stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הקורפוס התשיעי (ורמאכט)

|  פרטים |
| --- | --- |
 מדינה:  גרמניה הנאצית גרמניה הנאצית
 שיוך:  ורמאכט ורמאכט
 סוג:  קורפוס
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1 באוקטובר 1934 – 8 במאי 1945 (10 שנים)
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה  מבצע ברברוסה  הקרב על מוסקבה  מבצע פרוסיה המזרחית
 פיקוד
 מפקדים
 
הקורפוס ה-9 (בגרמנית: IX. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה

הקורפוס הוקם בקאסל ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה פרידריך דולמן. במהלך המערכה בפולין שהה הקורפוס בחזית המערבית, כחלק מהארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס בתחילה כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה, ובבלימת מתקפת הנגד הרוסית סביב מוסקבה, לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. הקורפוס לחם בקרבות השונים בגזרה המרכזית, ובסוף המלחמה לחם בקרבות בפרוסיה המזרחית.
מפקדים

גנרל חיל התותחנים פרידריך דולמן (1 באוקטובר 1934 - 25 באוגוסט 1939)
גנרל חיל הרגלים הרמן גייר (25 באוגוסט 1939 - 31 בדצמבר 1941)
גנרל חיל הרגלים הנס שמידט (31 בדצמבר 1941 - 15 באוקטובר 1943)
גנרל חיל הרגלים אריך-היינריך קלסנר (15 באוקטובר 1943 - 5 בדצמבר 1943)
גנרל חיל התותחנים רולף ווטמן (5 בדצמבר 1943 - 20 באפריל 1945)
גנרל לוטננט הרמן הוהן (20 באפריל 1945 - 8 במאי 1945)
סדר כוחות > המערכה בצרפת

במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-15
הדיוויזיה ה-205
סדר כוחות > מבצע ברברוסה

בתחילת מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הדיוויזיה ה-137
הדיוויזיה ה-263
הדיוויזיה ה-292
הסכם קנאגאווה

חוזה קנאגאווה
קומודור פרי, הנציג האמריקאי והאיש העיקרי מאחורי ההסכם
הסכם קנאגאווה או חוזה קנאגאווה נחתם ב-31 במרץ 1854 בין יפן לארצות הברית, והיה להסכם המדיני הראשון בין ארצות הברית לבין יפן, שנשלטה על ידי שוגונות טוקוגאווה. ההסכם נחתם תחת איום צבאי מרומז מצד האמריקאים, והוא סיים למעשה את תקופת הסאקוקו ביפן, שנמשכה כ-220 שנים והתאפיינה בבדלנות יפנית מהעולם שסביב. ההסכם העניק לארצות הברית את הזכות לעגון בנמלים שימודה והקודאטה, קבע לוח זמנים להמשך פיתוח הקשרים בין שתי המדינות וייסד את מושבו של קונסול אמריקאי ביפן. ההסכם נחתם בין נציגי ממשלת השוגון היפנית לבין נציג ארצות הברית, קצין הצי הקומודור מת'יו פרי. ההסכם הוא הראשון מסוגו בין מדינה מערבית ליפן, ובעקבותיו פתחו מדינות נוספות ביחסים מסחריים עם יפן.
רקע > ההסתגרות היפנית

כבר במאה ה-17 סגרה יפן את שעריה לחלוטין בפני מדינות המערב, הסתגרות זו התבטאה בהקטנה עד הפסקה לחלוטין של הסחר עם המערב והמגעים הדיפלומטיים עמו. יחסים חוץ מסחריים התקיימו רק עם סין והולנד והתנהלו אך ורק בנגסאקי, תחת שליטה ממשלתית הדוקה. מדיניות זו כונתה "סאקוקו" ("ארץ נעולה") והיא נבעה משני חששות עיקריים. החשש הראשון היה שמסחר עם המערב עלול להוביל להתפשטות של הנצרות ביפן, מה שעלול לתת תרוץ לאימפריאליזם מערבי ביפן, כמו שקרה במדינות שונות באסיה. החשש השני היה, שסחר חוץ ורווחה כלכלית עלולים לחזק גורמים אנטי ממסדיים שיהוו איום על השלטון הקיים.
ההסתגרות היפנית לא הייתה יחידה במינה - מדינות רבות במזרח אסיה, ביניהן סין וקוריאה, ניתקו באותה העת את קשריהן עם המערב. הסיבה למדיניות בדלנית וסגורה זו של מדינות מזרח אסיה הייתה בחששן של מדינות אלו מפני האימפריאליזם האירופאי באסיה.
ההסתגרות הבדלנית של מדינות מזרח אסיה ויפן בתוכן, נמשכה לאורך המאה ה-18 ועד לאמצע המאה ה-19. ייתכן כי הסיבה לכך היא שעד המאה ה-19 לא היו למעצמות המערב את היכולת ואת הרצון לנסות ולפתוח את שערי מדינות מזרח אסיה. תחת זאת הן העדיפו להתמקד בהשתלטות על אזורים פחות מאוכלסים או על אזורים המיושבים בעמים חלשים.
רקע > ניסיונות אירופאיים לפתיחת שערי יפן

הניסיון הראשון לפתיחת שערי יפן היה מצד האימפריה הרוסית. ב-1792 שלחו הרוסים ליפן שייטת שעגנה ביפן, הרוסים ידעו כי אם יצהירו על מטרת בואה של השייטת, יאסר עליה לעגון בחופי יפן ולכן טענה השייטת כי עליה להחזיר שלושה מלחים יפנים שנאספו לאחר שספינתם טבעה. בהגיעם לחוף ביקש מפקד השייטת, להידבר עם היפנים אודות פיתוח קשרי מסחר בין רוסיה ליפן ואולם היפנים סירבו להיפגש עמו.
12 שנה מאוחר יותר שלחו הרוסים את ניקולאי רזאנוב לנגסאקי ליפן עם הדרישה כי יפן תאשר לספינות החברה הרוסית-אמריקאית העוברות בשטחה בדרכן לאמריקה, לעגון בשטחה על מנת להצטייד. משסרבה יפן לבקשתו, הורה על הפגזת כפרים יפנים לידם עבר בחזרתו לאמריקה. בשל התגרות זו החלה יפן להתכונן למלחמה מול הרוסים, אך המלחמה נמנעה בסופו של דבר בשל העובדה שרוסיה שהייתה באותו הזמן במלחמה עם נפוליאון, לא רצתה לפתוח חזית שנייה במזרח.
מעצמה אירופאית נוספת שניסתה לפתוח את שערי יפן הייתה בריטניה. ב-1808 במסגרת מלחמתה של אנגליה בנפוליאון נכנסה ספינה אנגלית לנמל נגסאקי בתואנה כי היא מחפשת ספינות הולנדיות העשויות להימצא באזור (הולנד הייתה בת בריתו של נפוליאון במלחמה), הבריטים הורשו להיכנס אך משלא מצאו את מבוקשם דרשו מהיפנים לספק להם מזון ומים ואיימו בהפגזה על חופי נגסאקי אם לא תענה דרישתם. מושל נגסאקי העניק לבריטים את מה שרצו בניגוד לאיסור היפני על מתן אספקה לכוחות זרים, ולאחר מכן הוא התאבד.
ב-1844 שלח מלך הולנד וילם השני, מכתב לשליט יפן, בו הוא מבקש מהיפנים לקיים יחסי חוץ עם הולנד, תוך איום מרומז כי אם לא יעתרו היפנים לבקשה יכפו זאת ההולנדים עליהם. השליט היפני התעלם מן המכתב.
הדבר שהמריץ את המערב במאה ה-19 ביתר שאת לפתיחת שערי יפן, היה המהפכה התעשייתית והצורך שנוצר במדינות המערביות לחומרי גלם, כמו גם שיפור כח האש של מדינות המערב לעומת מדינות מזרח אסיה שפיגרו מאחור. כעת יכולות היו מעצמות המערב להתמודד עם הצבאות החלשים יחסית של מדינות מזרח אסיה.
רקע > ניסיונותיה של ארצות הברית לפתיחת שערי יפן

גם ארצות הברית הייתה מעוניינת מאוד בקידום יחסיה עם יפן. ארצות הברית, ראתה פוטנציאל רב בפיתוח המסחר עם היפנים. כמו כן רצו האמריקאים ליצור תחנה ידידותית באזור אסיה, על מנת לעגון שם את ספינותיהם ללא חשש, על מנת להצטייד במקרה הצורך.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 הגיעו ליפן מספר אוניות אמריקניות אך הללו גורשו על ידי היפנים. העניין האמריקני ביפן גבר לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ב-1846, בעקבותיה השתלטה ארצות הברית על קליפורניה והאוקיינוס השקט היה לגבולה המערבי.
ב-1846 הגיעה ליפן משלחת אמריקאית רשמית, בפיקודו של קומודור ג'יימס בידל, בבקשה לפתוח נמלים יפנים למסחר עם ארצות הברית. המשלחת סורבה ונשלחה כלעומת שבאה.
ההסכם > הקומודור פרי נשלח ליפן

בשנת 1852, על סף סיום תפקידו של נשיא ארצות הברית מילרד פילמור, החליט פילמור, לשלוח שייטת בפיקודו של קומודור מת'יו פרי ליפן, בדרישה שיפן תפסיק את התבדלותה לפחות כלפי ארצות הברית. פרי (1794 – 1858) היה קצין ותיק בצי האמריקאי שחקר ביסודיות את המעט שהיה ידוע במערב על יפן.
פרי הגיע ליפן ביולי 1853, עם שתי פריגטות קיטור ושני סלופים מלחמתיים, כשעל סיפונן 750 חיילים. הנמל היחיד בו הותרה באותה העת עגינת ספינות זרות היה נמל נגסאקי, אף על פי כן, בצעד מתריס, לא פנתה השייטת לכיוון נגסאקי, אלא לכיוון הבירה אדו (טוקיו היום) . פרי עגן ליד החוף ודרש להיפגש עם קיסר יפן או עם שליח מטעמו שימסור לו מכתב מנשיא ארצות הברית. היפנים התנגדו ליצירת קשר עם פרי, אך הם הבינו כי לאור הכוח הרב שאיתו, הם אינם יכולים לסרב. לבסוף הועבר המכתב לשליח יפני ב-14 ביולי.
ההסכם > ההתלבטות היפנית

מכתבו של נשיא ארצות הברית הביך את ממשלת השוגון. המכתב נשלח ממדינה חזקה מבחינה צבאית, כך שהייתה סיבה טובה לחשוש מהידרדרות היחסים לכדי מלחמה. מצד שני חשש השלטון היפני כי אם יענה לדרישות האמריקאים ויפתח את שעריו, ייראה הדבר בעיני הציבור היפני ובעיני מתנגדי המשטר כחולשה.
על מנת ליצור תדמית של החלטה משותפת, ראש מועצת השרים, אבה מסאהירו רצה לקבל את הסכמת נציגי העם למהלך. הוא ביקש מראשי האצולה והפקידים הבכירים בממשל, להביע דעתם ביחס לבקשת האמריקאים. הייתה זו הפעם הראשונה שבה הממשל היפני שיתף ציבור כה גדול בתהליך של קבלת החלטה מדינית. אבה ציפה כי הנשאלים יסכימו שאין ברירה אלא לפתוח את שערי יפן למערב - אולם להפתעתו המליצו רוב הנשאלים לדחות את הדרישה האמריקאית. למרות התנגדות הנשאלים לבקשה האמריקאית, החליט מסאירו להיענות לבקשה תוך שהוא מתעלם מדעת הרוב.
ההסכם > חתימת החוזה

ב-31 במרץ 1854 נחתם ההסכם בעיירה קנאגאווה שבסמוך לבירה אדו, ולא בעיר הבירה עצמה על מנת להימנע מחיכוכים עם מתנגדי המשטר. ההסכם קובע כי ארצות הברית תורשה להיכנס לנמלים שימודה (ליד אדו) והקודאטה (באי הצפוני הוקאידו), יפן תדאג למלחים אמריקאים שיקלעו לשטחה, ואם ייחתמו הסכמים בין יפן לבין מדינות אחרות, תקבל ארצות הברית לפחות את אותן זכויות שתקבלנה מדינות אחרות.
השלכות

השלכות הסכם קנאגאווה היו מרחיקות לכת מבחינת יפן. על אף שהזכויות שהוענקו לארצות הברית לא היו משמעותיות, היה זה הסכם ראשון בין יפן למדינה מערבית. הוא שם קץ להסתגרות היפנית וסימן את פתיחתם של שערי יפן בפני מדינות מערביות נוספות. בעקבות הסכם זה, חתמו גם בריטניה, צרפת, הולנד ורוסיה על הסכמים שהיוו למעשה את הסדק בין יפן לעולם החיצון. כמו כן פתח ההסכם פתח בפני הסכמים נוספים בין יפן לארצות הברית. כך חתמה יפן ביולי 1858, על חוזה סחר, עם הנציג האמריקאי שהגיע ליפן טאונסנד הריס.
לטווח הרחוק סימן הסכם קנאגאווה את סיום המדיניות הבדלנית של יפן שנמשכה 220 שנה, ותחילת עידן של פיתוח קשרים מסחריים ודיפלומטיים עם המערב. ב-1860 אפילו ביקרה משלחת יפנית בארצות הברית.
ראו גם

תקופת מייג'י
תקופת אדו
לקריאה נוספת

יפן המודרנית - בן-עמי שילוני, הוצאת שוקן.
הערות שוליים

↑  ראו בן עמי שילוני, "יפן המודרנית".
↑  בן-עמי שילוני, יפן המודרנית: תרבות והיסטוריה, ירושלים ותל אביב: שוקן, 2002, עמ' 28
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NDL: 001095555  VIAF: 258662309   WorldCat (עם VIAF): 258662309 
פסלו של מת'יו פרי בשימודה
חיתוך עץ יפני של אנשי הצי האמריקאיים ופרי במרכז
הפקרנץ

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מגדנאות 
 מרכיבים עיקריים:  קמח 
 
הפצופף
הפקרנץ (בגרמנית: Hefekranz או Hefezopf; מילולית "זר שמרים" או "צמת שמרים") הם לחמים מתוקים משווייץ, גרמניה, אוסטריה ודרום טירול.
הבצק עשוי מסוכר, קמח, חמאה, ביצים ושמרים (לעיתים עם צימוקים או שקדים).
בדרך כלל הן ההפזופף והן ההפקרנץ מורכבות משלושה חלקי בצק קלועים. בעוד שההפזופף ("זופף" שפירושו צמה) הוא כיכר המורכבת מצמה בלבד, הצמה של הפקרנץ מכופפת לזר ("קרנץ" כלומר זר).
שני סוגי לחם דומים הנקראים vetekrans ו-vetelängd (מילולית "זר חיטה" ו"אורך חיטה" בהתאמה) נפוצים בשוודיה. Vetelängd דומה מאוד לצורת ההפצופף, ואילו שני הקצוות של Vetekrans מחוברים, ומעצבים את הלחם לצורת O, לפני האפייה.
לקריאה נוספת

חלה
צופף (מאכל) - גרסה שווייצרית לא ממותקת
ואנוצ'קה - גרסה צ'כית/סלובקית
רשימת לחמים מתוקים
הניו ז'יטומירסקי

הניו ז'יטומירסקי בשנת 1939
הֶנְיוֹ ז'יטוֹמירסקי (בפולנית: Henio Żytomirski; ‏25 במרץ 1933 - 9 בנובמבר 1942) היה ילד יהודי-פולני יליד לובלין, שנרצח בגיל 9 בתא גזים במחנה ההשמדה מיידנק. הוא הפך לאייקון של השואה לא רק בלובלין, אלא בפולין כולה. סיפור חייו הפך לחלק מתוכנית הלימודים במערכת החינוך הכללית בפולין. הפרויקט "מכתבים להניו" מתקיים בלובלין מאז 2005. הניו ז'יטומירסקי הוא אחד הגיבורים של תערוכת הקבע "אֵלֵמֶנְטָאז'" (Elementarz; בפולנית: "מקראה ראשונה") המוצגת בביתן 53 במיידנק ומוקדשת לילדים שהיו במחנה.
מכתבים להניו

בשנת 2005 החל בעיר לובלין פרויקט "מכתבים להֶנְיוֹ", כחלק מפעילות לשימור ולשחזור המורשת היהודית בעיר. את הפעילות הזו מבצֵע מרכז תרבות מקומי, מרכז "שער גרודצקה - תיאטרון NN". לפי מנהל המרכז, תומש פייטרשביץ' (Tomasz Pietrasiewicz), הרעיון המרכזי של הפרויקט הוא כזה: "בלתי מתקבל על הדעת לזכור את פניהם ושמותיהם של 40,000 איש. זכוֹר אחד. חיוך ביישני, חולצה לבנה עם צווארון, מכנסיים קצרים צבעוניים, תסרוקת שביל בצד, גרביים מפוספסים... הֶנְיוֹ."
הפרויקט מיושם מדי שנה ב-19 באפריל, שהוא יום הזיכרון לשואה בפולין. תלמידי בתי הספר בלובלין מתבקשים לשלוח מכתבים להֶנְיוֹ לרחוב קובלסקה 11, כתובתו הידועה האחרונה של הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי בלובלין. עד כה נשלחו אלפי מכתבים להֶנְיוֹ, כולל ציורים, מכתבים אישיים וסיפורים מרגשים של ילדים בני 12-13. בחזית בנק פ.ק.או., המקום שבו צולמה תמונתו האחרונה של הֶנְיוֹ, מוצבת מדי שנה תיבת דואר מיוחדת למשלוח המכתבים להֶנְיוֹ. רשויות הדואר בלובלין נאלצות להתמודד עם שקים מלאים של מכתבים שנשלחים בחזרה לשולחיהם ועליהם החותמת "הנמען לא ידוע". בהמשך היום נערך סיור רגלי בעקבות הכתובות שבהן התגורר הֶנְיוֹ - שבסקה 3, קובלסקה 11 (בגטו). הסיום הוא תפילה חרישית למרגלות פנס אשר מהווה את השריד האחרון שנותר מהעיר היהודית בלובלין שלפני המלחמה ומשמש כ"נר תמיד". ב-2007 התבקשו עוברים ושבים ליד סניף הבנק לכתוב מכתבים בַּמקום. ההיענות הייתה יוצאת דופן. העיתונות הארצית הפולנית מקדישה כתבות רבות לפרויקט זה. מאז 2005 הפך הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי לאייקון של השואה, לא רק בלובלין אלא בפולין כולה. כיום הוא חלק מתוכנית הלימודים במערכת החינוך הכללית. עיתונים של בתי-ספר מספרים על אודותיו ומנסים באמצעות סיפור חייו הקצרים להבין את משמעות השואה.
אלמנטאז'

התערוכה "אלמנטאז'" (Elementarz: מקראה ראשונה או "אלפוני") במיידנק מוצגת בביתן 53, ומוקדשת לילדים שהיו במחנה. תערוכה זו הוכנה על ידי תומש פייטרשביץ' ממרכז "בראמה גרודסקה ("שער העיר"), תיאטר NN". מטרת הפרויקט היא להציג את גורלם של הילדים שהיו כלואים במחנה ההשמדה. הרעיון לפרויקט נולד כאשר אחד הניצולים הבחין כי מוזיאון מיידנק אינו מציג למבקרים את חיי הילדים במחנה. לדידו, תלמידים המבקרים במוזיאון מיידנק התקשו להזדהות רגשית עם מה שהתרחש במיידנק. את התערוכה ייסד מוזיאון מיידנק כדי לאפשר לתלמידים להמחיש את הידע שלמדו בבית הספר על שהתרחש במחנה.
התערוכה מציגה את גורלם של ארבעה ילדים, אסירים לשעבר במחנה מיידנק: שני ילדים יהודים, הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי והלינה בירנבאום (Halina Birenbaum); ילד בלארוסי, פיוטר קירישצ'נקו (Piotr Kiryszczenko); וילדה פולנייה, ינינה בוצ'ק (Janina Buczek). הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי, בשונה מהאחרים, נרצח במחנה. התערוכה מציגה גם באופן סמלי גורל חמישי, גורל שסביר להניח כי היה גורלן של נערות יהודיות במחנה. זאת על פי הכתוב בקצה פתק שנמצא חבוי במיידנק בתוך נעל של ילדה:
הילדה (Elżunia) כתבה בפתק שהיא בת 9, ושרה את השיר לעצמה למנגינת שיר ילדים פולני מפורסם (בפולנית: "Z popielnika na Wojtusia iskiereczka mruga"). השיר בשתי גרסאותיו מושמע בתערוכה.
התערוכה מחולקת לשני עולמות - "עולם האלפוני" ו"עולם המחנה".
ספר הלימוד הראשוני, ה"אלפוני", מלמד ילדים כיצד לארגן את העולם ולתארו. זהו הבסיס לתיאור הקשר בין האדם לעולם שמקיף אותו. ה"אלפוני" מציג את העולם נטול אכזריות ורוע. מתוך עולם פשוט ונאיבי זה של ה"אלפוני", נלקחו ילדים בכוח ונזרקו לתוך "עולם המחנה". עולם זה חִייב שימוש באלפוני שונה לחלוטין - "אלפוני של מחנה מוות". "עולם המחנה", זה שנמצאו בו הילדים, היה ההפך הגמור מהעולם המוצג ב"אלפוני". החיים במחנה יצרו חוויה חדשה לחלוטין ומושגים חדשים עבור הילדים - רעב, סלקציה, תא גזים וכן הלאה - ואף מגע יומיומי עם רוע ומוות. השהות במחנה גרמה לעיוות ולהרס נפשם של הילדים. ב"עולם האלפוני", לאורך קירות בית הספר, מפוזרים ספרי לימוד לכיתה א', "אלפוני" (בפולנית ובבלארוסית). על לוח הכיתה כתובים בגיר לבן שמותיהם של ארבעת הילדים, אלה שגורלם מוצג בתערוכה. בחדר זה ניתן לשמוע זמזום ממסדרון בית הספר, הכולל צעקות ודחיפות של ילדים במהלך הפסקה.
ב"עולם המחנה" מוצג באופן סמלי "אלפוני המחנה". ספר זה מתאר מילים דוגמת "ערעור", "צריף", "תא גזים", "משרפה", "סלקציה" ו"טרנספורט". כל אחת מהמילים הללו מפורשת באמצעות זיכרונות של ניצולים. המונחים ופירושיהם הוטבעו על לוחות חֵמר ונשרפו. כל הטקסטים (הכתובים והמושמעים) שמוצגים ב"עולם המחנה" הם עדויות של האסירים, בלי ליווי הערות.
ארבע בארות הבנויות מבטון מסמלות את גורלם של כל אחד מארבעת הילדים. כל באר עוברת דרך הרצפה ומעוגנת לתוך האדמה שמתחת לצריף. מן הבאר בוקע קולו של אדם מבוגר, מספר את סיפורו על אודות שהותו במחנה בעת שהיה ילד. אחת הבארות "שותקת" - הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי לא שרד את המחנה.
ראו גם

ילדים בשואה
אנה פרנק
לקריאה נוספת

"קול לובלין", שנתון ארגוני הלובלינאים בישראל ובחו"ל, גיליון 44, 2008.
רות זריז, מכתבי חלוצים מפולין הכבושה 1940–1944, הוצאת בית לוחמי הגטאות, 1994.
אברהם מילגרם, "בבדידותי אני תולה בך את כל תקוותי...", ילקוט מורשת, גיליון 83.
ויז'ה דה מרלו

| --- | --- |

הכיכר המרכזית בוויז'ה מרסדס
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 פרובינציה:  סן לואיס (פרובינציה) סן לואיס
 חבל ארץ:  קוז'ו
 ראש העיר:  גלוריה פטרינו
 שפה רשמית:  ספרדית
 גובה:  796 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  17,084 (2010)
 קואורדינטות:  32°36′S 66°07′W﻿ / ﻿32.600°S 66.117°W﻿ / -32.600; -66.117
 אזור זמן:  UTC -3
 http://www.villademerlo.gov.ar/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארגנטינה מוגדלת) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט ויז'ה דה מרלו(למפת ארגנטינה רגילה) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט ויז'ה דה מרלו(למפת סן לואיס רגילה) סן לואיס ויז'ה מרסדס סן חואן לה ריוחה קורדובה לה פמפה מנדוסהויז'ה דה מרלו(למפת סן לואיס מוגדלת) סן לואיס ויז'ה מרסדס סן חואן לה ריוחה קורדובה לה פמפה מנדוסהויז'ה דה מרלו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
ויז'ה דה מרלו (בספרדית: Villa de Merlo), המכונה בקצרה מרלו, היא עיר בפרובינציית סן לואיס בארגנטינה. העיר שוכנת על הכביש הלאומי מספר 8, במרחק של 190 קילומטרים מהעיר סן לואיס, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 780 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה. שדה התעופה הקרוב ביותר, ויז'ה דל קונלרה, נמצא במרחק של 18 קילומטרים מהעיר. מאז שנת 2001 בעיר פועלים בתי קזינו. העיר נשענת על תעשיית תיירות צומחת, ואוכלוסייתה גדלה בהתאם. בין השנים 2001 עד 2010 נרשם גידול אוכלוסין של 53%.
היסטוריה

אזכורים מוקדמים של העיר מתוארכים למאה ה-16. בשנים 1720-1730 העיר יושבה לראשונה. בשנת 1794 חואן דה וידלה הגיע לאזור ובחר את מיקומה הנוכחי של העיר להקמת עיירה. צו להקמת העיירה, בשמה המקורי - ויז'ה דה מלו, נחתם באוקטובר, 1796, והמעמד הפך לרשמי ב-1 בינואר 1797. כיכר העיר המרכזית, מרקס דה סוברמונטה, הוקמה מעט מוקדם יותר, בשנת 1795, ונבנתה מחדש במהלך המאה ה-20.
עם הזמן השם עוות. השם ויז'ה דה מרלו התקבל רשמית בשנת 1864. הכלכלה בעיירה במהלך המאה ה-19 הייתה עצמאית. כל משפחה תפקדה כיחידת ייצור. חיטה, תירס, תאנים, אפרסקים, אגסים ושזיפים יוצרו בכמויות שאפשרו ייצוא לערים גדולות. תעשייה נוספת שפעלה בעיר היא תעשיית יין. כמו כן, בעיר הייתה תעשייה קלה שתרמה ליכולתה לכלכל את עצמה ואפשרה שחיטה, בניית גגות, קציר ושינוע של הסחורות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 בעיר התחילה להתפתח תעשיית התיירות. במחצית השנייה של המאה היה גידול אוכלוסין משמעותי עם הגידול באוכלוסיית התיירות. נכון להיום העיר מדורגת במקום השלישי בפרובינציה באוכלוסייתה. יש שני בתי קזינו בעיר וגידול האכלוסין בקצב גבוה ממשיך.
גאוגרפיה

העיר שוכנת בעמק קונקאראן. מזג האוויר בעיר הוא בדרך כלל מתון ויבש. שדה התעופה ויז'ה דל קונלרה נחנך בשנת 2001 ונמצא בעיר הסמוכה סנטה רוסה דל קונלרה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בעיר היא 20ºC.
השיעור בגרמנית

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  זיגפריד לנץ
 שפת המקור:  גרמנית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1968
 מספר עמודים:  348
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת זמורה ביתן, הוצאת מודן
 תאריך:  1978
 תרגום:  חיים איזק
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001983385
השיעור בגרמנית (בגרמנית: Deutschstunde) הוא רומן בגרמנית פרי עטו של הסופר הגרמני זיגפריד לנץ. הרומן, שיצא לאור בשנת 1968, הוא מן המייצגים המובהקים של הספרות הגרמנית שלאחר מלחמת העולם השנייה, מידי סופר גרמני, העוסק בהבטים הנוגעים לחברה הגרמנית האזרחית בזמן המלחמה ומיד לאחריה. הסופר מבקר באופן נוקב את שאלת החובה של האזרח לתפקידו, ושאלת האחריות הכבדה העולה מכך, ובעיקר הסוגיה של בעלי תפקידים שרק "מילאו את חובתם".
הסיפור מסופר בשניים, ואולי אף בשלושה מישורי זמן עוקבים, אך הניתנים במקביל. הגיבור הראשי, זיגי יפסן, הוא המספר, הוא נער מצוי במוסד סגור לנערים קשי חינוך, והוא מספר בזמן הווה על מטלה-עונש שהוטל עליו והוא לכתוב חיבור שכותרתו/ נושאו : "תענוגות החובה". תחילה הוא מהסס ומוסר מחברת ריקה, אך בניסיון שני הוא כותב חיבור שזמן והיקף כתיבתו מתמשך מאוד, מעבר לזמן שנגזר עליו לבלות במקום. תוכנו של החיבור מבטא את מסגרת הזמן הראשונה, בימי המלחמה, שבה חי כילד בקרב בני משפחתו ובני כפרו בכפר רוגביל המצוי בקצה הצפוני ביותר של גרמניה. קיימת בסיפור גם התייחסות חיצונית למקרהו של זיגי יפסן, והם קטעים מעבודת הדוקטוראט שכותב פסיכולוג המועסק במוסד האמור, הבוחר את מקרהו של זיגי כמקרה מבחן, וכותב עליו בהסכמתו של הנער.
חייו כילד עוברים על זיגי בביתו ובכפרו בצלן של שתי דמויות דומיננטיות. האחד הוא אביו, ינס אולה יפסן, שוטר הכפר, שביתו היא "תחנת המשטרה הצפונית ביותר בגרמניה". השני הוא מקס לודביג ננסן, שהוא צייר פורה. לדמותו של הצייר השתמש הסופר בדמותו ובגורלו בעת המלחמה של הצייר הגרמני אמיל נולדה (ששמו המקורי היה האנס אמיל הנסן).
באישיותו ובאופיו האב ממלא באופן פנאטי, ללא סייג כלשהו, את הצורך במילוי החובות הנובעות מתפקידו כשוטר. מאחר שאישיותו של הצייר, בעל האופי המעט אנארכי, ובעיקר מאחר שכלל יצירתו מבטאת את הזרם האקספרסיוניסטי באמנות, הם לצנינים בעיני המשטר הנאצי, נאסר עליו, בצו רשמי, מלהמשיך ולעסוק בציור. השוטר המקומי, שהיה בעבר חברו הטוב של הצייר (שבעבר גם הציל את חייו), נדרש למסור לו את הצו ולוודא את ביצועו. בדרכים שונות הוא עוקב אחרי הצייר, מחרים ציורים מוסתרים ואף משמיד אותם. יתר על כן, הוא ממשיך במילוי חובתו, ללא היסוסים כלשהם, גם לאחר שהמלחמה הסתיימה.
הילד זיגי מצוי בתווך. מתוך תיעוב לאב השתלטן, ומאחר שביתו של הצייר הוא כבית שני לו, מתוך חיבה לצייר ומתוך אהבה לעולם הדימויים המצוירים, ולמרות ניסיונותיו של אביו להשתמש בו, אין הוא מלשין על הצייר. נהפוך הוא, הוא מסייע לו להסתיר ציורים.
בסופו של הספר מתברר כי לאחר המלחמה, משהתבגר, זיגי יפסן נתפס כשהוא גונב ציורים מן המוזיאון בעיר המבורג. אלה הם ציוריו של הצייר, שבינתיים הוכרה חשיבותו ומעמדו הושב לו. דומה שהחיים במחיצתו כילד, בכפרו, האירועים הטראומטיים בזיקה לאביו, וההשפעה של הדימויים המצוירים הביאו גם אותו לכדי אובססיה לציורים אלה.
הספר בעברית

זיגפריד לנץ, השיעור בגרמנית, תרגם חיים איזק, זמורה, ביתן, מודן הוצאה לאור, תל אביב, תשל"ח / 1978
הרלך

| --- | --- |

מרכז העיירה.
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אומה:  ויילס ויילס
 מחוז:  גוויניד'
 תאריך ייסוד:  1283
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  1,262 (2021)
 קואורדינטות:  52°51′38″N 4°06′20″W﻿ / ﻿52.860438888889°N 4.1054888888889°W﻿ / 52.860438888889; -4.1054888888889 
 אזור זמן:  UTC
 http://www.harlech.com/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים הרלך(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים הרלך(למפת ויילס רגילה) קארדיף סוונסי ניופורט רקסהאם בארי אנגליה הים האירי אנגלסיהרלך(למפת ויילס מוגדלת) קארדיף סוונסי ניופורט רקסהאם בארי אנגליה הים האירי אנגלסיהרלך  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
הרלך (בוולשית: Harlech) היא עיירת חוף וקהילה במחוז גוויניד' בחוף המערבי של ויילס מדרום לחצי האי ל'ין. העיירה כוללת, נכון לשנת 2011, 1,762 תושבים. היא שוכנת בתוך גבולות הפארק הלאומי סנודוניה.
אודות

מקור השם הרלך הוא שיבוש של השם הארדלך (שהיה נפוץ עד המאה ה-19), אשר ככל הנראה נובע מצירוף המילים אַרד (ardd; גבוה) ו-לאך (llech; סלע), כלומר "סלע גבוה", מתוך התייחסות לסלע עליו ממוקמת טירת הרלך. הסבר נוסף טוען שמקור השם הוא מצירוף המילים הארד (hardd; נאה) ולאך, כלומר "סלע נאה". כיום רוב כלכלת העיירה סובבת סביב תיירות עם טירת הרלך, רצועת החוף ומיקומה בשטחי הפארק הלאומי. העיירה מחולקת לשכונה הוותיקה הממוקמת סביב הטירה בשטח גבוהה יותר ושכונה חדשה יותר שהוקמה ממערב בקרב רצועת החוף.
אודות > שיא גינס

אחד הרחובות בעיירה הוכר ב-2019 על ידי ספר השיאים של גינס, כרחוב התלול בעולם. ואולם לאחר שינוי שיטת המדידה, חזרה הבכורה ב-2020 לרחוב בולדווין בעיר דנידין אשר בניו זילנד.
תמונות

רצועת החוף של הרלך
שער הכניסה לטירת הרלך
שכונת הרלך התחתונה
מלון הטירה הרלך
ראו גם

טירת הרלך
ויז'ה מרסדס

| --- | --- |

הכיכר המרכזית בוויז'ה מרסדס
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 פרובינציה:  סן לואיס (פרובינציה) סן לואיס
 חבל ארץ:  קוז'ו
 תאריך ייסוד:  1856 
 גובה:  512 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  131,046 (2022)
 קואורדינטות:  33°40′00″S 65°28′00″W﻿ / ﻿33.666666666667°S 65.466666666667°W﻿ / -33.666666666667; -65.466666666667 
 אזור זמן:  UTC -3
 www.villamercedes.gov.ar
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארגנטינה מוגדלת) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט ויז'ה מרסדס(למפת ארגנטינה רגילה) בואנוס איירס קורדובה בארילוצ'ה רוסאריו טוקומאן מאר דל פלאטה סלטה סנטה פה סן חואן אושואיה איגואסו אקונקגווה ברזיל פרגוואי בוליביה צ'ילה איי פוקלנד אורוגוואי האוקיינוס האטלנטי האוקיינוס השקט ויז'ה מרסדס(למפת סן לואיס רגילה) סן לואיס ויז'ה דה מרלו סן חואן לה ריוחה קורדובה לה פמפה מנדוסהויז'ה מרסדס(למפת סן לואיס מוגדלת) סן לואיס ויז'ה דה מרלו סן חואן לה ריוחה קורדובה לה פמפה מנדוסהויז'ה מרסדס  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ויז'ה מרסדס (בספרדית: Villa Mercedes) היא עיר בפרובינציית סן לואיס בארגנטינה. העיר שוכנת על גדות נהר קינטו, במרחק של 90 קילומטרים מהעיר סן לואיס, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 732 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
היסטוריה

במאה ה-18 נוסד במקום כפר קטן ולצדו סניף דואר, שסבלו מספר פעמים מהתקפות ילידים.
ב-1856 חוסטו דרקט, מושל פרובינציית סן לואיס, הקים בקרבת הכפר את מבצר פורטין קונסטיטוסיונל, כחלק ממערך ביצורים בפרובינציה שנועד לבלום את התקדמות של בני שבט רנקל מזרחה. שם המבצר הפך להיות גם שם ההתיישבות עד ששונה ב-1861 ל"ויז'ה מרסדס".
בשנים שלאחר מכן הייתה הגירה גדולה להתיישבות עד שב-1896 ויז'ה מרסדס קיבלה מעמד של עיר.
חינוך

בעיר נמצאות מספר פקולטות של האוניברסיטה הלאומית של סן לואיס, שמרכזה בעיר סן לואיס, בהן הפקולטה להנדסה ומדעים כלכליים-חברתיים.