stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אפרסמון (בושם)
האפרסמון במקורות ההיסטוריים > במקורות היהודיים > הבושם

בספר מלכים כתוב על מלכת שבא:
"וַתִּתֵּן לַמֶּלֶךְ מֵאָה וְעֶשְׂרִים כִּכַּר זָהָב, וּבְשָׂמִים הַרְבֵּה מְאֹד וְאֶבֶן יְקָרָה; לֹא בָא כַבֹּשֶׂם הַהוּא עוֹד לָרֹב, אֲשֶׁר נָתְנָה מַלְכַּת-שְׁבָא לַמֶּלֶךְ שְׁלֹמֹה.
.
לדעת החוקרים יהודה פליקס וזהר עמר, המושג כבֹּשֶׂם הַהוּא מתייחס לאפרסמון, הוא הבושם המשובח[דרוש מקור]. הם מציינים לתרגום אונקלוס את המילה 'נטף' בשם "בוסמין", ולדעתם אין זה בושם סתם כשם כללי, אלא כינוי ספציפי לשמן האפרסמון, הבלסם-בשאם-בושם. זאת ניתן ללמוד גם מדברי יוסף בן מתתיהו, שמציין כי ישנה מסורת שהבלסם הובא על ידי מלכת שבא מחצי האי ערב - שאכן ידוע עד היום כמקום שבו גדל הבלסם.
הבשם, לפי פרשנות זו גדל באופן טבעי גם בעין גדי, כנזכר במגילת שיר השירים[דרוש מקור]. שלמה המלך מציין את ריח השמנים ואת ערוגות הבשם: "לְחָיָו כַּעֲרוּגַת הַבֹּשֶׂם מִגְדְּלוֹת מֶרְקָחִים שִׂפְתוֹתָיו שׁוֹשַׁנִּים נֹטְפוֹת מוֹר עֹבֵר" (ה' י"ג) ועליו נאמר: "לְרֵיחַ שְׁמָנֶיךָ טוֹבִים שֶׁמֶן תּוּרַק שְׁמֶךָ עַל כֵּן עֲלָמוֹת אֲהֵבוּךָ (א',ב').
הבלסם מוזכר כבושם של ארץ ישראל על ידי יוסף בן מתתיהו, הכותב שמרקוס אנטוניוס העניק לאהובתו קלאופטרה את מטעי הבַּלְסָמוֹן (βάλσαμον, כך במקור ביוונית של הספר קדמוניות היהודים) של בקעת יריחו. התרגום של הקטע לעברית על ידי אברהם שליט הוא "הארץ הזאת מגדלת את הצרי, היקר ביותר מן (הצמחים המצויים) שם והגדל רק במקומות ההם". תרגומו של שליט נסמך כנראה על תרגום השבעים, שתרגם כך את המילה 'צרי'.
האפרסמון במקורות ההיסטוריים > במקורות היהודיים > הפנג

רש"י, בעקבות ספר יוסיפון (ספר היסטוריה יהודית שהופיע באיטליה במאה העשירית) מפרש את הפסוק "יהודה וארץ ישראל המה רכליך בחטי מנית ופָנָג ודבש ושמן וצרי נתנו מערבך" (ספר יחזקאל, פרק כ"ז, פסוק י"ז.) פנג הוא "בלשמא" יש לציין כי זיהוי של הפנג עם הבלסם, סותר לכאורה את הזיהוי של הבלסם עם הצרי, המוזכר יחד באותו פסוק, אלא אם כן יונח שמדובר בשני המצבים השונים של הבלסם, השמן וקליפת העץ המגוררת.
האפרסמון במקורות ההיסטוריים > במקורות היהודיים > האפרסמון בתלמוד

האזכור הרחב ביותר לאפרסמון, בשמו זה, מובא בתלמוד, אך מן המקורות התלמודיים לא ניתן לעמוד על הזיהוי הוודאי של הצמח. בתלמוד אנו עומדים על תכונותיו: ריח נודף ביותר, ריח מפעפע כארס, פרי של בית מלכות אך גם מסוכן, במצב נוזלי, עקב היותו דליק.
על אנשי סדום נאמר בתלמוד הבבלי ”מלמד שהיו נותנים עיניהם בבעלי ממון ומפקידים אצלו אפרסמון ומניחים אותו בבית גנזיהם לערב באים ומריחין אותו ככלב, שנאמר "יָשׁוּבוּ לָעֶרֶב, יֶהֱמוּ כַכָּלֶב, וִיסוֹבְבוּ עִיר", ובאים וחותרים שם ונוטליו אותו ממון, שנאמר "עָרוֹם יָלִינוּ, מִבְּלִי לְבוּשׁ, וְאֵין כְּסוּת, בַּקָּרָה".”, כלומר ריחו העז של האפרסמון איפשר לגנבים לזהות היכן הניחו בעלי הממון את ממונם.
על התנהגותן של בנות ציון, אשר הביאה לחורבן בית המקדש נכתב במדרש: ”ר' יוסי אומר: שהייתה צרה צורת דרקין על מנעליה ורבנן אמרין שהייתה מביאה זפק של תרנגול וממלא אותו אפרסמון ונותנת אותו בין עקיבה למנעלה וכשהייתה רואה כת של בחורים הייתה דופקת עליו והיה אותו הריח מפעפע בהן כארס הזה של עכנא”.
על החשיבות שייחסו השליטים לגידול האפרסמון מעידה הברייתא במסכת שבת. נאמר בפירוש לספר מלכים, כי לאחר חורבן הבית הראשון החליט נְבוּזַרְאֲדָן כי ”וּמִדַּלַּת הָאָרֶץ הִשְׁאִיר רַב טַבָּחִים לְכֹרְמִים וּלְיֹגְבִים” על כך אומרת הברייתא: ”לכורמים - תני רבי יוסף: אלה מלקטי האפרסמון, מעין גדי עד רמתא (בערבות מואב)”.
האפרסמון של בית רבי יהודה הנשיא הועמד בדרגה אחת עם האפרסמון של בית הקיסרות הרומית וכך כתוב: ”אין מברכין בורא עצי בשמים אלא על אפרסמון של בית רבי ועל אפרסמון של בית קיסר”.
במסכת שבת מובא מעשה באישה שהתקשטה בשמן האפרסמון והדליקה נר שבת ואחזה בה האש ונשרפה: "ההיא חמתא דהות סניאה לה לכלתה אמרה לה זיל איקשיט במשחא דאפרסמא אזלא איקשיט כי אתת אמרה לה זיל איתלי שרגא אזלא אתלא שרגא אינפח בה נורא ואכלתה" (תרגום: (מעשה ב-)אותה חמות, ששנאה את כלתה. אמרה לה (החמות לכלה): לכי והתקשטי בשמן האפרסמון. הלכה והתקשטה. כשבאה, אמרה לה: לכי והדליקי את הנר. הלכה והדליקה את הנר. אחזה בה האש ושרפה אותה.)
התייחסות עקיפה לתעשיית הבושם שמרכזה האפרסמון, מצא החוקר זאב ארליך[דרוש מקור] במסכת יומא. התלמוד מתייחס לריחה הטוב של הקטורת, שהתפשט באורח נסי עד כדי עברי הירדן: ”אמר רבה בר בר חנה: מירושלים ליריחו עשר פרסאות ... עזים שביריחו היו מתעטשות מריח הקטורת, נשים שביריחו אינן צריכות להתבשם מריח קטורת, כלה שבירושלים אינה צריכה להתקשט מריח קטורת. אמר רבי יוסי בן דולגאי [נוסח אחר: אליעזר בן דגלאי]: עזים היו לאבא בהרי מכמר [נוסח אחר: מכוור] (בגלעד) והיו מתעטשות מריח הקטורת”. לדעתו מתייחס התלמוד למעשה לריחה של תעשיית הבושם שהתפזר בבקעת הירדן כולה ואף על מורדות הגלעד מזרחה, עם כיוון הרוח, והעניק לה משמעות ערכית-רוחנית, כאילו מקורה בקטורת מבית המקדש.
האפרסמון במקורות ההיסטוריים > במקורות היהודיים > מצוות התלויות בארץ באפרסמון > שביעית

ממקורות התנאים אנו למדים כי ל"הקטף" יש קדושת שביעית - החכמים טענו כי "שקטפו זהו פריו". הכוונה הייתה שאם גידולו של העץ הוא במטרה להפיק את השרף, הרי חלים עליו דיני שביעית.
בתקופת המשנה גידול האפרסמון הוא מונופול של המדינה ולא התעוררה שאלה של קדושת שביעית. בתוספתא שביעית, פרק ה' הלכה י"ב, מופיע עדות, כנראה מבן משפחה שעסקה בגידול האפרסמון: "העיד יהודה בן ישעיה הבסם לפני ר' עקיבא משום ר' טרפון, שיש לקטף שביעית. האמוראים קבלו את דעתו אך הרמב"ם פסק למעשה כי אין ההלכה כר' שמעון.
אשר ל"שמן עָרֵב", דהיינו שמן ריחני שבו הומסו בשמים, כמו נטף האפרסמון. מותר להשתמש בשמן שנעשה בערב שביעית ל"סיכה", בתנאי שנרכז מאדם שאינו חשוד שערבב אותו עם שמן מתוצרת שביעית.
האפרסמון במקורות ההיסטוריים > במקורות היהודיים > מצוות התלויות בארץ באפרסמון > ערלה ונטע רבעי

איסור ערלה ונטע רבעי כרוכים זה בזה, כך קובע הרמב"ם: "כל שהוא חייב בערלה יש לו רבעי וכל שפטור מן הערלה אינו חייב ברבעי, שנאמר שלש שנים יהיה לכם ערלים לא יאכל ובשנה הרביעית יהיה כל פריו קדש הילולים לד'" (הל' מע"ש פ"י ה"א) האפרסמון אינו חייב בערלה. העץ אינו מוגדר כעץ פרי למאכל האדם - ענפיו והשרף הנמצא בעצתו, יהיו פטורים מערלה וכנראה גם השרף בפריו, שהרי במקרה של האפרסמון הפרי הוא הטפל. לדעה כי האפרסמון הוא עץ סרק שותף גם הרמב"ם.
האפרסמון במקורות ההיסטוריים > במקורות היהודיים > מצוות התלויות בארץ באפרסמון > תרומות ומעשרות

העץ והשרף - הנטף - אינם חייבים בתרומות ומעשרות, שכן רק מאכל אדם חייב במעשרות. אבל אם נמהל בושם האפרסמון בשמן הראוי לאכילה, כמו "שמן ערב", יהיה חייב בתרומות ומעשרות, שנאמר בתלמוד ירושלמי: "ושמן ערב בית שמאי מחייבין ובית הלל פוטרין". רק את שמן הפילייטון או "שמן הנרד" חז"ל פטרו מתרומות וממעשר היות שהוא הובא מחו"ל. הם לא עשו כן לגבי האפרסמון שהוא סמלה של ארץ ישראל. מכאן גם הברכה על האפרסמון "בורא שמן ארצנו".
עם זאת, שמן האפרסמון יהיה חייב בתרומות ומעשרות למרות שאין הוא מיועד לאכילת אדם. החיוב הוא מדרבנן, מחשש שמא עירב בו שמן שחייב במעשר. שמן מעין זה עלול להיות פסול לאכילה, שהרי הוא כולל מרכיב של הקטורת. אבל ההנחה היא שמשום שהוא יקר, ישתמשו רק בכמות מיזערית שאינה פוסלת אותו ממאכל.
על הנוהג לערב שמן אפרסמון בשמן אחר יעידו הקנקנים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל ועליהם נמצאה הכתובת "בלסנה" או "בלזמה" - שמותיו היוונים של האפרסמון. במדרש תנחומא לפרשת נח מוזכר "חבית של אפרסמון" - המונח מתאים יותר לשמן מהול מאשר לנטף טהור הנמכר בפכיות קטנטנות.
האפרסמון במקורות ההיסטוריים > במקורות היהודיים > מצוות התלויות בארץ באפרסמון > דיני ברכות

את שמן האפרסמון ניתן לנצל כנטף, כ"מוגמר" וכבושם שהופק מעצתו. לכך יש השלכה לגבי דיני ברכות הריח:
בתלמוד בבלי נאמר: "אמר רב חסדא אמר זעירי: "כל המוגמרות מברכין עליהן בורא עצי בשמים, חוץ ממושק שמן חיה הוא שמברכין עליו בורא מיני בשמים. מיתיבי: אין מברכין בורא עצי בשמים אלא על אפרסמון של בית רבי ועל אפרסמון של בית קיסר ועל ההדס שבכל מקום. תיובתא אמר ליה רב חסדא לרב יצחק האי משחא דאפרסמון מאי מברכין עלויה א"ל הכי אמר רב יהודה בורא שמן ארצנו א"ל בר מיניה דר' יהודה דחביבא ליה ארץ ישראל לכולי עלמא מאי א"ל הכי אמר רבי יוחנן בורא שמן ערב".
הדיון הראשון הוא על ה"מוגמר" הוא שריפת ענפים לקטורת - מוצר שכיח עליו מברכים: "בורא מיני בשמים". הדיון השני הוא על הנטף הנוזלי היוצא מהעץ, וריחו נודף גם בלי תהליך הפקה מיוחד - מכונה ביוונית "אופו-בלסמום" - מיץ האפרסמון. בשל ייחודה נקבע לה ברכה מיוחדת: "בורא שמן ארצנו" (ראו ציטוט לעיל).
עם זאת, כאשר נלווים לבושם מרכיבים נוספים, מברכים: "בורא מיני בשמים", לפי הרמב"ם: ”שֶׁמֶן שֶׁלַּאֲפַרְסְמוֹן וְכַיּוֹצֶא בּוֹ, מְבָרֵךְ עָלָיו בּוֹרֵא שֶׁמֶן עָרֵב; אֲבָל שֶׁמֶן זַיִת שֶׁכְּבָשׁוֹ אוֹ שֶׁטְּחָנוֹ עַד שֶׁחָזַר רֵיחוֹ נוֹדֵף, מְבָרֵךְ עָלָיו בּוֹרֵא עֲצֵי בְשָׂמִים. שֶׁמֶן שבִּשְּׂמוֹ כְּעֵין שֶׁמֶן הַמִּשְׁחָה, מְבָרֵךְ עָלָיו בּוֹרֵא מִינֵי בְשָׂמִים. הֵבִיאוּ לְפָנָיו שֶׁמֶן וַהֲדָס, מְבָרֵךְ עַל הַהֲדָס וּפוֹטֵר אֶת הַשֶּׁמֶן, מִפְּנֵי שֶׁבְּרָכָה אַחַת לִשְׁנֵיהֶן, וְהִיא עֲצֵי בְשָׂמִים” (משנה תורה, ספר אהבה, הִלְכּוֹת בְּרָכוֹת פֵּרֶק ט').
מכאן, ששמן אפרסמון, אפילו הומס בשמן, כל עוד הוא דומיננטי בריחו, לא משנה הטכניקה והתנאים שבהם הוא נרקם, ברכתו תהיה תמיד "בורא שמן ערב".
האפרסמון במקורות ההיסטוריים > בספרות היוונית-רומית > תאופרסטוס

חוקר הצמחים תאופרסטוס (371 לפנה"ס - 286 לפנה"ס) כתב: "אומרים כי השרף נאסף על ידי חריצת הקליפה בחתיכות ברזל מאונקלות בעונה החמה (של השנה)". בשיטה זו הכמות שניתן לאסוף היא קטנה, ריח הבושם עז מאוד ולמעשה מערבבים אותו עם סממנים שונים. לכן, ההנחה היא שנעשה שימוש בענפים של העץ, שגם הם ריחניים ונמכרים במחיר גבוה.
בחיבורו של תאופרסטוס "מחקר על הצמחים" נמצא התיאור הראשון וגם המפורט ביותר של הבלסם של ארץ יהודה המופיע בספרות היוונית:
"בלסם גדל בעמק סוריה. אומרים כי ישנם רק שני גנים בהם הוא גדל... העץ הוא גבוה כמו עץ רימון גדול והוא מרובה ענפים; יש לו עלה כמו זה של פיגם, אבל צבעו חיוור; והוא ירוק עד; הפרי הוא כמו זה של האלה בגודלו, צורתו וצבעו, וגם זה מאוד ריחני, אפילו יותר מהשרף ... אומרים שהבלסם אינו גדל בר בשום מקום. מהגן הגדול יותר מפיקים כשנים עשר לוג, מהגן השני רק שניים... נראה כי הבלסם הוא בעל ריח יוצא דופן".
תאופרסטוס הזכיר את "הבלסם הסורי" במקומות נוספים בחיבורו. "עמק סוריה" הוא בקעת הירדן, מאחר שזהו המקום היחיד במרחב הגאוגרפי המכונה בתקופתו "סוריה", בו הבלסם גדל.
האפרסמון במקורות ההיסטוריים > בספרות היוונית-רומית > פליניוס הזקן

ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן (23 -79 לספירה), ביצירתו "תולדות הטבע", מקדיש פרק לנושא. הוא עוסק בעליונותו של הבלסם על כל הצמחים הארומטיים ומדגיש כי "הארץ היחידה לה הוענק צמח זה היא יהודה". הוא מציין שהצמח גדל בעבר רק בשתי אחוזות מלכותיות, ושבתקופת המרד הגדול היהודים ביקשו לכלות את זעמם בשיחים. לטענתו, נערכו קרבות עזים על הגנת השיח, ורק ההגנה של החיילים הרומאים מנעה את השמדתם.
פליניוס כותב שהפרי הובל בתהלוכות הניצחון של אספסיאנוס וטיטוס וזאת לאחר שפומפיוס הנהיג את התקדים שבתהלוכות ניצחון יישאו חוטֶרי עצים שגדלים בארצות שנכבשו. פליניוס מתייחס אל הבלסם כאל שבוי מלחמה, ש"מעלה מס יחד עם האומה לו הוא שייך", וכותב כי בחלוף חמש שנים מכיבוש ארץ יהודה (בשנת 70 לספירה), הכניסו הזמורות והמוהל המופק מהן 800,000 ססטרציות לאוצר רומא.
פליניוס טוען כי הבלסם "שונה לגמרי בטבעו מהתיאורים שניתנו לו על ידי סופרים רומאים וזרים, בהיותו דומה יותר לגפן היין מאשר להדס". העץ פורה רק במולדתו, אך הנְצָרים גדלים גם בארצות אחרות. הם מפיקים פרות לאחר שלוש שנים. לעלים יש מראה דהוי יְרוק-עַד. בזמנו השיח מגיע לגובה נמוך יותר מאשר היה מקובל בעבר, היות שהשימוש בענפיו ועליו נעשה אינטנסיבי יותר. מעץ האפרסמון מפיקים את המוצרים הבאים: העלים - eutheriston - הזול ביותר, אחריו - ענפים קטנים ומחוספסים - ה-trachy, בעל ריח משופר, והמשובחים ביותר אלו הם: eumeces, הנגזרים מהעץ עצמו. לתוצרת הבושם יש רמות מחירים: האדום הוא המשובח, אחריו - הלבן, והירוק-השחור הוא הנחות מכולם. גרעיני הפרי דומים לגרעיני הגפן, אדמדמים.
בפרק מובא תיאור מפורט ביותר של הכנת השרף. כמו כן הערכה כלכלית שלו. כמות משמן זה, השוה לחצי ליטר של ימינו, מחירה 300 דינר, סכום עתק באותם ימים, ויכולה להגיע אפילו עד ל–1,000 דינרים, מחיר הכפול ממשקל מתכת הכסף. עקב ערכו הכלכלי הגבוה של הפרי, פליניוס מתאר שיטות שבעזרתן נהגו יצרני שמנים מחבלי ארץ כמו פטרה להציג את תוצרתם בתור שמן האפרסמון המקורי, אך הדבר לא עלה בידם.
ממצאים ארכאולוגיים > מפת מידבא

במפת מידבא מופיעים בשלושה מקומות איורים של צמח בעל עלים תלתניים בסביבות יריחו (אחד מהם ראו לעיל). צמחים אלה מזוהים עם האפרסמון הן בשל הדמיון לצמח הפיגם (Ruta) שבו הוא תואר במקורות הקלאסיים, והן בשל מיקומם: מצפון לעיר (ממזרח ליישוב ארכלאיס), ושניים במזרח בעבר הירדן באזור של רמתא. כך מקבל גבול התפוצה הצפוני המופיע בתלמוד הבבלי משמעות ברורה יותר: "מלקטי אפרסמון מעין גדי ועד רמתא" - כלומר, רוב מטעי האפרסמון, לפחות בתקופה הביזנטית, היו כנראה דווקא בעבר הירדן.
באזור יריחו, לפי מפה מידבא, ניתן למקם את מטעי האפרסמון בתחום אחוזת ארכלאיס (כנראה חרבת אלביודאת), שקיבלה את מימיה מאמת מים שהגיעה מעין אלעוג'ה. באתר זה נחשפו שרידים מראשית המאה הראשונה לפנה"ס ועד לשלהי התקופה הביזנטית, ובהם מבנה מונומנטלי הבנוי אבני גזית ושהתנשא לגובה רב מעל סביבתו. נראה שאל מקום זה מתייחס הציור של מגדל ועליו סולם המופיע במפת מידבא מזרחית ליישוב ארכילאיס, ובניהם איור הצמח, כלומר, מדובר כנראה במגדל שמירה שצפה על מטעי האפרסמון שהיו במקום.
מפת מידבא גם מותחת רף תחתון למועד האחרון שבו גידלו את האפרסמון בארץ ישראל. לדעת רוב החוקרים מפה זו מתוארכת למחצית המאה ה-6, ולפי הצעה אחרת – למחצית השנייה של המאה ה-7, לאחר הכיבוש הערבי. יש בכך לאשש את האפשרות שגידולו נמשך באזור עד בית אומיה עד המאה ה-8.
ממצאים ארכאולוגיים > עינות צוקים

בעינות צוקים ליד קומראן העלו ממצאי החפירות הארכאולוגיות כי במקום עסקו כנראה בגידולו של צמח האפרסמון ובהפקת שמן ובושם ממנו, ונמצא שמן שהחוקרים סבורים כי אולי הוא שמן האפרסמון.
האתר מכונה "חוות האפרסמון" והוא נחפר בידי יזהר הירשפלד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. מזהים בחווה שני מתקנים להפקת האפרסמון: בריכת השריה גדולה ובור איסוף. בבריכת ההשריה, שהוזנה במימי המעיינות, הונחו הגזם של שיח האפרסמון (הענפים, העלים, הקליפה והזרעים). האבנים גדולות שנמצאו באתר מעידות כי הגזם רוסק באמצעותן. התמצית המזוקקת זרמה על ידי תעלה אל בור האיסוף, שם היא נאספה בקנקני חרס והועברה למתקן הבישול, שהיה אולי בקומראן. לתיאוריה זו עלתה התנגדות של ברושי, כיוון שהקרקע בקומראן היא מליחה מדי לגידול צמחים שאינם תמר .
באפריל 1988, פרופ' ונדל ג'ונס (Vendyl Jones), ממכון Vendyl Jones Research Institutes, אשר מימן את החפירות באתר, מצא פכית חרס קטנה ובה נוזל שמנוני ובלתי מזוהה. היא נבחנה במעבדות המחלקה לתרופות בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, והועלתה ההשערה כי הוא אולי שמן האפרסמון.
בעשור השני של המאה ה-21, החלו לגדל בחוות האפרסמון אשר בצפון ים המלח, עצי לבונה שמהם מפיקים שרף איכותי. בשנת 2018 הביאו החקלאים לחווה, כוורת דבורים שהונחה בין העצים הפורחים וכך הפיקו דבש נדיר ואיכותי.
ממצאים ארכאולוגיים > מצדה

עדות לשימוש בבלסם-העץ התגלתה במצדה. בתוך קובץ פפירוסים, במחנה הלגיון הרומי העשירי, בשתי פיסות שונות נכתבה המילה Xylobalsamo, הוא "בלסם-העץ" אשר היה בשימוש הצבא הרומי לצרכים רפואיים ולקטורת.
במצדה עצמה נמצאו אוסטרקונים, חרסים נושאי כתובת. על אחד מהם כתוב השם "קטפי". נבחנת ההשערה כי יש קשר בין השם לבין ה"קטף" שהוא משמות שמן האפרסמון. במקביל נמצאו כתובות עבריות : "דבלה" "דבלה כתושה יפה" "גרוגרת". חוץ מהממצא הארכאולוגי, לדעת זהר עמר ישנן ראיות היסטוריות שקושרות את כל "מיתוס מצדה" לגידול האפרסמון באזור.
ממצאים ארכאולוגיים > עין גדי

בתל גורן, הסמוך לעין גדי הנמצאת כ-30 ק"מ צפונה לעין בוקק. בשכבה המתוארכת לבין השנים 630 – 582 לפנה"ס נמצאו, בין השאר, תנורים, צנצנות וחפצים שונים ממתכת ועצם, שנקשרו לייצור בושם, כנראה בשליטה מלכותית בתקופה בה ממלכת יהודה הייתה ממלכת חסות אשורית .
ממצאים ארכאולוגיים > עין בוקק

בעין בוקק התגלה ונחפר מבנה בשנים 1968–1970 שהשכבה המרכזית בו (שכבה II) פורשה על ידי החופרים כבושמייה (בית חרושת לבשמים). במקום נמצאו מתקני תעשייה שקשורים לתעשיית הבשמים, ואזור חקלאי שפורש שמקום גידול הצמח
אזור הגידול

על כלל הזיהויים מתעוררת שאלה כבדה, והיא שבעוד שסממנים אלה היו ידועים כגדלים בעיקר בארץ ישראל (הצרי בגלעד, הבושם בעין גדי), ואילו הבלסם גדל היום רק באזור חצי האי ערב. ככל הנראה שאלה זו היא שהניעה את יוסף בן מתתיהו לייחס למלכת שבא את הבאת הבלסם לארץ; אלא שהדבר אינו מתיישב עם אזכור הצרי (לכאורה הבלסם) הבא מן הגלעד כבר בספר בראשית: "וְהִנֵּה אֹרְחַת יִשְׁמְעֵאלִים בָּאָה מִגִּלְעָד, וּגְמַלֵּיהֶם נֹשְׂאִים נְכֹאת וּצְרִי וָלֹט, הוֹלְכִים, לְהוֹרִיד מִצְרָיְמָה". לדעת זהר עמר אין כנראה זהות בין "צרי הגלעד" שהובא מהרי הגלעד הגבוהים והקרירים לצרי (=אפרסמון) הגדל באזור בקע הירדן החם. הבוטנאי מיכאל זהרי סבור שאין להוציא מכלל אפשרות כי הצמח גדל בר גם באזורים המוזכרים, וממנו טופחו מיני תרבות.
המקורות מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית מגדירים את אזור גידולו של האפרסמון ("בלסם") בבקעת דרום ים המלח, מצוער בדרום, דרך עין גדי ועד יריחו בצפון. מקורות אחרים מציינים שהוא גדל רק בחבל ארץ יהודה, כמו למשל פליניוס: 'אין מכל הבשמים מי שידמה לאפרסמון (balsamum). הארץ היחידה שלה הוענק צמח זה היא יהודה'. לדברי ד"ר עמר, "נראה שחבל ארץ יהודה שאליו הם מתכוונים הוא 'עמק יהודה', הכולל בתקופת המשנה את האזור 'מעין גדי ועד יריחו'".
על התחום שבו גדל האפרסמון ניתן ללמוד גם מדרשתו של רב יוסף (בסוף המאה ה-3): "ומדלות הארץ השאיר נבוזרדאן רב טבחים לכורמים וליוגבים" – "כורמים... אלו מלקטי אפרסמון מעין גדי ועד רמתא". רמתא שכנה סמוך לתל אלרמה, שבקצה נחל חשבון (חסבן), כשישה קילומטר ממזרח לירדן, וכעשרה קילומטר דרומית לתל נימרין. שתי עיירות אלה נכללו בתקופת המשנה באזור הגאוגרפי של עמק עבר הירדן (תוספתא, שביעית, ז, יא). למעשה רמתא הייתה ממוקמת ממול ליריחו.
התחום הגאוגרפי המוגדר "מעין גדי ועד רמתא", מופיע גם בנוסח מעט שונה: "מעין גדי ועד יריחו", כתחום הכולל את 'עמק יהודה'. הזיקה בין יריחו לרמתא מופיעה בתרגום יונתן על הפסוק: "והיא יושבת תחת תמר דבורה בין הרמה ובין בית אל בהר אפרים"' – "ולה דקלין ביריחו, פרדסין ברמתא", וייתכן שהכוונה היא לגני האפרסמון. בשם 'פרדס' כינה גם סטראבון את גן הבלסם ביריחו (Balsamon paradeios).
התנהגות מגדלי האפרסמון

בחפירות הארכאולוגיות בבית הכנסת העתיק בעין גדי התגלתה כתובת העשויה לשפוך אור על טיבם של מגדלי עץ האפרסמון. הכתובת מוצגת היום במוזיאון רוקפלר. בסיומה מתוארים כללי התנהגות בקהילת עין גדי.
פרופ' שאול ליברמן במאמר בתרביץ, מנסה לבחון את טיבו של קטע זה בכתובת, הקשר האפשרי בין חלקיה והסיבה לכתיבתה בבית הכנסת. לכתובת זו אין מקבילות בתוכנן של כתובות בבתי כנסת אחרים. העניין תמוה לאור העובדה שכותב הכתובת היה מוכן לכלול בה קללה נמרצת, בארמית:
כל מי כל מי שיגרום למחלוקת בין אדם לחברו, ועל מי שיספר לשון הרע על חברו לגויים, על מי שגונב חפצו של חברו ועל מי שמגלה לגויים את "סוד הכפר", עליו התבססה כלכלת המקום, והיה מוצר ייצוא חשוב - תחול עליו הקללה הבאה
זה שעיניו משוטטות בכל הארץ ורואה את הנסתרות, הוא יתן פניו באיש ההוא ובזרעו ויעקור אותו מתחת השמים. ויאמרו כל העם אמן ואמן סלה.
"סוד הכפר", אליבא דליברמן, הוא סוד גידול עץ האפרסמון, טיפולו והתקנת שמנו; כך על פי מסכת תמיד, אשר לפיה היה הכהן מקבל הוראות מדויקות איך להקטיר את הקטורת ו"מעולם לא שנה אדם בה". לפי הספרות העתיקה, היו דרושות לשם כך מומחיות ואומנות שנמסרו במשפחות אומנים, מדור לדור. אין פלא שהאומנים היו מקללים את חבריהם כדי שלא יגלו את סוד הכפר לגויים. אך היות שכרמי האפרסמון והתעשייה היו נכסי הקיסר והיהודים היו אריסים, יש להניח כי נציגי השלטון סיפקו להם כלים שונים כדי לשפר את הטיפול ולהגביר את התפוקה. וכאן באה ההזהרה מפני גנבת החפצים, שהרי החפצים של המלכות, ולעיתים עולה על הדעת להשתמש בחפצים של אחרים, שהרי כולם שייכים לקיסר.
סוף דבר, מסתבר מאוד, שלפנינו תקנון של איגוד הכורמים בעין-גדי שנכתב על פסיפס של בית הכנסת למען יראו וייראו. וזכורים לטוב שלושת האחים בני חלפי, שהיו כנראה מראשי האיגוד, שנתנו את התקנות בבית הכנסת שלהם.
בנימין מזר כותב באותו נושא: סודות הייצור היו נשמרים בקרב הגילדות של מגדלי בשמים ורקחים שהיו בדרך כלל מאוגדים על בסיס משפחתי והיוו מעמד כלכלי סגור.
לקריאה נוספת

זהר עמר, האפרסמון מעין גדי וסיפורה של מצדה, מחקרי יהודה ושומרון, כ"א, עמ' 227–234, תשע"ב
ז' עמר וד' אילוז, "האפרסמון בארץ ישראל", מחקרי עיר דוד וירושלים הקדומה, דברי הכנס האחד-עשר (א' מירון עורך), כרך חמישי, תש"ע, עמ' 61 – 73
שלטי הגיבורים, מכון ירושלים, תש"ע 2009 עמ' של"ד
זהר עמר, אפרסמון והלכותיו, תחומין כ"ח, תשס"ח
זהר עמר, ספר הקטורת, הוצאת רנרט ללימודי ירושלים, אוניברסיטת בר-אילן והוצאת ארץ, אוניברסיטת תל אביב, 2002 - מידע אודות הקטורת המקראית
זהר עמר, "עץ האפרסמון שבקטורת", תחומין י"ז, תשנ"ז, והספרות המובאת שם.
זאב ח' ארליך, יריחו היהודית לדורותיה, ירושלים, תשנ"ד
צבי אילן, בתי כנסת קדומים בארץ ישראל – משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991
שאול ליברמן, "הערה מוקדמת לכתובת בעין גדי", בספר מדבר יהודה וים המלח, בעריכת צבי אילן, הוצאת החברה להגנת הטבע, 1973. פורסמה בתרביץ שנה מ' חוברת א'
בנימין מזר, נוה עין גדי ותולדותיו, בספר מדבר יהודה וים המלח, בעריכת צבי אילן, הוצאת החברה להגנת הטבע, 1973
יוסף ברסלבי, הידעת את הארץ- ים המלח סביב סביב,(כרך ג'), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשט"ז (1956), מהדורה שלישית, פרק 15 : "ישוב וחקלאות בנאות ים-המלח לפנים", נושא: (פרק משנה ד') ,"הדקל והאפרסמון בעין גדי בימי הבית השני והתלמוד", עמוד 351–358
יואב דגון

יואב דגון
יואב דגון (2 באפריל 1951 – 3 במרץ 2004) היה מנהל מוזיאון הרצליה, מקים ומנהל מוזיאון נחום גוטמן ואוצֵר.
ביוגרפיה

יואב דגון נולד במעברת גן יבנה לאירמה ואביגדור (ויקטור) פישמן. אמו, ילידת וילנה, נסעה בתום המלחמה לפריז ללימודים בבית ספר לאחיות, שם הכירה את אביו, אשר נולד בורשה ובגיל 7 משפחתו היגרה ללימוז' שבצרפת. הוריו של יואב עלו בשנת 1950 לישראל ולימים עברתו שם משפחתם לדגון. בשנת 1953 קבעה המשפחה את משכנה ברמת השרון, בשיכון יוצאי ליטא, שם יואב גדל. יואב הוא הבן הבכור ולו אח ושתי אחיות. הוא בוגר בית הספר העממי ע"ש מנחם אוסישקין. בילדותו התגלה בידי רפי לביא, ששלח אותו לחוג לאמנות במוזיאון תל אביב. למד במשך שנתיים בבית הספר לאמנות רננים וכשזה נסגר, עבר ללמוד בבית הספר תלמה ילין. בצה"ל שירת במשטרה הצבאית.
לאחר שחרורו מהצבא, טס לפריז ללמוד אמנות. הוא בעל תואר ראשון באקדמיה לאמנויות יפות (Beaux-Arts de Paris) ותואר שני בסורבון. עבודת הגמר שלו הייתה בנושא תסרוקות אפריקאיות. בשהותו בצרפת התחתן עם מישל ולהם שלושה ילדים.
ב-1979 יואב דגון שב לישראל. בתחילה שימש כמורה לרישום ומתודיקה במדרשה לאמנות רמת השרון (1981-1979) ולימד גם בבצלאל.
בשנים 1981–1993 כיהן כמנהל וכאוצר ראשי של מוזיאון הרצליה, בתקופה זו הקים ואצר כשמונים תערוכות ואת גן הפסלים של המוזיאון.
במסגרת עבודתו במוזיאון הרצליה התמקד בפיסול, כעשור לפני פריחתו המחודשת של התחום. הקדיש תערוכות להיסטוריה של הפיסול בארץ ולתחומי פיסול שונים: ארד (ברנרד רדר, צבי לחמן), ברונזה (דורותי רובינס), נייר יצוק (זיוה קרונזון), חול (יגאל תומרקין), עץ (דב חוף, יעקב פינס), אבן (מתניה אברמסון, טניה פרמינגר), ברזל (יחיאל שמי, מוטי מלר), טקסטיל (ישעיהו א. גבאי) ותשומת לב מיוחדת הקדיש לפיסול בחומר, לו אצר עשר תערוכות (דייוויד מוריס). אצר תערוכות של אמנים ישראלים ידועים מהעבר (צבי אלדובי, בתיה לישנסקי, יוסף קונסטנט) ותערוכות של אמנים אירופאיים (הנרי מור, ברנרד פז'ס, ז'ורז' ז'נקלו וצ'יקו בוננוטה), בעידן בו עולם האמנות האמריקאי משל בכיפה. הקדיש מספר תערוכות לציירים-רשמים כמו עמוס אריכא, אוזיאש הופשטטר, רות שלוס ויוסף הירש.
היה ממייסדי פורום המוזיאונים הקטנים לאמנות וישב בחבר השופטים של פרסי אגודת אמני קרמיקה בישראל.
בשנת 1993 שב עם משפחתו לצרפת.
בשנת 1998 נקרא להקים את מוזיאון נחום גוטמן בנווה צדק ושימש כמנהלו וכאוצרו הראשי של המוזיאון עד למותו ב-2004. במסגרת המוזיאון הציג תערוכות וכתב מאמרים החורגים מדימויו המקובל של גוטמן, כמו: "נחום גוטמן במחוזות הרשע", "סוד הארוס הערבי בפרדסי יפו של גוטמן".
דגון צייר ופיסל ובראשית דרכו הציג שלוש תערוכות יחיד: אחת בישראל ושתיים בצרפת.
יואב דגון שם קץ לחייו במרץ 2004. נקבר בקיבוץ עינת.
ב-2007 הקימה אחותו, טליה דגון, גן פסלים על שמו בשדרות ויצמן, רמת השרון. בגן מוצבים פסליהם של חמישה עשר פסלים: יגאל תומרקין, יגאל מירון, מנשה קדישמן, מוטי מלר, אורנה בן-עמי, דוד גרשטיין, דוד פיין, עפרה צימבליסטה, צבי לחמן, משה שק, יעקב דורצ'ין, דורון בר-אדון, דינה רקאנטי, ברני פינק וטניה פרמינגר. אוצרת מלווה מטעם העירייה: אפי גן.
עיריית הרצליה קראה לכיכר הסמוכה למוזיאון הרצליה בשם כיכר דגון, ביוזמת ראש העיר דאז יעל גרמן.
תערוכות קרמיקה שאצר

דורותי רובינס, מוזיאון הרצליה, מאי-יוני 1982.
ציונה שמשי, כולם יושבים, מוזיאון הרצליה, נובמבר 1983-ינואר 1984.
דייוויד מוריס, פסלים, מוזיאון הרצליה, ינואר-פברואר 1984.
ג'ורג' דנקלו, מוזיאון הרצליה, אפריל-מאי 1988.
ראשית הקרמיקה בישראל 1932–1962, מוזיאון הרצליה, אפריל-מאי 1991.
ורדה יתום, פסלים, מוזיאון הרצליה, מאי-אוגוסט 1991.
משה שק, לדעת את החומר, מוזיאון הרצליה, 1992.
דוד מוריס, פיסול (אוצרת התערוכה שלומית הייט), מוזיאון הרצליה, אוקטובר-דצמבר 1992.
דלית טיאר, פיסול - דיאלוג עם חומר ואבניים, מוזיאון הרצליה, מאי-יולי 1993.
אווה אבידר, מוזיאון הרצליה, מאי-יוני 1993.
שלומית באומן ויעל עצמוני, כד קטן מטאקרמיקה, מוזיאון הרצליה, ספטמבר-אוקטובר 1992.
משה שק, חרסים, סדנאות האמנים תל אביב, אוקטובר-נובמבר 2003.
תערוכות שאצר במוזיאון נחום גוטמן

נחום גוטמן של תל אביב - תל אביב של נחום גוטמן, אפריל 1999.
נחום גוטמן מארח את ראובן רובין, פברואר 2000.
נחום גוטמן מבקר במחוזות הרשע, אוקטובר 2000.
הפרדס הקסום – הדימוי האירוטי ביצירתו של נחום גוטמן, מאי 2001.
ימים רבים – האנייה, הנמל והים ביצירתו של נחום גוטמן, אוקטובר 2001.
כאלה היו – דור תש"ח בציורי נחום גוטמן, אפריל 2002.
מהחמור של נחום גוטמן עד חמורו של משיח, נובמבר 2002.
מעט המחזיק את המרובה יצירות מופת של גוטמן, מאוסף הפניקס הישראלי, מרץ 2003.
נחום גוטמן מאייר את סיפורי המקרא, מאי 2003.
לקריאה נוספת

גדעון עפרת (עורך). יואב דגון אוצר: רשימות, מאמרים, מסות. תשע"א, 2011.
הספר מכיל בעיקר מאמרי אוצרות שכתב דגון לרגל תערוכות. בפתיחת הספר יש מספר מאמרים ביוגרפיים:
סורין הלר ואפי גן, גן הפסלים ע"ש יואב דגון, רמת השרון, עיריית רמת השרון, 2007.
הערות שוליים

↑  מבוסס על מאמרו של גדעון עפרת, יואב דגון: האוטונומיה של האמנות, עמ' 8–11, בתוך: גדעון עפרת (עורך). יואב דגון אוצר: רשימות, מאמרים, מסות. תשע"א, 2011.
↑  מבוסס על מאמרו של גדעון עפרת
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259999205171  ISNI: 0000 0000 6696 1876  LCCN: n97108485  VIAF: 33748744   WorldCat (עם VIAF): 33748744