stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם
בעקבות פסיקת בג"ץ > גיוס חרדים לצה"ל לאחר תפוגת החוק

פרק זה טעון עדכון. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
לפני תפוגת החוק שירתו בצה"ל כ-1,300 חרדים. לפי נתוני צה"ל התקיימה עלייה מתונה וקבועה במספר החרדים שהתגייסו למסגרות ייעודיות של הנח"ל החרדי ושח"ר (שילוב חרדים במקצועות טכנולוגיים). לפי תוכנית אגף כוח אדם בצה"ל, תוכנן לגייס ב-2015 כ-2,400 חרדים, אשר היו צפויים להתייצב מרצונם.
ב־1 באוגוסט 2012 פג תוקפו של חוק טל ועל פי חוק שירות ביטחון חלה פורמלית חובת גיוס גם על חרדים. צה"ל בדק אפשרות להעביר גם חרדים תהליך מיון מלא ואף גיבש תוכנית לגיוס כללי של חרדים, אשר תצריך תוספת תקציב בשל תשלומי המשפחה המגיעים לחיילים נשואים. בדיון בבג"ץ ב־15 בנובמבר 2012 הודיעה המדינה שהיא מתחילה בהליכים לגיוס תלמידי ישיבות עד גיל 19, והעתירות שהוגשו נותרו תלויות ועומדות לגבי גיוסם של תלמידים שגילם בין 19 ו־30.
בשל ביטול החוק הפסיקה מינהלת השירות הלאומי-אזרחי לגייס מתנדבים חרדים חדשים לשירות האזרחי שהתקיים מכוח החוק הישן, אך היועץ המשפטי לממשלה החליט שהמשרתים שכבר החלו בשירות אזרחי יוכלו לסיימו. ב־9 בדצמבר 2012 החליטה הממשלה לאפשר גיוס תלמידי ישיבות ל"שירות אזרחי משמר" לזמן מוגבל באופן שיאפשר את המשך קיומו של השירות האזרחי בתקופת הביניים, תוך שימוש בהסדרים חוקיים קיימים.
ראו גם

תורתו אומנותו
גיוס בני ישיבות
חוק הגיוס
הערות שוליים

↑  בג"ץ 3267/97 אמנון רובינשטיין ואחרים נ' שר הביטחון, ניתן ב־9 בדצמבר 1998
↑  חיים לוינסון, יאיר אטינגר, 22% מהחרדים שקיבלו פטור מגיוס עובדים בניגוד לחוק, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2011
↑  חזקי שטרן, ‏חיים כהן מבית הרב אלישיב: הרב שטיינמן הוא מנהיג הדור, באתר כיכר השבת, 3 ביוני 2012
1 2  יהודה הלוי, חשיפת מסמכי ועדת טל: המיגו של ר' ברוך מרדכי, באתר בחדרי חרדים
↑  המכתב המלא בכבר היה לעולמים
↑  בין החותמים על גילוי הדעת גם כמה רבנים שחתמו על מכתב התמיכה של הרב שטיינמן למרדכי קרליץ, ובהם הרבנים ברוך מרדכי אזרחי ויהודה עדס, וכן ראשי ישיבת סלבודקה הרבנים דוב לנדו ועמרם זקס.
↑  צילום הכרוז וגילוי הדעת ב"פורום אברכים" באתר רוטר
↑  אחד מעובדי ועד הישיבות השתתף במקומו
↑  אנשיל פפר, ח"כ יוסי כץ הקפיא הדיונים על חוק טל, באתר הארץ, 12 בפברואר 2002
↑  כל רגע - ראש הישיבה: "חוק הגיוס לכל הפחות כמו שהיה בחוק טל", באתר kore.co.il
↑  חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם, התשס"ב-2002, ס"ח 1862 מיום 1 באוגוסט 2002
↑  אפרת פורשר, "מנגנוני חוק טל לא מתפקדים", באתר nrg‏, 10 ביולי 2005
↑  טל רוזנר, לבני: "יש צורך במסלולי גיוס אטרקטיבים לחרדים", באתר ynet, 27 בספטמבר 2005
↑  בג"ץ 6427/02 התנועה למען איכות השלטון בישראל ואחרים נ' הכנסת, ניתן ב־11 במאי 2006
↑  ההצבעה על הארכת חוק טל באתר הכנסת
↑  בג"ץ 6298/07 יהודה רסלר ואחרים נ' הכנסת, ניתן ב־21 בפברואר 2012
↑  ישראל כהן, ‏הרב שטיינמן בעקבות חוק טל: "בלי תורה - אין קיום לישראל", באתר כיכר השבת, 26 בפברואר 2012
וכן הרב שמואל אויערבך, יתד נאמן 23 בפברואר 2012
↑  לילך שובל, יהודה שלזינגר ושלמה צזנה, החל מהיום: גיוס לכולם - לפחות לפי החוק, באתר ישראל היום, 1 באוגוסט 2012.
↑  תוכנית ליום שאחרי חוק טל: כל החרדים יעברו מיון, באתר ynet, 31 ביולי 2012
↑  יובל אזולאי, ‏צה"ל מגבש תוכנית לגיוס החרדים: יבקש כחצי מיליארד שקל, באתר גלובס, 5 באוגוסט 2012
↑  בג"ץ 5823/12 התנועה לאיכות השלטון בישראל נ' שר הביטחון ואח', ניתן ב־15 בנובמבר 2012
↑  נועם שרביט, מתנדבי שירות אזרחי לא יפגעו מתום חוק טל, מעריב, 1 באוגוסט 2012
↑  המשך הפניה להתנדבות לשירות אזרחי, הצעת החלטה לממשלה מיום 9 בדצמבר 2012
חיילי פרויקט שח"ר (שילוב חרדים במקצועות טכנולוגיים) בסיום קורס ההכשרה.
יואל זילברג

| --- | --- |

יואל זילברג
 לידה:  30 במרץ 1927 תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 פטירה:  18 בפברואר 2013 (בגיל 85) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מדינה:  ישראל 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר על מפעל חיים (2008) 
 פרופיל ב-IMDb
 
יואל זילברג לבדו בשורה העליונה עם הצ'יזבטרון, 1949
יואל זילברג (30 במרץ 1927 – 18 בפברואר 2013) היה במאי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי; זוכה פרס אופיר (פרס הקולנוע הישראלי) על מפעל חיים.
ביוגרפיה

זילברג נולד בתל אביב, בן לשחקן האהל בן ציון זילברג. בגיל שנתיים התגרשו הוריו ואביו, שהתקשה בגידולו, שלח אותו בגיל 4 להיות ילד חוץ בקבוצת גניגר. בגיל 10 התגלה כישרונו המוזיקלי ואביו החזירו לתל אביב, שם החל ללמוד נגינת פסנתר; תחילה בקונסרבטוריון העירוני, אצל מיכאל טאובה ולאחר מכן כתלמיד פרטי של פרנק פלג. זילברג ייעד לעצמו קריירה בתחום זה. למד בתיכון חדש. במלחמת העצמאות התגייס לחי"ש והיה בין מייסדי הצ'יזבטרון. בתחילה שימש כאקורדיוניסט, ולאחר מכן כשחקן. לאחר שנפגע בתאונת דרכים, נאלץ לוותר על הנגינה.
ביוגרפיה > כבמאי תיאטרון

ביחד עם מנחם גולן נסע לבריטניה ללמוד בימוי בבבית הספר הנודע "אולד ויק" (Old-Vic school), אחר כך עבד כמנהל במה ועוזר במאי בתיאטרון בלונדון. לאחר ששב לישראל ב-1955 החל לעבוד ב"הבימה". במהלך שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 עבד בעיקר כבמאי תיאטרון ב"בימה" ואחר כך ב"אהל".
בשנת 1960 עיבד וביים בתיאטרון האהל את המחזה "הבוגד" מאת הנרי דנקר, בהשתתפות אריק איינשטיין.
בשנת 1964 שב ל"הבימה" וביים את המחזה "הפריזאית" מאת אנרי בק.
בשנת 1974 ביים את ההצגה שגם כתב "בעלי במילואים", בכיכובם של לילית נגר וז'ק כהן.
בשנת 1983 ביים בתיאטרון הבימה את המחזה "יושה עגל" על פי ספרו של ישראל יהושע זינגר.
בשנת 1996 כתב וביים את המחזמר "הגיבן מנוטרדם" על פי ספרו של ויקטור הוגו, בהפקת תיאטרון יובל, ולירן הפקות.
בשנת 2005 ביים ב"קאמרי" את הצגת היחיד "לנסקי", בכיכובו של יוסי גרבר, על המאפיונר היהודי אמריקאי מאיר לנסקי.
במהלך השנים ביים זילברג עשרות הצגות ומופעי זמר, והיה פעיל כבמאי עד סמוך למותו.
ביוגרפיה > קריירה קולנועית

בשנת 1960 הוסרט בארץ הסרט "אקסודוס", וזילברג נתקבל לעבוד כעוזר לבמאי אוטו פרמינגר, וכך החל בקריירה קולנועית. בתחילה שימש כעוזר במאי בסרטים זרים שצולמו בארץ. בשנת 1962 השתתף בצילומי הסרט "שני אויבים", ב-1964 ביים את הסרט משפחת שמחון ובשנת 1966 סייע בצילומי הסרט "יהודית", שעסק במלחמת העצמאות ובו כיכבה סופיה לורן.
כבמאי הייתה יצירתו הראשונה הסרט הנוסטלגי "עץ או פלסטיין", אותו ביים לצד נתן אקסלרוד בשנת 1962. סרט זה, בהכנתו השתתף גם אורי זוהר היה תערובת של קטעי יומנים ישנים וקריינות מימי היישוב בארץ, וזכה להצלחה רבה.
ב-1964 ביים את הסרט "משפחת שמחון". הייתה זו קומדיה עממית על פי סדרת תסכיתי רדיו פופולריים, בכיכובו של מאיר מרגלית שהיה זה סרטו הראשון. סרט זה היה הראשון בסדרת קומדיות עממיות, על סף סרטי הבורקס שביים זילברג במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70, ובהם "חסמבה ונערי ההפקר" (1971), "חכם גמליאל" (1973), "קוני למל בתל אביב" (1976), "הרשלה" (1977) "מיליונר בצרות" (1978), "נישואין נוסח תל אביב" (1979) ו"אמי הגנרלית" (1979). סרט שונה במקצת היה "אהבה אילמת" דרמה בכיכובם של שרגא הרפז, אשר צרפתי, מירי אלוני ואביבה גר. בשנת 1983 ביים את סרט ההמשך בסדרת "קוני למל", "קוני למל בקהיר". בחלק מסרטים אלו שימש זילברג כתסריטאי או כמפיק.
בשנת 1984 החל לעבוד עבור חברת "קנון גרופ" של מנחם גולן ויורם גלובוס. הוא התמחה בבימוי סרטי ריקודים כ"למבדה" ו"ברייקדאנס". בין השנים 1984 ו-1993 ביים בארצות הברית ובגרמניה מספר סרטי ריקודים, וכן מספר סרטי פעולה.
בשנת 1993 ביים באולפני אולפני ג.ג. בנווה אילן את הסרט "כלא הנשים", סרט דובר אנגלית בכיכובם של גיליה שטרן ואורי גבריאל.
בשנת 1995 היה אחראי ללהיט המצליח של ערוץ 2 שהיה אז בתחילת דרכו: סדרת הדרמה היומית "רמת אביב גימל". הסדרה בכיכובם של ליאור מילר ויעל בר זוהר שודרה במשך 6 עונות וזכתה להצלחה רבה. אך בשנת 2000, תבע את חברת ההפקה "אולפני ג.ג." על סכום של 800 אלף שקל, בטענה שלא קיבל את חלקו ברווחים.
בספטמבר 2008 העניקה לו האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה פרס על מפעל חיים.
הלך לעולמו ב-18 בפברואר 2013, בגיל 85, ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. הותיר אחריו את רעייתו, מרים, שלושה ילדים, ונכדים. כלתו היא מלכת היופי לשעבר יאנה קלמן, נכדתו היא הבמאית דפנה זילברג, ונכדה נוספת היא השחקנית אלכס זילברג.
הערות שוליים

↑  נירית אנדרמן, הבמאי יואל זילברג יקבל פרס אופיר למפעל חיים, באתר הארץ, 27 באוגוסט 2008
1 2 3  יואל זילברג, ב"מאגר העדויות של הקולנוע הישראלי"
↑  עינת טורס, תיכון חדש, בית הספר של הסלבס, חוגג 75, באתר nrg, ‏29 באוגוסט 2011
↑  יואל זילברג, באתר הפלמ"ח
↑  במה נסיונית תופעל ע"י "הבימה", למרחב, 14 ביולי 1955
↑  הבמאי זילברג יצא להשתלמות בארצות הברית, הארץ, 22 בנובמבר 1957
↑  אמש בתיאטרון "הבוגד" - ב"אהל", הארץ, 24 בנובמבר 1960
↑  הומור צרפתי בחום הקיץ, קול העם, 24 ביולי 1964
↑  טלילה בן זכאי, הבעל במילואים והקומדיה בדרך, מעריב, 24 בינואר 1974
↑  שוש אביגל, עגל זהב עם נזם לאומי, כותרת ראשית, 1 ביוני 1983
↑  עידוא דגן, ‏זכרונות משנות השבעים, באתר גלובס, 30 במאי 2005
↑  היום הצגת "עץ או פלסטיין", הארץ, 3 באוקטובר 1962
↑  יואל זילברג - שושבין נוסח מולייר, דבר, 20 באוגוסט 1979
↑  ראפין, חדשות, 2 באוגוסט 1985
ג. עיטור, גולן וגלובוס מתחרים, חדשות, 19 במרץ 1990
↑  זילברג מבוקש בהוליווד, חדשות, 2 באוקטובר 1990
↑  ג. עיטור, נשים בכלא טורקי, חדשות, 10 בפברואר 1992
↑  מאת יצחק דנון, ‏בועות מרמת אביב ג', באתר גלובס, 19 בנובמבר 2000
↑  מרב יודילוביץ', פרס מפעל חיים לבמאי יואל זילברג, באתר ynet, 26 באוגוסט 2008
↑  עכבר העיר, הבמאי יואל זילברג הלך לעולמו, באתר הארץ, 18 בפברואר 2013
↑  אבנר שביט‏, המלכה החדשה, באתר וואלה, 21 באפריל 2022
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2007 - איציק קול | זוכה פרס אופיר על מפעל חיים לשנת 2008 - יואל זילברג | הבא: 2009 - אסי דיין |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007307400305171  BNE: XX1001633  BnF: cb13899771f (data)  GND: 1013262220  ISNI: 0000 0001 2131 2909  LCCN: n97849176  MusicBrainz: ba9fd30e-f756-44ca-80b5-5c397eeb1b67  NLK: KAC201228180  NTA: 071651284  VIAF: 46947636   WorldCat (עם VIAF): 46947636
לולה מונטז

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1821 מחוז קונכט, אירלנד, הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  17 בינואר 1861 (בגיל 39) ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית ארצות הברית 
 שם לידה:  Marie Dolores Eliza Rosanna Gilbert 
 מדינה:  אירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרינווד 
 בן או בת זוג:  Thomas James (1837–ערך בלתי־ידוע)  George Trafford Heald (19 ביולי 1849–ערך בלתי־ידוע)  Patrick Purdy Hall (2 ביולי 1853–?)   לודוויג הראשון 
 
לולה מונטז בשנת 1860
אליזבת רוזנה גילברט (באנגלית: Elizabeth Rosanna Gilbert, הידועה יותר בשם הבמה לולה מונטז (Lola Montez)‏, 17 בפברואר 1821 - 17 בינואר 1861), הייתה רקדנית אירית ומאהבת של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
קורות חייה > נעורים ופרסום ראשון

לולה מונטז נולדה לקצין סקוטי ולבת אצולה מאירלנד. עד גיל חמש גדלה בקולקטה, שם אביה נפטר מכולרה. מגיל שש היא גדלה אצל אביה החורג ודודה החורג בסקוטלנד, ובגיל 16 התחתנה עם קצין, שאיתו עברה לשימלה, הודו. שנה אחר כך השניים התגרשו. 

בגיל 21 נסעה ללונדון ולמדה ספרדית וריקוד ספרדי, כגון בולרו ופלמנקו, ובגיל 22 עלתה על הבמה בשם מריה דה לוס דולורס פוריס אי מונטז (Maria de los Dolores Porrys y Montez), או בקיצור: לולה מונטז, כשהיא מציגה עצמה כרקדנית ספרדייה מסביליה. אחרי הצלחה ראשונית התרמית נחשפה, ומונטז נאלצה לעזוב את אנגליה.

מונטז נדדה בכל אירופה ומסופר שעוררה פרובוקציה בכל מקום אליו הגיעה. ב-3 בספטמבר 1843 רקדה לפני פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה ולפני קיסר רוסיה, ניקולאי הראשון, בברלין, את Los Boleros de Cadix. אחר-כך רקדה בוורשה וגורשה גם משם. בפריז עוררה את הערצתם של פרנץ ליסט, של אלכסנדר דיומא האב ושל אלכסנדר דיומא הבן. סופר שמחזריה הרגו אחד את השני בגללה בדו-קרב, ושמלכים הלכו שבי אחר יופייה. מעלליה, הן אלה שסופרו אודותיה והן אלה שעליהם העידה בעצמה, מוטלים בספק רב.
קורות חייה > מאהבת למלך לודוויג הראשון

ב-10 באוקטובר 1846 הופיעה מונטז בפעם הראשונה במינכן לפני המלך לודוויג הראשון. במהרה, הפכה הרקדנית בת ה-25 למאהבת של המלך בן ה-60. ארבעים יום בלבד אחרי הופעתה הראשונה שינה המלך צוואתו, כך שעתידה של מונטז יובטח במענק של 100.000 גולדן, ו-2.400 גולדן נוספים בכל שנה עד שתתחתן. במושגים של היום, מדובר במיליוני דולרים. השפעתה על המלך הלכה וגברה ומונטז, שהייתה ידועה בדעותיה הליברליות, הפכה מעורבת יותר ויותר בענייני המדינה. כשדרש המלך להעניק לה אזרחות ותואר אצולה, נתקל בהתנגדות מצד שריו, ובתגובה פיטר המלך את השרים. בהמשך קיבלה מהמלך ארמון, אליו נכנסה ביוני 1847, ותואר דוכסות. 

בקרב העם, מונטז הייתה מאוד לא אהודה. היא נהגה בפרהסיה באופן פרובוקטיבי, ונודעה כיהירה וכבעלת התפרצויות זעם. כוחה הפוליטי עורר תרעומת. ב-9 בפברואר 1848 הורה המלך על סגירת אוניברסיטת מינכן עד לסמסטר החורף הבא, בשל מחאת סטודנטים נגדה. למחרת החלה התקוממות שהובילה בסופו של דבר להתפטרותו של המלך, כחלק מאביב העמים. השערורייה הייתה "שמן על מדורת המהפכה", כדברי יוסף לפיד.
קורות חייה > המשך חייה

לולה מונטז ברחה כבר ב-11 בפברואר לשווייץ, שם חיכתה לשווא למלך שיגיע בעקבותיה. בשנת 1849 חזרה ללונדון והתחתנה עם קצין. היות שבעלה הראשון היה עדיין בחיים ותנאי הגירושין לא התירו לה להינשא בשנית, הואשמה בפוליאנדריה ונאלצה לברוח שוב לאירופה עם בעלה הטרי, ממנו נפרדה תוך שנתיים. בשנת 1851 היגרה לארצות הברית. היא המשיכה להופיע, וב-1853 התחתנה שוב בנישואין שלא עלו יפה. בין השאר, הופיעה תקופה מסוימת באוסטרליה, במופע שזכה לפרסום בשל אופיו האירוטי. כשחזרה לארצות הברית חדלה להופיע על הבמה, ופנתה לכתוב ספר ביוגרפי על קורותיה, ולהעביר סדרת הרצאות שזכו לפופולריות. 

בגיל 39 לקתה מונטז בדלקת ריאות ונפטרה כעבור שלושה שבועות. היא נקברה בבית הקברות "Green Wood" בברוקלין.
עיבודים על הבמה ובקולנוע

בשנת 1918 יצא סרט אילם על קורותיה, המתרחש כולו במדריד.
בשנת 1955 הופק הסרט המפורסם ביותר אודותיה, סרט שהגדיר המבקר האמריקני אנדריו סאריס כ"הסרט הגדול ביותר של כל הזמנים", ופרנסואה טריפו אמר עליו: "הסרט נראה כמו קופסת שוקולדים לחג המולד. אתה פותח את המכסה ואז בוקע מתוכה שיר יקר מציאות."
במהלך המאה העשרים, נכתבו בהשראתה בלטים (1939 ו-1946) ואופרטה (1937).
כמו כן, סיפורה של מונטז היווה את ההשראה לשיר הנושא מתוך האלבום של הזמרת ג'ואנה ניוסום שנקרא בשם Have One on Me (2010).
לקריאה נוספת

Nicholas Browne, Castle Oliver & the Oliver Gascoignes
Leila Mackinlay, Spider dance: A novel based upon incidents in the life of Lola Montez
Cecil Saint-Laurent, La Vie Extraordinaire de Lola Montès
Bruce Seymour, Lola Montez, a Life, Yale University Press, 1996.
הערות שוליים

↑  [ http://www.sunderlandecho.com/news/racy-life-of-our-lola-1-1106330 ]
↑  [ http://www.fembio.org/biographie.php/frau/biographie/lola-montez/ ]
↑  [ http://www.retrobibliothek.de/retrobib/seite.html?id=111485]
↑  [ http://www.gutenberg.org/files/21421/21421-h/21421-h.htm]
↑  [ http://www.gutenberg.org/files/21421/21421-h/21421-h.htm]
↑  יוסף לפיד: מדריך לפיד - אירופה לצעירים. שקמונה. 1991. עמ' 328
↑  [ http://www.gutenberg.org/files/21421/21421-h/21421-h.htm]
1 2   "לולה מונטז", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
↑
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007462937805171  PLWABN: 9810589008705606  ADB: montez-lola-4226  BIBSYS: 3040142  BNE: XX1099536  BnF: cb11969286c (data)  CANTIC: a11777291  GND: 118583719  ISNI: 0000 0000 6302 6460  LCCN: n50004180  NLA: 35359568  NSK: 000319754  NTA: 106813986  RERO: 02-A009213844  SNAC: w6sx6fkj  SUDOC: 027708128  Trove: 507260  VIAF: 67257793   WorldCat (עם VIAF): 67257793
ירושלמים (מפלגה)

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 מנהיגים:  רחל עזריה, תמיר ניר, אהרון לייבוביץ',פלר חסן-נחום.
 תקופת הפעילות:  2008–הווה (כ־17 שנים)
 אפיון:  תנועה עירונית פוליטית הפועלת למען ירושלים פלורליסטית
 אידאולוגיות:  פלורליזם
 אותיות:  ים
 שיא כוחה:  2 מנדטים (2013)
 
 www.yerushalmimparty.org
 
ירושלמים הייתה מפלגה מקומית בעיריית ירושלים שדגלה בפלורליזם ופנתה לדתיים וחילונים כאחד. ירושלמים שמה דגש על מאבק בתופעות של הקצנה ואפליה במרחב הציבורי.
המפלגה קמה בשנת 2008 על ידי רחל עזריה במטרה להתמודד בבחירות למועצת העיר ירושלים. הארגון רץ ברשימה משותפת של סיעת ירושלמים וסיעת התעוררות בראשות עופר ברקוביץ'. הם קיבלו יחד שני מושבים במועצת העיר, אחד מהם לרחל עזריה, ראש מפלגת ירושלמים.
בבחירות 2013 התמודדה הסיעה באופן עצמאי, והכניסה שני חברי מועצה (רחל עזריה ותמיר ניר), עם 16,181 קולות. בבחירות למועצת העיר באוקטובר 2018 התמודדה המפלגה כחלק מסיעת ירושלים תצליח ברשות זאב אלקין, אך נציגיה, שהוצבו במקומות ה-5 וה-6 ברשימה, לא נכנסו למועצה.
סיעת ירושלמים במועצת העיר

עם תחילת הקדנציה הראשונה הצטרפה רחל עזריה לקואליציה, וקיבלה את תיק החינוך לגיל הרך (שלא היה קיים עד אז) ואת תיק המינהלים הקהילתיים. במסגרת תיקים אלה יזמה את השינויים הבאים:
חודש לימודים נוסף ב-80 גני ילדים בירושלים.
בחירות פתוחות להנהלת המינהלים הקהילתיים.
בניית תוכנית לחינוך חינם בגיל 3 וצהרונים מסובסדים (שאומצה מאוחר יותר על ידי ועדת טרכטנברג). כנציגת סיעת ירושלמים, השתתפה רחל עזריה בדיוני ועדת טרכטנברג, ותרמה לאימוץ חינוך חינם כבר מגיל 3, ולרפורמת הצהרונים.
באוגוסט 2013 הצטרף הרב אהרון ליבוביץ' למפלגה.
לאחר הבחירות באוקטובר 2013, הצטרפה ירושלמים לקואליציה העירונית בראשות ניר ברקת. במסגרת ההסכם הקואליציוני, מונתה רחל עזריה לסגנית ראש העיר, משנה לתיק החינוך ומחזיקת תיק מעמד האישה. תמיר ניר קיבל את תיק התחבורה ומונה ליו"ר ועדת השימור העירונית. עם בחירתה של רחל עזריה לכנסת מטעם מפלגת כולנו - החליף אותה כחבר מועצת העיר הרב אהרון ליבוביץ'.
בשנת 2016 חבר נציג מפלגת העבודה בעיריית ירושלים, איתי גוטלר, לתנועת ירושלמים ובכך הגדיל את מספר חברי המועצה של העירייה לשלושה. גוטלר מחזיק תיק בריאות הציבור.
ביוני 2016 הודיע יו"ר התנועה תמיר ניר על התפטרותו מחברותו במועצת העיר ומתפקידו כסגן ראש העירייה, לטובת חברת המועצה פלר חסן נחום (בתו של יהושע חסן), עם התפטרותו של ניר, מונה אהרון ליבוביץ' ליו"ר התנועה.
עזריה החליטה לרוץ שוב בבחירות לראשות ירושלים אך ב-26 בספטמבר החליטה לפרוש ולהעביר את תמיכתה לזאב אלקין. כחלק מההסכם, מקומות 5 ו-6 ברשימת ירושלים תצליח של אלקין הובטחו לנציגי סיעת ירושלמים. הסיעה המשותפת קיבלה 2 מנדטים בלבד.
דת ועיר

ירושלמים פעלה בתחום השוויון במרחב הציבורי ונגד הדרת נשים. לדוגמה, בעת הקמפיין לבחירות המוניציפליות ב-2008, ביקשה סיעת ירושלמים לפרסם מודעה על גבי אוטובוסים של אגד עם תמונתה של רחל עזריה. כנען מדיה בתנועה בע"מ - זכיינית הפרסום על האוטובוסים, סירבה לפרסם את תמונתה בנימוק שזאת תמונה של אישה. בעקבות סירובה של כנען, הוגשה עתירה לבג"ץ אשר הורה לפרסם את המודעה. המאבק בפרסום תמונות נשים במרחב הציבורי המשיך בשנים שלאחר מכן בשיתוף עם התנועה הירושלמית, כולל עתירה לבג"ץ כנגד משרד התחבורה שהביא להחלטת המשרד ב-2012 למנוע מזכייני פרסום על אוטובוסים לאסור תמונות נשים. במהלך חג הסוכות 2010 ו-2011 הגישה ירושלמים עתירות לבג"ץ בנושא הפרדה בין נשים לגברים ברחוב מאה שערים בחגיגות שמחת בית השואבה. בסוכות 2012, כבר לא בוצעה הפרדה בשכונה. העתירה שהוגשה נגד העירייה באוקטובר 2011 הביאה להוצאת רחל עזריה מהקואליציה על ידי ראש העיר ניר ברקת, תוך נטילת התיקים בהם החזיקה.
הערות שוליים

↑  חודש לימודים נוסף ב-80 גני ילדים בי-ם - חדשות חינוך, באתר ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
↑  משה שטיינמץ, י-ם: הבחירות למנהלים קהילתיים ייערכו בתוך שנה, 14 באוקטובר 2009, nrg
↑  ורד קלנר, ‏הנשים ייעלמו מהמרחב הציבורי? לא אם זה תלוי ברחל עזריה, באתר גלובס, 24 בנובמבר 2011
↑  הילה ויסברג, "סיפרתי לטרכטנברג שמשלמים 1,200 שקל בחודש על צהרון שנמשך שעתיים - הוא היה המום", באתר TheMarker‏, 11 באוקטובר 2011
↑  חיזוק רבני לרחל עזריה: הרב ליבוביץ‘ מצטרף לסיעת "ירושלמים", באתר כיפה, 6 באוגוסט 2013
↑  ניר חסון, ח"כ רחל עזריה פרשה מהמרוץ לראשות העיר ירושלים והעבירה את תמיכתה לאלקין, באתר הארץ, 26 בספטמבר 2018
↑  פנחס וולף‏, י-ם מתעוררת לתמונות מועמדות על האוטובוסים, באתר וואלה, 10 בנובמבר 2008
↑  אביאל מגנזי, המדינה תאסור הדרת נשים בפרסום באוטובוסים, באתר ynet, 11 ביולי 2012
↑  ניר חסון, ברקת פיטר חברת מועצה שעתרה נגד הפרדה מגדרית במאה שערים, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2011
אנה וינטור

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1949 (בת 75) המפסטד, לונדון רבתי, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 השכלה:  בית הספר נורת' לונדון  אוניברסיטת אוקספורד  אוניברסיטת קולומביה 
 תקופת הפעילות:  מ-1975
 מעסיק:  הוצאת קונדה נאסט, הרודס, Oz, הרפרס בזאר, Biba, ניו יורק, House & Garden, ווג, Viva 
 בן או בת זוג:  Shelby Bryan (2004–2020)  Shelby Bryan (1999–?) Michel Esteban פירס פול ריד Richard Neville Nigel Dempster ביל ניי 
 צאצאים:  Charles Shaffer, Katherine Shaffer 
 פרסים והוקרה:  מדליית החירות הנשיאותית (4 בינואר 2025)  גבירה מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (2017)  פרס המהגרים הגדול (2010)  פרס CFDA למפעל חיים (2003)  קצינה במסדר האימפריה הבריטית  אבירה בלגיון הצרפתי 
 קישורים חיצוניים
 חתימה:   
 
וינטור בסתיו 2007, בתצוגה של אן קליין
דיים אנה וינטור (באנגלית: Dame Anna Wintour; נולדה ב-3 בנובמבר 1949) היא אשת עסקים, ידוענית, עורכת אופנה בריטית-אמריקאית, עורכת ראשית של מגזין ווג האמריקאי, משרה בה היא מחזיקה מאז שנת 1988. חברת מסדר האימפריה הבריטית. היא החלה להתעניין באופנה בהיותה נערה. אביה, צ'ארלס וינטור, שהיה העורך של ה-Evening Standard, נהג להיוועץ בה מדי פעם איך לעצב את עטיפות העיתון על מנת שיתאימו לנוער של שנות השישים בלונדון. לאחר שנשרה מבית הספר בגיל 16, היא החלה את הקריירה שלה ככתבת אופנה. במסגרת הקריירה היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי ועבדה בכתבי העת New York ו-House & Garden. היא שבה לארץ הולדתה למשך שנה ועבדה בווג הבריטי ואחרי כן מונתה לעורכת הווג האמריקאי, בסניף המגזין בניו יורק. היא הקימה עסק יציב, הצלחה שהביאה אותה למעמד נכבד בתעשיית האופנה. ב-2011 עוטרה באות לגיון הכבוד הצרפתי.
בדומה לקודמתה, דיאנה פרילנד, הפכה וינטור לאייקון אופנה.
משפחתה

אנה וינטור נולדה בלונדון, אנגליה שבממלכה המאוחדת למשפחה מרקע נוצרי. אביה, צ'ארלס ור וינטור (Charles Vere Wintour)‏ (1917–1999), חבר מסדר האימפריה הבריטית, בנו של מייג'ור-גנרל פיצג'רלד וינטור, היה עורכו של העיתון Evening Standard, אמה הייתה אשתו הראשונה, אלינור (נוני) טרגו בייקר, בתו של פרופסור למשפטים מאוניברסיטת הרווארד, אותה נשא לאישה ב-1940, הם התגרשו ב-1979. היא נקראה על שם סבתה מצד אמה, אנה (גילקיסון) בייקר, בתו של סוחר מפנסילבניה.
אמה החורגת היא אודרי סלוטר (Audrey Slaughter), עורכת כתב עת שיסדה מגזינים כמו Honey and Petticoat.
ליידי אליזבט פוסטר, דוכסית דבונשיר, בת המאה ה-18, הייתה אמה של סבתה של סבתה וסר אוגוסטוס ור פוסטר, הברון הרביעי והאחרון (1873–1947) היה אב-דודה.
לווינטור שלושה אחים, שהם בין החיים כעת: מנהל מועצת Gravesham Borough Council;
נורה הילרי וינטור, לשעבר סגן המזכ"ל של Public Services International בז'נבה שווייץ ופטריק וינטור, שהחל ככתב לענייני איגודים מקצועיים בגארדיאן ב-1983 והתקדם למשרת העורך הפוליטי, בתחילה ב-האובזרבר ואחרי כן בגארדיאן ב-2006.
אחיה הבכור, ג'רלד ג'קסון וינטור, נפטר בהיותו ילד ב-1951 בתאונה, כשמכונית פגעה בו בזמן שרכב על אופניים לבית הספר.
שנותיה הראשונות

וינטור למדה בבית הספר לבנות North London Collegiate School, שם היא התמרדה נגד קוד הלבוש באוספה את החצאית שלה.
בגיל 14 אימצה לה תסרוקת Bob, תספורת שהייתה מאז סימן ההיכר שלה.
היא החלה להתעניין באופנה כצופה קבועה בתוכנית "Ready Steady Go!‎" של קתי מקגוון (Cathy McGowan) ואביה נועץ בה כששקל איך להגדיל את אחוז הקוראים בקרב בני הנוער.
בגיל העשרה היא החלה לצאת עם גברים מבוגרים ובעלי קשרים. בגיל 15, היא ניהלה רומן קצר עם הסופר פיר פול ריד (Piers Paul Read), אז בן 24.
בשנות העשרה המאוחרות שלה, היא החלה לצאת עם כתב הרכילויות נייג'ל דמפסטר (Nigel Dempste) והרבתה להסתובב עמו בחוגי החברה הלונדונית הגבוהה.
חבר התלוצץ עליה ואמר: "היא תלך גם לאירוע ההשקה של מעטפה."
קריירה > מאופנה לעיתונאות

צ'ארלס וינטור סידר לבתו את עבודתה הראשונה, בבוטיק Biba הידוע, בעת היותה בת 15.
בשנה שלאחר מכן, היא נשרה מ-North London Collegiate. וינטור בחרה לא ללכת לקולג' ובמקום זאת נכנסה לתוכנית הדרכה בהרודס. לפי בקשת הוריה, היא גם למדה עיצוב אופנה בבית הספר הסמוך, אולם נשרה מהר מאוד, באומרה: "או שאתה יודע לעצב או שלא."
היא המשיכה לצאת עם גברים מבוגרים ומקושרים, בעת ההיא עם פיטר גיטרמן (Peter Gitterman), בנו החורג של גאורג שולטי, מנצח התזמורת הפילהרמונית של לונדון.
בן-זוג אחר שלה, הסופר ריצ'רד נוויל (Richard Neville), עורכו של כתב העת הפופולרי והשנוי במחלוקת Oz, הציג בפניה לראשונה הפקת מגזין והיא הרבתה להסתובב במשרדי המגזין.
היא נכנסה לתחום עיתונאות האופנה ב-1970 כשכתב העת Harper's Bazaar התמזג עם Queen והפך ל-Harper's & Queen, והמגזין החדש היה זקוק לעוזרי עורך.
בעת היותה שם, היא דאגה שעמיתיה לעבודה ידעו שהיא מעוניינת להתמנות בסופו של דבר לעורכתו של ווג.
היא גילתה את הדוגמנית אנאבל הודין, חברתה לשעבר מהכיתה בצפון לונדון, והשתמשה בקשרים שבנתה על מנת לבצע תצלומים מרשימים ונועזים, אותם צילם פעמים רבות הלמוט ניוטון וצלמים מובילים אחרים.
צילום אחד, שקיבל השראה מעבודותיהם של פייר-אוגוסט רנואר ואדואר מאנה בהשתמשה בדוגמניות שנעלו מגפי גו-גו.
היא עזבה את כתב העת ב-1975, אחרי שהיו לה חילוקי דעות מתמשכים עם העורך החדש מין הוג (Min Hogg), שהיא רצתה את משרתו לעצמה, ועברה לגור בניו יורק עם בן זוגה, העיתונאי הפרילאנסר ונער השעשועים ג'ון בראדשואו (Jon Bradshaw).
קריירה > ניו יורק

וינטור מונתה לעורכת אופנה זוטרה במגזין Harper's Bazaar בעיר ניו יורק ב-1975.
התצלומים החדשניים שהיא הכניסה לעיתון הביאו אותה לעימות עם העורך טוני מזולה, והיא פוטרה לאחר תשעה חודשים, אם כי היא טענה תכופות שהיא עבדה שם זמן רב יותר.
במהלך התקופה הזו הציג בפניה אחד מידידיו של בראדשואו את בוב מארלי והיא נעלמה איתו למשך שבוע.
לאחר חודשים אחדים, בראדשואו סייע לה להשיג את המשרה הראשונה שלה כעורכת אופנה, בכתב העת Viva, מגזין למבוגרים אותו ייסדה קתי קיטון (Kathy Keeton), שהייתה אז אשתו של המוציא לאור של מגזין פנטהאוז בוב גוצ'יונה. נדיר שהיא הודתה שעבדה שם בשל הקשרים הללו.
הייתה זו המשרה הראשונה שעלה בידה לשכור עוזר אישי, ובאותה משרה יצא לה שם של בוסית תובענית וקשוחה.
כשגוצ'יונה סגרה את המגזין הבלתי רווחי בשלהי 1978, אחרי שווינטור עבדה שם קרוב לשנתיים, היא החליטה לקחת פסק זמן מהענף. היא סבלה מפרידה קשה מבראדשואו, ויצאה לזמן קצר עם אריק איידל.
לאחר מכן היא ניהלה רומן עם המפיק המוזיקלי הצרפתי מישל אסטבן, היא חילקה איתו את זמנה בין פריז לניו יורק.