stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זכויות להט"ב בפוארטו ריקו
טיפולי המרה

במשך השנים, נודעו מספר מקרים של קורבנות אשר עברו "טיפולי המרה" במטרה לשנות את נטייתם המינית ההומוסקסואלית להטרוסקסואלית בפוארטו ריקו בהם בין השנים 2007–2008 נודע אירוע של הומוסקסואל צעיר שחושמל בנזעי חשמל פעמים רבות כחלק מ-"טיפול עבור ריפוי ההומוסקסואליות שלו". לבסוף הנער קיבל צו הרחקה מהוריו, שהכריחו אותו לעבור את התרגול הפסאודו-מדעי.
הצעת חוק לאיסור השימוש בטכניקות הפסאודו-מדעיות בקטינים (באנגלית: Senate Bill 1000) הוגשה לסנאט הפוארטו ריקני ב-17 במאי 2018, ביום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה. הסנאט אישר את הצעת החוק ברוב של 20 בעד מול 7 נגד כאשר 2 נמנעו בהצבעתם ב-7 במרץ 2019. ב-18 במרץ 2019, בית הנבחרים של פוארטו ריקו חסם גישה להצבעה על הצעת החוק, בכך שסירב להצביע עליה או לקיים דיונים פומביים על תוכנה. באותה תקופה, יו"ר בית הנבחרים גבריאל רודריגז אגילו (אנ') הצהיר בראיון כי "ישנן מעט עדויות לכך שהנוהג נהוג באופן נרחב בפוארטו ריקו". מאוחר יותר באותו יום הצהיר מושל פוארטו ריקו ריקרדו רוסליו כי יוציא צו ביצוע לאיסור על טיפולי המרה בקטינים באי. הצו הוצא ב-27 במרץ, שנכנס לתוקף באופן מיידי. סוכנויות טריטוריאליות קיבלו לאחר מכן זמן של 90 יום לפרסום הצו החדש.
בשנת 2021 הוגשה הצעת חוק נוספת בסנאט לאיסור טיפולי המרה בוועדה לתמריצים קהילתיים ובריאות הנפש. הצעת חוק דומה הוגשה גם בבית הנבחרים והועברה לוועדות שונות.
תרומת דם

כחלק מהיותה מדינת חסות של ארצות הברית, מדיניות תרומות הדם של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) חלה גם על שטחה של פוארטו ריקו. מאז 2020, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) רשאים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של 3 חודשים. מדיניות זו החליפה תקופת דחייה של שנה קודמת שאושרה על ידי המנהל ב-21 בדצמבר 2015, שהחליפה את האיסור ללא הגבלת הזמן הקודם על תרומות דם מאת "MSM" מאז 1983.
תנאי מחיה

ישנן שתי ערים גדולות בפוארטו ריקו שמציינות מצעדי גאווה בשטחן באופן שנתי. הראשון החל ביוני 1991 בבירה סן חואן ומאוחר יותר בשנת 2003 ברחבי העיר המערבית קאבו רוג'ו. מצעד קאבו רוג'ו הפך עם השנים לפופולרי בקרב התושבים ונראתה עלייה בנוכחות מפגיניו בשנים האחרונות. מסלול מצעד סן חואן עובר לאורך שדרת אשפורד באזור קונדדו (רובע תיירותי מפורסם), בעוד מצעד קאבו רוג'ו מתרחש באזור בוקרון בדרום-מערב פוארטו ריקו.
תנאי מחיה > פוליטיקה

פוליטיקאים מהמפלגה הדמוקרטית הפופולרית (אנ') והמפלגה הפרוגרסיבית החדשה (אנ'), שהן שתי המפלגות הפוליטיות העיקריות של האי, כללו תומכים ומתנגדים לחקיקת זכויות להט"ב כאחד במשך השנים. מדיניות זו נראתה בהצבעת בית הנבחרים ב-11 בנובמבר 2009 שאישרה את הצעת החוק 1725 שקראה לאיסור אפליה על רקע נטייה מינית בתחומי תעסוקה, תחבורה ציבורית ומתקנים ציבוריים, עסקאות ודיור. הצעת החוק עברה בהצבעת רוב של 43 תומכים מול 6 מתנגדים בעוד 6 הנציגים שהצביעו נגד הצעת החוק התחלקו שווה בשווה בין המפלגות. תחת כהונתו של ריקרדו רוסליו, מושל פוארטו ריקו, הואר לראשונה בכל הזמנים משכן המושל בצבעי דגל הגאווה בשנת 2019 לתמיכה בחקיקת זכויות להט"ב.
מפלגת העצמאות הפוארטוריקנית ידועה כתומכת גדולה בחקיקת זכויות להט"ב. מפלגות שמאל קטנות אחרות התומכות בעצמאות פוארטו ריקו מארצות הברית גם כן ידועות בתמיכתן בחקיקת זכויות להט"ב. עם זאת, לאורך השנים לא הציעו חקיקות משמעותיות כלשהן עבור שיפור מעמד זכויות הלהט"ב באי. בבחירות הכלליות בפוארטו ריקו ב-2012 (אנ'), כל המפלגות שנוסדו לאחרונה – תנועת איגוד הריבונות (אנ'), פוארטו ריקנים למען פוארטו ריקו (אנ') והפועלים (אנ') – תמכו בחקיקת נישואים חד-מיניים והכללת העילות נטייה מינית וזהות מגדרית בסעיפי חוקים שאוסרים על אפליה. ב-6 בנובמבר 2012, מועמד המפלגה הדמוקרטית הפופולרית פדרו פיטרס מלדונדו הפך לפוליטיקאי ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לתפקיד ציבורי בתולדות האי, כאשר זכה במושב במועצת הבירה סן חואן באותה שנה. ב-24 בספטמבר 2020, חורחה עמנואל באז פאגן הפך לחבר ההומוסקסואל הגלוי הראשון בבית הנבחרים של פוארטו ריקו בתולדות האי.
טבלת סיכום

| --- | --- |
פעילות הומוסקסואלית חוקית:  (מאז 2003, דה יורה מאז 2004)
גיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים:  (מאז 2004)
חוקים נגד אפליה בתעסוקה:  (מאז 2013)
חוקים נגד אפליה במתן סחורות ושירותים: 
חוקים נגד אפליה בכל התחומים האחרים (כולל אפליה עקיפה, דברי שטנה): 
חוק נגד בריונות והטרדות נגד להט"ב בבתי ספר: 
חוקים נגד פשעי שנאה הכוללים נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות:  (מאז 2002)
נישואים חד מיניים:  (מאז 2015)
הכרה בזוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור):  (מאז 2013, הכרה מוגבלת עבור זוגות חד-מיניים בשותפות מקומית)
הורות אוטומטית בתעודות לידה לילדים לזוגות חד מיניים: 
אימוץ משותף של זוגות חד מיניים:  (מאז 2015)
אימוץ ילד חורג על ידי זוגות חד מיניים:  (מאז 2015)
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בצבא:  (ארצות הברית אחראית להגנה)
זכות לשינוי מגדר בחוק:  (מאז 2018, ניתוח להתאמה מגדרית לא נדרש)
גישה להפריה חוץ-גופית לזוגות לסביות:  (מאז 2021)
טיפולי המרה אסורים בחוק:  (מאז 2019)
פונדקאות מסחרית לזוגות גברים הומוסקסואלים: 
גברים המקיימים יחסי מין עם גברים רשאים לתרום דם: / (לאחר תקופת דחייה של 3 חודשים מאז 2020)
אריזונה (BB-39)

| --- | --- |

אריזונה בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 בטרם שיפוצה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:  צי ארצות הברית
 דגל הצי:  
 סדרה:  סדרת פנסילבניה
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנות הצי בברוקלין
 הוזמנה:  4 במרץ 1913
 תחילת הבנייה:  16 במרץ 1914
 הושקה:  19 ביוני 1915
 תקופת הפעילות:  17 באוקטובר 1916 – 7 בדצמבר 1941 (25 שנים)
 אחריתה:  הוטבעה במהלך המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941
 מיקום:  פרל הארבור 21°21′54″N 157°57′00″W﻿ / ﻿21.365°N 157.95°W﻿ / 21.365; -157.95
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  29,158 טון
 אורך:  185.3 מטר
 רוחב:  29.6 מטר
 שוקע:  8.9 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  21 קשר
 גודל הצוות:  56 קצינים ו-1,031 מלחים
 מספר נוסעים:  1,087 
 טווח שיוט:  15,000 ק"מ
 הנעה:  4 טורבינות קיטור המופעלות על ידי 12 דוודים
 צורת הנעה:  4 גלי הנע
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת השריון – 8–13.5 אינץ' (203–343 מ"מ) סיפון – 5 אינץ' (127 מ"מ)  מחיצות – 13-8 אינץ' (330-203 מ"מ)   ברבטות – 13 אינץ' (330 מ"מ)   צריחים – 18 אינץ' (457 מ"מ)   מגדל הניווט – 14–16 אינץ' (356–406 מ"מ)
 חימוש:  4 * 3 תותחי 14 אינץ' (355 מ"מ)/45 קליבר 22 * 1 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/51 קליבר 4 * 1 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)/50 קליבר נ"מ 2 צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה אריזונה (BB-39) (באנגלית: USS Arizona (BB-39)) הייתה אוניית מערכה מסדרת פנסילבניה, אשר נבנתה על ידי הצי האמריקני בעשור השני של המאה ה-20. היא נקראה על שמה של המדינה ה-48, אשר צורפה לארצות הברית, אריזונה, והייתה השנייה והאחרונה מאוניות הסופר-דרדנוט של הסדרה פנסילבניה. אף שנכנסה לשירות בשנת 1916, לא השתתפה במלחמת העולם הראשונה אך שימשה כאוניית ליווי לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון, בעת מסעו אל ועידת השלום בפריז בשנת 1919. עם פרוץ מלחמת יוון–טורקיה נשלחה האריזונה לאזור למספר חודשים על מנת להפגין נוכחות אמריקנית, ולאחר מספר שנים הועברה אל הצי הפסיפי.
מלבד תקופת שיפוץ נרחבת בשנים 1929–1931, השתתפה האריזונה באימונים ותרגילים, ואף סייעה לנפגעי רעידת האדמה בלונג ביץ', אשר התרחשה בשנת 1933. היא הופיעה בסרטו של ג'יימס קאגני משנת 1934 - "הנה בא הצי" על צרותיו הרומנטיות של מלח בצי. באפריל 1940 הועבר הצי הפסיפי בכללותו והאריזונה איתו אל פרל הארבור אשר בהוואי, על מנת לשמש גורם מרתיע להתרחבותו של האיפריאליזם היפני.
במהלך המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הופצצה האריזונה וטבעה, ונספו 1,177 קצינים ואנשי צוות שהיו על סיפונה. בניגוד לשאר הספינות אשר נפגעו במתקפה, את האריזונה לא ניתן היה להציל ועל כן הסיר הצי חלקים ממנה לשימוש חוזר במהלך המלחמה. הספינה הטרופה עודנה שוכנת בקרקעית המפרץ, ומעליה מוצבת אנדרטת האונייה אריזונה לזכרם של חיילי וקציני הצי אשר נהרגו במתקפה.
מבנה האונייה

אוניות המערכה מסדרת פנסילבניה היו גדולות באופן משמעותי מאוניות הסדרה הקודמת להן, סדרת נבדה. האריזונה הייתה באורך כולל של 185 מטר, ברוחב 29.6 מטר (בקו המים) ובעלת שוקע של 8.9 מטר בעומס מלא. לעומת הסדרה שקדמה לה, הייתה ארוכה ב-7.6 מטר, כבדה בכ-4 טון הֶדְחֵק וגבוהה יותר ב-2.4 מטר מאוניות המערכה הישנות.
האריזונה צוידה בארבע טורבינות קיטור מתוצרת חברת טורבינת קיטור פרסונס הימית, שכל אחת מהן הניעה מדחף בקוטר של 3.7 מטר. הטורבינות הוזנו על ידי תריסר דוודים בעלי צינורות מים מתוצרת בבקוק אנד ווילקוקס. הטורבינות נועדו לספק 34,000 כוחות סוס (25,000 קילו וואט) אך במהלך ניסוי הכלים של האונייה הצליחו לספק רק 33,376 כוחות סוס (24,888 קילו וואט) בהשיגה מהירות של 21 קשר (39 קמ"ש). עם זאת, היא הצליחה להשיג מהירות של 21.5 קשר (39.8 קמ"ש) במהלך ניסוי מלא בספטמבר 1924.
האריזונה הייתה בעלת ארבעה צריחי תותחים שבכל אחד מהם שלושה תותחי 14 אינץ'/45 קליבר, בעלי הגבהה מרבית של 15 מעלות עם טווח של 19,000 מטרים, עם קיבולת של 100 פגזים לכל תותח. הגנה מפני ספינות טורפדו, חומשה האריזונה ב-22 תותחי 5 אינץ'/51 קליבר בצדי הספינה, בעלי הגבהה מרבית של 15 מעלות עם טווח של 12,850 מטר, עם קיבולת של 230 פגזים לתותח. מיקום התותחים אשר היה חשוף לגלי הים, מנע מהם לתפקד כהלכה בים סוער. כאמצעי הגנה כנגד מטוסים הותקנו על האריזונה ארבעה תותחי 3 אינץ'/50 קליבר כמו גם שני צינורות טורפדו בקוטר של 533 מ"מ, עם 24 טורפדו בעבורם.
מיגון ספינות הפנסילבניה המשיך את העיקרון שהחל בסדרת נבדה, הכל או כלום אשר דגל במיגון כבד לאזורים מסוימים ומיגון קל בשאר האונייה. חגורת השריון בקו המים הייתה עשויה שריון קרופ בעובי של 343 מ"מ בגובה כולל של 5.3 מטר מתוכם 2.7 מטר מתחת לקו המים וכסתה את חללי המכונות ואת מחסני התחמושת.
שירותה > בנייתה

השדרית של אוניית המערכה מספר 39 (מספר גוף: BB-39) הונחה בבוקר 16 במרץ 1914 במעמד פרנקלין דלאנו רוזוולט שהיה אז עוזר מזכיר הצי. הבנאים התכוונו לקבוע שיא עולמי של עשרה חודשים בין הנחת השדרית של הספינה להשקתה, עבור מה שהניו יורק טיימס הכריז יהיה "הסופר-דרדנוט הגדול והחזק בעולם, הן בהתקפה והן בהגנה, אשר נבנה אי פעם", אבל בניית הספינה הושלמה רק לאחר ארבעה-עשר חודשים. היא הושקה ב-19 ביוני 1915, כלומר כחמישה-עשר חודשים מהנחת השדרית ועד ההשקה. מזכיר חיל הים יוספוס דניאלס, העניק לה את השם "אריזונה", על שמה של המדינה החדשה ביותר באיחוד.
ה"ניו יורק טיימס" העריך כי 75,000 אנשים השתתפו בהשקה, כולל ג'ון פוררוי מיטשל, ראש עיריית ניו יורק, ג'ורג' האנט, מושל אריזונה, ופקידי צבא בכירים רבים. כמה ספינות מלחמה היו גם כן בקרבת מקום, כולל רבות מהדרדנוטים החדשות שכבר נכנסו לשירות (פלורידה, יוטה, ויומינג, ארקנסו, ניו יורק וטקסס). אסתר רוס, בתו של ו.ו. רוס מפרסקוט, אריזונה, זכתה לכבוד של השקת האונייה. בשל האיסור על אלכוהול שעבר באותה תקופה בבית המחוקקים של המדינה, החליט מושל המדינה כי ישתמש בשני בקבוקים: בקבוק יין מבעבע מאוהיו, ובקבוק מים שנלקחו מסכר רוזוולט. לאחר ההשקה, אריזונה נגררה למעגן הצי בברוקלין לצורך התאמות.
אריזונה נכנסה לשירות בצי ב-17 באוקטובר 1916 בפיקודו של קפטן ג'ון מקדונלד. היא עזבה את ניו יורק ב-10 בנובמבר 1916. לאחר שהסתיים הליך התיקון של הנטייה המגנטית, הפליגה הספינה דרומה לניסויי השייט שלה, אך ב-7 בדצמבר נאלצה לשוב לניו יורק לצורך תיקונים באחת מהטורבינות. היא הצליחה להיכנס למפרץ צ'ספיק כדי לבדוק את סוללות התותחים הראשיות וסוללות התותחים המשניות ב-19–20 בדצמבר. לא ניתן היה לתקן את הטורבינה בתוך הספינה, ולכן נאלצו עובדי המספנה לחתוך חורים בסיפונים העליונים כדי להרים את המעטפת הפגועה החוצה, ולאחר מכן להתקינם שוב, בהליך שארך כמעט ארבעה חודשים של עגינה במספנה.
שירותה > מלחמת העולם הראשונה

אריזונה עזבה את המעגן ב-3 באפריל 1917, ושלושה ימים לאחר מכן, הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה. היא הוקצתה לדיוויזיית אוניות המערכה ה-8 הפועלת מנהר יורק. אריזונה הועסקה רק כספינת אימון ירי עבור אנשי צוות על ספינות סוחר חמושות שחצו את האוקיינוס האטלנטי בשיירות. זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, שמונה מתותחי ה-5 אינץ' שלה (ארבעת התותחים הקדמיים הקיצוניים וארבעת התותחים האחוריים הקיצוניים) הוסרו כדי לצייד ספינות סוחר.
אריזונה העזה לצאת לים רק לעיתים רחוקות מחשש לצוללות אויב, וגם אז רק בליווי אוניות מערכה וספינות נוספות. ארבע דרדנוטים אמריקאיות מונעות על ידי פחם (היה קל יותר להשיג פחם מאשר נפט בבריטניה) נשלחו בסופו של דבר אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי בדצמבר 1917 כדיוויזיית אוניות המערכה ה-9, אך אריזונה לא הייתה ביניהן.
הלחימה הסתיימה ב-11 בנובמבר 1918 בשביתת נשק. שבוע לאחר מכן, הספינה עזבה את ארצות הברית לממלכה המאוחדת, והגיעה ב-30 בנובמבר 1918. לאחר שבועיים שעגנה בנמל פורטלנד בדורסט, אריזונה הפליגה לצרפת. ב-13 בדצמבר 1918, היא הצטרפה לתשע אוניות מערכה ועשרים ושמונה משחתות שליוו את הנשיא וודרו וילסון על אוניית הקו ג'ורג' וושינגטון אל ברסט ליום אחד במסעו של וילסון לוועידת השלום בפריז. עשר אוניות המערכה יצאו מצרפת למחרת. הן הצליחו לחצות את האוקיינוס האטלנטי בתוך פחות משבועיים, ולהגיע לניו יורק ב-26 בדצמבר למצעדים, חגיגות וביקורת ימית מלאה שערך להן השר דניאלס. האריזונה, שהייתה הראשונה להיבדק, ירתה לכבודה מטח מ-19 תותחים. יחד עם רבות מהאוניות האחרות בצי שהוחזרו, היא עגנה מחוץ לניו יורק למשך השבועות הבאים והייתה פתוחה לציבור.
שירותה > שנות ה-20 של המאה ה-20

אריזונה הפליגה מניו יורק להמפטון רודס ב-22 בינואר 1919; היא המשיכה דרומה למפרץ גואנטנמו ב-4 בפברואר והגיעה ארבעה ימים לאחר מכן. השייט בקאריביים שימש בעיקר לאימונים בקרבות ולתמרון צי, אם כי הוא כלל ביקור בנמל פורט אוף ספיין. בזמן שהספינה המתינה ללוות את וילסון חזרה לארצות הברית, היא נשלחה לסמירנה (כיום איזמיר) בטורקיה בתגובה למתיחות בין יוון לאיטליה סביב הענקת סמירנה ליוון בהסכם השלום של פריז. ממשלות יוון ואיטליה פרסו כל אחת ספינת מלחמה גדולה לאזור (גאורגיוס אברוף ודויליו, בהתאמה), וכוחות קרקע יווניים הגיעו באוניות תובלה והורדו בנמל. הכאוס שנוצר בעיר גרם לאזרחים אמריקאים רבים בעיר לחפש מחסה על סיפון אריזונה.
כשהמשבר נרגע, אריזונה נצטוותה האריזונה להפליג לקונסטנטינופול (כיום איסטנבול) לפני שהיא הפליגה לבסיסה ב-15 ביוני. היא נכנסה למעגן הצי בניו יורק ב-30 ביוני לצורך שיפוץ, שם הוסרו ממנה שישה תותחי 5 אינץ' ומערכת בקרת האש עברה מודרניזציה. העבודה הסתיימה בינואר 1920 והאונייה הפליגה דרומה למפרץ גואנטנמו לאימון. במהלך תקופה זו, הותקן על אריזונה סיפון טיסה דומה לזה שהותקן על טקסס במרץ 1919. באוגוסט הפכה אריזונה לספינת הדגל של דיוויזיית אוניות המערכה ה-7, אם כי רק מאוחר יותר ב-1920 היא עברה התאמות שאיפשרו לה להיות ספינת הדגל של אדמירל.
יחד עם שש אוניות מערכה נוספות ושמונה עשרה משחתות, אריזונה נשלחה דרומה לפרו דרך תעלת פנמה בינואר 1921, לאחר שנפגשה עם צי האוקיינוס השקט ותרגלה איתו תמרוני קרב. לאחר חזרה קצרה לאוקיינוס האטלנטי, שכללה שיפוץ כולל בניו יורק, אריזונה, בפיקודו של Jehu V. Chase, חזרה לפרו, ולאחר מכן עברה לנמל הבית החדש שלה, סן פדרו, קליפורניה, עד 1940.
במשך שאר שנות ה-20, השירות של אריזונה כלל תרגילי אימון שגרתיים. נושא שחוזר על עצמו בשנים אלו היו אימוני "בעיות הצי" השנתיים, שהחלו ב-1923. היו אלו סדרה של תרחישים שפיתח הצבא האמריקאי, אשר דימו פעולות צי גדולות שבמסגרתן רוב הצי הפעיל מתמודד זה מול זה. השניים הראשונים דימו התקפה על תעלת פנמה ממערב, בעוד שב-1925 המטרה הייתה להגן על איי הודו המערבית והוואי. ב-27 ביולי 1923 הצטרפה הספינה, בפיקודו של ג'ון י.ר. בלייקלי, לביקורת הימית של הנשיא וורן הרדינג בסיאטל. הרדינג מת שבוע לאחר מכן, ואריזונה הצטרפה לצי הפסיפי כדי לירות מטח הצדעה לכבודו ב-3 באוגוסט.
בתחילת מרץ 1924, זונה בשם מדלין בלייר הסתתרה על סיפון אריזונה, וסחרה בסקס תמורת מסע חינם לסן פדרו עד שהתגלתה ב-12 באפריל בזמן שהספינה עגנה בבלבואה, פנמה. היא נשלחה חזרה לעיר ניו יורק וקפטן פרסי אולמסטד הורה להעמיד לדין צבאי 23 מלחים אשר קבלו עונשים של עד 10 שנות מאסר. אדמירל הנרי א. וילי, מפקד צי הקרב, הוציא מכתב נזיפה לכל קציני הספינה, כולל האדמירל לעתיד וראש מבצעי ים ארלי ברק, אז צוער. האדמירל ויליאם ו' פראט, שהיה אז פיקוד על הדיוויזיה שבה הוצבה אריזונה, חשב שהעונשים מוגזמים, והוא הורה למחוק את הנזיפות מרישומי הקצין כשהיה ראש מבצעי ים ב-1930.
שירותה > השיפוץ

ארבעה חודשים לאחר "בעיית הצי" IX בינואר 1929, עברה אריזונה מודרניזציה במספנת הצי בנורפוק. תרני חצובה חדשים, עליהם הורכבו מנהלי בקרת אש תלת-שכבתיים עבור החימוש הראשי והמשני, החליפו את תרני הכלוב ההיפרבולואידים הישנים; מספרם של תותחי החמישה אינץ' הצטמצם ל-12 והתותחים הוצבו מחדש סיפון אחד גבוה יותר, ושמונה תותחי נ"מ בקוטר 25 מ"מ החליפו את תותחי ה-3 אינץ' שהיו בה במקור. שינויים אלו הגדילו את הצוות שלה ל-92 קצינים ו-1,639 מלחים. צריחי התותחים הראשיים של הספינה שונו כדי להגדיל את ההגבהה המרבית של התותחים שלהם ל-30°. קטפולטת האוויר הדחוס על הסיפון הוחלפה באחת שהשתמשה באבק שריפה. שריון הסיפון חוזק על ידי תוספת של 1.75 אינץ' (44 מ"מ) של פלדה שעברה טיפול מיוחד.
להגנה מפני טורפדו, התווסף לאונייה מבנה מיוחד בצורת בליטה הבנויה להגן עליה בשעת פגיעה של טורפדו, וכן נוספה מחיצה נוספת לדפנות חדרי הדוודים. שני צינורות הטורפדו השקועים הוסרו לאור הערכה שלאור ההערכות שצפו כי טווחי הקרבות החדשים של אוניית מערכה יגדלו מאוד, ולא תהיה בטורפדו תועלת. הסרת צינורות הטורפדו איפשרה גם את הוספת המחיצה הרוחבית הגדולה כדי להפחית את סיכוני ההצפה בשעת קרב. מערכות ההנעה של אריזונה הוחלפו כמעט לחלוטין; טורבינות הלחץ הגבוה שלה הוחלפו בטורבינות גיר חזקות יותר מאוניית המערכה וושינגטון שבוטלה, ושישה דוודים חדשים החליפו את הדוודים המקוריים שלה. הכוח הנוסף שלהם קיזז את ההדחק המוגבר של הספינה כפי שהוכח במהלך ניסויי הים שלה; אריזונה שטה במהירות של 20.7 קשר (38.3 קמ"ש) עם 35,081 כ"ס (26,160 קילוואט) בהדחק של 37,654 טון ארוך (38,258 ט').
ראו גם

המתקפה על פרל הארבור
אנדרטת האונייה אריזונה
לקריאה נוספת

Friedman, Norman (1985). U.S. Battleships: An Illustrated Design History. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. ISBN 0-87021-715-1.
Stillwell, Paul (1991). Battleship Arizona: An Illustrated History. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. ISBN 0-87021-023-8. OCLC 2365447.
Breyer, Siegfried (1973). Battleships and Battle Cruisers, 1905–1970. Garden City, New York: Doubleday. OCLC 702840.
Wright, Christopher C, ed. (Mar 2002). "The US Navy's Study of the Loss of the Battleship Arizona". Warship International (Toledo, Ohio: International Naval Research Organization). XXXIX–XL (3–4, 1): 44–105, 247–99, 360–80. ISSN 0043-0374.
Campbell, John (1985). Naval Weapons of World War II. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. ISBN 0-87021-459-4.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Friedman, p. 440
↑  Stillwell, p. 360
↑  Breyer, p. 214.
↑  Stillwell, p. 305.
↑  Wright, pp. 66, 123, 285.
↑  Campbell, p. 136.
↑  Friedman, pp. 116, 440.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4502650-6  LCCN: n86098687  SNAC: w6pd3v5w  VIAF: 139639909   WorldCat (עם VIAF): 139639909 
אריזונה על איסט ריבר, ניו יורק (1916)
אריזונה בביקורת הצי בניו יורק, הובילה עשרה דרדנוטים שעברו על פני מזכיר הצי יוספוס דניאלס
אריזונה עוברת את תעלת פנמה ב-1921
אריזונה עם צוות מלא (1924)
אריזונה עוברת מודרניזציה בנורפוק, יוני 1930
אריזונה לאחר המודרניזציה שלה במהלך שנות ה-30
אריזונה בשנת 1931 לאחר המודרניזציה שלה
מחסני התחמושת הקדמיים של אריזונה מתפוצצים בסטילס מסרט שנעשה במהלך המתקפה היפנית
אריזונה בוערת לאחר המתקפה היפנית
מבנה העל הגלוי של אריזונה לאחר טביעתה
מבט אווירי של אנדרטת USS Arizona, מראה את ההריסה וחדירת הנפט מבונקרים של הספינה
פרוטוקול מונטריאול

החור בשכבת האוזון מעל הקוטב הדרומי במספר נקודות זמן (למעלה), וגרף רמות האוזון באטמוספירה, כפי שנמדדו עד 2015 ובהתאם לתחזיות להמשך המאה. לפי התחזית, תחזור שכבת האוזון למצבה מ-1980 עד 2065.
הסכם מונטריאול על חומרים המכלים את שכבת האוזון (אנגלית: The Montreal Protocol on Substances That Deplete the Ozone Layer), או בקצרה הסכם מונטריאול הוא אמנה בין-לאומית שבאה להגן על שכבת האוזון מפני פגיעה, באמצעות הטלת הגבלות על ייצור חומרים המסכנים אותה. האמנה נחתמה ב-16 בספטמבר 1987 ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 1989, ומאז עברה חמישה תיקונים.
פרוטוקול מונטריאול מהווה ציון דרך בהפסקת השימוש בחומרים המדלדלים את שכבת האוזון. כל המדינות בעולם נוקטות בפעולות ספציפיות וממוקדות במטרה לסיים הייצור והצריכה של כימיקלים מעשה ידי אדם המשמידים את שכבת האוזון הסטרטוספרית, שכבת המגן של כדור הארץ. מטרת פרוטוקול היא להגן על בריאות האדם והסביבה על ידי הוצאה הדרגתית משימוש של כמעט 100 כימיקלים תעשייתיים הפולטים גזי חממה שתורמים לשינויי אקלים.
כל 198 המדינות החברות באו"ם אישרו את הסכם מונטריאול. לתוכנית הסביבתית של האו"ם היה תפקיד משמעותי בקביעת מדדים להפחת השימוש בחומרים מסוכנים, הובלת המשא ומתן בין המדינות המפותחות והמתפתחות ולאחר חתימת ההסכם, היא אחראית על הבקרה והסיוע למדינות המתפתחות.
פרוטוקול מונטריאול מפחית בהדרגה את הצריכה והייצור של חומרים פוגעי אוזון. לוחות הזמנים שונים נקבעו למדינות מפותחות ומתפתחות לעמידה ביעדי הפרוטוקול. על פי האמנה, לכל המדינות יש אחריות ספציפית הקשורה להפסקת שימוש בחומרים פוגעי אוזון בקבוצות הכימיקלים השונות, פיקוח על סחר בחומרים, דיווח שנתי של נתונים, מערכות רישוי לאומיות לבקרת יבוא ויצוא של חומרים מסוכנים, ועניינים אחרים.
ישראל אשרה את ההסכם ב-1992. ההסכם בישראל בא לידי ביטוי בתקנות החומרים המסוכנים (יישום הסכם מונטריאול בעניין חומרים הפוגעים בשכבת האוזון), התשס"ד-2004, שתחילתן מיום 12 במרץ 2004.
רקע היסטורי

בשנת 1977 ריכזה התוכנית הסביבתית של האו"ם תוכנית להגנה על שכבת האוזון, שהעלתה למודעות הציבור את הנזק שנגרם לשכבת האוזון כתוצאה משימוש בחומרים המכלים את שכבת האוזון. שמונה שנים לאחר מכן, ב-1985, נחתמה אמנת וינה להגנה על שכבת האוזון, שהצביעה על אחריותן של המדינות לשמירה על בריאות התושבים והסביבה לנוכח הידלדלותה של שכבת האוזון. הצדדים לאמנה הצהירו על נכונותם לשתף פעולה במחקרים בנושא ולהחליף מידע על ייצור ופליטות של CFC וחומרים אחרים הפוגעים בשכבת האוזון. אמנה זו יצרה את המסגרת הכללית למשא ומתן סביב הסכם מונטריאול.
מאז נכנס ההסכם לתוקף ב-1989, נוספו לו חמישה שינויים במטרה להוסיף חומרים מסוכנים נוספים לרשימה, להקים מנגנון לסיוע כספי ולהעברת טכנולוגיות למדינות מתפתחות ולהקים מערכת לרישוי החומרים לייצוא ויבוא. אלה חמשת השינויים והשנים שבהן התקבלו:
תיקון לונדון - 1990
תיקון קופנהגן - 1992
התאמות וינה להסכם בנושא מתיל ברומיד - 1995
תיקון מונטריאול - 1997
תיקון בייג'ינג - 1999
כל השינויים אושרו גם על ידי מדינת ישראל.
קרן רב צדדית

ב-1991 הוקמה הקרן הרב-צדדית ליישום פרוטוקול מונטריאול. מטרת הקרן לסייע למדינות המתפתחות, במעבר משימוש חומרים מדלדלי האוזון לחלופות סביבתיות. הקרן מנוהלת על-ידי ועדה המורכבת מנציגי מדינות מפותחות, התורמות ומדינות מתפתחות. כספי הקרן מהווים כלי מרכזי למדינות מתפתחות לעמוד ביעדים. המדינות המתפתחות הוגדרו על ידי פרוטוקול מונטריאול כמדינות סעיף 5. במדינות אלו רמת הצריכה השנתית לנפש של חומרים פוגעי אוזון היא פחות מ-0.3 קילוגרם. רשימת המדינות סעיף 5 נבחנת מדי שנה במפגש שנתי של הוועדה בפריז. המימון מגיע בעיקר מהמדינות המפותחות.
תוצאות

פרוטוקול מונטריאול הצליח להגיע לתוצאות הרצויות:
הפחתה ניכרת בייצור והצריכה של רוב הכימיקלים המדללים את שכבת האוזון בכל העולם.
בשנת 2019 הצטמצם החור באוזון לגודל הקטן ביותר מאז נצפה בשנות השמונים של המאה הקודמת.
הקרן הרב צדדית שהוקמה תמכה בפעילויות בעלות של יותר מ-2.9 מיליארד דולרים בנושאים של המרה תעשייתית, סיוע טכני, הדרכה, בניית יכולות ותחומים נוספים.
כשני מיליון איש בשנה ניצלו מסרטן עור.
יצירת הסכם הכולל את כל החברות באו"ם, בניית מנגנוני עבודה יעילים והוכחה כי ניתן להתמודד עם משבר האקלים.
הפעילות הנדרשת מישראל במסגרת ההסכם

במסגרת ההסכם נדרשת ישראל לפעולות האלו:
קביעת מדיניות ניהול הלונים ופראונים.
צמצום השימוש בגזים האסורים
דיווח שנתי למזכירות האמנה.
הצגת מועמדים ישראלים לוועדות מקצועיות.
מדינת ישראל היא אחת מיצרניות המתיל ברומיד העיקריות בעולם. מפעל תרכובות ברום מייצר כשליש מכלל הייצור העולמי של מתיל ברומיד, שהוא חומר מבוקר הפוגע בשכבת האוזון, ולכן יצא משימוש במדינות המפותחות בשנת 2005 פרט לשימושים המאושרים (תעשייה, קרנטינה) ולשימושי קרקע המוגדרים כשימושים קריטיים. במדינות המתפתחות נקבעה תקופת הפחתה ארוכה יותר, עד 2015.
ישראל הפחיתה השימוש במתיל ברומיד באופן משמעותי על פי המתחייב מההסכם, כאשר המשך ההפחתה מחייב מציאת חלופות לחיטוי הקרקע (בעיקר במדינות המתפתחות). ישראל מפחיתה מדי שנה את הקצאת השימוש בגזים האסורים. הקצאת יבוא הגזים מתבצעת על ידי מינהל הסביבה ופיתוח בר קיימא במשרד התמ"ת.
בדצמבר 2002 במסגרת ההסכם ארגנו המשרד להגנת הסביבה יחד עם UNEP - התוכנית הסביבתית של האו"ם, UNIDO - ארגון התעשייה והפיתוח של האו"ם, משרד החקלאות ומשרד החוץ סדנה בינלאומית בת שבוע בנושא תחליפי מתיל ברומיד עבור מדינות מתפתחות שכללה גם יומיים של סיורים מקצועיים. מטרת הסדנה הייתה לעזור למדינות מתפתחות לעמוד בדרישות יישום הפרוטוקול.
הערות שוליים

1 2 3  U. N. Environment, Who we are, Ozonaction, ‏2018-10-25 (באנגלית)
↑  Bartlett, Robert V. Kurian, Priya A. Malik, Madhu, International organizations and environmental policy, Greenwood Press, 1995, עמ' 171-172, ISBN 0-313-29623-5
↑  תקנות החומרים המסוכנים (יישום פרוטוקול מונטריאול בענין חומרים הפוגעים בשכבת האוזון) – ויקיטקסט, באתר he.wikisource.org
↑  שמואל חן, חומת האוזון הסינית, באתר lib.cet.ac.il, ‏2000
↑  World Bank Group | Montreal Protocol | Definition of Article 5 Countries, web.worldbank.org
↑  Home - About MLF, www.multilateralfund.org
1 2  הגנה על שכבת האוזון – אמנת וינה ופרוטוקול מונטריאול, באתר GOV.IL
↑  Kelsey Piper, The ozone hole shrank last year. Here’s how the world solved an environmental crisis., Vox, ‏2021-10-03 (באנגלית)
↑  Thirty years on, what is the Montreal Protocol doing to protect the ozone?, UNEP, ‏2019-11-15 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4510121-8