stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הביתן הישראלי באקספו 2010
התצוגה

המיצגים האמנותיים שהוצגו בביתן נוצרו בהתאמה למבנה האדריכלי, תוך התמקדות בדיאלוג בין מסורת וקידמה, וביצירת נקודות השקה בין התרבות היהודית לבין התרבות הסינית. המיצג המרכזי של הביתן כלל מופע של 8 דקות, בהקרנה משולבת ב-360 מעלות ועל גבי 150 מסכים אישיים והתמקד בחידושים ופיתוחים טכנולוגיים ישראליים במגוון תחומי החיים: בריאות, חקלאות, מים, אנרגיה סולארית, היי-טק ותקשורת. מבואת הביתן הוקדשה לנופי ואתרי ישראל, וכללה קיר מצויר באורך 30 מ"ר ובו ארבע נישות: ירושלים, תל אביב, ים המלח והנגב. המיצגים בגן הביתן התמקדו בנושאי איכות הסביבה. בנוסף, הותקנו בביתן עשרה מסכי מגע עם שאלות שונות אודות ישראל.
הביתן הופעל במשמרות על ידי צוות של 3 מנהלים, 20 דיילים, מערך עובדי אבטחה, טכנאי מולטימדיה, מזכירות ועובדי תחזוקה וניקיון.
אירועים מיוחדים

ב-6 במאי 2010 התקיים בביתן "יום ישראל", שבו נערך טקס חנוכת הביתן הישראלי וקבלת פנים לציון יום העצמאות ה-62 של מדינת ישראל, בהשתתפות שר האוצר, יובל שטייניץ, והשר לאיכות הסביבה, גלעד ארדן. האירוע הוקדש להישגי היזמות, החדשנות והיצירה הישראליים. רשות הדואר הציגה שלושה בולים חדשים המציגים "המצאות ישראליות ששינו את העולם": השקיה בטפטוף, שבבים ומעבדים ועזרים רפואיים. בנוסף התקיימה בביתן הופעה של הזמר דוד ד'אור עם להקת הורה ירושלים בליווי התזמורת הפילהרמונית של שנגחאי. אירועי היום זכו לסיקור תקשורתי נרחב על ידי התקשורת הסינית.
בנוסף התקיימו בביתן שתי הופעות של הזמרת ריטה לרגל היום הלאומי של סין, סדרת הופעות של להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק, הופעה של להקת שקטק, סדנת בישול של גיל חובב ועוד.
הערות שוליים

↑  משרד החוץ, ביתן ישראל - אקפסו 2010 שנגחאי סין, הפקה: אלבטרוס צילומי אוויר בע"מ, 2014
↑  החלטת ממשלה 2496 מיום 28.10.2007 באתר משרד ראש הממשלה
↑  רחל בית־אריה, בייג'ינג, על 5 קמ"ר בשנגחאי: היריד היקר בהיסטוריה יוצא לדרך, באתר כלכליסט, 28 באפריל 2010
↑  נבחר עיצוב הביתן הלאומי של ישראל בתערוכת אקספו 2010 בשנגחאי, סין, באתר משרד החוץ, 2 בנובמבר 2008
↑  הודעה באתר משרד החוץ
↑  הביתן הישראלי בתערוכת האקספו נפתח באופן רשמי היום, באתר nrg מעריב, 6 במאי 2010
ראש סגל הקרמלין

| --- | --- |


אנטון ויינו
 איוש נוכחי:  אנטון ויינו
 תאריך כניסה לתפקיד:  12 באוגוסט 2016
 דרכי מינוי:  בצו נשיאותי
 תחום שיפוט:  רוסיה רוסיה
 כפוף:  לנשיא רוסיה
 מעון:  הקרמלין 
 מושב המשרה:  הקרמלין, מוסקבה
 משך כהונה קצוב:  אין
 ייסוד המשרה:  5 באוגוסט 1991
 איוש ראשון:  יורי פטרוב
 אתר רשמי
 
ראש סגל הקרמלין (ברוסית: Руководитель Администрации Президента Российской Федерации; מילולית: מנהל האדמיניסטרציה של נשיא הפדרציה הרוסית) הוא עוזרו הבכיר של נשיא רוסיה והאחראי על כל הסגל הנשיאותי של רוסיה. ראש הסגל עובד בצמוד לנשיא על בסיס יומיומי, ועוצמה רבה מרוכזת בידיו כתוצאה מקרבה זו.
ראש הסגל הנוכחי בממשלו של פוטין הוא אנטון וָייְנוֹ.
תולדות התפקיד

תפקיד ראש הסגל בקרמלין נוצר ביולי 1991 ונקרא "יושב ראש האדמיניסטרציה של נשיא הפדרציה הרוסית".
בתקופת כהונתו של בוריס ילצין הייתה לתפקיד חשיבות פוליטית רבה וראשי הסגל היו אחראים על ניהול כל אנשי הסגל שמתחתיו, קביעת לוח הזמנים של הנשיא וניטור הגישה הישירה אליו. היכולת לקבוע מי זוכה להפגש עם הנשיא ומי לא זוכה לכך העניקה לראש הסגל עוצמה פוליטית רבה. בדרך כלל נבחר לתפקיד אחד מיועציו הפוליטיים הקרובים של הנשיא, על פי רוב חבר אישי שהלך עם הנשיא כברת דרך פוליטית.
ראשי סגל היו על פי רוב פוליטיקאים לפני שנכנסו לתפקיד וכמה מהם המשיכו מתפקיד זה למשרות בכירות אחרות בממשלים מאוחרים יותר. כך היה בתקופת בוריס ילצין שבתקופתו כיהנו יורי פטרוב (שהיה מושל מחוז סברדלובסק), ניקולאי ייגורוב (מושל מחוז קרסנודר לשעבר וכיהן כסנטור במועצת הפדרציה), אנטולי צ'ובאיס (שכיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה, שר האוצר ומנכ"ל חברת החשמל הלאומית עד פירוקה) וניקולאי בורדיוז'ה (שמונה לאחר מכן למזכ"ל ארגון האמנה לביטחון משותף).
גם בתקופת כהונתו של ולדימיר פוטין ראשי הסגל הצליחו למנף את תפקידם למינויים בכירים בהמשך. בתקופת פוטין כיהנו בתפקיד אלכסנדר וולושין (יו"ר דירקטוריון חברת החשמל הלאומית עד פירוקה), דמיטרי מדבדב (שעמד בראש מטה הבחירות של פוטין בשנת 2000 ומונה אחר כך לנשיא ולראש הממשלה), סרגיי סוביאנין (שמונה אחר כך לראש עיריית מוסקבה) וסרגיי איוואנוב (שר ההגנה לשעבר).
בתקופת כהונתו של מדבדב כיהן בתפקיד סרגיי נארישקין (שמונה אחר כך ליו"ר הדומה ומנהל סוכנות הביון הרוסית).
לרוב הנשיאים היה יותר מראש סגל אחד, בעיקר משום שהלחץ הרב הכרוך בתפקיד גורם לזמן כהונה ממוצע של פחות מארבע שנים. כהונתו של סרגיי איוואנוב (2011–2016) הייתה הארוכה ביותר עד כה.
סמכויות

בהתאם לצו הנשיא מספר 490 מה-6 באפריל 2004, ראש סגל הקרמלין:
מייצג את הנשיא בארגוני הרשות המבצעת וברשויות השלטון המקומי;
מפקח על ניהול מחלקות הסגל הנשיאותי;
מניח את היסודות לעבודת סגן סגל הקרמלין;
מתאם את עבודת העוזרים הנשיאותיים והיועצים;
מתאם את פעילות הנציגים הנשיאותיים בסובייקטים הפדרליים;
מציע הצעות חוק בשם הנשיא, צווים והוראות;
מארגן את מחלקות הסגל;
מציע מועמדים בכירים למינוי ראשי מחלקות באישור הנשיא;
מתאם את פעילות מועצת הביטחון בשיתוף פעולה עם מזכיר המועצה;
מאשר חסיון מידע או חשיפתו;
ממנה ומפטר את ראשי מחלקות הסגל הנשיאותי;
מגדיר את סמכויות סגן ראש הסגל, מינוי והדחת בכירים בסגל הנשיאותי;
מארגן את יישום צווי הנשיא;
מארגן את התקציב לאחזקת הסגל הנשיאותי וצוות העובדים של הקרמלין;
רשימת ראשי הסגל

| דיוקן | ראש הסגל | נשיא | שנות כהונה |
| --- | --- | --- | --- |
|  | יורי פטרוב | בוריס ילצין | 1991 - 1993 |
|  | סרגיי פילאטוב | בוריס ילצין | 1993—1996 |
|  | ניקולאי ייגורוב | בוריס ילצין | 1996 |
|  | אנאטולי צ'ובייס | בוריס ילצין | 1996—1997 |
|  | ולנטין יומאשב | בוריס ילצין | 1997 - 1998 |
|  | ניקולאי בורדיוז'ה | בוריס ילצין | 1998—1999 |
|  | אלכסנדר ווֹלוֹשין | ולדימיר פוטין | 1999—2003 |
|  | דמיטרי מדבדב | ולדימיר פוטין | 2003—2005 |
|  | סרגיי סוביאנין | ולדימיר פוטין | 2005—2008 |
|  | סרגיי נארישקין | דמיטרי מדבדב | 2008—2011 |
|  | ולדיסלב סורקוב (ממלא מקום) | דמיטרי מדבדב | דצמבר 2011 |
|  | סרגיי איוואנוב | דמיטרי מדבדב | 2011—מאי 2012 |
|  | סרגיי איוואנוב | ולדימיר פוטין | מאי 2012—אוגוסט 2016 |
|  | אנטון וָייְנוֹ | ולדימיר פוטין | אוגוסט 2016—ואילך |
ראו גם

ראש סגל הבית הלבן
ראש הסגל (ישראל)
הערות שוליים

↑  חברי הסגל הנשיאותי (ברוסית)
↑  Указ Президента Российской Федерации от 6 апреля 2004 г. N 490 — Об утверждении Положения об Администрации Президента Российской Федерации, 2004-04-06, rg.ru
↑  דיווח בפורטל החדשות vesti.ru: לראש סגל הקרמלין מונה סרגיי איבנוב Главой администрации президента назначен Сергей Иванов
↑  רוסיה: הנשיא פוטין פיטר במפתיע את ראש לשכתו - וואלה חדשות, באתר וואלה, 12 באוגוסט 2016
↑  טלטלה: פוטין פיטר את ראש הסגל
↑  דרמה: פוטין פיטר את ראש סגל הקרמלין
הצוענים בישראל

אוהל אופייני של הצוענים, ליד שער שכם בירושלים
בישראל קהילה של כאלפיים צוענים המתגוררים בעיקר במזרח ירושלים. צוענים נוספים מתגוררים בכפרים בסביבת ירושלים, באזור יהודה, בעזה ובממלכת ירדן.
הצוענים בישראל הם מוסלמים, בניגוד לצוענים באירופה אשר קיבלו עליהם את הדת הנוצרית.
עדויות היסטוריות על הצוענים בישראל

באמצע המאה ה-18, סיפרו עולי רגל גרמנים על מפגשים עם צוענים; הנוסע הגרמני שולץ (Stephan Schulz) פגש צוענים ליד עכו, והגרמני אולריך יאספר זטצן פגש חבורות של צוענים ליד בית לחם, ליד כרמל שבהר חברון וליד העיר שכם. בשנות הארבעים של המאה ה-19, הגרמני קריגר פגש צוענים באזור בית לחם. באותן שנים, הבריטי ג'ון וילסון פגש צוענים באזור מג'דל שממערב לים כנרת. המשורר לודוויג אוגוסט פרנקל ביקר בארץ בשנת 1856 ופגש חבורת צוענים ליד שער שכם בירושלים. בשנת 1855, מרי רוג'רס הבריטית פגשה צוענים ליד הכפר עראבה שבאזור שכם. ספ וילסון פרסמו בשנת 1870, כתבה על צוענים שפגשו ליד יריחו. בשנת 1890, הארכאולוג פלינדרס פיטרי פגש חבורת צוענים בשדה פתוח ליד העיר יפו. בשנת 1909 נכתב מאמר בעתון "החרות", אשר סיפר על תפיסת צוענים שעסקו בגנבות ביפו. רוברט מקאליסטר פרסם בשנת 1914 ספר על שפתם של הצוענים. בספר נכללו גם מאה סיפורים אשר עסקו בהווי חייהם.
הווי חייהם של הצוענים

מרבית הצוענים מתגוררים במזרח ירושלים, באזור עזה ובכפרים ביהודה ושומרון. חלקם הגדול חדל לנדוד והם הפכו ליושבי קבע. הם גם זנחו את עיסוקיהם המסורתיים. בחיצוניותם, בשפתם ובמנהגיהם, הם דומים מאוד לשכניהם הערבים. הצוענים חיו באזור ירושלים במאהלים או בצריפי פח. לאחר מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, העבירה אותם ממשלת המנדט לתוך העיר. בשנות ה-2000 מתגוררים כ-1,000 מהם בשכונת באב אל-חוטה שמצפון לשער האריות, וכ-1,000 נוספים מתגוררים באזור הר הזיתים.
בדורות קודמים, הצוענים התגוררו במקומות שונים בארץ: ביפו, בעכו, בשכם ובאזור בית לחם. הם בלטו בהמולה שהקימו סביבם ובעיסוקיהם המיוחדים, שעיקרם: חרשות ברזל, ניחוש עתידות ומופעי רחוב. הם נחשבו תמיד ל"אורחים" לא רצויים, מכיוון שעסקו גם בגנבות כדי "להשלים" את מקורות פרנסתם. הצוענים נהגו לנדוד ממקום למקום ללא קשר קבוע לארץ או יישוב. הם התגוררו באוהלים בפאתי הערים או הכפרים, וכאשר הגברים עסקו בעבודות חרשות הברזל, הנשים היו פושטות על בתי היישוב הסמוך, כדי לקבץ נדבות או לשלוח ידן בגנבה. הצועניות נהגו לשוטט בחוצות הערים, ותמורת תשלום הן נהגו לנחש בעזרת טלטול צדפים, את עתידם של הפונים אליהן. הצועניות גם נדדו בין שבטי הבדואים, ובעזרת מחט וצבע כחול, הן קיעקעו את פניהן וידיהן של הנשים הבדואיות.
הצוענים דיברו בשפת הנורי שמקורה בהודו. במהלך השנים התערבבו בשפתם מילים וניבים בערבית. הנורי היא שפת דיבור ולא קיימת ספרות צוענית כתובה. השפה הולכת ונשכחת, ובמאה ה-21, הילדים הצוענים כבר לא מכירים את השפה הזו. הצוענים מדברים בשפה הערבית, אך ניתן לזהותם לפי ה"ק" המודגשת האופיינית למוצאם. השמות הפרטיים של הצוענים הם ערביים, אך לכל אחד מהם יש גם כינוי בשפתם. הצוענים ידועים גם בשם "נורי". הכינוי ניתן להם על ידי הערבים והוא נחשב להבעת בוז, שמשמעותה: אדם מלוכלך, ברנש מפוקפק, בטלן ו"לא יוצלח". הצוענים באירופה קיבלו עליהם את הדת הנוצרית, אך הצוענים בישראל הם מוסלמים. מנהגי הדת שלהם הם מצומצמים יחסית, ונפוצה אצלם האמונה ברוחות ואמונות טפלות. אין לצוענים קדושים משל עצמם, והקברים המקודשים על שכניהם הערבים, מקודשים גם עבורם. טקסי הנישואין שלהם דומים לטקסים של הערבים, אבל המוהר נמוך יחסית. הטקס קצר ביותר, ונמשך דקות ספורות בלבד.
עדת הצוענים מבודדת מבחינה חברתית. גורל הצוענים לא שפר עליהם מעולם, ובכל מקום הם היו בתחתית סולם החברה. בידודם החברתי נגרם עקב מוצאם הנחות בעיני הסובבים אותם, שפתם השונה והבלתי מובנת לשכניהם, דלותם, עליבותם ורמתם הנמוכה, והמראה הדוחה שלהם (לכלוך, בגדים בלויים). הצוענים לא נישאים לבני זוג שאינם מבני עדתם, ורק לעיתים רחוקות, נישאות בנות הצוענים לזרים, וברוב המקרים הנישואים הם למוסלמים משכבה חברתית נמוכה. לא ידוע אפילו על מקרה אחד שבו צועני נשא אישה שאיננה מבנות עדתו. בשל כך, נשמרו אצלם תווי הפנים האופייניים למרכז אסיה (למשל עצמות לחיים בולטות), ולכן גם התגברה בקרבם התופעה של בעלי מום ונכים, תופעה שנגרמת עקב נישואי קרובים.
בעבר, לבושם של הצוענים היה דומה לזה של הערבים הכפריים או הבדואים, אך הנשים בלטו בשמלותיהן הכחולות ומטפחות צבעוניות לראשן, כתמי קעקוע על פניהן, נזם באף וצמידים על הידים, ולעיתים שן זהב ששימשה כעיטור יוקרתי.
מקורות הפרנסה של הצוענים > חרשי הברזל

בערבית הם נקראו "חדאדין", והם נדדו מיישוב ליישוב, באזור יהודה. הם עסקו בעיקר בתיקון מחרשות, בפרזול פרסות סוסים, בייצור אזמלים לסיתות אבנים ועוד. לתקופת שהייתם בכפר מסוים הם התמקמו באוהל או שכרו בית ששימשו לעבודתם וגם ללינה. חלקם התיישב באופן קבוע בכפרים ביהודה. שפתם של חרשי הברזל הייתה דומה לשפה הכורדית, ונראה שבמהלך נדודיהם הם התעכבו בכורדיסטן, ושפתם הושפעה משפתם של התושבים הכורדים שהתגוררו שם.
מקורות הפרנסה של הצוענים > בדרנים

הם נקראו בערבית בשם: "רקאצין". הם נהגו לנדוד בקבוצות קטנות וחנו בכפרים לפרקי זמן קצרים, ולעיתים אפילו ללילה אחד בלבד. הם פעלו במתכונת של "להקת בידור", ונדדו בין הכפרים בעיקר בעונות הקציר והקטיף. חלק מהחבורות נעזר בחיות מאולפות אשר שולבו בהופעת הבידור: קוף, עז או דוב. כלי הנגינה הנפוצים היו התוף וה"יע'רול" (כלי נשיפה). הנשים היו מופיעות במופעי ריקודים, כשהן מלוות בנגינת הגברים. חלק מהנשים ביצעו תרגילי התעמלות ואקרובטיקה. חלק מן הנשים עסקו בזנות, וזאת בידיעת בעליהן.
מקורות הפרנסה של הצוענים > מקורות המחייה בשנות ה-2000

פרנסת הצוענים בירושלים מבוססת על עבודות ניקיון, בניין והסעדה. מצבם הכלכלי ירוד והם סובלים משכר עבודה נמוך במיוחד. שיעור האבטלה בקרב הצוענים עומד על יותר מ-70%, ומשפחות רבות מתקיימות מקצבאות של הביטוח הלאומי. נעשו ניסיונות להעניק להם הכשרה מקצועית בעיקר בתחומי ספרות, טבחות ומלצרות; אך בשל השכלתם הירודה והקושי שלהם לקיים מסגרת עבודה מסודרת, לא התרחש שיפור במצבם הכלכלי.
הצוענים בשנות ה-2000

רוב הילדים לומדים בבתי ספר יחד עם ילדי הערבים והם זוכים לסיוע מעיריית ירושלים, ברכישת ספרים ועזרי לימוד. אחוז הנשירה מבתי הספר הצטמצם מאוד, וילדים רבים ממשיכים ללמוד בבתי ספר תיכוניים. בודדים מהם, בעיקר נשים, רוכשים מקצוע אקדמי. חל גם שיפור בתנאי המגורים ורמת החיים שלהם. האוהלים והפחונים ששימשו להם למגורים בעבר, פינו מקומם לבנייני אבן ובהם: חשמל, מים זורמים ושירותים, אך עדיין הם חיים בצפיפות רבה ובתנאים ירודים.
לקהילת הצוענים יש שני מוסדות חברתיים מרכזיים. הראשון הוא מוסד המוכתרות המשמש מרכז הסמכות והשלטון בקהילה, ומוכר על ידי הרשויות. גוף זה פועל בשיתוף פעולה עם עיריית ירושלים, משרד הרווחה ומשרד החינוך. כמו כן מתנדבים יהודים, פועלים לשיפור מצבם והקטנת מצוקתם של הצוענים.
בשנת 1999 הוקמה עמותת "דומארי" לקידום הצוענים בישראל, על ידי אמון סלים, פעילה ויוזמת מקרב הקהילה בירושלים. העמותה מבקשת לקדם את הצוענים בירושלים, בעיקר בתחומי החינוך, הבריאות והרווחה, וכן עוסקת בשימור תרבותם ושפתם המקורית. בקרב הקהילה, קיימת מחלוקת לגבי הלגיטימיות של גוף זה, המוחרם בידי המוח'תאר, הרואה את עצמו כנציג הנבחר היחיד של הצוענים בירושלים.
הזהות הצוענית מורכבת למדי. היא משלבת מנהגים ומסורות לצד ניסיונות להשתלב בסביבתם ולחיות כאזרחים שווים במדינת ישראל.
בקרב הצוענים ישנה חלוקה למעמדות וכן אפליה והתנשאות. למשל, הצוענים של ירושלים, שזנחו מזמן את מסורת הנגינה והריקודים, אינם מתקרבים לצוענים שבעזה, ו"מתביישים" בהם, כי הם "רוקדים עבור ערבים, חושפים את גופם ומשפילים את עצמם". גם בצוענים של ירדן מזלזלים הירושלמים, כי הם אלה שנראים מקבצים נדבות ברחובות העיר העתיקה בירושלים ומוציאים "שם רע" לצוענים. גם בתוך הקהילה הירושלמית יש חלוקה למעמדות. משפחת סלים, היא המשפחה המנהיגה - המשכילה והעשירה ביותר; ומשפחות נימר ובוערני נחשבות לנחותות יותר. הצוענים מתחתנים בתוך קהילתם, ואם אפשר אז גם בתוך משפחתם, כדי לשמור על מעמדם ועל המבנה המסורתי, והם משלמים על כך מחיר גבוה: מחלות תורשתיות ונכויות הנגרמות בשל נישואי קרובים.
הנערות הצועניות הירושלמיות נמצאות במלכוד: הן אינן יכולות להתחתן עם ערבים, מאחר שהם אינם רוצים אותן, לא עם צוענים מעזה כי משפחתן מזלזלת בהם, ולעיתים גם לא עם צוענים ממשפחה אחרת, הנחשבת לנחותה מזו שלהן. לחלק מהנשים, המשפחה קובעת עבורן את השידוך כבר בגיל 14–15 והן עוסקות כל חייהן בעבודות משק בית ומטפלות בבית ובילדים, והבעלים שלהן ברובם מובטלים, נותנים הוראות לנשותיהם ולעיתים גם מכים אותן. הנשים המשכילות נשארות ברובן רווקות, כי הן לא מוכנות לחיות עם גבר שמרן שיחיה על חשבונן ויפקד עליהן ואף יכה אותן; ומצד שני, האחים שלהן לא מסכימים לנישואים שלהן עם גברים שמחוץ לקהילה.
לקריאה נוספת

אלי שילר, הצוענים בירושלים, בתוך: עדות ומיעוטים בעיר העתיקה, קרדום 12, עמודים 77–81, הוצאת אריאל, ירושלים 1980.
אהרון יפה, צוענים בירושלים, בתוך: כיוונים חדשים, גיליון מס' 21, טבת תש"ע, דצמבר 2009, עמ' 229–237.
Allen Williams: The Dome of Jerusalem: A Gypsy Community Chronicle, 2001.
הערות שוליים

↑  י. יניב, הצוענים ביהודה ובירושלים, הוצאת אריאל, עמודים 17–23, ירושלים, 1980
↑  יעקב יניב ואלי שילר, הצוענים בארץ ישראל, בתוך: אוכלוסיות לא מוכרות ויישובים מיוחדים בישראל, עמודים 14-11, הוצאת אריאל 204–205, ירושלים, 2014
↑  י. יניב, הצוענים ביהודה ובירושלים, הוצאת אריאל, עמודים 8–14, ירושלים, 1980
↑  יעקב יניב ואלי שילר, הצוענים בארץ ישראל, בתוך: אוכלוסיות לא מוכרות ויישובים מיוחדים בישראל, עמודים 17-16, הוצאת אריאל 204–205, ירושלים, 2014
↑  נגה בובר בן דוד, הצוענים בירושלים, אריאל 187, עמודים 30–42, ירושלים, 2009
↑  דריה מעוז, שעת הצוענים, בתוך: מסע אחר, גיליון 106, עמודים 30–39, תל אביב, 2000
| קבוצות בחברה הישראלית (ישראלים) |
| --- | --- | --- |
| ישראלים לפי דת | יהודים • נוצרים • מוסלמים  • דרוזים • בהאים  • שומרונים   העבריים מדימונה • עדי יהוה • יהדות משיחית  • סובוטניקים |  |
| יהודים | אשכנזים • ספרדים • מזרחים • הודים  • אתיופים • יוצאי ברית המועצות  חילונים • מסורתיים • דתיים • חרדים   אורתודוקסיים • קונסרבטיביים • רפורמים • קראים |  |
| ערבים | בדואים • ערבים-נוצרים • אחמדים • מדנים • פלאחים • עלווים |  |
| מיעוטים | צ'רקסים • צוענים • ארמים |  |
קן בארלו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בספטמבר 1964 (בן 60) אינדיאנפוליס שבארצות הברית
 עמדה:  פאוור פורוורד/ סנטר
 גובה:  2.08 מטר
 מספר:  15 (מכבי תל אביב)
 מכללה:  אוניברסיטת נוטרדאם
 דראפט:  בחירה מספר 23, 1986 לוס אנג'לס לייקרס
 קבוצות כשחקן
 1986–1987 1987–1990 1990–1993  1993–1994 1994 1995–1996 1997–1999 1999–2000 2000 - 2002:  טרסר מילאנו מכבי תל אביב פאוק סלוניקי רג'יו קלבריה בנטון טרוויזו אולימפיה פיסטויה מונטקטיניטרמה דינמו סאסארי ליבורנו
 
קנת' בארלו (באנגלית: Kenneth Barlow; נולד ב-20 בספטמבר 1964 באינדיאנפוליס, אינדיאנה) הוא כדורסלן אמריקני, ששיחק באיטליה, יוון ובמכבי תל אביב.
ביוגרפיה

בארלו נולד באינדיאנפוליס, אינדיאנה שבארצות הברית. בשנים 1982 - 1986 למד ושיחק באוניברסיטת נוטרדאם, כשבשתי עונותיו האחרונות שימש כקפטן הקבוצה. הוא קלע בשורות הקבוצה 1342 נקודות, והתבלט כריבאונדר וכחוסם. נבחר בשנת 1986 בסיבוב הראשון בדראפט ה-NBA במקום 23 על ידי לוס אנג'לס לייקרס. הלייקרס העבירו את זכות הרכישה לאטלנטה הוקס, אך בארלו לא שיחק בסופו של דבר ב-NBA והחל קריירה באירופה.
קבוצתו הראשונה באירופה הייתה טרסר מילאנו. בעונה הראשונה והיחידה שלו בקבוצה הוא זכה איתה באליפות איטליה, גביע המדינה ובבגביע אירופה לאלופות. מילאנו ניצחה במשחק הגמר שהתקיים בלוזאן את מכבי תל אביב בתוצאה 69:71, כשבארלו קלע 18 נקודות.
כעבור עונה הצטרף למכבי תל אביב, ובסך הכל שיחק במסגרתה 3 עונות, קלע 968 נקודות בליגה הישראלית, 867 נקודות באירופה, וזכה עם מכבי בשלוש אליפויות ישראל ובשני גביעי המדינה. בשנים 1988 ו-1989 הגיע עם הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות אך הקבוצה לא זכתה בגביע בעקבות הפסד נוסף למילאנו, והפסד ליוגופלסטיקה ספליט.
ב-1990 החל לשחק בפאוק סלוניקי היוונית, וזכה איתה בתואר אירופי נוסף: גביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1991. כמו כן זכתה הקבוצה באליפות יוון ב-1992. לאחר 3 עונות עבר לשחק בקבוצות שונות באיטליה: רג'יו קלבריה, בנטון טרוויזו, אולימפיה פיסטויה, מונטקטיניטרמה, דינמו סאסארי, וליבורנו. בשנת 2002 פרש ממשחק.
הערות שוליים

↑  גביע מכסף שווה זהב, רון עמיקם באתר nrg מעריב, 14 באפריל 2000
ז'יל וילנב

ג'וזף ז'יל הנרי וילנב (באנגלית: Joseph Gilles Henri Villeneuve,‏ 18 בינואר 1950 - 8 במאי 1982) היה נהג מרוצים קנדי שהתחרה עבור קבוצת פרארי באליפות הפורמולה 1 במשך 6 עונות. מצא את מותו במהלך מקצי הדירוג לגרנד פרי בלגיה במהלך עונת 1982.
בנו, ז'אק, התחרה אף הוא בסבב הפורמולה 1 וזכה באליפות בעונת 1997.
קריירת מרוצים מוקדמת

וילנב החל את קריירת המרוצים שלו בהשתתפות במרוצי דראג מקומיים, בהם התחרה כשהוא נוהג במכונית הפורד מוסטנג שלו שעברה התאמות. אף על פי שזכה במספר תחרויות לא מצא בתחרויות אלה עניין ועבר להתחרות בסבב מרוצי הפורמולה פורד המקומיים. בעונת הבכורה שלו בסבב ניצח שבעה מתוך עשרה מרוצים בהם השתתף. שנה לאחר מכן עבר להתחרות בסבב מרוצי הפורמולה אטלנטיק, בו לקח חלק במשך 4 שנים. במהלך עונת 1975 השיג את ניצחון הבכורה שלו, במרוץ שהתקיים תחת גשם כבד. בשנת 1976 ניצח את כל מרוצי הסבב, למעט אחד וזכה בתוארי האליפות האמריקאי והקנדי. שנה לאחר מכן זכה באליפות קנדה פעם נוספת.
וילנב מימן את ההוצאות של השתתפותו במרוצי המכוניות בכספי הזכייה שלו ממרוצי אופנועי שלג. אף על פי שתחרויות אלו היו עיסוק צדדי עבורו, הוא השיג בהם הצלחה רבה ובשנת 1974 זכה באליפות העולם.
הנצחה

מסלול המרוצים הקנדי, המארח את תחרויות הפורמולה 1 ואליפות הנסקאר הקנדית, שינה את שמו ונקרא על ז'יל וילנב. שמו של וילנב הונצח גם במסלול המרוצים בסן מרינו ואחת הפניות במסלול נקראת על שמו. בנוסף, דגל קנדה צויר על המסלול בעמדת הזינוק השלישית, עמדה ממנה זינק וילנב במרוץ האחרון שבו השתתף. פנייה נוספת נקראה על שמו גם במסלול זולדר הבלגי, בו מצא את מותו. שלט ארד הנושא את דיוקנו הוצב במסלול פיוראנו.
ז'אק וילנב, בנו של ז'יל התחרה באליפות האינדי ובאינדינאפוליס 500 עם המספר 27 על רכבו, אותו מספר אותו נשא אביו על מכוניתו. ז'אן אלזי, שסגנון נהיגתו האגרסיבי השווה פעמים רבות לזה של וילנב, התחרה גם הוא במדי קבוצת פרארי עם הספרה 27 על רכבו.
מרוצים > פורמולה 1

| שנה | קבוצה | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 | 16 | 17 | מקום | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1977 | מקלארן | ארגנטינה | ברזיל | דרום אפריקה | ארצות הברית | ספרד | מונקו | בלגיה | שוודיה | צרפת | בריטניה 11 | גרמניה | אוסטריה | הולנד | איטליה | ארצות הברית |  |  | - | 0 |
| 1977 | פרארי |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  | קנדה 12 | יפן פרש | - | 0 |
| 1978 | פרארי | ארגנטינה 8 | ברזיל פרש | דרום אפריקה פרש | ארצות הברית פרש | מונקו פרש | בלגיה 4 | ספרד 10 | שוודיה 9 | צרפת 12 | בריטניה פרש | גרמניה 8 | אוסטריה 3 | הולנד 6 | איטליה 7 | ארצות הברית פרש | קנדה 1 |  | 9 | 17 |
| 1979 | פרארי | ארגנטינה פרש | ברזיל 5 | דרום אפריקה 1 | ארצות הברית 1 | ספרד 7 | בלגיה 7 | מונקו פרש | צרפת 2 | בריטניה 14 | גרמניה 8 | אוסטריה 2 | הולנד פרש | איטליה 2 | קנדה 2 | ארצות הברית 1 |  |  | 2 | 47 (53) |
| 1980 | פרארי | ארגנטינה פרש | ברזיל 16 | דרום אפריקה פרש | ארצות הברית פרש | בלגיה 6 | מונקו 5 | צרפת 8 | בריטניה פרש | גרמניה 6 | אוסטריה 8 | הולנד 7 | איטליה פרש | קנדה 5 | ארצות הברית פרש |  |  |  | 12 | 6 |
| 1981 | פרארי | ארצות הברית פרש | ברזיל פרש | ארגנטינה פרש | סן מרינו 7 | בלגיה 4 | מונקו 1 | ספרד 1 | צרפת פרש | בריטניה פרש | גרמניה 10 | אוסטריה פרש | הולנד פרש | איטליה פרש | קנדה 3 | ארצות הברית נפסל |  |  | 7 | 25 |
| 1982 | פרארי | דרום אפריקה פרש | ברזיל פרש | ארצות הברית נפסל | סן מרינו 2 | בלגיה DNS | מונקו | ארצות הברית | קנדה | הולנד | בריטניה | צרפת | גרמניה | אוסטריה | שווייץ | איטליה | ארצות הברית |  | 15 | 6 |
לקריאה נוספת

Donaldson, Gerald (2003). Gilles Villeneuve: The Life of the Legendary Racing Driver. London: Virgin ISBN 0-7535-0747-1
הערות שוליים

↑  Donaldson, Gerald (2003). Gilles Villeneuve: The Life of the Legendary Racing Driver, p.95-104
↑  Donaldson, Gerald (2003). Gilles Villeneuve: The Life of the Legendary Racing Driver, p.120-122
↑  פרויקט מיוחד: קיצור תולדות הפורמולה 1, nrg‏, 28 במרץ 2009
↑  Donaldson, Gerald (2003). Gilles Villeneuve: The Life of the Legendary Racing Driver, p.289
↑  חורן סרביקאן, פנייה גורלית, JSport.co.il, 6 במאי 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119709839 (data)  GND: 118926721  ISNI: 0000 0001 1673 5077  LCCN: n00100684  LNB: 000347471  NDL: 00621609  VIAF: 75088722   WorldCat (עם VIAF): 75088722
יחסי איטליה–ישראל

| יחסי איטליה–ישראל |
| --- | --- |
איטליה: ישראל
   לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה   

איטליה: ישראל
שטח (בקילומטר רבוע)
301,340: 22,072
אוכלוסייה
59,226,978: 10,023,983
תמ"ג (במיליוני דולרים)
2,254,851: 509,901
תמ"ג לנפש (בדולרים)
38,071: 50,868
משטר
רפובליקה פרלמנטרית: דמוקרטיה פרלמנטרית

הנשיא ראובן ריבלין מקבל את כתב האמנתו של שגריר איטליה הנכנס, ג'יאנלואיג'י בנדטי, אוקטובר 2017
יחסי איטליה–ישראל הם היחסים הרשמיים בין איטליה למדינת ישראל. ישראל ואיטליה ביססו את קשריהן מיחסים זהירים לאחר הקמת מדינת ישראל, יחסים שידעו עליות ומורדות, עד ליחסי הידידות הקרובים השוררים ביניהן כיום.
שתי המדינות מחזיקות שגרירויות; שגרירות ישראל ברומא, בירת איטליה, ושגרירות איטליה בתל אביב בישראל. בין המדינות פועלת לשכת מסחר ותיקה הדואגת לקשרי הסחר המפותחים בין שתי המדינות. כמו כן, ישראל ואיטליה מקיימות קשרים רחבים בפן הצבאי, הכלכלי, החינוכי והמדעי-טכנולוגי.
יחסים צבאיים

היחסים הצבאיים בין איטליה לישראל גם הם התפתחו בהדרגה, והחלו לתפקד לאחר הקמת מדינת ישראל, עם אימון טייסים ישראלים בבתי ספר לטיס באיטליה.
באוקטובר 2009, הותר לפרסום קיומו של תרגיל אווירי גדול בין חיל האוויר הישראלי לאיטלקי בסרדיניה, תרגיל שהיה אמור להתקיים עם חיל האוויר הטורקי ובוטל. בתרגיל תורגלו קרבות אוויר, תקיפות קרקעיות ותדלוק אווירי. ב-19 ביולי 2010, נפגש הרמטכ"ל גבי אשכנזי עם ראשי הצבא האיטלקי באיטליה. שנה לאחר מכן, בדצמבר 2011, שוב התקיים תרגיל משותף בין חילות האוויר של המדינות שהתקיים בישראל. התרגיל נמשך במשך חודשיים והתקיים בבסיס עובדה.
בסוף 2011, קיימה ישראל משא ומתן עם המדינות קוריאה הדרומית ואיטליה, על רכישת 30 מטוסי אימונים חדשים שיחליפו את מטוסי הסקייהוק הישנים שבבעלות חיל האוויר הישראלי. בנובמבר, גילתה קוריאה הדרומית כי ישראל חתמה על הסכם זיכרון דברים עם איטליה בנוגע לעסקה, והתלוננה בפני ישראל, כי משרד הביטחון שלה עבר על חוק חובת המכרזים, ונתן עדיפות לאיטליה. לעסקה ששווייה מוערך בכמיליארד דולר, הציעו הדרום קוריאנים את מטוס ה-T-50 שלהם, ואילו איטליה הציעה את מטוס ה-M-346. בסופו של דבר, החליטה ישראל לקנות את המטוסים האיטלקיים, וחברת תור שותפת התעשייה האווירית ואלביט מערכות, החליטה לממן כ-600 מיליון דולר מהעסקה ששווייה הוערך לבסוף ב-6.3 מיליארד דולר, 4 מיליארד מהם תכסה איטליה בקנייה של כלי נשק ישראליים בעתיד. מטוסי ה-M-346 הראשונים הגיעו לישראל באמצע שנת 2014. כחלק מעסקת התמורות, בתמורה ל-30 המטוסים האיטלקיים, תספק התעשייה האווירית לישראל לאיטליה לוויין תצפית ושני מטוסי התרעה, בעסקה של כחצי מיליארד דולר.
ב-7 בדצמבר 2012, דיווחה סוכנות הידיעות האיטלקית, כי משטרת איטליה סיכלה ניסיון הברחת נשק על ידי אזרח מצרי בעיר נאפולי, הודות למידע מודיעיני ישראלי מוקדם שהגיע לאיטליה. הניסיון כלל חמש מכולות מלאות באמצעי נשק, ביניהם משגרי רקטות. באוקטובר של אותה שנה, ביקר לראשונה רמטכ"ל איטליה בישראל, הגנרל ביאג'יו אבראטה, ונפגש עם הרמטכ"ל הישראלי בני גנץ.
בינואר 2024 חשף שר החוץ האיטלקי אנטוניו טאיאני כי מדינתו הטילה אמברגו נשק על ישראל מאז תחילת מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023. באיטליה קיימת חקיקה שאוסרת מכירת נשק למדינות שנמצאות במלחמה.