סטנלי ריד
תאגיד השיקום הפיננסי

בדצמבר 1932 התפטר היועץ המשפטי הראשי של תאגיד השיקום הפיננסי (Reconstruction Finance Corporation - RFC), וריד מונה במקומו. מאז 1930 לחץ יושב ראש הפדרל ריזרב יוג'ין מאייר על הובר לנקוט בגישה פעילה יותר לשיפור המצב על רקע השפל הגדול. בסופו של דבר התרצה הובר והגיש הצעת חוק בהתאם. חוק תאגיד השיקום הפיננסי נחתם ב-22 בינואר 1932, אך פעולותיו נשמרו בסוד במשך חמישה חודשים. הובר חשש שהמתקפות הפוליטיות מצד הרפובליקנים ופרסום המידע אילו תאגידים קיבלו את הסיוע של תאגיד השיקום הפיננסי עלולים היו לשבש את ניסיונות הסוכנות לשמור על חיותן הפיננסית של החברות. כאשר העביר הקונגרס חקיקה בנובמבר 1932 שאילצה את תאגיד השיקום הפיננסי לפרסם את שמות החברות שקיבלו הלוואות, המבוכה הפוליטית שנוצרה הובילה להתפטרות נשיא התאגיד ושל מחליפו ולתחלופת בעלי תפקידים בו. בחירתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות באותו חודש הובילה לשינויים נוספים בסגל התאגיד. ב-1 בדצמבר התפטר היועץ המשפטי הראשי של התאגיד, והובר מינה את ריד לתפקיד. רוזוולט, שהתרשם מעבודתו של ריד והיה זקוק לאדם שמכיר את התאגיד, את צוותו ואת פעולותיו, השאיר את ריד בתפקידו. ריד פיקח והגן על הקריירות של מספר עורכי דין צעירים בתאגיד, רבים מהם היו לבעלי השפעה רבה בממשל רוזוולט, כמו אלג'ר היס, רוברט ה. ג'קסון, תומאס גרדינר קורקורן, צ'ארלס אדוארד ויזנסקי הבן ודייוויד קאשמן קויל.
במהלך תקופת כהונתו בתאגיד השיקום הפיננסי, הייתה לריד השפעה על שני צעדי מדיניות לאומיים חשובים. ראשית, הוא היה פעיל בהקמת תאגיד אשראי הסחורות (Commodity Credit Corporation). בראשית אוקטובר 1933 הציע רוזוולט לנשיא תאגיד השיקום הפיננסי ג'סי ג'ונס לפתוח תוכנית לחיזוק מחירי הכותנה. ב-16 באוקטובר נפגש ג'ונס עם ריד ויחד הם הקימו את תאגיד אשראי הסחורות. למחרת היום הוציא הנשיא רוזוולט את צו נשיאותי 6340, שהיה הבסיס החוקי להקמת התאגיד. ייחודו של התאגיד היה שהממשלה יכלה להחזיק בעודפי הכותנה כביטחונות להלוואות. אם מחירי הכותנה עלו מעבר לערכה, יכלו החוואים לפדות אותה, לשלם את ההלוואות ולהרוויח. אם המחירים נותרו בשפל, עדיין נותר לחוואים מספיק כסף כדי להתקיים וכדי לזרוע את גידולי הכותנה של השנה הבאה. התוכנית פעלה היטב עד שהיא הפכה לבסיס של התוכנית החקלאית של הניו דיל.
הצעד השני בו היה ריד מעורב היה כאשר הוא סייע להגן על מדיניות הזהב של הממשל, ובכך הוא הגן גם על מדיניות המוניטרית הלאומית. הדפלציה גרמה לשער הדולר לרדת בכ-60%. אך עדיין החוק האמריקאי התיר לאמריקאים ולאזרחים זרים לפדות שטרות כסף במטבעות זהב בערכים שהיו טרם השפל, ובכך גרמו להסתערות על עתודות הזהב של ארצות הברית. נטישת תקן הזהב יכלה לעצור את ההסתערות. היא גם פחתה את ערך הדולר ובכך הורידה את מחירי הסחורות ומשכה משקיעים זרים. בסדרה של צעדים שנקט רוזוולט הוא הוביל את נטישת תקן הזהב במרץ ובאפריל 1933, ובכך גרם לשער הדולר לרדת. אך הייתה נחוצה הורדה נוספת של שער הדולר. אחד הדרכים לכך הייתה להעלות את שער הזהב, אך החוק הפדרלי דרש שמחלקת האוצר תרכוש את הזהב בשערו הגבוה שמלפני השפל. הנשיא רוזוולט ביקש מתאגיד השיקום הפיננסי לרכוש את הזהב במחירים הגבוהים ממחירי השוק כדי לפחת עוד יותר את הדולר. אף על פי שמזכיר האוצר הנרי מורגנטאו הבן סבר שלממשלה לא הייתה סמכות לרכוש זהב, ריד הצטרף ליועץ המשפטי הראשי של מחלקת האוצר, הרמן אוליפנט, כדי לספק תמיכה משפטית קריטית לתוכנית. הדפלציה הנוספת סייעה לייצב את הכלכלה במהלך התקופה הקריטית בה היו שכיחות ההסתערויות על הבנקים.
הסיוע שהגיש ריד למדיניות הזהב של רוזוולט לא תמה אז. ב-5 ביוני 1933 העביר הקונגרס החלטה משותפת שביטלה את הסעיפים בכל החוזים הציבוריים והפרטיים שמתירים המרת זהב. בעלי חוב זועמים רבים דרשו את ביטול החוק. בסופו של דבר הגיע העניין לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית. התובע הכללי של ארצות הברית הומר סטיל קאמינגס ביקש מריד להצטרף אליו בכתיבת תגובת הממשלה לבית המשפט ולסייע לו במהלך הטיעונים בעל פה. עזרתו של ריד הייתה קריטית, שכן בבית המשפט היה אז רוב שמרני.
ב-2 בפברואר 1935 פרסם בית המשפט העליון הודעה חסרת תקדים שהוא מעכב את פסיקתו בשבוע. בית המשפט הכה בהלם את האומה שוב כאשר הכריז על עיכוב נוסף ב-9 בפברואר. לבסוף, ב-18 בפברואר פסק בית המשפט בפסק הדין "נורמן נגד חברת הרכבת בולטימור ואוהיו" (.Norman v. Baltimore & Ohio Railroad Co) שלממשלה יש את הסמכות לבטל חוזים פרטיים אך לא חוזים ציבוריים. על כל פנים, רוב השופטים פסק שבשל העובדה שלא נתקבלה ראייה שהחתומים על החוזים עם הממשלה הפדרלית ניזוקו, לא נפסק לטובתם שום תשלום.