הסתכנות מרצון
מאפיינים

הגנת ההסתכנות מרצון מגשימה את מטרתם המרכזית של דיני הנזיקין, שהיא הטלת חובה על מי שהזיק לפצות את מי שניזוק. סיבה מרכזית לכך היא שהמזיק חשף את הניזוק לסיכון שהתממש באופן שאינו הדדי, כלומר, הניזוק לא הסכים לנזק ולא בחר בו. לעומת חיוב המזיק, דיני הנזיקין אינם מטילים חובה על הניזוק לעמוד על זכותו לפיצויים. הדבר נובע מתוך ההנחה כי אדם הוא אוטונומי וחופשי לנהל את ענייניו כרצונו. דיני הנזיקין מעניקים לאדם זכויות, למשל, לשלמות הגוף, לשמירה על רכושו ולכבודו האישי. האדם יכול להחליט כי הוא מסכים להסתכן ולחשוף את עצמו לנזקים לפני המעשה המזיק, ולהביע את רצונו לקבל עליו את כל סיכוני העוולה הנזיקית כשם שאדם שנפגע יכול, לאחר המעשה, למחול על זכותו ולוותר למזיק.
אם האדם הסכים לחשוף את עצמו לסיכון ולנזק, לא ראוי להטיל את האחריות לנזק על הצד המזיק ויש להטיל את האחריות על מי שבחר להסתכן. כך, אם אדם אינו עומד על זכותו לשמור על שלמות גופו או על רכושו או לקבל פיצויים על הפגיעה בהם, המשפט לא יגן על הזכות במקומו. לכן, הסתכנות מרצון מגשימה את מטרת דיני הנזיקין, האומרת שמי שהזיק הוא מי שיישא בפיצוי, ומשמשת את הנתבע כטענת הגנה מפני טענות התובע: אם התובע הסתכן מרצונו, הוא לא יכול לבוא בטענות זכאי לפיצויים מהנתבע בעבור הנזק שנגרם לו. נטל ההוכחה כי התקיימה התובע הסתכן מרצונו, ולכן קיימת הגנה מפני תביעתו לפיצויים, מוטלת על הנתבע.
העיקרון "אין הרוצה נפגע" נובע מהמשפט הרומי. עיקרון זה הפך לדוקטרינת ההסתכנות מרצון, המופיעה לראשונה בתעודות המשפט המקובל בשנת 1305, תחילת המאה ה-14. למרות שורשיה העתיקים של הדוקטרינה, היא לא פותחה במלואה עד למהפכה התעשייתית בבריטניה, ששיאה בתחילת המאה ה-19. המהפכה התעשייתית הובילה לשינויים חברתיים וכלכליים יסודיים, ובראשם עיור: זרימת אוכלוסייה מהכפר לעיר שינתה את פני החברה, מחברה חקלאית הנסמכת על קהילה עובדת, לחברה עירונית המבוססת על כוח עבודה פרטני. דוקטרינת ההסתכנות מרצון התאימה להשקפה האינדוודואליסטית שרווחה אז במדינות המשפט המקובל, לפיה חירויות הפרט הן בסיס לשיטת הממשל הליברלית. כל אדם הוא אדון לעצמו וחופשי להסדיר את ענייניו ולכלכל עצמו כרצונו, ותפקיד המשפט הוא לתמוך בהחלטות אינדוודואליות ולא להכביד עליהן או לבטלן. גם אם נראה שהאדם מסתכן, למשל, בעת עבודתו במקום מסוים, הוא מסתכן מרצונו החופשי ואין זה מקום המשפט לכפות עליו התנהגות אחרת.
במאה העשרים, בעידן מדינת הרווחה והסעד, חל שינוי יסודי בגישה זו, והחברה רואה את אחד מתפקידיה להגן על האדם, גם מפני עצמו. בשל הכרה בזכויות אדם באשר הוא אדם, קדושת החיים עולה על קדושת ההסכם. שינוי זה הביא בעקבותיו גם לשינוי בעמדת המשפט המקובל לעקרון ההסתכנות מרצון. כיום, במשפט הישראלי כמו במדינות שיטת המשפט המקובל, לא כל הסכמה להיחשף לסיכון היא הסתכנות מרצון, והמגמה שם היא לצמצם את עקרון ההסתכנות מרצון ולהעמידו על מינימום הכרחי בלבד. כדי לשמור על מינימום הכרחי זה, בפקודת הנזיקין הישראלית נקבעו להגנה שלושה תנאים, ורק אם כולם מתקיימים יחדיו תצלח הטענה. הראשון, שהתובע ידע על מצב הדברים שגרם לנזק. השני, שהתובע חשף עצמו למצב זה. השלישי, שהחשיפה למצב שגרם לנזק נעשתה מרצון חופשי. לפיכך, טענת הסתכנות מרצון תוכל להצליח לעיתים נדירות ביותר. רק בנסיבות מיוחדות ויוצאות דופן אדם, גם אם הוא מסכים להסתכן, מסכים לוותר מרצונו על זכותו לתבוע פיצויים בשל עוולה שתזיק לו. משום שלרוב אין ויתור על הזכות המשפטית נדחתה הטענה להסתכנות מרצון ברוב המשפטים בהן נטענה. עם זאת, ההגנה עדיין מופיעה בפקודת הנזיקין והיא חלה בישראל על כל העוולות שבפקודת הנזיקין, בין אם מדובר בתקיפה, מטרד או רשלנות, למעט שני הסייגים הקבועים בסעיף ומשום כך לא ניתן להתעלם מתחולתה. כמו כן, מבחינת ההיבט הנורמטיבי, התפתחותה ההיסטורית של ההגנה מלמדת כי ההגנה שימשה ועודנה משמשת כלי לפיתוח המשפט ולהתאמתו לצורכי החברה המשתנים תדיר, ומכאן שישנה חשיבות עקרונית לקיומה.