ישו (יהדות)
אזכוריו של 'ישו' בספרות התלמודית

השם "ישו" מופיע בחמישה סיפורים קצרים בגרסאות הלא-מצונזרות של התלמוד והתוספתא:
"ישו בן פנדירא" מוזכר כמורהו של איש בשם יעקב, אחד מהמינין ("ישו בן פנדירא" בתוספתא מסכת חולין, "ישו הנוצרי" בתלמוד בבלי, מסכת עבודה זרה, דף י"ז, עמוד א')
ישו, אחד מפושעי ישראל, אשר עם רוחו התייעץ אונקלוס לפני התגיירותו, ואשר נידון בגיהנם בצואה רותחת משום ש"הלעיג על דברי חכמים" (תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף נ"ז, עמוד א').
ישו, איש שהיו לו חמישה תלמידים, אשר נתלה בערב הפסח "על שכישף והסית והדיח את ישראל" (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף מ"ג, עמוד א').
אותו אדם (ישו, ש"כישף והסית והדיח את ישראל") מופיע גם בסיפור בתלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ק"ז, עמוד ב', כתלמיד של ר' יהושע בן פרחיה.
ישו הנוצרי, דוגמה של "בן או תלמיד שמקדיח תבשילו ברבים" (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ק"ג, עמוד א'; מסכת ברכות, דף י"ז, עמוד ב')
קיימות כמה דעות באשר לזהותו של האיש או האנשים שבקטעים אלה:
ההנחה השכיחה ביותר היא כי השם "ישו" המופיע במקורות הרבניים, אכן מכוון לדמותו של משיח הנוצרים, הוא ישוע מנצרת (ביוונית Ἰησοῦς או Iēsoûs), שלהלן ייקרא "ישוע". בגלל זהות השמות הללו, ובשל העובדה שבמספר כתבי יד מופיע גם הכינוי "הנוצרי" (שפירושו, לפי דעה אחת, הוא "איש מנצרת"), חלק מהאזכורים, או רובם, פורשו כמתייחסים לישוע משיח הנוצרים.
ברם קיימים הבדלים ניכרים בין הסיפורים על ישוע בבשורות לבין האזכורים הקצרים של ישו בתלמוד ובתוספתא, בין היתר בתקופת הזמן שבה חי.
המומחים התומכים בזיהוי המסורתי בין הדמויות, טוענים שההבדלים האלה הם רק אנכרוניזמים בתלמוד ובתוספתא, ובכל אופן מפרשים את האזכורים כמתייחסים לישוע באופן בלתי תלוי בבשורות. הרפורד למשל טוען שמחברי התלמוד והתוספתא הכירו את האמת לגבי ישוע רק באופן מעורפל, ושהם המציאו סיפורים כדי לגנותו, תוך זילזול בכרונולוגיה. קלוזנר מבדיל בין החומר המרכזי שבסיפורים, שלדעתו איננו מתייחס לישוע, לבין השימוש בשם "ישו", המהווה תוספת ללא בסיס במציאות שמטרתה לקשר את הסיפורים אליו. אחרים מתייחסים לבעיה בגישה ספקנית. לדוגמה דניס מקינזי (Dennis McKinsey) ופרנק זינדלר (Frank Zindler) כותבים שההבדלים מראים שישוע לא היה דמות מוגדרת היטב בהיסטוריוגרפיה, וטוענים שהמסורת היהודית לא הכירה בו. כמו יוסף קלוזנר, אף הם מפרשים את הסיפורים כאגדות פיקטיביות המערבבות את ישוע עם אנשים אחרים. בעוד שקלוזנר חושב שהשם "ישו" הוא תוספת אשר כוונתה בלי ספק לישוע, מק'קנסי מצביע על האפשרות שבמקרים מסוימים הכוונה המקורית הייתה לישו אחר, ורק בדיעבד לא פורשה כך. אכן, כבר רבנו תם, רמב"ן ור' יחיאל מפריז, ר' יחיאל היילפרין ור' יעקב עמדין, טענו כי הסיפור התלמודי על ישו, תלמידו של יהושע בן פרחיה, לא יכול להיות מכוון לישוע הנוצרי. לעומתם, אברהם אבן דאוד סבר כי הסיפורים על ישוע בבשורות מבוססים על אותו ה"ישו" המתואר בתלמוד, אבל הבשורות טועות לגביו.
הסופרים המזהים את ישו התלמודי כישוע הנוצרי בדרך כלל גם מניחים כי "ישו" הוא צורה עברית השקולה ל-"Ἰησοῦς". אך מקינזי וכן גיל סטודנט כתבו כי השמות אינם זהים ואין להניח שהם שקולים, ואפילו היו השמות שקולים, אי-אפשר להניח שמדובר בישוע, כי ישו/ע היה שם נפוץ. אכן, בתרגום השבעים (המאה ה-3 לפנה"ס) ובטקסטים יהודיים בשפה היוונית, כמו כתביהם של פילון האלכסנדרוני ושל יוסף בן מתתיהו (המאה ה-1 לספירה), Ἰησοῦς הוא הצורה הסטנדרטית של השם העברי הנפוץ "יהושע" כמו גם של הצורה המקוצרת "ישוע", צורה שהתחילו להשתמש בה בתקופת הבית השני. הצורה "ישו" לא נמצאת כלל בשימוש בכתבים מלפני התלמוד והתוספתא. במקרה של ישוע משיח הנוצרים, קלמנט מאלכסנדריה (המאה ה-2) וקירילוס מירושלים (המאה ה-4) טענו כי הצורה היוונית הייתה הצורה המקורית, שלא באה מצורה עברית כלשהי. במאה ה-19 סבר [דרושה הבהרה] כי "ישו" מתכוון לישוע, וטען שזה צורה מקוצרת של "ישוע", בלי ה"ע" כי כבר לא הגו אותה. כמו כן, היו[דרושה הבהרה] סקונפילד, ג'רמיאס ודוד פלוסר כתבו כי "ישו" היה ההגייה הצפונית, הגלילית, הנובעת מ"ע" שקטה. לעומתם, יחזקאל קוטשר, כתב כי אף-על-פי שלא ביטאו דוברי העברית בגליל את ה"ע", עדיין תמיד כתבו אותה, וגם ביטאו את הפתח הגנובה שבאה לפניה, ולכן אף אחד לא היה מבטא את "ישוע" כמו "ישו". זאת ועוד, לדעתו אפילו במחוזות הגליל, ברוב האזורים כן ביטאו את ה"ע". יתר על כן, לדבריו ייתכן שלא רק שהביטוי התלמודי "ישו" איננו צורה של השם "ישוע", אלא שהוא גם איננו שם בכלל, אלא ראשי התיבות של הביטוי "ימח שמו וזכרו", ביטוי המשמש לגינוי אויבי העם היהודי, אחרי מותם. כך מסביר הספר מימי הביניים "תולדות ישו" את השם "ישו".
הסיפורים ב"תולדות ישו" מביאים ביחד את כל הסיפורים האלה מהתלמוד ומהתוספתא וגם סיפורים דומים לסיפורים שבבשורות וסיפורים ממקורות אחרים, כדי לארוג סיפור אחד בו בהחלט משתמשים בשם "ישו" עבור ישוע הנוצרי, למרות העובדה שב-"תולדות ישו" כתוב ש"ישו" הוא ראשי תיבות עבור "ימח שמו וזכרו". המקור הזה חיזק את טענתם של מי שסברו ש"ישו" תמיד היה שם גנאי במתכוון עבור השם ישוע, טענה המופיעה כבר בספרו של יוהאן אנדריאס אייזנמנגר "Entdecktes Judenthum" בשנת 1700. אייזנמנגר טען כי חל איסור אצל היהודים להגיד את שמותיהם של אלילים, וכי היו חייבים לשבש את שמותיהם ולהטיל בהם דופי, וכך גם עשו לשמו של ישוע כי הוא אלוהי שקר. אייזנמנגר טען שהשם הנכון היה "ישוע", ומכיוון שהיהודים לא ראו אותו כמושיע או אפילו כמי שנושע, הם הורידו את ה"ע" משמו. האנסן (Kai Kjaer-Hansen) מציין שיהודים מניחים ש"ישו" הוא הצורה הנכונה בעברית בשביל האיש מנצרת, והם משתמשים בצורה זו בלי כוונה להעליב, אבל האנסן ממליץ לא להשתמש בצורה הזאת בגלל שמקורה ככל הנראה כמונח של עלבון.
השאלה על זהותו של ישו המופיע בתלמוד הייתה תמיד שאלה רגישה מכיוון שדמותו מתוארת כדמות שלילית בתלמוד, והדברים השליליים שנאמרו עליו בספרות היהודית שלאחר חתימת התלמוד הביאו לתגובות שליליות מצד הנצרות כנגד התלמוד, ואף לאנטישמיות.
האזכורים התלמודיים ל"ישו" שימשו כראייה כי ישוע אכן היה דמות אמיתית, אבל גם שימשו יהודים בבואם להתווכח כנגד ההנחות התאולוגיות של הנצרות בנוגע למשיחם.
לסיכום, קיימות לפחות שלוש גישות לשאלה של היחס בין ישו שבתלמוד לבין ישוע[דרוש מקור]:
הכוונה לאותה דמות;
אין קשר ביניהם[דרוש מקור];
ישו הוא אמצעי ספרותי שבה הרבנים התייחסו לנצרות בתחילת העידן הנוצרי[דרוש מקור][דרושה הבהרה].