stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוג'ין מקארתי
הוצאה לאור

לאחר שעזב את הסנאט ב-1971, הפך לעורך בכיר של מגזין.
מקארתי כתב שירה בשנות השישים, ועליית מעמדו הפוליטי הובילה לעניין גובר בכתביו. "אם מישהו מכם הוא משורר בסתר, הדרך הטובה ביותר לפרוץ היא לרוץ לנשיאות", כתב ב-1968. בנוסף פרסם אוסף שירים.(ISBN 1-57553-595-5.)
חייו האישיים

למקארתי ולאשתו, אביגיל, היו חמישה ילדים, כריסטופר ג'וזף מקארתי (30 באפריל 1946 – 30 באפריל 1946), אלינור מקארתי האוול (נולדה ב-30 באוקטובר 1947), מרי אביגיל מקארתי (29 באפריל 1949 – 28 ביולי 1990), מייקל בנט מקארתיי (נולד ב-5 באפריל 1952) ומרגרט אליס מקארת (נולד ב-17 ביולי 1956).
ב-1969, עזב מקארתי את אשתו לאחר עשרים וארבע שנות נישואין אולם לא התגרש ממנה. הוא היה מעורב ברומן עם כתבת CBS מריה מקלאפין (29 בדצמבר 1929 - 14 בספטמבר 1998) עד למותה.
מותו ומורשתו

מקארתי מת מסיבוכים של מחלת פרקינסון בגיל שמונים ותשע ב-10 בדצמבר 2005, בבית אבות בוושינגטון בו גר כמה שנים. הספיד אותו הנשיא לשעבר ביל קלינטון.
לאחר מותו, קראה מכללת הקדוש ג'ון את מרכז המדיניות הציבורית שלה על שמו. המפלגה הדמוקרטית ערכה טקס לזכרו בוועידה הלאומית של 2008 בדנבר, ב-28 באוגוסט 2008. בטקס הזיכרון הוצגו תמונות של דמוקרטים שמתו מאז הוועידה ב-2004. התמונה שלו הציגה רק את שמו השני, כך שהוא נקרא "הסנאטור ג'וזף מקארתי, על שם הסנאטור הרפובליקני המפורסם מוויסקונסין שהיה מעורב במסע אנטי קומוניסטי.
ב-2009, ייסדה האוניברסיטה על שם הקדוש ג'ון, בה למד, פרס על שירות ציבורי על שמו.
מסמכיו של מקארתי כחבר קונגרס וכסנאטור זמינים למחקר.
קייס עובייד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  אוקטובר 1973 (בן 51) טייבה, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  חזבאללה 
 פעולות ומבצעים
 Israel–Hezbollah prisoner exchange (2004)  הסכסוך הישראלי-ערבי 
 
קייס חסן כאמל עובייד (בערבית: قيس حسن كامل عبيد, תעתיק מדויק: קיס חסן כאמל עביד; נולד ב-1973), המכונה "אבו חסן", הוא סוכן לשעבר של המודיעין הישראלי וסייען טרור לרשות הפלסטינית שהפך לסוכן כפול לטובת חזבאללה, ומאוחר יותר לקצין מבצעים של הארגון בישראל ובשטחי הרשות הפלסטינית. בין היתר, היה מעורב בחטיפתו של אלחנן טננבוים.
רקע משפחתי

משפחת עובייד היא משפחה מוסלמית סונית מעיראק, שענפיה השתקעו בתחילת המאה ה-20 בלבנון, בארץ ישראל ובמצרים. הענף הישראלי של המשפחה התמקם בטייבה, והפך לאחת החמולות הגדולות ביישוב. הענף הלבנוני השתקע בעיירה ג'בשית שבדרום לבנון, ואימץ את האסלאם השיעי. הקשר בין הצדדים נשמר, כפי שניכר מהעובדה שסבו של קייס, דיאב עובייד, בן לענף הישראלי של המשפחה, התגורר בשנים 1944-1937 בלבנון, בבית דודו - אביו של המחבל השייח' עבד אל-כרים עובייד (לימים האחראי על כל אזור דרום לבנון בחזבאללה). ב-1944 שב דיאב עובייד לארץ ישראל, ולימים אף כיהן כחבר הכנסת וכיועץ לשר החקלאות. עם זאת, לאורך השנים המשיך לשמור על קשר עם משפחתו בלבנון, באמצעות צד שלישי.
כמו משפחות ערביות ישראליות רבות אחרות, גם משפחת עובייד שילבה שתי זהויות סותרות-לפרקים: הלאומית-פלסטינית (על אף שמוצאו בכלל בעיראק) והאזרחית-ישראלית. בהקשר זה, ראויה במיוחד לציון הצבעתו של דיאב עובייד בכנסת, בפברואר 1963, לטובת המשך הממשל הצבאי על ערביי ישראל, הצבעה שהוכרעה על חודו של קול.
בתו של דיאב עובייד, נדא, נישאה לחסן עובייד, ולשניים שמונה ילדים; קייס הוא הצעיר שבהם. חסן עובייד כיהן כסגן וכממלא-מקום ראש מועצת טייבה, אך ב-1989 נידון לעשר שנות מאסר על סחר בסמים עם גורמים לבנוניים.
פעילות טרור

ב-1994 התעורר במערכת הביטחון הישראלית חשד כי קייס עובייד הבריח ארבעה מקלעי מאג ליריחו (שכבר הייתה בשלטון פלסטיני מלא באותה עת). ב-1995 הוא נחקר במשטרה בחשד לירי טיל לאו בטייבה. ב-1996 נחקר שוב, בחשד להברחת 2.5 מיליון כדורי נשק לשטחי הרשות הפלסטינית. בכל המקרים הללו לא הוכחה אשמתו. ב-1997 נידון עובייד לעבודות שירות, לאחר שבביתו נתפס אקדח ללא רישיון.
על פי מידע שנאסף במערכת הביטחון[דרוש מקור], בשנים 1998-1999 הבריח עובייד בין עשרות למאות כלי נשק לשטחי הרשות הפלסטינית, ביניהם רובי גליל ו-M16, טילי לאו ורימוני יד. פעילי טרור פלסטינים העידו כי הצהיר שמעשיו מונָעים מתמיכה במאבק הפלסטיני; כך או כך, פעילותו זו הניבה לו רווח ניכר, בלא רישומים פליליים משמעותיים.
ב-2002 דיווח העיתון "מעריב" כי עובייד זכה ליחס מועדף מהמשטרה, כיוון ששימש כסוכן של השב"כ עד שנת 2000. מקורותיו של העיתון מסרו כי השב"כ התייחס אל עובייד כאל עבריין פלילי, ולא כאל סיכון ביטחוני, ותגמל אותו על המידע שסיפק באמצעות הקלות ביחסה של המשטרה כלפיו.  ב-2007 הציג רונן ברגמן מידע אחר, ולפיו נמנו מפעיליו של עובייד עם עוצבת המודיעין האנושי שבאגף המודיעין בצה"ל. לפי שעה, לא ברור איזה מהדיווחים הוא הנכון, וייתכן אף ששניהם נכונים, שכן שני גופים אלה מקיימים שיתוף פעולה. ייתכן אף ששני הדיווחים אינם נכונים, בהתחשב בקושי לרדת לחקר האמת במקרים אלה.
על-פי דיווח באתר האינטרנט ynet, בדצמבר 1999, במהלך התקופה בה פעל הן כמבריח והן כסוכן שב"כ, התארח עובייד בסעודה שערך עבדאללה השני בארמונו לכבוד שבירת צום הרמדאן; סעודה בה התארחו גם אישי ציבור פלסטינים-ישראלים. אחד הנוכחים דיווח לאתר כי עובייד זכה לכבוד מיוחד, כשהובל לארמון ברכב נפרד, ולא באוטובוס עם שאר המוזמנים. זאת, אף שאינו, ולא היה, איש ציבור.
חטיפת אלחנן טננבוים

משפחת עובייד קיימה קשרים עם משפחת בירו הלבנונית, שמהווה את אחד ממוקדי הכוח המרכזיים בסחר הסמים בלבנון. אבי המשפחה, מוחמד בירו, שיתף פעולה עם צה"ל בשנות ה-80; הוא הכיר את חסן עובייד בעסקאות סמים משותפות, או מאוחר יותר, בכלא הישראלי - בו נאסרו בירו, ומאוחר יותר גם בנו עלי.
בעת מאסרם של חסן עובייד ושל מוחמד ועלי בירו, התהדקו הקשרים בין המשפחות. לאחר שחסן עובייד שוחרר מהכלא, הוא ביקש מבניו להמשיך ולבקר בכלא את מוחמד ועלי בירו. במסגרת ביקורים אלה שמע קייס עובייד ממוחמד בירו על בנו קאיד, ששיתף גם הוא פעולה עם המודיעין הישראלי, ונאלץ לברוח מלבנון ללוס אנג'לס. במהלך שנות ה-90 ביקר קייס עובייד בארצות הברית ופגש את קאיד בירו, ובין השניים נרקמו קשרים חמים.
ב-1998, בעקבות התהדקות הקשר בין המשפחות, פנו בני משפחת עובייד למערכת הביטחון וביקשו את שחרורו של מוחמד בירו. בתמורה, הציעו למסור מידע אודות גורלו של הנווט השבוי רון ארד. מערכת הביטחון העריכה כי המידע שבידם אינו אמין, ודחתה את בקשתם. ב-1999 החליט קאיד בירו לחטוף אזרחים ישראלים ולהעבירם לידי חזבאללה, שישתמש בהם כקלפי מיקוח תמורת שחרורם של אסירים לבנונים, ובהם אביו מוחמד ואחיו עלי. קייס עובייד הסכים לשתף פעולה, מתוך הכרה בפוטנציאל הרווח של מכירת החטופים לחזבאללה, והשניים החלו בהכנות בשני מסלולים שונים:
מסלול החטיפה בכוח התבסס על שני פלסטינים תושבי רצועת עזה, שפעלו כסוחרי סמים והיו גם פעילי חזבאללה. שני אלה אמורים היו לחטוף אזרח ישראלי, להעבירו לרצועה, להוציאו ממנה באמצעות מפגש של סירות דיג או באמצעות מנהרות הברחה למצרים, ואז למסרו לעובייד ובירו, שיעבירו אותו ללבנון. התוכנית נכשלה עקב מעצרם של שני השותפים העזתים בינואר 2001.
מסלול העסקה המפתה כלל את פיתויו של אזרח ישראלי למדינה ערבית, במסווה של עסקה מוצלחת, ואז חטיפתו והברחתו ללבנון. תחילה תכנן עובייד לחטוף את שר האנרגיה והתשתית לשעבר גונן שגב, ואף טווה עמו קשרים עסקיים דרך צד שלישי, אך שגב התגלה כזהיר מדי. כחלופה, הציע עובייד לחטוף את אלחנן טננבוים, שהיה קצין מילואים בדרגת אלוף-משנה, וקיים קשרים עסקיים עם אביו, חסן, ומאוחר יותר שיתף פעולה עם קייס עצמו בניכיון המחאות ובמכירת ציוד ומוצרים בשטחי הרשות הפלסטינית. קייס עובייד העביר לקאיד בירו את כרטיס הביקור של טננבוים, וזה העביר את הכרטיס למזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, שהסכים לקנות את טננבוים.
במהלך שנת 2000 פנה עובייד לטננבוים והציע לו שותפות רווחית בעסקה לייבוא סמים לישראל. על-פי החשד, באותה שנה ביצעו טננבוים ועובייד מספר עסקאות מסוג זה, בהן גם ניסיון להברחת עשרות ק"ג קוקאין מקולומביה לישראל, שסוכל על ידי שלטונות ירדן. בספטמבר יצא עובייד לגרמניה והמשיך לארצות הברית. טננבוים יצא לבריסל ב-4 באוקטובר 2000, ופגש שם את עובייד ואת קאיד בירו, שסיפקו לו דרכון מזויף של ונצואלה. מבריסל טס טננבוים לפרנקפורט ומשם לדובאי, שם הותקף ונחטף ללבנון. ב-15 באוקטובר הודיע נסראללה על חטיפתו. על-פי מספר דיווחים, בעבור חטיפת טננבוים שילם חזבאללה לעובייד סך של 150 אלף דולרים.
לאחר משא ומתן ממושך, הגיעו ישראל וחזבאללה להסכמה על עסקת שבויים, במסגרתה הוחזרו לישראל טננבוים וגופות שלושת חטופי הר דב, ב-29 בינואר 2004. תמורת השבתם שחררה ישראל כ-400 אסירים פלסטינים, 35 אסירים אחרים (רובם לבנונים) ו-59 גופות של לבנונים. בין האסירים המשוחררים היו גם עבד אל-כרים עובייד ועלי בירו, ובין הגופות הוחזרה גם גופתו של מוחמד בירו, שמת ב-2003 במהלך מאסרו. בכך, מבחינתו של עובייד, הושגו מטרות החטיפה במלואן (או כמעט במלואן, בהתחשב במותו של מוחמד בירו).
מאז עזיבתו את ישראל

בספטמבר 2001, לאחר חשיפת הקשר בין עובייד לחטיפת טננבוים, נחקרו שניים מאחיו (האחות מונה חסן-עובייד והאח אכרם עובייד) בחשד לסיוע לחזבאללה, אך שוחררו במהרה בלא כל אישום. שנה אחר-כך, בספטמבר 2002, נשללה אזרחותו של עובייד על ידי שר הפנים, אלי ישי.
על-פי מספר דיווחים, עובייד שהה זמן מוגבל בלונדון, וניסה לפתות ישראלים נוספים לעסקאות שיובילו לחטיפה; בין השאר, המשיך במאמציו לפתות את השר לשעבר שגב. מאמצים אלו לא צלחו. לאחר מכן עבר לביירות, בה הוא מתגורר גם כיום עם רעייתו, חולוד, ובנותיהם התאומות, שחברו אליו בתקופת הביניים שבין החטיפה לדיווח על אודותיה.
הצלחת חטיפתו של טננבוים הובילה להשתלבותו של עובייד ביחידה 1800 של חזבאללה, האחראית על פעולות הטרור בישראל וברשות הפלסטינית. היחידה הוקמה על ידי עימאד מורנייה, ואחריו פיקד עליה חאג' ח'ליל חרב. על פי מקורות אחדים מונה עובייד לראש היחידה, ואולם מקורות אחרים טוענים כי עובייד הוא פעיל מן השורה ביחידה, שנותרה תחת פיקודו של ח'ליל חרב. כך או כך, במסגרת תפקידו אחראי עובייד על הנחיית פעילי טרור ברשות הפלסטינית - בעיקר אנשי גדודי חללי אל-אקצא והתנזים של פת"ח - ומימון פעולותיהם. על-פי בכירים במנגנוני הביטחון הפלסטיניים, חזבאללה הוא שעומד מאחורי פיגועי התאבדות רבים שיצאו מהעיר שכם. אותם בכירים דיווחו גם כי חזבאללה הנחה את הפעילים באמצעות הטלפון והאינטרנט, ומימן את הפעילות באלפי דולרים לפיגוע. מחקירתם של פעילי טרור פלסטינים העצורים בידי השב"כ עלה כי מספר פעילים קיבלו מענקים מיחידה 1800 על ביצוע פיגועים והרכבת מטעני חבלה. בדיון במליאת הכנסת, ב-18 בפברואר 2004, אמר ח"כ רוני בר-און כי מי שקישרה בין עובייד בלבנון לפעילי הטרור הפלסטינים היא אחות בסהר האדום בשם פידא עבדאללה (ככל הנראה, הכוונה היא לסאדה סעיד אחמד עבדאללה, שנעצרה מספר ימים קודם לכן).
על-פי דיווח של סוכנות הידיעות הפלסטינית "מעאן", עובייד ניצל את המהומה שלאחר נסיגת ישראל מרצועת עזה בספטמבר 2005 כדי להגיע לעיר המצרית אל עריש, על גבול רצועת עזה, לשהות בה 36 שעות, ולהיפגש בה עם בכירי ארגון גדודי חללי אל-אקצא ברצועת עזה. הנוכחים במפגש סיפרו כי עובייד בירך אותם "על הניצחון במאבק נגד ישראל ועל התבוסה הישראלית", ואמר כי "בחמש השנים האחרונות רק דיברנו בטלפון, ועכשיו רציתי לנצל את ההזדמנות ולפגוש אתכם בעצמי".
הערות שוליים

1 2 3  ברק רביד, המבוקש הבכיר הגיע 5 דקות מפילדלפי, באתר nrg‏, 23 בספטמבר 2005
↑  עלי ואקד, פרשת טננבוים: מדוע לא נחקר הקשר בין "העוביידים"?, באתר ynet, 7 במרץ 2004
↑  הלל כהן - ערבים טובים, הוצאת עברית בשיתוף עם הוצאת כתר, 2006
↑  "מעריב" (ציטוט ב"רוטר.נט"), 09-02-2002
1 2  רונן ברגמן - נקודת האל-חזור: המודיעין הישראלי מול איראן וחזבאללה, 2007. עמ' 369.
↑  עלי ואקד, חשיפה: קשר הנשק לשטחים של קייס עובייד, באתר ynet, 20 בנובמבר 2003
1 2  עלי ואקד, השמועות טענו: טננבאום ביקש לסחור בסמים, באתר ynet, 22 באוקטובר 2003
1 2  יוסי מלמן, סיפור החטיפה: השותף העסקי עובייד הוביל טננבוים לחזבאללה באמצעות סוחר הסמים בירו, באתר הארץ, 23 באוקטובר 2003
↑  "הארץ" (ציטוט ב"הייד פארק"), 21-07-2006
↑  יוסי מלמן, בכפר קילה ממתינים לשחרור עלי בירו, באתר הארץ, 26 בינואר 2004
1 2  יוסי מלמן, הארץ‏, הכירו את האויב. הוא כבר מכיר אתכם, באתר וואלה, 22 ביולי 2006
↑  עלי ואקד ואבי כהן, גונן שגב ו"רשת הפיתוי" של חזבאללה, באתר ynet, 24 באפריל 2004
↑  שאלה תשובה עם יוסי מלמן, באתר הארץ, 22 באוקטובר 2003
↑  חדשות נענע, הערכה: איראן מעורבת בהעברת טננבוים ללבנון, באתר nana10‏, 23 באוקטובר 2003
↑  "ג'רוזלם פוסט" (ציטוט באתר MIA, הקואליציה הבינלאומית למען החיילים הנעדרים הישראלים), 23-10-2003
↑  פאוזי אבו טועמה, מונה עובייד שוחררה למעצר בית: "פגעו בי בעיקר נפשית", באתר ynet, 5 בספטמבר 2001
↑  אלון חכמון ופאוזי אבו טועמה, אח ואחות מטייבה חשודים בסיוע לחזבאללה, באתר ynet, 23 באוגוסט 2001
↑  נועם שרביט, יד ימינו של נסראללה: ערבי-ישראלי לשעבר מטייבה, באתר חדשות מחלקה ראשונה (NFC), ‏13 באוקטובר 2003
↑  ברגמן, נקודת האל-חזור, עמ' 336-337.
↑  ברגמן, נקודת האל-חזור, עמ' 376-377
↑  אתר הכנסת - סטנוגרמה מישיבה מספר 109 מתאריך 18/02/2004
↑  "ג'רוזלם פוסט" (ציטוט ב"ג'יהאד ווץ'"), 13-02-2004
↑  החזבאללה מעמיק אחיזתו בחבל עזה, באתר ערוץ 7, 23 בספטמבר 2005
צחור (עמותה)

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מטה הארגון:  ירושלים 
 מייסדים:  יוסי חביליו 
 תקופת הפעילות:  2014–הווה (כ־11 שנים) 
 www.tzahor.org.il
 
צחור - צדק, חופש, חינוך ורווחה בירושלים היא עמותה רשומה אשר הוקמה על ידי עו"ד יוסי חביליו בשנת 2014, ופועלת לקידום עקרונות של שוויון, צדק חברתי ומשפטי, זכויות אדם ומנהל תקין בירושלים, וכן שואפת לייצר מנהיגות אזרחית מקומית אשר תפעל לקידום עקרונות אלה. העמותה מסייעת לכלל המגזרים בירושלים.
הקמה ופעילות

צחור נוסדה על ידי תושבים מירושלים שמטרתם לקדם מטרות בעיר בשני ערוצים עיקריים: הגשת עתירות בנושאים עקרוניים בסוגיות הקשורות לירושלים, שוויון, מנהל תקין ושמירה על טוהר המידות. בנוסף מעניקה שירותי ייעוץ וסיוע משפטי בחינם לתושבי ירושלים בשלל תחומים. העמותה ממקדת את מרב פעולותיה בעיר ירושלים אולם לעיתים פועלת גם בנושאים כלל ארציים.
הערות שוליים

↑  ניר חסון, בית המשפט המחוזי: על עיריית ירושלים לתכנן גני משחקים לשכונות פלסטיניות, באתר הארץ, 10 בינואר 2016
↑  נמרוד בוסו, ניצחון לדיור הציבורי: המדינה הודיעה לבג"ץ כי כל כספי "פרזות" יופנו לרכישת דירות בירושלים, באתר TheMarker, 15 באוקטובר 2015
↑  130 מיליון שקל שהצטברו ב"פרזות" יועברו לרכישת דירות לזכאים, באתר כלכליסט, 22 בנובמבר 2015.
↑  ישי כהן, עתירה: למנוע את תקצוב ה'עלייה לרגל' שארגן "אל המעיין", באתר כיכר השבת, 19 באפריל 2015
↑  ישי כהן, בוטל תקציב עיריית י-ם למעמד 'הקבלת פני רבו' של 'אל המעיין', באתר כיכר השבת, 5 באוגוסט 2015.
↑  חזי דרקסלר, המיליארדר חטף עצבים והרס כיכר ציבורית, באתר mynet, 6 בינואר 2013.
↑  קטעי עיתונות על צחור, אתר צחור
↑  צפריר רינת, עתירה נגד שרת הבריאות: הפסקת השימוש בפלואור תגרום נזק בריאותי, אתר הארץ, 12 באוקטובר 2014
↑  עידו אפרתי, צפריר רינת, ליצמן הופך את ההחלטה של גרמן ומחזיר את הפלואור למי השתייה, באתר הארץ, 31 במאי 2015.
ז'אן לואיז קלמן

| --- | --- |

ז'אן לואיז קלמן בגיל 40
 לידה:  21 בפברואר 1875 ארל, צרפת 
 פטירה:  4 באוגוסט 1997  (בגיל 122) ארל, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  Trinquetaille Cemetery 
 מקום מגורים:  ארל 
 בן זוג:  פרננד קלמן
 מספר צאצאים:  1
 
ז'אן לואיז קלמַן (בצרפתית: Jeanne Louise Calment;‏ 21 בפברואר 1875 – 4 באוגוסט 1997) הייתה אישה שהאריכה ימים באופן יוצא דופן ובתור שכזו עדותה הייתה כלי מעניין למחקר היסטורי. היא אף התראיינה, בהקשר של גילה, לשני סרטי תעודה. קלמן, שנפטרה כשהייתה בת 122 שנים ו-164 ימים (בסך הכל 44,724 ימים - ונפטרה ביממה ה-44,725 לחייה), היא האדם המבוגר ביותר שחי מאז ומעולם, וגילו ידוע בוודאות.
בנוסף, היא הייתה האדם השני שהגיע לגיל 115 ויותר, והאדם הראשון שהגיע לגיל 116 ויותר, ואחת מתוך שלושת האנשים (נשים) בהיסטוריה שהגיעו לגיל 119 ויותר (נכון לינואר 2022).
ביוגרפיה

קלמן נולדה בארל שבצרפת ב-21 בפברואר 1875 כילדה השנייה לניקולא קלמן (28 בינואר 1838 – 22 בינואר 1931), בונה אוניות, ולמרגריט ז'יל (20 בפברואר 1838 – 18 בספטמבר 1924), בת למשפחת טוחנים. היה לה אח מבוגר ממנה בשם פרנסואה (25 באפריל 1865 – 1 בדצמבר 1962). אחיה הגדול חי עד גיל 97, אביה נפטר שישה ימים לפני יום הולדתו ה-93 ואימה חיה עד גיל 86.
על פי ספר השיאים של גינס, בשנת 1995, היא הייתה האדם המבוגר ביותר שגילו ידוע בוודאות. לפי הספר "Investigating Me" החזיק לפניה בשיא האיש הזקן ביותר בעולם, שיגצ'יו איזומי מיפן, אשר נטען כי נולד ב-29 במאי 1865 ונפטר לכאורה בגיל 120 שנים ב-21 בפברואר 1986, אולם תאריך לידתו תוקן לאחר מחקר לשנת 1880, כך שמת בגיל 105‏.
בגיל 114 שנים הופיעה בסרט Vincent et moi ("וינסנט ואני"), בו סיפרה על פגישתה עם וינסנט ואן גוך, שהתקיימה בחנות של אביה בגיל 13. בעת צילום הסרט, היא הייתה האדם החי היחיד שפגש את ואן גוך. בשנת 1995, לאחר שמלאו לה 120 שנה, הופיעה בסרט הדוקומנטרי Au-delà de 120 ans avec Jeanne Calment ("לאחר 120 עם ז'אן קלמן"). בשל גילה המופלג היא זכתה לחוות שינויים טכנולוגיים רבים במהלך חייה ובתחילת דרכם, בין היתר היא השתתפה בהקרנה הקולנועית הראשונה שהוקרנה ב"גרנד דה קפה" (בית קפה) בפריז על ידי האחים לומייר בשנת 1895 בהיותה בת עשרים. ב-17 באוקטובר 1995, כשהיא כמעט בת 121, הוכתרה בתואר "האדם הכי מבוגר אי פעם", כשעברה ב-53 ימים את הגיל שבו נחשב אז איזומי כשמת ב-1986, וכן צולמה מחזיקה בתעודה יום אחר כך (ב-18 באוקטובר 1995), למעשה, בעקבות הטעות בחישוב שנותיו של איזומי, קלמן הפכה לאדם המבוגר ביותר אי פעם כבר בגיל 115, ב-12 במאי 1990, יום אחרי שעקפה את הגיל שבו מתה אוגוסטה הולץ (3 באוגוסט 1871 – 21 באוקטובר 1986), אמריקאית ממוצא גרמני ילידת פוזנן, שהייתה גם האדם הראשון להגיע לגיל 115.
קלמן התאלמנה בגיל 67 בשנת 1942.
בעלה, פרנאן קלמן (2 בנובמבר 1868 – 2 באוקטובר 1942), שהיה בן דודה מדרגה שנייה, נפטר מהרעלת מזון שממנה סבלו שניהם זמן מה. לז'אן הייתה בת יחידה בשם איבון (19 בינואר 1898 – 19 בינואר 1934) שנפטרה מדלקת ריאות ב-1934, ביום הולדתה ה-36, ונכד יחיד בשם פרידריק ביליו (23 בדצמבר 1926 – 13 באוגוסט 1963), שהיה לרופא, אך נהרג בתאונת דרכים בגיל 36, בשנת 1963.
כשנשארה קלמן ערירית וחסרת יורשים, בגיל 90 (ב-1965), היא חתמה על חוזה שכירות יקר עם דייר, עורך דין בן 47 (נולד ב-1918 ככל הנראה), שדאג למחסורה בתמורה לזכותו לרשת את דירתה לאחר מותה. אותו דייר נפטר מסרטן כשהיה בן 77 (סביב שנת 1995), לאחר ששילם במהלך השנים יותר מכפליים משווי הדירה, ואלמנתו המשיכה לשלם את השכירות היקרה גם אחרי מותו בשביל קלמן - כשהאחרונה בת 120. קלמן זכורה גם בזכות קוריוז חוזה השכירות הזה - שכן יצא שמי שתכנן לרשת את דירתה לאחר מותה, מת לפניה.
טענות לזיוף גילה

בדצמבר 2018 פורסם באתר האינטרנט ResearchGate מאמר שטען כי קלמן זייפה את גילה. המאמר לא עבר ביקורת עמיתים ולא התפרסם בכתב עת מדעי, אלא פורסם באתר אינטרנט פתוח, ללא עריכה. המאמר, מאת המתמטיקאי הרוסי ניקולאי זאק, המועסק כנפח זכוכית באוניברסיטת מוסקבה, טוען כי ז'אן המדוברת היא בעצם איבון (בתה של ז'אן) שגנבה את זהות אמה המנוחה בשנת 1934 כדי להתחמק ממס הירושה ומתה בגיל 99 (איבון נולדה ב-1898). למרות היעדר הביקורת המדעית המקובלת, המאמר זכה לפרסום רב בתקשורת העולמית, תוך ביקורת מועטה. חוקרים בתחום דוחים את מסקנות המאמר, ותיארו אותו כמבוסס על ראיות מעטות וחלשות, בניגוד למחקר המקיף שתומך בטענת הגיל. בין השאר, זאק מציג תוצאות סקר בפייסבוק בקרב 224 משתמשים, שאמרו ש"קלמן לא נראית כל כך מבוגרת". חוקרים התומכים בשיא הגיל מסבירים כי, לדוגמה, בתחילת המאה ה-20 גרו כ-30,000 איש בעיירה בה גרה קלמן כל חייה, ארל; כדי שמזימת הזיוף תצליח, "כל העיירה צריכה להיות חלק ממנה".
ראו גם

מתושלח
תוחלת חיים
ג'ירואמון קימורה
הערות שוליים

↑  Whitney, Craig R. (1997-08-05). "Jeanne Calment, World's Elder, Dies at 122". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-01-07.
↑  Fox News, World’s oldest person turns 119, hopes to reach her 120th birthday, New York Post, ‏2022-01-04 (באנגלית אמריקאית)
↑  ספר השיאים של גינס הכיר בתחילה בשנת 1865 כשנת הלידה, אך ב-2011 נמצא ששמו היה גם שמו של אחיו הגדול שמת בגיל צעיר ובעקבות כך ניתן לו שם זה באופן מסורתי, וחל כנראה בלבול בין שנת הלידה שלו לשל אחיו ולכן תוקנה שנת הלידה ל-1880, כך שמת בגיל 105
↑  "האישה המבוגרת בהיסטוריה זייפה את גילה", באתר ynet, 1 בינואר 2019
שלמה פפירבלט, האם האשה הקשישה בעולם רימתה את ספר השיאים של גינס?, באתר הארץ, 2 בינואר 2019
1 2  Eli Rosenberg closeEli RosenbergEconomics reporterEmailEmailBioBioFollowFollow, The world’s oldest person record stood for decades. Then came a Russian conspiracy theory., וושינגטון פוסט (באנגלית)
↑  Angela Chen, How we know the oldest person who ever lived wasn’t faking her age, The Verge, ‏2019-01-09 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007374065605171  BnF: cb12467507v (data)  GND: 131908057  ISNI: 0000 0000 9328 4583  LCCN: n95088531  MusicBrainz: 45a7096e-f5b9-4327-a81f-79305aef6263  SUDOC: 033860904  VIAF: 77460224   WorldCat (עם VIAF): 77460224
קדמת עדן (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  רומן מאת ג'ון סטיינבק
 בימוי:  איליה קאזאן 
 הופק בידי:  איליה קאזאן 
 תסריט:  פול אוסבורן
 עריכה:  אוון מרקס 
 שחקנים ראשיים:  ג'יימס דין ג'ולי האריס  ריימונד מאסי ג'ו ואן פליט ברל אייבס
 מוזיקה:  לאונרד רוסנמן 
 צילום:  טד מקורד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  האחים וורנר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  29 במרץ 1955
 משך הקרנה:  115 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 מקום התרחשות:  קליפורניה 
 הכנסות:  5,000,000‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   eastofeden
 פרסים:  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (ג'ו ואן פליט)  פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה (איליה קאזאן)  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
קדמת עדן (באנגלית: East of Eden) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1955 בבימויו של איליה קזאן. הסרט מבוסס באופן רופף על חלקו השני של רומן בשם זה מאת ג'ון סטיינבק שפורסם ב-1952.
הסרט מתרכז בצעיר המשתדל בכל כוחו לקנות את אהבתו של אביו המעדיף את אחיו עליו. הוא נוקם מתוך קנאה באחיו, סיפור הדומה לסיפור התנ"כי על קין והבל.
זה היה הסרט הראשון מתוך שלושה בהם שיחק ג'יימס דין בתפקיד ראשי והיחידי שהופץ עוד בחייו. הסרט הבא, "מרד הנעורים", הופץ שלושה חודשים לאחר מותו ובסרט השלישי, "ענק", הוא נהרג לפני סיום הצילומים. שלושת סרטים אלה נקבעו על ידי מכון הסרטים האמריקאי בין 400 הסרטים האמריקאיים הטובים בכל הזמנים.
תקציר העלילה

אדם טראסק (ריימונד מאסי) הוא חוואי לשעבר הגר בעיר סלינאס בקליפורניה עם שני בניו, כיילב (כָּלֵב – המכונה בקיצור קאל – ג'יימס דין) וארון (אהרון – ריצ'רד דאוואלוס). אשתו קייט ברחה ממנו וכעת היא מנהלת בית בושת מצליח בעיר הסמוכה מונטריי. הוא מספר לבניו כי אמם נפטרה.
קאל יודע את האמת והסרט נפתח כשהוא עוקב אחרי אמו קייט (ג'ו ואן פליט), פוגש אותה בבית הבושת ומורחק משם. אדם מראה חיבה יותר לארון שהוא שקט, מנומס ובעל אופי נוח לעומת קאל הנתון למצבי רוח משתנים מדיכאון להתפרצויות. קאל מרגיש ביחס המועדף של אדם על ארון ומנסה לשנות זאת ללא הצלחה.
חברתו של ארון, אברה, (ג'ולי האריס), נמשכת בהדרגה לקאל הבלתי יציב והמעניין לעומת ארון היציב והמשעמם, דבר שמעלה את המתח בין שני האחים.
אדם משקיע כסף רב במיזם של העברת יבול גדול של חסה מוקפאת ברכבת. מפולת שלגים גורמת לרכבת להיעצר וכל היבול יורד לטמיון ביחד עם כספו של אדם.
קאל חוזה שמחיר השעועית יעלה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא נפגש עם קייט ולאחר שיחה ארוכה בו היא מספרת לו מדוע ברחה מאביו, הוא מבקש ממנה הלוואה של 5,000 דולר לעסק והיא, לאחר היסוסים, מלווה לו בחוסר רצון. תחזיתו של קאל מתגשמת והוא מוכר את היבול ברווח גדול. הוא מתכנן לתת לאביו 15,000 דולר כמתנת יום הולדת ולזכות על ידי זה באהבתו.
בחגיגת יום ההולדת של אדם, מוסר לו קאל את הכסף אך אביו מסרב לקבלו בטענה שמקורו בספסרות מלחמה והוא, בתור יושב ראש ועדת הגיוס השולח חיילים למות במלחמה, אינו יכול לקחת את הכסף הזה. הוא מעדיף את מתנתו של ארון שהיא בשורת אירוסיו עם אברה. קאל המיואש מתחיל לבכות ובורח מהבית.
הוא מחליט לנקום בארון, מביא אותו לבית הבושת ומכיר לו את אמם הזונה. ארון נתקף בהלם ומתחיל לשתות ולהתפרע ומחליט להתגייס למלחמה. כאשר קאל חוזר לביתו הוא מספר לו מה עשה לארון מתוך כעס וקנאה. השריף סאם (ברל אייבס) מגיע לביתם ומספר כי ארון השתכר, הסתבך בקטטות ונמצא כעת על רכבת מגויסים. אדם ממהר לתחנת הרכבת וארון מתבונן בו שיכור עם מבט מטורף ומנפץ את חלון הרכבת מול פניו. אדם מתמוטט במקום לאחר שלקה בשבץ מוחי.
אדם שוכב משותק ורופא אומר שמצב זה יכול להימשך זמן רב. השריף מייעץ לקאל לעזוב את המקום כמו שקין נדד לארץ נוד (קדמת עדן) לאחר שהרג את אחיו הבל. קאל מתקרב לאביו וזה לוחש לו שיפטר את האחות המעצבנת הסועדת אותו ויישאר בבית כדי לשמור עליו. קאל המפוייס מתיישב ליד אביו ובכך מסתיים הסרט.
פרסים

ג'ו ואן פליט זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1955.
איליה קזאן זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה לשנת 1955, ובפסטיבל הקולנוע בקאן בקטגוריה סרט הדרמה הטוב ביותר לשנת 1955.
ג'יימס דין זכה בפרס גלובוס הזהב על הישגים אישיים לשחקן דרמטי בשנת 1956 (לאחר מותו).