stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יין בורדו (אלבום)
רשימת רצועות

| ג'יין בורדו> מס' | ג'יין בורדו> שם | ג'יין בורדו> משך | ג'יין בורדו>  | ג'יין בורדו>  | ג'יין בורדו>  | ג'יין בורדו>  | ג'יין בורדו>  | ג'יין בורדו>  | ג'יין בורדו>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | על סבון וחיסכון  | 3:14 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | איך אפשר שלא  | 4:06 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | עינב  | 4:03 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | קרן שמש  | 4:24 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | כוויות  | 4:54 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | לא פשוט לי  | 3:23 |  |  |  |  |  |  |  |
| 7. | וויסקי  | 4:01 |  |  |  |  |  |  |  |
| 8. | מעגלים  | 3:23 |  |  |  |  |  |  |  |
| 9. | גשם יורד  | 0:54 |  |  |  |  |  |  |  |
| 10. | עיניים ירוקות (פתיחה)   | 5:06 |  |  |  |  |  |  |  |
| 11. | עיניים ירוקות  |   |  |  |  |  |  |  |  |
| משך כולל: | משך כולל: | 40:00 |  |  |  |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  ג'יין בורדו, באתר Headstart
↑  ג'יין בורדו על יחסים בתוך הלהקה, ביקורת חברתית ודני סנדרסון, באתר מעריב אונליין, 1 בספטמבר 2019
↑  דודי פטימר, ‏חברי "ג'יין בורדו" מגלים מה חשבו על החיקוי בארץ נהדרת, באתר מעריב אונליין, 15 ביוני 2017
| ג'יין בורדו |
| --- | --- | --- |
דורון טלמון • מתי גלעד • יואב ארבל • רמי אוסרווסר • סתיו אחאי
אמיר זאבי • גיל לנדאו
| אלבומי אולפן | ג'יין בורדו • מה שחשוב • אוקיינוסים • שירים של אחרים • כישוף |  |
| אלבומי הופעה | שירים עם אחרים |  |
| סינגלים | "עינב" • "איך אפשר שלא" • "מה שחשוב" • "תנו לנמנם" • "רוקדים צמודים" • "טי-שרט" • "מחזיקה לי את הלב" • "לא יוצאת למסיבות" • "מגדל המים" • "לא לבד" • "פולארויד" • "כישוף" |  |
ג'וליו פניאנו

| --- | --- |

 לידה:  26 בספטמבר 1682 סניגליה, מדינת האפיפיור 
 פטירה:  18 במאי 1766 (בגיל 83) סניגליה, מדינת האפיפיור 
 ענף מדעי:  מתמטיקה 
 מקום לימודים:  קולג'יו קלמנטינו 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית 
 
ג'וליו פניאנו (באיטלקית: Giulio Fagnano;‏ 26 בספטמבר 1682 – 18 במאי 1766) היה מתמטיקאי איטלקי. המתמטיקאי הראשון שהפנה את תשומת ליבו לתאוריה של אינטגרלים אליפטיים. תוצאתו המפורסמת ביותר קובעת שניתן לחלק באמצעות סרגל ומחוגה את עקום הלמניסקטה של ברנולי ל-2, ‏3 ו-5 חלקים שווים.
עבודתו המתמטית

פניאנו רכש השכלה גבוהה ב-Collegio Clementino ברומא, והצטיין במידה רבה בכל המקצועות למעט מתמטיקה – אשר הסלידה שחש ממנה הייתה קיצונית. רק לאחר שסיים את לימודיו בקולג' הוא ניסה שוב להתעמק במקצוע המתמטיקה; אלא שאז, ללא עזרה חיצונית ממורה כלשהו, הוא השתלט מן היסוד על מרבית הידע המתמטי בזמנו.
באלגברה, פניאנו הציע שיטות חדשות לפתרון משוואות פולינומיות ממעלה שלישית ורביעית. הוא גם ארגן בצורה יותר קוהרנטית ורציונלית את הידע של מדענים באותה תקופה אודות המספרים המרוכבים (מספרים המערבים את הגודל ה"דמיוני"  i={\sqrt {-1}}) שלא נתקבלו על ידי הקהילה המתמטית באותה תקופה. במסגרת זאת הוא הוכיח את הנוסחה:
עוד בטרם גילה לאונרד אוילר את נוסחת אוילר הידועה.
בגאומטריה זכור פניאנו בשל עבודותיו על תכונות של נקודות מיוחדות במשולש, ויש המחשיבים אותו ל"מייסד החקר הגאומטרי של המשולש". בין הבעיות אותן פתר באופן סינתטי בפרסומיו:
למצוא נקודה P בתוך משולש ABC כך שהסכום  PA^{2}+PB^{2}+PC^{2} יהיה מינימלי.
למצוא נקודה P בתוך מרובע מישורי ABCD כך שהסכום  PA+PB+PC+PD יהיה מינימלי.
פניאנו גילה גם את המשפט שקובע כי אם X היא מרכז הכובד של משולש ABC אז מתקיים:  XA^{2}+XB^{2}+XC^{2}={\frac {AB^{2}+BC^{2}+CA^{2}}{3}}.
במחקריו על חישוב אורך הקשת של הלמניסקטה של ברנולי, פניאנו הציג טרנספורמציות אנליטיות מבריקות אשר סיפקו את הניצוץ הראשוני שהתניע את פיתוח התאוריה של אינטגרלים אליפטיים. תוצאתו החשובה ביותר במסגרת זו היא הגילוי שניתן לחלק את הלמניסקטה ל-2, ‏3 ו-5  חלקים שווים או למספר חלקים שווים המורכב מגורמים אלו, בעזרת סרגל ומחוגה. פניאנו עצמו קיבץ את מרבית פרסומיו, כמו גם כמה כתבים לא מפורסמים שלו, במסגרת חיבור בשני כרכים שנקרא Produzioni matematiche שפורסם ב-1750, וב-1751 נתבקש אוילר לבחון חיבור זה, והוא מצא בו לא מעט קשרים מתמטיים מפתיעים בין אינטגרלים אליפטיים. בניסיונותיו להכליל את ממצאיו של פניאנו, אוילר החל ליצור תאוריה כללית ראשונית של אינטגרלים אליפטיים, ובפרט את משפט החיבור שלו (Euler's addition theorem) בעבור אינטגרלים אליפטיים. המתמטיקאי בן המאה ה-19 קרל גוסטב יעקב יעקובי החשיב את עבודתו זו של אוילר – שהושפעה במידה רבה מממצאיו של פניאנו – כרגע שבו נולדה התאוריה של פונקציות אליפטיות.
ראו גם

למניסקטה
הלמניסקטה מחולקת ל-15 חלקים שווים. מכיוון שהגורמים הראשוניים של 15 הם 3 ו-5, התוצאה של פניאנו קובעת שניתן לחלק את הלמניסקטה ל-15 חלקים שווים בעזרת סרגל ומחוגה.
ג'ורדן לוקאקו

ג'ורדן זכריה לוקאקו מנאמה מוקלנגה (נולד ב-25 ביולי 1994) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת המגן השמאלי באדנספור מליגת המשנה הטורקית. אחיו הוא הכדורגלן רומלו לוקאקו.
קריירה

לוקאקו שיחק בצעירותו במספר קבוצות נוער עד שבגיל 12 הגיע למחלקת הנוער של אנדרלכט. ב-1 בדצמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–2 נגד א.א.ק. אתונה במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית. ב-6 באפריל 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 0-0 נגד סטנדרד לייז'. עד לסיום העונה רשם עוד 5 הופעות בליגה. ב-27 באוגוסט 2013 הושאל לאוסטנדה על מנת לצבור דקות משחק. בתחילת קיץ 2014 רכשה אוסטנדה את כרטיס השחקן שלו. ב-1 באוגוסט 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1–2 נגד וסטרלו.
קריירה > קריירה בינלאומית

ב-10 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה בניצחון 1–4 נגד אנדורה.
תארים

הסופר קאפ הבלגי: 2013
הגביע האיטלקי
חיים אישיים

ג'ורדן הוא בנו של רוג'ר לוקאקו, שיאן ההופעות של נבחרת זאיר. אחיו הוא הכדורגלן רומלו לוקאקו.
בתי ספר אדולף היטלר

בתי ספר אדולף היטלר (ידועים כה-AHS בגרמנית) היו 12 פנימיות שנוהלו על ידי ה-אס אס בגרמניה הנאצית מ-1937 עד 1945. מטרתם הייתה להוביל צעירים לאידאולוגיה של המפלגה הנאצית. בתי הספר נועדו לנערים בני גילאי 14 ל-18. שלושה בתי ספר נועדו לבנות והשאר לבנים. קבלה אל בתי הספר הייתה קפדנית למדי; התלמידים נבחרו בשל מסירותם הפוליטית למפלגה וכושרם הגופני, ולא על ידי יכולתם האקדמית. פעילויות התמקדו באינדוקטרינציה פוליטית ולא בלימודים אקדמיים, זה יכול להיות מכיוון שהיטלר היה תלמיד גרוע במיוחד בהיותו נער.
אין לבלבל את ה-AHS עם בתי הספר הרבים ששינו את שמם ל"בית ספר אדולף היטלר", לאחר שהיטלר הפך לקנצלר גרמניה ב-1933. הייתה גם רשת פנימיות דומה ושמה "המסודות הפולטיים הלאומיים לחינוך" (נאפולס).
קשר

היסוד התבסס על תוכניות התכננו מנהיג הנוער ההיטלראי, בלדור פון שיראך ורוברט ליי. זה היה רעיונו של ליי להקים "גאובורג" (מצודה) בכל אזור גרמני, ולאחר מכן ליצרו מערכת פנימיות שלמה שתשנה את מוסדות חינוך הלאומיים-פוליטיים הנתמכים על ידי המדינה. התנגדות לתוכנית זו של שר החינוך ברנהרד רוסט עיכבה את הפרויקט המקורי עד 1941, כאשר בתי ספר אדולף היטלר זכו לתמיכת חזית העבודה הגרמנית. עד 1941, בתי הספר היו משותפים עם מבצרי מסדר המימון והפיקוח של מבנה בתי הספר ניתן על ידי הנהגת נוער הרייך.
על פי ביקושו של מנהיג ה-אס אס, היינריך הימלר, חלק משיטות הלימוד בבתי הספר נשמרו בסודיות. בתי ספר אדולף היטלר היו צפויים לספק דוגמה למהפכה הנאצית החינוכית.
בחירת תלמידים

רק תלמידים שנבחרו מראש מהנוער ההיטלראי התקבלו לבתי הספר. לאחר מכן מבוצע תהליך מיון בן שבועיים במחנה, בו המועמדים הוערכו על פי קריטריונים מוגדרים, סטנדרטים שכללו בין היתר:
תכונות מנהיגות - להוכיח שהם מצטיינים כמנהגים בקרב בני גילם.
טוהר גזעי באמצעות הערכה של תכונותיהם הפיזיות.
בדיקות רפאויות לביסוס בריאות טהורה.
הצטיינות בתחרויות הנועדו לבחון את כוחהם וקשיחותהם, כמו משחקי מלחמה, התעמלות, אגרוף, היאבקות והישגי אומץ אחרים.
שמירה קפדנית על ידי הנוער ההיטלראי על הכושר החברתי של המועמד באמצעות תחרויות ויכולת ההסתגלות החברתית שלהם בזמן הפנאי.
היסטוריה

בית הספר הראשון נפתח ב-20 באפריל 1937 (יום הולדתו הארבעים-ושמונה של היטלר), ובעוד שהנהגת הנוער ההיטלראי חזתה פתיחה של חמישים בתי ספר כאלה עם יותר מ-15,000 תלמידים, עד סוף 1943 פעלו רק עשרה בתי ספר עם הכמות הקטנה של 2,027 תלמידים. שיקולים כלכליים הקשורים למאמץ המלחמתי הלחיצו את התקציב המתוכנן לבתי הספר. בסך הכל, תוכנית הלימודים בפנימיות ייצגה דחייה מוחלטת של רעיונות חינוכיים קודמים מכיוון שהיא הייתה אנטי-מסורתית, אנטי-ידענית, אנטי-גימנסיית ואנטי-הורית. בעוד שהתוכנית החינוכית המקורית של ה-AHS נועדה לשנות לחלוטין את הלימודים בגרמניה הנאצית, היא הוכיחה את עצמה לא יותר ממודל משוכפל בפנימיות של מוסדות החינוך.
לעיתים קרובות, התלמידים היו ילדים של הורים נאצים ידועים, אך הבחירה לא הוגבלה לקבוצה זו. הנטייה או ה"אופי" של המועמדים, שנבחרו בשל האטרקטיביות הגזעית שלהם, כושרם הספורטיבי, ואמינות פוליטית, פותחה כדי לשקף כבוד, אומץ ומסירות. ההיסטוריונית ליסה פיין טוענת כי, "מוסדות אלה ייצגו מיקרוקוסמוס של הפילוסופיה הנאצית על ידי טיפוח עקרון המנהיגות, קידום התחרותיות והדגשת החיים כמאבק והישרדות של החזקים ביותר."
ביבליוגרפיה

בוטוויניק, ריטה שטיינהרדט (2001). תולדות השואה: מאידאולוגיה להשמדה.
קטר, מייקל ה' (2004). הנוער ההיטלראי.
אורן, ליסה (2010). חינוך בגרמניה הנאצית.
זנטנר, כריסטיאן; בדופרטיג, פרידמן (1991). האנציקלופדיה של הרייך השלישי.
גבריאל סלונינה

גבריאל פבל "גאגא" סלונינה (באנגלית: Gabriel Pawel "Gaga" Slonina; נולד ב-15 במאי 2004 באדיסון שבאילינוי, ארצות הברית) הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ברנסלי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
קריירת מועדונים

סלונינה הצטרף אל מחלקת הנוער של שיקגו פייר מה-MLS בשנת 2016. ב-4 באוגוסט 2021 ערך סלונינה את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד ניו יורק סיטי במסגרת הליגה לעונת 2021. במשחק זה הפך להיות השוער הצעיר ביותר שפותח בהרכב במשחק ליגה ב-MLS, בגיל 17 שנים ו-81 ימים.
ב-2 באוגוסט 2022 חתם בצ'לסי מהפרמייר ליג תמורת 10 מיליון אירו, ומיד הושאל בחזרה לשיקגו פייר. בתום עונת 2022 חזר לצ'לסי.
באוגוסט 2023 הושאל לאופן הבלגית לעונה אחת.
ב-9 באוגוסט 2024 הושאל לברנסלי.
קריירה בינלאומית

סלונינה הוא חלק מסגל נבחרת ארצות הברית עד גיל 20 בטורניר גביע הזהב של CONCACAF עד גיל 20.
ב-26 בינואר 2023 ערך סלונינה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית, בהפסד 2-1 לנבחרת סרביה במשחק ידידות.
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של ארצות הברית לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
הערות שוליים

↑  Fire sign 14-year-old goalie Gabriel Slonina of Addison — the youngest pro contract in MLS since Freddy Adu באתר Chicago Tribune, ‏ 8 במרץ 2019 (באנגלית)
↑  As Fire negotiate Frankowski transfer, 17-year-old Slonina debuts in tie with NYCFC באתר Chicago Sun Times, ‏ 4 באוגוסט 2021 (באנגלית)
↑  Marko MItrović names 2024 U.S. Olympic Men's Soccer Team באתר הרשמי של פדרציית הכדורגל של ארצות הברית, 8 ביולי 2024 (באנגלית)
| נבחרת ארצות הברית – גביע הזהב 2023 |
| --- | --- | --- |
|  1 טרנר •  2 ידלין •  3 לונג •  4 מיאזגה •  5 ריינדולס •  6 בוסיו •  7 סוניורה •  8 סנדס •  9 פריירה •  10 רולדן •   11 קאוול •  12 רובינסון • 13 מוריס •  14 מיכאילוביץ' • 15 ג'ונס • 16 מוריס • 17 זנדחאס • 18 ג'ונסון • 19 ואסקס • 20 ניל • 21 טולקין • 22 גרסל • 23 סלונינה • 24 יוייל • מאמן: ברהלטר |  1 טרנר •  2 ידלין •  3 לונג •  4 מיאזגה •  5 ריינדולס •  6 בוסיו •  7 סוניורה •  8 סנדס •  9 פריירה •  10 רולדן •   11 קאוול •  12 רובינסון • 13 מוריס •  14 מיכאילוביץ' • 15 ג'ונס • 16 מוריס • 17 זנדחאס • 18 ג'ונסון • 19 ואסקס • 20 ניל • 21 טולקין • 22 גרסל • 23 סלונינה • 24 יוייל • מאמן: ברהלטר | ארצות הברית |
| נבחרת ארצות הברית – אולימפיאדת פריז 2024 |
| --- | --- | --- |
|  1 שולטה •  2 האריאל •  3 צימרמן •  4 דיץ •  5 טולקין •  6 בוסיו •  7 פארדס •  8 טסמן •  9 יואו •  10 בות' •   11 ארונסון •  12 רובינסון • 13 מקגוויר •  14 מיכאילוביץ' • 15 קרמאשי • 16 מקגלין • 17 ויילי • 18 סלונינה • מאמן: מיטרוביץ' |  1 שולטה •  2 האריאל •  3 צימרמן •  4 דיץ •  5 טולקין •  6 בוסיו •  7 פארדס •  8 טסמן •  9 יואו •  10 בות' •   11 ארונסון •  12 רובינסון • 13 מקגוויר •  14 מיכאילוביץ' • 15 קרמאשי • 16 מקגלין • 17 ויילי • 18 סלונינה • מאמן: מיטרוביץ' | ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9812456276305606  VIAF: 1682164120338010470009   WorldCat (עם VIAF): 1682164120338010470009
גדוד היגרים הרכוב

| --- | --- |
חיילי הגדוד במהלך מצעד יום הבסטיליה בצרפת
חיילי הגדוד במהלך מצעד יום הבסטיליה בצרפת
 zien zonder gezien te worden 
 פרטים
 מדינה:  בלגיה בלגיה
 שיוך:   צבא בלגיה
 בסיס האם:  לוון
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  4 ביולי 2011 – הווה (13 שנים)
 מלחמות:  מלחמת אפגניסטן (2001–2014) מלחמת האזרחים במאלי
 נתוני היחידה
 ציוד עיקרי:  יגר (חייל)
 פיקוד
 יחידת אם:  הבריגדה הממונעת
 דרגת המפקד:   לוטננט קולונל
 מפקד נוכחי:  לאורין דולפיר
 
גדוד היגרים הרכוב (בצרפתית: Bataillon de chasseurs à cheval, בהולנדית: Battjon Jagers te Paard) הוא גדוד יגרים מיוחד של צבא בלגיה, המשמש כיחידת סיור ומודיעין.
היסטוריה

הגדוד הוקם ב-4 ביולי 2011 באמצעות איחוד כל יחידות היגרים של צבא בלגיה. הוא עבר הסבה ליחידת מודיעין, מעקב וסיור והוכפף לבריגדה הממונעת. אנשיו עובדים בשיתוף פעולה עם גופי המודיעין של צרפת, הולנד ולוקסמבורג. אנשי הגדוד הוצבו באפגניסטן ובמאלי במסגרת כוח שמירת השלום של האו"ם.
מבחינה היסטורית וסמלית, גדוד היגרים הרכוב נחשב לממשיך דרכם של יחידות הפרשים של צבא בלגיה. בסיסו כיום ממוקם בשכונת הברלי שבלוון.
ג'רום מאיירס

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1867 פיטרסבורג, ארצות הברית 
 פטירה:  29 ביוני 1940 (בגיל 73) ניו יורק, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  קופר יוניון  ליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת אשקאן 
 בן או בת זוג:  אתל מאיירס 
 צאצאים:  וירג'יניה ג'אנט מאייר 
 
ג'רום מאיירס (באנגלית: Jerome Myers;‏ 1867–1940) היה אמן וסופר אמריקאי, המזוהה עם אסכולת אשקאן, וידוע במיוחד בזכות תיאורי הנוף העירוני ואנשיו. הוא היה אחד המארגנים העיקריים של תערוכת הארמורי ב-1913, שהציגה את המודרניזם האירופי בפני אמריקה.
ביוגרפיה

ג'רום מאיירס, נולד ב-20 במרץ 1867 בפטרסבורג שבווירג'יניה, כאחד מחמשת ילדיהם של אברם וג'וליה הילמן מאיירס. אחיו, גוסטבוס מאיירס, הפך לימים לעיתונאי בולט, פעיל סוציאליסטי והיסטוריון. מכיוון שאביהם נעדר לעיתים קרובות, ילדי מאיירס גודלו על ידי אמם ובסופו של דבר חיו בטרנטון שבניו ג'רזי ובפילדלפיה שבפנסילבניה. מדי פעם האחים הופנו לבתי אומנה כאשר אמם הייתה חולה. לאור תלאות משפחתיות אלה, מאיירס החל למלא תפקידים משפחתיים בגיל צעיר, כשהוא מתגורר בבולטימור שבמרילנד, לפני שעבר לעיר ניו יורק.
מאיירס הגיע למנהטן בשנת 1886 בגיל תשע-עשרה, ועבד מספר שנים כצייר סצנות ובהמשך בחברת "חריטות מוס", שם העתיק תשלילי תצלומים. במהלך תקופה זו החל להשתתף בשיעורי אמנות בערב בקופר יוניון ובליגת הסטודנטים לאמנות. כבר אז ניכר העניין שלו בנושאים עירוניים. ציור השמן הוותיק ביותר של מאיירס, "בחצר האחורית" (1888), נחשב לאחד הציורים הראשונים שמדגימים את נושאי אסכולת אשקאן באמריקה. באופן דומה, בסביבות 1893, לאחר שצייר סירת תעלה במהלך טיול יומי לאורך תעלת מוריס ואסקס, ביצע מאיירס את מכירתו הראשונה לאישה שהתגוררה בסירה. המחיר היה שני דולר.
ביוגרפיה > אמן מקצועי

בשנת 1895 מצא מאיירס עבודה במחלקת האמנות בטריבונה של ניו יורק. עם חסכון של מאתיים וחמישים דולר מעבודה הזו, הוא נסע לפריז בשנת 1896. עם שובו לעיר ניו יורק, כשנותרו לו רק עשרים דולר, הוא שכר, בשבעה דולרים בחודש, סטודיו ברחוב 232 ווסט 14 בעיר בניין בין חמש קומות, שהוסבה לשימוש באמנים. שם, שכנו הסמוך היה אדוארד אדם קרמר, צייר מבוגר ממנו רק בשנה. בעוד שההכשרה לאמנות של מאיירס הוגבלה לתקופות קצרות בקופר יוניון ובליגת הסטודנטים לאמנות, הוא רכש את השכלתו במרכזי האמנות האירופאיים במינכן, בברלין ובפריז.
קרמר היה זה שהביא את מאיירס לעולם של האמנות המקצועית. יום אחד, כאשר סוחר האמנות ויליאם מקבת הגיע לאולפן של קרמר כדי לצפות בעבודות, כיוון אותו קרמר לאולפן של מאיירס. מקבת רכש ממאיירס במקום שני ציורים קטנים של סצנות הרחוב המוקדמות שלו בניו יורק, ובמקביל המליץ לו לסיים יצירה נוספת. מקבת התלהב משני הציורים הללו, ולקח אותם לגלריה שלו, ומכר אחד מהם לבנקאי, ג'יימס ספייר. רכישה זו פתחה בפני מאיירס את עולם האמנות המקצועי.
מקבת גם הציע למאיירס לוותר על הרישום בעיפרון ובפסטל ולפנות לציורי שמן. בשנים שלאחר 1902 מכר מאיירס עבודות דרך גלריית מקבת והציג בתערוכות קבוצתיות במקומות אחרים. במרץ ובאפריל 1903, כאשר "המועדון הקולוניאל" בניו יורק ערך את תערוכת האמנות השנתית שלו, בין עשרים האמנים היו רוברט אנרי, ג'ון סלואן ומאיירס, שהציגו את עבודותיהם יחד לראשונה.
ביוגרפיה > קיץ במנהטן

עבור ג'רום מאיירס, הקיץ במנהטן סיפק הזדמנויות מיוחדות לתאר את חיי המהגרים בנוף האורבני. מזג האוויר החם הוציא את דיירי הדירות אל הרחובות והפארקים של העיר. עד יולי 1906, המוניטין של מאיירס כאמן המתאר את חיי האנשים בלואר איסט סייד היה כזה שכתב של "ניו יורק טיימס" ליווה אותו, החל משעה חמש בבוקר, כדי לראות את האמן מייצר תמונות של המבוגרים בעבודה וילדים במשחק. כדי לעבור דרך האיסט סייד עם מאיירס, ציין הכתב, "פונה לכאן ושם להביט באיזה בית או קבוצה מסוימת של אנשים, ...כדי להתרשם מהחיים השמחים שהיו באוויר הפתוח, כמו שחיו אנשים בקיץ באירופה - מכיוון שבתיהם אינם נוחים כמו הרחובות".
תגובות אינדיבידואליות לנוכחותו של הצייר מאיירס בשכונה, התבססו על ההבדלים התרבותיים. בעוד שתושבי השכונות האיטלקיות התבוננו באמן ובפעילותו בהתרגשות ובסקרנות, תושבי הרובע היהודי, שמסורותיו אוסרות לעיתים קרובות הפקה של דימויים ייצוגיים, מחו והתרחקות מטווח הראייה של האמן".
ביוגרפיה > שנותיו המאוחרות

מאיירס זכה בפרסים אחדים על ציורי הרחובות שלו בשנים 1931, 1937, ובשנת 1931 ושוב בשנת 1937 וקיבל מדליית זהב ע"ש איזידור בשנת 1938. בשנת 1934 רכש מוזיאון המטרופוליטן לאמנות את הציור "קבוצה ברחוב". ה"הראלד טריביון" בניו יורק דיווח:
הציור של מר מאיירס הוא של קבוצת נשים העומדות ומשוחחות ברחוב קודר, עם ילדים שמשחקים לידם. מר מאיירס מחשיב את הציור כאופייני ליצירתו, ואומר שזו הסצנה שהוא הכי נהנה לצייר. "רחובות ישנים ובתים ישנים והאנשים שגרים בהם", הסביר. "אני מנסה לתפוס את ניו יורק שעובדת", אמר. "ציירתי את זה ברחוב דלנסי לפני שבע או שמונה שנים ומאז הסצנה ברחוב השתנתה. אני רוצה לנציח אותה לפני שהיא תיעלם".
22 שנה קודם לכן, בשנת 1912, רכש המטרופוליטן ציור של מאיירס לראשונה. בעלון המוזיאון המטרופוליטן ביוני 1913 נכתב:
ג'רום מאיירס מזה מספר שנים מראה לניו יורקים את האפשרויות האמנותיות של מה שהוא אולי החלק הייחודי במראות העיר. הוא גילה את הנושאים האלה בעצמו ומתייחס אליהם בדרך משלו. מרגשים אותו ההתרחשויות היומיומיות, הדברים הרגילים שכולם עשויים לראות. בנים ובנות שמשחקים בכיכר, הקהל המבלה במזח, חבורה של ילדים רוקדים, זקנים שאותם רעננות הלילה מפתה לשבת על ספסל הפארק או ברציף, פסטיבל דתי באיטליה הקטנה - אלה הנושאים האהובים עליו והוא מעניק להם כנות והערכה מעמיקה למשמעותם.
לא רק שהמכירה למטרופוליטן הייתה אז כבוד גדול, אלא שהיא גם סיפקה לו מספיק כסף כדי להעביר את משפחתו מהסטודיו הקטן שלהם לאולם מרווח יותר בקרנגי החדש. במהלך השנים, אף על פי שהלך לאולפנים שונים, הוא תמיד חזר לקרנגי כבית האמיתי שלו.
מאיירס נפטר באולפן קרנגי שלו ב-19 ביוני 1940 לאחר סדרה של מחלות מפציעה שנפגע מנפילה. הוא היה בן 73. מוקדם יותר באותה שנה הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "אמן במנהטן".
באפריל – מאי 1941 ערך מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בעיר ניו יורק את תערוכת הזיכרון של ג'רום מאיירס, עם למעלה מ־90 מציוריו, רישומיו ותחריטיו שהושאלו על ידי מוזיאונים ברחבי ארצות הברית וכן אספנים פרטיים. ציורי השמן שהוצגו נעו בין השנים 1905 לדיוקן עצמי שהושלם בשנת 1939, שנה לפני מותו.
מאיירס הותיר אחריו אשתו ועמיתתו האמנית אתל מאיירס שאיתה התחתן בשנת 1905 ובתם הרקדנית וירג'יניה מאיירס. לאחר מות בעלה הקדישה אתל חלק ניכר מזמנה לקידום המוניטין האמנותי שלו. היא הרצתה על עבודתו ברחבי ארצות הברית, בחסות הפדרציה האמריקאית לאמנויות בשנים 1941–1943, ותחזקה את גלריית הזיכרון של ג'רום מאיירס בעיר ניו יורק במשך מספר שנים.
הערות שוליים

↑  Jerome Myers | Smithsonian American Art Museum, americanart.si.edu (בבאנגלית)
↑  Laura Braden, Routledge Encyclopedia of Modernism, London: Routledge, ISBN 978-1-135-00035-6
↑  Grant Holcomb, The Forgotten Legacy of Jerome Myers, (1867-1940): Painter of New York's Lower East Side, American Art Journal 9, 1977, עמ' 78–91 doi: 10.2307/1594056
↑  Life on the East Side his Art Inspiration," New York Times, July 1, 1906.
↑  Whitney Museum of American Art, Jerome Myers: memorial exhibition, New York: Whitney Museum of American Art, 1941. (באנגלית)
↑  , "Jerome Myers, 73, Noted Artist Dies", SpringerReference, Springer-Verlag
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007456921005171  GND: 142667471  ISNI: 0000 0000 6707 8903  LCCN: no2008131559  RKD: 58675  SNAC: w61v79kr  SUDOC: 191351105  ULAN: 500016767  VIAF: 63829175   WorldCat (עם VIAF): 63829175 
החצר האחורית, אחד מציוריו הראשונים, 1887
ג'רום מאיירס, ערב בפארק
ג'רום מאיירס, הטמבורין
ג'רום מאיירס, ערב על הרציף
ג'וי הרג'ו

| --- | --- |

הרג'ו ב-2012
 לידה:  9 במאי 1951 (בת 73) טלסה, אוקלהומה
 מדינה:  ארצות הברית 
 לאום:  מוסקוגה
 עיסוק:  משוררת, סופרת
 מקום לימודים:  אוניברסיטת ניו מקסיקו, אוניברסיטת איווה, Institute of American Indian Arts 
 שפות היצירה:  אנגלית, Muscogee 
 סוגה:  שירה, עיון, סיפורת
 יצירות בולטות:  An American sunrise : poems 
 הושפעה מ:  Leslie Marmon Silko, פלאנרי או'קונור, Simon J. Ortiz 
 צאצאים:  Rainy Dawn Ortiz 
 פרסים והוקרה:  פרס הספרות פא"ן אוקלנד ע״ש ג'וזפין מילס (2021)  פרס הספר האמריקאי (2013)  מלגת גוגנהיים (2014)  היכל התהילה הלאומי לנשים (2022) 
 joyharjo.com
 
ג'וי הרג'ו (באנגלית: Joy Harjo; נולדה ב-9 במאי 1951) היא משוררת, מוזיקאית וסופרת. היא נולדה באוקלהומה, לאומת המוסקוגה הילידית. היא נחשבת לדמות בעלת השפעה בגל השני של הרנסאנס האמנותי האינדיאני של שלהי המאה ה-20. היא למדה במכון האינדיאני לאמנויות, השלימה את התואר הראשון שלה באוניברסיטת ניו מקסיקו ב-1976, וסיימה תואר MFA באוניברסיטת איווה בכתיבה יצירתית.
בנוסף לספרים ופרסומיה האחרים, הרג'ו לימדה באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית, והופיעה בהקראות שירה והופעות מוזיקליות, ואף הוציאה חמישה אלבומים.
ביוגרפיה

הרג'ו נולדה בטלסה, אוקלהומה ב-9 במאי 1951, בשם ג'וי פוסטר. אביה, אלן ו. פוסטר היה אינדיאני מאומת קריק ואמה, וינמה בייקר פוסטר, היא ממוצא מעורב, הכולל צ'רוקי, צרפתי, ואירי. הרג'ו היא הבכורה מבין ארבעה ילדים. כשג'וי נרשמה בגיל תשע עשרה כחברה בשבט מבסקוקה של אומת הקריק, היא אמצה את שם משפחת סבתה מצד אביה, "הרג'ו". אביה היה שתיין ומתעלל, והוריה התגרשו בשל התנהגותו. אמה נישאה בשנית לגבר אשר היה גזעני כלפי אינדיאנים, ואף הוא התעלל בהרג'ו ובאמה. חוויות הילדות הקשות גרמו להרג'ו להתקשות לתפקד, ובעיקר היא התקשתה לתקשר בדיבור, דבר שגרם לה לבעיות במסגרות החינוכיות ואל מול המורים.
הרג'ו אהבה לצייר, ומצאה דרך האמנות אמצעי לביטוי העצמי עמו התקשתה מילולית. כשאביה החורג גירש אותה מבית המשפחה בגיל 16, היא נסעה לסנטה פה, ניו מקסיקו, ונרשמה ללימודים במכון האינדיאני לאמנויות.
שם פגשה את פיל וילמון, חבר ללימודים, לו נישאה הרג'ו. לשניים נולד בן בשם פיל דיין. הזוג התגרש מאוחר יותר. היא נרשמה ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת ניו מקסיקו, בתחילה בלימודי קדם-רפואה, אך עד מהרה החליפה ללימודי כתיבה יוצרת, ושאבה בכתיבתה השראה מסופרים ילידיים.
כשהרג'ו החלה להשתתף בהקראות שירה, פגשה את המשורר הילידי סיימון אורטיז. השניים פיתחו יחסים קרובים ואף נולדה להם בת, רייני דון (Rainy Dawn, שחר גשום).
ב-1976 סיימה את התואר הראשון שלה, ומשם המשיכה לאוניברסיטת אייווה ללימודי תואר שני, אותם סיימה ב-1978.
הרג'ו החלה ללמד באותה שנה במכון האינדיאני לאמנויות, ומשם המשיכה לשורת משרות הוראה באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית, ובעיקר בדרום-המזרח, שם חיים רוב האינדיאנים. ביניהם: אוניברסיטת אריזונה סטייט (1980-1981), אוניברסיטת קולורדו (1985-1988), אוניברסיטת אריזונה (1988-1990), ואוניברסיטת ניו מקסיקו (1991–1995).
הרג'ו ידועה בעיקר בתור משוררת ומוזיקאית, וניגנה בסקסופון אלט עם הלהקה "צדק פואטי". בנוסף, היא ערכה כתבי עת ספרותיים וכתבה מספר תסריטים.
ב-1995, הרג'ו זכתה בפרס מפעל חיים מטעם מעגל הסופרים הילידים של אמריקה.
בשנת 2002, זכתה הרג'ו בפרס PEN Open Book, עבור ספרה A Map to the Next World: Poetry and Tales. בשנת 2008, היא כיהנה כחברה מייסדת בדירקטוריון של הקרן לאמנויות ותרבויות ילידיות, בה היא גם משרתת כחברת הוועד המייעץ הלאומי.
בינואר 2013 הצטרפה הרג'ו לסגל התוכנית ללימודי אינדיאנים אמריקאים באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
ב-2016 הרג'ו מונתה למושב המצוינות במחלקה לספרות אנגלית באוניברסיטת טנסי, אשר בנוקסוויל.
ספרות והופעות

בין יצירותיה הספרותיות של הרג'ו ישנם שירים, ספרים ומחזות. תמות שחוזרות על עצמן בעבודותיה כוללות הגדרה עצמית וצדק חברתי.
הרג'ו משתמשת במסורת שבעל-פה של עמה כדי להתייחס לתמות אלה. גם כשהיא כותבת, לדבריה, הכתיבה היא "אוראליות מקובעת". בהופעות והקראות, היא מבצעת את שיריה באופן מסורתי, בדיבור-שירה ובדרך סיפור-סיפורים.
ספר השירים הראשון של הרג'ו פורסם בשנת 1975, וכותרתו The Last Song.
על פי המבקרת ג'וליה מורס, "השירים של הרג'ו מלאים בכאב של כוח סבל, צער וטבע. שורותיה קטועים וכבדים, אך הם מספרים סיפורים מעודנים".
מוזיקה

בתור מוזיקאית, הוציאה הרג'ו חמישה דיסקים, וכל אחד מהם זכה בפרסים. האלבומים כוללים מוזיקה מקורית של הרג'ו לצד מוזיקה של אמנים ילידיים אחרים.
הרג'ו מנגנת בסקסופון אלט ובחליל, וגם שרה, ומופיעה לעיתים קרובות עם הרכב המוזיקה שלה, Arrow Dynamics.
בשנת 2009 זכתה הרג'ו בפרס המוזיקה הילידית האמריקאית לאמנית הטובה ביותר. הדיסקים שלה זכו בעוד מגוון פרסים.