stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי מצרים–עיראק
היסטוריה > שנות השישים והשבעים של המאה העשרים

ב-1963 עלה לשלטון בעיראק בהפיכה צבאית עבד א-סלאם עארף, א-סלאם דגל באיחוד מדינתו עם מצרים ונקט בצעדים רבים בשביל להגיע לאיחוד, רוב הצעדים הכלכליים יצאו לפועל בשנת 1966, ביניהם, הלאמת התעשייה הכבדה, מערכות הבנקים וסחר החוץ. האיחוד בין עיראק למצרים לא יצא בסופו של דבר אל הפועל אך צעדי ההכנה לקראתו פגעו קשות במשק העיראקי, בפיתוחה הכלכלי, ובפיתוחה הטכנולוגי.
במאי 1967 הנהיג מוסטפא ברזאני מרד כורדי בעיראק אלים, מצרים בחרה שלא לעזור לעיראק, שכן, היא הייתה שרויה בתקופת ההמתנה ונערכה יחד עם ירדן וסוריה להתקפת ישראל על החלטתה וצעדיה אלו ספגה מצרים גינויים חריפים מעיראק.
ב-29–30 במאי 1967, מספר ימים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים נערכו הפגנות של אנשים פרו נאצריים בבגדאד בירת עיראק במחאה על הגינויים שקיבלה מצרים מעיראק על כך שלא נלחמה נגד הכורדים יחד איתה. בסופו של דבר היחסים שככו והדבר בא לידי ביטוי בהסכם הגנה מצרי עיראקי אשר נחתם בקהיר ב-31 במאי 1967.
במלחמת ששת הימים שלחה עיראק חיל משלוח ועזר למצרים וירדן, חיל שבסופו של דבר ספג אבדות והפסיד למדינת ישראל במלחמה. לאחר המלחמה, היחסים בין מצרים לעיראק נכנסו לתקופת שקט שנמשכה עד ל-1977 עם חתימת הסכמי קמפ דייוויד.
היסטוריה > סוף שנות השבעים ושנות השמונים של המאה העשרים

ב-1977, התנפץ הקשר החם ועיראק ניתקה את יחסיה עם מצרים בעקבות הסכמי השלום בין מצרים וישראל. ב-1978, עיראק אירחה בבגדאד את הוועידה הכלל-ערבית (אנ') כדי ליצור חרם מדיני וכלכלי כלל-ערבי על מצרים וכל זאת בגלל הסכמי קמפ דייוויד של שלום עם ישראל.
למרות מאמצי עיראק לנדות את מצרים ממדינות ערב, מצרים עצמה תמכה בעיראק במלחמתה עם איראן. מחווה זו של מצרים החזירה את שתי המדינות לקשר תקין וחם. עם זאת, לא חודש הקשר ברמת השגרירות. ב-1983, עיראק הצהירה כי קשריה עם מצרים הם בלתי נמנעים עקב "שיתוף הפעולה הטבעי" וה"אחווה ההדדית" שיש בין מדינות ערב. הצהרה זו הובילה בעקיפין לרגיעה ביחסים ובקשרים בין שתי המדינות ולתקופת שקט.
היסטוריה > שנות התשעים של המאה העשרים

ב-1990 שוב ניתקו היחסים בין השתיים, הפעם הייתה זו מצרים שניתקה את יחסיה עם עיראק. זאת בעקבות מבצע סופה במדבר ופלישת עיראק לכווית. מצרים הייתה אחת מהמדינות שגינו את הפלישה, לקחו חלק בקואליציית 34 המדינות, ונלחמו תחת דגל האו"ם במלחמת המפרץ. בסופה של המלחמה הקואליציה ניצחה וכבשה את עיראק, החלו שיחות שלום אינטנסיביות בשטחה של המדינה ומצרים לקחה בהם חלק.
היסטוריה > המאה העשרים ואחת

בעשורים הראשון והשני של המאה העשרים ואחת, ניכרת התקרבות בין השתיים. הקשר חם במיוחד במישור הכלכלי. הסחר העיקרי בין שתי המדינות הוא הסחר שבמסגרת תוכנית שמן בעד מזון (אנ'), תוכנית של האו"ם בה עיראק מספקת שמן ומשאבי טבע למדינות שונות ובעדו המדינה הענייה והמתפוררת מקבלת מזון וסיוע כלכלי ממדינות אחרות.
מצרים שלחה חיל משלוח להילחם בסוריה ובעיראק נגד ארגון הטרור הסלפי, המדינה האסלאמית ששואף לכבוש את המדינה. מאז 2015 הארגון פועל גם באזור חצי האי סיני וברצועת עזה ושתי המדינות שותפות למלחמה בטרור הג'יהאד הסלפי הקיצוני שמבצע פיגועים וטבחים בכל העולם.
יחסים כלכליים

הסחר בין שתי המדינות שרור ביציבות רבה מאז 2013 כאשר אז הסחר המקיף בין שתי המדינות עמד על כמיליארד דולר אמריקאי וב-2015 הסחר נמצא דומה. עיקר הייצוא העיראקי למצרים בשנה זו הוא נפט וחלק מזערי של פירות טרופיים. לעומת עיראק ששרויה במלחמה וכלכלתה כמעט והושתקה, אך ניצלה אודות למשאבי הטבע הרבים בשטחה, מצרים היא כלכלה חזקה בעולם הערבי והייצוא שלה לעיראק נמצא מגוון הרבה יותר מהייצוא העיראקי למצרים. במסגרת הייצוא המצרי לעיראק יובאו לעיראק: פחי פלסטיק, גבינות, מגוון פירות, תה, מגוון ירקות, נייר טואלט, תכשירים לשיער ועוד.
ייצוג

עיראק מיוצגת במצרים באמצעות שגרירות בגיזה, פרבר של קהיר, בירת מצרים.
מצרים מיוצגת בעיראק באמצעות שגרירות בבגדאד, בירת עיראק.
דמיון בין דגלי המדינות

אין זו מקריות שדגלי המדינות דומים כל כך, שני הדגלים, בדומה לרוב דגלי מדינות העולם הערבי, מוטענים בצבעי הלאומיות הכלל-ערבית שהם שחור, אדום, ירוק ולבן. הצבעים מסמלים תקופות שונות בהיסטוריה הח'ליפות המוסלמית: הלבן את בית אומיה, השחור את בית עבאס, הירוק את השושלת הפאטמית והאדום את השושלת ההאשמית, ששלטה בעיראק ובחג'אז בעבר ושולטת עד היום בממלכת ירדן שגובלת בעיראק.
בדגל המצרי לפסים משמעות נוספת, לכל אחד מהפסים בדגל משמעות סימבולית שקשורה לשחרור הערבי. הפס האדום מסמל את התקופה שלפני המהפכה, תקופה שאופיינה במאבק נגד המונרכיה ובכיבוש הבריטי של המדינה. הפס הלבן מסמל את טבעה חסר האלימות של המהפכה עצמה. הפס השחור מסמל את סוף דיכוי העם המצרי בידי המונרכיה ואת סוף ימי האימפריאליזם.
לקריאה נוספת

Ruysdael, Salomon (2004). Speeches of Deception: Selected Speeches of Saddam Hussein. iUniverse. p. 328.
ברק קמינסקי, יחסי מצרים-עיראק משנות החמישים המאוחרות עד יולי 1968, 2007
יחסי איי מרשל – פקיסטן

| יחסי איי מרשל – פקיסטן |
| --- | --- |
איי מרשל: פקיסטן


איי מרשל: פקיסטן
שטח (בקילומטר רבוע)
181: 796,095
אוכלוסייה
37,225: 252,259,078
תמ"ג (במיליוני דולרים)
284: 338,368
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,629: 1,341
משטר
דמוקרטיה: רפובליקה אסלאמית פדרלית ודמוקרטיה פרלמנטרית

יחסי איי מרשל–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת איי מרשל לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
היסטוריה

היחסים בין שתי המדינות היו שקטים למשך זמן רב, פקיסטן ביצעה חלק מניסוייה הגרעינים בשטחי אטולים רדיואקטיביים באיי מרשל אך הממשלה התעלמה.
בשנת 2016 שמה לב איי מרשל כי הניסויים שפקיסטן ביצעה, יחד עם ניסויים נוספים שביצעו הממלכה המאוחדת והודו היו לא תקינים ועברו על החוק הבינלאומי. איי מרשל הגישה תלונה נגד השלושה בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג. איי מרשל ציינה עוד קודם, בשנת 2014, כי יש תשע מדינות ש"לא מילאו את התחייבויותיהן ביחס להפסקת מרוץ החימוש הגרעיני בהקדם ולפירוק הנשק הגרעיני." המדינות הן: רוסיה, ארצות הברית, הרפובליקה העממית של סין, הממלכה המאוחדת, צרפת, הודו, פקיסטן, קוריאה הצפונית וישראל.
איי מרשל נזפה במדינות אלו וכך גם בית הדין, אך הוא זיכה את ממשלות פקיסטן, הודו והממלכה המאוחדת מכל אשמה.
יחסי גרמניה – סנט קיטס ונוויס

| יחסי גרמניה – סנט קיטס ונוויס |
| --- | --- |
גרמניה: סנט קיטס ונוויס


גרמניה: סנט קיטס ונוויס
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 261
אוכלוסייה
84,431,715: 46,863
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 1,077
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 22,983
משטר
רפובליקה פדרלית: פדרציה   מונרכיה חוקתית

יחסי גרמניה–סנט קיטס ונוויס הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין סנט קיטס ונוויס.
סקירה כללית

היחסים הפוליטיים בין המדינות הם ידידותיים אך די זניחים. שיתוף פעולה מתמקד בפרויקטים בין המדינות ופיתוח ופרויקטים תרבותיים ועבודה במסגרת האומות המאוחדות.
היחסים הכלכליים הדו-צדדיים בין גרמניה לסנט קיטס ונוויס נותרו ברמה נמוכה. הייצוא העיקרי של סנט קיטס ונוויס לגרמניה הוא תוצרת חקלאית. עד כה קיבלה המדינה הכנסות צנועות בלבד בדמות הוצאות של תיירים גרמנים.
הסכמי שיתוף פעולה וסחר קיימים במסגרת ההסכמים בין האיחוד האירופי למדינות ה-ACP (אפריקה, הקריביים והפסיפיק) וכן בין אירופה ו-CARIFORUM (מדינות חברות ב-CARICOM בתוספת הרפובליקה הדומיניקנית). סנט קיטס ונוויס והאזור כולו עוקבים מקרוב אחר התפתחות נוספת של יחסי הסחר עם אירופה ובאזור כולו על רקע המשא ומתן המתמשך של האיחוד האירופי לגבי הסכם שותפות חדש עם מדינות אפריקה, האוקיינוס השקט והאיים הקריביים (בתקופה שלאחר הסכם קוטונו (אנ')).
לסנט קיטס ונוויס יש קשר עקיף עם גרמניה באמצעות הסכמים גרמניים עם הקהילה הקריבית (CARICOM), שיתוף פעולה המתמקד בפיתוח כלכלי בר-קיימא, קידום אנרגיה מתחדשת והתאמה לשינויי האקלים. בנוסף, גרמניה מעניקה סיוע באמצעות מיקרו-פרויקטים ברחבי האזור.
נציגויות דיפלומטיות

גרמניה מחזיקה בסנט קיטס ונוויס קונסוליה בבאסטר.
סנט קיטס ונוויס אינה מיוצגת בגרמניה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי דנמרק–ליכטנשטיין

| יחסי דנמרק–ליכטנשטיין |
| --- | --- |
דנמרק: ליכטנשטיין


דנמרק: ליכטנשטיין
שטח (בקילומטר רבוע)
43,094: 160
אוכלוסייה
5,983,727: 39,935
תמ"ג (במיליוני דולרים)
404,199: 7,365
תמ"ג לנפש (בדולרים)
67,550: 184,417
משטר
מונרכיה חוקתית

יחסי דנמרק–ליכטנשטיין הם יחסי החוץ בין ממלכת דנמרק לבין נסיכות ליכטנשטיין.
סקירה כללית

שתי המדינות הן חברות מועצת אירופה והאו"ם, ובנוסף הן חלק מאזור שנגן.
הסחר עם דנמרק אינו משמעותי; היצוא הדני לליכטנשטיין בשנת 2009 עמד על 8.9 מיליון קרונה דנית, בעוד היבוא הדני הסתכם בסך 49 מיליון קרונה דנית.
נציגויות דיפלומטיות

דנמרק מחזיקה בליכטנשטיין קונסוליה כללית בואדוץ.
ליכטנשטיין אינה מיוצגת כלל בדנמרק.
יוזפוב (מחוז בילגוריי)

| --- | --- |
סמל יוזפובסמל יוזפוב

בית כנסת בעיירה, המשמש כיום כמבנה ציבור
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  לובלין (פרובינציה) לובלין
 מחוז:  בילגוריי
 תאריך ייסוד:  1725 
 שטח:  5 קמ"ר
 גובה:  220 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  2,388 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°29′N 23°3′E﻿ / ﻿50.483°N 23.050°E﻿ / 50.483; 23.050
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.jozefow.miasto.woi.lublin.pl
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטייוזפוב(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטייוזפוב(למפת פרובינציית לובלין רגילה) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שווי. פ. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהיוזפוב(למפת פרובינציית לובלין מוגדלת) לובלין חלם זמושץ' ביאלא פודולסק  שוויינטו. פוד. פודקרפצקיה בלארוס אוקראינה מזוביהיוזפוב  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
יוּזֵפוּב (בפולנית: Józefów; ביידיש: יוזעפאף) היא עיירה במחוז בילגוריי, בפרובינציית לובלין שבמזרח פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה

יוזפוב נוסדה בשנת 1715, ובשנת 1725 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאה ה-19 הלך והצטמצם מספר תושביה. רוב תושבי יוזפוב באותה תקופה עסקו במסחר זעיר ובמלאכה. בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 עסקו תושבי המקום בסחר עצים מהיערות שסבבו את העיר.
יהודי העיירה

היהודים הראשונים הגיעו ליוזפוב כנראה בסוף המאה ה-17 או בתחילת המאה ה-18. בית הכנסת הראשון הוקם כנראה בשנת 1735. לפי הידוע, בית הכנסת הנוכחי נבנה בשנת 1768, נשרף בחלקו בשנת 1830, ונבנה מחדש בסוף אותה המאה, בעזרת כספים שניתנו על ידי הרשויות.
במאה ה-19 הפכה יוזפוב מרכז להדפסת ספרים עבריים. בשנת 1824 נוסד בית הדפוס הראשון בשפה העברית להדפסת סידורי תפילה וספרים ביידיש. בית הדפוס פעל כ-35 שנים ונחשב לגדול ביותר במזרח אירופה באותה התקופה. ספרים מבית הדפוס הגיעו עד טורקיה. בשנת 1860 נסגר בית הדפוס ובשנת 1865 הוקם בית דפוס נוסף על ידי האחים ברוך ושלמה זצר. בשלב מסוים העבירו את בית הדפוס ללובלין, עיר המחוז. בתי הדפוס של יוזפוב מוזכרים ברומן של יצחק בשביס-זינגר "העבד".
יהודי יוזפוב היו ברובם דתיים שומרי מסורת. קבוצת החסידים הגדולה ובעלת ההשפעה הרבה ביותר הייתה של חסידי גור. בין רבני העיר היה הרב אברהם אליעזר מינצברג ("ר' אברומצ'ה דיין") שעלה לארץ ישראל וממנו הסתעפה משפחת מינצברג הירושלמית. עד שנת 1929 ישב על כס הרבנות הרב שלום יוסף הרצשטארק. לאחר פטירתו נבחר הרב שמעון פרזנצ'בסקי, שכיהן בתפקיד עד מותו במלחמת העולם השנייה. הרב פרזנצ'בסקי שהשתייך לחסידות סדיגורה, עמד בראשות סניף של הישיבה של החסידות, "משיבת נפש". בישיבה למדו 40 בחורים.
בעת מלחמת העולם הראשונה חוסל היישוב היהודי ביוזפוב ורבים נרצחו, סדרת האירועים והפרעות שבהן חוסלה הקהילה מתוארת במגילת "חורבן יוזפוב" שכתב תושב העיירה יצחק רוזנברג.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,056 יהודים.
בשואה

בתחילת ספטמבר 1939 הופצצה יוזפוב בידי מטוסים גרמניים, ורוב בתיה עלו באש. בעקבות זאת, נמלטו מהעיירה רוב יהודיה, אך לאחר כשבוע שבו אליה, והשתכנו במספר בתים ששרדו את ההפצצות. באמצע ספטמבר כבשו הגרמנים את העיירה, אך נסוגו ממנה כעבור מספר ימים, ואת מקומם תפסו הסובייטים. בתקופה הקצרה בה שהו הגרמנים בעיירה, נחטפו יהודים בה לעבודות כפייה, והועסקו בפינוי ההריסות שנגרמו מההפצצות. באוקטובר 1939 נסוגו הסובייטים מהעיירה, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב, וכ-300 יהודים מהעיירה נלוו אליהם מזרחה.
עם שובם של הגרמנים ליישוב הובאו אליו יהודים נוספים מסביבה, וכן יהודים שגורשו מאוסטריה, מצ'כיה ומגרמניה, ואלו הועסקו בעבודות כפייה מפרכות בעיירה. באפריל 1941 רצחו הגרמנים כ-90 מיהודי היישוב, ובאוקטובר 1941 רצחו כ-180 יהודים נוספים בו. ביולי 1942 ערכו הגרמנים סלקציה בכ-1,800 היהודים שנותרו בעיירה, ושילחו בין 200 ל-400 גברים מהם למחנות עבודה בסביבת לובלין.
ב-13 ביולי 1942 רצחו שוטרים גרמנים כ-1,200 מיהודי היישוב ביער הסמוך, אליו הוסעו במשאיות, תוך ירי בחולים, בקשישים ובילדים עוד בשטח העיירה. כ-70 יהודים שהושארו בעיירה לאיסוף ולמיון רכוש הנרצחים הוצאו להורג ביום 21 בספטמבר 1942.
בית הקברות בעיירה

בבית העלמין היהודי בעיירה, שנמצא בצדו הדרומי של היישוב, נמצאות כ-500 מצבות שחלקן שבורות, אך רבות מהן נמצאות במקומן המקורי. האותיות החקוקות במצבות מעידות על השנים 1762-1943. אנדרטה לזכר יהודי העיירה הוקמה בשנת 1975 על הכביש הראשי ממערב ליוזפוב, באחד מאתרי ההרג ההמוני של יהודי העיירה.
בספרות

בספרו של יצחק בשביס-זינגר, "העבד", מתואר סיפור חייו של יהודי מיוזפוב אשר משועבד לאיכר פולני בעת גזירות ת"ח-ת"ט.
לקריאה נוספת

אומר-למר, עזריאל (עורך). ספר זיכרון לקהילת יוזעפאף ולקדושיה. תל אביב, הארגונים של יוצאי יוזעפאף בישראל ובארצות הברית, 1975. (בעברית וביידיש)
הערות שוליים

↑  לא נדפסה. היא מצוטטת בשלמותה אצל ש. אנ-סקי, חורבן היהודים  בפולין, גליציה ובוקובינה (תרגם: ש"ל ציטרון), ברלין: הוצאת שטיבל, תרפ"ט–1929. עמ' 50–57.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550336405171  LCCN: n79098261  VIAF: 152432803   WorldCat (עם VIAF): 152432803
יחסי דנמרק–מונקו

| יחסי דנמרק–מונקו |
| --- | --- |
דנמרק: מונקו


דנמרק: מונקו
שטח (בקילומטר רבוע)
43,094: 2
אוכלוסייה
5,983,727: 38,558
תמ"ג (במיליוני דולרים)
404,199: 8,784
תמ"ג לנפש (בדולרים)
67,550: 227,815
משטר
מונרכיה חוקתית

יחסי דנמרק–מונקו הם יחסי החוץ בין ממלכת דנמרק לבין נסיכות מונקו.
סקירה כללית

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1930, ובשנת 2005 נחגגו 75 שנה לקיום היחסים הדיפלומטיים. שתי המדינות הן חברות מועצת אירופה והאו"ם, ובנוסף הן חלק מאזור שנגן.
נציגויות דיפלומטיות

דנמרק מחזיקה במונקו קונסוליה כללית במונטה קרלו.
מונקו מחזיקה בדנמרק קונסוליה כללית בקופנהגן.
יחדיו

חבורת "יחדיו" במרפסת קפה אררט, רחוב בן-יהודה 9 בתל אביב, 1938. מימין לשמאל: יוכבד בת-מרים, לאה גולדברג, אברהם שלונסקי, ליובה גולדברג, ישראל זמורה ומשה ליפשיץ (אוסף פרטי של ליובה גולדברג במוזיאון ארץ ישראל). פריט בתערוכת "בתי קפה של תל אביב", 1980-1920 המוצג במבואות מגדל שלום
יחדיו הייתה חבורה ספרותית שהתקיימה בתל אביב בין השנים 1926–1939, ומנתה בעיקר משוררים. עם חבריה הבולטים נמנו אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, אברהם חלפי, אלכסנדר פן, אליעזר שטיינמן, יעקב הורוביץ, משה ליפשיץ, יוסף סערוני, וישראל זמורה.
חבורת המשוררים הצעירים, שהשפה העברית הייתה לרוב שפת כתיבתם הראשית (אם כי לא כולם היו ילידי ארץ ישראל) עסקה ביצירת יצירה עברית מקורית שקראה תיגר על דור המשוררים הקודם, שייצג את הממסד הספרותי, חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי ששירתם נראתה בעיניהם מיושנת, ארכאית ולא מתאימה לארץ.
ההיסטוריה

אליעזר שטיינמן היה בשנת 1926 עורך "כתובים", ביטאונהּ של אגודת הסופרים שביאליק עמד בראשה. יחד עם אברהם שלונסקי פרסם מספר מאמרים בזכות המודרניזם בספרות ובשירה, הנשען על השכלה אוניברסלית. מאמרים אלו כוונו נגד ביאליק ואגודת הסופרים עצמה שכונתה "מנוונת". כתוצאה מכך נוצר נתק בין כתב העת לבין האגודה וכתב העת הפך לשופר התנועה המודרניסטית. כותבים שהזדהו עם הקו שהוצג במאמריהם של שטיינמן ושלונסקי התקבצו יחדיו בבית הקפה "שלג לבנון" בתל אביב. הם הקריאו זה לזה מיצירותיהם והעבירו אותן (לרוב שירים וסיפורים קצרים) לפרסום ב"כתובים". כיוון שחלקם היו עולים בודדים היוותה החבורה תחליף למשפחה וסביבה תומכת הן יצירתית והן חברתית. חבורות ספרותיות היו נפוצות באותה תקופה גם במקום שהיווה מודל עבור רוב משוררי התקופה הצעירים – פריז. בין היתר קוימו דיונים לשם קביעה של מוסכמות כיצד על השירה העברית החדשה להיראות ובאילו נושאים עליה לטפל. הם הושפעו מהפסיכואנליזה שהיוותה חידוש באותה תקופה ואחת מההחלטות הייתה שעל השירה לצלול אל מעמקי נפש האדם.
בין הפעילויות של החבורה היו ערבי קריאה, ערבי דיון פילוסופיים וגם הצגת מופעים דרמטיים, והעלאת תוכניות שעירבו בין בידור קל ומסרים מעמיקים שנקראו "טורים בעל פה" ו"קלוב האמודאים". למרות שנגבה תשלום מהציבור, החבורה לא החזיקה עצמה כלכלית.
בשנת 1933 עזב שלונסקי את "כתובים" וייסד את כתב העת "טורים". החבורה שסביב "טורים" הייתה דומה מאוד במטרותיה לחבורה שסביב "כתובים" אך משנת 1935 החלו להתבלט בה שני כוכבים, נתן אלתרמן ולאה גולדברג. בהמשך הצטרפו לחבורה גם אלכסנדר פן וחנה רובינא. החבורה נעה מ"שלג הלבנון" לקפה "כסית" (הראשון, ברחוב בן-יהודה 59) ולאחר מכן קבעה את משכנה בקפה "אררט" (בן יהודה 9), ששמו, שניתן על ידי שלונסקי, פורש על ידי ליצני הדור כראשי תיבות של "אני רוצה רק טה", בהתאם למצבם הכלכלי של חברי החבורה.
שעות הערב היו מתארכות עד הלילה, עד אחרי חצות. על פני בית הקפה הקטן, שבו היינו מתוועדים עם ערב, היו עוברות כרכרות סוסים, נהוגות בידי עגלונים ערביים. לפרקים היו העוברים והשבים נעצרים להסתכל באותה חבורה, הממלאה כולה, עד אפס מקום, את בית הקפה... אותה שנה הראשונה לשבתי בארץ, היינו, כמעט כולנו, כל בני חבורת יחדיו, שרויים במחסור מתמיד של כסף. עבודתנו היומית כאמור הייתה מייגעת מאוד. אבל בערב, במקום לשכב ולנוח, הרשינו לעצמנו להיות בטלנים ולשבת בקפה ולשוחח ולהתווכח, ולפעמים גם להתלוצץ ולשיר שירים
הוצאות הספרים העבריות (ובייחוד הוצאת דביר) לא היו מעוניינות להוציא את ספרי חברי "יחדיו", עקב החשש שמדובר בצעד לא כלכלי. לפיכך, אנשי החבורה הוציאו את ספריהם בעצמם, תחת השם "יחדיו". בשנת 1939 הקים ישראל זמורה, שביתו היה אחד ממקומות המפגש של החבורה, את הוצאת "מחברות לספרות", שיועדה להוציא לאור את כתביהם של אנשי החבורה ומשוררים וסופרים עבריים נוספים.
החבורה התפרקה בסוף שנות ה-30, על רקע קרעים בין חבריה. "כוכבי" הקבוצה ובראשם אלתרמן, הפכו בעצמם לממסד ספרותי, בעוד אחרים נותרו בשוליים. כמו כן נבעו פערים בשל חילוקי דעות פוליטיים וסכסוכים שונים, בהם על רקע רומנטי.
מאפיינים

החבורה ראתה בעצמה חלק מן המודרניזם האירופי. הודגשה הקפדה על אסתטיקה, הן במבנה והן בתוכן. למרות שנושאי השירה היו מגוונים, ובחלקם חילוניים ותמונות יום-יום, השפה הייתה מוקפדת, עשירה ו"גבוהה" (מושפעת מלשון התנ"ך) ועשירה בסימבוליזם. בצד השפה הגבוהה, הוכנסו מילים יומיומיות כחלק מדימויים. המבנה המוקפד התאפיין, לדברי החוקרת חיה שחם, בחריזה, אנאפורה, חזרה משולשת וקצב הנשען על משקל.
לרבים מחברי הקבוצה הייתה זיקה לתיאטרון ולדרמה, הן בנושאי השירה, הן בהצגת הסצנות והן בחיי היום יום ותחומי העניין. חלקם אף כתבו מחזות להצגה בתיאטרון. ניתן לציין בהקשר זה במיוחד את אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, לאה גולדברג, אברהם חלפי, אלכסנדר פן ועוד.
היצירות המייצגות ביותר את שירת החבורה הן "כוכבים בחוץ" של אלתרמן, "טבעות עשן" של גולדברג ו"אבני בֹהו" של שלונסקי.
ביקורת

המתקפה העזה ביותר על חבורת "יחדיו" באה בשנות ה-50 מאת נתן זך וחבורת "לקראת" וסוכמה במאמרו של זך "הרהורים על שירת אלתרמן", שפורסם ב"עכשיו" ב-1959. כבר מתחילת שנות ה-50 פרסמו זך ואחרים מניפסטים כיצד לכתוב שירה, במסגרתם הותקפו יוצרי חבורת "יחדיו" כנגועים בפאתוס, שהליריקה שלהם סנטימנטלית (רגשנית אך חסרת עומק רגשי) ושהצורניות של יצירתם, החרוז והמשקל, מיושנת.
זך, ועמו יוצרים כדוד אבידן, יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ', דן פגיס, אריה סיון, טוביה ריבנר ואחרים, הציבו דוגמה שונה לשירה עברית, משוחררת מכבלי חריזה ומשקל, בשפה יומיומית יותר ובוטה יותר.
בתרבות

בעונה השלישית של סדרת הסאטירה היהודים באים מספר מערכונים מתייחסים לאנשי החבורה.
לקריאה נוספת

חגית הלפרין, עלייה וקוץ בה: עלייתו של אברהם שלונסקי ארצה - בין ביוגרפיה למיתוס, מדעי היהדות 44 (תשס"ז) עמ' 249–263
חיה שחם, "סימן של אמנציפציה" או "אקט של מלחמה"? על זיקתה הפארודית של שירת אבידן אל שירת אלתרמן, מחקרי ירושלים בספרות עברית י"ג (תשנ"ב) עמ' 261–294 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
חגית הלפרין, המאסטרו, חייו ויצירתו של אברהם שלונסקי, ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, מרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2011 עמודים 390 - 414
הערות שוליים

↑   היהודים באים | עונה 3 - חבורת יחדיו וחנה רובינא, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 03:22)
↑   היהודים באים | עונה 3 - חבורת יחדיו בקפה כסית, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 03:52)
קברו של נתן אלתרמן בבית העלמין קריית שאול, ליד זה של אברהם שלונסקי
יחסי גרמניה – סאו טומה ופרינסיפה

| יחסי גרמניה – סאו טומה ופרינסיפה |
| --- | --- |
גרמניה: סאו טומה ופרינסיפה


גרמניה: סאו טומה ופרינסיפה
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 964
אוכלוסייה
84,431,715: 236,716
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 603
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,777: 2,548
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

יחסי גרמניה–סאו טומה ופרינסיפה הם יחסי החוץ בין גרמניה וסאו טומה ופרינסיפה.
סקירה כללית

סאו טומה ופרינסיפה כוננה יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית בשנת 1975, מיד לאחר קבלת עצמאותה מפורטוגל, והיחסים התגברו לאחר איחוד גרמניה מחדש בשנת 1990.
יחסים כלכליים

היחסים הכלכליים בין גרמניה לסאו-טומה אינם מפותחים במיוחד. לדוגמה, היצוא הגרמני לסאו טומה ופרינסיפה הסתכם ב-0.3 מיליון דולר בלבד בשנת 2014, בעוד שהיבוא ממה שהיה פעם יצרן הקקאו הגדול בעולם לגרמניה הסתכם באותה תקופה ב-0.8 מיליון דולר.
שגרירות גרמניה בליברוויל, האחראית על סאו טומה ופרינסיפה, מימנה עד כה כמה פרויקטים קטנים בפיתוח כפרי ובקידום פרויקטים חינוכיים וקבוצות נשים. קשרים כלכליים משמעותיים יותר צפויים ברגע שניתן יהיה להפיק נפט במאגרים המשוערים במפרץ גינאה, שחלק ניכר מהם נמצא בשטח סאו טומה ופרינסיפה.
התיירות בסאו טומה ובפרינסיפה התרחבה מאז שנות ה-90. מספר בתי מלון ומתחמי נופש כבר קיימים, כולל השקעות גרמניות מראשיתה.
נציגויות דיפלומטיות

סאו טומה ופרינסיפה מיוצגת בגרמניה לבאמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליה בברמן.
גרמניה מיוצגת בסאו טומה ופרינסיפה באמצעות שגרירותה בליברוויל, גבון, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בסאו טומה.
יחסי ארצות הברית – צ'אד

| יחסי ארצות הברית – צ'אד |
| --- | --- |
ארצות הברית: צ'אד


ארצות הברית: צ'אד
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 1,284,000
אוכלוסייה
345,891,750: 20,474,457
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 13,149
תמ"ג לנפש (בדולרים)
79,103: 642
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: רפובליקה

יחסי ארצות הברית–צ'אד הם היחסים דו-צדדיים שבין ארצות הברית לבין צ'אד. לארצות הברית שגרירות בנג'מנה, ואילו לצ'אד שגרירות בוושינגטון.
לפי דו"ח המנהיגות העולמית של ארצות הברית לשנת 2012, 81% מאזרחי צ'אד חושבים שארצות הברית היא המנהיגה העולמית, כאשר 18% מסתייגים ו-1% אינו בטוח; זהו הדירוג הרביעי בגובהו בכל מדינה שנבדקה באפריקה.
היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית וצ'אד נוסדו ב-11 באוגוסט 1960.
במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה הקודמת, קיימו ארצות הברית וצ'אד קשרים כלכליים מצומצמים למדי, כולל ערבויות וסיוע, כמו גם מעורבות של חיל השלום. הבצורת בצ'אד בראשית שנות השבעים הביאה לסיוע של ארצות הברית במזון וחקלאות לאזורים מרוחקים, כולל אספקת תבואה, שירותי בריאות בעלי חיים וסיוע טכני. בתקופה זו גובשו גם הסכמים כלכליים אחרים שכללו בניית דרכים באזור אגם צ'אד ופיתוח קהילתי כפרי.
אף על פי שצ'אד הייתה חלק מתחום ההשפעה של צרפת, ארצות הברית סיפקה מידה נמוכה של סיוע צבאי עד 1977. לאור בקשתו של נשיא צ'אד פליקס מאלום מ-1978 להגדיל את הסיוע הצבאי למדינה בעת התקוממות FROLINAT במקביל לעלייה ניכרת בפעילות הסובייטית באפריקה, בעיקר באתיופיה, והגדלת משלוחי הנשק הסובייטים ללוב. יחסי ארצות הברית עם מדינות אפריקה הוגדרו מחדש בהתאם לערך האסטרטגי החדש שהוקצה לבני ברית אפריקה, ומדיניות החוץ של ארצות הברית השתנתה בהתאם. בהתאם, במהלך שנות ה-80 גבר העניין של ארצות הברית בצ'אד.
היסטוריה > ממשל רייגן

במהלך ממשל רייגן, הפכה צ'אד למוקד המדיניות האמריקאית בצפון אפריקה כאשר מזכיר המדינה האמריקאי אלכסנדר הייג חיפש דרכים חדשות לערער את משטר קדאפי, שגרם לחוסר יציבות בחלק גדול מהאזור מבסיסו בלוב השכנה. עקב כך גובשה תוכנית לתקוף את החזית הדרומית של לוב דרך צ'אד בתקופה בה חלק גדול מחצייה הצפוני של צ'אד היה כבוש על ידי כוחות קדאפי. כחלק מהתוכנית, ה-CIA סיפק נשק לכוחות מתנגדי קדאפי בראשותו של היסן הברה. התוכנית נחלה הצלחה, וקדאפי הסיג את כוחותיו מצ'אד. הברה השתלט על צ'אד ב-1982, וזכה לתמיכה כלכלית מוושינגטון. עם זאת, בשנת 1988 החלו יועצים אמריקאים להדגיש את הצורך ליישב את הסכסוכים בין הפלגים הלוחמים ולפייס את קבוצות המורדים בצ'אד. באותן שנים, התמיכה של ארצות הברית בצ'אד כללה מספר הסכמי סיוע כלכליים וצבאיים, כולל תוכניות אימונים לשיפור יעילות ממשלת הברה, חיזוק אמון הציבור בממשלה ושיתוף פעולה מודיעיני שסייע בהתמודדות עם כוחות לוב בשנת 1987.
נכון לשנת 2020, ארצות הברית נהנית מיחסים לבביים עם ממשלתו של אידריס דבי. צ'אד הוכיחה עצמה כשותפה בעלת ערך במלחמה העולמית בטרור, ובמתן מחסה ל-200 אלף פליטים ממשבר דארפור שבסודאן בגבולה המזרחי. באפריל 2024 ביקש צ'אד מארצות הברית לסיים את הסכמי שיתוף הפעולה הצבאיים בין שתי המדינות.
סיוע חיצוני

לפני שסגרה לצמיתות את המשלחת צ'אד בשנת 1995 בגלל קיצוץ בתקציבים וחששות ביטחוניים, תוכנית הפיתוח של ארצות הברית בצ'אד התמקדה בענפי החקלאות, הבריאות והתשתיות. הדבר כלל גם פרויקטים בתחום התיקונים ותחזוקת הכבישים, בריאות האם והילד ומערכות התרעה מוקדמת על רעב. גם כיום ממשיכות לפעול בצ'אד מספר סוכנויות התנדבות אמריקאיות (בעיקר אפריקארה ו-VITA). כמו כן, באופן מסורתי הייתה לחיל השלום הבינלאומי נוכחות בצ'אד, עם מתנדבים שהגיעו בתקופה שלאחר המלחמה ב-1987, ולאחר מכן נסוגו בשנת 1998. פעולות חיל השלום התחדשו בספטמבר 2003 עם קבוצה של 20 מתנדבים. מחזור שני של 17 מתנדבים הגיע בספטמבר 2004.
אזהרות מסע

ב-24 בספטמבר 2017 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על איסור טיולים שהגביל את נסיעתם של אזרחי צ'אד לארצות הברית, תוך ציון חשש לטרור. מומחים שונים לאזור הביעו חשש כי צ'אד עשויה לצמצם את שיתוף הפעולה בהגנה ובטרור עם ארצות הברית בתגובה. ב-10 באפריל 2018, פרסמה ארצות הברית הכרזה המגדילה את מגבלות הנסיעות על צ'אד.