המלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה
פרוץ המלחמה וקרבות ראשונים

בפברואר 1893, לאחר שהבטיח את שליטתו באתיופיה, התכחש מנליק להסכם עם האיטלקים. בתגובה הגבירו האיטלקים את הלחץ על ממלכתו במגוון דרכים, ביניהם סיפוח שטחים קטנים הסמוכים לגבול אריתריאה, ולבסוף פתחו במערכה צבאית מעבר לנהר מארב (Mareb River) ולתוך תיגראי הסמוכה לאריתריאה בדצמבר 1894. האיטלקים ציפו כי יזכו לתמיכתם של מנהיגים שלא היו מרוצים מעלייתו של מנליק לשלטון, כגון תקלה היימנות, מנגשה יוהנס בנו של הקיסר הקודם, וכן סולטנות אוסה. למעשה, הטיגראים והאמהרים התייצבו לצידו של מנליק במפגן של לאומיות ורגשות אנטי-איטלקיים, בעוד אחרים בעלי נאמנות מפוקפקת (לדוגמה, סולטנות אוסה) היו תחת השגחה צמודה מצד חילות מצב אימפריאליים.
מנליק הקדיש את ארבע השנים שעברו מאז חתימת החוזה כדי להתאושש ממשבר כלכלי וממגפות שהכו בבעלי החיים ובתושבי המדינה ולצבור כלי נשק מודרניים שנרכשו מהבריטים, הצרפתים והאיטלקים עצמם. זאת בזכות נטייתם של הכוחות הקולוניאלים באירופה לאזן את שאיפות ההתפשטות של זולתם. כמו כן, הרחיבו כוחותיו של מנליק את גבולה הדרומי-מזרחי של אתיופיה באזור אוגדן.
בדצמבר 1894 החל מרד כנגד האיטלקים באקלה גוזאי בהנהגתו של הדג׳אזמץ׳ (מצביא) בהאתה חגוס (Bahta Hagos), אשר נתמך על ידי מנגשה יוהנס. כוחות איטלקיים מצבאו של גנרל אורסטה ברטיארי ובפיקודו של מייג'ור פייטרו טוסלי דיכאו את המרד והרגו את חגוס. לאחר מכן כבשו האיטלקים את בירת תיגראי, עדווה. ברטיארי ציפה כי מנגשה יוהנס ינסה לפלוש לאריתריאה, ופגש בו בקרב קואתית בינואר 1895. האיטלקים המנצחים זינבו באתיופים הנסוגים, תוך שהם לוכדים כלי נשק ומסמכים חשובים, המוכיחים את קשריו של מנגשה יוהנס עם הקיסר מנליק. הניצחון בקרב, יחד עם ניצחונות קודמים על הסודנים המהדים, הוביל את האיטלקים להמעיט בקשיים הצפויים להם במלחמה נגד מנליק. בנקודה זו, פנה הקיסר מנליק לצרפת וביקש לכרות עימה ברית. התגובה הצרפתית הייתה לנטוש את מנליק ולחתום עם איטליה על חוזה בארדו, שהבטיח את שליטת הצרפתים על תוניסיה. לאחר שבודד בזירה הדיפלומטית, הכריז מנליק על גיוס בני שאווה והתכנסות צבאו בוור אילו (Were Ilu), עיירה בצפון-מרכז אתיופיה.
בת-ברית מפתיעה למנליק הייתה האימפריה הרוסית: משלחת דיפלומטית, שכללה נסיכים אתיופיים ואת הבישוף האישי של מנליק, הגיעה לסנט פטרסבורג ביוני 1895 הצליחה להשיג סיוע רוסי של כחמישים יועצים ומתנדבים.
העימות הבא התחולל באמבה אלגי ב-8 בדצמבר 1895, כאשר כוחות אתיופיים השמידו כוח איטלקי שהיה מחופר במבצר טבעי (אמב) והביאו לנסיגת מרבית הכוחות האיטלקיים בחזרה לאריתריאה. הכוח הנותר בפיקודו של גנרל ג'וזפה ארימונדי הגיע למבצר איטלקי שבנייתו לא הושלמה במקלה. ארימונדי השאיר במקום חיל מצב קטן של 1,500 עסכרי (אריתראים בשירות האיטלקים) וכ-200 איטלקים, ולקח עמו את מרבית הכוח לעדיגראת (Adigrat), בצפון תיגראי, שם התרכז הצבא האיטלקי בפיקודו של ברטיארי.
הכוחות האתיופיים הראשונים, בפיקודו של ראס מקונן, הגיעו למקלה ב-18 בדצמבר. הם הקיפו את המבצר, אך לא תקפו, משום שהמפקד האיטלקי במקום הבטיח לנהל משא ומתן על כניעה. בימים הראשונים של ינואר נכנס מנליק בליווי כוחות צבא גדולים לטיגראי ובמשך חמישה-עשר יום צר על מקלה תוך ניסיונות כושלים לפרוץ אליה. לבסוף נכנעו המגינים, באישור המפקדה הראשית, ומנליק אפשר להם לעזוב עם נשקם ולהצטרף לצבאו של ברטיארי. מנליק אף הגדיל לעשות, וסיפק לאיטלקים בהמות משא וליווי. בעוד כמה היסטוריונים פירשו את הפעולה הנדיבה ברצונו של מנליק לנסות ולהגיע לסיום המלחמה בדרכי שלום, ההיסטוריון הרולד מרקוס מדגיש שהליווי שסיפק מנליק לאיטלקים נתן לו יתרון טקטי בכך שהצליח להתבסס בחווזיאן (Hawzien), הסמוכה לעדווה, היכן שמעברי ההרים לא נשמרו על ידי ביצורים איטלקיים.
ברטיארי, שהיה בנחיתות מספרית מכרעת, סירב ליצור מגע, בידיעה שהעדר תמיכה לוגיסטית יקשה על מנליק להחזיק כוח צבאי גדול בתנאי שדה לאורך זמן. אולם ממשלת איטליה בראשות פרנצ'סקו קריספי לא הייתה מוכנה להשפלה בידי לא-אירופאיים, וראש הממשלה הורה מפורשות לברטיארי לצאת לקרב ולמעשה הקל מאוד על צבאו של מנליק שכבר סבל מקשיי אספקה.