stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Call of Duty 4: Modern Warfare
דמויות

ג'ון סואפ מקטוויש - הגיבור הראשי במשחק. חבר טוב של פרייס גאז ושאר חברי היחידה. חיסל את זאקייב ואנשיו בסוף המשחק. נהרג במהלך mw3.
ניקולאי - איש מודיעין של ה-SAS. סגנו של פרייס.
קפטן ג'ון פרייס- מפקד היחידה וחבר טוב של סואפ. חיסל את מאקרוב בסוף mw3.
גאז -המפקד המשני של היחידה. נרצח בסוף המשחק על ידי זאקייב.
קפטן מאקמילאן - מפקד ה-SAS הראשי וחבר טוב של פרייס.
פול ג'קסון - הגיבור המשני במשחק. נרצח במהלך המשחק על ידי פצצה גרעינית ששיגר חאלד אל אסד.
ואסקאז - מפקד המרינס וחבר טוב של גריגס, ג'קסון וכל שאר חברי היחידה. נרצח במהלך המשחק על ידי פצצה גרעינית ששיגר חאלד אל אסד.
סמ"ר גריגס - חייל במרינס וב-SAS. חבר טוב של פרייס סואפ גאז וכל שאר חברי היחידה. נרצח בסוף המשחק על ידי זאקייב.
קמארוב - מפקד בספצנאז וחבר טוב של פרייס. נרצח ב-mw3 על ידי מאקרוב.
חאלד אל אסד - אחד האויבים במשחק. גרם למהפכה בארצות ערב ורצח את יאסיר אל פולאני נשיא תימן. חוסל במהלך המשחק על ידי פרייס.
ויקטור זאקייב - בנו של אימרן זאקייב. מתאבד במהלך המשחק.
אימרן זאקייב - האויב הראשי במשחק. מאמין שביכולתו לשלוט בעולם וכתוצאה מכך עושה מהפכה בארצות ערב. חוסל בסוף המשחק על ידי סואפ.
משחקיות

שתי הדמויות אותן מגלם שחקן, לוחם S.A.S בריטי שיוצא למשימות ביון באזורי ברית המועצות לשעבר, וחייל מארינס אמריקאי שיוצא להילחם בזירה הסעודית, נתמכות על ידי צוות שלם של חיילים שמשתתף גם הוא בלחימה יחד עם השחקן. כל דמות משחקת בשדה הקרב האופייני לשטח הגאוגרפי בו היא נמצאת, כלומר חיילי המארינס נלחמים בחום הכבד בתוך שטחים עירוניים של עיר מוסלמית, ולעומת זאת חיילי ה-S.A.S במשחק נלחמים בשטחים הכפריים של ברית המועצות לשעבר המלאים שלג ויערות.
אחד המאפיינים של המשחק הוא שאין מד בריאות לשחקן, כל פגיעה שהדמות תספוג תיראה כמו סימני דם על המסך, שלאחר פרק זמן מסוים הסימנים נחלשים והדמות נרפאת או מתה.
משחק רשת

המשחק כולל גם אפשרות למשחק רשת, בה ניתן לשחק חייל שנלחם במגוון מפות ומשימות, ישנם 21 סוגי מפות שונים שחלקם מבוססים על שלבים ומגוון של משימות כמו: קרב רגיל, חבלה, "חפש והשמד", מפקדות, כולם נגד כולם, כיבוש עמדות ושליטה עליהן וכו.
במהלך המשחק ברשת מקבל השחקן ניקוד על כל פעולה שהוא עושה, וככל שהוא צובר יותר ניקוד כך דירוגו עולה עד 55, שהוא הדירוג המקסימלי. ככל שהדירוג גבוה יותר כך ניתן לקבל כלי נשק משופרים.
בנוסף, שחקנים מצטיינים זוכים לקבל עזרים שונים על הריגות רצופות (Kill streak). לדוגמה, לאחר שלוש הריגות ניתן להפעיל מכ"ם למשך 30 שניות (המשמש בנוסף גם את חברי קבוצתו של השחקן), לאחר חמש הריגות רצופות ניתן לשלוח הפצצה ממטוסי קרב ואחרי שבע הריגות ברציפות ניתן לשלוח מסוק קרב.
תמונה מתוך השלב שבו נכנסים לנעליו של קפטן פרייס
ילד האריות

| --- | --- |

 
 ספרי הסדרה
 ילד האריות - הקרקס ילד האריות - המרדף ילד האריות - האמת
 מידע כללי
 מאת:  זיזו קורדר
 שפת המקור:  אנגלית
 תורגם לשפות:  36
 סוגה:  פנטזיה
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  Puffin Books
 תאריך הוצאה:  2003 – 2006
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  ידיעות אחרונות
 תאריך:  2005–2006
 תרגום:  יצהר ורדי
 סדרה
 מספר ספרים:  3
ילד האריות (באנגלית: Lionboy) היא טרילוגיית פנטזיה לילדים ולמבוגרים מאת זיזו קורדר (שם עט משותף של לואיזה יאנג ובתהּ איזאבל אדומקו יאנג). הטרילוגיה, שיצאה לאור בין השנים 2003–2006, תורגמה ל-36 שפות, בהן עברית. שלושת הספרים בסדרה הם:
ילד האריות - הקרקס (2003)
ילד האריות - המרדף (2004)
ילד האריות - האמת (2006)
עלילה

הטרילוגיה מספרת על ילד בשם צ'ארלי שיודע לדבר בשפת החתולים, לאחר שבטעות החליף דם עם גור נמרים. צ'ארלי בורח לקרקס צף, כששישה אריות בעקבותיו, במטרה להחזירם לטבע של מרוקו על מנת להציל את הוריו שנחטפו על ידי תאגיד מרושע.
עלילות הספרים > ילד האריות - הקרקס

צ'רלי אשנטי חי בלונדון של העתיד, בעולם שבו רוב הילדים חולים בקצרת (אסתמה). יום אחד כאשר חזר מבית הספר מגלה צ'רלי שהוריו נחטפו על ידי תאגיד מרושע שרוצה לנצל את הידע שלהם. צ'רלי דובר חתולית, ובעזרת חתולי הרחוב הוא מגלה שהוריו מצאו את התרופה לקצרת, ונחטפו לאירופה. צ'רלי יוצא בעקבותיהם. הוא מגיע לקרקס צף הממוקם על פני ספינה גדולה. שם הוא מתחיל לעבוד כעוזרו של מאלף האריות ויוצר קשר עם אריותיו של המאלף. הוא מבטיח להם שיעזור להם לברוח למרוקו, ארץ מולדתם, ובתמורה הם יעזרו לו להגיע אל הוריו. בדרכם הם מצרפים אליהם יצור ענק ומוזר שמצאו ליד מוזיאון הטבע, אריה קדמוני. לאחר שקיבל מידע מחתול רחוב, והוא והאריות עולים על רכבת לכיוון ונציה. בעקבותיו של צ'רלי והאריות רודף רפי סדלר, איש תאגיד מרושע שמנסה להביא את צ'רלי אל התאגיד. החתול נתן לצ'רלי מידע שגוי, שכן הוריו של צ'רלי נמצאים באזור ונס שבצרפת, ולא בוונציה כפי שהבין (ונס וונציה נשמעים אותו דבר באנגלית). הרכבת שעליה נמצאים צ'רלי האריות נתקעת באזור האלפים בשל סופת שלגים עזה. על הרכבת פוגש צ'רלי בבוריס, מלך בולגריה, שעוזר לו ולאריות להגיע לוונציה.
עלילות הספרים > ילד האריות - המרדף

בחשכת הלילה, מגיעים צ'רלי והאריות לוונציה. כשסופסוף נראה שהעניינים מסתדרים, אדוארד, עוזרו של המלך בוריס, בוגד בהם והאריות נכלאים בארמון ונמסרים במתנה לשליט הרודן של ונציה. רפי עולה על צ'רלי והוא בדרכו לוונציה. צ'רלי שולח חתול אל המקום בו נמצאים הוריו, והוריו בורחים מהתאגיד. כעת צ'רלי חייב לתכנן כיצד להוציא את האריות מהארמון ולברוח. אדוארד מתכנן לביים נס, ולהלביש את האריה הקדמון בתחפושת של האריה של סן מרקו (סמל העיר ונציה, אריה בעל כנפיים). צ'רלי רוקם קשרים עם גונדולייר (משיט גונדולות) והם מתכננים כיצד לברוח ביום בו אדוארד יחשוף את האריה של סן מרקו. צ'רלי שולח מכתב למלך בוריס ומספר לו שהדברים לא הולכים כמתוכנן. יום הנס מגיע, וצ'רלי והגונדוליירים מוכנים לפעולה. לאחר שחשף אדוארד את האריה, האריה הקדמון מחליט להישאר בוונציה. צ'רלי והאריות עולים לסירת מנוע, ומתחילים לשוט לכיוון מרוקו. בדרכם למרוקו, הם נקלעים לסערה, סירתם טובעת והם נסחפים. בבוקר הם מתעוררים על חוף ומגלים שהגיעו למקום הנכון, לאסווירה, המקום בו מקומו המאלף קנה את האריות. הוריו של צ'רלי מגיעים אל הקרקס כדי לברר היכן צ'רלי, ושם הם פוגשים דודתו של צ'רלי, מאלפת הנמרים, שברחה בגיל 14 מהבית. יחד עם דודתו הם מגיעים לאסווירה אחרי צ'רלי. צ'רלי והוריו נפגשים סוף כל סוף, והסיפור נגמר בסוף טוב.
עלילות הספרים > ילד האריות - האמת

צ'רלי מוצא עצמו בדרך לאיים הקריביים, שם הוא נמסר לתאגיד המעוניין לנצל את יכולותיו החתוליות. הוריו, יחד עם כמה אריות גדולים, הזיקית הקטנה נינו והחתול סרגיי (חתול הרחוב שליווה את צ'רלי לאורך כל הדרך), יוצאים להציל אותו, אבל האם יצליח צ'רלי לשטות בחוטפיו ולמוטט את היוזמה הזדונית של התאגיד? זאת היא בכל מקרה התוכנית שלו, והוא מתכוון להוציא אותה לפועל כנגד כל הסיכויים. לאחר שתוכניתו התממשה הוא מציל את עובדי שטיפת המוח ואת האסירים שבמקום.
דמויות > משפחת אשנטי

צ'רלי אשנטי - ילד שחי עם הוריו בלונדון, ועקב תקרית בילדותו, בה התערבב דמו עם דם של נמר, הוא מבין את שפת החתולים.
דוקטור אנבה אשנטי - אביו של צ'רלי, דוקטור ומדען שעובד יחד עם אשתו על תרופה נגד אסתמה. הוא ואשתו נחטפים בשל הידע שלהם, אך לבסוף מצילים את בנם ואת האריות שחבר להם.
פרופסור מגדלן סטארט - אמו של צ'רלי, פרופסורית ומדענית שעובדת יחד עם בעלה על תרופות לאלרגיות שונות. היא ובעלה נחטפים בשל הידע שלהם, אך לבסוף מצילים את בנם ואת האריות שחבר להם.
דמויות > אריות

האריה צעיר - האריה הכי קטן והכי הרפתקני מבין כל האריות. האריה הכי קרוב לצ'רלי.
האריה זקן - מנהיג האריות הישן עוד מהקרקס, אביהם של אלסינה הגורה והאריה הצעיר.
הלביאות - בקושי מדברות ומופיעות בספר, אך הקטלניות ביותר שבחבורה. אחת מהן בצבע זהוב, אחת בצבע כסף ואחת בצבע ברונזה.
אלסינה - גורה קטנה, הרפתקנית כמו אחיה הגדול, האריה הצעיר. היא מצליחה לברוח כאשר האריה הצעיר טומן מלכודת למלך בוריס ולקלאודיו מעל האוקיינוס האטלנטי.
דמויות > בעלי חיים אחרים

סרגיי - חתול שהופך להיות נאמן לצ'רלי. נועז וקשוח.
נינו - זיקית חכמה שמסוגלת לדבר לא רק אנגלית וחתולית, אלא את רוב שפותיהם של בני האדם בכל רחבי העולם, ואפילו בשפת מחשבים.
טרוי - הכלב של רפי סדלר, עוזר לו בפשעים.
פרימו - טיגריס שנחרבי. נקרא סמילודון פאטאליס בשפה המדעית. נוצר במעבדה כתוצאה מהתערבבות של DNA. הוא אומץ על ידי הוונציאנים, והפך להיות מעין אליל. לבסוף חוזר ליערות הפרא, יחד עם אלסינה.
פטרה - חתולה דרוכה שמשוטטת ליד ביתו של צ'רלי.
דמויות > דמויות נוספות

מקומו - המאמן האכזרי של האריות. מקנא בצ'רלי, ומסמם אריות לצורכי שעשוע. היה בקשר עם מייבל סטארט ורצה להתחתן איתה, אבל הוא היה שחור והיא הייתה לבנה.
מייבל סטארט - ארוסתו לשעבר של מקומו ודודתו של צ'ארלי, מאמנת נמרים מקצועית. בספר השני מתגלה שהיא אחותה של מגדלן (אימו של צ'רלי) וברחה מהבית כדי להצטרף לקרקס. מתחברת לצ'רלי ועוזרת לו.
רפי סדלר - עובד בשביל התאגיד, פושע מסוכן בעל כלב. לבסוף הופך לקורבן של התאגיד בו הוא עובד.
הדוג'ה - מנהיג ונציאני מושחת, שמודח מהשלטון בזכות פרימו, קלאודיו ואחרים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 0c0a7c45-366e-4506-b141-ec1bd9f1c4f5 
עטיפת הספר הראשון בטרילוגיה
עטיפת הספר השני בטרילוגיה
עטיפת הספר השלישי בטרילוגיה
פורט הדלנד

| --- | --- |

מלון בפורט הדלנד
 מדינה:  אוסטרליה אוסטרליה
 מדינה:  אוסטרליה המערבית אוסטרליה המערבית
 שפה רשמית:  אנגלית
 תאריך ייסוד:  שנות השמונים של המאה ה-19
 שטח:  75.1 קמ"ר
 גובה:  6.0 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  15,298 (10 באוגוסט 2021)
 קואורדינטות:  20°18′36″S 118°36′4″E﻿ / ﻿20.31000°S 118.60111°E﻿ / -20.31000; 118.60111
 אזור זמן:  UTC +8
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת אוסטרליה מוגדלת) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןפורט הדלנד(למפת אוסטרליה רגילה) בריזבן סידני קנברה מלבורן הובארט אדלייד פרת' דרוויןפורט הדלנד(למפת אוסטרליה המערבית רגילה) פרת' אלבני בנברי ג'רלדטון קלגורלי בסלטון קראטה קרנרבון ברום פורנולולו ה ט ה צ פ ו נ י ת  א ו ה ד ר ו מ י ת  האוקיינוס ההודי פורט הדלנד(למפת אוסטרליה המערבית מוגדלת) פרת' אלבני בנברי ג'רלדטון קלגורלי בסלטון קראטה קרנרבון ברום פורנולולו ה ט ה צ פ ו נ י ת  א ו ה ד ר ו מ י ת  האוקיינוס ההודי פורט הדלנד  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פורט הדלנד (באנגלית: Port Hedland) היא עיר נמל בצפון מדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה. אוכלוסיית העיר מנתה 15,044 תושבים במפקד 2011. נמל העיר הוא הגדול ביותר באוסטרליה מבחינת כמות המטען בתפזורת שעובר דרכו.
לעיר יש נמל טבעי עמוק המשמש כשער הכניסה הראשי של האזור למכולות ולדלקים וכנמל יצוא לעפרות ברזל הנכרות בתוככי האזור בו שוכנת העיר. העפרה מועברת באמצעות רכבות מארבעה אזורים של מרבצי ברזל מדרום וממזרח לעיר.
ענפי כלכלה עיקריים של העיר הם שדות גז טבעי מול חופי העיר, הפקת מלח, כריית מנגן וגידול בהמות. בעבר היו גידול הצאן והבקר הענף הכלכלי העיקרי של האזור, אך במשך השנים חלה ירידה בהיקפם. בעבר גם הייתה פורט הדלנד התחנה הסופית של קו רכבת ששירת את אזור כריית הזהב באזור מרבל בר (Marble Bar)‏, 150 ק"מ מדרום-מזרח לעיר.
היסטוריה

המקום נקרא על ידי השבטים האבוריג'ינים בשם מאראפיקוריניה (Marapikurrinya) שמשמעותו "מקום מים טובים". האזור נסרק במהלך המאה ה-18 ובאפריל 1863 הגיעה למקום ספינה בפיקודו של פיטר הדלנד (Peter Hedland) שקרא למקום מנגרוב הארבור (Mangrove Harbour) ודיווח כי המקום יצלח להקמת נמל וכי מצויים בו מקורות מים מתוקים. מה שהדלנד שכח לציין הוא שהכניסה לנמל הטבעי קשה עקב שרטוני החול שחוסמים את הכניסה שלו שאפשרית רק כאשר הגאות גבוהה וכשמזג האוויר מאפשר זאת.
ב-1866 נערך במקום סקר שהתייחס לאתר בו שוכן היום הנמל בצורה פסימיסטית. בשנות התשעים בוצעו סקרים נוספים וב-1895 הוקם במקום מזח. בראשית שנות השישים של המאה ה-20 התפתח ענף כריית עפרות הברזל באזור השוכן 100 ק"מ ממזרח לפורט הדלנד. לנמל נסללה מסילת ברזל ובוצעו עבודות להעמקתו ולהרחבתו. ב-1966 החל יצוא עפרות הברזל. בעשורים הבאים התגלו מרבצי ברזל נוספים באזור, היקף היצוא עלה והנמל הורחב שוב כדי לאפשר לספינות גדולות לעגון בו.
בשנת 1991 נפתח בפורט הדלנד מרכז מעצר למסתננים מבקשי מקלט שהגיעו לאוסטרליה בסירות. מיקומו של המתקן נבחר עקב היות העיר במרכז האזור בו נחתו המסתננים ועקב קיומו של נמל תעופה בינלאומי שדרכו ניתן לגרש את המסתננים לארצות מוצאם. בשנת 2004 נסגר המתקן עקב הירידה במספר המסתננים והוא הוסב למקום מגורים לכוח האדם העצום שמועסק בתעשיית המכרות המתפתחת.
הערות שוליים

↑  פורט הדלנד במפקד 2011
↑  מתוך אתר הבית של הנמל
↑  "Nicol Bay". The Inquirer & Commercial News. 3 August 1866. p. 3.
↑  "Exploration". The Inquirer & Commercial News. 8 August 1866. p. 2.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557757905171  LCCN: n85081785  MusicBrainz: 8570afe0-cffd-4eb6-ace8-3e5468fa5270  VIAF: 141956386   WorldCat (עם VIAF): 141956386
גדליה טיקטין (השני)

| --- | --- |

 לידה:  1810 ה'תק"ע צ’נסטוחוב
 פטירה:  8 באוגוסט 1886  (בגיל 76 בערך) ז' באב תרמ"ו ברסלאו
 מקום פעילות:  ברסלאו
 תקופת הפעילות:  ? – 8 באוגוסט 1886 
 השתייכות:  יהדות אשכנז האורתודוקסית
 תפקידים נוספים:  רבן של ברסלאו ושלזיה
 רבותיו:  רבי חיים אוירבך
 תלמידיו:  רבי ישראל מאיר פריימן
 פרסים והוקרה:  מסדר העיט האדום 
 
רבי גדליה טיקטין (השני) (ה'תק"ע 1810, צ’נסטוחוב – ז' באב תרמ"ו, 8 באוגוסט 1886) היה רב אשכנזי, רב של ברסלאו.
ביוגרפיה

נולד בצ'נסטוחוב לרב שלמה זלמן טיקטין (גר') רבה של ברסלאו, בנו של רבי אברהם טיקטין, הוא היה תלמידו של רבי חיים אוירבך בלונטשיץ שבפולין. ב-1829 התארס למרים בורנשטיין בלונטשיץ.
במאי 1843 נבחר לרבה של קהילת ברסלאו על ידי 200 אנשים בעלי דעות דומות. ב-1846 חתם על הקריאה לפגישת התאולוגים השמרנים. רק בספטמבר 1847 הוכר רשמית כרב אורתודוקסי.[דרושה הבהרה]
ב-30 בינואר 1854 מונה הרב טיקטין כרב המדינה של שלזיה על ידי פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה. מינויו היה בסימן פיצול בקהילה היהודית של שלזיה, שהחל להתעורר כבר במהלך כהונתו של אביו, בין האורתודוקסים שהרב טיקטין, כמו אביו לפניו, היה דוברם הראשי, ובין הרפורמים, שניסו להשיג את מינויו של רב הקהילה הרפורמית בברסלאו, אברהם גייגר, לרב המדינה. גם לאחר מינויו על ידי המלך, התקשה טיקטין לעמוד על סמכותו הרבנית בקהילה השסועה. רק ב-1863, לאחר עזיבתו של גייגר, הגיע עם יורשו מנואל יואל להסכם שהחזיר את השקט בין הקבוצות המתחרות. יחד עם הרב יואל הליברלי, חנך טיקטין את בית הכנסת הראשי החדש של ברסלאו.
טיקטין נודע בפעילות החסד שלו, בשנת 1870 קיבל את מסדר הנשר האדום (אנ'), מדרגה רביעית, כהוקרה על שירותיו לחולים ולפצועים במלחמת צרפת–פרוסיה.
נישא שנית לרחל בת צבי קלאצקא מוילנה אחותו של המומר יוליאן קלצ'קו.
לקריאה נוספת

1931 ,Jüdische Persönlichkeiten in und aus Breslau, עמ' 44.
מיכאל מאיר, רבי גדליה טיקטין והפלג החרדי של קהילת ברסלאו (1845–1854), מיכאל, ב, עמ' 92–107.
הרב נתן צבי פרידמן, אוצר הרבנים, פריט 4336.
פונטיאק פיירו

| --- | --- |

Pontiac Fiero
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פונטיאק
 שנות ייצור:  1988–1983
 יחידות שיוצרו:  370,168
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל אחריו:  פונטיאק סוליסטיס
 חברת אם:  ג'נרל מוטורס
 מרכב:  Rear mid-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 פלטפורמה:  GM P platform (אנ')
 אורך:  4,072 מ"מ (יוצר בין השנים 1984–1986)  4,144 מ"מ (יוצר בין השנים 1987–1988)  4,193 מ"מ (דגם "GT" אשר יוצר בין השנים 1987–1988)
 רוחב:  1,750 מ"מ (1986-1984)  1,753 מ"מ (1988-1987)
 גובה:  1,191 מ"מ
 משקל:  1,265-1,176 ק"ג (ריק)
 בסיס גלגלים:  2,372 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילידרים, 2,471 סמ"ק המפיק 92 כ"ס, יחס דחיסה 8.2:1, מנוע "פונטיאק" סוג מנוע "Iron Duke engine" (אנ')  6V צילינדרים, 2,837 סמ"ק המפיק 140 כ"ס ב-5,200 סל"ד, יחס דחיסה 9.0:1, מנוע "ג'נרל מוטורס" סדרה "General Motors 60° V6 engine" (אנ') סוג מנוע "L44"
 הילוכים:  תמסורת ידנית 4 מהירויות  תמסורת ידנית - 5 מהירויות תוצרת "Getrag" סוג "Getrag 282 transmission" (אנ')  תמסורת ידנית - 5 מהירויות תוצרת איסוזו  תמסורת אוטומטית - 3 מהירויות תוצרת ג'נרל מוטורס סוג "Turbo-Hydramatic 125" (אנ')
 מהירות מרבית:  166 קמ"ש (מנוע 2.5 ליטר)  200 קמ"ש (מנוע 2.8 ליטר)
 מעצב:  Hulki Aldikacti  George Milidrag
פונטיאק פיירו (באנגלית : Pontiac Fiero) היא מכונית ספורט בתצורה קופה מתוצרת חטיבת הרכב פונטיאק, מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1988–1983 ב-ארצות הברית.
תצורות

2 דלתות - פסטבק קופה
2 דלתות - נוצ'בק קופה
נתונים ומפרט טכני

דגמי "פונטיאק פיירו" שווקו מאוגוסט 1983 כדגמי 1984
יוצרו 370,168 יחידות
2 נוסעים
מנוע מרכזי -אחורי
סוג הנעה : הנעה אחורית
קיבולת מכל דלק - 38 ליטר
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 12.0 שניות (מנוע 2.5 ליטר)
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 8.3 שניות (מנוע 2.5 ליטר)
תמונות

"פונטיאק פיירו", שנת 1985
"פונטיאק פיירו" דגם "GT", שנת 1985
"פונטיאק פיירו" דגם "GT", שנת 1985 - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
"פונטיאק פיירו", שנת 1984
"פונטיאק פיירו"
"פונטיאק פיירו"
"פונטיאק פיירו" דגם "GT" פסטבק, שנת 1987
"פונטיאק פיירו", שנת 1988
"פונטיאק פיירו", שנת 1988
"פונטיאק פיירו", שנת 1987
ראו גם

פונטיאק
פונטיאק סולטיס
פונטיאק פיירבירד
הערות שוליים

↑  מכוניות ספורט גרועות: פונטיאק פיירו motor1.com/news/132346/worst-sports-cars-pontiac-fiero
↑  "פונטיאק פיירו" autos.ca/articles/bv/fiero
↑  פסטבק - החלק האחורי של המכונית עם שיפוע יחיד מהגג לפגוש האחורי
↑  ההיסטוריה של "פונטיאק פיירו" autotrends.org/2019/07/10/the-history-of-the-pontiac-fiero
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531238705171  LCCN: sh85048131
חברת הפיתוח של קליפורניה

צוות מנסה לתקן את הפרצה אל תעלת אלאמו, סביב 1905
חברת הפיתוח של קליפורניה (באנגלית: California Development Company) הוקמה ב-1896 במטרה לבנות מערכת השקיה עבור חלקו הדרומי של מדבר קולורדו בקליפורניה שבארצות הברית. קרקע הטין העשירה של האזור נמצאה מתאימה לחקלאות, אבל בארות שנחפרו באזור וניצלו את מי התהום לא היו מסוגלות לספק את כמות המים הנדרשת לאזור חם וצחיח זה. חברת הפיתוח של קליפורניה הוקמה במטרה להטות את מי הנהר קולורדו לתוך שקע סלטון, קרקעית של אגם יבש במדבר קולורדו, במטרה להפריח את השממה ובמקביל להרוויח ממכירת המים ומכירת חלקות למתיישבים.
הקמת החברה

במהלך ההיסטוריה זרם נהר הקולורדו למפרץ קליפורניה, ועם זאת, בתקופת שיטפונות האביב היה הנהר עולה על גדותיו ונשפך לנחל האלאמו, נחל אכזב שמקורותיו במדינת באחה קליפורניה במקסיקו. מי הנחל התנקזו לאזור שקע סלטון בדרום מדבר קולורדו. הצפות כאלו נצפו בשנים 1884, 1891, 1892 ו-1895.
החל מאמצע ועד שלהי המאה ה-19 הציעו כמה אנשים, שבהם בלט אוליבר ווזנקרפט (Oliver M. Wozencraft‏; 1887-1814), לנצל את הטופוגרפיה ולהוביל מים להשקיה אל שקע סלטון באמצעות הטיה מבוקרת של מי נהר הקולורדו דרך הערוץ היבש של נחל האלאמו. את התכנון ביצע המהנדס צ'ארלס רוקווד (Charles Robinson Rockwood). על פי רעיונו הקים ב-1892 ג'ון ביטי (John. C. Beatty) את חברת ההשקיה של נהר הקולורדו (Colorado River Irrigation Company) ורוקווד שימש בה מהנדס ראשי. עם זאת, הניסיונות לגייס כסף לחברה החדשה כשלו, והתברר כי ביטי מעל בכספי החברה והיא פשטה רגל ב-1894.
רוקווד לא התייאש וב-1896 הקים את החברה לפיתוח קליפורניה במטרה לגייס כסף, לבנות את התעלה ולמכור חלקות חקלאיות. ניסיונותיו לגייס כסף כשלו עד שב-1900 הוא פגש בג'ורג' צ'אפי, מהנדס ממוצא קנדי שהיה לו ניסיון רב במיזמי השקיה בקליפורניה. צ'אפי השתכנע בישימות של המיזם, הצטרף לחברה והשקיע בה 150,000 דולרים. העבודה על תעלת ההטיה החלה מיד, ועוד בטרם זרמו מים בה, החלה החברה למכור בהצלחה חלקות באזור המדברי ששמו שונה לשם הקליט "עמק אימפריאל".
התעלה שכונתה תעלת אלאמו הושלמה תוך פחות משנתיים וכבר ב-1901 החלו לזרום בה מים, והחקלאות בעמק אימפריאל פרחה כצפוי. ב-1902 נוצרו חיכוכים בין מנהלי החברה לפיתוח קליפורניה וצ'אפי החליט לפרוש ממנה.
היווצרות ימת סלטון

המים שזרמו בתעלה הכילו כמויות גדולות של סחף ששקע בתעלה ואיים לסתום אותה. ב-1904, בניסיון לפתור את הבעיה הורה צ'ארלס רוקווד לפתוח פרצה בגדה של הנהר קולורדו בערך שישה קילומטרים דרומית לשערי הכניסה המקוריים של תעלת אלאמו. החלטה זו הובילה לאסון. בתחילת 1905 הרסו שיטפונות עזים את הסוללות שהגנו על תחילת התעלה, והמים החלו לזרום בלא שליטה במורד התעלה כלפי שקע סלטון. ב-9 באוגוסט כל הזרם של הקולורדו סטה לתוך התעלה והחל להציף את קרקעית עמק אימפריאל. תוך נטילת הימור נואש לסגור את הפרצה ניסו צוותים של חברת הרכבות סאותרן פסיפיק, שמסילת הברזל שלהם עברה בעמק, לסכור את הקולורדו מעל לתעלה, רק על מנת לראות כיצד שיטפונות בזק הורסים את המבנה שבנו. נדרשו שנתיים, שבעה ניסיונות ויותר מ-3 מיליון דולרים עד שחברת הרכבות, חברת הפיתוח של קליפורניה והממשלה הפדרלית הצליחו לחסום סופית את הפרצה ולשלח את נהר הקולורדו בחזרה לערוצו הטבעי בדרכו אל המפרץ, אבל לא לפני שחלק מעמק אימפריאל הוצף ונוצרה ימה באורך 72 קילומטרים, ימת סלטון של ימינו.
פשיטת רגל

עוד בתחילת האירוע הייתה החברה לפיתוח קליפורניה במצב כספי קשה ולכן הסתמכה על סיוע כספי ועזרה מסאותרן פסיפיק לתקן את התעלה. בסופו של דבר תבעה חברת סאותרן פסיפיק את חברת הפיתוח של קליפורניה בבית המשפט העליון של קליפורניה וב-30 בדצמבר הורה בית המשפט לפצות אותה בסכום של 1,279,865.77 דולרים (שווה ערך ל-33 מיליון דולרים של ימינו). קודם לכן תבעה חברת המלח ניו ליברפול (New Liverpool Salt Company), שמתקניה נהרסו בשיטפון, את חברת הפיתוח של קליפורניה ובית המשפט הורה לפצות אותה בסכום של 458,246.23 (שווה ערך ל-12 מיליון דולרים של ימינו), בתוספת ריבית שהצטברה מתאריך השיטפון.
עלויות תיקון הנזקים ודמי הפיצויים שנדרשה לשלם הפכו את חברת הפיתוח של קליפורניה לחדלת פרעון והיא פשטה רגל, וכל נכסיה עברו לחברת סאותרן פסיפיק. ב-1911 הקימו החקלאים של עמק אימפריאל חברת השקיה משותפת שנשאה את השם "נפת ההשקיה אימפריאל" (Imperial Irrigation District). עד 1916 רכשה חברת ההשקיה את כל הנכסים לשעבר של החברה לפיתוח קליפורניה מסאותרן פסיפיק וקיבלה על עצמה לתפעל את התעלה.
תיאור נרחב של עלייתה ונפילתה של החברה לפיתוח קליפורניה מופיע בפסק דין ארוך של בית המשפט העליון של קליפורניה מ-9 באוקטובר 1915 שדן בתביעת חברת ביטוח כנגד חברת הפיתוח של קליפורניה, חברת סאותרן פסיפיק וחברת המלח ניו ליברפול. בין 1911 ל-1919 עסק בית המשפט העליון של קליפורניה בלא פחות משמונה תביעות בתיק זה.
הערות שוליים

↑  David Hornbeck. "THE SALTON SINK BEFORE THE GREAT FLOOD OF 1905" (PDF). אורכב מ-המקור (PDF) ב-24 במרץ 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  TO IRRIGATE ARID LANDS; INCORPORATION OF THE COLO- RADO RIVER COMPANY
↑  Stevens, Joseph E. (1990). Hoover Dam: An American Adventure. University of Oklahoma Press. p. 10. ISBN 978-0-8061-2283-0.
↑  Sperry, Robert L. "When the Imperial Valley Fought for its Life". The Journal of San Diego History. San Diego Historical Society.
↑  "Origin of the Salton Sea". Suburban Emergency Management Project. אורכב מ-המקור ב-18 ביולי 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  The history of large federal dams: Planning, design, and construction In the era of big dams, page 142
↑  William deBuys; Joan Myers (2001). Salt Dreams: Land and Water in Low-Down California. University of New Mexico Press. p. 121. ISBN 978-0-8263-2428-3.
הקונסוליה הבריטית בירושלים

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 כתובת:  רח' דוד רמז (ליד החאן) 
 עיר:  ירושלים 
 קואורדינטות:  31°47′36″N 35°13′59″E﻿ / ﻿31.793308°N 35.232975°E﻿ / 31.793308; 35.232975
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי האימפריה העות'מאנית–הממלכה המאוחדת יחסי הממלכה המאוחדת–ירדן יחסי הממלכה המאוחדת–הרשות הפלסטינית
  (למפת ירושלים מוגדלת) הקונסוליה הבריטית בירושלים(למפת ירושלים רגילה) הקונסוליה הבריטית בירושלים(למפת הרי ירושלים רגילה) הקונסוליה הבריטית בירושלים(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הקונסוליה הבריטית בירושלים
 
הקונסוליה הבריטית בירושלים היא נציגות דיפלומטית של בריטניה, שפעלה בשתי תקופות שונות: הראשונה נוסדה בשלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל ונועדה לחזק את הקשרים בין הבריטים לבין האימפריה העות'מאנית והאוכלוסייה המקומית. הקונסוליה נפתחה בשנת 1839, ופעלה עד הכרזת המלחמה של הממלכה המאוחדת על האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה ב-1914. השנייה הוקמה במזרח ירושלים לאחר 1948, וייצגה את בריטניה בירדן וכיום ברשות הפלסטינית.
מבנה הקונסוליה ברחוב דוד רמז ליד תיאטרון החאן במערב ירושלים, נבחר כאתר מורשת בישראל.
הרקע להקמת הקונסוליה

ההצעה להקמת הקונסוליה עלתה לראשונה בשנות ה-20 של המאה ה-19 בממסד המיסיונרי האוונגליסטי, ממסד שמטרתו הייתה להפיץ את הנצרות. המיסיונרים האמינו שאם יהיה קונסול בריטי בארץ ישראל, הוא יוכל לגרום ליהודים להתנצר. ההצעה נפסלה על ידי הבריטים באותה תקופה, מפני שעוד לא הייתה להם מדיניות אקטיבית כלפי האימפריה העות'מאנית, בנוסף לא הייתה הצדקה מסחרית לכך.
עשור לאחר מכן, בריטניה לא הייתה מעוניינת לחיזוק המעמד עם האימפריה העות'מאנית, בעוד שרוסיה וצרפת התחילו לחזק את מעמדן עם האימפריה בגלל מיקומה האסטרטגי בארץ ישראל. שתי המעצמות חיזקו עוד יותר את מעמדן עם האימפריה בעקבות המהלכים של מוחמד עלי, משנה למלך מצרים ששלט באזור והקים בירושלים מחנה צבאי גדול. בשנת 1834 עלתה שוב ההצעה להקמת קונסוליה בריטית בירושלים, והפעם על ידי השירות הקונסולרי. ההצעה הזו נדונה בכובד ראש, במיוחד לאחר שנחתם חוזה הונקאר איסקלסי בין רוסיה למוחמד עלי בשנת 1833, דבר היכל לפגוע ביחסים עם הבריטים. ג'ון ויליאם פארן היה הראשון מאנשי השירות הקונסולרי שהעלה את ההצעה בנובמבר 1834, וזאת מפני שביקר בירושלים והתרשם מהמיקום האסטרטגי שלה. ההצעה פעם נוספת לא התקבלה בגלל שילוב פוליטיקה פנים משרדית וחוסר בשלות מדינית של משרד החוץ הבריטי, אך היא לא בוטלה והוחלט שידונו עליה שוב בהמשך.
בשנת 1836 ההצעה עלתה שוב על ידי ניבן מור, הקונסול הכללי בבירות, שבנוסף להצעות של פארן ציין גם את הפעילות הרוסית והצרפתית אצל האורתודוקסים והקתולים. בסופו של דבר, לקראת סוף שנת 1836, ההצעה התקבלה והוחלט להקים קונסוליה בריטית בירושלים. עם זאת, היה קושי למצוא מועמד מתאים שיעמוד בראש הקונסוליה, דבר העיכב את הקמתה. ב-19 בספטמבר 1838, לאחר שהתגברו על הקשים לזכות בפירמאן מתאים ממוחמד עלי, מונה ויליאם טאנר יאנג, סוחר בריטי שפעל בארץ ישראל, לכהן כתת-קונסול בירושלים. בפברואר 1839, נקבע שתחום השיפוט של תת-הקונסוליה יהיה בכל ארץ ישראל, כולל צידון. בנוסף נקבע שיאנג יהיה אחראי על כל התחנות הקונסולריות המסחריות לאורך חוף יפו עד צידון, כולל עכו וחיפה.
בעקבות סיום המאבק עם מחמד עלי, והפיכתה של ארץ ישראל ושל ירושלים בפרט, האימפריה החליטה להגביר את הפעילות האירופאית. בגלל החלטה זאת, הוחלט לקדם את יאנג בשנת 1841 למעמד של קונסול עצמאי.