stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפורום הדוקומנטרי בישראל
הערות שוליים

↑  אודות הפורום, באתר הפורום הדוקומנטרי בישראל
↑  מיכל אביעד, תקריב כתב עת לקולנוע דוקומנטרי - זיכרונות חלקיים ומעט דהויים מהשנים הראשונות של פורום היוצרים הדוקומנטריים
↑  תמרה שרייבר, ‏החזית התיעודית, באתר גלובס, 8 במאי 2006
↑  אודות תחרות פרסי הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי, באתר הפורום הדוקומנטרי בישראל
↑  דוקורונה: 50 ממיטב סרטי הדוקו הישראליים מחכים לכם, באתר "Time Out ישראל", 20 במרץ 2020
↑  עושים לביתנו בימי הקורונה, באתר כלכליסט, 17 במרץ 2020
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מהפכת אוקטובר בפורטוגל

מהפכת אוקטובר הייתה הפיכה שהתרחשה בפורטוגל ב-5 באוקטובר 1910 אשר במסגרתה הוחלף בית המלוכה הפורטוגזי ששלט בממלכה במשך שמונה מאות שנים ברפובליקה הפורטוגזית.
הכפפתה של פורטוגל לאינטרסים הקולוניאליים הבריטים, הוצאות הגבוהות של משפחת המלוכה הפורטוגזית, אי-היציבות הפוליטית והחברתית, רצח המלך ויורשו ב-1908, הדיקטטורה של ראש הממשלה ז'ואאו פרנקו, וחוסר היכולת לכאורה של המשטר להסתגל לעידן המודרני תרמו רבות לתהליך הבלתי נמנע של שחיקת המעמד של בית המלוכה הפורטוגזי. מנגד, המפלגה הרפובליקנית הציגה עצמה כמפלגה היחידה שמציעה תוכנית שמסוגלת להחזיר לפורטוגל היוקרה שאבדה לה ולהוביל את המדינה קדימה.
לאחר שכוחות הצבא סירבו לדכא התקוממות נרחבת ב-3 וב-4 באוקטובר 1910 בה לקחו חלק בסביבות אלפיים חיילים ומלחים, הוכרזה הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה ב-09:00 מהמרפסת של עיריית ליסבון. לאחר ההפיכה, הממשל הזמני בראשות תיאופילו בראגה הנהיג את המדינה עד לאישור החוקה בשנת 1911. בעקבות הקמתה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה שונה ההמנון הלאומי, הדגל והמטבע של פורטוגל.
במהלך ההפיכה נהרגו 37 בני אדם ועשרות נפצעו. לפחות 14 מהפצועים נפטרו בימים שלאחר מכן.
רקע > 1890 האולטימטום הבריטי ומרד 31 בינואר

ב-11 בינואר 1890 שלחה ממשלת בריטניה בראשות הלורד סולסברי לממשלת פורטוגל אולטימטום בצורת "מזכר", בדרישה לנסיגה של כוחות הצבא הפורטוגזיים בראשות סרפה פינטו מהשטח שבין המושבות אנגולה ומוזמביק. (בזימבבואה ובזמביה כיום), אזור שנתבע על ידי פורטוגל תחת המפה הוורודה.
ההיענות המהירה של הממשלה לדרישות הבריטיות נתפסה כהשפלה לאומית על ידי חתך רחב של האוכלוסייה והאליטה. זה הסתעף באי שביעות רצון עמוקה מהמלך החדש, קרלוש, מלך פורטוגל, ממשפחת המלוכה וממוסד המלוכה, שכולם נתפסו כאחראים לתהליך לכאורה של "הידרדרות הלאומית". המצב הוחמר בעקבות המשבר הפיננסי החמור שהתרחש בין 1890 ל-1891, כאשר הכסף שנשלח מהמהגרים בברזיל ירד ב-80% עם מה שנקרא משבר האנצילהמנטו בעקבות הכרזת הרפובליקה בברזיל חודשיים קודם לכן, אירוע שהתקבל בחשש של הממשלה המלוכנית ובצהלה מצד מגיני הרפובליקה בפורטוגל. הרפובליקנים ידעו לנצל את חוסר שביעות הרצון, ויזמו הרחבה של בסיס התמיכה החברתי שלהם שתגיע לשיאו בקריסת המשטר.
ב-14 בינואר נפלה הממשלה הפרוגרסיבית ומנהיג מפלגת הרגנדור, אנטוניו דה סרפה פימנטל, נבחר להקים את הממשלה החדשה. לאחר מכן החלו הפרוגרסיביים לתקוף את המלך, והצביעו עבור מועמדים רפובליקנים בבחירות במרץ של אותה שנה, והטילו ספק בהסכם הקולוניאלי שנחתם אז עם הבריטים. באווירה של כמעט התקוממות, ב-23 במרץ 1890, אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה, שהיה סטודנט באוניברסיטת קוימברה ומאוחר יותר נשיא הרפובליקה, פרסם מאמר שכותרתו "Bragança, o último", אשר נחשב לשון הרע כלפי המלך והוביל למאסרו של אלמיידה.
ב-1 באפריל 1890, החוקר סילבה פורטו העלה את עצמו באש עטוף בדגל פורטוגל בקוויטו, אנגולה, לאחר משא ומתן כושל עם המקומיים, בהוראת פאיבה קוסיירו, שאותה ייחס לאולטימטום. מותו של מגלה הארצות הידוע של יבשת אפריקה יצר גל של סנטימנט לאומי, ולאחר הלווייתו הגיעה המון בפורטו. ב-11 באפריל יצאה למכירה יצירתו הפואטית של גוארה ג'ונקיירו Finis Patriae, סאטירה המבקרת את המלך.
בעיר פורטו, ב-31 בינואר 1891, התרחשה התקוממות צבאית נגד המלוכה, שהורכבה בעיקר על ידי סמלים ודרגים מגויסים. המורדים, שהשתמשו בהמנון הלאומני A Portuguesa כשירת הצעידה שלהם, כבשו את Paços do Concelho, שממרפסתו הכריז העיתונאי והפוליטיקאי הרפובליקאי אוגוסטו מנואל אלבש דה ויגה על הקמת הרפובליקה בפורטוגל והניפו דגל אדום וירוק השייך למרכז הפדרלי הדמוקרטי. התנועה דוכאה, זמן קצר לאחר מכן, על ידי יחידה צבאית של המשמר העירוני שנשאר נאמן לממשלה, וכתוצאה מכך נפגעו 40 פצועים ו-12 הרוגים. המורדים שנתפסו נשפטו. 250 קיבלו גזרי דין של בין 18 חודשים ל-15 שנות גלות באפריקה. A Portuguesa נאסרה להשמעה.
למרות כישלונו, המרד ב-31 בינואר 1891 היה האיום הגדול הראשון שחש המשטר המלוכני וסימן למה שיגיע כמעט שני עשורים לאחר מכן.
רקע > 1908 רצח ליסבון

ב-1 בפברואר 1908, בזמן שחזרו לליסבון מחופשה בארמון וילה ויסוסה שבמרכז פורטוגל, שם בילו זמן בציד, נרצחו המלך דום קרלוש ובנו הבכור ויורשו, לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל בכיכר המסחר של ליסבון.
המתקפה התרחשה לאחר ירידה מתקדמת של המערכת הפוליטית הפורטוגלית, בתוקף מאז תקופת ההתחדשות, בין השאר בשל השחיקה הפוליטית שנבעה ממערכת של ממשלות מתחלפות שבהן המפלגות הפרוגרסיביות והמחדשות המשיכו להתחלף בממשלה. המלך, כבורר השיטה לפי החוקה, קבע את ז'ואאו פרנקו כנשיא מועצת השרים (ראש הממשלה). ז'ואאו פרנקו, מתנגד מפלגת הרגנרטור, שכנע את המלך לפזר את הפרלמנט כדי שיוכל ליישם שורה של צעדים במטרה לתת מוסר לפוליטיקה הפורטוגלית. החלטה זו הרגיזה לא רק את הרפובליקנים אלא גם את האופוזיציה המלכותית; בראשות יריבים פוליטיים של פרנקו שהאשימו אותו בשלטון כדיקטטור. האירועים הוחמרו על ידי סוגיית התשלומים המתקדמים לבית המלוכה וחתימת הצו מ-30 בינואר 1908 שהתיר את הגירוש למושבות, ללא שיפוט, את המעורבים בהפיכה רפובליקנית כושלת יומיים לפני כן.
ראיתי אדם עם זקן שחור […] פותח שכמייה ומוציא קרבין […]. כשראיתי את [אותו] […] מכוון לעבר הכרכרה הבנתי, לצערי, מה זה. אלוהים אדירים, האימה ממה שקרה אז! זמן קצר לאחר שבואיסה פתחה באש […] החל ירי מושלם, כמו קרב בין חיות. כיכר הארמון הייתה נטושה, לא נשמה! זה מה שהכי קשה לי לסלוח לז'ואאו פרנקו...
משפחת המלוכה הייתה בארמון הדוכסי של וילה ויסוסה, אך האירועים הביאו את המלך להקדים את חזרתו לליסבון, כשהוא לוקח רכבת מתחנת וילה ויסוסה בבוקר 1 בפברואר. לאחר שחצו את נהר הטאגו באמצעות ספינת קיטור, הם נסעו בכירכרה פתוחה לעבר הארמון בליסבון. על פי הנוהג הרגיל הייתה המרכבה מלווה באנשי המשמר המלכותי, אשר היו חמושים וקצין פרשים רכוב. כאשר הכירכרה המלכותית חצתה את כיכר Terreiro do Paço, החלו שני המתנקשים אלפרדו קושטה ומנואל בויסה לירות לעבר משפחת המלוכה. בויסה, שהיה בעבר צלף בצבא, ירה באמצעות רובה קרבין, שהוסתר מתחת למעיל שלבש, ממרחק של כ-8 מטרים. יריות נוספות הגיעו בעקבותיו, ופצעו את הנסיך לואיש פיליפה אנושות. המלכה אמלי התגוננה עם זר פרחים שהציעו האנשים, בו השתמשה כדי לפגוע באחד התוקפים שעלו על הכרכרה. הנסיך, דום מנואל נפגע בזרועו. שניים מהתוקפים, מנואל בויסה, מורה בבית ספר יסודי, ואלפרדו לואיס דה קושטה, עובד ועורך מסחר, נהרגו בזירה, אחרים הצליחו להימלט. הכרכרה נכנסה לארסנל הצי, שם אומתו מותם של המלך ויורשו.
לאחר המתקפה, ממשלתו של ז'ואאו פרנקו הודחה ונפתחה חקירה קפדנית שמצאה, שנתיים לאחר מכן, כי המתקפה בוצעה על ידי חברי הארגון החשאי קרבונריה. החקירה הסתיימה רשמית ב-5 באוקטובר 1910. עם זאת, לאחר מכן נמצאו חשודים נוספים במעורבות ישירה, חלקם הסתתרו בברזיל ובצרפת, למרות שלפחות שניים נהרגו על ידי הקרבונריה.
אירופה הייתה המומה מהמתקפה, שכן המלך קרלוש זכה להערכה רבה על ידי ראשי מדינות אירופיים אחרים. רצח המלך ונסיך הכתר בליסבון זירז את סופה של המלוכה על ידי הצבת דום מנואל השני הצעיר והבלתי מנוסה על כס המלכות והאשמת המפלגות המלוכניות זו את זו.
רקע > פרפורי הגסיסה של המלוכה

מופעי הכוח שלהם [של הרפובליקנים] ברחובות ליסבון – למשל, ב-2 באוגוסט 1909, אז הפגינו חמישים אלף איש, עם משמעת מרשימה – מהדהדים את המהומות שאורגנו באספה על ידי כמה נציגי הפרלמנט הרפובליקני. בליל 2 באוגוסט הבנתי שהכתר מונח על כף המאזניים: כאשר המלך, בצדק או שלא, מתמודד או נדחה על ידי חלק מהדעות, הוא אינו יכול עוד למלא את תפקידו המאחד.
בשל גילו הצעיר (18 שנים) והדרך הטרגית ועקובת הדם בה הגיע לשלטון, השיג מנואל השני, מלך פורטוגל אהדה ראשונית מהציבור. המלך הצעיר החל את שלטונו במינוי ממשלת קונצנזוס בראשות האדמירל פרנסישקו ז'ואקים פריירה דו אמרל. ממשלת ההרגעה הזו, כפי שנודעה, למרות השגת רגיעה זמנית, החזיקה מעמד רק לזמן קצר. המצב הפוליטי הידרדר שוב במהירות, והוביל ל-7 ממשלות שונות בטווח של שנתיים. המפלגות המונרכיסטיות קמו זו נגד זו פעם נוספת והתפצלו לקבוצות שונות, בעוד המפלגה הרפובליקנית המשיכה לצבור תמיכה. בבחירות ב-5 באפריל 1908, הבחירות האחרונות לחקיקה שהתקיימו בתקופת המלוכה, נבחרו שבעה חברים לפרלמנט, ביניהם אסטבאו דה ואסקונסלוש, פאיו טרנאש ומנואל דה בריטו קמאשו. בבחירות ב-28 באוגוסט 1910 זכתה המפלגה להצלחה מסחררת, כאשר בחרה 14 חברים לפרלמנט, 10 מהם מטעם ליסבון.
בינתיים, למרות ההצלחה האלקטורלית הברורה של התנועה הרפובליקנית, האגף המהפכני ביותר במפלגה קרא למאבק מזוין כאמצעי הטוב ביותר להשיג כוח תוך זמן קצר. הפלג הזה הוא שהגיע מנצח מהתכנסות הקונגרס שהתקיימה בסטובל בין 23 ל-25 באפריל 1909. הדירקטוריון, שהורכב על ידי המתונים תאופילו בראגה, בזיליו טלש, אוזביו לאאו, ז'וזה קופרטינו ריביירו וז'וזה רלבאש, קיבל מהקונגרס את המנדט החיוני להתחיל את המהפכה. התפקיד הלוגיסטי להכנת העלילה הוקצה לגורמים הרדיקליים ביותר. הוועדה האזרחית הוקמה על ידי אפונסו קושטה, ז'ואאו פיניירו שאגאש ואנטוניו ז'וזה דה אלמיידה, בעוד האדמירל קרלוש קנדידו דוש רייש היה מנהיג הוועדה הצבאית. אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה קיבל תפקיד של ארגון האגודות החשאיות כמו הקרבונריה - שבהנהגתה השתלב הקומיסר הימי אנטוניו משאדו סנטוש, הבונים החופשיים והחונטה הליברלית, בראשות מיגל בומברדה. לרופא מפורסם זה היה חלק חשוב בהפצת התעמולה הרפובליקנית בקרב הבורגנות, שהביאה אוהדים רבים לעניין הרפובליקאי.
התקופה שבין הקונגרס של 1909 להופעת המהפכה התאפיינה בחוסר יציבות רב ובתסיסה פוליטית וחברתית, עם מספר איומי התקוממות המסכנים את המהפכה עקב קוצר רוחו של הצי, בראשותו של משאדו סנטוש, שהיה מוכן לפעולה.
המרד

ב-3 באוקטובר 1910 התרחש סוף סוף המרד הרפובליקאי שסימנה התסיסה הפוליטית. למרות שרבים מהמעורבים בעניין הרפובליקאי נמנעו מהשתתפות במרד, מה שגרם לתחושה שהמרד נכשל, בסופו של דבר הוא הצליח הודות לחוסר יכולתה של הממשלה לאסוף מספיק חיילים כדי לשלוט בכמעט מאתיים המהפכנים החמושים שהתנגדו ברוטונדה.
המרד > כוחות הממשלה

חיל המצב הצבאי של ליסבון הורכב על ידי ארבעה רגימנטים חי"ר, שני רגימנטים פרשים ושני גדודי Caçadores (חי"ר קל), עם סך תאורטי של 6,982 איש. עם זאת, בפועל, היו יחידות שימושיות נוספות במוצבים צבאיים ששימשו לתצפית ולמשימות משטרתיות כלליות, במיוחד במחוז התעשייה של בריירו בשל התקף השביתות והפעילות הסינדיקליסטית שנמשכה מאז ספטמבר.
מאז השנה הקודמת הייתה לכוחות הממשלה תוכנית פעולה, שנערכה בהוראת המפקד הצבאי של ליסבון, הגנרל מנואל רפאל גורז'או אנריקש. כאשר, בערב 3 באוקטובר, הודיע לו נשיא מועצת השרים טיישיירה דה סוזה על מרד מתקרב, נשלחה עד מהרה צו מניעה לחיל המצבים בעיר. יחידות ארטילריה 3 וחיל רגלים קל 6 הוזעקו מסנטרם, ואילו חי"ר 15 הוזעקו מטומאר.
מיד עם קבלת הידיעות על המרד, התוכנית יצאה לפועל: רגימנט הרגלים ה-1, רגימנט הרגלים ה-2, גדוד הקאדורש ה-2 ורגימנט הפרשים ה-2 וסוללת התותחנים של קוואלוז, נסעו לארמון נסידאדס כדי להגן על המלך, בעוד רגימנט הרגלים ה-5 והקסדורש ה-5 עברו לכיכר רוסיו, עם המשימה להגן על המפקדה הצבאית.
באשר לכוח המשטרה והשומרים העירוניים, הם חולקו ברחבי העיר כפי שנקבע בתוכנית, שנועדה להגן על נקודות אסטרטגיות כמו תחנת הרכבת רוסיו, מפעל הגז, Imprensa Nacional-Casa da Moeda (המטבעה הפורטוגלית), בניין הדואר, קסרקטין כרמו, מחסן התחמושת בביירולש ומעונו של נשיא מועצת השרים, שבו התכנסה הממשלה. מעט ידוע על המשמר הפיסקאלי (סה"כ 1,397 איש), רק שמספר חיילים היו עם הכוחות ברוסיו. המשטרה האזרחית (סה"כ 1,200 איש) נשארה בקסרקטינים שלה. חוסר מעש זה הפחית את כוחות הממשלה האפקטיביים בכ-2,600 איש.
המרד > הלחימה

העובדה שחלק מהיחידות של הצד המלוכני אהדו את הרפובליקנים, בשילוב עם נטישת המורדים את תוכנית הפעולה המקורית, ובמקום זאת בחרו בהתבססות ברוטונדה ובאלקנטרה, הובילו למצב של מבוי סתום לאורך 4 באוקטובר, של שמועות על ניצחונות ותבוסות שמתפשטות בעיר.
ברגע שהתקבלו ידיעות על ריכוז המורדים ברוטונדה, ארגן הפיקוד הצבאי של העיר יחידה לפירוקם. הטור, בפיקודו של קולונל אלפרדו אלבקרקי, נוצר על ידי יחידות שהוצאו מההגנה של ארמון נססידאדש: רגימנט הרגלים ה-2, הפרשים ה-2 והסוללה הניידת של קווילוס. האחרון כלל את גיבור המלחמה הקולוניאלי הנריק מיטשל דה פאיבה קוסיירו. הטור התקדם עד ליד הכלא, שם תפס עמדות לחימה. עם זאת, בטרם הושלמו פעולות אלו, הטור הותקף על ידי מורדים. המתקפה נהדפה אך הביאה לכמה פצועים, כמה חיות להקה מתות ופיזור של כמחצית מחיל הרגלים. פאיבה קוסיירו הגיב עם תותחים וחיל הרגלים שנותרו במשך 45 דקות, והורה על מתקפה שבוצעה על ידי כ-30 חיילים, אך נהדפה עם כמה נפגעים. בהמשך לירי, הוא הורה על תקיפה חדשה, אך רק 20 חיילים מילאו את הפקודה. מתוך מחשבה שהוא מצא את הזמן המתאים לתקוף את הקסרקטינים של רגימנט הארטילריה ה-1, פאיבה קוסיירו ביקש חיזוק לפיקוד הדיוויזיה. עם זאת, הוא קיבל את הפקודה המביכה לסגת.
בינתיים נוצר טור שמטרתו לתקוף במקביל את המורדים ברוטונדה, תוכנית שמעולם לא יצאה לפועל בגלל פקודת הנסיגה. הטור הגיע לרוסיו בערב מבלי שהצטרף ללחימה. חוסר המעש הזה לא נגרם מאי-כשירותו של מפקדו, הגנרל אנטוניו קרוואלהאל, אלא כפי שיתברר למחרת, כאשר מונה לראש החטיבה הצבאית של הממשלה הרפובליקנית: הוא החליף צד.
תגבורת משאר חלקי הארץ, שציפתה לה הממשלה לאורך 4 באוקטובר, מעולם לא הגיעה. רק היחידות שכבר הוזכרו וקראו לאמצעי המניעה קיבלו פקודות להתקדם. מאז תחילת המהפכה, חברי הקרבונריה ניתקו את קווי הטלגרף, ובכך ניתקו את התקשורת עם יחידות מחוץ לליסבון. בנוסף, המורדים ניתקו את פסי הרכבת, מה שאומר שגם אם החיילים ימלאו אחר הפקודות להתקדם לליסבון, הם לעולם לא יגיעו בזמן. גם תגבורת מחצי האי סטובל לא הייתה צפויה להגיע, מכיוון שנהר הטז'ו נשלט על ידי ספינות המורדים.
לקראת סוף היום המצב היה קשה לכוחות המונרכיסטים: ספינות המורדים עגנו ליד כיכר Terreiro do Paço והסיירת São Rafael פתחה באש על בנייני משרדי השרים אל מול עיניהם המשתאות של הקורפוס הדיפלומטי הברזילאי על סיפון ספינת הקרב סאו פאולו, שרשימת הנוסעים שלה כללה את הנשיא ארמס דה פונסקה. מתקפה זו ערערה את המורל של הכוחות הפרו-ממשלתיים ברוסיו.
המרד > יציאת המלך מליסבון

לאחר הארוחה עם ארמס דה פונסקה, דום מנואל השני חזר לארמון נססידאדש, כשהוא שומר על חברה של כמה קצינים. הם שיחקו ברידג' כאשר המורדים החלו בהתקפה על הבניין. המלך ניסה להוציא כמה שיחות טלפון, אך לאחר שמצא כי הקווים נחתכו, הצליח רק להודיע למלכה האם, שהייתה בארמון הלאומי פנה, על המצב. זמן קצר לאחר מכן הגיעו למקום קבוצות של יחידות שהיו נאמנות למלך והצליחו להביס את התקפות המהפכנים.
בשעה 9 קיבל המלך שיחת טלפון מנשיא המועצה, שייעץ לו למצוא מקלט במפרה או בסינטרה, מאחר שהמורדים איימו להפגיז את ארמון הנססידאדש. דום מנואל השני סירב לעזוב, ואמר לנוכחים: "לכו אם תרצו, אני נשאר. מכיוון שהחוקה לא מונה לי שום תפקיד מלבד לתת לעצמי להיהרג, אני אעמוד בה".
עם הגעת הסוללה הניידת מקלוז', הקנים סודרו בגני הארמון כדי שיוכלו להפגיז את מגורי המלחים המהפכניים, שהיו ממוקמים במרחק של לא יותר מ-100 מטרים מהארמון. אולם בטרם הספיקו להתחיל, קיבל מפקד הסוללה את ההוראה לבטל את ההפגזה ולהצטרף לכוחות היוצאים מהארמון, משולבים בטור שיתקוף את כוחות המורדים של רגימנט הארטילריה ה-1 ברוטונדה. בסביבות הצהריים הסיירות Adamastor ו-São Rafael, אשר עגנה מול מגורי המלחים, החלה בהפצצת ארמון הנססידאדש, פעולה ששימשה להפחתת המורל של הכוחות המלוכניים הנוכחיים. המלך מצא מקלט בבית קטן בפארק הארמון, משם יכול היה לצלצל לטיישיירה דה סוזה, שכן המהפכנים ניתקו רק את קווי הטלפון המיוחדים של המדינה ולא את הרשת הכללית. המלך הורה לראש הממשלה לשלוח את הסוללה מקלוז' לארמון כדי למנוע נחיתה ימית, אך ראש הממשלה השיב שהפעולה העיקרית מתרחשת ברוטונדה ויש צורך בכל הכוחות שהיו שם. בהתחשב בכך שהכוחות הזמינים לא הספיקו כדי להביס את המורדים ברוטונדה.
בשעה שתיים יצאו כלי הרכב עם דום מנואל השני ויועציו למפרה, שם בית הספר לחי"ר יספק מספיק כוחות כדי להגן על המונרך. בזמן שהתקרב לבנפיקה פיטר המלך את חוליית המשמר העירונית שליוותה אותו כדי שיוכלו להצטרף למאבק נגד המורדים. הליווי הגיע למפרא בסביבות השעה ארבע אחר הצהריים, אך אז גילה בעיה: עקב החגים הכיל בית הספר לחיל הרגלים 100 חיילים בלבד, בניגוד ל-800 שהיו צפויים, והאחראי, קולונל פינטו דה רושה, הודה שאין לו את האמצעים להגן על המלך. בינתיים, הגיע היועץ ז'ואאו דה אזבדו קוטיניו ויעץ למלך לקרוא למפרה את המלכות דונה אמליה ודונה מריה פיה (בהתאמה, אמו וסבתו של המלך), ששהו בארמונות פנה ווילה בסינטרה, ולהתכונן להמשיך לפורטו, שם יתארגנו התנגדות.
בליסבון, עזיבתו של המלך לא הביאה יתרון גדול לממשלה מאחר שרוב הכוחות הזמינים כעת להפעלת כוחות המורדים לא מילאו את הפקודות לצעוד לכיכר רוסיו כדי למנוע ריכוז ארטילריה של המורדים באלקנטרה.
המרד > ניצחון המהפכה

בליל 4 באוקטובר היה המורל נמוך בקרב הכוחות המלוכניים המוצבים בכיכר רוסיו, בשל הסכנה המתמדת של הפגזה על ידי כוחות הצי ואפילו הסוללות של קוסיירו, שהוצבו שם באופן אסטרטגי, לא יכלו להביא להם נחמה. במטה התקיימו דיונים על העמדה הטובה ביותר להפגיז את הרוטונדה. בשעה 3 לפנות בוקר, פאיבה קוסיירו יצא עם סוללה ניידת, בליווי חוליית שמירה עירונית, והתמקם בגן קסטרו גימאראייש, בטורל, בהמתנה לשחר. כאשר הכוחות ברוטונדה החלו לירות על רוסיו, וחשפו את עמדתם, פאיבה קוסיירו פתח באש, גרם לנפגעים וזרע בלבול בקרב המורדים. ההפגזה נמשכה ביתרון לעבר הצד המלוכני, אך בשמונה בבוקר קיבל פאיבה קוסיירו פקודות להפסיק את הלחימה, שכן תהיה שביתת נשק של שעה.
בינתיים, ברוסיו, לאחר עזיבתו של פאיבה דה קוסיירו עם הסוללה, המורל של הכוחות המלוכניים, שראו עצמם חסרי אונים, הידרדר עוד יותר בשל איומי ההפגזה של כוחות הצי. רגימנט הרגלים ה-5 וכמה מחברי רגימנט הרגלים הקל ה-5 התעקשו שלא יתנגדו לנחיתה ימית. מתמודדים עם אחווה זו עם האויב, הלכו מפקדי היחידות הללו למפקדה, שם הופתעו עם הבשורה על שביתת הנשק.
הוכרזה על ידי כוחות צבא גדולים, כולם חמושים ונעזרים בתחרות הפופולרית, לרפובליקה יש כעת את היום הראשון להיסטוריה. התגלגלות האירועים, עד למועד כתיבת שורות אלה, יכולה להזין כל תקווה לניצחון מובהק. […] קשה לדמיין את ההתלהבות שעוברת בעיר. האנשים באמת משוגעים מסיפוק. אפשר לומר שכל אוכלוסיית ליסבון נמצאת ברחובות, מעודדת את הרפובליקה.
הנציג הגרמני החדש, שהגיע יומיים קודם לכן, לקחה חדרים במלון אבנידה פאלאס, ששכן בו זרים רבים. קרבתו של המבנה לאזור הלחימה היוותה סכנה גדולה שהניעה את הדיפלומט להתערב. הוא פנה אל הגנרל גורז'או אנריקש כדי לבקש הפסקת אש שתאפשר לו לפנות אזרחים זרים. בלי להודיע לממשלה, ואולי בתקווה לקנות זמן להגעת התגבורת, הסכים הגנרל.
הדיפלומט הגרמני, מלווה באדם עם דגל לבן, הלך לרוטונדה כדי לדון על שביתת הנשק עם המהפכנים. אולם אלו, למראה הדגל הלבן, חשבו בטעות שכוחות המלך נכנעים, מה שגרם להם להצטרף עם המונים לחגיגה של הרפובליקה החדשה. בכיכר, משאדו סנטוש סירב בתחילה לקבל את שביתת הנשק, אך לבסוף קיבל אותה לאחר התעקשותו של הדיפלומט. לאחר מכן, כשראה את התמיכה העממית האדירה במהפכה ברחובות, הוא הלך בפזיזות אל המטה, מלווה ברבים מהאנשים וכמה קצינים שעזבו את התפקיד ברוטונדה.
המצב ברוסיו, עם זרימת האוכלוסייה לרחובות, היה מאוד מבלבל אך מועיל לרפובליקנים, לאור התמיכה הציבורית הברורה. משאדו סנטוש שוחח עם הגנרל גורז'או אנריקש והזמין אותו לשמור על תפקיד מפקד הדיוויזיה, אך הוא סירב. אנטוניו קרוואלהל, הידוע כאוהד רפובליקאי, קיבל אז פיקוד על הדיוויזיה. זמן קצר לאחר מכן, בשעה 9 בבוקר, הוכרזה הרפובליקה על ידי ז'וזה רלבאש ממרפסת בית העירייה של ליסבון. לאחר מכן הוצעה ממשלה זמנית, בראשות חברי המפלגה הרפובליקנית הפורטוגלית, עם המנדט לשלוט במדינה עד לאישור חוקה חדשה.
המהפכה גרמה לעשרות הרוגים. המספר המדויק אינו ידוע, אך ידוע כי נכון ל-6 באוקטובר נרשמו בחדר המתים 37 הרוגים במהפכה. כמה פצועים הגיעו לבתי החולים, חלקם מתו מאוחר יותר. לדוגמה, מתוך 78 פצועים שנבדקו בבית החולים דה סאו ז'וזה, 14 מתו בימים הבאים.
המרד > גלות המשפחה המלכותית

במפרה, בבוקר 5 באוקטובר, חיפש המלך את הדרך להגיע לפורטו, פעולה שתהיה קשה מאוד לביצוע בשל כמעט אי קיומו של ליווי ואינספור המוקדים המהפכניים הפרוסים ברחבי המדינה. בסביבות הצהריים קיבל נשיא הלשכה העירונית של מפרה הודעה מהמושל האזרחי החדש המורה על מעבר לדגל רפובליקאי. זמן קצר לאחר מכן קיבל גם מפקד בית הספר לחי"ר מברק ממפקדו החדש המודיע לו על המצב הפוליטי הנוכחי. עמדתה של משפחת המלוכה הפכה ללא יציבה.
הפתרון הופיע כשהגיעה ידיעה כי היאכטה המלכותית אמליה עגנה בקרבת מקום, באריסיירה. בשעה 02:00 אספה היאכטה ממצודת קשקאיש את דודו של המלך ויורש העצר, דום אפונסו, ובידיעה שהמלך נמצא במפרה, עברה לאריסיירה, מכיוון שזה היה המעגן הקרוב ביותר. דום מנואל השני, ביודעו שעם הכרזת הרפובליקה הוא ייכלא, החליט לנסוע לפורטו. משפחת המלוכה ופלוגה כלשהי יצאו לאריסיירה שם, באמצעות שתי ספינות דיג ובנוכחות אזרחים סקרנים, הם עלו על היאכטה המלכותית.
לאחר שעלה, כתב המלך לראש הממשלה:
טיישיירה דה סוזה יקירי, נאלץ בגלל הנסיבות אני מוצא את עצמי נאלץ לעלות על היאכטה המלכותית "אמליה". אני פורטוגזי ותמיד אהיה. יש לי את האמונה שמילאתי תמיד את חובותיי כמלך בכל הנסיבות ושהשקעתי את ליבי ואת חיי על השירות למדינה. אני מקווה שהוא, משוכנע בזכויותי ובמסירותי, יכיר בכך! ויוה פורטוגל! תן למכתב הזה את כל הפרסום שאתה יכול.
לאחר שדאג שהמכתב יגיע ליעדו, הודיע המלך שהוא רוצה לנסוע לפורטו. הוא נפגש עם מועצה מייעצת, הקצינים על הסיפון וחלק מהליווי. הקפטן של האמליה, ז'ואאו אגנלו ולז קלדיירה קסטלו ברנקו והקצין הראשי ז'ואאו ז'ורז'ה מוריירה דה סה התנגדו לרעיון הזה, בטענה שאם פורטו תסגיר אותם, לא יהיה להם מספיק דלק כדי להגיע למעגן אחר. למרות התעקשותו של המלך, הקצין הראשי טען שהם נושאים על סיפונה את כל משפחת המלוכה, ולכן תפקידו העיקרי היה להגן על חייהם. בסופו של דבר, הנמל הנבחר היה גיברלטר. עם הגעתו, קיבל המלך את ההודעה שפורטו גם הצטרפה לעניין הרפובליקאי. דום מנואל השני ציווה כי הספינה אמליה, כרכוש המדינה הפורטוגזית, תוחזר לליסבון. המלך המודח חי את שארית חייו בגלות.
הצעדים הראשונים של הרפובליקה > הקמת הממשלה הזמנית

ב-6 באוקטובר 1910 הכריז העיתון Diário do Governo: "לעם הפורטוגזי - חוקת הממשלה הזמנית של הרפובליקה - היום, 5 באוקטובר 1910, בשעה אחת עשרה בבוקר, הוכרזה הרפובליקה הפורטוגלית בטקס הגדול. אולם הממשלה הזמנית הוקמה מיד: הנשיאות, ד"ר ז'ואקים תאופילו בראגה. פנים, ד"ר אנטוניו ז'וזה דה אלמיידה. משפטים, ד"ר אפונסו קושטה. משרד האוצר, בזיל טלש. מלחמה, אנטוניו חאווייר קוריה בארטו. משרד הצי, אמארו יוסטיניאן דה אזבדו גומש. חוץ (יחסים), ד"ר ברנרדינו לואיש משאדו גימאראייש. עבודות ציבוריות, ד"ר אנטוניו לואיש גומש.
בצו ב-8 באוקטובר, קבעה הממשלה הזמנית את השמות החדשים של המשרדים, כאשר השינויים החשובים ביותר בוצעו במשרדי הממלכה, האוצר והעבודות הציבוריות, ששמם שונה למשרדי הפנים, האוצר והפיתוח. עם זאת, בסיליו טלסש סירב לתפקיד וב-12 באוקטובר הוא ניתן לז'וזה רלבאש. ב-22 בנובמבר נכנס בריטו קמאשו לממשלה לאחר עזיבתו של אנטוניו לואיש גומש, שמונה לשגריר פורטוגל בריו דה ז'ניירו.
השרים [של הממשלה הזמנית], בהשראת תחושת פטריוטיות גבוהה, שאפו תמיד לשקף במעשיהם את השאיפות הגבוהות והדוחקות ביותר של המפלגה הרפובליקנית הישנה, במונחים של ייחוס האינטרסים הקבועים של החברה עם הסדר החדש של דברים, שמקורם בהכרח מהמהפכה.
במהלך תקופת כוחה, נקטה הממשלה הזמנית שורה של צעדים חשובים שהיו להם השפעות ארוכות טווח. כדי להרגיע את המזג ולפצות את קורבנות המלוכה, ניתנה חנינה רחבה על פשעים נגד ביטחון המדינה, נגד הדת, של אי ציות, של שימוש אסור בנשק וכו'. הכנסייה הקתולית התרעמה על האמצעים שננקטו על ידי הממשלה הזמנית. בין אלה היו גירוש הישועים ומסדרים דתיים אחרים של הכמורה הקבועה, סגירת מנזרים, איסור הוראת דת בבתי ספר, ביטול השבועה הדתית בטקסים אזרחיים וחילון של המדינה על ידי הפרדת דת ומדינה. הגירושין מוסדו, וכך גם חוקיות הנישואין האזרחיים, שוויון זכויות הנישואין של גברים ונשים, ההסדרה המשפטית של "ילדים מחוץ לנישואין"; הגנה על ילדים וזקנים, ניסוח מחדש של חוקי העיתונות, ביטול דרגות ותארים מלכותיים ואצילים והכרה בזכות לשביתה. הממשלה הזמנית בחרה גם בפירוקם של המשצר העירוני דאז של ליסבון ופורטו, שיצרו במקום גוף הגנה ציבורי חדש, המשמר הרפובליקני הלאומי. עבור המושבות נוצרה חקיקה חדשה על מנת להעניק אוטונומיה לשטחים מעבר לים, תנאי חיוני לפיתוחם. הסמלים הלאומיים שונו - הדגל וההמנון הלאומי, אומצה יחידה מוניטרית חדשה - האשקודו, שווה ערך לאלף רייש, ואפילו הכתיב הפורטוגזי פושט וסודר כראוי באמצעות הרפורמה האורתוגרפית של 1911.
הממשלה הזמנית נהנתה מכוח נרחב עד להשקתה הרשמית של האספה המכוננת הלאומית ב-19 ביוני 1911, לאחר הבחירות ב-28 במאי של אותה שנה. באותו זמן, נשיא הממשלה הזמנית, תאופילו בראגה, העביר לאספה המכוננת הלאומית את הסמכויות שקיבל ב-5 באוקטובר 1910. למרות זאת, אישרה האספה בשבחים את ההצעה שהציג נשיאם, אנסלמו בראמקאמפ פרייר לקונגרס: "האספה המכוננת הלאומית מאשרת, עד לדיון עתידי, את תפקידי המעצמה המבצעת לממשלה הזמנית של הרפובליקה".
חודשיים לאחר מכן, עם אישור החוקה המדינית של הרפובליקה הפורטוגלית ובחירת הנשיא החוקתי הראשון של הרפובליקה - מנואל דה אריאגה - ב-24 באוגוסט, הציגה הממשלה הזמנית את התפטרותה, שהתקבלה על ידי נשיא הרפובליקה ב-3 בספטמבר 1911, אירוע המציין את סופה של כהונת ממשלה של יותר מ-10 חודשים ותחילתה של הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה.
הצעדים הראשונים של הרפובליקה > שינוי הסמלים הלאומיים

עם הקמת הרפובליקה שונו הסמלים הלאומיים. בצו ממשלתי זמני מ-15 באוקטובר 1910, מונתה ועדה לעיצוב הסמלים החדשים. השינוי בסמלים הלאומיים, לפי ההיסטוריון נונו סבריאנו טיישיירה, נבע מהקושי שהתמודדו הרפובליקנים בייצוג הרפובליקה:
במלוכה למלך יש גוף פיזי ולכן הוא אדם מוכר, המוכר על ידי אזרחים. אבל רפובליקה היא רעיון מופשט.
הצעדים הראשונים של הרפובליקה > שינוי הסמלים הלאומיים > הדגל

ביחס לדגל, היו שתי נטיות: אחת של שמירה על צבעי הכחול והלבן, המסורתיים של דגל פורטוגל, והשנייה של שימוש בצבעים "רפובליקניים יותר": ירוק ואדום. הצעת הוועדה עברה מספר שינויים, כאשר העיצוב הסופי היה מלבני, כאשר שתי החמישיות הראשונות הקרובות לתורן הדגל היו ירוקות, ושלוש החמישיות הנותרות אדומות. ירוק נבחר משום שנחשב ל"צבע התקווה", בעוד אדום נבחר כצבע "קרבי, לוהט, גברי". פרויקט הדגל אושר על ידי הממשלה הזמנית בהצבעה ב-19 בנובמבר 1910. ב-1 בדצמבר נחגג חג הדגל מול הלשכה העירונית של ליסבון. האספה המכוננת הלאומית פרסמה את אימוץ הדגל ב-19 ביוני 1911.