stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שינינג
היסטוריה

לשינינג יש היסטוריה בת יותר מ-2,100 שנים. עוד מימי קדם העיר שימשה כנתיב סחר מרכזי לטיבט, שכלל בעיקר עץ, צמר ומלח. זאת בזכות מיקום העיר על דרך המשי, שהשימוש בה התרחב מאוד במאה ה-1 לפנה"ס לאור מאמציהם הפוליטיים של שושלת האן שרצו לשלוט בדרך זו. בגלל מיקומה האסטרטגי ובין ממלכות שונות, סבלה שינינג מקרבות רבים בסביבתה לאורך ההיסטוריה.
את השם "שינינג" קיבלה העיר בשנת 1104.
ב-22 במאי 1927 פגעה בעיר רעידת אדמה בדרגה 7.6 בסולם ריכטר. הרעידה פגעה באופן קשה בעיר והביאה למותם של כ-40,000 נפשות.
בזמן מלחמת העולם השנייה העיר הייתה נתונה להפצצות יפניות. משנת 1945 והלאה העיר עברה תהליך תיעוש ומודרניזציה. בשנת 1959 העיר חוברה לקווי הרכבת של שאר המדינה.
אוגרפיה ואקלים

שינינג משתרעת על פני 7,596 קילומטרים רבועים בצפון-מזרח מחוז צ'ינגהאי וגובלת בהאידונג (אנ') ממזרח ובנציבויות האוטונומיות הטיבטיות האיביי מצפון-מערב והאינאן וחואנגנאן מדרום. העיר שוכנת בקצה המזרחי של הרמה הטיבטית ובחלק העליון של נהר חְוָאנְגְשְׁווֵי בגובה 2,275 מטרים מעל פני הים כ-1,330 ק"מ דרום-מערבית לבייג'ינג בירת סין. בשל גובהה הרב, שורר בה אקלים קר ויבש למחצה.
דמוגרפיה

על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 התגוררו בנציבות העירונית כ-2.468 מיליון תושבים, מתוכם כ-1.95 מיליון בשטח האורבני, על פי הפילוג הבא:
| שם מועצה/נפה | בסינית | בפין-יין | אוכלוסייה | שטח (קמ"ר) | צפיפות לקמ"ר |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מועצת צ'נגדונג | 城东区 | Chéngdōng Qū | 489,372 | 113.3 | 4,319 |
| מועצת צ'נגג'ונג | 城中区 | Chéngzhōng Qū | 325,813 | 156.6 | 2,081 |
| מועצת צ'נגשי | 城西区 | Chéngxī Qū | 326,866 | 54.22 | 6,029 |
| מועצת צ'נגביי | 城北区 | Chéngbĕi Qū | 417,701 | 136.6 | 3,058 |
| מועצת חואנגג'ונג | 湟中区 | Huángzhōng Qū | 395,043 | 2,432 | 162.4 |
| הנפה האוטונומית דאטונג של החווי והטו | 大通回族土族自治县 | Dàtōng Huízú Tŭzú Zìzhìxiàn | 403,368 | 3,156 | 127.8 |
| נפת חואנגיואן | 湟源县 | Huángyuán Xiàn | 109,802 | 1,547 | 70.98 |
שינינג היא העיר הגדולה ביותר באזור הרמה הטיבטית ומתגוררות בה כ-37 קבוצות אתניות, אך רק קבוצת ההאן, החווי והטיבטים מהווים קבוצות דומיננטיות. בעיר אתרים בעלי חשיבות דתית לאסלאם ולבודהיזם, כגון מסגד דונגגוואן (אנ') ומנזר קומבום (אנ').
ערים תאומות

לשינינג שתי ערים תאומות:
רוסיה איז'בסק, אודמורטיה, רוסיה
סרי לנקה קאלוטארה, סרי לנקה
הערות שוליים

↑  China: Qīnghăi (Prefectures, Cities, Districts and Counties) - Population Statistics, Charts and Map, www.citypopulation.de
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007559871605171  BnF: cb178744559 (data)  GND: 4435188-4  LCCN: n82128467  MusicBrainz: 3e5e5781-7f87-4501-bdea-dba5d59a238a  SUDOC: 233043438  VIAF: 128292369   WorldCat (עם VIAF): 128292369 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בסין. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תצלום לוויין של שינינג
מוריס פאפון

| --- | --- |

 לידה:  3 בספטמבר 1910 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 פטירה:  17 בפברואר 2007 (בגיל 96) בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  תיכון לואי הגדול  Paris Faculty of Law and Economics  בית הספר החופשי למדעים פוליטיים 
 מפלגה:  איחוד דמוקרטים למען הרפובליקה, התעוררות הרפובליקה 
 
 
 פרסים והוקרה
 אביר בלגיון הכבוד  קצין בלגיון הכבוד 
 
 חתימה:   
 
מוריס פאפון (בצרפתית: Maurice Papon;‏ 3 בספטמבר 1910 – 17 בפברואר 2007) היה מושל מחוז צרפתי ששיתף פעולה עם גרמניה הנאצית בפעולותיה להשמדת היהודים במהלך השואה. בשנת 1961 פיקד והורה למשטרת פריז לבצע את הטבח בפריז. הוא הורשע באיחור רב על פשעיו נגד האנושות במהלך מלחמת העולם השנייה, ושוחרר טרם ריצוי מלוא עונש המאסר שנגזר עליו, בנימוק שמצב בריאותו איננו תקין.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות ותקופת מלחמת העולם השנייה

פאפון נולד בפריז. בנו של עורך דין. למד משפטים, סוציולוגיה ופסיכולוגיה.
בגיל 20 נכנס לשירות הציבורי והתקדם במרוצת השנים בתפקידיו, עד שבשנת 1942, בימי צרפת של וישי הגיע לדרגת מושל המחוז של חבל בדרום-מערב צרפת בסביבות העיר בורדו.
בתוקף תפקידו היה אחראי לענייני היהודים, ותוך שיתוף פעולה עם הנאצים הורה על גירוש המוני של יהודים להשמדה, על ידי כליאתם במחנה דראנסי, ששימש כתחנת מעבר בדרכם לאושוויץ.
מאמצע שנת 1944, כשהיה כבר ברור שהגרמנים הולכים להפסיד במלחמה, החל פאפון להזרים מידע על הגרמנים לתנועת ההתנגדות הצרפתית, ("הרזיסטנס").
ביוגרפיה > לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה הוענקה לפאפון תעודת לוחם במחתרת, והוא הצטרף אל הממסד החדש. בשנת 1958 הוא נתמנה למפקד משטרת פריז.
כמפקד המשטרה, הורה בשנת 1961 לכוחותיו לתקוף קהל מפגינים אלג'יראי לא חמוש במה שנודע כטבח בפריז (1961). מספר הקורבנות בטבח הוערך בין 70 ל-200.
בשנת 1963 הוזכר כמועמד לכהן כשגריר בישראל. בשנת 1966 הגיע לביקור פרטי בישראל, ותואר כ"ידיד נאמן של ישראל". בשנה זו הוזכר שמו כאחד המעורבים בפרשת בן ברקה.
בשנת 1968 נכנס פאפון לחיים הפוליטיים. הוא היה השר הממונה על התקציב בתקופת נשיאותו של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן. כל אותה עת הצליח פאפון לשמור על סודו ולהעלים את עובדת השתתפותו בגירוש היהודים להשמדה, אך בשנת 1981 נחשפו מעשיו, כאשר מאות מסמכים נמצאו במקרה בארכיב של עיריית בורדו, ובהם צווי הגירוש שנחתמו על ידי פאפון. המסמכים פורסמו בעיתון צרפתי נפוץ, החלה חקירה משפטית ופאפון נאלץ לעזוב את תפקידו.
ביוגרפיה > משפטו והרשעתו

בשנת 1983 הוגש כתב אישום נגד פאפון אך בשנת 1987 נמחק כתב האישום בנימוקים משפטיים טכניים. בשנת 1988 הוגש כתב אישום חדש ופאפון הואשם בביצוע פשעים נגד האנושות. חלפו שנים וכתב האישום תוקן בשנת 1995 ל"שותפות בפשעים נגד האנושות". פאפון נקט בהליכים ובערעורים לביטול האישום נגדו, אך לבסוף הועמד לדין בשנת 1997.
משפטנים צרפתיים הביעו השערה כי הממשלה נקטה בצעדים שנועדו למשוך את ההליכים המשפטיים, בגלל רתיעתה מחשיפת עומק שיתוף הפעולה הצרפתי בימי צרפת של וישי. העיכובים נמשכו גם במהלך המשפט, שפאפון נעדר מישיבותיו עקב מצב בריאותו הרעוע.
במשפט טענה התביעה כי פאפון גרם לשילוחם של 1,560 יהודים, לרבות נשים, זקנים וטף אל מותם. ההגנה התבססה על קשיים בזיהוי ובפרשנות של ראיות מלפני חמישים שנה. פאפון אף טען כי המשיך במילוי תפקידו כדי לעזור למחתרת במאבקה להצלת יהודים. כן טען כי לא ידע לאן מובלים היהודים ברכבות.
המשפט הסתיים בהרשעתו של פאפון בשיתוף פעולה בביצוע פשעים נגד האנושות. רק משתף פעולה צרפתי אחד לפניו, פול טובייה, מפקד המיליציה של וישי, הורשע על ביצוע פשעים נגד האנושות.
משפטו של פאפון עזר להפריך את הטענה כי תנועת ההתנגדות הצרפתית בימי צרפת של וישי הייתה תנועת המונים. העיתונות העריכה כי המשפט ארך זמן כה רב בהשפעתו של נשיא צרפת פרנסואה מיטראן (שהיה בעצמו פקיד בכיר בממשל של וישי) במטרה לטשטש את זיכרון העבר.
בשנת 1998 נדון פאפון ל-10 שנות מאסר. פאפון הגיש ערעור, ובזמן הדיון בערעור נמלט לשווייץ. הערעור נדחה מאחר שהחוק הצרפתי מחייב מערער שנדון למאסר להיות נתון במאסר בלילה שלפני הדיון בערעור ואילו פאפון שהה בשווייץ. שלטונות שווייץ החזירו את פאפון לצרפת לריצוי עונשו. בהיותו במאסר שלל ממנו נשיא צרפת ז'אק שיראק את כל אותות הכבוד שהוענקו לו.
בשנת 2002 הגיש פאפון בקשה לשחרור מוקדם עקב מצב בריאותו אך הנשיא שיראק דחה את בקשתו. פאפון הגיש ערעור על ההחלטה לבית הדין האירופי לזכויות אדם. בית המשפט קיבל את ערעורו ופסק לו הוצאות משפט בסכום נכבד. במקביל הגישו פרקליטיו של פאפון ערעור נפרד בצרפת, בהתבססם על חוק חדש לפיו יש לשחרר ממאסר אסירים זקנים וחולים לשם קבלת טיפול רפואי, ופאפון שוחרר ממאסרו ב-18 בספטמבר 2002, וביולי 2003 אף חודשו לו תשלומי הפנסיה. בעוד רבים בצרפת ובאירופה חשבו שבמאסרו של פאפון תהיה משום הכרה בשיתוף הפעולה בימי צרפת של וישי, הרי שחרורו פתח את הפצעים מחדש.
בפברואר 1999 הגיש פאפון תביעה בשל העלבת עובד ציבור נגד ההיסטוריון ז'אן-לוק אנודי, שחקר את הטבח בפריז וקבע: "בליל השבעה-עשר באוקטובר, 1961, בוצע טבח על ידי המשטרה על-פי הוראותיו של מוריס פאפון". באותו הזמן, הכירה המדינה בשנת 1998 בטבח והודתה ב-40 מקרי מוות. בתגובה לבקשת פאפון, פרסם בית המשפט פסיקה מעורפלת, בה, בעודו טוען שאנודי אכן "הכפיש" את שמו של פאפון, הכיר בכך שפעל מתוך "כוונה טובה" מחד, ומאידך, שיבח את "רצינותו ואיכותו של מחקרו של אנודי".
הערות שוליים

↑  השוטרים הפגינו - המפקד הודח, מעריב, 18 במרץ 1958
↑  שגריר צרפת בישראל יסיים כהונתו בסוף השנה, מעריב, 6 במאי 1963
↑  דוד זוהר, מפקד משטרת פאריס הגיע לביקור פרטי, מעריב, 19 ביולי 1966
↑  אורי דן, צרפת על סף זעזועים חמורים לאור גילויים חדשים בפרשת בן ברקה, מעריב, 24 בינואר 1966
אורי דן, היפקיר מלך מרוקו את אופקיר?, מעריב, 19 בספטמבר 1966
↑  צרפת: מוריס פאפון שוחרר מהכלא, באתר ynet, 18 בספטמבר 2002
↑  עמירם ברקת‏, תחודש הפנסיה לפושע המלחמה מוריס פאפון, באתר וואלה, 5 ביולי 2003
↑  Maurice Papon, Vichy and Algeria, dissertation by Stephanie Hare-Cuming, London School of Economics
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266366305171  PLWABN: 9810545339605606  BnF: cb120667300 (data)  GND: 119138379  ISNI: 0000 0001 1591 0283  LCCN: n83212811  NKC: jn20000701369  NTA: 074100378  SELIBR: 208639  SNAC: w6ts2dwk  SUDOC: 027623653  VIAF: 7363882   WorldCat (עם VIAF): 7363882
רעמסס החמישי

ראש המומיה של רעמסס החמישי
רַעְמְסֵס הָחֲמִישִי (בתרגום ממצרית עתיקה: "בנו של רע") היה הפרעה הרביעי של השושלת ה-20 (אנ') של הממלכה החדשה של מצרים העתיקה. הוא שלט משנת 1149 לערך עד 1145 לפני הספירה. לא ידוע דבר על מוצאו, אך ייתכן שהוא היה בנם של רעמסס הרביעי והמלכה דואטנטופט (אנ') או טנטופט.
עדויות

על רעמסס החמישי מעידים אנדרטאות בבקעת תמנע ובסיני, אסטלה ושברי משקוף בהליופוליס, אסטלה בכרנך שנגזלה על ידי רעמסס העשירי, אסטלת סלע בג'בל א-סילסילה (אנ'), בלוקים במקדש דיר אל-בחרי שעליו השתלט רעמסס הרביעי, כתובת לרגל משלחת חציבה בסילסילה-מערב ובמבצר הגבול של בוהן.
הוזיר תחת רעמסס החמישי וכן תחת קודמו ויורשו הוא נפרנפט (גר')
שלטון

תקופת שלטונו של רעמסס החמישי הייתה בסימן התחזקות כוחם של כוהני אמון. הם נעשו עשירים ובעלי השפעה ככל שיותר ויותר אדמות הפכו לנחלת המקדשים, מה שפירושו בסופו של דבר גם היחלשות השלטון המלכותי. הפפירוס של טורינו 1887 מדווח על שערורייה פיננסית בתקופת רעמסס החמישי, שבה אמרו שהיו מעורבים כמרים מיב. ניתן למצוא סימנים של חוסר יציבות פוליטית גם בפפירוס טורינו 2044. בעלי מלאכה מדיר אל-מדינה הפסיקו שוב ושוב לעבוד על הקבר המלכותי KV9 בשנה הראשונה למלכותו, מחשש משבטים לובים עוינים שפלשו לאזור, תקפו את העיר פר-נבית והתקדמו עד תבאי כמה ימים לאחר מכן. זה מראה שככל הנראה המדינה המצרית לא הייתה מסוגלת עוד להבטיח את שלומם של עובדי העילית שלה או האוכלוסייה הכללית.
פפירוס וילבור (אנ') מהשנה הרביעית למלכותו, רישום מקרקעין לגביית מיסים בחלק ממרכז מצרים, הוא אחד המסמכים החשובים ביותר של שלטונו ומשמש להבנה טובה יותר של הכלכלה המצרית. היא מעידה על כך שחלק גדול מהקרקע בין קרוקודילופוליס שבאגן פיום לאל-מניא של היום - מרחק של כ-145 קילומטרים - היה בבעלות המקדש. המסמך מדגיש את כוחו ההולך וגובר של הכהן הגדול אמון רעמססנח, שבנו, אסורמאטרנכט, כיהן גם בתפקיד מנהל גביית המיסים הראשי.
מוות

נסיבות מותו של רעמסס החמישי אינן ידועות, אך ההנחה היא שהוא שלט ארבע שנים תמימות. ייתכן מאוד שיורשו רעמסס השישי הדיח אותו לפני מותו, שכן הוא גם השתלט על קברו KV9 (אנ') בעמק המלכים. אוסטרקון מדווח שהמלך לא נקבר עד השנה השנייה של רעמסס השישי, וזה די יוצא דופן, שכן בדרך כלל יש לחנוט ולקבור מלכים 70 יום לאחר מותם. ייתכן שאחת הסיבות לעיכוב הקבורה הייתה גירוש הפולשים הלובים באזור תבאי וחיפוש אחר אתר קבורה זמני חלופי, שכן KV9 תוכנן כעת כקבר כפול. פרוטוקול של פועל (פפירוס טורינו 1923) מהשנה השנייה למלכות רעמסס השישי מאשר שהדברים חזרו לקדמותם במערב תבאי בזמן זה.
המומיה נקברה מחדש בתקופת השושלת ה-21 בקבר KV35 (אנ') של אמנחותפ השני, ששימש כמקום מסתור, שם התגלתה מחדש בשנת 1898. היא מראה סימנים (כגון צלקות של אבעבועות שחורות) לכך שהפרעה מת מאבעבועות שחורות בדיוק מעל גיל 30. לכן הוא נחשב לאחד הקורבנות המוכרים ביותר של נגיף האבעבועות השחורות (אנ').
באפריל 2021 הועברה המומיה מהמוזיאון לעתיקות מצרים למוזיאון הלאומי לתרבות מצרית יחד עם מומיות של 17 מלכים נוספים ו-4 מלכות באירוע שנקרא מצעד הזהב של הפרעונים (אנ').
לקריאה נוספת

A.J. Peden, Where did Ramesses VI bury his nephew?, GM 181 (2001), 83-88
Darrell D. Baker: The Encyclopedia of the Egyptian Pharaohs. Vol I: Predynastic to the Twentieth Dynasty (3300-1069 BC). Bannerstone Press, London 2008, ISBN 978-1-905299-37-9, S. 321–323.
Erik Hornung: The New Kingdom. In: Erik Hornung, Rolf Krauss, David A. Warburton (editor.): Ancient Egyptian Chronology. (= Handbook of Oriental studies. Section One.
הערות שוליים

↑  Ramses V, Encyclopaedia Britannica
↑  Ramses V, National Museum of Egyptian Civilization]
↑  Tomb of Ramses VI (KV 9)
↑  Milagros Álvarez Sosa, How to Make a Mummy in 70 Days or Less, National Geographic History magazine
↑  EUGEN STROUHAL, TRACES OF A SMALLPOX EPIDEMIC IN THE FAMILY OF RAMESSES V OF THE EGYPTIAN 20th DYNASTY
↑  Parisse, Emmanuel (5 באפריל 2021). "22 Ancient Pharaohs Have Been Carried Across Cairo in an Epic 'Golden Parade'". ScienceAlert. {{cite news}}:  (עזרה)
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: רעמסס הרביעי | פרעוני מצרים | הבא: רעמסס השישי |
מפלגת החופש העממי

| --- | --- |

 מדינה:  רוסיה 
 מייסד:  Vladimir Lysenko 
 מנהיגים:  מיכאיל קסיאנוב
 תקופת הפעילות:  14 במרץ 1991 – 25 במאי 2023 (32 שנים)
 אידאולוגיות:  ליברליזם חברתית   פדרליזם דמוקרטיה ליברלית חירות האדם חופש הביטוי
 מטה:  רוסיה שדרות קלימנטוב 9/1, מוסקבה, רוסיה
 מיקום במפה הפוליטית:  מרכז - ימין
 ארגונים בינלאומיים:  איחוד הליברלים והדמוקרטים
 צבעים רשמיים:  סגול
 
 מפלגת החופש העממי
 
סמל המפלגה הרפובליקנית
מפלגת החופש העממי (ברוסית: Партия народной свободы), בעבר המפלגה הרפובליקנית של רוסיה (Республиканская партия России) הייתה מפלגת אופוזיציה ליברל דמוקרטית, שהוקמה בתחילת שנות ה-90, עם הופעת הסממנים הראשונים לפירוק המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית. רוב חברי המפלגה הראשונים היו חברי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שלא הסכימו עם החלטות הרוב בכנס ה-27 המפלגתי. ב-17 בנובמבר התקיים במוסקבה כנס היסוד של המפלגה החדשה ונבחרו ראשיה.
בשנות ה-90, חברה לתנועות דמוקרטיות נוספות במדינה, אך לאורך השנים נותרה מפלגה עצמאית, כאשר מנהיגי המפלגה תמיד נאבקו על קיומה. ב-2007 נמנע מן המפלגה להירשם במשרד המשפטים וב-2011 בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק שביטול רישיון המפלגה הרפובליקנית הוא מעשה בלתי חוקי.
באמצע שנות ה-90, אוחדו אל המפלגה כמה תנועות, הדומות לה במצעה כתנועת "רוסיה, קדימה! השואפת לדמוקרטיזציה בתחום הכלכלי ברוסיה. המפלגה היא חברה פעילה בקואליציית רוסיה האחרת של גארי קספרוב. יו"ר המפלגה ולדימיר ריז'קוב
במאי 2007, משרד המשפטים הרוסי ביטל את רישום המפלגה אלא שב-2011 - לאחר תביעה שהגיש יו"ר המפלגה - בית הדין האירופי לזכויות אדם הכריז על החלטה זו כבלתי דמוקרטית ותבע מרשויות המשפט ברוסיה לבטל את ההחלטה. בינואר 2012 בית המשפט העליון של רוסיה ביטל את החלטת משרד המשפטים הרוסי והמפלגה ממשיכה להתקיים. עד יולי 2015 נקראה בשם המפלגה הרפובליקנית של רוסיה - מפלגת החופש העממי אולם בכנס המפלגה קוצר שם המפלגה ושמה הוא "מפלגת החופש העממי".
במאי 2023, בית המשפט העליון ברוסיה פסק לפרק את המפלגה. מנהיג המפלגה מיכאיל קסיאנוב עזב את רוסיה ובהמשך הוכרז על ידי המדינה כ״סוכן זר״.
ראו גם

פוליטיקה של רוסיה
ברית כוחות הימין
המפלגה הדמוקרטית של רוסיה
סולידריות (תנועה רוסית)
רוסיה האחרת
הערות שוליים

↑  Владимир Рыжков: «Мы должны сделать ПАРНАС супер-партией» - Политика, Россия - МК
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: nr92030199  VIAF: 122429433   WorldCat (עם VIAF): 122429433
ג'ורג' ליירד שופ

ג'ורג' ליירד שופ (באנגלית: George Laird Shoup;‏ 15 ביוני 1836 –  21 בדצמבר 1904) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו הראשון מיולי ועד דצמבר 1890. טרם השבעתו לתפקיד הוא כיהן כמושל טריטוריית איידהו מאפריל 1889 ועד להשבעתו כמושל המדינה החדשה. הוא התפטר מכהונתו ונבחר לכהן כאחד מהסנאטורים הראשונים מטעם איידהו.
ראשית חייו

ג'ורג' ליירד שופ נולד בקיטנינג שמצפון-מזרח לפיטסבורג, פנסילבניה. הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים. ב-1852 הוא עבר לגיילסבורג, אילינוי ועסק בחקלאות עם אביו. ב-1868 נשא שופ לאישה את מגדלנה "לנה" דרנוצר מאיווה, ולשניים נולדו שלושה בנים ושלוש בנות.
לאחר שהתרושש כלכלית כתוצאה מהפאניקה של 1857, עבר שופ ב-1859 לטריטוריית קולורדו כדי לעסוק בכריה ובמסחר ליד אזור פייקס פיק ומאוחר יותר בדנוור.
במלחמת האזרחים הוא התגייס עם הסיירים העצמאיים שפעלו בטריטוריית ניו מקסיקו, בטריטוריית קולורדו ובטקסס. שופ הוצב כלוטננט משנה כאשר הוקם ב-1861 רגימנט הפרשים השלישי של קולורדו והשתחרר בדצמבר 1864 בדרגת קולונל. במלחמה הוא השתתף בקרב במעבר גלורייטה בניו מקסיקו ובטבח סנד קריק במלחמת קולורדו (אנ').
ראשית הקריירה הפוליטית

לאחר המלחמה עבר שופ לווירג'יניה סיטי שבטריטוריית מונטנה, ולאחר מכן התיישב מעבר לקו פרשת המים של אמריקה בסלמון, עיר בטריטוריית איידהו שהוא היה שותף לייסודה. בשני המקומות היו בבעלותו חנויות כלבו. שופ מונה כנציב לארגון מחוז להמי, וב-1874 הוא נבחר לבית המחוקקים של הטריטוריה. למעט כמה תקופות קצרות הוא היה חבר בוועדה הרפובליקנית הלאומית מטעם איידהו בשנים 1880–1904.
מושל איידהו

באפריל 1889 מינה הנשיא בנג'מין הריסון את שופ כמושל טריטוריית איידהו, תפקיד בו הוא כיהן עד יולי 1890, כאשר איידהו הייתה למדינה בארצות הברית והטריטוריה חדלה מלהתקיים. באוקטובר נבחר שופ כמושל איידהו הראשון. הוא כיהן בתפקיד מושל המדינה החדשה רק במשך כמה שבועות. בנובמבר אותה שנה בחר בו בית המחוקקים של המדינה לסנאט של ארצות הברית. לצורך כך התפטר שופ מכהונתו כמושל בדצמבר כדי לכהן בסנאט, ובמקומו הושבע סגנו נורמן בושנל וילי.
סנאטור

בסנאט כיהן שופ במשך יותר מעשור בשנים 1890–1901, והוא היה פעיל במגוון תחומים, כולל פנסיות, חינוך וסוגיות צבאיות. הוא היה יושב ראש ועדת הטריטוריות של הבית, תפקיד בו הוא דחף לטיפול ליברלי וצודק כלפי האינדיאנים. בינואר 1895 נבחר שופ לכהונה מלאה של שש שנים בסנאט על ידי בית המחוקקים של איידהו, אך בינואר 1901 הוא נוצח על ידי הדמוקרט פרד דובואה, פרש מהחיים הציבוריים והתגורר בבויסי.
שנותיו האחרונות

שנתיים לאחר מכן, בגיל 66, עשה שופ ניסיון אחרון לנסות לשוב ולהיבחר לסנאט, אך פרש מהמרוץ שבו התמודדו ארבעה מועמדים על מועמדות המפלגה הרפובליקנית בינואר 1903. הוא העביר את תמיכתו לעמיתו, יליד פנסילבניה גם הוא, ולדון הייברן, שניצח את התובע של ביוסי, ויליאם בורה, בבחירות המקדימות ואת מועמד הדמוקרטים ג'יימס האולי. ארבע שנים לאחר מכן ניצח בורה בקלות וכיהן בסנאט כמעט 33 שנה.
מותו והנצחתו

ג'ורג' ליירד שופ נפטר בביוסי ב-21 בדצמבר 1904 בגיל 68. לאחר טקס הלוויה מדינתי הוא נטמן בבית הקברות פיוניר שבעיר. לצדו נטמנה רעייתו לנה שנפטרה בסלמון ב-1927.
ב-1910 תרמה מדינת איידהו פסל שיש בדמותו של שופ לאוסף היכל הפסלים הלאומי שבקפיטול. ב-1947 הוצב לצידו הפסל השני שמייצג את המדינה של הסנאטור בורה. ב-1882 נקראה על שמו העיירה שופ, השוכנת על גדת נהר סלמון, מצפון-מערב לסלמון במורד הזרם. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מאוניות ליברטי. ב-1958 נקראו על שמו מעונות סטודנטים באוניברסיטת איידהו שבמוסקו.
מסמכיו האישים של שופ נתרמו לאוניברסיטת איידהו לאחר שקובצו על ידי בנו ויליאם ונתרמו על ידי נכדו ג. אלמו שופ.
הערות שוליים

↑  ג'ורג' ליירד שופ, באתר Find a Grave
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1186195908  ISNI: 0000 0000 4638 4047  LCCN: no99060904  SNAC: w61v62bb  US Congress: S000382  VIAF: 39012684   WorldCat (עם VIAF): 39012684 
פסלו של שופ באוסף היכל הפסלים הלאומי שבקפיטול.
ג'רג' ראקוצי הראשון

גֶ'רְג' ראַקוֹצִי הראשון (בהונגרית: I. Rákóczi György; 8 ביוני 1593 –  11 באוקטובר 1648) היה נסיך טרנסילבניה משנת 1630 ועד מותו בשנת 1648. לפני כן, הוא היה מנהיג הפלג הפרוטסטנטי בהונגריה ותומך נאמן של גאבור בתלן, קודמו כנסיך. כאשר אצילים מבוהמיה (אנ') ביקשו תמיכה צבאית במאבקיהם נגד המלוכה ההבסבורגית, ראקוצי שכנע את בתלן לעזור ופיקד על כוחות טרנסילבניה במספר קרבות. ראקוצי נבחר לנסיך לאחר מותו של בתלן, וירש בכך את אשתו של בתלן, קתרינה מברנדבורג (אנ'), ואחיו אישטוואן.
ראשית חייו

ג'רג' היה בנם הבכור של הברון ז'יגמונד ראקוצי ואשתו השנייה, אנה גרנדי. ז'יגמונד, שהיה מפקד צבאי מצליח בממלכת הונגריה, היה הבן הראשון במשפחת ראקוצי שעלה לגדולה. ג'רג' נולד בסרנץ' ב-8 ביוני 1593. אימו נפטרה ב-1595.
ילדותו של ג'רג' כמעט ולא מתועדת. אביו שלח אותו לקאשה (כיום קושיצה בסלובקיה) בסוף 1604 או בתחילת 1605. קאשה הייתה מקום מושבו של אישטוואן בוצ'קאי, שמרד בשליט ההבסבורגי של ממלכת הונגריה, רודולף. באמצעות שליחת ג'רג' לקאשה, הפגין ז'יגמונד את תמיכתו בבוצ'קאי שהפך אותו למושל נסיכות טרנסילבניה בספטמבר 1605.
על ערש דווי מינה בוצ'קאי את באלינט דרוגט (אנ') כיורשו בטרנסילבניה, אך הדיאטה של טרנסילבניה בחרה בנסיך ז'יגמונד ב-12 בפברואר 1606. הפעולה הראשונה של ז'יגמונד לאחר בחירתו, הייתה להרים כוסית לבריאותו של ג'רג'. גאבור באטורי, שטען לכתר בטרנסילבניה, כרת ברית עם חיילי ההיידוקים הבלתי סדירים. ז'יגמונד נאלץ להתפטר לטובת באטורי ב-5 במרץ 1608. אף על פי שז'יגמונד איבד את כס המלכות, שלטונו הקצר בטרנסילבניה חיזק את מעמדם של בניו, משום שאף אצולה אחרת לא יכלה להפגין מוצא נסיכותי. ג'רג' נסע לפרסבורג (כיום ברטיסלאבה בסלובקיה) כדי לייצג את אביו החולה בדיאטה של הונגריה (אנ') בספטמבר 1608. הוא עדיין היה בדיאטה כשאביו מת ב-5 בדצמבר.
אציל עשיר > מלחמת טרנסילבניה-האימפריה העות'מאנית של 1636

אישטוואן בתלן (אנ'), אחיו של הנסיך לשעבר, החליט להשתלט על טרנסילבניה, ולכן בינואר 1636 הוא שכנע את הפאשא של בודה חוסיין לתמוך בהדחת ראקוצי מכס השלטון, ולהיות מוכתר כנסיך טרנסילבניה בעצמו. לאחר מכן, המסדרים הטרנסילבניים ערכו פגישה בקולוז'וואר, שם הם הכריזו שהם צועקים על ראקוצי, ובמידת הצורך "המסדרים מוכנים להגן על הזכויות והחירויות של ארצם גם תוך סיכון חייהם ולקום כאחד עם כל המדינה עבור הנסיך שלהם". חוסיין פאשא שלח את צ'אוש עלי בשליחות לראקוצי, עם המסר שעל ראקוצי להיכנע לסולטאן ולהתפטר. עם זאת, ראקוצי עצר את עלי והכריז על משטר צבאי במדינה. ראקוצי שלח את אנשיו לשלזיה ולפולין כדי לגייס שכירי חרב, הזעיק את האצולה ההונגרית (אנ') של טרנסילבניה, הסקלרים וההיידוקים למלחמה. בתגובה, שלח הסולטאן מוראט הרביעי 20–30 אלף חיילים טורקים נגד טרנסילבניה בראשות בקיר ביי. עם זאת, הכוחות העות'מאניים הובסו על ידי הכוחות הטרנסילבניים בסלונטה (אנ') ב-6 באוקטובר, וחוסיין פאשא כששמע זאת הבין שהוא יאלץ לעשות שלום עם ראקוצי. על פי הסכם סאסווארוש (כיום אורשטייה (אנ') ברומניה), הסולטאן הכיר בסמכותו המלאה של ראקוצי על טרנסילבניה, והוא העניק חנינה לבתלן. עקב כישלון המערכה, הסולטן הורה להוציא להורג את בקיר ביי והחליף את הפאשא של בודה, חוסיין. ג'רג' רקוצ'י זכה ליוקרה עצומה עם ניצחונו.
אציל עשיר > התערבות בסכסוך בין מולדביה לוואלכיה ב-1637

וסילה לופו, נסיך מולדובה רצה להשתלט על כס המלכות של ולאכיה עבור בנו יואן, ולכן בסתיו 1637 הוא תקף את מאתיי בסאראב, שליט ולאכיה שביקש עזרה מראקוצי. ראקוצ'י שלח מיד את המצביא שלו יאנוש קמני עם כמה אלפי חיילי רגלים ופרשים של סקלרים, כדי לעזור למאתיי. בנובמבר חצתה החטיבה של קמני את הרי הקרפטים המזרחיים והתאחדה עם כוחותיו של מאתיי ויחד הם דחקו את לופו חזרה למולדביה. עם זאת, השליט המולדבי לא ויתר ותקף שוב שנתיים לאחר מכן, אך מאתיי הביס אותו שוב ליד בוקרשט בעזרת פרשים מטרנסילבניה שנשלחו על ידי ראקוצי ב-6 בדצמבר 1639. בתמורה לתמיכתו של ראקוצי, נאלץ מאתיי לשלם לו 5,000 טאלרים וסוס אחד מדי שנה. כך הפכה ולאכיה לוואסל של טרנסילבניה.
אציל עשיר > מלחמת שלושים השנים

ב-1644 ראקוצי התערב במלחמת שלושים השנה, והכריז מלחמה על פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא יצר קשר עם שגרירי שוודיה וצרפת כדי להחליש את שלטון ההבסבורגים יחד. הוא כבש את כל הונגריה העליונה עם המתקפה שנפתחה בפברואר אותה שנה, והאנשים שם תמכו בו ורבים הצטרפו אליו. במרץ צעד ראקוצי בניצחון לתוך קאשה, בירת האזור. כנגדו שלח פרדיננד את הגנרלים הגרמנים גץ ופוכהיים להונגריה, ומיקלוש אסטרהאזי הצטרף לחיילים גרמניים עם הונגרים הנאמנים לקיסר. הצבא הקיסרי כלל 25 אלף איש. צבא זה הביס את צבא טרנסילבניה בגלגוץ (אנ') והרג את מפקדו, ג'רג' קפוצאי. ראקוצי יזם נסיגה טקטית דרומה והשאיר את מצביאו ראותי אורבן עם 3,000 איש בקאשה. צבא הבסבורג הגיע לעיר ב-6 ביוני והחל לצור עליה, אך לא הצליח לכבוש אותה. בינתיים, הנסיך שלח לשם את יאנוש קמני עם 15,000 איש, וקמני קטע בהצלחה את קווי האספקה, והסב אבדות משמעותיות לצרים על ידי פשיטה של פרשים. גץ נאלץ לסגת מקאשה לאחר מצור בן 11 ימים, אולם קמני דבק בעקבותיהם, ותקף את העורף שלהם בשומוש ב-26 ביוני, והביס אותו לחלוטין. הכוחות ההונגרים צעדו וכבשו עיירות כמו סנדרה ואפרייש (אנ') בקיץ. עד סוף הסתיו כבש ראקוצי גם את רוב הונגריה התחתונה, ובחורף עצרו שני הצדדים את המלחמה.
בתחילת 1645 נמשכו הפעולות הצבאיות וראקוצ'י וצבאו השתלטו על נאג'סומבט ויצרו קשר עם הגנרל השוודי לנארט תורסטנסון במטרה לבצע מבצע נגד וינה. עם זאת, האדון העליון הנומינלי שלו, הסולטאן העות'מאני, הורה לו לסיים את המערכה. למרות זאת, ראקוצי המשיך במערכה שלו וביוני חצה את גבול מוראביה, הצטרף אישית לצבא השוודי במצור על ברנו לצעדה צפויה נגד וינה. באותה תקופה פרצה מגפת דבר בהונגריה, והוא הבין שזה הרגע הנכון לעשות שלום עם היריב. שביתת הנשק נחתמה ב-22 באוגוסט, וגיבוש נקודות השלום עם השליחים הקיסריים, וכעבור 4 חודשים הם חתמו עליהן בלינץ.
ב-16 בדצמבר 1646 נחתם שלום לינץ, שחיזק עוד יותר נקודות שלום חשובות. 7 מחוזות (הונגריה עילית) סופחו לטרנסילבניה, ולאחר מותו של ראקוצי, למעט שניים, הם חזרו להבסבורגים, ראקוצי קיבל גם את הערים טוקאי, רגץ, אצ'ד ועוד, שגם הם עברו בירושה לצאצאיו. חוזה השלום הכיר גם בחופש הדת בממלכת הונגריה, שחל גם על צמיתים. והכנסיות הפרוטסטנטיות שהוחרמו שם נפתחו מחדש. ראקוצי חזר לטרנסילבניה מרוצה, כי הוא לא רק ביסס את השפעתה של טרנסילבניה אלא גם את האוטונומיה של ממלכת הונגריה נגד השלטון ההבסבורגי.
משפחה

ג'רג' ראקוצי היה נשוי לז'וז'אנה לוראנטפי. נולדו להם ארבעה בנים:
סמואל (1617–1618)
ג'רג' ראקוצי השני (1621–1660)
ז'יגמונד ראקוצי (1622–1652), שנישא להנרייטה מריה מפפאלץ (אנ')
פֶרֶנְץ (1624–1632)