stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יעקב אסרף
הערות שוליים

↑  הידיים ידי יעקב, באתר קרוב אליך, ‏2022-06-09
↑  רבקי גולדפינגר, עניין אישי והפעם עם יעקב אסרף, באתר ערוץ 7, ‏2021-03-25
↑  אודליה ארביב, יעקב אסרף - האיש והגיטרה, באתר תרבוש אתר תרבות ופנאי לציבור הדתי, ‏2017-08-20
↑  על הסרטון ראו: דתל"ש לשעבר: סיפורו של יעקב אסרף, באתר ערוץ 7, 21 בספטמבר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 60148035785587971065   WorldCat (עם VIAF): 60148035785587971065
כיסא מס' 7

| --- | --- |

 מידע כללי
 מעצב:  ארנה יאקובסן
 תאריך יצירה:  1955
 טכניקה וחומרים:  עץ לבוד ופלדת אל-חלד
 ממדים בס"מ
 אורך:  43.18
 רוחב:  40.64
 גובה:  81.28
 נתונים על היצירה
 מפעל מייצר:  פריץ הנסן (Fritz Hansen)
 מיקום:  דנמרק
"כסא מסדרה מס' 7" או "כסא ממודל 3107" הוא כיסא, שעוצב על ידי הארכיטקט והמעצב הדני ארנה יאקובסן. הכיסא הוא אחד מן העיצובים הפופולריים ביותר של העיצוב הדני במחצית השנייה של המאה ה-20. הוא מיוצר מאז שנת 1955 על ידי חברת פריץ הנסן הדנית ונמכר בלמעלה מ-5 מיליון יחידות. בנוסף, נוצרו לכיסא זה חיקויים רבים.
בדומה ל"כיסא נמלה" (1952) גם כיסא זה בנוי בעזרת מושב ומשענת העשויים יחידה אחת מעץ לבוד מכופף. עיצוב הלוח נעשה בקווים זורמים. עיצוב כיסאות אלו, כפי שהצהיר יאקובסון, הושפע מעבודתם של זוג המעצבים האמריקאים צ'ארלס וריי איימס (Charles and Ray Eames).
יחסי הרפובליקה של קונגו – יפן

| יחסי הרפובליקה של קונגו – יפן |
| --- | --- |
הרפובליקה של קונגו: יפן


הרפובליקה של קונגו: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
342,000: 377,915
אוכלוסייה
6,370,804: 123,588,993
תמ"ג (במיליוני דולרים)
15,321: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,405: 34,088
משטר
רפובליקה: מונרכיה חוקתית

יחסי הרפובליקה של קונגו–יפן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין יפן.
סקירה כללית

הרפובליקה של קונגו ויפן מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין יפן כוננו ב-18 באוגוסט 1960, יום הכרתה של יפן בעצמאותה של קונגו.
ביקורים רמי דרג > מקונגו ליפן

דניס ססו-נגוסו, נשיא הרפובליקה של קונגו (2008)
נציגויות דיפלומטיות

קונגו מיוצגת ביפן בדרג השגרירות, באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן איננה מיוצגת בקונגו הן בדרג השגרירות והן דרג הקונסולרי. יפן האמינה את שגרירות שבקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הסמוכה, על הרפובליקה של קונגו.
יעקב שטרן

| --- | --- |

שטרן, 1973
 לידה:  1932 שטרסבורג, צרפת צרפת
 פטירה:  1 באוגוסט 2008 (בגיל 76 בערך) כ"ט בתמוז ה'תשס"ח
 תאריך עלייה:  1936
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  לח"י לח"י  צבא הגנה לישראל
 דרגה:    תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד סיירת גולני  מפקד גדוד 12 בחטיבת גולני  קצין אג"ם פיקוד הצפון  מפקד חטיבה 3/חטיבה 820  מפקד בית הספר לחי"ר  ראש מחלקת המבצעים באג"ם  ראש מטה פיקוד הצפון  מפקד אוגדה  נספח צבאי בדרום אפריקה
 פעולות ומבצעים
   מלחמת סיני   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים
 
יעקב שטרן (1932 – 1 באוגוסט 2008) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כראש מחלקת המבצעים במלחמת יום הכיפורים וכקצין אג"ם פיקוד הצפון במלחמת ששת הימים.
חייו

שטרן נולד בשטרסבורג שבצרפת, ב-1936 עלה לארץ ישראל, גדל ולמד בתל אביב. כנער בתקופת מלחמת העצמאות היה חבר בלח"י.
לאחר המלחמה התגייס לצה"ל, עבר קורס קצינים ושימש מדריך בבית הספר לקצינים עד 1953. לאחר מכן שירת מפקד פלוגה וכמפקד סיירת גולני, מפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים ומדריך בקורס מפקדי פלוגות. היה חבר במשלחת הסיוע הצבאי הישראלי לאתיופיה ומילא תפקידים באגף ההדרכה. שירת כקצין אג"ם ובשנים 1960 עד 1962 פיקד על גדוד 12 בחטיבת גולני. לאחר תקופת לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה שירת כסגן מפקד החטיבה. במלחמת ששת הימים שירת כקצין אג"ם בפיקוד הצפון תחת פיקודו של דוד אלעזר. לאחר המלחמה מונה למפקד חטיבה 3 שתחת פיקודו הפכה לחטיבה 820, חטיבה מרחבית שהייתה אחראית על הביטחון השוטף בגזרת רמת הגולן, ושירת בתפקיד עד 1970. יצא להשתלמות במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת' ועם שובו מונה למפקד בית הספר לחי"ר (בה"ד 3).
ב-1972 מונה לראש מחלקת המבצעים באג"ם. תחת אחריותו היו נושאי הכוננות, הגיוס ועדכון התוכניות המבצעיות של הפיקודים ערב מלחמת יום הכיפורים ובמהלכה. ב-1974 מונה לראש מטה פיקוד הצפון, תחת מרדכי גור. בתפקידיו הבאים שירת כמפקד עוצבת אתגר וכנספח צבאי בדרום אפריקה.
הערות שוליים

↑  יעקב שטרן, באתר גדוד הסיור של חטיבת גולני.
↑  עוזי עילם, "עדות מן הבור: מלחמת יום הכיפורים: יומן אישי", ידיעות ספרים, 2013, עמוד 110.
כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה

כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Christian I, Kurfürst von Sachsen; ‏ 29 באוקטובר 1560 - 25 בספטמבר 1591) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1586–1591.
ביוגרפיה

כריסטיאן נולד ב-29 באוקטובר 1560 בדרזדן, לאוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולאנה מדנמרק, נסיכת הבוחר מסקסוניה. בשנת 1565 מת אחיו אלכסנדר, וכריסטיאן מונה ליורש העצר. בשנת 1586 מת אביו אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, וכריסטיאן עלה במקומו לשלטון. כריסטיאן מינה את ניקולאוס קרל לקנצלר הנסיכות, וביצע את מדידת הקרקע הראשונה בסקסוניה.
ב-25 בספטמבר 1591 מת כריסטיאן, ובנו כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

בשנת 1582 התחתן כריסטיאן עם סופיה מברנדנבורג, בתם של יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וסבינה מברנדנבורג-אנסבך, ממה נולדו לו 7 ילדים:
כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1583–1611)
יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1585–1656)
אנה סבינה (1586)
סופיה מסקסוניה, דוכסית פומרניה (1587–1635)
אליזבת (1588–1589)
אוגוסט מסקסוניה (1589–1615)
דורותיאה, אם המנזר של קוודלינבורג (1591–1617)
יחסי מקדוניה הצפונית – קוסובו

| יחסי מקדוניה הצפונית – קוסובו |
| --- | --- |
מקדוניה הצפונית: קוסובו


מקדוניה הצפונית: קוסובו
שטח (בקילומטר רבוע)
25,713: 10,887
אוכלוסייה
1,820,681: 1,682,095
תמ"ג (במיליוני דולרים)
14,761: 10,438
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,108: 6,206
משטר
רפובליקה

יחסי מקדוניה הצפונית–קוסובו הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קוסובו לבין הרפובליקה של מקדוניה הצפונית.
יחסים דיפלומטיים

היחסים הלא רשמיים בין המדינות החלו ב-9 באוקטובר 2008, כאשר מקדוניה (שמה הקודם של מקדוניה הצפונית) הכירה בקוסובו לאחר הכרזת העצמאות מסרביה ב-17 בפברואר של אותה שנה. באוקטובר 2009, קוסובו חתמה על הסכם לתיקון הגבול עם הרפובליקה של מקדוניה על ידי החלפת מספר שטחים.
ב-17 באוקטובר 2009, סקופיה ופרישטינה כוננו באופן רשמי את היחסים הדיפלומטיים. ב-12 בנובמבר 2009, מקדוניה שדרגה את משלחתה הדיפלומטית בפרישטינה למעמד שגרירות. שגרירות קוסובו באלבניה מוסמכת גם עבור מקדוניה הצפונית.
תיירות

מקדוניה הכירה בדרכונים של קוסובו ב-12 ביולי 2008 לקראת הכרה דיפלומטית מלאה של הרפובליקה של קוסובו. אזרחי הרפובליקה של קוסובו יכולים להישאר 90 ימים ללא ויזה בצפון מקדוניה. אזרחי מקדוניה הצפונית יכולים גם הם להישאר ברפובליקה של קוסובו 90 ימים ללא ויזה.
היסטוריה

לפני ההכרה, הנשיא המקדוני ברנקו צרבנקובסקי אמר "הרפובליקה של מקדוניה תחליט על עמדתה כשנראה שהיא המתאימה ביותר לאינטרסים שלנו. מקדוניה תעקוב אחר עמדת נאט"ו והאיחוד האירופי ביחס לקוסובו, אולם מדינות בשני הארגונים צריכות עדיין לנקוט עמדה משותפת." המפלגה הדמוקרטית של האלבנים (אנ'), אחת המפלגות המייצגות את המיעוט האלבני במקדוניה, עזבה את ממשלת הקואליציה במקדוניה ב-13 במרץ 2008 לאחר ששש דרישותיה, וביניהן הכרה בעצמאות קוסובו, לא נענו. עם זאת, היא חזרה לממשלה ב-24 במרץ 2008, לאחר שתבעה שיש להכיר בקוסובו. ב-27 במרץ 2008, פרסם שר החוץ המקדוני אנטוניו מילושוסקי (אנ') את ההצהרה הבאה: "בברכה על עמדתה הבונה של הרפובליקה של מקדוניה ביחס לקוסובו, הנציבות לענייני חוץ של הפרלמנט האירופי הביעה דאגה בגלל עיכוב התיחום הטכני של גבול הרפובליקה של מקדוניה-קוסובו וביקשה לפתור סוגיה זו בהתאם להצעת אהטיסארי." בכך הוא חזר על תמיכת צפון מקדוניה בתוכנית האטיסארי לקוסובו, שאושרה על ידי משרד החוץ שנה לפני כן, ב-30 במרץ 2007. ב-10 ביולי הודיע דובר משרד החוץ, פטר קולב, כי מקדוניה תקבל את הדרכונים החדשים של קוסובו. עלי אחמטי (אנ'), מנהיג מפלגת האיחוד הדמוקרטי למען אינטגרציה (אנ') האלבנית-אתנית, אמר כי מקדוניה תכיר בקוסובו לאחר שנפתרו הבעיות בתיחום הגבול. (מפלגת האיחוד הדמוקרטי לאינטגרציה הייתה חברה בקואליציה; עם זאת, לאחמטי לא היה תפקיד שר בממשלה).
מקדוניה הצפונית חולקת גבול משותף לאורך 158.7 ק"מ עם קוסובו. ב-12 במאי 2009 גיורגה איוואנוב הפך לנשיא החדש של מקדוניה. מיד לאחר ההשבעה שלו איוואנוב הזמין את נשיא קוסובו פאטמיר סיידיו להיות המדינאי הראשון לבקר במקדוניה בעת כהונתו, אבל סיידיו ביטל את ביקורו במקדוניה, מכיוון שהביקור תוכנן להיות מפגש לא רשמי, ואילו קוסובו ציפתה לפגישה רשמית מלאה בין שני מדינאים. בשבועות שלאחר מכן התרחש משבר ביחסי שתי המדינות. היו אפילו השערות לפיהן מקדוניה עשויה לבטל את החלטתה להכיר בקוסובו כמדינה עצמאית. עם זאת, סקופיה הכחישה רשמית כי היא רוצה להחזיר את ההכרה בקוסובו, ועד מהרה שבו היחסים לקדמותם.
כריסטיאן הראשון, רוזן פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר

כריסטיאן הראשון, רוזן פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (גרמנית: Christian I. von Pfalz-Birkenfeld-Bischweiler; ‏3 בספטמבר 1598 – 6 בספטמבר 1654) היה רוזן פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר בשנים 1600–1654.
ביוגרפיה

כריסטיאן נולד ב-3 בספטמבר 1598 בבירקנפלד, לקרל הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ולדורותיאה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של וילהלם השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ודורותיאה מדנמרק, דוכסית בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1600 מת אביו קרל הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד, וכריסטיאן בן השנתיים בלבד ירש את האזור סביב בישוויילר באלזס שהפך לרוזנות פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר. מכיוון שהיה קטין שלט כעוצר דודו פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג עד לבגרותו, ודודתו מריה אליזבת מפפאלץ-צווייבריקן-נויבורג הופקדה על חינוכו.
כריסטיאן שירת בצבא השוודי, ואף הגיע לדרגת גנרל חיל הפרשים. במהלך מלחמת שלושים השנים לחם כריסטיאן יחד עם הצבא השוודי, ופיקד על צבא שגייס בבאדן-דורלאך. לאחר קרב נורדלינגן בשנת 1634 עזב כריסטיאן את הצבא השוודי, ואף השלים עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1640 בנה כריסטיאן טירה בבישוויילר, ובשנת 1644 שלח את ילדיו לחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
כריסטיאן הקים את הענף של פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר שהיה חסר חשיבות, אולם ממנו יצאו לבסוף מלכי בוואריה. ב-6 בספטמבר 1654 מת כריסטיאן, ובניו חילקו את נחלותיו: כריסטיאן קיבל את פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר, ואילו יוהאן קרל קיבל את פפאלץ-בירקנפלד-גלנהאוזן.
משפחתו

ב-14 בנובמבר 1630 התחתן כריסטיאן עם מגדלנה קתרינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של יוהאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקתרין דה רואן, ממנה נולדו לו תשעה ילדים:
בן מת (1631)
גוסטב אדולף מפפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (1632)
יוהאן כריסטיאן מפפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (1633)
דורותיאה קתרינה, רוזנת פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (1634–1715), התחתנה עם יוהאן לודוויג, רוזן נסאו-אוטוויילר
לואיזה סופיה מפפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (1635–1691)
כריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (1637–1717)
יוהאן קרל, רוזן פפאלץ-בירקנפלד-גלנהאוזן (1638–1704)
אנה מגדלנה, רוזנת פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (1640–1693), התחתנה עם יוהאן ריינהרד השני, רוזן הנאו-ליכטנברג
קלרה זיבילה מפפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (1643–1644)
ב-28 באוקטובר 1648 התחתן כריסטיאן עם מריה יוהנה מהלפנשטיין, בתו של רודולף החמישי, רוזן הלפנשטיין, ממנה נולד לו בן אחד:
בן מת (1648)
ילדת הקשת בענן

| --- | --- |
ילדת הקשת בענן
ילדת הקשת בענן
 מידע כללי
 מאת:  נעמי שמואל
 איורים:  אבי כץ
 שפת המקור:  עברית
 הוצאה
 הוצאה:  הקיבוץ המאוחד
 תאריך הוצאה:  2000
 מספר עמודים:  92
 פרסים
 פרס זאב
ילדת הקשת בענן הוא ספר לילדים ונוער מאת הסופרת נעמי שמואל, שיצא לאור בשנת 2000, תש"ס הוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר עוסק בגזענות ילדים כלפי ילדים עולי אתיופיה ומציג את הדעות הקדומות עימם גיבורת הספר, איתן מסקרם, נאלצת להתמודד, ואת האופן שבו היא לומדת להכיר ולכבד את זהותה המגוונת. היא גם מלמדת את חבריה לכיתה כמה דברים חדשים על צבע עור, על גזענות ועל חשדנות שלא לצורך.
עלילה

מסקרם, בדומה לילדים רבים בישראל, היא "ילדת הקשת בענן", כלומר בת למשפחה רב תרבותית. מסקרם, המכונה מייסי בפי אביה, היא ילדה כהת עור ילידת הארץ, המתגוררת בקצרין שברמת הגולן, בת לאם אתיופית ואב שעלה מארצות הברית.
הסיפור נפתח בבוקר שבו היא עומדת לעבור דירה להרצליה. מסקרם נפרדת מכל מי ומה שאהוב עליה בקצרין: מנעמה ומעדי, החברות הטובות ביותר שלה מנופי הרמה והכנרת ומסבתה האתיופית האהובה, אם אמה.
במהלך העלילה מתמודדת מסקרם עם יחס הסביבה כלפי צבע עורה וכלפי המראה שלה. תוך כדי כך היא לומדת על מוצאה ומתוודעת לתרבות העדה האתיופית. ההיכרות עם תולדות משפחתה, הקשר החם עם סבתה, השיחות עם הוריה וההזדמנות שניתנה לה בבית הספר לשתף ולספר, תורמים לגיבוש זהותה וליכולתה לחוש גאווה בעצמה ובקרובים לה.
ביום הראשון ללימודים סובלת מסקרם מ"פרפרים בבטן". היא לא יודעת איך תתקבל בכיתתה החדשה בהרצליה, והגרוע מכל אכן מתרחש. "הנה עולה מאתיופיה", "גם אני ראיתי איך הביאו אתכם במטוסים גדולים", "נכון שבאתיופיה לא היה לכם בית ספר?" גדי, שלומית, בתיה, ושאר הילדים שפגשה בבית הספר, מגיבים אוטומטית על פי צבע עורה ותסרוקת הצמות שלה, סוברים שהיא עולה חדשה, ולא מאמינים שהיא לא מאתיופיה, אלא מארצות הברית.
"כשחזרתי הביתה, הוצאתי מהתיק את הקלמר היפה שסבתא הכינה לי. עצב גדול מילא אותי. התביישתי, כאילו עשיתי דבר נורא. אבל מה עשיתי בסך הכל? ניסיתי להתנער מרגשות האשמה, רק הצגתי את עצמי בשם שאבא קורא לי. נכון שלא באתי מאמריקה, אבל אבא שלי בא משם! שיחשבו מה שהם רוצים, אמרתי בליבי. אבל כשהעפתי מבט בשם שלי הרקום באמהרית על הקלמר..."
ילדי הכיתה מתייחסים אליה כשקרנית המסווה את מוצאה האמיתי, ומסקרם עצמה חשה מבוכה ובלבול, הגורם לה להתכחש למוצא אמה. גם הקשר שלה עם אמה הולך ומדרדר. נקודת המפנה מתחילה דווקא בשיא המשבר, ביום ההולדת של מסקרם. תאונת דרכים מפריעה לתוכנית המשפחה לנסוע לכבוד יום ההולדת לקצרין, ומסקרם בורחת בחשאי ונוסעת לבדה לסבתה. אחרי שיחה מעודדת ומאירה עם סבתא חל שינוי במחשבתה והיא שבה אל ביתה עם תובנות חדשות.
על המחברת

נעמי שמואל היא סופרת לילדים ולנוער, מאיירת, אנתרופולוגית ומנחת הורים. היא נולדה באנגליה ועלתה לישראל בשנת 1983. בעלה הוא יליד אתיופיה, ומשפחתם מונה ארבעה ילדים. במשך שנים רבות עבדה עם אוכלוסיית יוצאי אתיופיה בהדרכה הורית וסדנאות לילדים סביב גיבוש זהות והתמודדות עם השונות האתנית והתרבותית. ספרי הילדים והנוער שכתבה לאורך השנים נחשבים לחלוצים בתחום.
פרסים והכרה

ספרה "ילדת הקשת בענן" העוסק בילדה עולה מאתיופיה זכה בעיטור אנדרסן לשנת 2002 ובציון לשבח בפרס זאב באותה שנה. בנוסף הספר נבחר שני במצעד הספרים בבית הספר בתשס"ג.
עיבודים

2016 - הפקה משותפת של תיאטרון גושן ותיאטרון הקיבוץ בבימוי תום שוורצברג
מערך שיעור לספר

דגם הוראה לספר
מפגש מונחה עם ספר בכיתה
ראו גם

נעמי שמואל
לקריאה נוספת

גוונים של שייכות
מעברים ולא פערים: קליטת יוצאי אתיופיה במערכת החינוך
דף חדש: כתב עת מקוון לספרות ילדים ונוער
שהם סמית, ציורים: אברהם פרדו, אברה המסע אל הציור, כנרת, 2017
הערות שוליים

↑  שמואל נעמי, ילדת הקשת בענן, הקיבוץ המאוחד, 2000, עמ' 71
↑  נעמי שמואל, ילדת הקשת בענן, הקיבוץ המאוחד, 2000, עמ' 23
↑  נעמי שמואל, ילדת קשת בענן, הקובוץ המאוחד, 2000, עמ' 26
↑  אתר של נעמי שמואל (ארכיון)
↑  קטע מההצגה ביוטיוב
כיף כף

ערך זה עוסק בחטיף שוקולד של מפעל עלית. אם התכוונתם לארגון להט"ב מרוקאי, ראו .
| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  חטיף שוקולד 
 אזור מוצא:  נוף הגליל 
 מרכיבים עיקריים:  שוקולד, ופל (חטיף) 
 
כִּיף כֵּף הוא חטיף ופל מצופה שוקולד חלב מסדרת החטיפים של מפעל "עלית" של שטראוס גרופ המיוצר מ-1985. החטיף מאופיין בצורתו המלבנית ובאופן החלוקה שלו לרצועות ארוכות, המכונות "אצבעות". יש דמיון רב בין חטיף זה לבין חטיף קיטקט של חברת נסטלה, במבנהו ובשמו.
החטיף פותח על ידי טכנולוג המזון יורם וולשטיין.. השוקולד בחטיף מכיל 30% קקאו ומקורו בחוף השנהב.
גרסאות

בחטיף "כִּיף כֵּף" יש ארבע "אצבעות". בגרסת מיני שלו יש שתי "אצבעות". ב-2013 החל שיווקו של "כיף כיף מקלות" בטעמים אחדים. גם חטיף זה דומה ברובו למוצר בשם Pepero (אנ') בניגוד לכיף כף הרגיל, מוצר זה מחולק למקלות במקום לאצבעות.
בעבר נמכרה גרסת המיני גם תחת המותג של "דני שובבני".
הערות שוליים

↑  גלעד ילון, מצאנו את האיש שהמציא את הפסק זמן, באתר ynet, 29 ביולי 2023
↑  כיף כף - עלית, באתר עלית, ‏6 בינואר 2021
ערך זה הוא קצרמרבנושא מזון. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן

כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (בגרמנית: Christian IV von Pfalz-Zweibrücken‏; 6 בספטמבר 1722 – 5 בנובמבר 1775) היה רוזן פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1735–1775.
ביוגרפיה

כריסטיאן נולד ב-6 בספטמבר 1722 בבישוויילר, לכריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ולקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן, בתו של לודוויג קראפט, רוזן נסאו-זארבריקן.
בשנת 1735 מת אביו כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, וכריסטיאן ירש את נחלותיו. מכיוון שהיה קטין, שלטה אמו קרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן כעוצרת עד לבגרותו. בין השנים 1737–1739 למדו כריסטיאן ואחיו הצעיר פרידריך מיכאל באוניברסיטת ליידן, ולאחר מכן שהו בחצר המלוכה הצרפתית. בשנת 1740 נטל כריסטיאן את השלטון לידיו, ובשנת 1741 חיתן את אחותו קרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן עם לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט.
ב-6 בפברואר 1746 התחתן כריסטיאן בנישואים מורגנטיים עם מריה יוהנה קאמאסה, ובשל כך נשלל מילדיו הזכות לשאת את תאריו, אולם בשנת 1792 קיבלו ילדיו את התואר פרייהר פון צווייבריקן.
בשנת 1758 המיר כריסטיאן את דתו לקתולית, בלחץ פטרונו לואי החמישה עשר, מלך צרפת. כריסטיאן היה מופקד על חינוך אחיינו קרל אוגוסט, אולם לאחר מלחמת שבע השנים נשאר קרל אוגוסט באוסטריה. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שלח כריסטיאן כוח בפיקוד בנו כריסטיאן פון צווייבריקן שנלחם לצד הצבא הצרפתי, ואף השתתף בקרב יורקטאון.
ב-5 בנובמבר 1775 מת כריסטיאן בהרשוויילר-פטרסהיים, ואחיינו קרל השני אוגוסט, דוכס צווייבריקן עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-6 בפברואר 1746 התחתן כריסטיאן בנישואים מורגנטיים עם מריה יוהנה קאמאסה, שממנה היו לו 6 ילדים:
כריסטיאן פון צווייבריקן (1752–1817)
וילהלם פון צווייבריקן (1754–1807)
מריה אנה קרולינה פון צווייבריקן (1756–1806)
קרל לודוויג פון צווייבריקן (1759–1763)
אליזבת אוגוסטה פרדריקה פון צווייבריקן (1766–1826)
יוליוס מקסימיליאן פון צווייבריקן (1771–1773)
יעקב אפשטיין (פסל ישראלי)

| --- | --- |

 לידה:  1921 קרמניץ, הרפובליקה הפולנית השנייה 
 פטירה:  1 בדצמבר 2003 (בגיל 82 בערך) 
 מקום קבורה:  בית העלמין הדרום 
 תחום יצירה:  פיסול 
 פרסים והוקרה:  יקיר בת ים (2000) 
 מספר צאצאים:  2 
 
יעקב יונה אפשטיין (1921 – 1 בדצמבר 2003) היה פסל ישראלי יליד פולין.
קורות חייו

אפשטיין נולד בשנת בקרמניץ שבפולין לשרה ונחמן, שהיה חרט עץ ואבן.
בגיל 14 הגיע לעיר המחוז לבוב, שם למד במכון הממשלתי לאמנות פלסטית. הוא ישב בלבוב בשנים 1946–1957, שם הרצה באקדמיה, בין התערוכות שהשתתף בהן הייתה התערוכה הגדולה לאמנות אוקראינית "מהמאה ה-11 עד ימינו" שנערכה בקייב. בהיותו בלבוב עבד גם בשימור ושִחזור אתרי הארכיטקטורה והפיסול באוקראינה כולל בניין האקדמיה למדעים בלבוב, תבליטי קיר בבית הספר לצוערים במייקופ ואנדרטה ליד סטלינגרד. בין הדיוקנאות שפיסל היה גם הדיוקן של המשורר האוקראיני טאראס שבצ'נקו השוכן במוזיאון באוקראינה.
אפשטיין זכה במלגת משרד התרבות והאמנות הפולני. דיוקן של הסופר שלום עליכם שיצר, נמצא בשגרירות ישראל בוורשה, והעתק ממנו – במרכז "תרבות יהודית" בוורוצלב.
בשנת 1959 עלה לישראל עם משפחתו והתיישב בבת ים. אפשטיין נמנה עם מייסדי המכון לאמנות פלסטית בבת ים ושימש מנהל המחלקה לפיסול. בין תלמידותיו נמנות גם הפסלת והציירת שרה כץ, הפסלת זהרה רובין והפסלת טליה טוקטלי.
בנוסף לימד פיסול בבית ספר לאמנויות "תלמה ילין", באקדמיה לאמנות "בצלאל" ובמכון אבני בתל אביב. יעל שלו הייתה בין תלמידיו.
היה חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל משנת 1960. יצירותיו נמצאות במשכן לאמנות על שם חיים אתר בקיבוץ עין חרוד מאוחד, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באודיטוריום בת ים, במוזיאון העירוני בחולון, בבית יציב, בבתי החולים השרון, וולפסון  ועוד.
מוצג בתערוכת קבע במוזיאון בת-ים לאמנות עכשווית ע"ש דוד בן ארי בבת ים. יצר אנדרטאות ופסלים מונומנטליים המוצבים ברחבי הארץ, בהם האנדרטה לבני חוף הכרמל שנפלו במערכות ישראל שליד עתלית, פסל של יאנוש קורצ'אק ותלמידיו ברחבת הספרייה בבת ים, פרוטומה של העיתונאי אילן רועה בגינת בית סוקולוב בתל אביב ועוד.
נפטר ב-2003. הותיר אחריו שתי בנות.
תערוכות

1979 – אמן בוחר אמן, מוזיאון תל אביב
1980 – 27 פסלים, יד לבנים תל אביב
1984 – 80 שנות פיסול בישראל, מוזיאון ישראל, ירושלים
1984 – 25 שנה למכון לאמנות בת ים, מוזיאון עירוני
1986 – גלריה שלוש, תל אביב. תערוכת יחיד
1987 – בית מאירוב, המשכן לאמנות, חולון. תערוכת יחיד
1989 – דיוקן, אמנות לעם
1990 – המשכן לאמנות, חולון. תערוכת יחיד
1991 – פגישה מחודשת, אמנות לעם
1992 – המוזיאון העירוני ע"ש בן ארי, בת ים. תערוכת יחיד
1994 – המוזיאון העירוני ע"ש קורין ממן, אשדוד. תערוכת יחיד
1997 – הספרייה העירונית בבת ים. תערוכת יחיד
2003 – משכן האמנים, הרצליה. תערוכת יחיד
2009 - "חדר מלאכה"—במוזיאון לאמנות עכשווית בבת ים.
פרסים

פרס שני לאנדרטה לזכר חללי העיר לבוב
פרס ראשון בתחרות להקמת אנדרטה להנצחת הנופלים בני חוף הכרמל
פרס בתחרות לאנדרטה לזכר יאנוש קורצ'ק ביד ושם
פרס ראשון בתחרות בינלאומית לזכר הלוחמים בנאצים, יד ושם
פרס ראשון פסל אורבאני, אשדוד
שלוש פעמים – חתן פרס בת ים לאמנות
פרס על מפעל חיים – אגודת הפסלים והציירים בישראל
בשנת 2000 הוענק לו התואר יקיר העיר בת ים.
לקריאה נוספת

ברוריה כרמלי, יעקב אפשטיין-פסלים, בעזרת עיריית בת ים ובית היציקה אי.פי יציקות, 1998, תל אביב
אברהם שמי-שהם, אמני בת-ים, 2003
הלי גוברין, יעקב אפשטיין, 2007
ד"ר דורית קדר, יעקב אפשטיין - תאוריה להתבוננות, 2006
הערות שוליים

↑  שמואל שתל, 'על יעקב אפשטיין', עתון 77 286 (2003), 21.
↑  "חדר מלאכה" תערוכה של יעקב אפשטיין
↑  אנדרטה לזכר לוחמים תוקם ליד עין כרמל, מעריב, 16 באפריל 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ICIA: 271101  NLI: 987007260840905171  GND: 138541000  ISNI: 0000 0000 7887 944X  LCCN: no2004064480  VIAF: 97798466   WorldCat (עם VIAF): 97798466 
אנדרטה לבני חוף הכרמל שנפלו במערכות ישראל, 1972
אנדרטה ליאנוש קורצ'אק ותלמידיו בבית ים
פסל של העיתונאי אילן רועה בגינת בית סוקולוב
יחסי הרפובליקה העממית של דונצק – רוסיה

| יחסי הרפובליקה העממית של דונצק – רוסיה |
| --- | --- |
הרפובליקה העממית של דונצק: רוסיה


הרפובליקה העממית של דונצק: רוסיה
שטח (בקילומטר רבוע)
26,592: 17,098,242
אוכלוסייה
2,318,721: 144,612,532
תמ"ג (במיליוני דולרים)
: 2,021,421
תמ"ג לנפש (בדולרים)
: 13,978
משטר
רפובליקה פרלמנטרית: רפובליקה פדרלית נשיאותית

הפדרציה הרוסית והרפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק מכוננות יחסים דיפלומטיים בין המדינות
היחסים בין הרפובליקה העממית של דונייצק לרוסיה היו היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה העממית של דונייצק לרוסיה.
מאפריל 2014 עד ספטמבר 2022, היא הציגה את עצמה כמדינה עצמאית, והיא נתפסה באופן נרחב כמדינת בובות של רוסיה על ידי הקהילה הבינלאומית.
ב-21 בפברואר 2022 הכירה הפדרציה הרוסית ברפובליקה העממית של דונייצק.
ב-30 בספטמבר באותה השנה, סופחה הרפובליקה באופן רשמי על ידי רוסיה יחד עם אזורים נוספים.
היסטוריה > מהפכת אוקטובר

בסוף המאה ה-19, כאשר האימפריה הרוסית ראתה באוקראינה מקור לחומרי גלם ויישמה מדיניות של קולוניאליזם, דונבאס פותחה לאזור תעשייה על ידי תכנון מכוון. למעשה, הפחם בדונבאס התגלה לפני זמן רב, בשנת 1721, אך היעדר תנאי תחבורה וטכנולוגיה הותירו את האזור ללא פיתוח תעשייתי. בשנות ה-60 וה-70 של אותה המאה, במהלך ההתפתחות המהירה של הקפיטליזם תחת הצאר אלכסנדר השני, הפכו הברזל והפחם מדונבאס לספק עיקרי של רוסיה, וכך זרמו מתיישבים רוסים אל דונבאס.
בשנת 1917 התרחשה המהפכה הבולשביקית ברחבי רוסיה, הרפובליקה העממית של אוקראינה הפכה לעצמאית.
מלחמת העולם הראשונה הגיעה לסיומה ואוקראינה נקלעה למלחמת אזרחים רצינית. במקביל, הכריזו הבולשביקים בדונבאס, בהשפעת מהפכת אוקטובר, על רפובליקה בסגנון סובייטי. בפברואר 1918, חברו הקרוב של יוסיף סטלין, ארטיום, ייסד את הרפובליקה הסובייטית של דונצק-קריבוי רוג (DKRSR).
בשל קשריה עם הבולשביקים, רפובליקת דונצק התכוונה להפוך לחלק מרוסיה הסובייטית, אך לנין האמין כי "יש להגדיל את שיעור מעמד הפועלים באוקראינה, אחרת יהיה קשה לשנות את המדינה החקלאית". לכן הבקשה נדחתה, והרפובליקה הורשתה להפסיק את קיומה ולהסתפח לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית שהייתה אמורה אז, להיווסד בקרוב, ורפובליקת דונצק התפרקה, חודש לאחר הקמתה.
היסטוריה > משאל העם בדונבאס

בשנת 2013 פרצה באוקראינה תנועה פרו-אירופאית. גורמים פרו-רוסים בדונצק לא היו מרוצים ממדיניות שלטונות קייב כלפי האיחוד האירופי וערכו משאל עם על מעמד דונבאס במאי 2014. למרות שאף מדינה לא הכירה בלגיטימיות של משאל העם, הפרלמנט של דונצק הכריז על עצמאות בהתבסס על תוצאות המשאל, התנתק מאוקראינה והקים את הרפובליקה העממית של דונצק.
ממשלת אוקראינה האמינה שהדבר בוצע על ידי רוסיה, אז היא שלחה חיילים לאזור דונבאס, והסכסוך האוקראיני-רוסי פרץ. ואז, בתיווך של צרפת וגרמניה, חתמו רוסיה ואוקראינה על הסכם מינסק. ממשלת אוקראינה מעניקה אוטונומיה מיוחדת לשני האזורים במזרח. כתנאי, רפובליקת דונצק הסכימה להפסקת אש, אך היא כבר הפכה לעצמאית בפועל.
ביולי 2021 פרסם הקרמלין מאמר מאת נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין שבו התייחס פוטין לרפובליקה הסובייטית של דונייצק-קריבוי רוג וטען כי העברת דונצק על ידי לנין לשטחה של אוקראינה היא טעות היסטורית. היסטוריונים מערביים ואוקראיניים תיארו תפיסה זו כאימפריאליזם.
היסטוריה > הכרה וכינון יחסים דיפלומטיים עם הפדרציה הרוסית

ב-16 בפברואר 2022 התקבלה בדומה הרוסית החלטה הקוראת להכיר בהקדם האפשרי ברפובליקות העממיות של דונצק ולוגנסק.
ב-20 בפברואר כינס פוטין ישיבת מועצת הביטחון בטלוויזיה בשידור חי, וביקש מהשרים להביע את דעתם אם להכיר בשתי הרפובליקות בדונבאס. הפקידים הנוכחים כמעט הסכימו. ב-21 בפברואר, נשיא רפובליקת דונייצק דניס פושילין ורפובליקת לוגנסק חתמו על מסמך בקרמלין. הפדרציה הרוסית מכירה ברפובליקה העממית של דונצק, ושני הצדדים ממשיכים לדון בהסכם הגנה צבאי. לאחר ההכרה, פוטין הצהיר בפומבי כי מאחר שהוא הכיר בדונבאס, אין צורך להמשיך ולעמוד בהסכם מינסק.