stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המורה (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 סוגה:  קומדיית מצבים 
 יוצרים:  Peter Freiberg 
 ארץ מקור:  גרמניה 
 שפות:  גרמנית 
 מספר עונות:  9
 מספר פרקים:  98
 הפקה
 מפיק:  Christiane Ruff 
 אורך פרק:  כ-24 דקות
 שידור
 רשת שידור:  RTL Television
 תקופת שידור מקורית:  10 באוגוסט 2009 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
המורה היא סדרת טלוויזיה גרמנית. הסדרה עוקבת אחר המורה סטפאן וולמר המלמד גרמנית ומדעים החוזר לעסוק בהוראה לאחר עשר שנים. בית ספרו החדש הוא בעייתי ובעל תלמידים לא ממושמעים, הוא נהפך למומחה עבור "G-Kurs", הכיתה הבעייתית והכאוטית ביותר בבית הספר, בשיטותיו החדשות והבלתי קונבנציונליות הוא מצליח לחדור לתלמידיו לשנות את יחסם כלפי בית הספר.
אויגן באודר, מקס פלדר, דייוויד שוטר וז'אן גורסו היו בין השחקנים המשתתפים בסדרה.
הפרקים הראשונים צולמו בשנת 2007, אך הקרנת הסדרה החלה רק בשנת 2009 והופסקה לאחר עונה בודדת. בשנת 2013 הוקרנה העונה השנייה ומאז היא מוקרנת כל שנה.
הערות שוליים

↑  KG, imfernsehen GmbH & Co, Der Lehrer (בגרמנית), נבדק ב-2020-12-06
↑  TEXT-BAUER, Der Lehrer: Hendrik Duryn steigt aus, www.hitchecker.de (ב־)
היינריך רורר

| --- | --- |

היינריך רורר
 לידה:  6 ביוני 1933 בוכס, שווייץ 
 פטירה:  16 במאי 2013 (בגיל 79) Wollerau, שווייץ 
 ענף מדעי:  פיזיקה
 מקום מגורים:  שווייץ
 מקום לימודים:  המכון הטכנולוגי של ציריך 
 מנחה לדוקטורט:  וולפגנג פאולי 
 מוסדות:  IBM 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לפיזיקה (1986)  פרס המלך פייסל הבין-לאומי במדעים (1984)  היכל התהילה הלאומי לממציאים (1994)  EPS Europhysics Prize (1984)  מדליית אליוט קרסון (1987)  עמית IBM 
 בן או בת זוג:  Rose-Marie Egger 
 תרומות עיקריות
 פיתוח מיקרוסקופ מנהור סורק
 
היינריך רורר (בגרמנית: Heinrich Rohrer;‏ 6 ביוני 1933 - 16 במאי 2013) היה פיזיקאי שווייצרי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1986 יחד עם גרד ביניג וארנסט רוסקה, בעבור חלקו בפיתוח מיקרוסקופ מנהור סורק.
קורות חיים

רורר נולד בקנטון סנט גאלן שבשווייץ, הוא יצא לאוויר העולם כחצי שעה לאחר לידת אחותו התאומה. את רוב שנות ילדותו העביר באזור כפרי שקט עד שהוריו עברו לציריך בשנת 1949. בשנת 1951, החל את לימודיו במכון הטכנולוגי של ציריך ובין מוריו נמנו וולפגנג פאולי ופול שרר.
לימודיו נקטעו עקב הצטרפותו לצבא השווייצרי. בשנת 1961 נישא לרוז-מארי אגר. את ירח הדבש שלהם חגגו בארצות הברית, ובמהלכו רורר השתתף במחקר שנערך יחד עם מדענים מאוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי.
בשנת 1963 הצטרף לצוות המחקר של חברת IBM בשווייץ. בשנת 1974, שנת השבתון שלו בחקר תהודה מגנטית גרעינית באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
עד לשנת 1982 עבד על פיתוח המיקרוסקופ מנהור סורק. מונה לעמית IBM בשנת 1986, וניהל את מחלקת המחקר לפיזיקה בין השנים 1986 עד 1988.
קורות חיים > מותו

רורר נפטר מסיבות טבעיות ב-16 במאי 2013 בביתו בוולראו שבשווייץ. במותו היה בן 79, השאיר אחריו אישה ושתי בנות.
היינריך רוצו, נסיך רויס-פלאואן

היינריך רוצו, נסיך רויס-פלאואן (בגרמנית: Heinrich Ruzzo, Prinz Reuß von Plauen; 24 במאי 1950 - 29 באוקטובר 1999) היה נסיך מבית רויס אשר עבד כאדריכל. התפרסם בעיקר בשל נישואיו לזמרת השוודית אנני-פריד לינגסטד, חברת להקת אבבא.
ביוגרפיה

היינריך נולד בלוצרן ב-24 במאי 1950. אביו היה היינריך אנציו, נסיך רויס-פלאואן, מנסיכות רויס הקו הצעיר. אמו הייתה לואיז פיירון, ברונית שוודית ממוצא צרפתי. בפברואר 1954 התגרשו הוריו. אביו התחתן מחדש עם הרוזנת פדורה פון פוקלר-גרודיץ, ואמו התחתנה עם תיאודור אנקרקרונה, בעל אדמות בסקניה ובאופלנד. בילדותו, התגורר היינריך לסירוגין אצל סבו הנסיך היינריך הארי ברומא ואצל אמו בשוודיה. בשוודיה הוא למד אדריכלות והתערה באצולה המקומית. הוא הפך לידידו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה ולבן לווייתו לציד.
לאחר שהתבגר, עבר היינריך להתגורר בטירה בפריבור שהייתה שייכת למשפחתו. ב-1989 נפטרה אמו והוא ירש חלק מנכסיה בשוודיה. ב-29 באוקטובר 1999 נפטר היינריך מלימפומה.
משפחתו

ב-1974 נישא היינריך לנורווגית מטה רינדי. ב-2 ביוני 1977 היא ילדה לו תאומות:
הנרייטה, נסיכת רויס-פלאואן
פאולינה, נסיכת רויס-פלאואן
ב-1986 התגרשו היינריך ומטה, והיינריך נישא לזמרת השוודית אנני-פריד לינגסטד, חברת להקת אבבא.
המרכז הרפואי האזורי דבי מאונטיין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 היסטוריה
 תאריך ייסוד:  2013
 שירותים
 מיטות:  1,000
 גאוגרפיה
 מיקום:  Huangzhou District, הרפובליקה העממית של סין
 קואורדינטות:  30°27′11″N 114°56′32″E﻿ / ﻿30.45301°N 114.942335°E﻿ / 30.45301; 114.942335
 he
 
המרכז הרפואי האזורי דאבי מאונטיין (בסינית: 大别山区域医疗中心) הוא בית חולים קמפוס שנמצא במחוז חוביי, סין. במקור, הוקם כקמפוס חדש להעתקת בית החולים המרכזי של הואנג-נג, והוסב במהירות למתקן הסגר כתגובה להתפרצות וירוס הקורונה בשנים 2019–2020.
היסטוריה

בניית קמפוס בית החולים החדש החלה בשנת 2013 והמבנים בקמפוס הושלמו בשנת 2016 כפרויקט ארוך טווח להעתקת בית החולים המרכזי של הואנג-נג.
עם זאת, עקב התפשטותה המהירה של מגפת הקורונה בווהאן, הרשויות הודיעו ב-24 בינואר 2020 כי הקמפוס יומר במהירות לטיפול בחולי הנגיף. העבודות להסבת הקמפוס החלו ב-25 בינואר 2020. העבודות הושלמו ב-28 בינואר 2020 לאחר 48 שעות ובית החולים החל לקבל חולים בשעה 10:30 בערב.
עיצוב

העיצוב המקורי של הקמפוס איפשר קיבולת של 2,000 מיטות.
כמתקן להסגר למגפת הקורונה בין השנים 2019–2020, כיום יש בקמפוס קיבולת של 1,000 מיטות.
ראו גם

בית החולים ליישנשאן
בית החולים חוושנשאן
הערות שוליים

↑  "大别山(鄂东)区域医疗中心建设(黄冈市中心医院和黄冈市疾控中心整体搬迁)_中国工程网". www.86gc.net. נבדק ב-2020-02-04.
↑  Banim, Julia (29 בינואר 2020). "China Completes 1,000-Bed Coronavirus Hospital In Under A Week". נבדק ב-30 בינואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Hartley-Parkinson, Richard (29 בינואר 2020). "China completes 1,000-bed coronavirus hospital in just 48 hours". נבדק ב-30 בינואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Liew, Esther (29 בינואר 2020). "China's First Wuhan Virus Hospital Is Now Open After Just 2 Days Of Construction". נבדק ב-30 בינואר 2020. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "大别山区域医疗中心暨黄冈市中心医院整体搬迁 | AIA". a-i-a.cn. נבדק ב-2020-02-04.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רפואה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
המרכז הרוסי לחינוך וחקר השואה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מכון מחקר
 תקופת הפעילות:  1992–הווה (כ־32 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 קואורדינטות:  55°44′36″N 37°38′17″E﻿ / ﻿55.743353142277°N 37.637959298122°E﻿ / 55.743353142277; 37.637959298122
 holocf.ru
  (למפת מוסקבה מוגדלת) המרכז הרוסי לחינוך וחקר השואה(למפת מוסקבה רגילה) המרכז הרוסי לחינוך וחקר השואה
 
המרכז הרוסי לחינוך וחקר השואה הוקם בשנת 1992 במוסקבה, ומאז הוא עובד על העלאת המודעות לשואה בחברה הרוסית. זהו הארגון הלא-ממשלתי היחיד בפדרציה הרוסית, המוקדש לחקר חיי היהודים הסובייטים במלחמה הפטריוטית הגדולה.
אחריות ופעילויות

המשימות העיקריות של המרכז כוללות מחקר היסטורי, ביצוע טקסי זיכרון, שילוב נושא השואה בתוכניות הלימודים של בתי ספר תיכוניים ואוניברסיטאות, קידום גיבוש דעות וכן ראיונות עם ניצולי שואה. בנוסף, המרכז מארגן תערוכות קבועות.
מרכז השואה שם לעצמו למטרה ליידע את הציבור הרוסי על רצח העם של יהודים. הבסיס למטרה זו הוא ספריית המומחים, בה ניתן למצוא מספר רב של פרסומים הנוגעים לשואה בברית המועצות לשעבר. מלבד זאת, הספרייה כוללת אוסף וידאו וארכיון לשימור חפציהם האישיים של אסירי הגטאות לשעבר, משתתפים במלחמה הפטריוטית הגדולה וחברי המחתרות. הוא מציע גם חדר סמינרים משלו עם תערוכה תיעודית קבועה. מעבר לכך, נערכות מעת לעת תערוכות מתחלפות.
קבוצת היעד החשובה ביותר לתוכניות החינוך של המרכז היא מורים. פרויקטים חדשים מפותחים ומיושמים ללא הרף על מנת לאפשר למורים להשתתף בקורסים ספציפיים ולהעביר את הידע שצברו לתלמידיהם. יוזמה זו מכוונת לנטרל אנטישמיות ולהעלות את המודעות לאירועי העבר באמצעות חינוך.
ישיבות של קבוצת הדיון "שואה לא ידועה", מרכז הנוער ואיגוד חסידי אומות העולם מתקיימות במרכז על בסיס חודשי. מומחים עולמיים מובילים מקיימים באופן קבוע הרצאות ומקיימים מצגות כמו פרופסור מייקל ברנבאום, ממקימי מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, מנהל לשעבר של מוזיאון יד ושם יצחק ערד, פול לוין וסטפן ברוהפלד (שוודיה), מחברי הספרים הספר "ספר לילדיך על כך", ושמעון סמואלס, מנהל הלשכה האירופית במרכז שמעון ויזנטל. מדי שנה עורך המרכז טקסי ערב להנצחת קרבנות השואה וגיבורי ההתנגדות. באירועים אלה משתתפים גם מנהיגי הממשלה המעוררים תגובה חזקה מצד החברה והתקשורת.
ניהול

מיכאיל גפטר היה הנשיא הראשון של המרכז.
המרכז נמצא כיום בניהולה של אלה גרבר, סופרת, עיתונאית וחבר לשעבר ב"דומה", כיום משמשת כנשיאת הקרן ויו"ר משותף של המרכז, יחד עם איליה אלטמן, שהוא היסטוריון ידוע. אנרי רזניק, עורך דין רוסי מפורסם, הוא יו"ר הדירקטוריון, הכולל אישים נוספים מהתחומים של כלכלה, מדע, תרבות ופוליטיקה.
שיתופי פעולה בינלאומיים

רשת השותפים הזרים מהווה נדבך מרכזי בעבודת מרכז השואה, בעיקר כמוסד מחקר וחינוך. המרכז עובד בשיתוף פעולה הדוק עם כמה ארגונים זרים:
מלבד שיתוף פעולה אינטנסיבי עם יד ושם, שאפשר מימוש של כמה ימי עיון ותוכניות חינוכיות, המרכז משתף פעולה עם מרכז שמעון ויזנטל. בזאת התממש פרסום הספר "אנטישמיות: השנאה הגנרית". בנוסף, יש קשר הדוק עם מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, בוושינגטון די. סי., בו מורים רוסים משתתפים מדי שנה בסמינרים חינוכיים. שותפים חשובים נוספים הם קרן אנה פרנק ואוניברסיטת גטבורג (שוודיה). יתר על כן, המרכז משתתף בכנסים בינלאומיים חשובים כמו פורום סטוקהולם. רבים ממוסדות השותפים שלה מבוססים במדינות דוברות גרמנית, כמו ועידת בית ואנזה, בה מתקיימים באופן קבוע ימי עיון עם מורים רוסיים ובלארוסים. הישג נוסף הוא הספר "קורבנות שנאה" מאת איליה אלטמן שהוא תוצאה של שיתוף הפעולה המוצלח עם מכון המבורג למדעי החברה. מלבד הקשרים ההדוקים עם מוזיאונים שונים, כמו המוזיאון היהודי בברלין, המוזיאון הגרמני-רוסי והמוזיאון היהודי בפרנקפורט (בו מתקיימים באופן קבוע ימי עיון למורים), מרכז השואה משתף פעולה עם אוניברסיטת היידלברג. במשך שנים רבות המרכז עובד בהצלחה יחד עם שירות הפיוס והשלום בגרמניה. במסגרת שיתוף פעולה זה, כל שנה מתנדב צעיר אחד מגרמניה עובד במרכז במוסקבה. מאז סוף שנות התשעים, גם אוסטרים צעירים ממלאים את שירות הקהילה שלהם במרכז. תחילה זה היה שיתוף פעולה עם "Verein GEDENKDIENST", אך מאז 2010, שיתוף הפעולה כרוך רק במתנדבי השירות האוסטרי בחו"ל. כל שלושת הארגונים שואפים לשמור על זכרם של קורבנות הנאצים גם בקרב הדורות הצעירים. יתר על כן, מרכז השואה נתמך על ידי קרנות גרמניות רבות, אנגליות, ישראליות ואחרות.
ראו גם

השואה ברוסיה
השואה באוקראינה
תולדות היהודים בברית המועצות
באבי יאר
הערות שוליים

↑  The Holocaust Center's activities
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305388505171  LCCN: n97006058  VIAF: 298188408   WorldCat (עם VIAF): 298188408
היינריך שטראק

| --- | --- |

 לידה:  6 ביולי 1805 ביקבורג, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  13 ביולי 1880 (בגיל 75) ברלין, הקיסרות הגרמנית 
 שם לידה:  Johann Heinrich Strack 
 מקום קבורה:  בית הקברות דורותיאנשטאדט 
 תקופת הפעילות:  1700–1799 (כ־99 שנים) 
 יצירות ידועות:  עמוד הניצחון של ברלין 
 פרסים והוקרה:  אות המסדר מקסימיליאן של בוואריה למדעים ואמנויות (1871)  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 
עמוד הניצחון בברלין, באתרו המקורי מול הרייכסטג, תכנון היננריך שטארק
היינריך שטראק (בגרמנית: Heinrich Strack;‏ 6 ביולי 1805 – 13 ביוני 1880) היה אדריכל גרמני של אסכולת שינקל. יצירותיו הבולטות כוללות את עמוד הניצחון של ברלין.
ביוגרפיה

אביו, אנטון וילהלם שטראק, היה צייר דיוקנאות. אחיה של אמו היה יוהאן היינריך טישביין (אנ'), צייר דיוקנאות והיסטוריה מפורסם. בין 1824 ל-1838, הוא למד באקדמיית הבנייה וגם באקדמיה הפרוסית לאמנויות. במהלך אותה תקופה עבר את בחינת המודד (1825), את בחינת מנהל הבנייה (1827) ואת בחינת הבנאי (1838), שהכשירה אותו להיות מפקח בנייה.
הוא גם סייע לקרל פרידריך שינקל, בריהוט דירה עבור יורש העצר פרידריך וילהלם בארמון העיר ברלין; ופרידריך אוגוסט שטילר, בשיפוץ הארמון, עבודה שגרמה לידידות ביניהם לכל החיים. העסקתו העצמאית הראשונה הייתה כמנהל בנייה, לשיפוץ פרינץ-אלברכט-פאלה (1829–1830). הוא עבד כמנהל עצמאי ואדריכל מ-1832 עד 1837.
הוא החל ללמד באקדמיה הפרוסית ב-1839, והתמנה שם לפרופסור ב-1841. בשנה שלאחר מכן, הוא הפך למפקח בניין קיסרי, בשירותו של הנסיך וילהלם. בשנת 1850 הוא הפך לחבר ב"נציבות הבניין הטכניים" החדשה. הוא ירש את שטילר כפרופסור באקדמיה ב-1854. הוא גם לימד ציור את בנו של וילהלם, פרידריך, והתלווה אליו בטיול לאיטליה.
ב-1862, במהלך חפירות באתונה, גילו שטראק, ארנסט קורטיוס וקארל בוטיכר את תיאטרון דיוניסוס, ליד האקרופוליס. שלוש שנים לאחר מכן, הוא התקבל כחבר באקדמיה לאמנויות היפות, והחל לכתוב טקסטים בנושאי אדריכלות. כשפרש ב-1876, מינה אותו הקיסר וילהלם הראשון ל-"אדריכל הקיסר".
הערות שוליים

↑  Hermann Arthur Lier (1893), "Johann Heinrich Strack", Allgemeine Deutsche Biographie (ADB) (in German), vol. 36, Leipzig: Duncker & Humblot, pp. 484–485
↑  Franz Jahn, Hans Vollmer; "Strack, Johann Heinrich", In: Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart, Vol. 32: Stephens–Theodotos, E. A. Seemann, Leipzig, 1938
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268542505171  PLWABN: 9810610989305606  BIBSYS: 15031295  BnF: cb10594633g (data)  GND: 117305308  ISNI: 0000 0000 7247 4281  LCCN: nr2002008635  NLG: 138618  NTA: 06949150X  RKD: 75610  SUDOC: 250592509  ULAN: 500006951  VIAF: 100385780   WorldCat (עם VIAF): 100385780
היינריך ריזו

היינריך ריזו (בגרמנית: Heinrich Riso;‏ 30 ביוני 1882 – אוגוסט 1952) היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת הבלם. הוא שיחק באליפות גרמניה הראשונה שהתקיימה ב-1903.
ביוגרפיה

ריזו נולד ב-30 ביוני 1882 בלייפציג שבגרמניה. אחיו הקטן, האנס ריזו, היה גם כן כדורגלן ששיחק בעמדת השוער.
במהלך הקריירה שיחק בוו.פ.ב. לייפציג משנת 1900, וזכה עימה בשבעה תוארי אליפות גאום שבצפון מערב סקסוניה. ריזו השתתף וזכה גם באליפות גרמניה הראשונה ב-1903 כשהוא מסיים ככובש המצטיין עם 6 שערים. במשחק הגמר שנערך ב-31 במאי אותה שנה כבש שלושער בניצחון 2–7 על ד.פ.צ. פראג. שלוש שנים אחר כך זכה פעם נוספת בתואר, כשהוא כובש את שער הניצחון במשחק הגמר נגד פ.צ. פפורצהיים שנגמר בתוצאה 1–2.
במדי נבחרת גרמניה ריזו ערך את הופעת הבכורה ב-7 ביוני 1908 בהפסד 3–2 לאוסטריה בווינה. הופעה אחר כך הייתה האחרונה שלו והיא נעשתה נגד הונגריה ב-4 באפריל 1909 בתיקו 3–3.
תארים

אליפות גרמניה (2): 1903, 1906
אליפות מרכז גרמניה (4): 1903, 1907, 1910, 1911
אליפות גאום שבצפון מערב סקסוניה (7): 1903, 1904, 1906, 1907, 1909, 1910, 1911
מלך השערים באליפות גרמניה: 1903 (6 שערים)
הדום הקרח זנפול

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  Znepole 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  63°52′30″S 58°33′20″W﻿ / ﻿63.875°S 58.5556°W﻿ / -63.875; -58.5556
  (למפת חצי האי האנטארקטי מוגדלת) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההדום הקרח זנפול(למפת חצי האי האנטארקטי רגילה) בסיס חנרל ברנרדו אוהיגינס ריקלמההדום הקרח זנפול(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהדום הקרח זנפול(למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיהדום הקרח זנפול
 
הדום הקרח זנפול או קרחון ההדום זנפול (באנגלית: Znepole Ice Piedmont; בבולגרית: ледник Знеполе) הוא קרחון הדום בחצי האי טריניטי באזור ארץ גרהאם של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
הדום הקרח זנפול ממוקם מדרום לקרחון ויקטורי;
הדום הקרח זנפול ממוקם צפונית-מזרחית מקרחון דריטין.
הדום הקרח זנפול גובל ברמת קונדופריי שמצפון לו.
ממערב להדום הקרח מצוי רכס מצוקים סלעי וצר, שאורכו 5.2 קילומטרים, המצוק צמוד להר בראדלי.
קרחון ההדום זנפול זורם לכיוון דרום-מזרח ונשפך אל מצר הים תעלת הנסיך גוסטב, הנפתחת אל ים ודל.
אורכו של הדום הקרח 13 קילומטרים (בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח) ורוחבו של הדום הקרח 7.5 קילומטרים.
היסטוריה > גילוי ומיפוי הקרחון

קרחון ההדום מופה בשנת 1996 על ידי סוקרים גרמניים מטעם המכון לגאודזיה יישומית (Institut für Angewandte Geodäsie) וסוקרים בריטיים מטעם הסקר האנטארקטי הבריטי.
היסטוריה > מקור השם

הקרחון נקרא על שם אזור זנפול שבמערב בולגריה.
לקריאה נוספת

הגאזט האנטארקטי הבולגרי (בבולגרית)
היינריך שוורץ

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 ביוני 1906 מינכן, ממלכת בוואריה, הקיסרות הגרמנית 
 הוצאה להורג:  20 במרץ 1947 (בגיל 40) Sandweier, באדן-באדן, French occupation zone in Germany 
 מדינה:  הקיסרות הגרמנית, רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית 
 תקופת הפעילות:  מ-1931 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 פרסים והוקרה:  צלב ההצטיינות במלחמה 
 
היינריך שוורץ (בגרמנית: Heinrich Schwarz; ‏14 ביוני 1906 – 20 במרץ 1947) היה קצין אס אס בדרגת האופט-שטורמפיהרר, איש סגל מחנה אושוויץ בפולין ומחנה נאצוויילר-שטרוטהוף בשטח אלזס-לורן.
שוורץ נולד במינכן ועבד כדפס בבית דפוס. הוא הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס בנובמבר 1931. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שירת בוואפן אס אס עד אוקטובר 1940, אז הוצב כמפקח במחנות ריכוז. הוא שובץ הן במחנה מאוטהאוזן והן בזקסנהאוזן בין השנים 1940–1941.
מחנה הריכוז אושוויץ

בספטמבר 1941 נשלח שוורץ לפולין, והוצב במשרד המנהלתי במחנה אושוויץ. תפקידו העיקרי במחנה היה לשמש שליש למפקד המחנה, רודולף הס. כמו כן, שימש כמפקח המחנה והאחראי על עבודות הכפייה השונות. בנובמבר 1943 הס קודם וסיים את תפקידו בתור מפקד מחנה אושוויץ. לאחר עזיבתו, הפיקוד העליון של האס אס חילק את המחנה לשלושה אזורים מנהלתיים: אושוויץ I, אושוויץ II בירקנאו, ואושוויץ III מונוביץ, שהיה מחנה העבודה באושוויץ. לאחר חלוקה זאת של המחנה, ניתן לשוורץ הפיקוד על המחנה השלישי של אושוויץ, מחנה אושוויץ-מונוביץ, החל מדצמבר 1943.
שוורץ שלח אסירים ממונוביץ לעבודות כפייה בבונה-ורקה, מפעל לגומי סינתטי שהיה קרוב לאושוויץ ובבעלות של התאגיד אי גה פארבן. תאגידים גרמניים אחרים כגון סימנס או תאגיד קרופ קיבלו גם הם עובדי כפייה ממחנה מונוביץ. תנאי העבודה האכזריים שהגיעו לשיאם תחת פיקודו של שוורץ על מחנה מונוביץ העלו את אחוז התמותה של עובדי הכפייה. מעריכים שבין 10,000 ל-35,000 עובדי כפייה מתו במחנה העבודה עצמו או בתאי הגזים במחנה הסמוך, מחנה אושוויץ בירקנאו.
שוורץ שהיה חובב ספורט, הקים באושוויץ נבחרת מתאגרפים שהתאבקו ביניהם, וכללה 40 אסירים, שכולם יהודים, מלבד שני פולנים וצ'כי. עקב התנאים הקשים, עד לצעדת המוות, נותרו בחיים 26 מהם. בין חברי הקבוצה היו המתאגרף ויקטור פרץ ונח קליגר.
סיום המלחמה

לאחר פינוי מחנה אושוויץ ב-18 בינואר 1945, שוורץ יועד להיות מפקד מחנה דורה-מיטלבאו והאחראי על עבודות הכפייה במפעל "מיטלוורק" שייצר טילי V-2 וחלקים לתותח הענק V-3, אך התפקיד אויש על ידי ריכרד בר. במקום זאת, ניתן לו הפיקוד על מחנה נאצוויילר-שטרוטהוף באלזס-לורן, והוא היה אחראי על פינוי האסירים בצעדות מוות למחנה דכאו במהלך אפריל ומאי 1945.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, שוורץ הורשע בפשעי מלחמה על ידי רשויות הכיבוש הצרפתיות בעיירה הגרמנית רשטאט. הוא נשפט למוות, והוצא להורג על ידי כיתת יורים ליד באדן-באדן ב-20 במרץ 1947.
הערות שוליים

↑  טלי פרקש, היהודי מתוניס שהיה "אלוף אושוויץ באגרוף", באתר ynet, 10 ביולי 2014
טלי פרקש, אחרי שנים של שתיקה: מדברים על שואת יהודי צפון-אפריקה, באתר ynet, 13 בדצמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 143582534  VIAF: 167691557   WorldCat (עם VIAF): 167691557
הלית ישורון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 באפריל 1942 (בת 82) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 שפות היצירה:  עברית 
 בן או בת זוג:  ז'אק קתמור (מרץ 1964–ינואר 1970)  ישעיהו יריב (אוקטובר 1971–יוני 2016) 
 צאצאים:  אמון יריב 
 
הֵלית ישורון (נולדה ב-2 באפריל 1942) היא מתרגמת, עורכת, משוררת ושחקנית ישראלית.
תולדותיה ומפעליה

ישורון נולדה בתל אביב והיא בתו של המשורר אבות ישורון. למדה ספרות וצרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. ישורון עבדה כדוגמנית בשנות ה-60. היא הייתה נשואה לבמאי הקולנוע ז'ק קתמור, ושיחקה בסרטו "מקרה אישה" (1969) וכן בסרטים "חמסין" ו"התרנגול" (1971), ובסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק".
ב־1969 פרסמה ספר שירים שנקרא "24", וזהו ספר שיריה היחיד. ב־1981 ייסדה את כתב העת לשירה "חדרים", שאותו ערכה עד 2004 (שנה לאחר מכן, ב־2005, חדל לראות אור).
ב־1969 הוציאה להקת השלושרים את השיר "מי מפחד מגברת לוין" (מילים: יהונתן גפן).
עדיין נמצאת באותו הקפה אבל בידה עפרון 
 כותבת בכתב מסוגנן ויפה על ענייני תיאטרון
ברבות השנים עלתה הסברה כי הדמות המרכזית בשיר, בעלת טור ביקורת בעיתון משפיע, מבוססת על מבקרת התיאטרון הדה בושס.
בראיון שנתן גפן אמר כי השיר נכתב כנראה על הלית ישורון. בספרו "חומר טוב" כתב יונתן גפן: "והיום יש לי הרגשה שאולי זאת הייתה הלית קתמור ישורון... אבל אינני בטוח".
ב־1991 החלה לתרגם את יצירתו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד", הנחשבת לאחת החשובות בספרות המאה ה-20. נכון ל־2024 יצא לאור בעברית חלק נכבד מהיצירה, אך עדיין לא כולה. ישורון תרגמה לעברית את "ידידי מגרה" של ז'ורז' סימנון ואת הטרילוגיה של סמואל בקט ("מולוי", "מאלון מת", "אֵלוֹשֵם"). ב־2004 יצא לאור תרגומה לספר "אחותי ואני" המיוחס לפרידריך ניטשה.
ישורון ערכה מספר ספרי שירה עברית, בהם האנתולוגיה "תת הכרה נפתחת כמו מניפה" של יונה וולך. בשנים 1995–2001 ערכה מהדורה מקיפה של כל כתבי אביה, שראתה אור בארבעה כרכים, בהוצאת הקיבוץ המאוחד - סימן קריאה.
בשנת 2009 הופיע "מלבדאתה", מבחר משיריו של אבות ישורון, שערכה יחד עם לילך לחמן.
בפברואר 2004 הותקפה ישורון באכזריות על ידי אדם שהגיע לביתה שבגבעת אנדרומדה ביפו, ונחבלה בצורה קשה. התוקף ומניעיו לא התגלו. זמן מה לאחר התקיפה נעצר המתרגם אייל לוין, שהיה מצוי בסכסוך ספרותי עם בני הזוג ישורון, כחשוד במעשה. החשד שלוין עמד מאחורי תקיפתה של ישורון הופרך ולוין נוקה מכל חשד.
ישורון נישאה בשנית לישעיהו (שעיה) יריב, אספן אמנות ומייסד גלריה גורדון בתל אביב ואחיה של לאורה ריבלין.
לשניים נולדו שני בנים - אַביָם ואמון. אַביָם, עורך דין במקצועו, יצא לחופשה עם משפחתו בזמביה בשנת 2011 ונספה בתאונת שיט בנהר הזמבזי. הבן, אמון יריב הוא מנהל הגלריה המשפחתית, אמן וצלם.
שעיה יריב נפטר ביוני 2016.
מפרי עטה

הלית קתמור, 24, תל אביב: הוצאת עקד, תש"ל 1969
יגאל סרנה, יונה וולך ביוגרפיה, הלית ישורון: אחרית דבר, ירושלים: כתר הוצאה לאור, 2009
הלית ישורון, איך עשית את זה? ראיונות "חדרים" , הוצאת הספריה החדשה, 2016
מתרגומיה

הפותחן, מחזה מאת ויקטור לאנו, הוצג בתיאטרון הקאמרי, אפריל 1976
החטא ועונשו, מחזה, מאת פ"ד דוסטויבסקי, (תרגום: הלית יריב), הוצג בתיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה, בחודש דצמבר 1972.
ז'ורז' סימנון, ידידי מגרה, סיפורי ז'ורז' סימנון, (תרגום: הלית ישורון), תל אביב: הוצאת משרד הביטחון סדרת תרמיל, תשכ"ה 1965
סמואל בקט,  מולוי, (תרגום: הלית ישורון), תל אביב: ספרי סימן קריאה, תשל"ו 1976
סמואל בקט, מאלון מת, (תרגום: הלית ישורון), תל אביב: ספרי סימן קריאה, הקיבוץ המאוחד, תש"ם 1980
סמואל בקט, הטייפ האחרון של קראפ, (תרגום: הלית ישורון), ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ג 1983
סמואל בקט, הטרילוגיה: מולוי, מאלון מת, אֵלוֹשֵם, (תרגום: הלית ישורון), הספריה החדשה (ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד), תשנ"ז 1997
פרידריך ניטשה, אחותי ואני, דפים אחרונים, (תרגום מאנגלית: הלית ישורון), (עורך: ישעיהו יריב), תל אביב: הוצאת משכל, 2004
מרסל פרוסט, בעקבות הזמן האבוד, (תרגום מצרפתית: הלית ישורון), בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה: הספריה החדשה, 1991 עד 2022
מוריס בלאנשו, פסק מוות (תרגום: הלית ישורון), דניאל אפשטיין: אחרית דבר, בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2006
מעריכותיה

כתב העת לשירה חדרים
יונה וולך, תת הכרה נפתחת כמו מניפה, מבחר השירים 1963–1985, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, הספריה החדשה לשירה, תשנ"ב 1992
יונה וולך, אביבה אורי : הפנים היו הפשטה, (עורכת: הלית ישורון), בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
אבות ישורון כל שיריו, (עורכים: הלית ישורון, בנימין הרשב), בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשנ"ה 1995 - תשס"א 2001
מלבדאתה, אבות ישורון מבחר 1934–1991, (עורכות: הלית ישורון, לילך לחמן), בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009
אבות ישורון, חרסים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021
הערות שוליים

↑  מילות השיר "מי מפחד מגברת לוין", באתר שירונט
↑  שבעה לילות, 11.11.2016
↑  מיה סלע, עכבר העיר אונליין, פרקי אבות, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2009
↑   גילי איזיקוביץ, הלית ישורון צללה לארכיון בעקבות אביה ומצאה שם אדם שלא הכירה, באתר הארץ, 11 במרץ 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311666205171  BnF: cb144778133 (data)  CANTIC: a19927228  GND: 1061551679  ISNI: 0000 0000 7842 5771  LCCN: nr95027860  VIAF: 107042269   WorldCat (עם VIAF): 107042269
הליקופטר 66

| --- | --- |

הליקופטר 66, 1969
 מאפיינים כלליים
 סוג:  מסוק
 יצרן:  סיקורסקי
 תקופת שירות:  1968–1975 (כ־7 שנים)
 משתמש ראשי:  צי ארצות הברית 
 
הליקופטר 66 היה מסוק מדגם SH-3 אריה הים מתוצרת סיקורסקי בשירות הצי האמריקאי שהיה בשימוש בין 1968 ל-1975, וידוע בעיקר בזכות השימוש בו לחילוץ האסטרונאוטים של חמש משימות בתוכנית אפולו. הוא הוגדר פעם כ"מסוק הכי מפורסם, או לפחות הכי אייקוני בהיסטוריה", והיה הנושא של שיר של הזמרת מנואלה והפך גם לצעצוע שנמכר בדינקי טויס. בנוסף למשימותיו בנאס"א, שימש גם להטסת השאה האיראני במהלך ביקורו ב-1973 בנושאת המטוסים האמריקאית קיטי הוק.
הליקופטר 66 נמסר לצי האמריקאי ב-1967 וצורף לטייסת נגד צוללות הרביעית (HSC–4). בין הטייסים שהטיסו אותו ניתן למנות את דונלד ג'ונס, שהתמנה בהמשך למפקד הצי השלישי. ב-1975, לאחר שמוספר מחדש כהליקופטר 740, התרסק המסוק באוקיינוס השקט במהלך אימון. הוא צבר 3,200 שעות טיסה.
מאפיינים

הליקופטר 66 היה מתוצרת חברת סיקורסקי, והיה מדגם SH–3D. הדגם הזה יועד נגד צוללות וכן תוכנן לשאת ארבעה אנשי צוות ושלושה נוסעים. הוא הונע בידי שני מנועים של ג'נרל אלקטריק מדגם T58–GE–10 בעלי 1,400 כוחות סוס כל אחד. מהירות הטיסה שלו הגיעה למקסימום של 120 קשר (220 קמ"ש) וזמן משימה של 4.5 שעות, יחד עם היכולת לשאת מטען של עד 2,700 ק"ג.
המסוק היה מצויד בדרך כלל בטורפדו מדגם MK–46/44.