stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תאודול ריבו
גישתו המקצועית > אמנזיה

בסכמה של ריבו, העצמי והמודעות-העצמית תופסים מרחב קיומי אשר תחום, מצד אחד, בהיפר-אמנזיה, זכירה רבה מדי, "מצב בו פעולות, רגשות או רעיונות מהעבר מועלות בחיות רבה אל הנפש, שבמצבה הטבעי הייתה שוכחת לחלוטין אותם". מצד שני, גבול המודעות העצמית הוא אמנזיה, זכירה מעטה מדי. ריבו מתאר ארבע קטגוריות של אמנזיה:
צורה מולדת הקשורה ליכולות קוגניטיביות מופחתות.
צורה זמנית המסומנת בהתקפה פתאומית והפוגה פתאומית.
צורה פְּרוֹגְרֶסִיבִית המתויגת דרך התפרקות מבנה הזיכרון.
צורה לה הוא קורא "אמנזיה תקופתית".
בשלוש הקטגוריות הראשונות, אמנזיה שווה לאובדן זיכרון שנגרם כתוצאה מהתרוששות פתולוגית או מפירוק העצמי. בקטגוריה הרביעית, אמנזיה היא אקט הסתרה והיא גורמת לטרנספורמציה פתולוגית של העצמי.
מקרים של אמנזיה תקופתית מחולקים לשני סוגים. "הצורה המתקדמת" המורכבת משינוי אישיות מודעות: כל אישיות מעוכבת על ידי מלאי הזיכרונות שלה, ואף אישיות אינה יכולה לבוא במקום רעותה. ריבו קרא למצב זה "מודעות כפולה". בנוסף לסוג המפותח הזה של אמנזיה תקופתית, ישנה "צורה לא מפותחת" אותה מקשר ריבו עם "קורבנות סומנמבוליזם (somnambulism), טבעי או נגרם". סומנמבוליזם מקביל פחות או יותר למה שמכונה כיום מצב היפנוטי או דיסוציאטיבי.
פרסומים

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
|  La Psychologle anglaise contemporaine (1870)  L'Hérédité. Étude psychologique (1873)  La Philosophie de Schopenhauer (1874)  La Psychologie allemande contemporaine (1879) |  Les Maladies de la mémoire (1881)  Les Maladies de la volonté (1882)  Les Maladies de la personnalité (1885)  ''La Psychologie de l'attention (1888) |  La Psychologie des sentiments (1896)  L'Evolution des idées genérales (1897)  Essai sur l'imagination créatrice (1900)  La Logique des sentiments (1904)  Essai sur les passions (1906) |
הערות שוליים

↑  Ribot, Diseases of Memory: An Essay in the Positive Psychology 1883: 107, 108
↑  Ribot 1883: 61
↑  Ribot 1883: 174
↑  Ribot 1883: 79
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277368205171  PLWABN: 9810617737705606  BNE: XX879888  BnF: cb121740570 (data)  CANTIC: a11005464  CiNii: DA01949866  GND: 116504153  ISNI: 0000 0001 2277 3643  LCCN: n82058767  LNB: 000045102  Léonore: 319909  NDL: 00525516  NKC: jn20010316134  NLA: 35246628  NLG: 225525  NLK: KAC201414628  NSK: 000125020  NTA: 071223169  SELIBR: 252970  SNAC: w6pw973n  SUDOC: 030294185  Trove: 880733  VcBA: 495/241374  VIAF: 22183322   WorldCat (עם VIAF): 22183322
תומר והשרוטים

| --- | --- |
 בימוי:  תומר הימן
 הופק בידי:  חגי לוי, תומר הימן
 תחקיר:  טלי שמיר-ורצברגר
 עריכה:  עידו מוכריק
 מוזיקה:  ברי סחרוף
 צילום:  אורן יעקובוביץ’
 מדינה:  ישראל
 הקרנת בכורה:  2001 
 משך הקרנה:  57 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  תעודה
 פרסים:  פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר 
 סרט הבא:  אביב
 דף הסרט ב־IMDb
 
תומר והשרוטים הוא סרטו השלישי של הבמאי תומר הימן. הסרט זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
עלילה

הסרט עוקב אחר הדרך שעברו תומר, מדריך נוער ומנהל בית קפה תל אביבי בשינקין, וחבורת נערים מהעיירה אזור – המכונה "השרוטים".
אחרי שנתיים של התקרבות הם מחליטים להעלות הצגה מקורית במתנ"ס המקומי. תומר מזמין שחקנים, אמנים וחברים, ומפגיש אותם עם הנערים, בניסיון להרחיב את אופקיהם ולפקוח להם את העיניים.
תוך כדי הסרט עולים הנושאים של אלימות, זהות מינית מבולבלת ותחושת ניכור.
ככל שהנערים הולכים ונפתחים, כך הם רוצים לדעת ולגלות יותר. הם חושפים את עצמם, ובמקביל, תומר יוצא בפניהם מהארון.
פסקול

לסרט נכתב פסקול מקורי שהולחן על ידי ברי סחרוף.
פרסים

הסרט זכה בפרסים שונים, ביניהם: פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר ופרס חביב הקהל בפסטיבל ההומו-לסבי בטורינו, ציון לשבח בפסטיבל ההומו-לסבי במילאנו, פרס הסרט התיעודי בפסטיבלי הסרטים הישראליים בניו-יורק, לוס-אנג'לס, מיאמי ושיקגו, פרס הסרט התיעודי בפסטיבל חיפה, פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר ובפסטיבל מלבורן בקטגוריית הסרטים התיעודיים.
הערות שוליים

↑  תומר והשרוטים, באתר סרטי האחים הימן
↑  תומר והשרוטים, באתר arts.tau.ac.il
↑  It Kinda Scares Me - A film by Tomer Heymann, נבדק ב-2021-09-19
1 2  מרב יודילוביץ', "תומר והשרוטים" - מקום ראשון בפסטיבל טורינו, באתר ynet, 5 במאי 2002
↑  Naomi Michaeli, הסרטים התיעודיים זוכי פרס אופיר לאורך שנות פעילות האקדמיה, באתר www.israelfilmacademy.co.il
↑  מרב יודילוביץ', פרס ראשון ל"תומר והשרוטים" בפסטיבל מלבורן, באתר ynet, 12 באוגוסט 2002
| פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| שנות התשעים של המאה העשרים | שאנן שיא (1991) • שנת 66' הייתה טובה לתיירות (1992)  • סנג'ין (1993)  • אל תגעו לי בשואה (1994)  • באבא לובה (1995)  • בית שאן: סרט מלחמה (1996)  • האולימפיאדה הראשונה של אמא (1997)  • יומן ראש הממשלה (1998) • הקומדיאנטים (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה העשרים ואחת | רשימת אהבה (2000) • תומר והשרוטים (2001) • מייק ברנט - לס מואה ט'מה (2002) • ההרוג ה-17 (2003) • את שאהבה נפשי (2004) • 18 קילו אהבה (2005) • סובנירים (2006) • מרגל השמפניה (2007) • ילדי השמש (2008) • שיטת השקשוקה (2009) |  |
| העשור השני של המאה העשרים ואחת | חיים יקרים (2010) • הדירה (2011) • הצלמניה (2012) • שומרי הסף (2013)  • הנסיך הירוק (2014) • שיח לוחמים. הסלילים הגנוזים (2015) • פרינסס שואו (2016) • בן-גוריון, אפילוג (2017) • ארץ זרה (2018) • יונתן אגסי הציל את חיי (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה העשרים ואחת | לאה צמל, עורכת דין (2020) • שפר בדרך להוליווד (2021) • מחברות שחורות (2022) • אם זה נגמר - ענבל פרלמוטר (2023) |  |
שריל בייקר

| --- | --- |

 לידה:  8 במרץ 1954 (בת 70) בת'נל גרין, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1975 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 www.cherylbaker.net
 פרופיל ב-IMDb
 
שריל בייקר (באנגלית: Cheryl Baker; נולדה ב-8 במרץ 1954) היא זמרת ומנחת טלוויזיה אנגלייה. הייתה חברת להקת "באקס פיז" שזכתה באירוויזיון 1981.
ביוגרפיה

בייקר נולדה בלונדון בשם ריטה מריה קרודגינטון, לאחר לימודי התיכון, עבדה במספר עבודות מזכירות, עד שהתחילה את הקריירה המקצועית שלה כזמרת בלהקת "Co-Co".
ב-1976 השתתפה להקת "Co-Co" בתחרות "שיר עבור אירופה" ("A Song for Europe"), הבוחרת את נציג בריטניה לאירוויזיון, עם השיר "Wake Up". הלהקה הגיעה למקום השני אחרי "Brotherhood of Man", שלבסוף גם זכתה באירוויזיון עצמו. ב-1978 השתתפה הלהקה בפעם השנייה בתחרות המוקדמת, והפעם זכתה וייצגה את בריטניה באירוויזיון עם השיר "The Bad Old Days". הם סיימו את התחרות במקום ה-11, אולם השיר זכה להצלחה במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-1980 התפרקה הלהקה וב-1981 הצטרפה בייקר ללהקת "באקס פיז" שנוסדה על מנת להתמודד בתחרות "שיר עבור אירופה". הם זכו בתחרות וייצגו את בריטניה באירוויזיון 1981 עם השיר "Making Your Mind Up" וניצחו באירוויזיון. הופעתם זכורה בכך שבמהלכה, הסירו זמרי הלהקה את החלקים התחתונים של החצאיות שלבשו חברות הלהקה, וכך הפכו אותן לחצאיות מיני.
מ-1987 ועד 1997 הנחתה את תוכנית הילדים "Record Breakers" של ה-BBC ומ-1988 ועד 1993 הגישה את תוכנית המוזיקה והבישול לילדים "Eggs 'n' Baker".
ב-1987 פרסמה לראשונה סינגל כזמרת סולו, ב-1993 עזבה את הלהקה באופן רשמי. באירוויזיון 2005 נבחרה להגיש את הניקוד של בריטניה ובמהלך המופע "שיר היובל באירוויזיון" היא הציגה את השיר "Save Your Kisses For Me" של אחוות האדם הבריטית.
ב-2006 שיחקה בהפקה הלונדונית "פוטלוס" המבוססת על הסרט פוטלוס. כמו כן, השתתפה במספר תוכניות מציאות.
ב-1992 נישאה לנגן הגיטרה בס סטיב סטרוד. לזוג נולדו תאומות.
הערות שוליים

↑  Cheryl Baker Interview (באנגלית)
↑  The history of Eurovision - 50 years of British entries (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nb98053993  MusicBrainz: 4c1e4bff-7e3d-4610-8de4-d6c4dc0a7086  VIAF: 48719589   WorldCat (עם VIAF): 48719589
שריף (אסלאם)

שָׁרִיף (בערבית شريف, שפירושו "מכובד", "אציל") הוא תואר שבטי ערבי מסורתי הניתן למגן נכסי השבט כגון רכוש, בארות ואדמה.
הסונים ייחדו בעבר בתואר "שריף" את צאצאיו של חסן בן עלי, כדוגמת בני שבט הטבאטבאי (אנ'). בעוד צאצאיו של חוסיין בן עלי מכונים "סייד". לאחר סיום שלטון ההאשמים במכה כונו גם צאצאיו של חסן בכינוי "סייד". חסן וחוסיין הם נכדיו של הנביא מוחמד דרך נישואיו של עלי בן אבי טאלב לבתו פאטמה.
בין 1201 ועד כיבוש מכה על ידי אבן סעוד בשנת 1925 המשפחה ההאשמית, ששלטה בערים הקדושות מכה ומדינה, החזיקה בתואר "השריף של מכה", ואיתו לעיתים גם בתואר "מלך החיג'אז". לעיתים פעלה המשפחה ההאשמית בחסות שושלות מוסלמיות ששלטו על שטחים נרחבים במזרח התיכון, כגון בית עבאס, האיובים, הממלוכים והחל מ-1517 הסולטאן העות'מאני; יחד עם זאת, תנאי השטח הקשים בחצי האי ערב והאוכלוסייה השבטית מנעו שלטון אפקטיבי של המעצמות האזוריות, והשריף שמר על מידה רבה של אוטונומיה.
תפקידו הרשמי של השריף של מכה הוא להגן על הערים הקדושות ולהבטיח את ביטחונם של עולי הרגל בחאג'.
לתואר שַריף אין קשר לשוני לתואר שֵריף באנגלית. המילה האנגלית שריף היא התפתחות לשונית של תואר האנגלי העתיק shire-reeve שמשמעותו "אוכף חוק מחוזי".
תור צוחק

| תור צוחק |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: יוניים
סוג:: תור
מין:: תור צוחק
שם מדעי
 Strptopelia roseogrisea ‏סונדוואל, 1857

ביצת תור צוחק
תור צוחק (שם מדעי: Streptopelia roseogrisea) הוא מין במשפחת היוניים השייך לסוג בו כלולה גם הצוצלת. התור הצוחק הוא יונה קטנה הנפוצה באזורים הצחיחים באפריקה הנמצאים דרומית למדבר הסהרה. תפוצתה רוחבית ביבשת אפריקה, והיא מגיעה אף למערב חצי האי ערב. אף על פי שהיא חיה באזורים צחיחים, ניתן למצוא אותה מסביב למקורות מים.
אורכו הממוצע של התור הצוחק הוא 26 סנטימטרים. חלקו העליון של גופו, מכתפיו ועד לזנבו, הוא בצבע חום-אפור בהיר, על אף שקצות הכנפיים הם בעלי גוון כחול. נוצות התעופה הן כהות יותר, וצבען כמעט שחור. ראשו, צווארו וחזהו של התור הצוחק הם ורדרדים, וסנטרו ובטנו לבנים יותר. ההבדל בין הזוויגים קטן למדי.
התור הצוחק בוית בידי האדם והוא אביו של התור הברברי (אנ').
הערות שוליים

↑  תור צוחק באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא עופות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תור יהלום

| תור יהלום |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: יונאים
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: יוניים
סוג:: Geopelia
מין:: תור יהלום
שם מדעי
 Geopelia cuneata ‏לאת'אם, 1802
תחום תפוצה


זוג תורים בגן חיות
תור יהלום (שם מדעי: Geopelia cuneata) היא מין של יונה המצויה באוסטרליה. זוהי אחת מהיונים האוסטרליות הקטנות ביותר.
מאפיינים

אורכו של התור 19-21 ס"מ ומשקלו 40-50 גרם. הוא בעל גוף אפור עם עיניים שחורות המוקפות בטבעת אדומה. המקור אפור והכנפיים אפורות כהות מנוקדות בלבן. ביונים אלה אין הבדלים בולטים בין הזכרים והנקבות.
היונים חיים ברחבי הערבות והסוואנות של אוסטרליה. להקות יונים נודדות בערבה בחיפושם אחר מזון וזרעים ורק כשהתנאים טובים הם יתרבו. הם מקננים על העצים והנקבות מטילות 2 ביצים לבנות.
מצב שימורם של היונים נחשב ליציב למרות שבעבר היו בקרבה לסיכון. הם נפוצות בגני חיות ופינות חי רבים בעולם.
הערות שוליים

↑  תור יהלום באתר הרשימה האדומה של IUCN
תוכנית אלסקה

"תוכנית אלסקה" הייתה שם כולל להצעות ורעיונות ליישוב יהודים בטריטורית אלסקה, כפי שהועלו על ידי גורמי ממשל אמריקנים, ארגונים ואישים פרטיים בשנות ה-30 וה-40. מרב העניין בתוכנית התנקז ערב מלחמת העולם השנייה, כאשר גברה רדיפת היהודים באירופה וזו הוצעה כאחת מתוך מספר אפשרויות שתסייע למלט פליטים ולשכנם מחדש, מבלי לערער על מדיניות הגירה נוקשה של מדינות אשר לא ששו לקבלם. אף אחת מהיוזמות לא יצאה אל הפועל לבסוף, כאשר הסיבות המרכזיות לכישלון נעוצות במדיניות הגירה אמריקנית נוקשה, יחס עוין בחברה האמריקנית כלפי מהגרים ובקושי בחילוץ היהודים מאירופה.
רקע

ערב מלחמת העולם השנייה שימשה אלסקה טריטוריה אמריקנית תחת חסות משרד הפנים, לאחר שזו נרכשה בשנת 1867 בסכום של כשבעה מיליון דולרים מידי הרוסים. ללא רצף טריטוריאלי לשאר ארצות הברית ועם אוכלוסייה מצומצמת – כ-60 אלף תושבים, המתפרשים על למעלה ממילון וחצי קילומטרים רבועים וחיים בתנאי אקלים קשים – אלסקה היוותה פוטנציאל בר-מימוש של מחצבים ואוצרות טבע, אך כזו המתקשה להיות אבן שואבת למתיישבים. בשנת 1935 נעשה ניסיון פדרלי קטן-ממדים להעברת אוכלוסייה בדרום-מזרח אלסקה, ושנתיים לאחר מכן קרא הקונגרס לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להמשיך בפיתוח האזור, דרישה שהייתה מקובלת על התושבים המקומיים. במקביל, מצבם של יהודי אירופה תחת המשטר הנאצי החמיר וביולי 1938 כינס נשיא ארצות הברית ועידה בין לאומית בעיר אוויאן שבצרפת, כדי לדון במצבם של הפליטים ובאפשרויות השונות לקליטתם. אולם מדיניות ההגירה האמריקנית של אותם ימים הייתה קשוחה למדי, כפי שהתבטא בשנת 1921, כאשר חוקקו האמריקנים את "חוק החירום להגבלת ההגירה" (אנ'), שהתפתח שלוש שנים מאוחר יותר ל"חוק ההגירה על-פי מוצא לאומי" ‏. בחוק זה נקבעה מכסה שנתית של מהגרים מכל מדינה, שלא עלתה על שני אחוזים ממספרם של יוצאי אותה מדינה כפי שהופיעו במפקד האוכלוסין של 1890. חקיקה זו פגעה באופן ישיר בקבוצות מהגרים אמריקניות, דוגמת האוכלוסייה היהודית שחוותה גידול אדיר בהיקפו בכשני מיליון וחצי מהגרים לארצות הברית משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד לאישורו של החוק בשנת 1924.
גלגוליה השונים של תוכנית אלסקה

את הרעיונות ליישוב יהודים באלסקה ניתן לחלק בין פניות שמקורן באישים וארגונים פרטיים לבין הצעות שהגיעו מכיוון גורמים ממשלתיים. בין ההצעות הפרטיות נמנית הצעתו של ג'יימס קאפט (James Capt), יהודי נושא משרה בכירה במינהל לעבודות ציבוריות שהעביר ב-1938 תזכיר לגורמי הממשל בבית הלבן ובו קרא להגדיל את מכסת אשרות הכניסה לפליטים, כאשר חברות שלא למטרות רווח יופקדו על יישובם באלסקה וידאגו שאלה לא יהפכו לנטל. לפי הצעה זו משרד הפנים נבחר לשמש הגורם האחראי על הקצאת שטחים להתיישבות, וייאסר על המתיישבים החדשים להיכנס לשטחי ארצות הברית. ההצעה נדונה באחת מפגישות הוועדה המייעצת של הנשיא לענייני פליטים פוליטיים בהמשך אותה שנה ולא מעבר לכך. אותה שנה הגיעה במקביל הצעה אחרת מכיוונו של רודולף זיידן, פובליציסט יהודי יליד אוסטריה וציוני בהשקפותיו שהיגר לארצות הברית. זיידן ביקש שתימצא ארץ גדולה ודלילה דוגמת אלסקה אליה יוכלו להגיע מיליוני פליטים בזמן שחוקי הגירה של מדינות אחרות נותרים נוקשים. לצד זה הוקמו גם אגודות ציבוריות לקידום מטרה זו דוגמת "האגודה האמריקנית-אירופית לקידום יישוב פליטים באלסקה" שהורכבה מפעילים יהודים. יוזמה אחרת של "האגודה ליישוב אלסקה בפליטים", שהייתה בין-דתית באופייה, ביקשה לשדל באמצעות אנשי עסקים וגופים התנדבותיים מהלך חקיקה לפיתוח אלסקה במתיישבים חדשים מבלי לפגוע במגבלות ההגירה לארצות הברית. הצעתם הובאה בפני הוועדה המייעצת לנשיא בשנת 1938 ונדחתה. נוסף לאלה פרסמה "האגודה ליחסים יהודיים" בתחילת 1939 דו"ח מקדים על התיישבות פליטים באלסקה ובו הצעה להתיישבות של 160 אלף איש בתוך ארבע שנים, כאשר המימון למפעל ההתיישבות יגיע מהקמתה של חברה לפיתוח שתוקם במיוחד לשם כך.
דו"ח סלאטרי

מספרן של הצעות ממשלתיות ליישוב יהודים באלסקה היה נמוך משמעותית מאלה הפרטיות. יתר על כן, הצעות החוק שביקשו להסיר מגבלות על ההגירה לתחומי ארצות הברית לא זכו לתמיכה רבה בציבור האמריקני וסוכלו בידי גורמים בדלניים. גם נציגי הארגונים היהודיים, בייחוד אלה המייצגים את שכבת המהגרים הוותיקה שהגיעה באמצע המאה ה-19 מגרמניה, מיאנו להפעיל לחץ על הממשל האמריקני מחשש שייתפסו כלא נאמנים לארצות הברית או יעוררו גל אנטישמיות במדינה. נקודת מפנה התרחשה במהלך שנת 1938, אחרי כינוס ועידת אוויאן ולאור החמרת מצבם של יהודי אירופה. מזכיר הפנים האמריקני הרולד איקיז (Harold Ickes) הביע דאגה מגורל יהודי אירופה לאחר החלטת ועידת מינכן ואירועי ליל הבדולח, ויחד עם רצונו בפיתוח אלסקה קרא לאנשי משרדו לפתח תוכנית שתשלב בין השניים. באפריל 1939 פורסמה טיוטת דו"ח סלאטרי (Slattery Report), על שם סגנו של איקיז הארי סלאטרי (Harry Slattery), ובאוגוסט אותה שנה הוצג במלואו ומנה את הדרכים לפיתוח אלסקה, בין השאר על ידי הבאת מתיישבים מארצות הברית ומחוצה לה. המלצה זו לא סתרה את הגבלות ההגירה האמריקניות של אותה הזמן, כיוון שאלסקה לא הייתה מדינה בתוך ארצות הברית אלא טריטוריה עליה לא חלים הגבלות.
במארס 1940 הונחה בפני הקונגרס הצעת חוק (King-Havenner Bill) שביקשה ליישם את המלצות הדו"ח: מימון פרויקט ההתיישבות באמצעות הון פרטי, אך כזה הניתן עבור מטרות ציבוריות ומפוקח על ידי משרד הפנים שמעניק רישיונות. בד בבד, הצעת החוק קבעה כי חמישים אחוזים ממקומות העבודה שייווצרו בעקבות פיתוח אלסקה יינתנו תחילה למובטלים אמריקנים והיתרה למהגרים החדשים שזה מקרוב באו. עוד הוצע כי הפליטים יחויבו להתמיד בעבודה אליה התקבלו למשך חמש שנים, ולאחר פרק זמן זה יוכלו להתחיל בהליך קבלת אזרחות לפי שיטת המכסות הקיימת. במאי אותה שנה הועברה הצעת החוק לדיון בוועדת המשנה של הסנאט לנכסי טריטוריות, אולם בסופו של דבר לא הגיעה להצבעה עקב התנגדות ציבורית. בינואר 1941 נעשה ניסיון נוסף להעלות מחדש את רעיון תוכנית אלסקה בקונגרס. יושב-ראש ועדת ההגירה של בית הנבחרים סמואל דיקסטיין ביקש לקלוט פליטים לצורכי התיישבות על-בסיס מכסות הגירה שלא נוצלו בשש השנים הקודמות להצעה, והסתכמו בכמאות אלפי בקשות, אך הצעה זו נחלה כישלון.
נאי יהודה

בולטת בחריגותה בין שלל ההצעות ליישוב יהודים באלסקה הייתה הצעתה של תנועת "נאי יהודה" (Nai Juda), אשר כללה מאפיינים טריטוריאליסטים וקראה להקמת בית לאומי לעם היהודי וארץ מקלט לנרדפים. מייסדה של תנועה זו היה ג'וזף אוטמר הפטר (Joseph Otmar Hefter) – יליד גליציה שהיגר לארצות הברית בשנות ה-20 – אשר פרסם דברים אלה בחוברת מיוחדת שהוציא. הפטר הגיע למסקנה זו אחרי שפירט כיצד חלופות לפתרון בעיית היהודים כמו ההתבוללות וציונות נכשלות במבחן התוצאה: האחת אינה מצליחה להעלים את שנאת ישראל, ואילו השנייה מתפקדת כמוצב קולוניאלי בריטי שבו ניטשים קרבות עקובים מדם בין יהודים לערבים. על כן הוא מציע להקים מדינה יהודית גדולה דיה כדי שיהודים יוכלו לעצב בה חיים לאומיים. בהמשך מציין הפטר את גודל השטח הרצוי למדינה היהודית – 130 אלף קילומטרים רבועים – ומציע מספר אזורים פוריים למדי אך דלילים באוכלוסייה כגון צפון מערב אוסטרליה, מערב קנדה, ארגנטינה, ברזיל, צ'ילה ובוליביה (מלבד הצעות אלו הציעו גורמים אחרים להקים מדינה יהודית באזורים אלו או אזורים אחרים) הפן החדשני בחיבורו של הפטר נוגע להיבטי רכישת הקרקע וההתיישבות בה. בשונה מניסיונות ציוניים וטריטוריאליסטים אחרים, מוצע לרכוש בבת אחת את השטח וכתימוכין מביא את רכישת אלסקה מרוסיה על ידי ארצות הברית כשבעים שנים קודם לכן. עוד אפשר למצוא בחוברת את עקרונות המדינה העתידית, שבתמצית קוראים לכינונה של ארץ דמוקרטית בעלת נטיות ליברליות, המקפידה על חירויות הפרט ובד בבד כזו המציעה להנהיג גיוס חובה וכלכלתה שיתופית. הלשון המוצעת במדינת "נאי יודה" זו יידיש הנכתבת באותיות לטיניות, אולם הכותב מדגיש כי לימוד המקורות העבריים יזכו לעידוד.
כאשר נדונה ההצעה ליישוב פליטים יהודים באלסקה עם פרסום דו"ח סלאטרי פנה הפטר אל מזכיר מחלקת הפנים והגיש בקשה להתיישבות, בכותבו כי תנועתו גייסה כח חלוצים יהודים, ילידי אמריקה ודוברי אנגלית, העוברים הדרכה במדינת ניו יורק וממתינים לשעת כושר. אמנם הפטר ביקש הרשאה שתינתן לתנועתו להתיישב התיישבות קבועה באלסקה, לפתח את החקלאות והתעשייה באזור בעת הצורך להגן מתוך נאמנות לארצות הברית. ואף על-פי כן, בתשובה שניתנה לו על ידי פקיד בכיר במשרד הפנים, הובהר כי הממשל אינו רואה בעין יפה כל ניסיון התיישבות על-בסיס גזע או דת. פנייה אל מושל אלסקה העלתה חרס גם כן, אולם בזמן שהצעת החוק ליישוב פליטים באלסקה נידונה בוועדת הקונגרס זכתה תוכניתו להתעניינות. הפטר זומן להעיד בפני הוועדה, ואף ניסח פנייה רשמית אל שר הפנים בבקשה שיוקצה שטח לתנועתו בדרום מערב אלסקה. נוסף לזה הוקמה חברת בת לתנועת "נאי יהודה" במטרה שתהיה הגורם המפתח אדמות מדינה לצורכי התיישבות. אולם בהמשך אותה שנה גרר הפטר וארגונו יחס עוין מצד ארגונים יהודיים, שפקפקו באמינותו. בסופו של דבר, אנשי "נאי יהודה" ניסו לעמעם עד כמה שאפשר את היסודות הטריטוריאליסטים, ביודעם כי זה למורת רוחם של אלה הנמצאים במשרד הפנים ובחלק מהארגונים היהודיים. בסופו של דבר, התנערה מחלקת הפנים מיוזמתו של הפטר בסוף 1941 והבהירה כי בשום שלב לא תמכה בתוכניתו.
לקריאה נוספת

חוה אשכולי וגמן, תוכניות טריטוריאליות לפתרון מצוקת הפליטים היהודים, 1943-1938: תוכנית אלסקה והתוכנית הדומיניקנית בראי העיתונות היהודית בארצות הברית, עיונים בתקומת ישראל, 23 (2013), עמ' 488–522.
חוה אשכולי וגמן, תוכנית אלסקה: יזמות של יהודים להצלת פליטים מגרמניה הנאצית, יד ושם: קובץ מחקרים, ל"ט (תשע"א), עמ' 197–231.
גור אלרואי, מחפשי מולדת: ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית (יט"א) ומאבקה בתנועה הציונית בשנים 1925-1905, מכון בן-גוריון לחקר ישראל, 2011.
אליהו בנימיני, מדינות ליהודים, הקיבוץ המאוחד, 1990.
Joseph Otmar Hefter, Room for the Jew!: A Demand for a Free and Sovereign Jewish State - A Permanent Way Out of Jewish Dispersion and Distress, Otmar Press, New York, 1938.
Harry Slattery, The Problem of Alaskan Development, Department of Interior, Washington D.C., 1939.
הערות שוליים

1 2 3 4  חוה אשכולי וגמן, תכנית אלסקה: יזמות של יהודים להצלת פליטים מגרמניה הנאצית, יד ושם: קובץ מחקרים, ל"ט (תשע"א), עמ' 197–231.
↑  חוק הגירה על-פי מוצא לאומי
1 2 3 4  חוה אשכולי וגמן, תכניות טריטוריאליות לפתרון מצוקת הפליטים היהודים, 1943-1938: תכנית אלסקה והתכנית הדומיניקנית בראי העיתונות היהודית בארצות הברית, עיונים בתקומת ישראל 23 (2013), עמ' 522-488.
↑  ג'וזף אוטמר הפטר, מקום ליהודי
↑  אליהו בנימיני, מדינות ליהודים, הקיבוץ המאוחד, 1990
איור מתוך החוברת "מקום ליהודי" שפרסם ג'וזף הפטר בשנת 1938 ובו קרא להקמת מדינה יהודית עצמאית. ברקע הדמויות, הצעתו לדגל המדינה: רקע אדום ולפיד המורכב משלוש להבות המסמלות חירות, אושר וקידמה.
תותח הצאר

תותח הצאר.


מפת הקרמלין במוסקבה. למידע על מקום  לחצו עליו
תותח הצאר (ברוסית: Царь-пушка - "צאר פושקה") הוא תותח-על אשר הוזמן בשנת 1586 ביוזמת הצאר פיודור הראשון וניצוק על ידי אנדרי צ'וחוב. התותח ניצב כיום במרכז הקרמלין במוסקבה, בירת רוסיה.
התותח שוקל 38 טונות, אורכו 5.34 מטרים (17.5 רגל), קוטר קנהו 890 מילימטרים (35 אינץ') וקוטרו החיצוני 1,200 מ"מ. תותח זה הוא תותח הבומברד הגדול ביותר שניצוק אי פעם.
בסמוך לתותח ניצבים כדורי תותח במשקל 2 טונות. כדורים אלה הוצבו לקישוט בלבד בשנת 1835 וקוטרם גדול מקוטרו של התותח (כך שלא ניתן לעשות בהם שימוש).
התותח מעוטר בתגליפים המתארים את הצאר פיודור הראשון כרוכב על סוסו.
כן התותח, שנוצר בראשית המאה ה-19, היה עשוי עץ ונשרף בשנת 1812 בזמן כיבוש העיר מוסקבה על ידי נפוליאון בונפרטה. כן המתכת הנוכחי הוצב לאחר תבוסת נפוליאון.
התותח ממוקם בסמוך לפעמון הצאר - הפעמון הגדול בעולם.
לא ידוע על שימוש מבצעי בתותח זה והוא משמש כמיצג אומנותי, אך בדיקה שנערכה בשנת 1980 באקדמיה הצבאית דז'רז'ינסקי מצאה שרידי אבק שרפה בלוע התותח, דבר המלמד על כך שירו בו לפחות פעם אחת.
ראו גם

פעמון הצאר
פצצת הצאר
שריל בארנס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  וסטפילד
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 מקום לימודים:  Westfield High School 
 עיסוק:  זמרת, שחקנית
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  Optimism Records 
 האתר הרשמי של שריל בארנס
 פרופיל ב-IMDb
 
שריל בארנס (באנגלית: Cheryl Barnes) היא זמרת אמריקאית אפריקאית שהתפרסמה כשחקנית בסרטו של מילוש פורמן "שיער" – הגרסה הקולנועית למחזמר "שיער" שיצאה למסכים ב-1979. תפקידה בסרט היה צנוע באופן יחסי ועיקר פרסומה בא הודות לביצועה לשיר "Easy to Be Hard".
ביוגרפיה

בארנס החלה לעסוק במוזיקה בצורה מקצועית בעת לימודיה ביוניון קולג' בניו ג'רזי. היא הייתה זמרת בלהקת רוק שהופיעה מספר פעמים כלהקת חימום למופעי להקות רוק. בתחילת שנות ה-70 היא נטלה חלק כזמרת ושחקנית במספר הפקות מוזיקליות בברודוויי.
בארנס נבחנה והתקבלה לסרט "שיער" במבחנים פתוחים לציבור. באותה עת היא עבדה כחדרנית במוטל במרתה'ס ויניארד במסצ'וסטס ולא היה לה סוכן. היא גילמה בסרט את אם ילדו של האד – אחד מצעירי חבורת ההיפים סביבם נסובה עלילת הסרט. בסצנה בה התפרסמה, היא מוצאת את האד והחבורה בכיכר וושינגטון המושלגת בניו יורק כשלצידו בחורה בהריון. היא שואלת אותו האם הוא אבי התינוק ומבקשת מהאד שישוב לביתם המשותף. האד טוען שהיא אינה מבינה את הדברים שהוא עושה, מתכחש אליה ואל ילדם הניצב יחד איתה ברחוב ופונה ללכת מן המקום ברוגז, ואז שרה בארנס את השיר "Easy to Be Hard" (בתרגום חופשי לעברית: "קל להיות קשה-לב"), המתקומם כנגד אותם מהפכנים המתגייסים לטובת האנושות אך אינם מסוגלים לתת תמיכה נפשית וחומרית לקרובים אליהם. בהקלטת הפסקול לסרט ביצעה בארנס את השיר בטייק אחד בלבד והקלטה זו נכנסה לפסקול ולאלבום פסקול הסרט שיצא מאוחר יותר.
הסצנה הבאה בה נטלה חלק בסרט צולמה בברסטו בקליפורניה והיא נשארה במקום לאחר הצילומים. במאי הסרט, מילוש פורמן, ניסה לשכנעה לעבור לניו יורק כיוון שסבר שחבל לבזבז כישרון קולי שכזה, אולם לאחר תקופה קצרה שבה בארנס לברסטו והחלה להתפרנס מהוראת נגינה בפסנתר. היא נשארה מיודדת עם פורמן וליוותה אותו בעת צילומי "אמדאוס" שנערכו בפראג.
ב-1976 ליוותה כזמרת ליווי את לאונרד כהן במסע הופעות באירופה (יחד עם לורה ברניגן).
ב-1980 היא ביצעה את השיר "Love and Passion" בפסקול הסרט "ג'יגולו אמריקאי", בבימויו של פול שרדר, שאף כתב את המילים לשיר (לחן: ג'ורג'ו מורודר).
הערות שוליים

↑  בתרגום המחזמר לעברית שנעשה על ידי אהוד מנור, שם השיר הוא: "כמה קל ללעוג"
↑  פרטי התקליטון: "Do I Have To Dance All Night/The Butcher
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: afd289e4-026a-44d8-a2aa-826f468d017b  NKC: pag20221166559  VIAF: 22166774164931691564   WorldCat (עם VIAF): 22166774164931691564