stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוליסס ס. גרנט
מלחמת האזרחים > מערכת אוברלנד וניצחון האיחוד

לאחר כישלון שאר הצבאות מול לי, נלחם גרנט לבדו נגד לי בסדרת קרבות עקובה מדם בשם מערכת אוברלנד. גרנט חצה את נהר רפידן ב-4 במאי 1864, ותקף את לי בקרב שנמשך שלושה ימים. במקום לסגת כמו קודמיו, דחק גרנט את צבאו של לי אל דרום מזרח המדינה וניסה לתקוע טריז בין לי וריצ'מונד. גרנט ניסה לפרוץ את קו ההגנה של לי, מה שהוביל לקרב עקוב מדם. ללא יכולת לפרוץ, שוב דחק גרנט את צבא הקונפדרציה אל דרום מזרח, ולחם מולם שוב במשך שלושה ימים. לקונפדרציה היה יתרון בהגנה, וגרנט ניסה לחסום את דרכם אל ריצ'מונד, אולם לי בלם את המתקפה. ביום השלישי ניסה גרנט לתקוף את השוחות בהן התחפרו אנשיו של לי וספג אבדות כבדות. בחודש לאחר חציית הרפידן, 52,788 חיילים נהרגו בקרבות, והעיתונות בצפון ביקרה את גרנט וכינתה אותו "הקצב". צבאו של לי ספג 32,907 אבדות, אולם הוא לא יכול היה להשיג תגבורת. גרנט התחרט על האבדות הכבדות שספג במהלך הקרבות. לאחר מכן הזיז גרנט את צבאו בחשאי אל דרום הנהר ג'יימס, חילץ יחידת צבא שבויה והתקדם אל פיטרסבורג, מסילת הרכבת המרכזית של ריצ'מונד.
לאחר חציית נהר ג'יימס, הגיעה ארמיית הפוטומאק אל פיטרסבורג. פ.ג.ט. בורגארד הגן על העיר, ולי העביר תגבורת. התוצאה הייתה מצור של תשעה חודשים. הצפון איבד את סבלנותו, אולם לי הפנה משאבים אל המצור ולא יכול היה לתגבר את צבא טנסי. גרנט שלח יחידות לתקוף את ריצ'מונד ולהרחיק חיילים מארמיית הפוטומאק.
בפיטרסבורג, אישר גרנט תוכנית לפיצוץ השוחות. הפיצוץ יצר מכתש, שאליו נפלו חיילי האיחוד. חיילי הקונפדרציה תקפו את האיחוד וניצחו אותם, וגרנט הודה שהתוכנית הייתה טיפשית. גרנט המשיך לפשוט על מסילות רכבת ולאלץ את לי להפנות כוחות לשם. גרנט המשיך להתקדם מערבה וכוחותיו של לי הידללו. ב-2 בספטמבר לכד שרמן את אטלנטה, כשהקונפדרציה נסוגה, והבטיח את היבחרו מחדש של לינקולן. שרמן שכנע את גרנט ואת לינקולן לשלוח את צבאו אל סוואנה ולהשמיד את העורף של הקונפדרציה.
כששרמן הגיע מזרחה, ניצחון האיחוד נראה ברור, ולינקולן החל משא ומתן. דייוויס ולינקולן שלחו נציגים, אולם המשא ומתן התעכב. גרנט יצר קשר עם לינקולן שהסכים להיפגש באופן אישי עם הנציגים. ועידת השלום לא הניבה פירות, אולם נתנה לגרנט ניסיון בדיפלומטיה.
בסוף מרץ 1865, כבשו כוחות גרנט את פיטרסבורג, ולכדו את ריצ'מונד באפריל. גרנט, שרמן, האדמירל פורטר ולינקולן ערכו ועידה על ספינה כדי לדון בכניעת צבא הקונפדרציה ובשיקום הדרום. חייליו של לי החלו לערוק במספרים גדולים, ואלו שנותרו חלו, והיו ללא אספקה ראויה. לי ניסה להתאחד עם יחידת צבא מובסת, אולם צבא האיחוד מנע משני הצבאות להתאחד. לי וצבאו נכנעו בפני גרנט ב-9 באפריל 1865. בניגוד לסמכותו הצבאית, העניק גרנט חנינה ללי ולחייליו. תושבי הקונפדרציה ויתרו על נשקיהם וחזרו אל בתיהם, בתנאי שלא ימרדו נגד ארצות הברית. ב-26 באפריל נכנעה עוד יחידת צבא בפני שרמן באותם תנאים. ב-26 במאי, גם צבאו המערבי של אדמונד קירבי סמית' נכנע ומלחמת האזרחים נגמרה, כשהאיחוד ניצח.
מלחמת האזרחים > הירצחו של לינקולן

ב-14 באפריל, חמישה ימים לאחר ניצחונו של גרנט, נכח בפגישת קבינט בוושינגטון. לינקולן הזמין אותו ואת אשתו אל תיאטרון פורד, אולם הם סירבו כיוון שהיו צריכים לנסוע לפילדלפיה. לינקולן נורה בידי ג'ון וילקס בות' ומת למחרת בבוקר. רבים, כולל גרנט עצמו, חשבו שגם הוא היה מטרה להתנקשות. גרנט חזר לוושינגטון ונכח בלווייתו של לינקולן ב-19 באפריל, כשהוא בוכה בפומבי. גרנט טען שלינקולן היה האדם הגדול ביותר שהכיר. בנוסף, אמר לג'וליה שחשש מעלייתו של אנדרו ג'ונסון ומגישתו כלפי הדרום והשיקום.
הגנרל המפקד > תחילת השיקום

לאחר המלחמה, נשאר גרנט מפקד הצבא, והיה אחראי לאכיפת השיקום במדינות הקונפדרציה לשעבר, ועל המלחמה מול האינדיאנים במערב. הוא קנה בית בג'ורג'טאון לאחר מכן.
בנובמבר 1865, ביקש הנשיא אנדרו ג'ונסון מגרנט חוות דעת על הדרום. גרנט המליץ על המשך קיומה של הלשכה לעבדים משוחררים, שאליה התנגד ג'ונסון, אולם ייעץ לשחרר את החיילים השחורים לעבודות חקלאות. הוא לא האמין שהדרום היה מוכן לשלטון עצמי, ושיש להגן על תושבי הדרום בעזרת הממשל הפדרלי. הוא הזהיר מפני מתן השפעה לשחורים וללבנים העניים, והעדיף לתת את השליטה ל"חכמים מהדרום" (לבנים בעלי רכוש). לכן הסכים עם החנינות שג'ונסון העניק למנהיגים דרומיים מבוססים שחזרו לאחר מכן לעמדות הכוח. הוא טען שהקונגרס צריך לאפשר לנציגים הדרומיים לחזור אליו. ב-25 ביולי 1866, מינה אותו הקונגרס של ארצות הברית לדרגה שנוצרה זה עתה: גנרל 4 כוכבים.
הגנרל המפקד > עימותים עם ג'ונסון

ג'ונסון ניסה לשקם את מדינות הדרום באופן מתון, ורצה שהמדינות הפורשות יחזרו מיד לאיחוד ללא הבטחה למתן זכויות אזרח לשחורים. הקונגרס, שנשלט בידי הרפובליקנים הרדיקלים, התנגד לכך וסירב לקבל חברי קונגרס מהקונפדרציה. הם העבירו חוקים למרות הוטו שג'ונסון הטיל עליהם" חידוש לשכת העבדים המשוחררים וחוק זכויות האזרח. ג'ונסון ניסה לעזור למועמדיו במהלך הבחירות לקונגרס בעזרת סבב נאומים ברחבי המדינה. הוא לקח איתו את גרנט, שנחשב אז לאדם האהוד ביותר במדינה, וגרנט הסכים מתוך נאמנות. במהלך מסעם ברחבי המדינה, התחיל גרנט להתנגד לג'ונסון, וסבר שפגע במאמצי השיקום. בנוסף היה סבור שנאומיו של ג'ונסון היו בושה. בפומבי הוא ניסה להישאר נאמן לג'ונסון וגם לרפובליקנים. הוא חשש ממרד דרומי ושלח את הנשק הדרומי אל הצפון.
העימותים בין המתונים והרדיקלים המשיכו לאחר הבחירות. בניגוד לחזונו של ג'ונסון לפיוס מהיר, העביר הקונגרס חוקי שיקום שחילקו את הדרום לחמישה מחוזות צבאיים כדי להגן על זכויות העבדים המשוחררים. המושלים הצבאיים הנהיגו את המדינות. גרנט בחר מושל צבאי לכל מחוז, והעדיף את גישת הקונגרס לשיקום, שלדעתו תמנע חיכוכים בדרום. ג'ונסון זעם על כך וניסה לפטר גנרלים שלא היו נאמנים למדיניות שלו. גרנט נכנס לעימותים עם ג'ונסון. צבאו הגן על זכויות של יותר מ-1,500 שחורים שנבחרו למשרות ציבוריות. הקונגרס, בתמיכת גרנט, ביטל את הוטו של ג'ונסון על חוק לשכת העבדים המשוחררים, והעביר חוקי אזרח שהגנו על השחורים. ב-19 ביולי 1867 הסמיך הקונגרס את גרנט לאכוף את השיקום בדרום.
הגנרל המפקד > הדחת ג'ונסון

ג'ונסון רצה לפטר את מזכיר המלחמה שלו, סטנטון, שתמך ברדיקלים בקונגרס. הוא ביקש שגרנט יתמנה לתפקיד כדי לנטרל את יריבו הפוליטי. גרנט התנגד לכך, כיוון שהחוק דרש אישור מהסנאט לפני פיטורין בקבינט. ג'ונסון טען שהחוק לא תקף לגבי אישים שאותם מינה הנשיא הקודם, ובמהלך הפגרה של הסנאט, ב-12 באוגוסט 1867, מינה את גרנט למזכיר המלחמה הזמני. גרנט הסכים לקחת את המינוי באופן זמני, וסטנטון פינה את משרדו עד לכינוס הסנאט.
הסנאט סירב לפטר את סטנטון, וג'ונסון ביקש מגרנט לא לוותר על התפקיד. גרנט טען שהנשיא מפר את החוק והחזיר לסטנטון את תפקידו ב-14 בינואר 1868. ג'ונסון האשים את גרנט בהפרת הבטחתו להישאר כמזכיר המלחמה, מעשה שגרנט הכחיש מכל וכל, למרות עדויות חברי הקבינט. גרנט כתב מכתב זועם לג'ונסון, והשניים הפכו ליריבים. הרדיקלים התחילו לתמוך בגרנט בעקבות עימותיו עם ג'ונסון. הוא תמך בניסיון ההדחה של הנשיא, אולם לא לקח בו חלק פעיל. ג'ונסון בקושי שרד את ניסיון ההדחה, ואף מנהיג רפובליקני אחר לא הצליח להשיג מכך רווח פוליטי.
נשיאותו (1869–1877)

גרנט נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1869, ועזב אותו ב-4 במרץ 1877. הוא נבחר בקלות לכהונה נוספת ב-1872, למרות פילוג במפלגה הרפובליקנית שגרמה להקמת המפלגה הרפובליקנית-ליברלית, שהעמידה מולו את הוראס גרילי, בתמיכת הדמוקרטים. גרנט היה הנשיא הראשון מאז אנדרו ג'קסון ששירת שתי כהונות מלאות. הנשיא הקודם ג'ונסון לא נכח בטקס כניסתו לתפקיד. בנאום השבעתו טען גרנט שאת השיקום ינהל בצורה רגועה, ללא דעות קדומות או שנאה. הוא דרש "יחס הוגן" לאינדיאנים, ומתן אזרחות. הוא לא התייעץ עם הסנאט לפני שמינה את הקבינט שלו, ושמר את בחירותיו בעיקר לעצמו. בניסיונו ליצור אחדות לאומית, גרנט לא בחר מנהיגים רפובליקניים מפלגתיים לתפקידים. הוא מינה את ג'ון רולינס, חברו מתקופת המלחמה, לתפקיד מזכיר המלחמה, ואת המילטון פיש לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית. ויליאם שרמן מונה למפקד הצבא, אולם עימותים בינו לבין רולינס גרמו למערכת יחסים מתוחה בינו ובין גרנט.
גרנט בחר אישים א-מפלגתיים לקבינט שלו, בעיקר חבריו מהצבא, ולחלקם הייתה הצלחה מוגבלת. הם לא הבינו בפוליטיקה ועוד פחות באתיקה ציבורית. התרחשו שערוריות רבות בממשלו, אולם גרנט תקף את המאשימים. תומכיו טענו שגרנט הקים את ועדת השירות לציבור הראשונה.
תקופת השיקום שלטה בכהונתו של גרנט. בתוך שנתיים הצטרפו אל האיחוד ואל הקונגרס ג'ורג'יה, מיסיסיפי, וירג'יניה, וטקסס. בנוסף, הוקמה מחלקת המשפטים של ארצות הברית ומונה אדם לתפקיד פרקליט המדינה של ארצות הברית. בנוסף נחקקו חוקים שאפשרו לממשל לאכוף את החוקים, בעיקר הגנה על זכויות אזרח לשחורים. מחלקת המשפטים החדשה עצרה אלפי חברי קו קלוקס קלאן בעזרת החוקים החדשים. חיילים נשלחו אל תשעה מחוזות בקרוליינה הדרומית על מנת לעצור את האלימות של הקלאן ב-1871. התיקון ה-15 לחוקה אושרר ב-3 בפברואר 1870, ואסר על הממשלות למנוע זכויות הצבעה בגלל גזע, צבע או מעמד.
עם תחילת כהונתו השנייה, המדינה שגשגה. החוב הלאומי, ההוצאה הממשלתית, מכסי המגן והעובדים הממשלתיים ירדו במספרם, והכנסות ממסים עלו. הקונגרס תמך בתקן הזהב, והקטין את מספר השטרות במחזור. אולם המשבר הפיננסי של 1873 זעזע את המדינה והשמיד את רוב ההתקדמות הכלכלית. המשבר הוביל לשפל כלכלי שגרם להתנגדות לגרנט ולניצחון דמוקרטי בבחירות לבית הנבחרים בדצמבר 1875. השחיתות גברה, אולם אנשים שגרנט מינה הצליחו לנקות את המחלקות הממשלתיות. מזכיר האוצר שלו הצליח למצוא מעורבות של מזכירו האישי של גרנט בשחיתות, ומזכיר המלחמה הואשם בלקיחת שוחד. מדינות הקונפדרציה היו בידיים רפובליקניות כשגרנט היה הנשיא, אולם ב-1877, ה"גואלים" - דמוקרטים לבנים דרומיים - שלטו בהן, בעיקר באלימות ובמניעת זכויות משחורים.
בכהונתו של גרנט לא היו לארצות הברית מלחמות, אולם מדיניות החוץ שלו הייתה רעועה. המילטון פיש, מזכיר המדינה המוכשר, הצליח לפתור בעיות מימי המלחמה עם בריטניה, ולמנוע מלחמה עם ספרד. ניסיונו של גרנט לספח את הרפובליקה הדומיניקנית נכשל וגרם למשבר. מסילת הרכבת הטרנסקונטיננטלית הראשונה נבנתה ב-1869, והמערב נפתח להתיישבות. הוא ניהל מדיניות שלום עם האינדיאנים, אולם עם גילוי זהב במערב, הקולונל קסטר נפל בקרב בליטל ביג הורן. גרנט חתם על הקמת הפארק הלאומי הראשון.
במשך שנים, ראו את גרנט כנשיא עוין לדרום. לאחרונה הוא נחשב לנשיא שהיה מחויב לשחורים ולחם למען מימוש זכויותיהם. ממשלו נחשב לאחד מהמושחתים ביותר בהיסטוריה, אף על פי שהוא עצמו לא היה מושחת. מינויים רבים שמינה במקום אישים מושחתים הובילו לרפורמות.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > קבינט

גרנט בחר את הקבינט שלו בצורה שונה מהמקובל, לא התייעץ עם הסנאט ושמר את בחירותיו בסוד עד ששלח אותן לאישור. מתוך נאמנות אישית, מינה את חבריו אליהוא וושבורן לתפקיד מזכיר המדינה ואת ג'ון רולינס לתפקיד מזכיר המלחמה. וושבורן שירת שנים עשר ימים בלבד לפני שהתפטר, לכאורה בגלל בריאות לקויה. התוכנית הייתה לתת לו ניסיון דיפלומטי לקראת מינויו לשגריר בצרפת. לאחר מכן מינה גרנט את המילטון פיש, פוליטיקאי שמרני מניו יורק, לתפקיד מזכיר המדינה. פיש היה המינוי המוצלח ביותר של גרנט. הנשים של שניהם היו חברות טובות. רולינס מת משחפת והוחלף בוויליאם בלקנפ. גרנט בחר בכמה אישים לא מפלגתיים לקבינט שלו, ולחלקם הייתה הצלחה מוגבלת. אדולף בורי, למשל, שירת בתור מזכיר הצי, והוחלף בידי ג'ורג' רובסון, ואילו א.ט סטיוארט לא הצליח להיבחר לתפקיד מזכיר האוצר לאחר שהתברר שהיה סוחר, ולכן מנוע מלכהן בתפקיד. הסנאטורים צ'ארלס סאמנר ורוסקו קונקלינג, שהתנגדו לגרנט, סירבו לתקן את החוק ולמנות את סטיוארט. במקומו, מינה גרנט את ג'ורג' סיואל באוטוול לתפקיד, שכן הוא נודע בכנותו. מינויים אחרים שלו - ג'ייקוב קוקס (פנים), ג'ון קרסוול המנהל הכללי של הדואר ואבנעזר רוקווד הואר (התובע הכללי), נחשבו למינויים מוצלחים. מדיניותו העצמאית, ולעיתים בעייתית, של גרנט בבחירת הקבינט שלו, פגעה בוותיקי המפלגה שלא יכלו להשפיע עליו. באוטוול הוביל לחוסר איזון גאוגרפי בקבינט, כיוון שגם הוא וגם הואר היו ממסצ'וסטס. כדי לתקן זאת, החליף גרנט את הואר באיימוס טפן אקרמן, מג'ורג'יה. בתור הגנרל המפקד לשעבר, ראה גרנט את הקבינט כמו פקודיו, ולא כשותפיו.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > שינוי חוק הקביעות במשרה

במרץ 1869, הודיע הנשיא גרנט שרצה לשנות את חוק הקביעות במשרה מ-1867, כיוון שלדעתו פגע במערכת החוקית של המדינה. החוק עבר בקונגרס ב-1867, בחסות הרפובליקנים הרדיקלים, כדי למנוע מהנשיא אנדרו ג'ונסון למנות חברי קבינט. החוק השנוי במחלוקת הופעל במהלך הליך הדחתו של ג'ונסון ב-1868. ב-5 במרץ 1869, הוגשה הצעה לביטול החוק, אולם הסנאטור צ'ארלס סאמנר התנגד למתן יד חופשית לגרנט בנושא המינויים. כדי לחזק את עצמו, סירב גרנט למנות מינויים חדשים פרט לתפקידים פנויים, עד לביטול החוק. אנשים שרצו במשרה לחצו על הקונגרס לבטל את החוק. הלחץ לרפורמה ממשלתית הוביל לביטול החוק, והועבר חוק חדש בו הנשיא קיבל את השליטה על פיטורי חברי הקבינט שלו, אולם עדיין היה צריך את אישור הקונגרס לצורך מינויים. גרנט, שלא רצה לפלג את מפלגתו בנושא, חתם על החוק. הוא ספג ביקורת על כך שלא ביטל את החוק לחלוטין. החוק בוטל לחלוטין ב-1887. גרנט ספג ביקורת על מינוי בני משפחתו לתפקידים ממשלתיים.
גרנט וסאמנר התווכחו אחד עם השני בנושאי חוץ ומינויים פוליטיים. סאמנר ביצע מדיניות חוץ משל עצמו והתנגד לנפוטיזם של גרנט.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > זכויות האזרח, האדם והשיקום

במהלך תקופת השיקום, קיבלו העבדים המשוחררים זכות הצבעה מהקונגרס והפכו לפעילים בפוליטיקה המקומית. ארבעה עשר נבחרו לקונגרס. אף אחד מהם לא הפך למושל, אולם הם כן הפכו לסגני מושלים או למזכירי מדינות. הם היו בסיס התמיכה במפלגה הרפובליקנית בדרום, יחד עם לבנים מקומיים (ה-"Scalawags") ואישים שהגיעו מהצפון (ה"צקלונאים", או "Carpetbaggers"). רוב הלבנים בדרום התנגדו לרפובליקנים, וקראו לעצמם "שמרנים" או "גואלים". גרנט התערב בנושאים המקומיים. ב-24 בדצמבר 1869, הכריז על שלטון צבאי בג'ורג'יה והחזיר את המחוקקים השחורים שהושעו מהמועצה המחוקקת.
רוב ההיסטוריונים מהמאה ה-21 טוענים שתקופת השיקום הסתיימה בכישלון, ושהצפון ויתר על הגנה על זכויות האזרח של השחורים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > זכויות האזרח, האדם והשיקום > התיקון ה-15

גרנט ורבים בצפון האמינו שמלחמת האזרחים האמריקנית הרחיבה את הדמוקרטיה אל העבדים המשוחררים. גרנט פעל כדי להבטיח את אשרור התיקון החוקתי שהקונגרס אישר ושנשלח לאישור המדינות במהלך ימיו האחרונים של ממשל ג'ונסון. התיקון קבע ש"זכותם של אזרחי ארצות הברית להצביע לא תישלל מהם על ידי ארצות הברית או אחת מהמדינות בשל גזע, צבע או מצב קודם של עבדות". ב-3 בפברואר 1870, עשרים ושבע מדינות אשררו את התיקון והוא הפך לתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית. גרנט בירך על אשרור התיקון, אולם הלבנים בדרום היו נחושים שלא יאכפו את זכויות ההצבעה לשחורים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > זכויות האזרח, האדם והשיקום > מחלקת המשפטים

ב-22 ביוני 1870, חתם גרנט על חוק שהקונגרס העביר והקים את מחלקת המשפטים של ארצות הברית, וגם את משרת פרקליט המדינה, שיסייע לתובע הכללי. גרנט מינה את איימוס טפן אקרמן לתפקיד התובע הכללי ואת בנג'מין בריסטו לתפקיד פרקליט המדינה הראשון. בשנים הראשונות של ממשל גרנט הוגשו 1,000 כתבי אישום נגד חברי קלאן, ו-550 מהם הורשעו בידי מחלקת המשפטים. ב-1871, הוגשו 3,000 כתבי אישום ו-600 הרשעות, כשרוב האשמים ישבו בכלא לזמן קצר, ואילו המנהיגים נאסרו על חמש שנים בבית סוהר ממשלתי באולבני. התוצאה הייתה ירידה משמעותית באלימות בדרום. גרנט נחשב לנשיא נחוש בניסיון לחסל את הקו קלוקס קלאן. ממשיכו של אקרמן, ג'ורג' הנרי ויליאמס, בדצמבר 1871, המשיך להגיש כתבי אישום נגד הקלאן במהלך 1872 עד לאביב 1873, ולכהונתו השנייה של גרנט. הירידה בהגשת כתבי האישום הייתה מכיוון שלמחלקת המשפטים, שהוצפה בתיקים נגד הקלאן, לא היה מספיק כוח אדם כדי להמשיך בכך.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > זכויות האזרח, האדם והשיקום > חוק האזרחות של 1870

ב-14 ביולי 1870, חתם גרנט על חוק האזרחות של 1870, שהרשה לשחורים להפוך לאזרחי המדינה. החוק הזה הפך חוק מ-1790, שקבע שרק לבנים בעלי "אופי מוסרי טוב" יכולים להיות אזרחים. החוק אסר על התחזות או סילוף הזהות בבקשה לאזרחות.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > זכויות האזרח, האדם והשיקום > חוקי האכיפה של 1870 ו-1871

כדי לאכוף את התיקון ה-15, העביר הקונגרס חוק להבטחת הצבעת השחורים, חוק האכיפה של 1870, שעליו חתם גרנט ב-31 במאי 1870. החוק נועד למנוע מה"גואלים" לתקוף או לאיים על השחורים. החוק הטיל עונשים כבדים על כל אדם שאיים, שיחד או תקף אזרח כדי למנוע ממנו, והטיל שיפוט ממשלתי על מערכת הבחירות.
ב-13 בינואר 1871, הגיש הנשיא גרנט לקונגרס דו"ח בנוגע לאלימות הקו קלוקס קלאן בדרום. ב-20 במרץ, אמר גרנט שהמצב בדרום היה חמור ושיש צורך בחקיקה כדי להבטיח את החיים, החירות והרכוש, ואת אכיפת החוק בכל המדינה. הוא טען שהייתה סכנה בנוגע לדואר ולאיסוף ההכנסות מהמדינות. הקונגרס חקר את פעילות הקלאן והעביר את חוק האכיפה של 1871 כדי לאפשר את הרשעתו. החוק, שנודע כ"חוק הקו קלוקס קלאן", נכתב בידי חבר הקונגרס בנג'מין באטלר, והועבר כדי לטפל בסניפים המקומיים של הקו קלוקס קלאן. אף על פי שגרנט היה רגיש לביקורות כלפיו בנוגע ליצירת משטר צבאי במדינה, הוא חתם על החוק ב-20 באפריל 1871, לאחר שג'ורג' באוטוול שכנע אותו בכך שהחוק היה נחוץ בשל האלימות. החוק אפשר לנשיא לבטל את פקודת הביאס קורפוס לגבי "איגודים צבאיים" וקנוניות של הקלאן. החוק גם הסמיך את הנשיא "לעצור ולפרק בוזזים ליליים מוסווים". פעולות הקלאן הפכו לפשעים חמורים ולמרד נגד המדינה.
הקו קלוקס קלאן הכיל ארגונים סודיים מקומיים שנוצרו כדי להתנגד לשלטון הרפובליקני בתקופת השיקום. לא היה ארגון מעל הרמה המקומית. הם לבשו ברדסים לבנים כדי להסתיר את זהותם ותקפו ואיימו על רפובליקנים. הקלאן היה חזק בקרוליינה הדרומית בין 1868 ל-1870. מושל קרוליינה הדרומית, רוברט סקוט, שהיה מעורב בשחיתות, אפשר לקלאן להתחזק. גרנט, שמאס בשיטות האלימות של הארגון, ציווה על הארגון להתפזר ולמסור את נשקו לפי חוקי האכיפה, ב-12 באוקטובר 1871. לא הייתה תגובה, אז ב-17 באוקטובר 1871, ביטל גרנט את פקודת הביאס קורפוס בכל תשעת המחוזות של קרוליינה הדרומית. הוא הכניס כוחות צבא אל המדינה, שתפסו את הקלאן, שנשפט בידי התובע הכללי אקרמן ופרקליט המדינה בריסטו. הקלאן הושמד, אולם קבוצות נוספות עלו במקומו: הליגה הלבנה והחולצות האדומות.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > זכויות האזרח, האדם והשיקום > חוקי החנינה של 1872

טקסס צורפה מחדש אל האיחוד ב-30 במרץ 1870, מיסיסיפי צורפה מחדש ב-23 בפברואר 1870, ווירג'יניה ב-26 בינואר 1870. ג'ורג'יה הייתה המדינה הדרומית האחרונה שחזרה לאיחוד ב-15 ביולי 1870. כל עשר המדינות הפורשות שלחו חברי קונגרס. טכנית, ארצות הברית הייתה "מאוחדת" שוב.
כדי להקל על מתחים, חתם גרנט ב-23 במאי 1872 על חוק שחנן אנשי קונפדרציה. החוק אפשר לרוב אנשי הקונפדרציה להיבחר מחדש. רק 500 אנשי קונפדרציה לא יכלו להיבחר למשרה ציבורית.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > צמצום ההשפלות בוסט פוינט

הנשיא גרנט עודד את השחורים להיכנס אל האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, אולם ב-1870 ו-1871 לא הצליח להגן על צוער שחור מהשפלות גזעניות. הגנרל תומאס רוג'ר מונה לנהל את המוסד ב-1871, וביצע רפורמות: הוא הקטין את ההשפלות כלפי שחורים. ב-1871, עוד שחורים נכנסו אל האקדמיה וב-1877, יצא מתוכה החייל השחור הראשון.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > צמצום ההשפלות בוסט פוינט > פוליגמיה בטריטוריית יוטה

ב-1862, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, חתם הנשיא לינקולן על חוק שאסר על הפוליגמיה בכל הטריטוריות. המורמונים שהיו מעורבים בפוליגמיה ביוטה התנגדו לחוק ולמושל הטריטוריה. בבחירות של 1868, הבטיח גרנט לאכוף את החוק נגד פוליגמיה. המתיחות החלה ב-1870, כשהמורמונים באוגדן, יוטה, החלו להתחמש ולהתחפר. ב-4 ביולי 1871, מיליציה מורמונית בסולט לייק סיטי כמעט נלחמה מול חיילים, אולם הצליחה להימנע מאלימות.
הנשיא גרנט, שהאמין שיוטה הייתה במצב מרד, היה נחוש לעצור את אלו שעסקו בפוליגמיה כנגד החוק. באוקטובר 1871, חיילים אמריקנים עצרו מאות מורמונים, שמו אותם במחנות מעצר, ושפטו אותם. אחד מהם נקנס ב-500 דולר ובשלוש שנות עבודות פרך בכלא. ב-20 בנובמבר 1871, הואשם בריגהם יאנג, מנהיג המורמונים שהיה במצב בריאותי רע, בפוליגמיה. אחרים הואשמו ברצח או בניסיון לרצח. החוק היה קשה לאכיפה, כיוון שהיה צורך בהוכחת נישואין לצורך הרשעה. ב-4 בדצמבר 1871, טען הנשיא גרנט שהפוליגמיה ביוטה הייתה "שארית לברבריות, מנוגדת לתרבות, להגינות, ולחוקיה של ארצות הברית.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > צמצום ההשפלות בוסט פוינט > חוק קומסטוק

במרץ 1873, הצליחו נוצרים אדוקים, בהובלת אנתוני קומסטוק מימק"א, להעביר את חוק קומסטוק, שהפך לפשע שליחת כתבות "לשימוש לא ראוי או לא מוסרי". גרנט חתם על החוק אחרי שהובטח לו שקומסטוק יאכוף אותו. קומסטוק הפך לסוכן מיוחד במחלקת הדואר. הוא תבע שולחי פורנו, אסר תומכי הפלות, אסר על הצגת אומנות עירום, עצר את שליחת המידע לגבי מניעת הריון, וניסה לאסור על מה שהחשיב לספרים רעים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > צמצום ההשפלות בוסט פוינט > התנועה למען זכויות הצבעה

במהלך נשיאותו של גרנט, תנועה למתן זכות הצבעה לנשים בהובלת סוזן ב. אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון זכתה לתשומת לב לאומית. אנתוני תמכה בזכות הצבעה לנשים, תשלום משכורות שווה, והגנה על רכושן של נשים שהתגוררו בוושינגטון. באפריל 1869, חתם גרנט על חוק שהגן על רכושן של נשים נשואות מפני חוב בעליהן, ונתן לנשים יכולת לתבוע בבית המשפט בוושינגטון הבירה. במרץ 1870, הציג חבר הקונגרס סמואל ארנל חוק, שזכה לעידוד הסופרג'יסטית באנט לוקווד, שהשווה בין משכורות הפקידות הממשלתיות למשכורות הפקידים. כעבור שנתיים, חתם גרנט על החוק, לאחר שהסנאט שינה אותו קצת. החוק דרש שכל הפקידות יקבלו משכורת מלאה, אולם ללא פקידות בדרג הנמוך. החוק העלה את משכורת הפקידות מ-4% משכרו של גבר ל-20% בשנות השבעים, אולם עדיין לא סיים את השליטה הגברית. הרפובליקנים, שרצו שהנשים ינהלו מסע בחירות עבור גרנט בבחירות של 1872, הוסיפו למצעם שיחה פתוחה לגבי זכויות נשים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > נושאי האינדיאנים > "מדיניות השלום" כלפי האינדיאנים

סיסמת הבחירות של גרנט, "הבה ונכונן שלום בינינו", הגדירה את מדיניותו כלפי שיקום הדרום ופתיחה של עידן חדש ביחסים עם שבטי האינדיאנים במערב.
בנאום, טען גרנט שבניית מסילות הרכבת והגישה למערב גורמת לקשר בין ההתיישבות ה"מתורבתת" לבין שבטי האינדיאנים. גרנט טען ששתי הצורות לא יוכלו להתקיים ביחד, ושצורה אחת חייבת לוותר. לטענתו, מערכת של חיסול גזעים לא עמדה בקנה אחד עם עקרונות הנצרות, ומסוכנת לחברה. הדרך היחידה, לטענתו, הייתה להעביר את האינדיאנים לשמורות, ולהגן עליהם משם.
מטרת "מדיניות השלום" הייתה להקטין את העימותים הצבאיים מול האינדיאנים, בציפייה להוביל לתרבותם ומענק אזרחות. האינדיאנים נותרו בשמורות וקיבלו תקציב ממשלתי ואימון מצד מוסדות דתיים. הצבא מנע כל הפרות חוק. המטרה הייתה להטמיע אותם בחברה האמריקנית. האינדיאני יכול היה לצאת מהשמורה ולהצטרף לחברה, עם אזרחות מלאה. האינדיאנים הפכו לאזרחים ב-1924.
מדיניות השלום של גרנט הייתה שונה לחלוטין מהמדיניות הממשלתית כלפי האינדיאנים. גרנט טען בנאומו בפני הקונגרס ב-1873 שהמלחמות למען הכחדת האינדיאנים הן משחיתות. הנשיא לחץ, אם כי לא תמיד בהצלחה, למנוע הפקעת אדמות אינדיאנים. אלו שרצו להתרחב מערבה התעמתו מול האינדיאנים, המתיישבים והצבא. האינדיאנים נאלצו לחיות בשמורות. מחקר בנוגע למספר המלחמות מול האינדיאנים בין 1850 ל-1890, חשף שמספר הקרבות במהלך נשיאותו של גרנט ירד מ-101 ב-1869 ל-43 ב-1877. ב-1875 היו רק חמישה עשר קרבות- המספר הנמוך ביותר מאז 1853, בה היו רק שלושה עשר.
ב-1869, מינה גרנט את אלי פארקר, משבט הסינקה, לתפקיד נציב לענייני אינדיאנים. במהלך תקופתו, מספר המלחמות ירד. הצ'יף ענן אדום פגש את גרנט בבית הלבן ב-1870. גרנט לא היה עוין לאינדיאנים והתייחס אליהם בכבוד. הוא אירח את הצ'יף כפי שאירח את הנסיך ארתור כשזה ביקר במדינה ב-1869. בפגישתו השנייה עם גרנט, סיפר הצ'יף שהלבנים מסיגי גבול אל אדמות האינדיאנים ושהאינדיאנים זקוקים למזון ולביגוד. גרנט ציווה על כל הגנרלים למנוע הסגות גבול. בנוסף חתם על חוק שסיים את ההתייחסות לשבטי האינדיאנים כאל מדינות ריבוניות. האינדיאנים הפכו לנתיני המדינה, והמדיניות האינדיאנית נקבעה לפי אמנות בקונגרס.
ההיסטוריונים התווכחו בנוגע לכמות הקולוניאליזם במדיניות. ממשל גרנט התמקד במטרות צודקות בניסיון לאזרח את האינדיאנים, אולם היו אי הסכמות רבות עם שבטים אינדיאנים.
החידוש במדיניותו של גרנט כלפי האינדיאנים הייתה במינוי קווייקרים לתפקידי אחראים על אינדיאנים ברחבי המדינה. הקונגרס לא רצה למנוע מינויים של הכנסייה ולכן סירב להתערב בנושא. ב-10 באפריל 1869, הקים הקונגרס ועדה לנושאי אינדיאנים. גרנט מינה אנשים לוועדה. הוועדה קיבלה סמכות לפיקוח על הלשכה לענייני אינדיאנים ובנוגע לאזרוח האינדיאנים. לאחר מקרה בו הרג קצין צבא 173 אינדיאנים, בעיקר נשים וילדים, ב-23 בינואר 1870, היה נחוש גרנט לחלק את מינויי האחראים על האינדיאנים בין הכנסיות.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה ראשונה 1869–1873 > נושאי האינדיאנים > "מדיניות השלום" כלפי האינדיאנים > הערכה

תגובת הקונגרס להפסד היחידה של ג'ורג' ארמסטרונג קסטר בקרב ליטל ביגהורן ב-1876 הייתה תדהמה בנוגע לכישלונה של מדיניות השלום. גרנט האשים את קסטר בתבוסה וטען שהקרב לא היה הכרחי. החוק לגבי האינדיאנים ב-1876 סימל את סוף מדיניות השלום של גרנט. השבטים קיבלו אפשרות למכור את אדמותיהם בעבור כסף מזומן או לא לקבל אוכל ואספקה. היסטוריונים טענו שגרנט לא ראה בעיות בחלוקת הסמכות לגבי האינדיאנים בקרב מנהיגים דתיים וקציני צבא. מדיניות הקווייקרים, לטענתם, לא פתרה את ההתנגשות בין דרכי החשיבה והמניעים של הלבנים והאינדיאנים. הדבר הוביל למלחמה מול האינדיאנים ב-1872.
ב-1871, מדיניות השלום דרשה משבט האפאצ'י לעבור לשמורות שם יקבלו אספקה וחינוך חקלאי. השבט פשט לעיתים על מתיישבים לבנים. בפשיטה אחת נרצחו מתיישבים. אנשי העיר החליטו לשכור אינדיאנים משבט אחר, מקסיקנים ולבנים כדי לנקום בהם, ורצחו 144 אפאצ'ים, בעיקר נשים וילדים. עשרים ושבעה נלקחו בשבי ונמכרו לעבדות במקסיקו. במאי, נעשה ניסיון לעצור את מנהיג שבט האפאצ'י, ובמהלך המרדף נהרגו שלושה עשר אפאצ'ים.
הדבר שהקשה רבות על מדיניות השלום היה השחיתות במחלקת הפנים של ארצות הברית בתקופתו של קולומבוס דלאנו. הכסף הממשלתי שנועד לספק מזון וביגוד לשבטים נשדד בידי פקידים וסוכנים מושחתים ממוצא אינדיאני. בנוסף, מתחזים ל"עורכי דין אינדיאנים" קיבלו כסף על "ייצוג" השבטים. לאחר חשיפת הנושא, הגן גרנט על דלאנו ולא חקר את הנושא. דלאנו לא תמך ברפורמות ולא היה זהיר בניהול המחלקה שלו. ג'ייקוב קוקס, המינוי הקודם, ניהל את המחלקה בצורה יותר יעילה ונחשב לאחד ממזכירי הפנים הטובים בהיסטוריה. כשהתפטר ב-1870, מונה דלאנו כדי לפייס את סיעת ה"איתנים" במפלגה. לאחר התפטרותו של דלאנו ב-1875, מחליפו, זכריה צ'נדלר, ביצע רפורמות, הרחיק את "עורכי הדין האינדיאנים" ופיטר פקידים מושחתים במחלקה לענייני אינדיאנים. מזכיר המלחמה, ויליאם בלקנאפ, שהיה אחראי על הסחר באזורי האינדיאנים, קיבל תמלוגים מצד הסוחרים האינדיאנים. הוא התפטר והוחלף באלפונזו טאפט (אביו של הנשיא לעתיד ויליאם הווארד טאפט, שביצע רפורמות. בלקנאפ הועמד לדין בידי בית הנבחרים ונשפט בידי הסנאט בקיץ 1876, אולם זוכה. בהמשך הוחלף טאפט בג'. דונלד קמרון שכיהן כמזכיר המלחמה עד לתום נשיאותו של גרנט.