משפחת איבלין
הקרע בממלכת ירושלים > מלכי ירושלים המתחלפים

בקיץ 1277 הגיע לעכו נציב מטעם שארל מאנז'ו, רוג'ר מסַאנְסֶבֶרִינוֹ, ותפס את השלטון בעיר ובממלכת ירושלים כולה. מנהיגו הנוכחי של בית איבלין, הקונטאבל באליאן מארסוף שהיה גם שליט עכו, לא התערב בנעשה, על מנת למנוע מלחמה נוספת ומשום שלדידו לא הייתה כל משמעות ממשית להחלפה בין הוגו לשארל; אך בכל זאת, כאשר שנה מאוחר יותר הופיע שוב הוגו השלישי בארץ ישראל וניסה שנית לתפוס את מושכות השלטון בנחיתה בעכו בעזרת צבא קפריסאי, לחמו לצידו אנשי הקומונה הימית של פיזה, ועמם אצילי עכו, שהייתה בשליטת אצילי איבלין (מאז הכתרתו העצמית של ז'אן הזקן מביירות כרוזן עכו). אולי נטתה משפחת איבלין לצד הוגו בשל היותם מקושרים בנישואי הוגו ואיזבלה דה איבלין, בת דודה מדרגה שנייה לבאליאן דה איבלין מארסוף. אך המסדרים הצבאיים, שכוחם היה הכוח היחיד שיכול להכריע סכסוכים מעין אלו, עמדו מן הצד, ובחלוף ארבעה חודשים הודיעו אצילי קפריסין למלכם כי פקעה חובתם הפיאודלית לשרת את מלכם מחוץ לתחומי האי; להוגו לא נותרה ברירה, והוא חזר לקפריסין, מותיר את שארל ונציגיו כשליטים להלכה.
אך באירופה התקוממו נגד שארל אצילי סיציליה, ששארל היה מלכם מתוקף החלטתו השרירותית של האפיפיור אורבנוס הרביעי, ובסיועו של פדרו השלישי, מלך אראגון שתבע לעצמו את כתר סיציליה (מכוח נישואיו לקונסטאנס בת מנפרד, מלך סיציליה, בנו הממזר של פרידריך השני) לחמו בעוז בכובש הצרפתי; התוצאה הייתה מלחמה כלל-איטלקית, שבסופה התערער כליל מעמדו של שארל מאנז'ו בארץ הקודש, ונציגו בארץ נקרא לשוב לאיטליה. את מושכות השלטון תפס כעת אציל בשם אד פואלשיין, שאותו מינה שארל לסינישאל ממלכת ירושלים. מעמדו של אד הצטמצם ככל הנראה לשליטה על מבצר עכו, והאנרכיה הליגאלית המשיכה להתנהל כסדרה; בנוסף, הלמו כעת הממלוכים שוב ושוב על גבולות הממלכה, והיא הלכה והתפוררה.
הוגו השלישי החליט לנצל את המצב החדש, ובאוגוסט 1283 נחת המלך העיקש בביירות בליווי צבא קפריסאי וצעד לכוון צור; אך גם ניסיון שלישי זה של מלך קפריסין נחל כישלון. המלך לא הגיע לעכו, ומת ביום 24 במרץ 1284. בנו הבכור, ז'אן דה ליזיניאן, הוכתר בהמשך השנה בקתדרלה של ניקוסיה כז'אן הראשון, מלך קפריסין וז'אן השני, מלך ירושלים, בעוד התואר האחרון שוב ריק מכל תוכן, בדומה לתואר אותו נשא עדיין שארל מאנז'ו. ז'אן, בניגוד לאביו, מעולם לא ניסה לממש את זכותו, והתואר עמד כאשר אין לו דורש, אות וסימן לשקיעתה של הממלכה. בינואר 1285 מת שארל מאנז'ו, וזמן קצר לאחר מכן התמוטט המלך ז'אן בפתאומיות, והשלטון בשתי הממלכות עבר ב-24 ביוני 1285 לבנם השני של הוגו השלישי ואיזבלה מאיבלין, אנרי השני, מלך ירושלים וקפריסין, שיש החושדים אותו בהרעלת אחיו בזדון; זמן קצר לאחר מכן מת ז'אן, ואנרי נותר היורש היחיד לכתר ירושלים וקפריסין, שכן ז'אן לא היה נשוי ואילו השושלות הגרמניות והצרפתיות נעלמו מן העולם.
המלך אנרי, בשונה מאחיו, פעל לממש את זכותו לכתר ממלכת ירושלים, וזמן מה לאחר הכתרתו שלח שליחים לשאת ולתת עם ראשי מסדר הטמפלרים, ככל הנראה בתיווך חברי מסדר ההוספיטלרים, על מנת שיעמדו לצדו ויסייעו לו ליטול את המלוכה. ביוני 1286 הגיע הצבא הקפריסאי לנמל עכו, שם זכה לקבלת פנים נלהבת מצד האוכלוסייה – אולי כתוצאה מהיותו בן לבת משפחת איבלין, אך בעיקר מפני שהעם הנדכה קיווה ששוב יושלטו סדר והיררכיה בממלכה הרופסת. הסינישאל אד פואלשיין סירב כמובן למסור את השלטון, והצית בכך קרבות עזים בין הקפריסאים לבין חיל המצב הצרפתי, עד להתערבות מפקדי המסדרים הצבאיים ששכנעו את פואלשיין למסור את המצודה תחת ההבטחה כי זכויות פיליפ הרביעי, מלך צרפת יישמרו, והמצודה תימסר לשליטת המסדרים הצבאיים. האביר אד הסכים וויתר על זכויותיו, והמסדרים מסרו את מצודתו לאנרי השני ב-29 ביולי.
ביום 15 באוגוסט 1286 הוכתר אנרי השני למלך ירושלים בקתדרלה של צור - ההכתרה האחרונה של מלך צלבני בארץ הקודש אי פעם; על פי ההיסטוריונים הצלבניים היו חגיגות ההכתרה המפוארות ביותר שהעיר ראתה. כששב אנרי לקפריסין, מינה את בני משפחתו לתפקידים נכבדים: את בלדווין מאיבלין (שכפי הנראה היה רוזן קוראקו שבקפריסין ונכדו של סינישאל קפריסין בלדווין בן ז'אן הזקן מביירות) מינה לקונטאבל הממלכה, ואת דודו פיליפ מאיבלין, אחיה של אמו איזבלה ונכדו של ז'אן מביירות, מינה לעוצר הממלכה במקומו. למן הרגע בו עזב את ממלכת ירושלים החלו האיבלינים להתבסס שוב כשליטים גלויים בממלכה, האחדות קצרת הטווח תמה והקומונות הימיות של איטליה פרצו שוב בתגרות שעכו שימשה להן זירת קרב, כעת בין פיזה לגנואה.