אנטוניו דה אוליביירה סלזאר
ביוגרפיה > פורטוגל במלחמת האזרחים בספרד > נקיטת העמדה בפרוץ המלחמה

בשנת 1931 נפלה הדיקטטורה הספרדית ועימה גם המלוכה כאשר אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד התפטר מתפקידו ללא תמיכת הצבא. לאחר מכן הוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה, שדמתה לרפובליקה הפורטוגזית הראשונה במאבקה נגד הכנסייה, בעלי קרקעות וגורמים מסורתיים אחרים. כאשר ברית מפלגות ימנית עלתה לשלטון בראשות אלחנדרו לרו, היא לא החזיקה מעמד עקב שביתות כלליות והמרד באסטוריאס של פועלי מחצבים. בהמשך איחוד מפלגות שמאל; החזית העממית בראשות מנואל אסאניה. עקב חשש של הימין הפוליטי ממהפכה קומוניסטית, סדרת מנהיגים בצבא הספרדי ארגנו קנוניה וביולי 1936 הוציאו לפועל הפיכה צבאית. ההפיכה נועדה במקור לשם סוף לשלטון הרפובליקני של החזית העממית, אך לנוכח כישלונה בהשתלטות על מספר ערים מרכזיות וסירוב הממשלה הרפובליקנית להיכנע, מאבק צבאי ארוך פרץ בין "הרפובליקנים" לבין "הלאומנים" שהונהגו בידי קציני הצבא שהכינו את ההפיכה. המאבק הסלים למלחמת האזרחים בספרד אשר עורר התעניינות מצד מעצמות רבות והוביל להתערבות גורמים חיצוניים דרך תמיכתם בצדדים השונים של המאבק. ברית המועצות ומקסיקו בראשות ה-PRI תמכו ברפובליקנים בעוד איטליה וגרמניה הנאצית היו שתי המדינות הראשונות לתמוך בלאומנים שכללו גם פלגים פשיסטיים כגון הפלנחה.
סלזאר עוד לפני המלחמה חשש מעליית החזית העממית בספרד ובמהלכה של המלחמה חשש מפני ההשפעה שתהיה על חצי האי האיברי בניצחון קומוניסטי או אנרכיסטי אפשרי. מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין, קרא בשנות השלושים למפלגות הקומוניסטיות ברחבי העולם לחבור לתנועות סוציאליסטיות נגד משטרים ליברלים ופשיסטיים. במקביל לעליית החזית העממית הספרדית עלתה לשלטון גם החזית העממית הצרפתית בהנהגת לאון בלום, מה שעורר עוד יותר חששות בקרב סלזאר וממשלתו בנוגע ליחסי החוץ של פורטוגל. בעברה, פורטוגל ידעה מאבקים רבים מצידה של ספרד השאפתנית, מה שהוסיף על החשש מפני פועלה של הרפובליקה הספרדית בראשות החזית העממית לעומת שכנתה ממערב. עבור סלזאר היה קיים גם הצורך לשמור על האחדות הפוליטית-לאומית, משמע לדכא את התנועות הפוליטיות המהפכניות שאיימו של המשטר ונתמכו בידי החזית העממית בספרד הרפובליקנית. לסלזאר היו שלוש אפשרויות פעולה לנוכח המצב הנתון:
לנוע לעבר גישור עם הממשלה הסוציאליסטית של מנואל אסאניה, אפשרות אשר למעשה הפכה לבלתי אפשרית עקב מכירת הנשק של ממשלת אסאניה למתתנגדי משטרים פורטוגזים גולים. למעשה, נכון לפרוץ המלחמה, סלזאר פעל להביא לברית אסטרטגית עם ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, סטנלי בולדווין, נגד האפשרות של סיום המלחמה עם ספרד קומוניסטית שתהיה בעלת ברית של ברית המועצות.
משטר סלזאר יכול היה להעביר כספים ולממן מבחינה כלכלית כמו גם צבאית גורמים בדלניים אזוריים ברחבי ספרד, כגון גליסיה, חבל הבסקים וקטלוניה, בהם כבר היו תנועות לאומיות שעם הזמן פעלו לחזק את ההשפעה הפוליטית שלהם. אפשרות זאת עלולה הייתה להוביל להתערבות צבאית ספרדית נגד פורטוגל על התערבותה הישירה. הגורם המרכזי שהוביל לירידת ההנהגה הפורטוגזית מאפשרות זאת היה שר החוץ של בריטניה, אנתוני אידן, שפעל לשמר את האחדות הטריטוריאלית של ספרד.
האפשרות השלישית, שהייתה בעלת סיכויי ההצלחה הגבוהים ביותר, הייתה נקיטתה של עמדת שיתוף פעולה עם גורמי ימין שמרניים בתוך ספרד שהתארגנו מאחורי דגלה של תנועת הלאומניים. עוד לפני פרוץ המלחמה, מתכננה הראשי של ההפיכה הצבאית נגד הרפובליקה, חוסה סנחורחו, חי בגלות בפורטוגל בחסות משטר סלזאר לאחר שגורש לגלות על פועלו נגד הרפובליקה השנייה בשנת 1932.
באפריל 1936 פגש סלזאר באופן פרטי את המנהיג הספרדי השמרן הגולה פרננדו גייגו דה צ'אבס קייחה, שהיה בעל תפקיד מרכזי בהסטת חלק נרחב מהצבא הספרדי נגד המשטר הרפובליקני. עם תחילת התנועה של צבא אפריקה הספרדי ממרוקו הספרדית אל אנדלוסיה (דרום ספרד), סלזאר דן במתרחש, לצד שר הפנים שלו, עם מספר מנהיגי צבא לאומניים ספרדים, בהם חוסה סנחורחו. ב-19 ביולי העביר סלזאר את המידע אודות המלחמה אל הנשיא קרמונה והחל לתכנן את דרכי ההגנה על הגבול הספרדי-פורטוגזי מפני כל מתקפה אפשרית. למחרת טס סנחורחו לספרד להיות מעורב בהנהגת המחנה הלאומני ישירות. בדרכו המטוס התרסק עקב עומס יתר של חפצים אישיים שפגעו ביציבותו וסנחורחו נהרג בתאונה האווירית. במותו של סנחורחו התחלקה ההנהגה הלאומנית בפועל בין אמיליו מולה שפיקד על המערכה בצפון, לבין פרנסיסקו פרנקו, שפיקד על צבא אפריקה. בתמיכת משטר סלזאר, הקימו הלאומנים משרד בליסבון ודרך נמל העיר העבירו אספקה שיובאה מגרמניה ואיטליה אל עבר ספרד עצמה. שיתוף הפעולה של הרפובליקנים עם ריאקציונרים שאיימו על משטרו הוביל את סלזאר להעריך כי אין פתרון דיפלומטי למשבר ביחסי פורטוגל והרפובליקנים.