stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טמפה ביי לייטנינג
היסטוריה > תחילת הדרך

בסוף שנות ה-80, בעקבות העניין שעורר מעברו של וויין גרצקי ללוס אנג'לס קינגס בכל דרום ארצות הברית, הודיעה ה-NHL על כוונתה להמשיך ולהתרחב באזור. שתי קבוצות משקיעים מאזור מפרץ טמפה שמו להם ליעד להביא, לראשונה אי פעם, קבוצת NHL לאזור, שתהייה קבוצת ה-NHL הראשונה אי פעם בדרום-מזרח ארצות הברית. הקבוצה האחת הובלה בידי פיטר קרמנוס, איש עסקים תושב סיינט פיטרסברג. הקבוצה השנייה הובלה בידי האחים שחקני העבר פיל וטוני אספוזיטו, שניים מגדולי השחקנים בכל הזמנים - פיל כחלוץ וטוני כשוער. שותף משני בקבוצה היה ג'ורג' סטיינברנר, הבעלים המיתולוגי של קבוצת הבייסבול ניו יורק יאנקיז.
הקבוצה של האחים אספוזיטו הראתה ל-NHL את כוחה כבר ב-1990 כאשר ארגנה בטמפה משחק ראווה בין פיטסבורג פינגווינס, עם מריו למיה, לבין לוס אנג'לס קינגס עם גרצקי, משחק שמשך למעלה מ-25000 צופים. פיל אספוזיטו גייס לעזרת קבוצת המשקיעים שלו גם קבוצה של משקיעים יפנים, שסייעו לממן את הצעת הקבוצה ועזרו לה לנצח ולזכות בזיכיון להפעיל קבוצה באזור החל מעונת 1992/93. קרמנוס, שהפסיד ולא זכה בזיכיון, הפך מאוחר יותר לבעלים של הרטפורד ויילרס.
עוד לפני שהקימה סגל שחקנים ראשוני, הצטיידה הקבוצה בסגל ניהולי ומקצועי מהמדרגה הראשונה. פיל אספוזיטו עצמו הפך לנשיא ומנהל הקבוצה, והוא מינה כמאמן את טרי קריספ, שזכה בשחקן פעמיים בגביע סטנלי במדי פילדלפיה פליירס וכמאמן הוביל את קלגרי פליימס לזכייה בגביע סטנלי ב-1989. לתפקיד עוזר המאמן מינה אספוזיטו את וויין קשמן שכיכב עם אספוזיטו בבוסטון ברואינס הגדולה של שנות ה-70.
עוד לפני תחילת העונה הראשונה שלהם ב-NHL עשו הלייטנינג היסטוריה נוספת כשהחתימו את השוערת מנון ראום, האשה הראשונה שחתמה בקבוצת NHL. ראום שיחקה במשחק טרום עונה היסטורי מול סנט לואיס בלוז, אולם לא הגיעה לסגל הקבוצה לעונה הרגילה ולא זכתה לשחק במשחק NHL רשמי. היא שיחקה במשחק טרום-עונה נוסף עונה אחת לאחר מכן. בזאת באה דרכה בלייטנינג אל סופה.
היסטוריה > 1992 - 1995: התחלה מכובדת אך לא מספיקה

הלייטנינג שיחקו בעונתם הראשונה, עונת 1992/93, את משחקיהם הביתיים ב"אקספו הול", אולם קטן של 11000 מקומות בלבד. במשחק הבכורה שלהם הפתיעו בניצחון מרשים 7:3 על שיקגו בלאקהוקס, כאשר כריס קונטוס כובש ארבעה שערים - שיא מועדון המחזיק מעמד עד היום והושווה רק ב-2014.
הלייטנינג היו באותה עונה, עד שפלורידה פנתרס הצטרפה לליגה עונה אחת לאחר מכן, קבוצה יחידה ומבודדת בדרום-מזרח ארצות הברית. הקבוצה נאלצה לנסוע מרחקים עצומים לכל משחק חוץ - העיר הקרובה ביותר לטמפה עם קבוצת NHL הייתה אז וושינגטון המרוחקת למעלה מ-1300 קילומטר. לאחר התחלה חזקה של העונה, ולמרות הצטיינותו של החלוץ בראיין ברדלי שכבש 42 שערים (שיא מועדון שהחזיק מעמד עד 2007), הלכו וניכרו סימני תשישות בקבוצה ויכולתה ירדה בצורה חדה, והקבוצה החמיצה את הפלייאוף כשסיימה אחרונה בבית שלה, "בית נוריס" - עם מאזן שלילי, אך עדיין מאזן מצוין יחסית לקבוצת התרחבות באותה תקופה.
עונת 1993/94 החלה עם בית חדש לקבוצה, אצטדיון הבייסבול המקורה "סנקוסט דום" בסיינט פיטרסברג, שהוסב להוקי קרח (כיום "טרופיקנה פילד", ביתה של קבוצת הבייסבול טמפה ביי רייס). בבת אחת עברו הלייטנינג מה"אקספו הול" הקטנטן לאולם הגדול ביותר ב-NHL. כמחווה ללייטנינג (Lightning - "ברק") הוסב שמו של ביתם החדש ל"ת'אנדרדום" (Thunderdome - "כיפת הרעם"). כבר במשחק הראשון בו, מול פלורידה פנתרס שאך זה הצטרפה לליגה, מילאו את הת'אנדרדום 27,227 צופים שקבעו שיא קהל ב-NHL. גם ממוצע הקהל העונתי של הלייטנינג, 19,556 צופים למשחק, קבע שיא NHL, אף על פי שהקבוצה שוב סיימה אחרונה את הבית שלה, הבית האטלנטי - אם כי שוב עם מאזן טוב יחסית לקבוצה צעירה בליגה.
עונת 1994/95 קוצרה בארבעה חודשים בשל סכסוך עבודה בליגה, והלייטנינג סיימו אותה במקום השישי בבית האטלנטי מתוך שבע קבוצות. בראיין ברדלי המשיך להיות הכח המניע בהתקפת הקבוצה.
היסטוריה > 1995 - 2001: פלייאוף ראשון ונפילה עמוקה

בעונת 1995/96, כשברדלי ממשיך להוביל את ההתקפה, קיבלו הלייטנינג עונה מצוינת מהמגן הסלובקי רומן המרליק ומהשוער דארן פופה, ובפעם הראשונה בתולדותיהם סיימו עונה רגילה במאזן חיובי ועלו לפלייאוף, כאשר סיום חזק של העונה הכניס אותם לפלייאוף מהמקום השמיני על חשבון האלופה היוצאת ניו ג'רזי דווילס.
בפלייאוף פגשו הלייטנינג את פילדלפיה פליירס המדורגת ראשונה, והצליחו לקחת את יתרון הביתיות כשניצחו באחד משני המשחקים הראשונים בפילדלפיה. 25,945 צופים באו לראות את משחק הפלייאוף הראשון אי פעם בטמפה, והניצחון של הלייטנינג שהעלה אותם ליתרון בסדרה משך 28,183 צופים למשחק הרביעי - שיא קהל חדש ב-NHL שנשבר לבסוף רק ב-2003 כאשר ב-NHL החלו לשחק מספר משחקים באצטדיוני פוטבול ובייסבול תחת כיפת השמיים. השיא מחזיק מעמד עד היום כשיא הקהל ב-NHL באולם סגור. למרות זאת הפליירס העדיפים ניצחו בשלושת המשחקים הבאים והדיחו את הלייטנינג.
עונת 1996/97 סימנה את תחילת הנפילה הארוכה של הלייטנינג, למרות המעבר ממגרש הבייסבול המוסב לאולם חדיש משלהם, ה"אייס פאלאס" בטמפה (כיום אמלי ארנה). פציעות ארוכות של פופה וברדלי ויכולת הבקעה ירודה של שאר השחקנים הביאו את הלייטנינג למאזן של 32 ניצחונות מול 40 הפסדים ו-10 תיקו, מאזן מאכזב שלא הספיק לפלייאוף. העונות הבאות היו קשות עוד יותר, כאשר בין 1997/98 ו-2000/01 לא הגיעה הקבוצה ל-25 ניצחונות בשום עונה.
הנפילה הגדולה של הקבוצה לוותה בעזיבת כמעט כל כוכביה מהשנים הראשונות, בין בשל סיום חוזיהם ובין בשל עסקאות כושלות שניהל פיל אספוזיטו. קווין קריספ המאמן פוטר ב-1998. בנוסף התברר שהקבוצה שרויה בחוסר סדר ניהולי מוחלט. למעשה, נבדקה הקבוצה באותה תקופה על ידי רשות המיסים של ארצות הברית (IRS) בחשד שהיא מהווה "מכבסת כספים" עבור בעליה. התברר גם שהבעלים של החברה היפנית "קוקוסאי גרין" שהחזיקה בקבוצה לא פגשו מעולם את מנהלי הקבוצה או בעלי תפקיד ב-NHL, לא ביקרו מעולם בטמפה ולא ראו מימיהם משחק של הקבוצה. הכספים שהחברה השקיעה בקבוצה התבררו כהלוואות בלבד, והקבוצה הייתה בבעיית נזילות תמידית. על פי מגזין פורבס, ב-1998 היו חובות הקבוצה גבוהים פי 2.36 מערכה.
לבסוף קנה את הקבוצה איל הביטוח ארט ויליאמס. בניגוד ליפנים, ויליאמס היה מעורב אישית בענייני הקבוצה. מיד עם תחילת עונת 1998/99 הוא פיטר את פיל וטוני אספוזיטו. לאחר עונת 1998/99 מכר ויליאמס המאוכזב את הקבוצה למיליארדר ביל דוידסון, בעליה של קבוצת הכדורסל דטרויט פיסטונס.
הלייטנינג התנחמו בגיוסם של שני כישרונות צעירים שליוו אותה בשנים הבאות - ונסן לקבלייה שנבחר ראשון בדראפט של 1998, ומרטן סן לואי שהגיע לקבוצה ב-2001 לאחר שלא הצליח להשתלב בקלגרי פליימס.
היסטוריה > 2005 - 2010: כישרונות גדולים ושנים אפורות

לאחר שעונת 2004/05 בוטלה בשל סכסוך עבודה בין הליגה לשחקניה, התייצבו הלייטנינג כמחזיקי גביע סטנלי לעונת 2005/06. ללא חביבולין שעזב ועם מרטן סן לואי ביכולת חלשה יחסית, הלייטנינג לא הזכירה ברמתה את הקבוצה שזכתה בגביע. הלייטנינג הצליחו לעלות בקושי לפלייאוף מהמקום השמיני והאחרון במזרח, והודחו בקלות בסיבוב הראשון בידי אוטווה סנטורס.
ונסן לקבלייה כיכב בעונת 2006/07 כשזכה בגביע מוריס "רוקט" רישאר כמלך השערים של ה-NHL עם 52 שערים, ובסך הכל שיא מועדון של 105 נקודות. הלייטנינג עדיין חיפשו שוער שייכנס לחלל שהותיר ניקולאי חביבולין, אולם שוער הרכש מרק דני שהגיע מקולומבוס בלו ג'אקטס אכזב ביכולתו. השוער המחליף, יוהאן הולמקוויסט, תפס את מקומו וייצב את עמדת השוער. הלייטנינג סיימו עם מאזן טוב של 44 ניצחונות לעומת 33 הפסדים ו-5 הפסדים בהארכה/מכות עונשין, אולם החמיצו את אליפות הבית הדרום-מזרחי ועלו לפלייאוף רק מהמקום השביעי בחטיבה. בפלייאוף שוב הודחו בסיבוב הראשון, על ידי ניו ג'רזי דווילס.
עונות 2007/08 ו-2008/09 היו רעות מאוד לקבוצה, והיא סיימה את שתיהן אחרונה בבית הדרום-מזרחי. המאמן שהביא לקבוצה את גביע סטנלי, ג'ון טורטורלה, פוטר בסוף עונת 2007/08, וגם מחליפו בארי מלרוז לא החזיק מעמד זמן רב בקבוצה.
עונת 2009/10, עם ריק טוקט כמאמן, ראתה שיפור מסוים בקבוצה. סטיבן סטמקוס, החלוץ שהקבוצה בחרה בדראפט של 2008 כבחירה הראשונה, כבש 51 שערים, והתחלק בגביע מוריס "רוקט" רישאר עם כוכב פיטסבורג פינגווינס סידני קרוסבי שהגיע לאותו מאזן. סן לואי ולקבלייה הפיקו גם הם תוצרת התקפית נאה. הקבוצה שיפרה מאוד את מאזנה, אולם החמיצה את הפלייאוף.
היסטוריה > 2010 - 2014: חזרה זמנית לצמרת וסוף עידן לקבלייה-סן לואי

במהלך עונת 2009/10 נמכרה הקבוצה לאיש עסקים מבוסטון, ג'פרי ויניק. ויניק מינה את אחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים, סטיב אייזרמן, למנהל הקבוצה. אייזרמן בחר לשחרר את טוקט מתפקידו ומינה למאמן את גי בושה, שהיה לפני כן מאמן מונטריאול קנדיאנס. לפני עונת 2010/11 ביצע אייזרמן עסקה גדולה שהביאה ללייטנינג את החלוץ המנוסה סיימון גנייה מפילדלפיה פליירס. עסקאות נוספות הביאו לקבוצה שחקנים נוספים ובראשם החלוץ שון ברגנהיים והמגן פאבל קובינה. במהלך העונה חוזקה גם עמדת השוער כאשר דוויין רולוסון, שכבר היה כוכב מוכח בליגה, נרכש מניו יורק איילנדרס.
תוצאות פעולותיו של אייזרמן לא איחרו לבוא. שחקני הרכש השתלבו מצוין עם הוותיקים לקבלייה, סן לואי וסטמקוס. הלייטנינג חזרו לפלייאוף לאחר שלוש עונות של הפסקה מהמקום החמישי בחטיבה המזרחית. למרות חסרון ביתיות הדיחו הלייטנינג את פיטסבורג פינגווינס בשבעה משחקים, ולאחר מכן הדהימו כשהביסו את וושינגטון קפיטלס, המדורגת ראשונה בחטיבה המזרחית, והדיחו אותה בארבעה משחקים בלבד. בגמר החטיבתי, לאחר סדרה הפכפכה, הודחו הלייטנינג בשבעה משחקים על ידי בוסטון ברואינס.
עונת 2011/12 הייתה מצוינת באופן אישי לסטיבן סטמקוס, שהבקיע 60 שערים וזכה בגביע מוריס "רוקט" רישאר כמלך השערים של הליגה בפעם השנייה בשלוש עונות. ההצלחה האישית של סטמקוס לא תורגמה הפעם להצלחה קבוצתית, והלייטנינג החמיצו את הפלייאוף. גם עונת 2012/13 הסתיימה בהצטיינות אישית של שחקן - מרטן סן לואי, שסיים את העונה המקוצרת עם 60 נקודות וזכה בגביע ארט רוס בפעם השנייה - אך שוב נחלו הלייטנינג כישלון קבוצתי ולא עלו לפלייאוף. בתום העונה תם עידן בקבוצה, כאשר הקבוצה נפרדה מהקפטן והחלוץ המצטיין שלה, ונסן לקבלייה, וסן לואי התמנה לקפטן במקומו.
הזעזועים בקבוצה נמשכו בעונת 2013/14, כאשר גם מרטן סן לואי נפרד מהקבוצה והועבר לניו יורק ריינג'רס. סטיבן סטמקוס מונה לקפטן במקומו, קפטן שלישי בפחות משלוש שנים. הזעזועים בקבוצה נתנו את אותותיהם בפלייאוף, בו גילתה הקבוצה יכולת חלשה והודחה בארבעה משחקים בלבד על ידי מונטריאול קנדיאנס.
היסטוריה > ריצת הפלייאוף של 2014/15: שוב בגמר

לאחר הזעזועים בעונות הקודמות התייצבה הקבוצה. עונה סדירה מצוינת בעונת 2014/15, בה סיימו את הליגה עם 108 נקודות והובילו אותה בהבקעת שערים, המשיכה בריצת פלייאוף מרשימה. הלייטנינג ניצחו בקלות יחסית את דטרויט רד וינגס והמשיכו בסיבוב השני בניצחון נגד הביתיות על מונטריאול קנדיאנס, הקבוצה עם אחת ההגנות הטובות בליגה, בשישה משחקים.
בגמר החטיבתי פגשו הלייטנינג את ניו יורק ריינג'רס, הקבוצה עם המאזן הטוב בליגה בעונה הרגילה. לאחר סדרה הפכפכה בה החליף יתרון הביתיות צדדים, הצליחו הלייטנינג להדיח גם את הריינג'רס במשחק חוץ שביעי ומכריע, ועלו בפעם השנייה בתולדותיהם לסדרת הגמר על גביע סטנלי.
בסדרת הגמר לא עמד ללייטנינג כוחם מול שיקגו בלאקהוקס העדיפה, והם נוצחו בחמישה משחקים בלבד.
היסטוריה > 2015 - 2017

עונת 2015/16 הייתה מוצלחת אף היא עבור הלייטנינג שעמדו על סף הגעה שנייה ברציפות לסדרת הגמר, אך במשחק השביעי והמכריע בגמר החטיבה המזרחית נוצחו על ידי פיטסבורג פינגווינס והודחו.
הלייטנינג החתימו בקיץ 2016 את סטיבן סטמקוס על חוזה חדש ל-8 שנים, יחד עם שורה של שחקני רכש שהוחתמו על חוזים ארוכים בראשות כוכב ההגנה השוודי ויקטור הדמן. למרות זאת נכשלה הפעם הקבוצה ולא עלתה לפלייאוף.
היסטוריה > ריצת הפלייאוף של 2018

עונה רגילה מצוינת של הקבוצה הסתיימה במקום הראשון בחטיבה המזרחית עם 54 ניצחונות ו-113 נקודות בטבלה. החלוץ הרוסי ניקיטה קוצ'רוב הוביל את התקפת הקבוצה עם 100 נקודות יחד עם סטיבן סטמקוס (86 נקודות) והשוער אנדריי וסילבסקי קבע שיא מועדון עם שמונה משחקים בהם שמר על רשת נקייה.
קוצ'רוב וסטמקוס המשיכו להצטיין גם בפלייאוף ומשכו את קבוצה על פני ניו ג'רזי דווילס ובוסטון ברואינס בשני הסיבובים הראשונים, עד לסדרת הגמר של החטיבה המזרחית מול וושינגטון קפיטלס.
סדרה הפכפכה החלה בשני הפסדי בית של הלייטנינג ונמשכה בשני ניצחונות חוץ ובניצחון נוסף, ביתי, שהעלה את הקבוצה ל-3:2 בסדרה והעמיד אותה משחק אחד מהגעה נוספת לסדרת הגמר על גביע סטנלי - אך בשני המשחקים כשלה הקבוצה, נוצחה בסדרה 4:3 והודחה.
היסטוריה > 2022 - ההווה

עונה טובה נוספת של ניקיטה קוצ'רוב, אותה סיים עם 30 שערים ו-113 נקודות, הובילה את הלייטנינג לפלייאוף נוסף בעונת 2022/23 מהמקום השלישי בבית האטלנטי - אך רצף העליות לגמר נקטע בהפסד בסיבוב הראשון בפלייאוף מול טורונטו מייפל ליפס.
קוצ'רוב הצטיין במיוחד בעונה הבאה, 2023/24, כשסיים כמבקיע המצטיין של הליגה עם 144 נקודות שהביאו לו זכייה בגביע ארט רוס, מתוכן 100 אסיסטים - החמישי בהיסטוריה של הליגה שמגיע ל-100 אסיסטים בעונה. למרות זאת הקבוצה התקשתה, עלתה לפלייאוף רק מהמקום השביעי בחטיבה המזרחית, והודחה בסיבוב הראשון על ידי יריבתה המושבעת פלורידה פנתרס - הפעם הראשונה שהלייטנינג הפסידו לפנתרס בסדרת פלייאוף. בסיום העונה עזב את הקבוצה הקפטן הוותיק שלה, סטיבן סטאמקוס, שלאחר 16 עונות בקבוצה עבר לנאשוויל פרדטורס. ויקטור הדמן התמנה לקפטן במקומו.
היריבות עם פלורידה פנתרס

ללייטנינג יש יריבות טבעית מול הקבוצה הנוספת בליגה ממדינת פלורידה - פלורידה פנתרס. בעוד הלייטנינג מבוססים באזור מפרץ טמפה, הפנתרס מבוססים באזור מיאמי רבתי ומייצגים אותו.
הקבוצות נפגשו נכון ב-2024 ב-3 סדרות פלייאוף; בשתי הראשונות ניצחו הלייטנינג, הפנתרס ניצחו בסדרה השלישית.
סגל שחקנים

נכון ל-26 באוקטובר 2024
מרטן סן לואי
ניקיטה קוצ'רוב
ויקטור הדמן, ה-MVP של הפלייאוף בעונת האליפות השנייה
אנדריי וסילבסקי, ה-MVP של הפלייאוף בעונת האליפות השלישית
ויקטור הדמן, קפטן הלייטנינג
דגוברט השני

דגוברט השני (Dagobert II; בלטינית: Dagober(c)tus; באנגלית עתיקה: Dægberht; מת ב-679) היה מלך הפרנקים מהשושלת המרובינגית, ששלט באוסטרזיה משנת 675 או 676 ועד מותו. הוא נחשב למרטיר נוצרי לפחות מאז המאה ה-9.
אף אחד מהחיבורים ההיסטוריים של התקופה המרובינגית אינו מספק תיאור של שלטונו של דגוברט, ולכן יש לשחזר אותו מכמה מקורות שונים. עם מות אביו המלך סיגברט השלישי בשנת 656, נשללה ממנו ירושת השלטון והוא הוגלה לאירלנד כדי שיחיה כנזיר. את חזרתו לאוסטרזיה סידר וילפריד (אנ'), הבישוף של יורק.
הוא עלה על כס המלוכה במהלך מלחמת האזרחים שנגרמה על ידי רצח המלך כילדריך השני בשנת 675. במהלך שלטונו הקצר, היה דגוברט במלחמה עם נויסטריה, חתם על הסכם שלום עם ממלכת הלומברדים באיטליה והחזיר את השימוש במטבעות זהב.
החיבור כמעט בן הזמן "חיי וילפריד" (אנ') מציג את דגוברט כרודן שהשניא את הבישופים והטיל מיסים חדשים. הוא נרצח על ידי קונספירציה של האצולה הגבוהה ביותר וירש אותו בן דודו, תיאודריך השלישי, מלך נויסטריה, שנגדו נלחם בעבר.
גלות

דגוברט היה בנו של המלך סיגברט השלישי ואישה לא ידועה. לא סביר שהוא היה בנו של אשתו הידועה היחידה של סיגברט, כימנכילד (Chimnechild), שמתה אחריו. לפיכך הוא היה אחיה למחצה של ביליכילד (אנ'), בתה של כימנכילד מסיגברט. הוא נקרא על שמו של סבו, המלך דגוברט הראשון (623–639).
על פי "ספר ההיסטוריה של הפרנקים", המתוארך לשנת 727, לאחר מותו של סיגברט, גרימואלד הזקן, המאיורדומוס (הממונה על הארמון) ואיש הממשל החזק ביותר תחת המלך, ארגן את גילוח שיערו של דגוברט לנזורה (טונזורה (אנ')) ואת הכנסתו להשגחתו של דידו, הבישוף של פואטייה. גילוח שיערו של דגוברט הפך אותו לבלתי כשיר לכס המלכות, שכן מלכים מרובינגים תמיד גידלו שיער ארוך. לאחר מכן שלח דידו את דגוברט לאירלנד. התיארוך של אירועים אלה אינו ודאי. הם בדרך כלל מתוארכים לשנת 656, אך הוצעה גם שנת 651.
אף מקור בן הזמן אינו מתאר את תקופתו של דגוברט באירלנד. מרווין ארצ'דול (אנ') (המאה ה-18) היה הראשון לתעד את הקשר של דגוברט למקום ספציפי באירלנד. הוא כתב שמסורת מקומית שבעל פה שמה את דגוברט במנזר סליין (אנ'), מסקנה שהתקבלה על ידי כמה חוקרים מודרניים.
גרימואלד הציב את בנו, כילדברט, על כס המלכות האוסטרזי, אך הנויסטרים תחת שלטונו של כלוביס השני (639–657) אסרו את גרימואלד והביאו אותו לפריז, שם הוצא להורג "מפני שפעל נגד אדונו", כלומר, התובע המרובינגי החוקי. בנו השני של כלוביס, כילדריך השני, שעדיין היה קטין, הוצב על כס המלכות האוסטרזי בשנת 662. הוא היה נשוי לביליכילד, אחותו למחצה של דגוברט, והושם תחת עוצרותה של כימנכילד. בשנת 675 הוא נרצח יחד עם מלכתו ובנו.
רצח כילדריך סיפק את ההזדמנות לשובו של דגוברט, אך התוצאה המיידית שלו הייתה מלחמת אזרחים. המאיורדומוס לשעבר, אברוין (אנ'), הכריז על כלוביס השלישי, בנו של מלך נויסטריה כלותאר השלישי (658–673), כמלך באוסטרזיה, בעוד שבנו השלישי של כלוביס השני, תיאודריך השלישי, הוצב על כס המלכות של נויסטריה על ידי לאודגר. לאחר לכידתו של לאודגר, נטש אברוין את כלוביס עבור תיאודריך, ובכך איבד את בני בריתו האוסטרזים. במצב זה, הוחזר דגוברט מגלותו באירלנד.
חזרתו מהגלות

בעוד ש"ספר ההיסטוריה של הפרנקים" הוא המקור היחיד לתיאור נסיבות גלותו של דגוברט, "חיי וילפריד" הוא החיבור היחיד שמתאר את שובו. ביוגרפיה זו של הבישוף האנגלי וילפריד חוברה בעשורים הראשונים של המאה ה-8 על ידי סטיבן מריפון (אנ'). לפי סטיבן, דגוברט הוגלה לאירלנד "בנעוריו" וכשנודע לחבריו וקרוביו מאוחר יותר שהוא עדיין חי, הם ביקשו מווילפריד להביא אותו לאנגליה ומשם לשלוח אותו לאוסטרזיה.
הביוגרפיה "חיי וילפריד" אינה מציינת מי היה אחראי להחזרת דגוברט, אלא רק שאלה היו "חברים" (amici) ו"קרובי משפחה" (proximi). ייתכן שהקרובים היו מהצד של אמו. יש הסכמה מעטה לגבי מי החברים עשויים היו להיות, אולי וולפואלד, המאיורדומוס תחת כילדריך השני או פפין האמצעי ומרטין מלאון (אנ'), שעלו לשלטון, לפי "ספר ההיסטוריה של הפרנקים", לאחר "מותם של מלכים", אולי בשנת 675; או אפילו אולטן (אנ'), אב המנזר של Saint-Maur-des-Fossés (אנ'), שהיה אירי בעצמו ובעל קשרים באירלנד.
התאריך המדויק של הגעתו של דגוברט אינו ידוע. כילדריך השני נהרג בשנת 675 ודגוברט ישב על כס המלכות ביולי 676.
פולחן קדושים

החיבור "חייו של וילפריד" הוא המקור היחיד המציין את ההתנקשות בחיי דגוברט, אך אישור מסוים לכך מגיע מהעובדה שהוא נערץ כמרטיר באזור הארדנים לפני סוף המאה ה-9.
ישנן טענות סותרות לגבי מקום קבורתו של דגוברט. על פי הביוגרפיה של הבישוף אודוין (אנ') מרואן, שנכתבה בתחילת המאה ה-8, נקבר דגוברט בכנסיית פטרוס הקדוש ברואן לצד קודמו, כילדריך השני, ומלכתו של כילדריך, ביליכילד, ובנו התינוק, שנקרא גם הוא דגוברט. מקור זה מתייחס ל"דגוברט שגרימואלד עשה לו טונזורה" (גילח), מבלי להזכיר את גלותו, שובו או שלטונו.
החיבור "חיי דגוברט" (אנ'), לעומת זאת, אומר שדגוברט נקבר בסטניי (אנ') בכנסייה המוקדשת לרמיגיוס (אנ'). זה לא בלתי סביר, שכן סטניי הייתה במרכז אוסטרזיה. המקור, לעומת זאת, מתוארך לשנות ה-90 של המאה ה-9 ומבלבל את דגוברט השני עם דגוברט השלישי (711–715), שמת ממחלה.
בשנת 872, פולחן דגוברט הוקם לחיים (או הוקם לתחייה) על ידי קרל הקירח, מלך פרנקיה המערבית (840–877), שהעביר את השרידים שלו לבזיליקה שנבנתה במיוחד בסטניי. נראה שהתזמון מצביע על כך שקרל ניסה להתבסס באותו חלק של לותרינגיה שהשיג רק בשנת 870 בחוזה מרסן. העברת השרידים מוזכרת ב"חיי דגוברט" ובכתב זיכיון שנשתמר בכרטולריום (Cartularium) (אנ') של מנזר גורזה (אנ'), המציג את התאריך.
ההקדש של בזיליקת סנט דגוברט ידוע מכתב זיכיון משנת 1124, גם הוא בכרטולריום של מזר גורזה. ההקדש הועבר בשלב מסוים לביאטריס (אנ'), אשתו של גודפרי המזוקן (השלישי) (אנ'), דוכס לוריין התחתונה, אשר בשנת 1069 השאירה אותו למנזר גורזה. הנזירים הפכו אותו למנזר בנדיקטיני.
יום החג של דגוברט היה 23 בדצמבר. יום זה מצוין ב"חיי דגוברט"; בלוח השנה של קדושים הנוצרים שנעשה עבור אמה מאיטליה (אנ'), אשתו של לותר, מלך צרפת (954–986), ואבד; ובאוקטריה (auctaria, תוספות מקומיות) למרטירולוגיה של אוסוארד (אנ') מאזור בלגיה המודרנית. אוקטוריום אחד, לעומת זאת, מציין את החג שלו ב-11 בספטמבר. כתב יד מלייז' של המרטירולוגיה של אדו מווינה (אנ') מציין גם הוא את מותו של דגוברט ב-23 בדצמבר.
החג של דגוברט מעולם לא היה נפוץ מחוץ לסטניי. בדרך כלל, הוא נקשר למקומות הקשורים לדגוברט הראשון. הוא עדיין נחגג בוורדן בסוף המאה ה-16. בשנת 1591 על הבניינים פשטו פרוטסטנטים. השרידים של דגוברט התפזרו, וחלקם הגיעו לסן-גיסלן (אנ').
טרמיסיס זהב של דגוברט השני, מראה את דמותו של המלך בחזית וצלב על גבי כדור בצד האחורי.
גילוף המתאר את רצח דגוברט מהקריפטה של בזיליקת דגוברט הקדוש בסטנאי.
היינריך, נסיך בוואריה (1922–1958)

היינריך, נסיך בוואריה (בגרמנית: Heinrich von Bayern, ‏28 במרץ 1922 - 14 בפברואר 1958) היה בנו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה.
ביוגרפיה

היינריך נולד ב-28 במרץ 1922 בלנגריז, לרופרכט, נסיך הכתר של בוואריה ולאנטוניה, נסיכת לוקסמבורג, בתם של וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג ומריה אנה, נסיכת פורטוגל. בתקופת השלטון הנאצי עברו בני המשפחה לאיטליה, ולאחר מכן עברו להונגריה. לאחר כיבוש הונגריה בשנת 1944, כלאו הנאצים את בני המשפחה בזקסנהאוזן ובאפריל 1945 הם הועברו לדכאו, זמן קצר לפני שחרור המחנה, ולבסוף שוחררו על ידי צבא ארצות הברית.
ב-31 ביולי 1951 התחתן היינריך עם אן מארי דה לוסטראק, בתם של הברון ז'אן דה לוסטראק והלן רייד, אולם לא היו להם ילדים. ב-14 בפברואר 1958 מת היינריך בבארילוצ'ה בהרי האנדים, ובשנת 1999 נהרגה אלמנתו בתאונת דרכים במילאנו, איטליה.
בן הגרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1981 (בן 43 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  תלמה ילין  המכללה האקדמית בית ברל  אוניברסיטת קולומביה 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (2024)  פרס האמן הצעיר (2011)  קרן התרבות אמריקה-ישראל 
 
בן הגרי (נולד ב-1981) הוא אמן ישראלי רב-תחומי, המתמחה ביצירות וידאו, פסלים, אנימציה וצילום. הציג במספר רב של תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בישראל ומחוץ לישראל.
ביוגרפיה

הגרי נולד בתל אביב. אימו שולמית הקימה וניהלה את מערך המכירות של תיאטרון הקאמרי ואביו אילן היה מעצב גרפי, שעיצב בין היתר, בול לזכרו של יצחק שמיר. אחיו הבכור הוא קצין צה"ל תת-אלוף דניאל הגרי, ואחיו הצעיר יוני מתגורר בכפר שיקומי.
הגרי למד בתיכון תלמה ילין. במהלך לימודיו במדרשה לאמנות במכללת בית ברל הציג בתערוכות קבוצתיות שונות. בעבודותיו המוקדמות עסק ביחס בין הצופה ליצירה. הוא ריכז את לימודי הווידאו ארט במדרשה לאמנות בבית ברל. בשנת 2014 עבר לניו יורק עם בת זוגו, ומ-2015 הוא מלמד בבית ספר לאמנות באוניברסיטת ייל ובתוכנית התואר השני לווידאו, צילום ומדיה בבית ספר לאמנות חזותית SVA, ניו יורק.
יצירה אמנותית

עבודותיו מאופיינות בגישה טרגי-קומית, היוצרת סביבות אבסורדיות ועולמות פלאיים המטשטשים את הגבולות בין מציאות לדמיון. יצירתו מבוססת על מחקר בתחומי הספרות, התיאטרון, תולדות האמנות וסקרנות מדעית.
ב-2016 זכה בפרס חמי פרוכטר, ובנימוקי השופטים נכתב כי ״בסרטיו ובמיצבי הווידאו הקומי־טרגיים של הגרי מתגלמות סביבות אבסורדיות המעלות שאלות על זהות וטריטוריה ובכל הסרטים נולדת מחדש דמותו של האמן הכלואה בתוך מנגנון מכני ומתמודדת עם נסיבות תרבותיות".
בסרט ״אני עיפרון״ הגרי מגיח לרגע מתוך האפלה, נבלע בתוך הגרפיט ונולד מחדש כעיפרון שרוקד ביחד עם בתו.
בראיון שערך לקראת פתיחת התערוכה במוזיאון הרצליה, אמר הגרי כי האמירות הפוליטיות נוכחות בתוך יצירותיו. התערוכה "קולו של חוד" מתייחסת, לדבריו, לכוחו של הקול האינדיבידואלי. הגרי התייחס להשפעת המעבר לניו יורק על יצירתו, וטען כי ישראל אינה שוליים אלא "מרכז אחר". לדבריו, היצירה בישראל מתקיימת ב"אינקובטור" המאופיין בסביבה תרבותית ולשונית ייחודית.
לימודים

1998-1995 תיכון תלמה ילין, גבעתיים
2008-2004 בית ספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
2014-2012 תואר שני MFA, בית ספר לאמנויות, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ארצות הברית
תערוכות יחיד

2024 – אני, עיפרון, גלריה גורדון, תל אביב יפו
2023 – "על קולו של חוד", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
2022 – The Bolier, ניו יורק
2021 – Fundación CALOSA, מקסיקו
2016 – רצונו של קדר, מוזיאון תל אביב לאמנות (2016)
ב־2014 הוצגה במוזיאון ישראל Fresh
2011 – לנו החירות, גלריה בארי, קיבוץ בארי
2008 – "עירום ומכונת כביסה", בית הספר לאמנות - המדרשה, מכללת בית ברל
2007 – קוקו, גלריה רוזנפלד, תל אביב
תערוכות קבוצתיות (חלקי)

2022 – מוזיאון על התפר, ירושלים
2021 – High Line Art, ניו יורק
2020 – מוזיאון ישראל, ירושלים
2019 – גלריית HESSE FLATOW, ניו יורק
2017 – מרכז ריצ'מונד לאמנות חזותית, אוניברסיטת מערב מישיגן, קלמזו, מישיגן
2017 – מוזיאון חיפה לאמנות
2015 – אקספו מילאנו, איטליה
2015 – SculptureCenter, ניו יורק
פרסים (חלקי)

2024 – Guggenheim Foundation Fellowship, ניו יורק
2022 – מענק לאמנות עכשווית ע"ש לורן ומיטשל פרסר, מוזיאון הרצליה
2022 – פרס דיסקונט לעידוד היצירה
2021 – מענק תערוכה לאמן ישראלי, קרן ארטיס
2021 – מענק תערוכה, הקרן לאמנות עכשווית, ניו יורק
2020 – מענק לעבודת אמנות חדשה, מועצת מפעל הפיס לתרבות ואמנות
2016 – פרס חמי פרוכטר לאמן וידאו ישראלי, מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון רוז לאמנות
2008 – פרס רפי לביא, בית הספר לאמנות המדרשה, מכללת בית ברל (2008).
הערות שוליים

↑  גואל פינטו, החיים בניו יורק, העפרונות והאח דניאל: בן הגרי בריאיון, באתר כאן, ‏07.01.24
1 2  בן הגרי | artport, באתר www.artport.art
1 2  דנה גילרמן, "בישראל יוצרים אמנות מתוך איזה עיוורון", באתר כלכליסט, 26 בינואר 2023
1 2  בן הגרי: אני, עיפרון, באתר www.gordongallery.co.il (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 372283  NLI: 987007598766205171  GND: 1053379668  ISNI: 0000 0001 2338 2951  LCCN: no2011110502  SUDOC: 184973856  VIAF: 173142113   WorldCat (עם VIAF): 173142113
הרמן השביעי, מרקיז באדן-באדן

| --- | --- |

 לידה:  1266 
 פטירה:  12 ביולי 1291 (בגיל 25 בערך) 
 מדינה:  גרמניה 
 בן או בת זוג:  Agnès de Truhendingen (6 באוקטובר 1278–12 ביולי 1291) Agnès de Truhendingen 
 
הרמן השביעי, מרקיז באדן-באדן (בגרמנית: Herman VII. von Baden;‏ 1266 – 12 ביולי 1291), היה המרקיז השליט של באדן מ-1288 ועד מותו.
ביוגרפיה

הרמן נולד ב-1266 והיה בנם של רודולף הראשון, מרקיז באדן-באדן ואשתו, קוניגונדה מאברשטיין, בתו של הרוזן אוטו מאברשטיין.
בשנת 1291, הוא קיבל כמה נחלות, כולל Bietigheim ממנזר וייסנבורג.
הוא נפטר ב-12 ביולי 1291 ונקבר במנזר ליכטנטל.
משפחתו

הרמן התחתן לפני 6 באוקטובר 1278, עם אגנס מטרוהדינגן (נפטרה לאחר 15 במרץ 1309). נולדו להם הילדים הבאים:
פרידריך השני (נפטר ב-22 ביוני 1333)
רודולף הרביעי (נפטר ב-25 ביוני 1348)
הרמן השמיני (נפטר 1300)
יוטה (נפטר 1327)
ג'יי פי מורלנד

| --- | --- |

 לידה:  9 במרץ 1948 (בן 76) 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת דרום קליפורניה 
 מוסדות:  Biola University 
 עיסוק:  פילוסוף 
 מדינה:  ארצות הברית 
 www.jpmoreland.com
 
ג'יימס פורטר מורלנד (באנגלית: James Porter Moreland; נולד ב-9 במרץ 1948), הידוע כ־JP Moreland, הוא פילוסוף ואפולוגטיקן נוצרי אמריקאי. פרופסור מחקר לפילוסופיה באוניברסיטת ביולה בלה מירדה בקליפורניה.