stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביזון גדול-קרניים

| ביזון גדול-קרניים |
| --- | --- |

תקופה
פליסטוקן
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
משפחה:: פריים
סוג:: ביזון
מין:: ביזון גדול-קרניים
שם מדעי
 Bison latifrons ‏הרלן, 1825

ביזון גדול-קרניים (שם מדעי: Bison latifrons) הוא מין פר נכחד גדול שחי באמריקה הצפונית של תקופת הפליסטוקן והיה קרוב לביזון אמריקני. הוא ידוע בעיקר בזכות קרניו הארוכות. ככל הנראה הוא חי לפני כ-200,000 שנה ונכחד לפני 20–30 אלף שנה, מעט לפני עידן הקרח הגדול.
ביזון זה הגיע לגובה של מעל שני מטרים ולמשקל 1,250 ק"ג בממוצע. ככל הנראה הוא היה המין הגדול ביותר של ביזון, מתחרה רק בביזון הערבה. ביזון זה חי בערבות אמריקה הצפונית ואולי התפתח מביזון הסטפה אשר הגיע מהגשר היבשתי ברינגיה לאמריקה. הביזון היה בעל תפוצה רחבה באזור המישורים הגדולים וכמה חורשים פתוחים והוא נפוץ לאורך אמריקה. הוא התאים כנראה לאקלים חמים יותר מהביזונים המודרניים, אולי עקב עידן הקרח. נמצאו שרידים של ביזון דרומה עד לצ'ילפנסינגו שבמקסיקו.
הביזון בעל הקרניים הגדולות השתמש בהם כדי להדוף טורפים רעבים כגון הסמילודון ודוב הבולדוג, ובנוסף, כדי להלחם בזכרים יריבים על נקבות. עם זאת, ניצוד ככל הנראה בידי הפלאו-אינדיאנים, נגדם לא הועילו קרניו.
בוויס מהמפטון

בוויס מהמפטון (באנגלית: Bevis of Hampton; בצרפתית עתיקה: Beuve,‏ Beuves,‏ Bueve או Beufves de Hanton(n)e; באנגלו-נורמנית: Boeve de Haumtone; באיטלקית: Buovo d'Antona) הוא גיבור אנגלי אגדי ונושאם של רומנים שיריים ימי-ביניימיים  שונים (אנגלו-נורמניים, צרפתיים, אנגליים, ונטיים ורומנים נוספים הנושאים את שמו). הסיפור, שקיים גם בגרסת פרוזה, מצא את דרכו גם לרומניה ולרוסיה, ועובד גם לוולשית, לנורדית עתיקה ואף ליידיש.
האגדה

בוויס הוא בנו של גאי, דוכס המפטון (סאות'המפטון) ושל אשתו הצעירה, בתו של מלך סקוטלנד. הדוכסית מבקשת ממחזרהּ לשעבר, דוּן (או דֶבוּן), קיסר אלמיין (גרמניה), לשלוח צבא חיילים שירצחו את בעלהּ ביער. המזימה עולה בידם, והיא נישׂאת לדוּן. כאשר בנהּ בן העשר מאיים כי ינקום בהּ, מחליטה הדוכסית להיפטר גם ממנו; אך הוא ניצל ממוות על ידי מדריכו הנאמן, נמכר לשודדי ים פראיים ומגיע לבסוף לחצר המלך הֶרְמִין, שממלכתו ממוקמת לעיתים במצרים ולעיתים בארמוריקה (חלק מגאליה הכולל את חצי האי ברטאן ואת השטח שבין הנהרות סן ולואר). באגדה נגללים בפרוטרוט מעשי הגבורה של בוויס, תבוסתו של הענק אזקפרט (Ascapart), אהבתו של בוויס לבתו של המלך, ז'וזיאן (Josiane), שליחתו למלך ברַאדמוֹנד מדמשק עם מכתב חתום התובע את מותו שלו, כליאתו ונקמתו הסופית באביו החורג. ואולם, לאחר שזוכה בוויס בירושתו הוא מוגלה ומופרד מז'וזיאן; בני הזוג מתאחדים בשנית רק לאחר שכל אחד מהם היה במערכת יחסים אחרת (גם אם רק באופן רשמי). בנוסף, מתייחס הסיפור למותו של הגיבור ולקורותיהם של שני בניו.
כתבים

נראה כי הגרסה העתיקה ביותר שיש בנמצא היא Boeve de Haumtone – טקסט אנגלו-נורמני המתוארך למחצית הראשונה של המאה ה-13. גרסה זו כוללת 3,850 בתים הכתובים בחרוזים אלכסנדרוניים.
שירי מעללי הגבורה הצרפתיים של Beuve d'Hanstone, שנכתבו במאה ה-13 – כולם במשקל של עשר הברות – מכילים בין 10,000 ל-20,000 בתים. כן קיימת גרסת פרוזה צרפתית, אשר נכתבה לפני 1469.
הגרסה האנגלית Sir Beues of Hamtoun מבוססת על כמה מן המקורות הצרפתיים, השונים קלות מאלו שנשתמרו. כתב היד העתיק ביותר שנשתמר מתוארך לתחילת המאה ה-14.
המהדורות המודפסות של הסיפור הופיעו בעיקר באיטליה, שבה היה בּוֹבוֹ (Bovo) או בּוּאוֹבוֹ (Buovo) ד'אַנְטוֹנַה (d'Antona) נושאן של מספר פואמות, ועלילת הסיפור שובצה ב-Reali di Francia (המהדורה האיטלקית לאגדה הקרולינגית).
מאיטלקית עובד הסיפור ליידיש – הגרסה היידית, "בבא-בוך", הפכה לרומן האבירים היידי הפופולרי ביותר.
ברוסיה זכה הרומן לפופולריות שלא הייתה כמותה, ונהיה לחלק מן הפולקלור הרוסי. העיבוד הרוסי לרומן הופיע באמצע המאה ה-16, ותורגם ככל הנראה מהגרסה הפולנית או הרותנית (סלאבית מזרחית עתיקה), שבתורן תורגמו מן העיבוד הסרבו-קרואטי לרומן האיטלקי, שנערך בדוברובניק. המעשיה שנתקבלה באופן זה, שכונתה Повесть о Бове Королевиче ("פּוֹבְיֶיסְט אוֹ בּוֹבָה-קוֹרוֹלְיֶיבִיצֶ'ה", סיפורו של הנסיך בּוֹבַה), נתמזגה בהדרגה אל תוך סיפורי העם הרוסיים, וגיבור הסיפור אימץ מאפיינים רבים של גיבור עממי רוסי (בוגטיר. למן תחילת המאה ה-18 ועד שנת 1918 נפוצו גרסאות שונות של הסיפור כלוֹבּוֹק (Лубок; תדפיס עממי המדגים סיפור בתמונות, בדומה לקומיקס), בעיקר בקרב המעמדות הנמוכים. יוצרים דוגמת גבריל דרז'ווין ואלכסנדר פושקין שיבחו את ערכו הספרותי של בּוֹבַה. פושקין אף השתמש בכמה מרכיבים מן הסיפור באגדות שחיבר, וניסה לחבר פואמה פנטסטית המבוססת על הרומן.
הערות שוליים

↑  R. Zenker, Boeve-Amlethus, Berlin and Leipzig, 1904.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536591305171  BnF: cb12016818c (data)  NKC: unn2013766756
אנדראס קפקה

אנדראס קֶפְּקֶה (בגרמנית: Andreas Köpke; נולד ב-12 במרץ 1962 בקיל) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער. קפקה היה חבר בסגל הנבחרת הגרמנית שזכה במונדיאל 1990 באיטליה, וחלק מהסגל הלאומי למונדיאל 1994 בארצות הברית.
קריירה

קפקה החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון עיר הולדתו, הולשטיין קיל, בקיץ 1979. בקיל, לא זכה להצלחה יתרה בתור שחקן צעיר, וב-1983, לאחר 4 שנים ו-6 הופעות בלבד במשחקי הליגה במדי קבוצתו, חתם בקבוצת SC שרלוטנבורג מברלין. אחרי עונה אחת במועדון הברלינאי, בה שיחק כשוערה הראשון, עבר למועדון גדול יותר בברלין, הרטה ברלין. בהרטה, שיחק עד שנת 1986, עת שחתם על מעברו לנירנברג. לאחר 8 שנים בנירנברג, 262 משחקים, ואפילו 2 שערים, הועבר קפקה לאיינטרכט פרנקפורט בקיץ 1994, תמורת סכום של 516,200 אירו. לאחר שנתיים בפרנקפורט, עבר לשחק לראשונה בקריירה מחוץ לגבולות גרמניה, ושיחק שנתיים באולימפיק מרסיי הצרפתית. ב-1998, חזר לשחק במועדון עמו היה הכי מזוהה, נירנברג, בו שיחק 3 שנים עד לפרישתו ממשחק מקצועני ב-2001.
על אף שלא שותף באף משחק במסגרת הגביע העולמי, עקב העדפתו של בודו אילגנר על פניו, הצלחתו הבינלאומית של קפקה הגיעה לאחר מכן. אחרי שזכה בתואר שחקן השנה בגרמניה ב-1993, הישגו הגדול ביותר הגיע בשנת 1996, לאחר שעמד בשערה של הנבחרת הגרמנית ביורו 1996 במהלך הטורניר, ואף הדף פנדל של גארת' סאות'גייט האנגלי שהבטיח את העפלתה של גרמניה לגמר הטורניר. בעקבות הצלחתו ביורו, קפקה זכה בתואר שוער השנה של פיפ"א.
קפקה היה גם שוערה הראשון של גרמניה במהלך טורניר הגמר של מונדיאל 1998 בצרפת, שהסתיים בהפסד 3-0 לקרואטיה ברבע הגמר. בטרם החל הטורניר, קפקה הצהיר שיפרוש מכדורגל בינלאומי בסיום המונדיאל, הבטחה בה עמד, וסללה את דרכו של אוליבר קאן להיות שוערה הראשון של הנבחרת הגרמנית. בסך הכל, אנדראס קפקה הופיע ב-59 משחקים עבור הנבחרת הגרמנית.
נכון ל-2018, משמש קפקה כמאמן השוערים של הנבחרת הגרמנית. הוא גם כיהן כשגריר העיר נירנברג במהלך הכנותיה לקראת מונדיאל 2006, כאשר לקחה חלק באירוחו.
תארים

אליפות הבונדסליגה השנייה: 2000/01
מונדיאל 1990
יורו 1996
תארים > אישיים

שוער השנה באירופה: 1996
כדורגלן השנה בגרמניה: 1993
שוער השנה בעולם: 1996
נבחרת הטורניר של יורו 1996
אתינגאנים

|  שורשים, סיווג והנהגה |
| --- | --- |
 דת:  נצרות
 ארגונים ופעילות
 מרכז:  פריגיה 
 
אתינגאנים (ביוונית: Ἀθίγγανοι) היו כת בנצרות שפעלה בקיסרות הביזנטית ואימצה כמה ממנהגי היהדות.
לפי המקורות העתיקים האתינגאנים היו כת נוצרית של מתייהדים שאימצו כמה ממנהגי היהדות, הם קיימו את "חוקי משה" ושמרו את יום השבת אולם מנגד הם לא נהגו למול את בניהם והעדיפו במקום לקיים את טקס הטבילה. ההשפעה היהודית מיוחסת לקהילה היהודית שחיה בקרבתם ואף נאמר שלכל משפחה אתינגאנית היה יהודי שתפקידו היה להיות מדריכם בענייני הדת היהודית.
המקורות מציגים את האתינגאים כיורשיהם של המלכיצדיקאים אולם דבר זה לא וודאי, בהשקפת עולמם הם היו קרובים לפלגיאנים והתנגדו לפולחן האיקונין. יש חוקרים המפקפקים במידת ההשפעה שהמקורות הכנסייתים מייחסים ליהודים על האתינגאים, מכיוון שלכותבים הכנסייתים יש נוהג להאשים את היהודים בכל צרות הנצרות.
האתניגאנים התגוררו בפריגיה שבאסיה הקטנה, האזכור הראשון שלהם בהיסטוריה הוא כתומכיו של המועמד לעלות לכס הקיסרות ניקופורוס ולאחר עלייתו הוא נהג בסובלנות בבני הכת, אולם מדיניות זאת השתנתה בזמנו של יורשו מיכאל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. קיסר זה היה נתון להשפעה הקנאית של פטריארך קונסטנטינופול ובהשפעתו הוציא פקודה שגזרה דין מוות על כל בני הכת, אם כי יותר מאוחר הומתק העונש להחרמת רכושם והגלייתם של בני הכת. כתוצאה מכך חלק מהם עזבו לפרובינקיות המערביות של הקיסרות והתיישבו בעיר אגינה.
למרות הגזרות הקשות הכת המשיכה להתקיים בפריגיה ויש ידיעות על קהילה משגשגת של אתינגאנים בימי שלטונו של מיכאל השני. בימי שלטונו של קונסטנטינוס השביעי פורפירוגניטוס ההתקפות על האתינגאנים התחדשו והם הואשמו בעיסוק בכישוף ובזימון שדים, ההתקפות עליהם היו חלק ממערכה כוללת כנגד זרמים נוצרים לא-אורתודוקסים ששכנו בקיסרות. קיומם מתועד עד המאה ה-11.
לקריאה נוספת

Elli Kohen, History of the Byzantine Jews, University Press of America, 2007, pages 75-77
Joshua Starr, "An Eastern Christian Sect: The Athinganoi: To the Memory of Prof. Andréas Michael Andréadès (1877-1935)". The Harvard Theological Review, Vol. 29, No. 2 (Apr., 1936), pp. 93-106
אריק יאנז'ה

אריק יַאנְזָ'ה (בסלובנית: Erik Janža; נולד ב-21 ביוני 1993) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת המגן השמאלי בגורניק זאבז'ה מליגת העל הפולנית, בה הוא גם הקפטן, ובנבחרת סלובניה.
קריירת מועדונים

יאנז'ה החל את הקריירה שלו במועדון מורה 05 בשנת 2010. יחד עם מורה 05, הוא הגיע לשלב הפלייאוף של הליגה האירופית בעונת 2012/13, אך הודח על ידי לאציו.
לאחר מכן, עבר יאנז'ה מספר מעברים מקומיים בסלובניה, כששיחק בדומז'אלה (ינואר 2013) ומריבור (ינואר 2015), שם זכה באליפות סלובניה ובגביע הסלובני.
ב-2017 עבר יאנז'ה לצ'כיה שם שיחק בויקטוריה פלזן, אך הושאל בהמשך לקבוצת פאפוס מקפריסין. ביולי 2018 עבר לשחק באוסייק הקרואטית.
ב-2019 חתם יאנז'ה על חוזה לשנתיים עם גורניק זאבז'ה, מועדון מהליגה הפולנית הבכירה. ב-2021 הבקיע את שער הבכורה שלו עבור המועדון בניצחון 3:2 על לגיה ורשה. לקראת עונת 2022/23 מונה יאנז'ה לקפטן הקבוצה. ב-2024 האריך את חוזהו בגורניק זאבז'ה עד לשנת 2026.
קריירה בינלאומית

בנוסף לקריירת המועדונים שלו, יאנז'ה גם מייצג את סלובניה ברמות הנבחרת הצעירה, החל מרמת הנערים (תחת 16) ועד לרמת הנוער (תחת 21).
הוא ערך את הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-18 בנובמבר 2014, בהפסד 1:0 במשחק ידידות מול קולומביה. ב-14 באוקטובר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים בניצחון 3:0 על פינלנד במסגרת מוקדמות יורו 2024.
ב-7 ביוני 2024 זומן יאנז'ה לסגל בן 26 השחקנים ליורו 2024. במשחק הפתיחה, הבקיע יאנז'ה את שער השוויון בתיקו 1:1 מול דנמרק, שהיה השער הראשון של סלובניה באליפות אירופה מאז השתתפותם האחרונה לפני 24 שנים.
תארים

ליגת העל הסלובנית (1): 2014/15
הגביע הסלובני (1): 2015/16
הערות שוליים

↑  Slovenia - E. Janža - Profile with news, career statistics and history - Soccerway, int.soccerway.com
↑  Gregor Virag, Avgust 2012: Lazio ter velik uspeh "evropske" Mure, Sportklub, ‏2020-04-14 (ב־)
↑  10 stvari koje trebaš znati: Erik Janža, nk-osijek.hr (בקרואטית)
↑  Erik Janża zostaje w Zabrzu!, Górnik Zabrze (ב־)
| נבחרת סלובניה – יורו 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 אובלאק •  2 קרניצ'ניק •  3 בלקוביץ' •  4 בלאז'יץ' •  5 סטנקוביץ' •  6 ביול •  7 ורביץ' •  8 לובריץ' •  9 שפוראר •  10 אלשניק •   11 ששקו •  12 בלק • 13 יאנז'ה •  14 קורטיץ' • 15 הורבאט • 16 וקיץ' • 17 מלאקאר • 18 ויפוטניק • 19 צ'לאר • 20 סטויאנוביץ' • 21 דרקושיץ' • 22 צ'רין • 23 ברקאלו • 24 ז'וגלי • 25 זליקוביץ' • 26 איליצ'יץ' • מאמן: קק |  1 אובלאק •  2 קרניצ'ניק •  3 בלקוביץ' •  4 בלאז'יץ' •  5 סטנקוביץ' •  6 ביול •  7 ורביץ' •  8 לובריץ' •  9 שפוראר •  10 אלשניק •   11 ששקו •  12 בלק • 13 יאנז'ה •  14 קורטיץ' • 15 הורבאט • 16 וקיץ' • 17 מלאקאר • 18 ויפוטניק • 19 צ'לאר • 20 סטויאנוביץ' • 21 דרקושיץ' • 22 צ'רין • 23 ברקאלו • 24 ז'וגלי • 25 זליקוביץ' • 26 איליצ'יץ' • מאמן: קק | סלובניה |
בושה (מגדנאות)

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מגדנאות 
 על שם:  דן בוס 
 אזור מוצא:  דן בוס 
 מוצא:  הולנד 
 מרכיבים עיקריים:  שוקולד לכיסוי, קצפת, פחזנית 
 
כדורי בושה
בּוֹשֶׁה או בּוֹסֶה (בהולנדית: Bossche bol, "כדור בושה", או chocoladebol, "כדור שוקולד") הוא מאפה הולנדי שמקורו בעיר דן בוס. הבושה דומה מאוד לקרמבו, הוא ממולא בקצפת ומצופה בשוקולד אך הוא גדול ממנו. קוטרו של כדור בושה הוא 12 סנטימטרים, כדור הגדול יותר מכדור טניס.
אכילת הבושה

כדורי הבושה נאכלים כחטיף או כממתק לצד משקה חם כגון כוס קפה או כוס תה, ולא כמנת קינוח נפרדת.
את המאפה נהוג לאכול בהולנד עם הידיים דווקא ולא להשתמש בסכין או במזלג. האכילה מתבצעת לרוב מלמעלה, מהציפוי, מטה אל תחתית הכדור.
היסטוריה

עוד לפני תחילה המאה העשרים, היה קיים מאכל דומה בהולנד. אופה בשם למברמונט פתח קונדיטוריה בשם "דה קאט" (החתול) והחל להכין גרסה של הבושה הממולאת בחביצה מתוקה.
כדור הבושה הראשון נוצר בשנת 1920. אופה מהאג בשם הנרי ואן דר זיידה (van der Zijde) פתח קונדיטוריה ובה הגיש בושה ממולא בקצפת ומצופה בשוקולד. מתחרהו, למברמונט שחנויותיהם היו קרובות יחסית זו לזו, החל לאמץ גם הוא את אופן הכנה זה[דרוש מקור].
הערות שוליים

↑  Cultureel Brabant CuBra Koos Manders Recepten Bossche Bol, www.cubra.nl (בהולנדית)
↑  Rachel Lavi Dagan, Den Bosch דן-בוש | לטייל מחוץ למסלול המוכר בהולנד | רק-עתיק, באתר raqatiq, ‏2018-10-13
בנדיקטוס השנים עשר

בנדיקטוס השנים עשר
בנדיקטוס השנים עשר (בלטינית: Benedictus XII‏; בערך 1285 – 25 באפריל 1342), היה אפיפיור מ-30 בדצמבר 1334 עד מותו.
ז'אק פורנייה היה בנו של אופה. נולד בסברדון שבחבל הפירנאים הצרפתיים. הפך לנזיר ואחר כך למד באוניברסיטה של פריז, וקיבל תואר דוקטור לתאולוגיה. ב-1311 נתמנה לאב מנזר, והתפרסם בשל תבונתו וכושרו הארגוני. ב-1317 נתמנה לבישוף העיר פמייה, שבחבל מולדתו, שם לחם עד חורמה במינים האלביגנזים, זכה על כך למחמאות מצד הכנסייה הקתולית, אך עורר את זעמה של האוכלוסייה המקומית. ב-1327 נתמנה לקרדינל על ידי האפיפיור יוחנן העשרים ושניים, וזכה בכינוי "הקרדינל הלבן" משום שהשתייך למסדר הנזירים הסיסטרציאנים ולבש גלימה לבנה כמנהגם. ב-1334, אחרי מות האפיפיור יוחנן העשרים ושניים, נבחר לאפיפיור בשם בנדיקטוס השנים עשר. מספרים כי אחרי שנבחר אמר: "בחרתם לאפיפיור חמור גרם."
לחם בשחיתות במושב האפיפיורים בעיר אביניון, כגון: מינוי קרובי משפחה למשרות בחצר האפיפיור ומכירת משרות שהיו כרוכות בזכויות להכנסות מנחלות הכנסייה (סימוניה). הוקיע את השחיתות ואת מתן השוחד בכל מוסדות הכנסייה הקתולית. פרסם תקנות שהחזירו ליושנו את אופיו הרוחני והצנוע של מסדר הסיסטרציאנים. ערך רפורמה במסדרי הקבצנים הקתוליים ובהם מסדר הפרנציסקנים. שלח בחזרה למחוזותיהם אנשי דת שנוכחותם באביניון לא הייתה הכרחית. ב-1339 החל בבניית ארמון האפיפיורים באביניון, שסביבו התגוררו שליחים, פרקליטים, כמרים, סוחרים, אמנים, חיילים, קבצנים ופרוצות. הזמין לאביניון את סימונה מארטיני שצייר ציורי קיר בארמון האפיפיורים.
הגיע לפשרה עם לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וניסה לפשר בין צרפת ואנגליה במלחמת מאה השנים, על מנת לאפשר את חידוש מסעי הצלב. הקדיש את זמנו ללימוד בעיות התאולוגיה הנוצרית, התנגד לעמדותיו של קודמו, וערך ויכוחים עם אנשי דת נודעים של תקופתו ובהם ויליאם איש אוקאם.
בנדיקטוס השנים עשר נפטר ברומא ב-1342, ובמקומו נבחר לאפיפיור קלמנס השישי.
בווינגרד

מטה המשטרה הבריטית בבניין מימין, שכן באזור הביטחון המוגן על ידי גדרות תיל ו"שיני דרקון". בתמונה נראה רחוב שלומציון המלכה, בעבר רחוב הנסיכה מרי. 1948
עמדת בטון שהוקמה על ידי הבריטים בשנת 1946 בפינה הצפון-מערבית של חצר סרגיי (מגרש הרוסים). זו כנראה העדות היחידה ששרדה בנוף הירושלמי ל"בווינגרד" (צולם ב-2002)
שלט מורשת על מבצע קלשון בבווינגרד
בווינגרד הוא כינוי לאזור הביטחון הבריטי שהוקם במרכז ירושלים בסוף תקופת המנדט. באזור זה נכללו מגרש הרוסים והאזור ברחוב יפו הצמוד אליו.
הקמת בווינגרד

בעקבות הריסת מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט בירושלים ב-27 בנובמבר 1945, נקטו הבריטים אמצעי ביטחון שונים באזור מגרש הרוסים, כמו גידור וחסימת מדרכות. בעקבות פיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946, החלו הבריטים בהחרמת חנויות ומשרדים בבניינים בהם היו יעדים בריטיים כדי למנוע התקפות דומות. הבריטים פינו בעלי חנויות ועסקים יהודים ממגרש הרוסים ומרחוב יפו הסמוך, והקימו מתחם צבאי מבוצר ומגודר סביב משרדי הממשלה שלהם בירושלים. המתחם כלל את בניין ג'נרלי, בית הדואר המרכזי ובניין בנק לאומי, שהיו בני 7 ו 8 קומות ומבנייניה הגבוהים של ירושלים. הקמת בווינגרד הפכה לשממה את האזור המסחרי השוקק ביותר של ירושלים היהודית. אזור מסחרי חלופי התפתח במהרה במעלה רחוב יפו.
המתחם נקרא בלעג בפי תושבי ירושלים היהודים בשם "מצודת בווין" או "בווינגרד", על שם שר החוץ הבריטי ארנסט בווין ולזכר ביצורי העיר סטלינגרד, שעמדה בגבורה בקרבות מלחמת העולם השנייה.
למרות שהמתחם היה מבוצר מאוד, עם גדרות גבוהות ומשטחים מכוסים בתיל, המחתרות הצליחו לחדור אותו ולבצע פעולות התקפיות נגד סממני השלטון הבריטי:
ב־30 בנובמבר 1946 התקיפו לוחמים של האצ"ל את מפקדת הצבא של המנדט בעומק המתחם.
באחד במרץ 1947 תקף האצ"ל את מועדון הקצינים שבמתחם. 17 קצינים וחיילים נהרגו במבצע.
אזורי ביטחון נוספים

לאחר מכן, ובעקבות המשך המתקפות של האצ"ל ולח"י עליהם, הקימו הבריטים בפברואר 1947 מספר אזורי ביטחון נוספים:
אזור ביטחון א' (A) שכלל את אזור המושבה הגרמנית ותחנת הרכבת
אזור ביטחון ב' (B) שכלל את אזור מלון המלך דוד, בניין ימק"א, קולג' טרה סנטה וחלק משכונת טלביה ורחביה
אזור ביטחון ג' בצמוד לבווינגרד
אזור ביטחון ד' (D) שכלל את אזור מחנה שנלר
מדי פעם, בעקבות פעילות זאת או אחרת של אחת המחתרות, עובו סידורי הביטחון באזורי הביטחון. כך, לאחר גילוי ניסיון בריחה מבית הסוהר המרכזי בירושלים נסגר רחוב מליסנדה לתנועת מכוניות והוגבלה תנועת הולכי הרגל.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התכנסה ממשלת המנדט עוד יותר לתוך אזורי הביטחון. הממשלה רכשה דירות נוספות בתוך אזורי הביטחון והעבירה את פקידיה שהיו מחוץ לאזורי הביטחון אל תוכם. בנוסף, הרחיבה הממשלה את אזורי הביטחון. לדוגמה, בדצמבר 1947 מסרה הממשלה את בית קדימה לוועד הקהילה היהודית של ירושלים, תמורת בתים באזור ביטחון א'. בפברואר 1948 הוכללה חלק מטלביה באזור ביטחון א' וחלק אחר בתוך אזור ביטחון ב'.
עם סיום המנדט הבריטי, נכבשו אזורי הביטחון בידי כוחות ההגנה והאצ"ל, כחלק ממבצע קלשון.
הערות שוליים

↑  נאסרה הכניסה הראשית למגרש הרוסים, משמר, 9 ביוני 1946
↑  יוחרמו החנויות והמשרדים בבנייני הרוסים, משמר, 25 ביולי 1946
↑  האומנם יוחרב מרכז מסחר יהודי?, דבר, 5 באוגוסט 1946
↑  הדאר הירושלמי החדש, הצופה, 26 באוגוסט 1946
1 2  הארי לוין, ה-14 במאי 1948, מעריב, 14 במאי 1950
↑  יומן ירושלים, על המשמר, 26 במאי 1948
↑  The Jewish year 5706, פלסטיין פוסט, 25 בספטמבר 1946
↑  Reflections, פלסטיין פוסט, 8 בספטמבר 1947
↑  יונה כהן, קצב הבנייה בירושלים, הצופה, 20 בנובמבר 1946
↑  נקבעו גבולות אזור הבטחון, משמר, 9 בפברואר 1947
↑  זאב לאקויר, איזור בטחון א', משמר, 24 בדצמבר 1947
↑  ירושלים, הוגברו אמצעי הזהירות בבית הסוהר, דבר, 4 במאי 1947
↑  חליפין, משמר, 28 בדצמבר 1947
↑  השלטונות סוגרים את טלביה, דבר, 17 בפברואר 1948
| המנדט הבריטי משטרת המנדט |
| --- | --- | --- |
| מפקדי המשטרה | פרסי בראמלי • הנרי טיודור • ארתור סטיבן מאברוגורדאטו • רוי ספייסר • אלן סונדרס • ג'ון מורי ריימר-ג'ונס • ויליאם ניקול גריי |  |
| יחידות צבא ומשטרה קשורות | המשטרה המעולה • הז'נדרמריה הבריטית • חיל הספר העבר-ירדני • משטרת היישובים העבריים • כלניות • מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט • משטרת תל אביב • המשטרה הניידת • הנוטרים • המשמר הנע • משמר הרכבת |  |
| אישים | אברהם זלינגר • תומאס ג'יימס וילקין • ריימונד אוסוואלד קפראטה • הרברט דאוביגין • רוי פאראן • ג'פרי מורטון • דאגלס דאף • צ'ארלס טיגארט • פאיז ביי אל-אידריסי‎ • הנרי טיודור • ויליאם דובי • ברנרד פרגוסון • שלמה שיף • דוד תדהר • חביב כנען • גרו גרא • ירחמיאל ירון |  |
| אירועים בולטים | מאורעות תר"פ • מאורעות תרפ"א • מאורעות תרפ"ט • מאורעות אוקטובר 1933 • המרד הערבי הגדול • מבצע עוגן • סטרומה • השבת השחורה • אקסודוס (אוניית מעפילים) • המצור על גבעת חיים • פרשת הרצח בחולות תל נוף • רצח ארלוזורוב |  |
| מבנים ואתרים | מגרש הרוסים • בווינגרד • מצודות טיגארט • גדר הצפון |  |
המנדט הבריטי • משטרת ישראל • פורטל היישוב
ארתור יוז

| --- | --- |

דיוקן עצמי, 1851
 לידה:  27 בינואר 1832 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  22 בדצמבר 1915 (בגיל 83) קיו, הממלכה המאוחדת 
 מקום קבורה:  בית הקברות ריצ'מונד 
 תקופת הפעילות:  1847–1915 (כ־68 שנים) 
 תחום יצירה:  ציור, איור 
 זרם באמנות:  האחווה הפרה-רפאליטית 
 יצירות ידועות:  אהבת אפריל, מעורבות ארוכה, ימי בית הספר של טום בראון 
 בן או בת זוג:  טריפנה פורד 
 צאצאים:  ארתור פורד יוז 
 
ארתור יוז (באנגלית: Arthur Hughes‏; 27 בינואר 1832 – 22 בדצמבר 1915) היה צייר ומאייר אנגלי, המזוהה עם האחווה הפרה-רפאליטית.
ביוגרפיה

יוז נולד בלונדון. בשנת 1846 הוא נכנס לבית הספר לאמנות בבית סומרסט. המורה הראשון שלו היה אלפרד סטיבנס, ומאוחר יותר נכנס לבתי הספר של האקדמיה המלכותית. שם הוא פגש את ג'ון אוורט מיליי, ויליאם הולמן האנט ודנטה גבריאל רוזטי, אף שמעולם לא הפך לחבר רשמי באחווה הפרה-רפאליטית. תמונתו הראשונה, "מוסידורה", נתלתה באקדמיה המלכותית לאמנויות כשהיה בן 17 בלבד, ומכאן והלאה הוא תרם כמעט מדי שנה לא רק לאקדמיה המלכותית אלא מאוחר יותר גם לתערוכות בגלריה גרוסוונור ובגלריה החדשה. לאחר שציורו "אופליה" נתלה ליד גרסתו של מיליי לאותה דמות, הם התיידדו ויוז שימש כמודל לדמות הגבר בציור "מגינת המלוכה".
בשנת 1855 התחתן יוז עם טריפנה פורד, המודלית שלו לציור "אהבת אפריל". נולדו להם חמישה ילדים מתוכם אחד, ארתור פורד יוז, הפך לצייר. יוז נפטר בקיו גרין, לונדון בשנת 1915, והותיר כ-700 ציורים ידועים, יחד עם למעלה מ־750 איורי ספרים.
לאחר מותה של אשתו טריפנה יוז בשנת 1921 נאלצה בתם אמילי לעבור לבית קטן יותר. כתוצאה מכך הושמדו רישומי ההכנה של אביה, וכל ההתכתבויות שלו. דודה היה הצייר אדוארד רוברט יוז.
יוז נקבר בבית העלמין בריצ'מונד.
קריירה

ציוריו המוכרים ביותר הם "אהבת אפריל" ו"מעורבות ארוכה", שניהם מתארים זוגות בעייתיים השוקלים את ארעיות האהבה והיופי. הם קיבלו השראה מציוריו של ג'ון אוורט מיליי אך שמים דגש רב יותר על הפאתוס של חוסר היכולת האנושית לשמור על רעננות תחושת הנעורים בהשוואה לכוחו המתחדש של הטבע.
כמו מילייס, גם יוז צייר את "אופליה" ששוכנת במוזיאון טולדו לאמנות ואייר את שירו של קיטס ערב סנט אנייס. הגרסה של יוז היא בצורת טריפטיכון חילוני, טכניקה שחזר על סצנות מתוך "כטוב בעיניכם" של שייקספיר. עבודותיו ידועות בצביעה קסומה וזוהרת ובציורן העדין.
דיוקן השמן Springtide, שהוצג לראשונה בדבלין בשנת 1855, מציג את אשתו טריפנה.
איורים

אף על פי שרוב הציורים המאוחרים של יוז אינם נחשבים כטובים, הרי הציורים בשחור-לבן בקריירה המאוחרת שלו היו מהטובים ביותר שלו.
הוא אייר כמה ספרים, ביניהם "The Back of the North Wind" של ג'ורג' מקדונלד (1871), "הנסיכה והגובלין" (1872) והספר "Tom Brown’s Schooldays".
הוא גם הפיק איורים רבים למגזין החודשי של נורמן מקלאוד, "Good Words".
גלריה

חזרה מהים
אהבת אפריל
חגיגה מוזיקלית
זכור אותי
בלב כבד
כסף וזהב
אופליה (גרסה 2)
מעורבות ארוכה
הערות שוליים

↑  Hughes, Arthur, Grove Art Online (באנגלית)
↑  Chisholm, Hugh, ed. (1922). "Hughes, Arthur" . Encyclopædia Britannica (12th ed.). London & New York.
↑  "Death of a well-known artist", www.britishnewspaperarchive.co.uk
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007270806305171  AAG: 1653  AGSA: 3320  BNE: XX1791372  BnF: cb167902896 (data)  CiNii: DA03207311  GND: 122365070  ICCU: TSAV369972  ISNI: 0000 0000 8214 4059  LCCN: n50033179  MusicBrainz: 65836ffa-5328-4eb5-a3b0-f1b4e862a6a4  NDL: 00920525  NGV: 1034  NKC: mub2018995125  NLA: 35211727  NTA: 189835664  RKD: 40343  SNAC: w6x069p5  SUDOC: 130646814  Trove: 867232  ULAN: 500013142  VIAF: 30418012   WorldCat (עם VIAF): 30418012
אריק טמפל בל

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1883 פיטרהאד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  21 בדצמבר 1960 (בגיל 77) וטסונוויל, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  ארצות הברית
 מקום קבורה:  Pajaro Valley Memorial Park 
 מקום לימודים:  Bedford Modern School (1900)  אוניברסיטת סטנפורד (1904)  אוניברסיטת וושינגטון (1908)  אוניברסיטת קולומביה (1912) 
 מנחה לדוקטורט:  פרנק נלסון קול, קסיוס ג'קסון קייזר 
 מוסדות:  אוניברסיטת וושינגטון (1912–1926)  המכון הטכנולוגי של קליפורניה (1926–1959)  Yreka High School (1909–1911) 
 תלמידי דוקטורט:  מורגן וורד, אלפרד ה. קליפורד, Zhou Peiyuan, Edward Rosenthall, Jonathan Dean Swift, Thomas Edmond Oberbeck, Newman A. Hall, Donald L. Webb, Albert R. Poole, Carleton R. Worth, Stanley Parlett Hughart, Miguel Antonio Basoco, John Dyer Elder, Clyde Myron Cramlet 
 פרסים והוקרה:  פרס לזכר מקסים בוכר (1924) 
 
אריק טמפל בל (באנגלית: Eric Temple Bell, שם ספרותי: John Taine;‏ 7 בפברואר 1883 – 21 בדצמבר 1960) היה מתמטיקאי, היסטוריון של המתמטיקה וסופר מדע בדיוני.
קורות חיים

אריק טמפל בל נולד בשנת 1883 באברדין סקוטלנד. בשנת 1884 היגרה משפחתו לארצות הברית, ובשנת 1896, לאחר מות האב, חזרו בל אמו ואחיו הבכור לבריטניה. בשנת 1902 חזר בל לארצות הברית.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד, לתואר שני באוניברסיטת וושינגטון, ואת התואר דוקטור למתמטיקה קיבל בשנת 1912 באוניברסיטת קולומביה.
נפטר בקליפורניה ב-21 בדצמבר 1960.
מתמטיקה

בשנת 1912 החל בל ללמד מתמטיקה באוניברסיטת וושינגטון. בשנת 1926 עבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה, ושם נשאר עד לסוף ימיו. מחקריו המתמטיים עסקו בתורת המספרים, והוא פרסם כ-250 מאמרים.
על שמו קרויים פולינומי בל, מספרי בל וסדרת בל.
עסק גם בהיסטוריה של המתמטיקה ובכתיבה פופולרית בתחום זה. בשנת 1940 יצא לאור ספרו The Development of Mathematics. ספרו Men of Mathematics, שיצא לאור בשנת 1937 ומכיל תיאור רומנטי של הביוגרפיות של מתמטיקאים נודעים, זכה להצלחה רבה. רבים נשבו בקסמה של המתמטיקה בזכות ספר זה, אף שהיסטוריונים טוענים שאין בו הקפדה על הדיוק[דרוש מקור]. בשנת 1951 יצא לאור ספרו Mathematics, Queen and Servant of Science. ספר נוסף שלו, The Last Problem, העוסק במשפט האחרון של פרמה, הביא לראשונה את משפט זה לידיעתו של אנדרו ויילס, אשר הצליח להוכיח את המשפט בסופו של דבר.
תיאור לילו האחרון של אווריסט גלואה, כפי שהוא מופיע בספר Men of Mathematics, ממחיש את סגנונו של בל:
מדע בדיוני (ג'ון טיין)

בל כתב גם ספרי מדע בדיוני בשם העט John Taine. יש החושבים שספרו The Seeds of Life, אשר יצא לאור לראשונה ב-1931 היה ההשראה לספרו של דניאל קיז, "פרחים לאלג'רנון". ספרי מדע בדיוני נוספים שכתב: G.O.G. 666‏ (1954), The Crystal Horde‏ (1952), The Forbidden Garden ‏(1947), Before the Dawn‏ (1934), The Time Stream‏ (1931), The Iron Star‏ (1930), Green Fire‏ (1928), ועוד.