צבא האימפריה העות'מאנית
התקופה המודרנית - "ניזאם-אה ג'דיד"

"ניזאם-אה ג'דיד" (טורקית: Nizam-ı Cedid, מילולית: "סדר חדש") הייתה סדרת רפורמות אותה הנהיג הסולטאן סלים השלישי בשלהי המאה ה-18 בניסיון להתאים את האימפריה מבחינת צבאית ומדינית להתפתחויות במעצמות האירופאיות. מאוחר יותר הפך השימוש במונח ייחודי לצבא האימפריה העות'מאנית שנוסד תחת תוכנית הרפורמה.
לאחר תקופות ארוכות של הזנחה ותקציבים מדולדלים, הלך וגדל הפער שבין צבא האימפריה העות'מאנית לבין צבאות אירופה. פער איכותי זה בלט במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792), אשר הסתיימה בכישלון חרוץ לכוחות האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה ניסה סלים השלישי לפנות ליאניצ'רים, אשר היוו את עמוד השדרה של הצבא העות'מאני, בבקשה כי יסכימו לאמץ כלי נשק חדשים ושיטות לחימה ממדינות מערב אירופה. אולם פניותיו נתקלו בהתנגדות חריפה ומכיוון שהיאניצ'רים היו בעלי כוח רב בחברה העות'מאנית ובמעמד השליט באיסטנבול, לא הצליח הסולטאן לאכוף את השינויים.
היווצרות הגרעין של ניזאם-אה ג'דיד החלה עוד בשנת 1791, כאשר הוואזיר הגדול יוסף פשה, אשר עמד בראש הכוחות הלוחמים נגד רוסיה, כינס במחנהו קבוצה קטנה של עריקים מן הצבא הרוסי והגרמני, אשר חצו את הקווים. עריקים אלה, יחד עם מספר חברים במשמר הראש של הוואזיר, החלו להתאמן יחד, בעזרת כלי נשק רוסיים שנפלו שלל ובשיטות אימון רוסיות. מדי פעם, הם הדגימו את יכולותיהם לפני הוואזיר, במעין מופע בידור. לאחר חתימת הסכם יאשי בתחילת 1792, חזר הוואזיר לאיסטנבול והביא עמו את הכוח החדש שאימן. באותו שלב, ולאור התנגדותם הנחרצת של היאניצ'רים לכל שינוי במבנה הצבא ובשיטותיו, הצליח הוואזיר לשכנע את הסולטאן סלים השלישי כי השינוי במבנה הצבא צריך לבוא באמצעות בניית צבא חדש לחלוטין, מן היסוד. זאת, לאחר שהסולטאן הוזמן להתרשם מתרגילי האימון של הכוח החדש והתרשם לטובה.
בחודש מרץ 1792 פנה הסולטאן אל שגריר בריטניה באיסטנבול וביקש שבריטניה תספק לטורקיה מספר רובי מוסקט עם כידוני רובה וכן הודיעה על נכונותה לספק כמות גדולה יותר של נשק בעתיד. בינתיים גדל הכוח החדש לכדי כ-100 לוחמים והעריקים הרוסים והגרמנים הפכו לקציני הכוח ולסמלים. הכוח המשיך להתאמן כ-10 ק"מ מחוץ לתחומי איסטנבול, כדי שלא למשוך את תשומת לבם של היאניצ'רים. זמן קצר אחר כך ביחד עם השגריר הצרפתי ז'אן-בטיסט אניבאל אובר דה בייה שבעצמו היה גנרל הגיעו ארבעה קצינים מחיל הרגלים הצרפתי כדי לסייע באימון הכוח בשיטות קרב אירופאיות. לבסוף, ב-14 במאי 1792 הוחלט רשמית על הקמת הכוח החדש בשם "ניזאם-אה ג'דיד". כדי לספק את תקציבו של הכוח הוקם משרד אוצר חדש. גודלו של הכוח היה קטן בתחילה, ולא עלה על 200 חיילים בחודש מאי 1793. לסגל הקצינים בו נוספו בשנה זו עוד שלושה קצינים צרפתים ושישה סמלים וכן הוזמנו עבורו רובים חדישים מצרפת, בריטניה ושוודיה.
דבר קיומו של הכוח החדש נשמר בסוד עד לשנת 1794. ב-18 בספטמבר 1794 הוכרז פומבית בתקנות על יסודו של "ניזאם-אה ג'דיד" כחטיבה בצבא העות'מאני, זאת כדי להפחית ככל האפשר את ההתנגדות של הכוחות השמרניים לסדר החדש. על פי התקנות, גודלו הסופי של הכוח היה אמור למנות כ-12,000 חיילים, אולם בשלב זה היו בכוח 1,602 חיילים בלבד, אשר חולקו לשני גדודים בני 800 חיילים. בתקנות אף נקבע סדר הכוחות ברמת הפלוגה, המחלקה והכיתה. עוד נקבע כי החיילים יקבלו מדים עם גיוסם וכן כל הוצאותיהם ישולמו על ידי משרד האוצר המיוחד לכוח. הניזאם-אה ג'דיד המשיך לגדול בהתמדה בשנים הבאות: במאי 1797 היו בכוח 2,536 חיילים ו-27 קצינים. בחודש ספטמבר 1799 היו בכוח 4,317 חיילים ו-30 קצינים, בשתי חטיבות. בחודש יולי, 1801 היו בכוח 9,263 חיילים ו-27 קצינים. החל משנת 1802 הונהגה שיטת גיוס חובה לכוח באזור אנטליה, בה נדרשו ראשי מחוזות לשלוח בכל שנה מספר מתגייסים שנקבע לתקופת אימונים של שישה חודשים. החל משנת 1804 נעשה מאמץ לרתום את המשאבים הכספיים של הטימרי לצורך תקציבו של הכוח. אחוזות פאודליות רבות הוחרמו אף בשל סיבות פעוטות ועברו לניהולם של קצינים מהכוח החדש. בתקופה זו נבנה עבור הכוח בסיס קבע באנטליה וכן בסיסי משנה בערים ובעיירות רבות בטורקיה. כתוצאה ממאמצי הגיוס, בסוף שנת 1806 היו רשומים במצבת הכוח החדש 22,685 חיילים ו-1,590 קצינים. מחציתם היו מוצבים באנטליה והיתרה באיסטנבול ובחבל הבלקן. הצלחת הקמת הכוח באנטליה הביאה את הסולטאן ליזום הקמת כוח דומה באירופה שבסיסו באדריאנופול.
בתחילת המאה ה-19 היו כ-90% מן הניזאם-אה ג'דיד בני איכרים ובני שבטים מאנטליה. רבים מהם הצטרפו לצבא מתוך מניעים כלכליים ותקווה לצבור הון משלל מלחמה שיפול לידיהם. חוסר משמעת פשתה בין הכוחות וחלק מן החיילים התארגנו בכנופיות שוד, תוך שהם מנצלים את מיומנות הלחימה שרכשו כדי לשדוד בעלי אחוזות במערב אנטליה ובבלקן. כדי להילחם בתופעה מונו לכוח קצינים נוספים, הוטלו עונשים כבדים על מפרי המשמעת, הוגברו האימונים וצומצם הזמן הפנוי של החיילים.
התנסותו הבולטת הראשונה של הכוח החדש בלחימה הייתה כאשר 700 לוחמים נשלחו לעזה בשנת 1799 כדי לסייע למושלה להגן על העיר מפלישתו של נפוליאון בונפרטה. בשנת 1800, בעת המצור הבריטי על הכוח הצרפתי באלכסנדריה, הונחתו על החוף 2,000 חיילים מן הניזאם-אה ג'דיד לצד כוח בריטי והם הצליחו להטיל מצור על הצרפתים ברוזטה, עד לכניעתם. חיילי הכוח החדש אף ביצעו משימות לאיתור ודיכוי מורדים במקדוניה ובתראקיה. אולם, לאור התנגדותם הנחרצת של היאניצ'רים לשתף פעולה עם הכוח החדש, הם שותפו באופן מוגבל בפעילות הקרבית. בשנת 1807 הביא ניסיון של סלים השלישי לבצע רפורמות בכוח היאניצ'רים בבוספורוס להתקוממות שמרנית באיסטנבול. תחת לנצל את כוחות הניזאם-אה ג'דיד כנגד התקוממות זו, הוא בחר לפזר את הכוח החדש ולפטר את מבקשי הרפורמה מן הממשל. המורדים לא הסתפקו בכך והרגו כל חייל בניזאם-אה ג'דיד אותו הצליחו לאתר, הפילו את הסולטאן מכסאו והחליפוהו במוסטפא הרביעי. לדעת ההיסטוריון סטנפורד שו, הניזאם-אה ג'דיד היה כישלון בשנותיו הראשונות והשפעתו על שינוי מבנהו השמרני של צבא האימפריה העות'מאנית בראשות היאניצ'רים, היה מוגבל ביותר.
רק בשנת 1826 שיקם הסולטאן מהמוט השני את הניזאם-אה ג'דיד. ב-15 ביוני 1826, לאחר קרבות עזים אך קצרים ברחובות איסטנבול חוסלה התמרדות היאניצ'רים כנגד השינויים במבנה הצבא. יומיים אחר כך הוכרז על פירוק היאניצ'רים ובכך באה לקיצה השפעתם על אופיו של הצבא האימפריה העות'מאנית לאורך כחמש מאות שנה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ניסה הסולטאן עבדול חמיד השני להמשיך ולשנות את מבנה צבא האימפריה ובאופן מיוחד את מערכת הגיוס והשרות הצבאי. לבקשתו של הסולטאן שלח וילהלם השני, קיסר גרמניה, את התאורטיקן הצבאי קולמר פון דר גולץ כיועץ צבאי לצבא האימפריה. פון דר גולץ שירת בתפקיד זה עד לשנת 1897 ואף חיבר את ספרי הלימוד לבתי הספר הצבאיים של הצבא העות'מאני. הפיכת הטורקים הצעירים בשנת 1908, עשתה את שיפורו וחידושו של הצבא לאחת המטרות העיקריות של המדינה. בשנת 1909 קוצר שירות החובה באזורים "לא בריאים" (כגון עיראק ותימן) לשנתיים ושינוי זה הוחל עד מהירה על הצבא כולו. אולם, אף בשנים 1913–1914 עדיין נמצאו מקרים שבהם חיילים חויבו בשרות של עד עשר שנים. לאחר ההפיכה פרשו מן הצבא קצינים בכירים רבים והגיל הממוצע של הקצונה ירד באופן משמעותי. גודלו של הצבא העות'מאני בעשור הראשון של המאה ה-19 עמד על כ-270,000 חיילים, מתוכם כ-25,000 קצינים.