המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית
המפלגה בזמן שלטון מפלגת הבעת'

בתקופת המרד הכורדי הראשון, נחתמו שני ההסכמים החשובים ביותר של העיראקים עם הכורדים: ההכרזה של ממשלת עבד א-רחמאן עארף בשנת 1966 על הכרה חוקתית בכורדים, בזכותם לייצוג פוליטי ובמעמדה הרשמי של השפה הכורדית בעיראק, וההסכם בין מפלגת הבעת' למפלגה הדמוקרטית הכורדית במרץ 1970, הסכם שכונה גם "הצהרת מרץ". כחלק מסכם זה, הכורדים היו צריכים להפסיק את המרד הכורדי לאחר כעשור וכן לנתק את קשריהם עם איראן ולחדול מלקבל ממנה תמיכה, ובתמורה הם יקבלו אוטונומיה מידי מממשלת עיראק. אולם, במהלך תקופת היישום של הצהרת מרץ, חודשה הלחימה, וב-1972 סדאם חוסיין חבר בברית לברית המועצות ואילו הכורדים חברו לאיראן, בין היתר בשל המריבות הפוליטיות והטריטוריאליות של איראן עם עיראק. הברית האיראנית-כורדית זכתה לתמיכת ארצות הברית, ובאה לידי ביטוי במשא ומתן בין הנרי קיסינג'ר ומוסטפא בארזאני. ההסכם התבטל לאחר אי כיבוד מוחלט של ההסכמים מצד המשטר העיראקי והכורדים, שכללו בין היתר ניסיון התנקשות במוסטפא בארזאני, אי כיבוד התנאים של שני הצדדים וכן חתימה על הסכם אלג'יר שנחתם בין ממשלות עיראק ואיראן במרץ 1975, שהגדיר את הגבול בין שתי המדינות בשט אל-ערב וכלל התחייבות של איראן לא לסייע לכורדים.
לאחר קריסת המרד הכורדי, עקב הפסקת הסיוע האיראני ואמריקאי, ממשלת הבעת' פעלה להרוס את כל התנאים שאיפשרו את מרד הכורדים. כחלק מכך, המשטר העיראקי פגע בכפרים שהיה ידוע שחיות בהם משפחות של לוחמים כורדים וכן ערך מבצעי שיערוב של כפרים נוספים, שנועדו להטמיע מבחינה תרבותית ומנהלית את הערכים והשפה הערביים וכללו טיהור משרות בכירות לטובת חברי מפלגת הבעת' ופגיעה אלימה במתנגדי השלטון. כמו כן, לאחר כישלון המרד, ביוני 1975 הוקם בדמשק האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, בראשות ג'לאל טאלבאני, שהיה תחילה יד ימינו של מוסטפא בארזאני, אך הפך עתה ליריבו הפוליטי. המהפכה האיראנית ב-1979 ופרוץ מלחמת איראן-עיראק הועילו למרד בכורדיסטן, אולם מנגד, פרצו מחלוקות פנים-כורדיות ומלחמות פנימיות בין 1976–1985 בין המפלגה הדמוקרטית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
בסוף ימי מלחמת איראן-עיראק ב-1987–1988, פתח צבא עיראק במבצע ממוקד שיועד לפגוע בכוחות הגרילה הכורדיים, שכונה מבצע אל-אנפאל, דבר שהוביל ליצירת חזית כורדית אחידה, המורכבת משתי המפלגות הגדולות, המפלגה הדמוקרית הכורדיסטנית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, וכן ממפלגות קטנות נוספות. הם ייסדו את חזית כורדיסטן העיראקית (IKF), והצהירו כי מטרתם העיקרית היא להפיל את משטרו של סדאם חוסיין, להקים ממשלה דמוקרטית אמיתית בעיראק, ולבסס שלטון עצמי כורדי בעל הכרה פדרלית שבראשו יעמדו שני נשיאים שייצגו את שני המפלגות העיקריות.
בשנת 1991, לאחר מלחמת המפרץ והמרידות הכורדיות שבעקבותיה, התקבלה החלטה 688 של מועצת הביטחון של האו"ם, שכללה בין היתר הטלת אמברגו אווירי בשמי כורדיסטן העיראקית, דבר שייצר את התנאים שאיפשרו את הקמת החבל הכורדי האוטונומי. ב-1992 נערכו בחירות ראשונות בחבל, והוקמו האספה הלאומית של כורדיסטן והממשלה האזורית של כורדיסטן, בהסדר חלוקה של 50-50 בין המפלגה והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן, והוקמה ממשלת אחדות שבראשה עמדו אנשי האיחוד הפטריוטי.
האחדות לא נמשכה זמן רב, וב-1994 פרצה מלחמת האזרחים הכורדית, בין המפלגות, בין היתר עקב מחלוקות על הכנסות המכס מייבוא וייצוא. לאחר ניסיונות תיווך של ארצות הברית, מלחמת האזרחים הסתיימה עם ניצחון המפלגה, ובשנת 1998 מסעוד בארזאני וג'לאל טאלבאני חתמו על הסכם שלום בוושינגטון. למרות זאת, מכאן ואילך, שמרו שני המפלגות על ממשלות ומוסדות נפרדים, כך למשל, הפשמרגה, הצבא הכורדי, נותר מופרד בין כוחות של המפלגה הדמוקרטית וכוחות של האיחוד הפטריוטי.