stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאורגיה במשחקים האולימפיים
היסטוריה

בהופעת הבכורה של גאורגיה כמדינה עצמאית במשחקי הקיץ, באולימפיאדת אטלנטה, הסתכמו הישגי המשלחת בשתי מדליות ארד, בהן זכו הג'ודוקא סוסו ליפרטליאני והמתאבק אלדר קורטנידזה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו שישה ספורטאים גאורגים במדליות ארד: המתאבק אלדר קורטנידזה עשה זאת בפעם השנייה ברציפות, וגם המתאבקים אקאקי צ'צואה ומוחראן וחטנגדזה זכו במדליות ארד. הזוכים האחרים היו המתאגרף ולדימיר צ'נטוריה, הג'ודוקא גיורגי וזגשווילי ומרים המשקולות גיורגי אסנידזה.
באולימפיאדת אתונה (2004) הצליחו לראשונה הספורטאים הגאורגים לשבור את מחסום המקום השלישי, והם זכו בשתי מדליות זהב ושתי מדליות כסף. הג'ודוקא זוראב זוויאדאורי היה לראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית לזכות גאורגיה העצמאית, ושלושה ימים אחריו עשה זאת גם מרין המשקולות גיורגי אסנידזה, ששיפר את הישגו מסידני. ג'ודוקא נוסף, נסטור חרגיאני, זכה במדליית כסף, והישג דומה רשם המתאבק רמז נוזאדזה. ספורטאים בולטים נוספים כללו את הג'ודוקא דוד מורגשווילי (מקום חמישי), המתאבק דוד פוגוסיאן (מקום חמישי), מרים המשקולות אירקלי צ'וצ'ואה (מקום שישי), הקלעית נינו סלוקוודזה (מקום שמיני בירי באקדח) והמתאבק אלדר קורטנידזה, שלא הצליח לשחזר את הישגיו מהמשחקים הקודמים, וסיים במקום השמיני.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) עלה מספר המדליות לשיא של 7, מהן שיא של 3 מדליות זהב. המתאבקים מנוצ'אר קווירקווליה ורוואז מינדורשווילי זכו במדליות זהב, גיורגי גוגשלידזה זכה במדליות כסף ואוטאר טושישווילי במדליית ארד. במדליית הזהב השלישית זכה הג'ודוקא איראקלי צירקידזה, ושני ג'ודאים נוספים סיימו במקום החמישי, לוואן ז'ורז'וליאני ולאשה גוג'ג'יאני. הקלעית נינו סלוקוודזה זכתה במדליית ארד בירי באקדח אוויר, 20 שנה לאחר שזכתה במדליות אולימפיות לזכותה של ברית המועצות, והייתה לאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית עבור גאורגיה. מרים המשקולות ארסן קסבייב זכה במדליית כסף (שהוענקה לו אחר המשחקים בעקבות פסילת ספורטאים אחרים באימרוץ) ואלברט קוזילוב דורג במקום השישי. צמד כדורעפני חופים ברזילאים שהתאזרחו בגאורגיה וייצגו אותה במשחקים, רנאטו גומס וז'ורז'י טרסיירו, סיימו במקום הרביעי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הגאורגים משוב ב-7 מדליות, אך רק אחת מהן הייתה מדליית זהב, בה זכה הג'ודוקא לאשה שבדאטואשווילי. ביתר המדליות זכו מתאבקים: רוואז לשחי, ולדימיר חינצ'גשווילי ודוויט מודזמנשווילי זכו במדליות כסף, גיורגי גוגשלידזה זכה במדליית ארד שנייה ברציפות, ובמדליות ארד נוספות זכו דאטו מרסגישווילי ומנוצ'אר צחדאיה. מתאבקים בולטים נוספים כללו את ולדימיר גגשידזה וגוראם פרסלישזה, שדורגו במקום החמישי, ואת דוויט חוצישווילי וזוראבי דוטנשווילי שדורגו במקום השביעי. מרים המשקולות אירקלי טורמנידזה דורג חמישי, והמתעמלת לובה גולובינה דורגה במקום השביעי בטרמפולינה.
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכו הגאורגים ב-7 מדליות, שתיים מהן מדליות זהב. המתאבק ולדימיר חינצ'גשווילי שיפר את הישגו מלונדון, וזכה במדליית זהב. שמאגי בולקוואדזה וגנו פטריאשווילי זכו במדליות ארד, אליזבר אודיקדזה סיים במקום החמישי ויאקוב קז'איה סיים במקום השביעי. מרים המשקולות לאשה טלאחאדזה זכה במדליית הזהב השנייה, ואירקלי טורמנידזה זכה במדליית ארד. בג'ודו, זכה ורלאם ליפרטליאני במדליית כסף, לאשה שבדאטואשווילי, שאיבד את תוארו מלונדון, זכה במדליית ארד, אמירן פאפינשווילי ואבטנדיל צ'ריקישווילי סיימו במקום החמישי, ובקה גוויניאשווילי סיים במקום השביעי. חותר הקאנו זאזה נדירדזה סיים במקום החמישי במקצה ל-200 מטר ולובה גולובינה שוב סיימה במקום השביעי בטרמפולינה.
משחקי החורף

הישגיהם של הספורטאים הגאורגים במשחקי החורף היו נמוכים יותר. את ההישג הגבוה ביותר רשמה המחליקה האמנותית אלנה גדוונישווילי, שדורגה במקום העשירי באולימפיאדת טורינו (2006). על השתתפותה של גאורגיה באולימפיאדת ונקובר (2010) העיבה טרגדיה, לאחר שחבר המשלחת נודאר קומאריטאשווילי נהרג כתוצאה מהתנגשות שארעה בעת אימון לקראת תחרויות הלוז'.
מדליות

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות במשחקים האולימפיים
מדליות > לפי אולימפיאדה

באולימפיאדות הקיץ:
| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| אולימפיאדת אטלנטה (1996) | 0 | 0 | 2 | 2 |
| אולימפיאדת סידני (2000) | 0 | 0 | 6 | 6 |
| אולימפיאדת אתונה (2004) | 2 | 2 | 0 | 4 |
| אולימפיאדת בייג'ינג (2008) | 3 | 2 | 2 | 7 |
| אולימפיאדת לונדון (2012) | 1 | 2 | 3 | 6 |
| אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) | 2 | 1 | 4 | 7 |
| אולימפיאדת טוקיו (2020) | 2 | 5 | 1 | 8 |
| סך הכל | 10 | 12 | 18 | 40 |
מדליות > לפי ענף

בענפי הקיץ:
| ענף | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  ג'ודו | 4 | 5 | 3 | 12 |
|  היאבקות | 3 | 6 | 10 | 19 |
|  הרמת משקולות | 3 | 1 | 3 | 7 |
|  אגרוף | 0 | 0 | 1 | 1 |
|  קליעה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| סך הכל | 10 | 12 | 18 | 40 |
ראו גם

ברית המועצות במשחקים האולימפיים
גאורגיה במשחקים הפאראלימפיים
גאורגיה במשחקים האולימפיים לנוער
הערות שוליים

↑  "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-16 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-16 במרץ 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
הרפובליקה הסינית במשחקים האולימפיים

הרפובליקה הסינית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) תחת שם זהה, אך בהמשך נדרשה להחליף את שמה. לאחר מלחמת האזרחים הסינית הוקמה על מרבית שטחה של סין הרפובליקה העממית של סין, ואילו הרפובליקה הסינית נותרה רק באי טאיוואן ובמספר איים קטנים בסביבתו. שתי המדינות הוזמנו לאולימפיאדת הלסינקי (1952). אבל הרפובליקה הסינית, שלא הכירה ברפובליקה העממית, החרימה בשל כך את המשחקים. החל מאולימפיאדת מלבורן (1956) הייתה זו הרפובליקה העממית שהחרימה את המשחקים, ואילו הרפובליקה הסינית נטלה בהן חלק. לקראת אולימפיאדת מונטריאול (1976) הודיעה ממשלת קנדה כי לא תתיר לרפובליקה הסינית להשתמש בשם זה במשחקים, וזו העדיפה שלא ליטול בהם חלק.
ב-1979 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי כי הרפובליקה הסינית לא תוכל עוד להתחרות בשמה, מאחר שהרפובליקה העממית של סין תהיה היחידה שרשאית להשתמש בשם "סין", וכי מעתה ואילך תתחרה הרפובליקה הסינית בשם "טאיפיי הסינית", על שם עיר בירתה, טאיפיי. עוד החליט הוועד האולימפי כי ספורטאים מהרפובליקה הסינית לא יוכלו עוד להתחרות תחת דגל הלאום, והם יתחרו תחת דגל הוועד האולימפי המקומי וכי במקרה של זכייה במדליית זהב לא ינוגן ההמנון הלאומי, אלא המנונו של הוועד האולימפי. בעקבות החלטה זו החליטה הרפובליקה הסינית להחרים גם את אולימפיאדת מוסקבה (1980).
בסופו של דבר נאלצה הרפובליקה הסינית לקבל את החלטת הוועד האולימפי הבינלאומי, והחל מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) היא מתחרה בשם "טאיפיי הסינית". משחקים אלה היו גם הראשונים שבהם התחרו ספורטאים סינים וטאיוואנים זה לצד זה. בהמשך, אף השתתפה הרפובליקה הסינית באולימפיאדת בייג'ינג (2008) ובאולימפיאדת בייג'ינג שנערכו על אדמת הרפובליקה העממית.
ספורטאים מהרפובליקה הסינית השתתפו גם בכל אולימפיאדות חורף שנערכו מאז אולימפיאדת סאפורו (1972), למעט אולימפיאדת לייק פלאסיד (1980), אך לא הגיעו בהן להישגים משמעותיים.
הישגים ספורטיביים

באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), זכה ספורטאי טאיוואני במדליה. הזוכה היה מרים המשקולות ון-יי טסאי במדליית ארד. במדליית הזהב זכה הסיני צ'ן וייצ'יאנג, ודגל הוועד האולימפי הטאיוואני הונף לצדו של הדגל הסיני בטקס חלוקת המדליות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה הרפובליקה הסינית בהישג הגבוה בתולדותיה בענף ספורט קבוצתי, כשנבחרת הבייסבול שלה זכתה במדליית כסף, לאחר הפסד במשחק הגמר לנבחרת קובה. באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה צ'ן ג'ינג במדליית כסף בטניס שולחן, הראשונה בענף זה. באולימפיאדת סידני (2000) זכו חמישה ספורטאים טאיוואנים במדליות אולימפיות: מרימת המשקולות לי פון-יינג זכתה במדליית כסף וקוו יי-האנג זכתה במדליית ארד, לוחמי הטאקוונדו צ'י שו-ג'ו והואנג צ'י-הסיונג זכו במדליות ארד, וטניסאית השולחן צ'ן ג'ינג זכתה במדליה אולימפית שנייה ברציפות, מדליית ארד.
אולימפיאדת אתונה (2004) הייתה האולימפיאדה המוצלחת בתולדות טאיוואן. שני לוחמי טאקוונדו, צ'ן שי-הסין וצ'ו מו-ין, זכו במדליות הזהב הראשונות (והיחידות עד כה) לזכותה של הרפובליקה הסינית. לוחמת טאקוונדו נוספת, הואנג צ'י-הסיונג, זכתה במדליית ארד. נבחרת הנשים בקשתות זכתה באותם משחקים במדליית כסף, ונבחרת הגברים במדליית ארד. חברת נבחרת הקשתות יואן שו-צ'י סיימה במקום הרביעי בטורניר היחידות. נבחרת הבייסבול סיימה במקום החמישי ונבחרת הסופטבול במקום השישי. שחקן טנסי שולחן צ'יינג פנג-לנג השתתף בתחרות זוגות בפעם השנייה, אך לא הצליח להגיע לשלבים הסופיים של התחרות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו הטאיוואנים ב-4 מדליות: בהרמת משקולות צ'ן ויי-לינג זכתה במדליית זהב, ולו יינג-צ'י במדליית כסף. לוחמי הטאקוונדו סונג יו-צ'י וצ'ו מו-ין, שאיבד את תוארו, זכו במדליית ארד. מרימת המשקולות יאנג צ'ין-יי דורגה במקום הרביעי, ושתי לוחמות טאקוונדו, יאנג שו-צ'ון וסו לי-ון, דורגו במקום החמישי. נבחרות הבייסבול והסופטבול סיימו שתיהן במקום החמישי.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה מרימת המשקולות הסו שו-צ'ינג במדליית זהב, ולוחמת הטאקוונדו טסנג לי-צ'נג זכתה במדליית ארד. טניסאי השולחן צ'ואנג צ'י-יואן סיים במקום הרביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הסו שו-צ'ינג זכתה שוב במדליית זהב. מרימת משקולות נוספת, קואו הסינג-צ'ון זכתה במדליית ארד, וצ'ן ויי-לינג סיימה במקום השביעי. נבחרת הקשתיות זכתה אף היא במדליית ארד, ואחת מחברותיה, טאן יא-טינג, העפילה לשלב רבע הגמר. לוחמת הטאקוונדו ליאן צ'ן-לינג סיימה במקום החמישי. שחקן הבדמינטון צ'ואו טיין-צ'ן ושחקנית הטניס שולחן צ'ן אי-צ'ינג הודחו שניהם בשלב רבע הגמר, וכך גם האחיות צ'אן האו-צ'ינג וצ'אן יונג-ג'אן בטורניר טניס הזוגות לנשים.
מדליות

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדליות במשחקים האולימפיים
מדליות > לפי אולימפיאדה

באולימפיאדות הקיץ:
| אולימפיאדה | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
אולימפיאדת הלסינקי (1952): לא השתתפה
אולימפיאדת מלבורן (1956): 0
| אולימפיאדת רומא (1960) | 0 | 1 | 0 | 1 |
אולימפיאדת טוקיו (1964): 0
| אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) | 0 | 0 | 1 | 1 |
אולימפיאדת מינכן (1972): 0
אולימפיאדת מונטריאול (1976): לא השתתפה
אולימפיאדת מוסקבה (1980): לא השתתפה
| אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) | 0 | 0 | 1 | 1 |
אולימפיאדת סיאול (1988): 0
| אולימפיאדת ברצלונה (1992) | 0 | 1 | 0 | 1 |
| אולימפיאדת אטלנטה (1996) | 0 | 1 | 0 | 1 |
| אולימפיאדת סידני (2000) | 0 | 1 | 4 | 5 |
| אולימפיאדת אתונה (2004) | 2 | 2 | 1 | 5 |
| אולימפיאדת בייג'ינג (2008) | 1 | 1 | 2 | 4 |
| אולימפיאדת לונדון (2012) | 1 | 0 | 1 | 2 |
| אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) | 1 | 0 | 2 | 3 |
| אולימפיאדת טוקיו (2020) | 2 | 4 | 6 | 12 |
| סך הכל | 7 | 11 | 18 | 36 |
מדליות > לפי ענף

בענפי הקיץ:
| ענף | זהב | כסף | ארד | סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  הרמת משקולות | 4 | 2 | 4 | 10 |
|  טאקוונדו | 2 | 1 | 6 | 9 |
|  בדמינטון | 1 | 1 | 0 | 2 |
|  קשתות | 0 | 2 | 2 | 4 |
|  טניס שולחן | 0 | 1 | 2 | 3 |
|  אתלטיקה | 0 | 1 | 1 | 2 |
|  בייסבול | 0 | 1 | 0 | 1 |
|  ג'ודו | 0 | 1 | 0 | 1 |
|  התעמלות מכשירים | 0 | 1 | 0 | 1 |
|  אגרוף | 0 | 0 | 1 | 1 |
|  גולף | 0 | 0 | 1 | 1 |
|  קראטה | 0 | 0 | 1 | 1 |
| סך הכל | 7 | 11 | 18 | 36 |
ראו גם

הרפובליקה הסינית במשחקים הפאראלימפיים
הרפובליקה הסינית במשחקים האולימפיים לנוער
הרפובליקה הסינית (1912–1949) במשחקים האולימפיים
הרפובליקה העממית של סין במשחקים האולימפיים
הערות שוליים

↑  "Medals by Games" [מדליות לפי משחקים]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-1 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
↑  "Medals by Sports" [מדליות לפי ענפי ספורט]. Olympic Analytics (באנגלית). נבדק ב-1 באפריל 2022. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: url-status (link)
לוחם הטאקוונדו צ'ו מו-ין, שזכה במדליית זהב באתונה ובמדליית ארד בבייג'ינג
שוגר ריי רובינסון

| --- | --- |
שוגר ריי רובינסון - 1965 
שוגר ריי רובינסון - 1965 
 לידה:  3 במאי 1921 דטרויט, מישיגן, ארצות הברית
 פטירה:  12 באפריל 1989 (בגיל 67) לוס אנג'לס, ארצות הברית
 מידע כללי
 שם לידה:  .Walker Smith Jr
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  תיכון דוויט קלינטון 
 גובה:  1.80 מטר
 אתר רשמי
 ספורט
 ענף ספורט:  איגרוף
 משקל:  מעורב, בינוני
 תקופת הפעילות:  4 באוקטובר 1940 – 10 בנובמבר 1965 (25 שנים) 
 הישגים
 שיאים אישיים:  אלוף העולם במשקל מעורב ובמשקל בינוני
 
שוגר ריי רובינסון (באנגלית: Sugar Ray Robinson;‏ 3 במאי 1921 - 12 באפריל 1989), נולד כווקר סמית הבן (Walker Smith Jr), היה מתאגרף אמריקאי מקצועני, אלוף העולם, ונחשב לאחד המתאגרפים הגדולים ביותר בכל הזמנים. רובינסון התחרה בקטגוריות המשקל החצי-בינוני והמשקל בינוני. הופעותיו הובילו את מבקרי ספורט ליצור את הדירוג "pound for pound", שבו ישנה השוואה של ספורטאים ללא קשר למשקליהם. רובינסון נבחר ל"היכל התהילה הבינלאומי של האגרוף" (International Boxing Hall of Fame) ב-1990.
רובינסון החזיק במאזן של 85 ניצחונות לעומת 0 הפסדים כחובבן, כאשר 69 מהניצחונות הללו היו בנוקאאוט, 40 מתוכם בסיבוב הראשון. הוא פנה לאגרוף מקצועני ב-1940 בגיל 19 וב-1951 החזיק בשיא מקצועני של 2-1-128 ניצחונות עם 84 נוקאאוטים. רובינסון החזיק בתואר אלוף העולם למשקל חצי-בינוני מ-1946 עד 1951, וזכה בתואר אלוף העולם במשקל בינוני שנה לאחר מכן. הוא פרש ב-1952, ושב לזירה שנתיים וחצי אחרי כן והשיב לעצמו את התואר ב-1955. באותה עת הוא הפך למתאגרף הראשון בהיסטוריה שזכה בשתי אליפויות עולם חמש פעמים כל אחת (זכה חמש פעמים באליפות העולם למשקל חצי-בינוני וחמש פעמים נוספות במשקל בינוני), הישג אליו הגיע כשהביס את כרמן בסיליו ב-1958 ונהיה שוב אלוף העולם במשקל בינוני. רובינסון כונה "מתאגרף השנה" פעמיים; בפעם הראשונה עבור הופעותיו ב-1942, ותשע שנים ותשעים קרבות אחרי כן, בשל מאמציו ב-1951. הוא נלחם במספר סדרות של קרבות נגד מתאגרפים אחרים שהגיעו ל"היכל התהילה" כמו ג'ייק למוטה, כרמן בסיליו, ג'ין פולר ובוב אולסון. רובינסון השתתף בכמאתיים קרבות במהלך הקריירה המקצוענית שלו שנמשכה כמעט 26 שנים.
ה-Associated Press הכתירו את רובינסון כמתאגרף הגדול ביותר במאה העשרים, ו-ESPN.com בחרו אותו בשנת 2007 כמתאגרף הגדול ביותר בהיסטוריה. המגזין "הזירה" דירג אותו בשנת 1997 כמתאגרף הטוב ביותר בכל הזמנים בהשוואת "פאונד לעומת פאונד". מתאגרפים אחרים שנכללו ב"היכל התהילה" כמו ג'ו לואיס ושוגר ריי לאונרד התבטאו באופן דומה.
רובינסון נודע בשל סגנון חייו הראוותני מחוץ לזירה. הוא היה מהספורטאים הראשונים שהסתובבו עם פמליית עוזרים. לאחר שקריירת האגרוף שלו הגיעה לקיצה, ניסה רובינסון את מזלו כבדרן, אולם כשל, וחי בעוני עד למותו ב-1989. ב-2006 הנפיק שירות הדואר של ארצות הברית בול לזכרו.
שנותיו הראשונות

רובינסון נולד כווקר סמית הבן. לא ידוע אם נולד באיילי (Ailey) שבג'ורג'יה (לפי תעודת הלידה שלו) - או בדטרויט, מישיגן (לפי האוטוביוגרפיה שלו).
לווקר סמית האב ולילה הרסט רובינסון היה הצעיר מבין שלושה ילדים; אחותו הבכורה מארי נולדה ב-1917 ואחותו אבלין נולדה ב-1919. אביו היה חוואי כותנה, בוטנים ותירס בג'ורג'יה, ועבר עם משפחתו לדטרויט שם הוא מצא עבודה בתחילה כפועל בנייה.
רובינסון מספר כי אביו עבד אחרי כן בשתי עבודות שונות על מנת לספק את צרכיה של משפחתו - מערבב מלט ופועל ביבים. "היה עליו להשכים קום בשש בבוקר והוא שב הביתה קרוב לחצות. עבד שישה ימים בשבוע. היום היחידי בו זכיתי לראות את פניו היה יום ראשון... תמיד התאוויתי להימצא במחיצתו יותר."
הוריו נפרדו והוא עבר לגור עם אימו בהארלם, שכונה ברובע מנהטן שבעיר ניו יורק, בגיל שתים עשרה. רובינסון שאף להיות רופא, אולם לאחר שנשר מבית הספר התיכון דה ויט בכתה ט' הוא שינה את מטרתו לאגרוף.
כאשר היה בן 14 ניסה להיכנס לטורניר האגרוף הראשון שלו אולם נאמר לו שראשית כל עליו לרכוש כרטיס חבר ב-AAU (איגוד ספורט חובבני בארצות הברית). אולם, לא עלה בידו לרכוש כרטיס חבר עד שהיה בן 16. הוא קיבל את שמו כשהערים על הגבלת הגיל של ה-AAU בכך ששאל כרטיס מחברו ריי רובינסון.
בשלב מאוחר אמר לו מנהלו לעתיד ג'ורג' גיינפורד, שסגנונו הוא "מתוק כסוכר", ומכאן נודע סמית הבן כ"שוגר" (sugar) ריי רובינסון.
רובינסון העריץ בצעירותו את הנרי ארמסטרונג וג'ו לואיס, ולמעשה חי באותו גוש בניינים בו חי לואיס בדטרויט כשרובינסון היה בן 11 ולואיס בן 17.
רובינסון הצהיר באוטוביוגרפיה שלו שהוא היה מתוסכל מכך שלואיס הפסיד למקס שמלינג ב-1936, הוא אפילו הרהר למשך זמן מה לנטוש את האגרוף.
מחוץ לזירה, רובינסון הסתבך בצרות רבות בנעוריו, והשתייך לכנופיית רחוב אלימה.
הוא התחתן בגיל 16. נולד לו בן אחד מאשתו בטרם התגרש ממנה בגיל 19.
הוא סיים את קריירת האגרוף החובבנית עם מאזן של 85 ניצחונות ואפס הפסדים כש-69 מן הניצחונות הוא השיג בנוקאאוטים, מהם 40 בסיבוב הראשון. הוא זכה באליפות ה-Golden Gloves (אליפות ארצות הברית לחובבים הנערכת מדי שנה) במשקל נוצה לשנת 1939, ובאליפות הארגון למשקל קל ב-1940.
קריירת האגרוף > אליפות העולם במשקל חצי-בינוני

עד שנת 1946 לחם למוטה ב-75 קרבות כשלזכותו מאזן של 1-1-73 וניצח כל טוען ראוי לשמו במשקל החצי-בינוני. על כל פנים, הוא סירב לשתף פעולה עם המאפיה, ששלטה בחלק גדול מהאגרוף באותו הזמן, ומסיבה זו נשללה ממנו ההזדמנות להילחם באליפות המשקל החצי-בינוני.
לרובינסון ניתנה לבסוף ההזדמנות להילחם על התואר נגד טומי בל ב-20 בדצמבר 1946.
רובינסון כבר ניצח בעבר את בל לפי החלטת השופטים בקרב שנערך ביניהם ב-1945. השניים נלחמו על התואר שהותיר מאחוריו סרבו, שהפסיד בעצמו פעמיים לרובינסון בקרבות שלא היו על תואר האליפות. בקרב, רובינסון, שרק חודש לפני כן היה מעורב בקרב דמוי קטטה בן עשרה סיבובים עם ארטי לוין, חטף מבל נוקאאוט.
הקרב כונה "מלחמה", אולם רובינסון הצליח למשוך 15 סיבובים בטרם השופטים הגיעו להכרעה וזכה בתואר אלוף העולם למשקל החצי-בינוני.
בשנה שאחרי כן, לאחר ארבעה קרבות שלא היו על כתר האליפות, הגן רובינסון על תארו בפעם הראשונה לאחר שהביס בנוקאאוט את ג'ימי דויל, בסיבוב השמיני.
לפני הקרב, חלם רובינסון חלום שהוא עומד בטעות להרוג את דויל בזירה.
כתוצאה מכך, הוא החליט למשוך את הקרב. בכל מקרה, כומר ואיש כנסייה שכנעו אותו להתקדם בקרב. היריב שלו נפטר מפציעות שהוא ספג.
רובינסון התבטא אחרי כן שהשפעת מותו של דויל עליו הייתה "קשה מאוד".
ב-1948 לחם רובינסון חמש פעמים, אולם רק אחד מהם היה לצורך הגנה על האליפות. מבין המתאגרפים שהוא הביס בקרבות שאינם על הכתר, היו אלוף העולם לעתיד, קיד גבילן, בקרב צמוד ושנוי במחלוקת בן עשרה סיבובים. גבילן הלם ברובינסון מספר פעמים במהלך הקרב, אבל רובינסון הצליח לשלוט בסיבובים הסופיים בסדרת סנוקרות וווים שמאליים.
ב-1949, הוא התאגרף ב-16 קרבות, אולם רק בקרב אחד מהם הגן על כתרו. בקרב זה על התואר, הוא התמודד בשנית מול גבילן, רובינסון זכה שוב לפי החלטת השופטים. חציו הראשון של הקרב היה צמוד מאוד, אולם רובינסון היה דומיננטי יותר בחצי השני. היה על גבילן לחכות שנתיים נוספות על מנת להתחיל את שלטונו ההיסטורי באליפות המשקל החצי-בינוני. המתאגרף היחידי שהיה ברמתו של רובינסון אותה שנה היה הנרי ברים, שנלחם נגדו בקרב בן עשרה סיבובים בבאפלו שהסתיים בתיקו.
רובינסון נלחם 19 פעמים ב-1950.
הוא הגן בהצלחה על כתר המשקל החצי-בינוני בפעם האחרונה נגד צ'ארלי פוסארי. הקרב בן ה-15 סיבובים נטה כל פעם לצד אחר והסתיים בהכרעת השופטים לטובת רובינסון, פעם אחת הפיל רובינסון את פוסארי בנוקאאוט.
רובינסון תרם את כל רווחיו מהקרב, זולת דולר בודד, למחקר במחלת הסרטן.
ב-1950 נלחם רובינסון נגד ג'ורג' קוסטנר, שגם החל לכנות את עצמו "שוגר" והצהיר בשבועות שקדמו לקרב שהוא ראוי לשם זה. רובינסון אמר: "עדיף שניגע בכפפות. כי זה יהיה הסיבוב היחידי," וברגע שהמתאגרפים הוצגו בקדמת הזירה אמר לקוסטנר: "שמך אינו שוגר, זהו שמי."
רובינסון הכניע את קוסטנר בנוקאאוט תוך שתי דקות ו-49 שניות.
קריירת האגרוף > הקאמבק

ב-1955 שב רובינסון לזירה. אף על פי שהוא לא היה פעיל במשך תקופה של שנתיים, עבודתו כרקדן שמרה אותו בכושר מעולה. באוטוביוגרפיה שלו, מספר רובינסון שבשבועות שקדמו להופעת הבכורה בריקוד בצרפת הוא רץ 8 קילומטרים מדי יום, ואז רקד במשך חמש שעות כל לילה. רובינסון מתאר שהאימונים בהם לקח חלק על מנת לבסס לעצמו קריירה כרקדן היו קשים יותר מאימוניו כמתאגרף.
הקאמבק של רובינסון החל ב-1955, הוא ניצח בנוקאאוט בקרב הראשון שלו ואחרי כן הפסיד לפי החלטת השופטים לראלף "טייגר" ג'ונס. הוא שב לעצמו והביס את רוקי קסטלני בהחלטה מפוצלת של השופטים ואז קרא תיגר על בובו אולסון באליפות העולם למשקל בינוני. הוא זכה באליפות למשקל בינוני בפעם השלישית בנוקאאוט בסיבוב השלישי - היה זה ניצחונו השלישי על אולסון. בשנה שלאחר מכן הגיע ניצחון נוסף על אולסון, הייתה זו הפעם האחרונה שהצליח רובינסון להגן על כתרו, הפגיז את אולסון בווים שמאליים מהירים, הביס אותו בפעם הרביעית והאחרונה, ועצר אותו בפעם השלישית.
ב-1957 הפסיד רובינסון את תוארו לג'ין פולמר.
פולמר השתמש בסגנונו האגרסיבי על מנת להאפיל על רובינסון, וניצח אותו בנוקאאוט בקרב.
רובינסון הבחין שהוו השמאלית שלו הצליחה לפגוע בפולמר. ההימורים לקראת הקרב היו 3 ל-1 לטובת פולמר.
בשני הסיבובים הראשונים רדף רובינסון אחרי פולמר מסביב לזירה, בסיבוב השלישי הוא שינה טקטיקה וגרם לפולמר להתקרב אליו. בתחילת הסיבוב הרביעי תקף רובינסון בצורה שהממה את פולמר בעזרת אגרוף מהיר, וכשפולמר הגיב באגרופיו, החליף איתו רובינסון מהלומות. אולם בסיבוב חמישי, עלה ביד רובינסון להשיב לעצמו את הכתר בפעם הרביעית אחרי שהלם בפולמר בוו שמאלי מהיר כברק וחזק.
פרשני אגרוף התייחסו לוו השמאלי שבו הכה בפולמר בנוקאאוט כ"אגרוף מושלם".
הייתה זו הפעם הראשונה בקריירה בת ה-44 קרבות שפולמר נוצח בנוקאאוט, וכשמישהו שאל את רובינסון אחרי הקרב עד כמה רחוק יכולה להגיע הוו השמאלית שלו, ענה רובינסון: "איני יכול להגיד. אבל הוא הבין את המסר."
מאוחר יותר באותה השנה, הוא הפסיד את תוארו לאלוף לשעבר במשקל חצי-בינוני כרמן בסיליו בקרב קשה לעיני 38,000 צופים ביאנקי סטדיום, אולם הוא השיב לעצמו את התואר בו זכה בפעם החמישית, שיא במספר הזכיות בתואר, אחרי שהוא הביס את בסיליו בקרב החוזר ביניהם. רובינסון נאבק לעמוד בסף המשקל ונאלץ להימנע מלאכול בעשרים השעות שקדמו לקרב. הוא פגע קשות בעינו של בסיליו בתחילת הקרב, ובסיבוב השביעי היא הייתה סגורה ונפוחה.
שני השופטים הצביעו בעד רובינסון בהפרש ניכר של 64–72 ו-64–71. השופט השלישי הצביע בעד בסיליו בתוצאה 64–69, הקהל בן ה-19,000 איש הגיב בקריאות בוז קולניות כשהוכרז הניקוד שנתן. הקרב הראשון זכה בפרס "קרב השנה" מכתב העת The Ring לשנת 1957 והשני זכה בפרס "קרב השנה" לשנת 1958.
קריירת האגרוף > דעיכתו

רובינסון ניצח בנוקאאוט את בוב יאנג בסיבוב השני בקרב היחיד שלו ב-1959.
שנה אחרי כן הוא הגן על תוארו נגד פול פנדר. רובינסון נכנס לקרב כשההימורים היו 1–5 לטובתו, אולם הפסיד בתוצאה מפולגת בין השופטים לפני 10,608 צופים באצטדיון הבוסטון גרדן,
ביום שלפני הקרב סיפר פנדר שהוא מתכנן להתחיל לאט ולצבור תאוצה בשלבים מתקדמים של הקרב, וכך אכן עשה וגבר על רובינסון המזדקן שאף על פי שגרם לחתך מעל לעינו בסיבוב השמיני, לא היה אפקטיבי בסיבובים הבאים. כוחו של רובינסון לא עמד לו בניסיונו להשיב לעצמו את הכתר בפעם השישית. חרף מאמציו של רובינסון, פנדר זכה בקרב לפי החלטת השופטים בקרב החוזר שנערך ביניהם. ב-3 בדצמבר של אותה שנה, רובינסון ופולמר נלחמו בקרב בן 15 סיבובים שהסתיים בתיקו על תואר אליפות העולם במשקל בינוני של התאחדות ה-World Boxing Association) WBA) ופולמר שמר על תוארו.
ב-1961 לחמו רובינסון ופולמר בפעם הרביעית, כשפולמר שמר על תואר אלוף העולם במשקל בינוני של ה-WBA בהחלטה פה אחד של השופטים. היה זה הקרב האחרון של רובינסון על האליפות.
רובינסון נלחם בהמשך שנות השישים בקרבות בני עשרה סיבובים. באוקטובר 1961, הביס רובינסון את אלוף העולם לעתיד דני מויר בהחלטה פה אחד של השופטים. כשההימורים היו 12 לעומת 5 לטובתו ניצח רובינסון בן ה-41 את מויר בן ה-22 בכך ששמר על מרחק, יותר מאשר על קרב קרוב.
בקרב החוזר ביניהם כעבור ארבעה חודשים, הביס מויר את רובינסון בנקודות, כשהוא היה מאוד אקטיבי ודחק את רובינסון במהלך הקרב. מויר זכה בתוצאה של 3–7 לפי החלטת שלושת השופטים.
רובינסון הפסיד פעמיים נוספות ב-1962, לפני שניצח בשישה קרבות רצופים נגד מתאגרפים שאינם מהשורה הראשונה.
בפברואר 1963, הפסיד רובינסון לפי החלטת השופטים פה אחד לג'ואי ג'יראדלו, אלוף העולם לשעבר ועמיתו ל"היכל התהילה". ג'יראדלו הכה את רובינסון בנוקאאוט בסיבוב השישי, והשופט ספר עד תשע עד שהמתאגרף בן ה-43 קם על רגליו.
רובינסון גם כמעט חטף נוקאאוט בסיבוב השישי, אולם צלצול הפעמון הציל אותו. הוא התאמץ בסיבוב השביעי והשמיני ונאבק בשניים האחרונים. רובינסון גם יצא לסיור נוסף באירופה.
רובינסון נלחם בפעם האחרונה ב-1965. הוא הפסיד בהחלטה פה אחד לג'ואי ארצ'ר.
סופר הספורט הנודע פיט האמיל הזכיר שאחת מהחוויות העצובות ביותר של חייו הייתה לצפות ברובינסון מפסיד לארצ'ר. הוא אפילו ספג נוקאאוט והאמיל ציין שלארצ'ר לא היה אגרוף נוקאאוט טוב; ארצ'ר הודה אחרי כן שהייתה זו הפעם השנייה בלבד בכל הקריירה שלו שהוא הכניע יריב בנוקאאוט.
הקהל בן ה-9,023 צופים באצטדיון הציביק ארנה בפיטסבורג עמד על רגליו והריע לרובינסון מספר פעמים, אפילו לנוכח ביצועיו העלובים מול ארצ'ר.
ב-11 בנובמבר 1965, הכריז רובינסון על פרישתו מהאגרוף, ואמר: "אני שונא ללכת רחוק יותר מדי כדי לנסות לזכות בסיכוי נוסף".
רובינסון פרש מאגרוף עם מאזן זכות של 6-19-175 ובהם 110 נוקאאוטים מתוך 200 קרבות אגרוף מקצועניים.
נתון זה מדרג אותו בין המובילים בכל הזמנים בנוקאאוטים.
לאחר פרישתו מקריירת האגרוף

באוטוביוגרפיה שלו מתוודה רובינסון שכשפרש מהאגרוף בשנת 1965 הוא היה מרושש, בזבז את כל ארבעת מיליוני הדולרים שהרוויח בתוך ומחוץ לזירה במהלך הקריירה שלו.
חודש לאחר הקרב האחרון שלו, חלקו לו כבוד ב"ערב שוגר ריי רובינסון" ב-10 בדצמבר 1965, שנערך במדיסון סקוור גרדן בעיר ניו יורק. במהלך הטקס, הוענק לו פרס גדול, אך לא היה פיסת רהיט בדירתו הקטנה במנהטן בעל רגליים חזקות דיין שיוכל לשאת אותו. רובינסון נבחר ל"היכל התהילה הבינלאומי של האגרוף" ב-1967, שנתיים לאחר פרישתו. מעט מאוד זוכרים שהוא השתתף בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה משימה בלתי אפשרית, כשגילם מתאגרף בגמלאות, (הופיע בשני הפרקים The Contenders, part 1 and 2 ‏ ).
ב-1969 הוא ייסד את "איגוד הנוער על שם שוגר ריי רובינסון" בעיר לוס אנג'לס. האיגוד לא תמך בתוכנית אגרוף.
הוא אובחן כחולה בסוכרת וטופל באינסולין.
בשנותיו האחרונות הוא לקה במחלת אלצהיימר. שוגר ריי רובינסון נפטר בלוס אנג'לס בגיל 67 ונקבר בבית הקברות אינגלווד פארק (Inglewood Park Cemetery), באינגלווד שבקליפורניה.