stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנטוניו דה אוליביירה סלזאר
ביוגרפיה > הרפורמה הכלכלית ו"הנס הכלכלי הקטן"

הקשיים הפוליטיים במערכות הבחירות הובילו את סלזאר לנקוט עמדה בנוגע לרפורמה אפשרית במצב הכלכלי של פורטוגל, שנותרה עדיין הרחק מאחורי רוב העולם המערבי. אידאולוגים וסופרים שמרנים ברחבי פורטוגל טענו כי ניתן להביא לתיעוש נרחב של הכלכלה הפורטוגזית בדומה למצב בארצות הברית, בריטניה או גרמניה המערבית, אך בעבור זאת תידרש מחויבות מצד האוכלוסייה הכללית ותביא לכך שיהיה על הממשל להדריך ישירות את ההתפתחות הכלכלית של המדינה. תוכניות הפיתוח הכלכלי שהוצעו דרשו שימוש באלמנטים קורפורטיבים לצד עלייה בהשקעות חיצוניות. בין 1953 ו-1968 התקיימו ארבע תשתיות ענק בתמיכה ממשלתית שנעזרו בכספי משקיעים, אשר יחדיו הובילו להכפלה פי שישה של הייצור התעשייתי של פורטוגל. פורטוגל השיגה תמיכה כלכלית מצד תוכנית מרשל, אך תמיכה כלכלית זאת הייתה נמוכה מאוד ומינורית ביחס לתמיכה הכלכלית האמריקאית לארצות אחרות במערב אירופה במסגרת התוכנית.
התשתית הגדולה הראשונה הייתה בין 1953 ל-1958 והתמקדה בייצור חשמל. נוסף על הפן התעשייתי של התשתית, היא הייתה בעלת פן חינוכי גם כן, של קידום האוריינות בקרב צעירים ברחבי פורטוגל. התשתית הגדולה השנייה התקיימה בין 1958 ל-1964 והתרחשה במקביל להצטרפותה של פורטוגל אל איגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA), אלטרנטיבה אל הקהילה הכלכלית האירופית אשר הורכבה מבריטניה, פורטוגל, שווייץ, אוסטריה, דנמרק, איסלנד, שוודיה ופינלנד. סלזאר הביא את פורטוגל לאיגוד הסחר ב-3 במאי 1960, בתור אחת מהחברות המקימות של האיגוד. בהמשך, בבחינת פנים, הגיעה התשתית הגדולה השלישית, בין 1965 ל-1967 שהייתה הכנה תעשייתית משנית למעשה, לקראת התשתית הגדולה הרביעית והאחרונה שבאה לאחריה, שהובילה לפתיחת פי 14 בתי חרושת לייצור תעשייתי ברחבי פורטוגל ולעלייה הגדולה באיכות הייצור ובכמות הייצור הכולל בפורטוגל בבחינה של המגזר התעשייתי.
ההתנגדות המרכזית לרפורמות הכלכליות של סלזאר נבעה ממשרד האוצר, אשר נלחץ כל פעם מחדש כאשר פלג כלכלי אחד, החקלאים או התעשיינים, השיג מומנטום רב על האחר. סלזאר, למרות הבטחותיו ופעולותיו, כשל בניסיון לנטרל את האליטה החקלאית ולהביא להסדר מהתנהלות המנהל של משרד האוצר לנוכח הרפורמות הכלכליות. העובדה שכלל עלייה של ממשלת סלזאר לשלטון הייתה מבוססת על תמיכת האליטה החקלאית הפכה את ההתנגדות להם להתאבדות פוליטית חסרת סיכוי. המדינה הקורפורטיבית שהייתה כתובה בחוקת 1933, לא הייתה פעילה בפועל ולא הצליחה להשיג שליטה מלאה על ההתנהלות הכלכלית המדינית. כישלון התיעוש המלא של פורטוגל דרך הרפורמות היה לגורם מרכזי בנפילת "המדינה החדשה". עד 1953 לא היה ניתן אפילו להקים עסקים חדשים לפי השיטה הקורפורטיבית וחלק נרחב מההתנהלות הכלכלית הייתה בידיים של האספה הלאומית, שהוכיחה עצמה בתור ארגון מושחת למשך עשורי שנים.
ביוגרפיה > היחלשות משטרו של סלזאר > בחירות 1961 ויחסי החוץ שלאחר מלחמת העולם

בחירות 1961 לאספה הכללית ערערו את יציבות משטרו של סלזאר וכללו מחאות, הפגנות ודרישה של האופוזיציה לנשיא תומאש שיפטר את סלזאר ויקים ממשלה זמנית אשר תהיה "נייטרלית" בבחירות. בנוסף על כך פרץ ניסיון הפיכה צבאית כושל שנועד להפיל את סלזאר ומשטר "המדינה החדשה". ניסיון הפיכה זאת הוביל את סלזאר לבצע טיהור פוליטי בקרב הדרג הצבאי והעלה את החשד מצידו לאפשרות שההתנגדות המאיימת על שלטונו לא תצוץ מהמחתרת הקומוניסטית אלא דווקא מהצבא הפורטוגזי. בנובמבר 1961 פרצו הפגנות של סטודנטים בליסבון נגד משטרו של סלזאר. המחאות פוזרו בידי ה-PIDE אך צצו מחדש כל כמה ימים. ההפגנות הגיעו לשיאן במאי 1962, כאשר הובילו לאובדן חיי אדם והעלו חשד כי ייתכן ויובילו לנפילת המשטר הקיים. רוב ההפגנות קיבלו את תמיכת המחתרת הקומוניסטית והורכבו בעיקר מסטודנטים ששבתו נגד רפורמות של משרד החינוך אשר החלישו את זכויות הסטודנטים החוקיות.
למרות אופיו האוטוקרטי של משטר סלזאר, הוא היה פתוח בפני המערב הרבה יותר מהשכנה ספרד. בנוסף לקבלת פורטוגל חלק בתוכנית מרשל, היא הייתה למדינה מייסדת בארגון האמנה הצפון-אטלנטית - נאט"ו. סלזאר נקט קו אנטי-קומוניסטי חריף לאורך המלחמה הקרה אך שמר על פורטוגל מחוץ למאבקים הצבאיים הנרחבים בין הגוש המזרחי לגוש המערבי כגון מלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם. במהלך שנות השישים, במסגרת הרפורמות הכלכליות, נפתחה פורטוגל כלפי הכלכלות המערב אירופאיות. נוסף על כך, סלזאר קידם את פורטוגל להיות מעורבת באמנת המסחר הבינלאומית גאט"ט. יחסי ספרד-פורטוגל נותרו מתונים לאורך שלטונו של סלזאר וברית הנייטרליות האיברית נשארה בתוקפה. אף על פי ששתי הארצות נאבקו, בשונה מארצות אירופאיות אחרות, לשימור האימפריות הקולוניאליות שלהן, היה שיתוף פעולה פחות ביניהם בעניין.
ביוגרפיה > חולי, פיטורין ומוות

ב-1968, בעוד עבד סלזאר במשרדו במבצר סנטו אנטוניו דה בארה, קשקאיש (פרברי ליסבון), סבל סלזאר בן ה-79 מדימום מוחי באונתו הימנית כאשר נפל מכיסאו. סלזאר המשיך בתפקודו הסדיר למשך שישה עשר הימים הבאים עד שהודה בפני מקורביו כי הוא מרגיש חולה. סלזאר נלקח בידי מקורביו לאשפוז בבית החולים סאו ז'וזה (São José) בבירה, שם מצבו המשיך להחמיר. בהנחה כי ראש הממשלה המבוגר יגיע לסיום דרכו בתוך מספר ימים, הנשיא תומאש הודיע על פיטורו של סלזאר והחלפתו בראשות הממשלה במרסלו קייטנו. באורח מפתיע, החלים סלזאר מהאירוע המוחי ושב לתפקוד פרטי מלא. כאשר השתקם, מקורביו סירבו לספר לו על כך שפוטר מראשות הממשלה, ובמקום זאת אפשרו לו "לכהן" באופן פרטי עד מותו ואפשרו לו להיתנהל כאילו היה עוד בראשות המדינה. סלזאר נפטר בשיבה טובה בגיל 81, ב-27 ביולי 1970. ארבע שנים בלבד לאחר מותו, נפטר משטר "המדינה החדשה" בראשות קייטנו להפיכה צבאית שהסדירה משטר דמוקרטי (ראו מהפכת הציפורנים).
עשרות אלפי אזרחים העניקו כבוד אחרון לסלזאר במהלך הרקוויאם שלאחר מותו אשר התקיים במנזר ז'רונימוש. רכבת מיוחדת הסיעה את ארון קבורתו מליסבון אל וימיירו, עיירת הולדתו ליד סנטה קומבה דאום, שם נקבר. לפי דרישתו של סלזאר קודם למותו, הוא נקבר ליד מקום הולדתו על יד קברי הוריו. בשל שלטונו הארוך של סלזאר, הערכה היסטורית נייטרלית אודות פועלו היא בעייתית. הוא נחשב, בגדר המחנות הפוליטיים השונים, מחד למושיע של פורטוגל שהוליך אותה בשלום במהלך מלחמת העולם ואדם שהעריך וכיבד את מקומה של הפילוסופיה הנוצרית הקהילתית בפוליטיקה, ומאידך לדיקטטור שנטה בעת שלטונו לפשיזם אשר חסם את פיתוחה הדמוקרטי של פורטוגל. אחד מהישגיו הגדולים ביותר של סלזאר נוגעים לתחום החינוך. בשנת 1930 רק 33% מכלל הילדים בפורטוגל בין גילאי 7 עד 14 ידעו קרוא וכתוב. נתון זה עלה ל-97% נכון לשנת 1960. במקביל, סלזאר זכור בשל החלטתו, אשר לעיתים נחשבת שנויה במחלוקת, לערב במסגרת החינוכית גם את הדת, בקביעתו כי לימוד הנצרות הקתולית תהיה למקצוע חובה בבתי ספר.
סלזאר, היהודים והשואה > מדיניות הגירת יהודים לפורטוגל

בשנת 1934, לנוכח תחילת הרדיפות של יהודי גרמניה הנאצית, שהוצדקו בידי הממשל הגרמני בשם הלאומיות הגרמנית ותורת הגזע, יצא סלזאר בנאום בו טען שהלאומיות הפורטוגזית אינה כוללת את ”האידיאל האלילי ואנטי אנושי להגדרת גזע או אימפריה.” בשנת 1937, בספרו, 'איך קמה מדינה', סלזאר תקף את מדיניות הגזע של גרמניה, שיושמה במסגרת חוקי נירנברג. שנאת סלזאר כלפי גרמניה הנאצית הפשירה רק לנוכח העובדה שגרמניה הייתה ליריבתה האידאולוגית הגדולה של ברית המועצות. בשנת 1938 דרש סלזאר נחרצות, דרך טלגרף, שהשגרירות הפורטוגזית בברלין תסביר להנהגה הנאצית כי החוק הפורטוגזי אוסר על כל הפרדה שהיא על בסיס גזע, ומכאן שחוקי הגזע לא תקפים על יהודי פורטוגל הנמצאים בגרמניה. בפרוץ המלחמה הציע סלזאר ל'היאס' (החברה לסיוע למהגרים יהודים), להעביר את מפקדת הפעולה שלה מפריז אל ליסבון. האפיפיור פיוס השנים עשר, שסלזאר רחש כלפיו הערכה רבה, יצא בהצהרות פומביות נגד המדיניות הגזעית של גרמניה הנאצית ונגד הפשעים נגד האנושות שבוצעו ברחבי השטחים הכבושים במהלך השואה. יהודי פורטוגל מנו באותה העת פחות מ-1,000 איש, אך חלק נרחב מכלל תושבי פורטוגל היו בעלי שורשים יהודיים לאחר שהוטבלו לנצרות בשנת 1497. סלזאר גם העריך את חשיבותה הכלכלית של הקהילה היהודית. דוגמה לכך ניתן למצוא בחבר הקהילה, אלפרדו בנסאודה, אשר הקים את המכון הטכני הגבוה בליסבון.
מכר יהודי קרוב של סלזאר היה הפרופסור משה בן-שבת אמזאלג, נשיא הקהילה היהודית במדינה, אמזאלג, שהיה כלכלן בקוימברה במקצועו המקורי, ארגן מספר פגישות של כלכלנים פורטוגזים לדיין על מצב הכלכלה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ושם פגש את סלזאר. במשך מספר שנים נראה היה שאמזאלג יירש את סלזאר בתפקיד ראש המחלקה לכלכלה של אוניברסיטת קוימברה.
המדיניות של סלזאר בנוגע לפליטים יהודים מאז תחילת רדיפות היהודים בגרמניה הייתה לאשר את כניסתם הזמנית כל עוד הם יוכלו לעזוב את פורטוגל במהירות, כלומר מדיניות מעבר למדינות אחרות, בעיקר לארצות הברית ולברזיל. סלזאר דרש מעבר מהיר של הפליטים היהודים מחשש שיהוו מקור פוטנציאלי למתחים עם גרמניה הנאצית, אשר יכלו לפגוע ביחסי החוץ של פורטוגל ולהוות איום על המשך היחסים עם גרמניה.
מדיניות האנטישמיות שהשתחררה בגרמניה בשנת 1938, ואשר הגיעה לשיאה בפוגרום "ליל הבדולח" הידוע לשמצה, עורר את חששותיו של שגריר פורטוגל בברלין, וייגה סימויש לגבי הגירה המונית לפורטוגל של יהודים משוללי כספים שיתיישבו במדינה. סימויש הזהיר את סלזאר מכך והציע מספר פעולות למנוע מצב שכזה. סימוז ניסה להבטיח שקונסולים ישמרו על הזכות הבלעדית להעניק או לסרב לאשרות, זכות שעורערה על ידי ה-PVDE בתמיכתו של סלזאר. סימויש הצדיק את עצמו בפני סלזאר בכך שהאשרות הונפקו אך ורק לאנשים שהוא מעוניין בהם, משמע מהגרים בעלי מיומנויות שיוכלו לתרום לפיתוח של פורטוגל. לאחר ליל הבדולח הביקוש לאשרות פורטוגזיות גבר. אשרות רבות אושרו על ידי ה-PVDE עצמו בהוראת סלזאר. אזרחים פורטוגזים ביקשו אישית הנפקת אשרות למכרים יהודים בגרמניה אשר אושרו בידי ה-PVDE ונשלחו אל הקונסוליות בגרמניה להסדר ביניהן לבין מקבלי האשרות.
סלזאר, היהודים והשואה > הברחת היהודים בבורדו והונגריה

לנוכח כיבוש צרפת ביוני 1940, 30,000 פליטים, מתוכם 10,000 יהודים, התכנסו בבורדו, סמוך לחופי מפרץ ביסקאיה, במטרה לברוח בבטחה מצרפת. הקונסול הפורטוגזי בעיר, ארישטידש דה סוזה מנדש, החל להנפיק אשרות בעבור חלק נרחב מהפליטים תוך התעלמות מהוראות המשטר. תחילה הורה שר החוץ לסוזה מנדש שיעצור בפעילותו וכאשר סירב נשלח דיפלומט מטעם המשרד להסדיר את המשמעת של הנהגת הקונסוליה. כאשר הגיעו החדשות הללו לאוזני סלזאר, הוא שלח באופן פרטי טלגרף אל הקונסוליה והורה לסוזה מנדש להתייצב באופן מיידי בפני ועדת משמעת. סלזאר, עם זאת, לא ביטל את האשרות שסוזה מנדש כבר הנפיק ואפשר את הגעתם של הפליטים אל פורטוגל. סוזה מנדש עבר בפעילותו גם על הוראה נוספת של סלזאר מלבד הענקת האשרות ללא הבחנה, כאשר סירב דווקא להעניק אשרות בעבור פליטים בריטיים, אשר להם סלזאר אפשר במפורש לקבל אשרות ללא הבחנה. במהלך המשפט של סוזה מנדש, הוא נמצא אשם אך עונשו הוקל. נוסף על כך, סלזאר וידא באופן פרטי שלאחר השעיה מתפקיד הקונסול, סוזה מנדש יפוטר וייצא לגמלאות ללא פנסיה. סלזאר יצא נגד סוזה מנדש לאחר לחץ מהמדינה הספרדית של פרנקו, אשר דרכה החלו לנוע לפתע 20,000 פליטים מהגבול עם צרפת בהרי הפירנאים.
ב-4 באפריל 1944, קרלוס סמפאיו גארידו, שגריר פורטוגל בהונגריה, שלח לממשלתו מברק בו תיאר את מצוקת היהודים בהונגריה ואת הגזרות האנטי-יהודיות. לצד הממונה על היחסים בבודפשט, הצליח גארידו להשיג את הסכמתו של סלזאר בעבור הנפקת אשרות שהייה בפורטוגל, מושבותיה או ברזיל. כדי לטפל בפליטים היהודים בשגרירות, כלל הפעילות להבריח את הפליטים היהודיים אל פורטוגל נעשתה בהסכמה עם הממשלה ובהבטחה עבור סלזאר כי הפליטים לא יפעלו להשתכן בפורטוגל אלא ישתמשו בה כמדינת מעבר למדינות אחרות אליהן יהגרו. לא ברור אם סלזאר היה מודע לעובדה שהפליטים שהוברחו דרך השגרירות היו יהודים, אך בכל מקרה המהלך הוביל להצלתם של מספר אלפי יהודים מפני זוועות השואה בהונגריה. השגריר שכר בית בגלגגיורק כ-60 ק"מ מבודפשט, והעביר את משרדי השגרירות וביתו לשם. במעונו החדש אירח תריסר אזרחים הונגרים, רובם יהודים, בדיוק כדי להגן עליהם מפני הסכנה בעיר. ב-23 באפריל 1944 ובעקבות כיבוש גרמניה של הונגריה, החליט סלזאר להורות לשגריר שלו לחזור לליסבון ולהשאיר את מילוי התפקיד מאחוריו. לפני ששב גארידו לליסבון, נעצר בידי המשטרה ההונגרית ונשלח לבודפשט שם נאבק עבור שחרורם של המתארחים במעונו. לבסוף הכריזה עליו הממשלה ההונגרית, שהונהגה בידי מפלגת צלב החץ הפרו-נאצית, בתור "אישיות בלתי רצויה".
ג'איפור

ג'איפור (בהינדית: जयपुर, באורדו: جے پور) היא בירת מדינת ראג'סטאן שבצפון־מערב הודו. העיר ידועה בכינויה "העיר הוורודה".
ב-2019 העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשל האדריכלות שבה. בנוסף העיר כוללת שני אתרי מורשת עולמית נוספים: מכלול המבנים האסטרונומיים ג'נטאר מנטאר ומצודת אמר, חלק מאתר המורשת העולמית מצודות הגבעות של ראג'סטאן.
חזית ארמון הרוחות (Hawa Mahal) בג'איפור
היסטוריה

העיר תוכננה ונוסדה ב-1727 כעיר מוקפת חומה על ידי המהראג'ה ג'אי סינג השני (1699 - 1744) שבירת ממלכתו עד אותה שנה הייתה עיר המבצר אמבר הסמוכה. העברת עיר הבירה התאפשרה היות שהאימפריה המוגלית נחלשה, עקב כך פחתה הסכנה להתקפת פתע על העיר ותושביה. להבדיל מאמבר ההררית, ג'איפור נבנתה במישור, על קרקעית אגם יבש, ולכן היה קל לתכננה על פי עקרונות תכנון הערים שהיו נהוגים באותה תקופה. גם כיום ניתן לראות בבירור את הרבעים השונים של העיר העתיקה מופרדים על ידי שדרות רחבות.
בשנת 1875 הורה הראג'ה, ששלט על העיר, על צביעת בתי העיר בצבע ורוד כהה, המסמל הכנסת אורחים, כהכנה לביקורו של הנסיך אלפרד מוויילס (שהפך להיות המלך אדוארד השביעי). מסורת זאת של צביעת בתי החלק העתיק של העיר שבתוך החומות נמשכת עד היום.
מאז היציאה מתחום חומות העיר העתיקה התרחבה העיר ברחבי המישור, וכיום היא עיר רחבת ממדים בה חיים כ-3.3 מיליון תושבים. חומות העיר עדיין קיימות ברובן וכן שבעת השערים המקוריים, אם כי מקצתם הורחבו למעבר משאיות.
מוקדי עניין

בעיר נמצאים מספר מוקדי עניין המרוכזים ברובם בעיר העתיקה מוקפת החומה. אִיסוָוארִי מִינָאר סוָוארגָה סָאל - "הצריח המתנשא לשמיים". הָאוָוה מָאהָאל - "ארמון הרוחות", חזית ארמון (ללא ארמון מאחריה) דרכה יכלו נשות המלוכה לצפות בעיר ובתושביה. הסיטי פאלאס - "הארמון המלכותי", שבו עדיין מתגורר הראג'ה הנוכחי ובו מוזיאון תרבות ונשק ומוזיאון טקסטיל בו מוצגים בגדי מלכי העיר. מצפה הכוכבים גָ'נטָאר מָנְטָאר שנבנה על ידי המהראג'ה ג'אי סינג השני בין השנים 1727–1734 והוא כיום אתר מורשת עולמית. המוזיאון המרכזי "אלברט הול" (Albert Hall Museum) שהוא העתיק ביותר במדינת ראג'סטאן ומשמש גם כמוזיאון הרשמי שלה. וכן מקדשי דת ושווקים צבעוניים רבים.
בג'איפור נמצא גם אולם קולנוע הגדול בהודו, לדברי לשכת התיירות המקומית זהו אולם הקולנוע הגדול בעולם, "ראג' מנדיר" (המקדש המלכותי) המכיל 1,237 מקומות.
בקרבת העיר נמצא ארמון ראני סיסודיה.
בשנת 2012 הסתיימה בנייה של פארק הסחר העולמי בג'איפור.
ערים תאומות

טנזניה דודומה, טנזניה
ארצות הברית פרימונט, קליפורניה, ארצות הברית
הערות שוליים

↑  העיר ג'איפור, ראג'סטאן באתר אונסק"ו (באנגלית).
↑  אוכלוסיית ג'איפור 2014
↑  The Jantar Mantar, Jaipur - UNESCO World Heritage Centre
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007561939705171  BNE: XX461850  BnF: cb12002519q (data)  GND: 4109106-1  LCCN: n80019671  MusicBrainz: 940c7845-c2e8-440d-8103-1b803f5139ca  NKC: ge638228  SUDOC: 028129245  VIAF: 8479152200804414400007   WorldCat (עם VIAF): 8479152200804414400007 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בהודו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בריידן סורבו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  22 באוגוסט 2001 (בן 23) הנדרסון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Braeden Cooper Sorbo 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרופיל ב-IMDb
 
בריידן קופר סורבו (באנגלית: Braeden Cooper Sorbo נולד ב-22 באוגוסט 2001) הוא שחקן וסופר אמריקאי.
ביוגרפיה

סורבו נולד ב-22 באוגוסט 2001 בהנדרסון, נבדה וגדל בת'אוזנד אוקס, קליפורניה הוריו הם השחקנים סם וקווין סורבו. הוא בעיקר ממוצא נורווגי., ויש לו שני אחים צעירים, שיין ואוקטביה.
קריירה

בסרטו הראשון Let There Be Light שיחק בתפקיד ראשי, שם גילם את גאס הארקינס.
שנה לאחר מכן שיחק בסרט "ברני הדולפין". בשנת 2019 שיחק לצד אביו במערבון "Miracle in East Texas".
בשנת 2023 כיכב סרט המתח "Left Behind: Rise of the Antichrist" ובסרט "Success Camp".
פילמוגרפיה

| שנה | סרט צילום | תפקיד |  |
| --- | --- | --- | --- |
| 2017 | Let There Be Light | גאס הארקנס |  |
| 2018 | ברני הדולפין | דיגר |  |
| 2019 | Miracle in East Texas | מאט |  |
| 2023 | Left Behind: Rise of the Antichrist | קונור |  |
| 2023 | Success Camp | מייקל אדמס |  |
| TBA | A Wave of Kindness |  |  |
הערות שוליים

1 2  Beck, Marilyn; Jenel Smith, Stacy (18 בספטמבר 2001). "'Family Ties' dad has new view of war". The San Francisco Examiner. p. C4. נבדק ב-9 באוגוסט 2023 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Births". Fort Worth Star-Telegram. Fort Worth, Texas. 30 בדצמבר 2001. נבדק ב-9 באוגוסט 2023 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Weisbrot, Robert (2004). Hercules: The Legendary Journeys: An Insider's Guide to the Continuing Adventures. Taylor Trade Publishing. p. 233. ISBN 1-58979-120-7.
↑  Goldstein, Gary (26 באוקטובר 2017). "Review: Sean Hannity and Kevin Sorbo join forces in the Christian reckoning drama 'Let There Be Light'". Los Angeles Times. נבדק ב-9 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Volmers, Eric (26 בינואר 2023). "Local Actor Lands Role in Christian Film". Calgary Herald. p. A12. נבדק ב-9 באוגוסט 2023 – via Newspapers.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Szaroleta, Tom (26 בינואר 2023). "Actor Dean Cain, red carpet mark Friday premiere of film shot in Jacksonville". The Florida Times-Union. נבדק ב-9 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Filming of 'The Waving Man,' a faith-based movie, will take place in downtown Sanford next week". Sanford Herald. 27 באוגוסט 2022. נבדק ב-9 באוגוסט 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
ברנרד דיץ

ברנרד דיץ (בגרמנית: Bernard Dietz, נולד ב-22 במרץ 1948 בהאם שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן השמאלי בדיסבורג ובשאלקה 04. לדיץ 53 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה השתתף בשלושה טורנירים גדולים, וזכה עמה ביורו 1980, בו שימש קפטן.
קריירת מועדונים > דיסבורג

דיץ שיחק כנער במועדון בוקום הובל, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בגיל 22 בדיסבורג בעונת 1970/71, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה הפך לשחקן הרכב קבוע. בעונה זו ערך 30 הופעות והבקיע ארבעה שערים. דיץ שיחק בדיסבורג במשך 12 עונות רצופות, ומיעט מאוד להחמיץ משחקים, כאשר דיסבורג הייתה בתקופה זו קבוצה קבועה בבונדסליגה, שנעה בין מרכז הטבלה למאבקי התחתית. דיץ שיתף פעולה לאורך רוב התקופה שלו בדיסבורג עם שחקני ההגנה מיכאל בלה, ורנר שניידר ודטלף פירזיג. על אף תפקידו ההגנתי, דיץ הבקיע שערים רבים, ולאורך 12 העונות שלו בדיסבורג כבש 70 שערי ליגה, והוא מדורג שני בדירוג המבקיעים של דיסבורג בכל הזמנים, עם שער אחד פחות מרונאלד וורם, שיאן ההבקעות של הקבוצה בבונדסליגה. הישגו הגדול ביותר של דיץ עם דיסבורג היה ההגעה לגמר הגביע הגרמני בעונת 1974/75, בו הפסידה הקבוצה 1-0 לאיינטרכט פרנקפורט משער של קרל היינץ קורבל. דיץ שיחק בגמר זה 90 דקות. בעקבות ההגעה לגמר הגביע, דיסבורג זכתה במקום בגביע אופ"א בעונת 1975/76. דיץ ודיסבורג עברו בסיבוב הראשון את פראלימני מליגת העל הקפריסאית לאחר ניצחונות 7-1 במשחק הראשון ו-3-2 בגומלין, בו הבקיע דיץ את השער הראשון. בסיבוב השני הודחו דיץ ודיסבורג על ידי לבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית בשערי חוץ, לאחר ניצחון 3-2 בדיסבורג והפסד 2-1 בסופיה. עונתו האחרונה של דיץ בדיסבורג הייתה עונת 1981/82. בעונה זו נשרו דיץ ודיסבורג לבונדסליגה השנייה מהמקום האחרון, ודיץ עזב את המועדון לאחר 12 עונות רצופות בבונדסליגה, בהן צבר 396 הופעות ליגה, נתון המציב אותו במקום השני בדירוג שיאני ההופעות של דיסבורג בכל הזמנים, לאחר השיאן מיכאל בלה
.
קריירת מועדונים > שאלקה 04

עם עזיבתו את דיסבורג, חתם דיץ בשאלקה 04, העולה החדשה לבונדסליגה. דיץ ושאלקה ירדו בעונת הבכורה שלהם בבונדסליגה, 1982/83, בחזרה לבונדסליגה השנייה, לאחר שסיימו במקום ה-16 בבונדסליגה, והפסידו במפגש כפול במבחני ההישרדות לבאייר אורדינגן. כעבור עונה אחת, שבו דיץ ושאלקה 04 לבונדסליגה, מהמקום השני בבונדסליגה השנייה. בשתי העונות הבאות, דיץ היה שחקן הרכב קבוע בשאלקה 04, ושיתף פעולה בהגנה עם גרהארד קלפינגר, אולף תון ומיכאל יאקובס, והקבוצה סיימה במרכז הטבלה. עונת 1986/87 הייתה האחרונה של דיץ בקריירה. בעונה זו ערך דיץ שמונה הופעות ליגה בלבד, ובסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 39, לאחר שערך במדי שאלקה 135 הופעות ליגה והבקיע שמונה שערים.
קריירה בינלאומית

דיץ ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית באוקטובר 1974, במשחק מוקדמות יורו 1976 נגד נבחרת מלטה, בו ניצחה גרמניה המערבית בתוצאה 1-0. דיץ נכלל בסגל של גרמניה המערבית ליורו 1976 עצמו, ושיחק את מלוא הדקות הן בניצחון 4-2 על נבחרת יוגוסלביה בחצי הגמר, והן בהפסד בגמר לנבחרת צ'כוסלובקיה בגמר, שהסתיים בתוצאה 2-2 בתום 120 דקות והוכרע בפנדלים. דיץ המשיך לאחר הטורניר להיות שחקן קבוע בהרכב גרמניה המערבית תחת המאמן הלמוט שן, ונכלל בסגל הגרמני למונדיאל 1978. בטורניר זה דיץ פתח בכל המשחקים למעט משחק הפתיחה מול נבחרת פולין, צלח עם הנבחרת את שלב הבתים הראשון, אך גרמניה המערבית הודחה בתום שלב הבתים השני במפתיע. בשנת 1980 זומן דיץ לטורניר הגדול השלישי שלו, יורו 1980, ומונה כקפטן על ידי מאמן הנבחרת החדש יופ דרוואל. דיץ פתח בשניים משלושת משחקי הנבחרת בשלב הבתים, אותו סיימה גרמניה המערבית במקום הראשון והעפילה לגמר מול נבחרת בלגיה. הגמר הסתיים בתוצאה 2-1 לנבחרת גרמניה המערבית מצמד של הורסט רובש, ודיץ זכה בתואר היחיד בקריירה שלו. לאחר הטורניר, דיץ המשיך לשחק בנבחרת עד לשנת 1981, והופעתו ה-53 והאחרונה נערכה במאי 1981 בהפסד 2-1 לנבחרת ברזיל במשחק ידידות.
קריירת אימון

מיד לאחר פרישתו בשנת 1987, מונה דיץ כמאמן ASC שופינגן, שם אימן חמש שנים, ולאחר מכן אימן שנתיים במועדון SC ורל. בשנת 1994 החל דיץ לעבוד בבוכום כמאמן קבוצת המילואים, תפקיד אותו מילא במשך שבע שנים כמעט רצופות. באוקטובר 1999 מונה דיץ כמאמנה הזמני של הקבוצה הבכירה של בוכום, שפתחה את העונה בצורה חלשה עם המאמן ארנסט מידנדורפ שפוטר. עם דיץ השיגה בוכום חמישה ניצחונות, הפסד אחד ותיקו אחד, כאשר היה ידוע שתפקידו של דיץ הוא זמני. דיץ נשאר בתפקיד עד דצמבר 1999, עת מונה המאמן הקבוע ראלף צומדיק, שהמשיך את עבודתו של דיץ והעלה את בוכום לבונדסליגה, בעוד דיץ חזר לקבוצת המילואים ונשאר בתפקידו עד לתום עונת 2000/01. בתום עונה זו נשרה הקבוצה הבכירה של בוכום לבונדסליגה השנייה, וצומדיק פוטר מתפקידו. דיץ החליף את צומדיק בתפקיד בתחילת עונת 2001/02, אך לא קצר הצלחה, פוטר בדצמבר 2001, ועזב את המועדון.
בשנת 2002 החל דיץ לעבוד כמאמן קבוצת המילואים של המועדון בו עשה את שנותיו היפות ככדורגלן, דיסבורג. דיץ שימש בתפקיד זה עד לשנת 2006, כאשר לאורך תקופה קצרה בשנת 2002 שימש מאמן זמני לאחר פיטוריו של המאמן פייר ליטבארסקי והחלפתו בנורברט מאייר. דיץ השיג בשבעת המשחקים כמאמן הקבוצה הבכירה של דיסבורג חמישה ניצחונות ושני הפסדים. בשנת 2006 החליט דיץ שלא להאריך את חוזהו בדיסבורג, ועבר לאמן את רוט-וייס אהלן מהליגה הגרמנית השלישית. דיץ פתח אמנם בניצחון 3-0 על פורטונה דיסלדורף, אך לאחר תבוסה בתוצאה 3-0 לקיקרס אמדם באוקטובר 2006, התפטר דיץ מתפקידו.
תארים

עם נבחרת גרמניה המערבית:
יורו 1980
הערות שוליים

↑  טבלת שיאני המבקיעים של דיסבורג בבונדסליגה באתר worldfootball.net
↑  טבלת שיאני ההופעות של דיסבורג בבונדסליגה באתר worldfootball.net
| נבחרת מערב גרמניה – יורו 1976 (מקום שני) |
| --- | --- | --- |
|  1 מאייר •  2 פוגטס •  3 דיץ •  4 שוורצנבק •  5 בקנבאואר •  6 וימר •  7 בונהוף •  8 הנס •  9 מילר •  10 ביר •   11 הולצנביין •  12 וורם • 13 דאנר •  14 בונגארץ • 15 פלוהה • 16 נוגלי • 17 קאלץ • 18 קארגוס • מאמן: שן |  1 מאייר •  2 פוגטס •  3 דיץ •  4 שוורצנבק •  5 בקנבאואר •  6 וימר •  7 בונהוף •  8 הנס •  9 מילר •  10 ביר •   11 הולצנביין •  12 וורם • 13 דאנר •  14 בונגארץ • 15 פלוהה • 16 נוגלי • 17 קאלץ • 18 קארגוס • מאמן: שן | מערב גרמניה |
| נבחרת מערב גרמניה – מונדיאל 1978 |
| --- | --- | --- |
|  1 מאייר •  2 פוגטס •  3 דיץ •  4 רוסמן •  5 קאלץ •  6 בונהוף •  7 אברמצ'יק •  8 צימרמן •  9 פישר •  10 פלוהה •   11 רומניגה •  12 שוורצנבק • 13 קונופקה •  14 ד.מילר • 15 ביר • 16 קולמן • 17 הולצנביין • 18 צווה • 19 וורם • 20 ה.מילר • 21 קארגוס • 22 בורדנסקי • מאמן: שן |  1 מאייר •  2 פוגטס •  3 דיץ •  4 רוסמן •  5 קאלץ •  6 בונהוף •  7 אברמצ'יק •  8 צימרמן •  9 פישר •  10 פלוהה •   11 רומניגה •  12 שוורצנבק • 13 קונופקה •  14 ד.מילר • 15 ביר • 16 קולמן • 17 הולצנביין • 18 צווה • 19 וורם • 20 ה.מילר • 21 קארגוס • 22 בורדנסקי • מאמן: שן | מערב גרמניה |
| נבחרת מערב גרמניה – יורו 1980 (מקום ראשון) |
| --- | --- | --- |
|  1 שומאכר •  2 בריגל •  3 קולמן •  4 ק.פורסטר •  5 דיץ •  6 שוסטר •  7 ב.פורסטר •  8 רומניגה •  9 רובש •  10 מילר •   11 אלופס •  12 ממרינג • 13 בונהוף •  14 מגאת • 15 שטיליקה • 16 צימרמן • 17 דלהאי • 18 מתאוס • 19 ווטאבה • 20 קאלץ • 21 יונגהאנס • 22 אימל • מאמן: דרוואל |  1 שומאכר •  2 בריגל •  3 קולמן •  4 ק.פורסטר •  5 דיץ •  6 שוסטר •  7 ב.פורסטר •  8 רומניגה •  9 רובש •  10 מילר •   11 אלופס •  12 ממרינג • 13 בונהוף •  14 מגאת • 15 שטיליקה • 16 צימרמן • 17 דלהאי • 18 מתאוס • 19 ווטאבה • 20 קאלץ • 21 יונגהאנס • 22 אימל • מאמן: דרוואל | מערב גרמניה |
ג'אם סשן

ג'אם סשן אופייני
ג'אם סשן (באנגלית: Jam Session) או ג'אמינג (באנגלית: Jamming) הוא מפגש בין נגנים המנגנים יחד ללא תכנון או ארגון מוגדר מראש.
הג'אם ככלל נועד להנאתם של הנגנים יותר מאשר להופעה, ופעמים רבות משמש לפיתוח קטע מוזיקלי חדש, למציאת עיבוד מתאים או רק לשם פעילות חברתית מוזיקלית. הוא יכול להיות מבוסס על שיר קיים או על מהלך הרמוני מוסכם או מאולתר כולו מתחילתו ועד סופו.
את הג'אם מנגנים נגנים חובבים ומתחילים לשם תרגיל או לשם ההנאה ועד לנגנים מקצועיים המקליטים את הג'אם, עורכים אותו ומפיצים אותו.
אטימולוגיה

המונח הופיע במקור ב־1929 בהגדרה "קטע אלתור חופשי וקצר המבוצע על ידי כל ההרכב".
המונח במשמעותו הרחבה כיום מתייחס לכל קטע המאולתר בהרכב, במיוחד אם הוא מושפע ממוזיקת הג'אז או הרוק.
ג'אמינג בג'אז

סצנת הג'אז הניו יורקית במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה מפורסמת בעבור הג'אמים הרבים שלה. אחד המקומות המפורסמים בהם ניגנו הוא "מינטונז פליי האוס" שעבד בשנות ה-40 וה-50 בניו יורק.
הג'אמים ב"מינטונז פליי האוס" היוו מפגש מוזיקלי מפרה שממנו יצאו נגנים מפורסמים כמו ת'לוניוס מונק שהיה פסנתרן הבית של המקום. אחד הדברים שהפכו את הג'אמים לאגדיים במינטונס היה התחרותיות של הג'אם, כל סולן עלה לנגן עם להקת הבית וניסה להתעלות על קודמיו. מתוך הג'אמים במינטונז נולד הבי בופ.
כיום יש מסעדות, ברים ומועדונים המחקים את המנהג ומארגנים ערבי ג'אם, לפעמים פתוחים ולפעמים להרכב המוזמן במיוחד.