stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כוכבים על פני האדמה
עלילה

אישהן אווסטי הוא ילד כבן 9. הוא מתקשה בקריאה, בכתיבה ובחשבון, אך אוהב אומנות וציור. אביו הוא איש עסקים מצליח שמצפה ממנו להישגים, אמו היא עקרת בית מסורה שמתוסכלת מאי הצלחתה לעזור לו בלימודים, ואחיו יוהאן הוא תלמיד וספורטאי מוצלח שמאפיל עליו.
לאחר שאישהן בורח מהלימודים ומקבל ציון גרוע במיוחד במבחן בחשבון, הוא מסולק מבית הספר והוריו שולחים אותו לפנימיה, שם המשמעת קפדנית יותר. הוא מרגיש בודד ושוקע בפחד, חרדה ודיכאון. חברו היחיד הוא רג'אן דמודהרן, ילד נכה ותלמיד מצטיין.
התפנית מתרחשת כאשר לפנימיה מגיע מורה חדש לאמנות - ראם שנקר ניקומב, שהוא גם מורה בבית ספר לילדים עם מוגבלויות התפתחותיות. הוא עליז ומשוחרר יותר מהמורה הקודם לאמנות. הוא שם לב למצוקה של אישהן ומאבחן את הקושי שלו כדיסלקסיה.
ניקומב נוסע לביתו של אישהן, שם הוא מדבר עם הוריו ומסביר להם על הקושי של אישהן. הוא מופתע לגלות שאישהן מוכשר באמנות, שכן לא ראה אותו מצייר בכיתה כלל. אביו של אישהן מסרב לקבל את הסבריו וטוען שהתנהגותו של אישהן נובעת מעצלות, אך בסופו של דבר משתכנע.
ניקומב חוזר לפנימיה ומעביר שיעור בו הוא מספר על אנשים מפורסמים שבילדותם חוו קושי בלימודים. בסוף השיעור הוא קורא לאישהן ומעודד אותו בסיפורו האישי - הוא עצמו דיסלקט. אישהן אכן מתעודד ולראשונה יוצר בשיעור אומנות - הוא בונה סירה שיכולה לשוט על פני המים. ניקומב משיג מהמנהל אישור ללמד את אישהן באופן פרטי, ומצליח לקדם אותו. לקראת סוף השנה הוא מארגן תחרות ציור גדולה לכל בית הספר. אישהן, שצייר דמות יושבת על שפת אגם, זוכה במקום הראשון, וניקומב שצייר דיוקן אמנותי של אישהן זוכה במקום השני.
כאשר הוריו של אישהן פוגשים את צוות הפנימיה ביום האחרון ללימודים, הם מופתעים מהשיפור הגדול שחל בו. אביו מכיר בטעותו ומודה לניקומב. לפני שעזב, אישהן רץ אל ניקומב, שמרים אותו גבוה אל השמיים בחיבוק.
שחקנים

דרשיל ספארי (אנ') – אישהן אווסטי
אמיר ח'אן – ראם שנקר ניקומב
טיסקה צ'ופרה (אנ') – אמו של אישהן
ויפין שארמה (אנ') – אביו של אישהן
סאצ'ט אינגניר  – יוהאן, אחיו של אישהן
טנאי צ'הדה (אנ') – רג'אן דמודרהן, חברו הטוב ביותר של אישהן
הכנסות וביקורת

הסרט גרף כ-3.8 מיליון דולר בשבוע הפתיחה שלו, ובסך הכל כ-22 מיליון דולר ברחבי העולם.
באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 93 אחוזי תמיכה בהתבסס על 14 ביקורות. ג'ספריט פנדוהר כתב ב-BBC ש"כוכבים על פני האדמה" הוא "סיפור מעורר השראה, מרגש לא פחות ממשעשע; סרט שהוא כוכב קטן מנצנץ". גוטאמאן בהסקראן שיבח ב"הוליווד ריפורטר" את דרשיל ספארי ה"מבריק" ואת אמיר ח'אן ש"הצליח להעביר את הטראומה של הילד ברגישות נפלאה", אך טען שהתסריט חלש ושהסוף צפוי באופן מאכזב. ב"וראייטי" העניק דרק אלי (אנ') לסרט ביקורת שלילית, וכתב שהוא "נטול דרמה אמיתית ודמויות מעניינות".
פרסים

הסרט הטוב ביותר בנושא רווחת המשפחה לשנת 2007
פרס פילמפייר לבמאי הטוב ביותר לשנת 2008
פרס זי סיין לבמאי המבטיח ביותר לשנת 2008
פרס זי סיין להופעת הבכורה המבטיחה ביותר (דרשיל ספרי) לשנת 2008
פרס אפסרה לסרט הטוב ביותר לשנת 2009
פרס אפסרה לאפקטים המיוחדים הטובים ביותר לשנת 2009
פרס מסך הכוכבים לדיאלוג הטוב ביותר לשנת 2008
הערות שוליים

1 2  Gautaman Bhaskaran, Taare Zameen Par, The Hollywood Reporter, ‏2008-01-30 (באנגלית אמריקאית)
↑   "כוכבים על פני האדמה", במסד הנתונים Box Office Mojo (באנגלית)
↑  Like Stars on Earth, Rotten Tomatoes (באנגלית)
↑  BBC - Movies - review - Taare Zameen Par (Little Stars on Earth), www.bbc.com
↑  Derek Elley, Taare zameen par: Every Child is Special, Variety, ‏29 בדצמבר 2007
יעקב יצחק אונגר

רבי יעקב יצחק אונגר (ה'תקצ"ח – י"ג בכסלו ה'תרנ"ב) היה רב ואדמו"ר חסידי בדז'בנה, מצאצאי רבי מרדכי דוד אונגר, ומייסד חסידות דז'בנה.
ביוגרפיה

נולד בשנת ה'תקצ"ח לרבי ישראל אלימלך אונגר מדומברובה ולמאטיל בתו של רבי יחיאל קוריצר. נישא לחנה בתו של רבי מאיר הורוביץ מדזיקוב (האמרי נועם).
לאחר פטירת אביו בז' באלול ה'תרכ"ז מונה רבי יעקב יצחק למלא את מקומו ברבנות דז'בנה בה גם כיהן כאדמו"ר, אך רוב חסידי אביו נסעו לאחיו רבי משה אליקים בריעה שכיהן בדומברובה.
רבי יעקב יצחק נפטר בשנת ה'תרנ"ב ואת מקומו באדמו"רות מילא בנו רבי שלום דוד אונגר בעיר רקוב. בניו הנוספים כיהנו באדמו"רות וברבנות בערים ריישא, רודלוב, סוקולוב פודלסקי, טרנוב וניימארקט שבגליציה.
צאצאיו

רבי שלום דוד אונגר (ה'תר"ך – א' באלול ה'תרפ"ג) האדמו"ר השני מדז'בנה.
רבי יהודה אונגר, רב בסוקולוב פודלסקי (נפטר בי"ז בסיון ה'תרצ"ט)
רבי חיים אליעזר אונגר, רב ברודלוב. חתן רבי נפתלי הורוביץ ממעליץ (נפטר ה'תר"ף)
רבי ישראל יוסף אונגר, רב בטרנוב. חתן רבי ראובן הורוביץ מדעמביץ (נפטר בל' בסיון ה'תש"ב)
הערות שוליים

↑  נינו של החוזה מלובלין
תלסה (מיתולוגיה)

פסיפס של תלסה, משנת 512.
תלסה (אנגלית: Thalassa ; יוונית: Θάλασσα, "ים") היא אלת הים הקדמונית מהמיתולוגיה היוונית. תלסה הייתה בתם של אתר והמרה. יחד עם אל הים פונטוס, היא הייתה אמא של תשעת הילדים טלקינסים והליה. על פי המיתולוגיה, תלסה ילדה את אפרודיטה כאשר קרונוס חתך את איבר מינו של אורנוס, שנפל לאחר מכן לים.
תלסה היא האנשה של הים עצמו. במשלי איזופוס נאמר כי היא אישה העולה מתוך מעמקי הים. בפסיפסים מתקופת מהאימפריה הרומית היא מוצגת כאישה עם קרניים הדומות לצוותות סרטן, לובשת אצות ים ומחזיקה משוט כבש.
המקבילה שלה היא אלת הים אמפיטריטה, אשתו של פוסידון. כמו כן, האלה של מקורות המים טתיס, נחשבת גם היא כמקבילה של תלסה.
ראו גם

תיאמת
בני משה (אגודה ציונית)

חברי אגודת בני משה ביניהם אחד העם וזאב גלוסקין.
יחזקאל דנין ורעייתו רחל, 1929
בני משה היה ארגון סתרים מסוג ארגון אחווה גברי וציוני, שהוקם במתכונת דומה לארגון הבונים החופשיים. מייסד הארגון היה אחד העם. הארגון נוסד באודסה בשנת 1889 בתאריך ז' באדר, שעל פי המסורת היהודית הוא יום הולדתו ויום פטירתו של משה רבנו, ועל שמו הוא נקרא. החברים הידועים בארגון היו ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן, שייסד מאוחר יותר את הגימנסיה העברית "הרצליה", הסופרים יהושע ברזילי ויהודה גור, העסקנים מנחם אוסישקין ומאיר דיזנגוף, הרופא ד"ר הלל יפה והסוחר ופעיל ההתיישבות יחזקאל דנין (סוכובולסקי), בביתו הוקם הסניף הארץ־ישראלי. הארגון פעל באמצעות הלשכות של תנועת "חובבי ציון" באודסה, בוורשה בווילנה וביפו.
האגודה דגלה בהכשרה רוחנית שתטפח לאומיות יהודית מוסרית כהכנה להתיישבות בארץ. היא כללה מאה חברים בקירוב, שנבחרו בקפדנות. 
ב-1896 הצטרף אליה חיים ויצמן.
חברי הארגון חיפשו דרך חדשה בתוך תנועת חובבי ציון, בהנהגת אחד העם, הם דגלו בציונות הרוחנית. רבים מחברי התנועה חשו כי התנועה חייבת בשינוי רדיקלי, שינוי שיפנה את המאמץ העיקרי מעלייה לארץ ישראל או מאמצים דיפלומטיים במסגרת הציונות המדינית, אל תהליך "הכשרת הלבבות" ולהרחיב בקרב העם את רעיון הלאומיות היהודי:
...להרחיב מעט מעט ממשלת הרעיון בקרב העם, עד שיקומו לו פועלים אמתיים, שיהיו מוכשרים מכל הצדדים לעסוק בהוצאתו לפעולה.
חברי הארגון, הקשור קשר הדוק לארגון מנוחה ונחלה, באו משורות חובבי ציון ותפקידו המוצהר היה "להכשיר את הדור למילוי תפקידיו הלאומיים", דהיינו "הכשרת הלבבות". הם סברו כי על מנת להגשים את התחייה הלאומית של היהודים בארץ ישראל יש להכשיר הנהגה של יחידי סגולה שינהיגו את העם. חברי האגודה הצעירים יצאו בעיקר נגד אפוטרופסות הברון רוטשילד במושבות והתערבותו בהתנהלות היישוב.
חברי הארגון פעלו להקמת בתי ספר, ובפרט בתי ספר לבנות, אספו ספרים לשם הקמת ספריות בארץ ישראל, הוציאו לאור עיתון בשם "מכתבים מארץ ישראל". בווארשה יסדו את הוצאת הספרים "אחיאסף" ואת "השילוח".
ל"בני משה" קמו מתנגדים משני כיוונים: חובבי ציון רבים דרשו שלא לעכב את העבודה המעשית בארץ, וחרדים חששו כי כוונת "בני משה" היא להנהיג רפורמה בדת. האגודה הייתה חסרת תוכנית פעולה מעשית וכוחה נחלש. היא התפרקה בשנת 1897 לאחר שמונה שנות פעולה.
הנצחה

רחובות ברמת גן ותל אביב נקראו על שם הארגון.
לקריאה נוספת

דר' א. י. פריידענבערג, "זכרונות פון א ציוניסטישן סאלדאט", יצא לאור ביידיש ב-1938, בבריסל
הערות שוליים

↑  נורמן רוז, חיים ויצמן, פרק ב, עמ' 26.
↑  כתבי אחד העם בפרויקט בן-יהודה
↑  אסתר שטיין-אשכנזי, ‏אגודת "בני משה", מרכזה בוורשה וזיקתה לתנועת חיבת ציון, הציונות י"א, 1986, עמ' 31
יהודה בכר (ניצב)

ערך זה עוסק בניצב במשטרת ישראל. אם התכוונתם לאדם אחר, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  ספטמבר 1948 פתח תקווה
 פטירה:  6 במרץ 2018 (בגיל 69)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1981–2003 (כ־22 שנים)
 דרגה:  סגן-אלוף (צה"ל)   ניצב (משטרה)
 
יהודה בכר (ספטמבר 1948 – 6 במרץ 2018) היה ניצב במשטרת ישראל.
ביוגרפיה

בכר נולד וגדל בפתח תקווה.
בשנת 1966 התגייס לשירות חובה בנח"ל, סיים קורס קציני חי"ר ושירת בצה"ל עד לשחרורו בדרגת רב-סרן.
בשנת 1978 התנדב למשמר האזרחי והיה מפקד רובע ג' בפתח תקווה.
בשנת 1981 התגייס למשטרת ישראל. שימש סגן מפקד משטרת נתב"ג ומפקד תחנת כפר סבא. בשנת 1994 היה סגן ראש אגף מבצעים ובאותה שנה מונה לסגן מפקד מחוז מרכז.
בשנת 1997 עלה לדרגת ניצב ומונה לראש אגף המבצעים במטה הארצי, בתפקידו עסק בהערכות המשטרה לבאג 2000, ארגון ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל והערכות למלחמת עיראק. בתחילת 2001 מונה למפקד מחוז מרכז.
בשנת 2003 פרש בכר מהמשטרה והציג את מועמדותו לראשות עיריית הוד השרון מטעם הליכוד, בכר לא נבחר לראשות העיר אך כיהן כחבר מועצת העיר.
לאחר מכן עבר למגזר הפרטי, עד מינויו ליו"ר המנהלה לתיאום פעולות הממשלה במגזר הבדואי בנגב.
ב-2007 מונה למנכ"ל הרשות להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב במסגרת משרד הבינוי והשיכון, ובתחילת שנת 2016 סיים את תפקידו.
בכר היה בעל תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני בקרימינולוגיה מאוניברסיטת חיפה.
בכר היה נשוי ואב לשלוש בנות. בתו הבכורה הילה, ששירתה במשטרה בדרגת מפקח משנה, נרצחה ב-23 באוקטובר 2008 עם שני ילדיה על ידי בעלה מייקל פישר שהתאבד לאחר הרצח.
ב-6 במרץ 2018 נפטר בכר לאחר מאבק במחלת הסרטן, ונטמן בבית העלמין נווה הדר בהוד השרון.
הערות שוליים

1 2  ניצב בדימוס יהודה בכר שבתו ונכדיו נרצחו הלך לעולמו, באתר וואלה, 12 במרץ 2018
↑  ניצב בדימוס יהודה בכר מונה למנכ"ל הרשות להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב באתר "חדשות המשטרה"
↑  כתבי זמן השרון, "הוא יהיה המפכ"ל הבא", באתר nrg‏, 31 באוקטובר 2008
יהודה ליטני

| --- | --- |

 לידה:  1943 ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  12 בינואר 2022 (בגיל 79 בערך) הוד השרון, ישראל
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  האוניברסיטה העברית בירושלים  הגימנסיה העברית רחביה 
 עיסוק:  עיתונאי
 מעסיק:  הארץ, ג'רוזלם פוסט, חברת החדשות
 תחום סיקור:  השטחים
 פרסים והוקרה:  אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג (1982)
 
יהודה ליטני עם ראש עיריית חברון, מוחמד עלי אל-ג'עברי, סוף שנות ה-60
יהודה ליטני (1943 – 12 בינואר 2022) היה עיתונאי, פרשן וכתב ישראלי לענייני פלסטינים, וכן עורך, דובר ומתרגם.
ביוגרפיה

יהודה ליטני נולד בירושלים בשנת 1943 לחיים (הנריק) לייטאיזן, בעל בית מלאכה לצורפות שעלה לארץ ישראל מפולין ב-1939, ערב מלחמת העולם השנייה, ולנחמה, בת למשפחת פת הירושלמית, שבבעלותה היה קפה פת ברחוב הנביאים בעיר. הוא למד בגימנסיה העברית רחביה במגמת מזרחנות וב-1961 התגייס לצה"ל ושירת ביחידה 515 (לימים יחידה 8200) של חיל המודיעין עד 1964.
בתום שירותו הצבאי התגורר במשך שנים מספר בניו יורק, שם למד פרסום ועבד בקונסוליה הישראלית בעיר כמפענח צופן (מפענח מברקים). עם שובו מניו יורק למד באוניברסיטה העברית בירושלים לימודי המזרח התיכון ועבד בקול ישראל ובערוץ הראשון. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 שירת כדובר הממשל הצבאי ביהודה ושומרון, תחת פיקודו של האלוף רפאל ורדי. בשנת 1973 החל לעבוד בעיתון "הארץ" וסיקר את ליבת הסכסוך הישראלי-פלסטיני משטחי יהודה ושומרון. היה מראשוני העיתונאים הישראלים שכתבו על מעשי העוולה שביצעו מדינת ישראל וצה"ל נגד האוכלוסייה הפלסטינית בשטחי יהודה ושומרון. ליטני קנה לעצמו שם של עיתונאי וכתב שטח מוערך, והרבה להיפגש גם עם מנהיגים פוליטיים פלסטינים וגם עם תושבים מהרחוב הפלסטיני, ולשמוע את נקודת מבטם על הסכסוך. הוא עבד בעיתון עד שנת 1985, ושימש גם הכתב המדיני של העיתון. לאחר מכן החל לעבוד עבור העיתון "ג'רוזלם פוסט", שם עבד כעורך לענייני המזרח התיכון, בין היתר באינתיפאדה הראשונה ובעיתון "חדשות".
בשנת 1982 קיבל את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג של האגודה לזכויות האזרח בישראל על פועלו העיתונאי לשיקוף מצב תושבי שטחי יהודה ושומרון הפלסטינים "כנתונים לממשל צבאי ונטולי רוב הכלים להתבטאות עצמית ועצמאית העומדים לרשות אזרחיה של המדינה השלטת עליהם", כך על פי נימוקי הזכייה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עבד בחברת החדשות של ערוץ 2 והיה העורך של היומן השבועי "השבוע" בערבית בערוץ 2.
בשנת 2000 פורסם ספר הבישול שכתב ביחד עם נעים עריידי, "לא על החומוס לבדו" בהוצאת מודן.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 פרסם ליטני, שחש חיבה גדולה לאירלנד, תרגומי שירה אירית (אנ') בעיתונים ובכתבי-עת שונים. כן כתב, יחד עם רעייתו, לבנה, את "המיתולוגיה האירית" בסדרת המיתוסים של הוצאת מפה. בין היתר תרגם את ספרו של המשורר האירי שיימוס היני "סטיישן איילנד" בהוצאת כרמל.
היה נשוי ללבנה, מתמטיקאית במקצועה, ולהם שלושה ילדים. נפטר ב-12 בינואר 2022 בביתו בהוד השרון בגיל 78. הובא למנוחות בבית העלמין נווה הדר בעיר .
הערות שוליים

1 2 3  עופר אדרת, העיתונאי יהודה ליטני, מהראשונים לסקר את חיי הפלסטינים תחת הכיבוש, מת בגיל 78, באתר הארץ, 13 בינואר 2022
1 2  יהודה ליטני, לא הקשבתי לקול הפנימי, באתר העין השביעית, 1 בספטמבר 1998
↑  האגודה לזכויות האזרח בישראל - ארכיון משפטי | מקבלי אות זכויות האדם לשנת 1982, באתר law.acri.org.il
↑  יהודה ליטני, טלטלת נפש, באתר העין השביעית, 1 בנובמבר 1999
↑  לא על החומוס לבדו - יהודה ליטני, נעים עריידי, באתר www.e-vrit.co.il
↑  סטיישן איילנד, באתר הוצאת כרמל
↑  תמר גולן, רבאט: מאחור הקלעים, מעריב, 25 במאי 1984
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007443318305171  LCCN: no2002030208  VIAF: 23148874338849620165   WorldCat (עם VIAF): 23148874338849620165
סקוט לוקאס

סקוט וייק לוקאס (באנגלית: Scott Wike Lucas‏; 19 בפברואר 1892 – 22 בפברואר 1968) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. כחבר במפלגה הדמוקרטית, הוא ייצג את אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית (1935–1939) ובסנאט האמריקאי (1939–1951). הוא היה מנהיג הרוב בסנאט מ-1949 עד 1951.
ביוגרפיה > ראשית חייו

לוקאס נולד ב-19 בפברואר 1892 בחוות דיירים ליד צ'נדלרוויל, במחוז קאס, אילינוי. הוא היה הצעיר מבין שישה ילדים של ויליאם דאגלס ושרה קתרין (לבית אנדרברינק) לוקאס. הוריו קראו לו על שם סקוט וייק, דמוקרט ששימש כחבר בית הנבחרים מאילינוי (1875–1877, 1889–1893). אחיינו היה אלן ט. לוקאס שעסק בעריכת דין עם לוקאס ושכיהן באספה הכללית של אילינוי. לאחר שלמד בבתי ספר ציבוריים, הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אילינוי וסליאן. במהלך הקולג', הוא היה פעיל באתלטיקה. הוא שיחק פוטבול, כדורסל ובייסבול ושיחק בייסבול חצי-מקצועי בליגת Three-I במהלך חופשות הקיץ שלו.
לוקאס סיים את לימודיו בווסליאן עם תואר במשפטים ב-1914 והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנה שלאחר מכן. הוא שימש כמורה לפני שנכנס למשרד עריכת דין פרטי בהוואנה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא שירת בצבא ארצות הברית והועלה לדרגת לוטננט.
לוקאס חזר לעיסוקו בעריכת דין לאחר שירותו הצבאי ושימש כפרקליט המדינה של מחוז מייסון מ-1920 עד 1925. בשנת 1932, הוא הובס על ידי ויליאם ה. דיטריק על המועמדות הדמוקרטית לאתגר את הסנאטור המכהן הרפובליקני אוטיס פ. גלן על מושב בסנאט של ארצות הברית מאילינוי.
לוקאס מונה מאוחר יותר ליו"ר ועדת המס של המדינה על ידי המושל הנרי הורנר, וכיהן בין השנים 1933 ל-1935.
ביוגרפיה > בית הנבחרים

בשנת 1934, לאחר מותו של יושב ראש בית הנבחרים הנרי תומאס רייני, לוקאס נבחר לבית הנבחרים ממחוז הקונגרס ה-20 של אילינוי. הוא ביסס את עצמו כתומך נחרץ בניו דיל של פרנקלין ד. רוזוולט, ופעל להעברת חוק שימור הקרקע וההקצאה ביתית משנת 1936 וחוק ההתאמה לחקלאות משנת 1938. עם זאת, לוקאס לא הסכים עם רוזוולט בנוגע לתוכנית האריזה של הנשיא בבית המשפט, אשר לוקאס גינה כ"חסרת תועלת, אנוכית וחסרת תוחלת".
ביוגרפיה > הסנאט

ב-1938, לאחר שוויליאם דיטריק סירב להתמודד לבחירה מחדש, לוקאס נבחר לסנאט האמריקני על פני הרפובליקני ריצ'רד ג'. ליונס, עם ניצחון של 51% – 48%. הוא נבחר מחדש ב-1944. לוקאס היה מועמד מועדף ובין שנים-עשר שהוצעו בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1944 לשמש כשותפו של פרנקלין ד. רוזוולט בבחירות לנשיאות באותה שנה. עם תמיכה מהארי ס. טרומן, הוא נבחר למצליף המפלגה ב-1946. לוקאס, מתון, שאב תמיכה הן מצד השמרנים והן מהאגפים הליברלים של המפלגה. הוא השתלט על קמפיין המערב התיכון עבור טרומן וזכה להערכה על הסיוע לבחירתו מחדש של טרומן ב-1948 והכנסת תשעה דמוקרטים לסנאט. כאשר אלבן בארקלי הפך לסגן הנשיא והתפטר מכסאו, לוקאס הפך למנהיג הרוב. עם זאת, הוא לא הצליח לבנות קונצנזוס כמנהיג הרוב בסנאט עם תחילתו של העידן האנטי-קומוניסטי, והפסיד ב-1950, לאוורט דירקסן הרפובליקני. לוקאס הפך ליעד לזעם הרפובליקני עם אובדן הכוח הפוליטי בסנאט ובבית הלבן. מסע הבחירות המחודש שלו ב-1950 הציג את התערבותו הפעילה בפוליטיקה של אילינוי של הסנאטור מוויסקונסין ג'וזף מקארתי, שנסע במדינה עם דירקסן ואמר שהסנאטור לוקאס "רך כלפי הקומוניזם". דירקסן המשיך והביס באופן מכריע את לוקאס עם ניצחון של 54% לעומת 46%. באופן פרטי, בשנים מאוחרות יותר, ייחס דירקסן את ניצחונו לאחריותו של לוקאס כמנהיג הרוב בסנאט, על חשבון מדינתו לכאורה; דירקסן היה חופשי לנהל קמפיין מקומי, לעיתים קרובות התווכח עם נציגי המפלגה הדמוקרטית של לוקאס באילינוי והפנה את תשומת הלב להיעדרותו הממושכת של לוקאס מהמדינה.
ביוגרפיה > עמדות מדיניות

בסך הכל, כחבר קונגרס וכסנאטור לוקאס התמקד בזכויות אזרח, איגודי עובדים, מדיניות חוץ וחקלאות. הוא תמך בחקיקה נגד לינץ', התנגד למס הקלפי והיה תומך קולני בביטול ההפרדה. לוקאס מילא תפקיד מרכזי בהעברת חוק תקני העבודה ההוגנים משנת 1938. היא קבעה שכר מינימום פדרלי ושעות מקסימום, ודרשה תשלום שעות נוספות בתנאים מוגדרים. הוא תמך ביוזמות מדיניות החוץ העיקריות של פרנקלין רוזוולט, כולל חוק השאל-החכר ב-1941 לסיוע צבאי לבעלות הברית, והקמת האומות המאוחדות. לוקאס תמך בתוכניות החוות של ניו דיל, שהיו פופולריות באילינוי הכפריות, במיוחד בחוק ההתאמה החקלאית של 1938. כמנהיג הרוב של הסנאט בשנים 1949–1950 הוא תמך בסדר היום הפנימי והזר של הארי טרומן.
ביוגרפיה > מותו

לוקאס מת ב-22 בפברואר 1968 ברוקי מאונט, קרוליינה הצפונית.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  סקוט לוקאס, באתר המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית (באנגלית)
1 2 3 4  "Senate Leaders: Scott Lucas, The "Paper Majority" Leader". הסנאט של ארצות הברית.
↑  Catledge, Turner (1944-07-22). "Truman Nominated for Vice Presidency". The New York Times. נבדק ב-2017-10-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2002110182  NARA: 10601636  SNAC: w6dr60gp  US Congress: L000493  VIAF: 26742608   WorldCat (עם VIAF): 26742608
גאורגיה באירוויזיון 2024

גאורגיה השתתפה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Firefighter" בביצוע הזמרת הגאורגית נוצה בוזלאדזה. תאגיד השידור הגאורגי (GPB) בחר באופן פנימי את הנציג ואת שיר המדינה לתחרות.
רקע

קדם לאירוויזיון 2024 השתתפה גאורגיה 15 פעמים בתחרות הזמר מאז הצטרפותה בשנת 2007. המיקום הגבוה אליו הגיעה המדינה בתחרות הוא המקום התשיעי, אליו הגיעו שניים מנציגיה. הראשונה, סופיה ניז'ארדזי עם השיר "Shine"‏ (2010); והשנייה, להקת אדריין עם השיר "One More Day"‏ (2011). מאז הנחלת שיטת חצאי הגמר באירוויזיון 2004 הצליחה גאורגיה להעפיל שבע פעמים. בשנת 2009 נפסל השיר הגאורגי "We Don't Wanna Put In" מהשתתפות בתחרות, כיוון שמילותיו מכילות מסרים פוליטיים נגד ראש ממשלת רוסיה ולדימיר פוטין. באירוויזיון 2023 כשלה הנציגה הגאורגית, אירו חצ'אנובי, לעלות לשלב הגמר עם השיר "Echo".
תאגיד השידור הגאורגי (GPB) משדר בקביעות את אירועי האירוויזיון בשטח המדינה, ומארגן את תהליך בחירת השיר הגאורגי שנשלח לתחרות. בעבר אומצו מספר שיטות בחירה שונות, כמו קדם לאומי או בחירות פנימיות. ב-2023 נציגת המדינה נבחרה באמצעות התוכנית The Voice Georgia, ואילו השיר נקבע באופן פנימי. ב-15 בספטמבר 2023 אישר GPB את השתתפות המדינה באירוויזיון 2024.
לפני האירוויזיון > בחירה פנימית

ב-12 בינואר 2024 נחשף כי בוזלאדזה נבחרה לייצג את המדינה בתחרות. למחרת החל תהליך יצירת השיר: תאגיד השידור הגאורגי פתח את תקופת הגשת השירים, שנמשכה עד לסוף חודש ינואר, לסינון הוועדה המקצועית. למעלה מ-300 שירים נשלחו. באמצע פברואר נודע כי דרקו דימיטרוב השתתף בכתיבתו של "Firefighter".‏ ב-6 במרץ נחשף שמו על ידי בוזלאדזה, ורק לאחר חמישה ימים יצא לאור באופן רשמי. יחד עם פרסומו עלה ליוטיוב הווידאו קליפ הרשמי שלו בבימויו של זאזא אורשווילי.
לפני האירוויזיון > קידום

כחלק מקידום השיר לקראת התחרות אישרה בוזלאדזה את השתתפותה ב-PrePartyES במדריד ב-30 במרץ, במסיבת האירוויזיון של לונדון ב-7 באפריל ובקונצרט האירוויזיון באמסטרדם ב-13 באפריל. ב-21 במרץ ביצעה את "Firefighter" במהלך משחק כדורגל בין גאורגיה ללוקסמבורג, שנערך כחלק מהיורו 2024 בטביליסי.
באירוויזיון

סופו חלוושי (מימין), נציגת גאורגיה לאירוויזיון 2007, שנערך בהלסינקי שבפינלנד. היא דורגה במקום ה-12. נינה סובלאטי (משמאל), נציגת המדינה לאירוויזיון 2015, שנערך בווינה שבאוסטריה. היא דורגה במקום ה-11. שתי האמניות נבחרו להופיע בסרטון הגלויה של גאורגיה באירוויזיון 2024.
על פי חוקי האירוויזיון נדרשות כל האומות, למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים על בסיס דפוסי הצבעה דומים וקשרים גאופוליטיים משותפים, על מנת להפחית את הסיכוי לתיאום הצבעות על רקע זה. ב-30 בינואר 2024 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. ‌גאורגיה שובצה להשתתף בחלקו השני של חצי הגמר השני, שהתקיים ב-9 במאי.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2024 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. גאורגיה הופיעה כמדינה ה-11, אחרי סן מרינו ולפני בלגיה.
בגאורגיה, כל שלושת המשדרים שודרו ב-1TV, עם פרשנות מאת ניקה לובילדזה.
ה"גלויות" הן קטעי וידאו קצרים בני 40 שניות, שמוקרנים במהלך שידור הטלוויזיה ותכליתם לאפשר מעבר חלק ככל הניתן בין שיר לשיר בעיצובה השונה של הבמה. לקראת אירוויזיון 2024 הוחלט כי נושא ה"גלויות" השנתי יהיה שני שירי עבר מכל מדינה. לאחר הקרנת שני השירים הנבחרים הוצג וידאו קצר על הנציג העכשווי של אותה המדינה, שצולם על ידו במצב סלפי. גאורגיה בחרה להציג את סופו חלוושי, נציגת גאורגיה לאירוויזיון 2007, שדורגה במקום ה-12, ואת נינה סובלאטי, נציגת המדינה לאירוויזיון 2015, שהגיעה למקום ה-11.
באירוויזיון > חצי הגמר

בוזלאדזה השתתפה בחזרות טכניות ב-30 באפריל וב-3 במאי, ולאחר מכן בעוד שלוש חזרות גנרליות ב-8 וב-9 במאי.
הופעתה של בולאדזה נפתחת כשהיא עומדת על ריבוע מוגבה במרכז הבמה. היא לובשת שמלה, נועלת מגפיים ועוטה כפפות – כל הפריטים בצבע זהב. כשהבית הראשון מתחיל מוחלף צבע המסך המרכזי לאדום, ובמרכזו מעגל. תנועת ידיה של בוזלאדזה מסונכרנות עם המוקרן במסך, כך שנראה כאילו יוצאת מידיה להבות אש. בקטע המחבר בין הבית לפזמון הראשון עולים לבמה ארבעה רקדנים גברים, שלבושים בחליפות שחורות. בפזמון מוקרן שוב המעגל, הפעם כשיוצא ממנו אש. בנוסף, מכל צד של הצורה מופיעים פניה של בוזלאדזה, המבצעת את מילות השיר. בקטע האינסטרומנטלי עוברת בוזלאדזה לרקוד, כשלאורך הבמה מופעלים כל תותחי האש והלהביורים. המשך ההופעה זהה לחלקיה הקודמים. היא מסתיימת כשבוזלאדזה עומדת על במה גבוהה בהרבה מזו בהתחלה.
בסוף המופע הוכרז כי גאורגיה סיימה את הערב בין עשר המדינות, שהעפילו לשלב הגמר. מאוחר יותר התברר כי היא דורגה במקום השמיני עם 54 נקודות. זו הייתה הפעם הראשונה מאז אירוויזיון 2016 שגאורגיה העפילה לגמר.
באירוויזיון > גמר

זמן קצר לאחר שידור חצי הגמר השני נערכה מסיבת עיתונאים בהשתתפות נציגי המדינות שהעפילו לשלב הגמר. באותו הערב נערכה הגרלת הקצאה שקבעה באיזו מחצית תופיע כל מדינה בגמר. מעבר לשתי האפשרויות הרגילות הוסיף איגוד השידור האירופי אפשרות שלישית, שהיא בחירת ההפקה. מדינה שתוגרל ל"בחירת ההפקה" תשתבץ בהתאם להחלטת הנהלת האירוע. גאורגיה הוגרלה ל"בחירת ההפקה". ב-10 במאי פורסם סדר ההופעות המדויק של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. גאורגיה שובצה כהופעה ה-24, אחרי קרואטיה ולפני צרפת.
לקראת המופע, השתתפה בוזלאדזה בחזרות הגנרליות למופע הגמר, ב-10 וב-11 במאי, כולל גמר חבר השופטים, שבו דירגו השופטים המקצועיים את כל השירים. גאורגיה הגיעה למקום ה-21 בגמר עם 34 נקודות; 15 נקודות מהשופטים, ו-19 נקודות מהקהל.
באירוויזיון > הצבעה

במהלך שלושת המופעים העניקה כל מדינה שני סטים של הצבעה (הקהל והשופטים של אותה המדינה). מספר הנקודות ששתי הקבוצות יכולות להעניק נע בין 1–8, 10 ו-12 נקודות. ההרכב המדויק של חבר השופטים הלאומי ופירוט הנקודות שלהם ושל הקהל של כל מדינה פורסמו לאחר הגמר. חבר השופטים הגאורגי הורכב מארחיל ניז'רדזה, מרב נוצוביצה, מרב סנודזה, נינו בדורשווילי וטינטין ג'מבוריה.
באירוויזיון > הצבעה > נקודות שהוענקו לגאורגיה > חצי הגמר

| קהל> ציון | קהל> מדינות | קהל> סך הכל |
| --- | --- | --- |
| 12 נקודות |  | 0 נקודות |
| 10 נקודות |  ארמניה | 10 נקודות |
| 8 נקודות |  | 0 נקודות |
| 7 נקודות |  אלבניה | 7 נקודות |
| 6 נקודות |  יוון,  ישראל,  צרפת | 18 נקודות |
| 5 נקודות |  איטליה | 5 נקודות |
| 4 נקודות |  מלטה,  העולם | 8 נקודות |
| 3 נקודות |  | 0 נקודות |
| 2 נקודות |  בלגיה | 2 נקודות |
| נקודה אחת |  אוסטריה,  אסטוניה,  ספרד,  צ'כיה | 4 נקודות |
| סך הכל | 12 מדינות ושאר העולם1 | 54 נקודות |
1החל משנת 2023 גם המדינות שלא משתתפות יכולות להצביע, והצבעותיהן נספרות כקבוצה אחת ששמה הוא "שאר העולם" (באנגלית: Rest of the world; בראשי תיבות: ROTW).
באירוויזיון > הצבעה > נקודות שהוענקו על ידי גאורגיה > חצי הגמר

| קהל> ציון | קהל> מדינות |
| --- | --- |
12 נקודות:  ארמניה
10 נקודות:  ישראל
8 נקודות:  הולנד
7 נקודות:  לטביה
6 נקודות:  יוון
5 נקודות:  שווייץ
4 נקודות:  צ'כיה
3 נקודות:  סן מרינו
2 נקודות:  בלגיה
נקודה אחת:  אוסטריה
סך הכל: 10 מדינות