בניין מונדנוק
היסטוריה > שחזור למקור ואילך (מ-1979)

לפני השיקום הוסרו מחיצות זכוכית ועץ אלון, חיפויי שיש ותקרות מונמכות.
מסדרון משוחזר המציג חיפויי שיש, מחיצות אלון וזכוכית, גובה תקרה מלא ומדרגות נוי פתוחות
הבניין שדונל רכש ב-1979 דעך קשות. הכניסות מרחוב דירבורן נסגרו, קומת הקרקע "הושחתה על ידי שלטים צעקניים", והלבנים נצבעו והתקלפו. בפנים, לוחות השיש נצבעו ורבות מדלתות האלון המקוריות הוחלפו במהגוני זול יותר. גרמי המדרגות הדקורטיביות נסגרו לסירוגין, ומספר מדרגות ומסדרונות נסגרו לחלוטין. חלק ניכר מאריחי הפסיפס המקוריים נהרס – חלק מהרצפות כוסו בשטיחים, אחרות הוחלפו בוויניל (אנ') או טרצו. מחצית מ-16 המעליות עדיין הופעלו באופן ידני. "זה היה כאילו הוא שופץ בחלקו כל עשר שנים לאורך ההיסטוריה שלו", אמר דונל, "זה מעולם לא נעשה בשלמות".
דונל, שלמד אדריכלות בהרווארד, תכנן לשפץ כליל את הבניין ולבנות מתחם משרדים חדש ומודרני בתוך המעטפת ההיסטורית. משלא השיג מימון עבור השיפוץ, הוא פתח במקום זאת בפרויקט בשלבים כדי להחזיר את המונדנוק למצבו המקורי בפירוט קפדני. לפי ההיסטוריון דונלד מילר, באותה תקופה היה זה המיזם המקיף ביותר שנוסה אי פעם לשחזור של גורד שחקים; לקח שלוש-עשרה שנים להשלימו. בעזרת השרטוטים המקוריים, שהתגלו במכון האמנות של שיקגו, ושני תצלומים ישנים, החזירו דונל וג'ון וינצ׳י (אנ'), אחד מאדריכלי השימור המובילים במדינה, את הבניין למצבו כפי שנבנה לראשונה, לפני תהליכי המודרניזציה שעבר. עבודת השימור נעשתה בחלקים, בכל פעם כשמשרד התפנה.
פרטי העתקים של גוף תאורה צמוד תקרה, אריחי פסיפס וגוף תאורה צמוד קיר שנמצא בלובי ב-2010
צבע השלאק הותאם לארונות שבהם העץ לא הוכהה בחשיפה לאור. רצפות הפסיפס שוחזרו על ידי אומנים איטלקיים בעלות של 538.12 דולר למטר מרובע. אותרה חברה מקומית שיכלה לבצע את התהליך המורכב של שחזור עבודת הזכוכית ששימשה ליצירת המחיצות והמסדרונות המוארים באופן טבעי, מעיצובו המקורי של רוט. כדי לשחזר את הדלתות ואת עיטורי העץ, דונל רכש את החברה שייצרה את עבודת העץ המקורית מעץ אלון – ועדיין השתמשה באותן מכונות מהמאה ה-19. העתקים מושלמים של גופי התאורה המקוריים מאלומיניום הופקו בעזרת תצלומים מוקדמים, והושגו נורות פחמן כדי לשחזר את אפקט התאורה המקורי. גרם מדרגות אלומיניום בודד ששרד התגלה מאחורי קיר, שוחזר, ושימש מודל לבנייה מחדש של מדרגות הלובי ועבודות המתכת. החיפוי בקומות העליונות שוחזר משיש שהוצל מהבניינים הסמוכים: לסאל 19 ומנהטן, שעברו מודרניזציה זה מכבר. השיש לשיקום קירות הלובי והתקרות נרכש מאותה מחצבה איטלקית שסיפקה חומרים לבנייה המקורית של רוט.
הכניסות לרחוב דירבורן נפתחו מחדש ומשקופי הגרניט המסיביים וסביבתם נוקו משכבות של צבע שחור או הוחלפו. נמצא מקור ללבנים המעוצבות הדרושות לתיקון או החלפת הפינות המעוקלות. חלונות זכוכית גדולים בכניסה הוסרו והוחלפו בחלונות מחולקים (אנ') כפולים קטנים יותר שהתאימו לעיצוב המקורי. וילונות מפיברגלס כהה, הדומה לאלו המקוריים, שהיו עשויים מאריג פשתן, הותקנו כדי לשמר את מראה החזית. העלות הממוצעת של עבודות השיקום ב-1989 הייתה 1 מיליון דולר לקומה (2.09 מיליון דולר לקומה במונחים כלכליים של שנת 2020), או 505.92 דולר למטר מרובע.
מטרתו של דונל הייתה שהמונדנוק "לא רק ייראה כמו שהוא נראה במקור, אלא גם יחיה כפי שהיה פעם", והוא חיפש שוכרים לחנויות בקומת הרחוב שיהיו דומים לשוכריהן במאה ה-19. חלונות הראווה נוקו מכל השלטים והמכשולים, כדי לשמור על קו הראייה מהמסדרון ועד לרחוב, כפי שהיה במקור. נאסרה תאורת פלואורסצנט ורק כיתוב עלי זהב על הזכוכית הותר לשילוט. נבחרו חנויות, כולן בבעלות אישית, כדי להתאים לאופי האדריכלי של הבניין. נבחרה למשל מוכרת פרחים, שהשרתה אווירה של תחילת המאה וגם מספרה מעוצבת עם אביזרי וינטג'. חנות טבק עם ריהוט מעץ אלון, חנות עטים עם ארונות זכוכית, דוכן לצחצוח נעליים ומוסדות שירות אחרים ייצגו, במילותיו של דונל, "סוג של יזמים בקנה מידה קטן שכבשו את החללים מהסוג הזה בתחילת המאה. סוג האנשים שמביאים חיוניות וחיים לבניין כי יש להם חלק בו".
השחזור נחל הצלחה הן מבחינה ביקורתית והן מבחינה מסחרית. הבניין היה בתפוסה של 80 אחוז כאשר נקנה ב-1979 והושכר תמורת 59.20 דולר למטר מרובע. עד 1982, הוא היה בתפוסה של 91 אחוזים ודרש שכר דירה של 96.89 דולר למטר מרובע. בשנת 1987, המונדנוק נבחר כאחד ממיזמי השיקום המובילים בארצות הברית על ידי הקרן הלאומית לשימור היסטורי, תוך ציון "האיכות יוצאת הדופן של מאמץ השיקום הכולל", ואת הדיוק, הפירוט והנאמנות של השיקום הפנימי, בפרט הלובי, ש"משמש מודל לשימור בכל המדינה".
מונדנוק המשוחזר מחולק למשרדים של מ-23 מטר מרובע ועד ל-560 מטר מרובע. נכון ל-2008, הוא היה מושכר ב-98.9 אחוזים משטחיו; 300 הדיירים הם בעיקר חברות ויזמים מקצועיים עצמאיים. דמי השכירות נעים בין 226 דולר ועד 247 דולר למטר מרובע, בתוספת חשמל.
הבניין הוצע למכירה ב-2007, במחיר יעד של 45–60 מיליון דולר. בשנת 2008 הושגה עסקה טנטטיבית במחיר של 48 מיליון דולר.