שניאור זלמן פוגצ'וב
ביוגרפיה > במוסקבה ובברלין

בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, בקיץ 1914, עבר פוגצ'וב עם משפחתו מוורשה למוסקבה. הוא התגורר עם משפחתו על יד העיר, והיה נוסע ללמד בה עברית את ילדי היהודים שישבו שם. כמה מהמורים שלימדו בבית הספר שלו בוורשה עברו איתו.
עם פרוץ מהפכת פברואר 1917, משהותר ליהודים לשבת במוסקבה, עברה לשם המשפחה, ופוגצ'וב למד באוניברסיטת מוסקבה.
באותה תקופה עבד במחיצתו של המחנך ההומניסטי סטניסלב שאצקי והושפע מאוד מערכי החינוך הפרוגרסיבי ורעיונותיו, שהלה פעל לקדם. לאחר המהפכה הרוסית ייסד וניהל שאצקי, שינק מהגותו של ג'ון דיואי, את 'התחנה הניסיונית להשכלת העם' הראשונה – כפר או קהילת ילדים ('מושבה'), שנוהלה בהנהלה עצמית של חניכיה, והחינוך בו הועמד על ערך העבודה. משה אביגל (ביגל), ידידו, סיפר בזיכרונותיו כי פוגצ'וב היה "אמן מצוין מטבעו וידע לספר דברים בצורה מרתקת... ב-1922 בורשה, כשהיינו מתהלכים שנינו ברחובות... והוא מתאר לי בהתלהבות רבה ואגב ייצוג טיפוסים בצורה דרמתית ובבדיחות דעת, כיד ה' הטובה עליו, אפיזודות מאותה קולוניה חינוכית של שצקי בקרבת מוסקבה ומחייו ואישיותו המופלאה של שצקי והליכותיהם של חבריו ותלמידיו".
ב-1918, זמן לא רב לאחר המהפכה ברוסיה ותפיסת השלטון על ידי הבולשביקים, ובעקבותיה החרמת דירותיהם של בעלי ההון שברחו מרוסיה, זכה פוגצ'וב בדירה ענקית ומפוארת בת עשרה חדרים בקומה השנייה שבסמטה הקוֹזמוֹדֶמיַאנובית מס' 10, בבית מיכאל ברוידא. בשניים–שלושה מחדרי הדירה חייתה המשפחה, וביתר החדרים פעל בית הספר שייסד – בית ספר תיכון עמלני עברי במסגרת רשת החינוך העברית הציונית "תרבות". בבית ספר זה, הראשון מסוגו ברוסיה, נלמדו בין היתר מקצועות ריאליים כמו מתמטיקה וגאוגרפיה, ונחגגו בו חגי ישראל.
משעברו כל בתי הספר התיכוניים לפיקוח הקומיסריון העממי לחינוך (משרד החינוך הסובייטי (אנ')), הצליח פוגצ'וב לקבל רישיון לקיום בית ספר עברי, והמוסד הפך מבית ספר של "תרבות" לבית ספר עברי עמלני (трудовая школа) ממלכתי סובייטי המוכר רשמית על ידי השלטונות. מִשֶכָּך, דאגה הממשלה לכול: לשלם את משכורות המורים, לספק לתלמידים מזון ואף להפעיל קייטנה לילדים ליד הנהר.
ליד בית הספר, שפעל בשעות הבוקר, הקים פוגצ'וב מועדון נוער עברי שפעל בשעות אחר-הצהריים. היה זה מועדון הנוער העברי הראשון במוסקבה. חניכיו היו ברובם תלמידי בתי ספר תיכוניים כלליים, שבבוקר למדו בגימנסיות רוסיות ואחר-הצהריים היו מבלים במועדון העברי.
בית הספר והמועדון העבריים נחלו הצלחה רבה, ותוך זמן קצר לקחו בהם חלק עשרות נערים ונערות מיהודי מוסקבה. לצד תיאטרון "הבימה", היו אלה האיים העבריים היחידים במוסקבה בימי הקומוניזם הצבאי.
בבית הספר ובמועדון שלידו התנהלו החיים על טהרת העברית ובאמצעות הנהלה עצמית של התלמידים. פוגצ'וב, שהיה הרוח החיה בהם, חינך את תלמידיו לערכים של ציונות סוציאליסטית וחלוציות, ועודד אותם לעלות לארץ ישראל ולחיות חיי עבודה במולדת עברית; או כמו שניסח זאת אברהם (אַבּרָשָה) אָרֶסט, איש ציבור ירושלמי, ממנהיגי ארץ ישראל העובדת, שהתחנך בבית הספר של פוגצ'וב במוסקבה – "לאהבת העברית, לאהבת ארץ-ישראל, לכיבוד העמל ולאהבת האדם".
בין התלמידים היו רבים שעלו לארץ ישראל כחלוצים, פעלו בהתיישבות ובהגנה ואף תפסו עמדות חשובות בחיי החינוך והתרבות ובחיים הציבוריים, בהם ארסט (שהיה חבר מזכירות אחדות העבודה, חבר מועצת עיריית ירושלים והוועד הפועל הציוני, עובד הסוכנות היהודית ומנהל "קול ציון לגולה") וזאב צְ'לֶנוֹב (חבר קיבוץ משמר העמק; בנו של יחיאל צ'לנוב, מראשי ציונות רוסיה).
ארסט כתב בזיכרונותיו:
בית הספר זכה לתמיכה מצד לא-יהודים בצמרת מערכת החינוך הסובייטית, אך כנגד זאת ספג יחס עוין מצד אנשי היֶיבסֶקציה (המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית, הבּוּנְדיסטים לשעבר) היידישיסטים, שיצאו נגד השפה העברית והלאומיות היהודית (ובפרט הציונות) וגרסו כי בית ספר יהודי צריך להתנהל בשפתם של המוני העם – יידיש.
בקיץ 1919 הגיש פוגצ'וב תוכנית להעביר את תלמידיו למשך הקיץ למָלָחובקה, כפר סמוך למוסקבה, במטרה להרגילם לחיי קומונה ועבודה. התוכנית כמעט יצאה לפועל, אולם אז התעורר זעמו של שמעון (סֶמיון) דימנשטיין, הקומיסר לענייני יהודים, והוא שכנע את רשויות החינוך להתנות את המעבר לקומונה בוויתור על השפה העברית; פנייתו של פוגצ'וב לקומיסר החינוך לוּנָצַ'רסקי (אנ') לא הועילה והתוכנית בוטלה.
פוגצ'וב הצליח לקיים את בית הספר במשך יותר משנתיים – זמן רב יותר מבתי ספר עבריים אחרים בברית המועצות. אולם הניסיונות לחתור תחתיו הלכו וגברו, עד שלבסוף, ב-1920, הצליחה היבסקציה להפוך את בית הספר לבית ספר יידי, ופוגצ'וב לא היה מעוניין להמשיך לנהלו. השלטונות הוציאו מידיו את הדירה המפוארת, ותחת זאת נתנו למשפחה דירה קטנה באותו בניין, בקומה הראשונה ממול. פוגצ'וב עבר ללמד בבית ספר רוסי, וילדיו התפזרו בבתי ספר רוסיים.
עם זאת, גם לאחר סגירת בית הספר הוסיף פוגצ'וב לחנך את תלמידיו: הוא ייסד חוג מחתרתי-למחצה, שבו התחנכו בני הנוער "לידיעת הספרות העברית, להבנת בעיות הציונות, להבנת נתיבות העם היהודי בתוך הדרכים הסבוכות של עולם גדול ומסוער".
באפריל 1920 התכנסה בדירתו הקטנה של פוגצ'וב הוועידה הציונית הארצית (הבלתי-לגאלית). בעקבות הכינוס נעצר פוגצ'וב על ידי הצ'קה (אנ') (המשטרה החשאית הסובייטית) ביחד עם יתר מאה ושבעים משתתפי הוועידה, שחלקם הובאו ללוּבּיַאנקַה וחלקם למבצר בּוּטירקָה, ולאחר תקופת מאסר קצרה, שוחררו בעזרתו של הג'וינט.
ימים ספורים לאחר שחרורו גלה עם משפחתו ממוסקבה וברית המועצות ונסע מערבה בכוונה להגיע לארץ ישראל. המשפחה יצאה מרוסיה ברכוש דל, ובדרך סרה לוורשה, שם מצאה מגורים בדירת-מרתף ונותרה בעיר כשנה. משם נסעו לברלין בירת גרמניה, שם נתמנה פוגצ'וב – אז עסקן חינוך ותרבות ידוע – למנהלהּ של הלשכה המרכזית של הסתדרות "תרבות" העולמית, שנוסדה אז בעיר. בברלין התגורר כשנתיים, עד 1924.