stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אגף הנידונים למוות
המצב בעולם

ארצות הברית היא אחת מהמדינות היחידות בעולם המערבי בהן אסירים עדיין מקבלים עונש מוות. אסירים הנידונים לגזר דין מוות בארצות הברית נמצאים בבית הכלא לעיתים רבות במשך שנים לפני הוצאתם להורג, בעיקר בשל תהליך הערעור שיכול לקחת שנים רבות. בשנת 2010 הזמן הממוצע בו נידונים למוות שהו בכלא בין גזר הדין להוצא להורג עצמה היה 178 חודשים (בסביבות 15 שנים). בסביבות רבע מהאסירים שנידונים למוות בארצות הברית מתים מסיבות טבעיות בעת ההמתנה לביצוע ההוצאה להורג.
השימוש בעונש המוות בארצות הברית נמצא במגמת ירידה, ובמדינות מסוימות בארצות הברית הפסיקו לחלוטין להוציא אסירים להורג. עם זאת, הוצאות להורג עדיין מבוצעות בחלק ממדינות ארצות הברית.
סין מבצעת יותר הוצאות להורג מכל מדינה אחרת בעולם, אם כי המספר המדויק של האסירים שמוצאים להורג מעולם לא נחשף לציבור. לרוב האסירים שנידונים למוות בסין מוצאים להורג זמן קצר יחסית לאחר מתן גזר הדין, ויש להם הזדמנויות מוגבלות לערער על גזר הדין בהשוואה למצב הקיים במדינות אחרות בעולם.
ההוצאות להורג ביפן מבוצעות בתלייה, לרוב ללא הודעה מוקדמת לאסיר עד ליום ההוצאה להורג.
במזרח התיכון, ובמיוחד במדינות ערב הסעודית ואיראן, הוצאות להורג הן נפוצות למדיי, ושיטות הוצאה להורג כוללות בדרך כלל עריפת ראשים, תלייה וכיתות יורים. באותן המדינות עונש המוות ניתן לרוב על פשעים כגון רצח, סחר בסמים, ובמקרים מסוימים, התנגדות פוליטית או כפירה.
ראו גם

הוצאה להורג
הערות שוליים

↑  "Department of Justice: Capital Punishment, 2010 Figures". Journalist's Resource.org. 4 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "United States Department of Justice". usdoj.gov. אורכב מ-המקור ב-21 באוגוסט 2007. נבדק ב-21 באוגוסט 2007. {{cite web}}:  (עזרה)
כמות הנידונים למוות בכל אחת ממדינות ארצות הברית נכון ל-12 בספטמבר 2024
הכמות היחסית של הנידונים למוות בכל אחת ממדינות ארצות הברית, ביחס לכל 100,000 תושבים, נכון לשנת 2024
רון הולנד

רונלד דוויין הולנד השני (באנגלית: Ronald Dewayne Holland II; נולד ב-7 ביולי 2005) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בדטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA.
קריירה בתיכון

הולנד גדל בדאנקנוויל, טקסס ולמד בבית הספר התיכון בעיר. בשנתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של בית הספר רשם הולנד 4.5 נקודות ו-3.5 ריבאונדים בלבד בממוצע למשחק, אך קבוצתו זכתה באליפות המדינה בדרג 6A, הראשונה מאז 2007. בשנתו השנייה העמיד הולנד ממוצעי דאבל דאבל של 13.8 נקודות ו-10.1 ריבאונדים למשחק והוביל את דאנקנוויל לאליפות שנייה ברציפות. בשנתו השלישית הוביל הולנד את דאנקנוויל למאזן 35–1 ואליפות שלישית ברציפות לאחר שרשם ממוצעים של 15.9 נקודות, 7.9 ריבאונדים, 2.9 אסיסטים ושתי חטיפות למשחק, ובשנתו הרביעית והאחרונה רשם 20.3 נקודות, 10.1 ריבאונדים, 2.4 אסיסטים ושתי חטיפות בממוצע למשחק והוביל את קבוצתו למאזן 29–1.
בעקבות הצלחתו בעונתו האחרונה נבחר הולנד לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן 2023 ובנייקי הופ סאמיט.
הולנד דורג שני מבין כל מסיימי התיכון בארצות הברית על ידי ESPN וב-5 בנובמבר 2022 התחייב לשחק כדורסל מכללות באוניברסיטת טקסס באוסטין למרות הצעות מאוניברסיטת קנטקי, אוניברסיטת קנזס, אוניברסיטת ארקנסו, אוניברסיטת אורגון ו-UCLA. עם זאת, ב-28 באפריל 2023 הוא ביקש להשתחרר מהתחייבותו.
קריירה מקצועית > ג'י ליג איגנייט (2023–2024)

ב-20 ביוני 2023 חתם הולנד ב-ג'י ליג איגנייט. הוא סיים את העונה ב-31 בינואר 2024 לאחר קרע בגיד באגודל ימין מול איווה וולבס, אך ב-14 משחקים העמיד ממוצעים של 20.6 נקודות,6.6 ריבאונדים, 3.2 אסיסטים ו-2.5 חטיפות. לאחר סיום העונה הכריז על מועמדותו לדראפט ה-NBA.
קריירה מקצועית > דטרויט פיסטונס (2024–)

ב-26 ביוני 2024 נבחר הולנד במקום החמישי בדראפט ה-NBA 2024 על ידי דטרויט פיסטונס.
קריירה בנבחרת הלאומית

ב-2021 שיחק הולנד במדי נבחרת הקדטים של ארצות הברית באליפות האמריקות עד גיל 16 ונבחר לחמישיית הטורניר לאחר שסיים כמלך הסלים, העמיד ממוצעים של 19 נקודות ו-10.2 ריבאונדים למשחק והוביל את נבחרתו לזכייה. בקיץ שלאחר מכן שיחק הולנד בגביע העולם בכדורסל עד גיל 17 ורשם 11.1 נקודות ו-6.6 ריבאונדים ב-7 משחקים כשנבחרתו זכתה בטורניר.
הערות שוליים

↑  סטטיסטיקות תיכונים, באתר MaxPreps.com
↑  Duncanville mounts (another) second-half comeback en route to 6A championship, DallasNews.com, ‏10 במרץ 2019
↑  5-star Ron Holland gets recommendation to visit Arkansas, The Arkansas Democrat-Gazette, ‏22 בספטמבר 2021
↑  Hogs working to get Holland back to Fayetteville, The Arkansas Democrat-Gazette, ‏21 בספטמבר 2022
↑  Texas signee Ron Holland from powerhouse Duncanville is named a McDonald’s All-American, Dallas Morning News, ‏24 בינואר 2023
↑  Bronny James, DJ Wagner, ‘JuJu’ Watkins headline Nike Hoop Summit rosters, The Athletic, ‏14 בפברואר 2023
↑  פרופיל גיוס למכללות, באתר ESPN
↑  Ron Holland, No. 10 recruit in '23, stays home, picks Texas, ESPN, ‏5 בנובמבר 2022
↑  Ron Holland decommits from Texas: What it means for the 5-star forward, Longhorns, The Athletic, ‏28 באפריל 2023
↑  McDonald's All-American Ron Holland signs with Ignite, NBA, ‏20 ביוני 2023
↑  G League Ignite's Ron Holland to miss rest of season to protect thumb, ESPN, ‏17 בפברואר 2024
↑  פרופיל, באתר ליגת הפיתוח של ה-NBA
↑  G League Ignite's Ron Holland to enter NBA draft, ESPN, ‏16 באפריל 2024
↑  פרופיל, באתר אליפות האמריקות עד גיל 16 2021
↑  פרופיל, באתר גביע העולם בכדורסל עד גיל 17 2022
צוללת ולטר

צוללת ולטר (בגרמנית: Walter-Antrieb) היא צוללת שפותחה בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה במטרה לחולל מהפכה בעולם הצוללות. לצוללת הייתה מערכת הנעה שלא צרכה אוויר חיצוני, וכך יכלה לשהות בצלילה משכי זמן ארוכים מהמקובל באותם ימים. גם מהירותה בצלילה הייתה גבוהה מאוד.
רקע

במשך המחצית הראשונה של מלחמת העולם השנייה, היו הצוללות הגרמניות (ולמעשה כל הצוללות בכל הציים), כלי שיט שנעו במרבית הזמן על פני השטח, וצללו בעיקר כדי להתחמק מכלי שיט מלחמתיים שרדפו אחריהן עם התגלותן, או לאחר תקיפת טורפדו שהן ביצעו.
עד שנת 1942 לא היו מכ"מים מוטסים או מושטים, ולכן האמצעי היחידי לגלות צוללת היה בעזרת ראיה. יכולת גילוי זאת הייתה מוגבלת, כי נדרשו תנאי ראות טובים. לא הייתה כלל אפשרות לגלות צוללת בלילות או במזג אוויר קשה, מצב שהתרחש באוקיינוס לעיתים קרובות. בנוסף לכך, עד סוף שנת 1942 חיילות בעלות הברית לא הכניסו למערכה נושאות מטוסים, לכן גם לא היה כיסוי אווירי של מטוסי סיור על פני כל הזירות. בהתאם לכך היו בנויות הצוללות לבצע את עיקר מלחמתן על פני השטח. הייתה להן מהירות על מימית גבוהה יחסית, צללית נמוכה (בעיקר כשהן נעו בציפה חלקית בלבד), ולעומת זאת הייתה להן מהירות לא גבוהה בצלילה, ומשך השהייה בצלילה היה מוגבל.
עם שילובם של מכ"מים מושטים ומוטסים, ועם כניסתן של נושאות המטוסים למערכה, השתנתה התמונה מן הקצה אל הקצה. הצוללות הגרמניות נאלצו לפעול בעיקר בצלילה, הן לנוע והן לתקוף. יכולתן המוגבלת להישאר בצלילה, וחוסר אפשרותן לנוע במהירויות גבוהות הביא את מטה הצוללות (בראשות אדמירל קרל דניץ) לחפש דרכים להתאמת תכנון הצוללות לדרישות החדשות, דהיינו לשפר את מהירות הצוללות בצלילה ולהאריך את משך שהייתן בצלילה.
על רקע זה, ולמרות המאמץ העצום שנדרש מכל התעשייה הנאצית כדי לייצר צוללות רגילות, ניתנה הוראה לעסוק בפיתוח שייתן מענה לדרישות החדשות.
במקביל, השקיעו הגרמנים מאמצים לתת מענה לתנאים החדשים שנוצרו על ידי תכנון צוללות חדשות שכונו צוללת חשמלית.
היסטוריה

עוד בשנת 1933 עבד הלמוט ולטר, מהנדס מכונות, על רעיון של הנעת צוללת בעזרת טורבינה במעגל סגור. הוא חלם על הנעה בעזרת גרסה יציבה של מי חמצן שנקראת פרהידרול (Perhydrol). המערכת הייתה מאוד מורכבת אבל הייתה קטנה יותר ושקלה פחות מהמערכת המקובלת של דיזל/גנרטור שהייתה צורת ההנעה הרגילה.
ההצעה הראשונה שלו למטה חיל הים הוגשה באוקטובר 1934, והייתה על צוללת ניסיונית בת 300 טון, עם מהירות על מימית של 25 קשר, ומהירות בצלילה של 30 קשר. החישובים שלו הראו שהצוללת יכולה לעבור טווח של 2,500 מיילים במהירות 15 קשר על מימי, ו-500 מיילים במהירות כזאת בצלילה. צוללת רגילה באותו זמן הייתה בעלת ביצועים הרבה פחות מרשימים (11 קשר על מימי ו-7 קשרים בצלילה).
כל הצעותיו נדחו על הסף, בטענה שהן יותר מדי יוצאות דופן ודמיוניות. ולטר לא התייאש ובשנת 1937 הוא הראה את תוכניותיו לאל"ם (באותה עת, לימים אדמירל, מפקד צי הצוללות) קרל דניץ שהיה אז מפקד שייטת האימונים. דניץ התרשם מאוד מהתכנון, והפנה את הבקשות לגורמים המתאימים, ובשנת 1939 התקבל אישור לחתום על חוזה תכנון ובנייה של צוללת ניסוי. שם הפרויקט (ולאחר מכן גם שם הצוללת) היה V-80.
הצוללת נבנתה בסודיות גמורה, והושקה ב-14 באפריל 1940. תוצאות הניסויים שנערכו באביב של אותה שנה היו סנסציוניות. היא שטה בצלילה במהירות של 23 קשרים ימיים, מהירות שהייתה יותר מכפליים המהירות המרבית של צוללות רגילות.
בינואר 1942 נחתם חוזה תכנון ובנייה של ארבע צוללות. הבנייה החלה בדצמבר של אותה שנה, והצוללת הראשונה הושקה בספטמבר 1943. כל ארבע הצוללות שימשו רק לניסויים ולאימונים. מהירותן בצלילה הגיעה ל-25 קשרים ימיים.
בשלהי 1943, הציע ולטר לבנות צוללות גדולות, 1,475 טון, שיוכלו להיות מבצעיות, בעלות מהירות גבוהה ויכולת לשאת 23 טורפדו. חוזה נחתם לבניית שתי צוללות, אולם לאחר תחילת הבנייה נתנה הוראה לעצור את הפרויקט ולהפנות המשאשבים לבניית צוללות אחרות. בזאת נסתם הגולל על בניית צוללות ולטר.
בתום מלחמת העולם השנייה הועברה צוללת אחת לבריטניה, שופצה והיוותה צוללת ניסויים בצי הבריטי.
התכנון

ולטר השיג את הישגיו המצוינים כשהוא משתמש בפרהידרול, מי-חמצן בדרגת ניקיון גבוהה, בתור החומר המחמצן. חומר זה עבר דרך מערכת קטליזטור, שפרקה את מי החמצן למים ואטומי חמצן, מאחר שהתהליך היה אקזותרמי, המים הפכו לקיטור בלחץ וטמפרטורה גבוהים. כיוון שהטמפרטורה הייתה גבוהה מספיק כדי לגרום להצתת דלק, הוזרם לתערובת סולר שניצת, תוך שהוא מנצל את החמצן החופשי וכך הגביר את הלחץ והטמפרטורה של הגזים (הקיטור וגזי השריפה). הגזים נוצלו להניע טורבינה.
בעיה נוספת שדרשה פתרון הייתה העובדה שהצוללת נשאה בתוכה גם מי חמצן בכמויות גדולות, בנוסף לדלק (סולר) שצרכה. כדי לפתור את הבעיה, אימץ ולטר את הרעיון ההולנדי של שני צילינדרים מחוברים לאורכם בצורה כזאת שהחתך הרוחבי של גוף הלחץ הוא בעל צורה של 8. על ידי פתרון זה גדל הנפח החופשי בתוך גוף הצוללת, שיכול להיות מנוצל לאחסון הדלק ומי החמצן.
התכנון > היתרונות

מהירות של למעלה מעשרים קשר מהווה פיתוי רציני לעשות את המרב כדי שפרויקט כזה יצא לפועל.
התכנון > החסרונות

פרהידרול הוא מאוד קורוזיבי, דבר שחייב לשמר את הצנרת ומכלי האחסון באמצעים מיוחדים.
בתכנון מהלך הצנרת המובילה יש להימנע מזוויות חדות. מספר אסונות קרו כתוצאה מהתלקחות ספונטנית של החומר, ואלו קרו תמיד באזורים בו הצנרת הייתה בעלת פנייה חדה של 90 מעלות.
גם ללא פניות חדות, החומר מתלקח מאוד בקלות ודורש זהירות מרבית בטיפולו.
ישנם מצבים בהם הצוללת חייבת לנוע לאט מאוד, מסיבות מבצעיות. הדרישה המבצעים במצבים כאלה מחייבת שילוב של תנועה איטית ושקט מרבי. לא נמצא פתרון לדרישה זאת.
הפיתוח הנוסף הדרוש, כדי שהתפיסה הזאת תהיה בשלה, הוא רב והוא יקר מאוד. השוק הפוטנציאלי הקטן לצוללות מסוג זה אינו מצדיק מבחינה כלכלית להשקיע בהקף הדרוש. לכן נראה שהרעיון של הנעת צוללת בצורה כזאת לא יקרום עור וגידים.
ראו גם

תא דלק
הערות שוליים

↑  למעשה הייתה בין הצוללות הראשונות בעולם שהותקנה בה מערכת הנעה מהסוג של מערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון
יצרן הקיטור במערכת
ג'ון קינג דייוויס

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1884 קיו, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  8 במאי 1967 (בגיל 83) טוראק, אוסטרליה 
 תקופת הפעילות:  ? – 8 במאי 1967 
 פרסים והוקרה:  מפקד במסדר האימפריה הבריטית  עמית החברה הגאוגרפית המלכותית  מדליית הקוטב 
 
ג'ון קינג דייוויס (באנגלית: John King Davis;‏ 19 בפברואר 1884 - 8 במאי 1967) היה מגלה ארצות ונווט אוסטרלי יליד אנגליה, הנודע כמי שהיה רב חובל של אוניות במימי אנטארקטיקה וכמי שהקים תחנות מטאורולוגיות על האי מקווארי באזור תת-אנטארקטי ועל אי האלמוגים ויליס בים האלמוגים.
חייו

לאחר לימודים בלונדון ובאוקספורדשייר, יצא דייוויס ב-1900 עם אביו לקייפטאון, דרום אפריקה.
דייוויס שירת כקצין ראשון במשלחת נמרוד של ארנסט שקלטון בשנים 1908–1909. הוא היה רב החובל של האונייה "אורורה" ומשנה למפקד במשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה של דאגלס מוסון בשנים 1914-1911.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התנדב דייוויס לשירות פעיל והוצב כמפקד מובילת הגייסות "בונה", שהעבירה חיילים וסוסים למצרים ולאנגליה. ובדצמבר 1917 פיקד על "אורורה", במשלחת שיצאה לחלץ את קבוצת ים רוס, שנתקעה על החוף בכף אוונס כפלג במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון.
דייוויס שירת גם כרב-חובל של "דיסקברי" בשנים 1929–1930, במשלחת מחקר בריטית-אוסטרלית-ניו זילנדית לאנטארקטיקה. בשנים 1920 עד 1949 כיהן דייוויס בתפקיד ממונה על השייט בחבר העמים האוסטרלי. בראשית תקופה זו, 1922-1921, התנדב לפקח אישית על הקמת תחנת חיזוי והתראת ציקלון על האי הנידח ויליס.
דייוויס כיהן כנשיא החברה המלכותית של ויקטוריה בשנים 1945–1946, בד בבד עם חברותו בחברה הגאוגרפית המלכותית. תחנת דייוויס באנטארקטיקה, שהוקדמה בשנת 1957, קרויה על שמו.
אותות כבוד והוקרה

דייוויס זכה שלוש פעמים במדליית הקוטב - ב-1909, ב-1917 וב-1934. בשנת 1964 עוטר בתואר אביר מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
ג'ון קינג דייוויס מת בשנת 1967 במלבורן בגיל 83.
לקריאה נוספת > ספרים מאת ג'ון קינג דייוויס

(1919) With the Aurora in the Antarctic. Andrew Melrose: London
(1921) Willis Island: a storm-warning station in the Coral Sea Critchley Parker: Melbourne.
(1997) Trial by Ice. The Antarctic Journals of John King Davis (Edited by Louise Crossley) Bluntisham Books and Erskine Press: Bluntisham and Norwich (ISBN 1-85297-047-2)
הערות שוליים

↑  John Béchervaise, Australian Dictionary of Biography: Davis, John King (1884–1967), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
↑  http://www.asap.unimelb.edu.au/bsparcs/biogs
↑  http://www.aad.gov.au/default.asp?casid=29573
↑  Australian Science and Technology Heritage Centre, Federation and Meteorology, Seventy-Five Years at Willis Island, page 596, www.austehc.unimelb.edu.au (באנגלית)
↑  It's an Honour: CBE
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: davis-john-king-5914  GND: 120859688  ISNI: 0000 0000 4049 240X  LCCN: no94013605  NTA: 135519322  SNAC: w66d6jms  Trove: 1462048  VIAF: 25444637   WorldCat (עם VIAF): 25444637
אפיניש

| --- | --- |
שם בערבית: الافينش
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: הדרום
סוג יישוב: שבט בדואי
 (למפת צפון הנגב מוגדלת) אפיניש(למפת צפון הנגב רגילה) אפיניש(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אפיניש(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום אפיניש31°18′42″N 34°59′23″E﻿ / ﻿31.3116000880189°N 34.9896177810102°E﻿ / 31.3116000880189; 34.9896177810102

אפיניש הוא ישוב בדואי בדרום הר חברון, על כביש 316, בין אבו אל-קיעאן לקוואעין. המקום אינו מוכר כישוב רשמי בישראל.
בני שבט אפיניש המתגוררים ביישוב היו נתונים למתקפות מסתננים מירדן בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
בשנת 1963 התמודד היישוב עם משבר כלכלי עקב מספר שנות בצורת.
אחד מבני הכפר הוא הסופר סלים אלאפניש.
הערות שוליים

↑  רשימת ישובים, באתר www.gov.il
↑  מסתננים מירדן תוקפים ושודדים, שערים, 10 באפריל 1957
↑  הבידואים בנגב תובעים תשלום פיצויי הבצורת מאיימים בהפגנות ובשביתות־רעב, הארץ, 16 בינואר 1963
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים בישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ניקרגואה

רפובליקת ניקרגואה (בספרדית: República de Nicaragua) היא רפובליקה במרכז אמריקה. ניקרגואה גובלת בהונדורס בצפון, בקוסטה ריקה בדרום, בים הקריבי במזרח ובאוקיינוס השקט במערב.
מקור השם

שם המדינה הוא שילוב של המילה ניקראו (Nicarao – שמו של מנהיג השבט הגדול ביותר שחי במקום כאשר הספרדים הגיעו), והמילה הספרדית אגואה (Agua) שפירושה מים (עקב הימצאותם של שני אגמים גדולים במערב המדינה).
היסטוריה > עליית בני סומוסה

עם נסיגת כוחות ארצות הברית בשנת 1933 התגלה מפקד המשמר הלאומי, אנסטסיו סומוסה גרסיה (Anastasio Somoza García) כעריץ, אשר שלט בארצו ביד חזקה. כוונותיו של סומוסה הפכו גלויות לעין ביום ה-21 בפברואר 1934, עת חייליו אסרו את אוגוסטו ססאר סנדינו (Sandino), גיבור המאבק הלאומי כנגד הכיבוש האמריקאי, ורצחו אותו. סנדינו נאסר מחוץ לארמון הנשיאות, שם נפגש עם חואן סקאסה (Sacasa), הנשיא הנבחר, על מנת להסדיר את דרכי שיתוף הפעולה ביניהם. סקאסה עצמו ערב לביטחונו של סנדינו, אולם לא היה בכך די. בשנים שלאחר מכן המשיך סומוסה להמרות בגלוי את הוראותיו של סקאסה.
סומוסה נבחר לנשיאות בשנת 1936, והקפיד להשאיר את המשמר הלאומי תחת פיקודו הישיר. במשך עשרים שנות שלטונו, אשר הסתיימו עם רציחתו בשנת 1956, ניצל סומוסה את הנשיאות לצרכיו האישיים והמשפחתיים, תוך דיכוי יסודי של גילויי אי שביעות רצון. רבים רואים בשלטונו של סומוסה את המשטר האכזרי והאנוכי ביותר באמריקה הלטינית באותה התקופה. במהלך שנות מלחמת העולם השנייה תמך סומוסה בבעלות הברית ובתמורה זכה להקלות במגבלות הסחר שהוטלו על ניקרגואה בשנים שקדמו למלחמה. עיתוי מתן ההקלות וצרכי המדינות הלוחמות הביאו לשגשוג כלכלי בניקרגואה, אשר ייצאה כותנה, זהב ועץ. בשנת 1942 זכתה ניקרגואה בציוד צבאי מתקדם בשווי של למעלה מ-800,000 דולר במסגרת חוק השאל-החכר מארצות הברית. ציוד זה והאימון לו זכו הכוחות המזוינים של ניקרגואה היו גורם משמעותי לשימור הדיקטטורה של סומוסה בשנים שלאחר סיום המלחמה.
סומוסה שלט בארצו עד להרצחו בידי מתנקש בשנת 1956, ואחרי מותו תפס את כס הנשיאות בנו, לואיס סומוסה דביילה (Somoza Debayle). כאשר בריאותו של לואיס סומוסה החלה להדרדר בשנת 1967, החליפו אחיו הצעיר ממנו, אנסטסיו סומוסה דביילה. חודשיים לאחר מכן נפטר לואיס סומוסה, ואחיו נותר האחרון לשושלת סומוסה בניקרגואה.
ב-23 בדצמבר 1972 פקדה את ניקרגואה רעידת אדמה אשר החריבה כ-80% משטח הבירה מנגואה, הפילה כ-10,000 חללים והותירה כ-50,000 חסרי בית. חיילי המשמר הלאומי בזזו את חבילות הסיוע הבינלאומי שזרמו למדינה ואנסטסיו סומוסה החרים עשרות מיליוני דולרים מכספי הסיוע לעצמו. רעידת האדמה ואופן טיפול המשטר בה הביאו למחאה גלויה וקריאות לסיום הדיקטטורה. על אף מחאה זו הכריז סומוסה על עצמו כמנצח בבחירות לנשיאות בשנת 1974, אולם הפעם התעוררה האופוזיציה במחאה שטרם נראתה כמותה בניקרגואה.
תנועת החזית הסנדיניסטית לשחרור לאומי (FSLN - Frente Sandinista de Liberación Nacional) זכתה לתמיכה חסרת תקדים, אשר עודדה אותה לצאת למבצע חטיפה ב-27 בדצמבר 1974. ביום זה כמה "סנדיניסטים", כפי שכונו חברי "החזית", פשטו על מסיבה פרטית במנגואה ולקחו כ-40 איש כבני ערובה, ביניהם קרובי משפחה של סומוסה וכמה מאנשי המשטר. בתמורה לשחרורם דרשו החוטפים כופר בסך מיליון דולר; שחרור של 14 מחבריהם שהיו כלואים בידי המשטר; מעבר חופשי לאסירים המשוחררים ולחטופים להוואנה, קובה. בתיווכו של הארכי-הגמון של ניקרגואה הסכימה הממשלה לתנאי החוטפים. משבר החטופים העלה את קרנה של "החזית" והביא אותה לראות בדרך הטרור כאמצעי לגיטימי למאבק בדיקטטורה, אולם גם גררה גל דיכוי אלים מצד המשטר שחש מושפל. בשנים הבאות החל כוחו של המשטר להתערער וכוחות האופוזיציה התחזקו.
כלכלה

אף על פי שרק כשמינית משטח המדינה הן קרקעות הניתנות לעיבוד, עיקר כלכלתה של ניקרגואה מבוססת על החקלאות (כ-60% מהיצוא), בעיקר חקלאות עתירת עבודה, על תעשיות עתירות עבודה, מעט תיירות, מכרות ודיג. עם זאת, שיעור האבטלה גבוה ומחוץ לעונה החקלאית מגיע לכמעט מחצית מכוח העבודה האזרחי.
חלק ניכר מהגידולים החקלאיים מושתת על מורשת הקולוניאליזם, כאשר המגמה הייתה לייצא מוצרי בסיס בתמורה לסחורות מוגמרות. תוצאה של שליטת ארצות הברית (ישירה ועקיפה) על המדינה היא העובדה שרוב חברות הכרייה וכמחצית מהחברות התעשייתיות נמצאות בידי תאגידים זרים וחברות שמרכזן מחוץ למדינה. אי-הסכמה על חוקיות ההלאמות של המשטר הסנדיניסטי (בעיקר הלאמת אדמות משפחת סומוסה והקרובים לה) והמחלוקת על הלאמת רכוש אחר שמשפחת סומוסה נטלה לעצמה במהלך שנות שלטונה, גורמים לכך שחברות זרות נמנעות מהשקעה מחשש לאי-יציבות כלכלית ופוליטית.
עיקר הגידולים הם: בננות, קפה, סוכר (מקנה סוכר), בשר מבקר, חזירים ותרנגולות, טבק, וכן מעט כותנה, סויה, אורז ותירס.
מקור הכנסה משמעותי נוסף הוא העברות חד-צדדיות שמבצעים אזרחי ויוצאי המדינה החיים מחוץ לה, הן כמהגרי עבודה והן כאלו שעזבו אותה לצמיתות.
גאוגרפיה

ניקרגואה היא הגדולה שבמדינות מרכז אמריקה. שטחה כ-130,370 קמ"ר, מהם 119,990 קמ"ר שטחי יבשה.
גאוגרפיה > חלוקה לאזורים גאוגרפיים

ניקרגואה מחולקת לשלושה אזורים גאוגרפיים נבדלים – השפלה הפאסיפית, ההרים בצפון-מרכז והשפלה האטלנטית או הקאריבית.
השפלה הפאסיפית, השוכנת בחלק המערבי של המדינה בסמוך לאוקיינוס השקט, היא מישור צר, פורה וחם, שפזורים בו הרי געש אחדים. יותר ממחצית אוכלוסיית המדינה מתגוררת באזור זה, שבו שוכנת הבירה מנגואה והערים גרנדה ולאון. האפר הגעשי תורם לפוריות הרבה של הקרקע בשפלה הפאסיפית. שני האגמים הגדולים ביותר במרכז אמריקה שוכנים בחלקה המזרחי של השפלה הפאסיפית – אגם מנגואה, הקטן יותר, במרכז ואגם ניקרגואה, הגדול ביותר באמריקה המרכזית, בדרום.
בצפון-מרכז המדינה, במרחק מה משני האוקיינוסים, שוכן אזור הררי (הגובה המרבי – 2,438 מטרים) שאקלימו חם פחות, ומכוסה בחלקו ביערות עננים (יערות הגדלים ברום גבוה באקלים טרופי או סובטרופי). אזור זה תורם כרבע מהתוצרת החקלאית של המדינה, ובפרט גידולי הקפה.
במזרח משתרעת השפלה האטלנטית, המכונה גם השפלה הקריבית או "חוף מיסקיטו" – Costa de Mosquitos, אזור מישורי רחב ומיושב בדלילות, שחלקו הסמוך לחוף הוא ביצה, וחלקו הפנימי יותר מכוסה ברובו ביערות גשם עבותים. אדמת אזור זה ברובה אינה פורייה.
גאוגרפיה > אקלים

במדינה שורר אקלים טרופי. הטמפרטורה משתנה רק במעט במשך השנה, וההבדלים בין אזורים שונים הם בעיקר תוצאה של גובה שונה מעל פני הים. בחלקים שגובהם מעל פני הים נמוך מ-750 מטרים, עומדת הטמפרטורה על 30–33 מעלות צלזיוס ביום ו-21–24 מעלות בלילה לאורך כל השנה. ברום גבוה יותר, 750 עד 1,600 מטרים, שמאפיין את אזור ההרים בצפון-מרכז, הטמפרטורה נמוכה בכ-5 מעלות מהטמפרטורה במישור. בפסגות הגבוהות ביותר, שגובהן מעל 1,600 מטרים, היא עומדת על 22–24 מעלות ביום ו-15 בלילה.
כמות המשקעים גבוהה בכל המדינה, אך היא משתנה מאזור לאזור. השפלה הפאסיפית זוכה לכמות המשקעים הגבוהה ביותר בכל מרכז אמריקה – 2,500 עד 6,500 מ"מ של גשם מדי שנה. מערבה לרכס ההרים המרכזי כמות המשקעים היא 1,000 עד 1,500 מ"מ מדי שנה. העונה הגשומה היא בין החודשים מאי לאוקטובר.
גאוגרפיה > אסונות טבע ובעיות סביבתיות

מערב ניקרגואה שוכנת במקום מפגשם של שני לוחות טקטוניים ולכן מתרחשות בה רעידות אדמה והתפרצויות געשיות. חלק מהרי הגעש בשפלה הפאסיפית פעילים ומתפרצים לעיתים, ב-2007 התפרץ הר קונספסיון (Concepción) ולפני כן התפרצו סן קריסטובל (San Cristóbal) ב-2005, טליקה (Telica) ב-2004 ומסיה (Masaya) ב-2003. אך הנזקים הגדולים במאה ה-20 לא נגרמו מהתפרצויות געשיות אלא מרעידות אדמה והוריקנים.
הוריקנים מכים בניקרגואה. ב-1998, ההוריקן מיטש (Mitch) לא נכנס אל תוך המדינה אבל תוצאותיו הורגשו בחומרה רבה. גשמים עזים במיוחד גרמו להצפות, צלע הר הגעש קסיטה (Casita) גלשה כמפולת בוץ וולקני וכיסתה שטח של כ 16 קמ"ר. כשני מיליון מתושבי המדינה הושפעו ישירות מההוריקן, חלקם הגדול נותר ללא קורת גג אחרי שההוריקן הרס או גרם לנזקים בקרוב ל-50,000 בתים. קרוב ל-10,000 נפש נספו כתוצאה מההוריקן והנזקים שגרם.
ניקרגואה מועדת גם למפולות קרקע, כתוצאה מכריתת יערות. כריתת יערות נרחבת, בעיקר בשפלה הפאסיפית, יצרה בעיה של שחיקת קרקעות. קיימת גם בעיה של זיהום מים, ובפרט מזוהמים מימיו של אגם מנגואה.
דמוגרפיה

נכון לשנת 2021 אוכלוסיית ניקרגואה מנתה 6,850,540 נפש.[דרוש מקור] היא המדינה השלישית בגודל אוכלוסייתה במרכז אמריקה אחרי גואטמלה והונדורס. צפיפות האוכלוסין בניקרגואה היא 51 נפש לקילומטר רבוע.
עיקר האוכלוסייה (54 אחוזים על-פי סקר מ-2005) מתרכזת בשפלה הפאסיפית, מזה כ-1.26 מיליון תושבים בסביבות הבירה מנגואה. באזור הצפון-מרכז מתגוררים עוד כמעט שליש מן האוכלוסייה, ובאזור האטלנטי 14 אחוזים בלבד. צפיפות האוכלוסין באזור זה היא כרבע מן הצפיפות בכלל המדינה.
מאות אלפים של בני ניקרגואה חיים מחוץ לארצם. מהם שהיגרו עקב המצב הכלכלי הקשה וקשיי התעסוקה, אחרים היגרו בתקופת מלחמת האזרחים וחוסר היציבות הפוליטית. ארצות היעד העיקריות להגירה הן קוסטה ריקה והונדורס השכנות וארצות הברית.
דמוגרפיה > מוצא ושפה

הקבוצה האתנית הגדולה ביותר היא המסטיסוס, תושבים ממוצא מעורב, אירופי ואמריקאי ילידי (אינדיאני). כ-69 אחוזים מן התושבים משתייכים לקבוצה זו. כ-17 אחוזים הם ממוצא אירופי, ברובם צאצאים ליוצאי ספרד, איטליה, צרפת וגרמניה. (גרמנים רבים היגרו למדינה במהלך המאה ה-19, ובאזורים מסוימים, בעיקר בצפון-מרכז, קיימים ריכוזים של צאצאי הגירה זו). כ-9 אחוזים, בעיקר באזור האטלנטי, הם ממוצא אפריקאי, או תערובת של צאצאי אפריקאים ואירופים או אמריקאים ילידים (בהם גם בני קבוצה קטנה של בני גריפונה), וכ-5 אחוזים הם ממוצא אמריקאי ילידי. הקבוצה הגדולה מביניהם היא בני מיסקיטו. כן יש מיעוטים קטנים של יהודים, תושבים ממוצא מזרח-תיכוני ותושבים שמוצאם ממזרח אסיה, בפרט סין.
שיעורם של צאצאי האירופים היה גבוה יותר לפני מהפכת 1979.
השפה המדוברת בניקרגואה היא ספרדית בדיאלקט מרכז-אמריקני. 97.4 אחוזים מן האוכלוסייה דוברים ספרדית, והיתר (במיוחד בחוף הקריבי) דוברים את שפת מיסקיטו, אנגלית או שפות ילידיות אחרות.
דמוגרפיה > דת

הדת הדומיננטית בניקרגואה היא הנצרות הקתולית – אמונה שבה החזיקו 55 אחוזים מן התושבים על-פי המפקד של 2010. 27.2 אחוזים השתייכו לנצרות האוונגליסטית, זרם שמספר מאמיניו מצוי בעלייה חדה בכל מרכז אמריקה. כ-14.7 אחוזים היו חסרי דת. שאר האוכלוסייה (4.1 אחוזים בסך הכל) השתייכו לכנסייה המוראבית (זרם פרוטסטנטי; חסידיו בניקרגואה הם ברובם ממוצא גרמני), לכת עדי יהוה או לדתות אחרות. בעבר היו הקתולים רוב גדול בהרבה. שיעורם על-פי מפקד מ-1995 היה 72.9 אחוזים מן הציבור, ואילו האוונגליסטים מנו באותו מפקד כ-15.1 אחוזים וחסרי הדת – כ-8.5 אחוזים. ב-1963 מנו הקתולים 96 אחוזים מהאוכלוסייה.