קודו גמלוני
הקודו והאדם > בתרבות האפריקנית

היותו של הקודו הגמלוני מין חינני וחסון המרשים בגובהו ובקרניו, גרמו לו לתפוס מקום חשוב בפולקלור של עמים אפריקנים. בבוצוואנה, לכל אחד מ-8 השבטים הגדולים במדינה המשתייכים לקבוצה האתנית טסוואנה, יש טוטם של בעל חיים המשמש כסמל השבט וכביטוי לקשר החזק עם הטבע. הבחירה בטוטם של בעל חיים מסוים נובעת לרוב מאירוע משמעותי בין השבט לחיה שהתרחש על פי הפולקלור בהיסטוריה של השבט, או עקב האינטראקציה הרבה בין השבט לחיה. הקודו הגמלוני אשר מכונה בשפות המקומיות "תּוֹלוֹ", משמש כטוטם של שבט הבאטאוונה המאכלס את אזור דלתת האוקבנגו בצפון המדינה, ושל שבט בארולונג אשר מאכלס את דרום המדינה והפרובינציה הצפון-מערבית של דרום אפריקה; השבט האחרון מכונה אף עם הקודו, ועל פי המסורת שלו הקודו נחשב לחיה קדושה אשר אכילת בשרה אסורה אפילו בזמן רעב. אצל שבטי הזולו, הקודו מזוהה רבות עם מלחמה - בעיקר בגלל השימוש בקרניו להעברת אותות ומסרים. הדבר בא לידי ביטוי גם בכינוי שלו בשפת הזולו: אוּמְגַ'נְקַלַה - כינוי אונומטופי שמקורו בצליל ה-"גַ'נְקַל" שמופק בעת נעילת הקרניים בקרבות הזכרים. השימוש בקרן הקודו להעברת מסרים במלחמה לא היה בלעדי לזולו; שבט המאטאבלה בזימבבואה, השתמש בתהודה הגבוהה של קרן קודו בתור אזעקת מלחמה המתריעה על נוכחות אויב, ולוחמי השבט היו מתאספים במהירות בהמוניהם עם שמיעת צלילי הקרן. אצל שבט המסאי בקניה וטנזניה, טקס ה"יונוטו" הוא אירוע חשוב החותם כשבע שנים של שלבי ביניים בהתבגרותו של הלוחם המסאי, ובמהלכו הלוחמים הצעירים המוכנים "מורנים" הופכים באופן רשמי ללוחמים מבוגרים ורשאים להינשא; במהלך הטקס, נעשה שימוש בשופר קודו שהוכן במיוחד עבור האירוע על מנת לקרוא ללוחמים, וזהו אחד המקרים החריגים בהם המסאים משתמשים בכלי נגינה ולא בשירה לבדה. הפהלהפהלה (גר'), הוא כלי נשיפה מסורתי מקרני פרסתנים הנפוץ אצל רבים מעמי הבנטו דוגמת השונה, הסוואזי, טסוואנה, ונדה וטוסנגה, והוא נמצא בשימוש נרחב בטקסי חניכה והתבגרות, ריקודים עממיים, פולחני שמאניזם, מפגשים ואירועים אחרים; אצל מרבית השבטים, הקרניים העיקריות שבהן נעשה שימוש בתור הפהלהפהלה הן של הקודו הגמלוני או של הסייבל. אצל שבט השונה בזימבבואה, ישנו שיר ציד עממי אשר מושר בעת יציאת הגברים לציד ובו מוזכר הקודו (בשפתם: נְהוֹרוֹ) לצד חזיר הבר והדורבן.
הקודו הגמלוני הוא חיה נפוצה באתרי אמנות סלע של הבושמנים בדרום ומזרח אפריקה, ודמותו דומיננטית במיוחד באתרי סלע במקגאבאנג, בסוטפנסברג ובלסקה שבפרובינציית לימפופו בדרום אפריקה. טוואיפלפונטיין, הוא אתר מורשת עולמית בצפון-מערב נמיביה ובו ריכוז של אלפי פטרוגליפים וציורי סלע המיוחסים לבושמנים אשר היו ציידים-לקטים והתגוררו באזור. אחד הפטרוגליפים המפורסמים באתר הוא "הקודו הרוקד" המציג נקבת קודו בהיריון. לטענת ארכאולוגים, חלק גדול מדמויות בעלי החיים באתר (במיוחד הקודו הרוקד ואיש האריה שלהן מאפיינים אנושיים), אינן מתארות את נוכחותן בטבע, אלא את משמעותן הטקסית אצל הבושמנים כמו הפיכת בני אדם לבעלי חיים או בקשות מסוימות מהאלים (גשם, אוכל, הגנה, וכדומה). על פי מחקרו של האנתרופולוג ג'ון קינאהן מאוניברסיטת וויווטרסרנד ביוהנסבורג, הפטרוגליף של נקבת הקודו אשר סביבה חרוטים אבני השחזה וזרעים, נועד לטקסי חניכה נשיים, ומסמל את העבודה הנשית בחברת הציידים הלקטים שבאה לידי ביטוי בעיקר בליקוט קטניות ופירות וטיפול בצאצאים. ריקוד הקודו, הוא ריקוד טקסי בושמני שמתועד רבות באתרי אמנות סלע באפריקה הדרומית, וקיים עדיין אצל מספר שבטי ילידים. ריקוד זה מזוהה בעיקר עם המין הנשי, אך בדרום-מערב אפריקה הריקוד מבוצע דווקא על ידי רקדנים גברים, בעוד שהנשים מזמרות מהצד ומצטרפות לפרקי זמן קצרים. התנועות בריקוד מייצגות שלבים שונים בחיי עדר של קודו, ואחדים מהרקדנים מצמידים את הידיים לראש ומחקים באמצעותם את הקרניים. מלבד התיעוד הפולחני והטקסי של הקודו באתרי אמנות סלע, ישנם פיקטוגרפים רבים - בעיקר במטובו שבזימבבואה ובקונדואה שבטנזניה - המתארים סצנות ציד של הקודו על ידי קבוצת ציידים חמושים בקשתות או חניתות.