stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קימברלי קלארק
הערות שוליים

1 2  עמי גינזבורג, החברה שעושה כסף מכל עיטוש, באתר TheMarker‏, 29 בנובמבר 2014
1 2 3  נתן שבע, קימברלי קלארק: רווחים לא רק על הנייר, באתר TheMarker‏, 6 בנובמבר 2011
1 2  האכזבה הגדולה של קימברלי קלארק, באתר גלובס, 10 במרץ 1998
↑  סוכנויות הידיעות, חברת מוצרי הנייר להיגיינה קימברלי קלארק פירסמה אזהרת רווח; צופה צמיחה של 2% בלבד, באתר TheMarker‏, 13 ביולי 2001
רונן סרברניק, קימברלי קלארק דיווחה על ירידה של 21% ברווח הנקי ברבעון הרביעי; עלתה על תחזיות האנליסטים , באתר TheMarker‏, 24 בינואר 2002
יהודה שויצר, ירידה ברווחי קימברלי קלארק ברבעון; ההכנסות הסתכמו ב-3.3 מיליארד דולר - ללא שינוי, באתר TheMarker‏, 27 בינואר 2003
↑  רונן סרברניק, קימברלי קלארק, יצרנית קלינקס, תפטר 6,000 עובדים ותסגור 20 מפעלים, באתר הארץ, 24 ביולי 2005
↑  סוכנויות הידיעות, בגלל הירידה בילודה: יצרנית חיתולי האגיס תפטר אלפי עובדים, באתר TheMarker‏, 23 בינואר 2018
1 2 3  ארנה קזין, החיים בזבל, באתר הארץ, 23 בינואר 2003
↑  רות פרל־בהריר, ‏כת הכותנה: חיתולי הבד משתלטים על תל אביב, באתר "Time Out ישראל", 12 ביולי 2017
↑  סוכנויות הידיעות, התאווה של ארה"ב לנייר טואלט רך מחסלת את היערות של קנדה, באתר TheMarker‏, 1 במרץ 2019
↑  בלומברג, רך ונעים, אבל האם אכן יותר בר-קיימא? נייר טואלט מבמבוק צובר פופולריות, באתר TheMarker‏, 2 באפריל 2022
↑  תמי בן שחר, הבמבוק הוא חומר גלם לקיסמי שיניים, דלק ואפילו מבנים המתנשאים לגובה רב, באתר TheMarker‏, 7 ביוני 2020
1 2  ורד שרון-ריבלין, ‏הענקים הבינלאומיים נכנסים לשוק בשיטת המכבש, באתר גלובס, 18 בנובמבר 1996
↑  זהבה דברת, ‏חוגלה-קימברלי תייצר את "קלינקס", באתר גלובס, 28 ביולי 1997
↑  איילה צורף, חוגלה קימברלי קיבלה אישור לייצר חיתולי האגיס בישראל, באתר TheMarker‏, 24 במרץ 2003
↑  יצחק דנון, ‏שניר תעשיות נייר תובעת כ-2 מיליון שקל מקימברלי קלארק האמריקנית, באתר גלובס, 5 בפברואר 1998
↑  ורד שרון-ריבלין, ‏חוגלה-קימברלי וקימברלי קלארק במגעים לרכישת מפעל חיתולים ומגבונים בתורכיה בכ-80 מיליון דולר, באתר גלובס, 26 בספטמבר 2002
↑  הארץ, נייר חדרה - חוגלה קימברלי וההפסדים בטורקיה הפילו את הרווח הרבעוני ב-20% , באתר TheMarker‏, 13 במאי 2005
↑  נייר חדרה מוכרת את חלקה בחוגלה תמורת 650 מ' ש, באתר גלובס, 26 בינואר 2015
ערן אזרן, הושלמה עסקת חוגלה קימברלי; הרווח לנייר חדרה: כ-500 מיליון שקל, באתר TheMarker‏, 16 במרץ 2015
↑  שירות גלובס, ‏חוגלה קימברלי משנה את שמה לקימברלי קלארק ישראל, באתר גלובס, 15 ביוני 2016
↑  הממונה על התחרות הודיעה על כוונתה להטיל עיצומים כספיים בסך של כ-14 מיליון ש"ח על חברת קימברלי קלארק בשל הפרות של חוק המזון
↑   סימי ספולטר, אחרי סנו ונטו, גם קימברלי קלארק נכנעת ותשלם כ-14 מיליון שקל בשל הפרת חוק המזון, באתר TheMarker‏, 5 בפברואר 2025
↑  עמרי זרחוביץ', במדינות אסיה עוברים להאגיס ופאמפרס - ואבגול רוצה נתח משמעותי מהעוגה, באתר TheMarker‏, 4 ביולי 2017
ערן אזרן, אבגול רוצה לייצר את הבדים לחיתולים של 20 מיליון תינוקות שנולדים מידי שנה בהודו, באתר TheMarker‏, 15 במאי 2016
↑  אסף רותם, חוזה לאספקת מוצרים בהיקף 4 מיליון דולר לעל בד בארה"ב; יסופקו לשוק "המבוגרים המרטיבים", באתר TheMarker‏, 30 באוקטובר 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007384738805171  GND: 274570-7  ISNI: 0000 0004 0437 6056  LCCN: n50069963  SUDOC: 231195699  VIAF: 9987148997623359870006   WorldCat (עם VIAF): 9987148997623359870006
קרל שפיצווג

| --- | --- |

קרל שפיצווג, דיוקן עצמי, 1842
 לידה:  5 בפברואר 1808 מינכן, ממלכת בוואריה 
 פטירה:  23 בספטמבר 1885 (בגיל 77) מינכן, הקיסרות הגרמנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות הדרומי העתיק במינכן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת מינכן  Wilhelmsgymnasium 
 תחום יצירה:  ציור, שירה 
 זרם באמנות:  פוסט-רומנטיקה 
 יצירות ידועות:  תולעת הספרים, המשורר העני, מכתב האהבה המיורט, הקוסם והדרקון, הגאולוג, קורא עיתון בחצרו, הסרנדה, שומר הלילה נרדם, רודפי העפיפונים
 פרסים והוקרה:  מסדר מיכאל הקדוש (בווריה) (גר')
 חתימה:   
 
קרל שפיצווג בצילום של פרנץ הנפשטנגל (אנ'), 1860
פרנץ קרל שפיצווג (בגרמנית: Franz Carl Spitzweg; ‏ 5 בפברואר 1808 – 23 בספטמבר 1885) צייר ומשורר גרמני שהשתייך לזרם הרומנטי באמנות, ואחד מנציגיה הבולטים של תקופת הבידרמאייר (אנ').
ביוגרפיה

נולד בפפנהופן כבן שני מתוך שלשת ילדיהם של פרנציסקה וסימון שפיצווג. אביו, סוחר עשיר, הכשיר את קרל לרוקחות. את התמחותו קיבל קרל באוניברסיטת מינכן. לימים חלה ותוך כדי החלמה ממחלתו החל לצייר.
שפיצווג האמן היה אוטודידקט שהחל דרכו בהעתקת יצירות של אמנים פלמים.
את עבודתו הראשונה תרם למגזין סאטירי. בשנת 1833 זכה בירושה נכבדה ומאז הקדיש עצמו לציור.
מאוחר יותר ביקר שפיצווג במרכזים ארופאיים לחקר עבודות אומנות שונות ושכלל את סגנון והטכניקה שלו. דרכו עברה בפראג, ונציה, פריז, לונדון ובלגיה.
עבודותיו המאוחרות ספוגות בהומור, ורבות מיצירותיו מאופיינות בקומפוזיציה א-צנטרית כדוגמת "תולעת הספרים" ו"ההיפוכונדר" (1865, מוזיאון האמנות פינקוטק החדש, מינכן).
ציוריו היו ההשראה לקומדיה המוזיקלית מ-1935, "קונצרט-החצר הקטן" (גר') מאת אדמונד ניק (אנ').
מציוריו

תולעת הספרים (Der Bücherwurm)
המשורר העני (Der arme Poet)
חובב הקקטוס (Der Kaktusliebhaber)
מכתב האהבה המיורט (Der abgefangene Liebesbrief)
ההיפוכונדר (Ein Hypochonder)
סרנדה
המכשף
מפגש ארץ-העץ
המוזיקאי המתבודד וביתו הרעוע
הגאולוג (Der Geologe)
חניכים בארץ-העץ
גלריה

"טיול של יום ראשון", סביב 1841
"תולעת הספרים", סביב 1850
"מכתב האהבה המיורט", סביב 1855
המכשף, 1875
"בהרמון", אחרי 1855
"הגעתה של מרכבת הדואר", סביב 1859
"קורא עיתון בחצרו", סביב 1860
"בבית הכנסת", סביב 1860
לקריאה נוספת

Murray, P. & L. (1996). Dictionary of art and artists. London: Penguin Books. ISBN 0-14-051300-0
קרים (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  אירועים אמיתיים
 בימוי:  אלכסיי פימאנוב 
 הופק בידי:  אלכסיי פימאנוב 
 תסריט:  אלכסנדר פימאנוב ולדימיר בראגין
 שחקנים ראשיים:  רומן קורצין ילנה לאפובה פאבל קראינוב פאבל טרובינר בוריס שצ'רבאקוב ילנה קוטלניקובה גנאדי יאקובלב אלכסיי קומשקו ניקיטה זוורב איגור בויאנובר
 מוזיקה:  אולג ווליאנדו
 צילום:  ולדימיר קולימוב 
 מדינה:  רוסיה 
 חברת הפקה:  פימאנוב ושות'
 הקרנת בכורה:  רוסיה 27 בספטמבר 2017
 משך הקרנה:  99 דק' 
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט פעולה 
 תקציב:  400,000,000 מיליון רובל
 הכנסות:  345,104,443 מיליון רובל
 film-krym.ru
 דף הסרט ב־IMDb
 
"קרים" (ברוסית: Крым) הוא סרט דרמה רוסי בבימויו של אלכסיי פימאנוב ובכיכובם של רומן קורצין ויבגניה לאפובה. בכורת הסרט ברוסיה נערכה ב-28 בספטמבר 2017. זהו הסרט העלילתי הראשון שמגולל את אירועי סיפוח חצי האי קרים (2014). הסרט נחל כישלון קופתי משהרוויח 345 מיליון רובלים בלבד אל מול תקציב הפקה של 400 מיליון רובלים.
תקציר עלילת הסרט

הסרט מספר על מערכת היחסים בין תושב העיר סבסטופול סשה ועיתונאית מקייב בשם ילנה התומכת במהפכת יברומאידן. השניים נפגשים בחצי האי קרים בשנת 2014 ונלחמים לשמור על אהבתם על רקע האירועים הפוליטיים של סיפוח חצי האי קרים לרוסיה.
צוות השחקנים

רומן קורצין — סשה
יבגניה לאפובה — ילנה
פאבל קראינוב — מיקולה
פאבל טרובינר — אלכס
בוריס שצ'רבאקוב — קולונל אוקראיני
ילנה קוטלניקובה — אמא של סשה
גנאדי יאקובלב — אביה של סשה
ניקיטה אבדולוב — ולרה
אלכסיי קומשקו — פיוטר
ניקיטה זוורב — תושב לבוב
איגור בויאנובר — גריציוק
איליה דומברובסקי — בוגדן
הפקה

יוזם הרעיון של הסרט היה שר הגנה הרוסי סרגיי שויגו, שהציע במרץ 2014 לאלכסיי פימאנוב לעבד את האירועים לסרט. הרעיון קיבל גם את תמיכת הנשיא ולדימיר פוטין.
על הפקת הסרט עבדה חברת "פימאנוב ושותפיו", בתמיכת "הערוץ הראשון", חברת החזקות התקשורת "הכוכב האדום", משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית, משרד התרבות, קרן הקולנוע, החברה הרוסית להיסטוריה צבאית, משרד הנציג הנשיאותי במחוז הפדרלי של חצי האי קרים, ממשלת הרפובליקה של חצי האי קרים, ממשלת העיר סבסטופול. הסרט זכה לסטטוס "סרט לאומי", משמעות הדבר, שהסרט זוכה לסיוע מהמדינה והפיקוח על שלבי ההפצה וההפקה נתונים בידי משרד התרבות.
אלכסיי פימאנוב הקדיש את הסרט לקצינים הרוסים והאוקראינים אשר במרץ 2014 בחרו שלא לירות אחד בשני . על פי פימאנוב, זהו "סרט שמצולם באהבה עצומה לסבסטופול, לאנשי קרים ולאוקראינים". לפי תיאור הסרט, יוצגו לקהל האירועים מנקודת מבט רוסית.
שמו המקורי של הסרט היה "מלכות תיאודור". הצילומים התקיימו במוסקבה, סנקט פטרבורג וסבסטופול. את התפקידים הראשיים גילמו השחקנים האלמוניים יבגניה לאפובה, רומן קורצין, כמו גם בוריס שצ'רבאקוב, פאבל טרובינר, פאבל קראינוב וגנאדי יאקובלב (שחקן מקרים שאף נטל חלק באירועים המכונים "האביב של קרים"). בסצנות שדרשו קהל רב השתמשו בניצבים מקומיים, מתושבי חצי האי קרים.
שחרור

מתחילה פירמאנוב רצה לשחרר את הסרט ביום השנה השלישי לסיפוח מחדש של חצי האי קרים וסבסטופול עם רוסיה, אבל בסופו של דבר תאריך היציאה לאקרנים ברוסיה נקבע ל-28 בספטמבר 2017 (שישה חודשים לפני הבחירות לנשיא הפדרציה הרוסית ב-18 במרץ, שהוא יום השנה לסיפוח חצי האי). אירוע הבכורה נערך ב-27 בספטמבר 2017 בארמון הקרמלין הממלכתי.
הסרט תוכנן לצאת בספטמבר גם בבלארוס ומאז יולי 2017 הוצגו בבתי הקולנוע המקומיים הטריילר לסרט, דבר שהביא את השגרירות האוקראינית בבלארוס לשלוח מכתב מחאה אל משרד החוץ של בלארוס.
הערות שוליים

↑  קרים, באתר KinoBusiness.com
↑  Многие не могли сдержать слез: как фильм «Крым» встретили в Санкт-Петербурге
↑  «КРЫМ» — ОДИН ИЗ САМЫХ ОЖИДАЕМЫХ ФИЛЬМОВ 2017 ГОДА
↑  Денис Сутыка. Алексей Пиманов: «Наш „Крым“ — это современная история Ромео и Джульетты» «Культура», 03.08.2017
↑  Shaun Walker Crimea — the big budget Russian blockbuster the world will never see Guardian, 14.08.2017
↑  Фильм «Крым»: история о Ромео и Джульетте во время Крымской весны «РИА Крым», 25.03.2016
↑  Андрей Норкин, Юлия Норкина. Алексей Пиманов: Мой фильм «Крым» про то, что любовь сильнее ненависти, а не про «крымнаш» Комсомольская правда, 16.08.2017
↑  Татьяна Коровенкова. Посол Украины: Насколько я понял, российский фильм «Крым» в Беларуси не покажут TUT.BY, 02.08.2017
קרל בלוך

| --- | --- |

 לידה:  23 במאי 1834 קופנהגן, דנמרק 
 פטירה:  22 בפברואר 1890 (בגיל 55) קופנהגן, דנמרק 
 מקום קבורה:  בית הקברות הולמן 
 מקום לימודים:  האקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות 
 הושפע על ידי:  וילהלם מרסטרנד 
 יצירות ידועות:  In a Roman Osteria, Transfiguration of Jesus, The Sermon On the Mount, Christian II i fængslet på Sønderborg Slot, Samson and the Philistines, Prometheus' Liberation 
 פרסים והוקרה:  פרס אייבנשוץ (1863)  אבירות במסדר דנבורג 
 
קרל היינריך בלוך (באנגלית: Carl Heinrich Bloch; ‏ 23 במאי 1834 – 22 בפברואר 1890) היה צייר דני. עבודותיו העוסקות בחייו וביסוריו של ישו נערצות על ידי הכנסייה המורמונית.
ראשית דרכו

קרל היינריך בלוך נולד בקופנהגן בירת דנמרק ליורגן בלוך, סוחר משי ואריגים, ולאידה אמילי אוליריקה הנרייט ויצמן. הוא התחנך כנוצרי לותרני, ושמר על אמונתו זאת לכל אורך חייו. הוריו תכננו עבורו קריירה של קצין בצי, אך קרל בלוך התעניין בציור בלבד ושאף להפוך לאמן בתחום זה. בשנת 1849 נכנעו הוריו לבקשותיו, והרשו לו לעסוק בציור בזמנו הפנוי במסגרת האקדמיה המלכותית הדנית לאמנות (אנ') (Det Kongelige Danske Kunstakademi).
בשנת 1855 התקבל בלוך ללימודים באקדמיה לאמנות שם למד תחת הנחייתו של וילהלם מרסטרנד (אנ') (Wilhelm Marstrand). בשנת 1859 הוא זכה למלגה שנועדה לממן נסיעות לימודים לחו"ל. הוא ניצל את כספי המענק לסיורים בהולנד, צרפת ואיטליה בחברת ידידו הקרוב, הצייר אנטון דורף (אנ') (Anton Dorph). בתקופה זו גברה הערצתו לרמברנדט שהפך למקור חשוב בדחף שאחז בבלוך להתפתח כאמן. מומחים מבחינים בהשפעה שהייתה לרמברנדט על עבודותיו של בלוך.
משנת 1859 עד שנת 1866 התגורר בלוך באיטליה וביקר בין השאר בסורנטו ובנאפולי, אך קבע את מושבו ברומא, שם יצר עבודות מרהיבות בהשפעת הציירים האיטלקים הגדולים. עבודותיו המוקדמות מכילות מראות יום יום מאזור הכפר. תקופה זו חשובה להתפתחות הסגנון ההיסטורי שלו. בשנת 1864 ביקר באתונה, יוון. הצלחתו הראשונה הגדולה הייתה בהצגת יצירתו "פרומתאוס המשוחרר" בשנת 1865 בקופנהגן. לאחר מות מורו מרסטרנד השלים את העיטור של תקרת אולם הטקסים באוניברסיטת קופנהגן. בלוך היה ידידו של הסופר הדני האנס כריסטיאן אנדרסן. במכתב משנת 1866 כותב אנדרסן לבלוך: "הודות לאמנותך נוסף בכל פעם שלב חדש בסולם יעקב שלך לעבר הנצחיות".
בלוך פגש את רעייתו לעתיד, אלמה טרפקה, ברומא, שם נישאו במאי 1868. הם ניהלו חיי משפחה מאושרים עד למותה בטרם עת בינואר 1886. מות אשתו גרם לבלוך סבל רב כשנותר לבדו עם שמונת ילדיהם.
פריצת דרך ותהילה

פטרון האמנות הדני, יצרן הבירה, יעקובסן J.C. Jacobsen, שראה את עבודותיו של בלוך מאיטליה, הזמין אותו בשנת 1865 לצייר 23 תמונות על חייו ומותו של ישו עבור חלל המזבח בקפלה המלכותית, בטירת פרדריקסבורג (אנ') (כיום המוזיאון ההיסטורי הלאומי הדני), שעברה שיפוץ לאחר שנשרפה כליל בשנת 1859. בלוך עבד על יצירות אלה במשך 14 שנים, עד שנת 1879, ולדברי מומחים לאמנות הן מושפעות רבות מסגנון החיים שאליו נחשף בלוך במהלך שהותו באיטליה. יצירות אלה הפכו אותו לאמן מבוקש ביותר בתחום זה, והוא הוזמן ליצור עבודות כאלה בעוד 8 כנסיות ברחבי דנמרק ושוודיה. עבודותיו אלה כלולות בין מיטב יצירותיו והפכו למקור פופולרי מאוד לגרסאות ולחיקויים.
בשנת 1865 התקבל כחבר לאקדמיה המלכותית הדנית לאמנות. בשנת 1871 מונה למשרת פרופסור באקדמיה לאמנות. בין השנים 1873 – 1883 שימש לסירוגין כחבר מועצה באקדמיה. הוא הפך עם הזמן לאחד מציירי הדיוקנאות הטובים ביותר באירופה. בשנת 1888 הוצג דיוקן עצמי שלו בגלריית האופיצי בפירנצה. משנת 1888 עד מותו בשנת 1890 שימש כסגן נשיא האקדמיה הדנית לאמנות. בלוך עוטר במדליית מסדר האבירים הדני דננברוג (Order of the Dannebrog). הוא נפטר ממחלת הסרטן ב-22 בפברואר 1890. בהספדים לאחר מותו תואר כאמן הדני הגדול ביותר באותה עת.
בלוך והכנסייה המורמונית

כחצי מאה לאחר מותו גילתה הכנסייה המורמונית את עבודותיו והחלה לעשות בהן שימוש רב בפרסומיה המגוונים ובכל מוסדותיה ברחבי העולם. בסרטים שהפיקה הכנסייה על חייו של ישו נעשה שימוש בולט בציוריו של בלוך כמודל לעיצוב הצבעים, האור, ההעמדה ותנועת השחקנים ברבות מהסצנות. בשנת 1945 רכש מוזיאון האמנות של אוניברסיטת בריגהאם יאנג את יצירתו של בלוך "ישו המרפא בבריכת חסדא", בסיועו של הצייר הדני אמריקאי סורן אדסברג (אנ') (Soren Edsberg) חבר הכנסייה המורמונית. היצירה מוצגת במוזיאון שנמצא בעיר פרובו (Provo) במדינת יוטה בארצות הברית. לאור השימוש הרב שנעשה בעבודותיו של בלוך במדיה המורמונית, פנתה הכנסייה בראשית שנות ה-90 למוזיאון טירת פרדריקסבורג בבקשה לאפשר צילום מחדש של עבודותיו של בלוך מהקפלה המלכותית. על מנת להשיג תצלומי איכות בתאורה מתאימה התיר המוזיאון להוריד את התמונות מקירות הקפלה. בהזדמנות זאת התמונות נוקו והושב לצבעיהן הברק שהתעמעם בחלוף למעלה ממאה שנים מאז יצירתן. יצירה נוספת, "חייל רומאי לועג לישו", נרכשה על ידי המוזיאון מאוסף פרטי בשנת 2005. במוזיאון מוצגים גם תצריבים (etching) רבים מיצירותיו של בלוך.
אחרית

בשני העשורים האחרונים לחייו התמחה בלוך גם בטכניקת התצריב. הוא למד מקרוב את עבודותיו של רמברנדט בתחום זה. הודות למחקרו הקפדני עלה בידיו לשכלל את שליטתו באור ובצל ברישומיו. בזכות הישגיו אלה צבר מוניטין רב בתחום ההדפסים. הוא פנה ליצירת תצריבים מתוך מחשבה שהם הולמים יותר לביטוי רגשות כאב ברישומיו על סבלו של ישו. עבודות התצריב שלו, שכמה מהן הודפסו בכ-2,000 עותקים, הפכו מבוקשות ביותר וקשות להשגה במאה השנים שלאחר מותו.
עבודות רבות ממכלול יצירתו של בלוך הוצגו בתערוכות רבות, הן בחייו והן לאחר מותו, בדנמרק וברחבי אירופה, בין השאר בפריז, רומא, וינה, ברלין ולונדון. יצירות רבות שלו מוצגות כיום במוזיאונים ברחבי העולם.
בחייו זכה בלוך להערכה רבה כאמן מצליח אך נשכח לאחר מותו, ובייחוד עם הופעת האימפרסיוניזם. למרות העובדה שרק בשלב מאוחר בחייו הוא החל לעסוק בנושאים מהברית החדשה, בלוך נחשב כיום בעיני רבים כפרשן החזותי החשוב ביותר של המאורעות בחייו ובמותו ישו.
הערות שוליים

↑  מידע גניאולוגי באתר geni.com
1 2  Carl Bloch - The Master's Hand, אתר המוזיאון לאמנות של אוניברסיטת בריגהם-יאנג, ‏מאי 2011
1 2 3 4  Biography of Carl Heinrich Bloch, באתר carlbloch.org
↑  פרומיתאוס המשוחרר, באתר kulturarv.dk
1 2 3  ביוגרפיה של קרל היינריך בלוך, באתר הרשמי carlbloch.com
↑  ראה צילום פנורמי ממיקום היצירות בטירת פרדריקסבורג בקופנהגן
↑  
מילולית "הבד הדני", במשמעות: מסדר אבירי הדגל של דנמרק.
↑  Peggy Fletcher Stack, Bloch's Christ comes to BYU, The Salt Lake Tribune, November 2010
↑  הסרט The Testaments of One Fold and One Shepherd משנת 2000. השווה בין הסצנה בדקה 33:19 בסרט לבין יצירתו של קרל בלוך "ישו מרפא בבריכת בית חסדא" משנת 1883
↑  ראה תצלום ותיאור העבודה באתר הרשמי של האמן
↑  The life of Christ, באתר הכנסיה המורמונית churchofjesuschrist.org
↑  Rikard Magnussen, Carl Bloch 1834 -1890, 1931, עמ' 221-234
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012659368505171  BnF: cb14969905w (data)  GND: 143015605  ISNI: 0000 0001 0800 387X  KulturNav: ebfbf34a-652f-4cea-8ce4-7dba431259fe  LCCN: nr2002025701  NDL: 00433533  NLG: 200522  NTA: 164066489  RKD: 9084  ULAN: 500050679  VIAF: 54420290   WorldCat (עם VIAF): 54420290 
קרל בלוך - "במסעדה רומאית", 1866, המוזיאון הלאומי לאמנות (SMK) קופנהגן, דנמרק
קרל בלוך, פורטרט של האנס כריסטיאן אנדרסן, 1869, מצוי באוסף פרטי
קרל בלוך "ישו מרפא בבריכת בית חסדא"
הערב מחזמר

| --- | --- |
 הפקה:  התיאטרון הקאמרי
 מדינה:  ישראל
 סוגה:  מחזמר
 הצגת בכורה:  1991
 שפה:  עברית
 
הערב מחזמר הוא מחזמר בכיכובם של דודו פישר וריטה, שהופק על ידי התיאטרון הקאמרי בשנת 1991.
רקע וכתיבה

המחזמר מחולק לשניים: החלק הראשון של המופע נקרא "קול נדרי" והחלק השני של המופע נקרא "הערב מחזמר".
רקע וכתיבה > קול נדרי

החלק הראשון של המופע הנקרא "קול נדרי" הוא מחזמר שנכתב על פי סיפורו של “זמר הג'אז” במיוחד עבור דודו פישר וריטה על ידי אבי קורן ולאלו שיפרין. המחזמר היה אמור לעלות בנפרד כמחזמר באורך מלא, אך הדבר לא יצא לפועל.
רקע וכתיבה > הערב מחזמר

החלק השני של המופע הנקרא "הערב מחזמר" הוא לקט של מיטב הלהיטים ממחזות הזמר “סיפור הפרברים”, “גבירתי הנאווה”, “מצחיקונת” ו“עלובי החיים”.
אלבום

| --- | --- |

 אלבום הופעה מאת דודו פישר וריטה
 יצא לאור:  1991
 הוקלט:  1991
 סוגה:  מחזמר
 שפה:  עברית
 חברת תקליטים:  הליקון
 הפקה:  התיאטרון הקאמרי
מתוך המחזמר יצא לאור אלבום הופעה בשנת 1991, שתיעד את השירים מהמחזמר.
אלבום > רשימת השמעה

| מס' | שם | מילים | לחן | עיבוד | משך |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | שנה טובה  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 3:45 |
| 2. | טנור מטונר  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 2:35 |
| 3. | שפוך פה עוד  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 0:34 |
| 4. | הלילה הזה  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 3:41 |
| 5. | לו ניתן  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 3:46 |
| 6. | ורשה  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 2:37 |
| 7. | המלכה משחקת קלפים  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 2:57 |
| 8. | מכתבים שלא יגיעו  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 4:27 |
| 9. | בערפל  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 3:43 |
| 10. | תפילה  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 2:11 |
| 11. | שיר ערש  | אבי קורן | לאלו שיפרין | רפי קדישזון | 5:52 |
| 12. | פנטום האופרה  | אבי קורן | אנדרו לויד ובר | דוד קריבושי | 4:04 |
| 13. | שיר ערש  | נתן אלתרמן | סשה ארגוב | דוד קריבושי | 3:19 |
| 14. | מצחיקונת  | אבי קורן | בוב מריל, ג'ול סטין | דוד קריבושי | 4:34 |
| 15. | לחלום  | עמוס אטינגר | ג'וסף ג'ו דאריון, מיץ' ליי | דוד קריבושי | 3:00 |
| 16. | האיש מלמנשה  | עמוס אטינגר | ג'וסף ג'ו דאריון, מיץ' ליי | רוני וייס | 2:17 |
| 17. | שיר המריבה  | נתן אלתרמן | סשה ארגוב | דוד קריבושי | 4:07 |
| 18. | כאן  | אבי קורן | מרווין המלישץ | הדר זלטין | 3:33 |
| 19. | גבירתי הנאווה – מחרוזת שירים  | דן אלמגור, שרגא פרידמן | אלאן ג'יי לרנר, פרדריק לויאי | דוד קריבושי | 3:12 |
| 20. | עלובי החיים – מחרוזת שירים  | אהוד מנור | קלוד מישל שונברג |   | 4:06 |
| משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | משך כולל: | 1:08:30 |
קולנוע הוליוודי קלאסי

כרזת הסרט "קזבלנקה" (1942)
קולנוע הוליוודי קלאסי או המשכיות קלאסית הם מונחים המשמשים בתחום ביקורת הקולנוע ומתייחסים לחזות הסרט והסִיפֵּר – שני יסודות שאפיינו ופיתחו את הקולנוע האמריקאי מראשיתו, בין 1917 לתחילת העשור של 1960. אלה גילמו בסופו של דבר סגנון קולנועי שהפך למוביל, בעל עוצמה ואף שולט ברחבי העולם.
התהוות הסגנון הקלאסי > ההצגה הקולנועית המוקדמת (1895–1913)

במשך מאות שנים הכלי החזותי לספר סיפורים היה התיאטרון. למן ערש צילומם של הסרטים האילמים, שנת 1890, יוצרי הסרטים ביקשו ללכוד את חיותו של התיאטרון והריאליזם המוטמע בו על מסך הקולנוע. הבמאים הקולנועיים הראשונים התחילו בתור במאי הצגות עממיות ובה במידה רוב שחקני הקולנוע הראשונים פעלו תחילה במלודרמות עממיות מסוג ווֹדְווִיל. ואולם במידה רבה יוצרי הסרטים הראשונים המעיטו בהשפעתן של מגבלות המדיום כמו גם בחירות האפשרית בו. הסרטים הראשונים התאפיינו בהבעה מוגבלת מבחינה חזותית. סרטי הנרטיב הראשונים שאלו מעט מאוד מאמצעי ההבעה של הבמה, והנרטיב המוצג בהם סיגל לעצמו מעט מאוד מן המלודרמה החיה. למרות העומק שהתבטא בקדמת הבמה, סרטים אלה הושטחו בעוצמה ובריאליזם שבהם בתוך מסגרת קולנועית. אפיון מלודרמטי ובידורי רק הדגיש את המלאכותיות של הסרט, בדומה לזה, העיצוב הקולנועי, כמו-בימתי, התפרש דו-ממדי ועצור. לפני הסגנון החזותי, שהצופים יתוודעו אליו כ"המשכיות קלאסית", סצנות צולמו במלואן בסגנון לוֹנְג שוֹט ועוצבו בשימת-לב כוריאוגרפית בהתאם לתיאור העלילה ויחסי הדמויות. העריכה הייתה מוגבלת בעיקר להבזקים של צילומי תקריב על עצמים שנכתבו בהם שמות להבהרה.
התהוות הסגנון הקלאסי > הסרט האילם מבשיל לכדי אמנות (1913–1927)

אף שניצני הסרטים חסרו את הריאליזם הגלום בבמה, עולם הסרטים יוצר את אשליית ההתקדמות בזמן ויציבות המרחב. עד תחילת העשור 1910, החל עולם הסרטים לממש את הפוטנציאל האמנותי האצור בו. בשוודיה ובדנמרק תקופה זו נקראה "עידן הזהב" של הקולנוע. באמריקה השינוי האמנותי מיוחס לבמאים כמו ד. וו. גריפית' שהצליחו לבסוף לשבור את אחיזתה של "קרן הפטנטים" המיוחסת לאדיסון. בכך הצליחו במשימתם להפוך את הפקת הסרטים לעצמאית ומשוחררת ממונופול תעשייתי ראשוני זה. בכל רחבי העולם החלו יוצרי סרטים לאמץ אמצעים חזותיים ונרטיביים המאפיינים את הקולנוע ההוליוודי הקלאסי.
שנת 1913 הייתה אבן דרך ביצירת סרטים ברחבי העולם. במאים מארצות שונות הפיקו יצירות מופת חלוציות. השפעתו של ד. וו. גריפית' הייתה ניכרת ביותר. בה במידה השפיעו רבות השחקנים בסרטיו בליטוש הופעותיהם אל המדיום החדש.
בשנת 1915 הפיק גריפית' את הסרט "הולדתה של אומה" בכיכובה של ליליאן גיש, שנודעה במגוון הטכניקות הדרמטיות שלה על הבד. הסרט פרץ את הדרך לקולנוע ככלי לסיפור סיפורים כי הוא שילב טכניקות חזותיות חדשניות לזמנו. חשוב לציין, כי הסרט מפאר את נקמותיו של הקוֹ קלוּקס קן בשחורים והוא נודע לשמצה בתפיסתו הגזענית. הסרט התיישן עד מהרה, ומשנת 1917 הקולנוע ההוליוודי הקלאסי מתאפיין בסִיפֵּר ובסגנון חזותי שהפכו למגובשים.
התהוות הסגנון הקלאסי > קולנוע הוליוודי קלאסי בעידן הקול (למן 1927 – עד שלהי העשור 1960)

הסגנון החזותי של הקולנוע ההוליוודי הקלאסי התפתח התפתחות של ממש לאחר המעבר להפקת סרטים באמצעות קול. השינויים העיקריים הגיעו מתעשיית הסרטים עצמה, משהתעצמה שיטת האולפנים. אמנם האולפנים נכנסו לזירה שנים מספר לפני עידן הקול, אלא שרק מאז 1925 רוב הבמאים והשחקנים האמריקניים הידועים, שעבדו באופן עצמאי מתחילת 1920, הסכינו לשיטת האולפנים והפכו חלק ממנה.
תחילתו של עידן הקול שנויה במחלוקת. יש המסמנים את תחילתו עם "זמר הג'אז" משנת 1927. יש המאחרים את עידן הקול לשנת 1929, שאז העידן האילם נגמר בלי ספק.
מסוף שנות 1920 עד שלהי 1960 התבססו סרטי הוליווד על ז'אנר כלשהו – מערבי, קומדיית סלפסטיק, מוזיקלי, אנימציה מצוירת, ביוגרפי – ולעיתים קרובות צוותים יצירתיים היו מזוהים עם אולפן מסוים. לדוגמה, המלחין אלפרד ניומן עבד בחברת פוקס המאה ה-20 במשך עשרים שנה, וססיל בלאנט דה-מיל ביים כמעט את כל סרטיו באולפן פּאראמָאוּנט.
לפי היסטוריונים ומבקרים, תקופה של עשר שנים נדרשה עד שהושגה רמת האיכות המוכרת מכבר גם בסרטים שאינם אילמים. שְנוֹת שִלהי 1930 מסמנות את מימוש ההבטחה הגלומה בקולנוע.
שנת 1939 הייתה נקודת שיא בהפקתם של סרטים אמריקניים, בהם: "חלף עם הרוח", "אנקת גבהים", "הקוסם מארץ עוץ", "מֶרְכֶּבֶת הדואר", "מר סמית הולך לוושינגטון", "שובו של דיסטרי", "נינוצ'קה", "היה שלום מר צ'יפס". ניתן לאפיין את תור הזהב של הקולנוע ההוליוודי מבחינת סגנון, עריכה, עלילה, זמן ומרחב.
התהוות הסגנון הקלאסי > קולנוע הוליוודי קלאסי בעידן הקול (למן 1927 – עד שלהי העשור 1960) > סגנון

"קולנוע הוליוודי קלאסי מחזיק סגנון בלתי נראה לרוב וּקְשֵה פענוח בעבור הצופה הממוצע. הסיפור נרקם ביעילות ובחוסר מאמץ עד כדי כך שנראה לקהל כאילו אין לו יד מְכַוֶּנֶת. הוא יוצא כקסם מן המרקע" ג'ון בלטון, מומחה לקולנוע, אוניברסיטת רוטגרס.
הסגנון הסיפורי-חזותי של הקולנוע ההוליוודי הקלאסי, כפי שתואר בידי דייוויד בורדוול, הושפע במידה רבה מתקופת הרנסאנס ורעיונות התחייה שבה האדם הוא הנקודה הבראשיתית.
התהוות הסגנון הקלאסי > קולנוע הוליוודי קלאסי בעידן הקול (למן 1927 – עד שלהי העשור 1960) > אמצעי עריכה

האמצעי הבולט ביותר לייצוב תמונה חזותית-מרחבית בעריכה אנליטית הוא חוק מאה שמונים המעלות. ציר של מאה שמונים מעלות נשמר תמיד בין שתי דמויות המשוחחות ביניהן וכן בין הצופה לבין השוֹט. בכך מתאפשר לצופה למקם את עצמו או עצמה בטווח הפעולה.
חוק שלושים המעלות מתייחס לחיתוך הזווית שסצנה אחת מחוסרת בה לעומת סצנה אחרת, מה שיוצר שינוי בנקודת המבט, בפרספקטיבה, שאינו פוגם באשליית השלמות. חיתוך שאינו מקפיד על כלל שלושים המעלות, המכונה ג'אמפ קאט, מפר את אשליית המשכיות הזמן.
שני חוקים אלה הם היסוד והמסד לצילום סרטים. השימוש בהם בישר את תחילתו הרשמית של העידן הקלאסי, כפי שניתן לראות בסרט הצרפתי החלוצי "מסע אל הירח" מ-1902.
טכניקה נוספת נקראת עריכה צולבת; היא מנכיחה את ההתרחשות המקבילה של פעולה במקומות שונים.