדחיפות לשרבורג כדי למנוע מימוש כוונה צרפתית למנות מפקד מהצי הצרפתי לספינות בבנייה היה מאוד נגד הפעולה הזאת והגיב על כך במכתב אישי למפקד חיל הים.
כמעט אש על כוחותינו - בליל 7/8 ביוני גילה מכ"ם חיל האוויר שלוש מטרות נעות מכיוון דרום מערב לעבר תל אביב. הייתה הערכה מוקדמת שגרסה כי אחת מדרכי הפעולה של הצי המצרי תהיה שמשחתות יתקפו בלילה את חופי ישראל. כפי שנעשה במלחמת העצמאות ומלחמת סיני וחיל הים נערך לקבל אותן כפי שתכנן ותירגל. שלוש טרפדות בפיקוד סא"ל משה אורן נשלחו מאשדוד בצמוד לחוף. שייטת המשחתות בפיקוד אל"ם נפתלי רוזן שהייתה בים מול נתניה נשלחה דרומה בכל המהירות והוזמן סיוע אווירי. מפקד חיל הים שלמה אראל ניהל את הפעילות המבצעית ממוקד השליטה החילי בחיפה, כשכוונתו לתאם בו זמנית את המשחתות בתותחים מהצפון את הטרפדות בטורפדו ממזרח ומטוסים תוקפים מלמעלה. המצב נראה ממש טוב והספק החל מנקר. המטרות במבנה התקדמו ומטוסים שהוזנקו דיווחו על קשר עין עם המטרות –שלושה שבלים מקבילים. הוא חשב ”בשטח היו גם שלוש טרפדות ושלוש משחתות שלנו – מה אם כן אומרים שלושה שובלים.” הטייסים באוויר הודיעו על מוכנות לתקיפה ומפקד חיל האוויר לחץ לקבל אישור תקיפה. מפקד חיל הים אישר הנרה בלבד והנורים נפתחו מעל המשחתות הישראליות. מטרות חיל האוויר היו עננים שנעו עם הרוח הדרום מערבית. תצפיות המטוסים היו שובלי המשחתות הישראליות. כך קור רוח וסבלנות מבצעית מנעו תקלה מבצעית חמורה.
שיבוש פעילות צוללות - אח"י אילת (ק-40) ואח"י חיפה (ק-38), עסקו במהלך המלחמה בסריקות לאורך חופי ישראל. המצרים שלחו שלוש צוללות כנגד התנועה הימית לנמל חיפה. אח"י אילת נשלחה לצפון המפרץ ואח"י חיפה לדרומו. נתגלו צוללות מצריות והותקפו בפצצות עומק. בדיעבד נודע כי צוללת מצרית חזרה ועלתה לתיקונים. הפעילות המצרית בחופי ישראל נמנעה.
המשחתות הישראליות מתכוננות למלחמה. מימין אח"י יפו, באמצע אח"י אילת ומשמאל אח"י חיפה, מאי 1967.
מפקדי משחתות יהודה בן-צור ויצחק שושן עם קצין המכונה משה סגל 1967.
אח"י חיפה (ק-38) מניפה את נס השירות הפעיל, תוקפת בפצצות עומק צוללת מצרית, ברקיע מטוס מיראז' 3 של חיל האוויר 9 יוני 1967.
מפקדי השייטת

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| דרגה ושם | תקופת פיקוד | הערות | תמונה |  |  |
| פול שולמן | 1948 | מפקד מבצעים ימיים בעת הקמת השייטת |  |  |  |
| סא"ל שמואל ינאי | 1948 - 1949 |  |  |  |  |
| סא"ל דוד מימון | 1949 – 1951 |  |  |  |  |
| סא"ל/אל"ם שלמה אראל | 1951- 1954 | סיוע חיל הים הישראלי לנפגעי הרעש באיי יוון ומבצע קולומבוס. | סא"ל שלמה אראל מפקד שייטת הפריגטות בעת ביקור בארצות הברית במסגרת מבצע קולומבוס 1951 |  |  |
| סא"ל מנחם כהן | 1954 - 1955 | כממלא מקום |  |  |  |
| אל"ם שמואל ינאי | 1956 - 1957 | הגעת המשחתות מחוץ לישראל ושביית אבראהים אל-אוול |  |  |  |
| אל"ם צבי קינן | 1957 - 1959 | סדרות אימוני נצ"ל בטולון |  |  |  |
| סא"ל אלכס שור | 1959 | ממלא מקום | סא"ל אלכס שור |  |  |
| סא"ל מנחם כהן | 1960 | כממלא מקום |  |  |  |
| יצחק רהב | 1 בדצמבר 1960 - 1963 |  |  |  |  |
| אל"ם מנחם כהן | 1963 - 1964 |  |  |  |  |
| בנימין תלם | נובמבר 1964 - אוקטובר 1966 | כניסה לתחום הלוחמה האלקטרונית. | סא"ל ביני תלם טולון 1959 |  |  |
| נפתלי רוזן | נובמבר 1966 - 1967 | מלחמת ששת הימים ופירוק היחידה |  |  |  |
מפקדי האוניות היו ברובם יוצאי הפלי"ם או מפקדים שצמחו בבתי הספר הימיים בארץ או בבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה. למעט שמואל ינאי שהיה כבר מפקד בכיר בפלי"ם, נבחרו כל מפקדי השייטת מתוך מפקדי האוניות. הערכת הצוותים למפקדיהם הייתה רבה. אותם המפקדים שהפגינו יכולת תמרון של האונייה זכו להערכה רבה יותר.
ציונים לשבח

סיוע לאיי יוון - כהוקרה על פעילות ה"שייטת הגדולה" בסיוע לנפגעי הרעש באיי יוון, העניק פאול מלך יוון למפקד השייטת, שלמה אראל, ולמפקד אח"י מזנק (ק-32) יצחק דביר, עיטורי הצטיינות "אביר מפקד מסדר הפניקס המלכותי של יוון".
שביית איבראהים אל-אוול - מפקד השייטת שמואל ינאי הביע את הערכתו לצוותות המשחתות בפקודה לקראת יום העצמאות 1957. ציונו לשבח על פעולה מקצועית ודביקות במילוי תפקיד: משה סגל, אברהם כספי, יהודה אשכנזי, בן עמי זמיר, אריה פיכמן, יצחק נעים ואמציה רון.
אבדות

ב-4 ביוני 1948 מול חופי תל אביב במהלך קרב כנגד אונייה נושאת גייסות 'אמירה פאוזיאנה' נפגע מטוס חיל האוויר ונפל למים. גופות הטייסים דוד שפרינצק ומתי סוקניק לא נמצאו.
בתקיפת מטוסים מצריים את אח"י אילת (א-16) מול חופי תל אביב ב-9 ביולי 1948 נהרג נילס-ארנה אלוינג מתנדב שוודי, ושישה מאנשי הצוות נפצעו.
בקרב ימי ליד חוף אשקלון בין האוניות אח"י וג'ווד, אח"י הגנה ו'אח"י נוגה (ק-26)' לבין קורבטה מצרית, ב-19 באוקטובר 1948, הכוח הותקף באש סוללות תותחי חוף מצריות ומטוסי 'ספיטפייר' מצריים. מטוס מצרי הופל באש אח"י הגנה. לשייטת נגרמו הרוג אחד ו-5 פצועים.
ב-5 ביוני 1958, באחד האימונים המוקדמים להתגוננות ממטוסים ירד מטוס מדגם דאסו מיסטר IV ונגע באנטנת המכ"ם בראש התורן של אח"י יפו (ק-42). המטוס נפל למים והטייס דויד הוכמן לא הצליח להיחלץ ונהרג.
21 אוקטובר 1967: 47 הרוגים בטיבוע אח"י אילת.
21 אוקטובר 1968: המכונאי ג'ורג' נודל נסחף מסיפון אח"י יפו (ק-42) לים הסוער. הדבר היה בלילה, בין כרתים לסיציליה. בחיפושים שנערכו במקום הוא לא נמצא והוכרז נעדר.
לקריאה נוספת

אליעזר טל, מבצעי חיל הים במלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1964 עמ' 207
מירון צור, מוקה לימון, ספרית מעריב, 1988, עמ' 81–82
מייק אלדר, האויב והים, "פרקים מיומן המבצעים", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991, עמ'32 -42 ועמ' 82–88
יצחק שושן, הקרב האחרון של המשחתת אילת, ספרית מעריב, 1993, עמ' 192–203
נתנאל לורך,היום יפנה - שבעים שנותיי הראשונות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1997, עמ' 246–252
שלמה אראל, לפניך הים, משרד הביטחון הוצאה לאור, 1998, עמ' 140–188
כרמית גיא, בר-לב, הוצאת עם עובד, 1998, עמ' 151 מסקנות סגן הרמטכ"ל על טיבוע אח"י אילת
שמשון עדן אנשי הברזל על ספינות העץ, הוצאת אפי מלצר, 2000 עמ' 56
אברהם זהר ומאיר פעיל, הפלמ"ח הימי (פלי"ם),משרד הביטחון הוצאה לאור, 2001, עמ' 230–239
דניאלה רן, מילה ברנר ,הוצאת מערכת קיבוץ דליה, 2003, עמ' 63 -76.
צבי קינן, במבט לאחור, "סיפור אישי", הוצאת גבעול, 2005, עמ' 151–152.
רב חובל הלל ירקוני, 75 שנות ספנות עברית, הוצאת אפי מלצר בע"מ, 2005, עמ'95; "א.ק. יפו" עמ' 116
אמוץ שורק, תלם בים. "סיפורו של אלוף ביני תלם", אחוה הוצאה לאור, 2009, עמ' 109 – 124, 141 – 150
דוד מגורי כהן, צעד אחד קדימה!, הוצאת אפי מלצר, 2015, עמ' 53, 60 - 74, 77–89
נועם הרטוך וגדי שכטר, הפריגטות בחיל הים הישראלי, עלון קנה מידה 65, יולי 2016, עמ' 28–35
מידד גיסין, השירות בפריגטות, בספר בא בימים, הוצאת דוקן, 2021, עמ' 47–102
Macpherson, K: Frigates of The Royal Canadian Navy 1943-1974, Vanwell, St. Cathrinees, Ontario, Canada, 1988 P39, 57
ביאורים

↑  הקורבטה אח"י התקווה (ק-22) שירתה זמן קצר והוצאה מהשירות.
↑  ב-10 בנובמבר 1949 אוחדו שתי השייטות הללו ל"שייטת הקטנה", וב-16 מאי 1950 הופרדו כלי השיט שוב. ספינות המשמר קיבלו את השם "שייטת 5"; הנחתות קיבלו את השם "שייטת 11".
↑  צוות הנרקיס לא ידע את מקומה, מהתיאור עולה שנצפתה מכלית, וכנראה היה זה ליד מעגן המכליות בבניאס.
↑  דף פתיחה בחוברת איורים של ירון ליואי מצוות הפריגטה.
↑  המפקד מנחם כהן (קצין) במרכז שורת העומדים העליונה, קצין התותחנות יהודה בן-צור במרכז השורה הנמוכה.
↑  בשלהי מלחמת העצמאות הוטל על ידי האו"ם אמברגו על מכירת נשק למזרח התיכון. למכירת המשחתות לישראל נדרשה הסכמה של צרפת וארצות הברית. בחליפת מברקים של משרד ההגנה הבריטי עולה כי הייתה התנגדות של ארצות הברית לעסקה כדי שלא לחזק את תוקפנותה של ישראל. חלופת מכתבים נמצאת בארכיון מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
↑  התרשים המופיע בספריהם של יצחק שושן, שמשון עדן ואברהם זהר שגוי. מקום היערכות הטרפדות היה בקו אורך 33 מזרח לפי הפקודה המוזכרת בספרו של יצחק שושן ע' 210. ולא על קו הפסקת האש כפי שמצויר שהוא בערך 32:30 מזרח.
↑  מימין לשמאל: מנחם כהן (קצין), יקותיאל נץ, הדר קמחי, יצחק גזית, בנימין תלם וראש מחלקת ציוד יעקב שיף
הערות שוליים

↑  שינויים בשמות יחידות חיל הים באתר מורשת חיל הים
↑  מדברי בנימין תלם ורמי לונץ בדף הפתיחה של החוברת שייטת 1 בהוצאת עמותת ידידי חיל הים, 1996.
↑  אליעזר טל, ע' 208.
↑  מירון צור, עמ' 76.
↑  אברהם זהר ומאיר פעיל, עמ' 236.
↑  דניאלה רן, עמ' 87 -90.
↑  שמשון עדן ע' 56
↑  דוד מגורי כהן, ע 53.
↑  מקור מכתבי תודה מתורגמים לעברית בארכיון מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
↑  מכתבי הערכה מתורגמים בארכיון מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
↑  דיווח ברוך גלעד בארכיון המדינה.
↑  רס"ן צפי מרלי, ע' 20
↑  העלאת עצמות הברון רוטשילד על ידי הפריגטה אח"י מבטח (ק-28) באתר שבעת הימים של יפתח קוזיק
↑  צבי קינן, עמ' 129. מילה ברנר, עמ' 93.
↑  הכריש יאכל אותי או אני אוכל אותו? באתר בוגרי בי"ס קציני ים (מאורכב בארכיון האינטרנט מהמקור (הקישור אינו פעיל))
↑  צבי קינן, עמ' 151.
↑  צבי קינן, ע' 166.
↑  שלמה אראל, עמ' 180.
↑  שלמה אראל, עמ' 184.
↑  צבי קינן, ע' 169, 171.
↑  אמוץ שורק, ע 120.
↑  ברוך גלעד בדו"ח למשרד החוץ.
↑  משמאל לימין סרן דוד באלווה במרכז סא"ל מנחם כהן ומימין לא ידוע
↑  מימין לשמאל: יאיר שמעוני, צבי גבעתי, אברהם לביא, הרב החיילי שמואל הייטנר, משה סגל, מיכה לצרוס, משה אורון, עמי מאור, רמי לונץ מול מפקד השייטת מנחם כהן, טולון 1964.
↑  יהודה בן-צור, אח"י חיפה (ק-38) במלחמת ששת הימים, באתר משמר המורשת הימית (מאורכב בארכיון האינטרנט מהמקור)
↑  תלם בים, ע' 160
↑  מייק אלדר, שייטת 13, ע' 311
↑  שלמה אראל, ע' 274–275
↑  יצחק שושן ע' 199 ויהודה בן-צור באתר משמר המורשת הימית.
↑  שלושה החלוקים ביניהם: דברי יצחק שושן ע' 228 -248. דברי שלמה אראל בספרו ע' 291 – 297. ודברי סגן הרמטכ"ל אלוף חיים בר-לב בספרה של כרמית גיא ע' 151.
↑  יצחק שושן, ע' 228.
↑  ברוך גלעד, "סיכום ביקורי כלי שיט ביוון", בארכיון המדינה.
↑  אף כי היה בכיר על יצחק רהב העדיף מסיבות משפחתיות לקבל את הפיקוד על זירת ים סוף בדרגת סא"ל וחזר 3 שנים מאוחר יותר כמפקד השייטת.
↑  פקודת מפקד אח"י אילת מנחם כהן (קצין) מ-9 במאי 1957.
↑  נילס ארנה אלוינג באתר יזכור.
↑  ג'ורג' גודל באתר הענף לאיתור בצה"ל.
|  זרוע הים  |
| --- | --- | --- |
| מפקדת זרוע הים | מספן הים • מספן המטה • מספן המודיעין • מספן הציוד • מספן כוח האדם |   |
| בסיסים | בסיס חיפה • בסיס אשדוד • בסיס אילת • בסיס עתלית • מספנת זרוע הים • בסיס ציוד ותובלה • בה"ד זרוע הים |   |
| שייטות | שייטת ספינות הטילים (שייטת 3) • שייטת הצוללות (שייטת 7) • שייטת 13 |   |
| פלגות הבט"ש | פלגה 916 • פלגה 915 • פלגה 914 • יחידת סנפיר |   |
| יחידות נוספות | יחידת האיתור התת-מימית • יחידת השליטה הימית • המכון לרפואה ימית • יחידת מפת"ח • יחידה 663 • היחידה למשימות תת-מימיות • שייטת הנחתות • גף סיורי ים |   |
| בתי ספר לפיקוד | קורס חובלים • בית הספר לפיקוד ימי |   |
| יחידות שפורקו | שייטת המשחתות (שייטת 1) • פלגות הטרפדות • פלגה 788 (חוליית הכנרת) • יחידת הנצלה ימית • מרכז תקשו"ב |   |
ארון הצנחנית חנה סנש מועבר לישראל מיוגוסלביה על הפריגטה אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד מרדכי לימון 27 במרץ 1950.
נתיב ההפלגה של מבצע קולומבוס 30 במרץ 1950 – 5 ביולי 1950.
תרשים "מבצע תיכון"; הפלגת הפריגטות של שייטת 1 בקיץ 1954.
תרשים הפלגת הרקולס של אח"י מבטח (ק-28) דצמבר 1956.
תרשים הקרב לפי דיווחי המשתתפים.
מפקדי האניות בשייטת המשחתות, בשנת 1964 ,
משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה

צריף המשלחת בבסיס הראשי, מיד אחרי הקמתו
קבוצת הסקר המערבית
משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה
משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (באנגלית: Australasian Antarctic Expedition) הורכבה מקבוצת מדענים מאזור אוסטרלאסיה, שחקרה חלק מאנטארקטיקה בין 1911 ל-1914. בראש המשלחת עמד הגאולוג האוסטרלי דאגלס מוסון, שקיבל תואר אבירות על הישגיו בהנהגת המשלחת. מוסון פנה תחילה אל רוברט פלקון סקוט, והציע להצטרף למשלחתו כדי שסקוט יביא אותו עם קבוצה עצמאית בהנהגתו אל האזור שמערבה לכף אדייר, שם יעסקו בחקר ומיפוי החופים. סקוט דחה את ההצעה ותחת זאת הציע לו להצטרף אל משלחתו הוא היוצאת אל מצר מקמרדו ומשם אל הקוטב הדרומי. הוא הבטיח למוסון משכורת נאה ומקום בקבוצה שתצא אל הקוטב, אלא שלמוסון לא היה כל עניין בקוטב ולא בשירות בפיקודו של סקוט, שהישגיו באנטארקטיקה עד אז נפלו מאלה שלו. גם פגישה עם ארנסט שקלטון, שהתלהב תחילה מן התוכנית והציע למוסון לקיים את משלחת המחקר שלו כחלק ממשלחתו הוא, לא נשאה פרי, כששקלטון נסוג מהבטחות המימון והסיוע שלו. מוסון הבין, שאם הוא רוצה לחקור את קו החוף, עליו לבצע זאת במשלחת משלו ועל כן החל ב-1910 לתכנן משלחת למיפוי קו חוף בן 3,200 ק"מ של אנטארקטיקה מדרום לאוסטרליה. ההתאחדות האוסטרלית-ניו זילנדית לקידום המדע אישרה את תוכניותיו ותרמה סכום כסף נכבד למימון המשלחת. יתר המימון הושג במגבית מן הציבור ובמענקים נוספים.
המשלחת קצרה הישגים בגאולוגיה, גלציולוגיה וביולוגיה יבשתית, בניגוד לשתי המשלחות של ארנסט שקלטון, שיצאו אחריה והשיגו מעט מאוד בתחום המדע. לציון שנת המאה להישגיהם של מוסון ואנשיו, יצא מאוסטרליה מסע מדעי, שעקב אחר נתיב המשלחת המקורית. המסע יצא בסוף 2013 ונתקע ב-24 בדצמבר 2013.
בסיסים

המשלחת בנתה את בסיסה העיקרי, או מחנה מגורי החורף, בכף דניסון ומפרץ קומונוולת', שם עשו שמונה-עשר אנשים את חורף 1912 ושבעה אנשים את חורף 1913. (צריפיהם עוד ניצבים שם - שניים שלמים ושניים הרוסים: צריפי מוסון, והם כיום אתר היסטורי בניהול המחלקה האנטארקטית האוסטרלית). עוד הקימה המשלחת שני בסיסי עזר, בסיס תמיכה ותחנת ממסר אלחוטית על האי מקווארי, שבראשה עמד תחילה ג'ורג' איינסוורת', ובסיס מערבי על מדף הקרח שקלטון, אבל שני בסיסי העזר הללו לא שרדו ואינם קיימים כיום.
הצוותים בכל שלושת הבסיסים ניהלו שגרת תצפיות מדעיות ומטאורולוגיות, שתועדו בפרטי-פרטים בדיווחים עבי הכרס של המשלחת (שראו אור רק בין השנים 1942-1922). הם התגברו על חודשים של כשלים בציוד ובתרנים, ובסופו של דבר יצרו את קשר הרדיו הראשון מאנטארקטיקה (אל הובארט דרך תחנת ממסר אלחוטית שהוקמה על גבעת הרדיו באי מקוארי.
שלושה קטעים קצרים מתוך הסרט הרשמי של המשלחת, שכונה לבסוף "בית הבליזארד" נמצאים אונליין here. ביקורת מקיפה על הסרט האחרון מופיעה בדף של ארכיב הסרטים והקלטות הלאומי (NFSA) בשני חלקים. חלק ראשון ו-חלק שני. יש גם גרסת תלת-מימד מקוונת בת 15 דקות של צילומי הסטיל של פרנק הרלי מן המשלחת כאן
מסעות מזחלות

מסעות מזחלות לאזורי החופים ופנים הארץ איפשרו לצוותים לחקור אדמות, שלא הוכרו קודם לכן. במחצית השנייה של 1912, היו חמישה מסעות עיקריים מן הבסיס העיקרי ושניים מן הבסיס המערבי.
מוסון עצמו היה שותף לצוות מזחלת של שלושה אנשים, קבוצת המזרח הרחוק, עם זאוויר מרץ ואדוארד ניניס, שיצא מזרחה ב-10 בנובמבר לערוך מדידות בארץ המלך ג'ורג' החמישי. ב-14 בדצמבר 1912 אחרי שלושה שבועות של התקדמות מצוינת, עמדה הקבוצה בחציית מה שייקרא בהמשך קרחון ניניס, כשניניס נפל אל תוך בתרון מכוסה שלג. מרץ החליק במגלשי הסקי על פני גשר השלג של הבתרון, מוסון ישב על המזחלת שלו בחלוקת משקל מחושבת, אבל ניניס רץ לצד המזחלת השנייה ונראה שמשקל גופו הבקיע את תכסית הבתרון. שישה כלבים, רוב מנות המזון של הקבוצה, האוהל ושאר פריטי ציוד חיוניים נעלמו בתוך הבתרון העמוק, במרחק 480 ק"מ מן הבסיס העיקרי. מרץ ומוסון הבחינו בכלב אחד מת ואחר פצוע על מדף בעומק 46 מ', אבל ניניס אבד ושוב לא נראה.
מוסון וזאוויר מרץ פנו מיד לחזור. מלאי המצרכים הזעום שלהם אילץ אותם לאכול את כלבי המזחלת שנותרו, ובכך גרמו בלא יודעין להתדרדרות מהירה במצבם. הכבד של כלב האסקי אחד מכיל ויטמין A בכמות שדי בה לגרום למצב הקרוי היפרוויטמינוזיס A - הרעלת ויטמין A. מרץ היה תשוש פיזית ומנטלית ובניסיון לשקם את בריאותו, האכיל אותו מוסון ברוב כבדי הכלבים, משום שסבר שהם מזינים יותר מרקמת השרירים הקשיחה. מרץ מת, ומוסון המשיך לבדו במשך 30 ימים. הוא חתך את מזחלתו לשניים באולר וגרר את המזחלת החצויה, עם דגימות גאולוגיות אבל מעט מאוד מזון, לאורך 160 ק"מ חזרה אל הבסיס בכף דניסון. במהלך מסעו אל הבסיס העיקרי, נפל דרך תכסית של בתרון וניצל הודות לכך שמזחלתו נתקעה בקרח שמעליו. כשמוסון הגיע לבסוף לכף דניסון ב-8 בפברואר 1913, המילים הראשונות שפלט האיש שמצא אותו היו, "אל אלוהים, מי אתה מביניהם?" מוסון הגיע לבסיס שעות ספורות לאחר ש"אורורה" בפיקודו של דייוויס עזבה את הבסיס. האונייה נקראה ברדיו לחזור, אך תנאי מזג האוויר מנעו את החילוץ. מוסון וששת האנשים שנשארו לחפש את קבוצתו, נאלצו לעבור בבסיס עוד חורף לא מתוכנן, עד דצמבר 1913.
כדי לקיים את המוראל במשך תקופת הבידוד הממושכת, העלה ארצ'י מקלין את הרעיון לפרסם עיתון משלהם, שיעסיק ויבדר את האנשים הכלואים בבסיס. חברי המשלחת תרמו דברי שירה, סיפורים קצרים וביקורת ספרות לצד מאמרים מדעיים ודיווחים על פעילויות היום-יום שלהם. התוצאה הייתה ה"אדלי בליזארד", שיצא בחמישה גליונות בין אפריל לאוקטובר 1913. כמעט מאה שנים עברו עד שהעיתון זכה לפרסום רשמי בציבור הכללי, במהדורת פקסימיליה.
גאולוגיה

הואיל ומפקד המשלחת דאגלס מוסון היה בעצמו גאולוג, בחינתם של תצורות הסלע הנגישות (כלומר, שאינן מכוסות בקרח) של ארץ וילקס תפסה מקום ראשון במעלה במשלחת.
המשלחת נודעת בהשגת התגלית הראשונה של מטאוריט מן הסוג האבני, המכיל גרעיני מחצבים (chondrite), במרחק 30 ק"מ מערבית לכף דניסון. במהלך המאה הבאה התגלה אוצר גנוז של מטאוריטים בחבל ארץ זה של אנטארקטיקה.
מטאורולוגיה

המיקום שמוסון בחר למחנה הבסיס העיקרי, בכף דניסון, התגלה כאחד המקומות עלי אדמות שבהם נושבות הרוחות העזות ביותר, שהגאומורפולוגיה שלו - השיפוע הפתאומי בין רמת הקרח של מזרח אנטארקטיקה לאוקיינוס הדרומי - יוצרת תנאים מתאימים ליצירת מצב של רוח קטבטית תמידית כמעט.
תקשורת

ה"אורורה" נשאה מערכת אלחוטית של חברת מרקוני ועוד מערכת כזאת הוצבה בכף דניסון, אך בשל טבעו התחרותי של חקר אנטארקטיקה אותו זמן, הוגבלו השידורים למינימום הכרחי. הציוד ששימש את המשלחת היה משדר (spark transmitter) מתוצרת טלפונקן ואנטנה שטוחת ראש. תנאים אטמוספיריים, שהושפעו מן הזוהר הדרומי הפריעו לעיתים קרובות לשידורי רדיו, אבל קבוצות המשלחת הצליחו בדרך כלל לקבל חדשות מן העולם החיצון בתכיפות סבירה, באמצעות תחנת הממסר על האי מקווארי.
ראו גם

העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה
רשימת משלחות לאנטארקטיקה
צריפי מוסון
לקריאה נוספת

Mawson, Douglas (1915), The Home of the Blizzard; Being the Story of the Australasian Antarctic Expedition, 1911-1914, Philadelphia, Lippincott.
Mawson, Douglas (1918), Scientific Reports: Vol. 3, Pt. 1-6, Sydney: Govt. Printer.
Hall, Lincoln, (2000), Douglas Mawson : the life of an explorer, French's Forest, N.S.W. : New Holland
McEwin, Emma (2008), An Antarctic affair : a story of love and survival by the great-granddaughter of Douglas and Paquita Mawson, Bowden, SA : East Street Publications
Roberts, David (2013), Alone on the ice : the greatest survival story in the history of exploration, New York : W.W. Norton & Co
Davis, John King [1919], With the "Aurora" in the Antarctic 1911-1914, London, Andrew Melrose Ltd.
Turney, Chris (2013), 1912: The Year The World Discovered Antarctica, Text Publishing, Melbourne.
Benham, William Blaxland Shoppee (1921), Polychaeta, [Sydney] : Australasian Antarctic Expedition.
Khler, René (1922), Echinodermata Ophiuroidea, Sydney : Printed by John Spence, acting government printer.
Bickel, Lennard (2000). Mawson's Will: The Greatest Polar Survival Story Ever Written. Teerforth Press. ISBN 1-58642-000-3.
The Friends of the State Library of South Australia in association with the Friends of Mawson at the South Australian Museum (2010), The Adelie Blizzard : Mawson's forgotten newspaper 1913
Dartnall, Herbert J. G. (2014), Lost in the mists : Leslie Russell Blake : Mawson's cartographer and hero of Pozières, North Melbourne, Vic : Australian Scholarly
Madigan, C.T. Madigan's account : the Mawson expedition : the Antarctic diaries of C.T. Madigan, 1911-1914 / transcribed by J.W. Madigan. [North Hobart, Tasmania] Wellington Bridge Press