stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חניכה
חניכה בחינוך הדמוקרטי

חניכה בחינוך הדמוקרטי היא שיטת הדרכה שבה חונך מסייע לנחנך לשנות ידע, מיומנויות, תכונות וערכים באמצעות בירור הסיבות להתנהגויות חוזרות של הנחנך. 
לרוב, משתמשים בחניכה כאשר רוצים לפתח צדדים אישיותיים ומיומנויות מורכבות, ופחות למטרות הקניית ידע. מכיוון שהחניכה דורשת תשומת לב של החונך לנחנך יחיד, שיטה זו אינה מיטבית למסגרות גדולות.
שיטת החניכה מבוססת על ההנחה כי להתנהגות אנושית החוזרת על עצמה לאורך זמן ישנה סיבה. לדוגמה, נניח כי אדם מסוים נמנע מלברך לשלום אדם אחר מספר פעמים. זוהי התנהגות חוזרת, ועל פי הנחת היסוד לחניכה, נשער כי יש לה סיבה. למשל, סיבה אפשרית היא כי אדם זה אינו מחבב את האדם שפגש ולכן אינו מברכו לשלום.
החונך צופה בהתנהגותו של החניך לאורך זמן ומאתר התנהגויות חוזרות. לאחר מכן, ינסה החונך לסייע לחניך להבין את הסיבות להתנהגותו ובמקרה הצורך לשנותן.
נניח, לפי הדוגמה לעיל, כי החונך צפה בחניך ושם לב לכך שהחניך אינו מברך פלוני לשלום. החונך שזיהה דפוס התנהגות זה, ינסה לשנות דפוס זה שאינו נראה לו נורמטיבי. ראשית הוא יעשה זאת על ידי בירור הסיבה לאי פעולה זו. נניח, כי במהלך שיחתם יתברר כי החניך אינו מייחס חשיבות לאמירת שלום לאנשים איתם הוא נפגש. החונך יכול לתאר לו את התחושות הלא נעימות שלדעתו הדבר גורם ולהציע לו דפוס התנהגות חליפי, למשל, לברך אנשים אשר אליהם הוא חש זיקה. אם החניך יסכים עמו, ייתכן ויחולו שינויים בגישתו.
תנאי יסוד - ראשית, הנחנך צריך לרצות בחניכה ולתת אמון בסיסי בחונך, שכן אחרת לא יחשוף את הסיבות האמיתיות להתנהגויותיו. החונך מצדו צריך להימנע מלכפות על הנחנך את הסיבות המשוערות על ידו להתנהגות החוזרת. למשל, בדוגמה לעיל תהיה זו טעות מצד החונך לגרום לנחנך להודות כי הוא אינו מחבב את פלוני, שכן אין זו הסיבה האמיתית להתנהגותו ולא יצמח מכך דבר חיובי.
ראו גם

טקס חניכה
אימון אישי
שימוש חכמים
חניכה בעולם העבודה
חניכה מקצועית בתחום הרפואה
חיימה, דוכס מדריד

חיימה, דוכס מדריד (בספרדית: Jaime de Borbón y Borbón-Parma‏; 7 ביוני 1870 - 2 באוקטובר 1931), היה הטוען לכתר ספרד מטעם הקרליסטים והטוען לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים בין השנים 1909–1931.
ביוגרפיה

חיימה נולד ב-7 ביוני 1870 בווה, שווייץ, לקרלוס, דוכס מדריד ולמרגריטה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה. בילדותו ניהל אביו את המלחמה הקרליסטית השלישית נגד כוחות הממשלה הספרדית, אך ללא הצלחה, ובשנת 1881 נפרדו הוריו, וחיימה חילק את זמנו בין שניהם. בשנת 1887 עלתה ההצעה שחיימה יתחתן עם מרסדס, נסיכת אסטוריאס, בתו של אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, אולם ההצעה לא יצאה אל הפועל. גם ההצעות לחתנו עם מתילדה, נסיכת בוואריה, בתו של לודוויג, מלך בוואריה, פטרישיה, נסיכת קונוט, בתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן וזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה לא יצאו אל הפועל. אף בשנים מאוחרות יותר חיזר חיימה אחרי כמה בנות אצולה, אולם אף אחת מההצעות לא יצאה אל הפועל, והוא נשאר רווק עד סוף ימיו.
בשנת 1896 הצטרף חיימה לצבא האימפריה הרוסית, ואף לחם בשורותיו במהלך דיכוי מרד הבוקסרים ובמלחמת רוסיה–יפן. בשנת 1909 מת אביו, וחיימה הוכר על ידי הקרליסטים כחיימה השלישי, מלך ספרד, ועל ידי הלגיטימיסטים כז'אק הראשון, מלך צרפת ונווארה. חיימה עצמו השתמש בספרד בתואר דוכס מדריד, ואילו בצרפת הוא השתמש בתואר דוכס אנז'ו. בעקבות כך התפטר חיימה מתפקידו בצבא הרוסי, אולם ניקולאי השני, קיסר רוסיה דחה את התפטרותו והעניק לו דרגת קולונל, אם כי התיר לו לעזוב את רוסיה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה חיימה נתון במעצר בית באוסטריה, והיה מנותק מהזרוע הפוליטית של התנועה הקרליסטית שהייתה פרו-גרמנית, בעוד חיימה עצמו שמר על נייטרליות. באפריל 1931 הודח אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד מתפקידו, והוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה. ב-23 בספטמבר אותה שנה אירח חיימה בדירתו בפריז את אלפונסו השלושה עשר ואשתו ויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג, ויומיים לאחר מכן התארח במלונם בפונטנבלו. הביקורים ההדדיים סימנו קרבה והתפייסות מסוימת בין שני הטוענים לכתר ספרד. שבוע לאחר פגישתו עם אלפונסו, ב-2 באוקטובר, מת חיימה בביתו בפריז, ודודו אלפונסו קרלוס, דוכס סן חיימה ירש את תאריו.
חמצת (אצידוזיס)

| --- | --- |

 תחום:  אנדוקרינולוגיה 
 קישורים ומאגרי מידע
 MeSH:  D000138
 סיווגים
 ICD-10:  E87.2 
 ICD-11:  5C73 
 
חַמֶּצֶת (באנגלית: Acidosis) היא מצב שבו יש יותר מדי חומצה או מעט מדי אלקלי בדם, ופירוש הדבר הוא ירידה בערכי ה-PH ועלייה בערכי המימן H + בדם. ערך ה-PH בדם הוא בדרך כלל סביב 7.4 (7.35 - 7.45) (מעט בסיסי). כאשר ערך זה פוחת, הדם נעשה חומצי יותר. מקובל להבחין בין חמצת מטבולית כתוצאה מהפרעה מטבולית, כגון סוכרת, לבין חמצת נשימתית (רספירטיבית).
על פי רעיון פופולרי, החמצת של הגוף היא מחלה עממית שסיבוכיה הם מחלות עממיות אחרות של זמננו. אף על פי שהדיאטה הבסיסית מומלצת על ידי רופאים רבים, אין תוצאות מדידה שתומכות ברעיון זה. יתרה מכך, לו דמו של מישהו היה חומצי כפי שהתיאוריה טוענת, הוא יזדקק להתערבות מהירה מצילת חיים.
סיבות

חמצת נשימתית: היא תוצאה של נשיפה לא מספקת של פחמן דו-חמצני
חמצת מטבולית: תשישות של מערכת הבופר של הדם. הדבר נגרם על ידי סוכרת מטופלת בצורה גרועה או מאי ספיקת כליות כרונית. אז ה-PH של הדם יורד, ולעיתים קרובות מתפתח מצב מסכן חיים.
גליקוליזה אנאירובית (למשל במקרה של חוסר חמצן בדם) או הצטברות של גופי קטון (עקב חוסר באינסולין) גורמת להצטברות של מוצרים מטבוליים בעלי השפעה כימית חומצית, כגון גופי חומצה לקטית או קטון ברקמות. הלם, תרדמת סוכרתית, דום לב או מחסור בדם לחלקים בגוף (איסכמיה) עלולים להתרחש. זה יכול להיגרם גם ממאמץ אנאירובי חזק של השרירים.
איבחון

ניתן לזהות חמצת על ידי ניתוח גזים בדם. על פי הלחץ החלקי של ביקרבונטים ופחמן דו-חמצני, ניתן להבחין בחמצת נשימתית ומטבולית. בחמצת נשימתית הלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני גבוה ואילו בחמצת מטבולית ריכוז הביקרבונט נמוך.
באבחון של חמצת מטבולית נעשה שימוש גם בחישוב פער בפער אניונים בסרום (serum anion gap), במהלכו מופחתים ריכוזי האניונים המוגדרים (כלוריד וביקרבונט) מריכוזי הקטיונים (נתרן ואשלגן) הנמדדים בשגרה בנסיוב.
בפרקטיקה הקלינית, נתרן משמש לעיתים קרובות רק:
אף על פי שהמטענים החיוביים (אניון) והשליליים (קטיון) בדם מאזנים זה את זה, מכיוון שכמות כל המולקולות הטעונות בדם לא נמדדת באופן שגרתי, והקטונים שולטים בין היונים הנמדדים, החישוב מביא להפרש חיובי, שהוא פרופורציונלי לכמות אניונים לא מדודה. הערך התקין של פער האניונים הוא בערך 10 mmol / L, אם לוקחים בחשבון רק נתרן, כלוריד וביקרבונט. במקרה של פער אניון מוגבר, יש עודף אניון בגוף, למשל חומצה לקטית, או במקרה של סוכרת בשליטה גרועה, גופי קטון, או אולי אניון כלשהו שנלקח מבחוץ כהרעלה (תרופה, אלכוהול), אבל אי ספיקת כליות מובילה גם לפער אניונים מוגבר, הפרשה מופחתת של חומצות וביקרבונט עקב ספיגה חוזרת מופחתת.
על פי הרעיון הפופולרי לגבי החמצת, מאז שהתזונה האנושית חרגה מהפרופורציות הטבעיות, מאזן החומצה-בסיס בגוף עבר לכיוון החומצי. זה הגורם למחלות הפופולריות של היום, כמו השמנת יתר חולנית, סוכרת, סרטן או מחלות פטרייתיות. עם זאת, ניתן להחזיר את האיזון הזה על ידי התאמת התזונה בהתאם. באופן כללי, מומלץ יותר מזון מהצומח ופחות מזון מהחי, אך הרשימות המדויקות אינן תואמות. ברשימות מסוימות, פירות רבים, כולל לימונים, הם בסיסיים, ולמים מזוקקים מיוחסת גם אפקט בסיסי.
אם כי דיאטת אלקליין מומלצת על ידי רופאים רבים, אין תוצאות מדידה תומכות ברעיון שהחמצת היא מחלה נפוצה. אין לזהות חמצת על ידי ניתוח השתן, אלא על ידי ניתוח הדם.
לקריאה נוספת

חמצת בפירוט (בגרמנית)
Netdoktor: ה-PH (בגרמנית)
Störungen des Säure-Basen-Haushalts: Rationale Diagnostik und ékonomische Therapie. דטש ארצטבל 2005; 102: 1896–1899 (שבוע 26)
מאמרים קשורים

אלקליזציה
בססת (אלקלוזיס)
נשימה
הומאוסטזיס
סוכרת
הערות שוליים

↑  Seifter JL. (2014). "Integration of acid-base and electrolyte disorders". N Engl J Med. (באנגלית). 371 (19): 1821-31. doi:10.1056/NEJMra1215672. PMID 25372090.
1 2 3  Kraut JA, Nagami GT. (2013). "The serum anion gap in the evaluation of acid-base disorders: what are its limitations and can its effectiveness be improved?". Clin J Am Soc Nephrol. (באנגלית). 8 (11): 2018-24. doi:10.2215/CJN.04040413. PMID 23833313.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007293980105171  BnF: cb120460806 (data)  GND: 4141287-4  LCCN: sh85000531  NKC: ph196631 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
טבח 12 ביכתית

12 ביְכֵּתִית מתייחס לתאריך בלוח השנה האתיופי, השווה ערך ל-19 בפברואר בלוח השנה הגרגוריאני. תאריך זה מתייחס לרוב לטבח ולמאסר של אתיופים, שבוצע על ידי כוחות הכיבוש האיטלקי בשנת 1937. האירוע התרחש בעקבות ניסיון התנקשות בחייו של מרשל רודולפו גרציאני שהיה המרקיז של נגהילי, המשנה למלך של מזרח אפריקה האיטלקית, ב-19 בפברואר 1937. מרשל המרקיז של נגהילי הוביל את הצבא האיטלקי לניצחון על יריביהם האתיופים במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה והיה המושל העליון של מזרח אפריקה האיטלקית. זה היה אחד ממקרי הזוועות החמורים ביותר שבוצעו על ידי כוחות הכיבוש האיטלקי[דרוש מקור].
ההערכות של מספר האנשים שנהרגו בשלושת הימים שלאחר ניסיון ההתנקשות במרקיז של נגהילי משתנות. לפי מקורות אתיופים לאחר הטבח[דרוש מקור], ההערכה היא של 30,000 אנשים שנהרגו על ידי האיטלקים, בזמן שמקורות איטלקים[דרוש מקור] טוענים כי מדובר בכמה מאות בלבד. בשבוע שלאחר הטבח, אתיופים רבים שנחשדו או שהואשמו בהתנגדות לחוק האיטלקי רוכזו והוצאו להורג, לרבות חברים בתנועת האריות השחורים ובני האצולה. רוב גדול מתוך 125 הגברים הצעירים שנשלחו לחו"ל על מנת לרכוש השכלה גבוהה על ידי הקיסר היילה סלאסי, ואשר עדיין היו תושבים באתיופיה, נהרגו. עוד רבים נכלאו, אפילו משתפי פעולה כמו ראס גברה האייווט, בנו של ראס מיכאל עלי (שהיה כלוא על ידי הקיסר היילה סלאסי במשך תשע שנים לפני הפלישה האיטלקית), ברהיין מרקוס, ואפילו אייל גברה. האחרון סייע לאיטלקים לזהות את שני האנשים שניסו להתנקש בחייו של רודולפו גרציאני.
רקע

בעקבות תבוסתם של הכוחות האתיופים בקרב על מאייצ'ו ב-31 במרץ 1936, תחת פיקודו הישיר של הקיסר היילה סלאסי, עזב הקיסר את אתיופיה כדי לבקש את עזרת חבר הלאומים נגד האיטלקים. הוא מינה את חברו הקרוב ובן דודו אימרו היילה סלאסי לעוצר במהלך היעדרותו, והלה ניסה להקים ממשלה זמנית בעיר גור, בחלק הדרום-מערבי של המדינה. גור, בכל אופן, הייתה ממוקמת עמוק בתוך המולדת של בני אורומו, שהתנגדו לניסיונותיו לשמור על ההגמוניה הקיסרית. חלקם אפילו הרחיקו לכת עד כדי התקרבות לבריטים, על מנת להכיר בניסיונותיהם ליצור את התאחדות הגאלה המערבית. כאשר האיטלקים התקדמו עד העיר נקמטי ב-24 באוקטובר, ראס אימרו הבין כי מעמדו בסיכון והתקדם דרומה בחיפוש אחר סביבה מסבירת פנים. שני היריבים תמרנו במרחב של מערב אתיופיה, האיטלקים רדפו אחר האתיופים במהלך חודש נובמבר ועד לתפיסתו של ראס אימרו בגדות נהר הגוג'ב, שם לאחר לחימה עזה נכנע ב-18 בדצמבר לאיטלקים.
בינתיים, נאמנים אתיופים ניסו לכבוש מחדש את אדיס אבבה ב-28 ביולי, אך ניסיון זה לא היה מאורגן בצורה טובה. קבוצות אתיופיות חמושות שונות התנפלו על העמדות האיטלקיות בעיר הבירה, והפתיעו את מגיני העמדות לחלוטין; הקבוצה האיטלקית הראשונה בה נתקלו הייתה, לפי הדיווחים, קבוצה של עובדים בבאר. עם זאת, הגנרל איטלו גריבולדי ציפה למתקפה, והיה מוכן לאירוע כזה. אף על פי שיחידה תחת פיקודו של אבבה ארגאי כמעט נכנסה אל פאסיל גמב, מקום משכנו של המשנה למלך רודולפו גרציאני, הכוחות האתיופים נהדפו מכל הכיוונים. ביום האחרון של הקרב, ארגן אבון פטרוס, בישופ אתיופי, הפגנה אחרונה. אך למרות זאת, המתקפה על העיר נכשלה.
לבסוף, הכוחות האתיופים שנותרו בדרום-מזרח נתפסו. ראס דסטה דאמטיו ודג'זמץ' באיינה מאריד המשיכו לשלוט במחוזותיהם ובערים גובה וירגעלם לאורך חודש נובמבר. ב-23 בנובמבר שיירה ממונעת תחת פיקודו של קפטן טוצ'י חדרה לאזור, ועוררה מרד על ידי אנשי סידאמה המקומיים; ירגעלם נפלה בידי האיטלקים ב-1 בדצמבר, וראס דסטה דאמטיו ודג'זמץ' באיינה מאריד נמלטו אל ההרים של מחוז בלה. מיד לאחר מכן החל בין הצדדים מרדף של חתול ועכבר, עד שהאחרונים מבין אלפי החיילים האתיופים נדחקו לאזור ממנו לא הצליחו להימלט, ליד אגם שאלה, והושמדו על ידי מספר רב יותר של חיילים איטלקים, בקרב שנקרא הקרב על גוגטי, ב-18 בפברואר 1937. ראס דסטה הצליח להימלט מהקרב לבדו, אך נרדף והוצא להורג כעבור כמה ימים. עם מותו של ראס דסטה, כל ההתנגדויות המאורגנות של האתיופים נגד האיטלקים דעכו.
המתקפה על רודולפו, המרקיז של נגהילי

למרות שליטתו הבלתי מעורערת על מזרח אפריקה האיטלקית החדשה בתחילת פברואר 1937, המרקיז של נגהילי עדיין לא סמך על התושבים. במהלך השנה הקודמת, בעקבות כיבושה של ג'יג'יגה על ידי אנשיו, המרקיז נכנס לבדוק כנסייה אתיופית כאשר לפתע נפל דרך חור מוסתר ברצפה. דבר זה גרם לו להאמין כי הוכן עבורו מראש כמלכודת. "מאז התקרית הזאת", כתב הסופר אנטוני מוקלר, " אפשר לציין את תחילת הפרנואידיות, שנאה וחשדנות של המרקיז כלפי הכמורה הקופטית". למרות כל זאת, כדי לחגוג את הלידה של הנסיך של נאפולי, המרקיז של נגהילי הודיע שהוא אישית יחלק צדקה לעניים ביום שישי, 19 בפברואר, בארמון גנטה ליאול.
בקהל שהתאסף באותו יום שישי בבוקר, היו שני נערים אריתראים המתגוררים באתיופיה בשם אברה דבוץ' ומוגוס אסגדום. כיוון שהבינו שעתידם מוגבל במושבה האיטלקית, הם הגיעו לאתיופיה כדי להירשם לבית ספר מנליק השני, היכן שנחשפו לאירועים האחרונים. מסתבר שבזכות הסתגלותו של אברה לממשל החדש, הוא השיג עבודה בלשכה המדינית הפשיסטית, בה נחשב יעיל בעקבות מוצאו האריתראי, ידיעת השפה האיטלקית, והיכרותו עם העיר. עם זאת, לדברי ריצ'רד פנקהרסט, אברה דבוץ' התנגד במרירות נגד האיטלקים, במיוחד נגד מנהגיה הגזעניים. לפני שעזב את משכנם, אברה הציב את דגל איטליה על רצפת העץ, תקע בו כידון, ואז קשר את דגל אתיופיה על הכידון.
הטקס הרשמי החל, כפי שניתן היה לצפות. המרקיז של נגהילי נשא נאום, מטוסים איטלקים חגו מעל העיר, ובשעה 11 פקידים החלו להפיץ את הבטחת הנדבה לכהנים ולעניים.
אברה ומוגוס הצליחו להתגנב דרך הקהל לתחתית המדרגות של הפאסיל גמב, ואז החלו לזרוק רימונים. ,לפי אחד הדיווחים, הם הצליחו לשגר 10 מהם לפני שנמלטו מהבלבול שגרמו. על פי ריצ'רד פנקהרסט, הם הובהלו מהזירה על ידי אדם שלישי שהיה מעורב, נהג מונית בשם סימיון אדפרס. פנקהרסט גם טוען כי אותו נהג מונית היה זה שסיפק את הרימונים שאברה ומוגוס זרקו.
בין ההרוגים היו נושא המטריה של הבישופ קרלוס. בין הפצועים היו הבישופ עצמו, סגן-המושל הכללי ארמנדו פטרטי, גנרל חיל האוויר ליוטה, וכן המשנה עצמו, שרימון אחד התפוצץ לידו, ו-365 רסיסים נכנסו לגופו. המשנה של נגהילי הובהל לבית החולים האיטלקי שם נותח מיד, וניצל. גנרל ליוטה איבד את רגלו בהתקפה.
במשך תקופה קצרה הסתתרו אברה ומוגוס במנזר העתיק דברה ליבאנוס אבל מיד המשיכו הלאה, בחיפושם אחר מקלט בסודאן האנגלו-מצרית. היכן שהוא בתוך גוג'ם, התושבים המקומיים, אשר תמיד חושדים בזרים, רצחו אותם.
פעולות תגמול

התגובה האיטלקית הייתה מיידית. לפי דבריו של הסופר מוקלר:  "המשטרה האיטלקית ירתה לתוך המון קבצנים ועניים שהתאספו לחלוקת נדבות; ועוד נאמר כי המזכיר הפדרלי, גידו קורטז, אף ירה באקדחו אל תוך הקבוצה של הנכבדים האתיופים שעמדו סביבו".
במשך שארית היום, וגם בשבת וראשון, האיטלקים הרגו את האתיופים עם פגיונות ואלות. הם שפכו על בתי המקומיים דלק והעלו אותם באש. הם פרצו לתוך בתים של יוונים וארמניים מקומיים ועשו לינץ' במשרתיהם. חלקם אפילו עמדו בתנוחות שונות מעל גופות הקורבנות בשביל שיצלמו אותם. בשלושה ימים, האיטלקים הרגו 30,000 אתיופים[דרוש מקור] באדיס אבבה בלבד. היום הראשון לטבח כבר הונצח כ"12 ביכתית" (19 בפברואר האתיופי) על ידי אתיופים מאז. באדיס אבבה ישנה אנדרטה שנקראת באותו שם לזכר הקורבנות האתיופים של ההתקפה האיטלקית.
ניסיון הרצח סיפק לאיטלקים סיבה ליישם את תורת הסדר של מוסוליני. בתאריך 3 במאי 1936 הוצא צו, המצווה להוציא להורג את ה"צעירים אתיופים" - קבוצה קטנה של אינטלקטואלים שקיבלו השכלה גבוהה ממכללות אירופאיות ואמריקאיות. באותו היום של ההתנקשות, הוקם בית-דין צבאי, ועד רדת הלילה 62 אתיופים נשפטו ונורו. "הטבח שביצע גרציאני סימן את החיסול כמעט המוחלט של הרכיב האינטלקטואלי של ההתנגדות", כתב באהרו זוודה.
אלפי אתיופים מכל המעמדות נשלחו למחנות-מעצר בדנאן שהיו באוגאדן ונוקרה באיי דחלק. התנאים בדאנן היו עוינים, והמרקיז של נגהילי פקד כי האסירים יקבלו רק את המינימום של מזון ומים. כפי שמציין האיטלקי סבאצ'י: "מתקנים רעועים, הכוללים בתי שימוש, האקלים הלח, מלריה, דלקות קיבה, ומחלות מין גבו את חייהם של רבים, בעיקר של אלה שנאלצו לעבוד בתעלות ההשקיה או במטעי הבננות וקני הסוכר" אחוז האסירים שמתו בדנאן עמד על כעשרה וחצי אחוזים.
התנאים בנוקרה היו אפילו יותר גרועים מאשר בדנאן, על פי דבריו של סבאצ'י. העצורים שנשלחו לשם הצטרפו ל-500 אסירים שנשפטו למאסרי עולם בעוון פשעים פוליטיים רציניים, ובכך הגדילו את מספר האסירים הכולל ל-1,500. האסירים סבלו מחוסר של מים מתוקים, מכות שמש, מלריה ודיזנטריה.
פעולת התגמול האחרונה קרתה בחודש מאי. חוקרים גילו כי אברה ומוגוס נשארו תקופה קצרה בדברה ליבאנוס, וראיות נסיבתיות קלות העלו אפשרות כי לנזירים היה ידע מוקדם על תוכניותיהם של השניים. המרקיז של נגהילי (ידוע יותר בתור מרשל רודולפו גרציאני), היה מודע למזלו הרע בג'יג'יגה, היה משוכנע כי הם היו שותפים מלאים, וב-19 במאי שלח מברק למפקד המקומי: "לכן הוצא להורג על הסף את כל הנזירים ללא הבחנה כולל סגן ראש המנזר". למחרת, ביום החג האתיופי של הנזיר תקלה היימנות, 297 נזירים פלוס 23 עוזרים נורו — כל האוכלוסייה של המנזר.
ראו גם

אנדרטת 12 ביכתית
אתיופיה הכבושה
הערות שוליים

↑  Bahru Zewde, "The Ethiopian Intelligentsia and the Italo-Ethiopian War, 1935-1941", International Journal of African Historical Studies, 26 (1993), p. 280
↑  Bahru, "The Ethiopian Intelligentsia", p. 283
↑  Sbacchi, "Italy and the Treatment", p. 217
↑  Sbacchi, "Italy and the Treatment", p. 218
חמשת הבלבד

חמשת הבלבד (quinque solae בלטינית, five solas באנגלית) הם חמשת העקרונות התאולוגיים היסודיים של הרפורמציה הפרוטסטנטית, עקרונות העומדים בבסיס דוגמת הגאולה בנוסח הפרוטסטנטי.
המונח solae, ביחיד sola, הוא מונח לטיני שפירושו "בלבד" או "רק כך" כלומר, רק כך יש לנהוג ואין דרך אחרת מלבד עקרונות אלו. חמשת העקרונות מנסחים בבהירות את ההבדלים העיקריים בין הכנסייה הקתולית הרומית והכנסייה הלותרנית. ה-solae התפתחו ונוסחו החל מימיהם של מרטין לותר ופיליפ מלנכתון במאה ה-16 ועד התאולוגים הפרוטסטנטיים של המאה ה-20. שלושת ה- solae הראשונים - Sola scriptura, Sola fide, Sola gratia, נוסחו עוד בזמנו של מרטין לותר בהסתמך על שלושת כתביו החשובים אשר יצאו לאור בשנת 1520: "אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית" (An den christelichen Adel deutcher Nation), "על השבי הבבלי של הכנסייה" (De Captivitate Babylonica Ecclesiae) ו-"על חירותו של האדם הנוצרי" (Von der Freiheit eines Christenmenschen). שתי solae נוספות - Solo Christo, Soli Deo gloria, נוסחו בהמשך.
עקרונות אלו מהווים את לב-לבה של הרפורמה הלותרנית. הצורך בתיווך הכנסייה בקשר בין אדם לאלוהים בטל, בטלה גם חשיבות הכומר וטקסיו, חשיבות רוב הסקרמנטים בטלה, אין צורך בפרשנויות התאולוגיות לחוקים הקאנוניים, לאגרות האפיפיורים ולפולחן הקדושים, ואין יותר צורך בנזירות וסיגופים.
1 - כתבי הקודש בלבד (Sola scriptura)

על פי עיקרון זה, כתבי הקודש (הביבליה - הברית הישנה והברית החדשה) הם הסמכות היחידה והבלעדית לקביעת עיקרי האמונה ודרך התנהלות הכנסייה והמאמינים. היות שכתבי הקודש הם דבר האלוהים, אזי המסורות, הפרשנויות, ולימודי הדת, חייבים להסתמך על כתבים אלו בלבד, ללא צורך בפרשנים חיצוניים (כמו אצל הקתולים). לפי גישה זו, כל אדם יכול ומסוגל להבין ולפרש לעצמו את הכתוב בכתבי הקודש, שכן הם ברורים, מספקים, ומפרשים את עצמם. רוח הקודש האלוהית עצמה, היא העד והערב לסמכותם של כתבי הקודש.
עיקרון זה נשען על דבריו של פאולוס - "כל הכתוב נכתב ברוח אלוהים ומועיל הוא להוראה, לתוכחה, לתיקון, לחינוך במעגלי צדק" (האיגרת השנייה אל טימותיאוס ג':16). התוכנית האלוהית הכללית התגלתה כאשר האל ברא את היקום. אך כדי שנוכל להבין תוכנית זו ומטרותיה, היה צורך לבהתגלות מילולית אשר תשמש כסמכות-על אולטימטיבית להוראת מטרות אלו. סמכות מילולית זו חייבת להיות בדרגה העליונה ביותר של אמינות ואובייקטיביות. דרגה זו מושגת רק על ידי דבר האלוהים עצמו, אשר הועלה על הכתב, על ידי בני אדם, בצורת כתבי הקודש.
בהתאם לעיקרון זה, השקיעו הפרוטסטנטים מאמצים רבים לתרגום כתבי הקודש לשפות רבות ככל האפשר והדפיסו מהדורות רחבות שלהם אשר הופצו בקרב המאמינים. הם הנהיגו את החובה לקרוא בתנ"ך מדי יום ובכך לחזק את אמונתם.
לעומת הפרוטסטנטים, הכנסייה הקתולית (וגם כנסייות קרובות לה כמו הכנסייה האנגליקנית והכנסייה המתודיסטית) תופסות את כתבי הקודש כ- "Prima scriptura" כלומר, "הכתבים העומדים בראש" בלטינית. לשיטתם, לצד סמכותם של כתבי הקודש, נמצאות גם סמכויות נוספות כגון כתבים קאנוניים, דעות של מומחים, מסורות, אגרות אפיפיוריות ועוד. סמכויות נוספות אלו, עוזרות למאמינים להבין טוב יותר את דברי האל. בניגוד לכתבי הקודש, הסמכויות המשניות אינן קבועות וניתנות לשינוי לפי הצרכים ורוח הזמן. דוקטרינה זו של הכנסייה הקתולית מסתמכת על כך שישו הסמיך את השליחים להעביר את דבריו אל בני האדם. לשליח הראשי, פטרוס, הוא אמר "ואתן לך את מפתחות מלכות השמים, וכל אשר תאסור על הארץ, אסור יהיה בשמים, וכל אשר תתיר על הארץ, מותר יהיה בשמים" (הבשורה על-פי מתי ט"ז 19). הכנסייה הקתולית רואה באפיפיור את יורשו של פטרוס, וכממלא מקום ישו על פני האדמה. מכאן שדברי האפיפיור תקפים, כאילו נאמרו על ידי האל עצמו. נובע מכך שגם לדברי ראשי הכנסייה יש סמכות גבוהה (שמתקבלת בשמים, כהבטחת ישו), לצד כתבי הקודש.
3 - חסד בלבד (Sola gratia)

על פי עיקרון זה גאולת האדם אינה תלויה בו כלל. הוא יגאל רק בזכות החסד האלוהי הניתן לו כמתנה על ידי האל (אף על פי שהאדם, כחוטא, אינו ראוי למתנה זו) ולא בזכות מעשיו. מתנה זו מוענקת לבני האנוש על ידי האל באמצעות ישו. עקרון ה"חסד בלבד" נשען על דברי פאולוס: "הן בחסד נושעתם על ידי האמונה, וזאת לא מידכם, כי אם מתנת אלוהים היא. אין זה נובע ממעשים, כדי שלא יתגאה איש" (אל האפסים ב':8-9).
עיקרון זה הועלה בעת הרפורמה כנגד הכנסייה הקתולית אשר, לדעת לותר, מאמינה שגאולת האדם תלויה בשיתוף פעולה בין החסד האלוהי ומעשי האדם. במילים אחרות - בעוד ששתי הדוקטרינות, הלותרנית והקתולית, מקבלות את הרעיון שהחסד הוא מתנת אמת תמידית של האל, הלותרנים סוברים שלמעשי האדם אין שום השפעה על מתנת חסד זו ותוצאותיה (דעה המכונה גם מונרגיזם - monergism) בעוד שהקתולים סוברים שתחת מעטה החסד, האדם יכול לפעול ולשתף פעולה עם האל כדי להגביר את עוצמת החסד המוענק לו לשם גאולת נפשו (דעה המכונה גם סינרגיזם - synergism), תאולוגים רבים סבורים שלא באמת קיים הבדל בין גישות שתי הדוקטרינות. כבר בוועידת הכנסייה השנייה באורנז' בשנת 529 נקבע שהאמונה, על אף היותה תלויה ברצונו החופשי של האדם, היא נובעת, בבסיסה, מהחסד האלוהי המאיר את נפש האדם ומכוון אותו אל האמונה. בועידת טרנטו אשר התקיימה לסירוגין בין השנים 1545–1563 כתגובה לרפורמה הפרוטסטנטית, נקבע שהגאולה אפשרית דרך החסד האלוהי בלבד ואילו האמונה והמעשים הטובים הם אמצעים משניים ואף הם עצמם, נובעים מהחסד.
מאידך, מרתין לותר סבר שקיים הבדל עמוק בין הדוקטרינות וכתב (בספרו "אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית" מ־1520): "אם האפיפיור יאשר שהאל בלבד, עקב חסדו ודרך ישו, שופט צדק את החוטאים, אנחנו נישא אותו על כפינו וננשק את רגליו". פשרה מסוימת בין שתי הדעות הושגה רק בנובמבר 1999, כאשר נערך דיון בין נציגים של הכנסיות הלותרניות ונציגים מהותיקן ונקבע שרק על ידי החסד והאמונה במשיח הגואל, ולא בגלל מעלה או הצטיינות (merit) כלשהם, זוכה אדם לקבל מידי האל את רוח הקודש.
לעיקרון זה חשיבות עצומה, כי הוא משנה מקצה לקצה את מושג האל והגאולה. מושג האל "הקטנוני", השוקל כל הזמן את מעשיו הטובים ואת חטאיו של האדם ומנהל חשבון שיפרע לזכות או לחובה ביום הדין, נעלם. במקומו נוצר מושג חדש של אל מוחלט ונשגב שאינו ניתן להשפעה ואינו משנה את דעתו בהתאם למעשה האדם. מתוך עיקרון זה, נובע יסוד חשוב נוסף בתורה הלותרנית - יסוד הפרדסטינציה (הגזרה הקדומה) הקובע שגורל האדם בעולם הבא, לגן עדן או לשאול, נקבע מראש ואין לאדם השפעה על כך.
4 - המשיח בלבד (Solo Christo)

עיקרון זה שולל את הנחיצות של כהני הדת (הכמורה) בתהליכי הטקסים והסקרמנטים. ישו המשיח הוא המתווך הבלעדי בין האדם לאל ורק דרכו יכולה להתקיים גאולת האדם. לכהני הדת אין שום סמכות של התערבות או השפעה בהליך זה. העיקרון שולל את הדעה הרווחת בכנסייה הקתולית שרק כמרים, אשר מונו על ידי הבישופים - יורשי השליחים וממשיכיהם - רשאים לעסוק בסקרמנטים.
לותר טען שאין לחלק את הקהילה הנוצרית לכהנים רוחניים ולחילונים (seculars), היות שכל הנוצרים, לאחר הטבילה, הם כהנים ורוחניים בעיני האל. הוא הסתמך על דברי פאולוס: "אבל אתם עם נבחר, ממלכת כהנים ועם קדוש, עם סגולה" (איגרת פטרוס הראשונה ב':9) וגם: "ועשית אותם ממלכת כהנים לאלוהינו וימלכו על הארץ" (התגלות ה':10). בספרו "אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית", כותב לותר שהאפיפיור או הבישופים הנמשכים בשמן, הממנים כמרים, המקדשים והלובשים בגדים שונים משאר הציבור, הם רק סמל לצביעות או מודלים לציורי כפירה בכנסיות אך דברים אלו אינם הופכים אותם לרוחניים יותר מאחרים. הרפורמה גם ביטלה את התואר "כמרים" (sacerdotes) והחליפה אותו ב-"רועים" (pastores). איש הדת מפסיק להיות כהן (כומר) המורם מהעם וקרוב לאלוהים יותר משאר הציבור והופך לרועה, שווה ערך לשאר אחיו, המדריך את הציבור בדרכי האל כפי שהרועה מוביל את העדר אל המרעה.
לכהנים הלותרנים (הפסטורים, הרועים) אין כוחות מיוחדים, אין פריווילגיות ואין להם קשר מיוחד עם האל המקנה להם כוחות על טבעיים בזמן הטקסים והסקרמנטים. הפסטור הוא עובד בעל משלח יד, שווה לחייט או נגר, והוא ממלא יעוד אלוהי כמו שכל בעל מקצוע ממלא יעוד אלוהי בתחומו. בניגוד לכומר קתולי שגם אם חטא ופשע, לא ניתן לשלול את תפקידו והוא רשאי להמשיך ולנהל את התפילות ולהעניק סקרמנטים, את הפסטור ניתן לפטר כמו כל עובד אחר. במקרה הצורך, הוא גם ישפט בבית משפט אזרחי כמו כל אזרח אחר.
גם לעיקרון זה משמעות עצומה. לותר מבטל, דרכו, את מעמד הכמורה המועדף ובעל הפריווילגיות. כוהני הדת הפרוטסטנטיים הם אזרחי המדינה, כשאר האזרחים, והם נתיני השליט ולא נתיני הכנסייה (והאפיפיור). רעיון זה קסם לנסיכים הגרמנים באותה תקופה, כי הוא ביטל את היכולת של האפיפיור להתערב בנושאים פנימיים של מדינותיהם וגם, לא פחות חשוב, איפשר להם להשתלט על רכוש עצום של הכנסייה, שהפך לרכוש המדינה.