אנדרו בונאר לואו
קריירה פוליטית > ממשלת הקואליציה

מלחמת העולם הראשונה פרצה ב-1914. קודם לפרוץ המלחמה הממשלה הליברלית בראשות הרברט הנרי אסקווית' הגיעה להסכמה בנושא שלטון הבית באירלנד והחלה בהעברת סמכויות שלטוניות לקראת הקמת פרלמנט אירי בדבלין נפרד מזה שבלונדון. עם פריצתה של המלחמה, נושא הסדר שלטון הבית נעצר לאחר לחץ מצידו של בונאר לואו שהעמיד את הנושא על סטטוס קוו אשר בהמשך הוביל למרידת חג הפסחא של מיליציית לאומנים אירים "הצבא האירי הרפובליקני" בדבלין. במאי 1915, לאחר שבריטניה ספגה מפלה בקרב גליפולי והממשלה הליברלית בראשות הרברט הנרי אסקווית' הכירה בכך שהמלחמה תארך זמן רב, הוקמה ממשלת אחדות בהשתתפות המפלגה השמרנית, ובונאר לואו מונה לשר המושבות. ממשלת האחדות הזאת הייתה אפופת מאבקים פנימיים ממושכים בין חבריה. בונאר לואו ואסקווית' הרבו להיכנס למאבקים ביניהם. במהלך מסעו אל האימפריה הרוסית, שר המלחמה הוריישו קיצ'נר טבע עם אונייתו. בונאר לואו נסע אל ביתו של אסקווית' שם לפי עדותו מצא אותו משחק ברידג' עם גבירותיו. בונאר לואו סירב לחכות לסיום המשחק ולאחר שאסקווית' הציע לו את תפקיד שר המלחמה לואו סירב ולבסוף נבחר לתפקיד דייוויד לויד ג'ורג' מהמפלגה השמרנית. עם קיצוצים בסמכויותיו הגיש לויד ג'ורג' את דרישתו להתפטר. אסקווית', שהבין כי איבד את רוב התמיכה האזרחית, התפטר מראשות הממשלה לפני שלויד ג'ורג' התפטר ממשרד המלחמה. לאחר התפטרות אסקווית' ב-1916 ביקש המלך ג'ורג' החמישי מבונאר לואו להרכיב ממשלה, אך הלה סירב, מפני שהעריך שסיכוייו של מנהיג המפלגה הליברלית דייוויד לויד ג'ורג' להקים ממשלה יציבה טובים יותר.
בממשלת לויד ג'ורג' כיהן בונאר לואו כשר אוצר וכסגן ראש הממשלה בפועל. בין שני המנהיגים שררו אמון והערכה הדדיים ויחסי עבודה טובים. בדצמבר 1917 היה זה לואו שהכריז בפרלמנט על כיבוש ירושלים מידי האימפריה העות'מאנית בידי כוחותיו של אדמונד אלנבי. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפלו שניים מבניו של בונאר לואו (ראו סעיף "משפחתו" בהמשך). האופי הבלתי חד משמעי של הפעולות הצבאיות בחזית המערבית בשנת 1916 הוכיח את הזרז לגישה מקיפה יותר להנהגת כלכלה במהלך מלחמה משנת 1917 ואילך. הניסיונות להקל על המחסור בכוח עבודה עקב הגיוס למלחמה כללו הקמת חברות חקלאיות, המורכבות מחיילים בקטגוריה רפואית שלא אפשרה להם לקחת חלק מעורב במלחמה, חזרתם הזמנית של עובדי חקלאות מיומנים (בעיקר אנשי חרש) מהחזית, שבויי מלחמה, נשים וילדים. בסוף המלחמה 60.5 אחוזים משבויי המלחמה בבריטניה שהיו מסוגלים לעבוד הועסקו בחקלאות, ואילו 180,000 נשים הועסקו בחקלאות. ברחבי בריטניה, מספר גדל והולך של ילדים קיבלו פטורים מבית הספר לעסוק בעבודה חקלאית בעונת הקציר ועבדו במשרה חלקית בחוות מחוץ לשעות הלימודים. תרומותיהם, לפי הערכות, צמצמו את הירידה בייצור העבודה החקלאית מ-9 אחוזים מהסכום שלפני המלחמה בשנת 1916 לכ-4 אחוזים בשנת 1918.
בסופה של המלחמה בריטניה ספגה 715,000 הרוגים צבאיים (עם יותר מפי שניים בכמות הפצועים), הרס של 3.6% מההון האנושי שלה, 10% מהנכסים המקומיים שלה ו 24% מהנכסים שלה מעבר לים, והוציאה יותר מ-25% מהתמ"ג שלה למען מאמץ המלחמה בין השנים 1915 ו-1918. אולם זה היה רחוק מסכום ההפסדים שהמלחמה הגדולה גרמה לכלכלה הבריטית; הנזק הכלכלי המשיך להצטבר לאורך כל שנות העשרים ואילך. החלטת המדיניות הכלכלית המרכזית לאחר המלחמה, שהתקבלה בעקבות הדיווח של ועדת קונליפה בשנת 1919 שכונסה בהוראת בונאר לואו, הייתה לחזור לתקן הזהב שקדם למלחמה. המהלך נתפס כחזרה למערכת הכלכלית של המאה ה-19 אך התקבל על ידי הממשלה. מונטאגו נורמן, מנהל בנק אנגליה, ראה בחזרה לתקן הזהב "חוסן בפני סכינים". עם זאת, ניתן היה להשיג זאת רק באמצעות דפלציה קשה שהפחיתה את המחירים והשכר המקומי באופן משמעותי, כך ששער החליפין הריאלי היה עקבי עם איזון חיצוני ופנימי. באותה תקופה לא היה ברור כמה נדרש מהמחירים הממוצעים לרדת. זאת במיוחד מכיוון שבסביבה הכלכלית החיצונית החדשה, שער החליפין הריאלי היה נמוך יותר מאשר בשנת 1913, ולכן סביר להניח שחישובים מבוססי כוח קנייה-בית מדיני לא היו הולמים ואמינים בשביל להשלים את מטרת הממשלה.
תמיכתו הייתה לסלע הפוליטי שעליו הייתה תלויה עמדתו של לויד ג'ורג', ואחד מתפקידיו המרכזיים שנשא בונאר לואו היה הנהגת בית הנבחרים הבריטי. בונאר לואו השיק סדרה של הלוואות מלחמה מוצלחות שמימנו חלק ניכר מהוצאות המלחמה של בריטניה. הוא היה חבר בקבינט המלחמה הקטן, אך לא ביקש להשפיע על האסטרטגיה הצבאית. הבחירות הכלליות בבריטניה 1918, שהתקיימו עם תום המלחמה, הביאו לזכיית ממשלת הקואליציה בניצחון סוחף. במהלך הבחירות השיגה המפלגה השמרנית את מירב הקולות לעומת המפלגה הליברלית שהתחלקה בין לויד ג'ורג' לאסקווית'. למרות ניצחון פוליטי זה, בונאר לואו שימר את הקואליציה והמשיך לתמוך בממשלתו של לויד ג'ורג'. בונאר לואו ויתר על משרת שר האוצר לטובת המשרה הסמלית של הלורד שומר החותם, אך נותר מנהיג המפלגה השמרנית עד 1921, אז התפטר מטעמי בריאות כאשר לחץ הדם שלו עלה בצורה חריפה ומסכנת חיים ונדרש טיפול רפואי לטפלו. בתקופת מלחמת העצמאות האירית היה ממובילי הקו הנוקשה, המתנגד בתוקף לעצמאות אירלנד. התפטרותו מהנהגת המפלגה הקלה על לויד ג'ורג' להגיע להסכם שלום באי ולחתימת האמנה האנגלו-אירית עם מייקל קולינס וארתור גריפית'.
ב-1922 נחלקה המפלגה השמרנית בין התומכים בהמשך הישיבה בממשלת לויד ג'ורג', שעמם נמנו מרבית מנהיגי המפלגה, לבין התומכים בפרישה ממנה. בונאר לואו נותר זמן רב איתן לעומת רוב אנשי מפלגתו והמשיך לתמוך בממשלה הקיימת. הקש ששבר את גב הגמל בנוגע ליחסיו של בונאר לואו לממשלת הקואליציה הגיע עם אירועי משבר צ'נקלה. מלחמת העצמאות של טורקיה הובילה לאיום על השליטה הבריטית בקונסטנטינופול ומשבר דיפלומטי בין בריטניה לצרפת, אשר תחת הנהגתו של רמון פואנקרה תמכה במאבקה של טורקיההוביל לאי-פעולה בריטית יציבה נגד טורקיה. שר החוץ, ג'ורג' נתניאל קרזון, צידד בצרפת והתנגד לניסיונו של לויד ג'ורג' להכריז מלחמה על הרפובליקה הטורקית. משבר זה במדיניות הבריטית הוביל לכך שחיילים בריטיים פינו את מצרי הדרדנלים ומצרי הבוספורוס ללא קרב. בסוף יוני 1922 הצהיר לואו שהוא אינו מרוצה מהממשלה ובכוונתו לצאת נגדה אם לא תתקן דרכיה. בפגישה מכרעת של חברי הפרלמנט השמרנים שנערכה ב-19 באוקטובר 1922 התייצב בונאר לואו, לצד סטנלי בלדווין, בראש התומכים בפרישה מן הממשלה, ועמדתו התקבלה. בעקבות פרישת השמרנים נפלה הממשלה והפרלמנט התפזר. במהלך הבחירות הכלליות בבריטניה 1922 המפלגה השמרנית ניצחה ברוב מוחץ אל מול המפלגה הליברלית המפולגת והמלך ג'ורג' החמישי הטיל על בונאר לואו להרכיב ממשלה חדשה.