stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוליסס ס. גרנט
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > נושאי האינדיאנים > מערכת בלק הילס

ב-1874, התגלה זהב באזור הגבעות השחורות בטריטוריית דקוטה. ספקולנטים ומתיישבים לבנים נהרו בנחילים לחפש את הזהב באדמה שנשמרה לשבט הסו, לפי הסכם מ-1868. ב-1875, כדי להימנע מעימותים, נפגש גרנט עם ענן אדום, צ'יף שבט הסו, והציע לו 25,000 דולר מהממשלה תמורת רכישת האדמות. הצ'יף סירב להצעה. ב-3 בנובמבר 1875, בפגישה בבית הלבן, טען גנרל בפני הנשיא שהצבא דליל מדי ולא יוכל להגן על השבט מפני המתיישבים. גרנט ציווה על הצבא להחזיר את האינדיאנים לשמורות, וגדודי צבא יצאו כדי לבצע זאת. ב-25 ביוני 1876, פגש אחד מהגדודים, של הקולונל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר, בשבט הסו, והושמד בקרב ליטל ביגהורן. כ-253 חיילים ואזרחים נהרגו לעומת ארבעים אינדיאנים. מותו של קסטר וקרב ליטל ביגהורן הדהימו את האומה. לאחר מכן נוצח שבט הסו בקרב על השמורה והאזור נרגע. ב-15 באוגוסט 1876, חתם הנשיא גרנט על הסכם שהעניק לשבט הסו מיליון דולרים, כשהם ויתרו על זכויות לגבעות השחורות, מלבד שטח קטן. ב-28 באוגוסט, קבעה ועדה של שבעה אנשים, אותה מינה גרנט, תנאים נוקשים יותר לשבט הסו לצורך קבלת סיוע ממשלתי. אנשים ממוצא מעורב גורשו מהשמורה. כדי לקבל סיוע ממשלתי, נאלצו האינדיאנים לאבד את האדמה. ב-20 בספטמבר, הסכימו מנהיגי האינדיאנים, שהשבט שלהם גווע ברעב, לדרישות הממשלה.
במהלך המלחמה, התעמת גרנט עם הקולונל קסטר, לאחר שהעיד על שחיתות במחלקת המלחמה. גרנט עצר את קסטר על הדלפות ומנע ממנו להוביל מבצע צבאי נגד שבט הסו. גרנט הסכים לבסוף שקסטר ילחם. חודשיים לאחר מותו של קסטר, המשיך גרנט לנזוף בו, וטען בפני העיתונות שקסטר הקריב חיילים בצורה לא נחוצה. מדיניות השלום של גרנט הפכה לצבאית. הקונגרס אישר תקציב לגיוס 2,500 חיילים נוספים, עוד שני מוצבים נבנו, הצבא השתלט על אזורים אינדיאנים, ועל האינדיאנים נאסר לרכוש נשק ותחמושת.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > המשבר הפיננסי של 1873

המשבר הפיננסי של 1873 היה שפל כלכלי עולמי שהחל כששוק מניות בווינה, אוסטריה, התמוטט ביוני. הזעזועים בשווקים התפשטו אל ברלין ואל אירופה. בסופו של דבר, ב-18 בספטמבר קרס בנק בניו יורק וב-19 בספטמבר בנק שהלווה כספים לאיגודי הרכבות. השפל הכלכלי נמשך חמש שנים, הרס עסקים רבים, הוריד את השחר ב-25% בין 1873 ל-1876 והעלה את שיעור האבטלה ל-14%.
המשבר בארצות הברית נגרם בגלל חיסול האשראי בשל ספקולציות בשוקי המניות ותעשיית מסילות הרכבת. לאחר מלחמת האזרחים, התרחשה צמיחה כלכלית חסרת תקדים במשך שמונה שנים, כשקילומטרים רבים של מסילות רכבת נבנו, אלפי מפעלים הוקמו, ושוקי המניות היו חזקים. הדרום חווה צמיחה בחקלאות. אולם כל הצמיחה הסתמכה על הלוואות מבנקים רבים במדינה שהשקיעו מעל עשרים מיליון דולרים בתעשיית מסילות הרכבת. המדיניות המוניטרית המרסנת של מזכיר האוצר באוטוול, בשיא הספקולציה, הובילה לתסיסה בשווקים. באוטוול מכר יותר זהב מאשר לקנות איגרות חוב. תקנת המטבע של 1873 הפך את הזהב להילך החוקי דה פקטו, כשהכסף נדחק מהמחזור.
ב-20 בספטמבר 1873, הממשל הגיב. מזכיר האוצר ויליאם אדמס ריצ'רדסון, מחליפו של באוטוול, קנה 2.5 מיליון דולרים באיגרות חוב עם זהב. ב-22 בספטמבר, יום שני, קנה ריצ'רדסון שלושה מיליון דולרים באיגרות חוב עם שטרות, ורכש עוד 5.5 מיליון דולרים בעזרת איגרות חוב ממשלתיות. בין 24 בספטמבר ל-25 בספטמבר קנתה מחלקת האוצר 24 מיליון דולרים באיגרות חוב ושטרות. ב-29 בספטמבר, שילם מזכיר האוצר את הריבית על 12 מיליון דולר מאיגרות החוב שקנה מבנקים. בין אוקטובר 1873 ל-4 בינואר 1874, המשיך ריצ'רדסון לקנות איגרות חוב והנפיק שטרות בשווי 26 מיליון דולרים כדי לפצות על אובדן ההכנסה. עוד כסף נכנס לבנקים, וההשפעה של המשבר מותנה כשהבנקים יכלו להלוות יותר כספים. ההיסטוריונים טענו שממשל גרנט לא הגיב למשבר כיאות ולא פעל כראוי כדי להקטין את השפעות המשבר. המדיניות המוניטרית של באוטוול וריצ'רדסון לא הייתה עקבית. כישלונה של הממשלה היה בכך שלא הצליחה להחזיר את הביטחון בעסקים. שיא המשבר חלף למרות המעורבות המוגבלת של הממשלה.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > הניצחון הדמוקרטי ב-1874

בבחירות אמצע הכהונה לקונגרס ב-1874, ניצחו הדמוקרטים. השפל הכלכלי פגע ברפובליקנים. הדמוקרטים השיגו רוב בבית הנבחרים, מה שסימל נקודת מפנה ואת סוף תקופת השיקום, אליה התנגדו הדמוקרטים. ההיסטוריונים מדגישים את המשבר הכלכלי והאשמות השחיתות בממשל כסיבות לניצחון הדמוקרטים.
חיסול מדיניות השיקום אוהדת השחורים בדרום הייתה אחת מהסיבות הראשיות להשתלטות הדמוקרטים עליו. הדמוקרטים הצליחו להשיג שליטה בבית הנבחרים בפעם הראשונה מאז 1861, ובנוסף הרוב הרפובליקני בסנאט הצטמק. הסיבה הייתה כישלון המדיניות של הרפובליקנים בדרום. השחיתות ומינוי המקורבים של גרנט, בנוסף לשמועות שתכנן לרוץ לעוד כהונה, הובילו להתנגדות. התנגדותו לרפורמה בשירות הציבורי הובילה לעוד התנגדות כלפיו, והמשבר הכלכלי היה הקש ששבר את גב הגמל. מספר המובטלים פגע ברפובליקנים. בנוסף לכך, העובדה שהרפובליקנים היו מזוהים עם "תנועת ההתנזרות" שהתנגדה לאלכוהול, הרחיקה מהם את הקהילה הגרמנית.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > כלכלה > הוטו על חוק האינפלציה

הצמיחה התעשייתית המהירה לאחר מלחמת האזרחים חוסלה במשבר של 1873. בנקים רבים פשטו רגל כתוצאה ממתן הלוואות, והציבור היה חרד. בניסיון לרסן את המדיניות המוניטרית, שחרר מזכיר האוצר ויליאם אדמס ריצ'רדסון עוד 26 מיליון דולר בשטרות לכלכלה. היסטוריונים טענו שהמדיניות הכלכלית לא הייתה מספקת, ושחלקה אף לא הייתה חוקית. ב-1874, הציע הקונגרס חוק אינפלציה שיתניע את הכלכלה, והעביר חוק ב-1874 שהיה אמור להכניס עוד 14 מיליון דולרים בשטרות. הבנקאים המזרחיים לחצו על גרנט לבטל את החוק מפני שהסתמכו על איגרות חוב ועל משקיעים זרים שהשקיעו בזהב. הקבינט היה מפולג בנוגע לנושא, והמילטון פיש איים להתפטר אם גרנט יחתום על החוק. ב-22 באפריל 1874, לאחר ששקל את הנושא, החליט גרנט להטיל וטו על החוק, למרות הבחירות הקרבות, כי האמין שהחוק יפגע באשראי של המדינה.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > כלכלה > חוק חידוש המטבעות

ב-14 בינואר 1875, חתם גרנט על חוק חידוש המטבעות. הוא בירך על העברת החוק. החוק של הסנאטור ג'ון שרמן קבע שהחל מ-1 בינואר 1879, הממשלה תקנה את הכסף מנייר במחזור בתמורה לזהב ולכסף. החוק נועד להקטין את כמות השטרות במחזור. החוק נועד לייצב את המטבע ולהצמיד את ערך המטבע לזהב. בעידן ללא פדרל ריזרב לשליטה על האינפלציה, החוק ייצב את הכלכלה, וגרנט החשיב אותו לאחד מהחוקים החשובים שהעביר.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > מדיניות חוץ > תקרית וירג'יניוס

ב-31 באוקטובר 1873, כשספינת הקיטור וירג'יניוס הובילה חומרי גלם ומתנדבים לסיוע למרד הקובני (תוך הפרת החוק האמריקני והספרדי), פשטו עליה והיא נלקחה לקובה. לאחר משפט חפוז, הוציאו להורג הקצינים הספרדים את המתנדבים, שמונה מתוכם אזרחים אמריקנים. הפקודות לדחיית גזר הדין ממדריד הגיעו מאוחר מדי. ארצות הברית וספרד כמעט יצאו למלחמה. מזכיר המדינה פיש ניגש למשבר ברוגע, ובעזרת חקירה הגיע למסקנה שלספינה לא הייתה זכות לשאת את הדגל האמריקני. אמיליו קסטלר, נשיא הרפובליקה הספרדית, הביע חרטה על התקרית והיה מוכן להגיע להסכם פיצויים. פיש וגרנט הגיעו להסכם בו הספרדים החזירו את הספינה, שילמו פיצוי למשפחות ההרוגים, והצדיעו לדגל האמריקני.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > מדיניות חוץ > הסכם סחר חופשי בהוואי

בדצמבר 1874, סעד גרנט בבית הלבן עם מלך הוואי, שרצה להתיר יבוא של סוכר מהוואי, ללא מכס, אל ארצות הברית. גרנט ופיש הגיעו להסכם סחר חופשי ב-1875 עם ממלכת הוואי, והכניסו את תעשיית הסוכר של האי אל הכלכלה האמריקנית.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > מדיניות חוץ > מלחמת ליבריה-גרבו

ארצות הברית הצליחה לסיים את המלחמה בין ליבריה ושבט הגרבו ב-1876 כששלחה ספינה לליבריה. ג'יימס מילטון טרנר, השגריר השחור הראשון מארצות הברית, ביקש לשלוח את הספינה כדי להגן על רכוש אמריקני בליבריה, מושבה אמריקנית בעברה. לאחר הגעת הספינה, הגיע טרנר להסכם בין הצדדים שהוציא סוחרים זרים מליבריה.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > שחיתות ורפורמות (1873–1877)

השערוריות והשחיתות המשיכו להיחשף במהלך כהונתו השנייה של גרנט. הדמוקרטים והרפובליקנים הליברלים השתלטו על בית הנבחרים וערכו ועדות רבות לצורך חשיפת השחיתות. השחיתות המרכזית הייתה "הונאת הוויסקי", שבה נחקר גרנט עצמו. גם השגריר בבריטניה השתמש בשמו כדי לעודד השקעות במכרה כסף בריטי. שורשים להונאות בחברת אשראי עוד נוצרו בתקופת לינקולן וג'ונסון, אולם נחשפו בתקופת גרנט.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > שחיתות ורפורמות (1873–1877) > תקרית סאנבורן

ביוני 1874, העניק מזכיר האוצר ויליאם אדמס ריצ'רסון חוזים פרטיים לאדם בשם ג'ון סאנבורן, שגבה מיסים באופן בלתי חוקי ומופקע. הרווחים הועברו לריצ'רדסון ולסנאטור בנג'מין באטלר, ואילו סאנבורן טען שהתשלומים היו "הוצאות". הסנאטור באטלר כתב פרצה בחוק שאפשרה לסאנבורן לגבות את הכסף, אולם סאנבורן לא גילה עם מי התחלק ברווחים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > שחיתות ורפורמות (1873–1877) > פראט ובויד

באפריל 1875, נחשף שהתובע הכללי ג'ורג' הנרי ויליאמס קיבל שוחד בצורת מתנה לאשתו מאיגוד סוחרים, פראט ובויד, כדי לא לחקור אותם. גרנט אילץ אותו להתפטר ב-1875.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > שחיתות ורפורמות (1873–1877) > פרשת דלאנו

ב-1875, השחיתות וחוסר היעילות חגגו במחלקת הפנים. המזכיר קולומבוס דלאנו לקח שוחד כדי להעניק קרקעות בצורה לא חוקית, ונאלץ להתפטר ב-15 באוקטובר 1875. דלאנו גם העניק חוזים לבנו, ג'ון דלאנו, ולאורוויל, אחיו של גרנט. לא דלאנו ולא גרנט עבדו במסגרת החוזים. המחלקה לענייני אינדיאניים נשלטה בידי פקידים מושחתים וסוכנים מזויפים שהרוויחו על גבם של השבטים. ההונאה נמצאה גם במשרד הפטנטים, כשפקידים מושחתים מעלו בכספים. דלאנו סירב לרפורמות שגרנט הציע.
באוקטובר 1875, מינה גרנט את זכריה צ'נדלר למזכיר הפנים. צ'נדלר טיהר את משרד הפטנטים ואת המחלקה לענייני אינדיאנים כשפיטר את הפקידים המושחתים והרחיק את הסוכנים המזויפים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > שחיתות ורפורמות (1873–1877) > חיסול הונאת הוויסקי

במאי 1875, גילה מזכיר האוצר בנג'מין בריסטו שמיליוני דולרים מכספי המיסים הועברו לקבוצה של ייצרני וויסקי. הוא הגיש כתבי אישום ורבים נכנסו לכלא. אורוויל באבקוק, מזכירו האישי של גרנט, הואשם וזוכה במשפט. התובע הכללי החדש, אדוארדס פיירפונט, שיתף פעולה עם בריסטו כדי להתנגד לשחיתות בכהונה השנייה של גרנט. הונאת הוויסקי הקיפה את כל המדינה, וב-1875 כבר הפכה לארגון פשע. החקירה הובילה ל-230 כתבי אישום, 110 הרשעות, והחזרה של שלושה מיליוני דולרים אל מחלקת האוצר. בריסטו ופיירפונט הראו לגרנט ראיות למעורבותו של באבקוק, וגרנט שאל אותו על כך. באבקוק הסביר שהראיות לא הוכיחו את קשרו להונאה. גרנט העיד לטובת מזכירו ובאבקוק זוכה, אולם התקרית פגעה במוניטין של גרנט.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > שחיתות ורפורמות (1873–1877) > הונאת תחנות הסחר

במרץ 1876, נחשף שמזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ לקח שוחד בתמורה להשארת תחנת סחר אינדיאנית באזור פורט סיל. בלקנאפ התפטר וזוכה בסנאט. הרווחים באו על חשבון האינדיאנים שהיו אמורים לקבל מזון וביגוד מהממשלה. באפריל 1876, דרש גרנט מהקולונל ג'ורג' קסטר להעיד בפני הקונגרס חודש לפני אורוויל, אחיו של גרנט, ובלקנאפ. היו שמועות שקסטר דיבר עם העיתונות בנוגע לרווחים מתחנת הסחר. קסטר הלך לבית הלבן כדי לפתור את העניינים, אולם גרנט סירב לפגוש אותו. כשקסטר חזר ב-3 במאי לעמדה שלו, הוא פוטר מהפיקוד ונאסר עליו להשתתף במערכת בלק הילס עד שלחצים מהצבא הובילו לכך שגרנט אישר לו להשתתף, בתנאי שלא יביא איתו עיתונאים.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > שחיתות ורפורמות (1873–1877) > קטליזם

במרץ 1876, הואשם מזכיר הצי ג'ורג' רובסון בידי ועדת החקירות הדמוקרטית שהעניק חוזים יוקרתיים לעסק של אלכסנדר קטל, שמכר חיטה, בתמורה לנדל"ן ולתשלום חובות. החקירה חשפה שהמזכיר רובסון גרף 15 מיליון דולרים שיועדו לשיפוץ הצי. מכיוון שלא היו ראיות פיננסיות לנושא, נזפה הוועדה ברובסון וטענה שמערכת החוזים המושחתת שלו נקראה "קטליזם".
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > שחיתות ורפורמות (1873–1877) > קנוניית שוד הכספות

בספטמבר 1876, הועמד לדין אורוויל באבקוק על פריצה ועל קשירת קשר. באפריל, הואשמו קבלנים מושחתים בוושינגטון בלקיחת שוחד כשהתרחש שוד כספות. "סוכני שירות חשאי" פרצו לכספת וניסו להפליל את מי שחשף את הונאת הקבלנים. באבקוק נחשב לאחד מאנשי הקנוניה, אולם זוכה במשפט. הראיות טענו שהיה מעורב בנושא הקבלנים ורצה לפגוע ביריבי הממשל.
נשיאותו (1869–1877) > כהונה שנייה 1873–1877 > בחירות 1876

בבחירות של 1876, בחרו הרפובליקנים ברתרפורד הייז השמרן, ואילו הדמוקרטים בחרו בסמואל טילדן, תומך הרפורמה. התוצאות היו שנויות במחלוקת. טילדן השיג 51% מהקולות ואילו הייז 48%. רפובליקנים שחורים רבים לא יכלו להצביע. עשרים אלקטורים היו שנויים במחלוקת. הרפובליקנים והדמוקרטים התעמתו על התוצאות והיה חשש ממלחמת אזרחים שנייה. גרנט עודד את הקונגרס לקבוע את התוצאות בעזרת ועדה והיה נחוש להעביר את הכוח בצורה שקטה. ב-29 בינואר 1877, חתם על חוק ועדת הבחירות, שהעניק לוועדה דו מפלגתית בת חמישה עשר חברים את הזכות לקבוע את גורל האלקטורים. הוועדה העניקה להייז 185 אלקטורים, לעומת 184 לטילדן. גרנט הצליח למנוע מלחמת אזרחים שנייה.
נשיאותו (1869–1877) > מינויים לבית המשפט

גרנט מינה ארבעה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית. כשנכנס אל תפקידו, היו רק שמונה שופטים בבית המשפט. ב-1866, עבר חוק שנועד לבטל מושב אחד בבית המשפט העליון עם כל פרישתו של שופט, כדי למנוע מאנדרו ג'ונסון למנות שופטים. באפריל 1869, העביר הקונגרס חוק שקבע שתשעה שופטים ישבו בבית המשפט העליון.
גרנט ניסה למנות שני שופטים לבית המשפט ב-1869: אבנעזר רוקווד הואר הוצע ב-14 בדצמבר 1869, אולם הסנאט דחה אותו (עשרים וארבעה תומכים לעומת שלושים ושלושה מתנגדים) ב-3 בפברואר 1870. אדווין סטנטון הוצע ב-20 בדצמבר 1869, ואושר בסנאט (ארבעים ושישה תומכים לעומת אחד עשר מתנגדים) עוד באותו היום, אולם מת כעבור ארבעה ימים.
בנוסף הציע גרנט עוד שני מועמדים: ויליאם סטרונג, שהוצע ב-7 בפברואר 1870, ואושר בסנאט ב-18 בפברואר, וג'וזף ברדלי, שהוצע ב-7 בפברואר 1870, ואושר בסנאט (ארבעים ושישה תומכים לעומת תשעה מתנגדים) ב-21 במרץ.
שני עורכי הדין עבדו אצל איגודי הרכבות, והיו שהאשימו שמינויים נועד לבטל פסק דין (שלא היה אהוד בקרב בעלי העסקים) שעל הממשל לשלם את החובות מלפני 1862 בזהב ולא בשטרות. הם אכן ביטלו את פסק הדין.
גרנט נאלץ למנות עוד שני שופטים בכהונתו השנייה. בפעם הראשונה הציע את וורד האנט ב-3 בדצמבר 1872, והוא אושר בסנאט ב-11 בדצמבר 1872. במאי 1873, מת סלמון צ'ייס, נשיא בית המשפט. גרנט הציע את התפקיד לרוסקו קונקלינג ולטימותי האו, שני סנאטורים, שוויתרו על כך. גרנט ניסה למנות שופט שלוש פעמים: ג'ורג' הנרי ויליאמס, שהוצע ב-1 בדצמבר 1873, פרש ב-8 בינואר 1874, עקב חוסר תמיכה בסנאט. כלב קושינג, שהוצע ב-9 בינואר, פרש ב-13 בינואר, כיוון שהיה מקושר לג'פרסון דייוויס. מוריסון וייט, שהוצע ב-19 בינואר, אושר בסנאט עם שישים ושלושה תומכים וללא מתנגדים ב-21 בינואר 1874. וייט היה מקובל על כל הצדדים, אולם אישר בתקופתו שני פסקי דין שפגעו בחוקי השיקום ובהגנה על השחורים בדרום.
נשיאותו (1869–1877) > מדינות שצורפו לאיחוד

קולורדו - 1 באוגוסט 1876
נשיאותו (1869–1877) > וטו

גרנט הטיל וטו על יותר חוקים מקודמיו עם 93 הטלות וטו. ארבעה מתוכם בוטלו בידי הקונגרס.
נשיאותו (1869–1877) > מינויים בעייתיים לקבינט

המפורסמים במינוייו של גרנט שהיו מעורבים בשערוריות:
דניאל באטרפילד, סגן מזכיר האוצר (יום שישי השחור - 1869) (נאלץ להתפטר בידי גרנט)
ויליאם אנדרסון ריצ'רדסון, מזכיר האוצר (חוזי סנבורן - 1874) (התפטר ומונה לשופט בידי גרנט)
ג'ורג' הנרי ויליאמס, התובע הכללי (פרט ובויד - 1875) (התפטר)
קולומבוס דלאנו, מזכיר הפנים (סוכנים מזויפים - 1875) (התפטר)
אורוויל באבקוק, מזכיר אישי (יום שישי השחור - 1869) (הונאת הוויסקי - 1875) (קנוניית שוד הכספות- 1876) (זוכה במשפט הונאת הוויסקי בשל עדותו של גרנט)
ג'ון מקדונלד, המפקח על הכנסות ממסים בסנט לואיס (הונאת הוויסקי - 1875) (נשפט והורשע, היה בכלא - טען שגרנט היה מעורב בהונאה אולם לא סיפק ראיות)
הוראס פורטר, מזכיר אישי (הונאת הוויסקי - 1875)
ויליאם בלקנאפ, מזכיר המלחמה (הונאת תחנות הסחר - 1876) (התפטר, הורשע בבית הנבחרים, זוכה בסנאט. העדויות כנגד בלקנאפ בבית המשפט בוושינגטון בוטלו בידי שופט לבקשת גרנט והתובע הכללי אלפונזו טאפט)
ג'ורג' רובסון, מזכיר הצי (הונאת מחלקת הצי - 1876) (גרנט הגן עליו בנאום מצב האומה, והאמין ששמר על הצי מודרני במהלך כהונתו.)
נשיאותו (1869–1877) > חברי קבינט תומכים ברפורמה

הקבינט של גרנט היה מפולג בין מוכשרים ותומכי רפורמה לבין אלו שהיו מעורבים במינויים פוליטיים ובשחיתות מפלגתית. כמה חברי קבינט שתמכו ברפורמה היו מוכשרים שתרמו לממשל. הם התנגדו לדרישות המפלגה למינויים פוליטיים ודרשו בחירת עובדי ציבור יעילים. המינוי המוצלח ביותר של גרנט היה מזכיר המדינה המילטון פיש, שאסף מידע מהפקידים שלו. פיש הנהיג מבחני קבלה למחלקה שלו, בניגוד למערכת הקודמת, שקבעה שהמלצות חברי קונגרס יספיקו. היעילות עלתה.
עוד חבר קונגרס שתמך ברפורמה היה ג'ורג' באוטוול, מזכיר האוצר. הוא פיטר מועלים בכספים ופעל למניעת זיופי שטרות. בנוסף לכך, פעל לשיטה אחידה של חשבונאות בבתי המכס. באוטוול והתובע הכללי איימוס אקרמן היו שני חברי הקבינט החזקים ביותר שתמכו בזכויות השחורים.
במהלך כהונתו של אקרמן כתובע הכללי, בין 1870 ל-1871, הוגשו אלפי כתבי אישום כנגד הקו קלוקס קלאן לצורך אכיפת חוקי זכויות האזרח. אקרמן עבר לג'ורג'יה מהצפון לאחר לימודיו והיו לו עבדים. הוא לחם למען הקונפדרציה והיה "Scalawag" במהלך תקופת השיקום, שתמך בזכויות השחורים. כתובע הכללי, הפך לחבר הקונפדרציה לשעבר הראשון שהגיע לקבינט. אקרמן לא חשש מהקלאן והתחייב להגנת השחורים. גרנט שלח סוכנים חשאיים ממחלקת המשפטים לחדור אל הקלאן ולהשיג מידע. החקירות חשפו לבנים שהשתתפו בפעולות הקלאן. גרנט דרש שהקלאן יתפרק מנשקו. כשהקלאן התעלם מכך, שלח גרנט חיילים לתשעה מחוזות בקרוליינה הדרומית כדי לחסל את הקלאן. בנוסף, בנג'מין בריסטו, פרקליט המדינה הראשון, הגיש אלפי כתבי אישום נגד חברי הקלאן.
בריסטו היה מזכיר האוצר והאהוד ביותר מקרב תומכי הרפורמה. הוא תקף את השחיתות במחלקת האוצר וחשף שיצרני הוויסקי לא שילמו את כל המיסים לאוצר, בעיקר אלו בסנט לואיס. הוא חשף הונאה בת 1.2 מיליון דולרים. ב-13 במאי 1875, הוא ביצע מעצרים המוניים, וחיסל את הונאת הוויסקי. אף על פי שהנשיא גרנט לא היה ידיד של בריסטו, רצונו של בריסטו היה לשמור על המוניטין של גרנט.
ב-1875, ציוות גרנט בין בריסטו ואדוארדס פיירפונט, התובע הכללי. הצוות חיסל את הונאת הוויסקי. למרות זאת, פיירפוינט לא תמך במעורבות ממשלתית בנושא זכויות האזרח.
כשהנשיא גרנט ניסה למצוא מחליף למזכיר המלחמה במקום ויליאם בלקנאפ שהתפטר ב-1876, הוא פנה לאלפונזו טאפט. טאפט שירת בתפקיד עד שהפך לתובע הכללי. בתפקידו הקטין את ההוצאות הצבאיות והוביל לכך שתפקידי סוחרים בתחנות הצבאיות יינתנו רק לאנשים אמינים. גרנט מינה את טאפט לתפקיד התובע הכללי. בבחירות של 1876, נפגש טאפט עם דמוקרטים בניסיון להגיע לפתרון המחלוקת, והקים את הוועדה לתוצאות הבחירות.
ב-1875, הייתה שחיתות במחלקת הפנים, שהובילה להתפטרותו של קולומבוס דלאנו, שלכאורה לקח שוחד. ב-19 באוקטובר, מונה זכריה צ'נדלר לתפקיד, ואושר בסנאט בדצמבר. צ'נדלר פיטר את הפקידים במשרד הפטנטים, שמעלו בכספים והרוויחו כסף ללא עבודה. צ'נדלר פישט את רישום הפטנטים והוריד הוצאות. צ'נדלר פיטר גם את כל הפקידים המושחתים בלשכה לענייני אינדיאניים, ואסר על הופעת "עורכי הדין האינדיאניים" שקיבלו שמונה דולרים ליום והוצאות על ייצוג, לכאורה, של השבטים.
ג'ון קרסוול, המנהל הכללי של הדואר, ביצע רפורמה במחלקה שלו. הוא קיצץ בהוצאות והגדיל את נתיבי הדואר. הוא ביטל את זכות חברי הקונגרס לשלוח דואר על חשבון הממשלה.
לאחר הנשיאות > טיול עולמי ודיפלומטיה

לאחר עזיבת תפקידו, נשארו גרנט ובני משפחתו עם פיש בניו יורק במשך חודשיים לפני שיצאו לטיול ברחבי העולם. הם הגיעו לפילדלפיה ב-10 במאי 1877, כדי לחגוג את עזיבתם. ב-16 במאי, יצאו גרנט וג'וליה בספינה לאנגליה. ממשל הייז, שהיה מודע לאהדה כלפי גרנט, עודד אותו לנסוע ברחבי העולם בשם המדינה, מעשה חסר תקדים לנשיא לשעבר. גרנט הגיע לליברפול במאי והתקבל באהדה. הוא סעד עם המלכה ויקטוריה בטירת וינדזור, ונאם בלונדון.
לאחר מכן, ביקר גרנט בסקוטלנד, ואת בתו נלי בסאות'המפטון, כיוון שהיא נישאה לבריטי במהלך נשיאותו של גרנט. גרנט וג'וליה נסעו לפריז וביקרו את לאון גמבטה, שאותו החשיב גרנט לאחד מהאנשים הגדולים שפגש בטיולו. לאחר מכן נסעו לאיטליה, לנאפולי, פומפיי ולהר וזוב. את חג המולד של 1877 בילו על ספינה אמריקנית שעגנה בפלרמו. לאחר שחצו את הים התיכון, נפשו בחורף במצרים ובארץ ישראל. בארץ ישראל, זכור במיוחד ביקור המשפחה בירושלים המושלגת בחודש פברואר 1878, בה הודרכו על ידי מורה הדרך האמריקאי הנודע, רולה פלויד. בזיכרונותיו מתוארת התרגשותה של ג'וליה, רעייתו של גרנט מהאתרים הדתיים של עיר הקודש מול אדישותו של גרנט עצמו. לאחר המסע בא"י, הגיעה המשפחה אל קונסטנטינופול ב-3 במרץ 1878, עם החתימה על חוזה סן סטפנו. לאחר מכן ביקרו ביוון, ונפגשו עם האפיפיור לאו השלושה-עשר בוותיקן. ב-1878 ביקרו בהולנד, ואז עברו לגרמניה, שם דיבר גרנט על נושאים צבאיים עם הקאנצלר אוטו פון ביסמרק, ואמר לו שלקראת סוף מלחמת האזרחים, נלחם צבא האיחוד כדי לשמור על האיחוד ולחסל את העבדות. ברוסיה, שאל הצאר אלכסנדר השני את גרנט בנוגע לעתידם של האינדיאנים. לאחר טיול בספרד, חזרו הגרנטים לאנגליה, דרך פריז. משם, נסעו בספינה פרטית לים התיכון ועצרו במרסיי, ואז לאלכסנדריה כדי לבקר במצרים ומשם דרך תעלת סואץ להודו.
גרנט טען בתחילה שהמושבה הבריטית בהודו הייתה אנוכית, אולם לאחר מכן הכיר בחשיבותה. לאחר מכן ביקרו בבורמה סיאם (שם פגש במלך), סינגפור ווייטנאם הצרפתית. לאחר שעזבו את הונג קונג, ביקרו בשנגחאי, ובפקינג, שם ביקר את הגישה של המערביים כלפי הסינים, שהשווה לבעלי עבדים לפני המלחמה. הוא התנגד להיפגש עם המלך הסיני שהיה ילד בן שבע, אולם דיבר עם ראש הממשלה ועם הגנרל. הם שוחחו בנוגע לסכסוך עם יפן, וגרנט הסכים לשמש כמתווך ביניהם. לאחר מכן נסע ליפן על ספינה אמריקנית ופגש את הקיסר מייג'י, וניסה לשכנע את היפנים להשלים עם הסינים. יפן, בעלת העליונות הצבאית, סיפחה את האיים שהיו במחלוקת בין שתי המדינות לאחר שגרנט עזב את המדינה.
משפחת גרנט הפליגה אל סן פרנסיסקו בספטמבר 1879. לאחר ביקור בפארק הלאומי יוסמיטי, חזרו לפילדלפיה ב-16 בדצמבר 1879. המסע בן השנתיים שלהם זכה להתלהבות ציבורית, והרפובליקנים ראו בגרנט מועמד לכהונת הנשיא ב-1880.
לאחר הנשיאות > ניסיון לכהונה שלישית

סיעת "האיתנים" במפלגה, שהונהגה בידי רוסקו קונקלינג, חשבה שגרנט יסייע לסיעה שלהם להשיג כוח. מתנגדיהם דחו את הניסיון להחזיר את גרנט לכהונה שלישית. גרנט לא אמר שום דבר בציבור, אולם רצה את התפקיד, אף על פי שרצה שג'ון שרמן או ג'יימס בליין יבחרו לנשיאות. קונקלינג ואנשיו תמכו בגרנט. בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1880 ביוני בשיקגו, היו יותר צירים שהיו מחויבים לגרנט מאשר כל מועמד אחר, אולם הוא עדיין לא השיג רוב.
בוועידה, העמיד קונקלינג את גרנט לבחירה. גרנט השיג 304 מתוך 370 קולות נחוצים, כשבליין משיג 284 ושרמן 93. בסיבובים הבאים המצב לא השתנה. לאחר שלושים ושישה סיבובים, החליטו הצירים של בליין לשתף פעולה עם צירים של מועמדים אחרים כדי לבחור במועמד פשרה: ג'יימס גרפילד מאוהיו. גרנט השיג רק 306 קולות בסיבוב האחרון ולא הצליח להיבחר. לאחר מכן הצירים הביעו תמיכה פה אחד בגרפילד.
גרנט נאם ותמך בגרפילד, אולם לא ביקר את המועמד הדמוקרטי, וינפילד סקוט הנקוק, ששירת תחתיו בארמיית הפוטומאק. גרפילד ניצח ברוב דחוק בקרב המצביעים, אולם השיג 214 אלקטורים לעומת 155 להנקוק. לאחר הבחירות, תמך גרנט בגרפילד, וביקש ממנו לכלול את סיעת האיתנים בממשלו. ב-2 ביולי 1881, נורה גרפילד בידי מתנקש ומת ב-19 בספטמבר. גרנט בכה כששמע על מותו של גרפילד.
לאחר הנשיאות > ניסיונות עסקיים

כשגרנט חזר לאמריקה, רוב חסכונותיו חוסלו והוא נאלץ להשיג כסף חדש לבית. חבריו קנו לו בית באפר איסט סייד, וגרנט החליט להשקיע בבניית מסילת רכבת דרומית למקסיקו. גרנט לחץ על צ'סטר ארתור, שהחליף את גרפילד כנשיא ב-1881, להגיע להסכם סחר חופשי עם מקסיקו, אולם הסנאט דחה את ההסכם ב-1883. מסילת הרכבת נפלה לאחר מכן.
בנו של גרנט, יוליסס, פתח בית השקעות בניו יורק. הפירמה הצליחה בהתחלה, וגרנט הצטרף אליה והשקיע בה 100,000 דולר. המשקיעים קיבלו ריבית גבוהה על ההשקעות, אולם החברה נפלה במהירות. גרנט איבד את כל כספו, ונאלץ למכור נכסים.
לאחר הנשיאות > זכרונותיו, פנסיה ומותו

כדי להחזיר את ההכנסה שלו, כתב גרנט כתבות על הקרבות ממלחמת האזרחים תמורת תשלום. הכתבות זכו לביקורות מצוינות, והעורך הציע לגרנט לכתוב ספר זיכרונות.
בקיץ 1884, התלונן גרנט על גרון כואב אולם ראה רופא רק בסוף אוקטובר, וגילה שחלה בסרטן עקב עישון סיגרים. גרנט לא גילה על כך לאשתו, שגילתה על כך מהרופא. לפני האבחון, נכח בכנסייה ליוצאי מלחמת האזרחים, וזכה לקבלת פנים חמה. הייתה זאת הופעתו הפומבית האחרונה. במרץ כעבור שנה, הכריז הניו יורק טיימס שגרנט גוסס מסרטן, והמדינה החלה לדאוג לנשיא לשעבר. הקונגרס החליט להחזיר אותו לדרגת גנרל צבאי ולשלם לו דמי פרישה. כשגרנט הפך לנשיא הוא נאלץ להתפטר מהצבא.
למרות מחלתו, עבד גרנט על ספר זיכרונותיו, וגמר אותו כמה ימים לפני מותו. בנו פרד עזר לו בהגהה. זיכרונותיו לא הכילו מידע רב על התקופה לפני מלחמת האזרחים. גרנט החליט לפרסם את הספר בעזרת ידידו, מארק טוויין, תמורת תמלוגים של שבעים וחמישה אחוזים. הספר היה הצלחה. ג'וליה גרנט קיבלה 450,000 דולרים מהתמלוגים. הציבור, מבקרי הספרות וההיסטוריונים הצבאיים נתנו ביקורות טובות לספר. גרנט הציג את עצמו כגיבור מערבי מכובד, שכוחו היה בכנותו ויושרתו. הוא תיאר את הקרבות שלו מול הקונפדרציה בפירוט. טוויין קרא ליצירה "יצירת מופת ספרותית". האוטוביוגרפיה המוצלחת של גרנט הייתה הראשונה שנשיא כתב על עצמו.
לאחר מאבק בסרטן, מוקף במשפחתו, מת גרנט בשמונה בבוקר ב-23 ביולי 1885, בגיל 63. הנשיא גרובר קליבלנד הכריז על חודש אבל. משמר הכבוד שם את גופו של גרנט ברכבת והסיע אותה אל וסט פוינט. רבע מיליון אנשים עברו לידה לפני הקבורה. עשרות אלפי אנשים, רבים מתוכם שירתו בצבא תחת גרנט, צעדו עם ארון הקבורה במהלך הלוויה. בלוויה נכחו הנשיא קליבלנד, הנשיאים לשעבר הייז וארתור (שהיו הנשיאים החיים היחידים), כל הקבינט של הנשיא, ושופטי בית המשפט העליון.
גופתו של גרנט נטמנה בקבר זמני, וב-17 באפריל 1897, נחנך המוזוליאום הגדול ביותר של צפון אמריקה לגרנט. בעיתונות, הושווה גרנט לוושינגטון וללינקולן.