stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דרשנות
הערות שוליים

↑  שהוא עצמו גלגול מאוחר של המונח "לדרוש" במשמעות "לחפש". ראו בשני המאמרים ממט"ח בפרק קישורים חיצוניים.
↑  ראו לדוגמה כאן.
| חיי הקהילה היהודית |
| --- | --- | --- |
| תפקידים על-קהילתיים | חכם באשי • שד"ר • אדמו"ר • גדול הדור • רב ראשי |  |
| תפקידים מקומיים | מרא דאתרא • רב • דיין •  פרנס • שליח ציבור • גבאי • גבאי צדקה • בעל קורא • מוהל • שוחט • מלמד • דרשן  • סופר סת"ם • בלנית • משגיח • משגיח כשרות |  |
| מוסדות | תלמוד תורה • ישיבה • ישיבה קטנה • ישיבה גדולה • כולל אברכים • מקווה • בית כנסת • בית מדרש • חברה קדישא |  |
| דברים שבקדושה | מניין • היכל/ארון קודש • חזנות • תפילת עמידה • שחרית • מנחה • ערבית • מוסף • קריאת התורה • שמע ישראל • ברכה • קידוש • רשימת תפילות וברכות |  |
| ניהול חיי הקהילה | בית דין • תקנות הקהילה • פדיון שבויים  • כתב מגידות |  |
| תפקידים היסטוריים | אב הכנסת |  |
כלי קודש ופרנסים • מוסדות יהודיים
קאי מונק

| --- | --- |

 לידה:  13 בינואר 1898 מריבו, דנמרק 
 פטירה:  4 בינואר 1944 (בגיל 45) סילקבורג, דנמרק 
 שם לידה:  Kaj Harald Leininger Petersen 
 מדינה:  ממלכת דנמרק 
 מקום קבורה:  Vedersø 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קופנהגן 
 שפות היצירה:  דנית, אנגלית 
 www.kajmunk.dk
 
קאי הארלד ליינינגר מונק (דנית: Kaj Harald Leininger Munk;‏ 13 בינואר 1898 – 4 בינואר 1944) היה מחזאי דני וכומר לותרני אשר נודע במעורבותו החברתית. נרצח על ידי הגרמנים במהלך כיבוש דנמרק במלחמת העולם השנייה. הוא מונצח כקדוש נוצרי בלוח השנה של הקדושים של הכנסייה הלותראנית. מחזהו הנודע ביותר Ordet עובד לקולנוע.
קורות חייו

קאי מונק נולד למשפחת פטרסן באי לולנד (Lolland) בדנמרק, ולאחר מות הוריו גדל אצל משפחת מונק. מ-1924 ועד מותו כיהן מונק ככומר בוודרסו (Vedersø) במערב יוטלנד, מחזותיו הוצגו בעיקר בשנות ה-30 של המאה ה-20, למרות שרבים מהם נכתבו בעשור שלפני כן. רבות מיצירותיו עוסקות ב"דיון על הפילוסופיה על החיים" (דת – מרקסיזם – דרוויניזם), האופייני לחלק גדול מחיי התרבות בדנמרק בתקופתו.
במקרה אחד בתחילת שנות ה-30, ששב ורדף אותו שנים מאוחר יותר, הביע מונק הערצה להיטלר על כך שאיחד את הגרמנים, וייחל להופעתה של דמות דומה שתאחד את הדנים. אף על פי כן, מונק הביע סלידה גלויה מהיטלר (ומוסוליני) בעקבות רדיפת יהודי גרמניה ומהלכיו של מוסוליני באתיופיה. ב-1938 פרסם העיתון הדני Jyllands-Posten בעמוד הראשי שלו מכתב גלוי שכתב מונק למוסוליני ובו מתח ביקורת על רדיפות היהודים.
מונק היה מתנגד חריף של הכיבוש הגרמני של דנמרק (1940–1945), זאת למרות התנגדותו התמידית לרעיון הדמוקרטי כשלעצמו והטפתו לרעיון של "דיקטטור נורדי", אשר יאחד את המדינות הנורדיות וישמור על הנייטרליות שלהן בעתות של משבר בינלאומי. מחזותיו  Han sidder ved Smeltediglen ("הוא יושב ליד כור ההיתוך") ו-Niels Ebbesen היו מתקפה ישירה על הנאציזם. האחרון מתאר את דמותו של נילס אבסן, אציל דני מימי הביניים שנחשב גיבור לאומי בדנמרק על כך שרצח את הרוזן גרהארד ה-3, כובש דנמרק. מחזה זה נתפש כאלגוריה לכיבוש הנאצי של דנמרק. למרות הפצרותיהם של חבריו, לא ירד מונק למחתרת והמשיך להטיף נגד הדנים אשר שיתפו פעולה עם הנאצים.
הגסטפו עצר את מונק בליל 4 בינואר 1944, חודש לאחר שהפר איסור של הגרמנים ונשא דרשה בקתדרלה הלאומית בקופנהגן. גופתו של מונק נמצאה למחרת בבוקר בתעלה לצד הכביש באזור הכפרי ליד סילקבורג ועליה פתק ובו נכתב "חזיר, בכל זאת פעלת למען גרמניה" בהלווייתו של מונק השתתפו 4,000 דנים.
מחזותיו

במחזותיו השתמש מונק לעיתים קרובות בנושאים היסטוריים. הוא הושפע מוויליאם שייקספיר, Adam Oehlenschläger, הנריק איבסן וג'ורג' ברנרד שו. כמחזאי, מונק נודע ב"דמויותיו החזקות", והוא שילב במחזותיו אנשים הנלחמים בחירוף נפש על האידיאלים שלהם (הטובים או הרעים). לדוגמה, במחזהו "En Idealist " (אידיאליסט) הגיבור הוא המלך הורדוס, שמאבקו לשמר את כוחו הוא המניע לכל מעשיו, עד אשר הוא מוכרע לבסוף ברגע של חולשה על ידי מבע של חסד כלפי ישו הילד.
מחזהו Ordet ("המילה") משנת 1925 נחשב לעיתים קרובות ליצירתו הטובה ביותר. זוהי התבוננות ייחודית (לפחות בעבור התיאטרון) בניסים, מנקודת מבטו של אדם שאינו מוכן להתכחש להם. משפחת חקלאים בדרגות שונות של אמונה מוצאת את עצמה משלימה עם שכניה באמצעות נס. הגרסה הקולנועית הראשונה של המחזה משנת 1943 נקראה The Word ובוימה על ידי גוסטב מולנדר. הגרסה הקולנועית משנת 1955 נקראה בשם הדני של המחזה Ordet ובוימה על ידי קארל תאודור דרייר. גרסה זו זכתה בפרסים רבים, ובכלל זה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-16 של ונציה ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1956 עבור הסרט הזר הטוב ביותר.
מחזותיו של מונק, שרבים מהם בוצעו על ידי התיאטרון המלכותי הדני בקופנהגן ותיאטראות אחרים, הם:
Pilatus (פילטוס) (1917. פורסם ב-1937)
Ordet (המילה) (1925)
Kærlighed (אהבה) (1926)
En Idealist  (אידיאליסט) (1928)
I Brændingen (בשריפה) (1929)
Kardinalen og Kongen (הקרדינל והמלך) (1929)
Cant (1931)
De Udvalgte (הנבחרים) (1933)
Sejren (הניצחון) (1936)
Han sidder ved Smeltediglen (הוא יושב ליד כור ההיתוך) (1938)
Egelykke (איילוקה -מקום באי לולנד) (1940)
Niels Ebbesen (1942)
Før Cannae (לפני קאנאי) (1943)
הערות שוליים

↑  "The Kaj Munk Research Center - Aalborg University". אורכב מ-המקור ב-2011-07-18. נבדק ב-2018-03-13.
↑  "Ingen Dansk kan ære Hitlers Daad mere end jeg". 5 במאי 2003. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rise and Fall of the Third Reich, William L. Shirer, 1960. Retrieved 23.3.13
↑  Kaj Munk, Den Store Danske, Gyldendal
↑  "Carl Th. Dreyer - Ordet". אורכב מ-המקור ב-2011-07-19. נבדק ב-2018-03-13.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007272307005171  PLWABN: 9810544498705606  BNE: XX1374266  BnF: cb12211320p (data)  GND: 118585762  ICCU: UFIV087906  ISNI: 0000 0001 2134 1451  LCCN: n81018431  LNB: 000012981  MusicBrainz: c612946a-8eae-4253-a9eb-10cee8578b25  NKC: ola2003169726  NTA: 069445958  SELIBR: 206967  SNAC: w6cn9svx  SUDOC: 030762502  Trove: 1021361  VIAF: 56659045   WorldCat (עם VIAF): 56659045
זוג מינימלי

בפונולוגיה, זוג מִינִימָלִי (בעברית: זוּג מִזְעָרִי, נוֹגְדוֹת) הוא זוג מילים (או זוג הבעות) בשפה, שבהן ניתן להבחין בהבדל משמעות, למרות שהן נבדלות רק בהגה אחד. דרך צמד מילים אלה ניתן לדעת מהם ההגיים היסודיים המובחנים זה מזה בשפה. הגה מובחן נקרא פונמה.
הבדל המשמעות בין המילים למרות שרק ההבדל דק קיים ביניהן מורה על כך שכל אחד מצמד ההגיים הנבדק הוא פונמה כלומר הגה מובחן. ההגה במילה האחת שונה מזה שבמילה השנייה. ההבדל הדק בין ההגיים הוא הגורם לשינוי המשמעות למרות הדמיון בין המילים. בכך ניתן לקבוע את רשימת הפונמות של שפה.
הסבר והדגמה > דוגמאות נוספות

לדוגמה, כאשר עוסקים בתנועות בעברית ישראלית, אפשר להשתמש בזוג המילים "חוֹל" + "חוּ"ל" כדי להדגים שהצליל [o] (במילה חוֹל) והצליל [u] (במילה חוּ"ל) מייצגים שתי פונמות נפרדות, /o/ ו-/u/. כאשר עוסקים בעיצורים, אפשר להשתמש בזוג המילים "חוף" + "חוב" כדי להדגים שהעיצורים [f] ו-[v] הם שתי פונמות נפרדות בעברית ישראלית.
האלוֹפוֹן (ההגה החלופי) לצד הפונמה (ההגה המובחן)

לעיתים יש כמה צורות להגות את אותה הפונמה וכולן מתקבלות ונחשבות בשפה כפונמה אחת, למרות שהם נבדלים ביניהם לפחות בתכונת יסוד אחת של היגוי. למשל ר בעברית המושמעת רוטטת בקדמת הפה כמו R בשפה הספרדית, מושמעת גם חוככת אחורית כמו R של השפה הצרפתית, ושניהם יישמעו לאוזן הישראלית כמייצגים את אותה הפונמה במילים שבהם העיצור ר, כמו המילים קשר, רוח, או בריח.
למשל בדיבור היומיומי של עברית, היגוי v שאמור להיות קולי במילה סבתא [savta] נשמע לעיתים כספתא [safta]. כאן הפונמה /v/ בהשפעת ההכנה להשמעת ההגה שאחריה /t/ בהברה [ta] מאבד (מוקדם מדי) את הקוליות.
למרות שאלו הן שני אופני ביטוי של מילה אחת, תוך שימוש בפונמות נפרדות שבדרך כלל יוצרים שינוי משמעות, ועתה למילה יש רק משמעות אחת, אם אפשר להסביר מהן הנסיבות המיוחדות שבגללן ההיגוי החלופי התקבל, הרי שצמד ההגאים ימשיך להיחשב כהגיים מובחנים, כלומר פונמות נפרדות.
בדוגמה שלנו נמשיך לאחוז בהגדרת הגיי העיצור /v/ והעיצור /f/ כפונמות נפרדות, ורק כאשר ההגה v נמצא ללא תנועה (כלומר הוא עיצור בסוף הברה סגורה) ויש אחריו עיצור ללא קול, הרי ששניהם /v/ וגם /f/ יהיו חלופות אפשריות שמביעים את אותה משמעות, והביטוי [safta] יתקבל באותה מידה ובאותה משמעות כמו המילה המקורית [savta].
שני הגאים יכולים להיות שתי פונמות נפרדות בסביבה פונולוגית מסוימת, ואלופונים באחרת. מסיבה זו, אין מסתפקים בזוג מינימלי בודד, אלא מנסים למצוא זוגות מינימליים נוספים, שידגימו שההנגדה בין שתי הפונמות מתקיימת בסביבות פונולוגיות שונות. לדוגמה, בעברית ישראלית, ניתן להדגים באמצעות זוגות מינימליים שההנגדה בין הפונמות /z/ ו-/s/ מתקיימת במיקומים שונים במילה: בהתחלה (זוג + סוג), באמצע (חזוי + חסוי) ובסוף (אֶרֶז + אֶרֶס). עם זאת, לפני עיצורים בלתי-סונורנטיים (סותמים, חוככים ומחוככים) ההנגדה חלשה או לא-קיימת, עקב הידמות בקוליות בין עיצורים סמוכים שהופכת את הצליל [z] ל-[s] או להפך (המילה "להזכיר" נהגית כמו "להשׂכיר", המילה "להסגיר" נהגית "להזגיר"; אומנם בהגייה מוקפדת ניתן להבחין בין העיצורים, אבל רוב הדוברים, בדיבור הרגיל והשוטף, אינם מבחינים).
לעיתים יש הבדלים בין ניבים (דיאלקטים) או עגות חברתיות (סוציולקטים) שונים של אותה שפה, במידת ההנגדה בין שתי פונמות או בעצם קיומה. כתוצאה מכך, זוג מילים מסוים יכול להיות זוג מינימלי במבטא מסוים וזוג הומופונים (מילים שונות שנהגות באופן זהה) במבטא אחר. לדוגמה, זוג המילים "שמחנו" + "סמכנו" הוא זוג מינימלי עבור דוברים שהוגים חי"ת לועית, אך זוג הומופונים עבור דוברי העברית העדכנית שאין בה ח לועית, ולגביהם לא יהיה הבדל בין המילה סמכנו למילה שמחנו, ואת המשמעות ייאלצו לקבל מתוך ההקשר בשיחה.
ישנן רמות שונות של דיוק לבירור זוג מיינימלי. אם אין בנמצא צמד מילים שיכול להבחין בין פונמה לפונמה באמצעות תכונה מבחינה אחת בלבד, נסתפק בהבדל של תכונות יסוד רבות יותר. למשל: בדיקת ההבחנה בעברית עדקנית בין /k/ ל /m/:
מכיוון שאין בעברית התקנית הגה המובחן רק באחת משלש היסודות המבחינים, ניאלץ לבדוק באמצעות שני הבדלים ויותר. במקרה שלנו בעזרת צמד המילים מח/כח.
במקרה כזה אנו מכנים את הזוג המינימלי "בלתי מושלם". המילים נבדלות זו מזו בפונמה אחת בלבד, אך ביותר מתכונית מבחינה אחת, על אף שהפונמות /m/ ו-/k/ נבדלות זו מזו במספר תכוניות מבחינות: אופן החיתוך, מקום החיתוך, וקוליות.
תכונות יסודיות של הגיה

התכונות היסודיות של ההגיה (האלמנטים הפונולוגיים) בכל שפה שונים, אך ברובם הם המרכיבים של העיצורים והתנועות.
תכונות יסודיות של הגיה > תכונות יסוד של עיצורים

תכונת היגוי יסודית (אלמנט פונולוגי) של עיצור הוא
מקום החיתוך של עיצור, למשל בעזרת השפה העליונה בעיצורים b, p, m, f, v, או בהבאת הלשון למכתש העליון שבחיך בעיצורים d, t, l, n.
אופן החיתוך של עיצור, למשל באמצעות אטימת האוויר ושחרורו באחת כמו בעיצורים האוטמים הפוצצים b, p, t, k, לעומת אופן חיתוך הדיבור ליצירת העיצורים f, v, המשמיע קול לאורך הזמן, ולא בבת אחת.
קוליות - השמעת קול על ידי הרטטת שיפתות הקול (הנקראים גם מיתרי הקול) בעת השמעת העיצור, או אי השמעת הקול. צליל s אינו קולי. עם הוספת קוליות מתקבל הצליל z. כך גם p הופך b, וגם k הופך g.
תכונות יסודיות של הגיה > תכונות יסוד של תנועות

לתנועה יש שלשה רכיבים אותם רושמים ב"טרפז התנועות" - ראו תנועה (פונולוגיה)
קידמה - מקום הלשון בחלל הפה בעת יצירת התנועה תנועות יכולות להיות קדמיות כמו זו המיוצגת בחיריק הקדמית ביותר בעברית וקצת אחריה סגול (הזהה לצירה ולשווא נע בעברית העדכנית). הן יכולות להיות אחוריות, למשל בעברית התנועות העגולות המיוצגות בשורוק [u] וחולם [o]. והן יכולות להיות מרכזיות - בעברית כיום התנועה [a] המיוצגת בפתח.
סגירות או גובה תנועה - מידת גובה הלשון וקרבתה לחיך בהגיית התנועה. סגורות (גבוהות): בעברית החיריק [i] הקדמית והשורוק [u] האחורית, אמצעיות הסגול [e] הקדמית פחות, ולעומתה [o] האחורית, ולבסוף פתוחות כלומר נמוכות, ובעברית עדכנית רק פתח [a].
עגילות - מידת עיגול השפתיים בהגיית התנועה. בעברית העכשיווית יש רק שתי תנועות עגולות המיוצגות בחולם ושורוק [o] [u] ושאר שלושת התנועות, פתח, סגול וחיריק, [a] [e] [i] אינן עגולות כלל. ישנן שפות שבהן יש מידת עגילות משתנה, וצירוף של עגילות גם בתנועות לא אחוריות, כמו הגיית שם העיר מינכן בחיריק עם שפתיים מעוגלות.
תכונות יסודיות של הגיה > סוגים נוספים של הבדלי הגייה

בנוסף לזוגות מינימליים של מילים שנבדלות זו מזו בתנועה אחת או בעיצור אחד, יש גם זוגות מינימליים מסוגים אחרים, כגון:
תכונות יסודיות של הגיה > סוגים נוספים של הבדלי הגייה > ההטעמה

בשפות שבהן הטעם יכול להופיע במיקומים שונים בתוך המילה, כדוגמת עברית, ספרדית ויוונית, ניתן למצוא זוגות מינימליים של מילים שההגייה שלהן נבדלת אך ורק במיקום הטעם במילה. לדוגמה, בעברית ישראלית זוג המילים "א֫וטו" + "אות֫ו" נבדלות בהגייה אך ורק במיקומו של הטעם. דוגמה נוספת היא זוג המשפטים "הם רצ֫ו [להישאר]" (they wanted) + "הם ר֫צו [אחרי האוטובוס]" (they ran). זוגות מינימליים שנבדלים אך ורק במיקום הטעם במילה משמשים כדי להדגים שמיקום הטעם הוא פונמי בשפה.
תכונות יסודיות של הגיה > סוגים נוספים של הבדלי הגייה > טון (נעימת הקול)

בשפות טונאליות ניתן למצוא זוגות מינימליים של מילים שנבדלות זו מזו אך ורק בטון - היא נעימת הקול של המילה, ומשמעותן תהיה שונה. לעומת זאת בעברית של ימינו השאלה מקבלת סיומת טון עולה והתשובה מקבלת סיומת טון יורד, אך שניהם אינם משנים את משמעות המילה עצמה. חלק מהבלשנים מגדירים את השוני הטונלי הקובע את ההבחנה בין הגאי הדיבור כהנגדה שבה מעורבת טונמה. לדוגמה, בשפת Kono (אנ') יש הבדל בין הברות בעלות טון גבוה לטון נמוך, כך שזוג המילים /kɔ́ɔ́/ (להתבגר, הנהגית בטון גבוה) + /kɔ̀ɔ̀/ (אורז, הנהגית בטון נמוך), הן זוג מזערי. זוגות מינימליים שנבדלים אך ורק בטון משמשים כדי להדגים שהטון הוא פונמי בשפה, וכדי לקבוע את אוסף הטונמות של השפה.
סט מינימלי (ערכה מזערית)

לעיתים קיימת בשפה סידרה של מילים השונות כולן זו מזו בהגה אחד בלבד.
ניתן להרחיב את העיקרון של זוג מינימלי כך שיכלול יותר מצמד מילים. בדומה לעיקרון של הבדל אם זוג מינימלי כולל שתי מילים שנבדלות זו מזו בהגה אחד בלבד ומשמעותן שונה, אז לפי אותו עיקרון, סט מינימלי כולל קבוצת מילים שנבדלות זו מזו בהגה אחד בלבד, במיקום מסוים במילה, ומשמעותן שונה. לדוגמה, אפשר להראות שהתנועות /o/ ,/u/ ,/i/ ,/e/ ,/a/ הן פונמות נפרדות בעברית ישראלית, על ידי קבוצת המילים הבאות:
/kaˈʃar/ (קָשַׁר)
/kaˈʃer/ (כָּשֵׁר)
/kaˈʃir/ (כָּשִׁיר)
/kaˈʃur/ (קָשׁוּר)
/kaˈʃor/ ([חזק] כַּשּׁוֹר, כלומר, "חזק כמו השור"; המילה קיימת במשלב גבוה בלבד)
אולם, ליצור סט מינימלי שיכלול את כל התנועות בשפה, או את כל העיצורים מסוג מסוים, זה לא תמיד פשוט, או אפשרי.
ראו גם

סימני IPA כתב אלפבית פונטי בין-לאומי
פונולוגיה - תורת ההגה
הערות שוליים

↑  בקדמיות התנועה אפשר להיווכח כאשר אומרים הברה בה העיצור הפותח מביא את הלשון לקדמת הפה כמו בעיצור ד. בהגיית דוּ וגם דו מושכים את הלשון לאחור לעומת דֶה וגם די בהן הלשון נותרת קרוב לקדמת הפה.
↑  Roach, Peter (2001). Phonetics. Oxford. p. 25. ISBN 978-0-19-437239-8.
↑  Manyeh, Morie Komba (1983). Aspects of Kono Phonology (PhD). University of Leeds. p. 152.
↑  Ladefoged, P. (2006). A Course in Phonetics. pp. 35–6.
סיוון מלכיאור

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1951 שוודיה 
 פטירה:  1991 (בגיל 40 בערך) 
 מדינה:  ישראל ישראל, שוודיה שוודיה
 
סיוון מלכיאור (נולד Sven Purumark) (1951–1991) היה פעיל לזכויות ההומוסקסואלים בישראל, יושב ראש האגודה לשמירת זכויות הפרט ופעיל של הקהילה הגאה בישראל במחצית השנייה של שנות ה-70.
ביוגרפיה

מלכיאור נולד בשוודיה כסוון פורומרק (Furumark). הוא היה בנו של הארכאולוג פרופ' ארנֶה פורומארק מנישואיו השניים. מלכיאור עלה לישראל כנער בשנות ה-60, ולאחר עלייתו בחר לעצמו את השם סיוון מלכיאור.
עם הקמת האגודה ל"שמירה על זכויות הפרט" (שלימים הפכה לאגודת הלהט"ב) בשנת 1975 הצטרף לאגודה והיה חבר בוועד האגודה מראשיתו. באספה הכללית הראשונה שנערכה ב-29 בפברואר 1976 נבחר מלכיאור לתפקיד יו"ר האגודה, תפקיד אותו מילא עד פבר' 1977. בפבר' 1977 מלכיאור נבחר שוב כיו"ר הארגון, אך זמן קצר אחר כך הוא התפטר מתפקידו כיו"ר וכחבר ועד האגודה. הוא חזר לכהן בוועד האגודה בין ינואר ליולי 1979.
בנובמבר 1975 היה שותף למפגש בין חברי הוועד לח"כ שולמית אלוני ולמפגש עם היועץ המשפטי לממשלה פרופ' אהרן ברק. מטרת הפגישות הייתה לקדם את ביטול האיסור הפלילי על יחסי מין "שלא כדרך הטבע", לבטיח את הלגיטימיות של האגודה עצמה ולשפר את היחס של משטרת ישראל להומואים באזורי שיטוט (קרוזינג). מלכיאור גם היה שותף לארגון תוכנית מיוחדת של "השעה השלישית" בהנחיית פרופ' ירמיהו יובל שעסקה באופן ראשוני בבעיות בהן הומואים נתקלים בחברה ואשר שודרה ב-2.2.1976.
יש טענות שכבר ב-1974 מלכיאור ארגן את מצעד המסיכות בכיכר מלכי ישראל. כעשרים הומוסקסואלים חבשו מסכות ודרשו מהמדינה שוויון זכויות, אך רובם חבשו מסכות בשל חשש מחשיפה שתגרום לפיטוריהם. מלכיאור היה בין הבודדים שצעדו ללא מסכה. כיום אפשר לתאר פעילות זו כמצעד הגאווה הראשון בישראל. הוא היה היחיד שהעז להתראיין לאחר ההפגנה בפנים חשופות לערוץ הראשון. קיום אירוע כזה טרם הקמת האגודה דורש אימות, וגם הטענה שהוא רואיין בטלוויזיה דורשת בדיקה.
ביולי 1979 התקיימה ההפגנה הלהט"בית הראשונה בישראל על רקע הניסיון להכשיל את קיום הכנס ההעולמי הרביעי של הומואים יהודיים. משתתפי הכנס שהגיעו ממדינות רבות והפעילים הישראליים התארגנו להפגנה שנערכה בכיכר רבין (מלכי ישראל דאז), כשבין המארגנים הישראלים היה גם סיוון מלכיאור. ההוא ארגן הפגנה של הומוסקסואלים שסוקרה בהרחבה במבט לחדשות, כאשר היה בישראל רק ערוץ טלוויזיה אחד. אולם, ניסיונו זה לא עלה יפה והמושג לא הפך לשמיש. סיוון היה פעיל בעיקר למען זכויות ההומוסקסואלים והכרותו עם נשים לסביות החלה רק שהחל להיות פעיל באגודה לשמירה על זכויות הפרט.
בשנת 1982 חזר לשוודיה, וחי עם בן זוג יהודי דתי, שהתאבד כשגילה שנדבקו שניהם באיידס. סיון מלכיאור נפטר בשנת 1991 ממחלת האיידס.
הערות שוליים

↑  ריש גלי 10, מרץ 1977; ריש גלי 11, מאי 1977.
↑  סיון מלכיאור, דמויות מפתח בתולדות האגודה
↑  עלון מס' 5 של האגודה לשמירת זכויות הפרט, פבר' 1976; פרוטוקולים של ישיבות ועד האגודה לשמירת זכויות הפרט.
↑  פרוטוקולים של ישיבות ועד האגודה לשמירת זכויות הפרט, נובמבר 1975-פברואר 1983.
↑  עלון האגודה לשמירת זכויות הפרט מס' 5, פבר' 1976.
↑  דני זאק, ‏צועדים אל הגאווה: מסע בזמן בסיפורים ובתמונות, באתר ‏מאקו‏, 7 ביוני 2012
↑  שיחות שיובל יונאי והילה לביא ערכו את משתתפי הכנס;.
↑  מתן תדמור, מגן העצמאות לנעימים ונעמות – התפתחות האגודה לשמירת זכויות הפרט
ישראל אקסנפלד

| --- | --- |
 לידה:  1787 נמירוב, אוקראינה 
 פטירה:  1866 (בגיל 79 בערך) פריז, צרפת 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 שפות היצירה:  יידיש 
 
ישראל אקסנפלד (ביידיש - ישראל אַקסנפעלד, 1787, נמירוב – 1866, פּריז) היה אחד מראשוני הסופרים והמחזאים בספרות יידיש בתקופת ההשכלה העברית. אקסנפלד נחשב לרדיקלי ביותר בין סופרי היידיש מבחינת הביקורת הקשה שמתח בספריו על המחנה החסידי ואדמו"ריו. למרות כ-30 יצירות שונות שכתב, שרדו רק כשלוש, כשביניהן הרומן העיקרי שלו: "דאס שטערינטיכל" – שביס הפנינים.
תולדות חייו

ישראל אקסנפלד - נולד בעיר נמירוב אשר באוקראינה למשפחה אמידה. בצעירותו הוא למד והסתופף בחברתם של רבי נחמן מברסלב וחסידיו, אך יותר מאוחר הוא נטש את המחנה החסידי והצטרף למחנה המשכילי. כבר בגיל צעיר הוא נכנס לעסקים ורכש את השפות רוסית, גרמנית ופולנית, עובדה שעזרה לו בעסקיו ובלימודיו. במהלך עסקיו הוא התחבר למחנה הצבאי ולמפקדיו, וליווה את הצבא במסעיו בתקופה של מלחמות. מאוחר יותר הוא השתלם במשפטים ושימש כנוטריון ומתרגם.
נישואיו הראשונים לא עלו יפה, ולאחר גירושיו הוא נישא לרוחל'ה לבית הורוויץ מברודי ונולדו להם שלושה ילדים. הם ניהלו בית מכניס אורחים ידוע באודסה, שם השתקע אקסנפלד בשנת 1824. כאוטודידקט הוא השתלם במשפטים ובספרות והרבה לכתוב. את הנושאים לכתביו הוא שאב מחיי היהודים בתקופתו ותיאר את חייהם בצורה ריאליסטית-אמנותית. ניסיונו בישיבה ובעסקים סיפק לו חומר רב לכתיבה על חיי היהודים באימפריה הרוסית בתקופת שלטונו של הצאר ניקולאי הראשון. אקסנפלד כתב בין 30 לארבעים יצירות, אך רק 5 מהן הודפסו, וגם מהן לא כולן שרדו. שתי היצירות החשובות ששרדו הן "דאס שטערינטיכל" (שביס הפנינים), בו הוא תוקף בצורה נוקבת את מה שראה כצד הנסתר של החסידות, על כל חוסר הסובלנות והדעות הקדומות שמצא בה. כנגד החסידות הוא מעמיד כאנלוגיה הפוכה את היתרונות שמצא לדעתו ביהדות המתקדמת. בספר "דער ערשטער יודישער רעקרוט" (הגיוס היהודי הראשון), הוא מספר על התדהמה והבלבול שאחזו בגטו היהודי לאחר יישום לראשונה, בשנת 1827, של הצו המלכותי לגיוס יהודים לצבא.
אקסנפלד היגר לפריז בשנת 1864 ונפטר שנתיים לאחר מכן.
דאס שטערינטיכעל [שביס הפנינים]

אקסנפלד חי ויצר רוב חייו באודסה, שהייתה מרכז עירוני ויהודי תוסס. עינו הבוחנת וזכרונו המצוין תרמו לכתיבתו השופעת והריאלית ביידיש, שפת הדיבור של היהודים בתקופה זו. אך ניסיונו לפרסם את כתביו נתקל במחסומים רבים מצד הצנזורה הרוסית מחד ובתי הדפוס העבריים מאידך. בעידן ההשכלה היהודית הופיעו כתביהם של סופרים עבריים רבים, ביניהם אד"ם הכהן, בנו מיכ"ל, אברהם מאפו, לילינבלום, יל"ג, פרץ סמולנסקין ורבים אחרים. לצדם הופיעו רק מעט סופרים בשפה היידית, שהבולטים ביניהם היו: אייזיק מאיר דיק, יצחק יואל לינצקי וישראל אקסנפלד. מתוך שפע יצירותיו של אקסנפלד יצא לאור רק מספר קטן של ספרים ומחזות, וגם הם לא כולם שרדו. שביס הפנינים, אפוא, הוא דוגמה ייחודית לרומן משכילי מובהק ביידיש. הוא ממזג בתוכו את הביקורת הנוקבת על העולם החרדי והממסד הרבני מצד אחד, ומעמיד באור חיובי את הצד ה"מתפקח" המשכילי.
הרומן מספר על צעיר יהודי, שעוזב את הקהילה היהודית המסורתית ואת החסידות ועובר לגרמניה, שמסמלת את התגשמות האידיאל המשכילי. לאחר שהצעיר הפך לסוחר מצליח הוא חוזר לעיירת הולדות ואל העולם בו צמח, כדי לחשוף את מגרעותיו.
שביס פנינים, מסביר דן מירון, היה "תפארת לבושה של בת ישראל במזרח אירופה שלפני הזמנים החדשים". היה זה סוג של קישור מקטיפה שענדו הנשים על מצחן. השביס היה מעוטר ברקמת פנינים ואבנים טובות אחרות, ושזור בחוטי זהב או כסף. הוא נחשב לפריט היקר ביותר במלתחתן של הנשים היהודיות, והיווה מעין סמל סטטוס, על פי גודלו וערכו. מרכזיותו של שביס הפנינים בסיפור, בא, לדעת מירון, להבהיר את מרכזיותו של הרכוש והממון בחיי היהודים. ההתייחסות לנושאים אלו קיימת ברומן לכל אורכו, והיא באה להדגיש את הניגוד הגדול שבין הערכים שקיימים בקרב הקהילה לבין ערכיה המנוגדים של ההשכלה, הנאורות.
תיאוריו הריאליסטיים של המחבר, את חיי העיירה, הווי החסידים, פרטי הלבוש, תנאי הדיור, מראות צבעוניים מחיי הקהילה - זכו להכרה של הביקורת בכושר התיעוד המיוחד של אקסנפלד, אך המבקרים לא הבחינו מספיק בכושר האמנותי של המחבר היידי, טוען דן מירון. "יצירות אקסנפלד שנותרו בידינו, ובייחוד הרומן [דאס שטערינטיכעל], מעידות על יכולת עיצוב אמנותית גדולה בהרבה מזו שיוחסה לו" ודרך עיצובו של מוטיב השטערינטיכל והשתלבותו בדרך טבעית במארג הכללי של העלילה, שמאפשרת התנגשויות קומיות והיסטוריות לבין הערכים השונים, מעידים על יכולת אמנותית גבוהה.
| --- | --- |
דאָס שטערנטיכל, מאת ישראל אקסנפלד. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 9 : נאָכ צוויי האָזנ, מאת ישראל אקסנפלד. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 185
ראו גם

הפולמוס על מעמד היידיש בספרות
נישואי בהלה
לקריאה נוספת

ורדה גרנות, קוי יסוד ליצירתו של ישראל אקסנפלד בספור ובדרמה, דיסרטציה, אוניברסיטת בר-אילן, 1995
יונתן מאיר – ארון הספרים העזוב של ישראל אקסנפלד, דחק, כרך טו', 2022.
ישראל אקסנפלד – שביס הפנינים או שבת חנוכה במז'יבוז' – שיר פתיחה וחמשת הפרקים הראשונים (מיידיש: אלי פורמן), דחק, כרך טו', 2022.
הערות שוליים

↑  אברהם נוברשטין, "צמיחתן של ספרות ותרבות יידיש המודרנית" תולדות יהודי רוסיה : מחלוקות פולין עד נפילת הקיסרות הרוסית, 1772-1917 - כרך ב, ירושלים, מרכז זלמן שזר, 2012, עמ' 343
1 2  דן מירון, "שביס הפנינים או על התועלת שבזיוף", בין חזון לאמת : ניצני הרומן העברי והיידי המאה ה-19, ירושלים, מוסד ביאליק, 1979, עמ' 177 - 216
1 2 3  אלכסנדר הלוי צדרבוים, "נעקראלאג", קול המבשר, 19 ביולי, 1866
↑  ישראל אקסנפעלד, וויקיפעדיע (יידיש)
↑  Aksenfeld, Israel, Jewish Encyclopedia
↑  אברהם נוברשטין, "ספרות ההשכלה ביידיש", זמן יהודי חדש, כר' 3, כתר, 2007, עמ' 41 - 45
↑  מרדכי זלקינד, "ההשכלה היהודית באימפריה הרוסית", תולדות יהודי רוסיה, מרכז זלמן שזר, כר' ב', עמ' 124 - 140
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293152505171  BnF: cb16924158h (data)  GND: 133662985  ISNI: 0000 0000 4943 103X  LCCN: nr97008460  NTA: 29748155X  SUDOC: 262022338  VIAF: 52883848   WorldCat (עם VIAF): 52883848 
משיריו של ישראל אקסנפלד בספר השירים היידי "אנטאלאגיע פינף הונדערט יאהר אידישע פאעזיע", 1917 ניו יורק. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 166
אהמט ג'אפרולו

| --- | --- |

ציור דיוקן משנת 1944
 לידה:  17 באפריל 1899 גנג'ה, אזרבייג'ן, אז יליזבטפול, פלך יליזבטפול, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  6 בינואר 1975 (בגיל 75) איסטנבול, טורקיה 
 ענף מדעי:  טורקולוגיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות זינג'ירליקויו 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת איסטנבול  אוניברסיטת ורוצלב 
 מנחה לדוקטורט:  Friedrich Giese 
 מוסדות:  אוניברסיטת איסטנבול 
 צאצאים:  Nazan Ölçer 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
אהמט ביי ג'אפרולו, בצעירותו גם אחמד ג'אפארוב או אחמד ג'אפרזאדה (באזרית: Əhməd Cəfəroğlu, בטורקית: Ahmet Caferoğlu‏; 17 באפריל 1899 – 6 בינואר 1975) היה בלשן אזרי-טורקי, טורקולוג, פליט מאזרבייג'ן לטורקיה, שבלט בחקר ההיסטוריה של השפות הטורקיות, חקר האטימולוגיה הטורקית, הניבים הטורקיים והאנטוליים. כיהן כפרופסור באוניברסיטת איסטנבול. ספרו הידוע ביותר הוא "תולדות השפה הטורקית" שהופיע בארבעה כרכים. השתתף במפעל האנציקלופדיה של האסלאם, במהדורתה השנייה. מצעירותו פעל ג'אפרולו נגד הכיבוש הסובייטי בארצו ולמען העצמאות והריבונות של אזרבייג'ן.
קורות חייו > ילדות וצעירות

אהמט ג'אפרולו נולד בשנת 1899 בעיר גנג'ה באזרבייג'ן, אז ילזבטפול באימפריה הרוסית. משפחתו הייתה אזרית שיעית אולם ג'פארולו גדל כאדם חילוני. עיר הולדתו הייתה רב-לאומית וחיו בה פרט לאזרים, ארמנים, רוסים, גאורגים, גרמנים וכו'. בשנת 1902 התייתם מאביו, אסמעיל ביי. בשנת 1905 בימי מעשי הטבח בין האזרים לארמנים אימו גיהר האנים עברה איתו לגור זמנית בסמרקנד, שם אהמט למד בבית ספר יסודי. ב-1909 חזרו לגנג'ה והמשיך את לימודיו בגימנסיה רוסית לבנים. שם קנה, בין היתר, ידע בשפות רוסית, לטינית, גרמנית וצרפתית. בשנת 1916 נסע לקייב ולמד בה למשך שלושה סמסטרים במכון למסחר. בינואר 1918 נאלץ להפסיק את הלימודים ושב לגנג'ה אחרי הפלישה הרוסית. התגייס לצבא האסלאם שהוקם על ידי השלטון העות'מאני. היה לצלף וקצין תותחנים והשתתף בספטמבר 1918 בקרב לשחרור באקו