stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גומצן האבו

| גומצן האבו |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: צפעיים
סוג:: גומצן
מין:: גומצן האבו
שם מדעי
 Protobothrops flavoviridis ‏הלוול, 1861

גומצן האבו (שם מדעי: Protobothrops flavoviridis) הוא מין של נחש ארסי מתת-המשפחה צפעוני גומה שבמשפחת הצפעיים, המצוי אך ורק באיי ריוקיו שביפן.
מין נחש זה מגיע לאורך 120-150 ס"מ כשהשיא מגיע לאורך 240 ס"מ. הוא בעל קשקשים בצבע צהוב עד ירוק-זית עם רצועות אפורות, דמויות טבעות מעליהם. הראש רחב, בהיר ובעל עיניים כתומות בולטות והלסתות לבנות. נחש זה בדומה למרבית הגומצנים בעל גומות בקרבת עיניו העוזרות לו לחוש בטרף בעל חום גוף קבוע.
הנחש מצוי רק באיי ריוקיו, לרבות באוקינאווה ובאי אממי (אנ') וגם על כמה איים וולקניים קטנים. הנחש חי בעיקר ביערות דקלים ובין שדות חקלאיות. הוא מצוי גם על קירות סלעיים שונים ובמערות. זהו מין קרקעי, אף שהוא יכול גם לטפס והוא פעיל בלילה, אז הוא יוצא לצוד מכרסמים וזוחלים קטנים יותר ממארב. הגומצן בשונה ממינים אחרים של גומצנים איננו משריץ ולדות אלא מטיל בעונת הרבייה עד 18 ביצים באדמה.
אוכלוסיית הגומצן אולי פחתה מעט עקב הבאה של נמיות אסיתיות כדי לצמצם את אולוסייתו. כמו כן פרטי גומצנים נתפסים כדי להתאכסן ביין נחשים, הנחשב לבעל תכונות מרפא.
גומצן זה נמצא בקרבה רבה לאדם, בעיקר באיי אממי, שם הסיכוי להכשה הוא 2 ל-1,000. עם זאת אחוז המוכשים למוות הוא פחות מ-1%. הארס של נחש זה פועל בעוצמה גבוהה ויכול לגרום לכאבי בטן, בחילות, הקאות, לחץ דם גבוה, דופק מואץ ולעיתים גם למוות. עם זאת ברוב המקרים הקורבן מקבל טיפול רפואי בזמן. אף על פי כן הקורבן עלול להיוותר נכה וללא האיברים שהוכשו.
חסידות שבט הלוי

| --- | --- |

 שורשים, סיווג והנהגה
 דת:  יהדות
 זרם:  יהדות אורתודוקסית
 ענף:  יהדות חרדית
 קבוצה:  תנועת החסידות
 מקום ייסוד:  בני ברק
 תאריך ייסוד:  ה'תש"ז
 מייסד:  נוסדה כקהילה על ידי הרב שמואל הלוי ואזנר
 בתי אב:  כמה מאות
 תאולוגיה, טקסטים וטקסים
 נוסח תפילה:  נוסח ספרד החסידי
חסידות שבט הלוי היא חצר חסידית שנוסדה מתוך קהילה חסידית שהקים הרב שמואל הלוי ואזנר בשכונת זכרון מאיר בבני ברק.
בתחילה הייתה הקהילה בעלת מוטיבים של קהילה הונגרית, ועם השנים קיבלה צביון חסידי וכיום רבה מכונה אדמו"ר. החצר קרויה כיום על שם ספרו של מייסדה, שבט הלוי. הקהילה מונה מאות משפחות.
היסטוריה

את הקהילה הקים הרב שמואל ואזנר שכיהן כרב שכונת זכרון מאיר בבני ברק החל משנת תש"ז. לקהילה הצטרפו במשך השנים רבים מיוצאי הונגריה ואנשי חוג חתם סופר, ובעיקר בוגרי ישיבת חכמי לובלין.
במסגרת תפקידו כרב הקהילה נהג הרב ואזנר למסור שיחות, וכן היה עורך התוועדות עם תלמידיו מדי שבת וחג, כמו כן קיים קבלת קהל לעצה ולברכה.
כמו כן, נהג הרב ואזנר לחלק "שיריים" כמנהג האדמו"רים, מדי שבת בסעודה שלישית ובאירועים נוספים.
אחרי פטירת הרב ואזנר בליל הסדר תשע"ה, הוכתר בנו הרב חיים מאיר ואזנר כרב הקהילה עד פטירתו בכ"ה בשבט תשפ"א. אחרי פטירתו הוחלט להפוך את הקהילה לחצר חסידית רגילה ולהכתיר את בנו, הרב  יוסף בנימין ואזנר, כאדמו"ר משבט הלוי.
בשנת תשס"ו הוקם איחוד אברכים של תלמידיו, בראשות נכדו הרב יוסף בנימין וואזנר. הארגון איגד את קהילות שבט הלוי בישראל, פעל בתחומי צדקה, שיעורי תורה לבני הקהילה, והוציא ביטאון חודשי בשם בית חיינו. בנוסף פעל להוסיף צביון חסידי לקהילה, בהמשך נסגר ה"איחוד" ובמקומו הוקמה "התאחדות האברכים".
במשך השנים התפתחו לקהילה מרכזים נוספים: בירושלים, במודיעין עילית, באשדוד, בבית שמש, בביתר עילית וכן בארצות הברית. כרבני הקהילה מכהנים בניו וחתניו של הרב ואזנר כמו הרב מרדכי אלימלך וואזנר - רב קהל שבט הלוי בבורו פארק, הרב אברהם אליהו וואזנר - רב קהל שבט הלוי במודיעין עילית, וחתנו הרב אברהם יעקב איצקוביץ - רב קהל שבט הלוי בירושלים.
בני קהילתו בבני ברק מחנכים את ילדיהם בתלמוד תורה "חוג חת"ם סופר" בעיר, שנוסד ועמד במשך שנים רבות תחת הנהגתו של הרב יצחק צבי ברנפלד, חבר בית דינו של הרב ואזנר. במשך הזמן שינה המוסד את שמו ל"תלמוד תורה חתם סופר", והוא עמד באופן רשמי תחת הנהגתו של הרב ואזנר, ולאחר פטירתו - תחת הנהגתם של בנו ונכדו - ממשיכי דרכו. כמו כן בחורי הקהילה ממשיכים את לימודיהם בישיבת ישיבת חכמי לובלין - שבט הלוי.
היסטוריה > מנהגי הקהילה

כיום מתנהלת הקהילה כחצר חסידית רגילה ונוסח התפילה הוא נוסח ספרד החסידי. עם זאת, ישנם כמה מנהגי אשכנז הנוהגים בה כמו אמירת במה מדליקין מדי ליל שבת, וכן אמירת מערבית בחגים. כמו כן, הנהיג הרב ואזנר להתפלל את רוב קבלת שבת גם בשבתות חול המועד.
הערות שוליים

↑  ארי קלמן, חשיפה: מסמכי הויקיליקס של אגודת ישראל מייתרים את הפריימריז, באתר בחדרי חרדים, ‏שם יש לשבט הלוי כ- 400 בעלי זכות הצבעה.
↑  בנימין בראון, מדריך לחברה החרדית, עמ' 66. אמנם, מרבית תלמידי הישיבה פנו לאחר נישואיהם לחצרות חסידיות כמו ויז'ניץ, בעלז וטשרנוביל.
↑  בית כנסת שבט הלוי של תלמידי ישיבת חכמי לובלין ירושלים (ע"ר), באתר גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל
↑  מוסדות שבט הלוי - מודיעין עילית (ע"ר) עמותה, באתר גיידסטאר - אתר העמותות של ישראל
↑  זאב הלוי, הכנסת ס"ת לביהמ"ד שבט הלוי באשדוד, באתר גי די אן
↑  יוחנן וייסברג, קהל שבט הלוי בבית שמש חגג אמש את חנוכת הבית והכנסת ספר תורה
↑  זאב בלוי, ‏תיעוד מסכם: האדמו"ר משבט הלוי במסע הקודש בניו יורק, באתר JDN‏, 17 ביולי 2022
↑  בני ברק: מסיבת חנוכה נערכה בת"ת 'חוג' בראשות הגרח"מ וואזנר, באתר גי די אן
↑  משה ויסברג, האדמו"ר משבט הלוי פתח את הזמן בישיבתו, באתר בחדרי חרדים
גומצן מרכז-אמריקאי

| גומצן מרכז אמריקאי |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: נחשים
משפחה:: צפעיים
סוג:: גומצן
מין:: גומצן מרכז אמריקאי
שם מדעי
 Lachesis stenophrys ‏קופ, 1875

גומצן מרכז-אמריקאי (שם מדעי: Lachesis stenophrys) הוא מין של נחש ארסי מאוד החי באמריקה המרכזית. למין זה אין תת-מינים מוכרים.
מאפיינים

נחש זה הוא גדול וקרובו של הגומצן הענק, אך קטן מעט ממנו. אורכו יכול להגיע ל-200-330 ס"מ ולעיתים אפילו יותר כשהאורך המרבי יכול להגיע ל-360 ס"מ. הוא בעל ראש קצר וחוטם מעוגל ורחב וצבעו כהה מעט יותר מהגומצן הענק.
הנחש חי ביערות הגשם של מרכז-אמריקה ביערות שפילה בדרום ניקרגואה, קוסטה ריקה ופנמה כולל בשפילה הפסיפית של מרכז ומזרח פנמה. הוא חי ביערות שבדרך כלל קרובי למקווי מים וממתין במארב לטרפו הקטן הכולל זוחלים קטנים ויונקים בעיקר. ארסו הקטלני הורג את טרפו תוך דקות ספורות והוא יכול גם להרוג אנשים, אך בדרך כלל הוא לא חי בקרבה לאדם.
חציית ה-T

באיור זה, האונייה למעלה חוצה את ה-T של האונייה התחתונה. האונייה למעלה יכולה לירות בכל שמונת תותחיה, לעומת האונייה התחתונה היכולה לירות רק בארבעה
חציית ה-T היא שמו של תמרון טקטי שהיה נהוג בלוחמה הימית בעידן אוניות המערכה, מאמצע המאה ה-19 עד לאחר מלחמת העולם השנייה. במהלך התמרון חוצה קו של אוניות מלחמה את כיוון התנועה של קו אוניות המלחמה של האויב, במאונך לו. בדרך זו יכול קו אוניות המערכה לירות מטח דופן (broadside) מכל תותחי האוניות, לעומת קו אוניות האויב שיכול לירות רק בתותחיו הקדמיים. מבחינה טכנית הפך תמרון זה לאפשרי עם הופעתן של אוניות מערכה מונעות בקיטור בעלות צריחי תותחים מסתובבים, שהיו יכולות לנוע במהירות ולהפנות את תותחיהן על פי הצורך; זאת, לעומת אוניות הקו המונעות בכוח המפרשים שתמרנו באיטיות רבה יותר, ואשר תותחיהן היו קבועים במקומם, כשהם פונים לצדי האונייה. תמרון חציית ה-T הפך למיושן עם הופעתם של מטוסים וטילים ששיגורם אינו מותנה בכיוון הפלגת האוניות המפעילות אותם.
התמרון

לקראת הכניסה לקרב היו אוניות המלחמה (בדרך כלל אוניות מערכה וסיירות מערכה) מסתדרות בטור, אונייה אחת אחרי חברתה. בדרך זו היו האוניות יכולות לירות מטחי תותחים מבלי חשש שיפגעו באוניות ידידותיות. ככלל, ירתה כל אונייה על האונייה המקבילה לה בטור אוניות האויב.
כאשר הפליג קו האוניות בניצב לקו אוניות האויב, בתצורה שיצרה מעין T, היה קו האוניות יכול לירות מטחים על המטרה תוך שימוש בצריחים הקדמיים והאחוריים, וכך להגדיל את הסיכוי לפגיעה. במונחים צבאיים, זוהי אש אנפילדית. כאמור, התמרון בוצע בדרך כלל על ידי אוניות וסיירות מערכה, אך גם על ידי סיירות קלות וכבדות, במידה משתנית של הצלחה.
ההתקדמות הטכנולוגית בייצור תותחים ובמערכות ניהול אש איפשרה ניהול קרבות בטווחים גדלים והולכים. בקרב צושימה, ב-1905, היה הטווח כ-5,500 מטרים; בקרב יוטלנד, 11 שנים לאחר מכן, התחולל הקרב בטווחים של עד 18,000 מטרים. תותחי האוניות הוארכו, בזכות המצאת אבק שרפה נטול עשן, שבער לאט יותר; המצאה זו גם צמצמה את שחיקת התותחים, דבר שאיפשר בניית תותחים ברמה גבוהה יותר. המכ"ם, שנוסף לאוניות המלחמה במלחמת העולם השנייה, איפשר ירי לטווח רחוק יותר, מדויק יותר, וגם ירי בלילה.
קרבות

תמרון חציית ה-T בוצע בכמה קרבות בעת המודרנית.
בקרב ליסה (1866) בוצע התמרון בצורה הפוכה: מפקד הצי האוסטרי, אדמירל וילהלם פון טגטהוף איפשר לצי האיטלקי, בפיקוד קרלו די פרסאנו לחצות את ה-T שלו, וכך הצליח להתקרב אליו ולנגוח את ספינותיו. היה זה הקרב האחרון בהיסטוריה שבו נעשה שימוש בנגיחת אוניות, והניצחון היה של האוסטרים.
בקרב צושימה (1905) הצליח מפקד הצי הקיסרי היפני, אדמירל היהאצ'ירו טוגו, לחצות את ה-T של הצי הרוסי הקיסרי, בפיקודו של זינובי רוז'סטבנסקי. התוצאה הייתה ניצחון מוחץ לצי היפני.
בקרב אלי (Elli), בשנת 1912, חלק ממלחמת הבלקן הראשונה, חצתה הסיירת המשוריינת היוונית גרגוריוס אוורוף (Georgios Averof) את ה-T של הצי העות'מאני, והאש הכבדה שהמטירה על אוניית הדגל הטורקית הביא לנסיגת הצי הטורקי כולו. מפקד הצי היווני, אדמירל משנה (Rear Admiral) פאבלוס קונטוריוטיס (Pavlos Kountouriotis), ניצל את מהירותה העדיפה של אונייתו וכך הצליח לבצע את התמרון.
קרב יוטלנד (1916) - בקרב ימי זה, הגדול ביותר במלחמת העולם הראשונה, הצליח מפקד הצי המלכותי הבריטי, אדמירל סיר ג'ון ג'ליקו, לחצות פעמיים את ה-T של הצי הגרמני הקיסרי, בפיקודו של ריינהרד שר. למרות זאת, הצליח הצי הגרמני לחמוק. כתוצאה מהקרב נותר הצי הגרמני בנמליו עד סוף המלחמה, אך הבריטים לא הצליחו להביא לקרב השמדה נוסח קרב טרפלגר.
קרב כף אספרנס, 1942, היה הניצחון הימי הראשון של צי ארצות הברית על הצי הקיסרי היפני. שייטת של סיירות ומשחתות אמריקניות הצליחו לחצות את ה-T של שייטת יפנית דומה, ולאחר קרב לילי מבולבל נסוגו היפנים. הקרב היה חלק מהמערכה הימית בקרב גוודלקנל.
בקרב מצר סוריגאו, חלק מהקרב הימי הגדול בהיסטוריה, קרב מפרץ לייטה (1944), השמיד כוח אמריקני של שש אוניות מערכה, עם סיירות ומשחתות רבות, כוח יפני קטן יותר. הכוח האמריקני חצה את ה-T של הכוח היפני והטביע את רוב אוניותיו. היה זה הקרב האחרון בהיסטוריה בין אוניות מערכה, והפעם האחרונה שבה בוצע תמרון זה.
הערות שוליים

↑  אש אנפילדית היא אש הנורית לאורך כל קו האויב. למשל, אש הנורית לאורך שוחה היא אש אנפילדית.
הטור הכחול חוצה את ה-T של הטור האדום
טור של אוניות מערכה של צי ארצות הברית. מובילה אוניית צי ארצות הברית פנסילבניה
ראסל פיטרסון

ראסל וילבור פיטרסון (באנגלית: Russell Wilbur Peterson;‏ 3 באוקטובר 1916 –  21 בפברואר 2011) היה מדען ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דלאוור ה-66 בשנים 1969–1973. לאחר מכן ועד 1976 הוא היה יושב ראש המועצה לאיכות הסביבה של משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית, ובשנים 1979–1985 הוא היה נשיא אגודת אודובון הלאומית (Audubon).
ראשית חייו

ראסל פיטרסון נולד בעיר פורטג' שבוויסקונסין, כשמיני מבין תשעת ילדיהם של אמה (לבית אנתוני) ויוהאן אנטון פיטרסון. אביו היה מהגר משוודיה שעבד כמוזג וכספר. פיטרסון למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם קיבל ב-1938 תואר בוגר במדעים. כדי לפרנס את עצמו הוא עבד כשוטף כלים במעבדה לכימיה, וב-1942 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בכימיה. בעת לימודיו היה פיטרסון חבר באחוות פי בטא קפא. ב-1937 נשא פיטרסון לאישה את ליליאן טרנר, ולשניים נולדו ארבעה ילדים. ליליאן נפטרה ב-1994, ושנה לאחר מכן הוא נישא בשנית לג'ון ג'נקינס.
קריירה מקצועית ופוליטית

לאחר סיום לימודיו גויס פיטרסון על ידי חברת דופונט ככימאי חוקר בתחנת הניסיונות שלה בוילמינגטון. במשך 26 שנים הוא שימש בתפקידי מחקר, ייצור ומכירות בולטים בחברה, ובסופו של דבר שימש בתפקיד ניהולי כאשר ב-1963 היה למנהל המחקר והפיתוח שלה.
במשך כל תקופה זו, היה פיטרסון פעיל חברתי ידוע במחוז ניו קאסל. הוא היה מעורב ב"יום חדש לדלאוור", שהיה ניסיון לרפורמה ממשלתית בממשלו של ג'יימס קיילב בוגס וארגן את המאמצים לרפורמה במערכת הכליאה שנודעו בשם "המערכה לשלושת ה-S של האזרחים" (להציל את האנשים, לחסוך בכסף, ולצמצם את שיעור הפשיעה" - salvage people, save dollars, and shrink the crime rate). יכולות המנהיגות שלו היוו השראה להנרי ב. דו פונט למנות אותו כחבר בוועדה המנהלת של מועצת הפיתוח של וילמינגטון רבתי. הוא הושם כאחראי על תוכנית שיפור השכונות, והוטלה עליו המשימה לפתור את בעיית העוני בקהילה האפרו-אמריקאית. ב-1968 חוותה דלאוור מהומות אלימות בעקבות רצח מרטין לותר קינג, וכוחות המשמר הלאומי של דלאוור עדיין נכחו ברחובות וילמינגטון בהוראת המושל הדמוקרטי השמרן צ'ארלס ל. טרי הבן. נראה היה שלפיטרסון הייתה גישה רעננה ופרוגרסיבית לטיפול בסוגיות אלו ואחרות, והוא גויס על ידי מנהיגי המפלגה הרפובליקנית בדלאוור כדי להתמודד מטעמה למשרת המושל.
מושל דלאוור

ב-1968 נבחר פיטרסון כמושל דלאוור לאחר שהביס את המושל המכהן טרי. פעולתו הראשונה לאחר השבעתו הייתה הוצאת אנשי המשמר הלאומי מווילמינגטון. ממשלו ביצע כמה שינויים משמעותיים, והשינוי הגדול ביותר היה ככל הנראה היישום המוצלח של תוכנית "יום חדש לדלאוור" שבמסגרתה בוצעו שינויים בארגון ממשלת המדינה. מחלקות הממשל של דלאוור נוהלו על ידי ועדות שמונו על ידי המושל, אך עם עצמאות משמעותית בשיקולי המדיניות. כתוצאה מכך, לפיטרסון הייתה שליטה על המחלקות רק באמצעות שיכנוע וצעדים תקציביים. החוק החדש יצר קבינט של 11 אנשים, וראשי המחלקות שירתו על פי רצונו של המושל. בסך הכול, ביטל פיטרסון כמאה ועדות ומועצות. הן פיטרסון, והן יורשו, שרמן טריביט, לא הצליחו לנצל את השינוי, ורק יורשיהם הפכו אותו לאחד מיסודות ממשל המדינה כיום.
פיטרסון היה גם סביבתן מסור, והכוח המניע מאחורי חוק אזור החוף של 1971. חוק זה הגן על המפרצים הפנימיים ונתיבי המים של דלאוור באמצעות איסור על קיומה של תעשייה כבדה בתוך רצועה ברוחב של שני מילים (3 ק"מ) ובאורך של 115 מיל (185 ק"מ) לאורך חופי המדינה, כ-20 אחוזים מאורך כלל קו החוף. התוצאה המרכזית של חוק זה הייתה מניעה מחברת של מלהקים בית זיקוק לנפט בשווי של 200 מיליון דולר. צעד חקיקתי זה שימש מאז כדוגמה למדינות אחרות כאמצעי להגנה על החופים שלהם. במהלך תקופת כהונתו כמושל, שימש פיטרסון כיושב ראש ועדת החינוך של מדינות ארצות הברית בשנים 1970–1971. כאשר התלונן בפניו מוריס סטאנס, מזכיר המסחר בממשלו של ריצ'רד ניקסון, על כך שחוק אזור החוף פגע בביטחונה של ארצות הברית ובשגשוגה, מנה באוזניו פיטרסון מספר רב של דרכים בהן חברות יכולות להמשיך בפעילותן מבלי לפגוע בקו החוף של דלאוור. על החוק הוגשו ערעורים לבתי המשפט, אך ללא הצלחה, ופיטרסון הוביל את התנועה הסביבתנית בדלאוור כאשר נשא תג על דש בגדו בו נכתב "לעזאזל עם של" (To Hell with Shell).
היו אלו שינויים עוצרי נשימה בדלאוור השמרנית. פיטרסון מינה את האפרו אמריקאי הראשון, ארבה ג'קסון, כחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת דלאוור, עמד על כך שיגויסו שחורים למשטרת המדינה, ולחץ לחקיקת חוק שיכון פתוח וחוקי הפלות מתונים. ב-1972 הייתה דלאוור למדינה האחרונה בארצות הברית שביטלה את עונש המלקות ואת עמוד הקלון.
בינתיים, על אף אזהרות, נראה היה שפיטרסון לא היה מודע להחמרת הבעיות הפיננסיות של המדינה. ביוני 1971 הוא הודה בחישובי הכנסות שגויים שגרמו לגרעון של 5 מיליון דולר בתקציב המדינה. טעות זו פתחה את הדרך למתנגדים לשינויים שביצע להטיח בו ביקורת. כתוצאה מכך, כאשר הוא ביקש להיבחר לתקופת כהונה שנייה בשנה שלאחר מכן, הוא ניצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים בהפרש של 8 אחוזים מול סגן המושל והמושל לשעבר דייוויד באקסון. בבחירות הכלליות הוא הובס על ידי סגן המושל לשעבר שרמן טריביט לאחר שהכריז על העלאת מיסים בלתי צפויה בעיצומה של מערכת הבחירות. בסופו של דבר הוא סיים את כהונתו כשבתקציב המדינה נרשם עודף.
קריירה מאוחרת

לאחר תום כהונתו, הנשיא ניקסון, שהתרשם מתשובתו של פיטרסון לסטאנס, מינה אותו כיושב ראש המועצה לאיכות הסביבה של משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית. בתפקיד זה שימש פיטרסון עד 1976, והוביל כוח משימה לביטול השימוש בCFC (אנ') ולסיוע בעיצוב חוות דעת כפי שהוגדר בחוק מדיניות הסביבה הלאומי (אנ'). בנובמבר 1973 שיתף פיטרסון פעולה עם מושל ניו יורק נלסון רוקפלר בהקמת הוועדה לברירות קריטיות עבור האמריקאים (Commission on Critical Choices for Americans).
פיטרסון היה צפר שאימץ את התחביב לאחר שלקח את בנו לאוורגליידס ב-1954 וזיהה יותר מאלף סוגי ציפורים במהלך חייו. בשנים 1979–1985 הוא שימש כנשיא אגודת אודובון הלאומית (Audubon). הוא נאבק בניסיונותיו של רונלד רייגן להחליש את תוקפן של תקנות הסביבה, דחף את האגודה אל מעבר למשימותיה המסורתיות בתחומים כמו מדיניות אנרגיה, פסולות רעילות וויסות אוכלוסין. הוא שכר את שירותיהם של מדענים נוספים, יזם תוכנית לימודים סביבתנית לילדי בתי הספר וגרם לטד טרנר לממן סדרת טלוויזיה בשם "העולם של אודובון", בהנחייתו של רוברט רדפורד.
פיטרסון היה פרופסור אורח בדארטמות' קולג' ב-1985, בקרלטון קולג' ב-1986, ובאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1987. הוא גם שימש כנשיא BirdLife International, וכמנהל של שלושה ארגוני סביבה בינלאומיים, עבד עם האומות המאוחדות במגוון פעילויות כיושב ראש המרכז להשלכות ארוכות טווח ביולוגיות של מלחמה גרעינית, ופעל בשיתוף פעולה עם קרל סייגן, פול ארליך ופיטר רייבן (אנ') להעסקת מדענים שיידעו את מנהיגי העולם על סכנות השימוש בנשק גרעיני. באוקטובר 1996 העביר פיטרסון את שיוכו הפוליטי אל המפלגה הדמוקרטית, לאחר שתמך במפלגה זו בבחירות לנשיאות מאז 1988.
אותות כבוד

ב-1971 העניקה הפדרציה הלאומית לחיות הבר (אנ') לפיטרסון את פרס "משמר הסביבה של השנה". ב-1974 הוא קיבל את פרס צ'ארלס לתרופ פרסונס לשירות ציבורי מהאגודה האמריקנית לכימיה. ב-1982 הוא נבחר כשוודי-אמריקאי של השנה על ידי המועצה השוודית של אמריקה. ב-1984 הוענק לו פרס רוברט מרשל על ידי אגודת אזורי הטבע הבראשיתיים. ב-1995 העניקה לו ליגת מצביעי השימור (אנ') פרס על מפעל חיים. ב-2007 הוכנס שמו להיכל התהילה של השימור של ויסקונסין. על שמו נקרא מרכז ראסל ו. פיטרסון למקלט עירוני לחיות בר, השוכן מחוץ לווילמינגטון.
באפריל 2008 שונה שמה של ספינה קטנה כך שהיא נקראה על שמו של פיטרסון. הספינה, בבעלות חברת Aqua Survey Inc, שימשה למחקר נתיבי נדידת ציפורים, אך במאי אותה שנה היא נהרסה בסערה שהתחוללה מול חופי דלאוור, שבה נהרג אחד מאנשי הצוות.
מותו

ראסל פיטרסון נפטר בביתו שבסנטרוויל, דלאוור, ב-21 בפברואר 2011 כתוצאה מהתקף לב. הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני שבאולס נסט, דלאוור.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 245-246.
מנאקיש

| --- | --- |
מנאקיש
מנאקיש
 
 מאכלים
 סוג:  מאפה
 אזור מוצא:  לבנט
 מוצא:  סוריה, לבנון, ירדן, ישראל
 מרכיבים עיקריים:  בצק, זעתר, שמן זית
מנאקיש (בערבית: مناقيش) או פיתה זעתר הוא מאפה בצק דק ופריך מאזור הלבנט. גודלו בדרך כלל כפיתה אישית.
המנאקיש מורכב מבצק ומעליו לרוב שכבה עליונה של זעתר, גבינה, בשר טחון ועוד. בדומה לפיצה, ניתן לפרוס את המנאקיש או לקפל אותו לחצי לפני האכילה. נהוג לאכול אותו לארוחת בוקר או לארוחת צהריים. המילה מנאקיש היא לשון רבים של המילה הערבית "מנקושה" ("منقوشة", משורש הפועל "נקש", نقش, שמשמעותו היא לפסל, לחצוב או לחרוט), כלומר[דרושה הבהרה] לאחר רידוד הבצק שטוח, לוחצים אותו בקצות האצבעות כדי ליצור מקום אפשרי למילוי בשכבה העליונה של הבצק. תנועה זו של לחיצת האצבעות על הבצק השטוח מונעת "התנפחות" של המאפה בדומה לפיתה ובמקביל יוצרת בועות קטנות שאחרי האפייה מתפצחות בפה.
על פי המסורת שנהוגה הייתה בעבר, נשים היו אופות ביחד את הבצק בתנור משותף בבוקר, כדי לספק למשפחה את תצרוכת הלחם היומית, ובזמן האפייה הזו הן היו מכינות מנות קטנות יותר של בצק עם תוספות שונות עליו לארוחת הבוקר.
המנאקיש פופולרי ברחבי הלבנט ונמכר כאוכל רחוב בערים גדולות באזור. הוא קל ומהיר יחסית להכנה ונהוג להגיש אותו לצד לבנה וסלטים במרכז שולחן ארוחת הבוקר, הצהריים או הערב. המנאקיש נפוץ גם באזורים שכנים לישראל, ובמרכזי הגירה מאזור המזרח התיכון והלבנט.
תוספות קלאסיות

זעתר – הגרסה הפופולרית ביותר של המנאקיש היא עם זעתר (תערובת של טימין מיובש טחון, אורגנו, אזוב תרבותי או שילוב כלשהו של המרכיבים האלו, מעורבב עם שומשום קלוי, מלח ותבלינים אחרים כגון סומק). את הזעתר מערבבים עם שמן זית ומורחים על הבצק לפני האפייה בתנור. מנקיש זעתר הוא אחד מהמאכלים הנפוצים בארוחות בוקר במטבח הלבנטיני. הוא מוגש גם כחלק ממנות מזטים, או כחטיף עם כוס תה נענע וגבינת פטה בצד.
גבינה – ישנם שני סוגים עיקריים של גבינה שנפוצים לשימוש זה: בעיקר קשקבל וגבינה עכואית. מדי פעם נוהגים להוסיף גם זעתר בנוסף לגבינות.
ספיחה הוא מאכל הדומה מאוד למנאקיש, העשוי עם בשר כבש או טלה טחון ומוגש לרוב בארוחת צהריים ולא בוקר, בשל היותו מנה שנחשבת כבדה יותר. בשר הטלה או הכבש הטחון מעורב עם קוביות זעירות של עגבנייה ושמן ומוגש לעיתים עם פלפל גרוס או בתוספת חמוצים ויוגורט. הספיחה דומה גם ללחמעג'ון.
כַּשְׁכּ (אנ') – זוהי תערובת של יוגורט מיובש מותסס וחיטה טחונה דק שניתן להשתמש בו לבד או בשילוב עם תוספות אחרות, כגון אגוזי מלך או בצל, למריחה על הפיתה. מקורה במטבח הפרסי.
תרד או מנגולד
פלפל חריף (צ'ילי)
ראו גם

ספיחה (מאכל)
פיתה
טאבון
לחמעג'ון
הערות שוליים

↑  מנקיש - איך אומרים בערבית, באתר מילון ערבית מדוברת
↑  מאת שרון בן-דוד, דו קיום שמתחיל בבטן שמחה: המנקיש הזה עוד יביא את השלום, באתר טיים אאוט, ‏2021-06-30
↑  Specter, Michael (2 במאי 2016). "The Eternal Magic of Beirut". The New York Times. ISSN 0362-4331. נבדק ב-2019-05-09 – via NYTimes.com. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Massaad, Barbara Abdeni (19 בנובמבר 2019). Man'oushé : inside the Lebanese street corner bakery (First American ed.). Northampton, Massachusetts. ISBN 978-1-62371-932-6. OCLC 1148154883. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Riolo, Amy (2007). Arabian Delights: Recipes & Princely Entertaining Ideas from the Arabian Peninsula (Illustrated ed.). Capital Books. p. 107. ISBN 9781933102559.
↑  "Tayba: Bite-size savory delicacies". Arab News. 25 במרץ 2014. נבדק ב-2019-05-09. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Irving, John (2006). Terra Madre: 1,600 Food Communities. Slow Food Editore. ISBN 9788884991188 – via Google Books.
↑  יוגב ירוס‏, שידוך ישראלי לבנוני שמנצח הכול: כך תעשו בבית פיתה-זעתר כמו בביירות, באתר וואלה, 15 בפברואר 2023
↑  Bender, David (2009). A Dictionary of Food and Nutrition. Oxford University Press. ISBN 9780199234875.
1 2  Wright, Clifford A. (2003). Little foods of the Mediterranean: 500 fabulous recipes for antipasti, tapas, hors d'oeuvre, meze, and more (Illustrated ed.). Harvard Common Press. p. 310. ISBN 9781558322271.
↑  Carter, Terry; Dunston, Lara; Humphreys, Andrew (2004). Syria & Lebanon (2nd, illustrated ed.). Lonely Planet. p. 68. ISBN 9781864503333. manaeesh.
↑  Moraba, Kareh (2016). "The Story of Kashk". Gastronomica. 16 (4): 97–100. doi:10.1525/gfc.2016.16.4.97. JSTOR 26362399.
מוזיקת חלל

| --- | --- |

 מקורות סגנוניים:  מוזיקת אמביינט, מוזיקה קלה, אקלקטיזם, מוזיקה אלקטרונית, מוזיקת מעליות, מוזיקה פסיכדלית, מוזיקה תזמורתית קלה, מוזיקת טרקלינים, מוזיקת העידן החדש, מוזיקה קוסמית, מוזיקת מחשבים, קראוטרוק
 מקורות תרבותיים:  תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, גרמניה ויפן
 סוגות היתוך
 ספייס דיסקו, ספייס רוק
 נושאים קרובים
 מוזיקת מדיטציה, מוזיקה תוכניתית, מוזיקה בנושא חלל
 
מוזיקת חלל, מוזיקת ספייס או ספייס אמביינט (באנגלית: Space music או spacemusic או space ambient) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת אמביינט ומוזיקת העידן החדש המתואר כמוזיקה "שלווה, מהפנטת ומרגשת". ז'אנר זה מזוהה בעיקר עם מוזיקת טרקלינים (אנ'), מוזיקה קלה ומוזיקת מעליות.
על פי שדר הרדיו האמריקאי סטפן היל (אנ'), מוזיקת חלל היא מוזיקה המעוררת תחושה של מרחב מהורהר. כמו כן, היל קובע שמוזיקת חלל יכולה לגוון באופי ובמרקם הקולי של המוזיקה הנע בין פשוט למורכב, אינסטרומנטלי לאלקטרוני. בנוסף לזאת, הוא טוען כי ליצירות מהז'אנר ייתכן שחסרים בהם מבנים מוזיקליים ומאפיינים מלודיים, הרמוניים או קצביים. כמו כן, הוא טוען שניתן למצוא מוזיקת חלל במגוון רחב של ז'אנרים. יתרה מזאת, הוא טוען שמוזיקת חלל הושפעה ממוזיקה קלאסית מערבית, מוזיקת עולם, מוזיקה קלטית, מוזיקת פולק ומוזיקה ניסיונית.
יתרה מזאת, היל מאמין שמוזיקת חלל יכולה לעורר "רצף של דימויים ורגשות מרחביים", שיכול להועיל להתבוננות פנימית ולפיתוח עצמי, באמצעות תרגול פסיכונאוטי של הקשבה עמוקה ומודעות למרחב. באמצעות תרגול זה ניתן לחוות מצב דמוי טראנס (אנ') ממוזיקת חלל.
יתר על כן, על פי היל, יש המשתמשים במוזיקת חלל לשיפור בריאות הנפש בעת תרגילי הרפיה ומדיטציה. כמו כן, מוזיקת חלל מופיעה בפסקולי סרטים רבים והיא מנוגנת בדרך כלל בפלנטריומים.
בנוסף לכך, לפי היל, מוזיקת חלל היא מוזיקה אקלקטית המופקת לרוב על ידי חברות תקליטים עצמאיות, ויש להן שוק גומחה קטן בשוק המוזיקה.
לקריאה נוספת

Prendergast, Mark. Eno, Brian (Foreword) (2001). The Ambient Century: From Mahler to Trance: The Evolution of Sound in the Electronic Age. Bloomsbury USA. ISBN 1-58234-134-6.
ג'יימס ברום

ג'יימס מדיסון ברום (באנגלית: James Madison Broom‏; 1776 – 15 בינואר 1850) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווילמינגטון, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הפדרליסטית, ששימש כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מדלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

ברום נולד ב-1776 בווילמינגטון, דלאוור, והיה בנם של הפוליטיקאי מדלאוור ג'ייקוב ברום ורייצ'ל פירס. שמה של אשתו הראשונה היה אן והיא מתה ב-9 באוגוסט 1808, וייתכן שהוא נישא בשנית למרי לאובר. מאשתו הראשונה היו לו שני ילדים, אליזבת וג'ייקוב, חבר קונגרס מפנסילבניה. ג'יימס ברום סיים את לימודיו בפרינסטון קולג' ב-1794. לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1801 ועסק בעריכת דין בניו קאסל, וילמינגטון ובבולטימור, מרילנד.
ביוגרפיה > קריירה מקצועית ופוליטית

ברום נבחר כפדרליסט בקונגרסים ה-9 וה-10, וכיהן מ-4 במרץ 1805 עד להתפטרותו ב-6 באוקטובר 1807. הוא עבר לפילדלפיה, פנסילבניה, ב-1819 וחזר לעסוק בעריכת דין. מאוחר יותר הוא היה חבר בבית הנבחרים של פנסילבניה ב-1824.
ביוגרפיה > מוות ומורשת

הוא מת בפילדלפיה, פנסילבניה ב-15 בינואר 1850, ונקבר בחצר הכנסייה של סיינט מרי בכפר המילטון, כיום חלק מפילדלפיה, פנסילבניה.