stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חרטום בולבוסי
אופן פעולה

כשאוניה נעה במים נוצרים גלי חרטום שמאטים את התקדמותה, וככל שהספינה גדולה יותר ונעה מהר יותר, כך הגלים גדולים וחזקים יותר. התוספת הבולבוסית בתחתית החרטום נועדה ליצור גלים בפאזה הפוכה לאלה שנוצרים מעל, והתוצאה היא התבטלות חלקית של הגלים בגלל התאבכות הורסת.
הפחתה זו של גלי החרטום והשיפוליים כבר בנקודת החרטום משנה את חלוקת לחץ המים לאורך הספינה ומפחיתה את התנגדות הגלים לתנועתה.
צורתו של הבולבוס מותאמת לצורת החרטום ושונה מספינה לספינה.
יש המציינים כי חרטום בולבוסי אף גורם להגבהת החרטום מעל קו המים. כיוון שחרטומים בולבוסיים רבים הם סימטריים ואף בנויים בזווית העולה כלפי מעלה, הדבר תורם להתרוממות החרטום מעל המים.
פיתוח

החרטום הבולבוסי הראשון הותקן באוניית המערכה האמריקאית USS Delaware אשר הוכנסה לשירות בשנת מבצעי בשנת 1910 ואשר תוכננה על ידי המהנדס הימי דייוויד וו. טיילור. בשנות ה-20 ניסו אף אומות אחרות לבנות אוניות עם חרטומים בולבוסיים, ביניהן שתי אוניות הנוסעים הגרמניות "ברמן" (נכנסה לשירות בשנת 1929) ו"אירופה" (1930). שתי האוניות אף החזיקו בשיא המהירות לחציית האוקיינוס האטלנטי בין השנים 1929–1933. בשנת 1935 שברה את שיא המהירות בחציית האטלנטי האונייה הצרפתית "נורמנדי" אשר אף היא הייתה בעל חרטום בולבוסי. אף שאוניית הנוסעים הבריטית Queen Mary, אשר חרטומה לא היה בולבוסי, השיגה מהירות דומה, נורמנדי עשתה זאת עם מנוע שהספקו היה פחות בשליש מזה של האוניה הבריטית ובצריכת דלק קטנה יותר.
מחקרים מדעיים ראשונים באשר לתכונות החרטום הבולבוסי פורסמו בשנות ה-50. מחקרים אלה נמשכים עד היום ובזכותם שוכללה צורתו של החרטום הבולבוסי כדי להפחית את כוח הגרר על הספינה.
כיפת סונאר

בחלק אוניות המערכה, המצוידות בנשק ללוחמה בצוללות, בנוי חרטום הדומה לחרטום בולבוסי ובו מכשיר סונאר, אולם תפקידה ההידרודינמי של בליטה זו הוא משני בלבד לפעולת הסונאר. בליטה זו מלאה במים ודרכה משגר המכשיר את גלי הקול לאיתור צוללות.
השפעה משולבת של חרטום בולבוסי וחרטום מסורתי על היווצרות גלים, כך שהגל הנוצר על ידי החרטום הבולבוסי, מתחת לפני המים, מבטל את הגל שיוצר החרטום המסורתי
1. חתך צד של חרטום בולבוסי
2. חתך צד של חרטום מסורתי ללא בולבוס
3. הגל הנוצר על ידי הבולבוס
4. הגל הנוצר על ידי החרטום המסורתי
5. קו המים באזור התאבכות הגלים
גיטה קארל

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בספטמבר 1899 Szatmár County, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  12 בפברואר 1972 (בגיל 72) חיפה, ישראל 
 שם לידה:  שרה קליין
 תקופת הפעילות:  מ-1924 
 
גיטה קארל (במקור קליין, בהונגרית: Klein Gitta; באיטלקית: Ghitta Carell;‏ 20 בספטמבר 1899 – 18 בינואר 1972) היה שמה המקצועי של גיטה קליין, צלמת יהודייה-הונגרייה-איטלקייה. היא הייתה צלמת מועדפת בקרב האצולה והמלוכה באיטליה. למרות המורשת היהודית שלה, היא סייעה בבניית הדימויים, ששימשו את התעמולה הפשיסטית באיטליה הפאשיסטית. לאחר נפילת בניטו מוסוליני וסיום מלחמת העולם השנייה היא נשארה באיטליה. בסוף שנות השישים היא עלתה לישראל. אחד מתצלומיה הבולטים הוא של משה שרת, ראש הממשלה השני של ישראל.
ראשית חיים

גיטה קליין, נולדה ב־20 בספטמבר 1899 בהונגריה ללוטי זוננברג ואיגנץ קליין.  אביה היה בעל מפעל לנעליים ואימה עקרת בית. ייתכן שהיא למדה אצל הצלם שזקלי אלאדאר ואז נסעה לווינה ולייפציג כדי להמשיך בהכשרתה.  באופן לא רשמי היא למדה מאומני צילום כמו ארגי לנדאו, אולגה מטאיי ואילקה רוואי. אין הרבה מידע ביוגרפי על ראשית חייה וידוע כי הייתה צאצאית למשפחה עשירה. היא התגלתה לאחר שהגיעה לאיטליה בחופשה וצילמה תצלום של תינוק שפורסם ברחבי איטליה ושימש את תעמולת המפלגה הפשיסטית.
קריירה

בשנת 1924 עברה קליין לאיטליה והיה מעורבת במהרה בקבוצת האמנים והאינטלקטואלים ההונגרים החיים בפירנצה. היא נודעה בזכות צילום דיוקנאות. היא ריטשה במיומנות את תמונותיה והתאמצה מאוד כדי להסתיר את השיפורים שלה בתמונות, כגון השחזת פרטים והגדלת ניגודיות האור. לאחר שלמדה איטלקית, היא פתחה סטודיו בויאלה מילטון 13, בפירנצה בסביבות 1927, ומאותה עת החלו להופיע דיוקנאות של אריסטוקרטים שצילמה. צילומיה משנת 1927, כוללים בין היתר דיוקנאות של הרוזנת אנה בוטורליין ותרזה מרטיני מרסקוטי, ומשנת 1928 היא צילמה את הברונית בונקורסה אליוטי. היא החלה לפרסם תמונות במגזיני אופנה בשם גיטה קארל. סיפור נוסף שייתכן ואינו נכון וכנראה סופר בהגזמה על ידה הוא כי לאחר שצילמה את סופיה, נסיכת פרוסיה, היא עודדה את קארל לנסוע לרומא, והציגה אותה בחצר המלוכה. ברומא היא התחרתה עם הצלמת הבריטית אווה בארט על שטחי פרסום בעיתונים.
ברומא הפכה קארל לצלמת משפחת המלוכה האיטלקית לאחר שתצלומה של מפאלדה, נסיכת סבויה, שצולם בשנת 1928 פורסם במהדורת מרץ 1929 של "העיתון לה קרנט מונדיין". בסביבות 1930 פגשה וצילמה שניים מאדריכלי התעמולה הפשיסטית, מרגריטה צרפתי ומרצ'לו פיאצ'נטיני. שניהם היו אישים מרכזיים בעיצוב משנתו הפוליטית והתרבותית של בניטו מוסוליני. היא צילמה צילומים שנאספו באלבום של בני המשפחה של צרפתי ושל פיאצ'נטיני.  בשנת 1931 צילמה קארל את מארי ז'וזה, מלכת איטליה ואת מוסוליני, לעיתון "ללה קרנט מונדיין".
אף על פי שהמשיכה לתחזק סטודיו בפירנצה, עד 1930, הקימה קארל סטודיו לצילום נוסף ברומא בשנת 1932, שנמצא בפיאצה דל פופולו מספר 3. בשנת 1933 היא צילמה את חתונת בתה של צרפתי פיאמטה לבן זוגה ליביו גטאני, וכעבור שנתיים צילמה תצלומים של ילדם הראשון, רוברטו. במשך מספר שנים לאחר מכן, עד שבארט פרשה בשנת 1937, היו שתי הנשים ידועות כמתחרות על אותם לקוחות. באותה שנה צילמה קארל סדרת דיוקנאות של מוסוליני, שהיו שונים לגמרי מהתמונות קודמות שלו. בתצלומיה של קארל הוא הוצג זוהר כמעט כמו שחקן הוליוודי, כאינטלקטואל מעודן, כשההתייחסות היחידה לפוליטיקה הייתה תג של המפלגה הפשיסטית הלאומית על חולצתו. בשלב זה, קארל הייתה לצלמת המבוקשת ביותר ברומא.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1938, הייתה קארל תחת פיקוח המשטרה, אך מערכת היחסים שלה עם אנשים רמי מעלה אפשרו לה להישאר במדינה, למרות מוצאה היהודי.[דרוש מקור] לאחר סיום המלחמה, היא המשיכה לצלם תמונות של אנשי חברה רבי עוצמה ובשנת 1959 ויתרה על אזרחותה ההונגרית וקיבלה אזרחות איטלקית.[דרוש מקור] הדיוקן הרשמי האחרון שלה היה של האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה בשנת 1960. בשנת 1969, היא תרמה כ-50,000 תשלילים של הארכיונים שלה אל מרכז המידע "פרניה" אשר לאחר מכן אוחדו לחברת 3M במילאנו ואז עלתה לישראל.
מוות והנצחה

קארל נפטרה ב־8 בינואר 1972 בחיפה ונשכחה במידה רבה. ייתכן בגלל סיבות אידאולוגיות. בעשור השני של מאה ה-21, התחדש העניין בטכניקות הצילום שלה. בשנת 2011 התפרסמה ביוגרפיה, "גיטה קארל" בהונגרית ובעקבותיה בשנת 2013 פרסם רוברטו דוליו ביוגרפיה, "Un ritratto mondano", ביוגרפיה הבוחנת מחדש את חייה.  לאחר הוצאת הספר הוצגה תערוכה מעבודותיה.  בשנת 2011 הוצגה תערוכה בז'נבה, אשר החלה במצגת של המוזיאון הלאומי של הונגריה, המציינת את הפעם הראשונה שעבודותיה של קארל הוצגו במולדתה. תערוכת נוספת אשר התקיימה בשנת 2013 ברומא העריכה את ההשפעות של וולט דיסני והוליווד על יצירתה של קארל.
ביבליוגרפיה

Antola, Alessandra (2015). "Photographing Mussolini".  In Gundle, Stephen; Duggan, Christopher; Pieri, Giuliana (eds.). The Cult of the Duce: Mussolini and the Italians. Manchester, England: Manchester University Press. pp. 189–205. ISBN 978-1-5261-0141-9.
del Giardino, Zsazsi Chaillet Giusti (2011). Ghitta Carell (בהונגרית). Somorja, Slovakia: Méry Ratio. ISBN 978-8-089-28647-8.
Dulio, Roberto (2013). Un ritratto mondano: fotografie di Ghitta Carell (באיטלקית). Milan, Italy: Johan & Levi Editore. ISBN 978-88-6010-086-3.
Miraglia, Marina (1988). "Carell Klein, Ghitta". Treccani.it (באיטלקית). Rome, Italy: Dizionario Biografico degli Italiani, Volume 34. אורכב מ-המקור ב-29 באוגוסט 2011. נבדק ב-4 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
La Grange, Ashley (2005). Basic Critical Theory for Photographers. Oxford, England: Focal Press. ISBN 978-0-240-51652-3.
Molinari, Luca (10 בנובמבר 2013). "L'architettura e il potere nei ritratti di Ghitta Carell". Il Post (באיטלקית). Milan, Italy. אורכב מ-המקור ב-12 באפריל 2016. נבדק ב-6 בדצמבר 2018. The architecture and power in the portraits of Ghitta Carell {{cite news}}:  (עזרה)
"'A lélek fénye' – Ghitta Carell portréi" ["Light of the Spirit" – portraits of Ghitta Carell]. mazsihisz.hu (בהונגרית). Budapest, Hungary: Magyarországi Zsidó Hitközségek Szövetsége. 29 במאי 2011. אורכב מ-המקור ב-6 בדצמבר 2018. נבדק ב-6 בדצמבר 2018. {{cite web}}:  (עזרה)
"E' morta a 73 anni Ghitta Carell: Ritrasse in fotografia tutti I grandi d'Europa" [Ghitta Carell died at the age of 73: She portrayed all the great Europeans in photography]. La Stampa (באיטלקית). Vol. 105, no. 15. Turin, Italy. Agenzia Nazionale Stampa Associata. 19 בינואר 1972. p. 6. נבדק ב-6 בדצמבר 2018. {{cite news}}:  (עזרה)
הערות שוליים

↑  אתר מורשתו של משה שרת
↑  Dulio 2013, pp. 7, 10.
1 2 3 4 5 6  Miraglia 1988.
↑  Dulio 2013, p. 10.
↑  Dulio 2013, pp. 10–11.
↑  Dulio 2013, pp. 7–8.
↑  Dulio 2013, pp. 12–13.
↑  Dulio 2013, p. 14.
↑  Dulio 2013, pp. 17–18.
↑  Dulio 2013, pp. 18–19.
1 2  Dulio 2013, pp. 19–20.
1 2  Dulio 2013, p. 24.
1 2  Dulio 2013, pp. 21–22.
↑  Dulio 2013, p. 28.
↑  Dulio 2013, p. 35.
↑  Dulio 2013, p. 26.
↑  Dulio 2013, p. 23.
↑  Dulio 2013, pp. 30, 32.
↑  Antola 2015, p. 196.
↑  La Grange 2005, p. 38.
↑  del Giardino 2011.
1 2 3  Molinari 2013.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 138856664  ICCU: RAVV081454  ISNI: 0000 0000 6687 7658  LCCN: n78040644  NTA: 068656033  PIC: 386569  VIAF: 50481924   WorldCat (עם VIAF): 50481924 
מארי ז'וזה, מלכת איטליה צילום של קארל משנת 1946
הומופוביה בישראל

הומופוביה הוא מונח ממדעי החברה המתאר פחד, רתיעה או סלידה (אנטיפטיות) מחברי קהילת הלהט"ב (הומואים, לסביות ועוד). בהגדרה רחבה יותר, המונח מתאר את ביטוי תכונות אלה באפליה, דחייה, שנאה, או תוקפנות כלפי נטייתם המינית, כלפי מימושה של הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין, וכלפי גילויי חיבה בין בני אותו המין.
החקיקה במדינת ישראל בסוף המאה ה-20 הוציאה אל מחוץ לחוק אפליה מחמת נטייה מינית במספר תחומים, והתיקונים לחוק איסור לשון הרע והחוק למניעת הטרדה מינית אוסרים על ביטויים המבזים אנשים בשל נטייתם המינית. לצד זאת, מדינת ישראל עודנה מתנגדת להעברת תיקון לחוק הפרשנות הקובע כי בכל מקום בספר החוקים בו מופיעה התייחסות לאפליה – יוחל החוק גם על אפליה הנוגעת לזהות מינית או מגדרית, כך שהחוק אינו מכסה את מרבית החוקים הנוגעים לאפליה בספר החוקים של מדינת ישראל. במהלך השנים אירעו בישראל מקרי הומופוביה בולטים שבאו לידי ביטוי בביזוי והשפלה וחלקם אף הגיעו לאלימות פיזית. אנשי ציבור, בהם חברי כנסת וממשלה, התבטאו בצורה הומופובית. וגילויי הומופוביה התרחשו גם בקרב מוסדות המדינה וחברות ממשלתיות וכן בכלי התקשורת.
ב-2010 הקימה האגודה למען הלהט"ב בישראל את מרכז ניר כץ למאבק באלימות ובלהט"בופוביה, אשר מפרסם מדי שנה "דוח מצב הלהט"בפוביה בישראל". בשנת 2022 פרסם המרכז את "דוח העשור", שמצביע על עלייה משנה לשנה במקרי להט"בופוביה. בשנת 2022 התקבלו 3,309 דיווחים על להט"בופוביה, לעומת 2,971 בשנת 2021, 2,696 בשנת 2020, 2,125 בשנת 2019, 1,557 דיווחים בשנת 2018, 533 בשנת 2017 ו-424 בשנת 2016.
החוק האוסר יחסים "שלא כדרך הטבע"

עם הקמתה ירשה מדינת ישראל, באמצעות פקודת סדרי השלטון והמשפט, את חוקי המנדט הבריטי, שלפיהם נחשב קיום יחסי מין הומוסקסואליים לעבירה שדינה עד עשר שנות מאסר (סעיף 152(2) לפקודת החוק הפלילי, שהפך לסעיף 351(3) לחוק העונשין, תשל"ז-1977). בישראל לא הועמד אדם לדין פלילי בעוון קיום יחסי מין הומוסקסואלים כשלעצמם, אם כי קרה שחיילים הועמדו לדין צבאי על עברה כזאת. נאשמים בישראל הורשעו בסעיפי האיסור על משכב "שלא כדרך הטבע"; על פי רוב מדובר בנאשמים שהואשמו בעבירות מין חמורות יותר, והורשעו גם בעבירה זו.
החוק הוא הסיבה לכך שב-1975, כשקמה העמותה הישראלית לזכויות הומוסקסואלים, היא נקראה תחילה "האגודה לשמירה על זכויות הפרט" (כיום: אגודת הלהט"ב), כדי שלא תואשם בעידוד עבירה על החוק. האגודה לשמירת זכויות הפרט ניסתה להביא לביטול האיסור הפלילי מימיה הראשונים. ב-1976 נפגשו אנשיה עם אהרן ברק, היועץ המשפטי לממשלה, וב-1983 היא שלחה לכל חברי הכנסת חוברת שבה קראה 'להפסיק להפלות הומוסקסואלים ולסביות'. ב-22 במרץ 1988 אושר בכנסת תיקון מס' 22 לחוק העונשין שכלל ניסוח מחדש של מרבית הסעיפים העוסקים בעבירות מין, ובוטל סעיף 351, האוסר על משכב "שלא כדרך הטבע".
הומופוביה בכוחות הביטחון > בצבא ההגנה לישראל > עמדתו הרשמית של צה"ל

באוגוסט 1983 פנתה יו"ר האגודה לזכויות האזרח, ד"ר רות גביזון לראש אכ"א בצה"ל בעקבות פרסום בעיתון על כך שחוזהו של קצין הותר בעקבות תלונה של אשתו על נטיותיו ההומוסקסואליות. ראש אכ"א, תא"ל עמוס ירון, השיב באוקטובר 1983 כי נטיות הומוסקסואליות אינן מונעות מחייל שירות צבאי.
חודש לפני תשובת ראש אכ"א, בספטמבר 1983, נכנסה לפקודות מטכ"ל הוראת קבע שכותרתה "שירות הומוסקסואלים בצה"ל". הפקודה קבעה כי שיבוצם של חיילים הומוסקסואלים מוגבל בגין נטייתם המינית משום שזו עלולה להוות סיכון ביטחוני (בדומה ל"בהלת הלבנדר" בארצות הברית). בחוברת ההנחיות הבסיסית למאבחנות הפסיכוטכניות בצה"ל אופיינה ההומוסקסואליות כסטייה מינית, וכרכה בינה לבין נשיות ובעיות בבריאות הנפש. המאבחנות הונחו כי כאשר עולה חשד לנטיות הומוסקסואליות, יש לבחון את התאמת המועמד לשרת ביחידת שדה. במהלך השנים נעשו שינויים אחדים בפקודות אלו להם היה אחראי במישרין פרופ' עוזי אבן.
הוראות הקבע של שנת 1983 קבעו עוד כי כל מפקד יחידה שנודע לו כי חייל ביחידתו הוא הומוסקסואל – נקרא להפנותו למרכז בריאות הנפש ובמקביל לדווח לגורמי ביטחון שדה הנוגעים בדבר. אלו יכלו להחליט על אחת משלוש החלטות: לשחרר את החייל, לשים הגבלות על שיבוצו או לערוך תחקיר ביטחוני מקיף בהתאם לתפקיד אליו מיועד. הפקודה קבעה עוד כי חייל הומוסקסואל לא יישרת בתפקידי "סוד מועדף", בקהיליית המודיעין ובתפקידי הצפנה והסתרה, וכי חייל שהועלה "חשד סביר" כי הוא בעל נטייה הומוסקסואלית יימצא בפיקוח ביטחוני כל תקופת שירותו הסדיר בצה"ל.
בשנת 1997 פורסם במגזין הזמן הוורוד וביולי 2000 בידיעות אחרונות כי צה"ל עורך בדיקות לאבחון נגיף האיידס בקרב מועמדים לגיוס במקרים שהמועמד מצהיר שהוא הומוסקסואל, וזאת ללא ידיעת המתגייסים.
בשנת 1998 בוטלה כליל הוראת הקבע ומאז אין בצה"ל כלל פקודות הנוגעות במישרין להומוסקסואלים ואין אפליה רשמית על רקע נטייה מינית. ב-2004 פרסם הרמטכ"ל משה יעלון פקודת יום המחדדת את הצו המוסרי של צה"ל בנושא שמירת כבוד האדם.
בשנת 2001 הוציאה עמותת "המועצה הפוליטית לזכויות הגייז בישראל" דו"ח הסוקר את נושא המאבק הלהט"בי בישראל בתחומים שונים. בפרק שיוחד לצה"ל, דרשה המועצה התנצלות על היחס המפלה בו נהג הצבא בהומואים ולסביות עד לשנת 1993, אז התקבלה הוראה האוסרת על אפליה בגיוס לצה"ל ובשירותם של הומואים: "על צה"ל לפרסם הודעת התנצלות חד משמעית הקובעת כי רדיפתם של הומואים ולסביות במסגרת המדיניות שנקבעה בצה"ל היא בבחינת מעשה פסול מוסרית וללא כל הצדקה ואחיזה במציאות", נכתב בדו"ח.
הומופוביה בכוחות הביטחון > בצבא ההגנה לישראל > אקלים השירות

מחקר שנערך באוקטובר 2006 מצא כי הסביבה הצבאית רוויה באלימות מילולית הומופובית. חיילים הומו-לסבים דיווחו על רמת חשיפה גבוהה לאלימות מילולית במקומות שונים בבסיס. לטענתם ההווי הצבאי רווי בביטויי גנאי כלפי הומוסקסואליות המתבטאים בבדיחות ובשירים המגנים את ההומוסקסואליות כמביישת, בלתי ראויה או פחותת-ערך ובכך משפילים את ההומוסקסואל ומדירים אותו מחוץ למחנה הנורמלי, התקין והבריא. החיילים דיווחו על משאבי תמיכה מוגבלים ועל תחושת אי-נוחות לשוחח על הנושא עם בעלי תפקידים בצבא על נושאים הקשורים לנטייתם המינית.
בספטמבר 2005 הגישה חיילת בגדוד קרקל של הנח"ל קבילה לנציב קבילות החיילים ותלונה למצ"ח, שלפיהן חבריה ליחידה התעללו בה והשפילו אותה על רקע נטייתה המינית, בעוד המפקדים ואנשי הסגל מתעלמים מהמקרים גם לאחר שדיווחה עליהם בפניהם. נציב קבילות החיילים קבע כי "אירוע כה חריג עלול להתרחש ביחידה צבאית כלשהי, רק בהתקיים אקלים חברתי ופיקודי מסוימים שיאפשרו לאירועים מעין אלה להתרחש" – והטיל את האחריות על מפקד הגדוד. באותו הדו"ח ובדו"ח שיצא שנה לאחר מכן התפרסמו תלונות נוספות וצוין כי חלה עלייה בתלונות אלה. דוגמה אחרת היא מקרה מאפריל 2011, אז חייל במהלך הטירונות יצא מהארון בפני חבריו, ושלושה מהם בתגובה השפילו אותו, התעללו בו והטרידו אותו מינית בתגובה לכך.
הומופוביה בכוחות הביטחון > במשטרת ישראל

במרוצת השנים פורסמו תלונות של חברי הקהילה הלהט"בית לפיהן הופלו על ידי משטרת ישראל. ב-2018, תלונות בדבר הומופוביה במשטרה ובשב"ס היוו כ-2% מהתלונות בדוח "מצב הלהטופוביה בישראל" של האגודה למען הלהט"ב בישראל.
הומופוביה במערכת החינוך

המחקר הראשון בישראל שבחן את מצבם והתנסויותיהם של תלמידים הומואים, לסביות וביסקסואלים במערכת החינוך בישראל נערך בשנת 2004 וממנו עלה כי השימוש במילה "הומו" ככינוי גנאי הוא גבוה מאוד ונפוץ בכל חלקיו של בית הספר (דווח על ידי 62% מהתלמידים), והערות הומופוביות אחרות נאמרות גם על ידי מורים. הממצא העיקרי של המחקר היה כי על אף שהערות הומופוביות וגילויי אלימות על רקע נטייה מינית נעשות בנוכחות מורים, הם נוטים כמעט שלא להגיב כלל. ממצאי הדו"ח הוצגו בכנסת בפני ועדת החינוך, התרבות והספורט, במסגרת דיון בנושא "התייחסות מערכת החינוך לקהילה ההומו-לסבית".
בשנת 2007 הודיעה שרת החינוך, פרופ' יולי תמיר, שמשרד החינוך יילחם בהומופוביה במערכת החינוך. לאחר חודש השירות הפסיכולוגי הייעוצי במשרד החינוך הוסיף תכנים על הומוסקסואליות לאתר האינטרנט של המשרד. וביולי 2007 הכריזה תמיר על הכנסת הנושא לתוכנית הלימודים של כיתות ח'. תמיר השתתפה בפעילות של חוש"ן - חינוך ושינוי ומשרד החינוך החליט להכיר בארגון ולתמוך בו. המשרד אף הקים ועדה לענייני הומואים ולסביות.
מחקר נוסף נערך בשנת 2008, והוא קבע כי למרות השינויים שחלו במערכת החינוך בשנים שעברו, לא נמצאו הבדלים ניכרים באקלים החינוכי בין השנים. אף על פי שאלימות מילולית נמצאה במחקר הנוכחי כסוג האלימות וההטרדה הנפוצה, שיעורים גבוהים יחסית של תלמידים חוו אלימות פיזית והטרדה מינית על רקע נטייתם המינית. בנוסף, הממצאים הראו כי התלמידים אינם רואים בצוות החינוכי כתובת לשיתוף, התייעצות וסיוע בנושאים הקשורים לנטייה מינית. ממצאי המחקר וההשוואה בין ממצאיו למחקר משנת 2004 הוצגו בכנס האגודה לחינוך השוואתי שנערך בשנת 2008 באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
במחקר אשר נערך בישראל בשנת 2009, רואיינו 20 משתתפים – הומואים, לסביות וביסקסואלים בטווח הגילאים 15–18. מטרתו הייתה ללמוד על החוויה הבית-ספרית של נוער להט"ב מתוך זווית ראייתו הסובייקטיבית, בהתבסס על המשמעויות שהוא יוצק לתוכה. במחקר נמצא כי החוויה הבית-ספרית של תלמידים אלה מאופיינת הן בדחק של מיעוט והן בפיתוח עמידות מפניו. במילים אחרות, בהיעדר משאבי תמיכה בבתי-הספר בישראל גם מתבגרים רבי תושייה וסתגלניים יתקשו להתמודד עם הומופוביה על כל היבטיה. בה-בעת, כאשר הצרכים הדיפרנציאליים של תלמידים הומואים, לסביות וביסקסואלים מקבלים מענה הולם ומקיף, החוויות וההתנסויות שלהם בבית-הספר דומות במידה רבה לאלו של בני גילם.
ארגון חוש"ן - חינוך ושינוי הפועל בבתי ספר שונים ברחבי הארץ בניסיון לשנות סטריאוטיפים ועמדות שליליות בקרב נוער.
בשנת 2014 נכנס לתוקפו תיקון לחוק זכויות התלמיד, האוסר על אפליה בשל נטייה מינית.
לפי מחקר משנת 2017 עמותות הסיוע הקהילתיות (כגון איגי), מתפקדות כ"בלמי לחץ" בכך שהן מפחיתות את ההשפעות המזיקות של בריונות הומופובית בבית הספר על הרווחה הנפשית של בני נוער להט"בים מרקעים חברתיים ולימודיים מגוונים. ממצאי המחקר מדגישים את הצורך בהתערבות בית-ספרית של גילוי מוקדם וסיוע, במטרה ליצור דיאלוג משמעותי בין תלמידים הטרוסקסואליים לבין תלמידים להט"בים.
במגזר הערבי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. יש להשלים על אירועים הומופובים, היחס של חברי כנסת ערביים (והבולט בתחום, אחמד טיבי) ללהט"בים ועוד.
ב-2020 הודיעה חברת הטחינה "אל-ארז", כי היא תתרום כסף לאגודה למען הלהט"ב להקמת קו סיוע וקשב ללהט"ב בערבית. הייתה זו הפעם הראשונה שחברת מזון ישראלית בבעלות ערבית הביעה תמיכה פומבית בקהילה הגאה. בעקבות זאת עלו קריאות בחברה הערבית-ישראלית להחרים את החברה.
ב-2023 נרצחה שרית אחמד שקור, צעירה בת 18, על רקע הומופובי. לפני הרצח זכתה אחמד שקור לאיומים ממשפחתה בשל נטייתה המינית.
במגזר החרדי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
גילויי הומופוביה במרחב הציבורי, הפרטי וברשתות החברתיות

בנוסף לגילויי ההומופוביה הקשורים לאירועי מצעד הגאווה, סובלים חברי הקהילה הגאה מהתנכלות יום יומית באופנים שונים כמו:
שריפת דגלי גאווה (כך למשל בפרדס חנה, ירושלים, הוד השרון, רמת גן, מצפה רמון, מודיעין, באר שבע ועוד.) כשחלק ממקרים אלו היה כרוך בסיכון לחיי אדם.
אלימות פיזית שבאה לידי ביטוי במכות, זריקת חפצים, יריקות ועוד.
אלימות ברשתות החברתיות.
אפליה במקומות עבודה ובתי עסק.
שנת 2023 ידעה עלייה חסרת-תקדים באירועים נגד הקהילה הגאה, כולל התבטאויות מסיתות של שרים וח"כים.
פעילות נגד הומופוביה

בשנת 2006 צוין בישראל לראשונה היום הבינלאומי נגד הומופוביה לצד כ-50 מדינות נוספות בשם הבנ"ה - מונח שנבחר מתוך תפישה לפיה יש להדגיש את המסר החיובי (בעד הבנה, סובלנות, פלורליזם), ומתוך תפיסה לפיה רוב גילויי ההומופוביה, הלסבופוביה, הטרנספוביה והביפוביה נובעים מבורות ומפחד ולא רק משנאה. במהלך היום התקיימו 25 פעילויות שונות ברחבי הארץ, בהן השתתפו פעילים ואישי ציבור. מאז מצוין בישראל היום הבינלאומי נגד הומופוביה בכל שנה, והוא מלווה בפעילויות שונות.
בעקבות אירוע ירי בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב, שכֻוון כלפי בני נוער שהשתתפו באירוע "נוער גאה", הושק בשנת 2009 קמפיין קולנועי הסברתי נגד הומופוביה בישראל שמטרתו לעודד סבלנות ושוויון בחברה.
עמותת חוש"ן - חינוך ושינוי עוסקת בחינוך והסברה נגד הומופוביה ומעבירה שיעורים בנושא לבתי ספר שמסכימים לקבל את פעיליה (בתי ספר רבים ברחבי הארץ מסרבים לשתף פעולה עם העמותה). באוגוסט 2010 אישרה ועדת החינוך של עיריית תל אביב הצעה לשלב בתוכנית הלימודים של כל בתי הספר בעיר את תוכני הלימוד של ארגון שמטרתם שינוי סטריאוטיפים בנושאי נטייה מינית וזהות מגדרית.
קו הקשב והמידע יש עם מי לדבר של אגודת הלהט"ב משמש מזה שנים רבות כמקור מידע ותמיכה לנפגעי הומופוביה. בנוסף למתן אוזן קשבת פועל הקו בשיתוף המחלקה המשפטית של האגודה לסייע לפונים.
במסגרת האגודה למען הלהט"ב בישראל פועל מרכז ניר כץ למאבק באלימות ובלהט"בופוביה המרכז בשותפות עם קו הקשב את הטפול בפניות על רקע להטבפוביה כולל תמיכה טלפונית, לווי במתן תלונה במשטרה, ייעוץ משפטי, תמיכה נפשית. כמו כן עוסק המרכז ברכוז דווחי נפגעים מהומופוביה (אפשרי באופן מקוון באתר אגודת הלהט"ב) לצורכי עבודה מול גופי הממשלה והכנסת.
במאי 2011 הודיעו חברי הכנסת ניצן הורוביץ (מרצ) ונינו אבסדזה (קדימה) על הקמת שדולה חדשה בכנסת, שתתמקד במאבק בהומופוביה וטרנספוביה. זו הפעם הראשונה בישראל בה תעסוק הכנסת באופן קבוע בטיפול בנושא, ולא רק במסגרת דיונים מיוחדים או במסגרת הוועדה לקידום מעמד האישה המקיימת דיון בנושאי הקהילה מדי שנה, ביום הגאווה.
בפברואר 2015 התקיימה לראשונה הפגנת נוער נגד הומופוביה, בה השתתפו מאות בני-נוער ומחו כנגד התבטאויות הומופוביות שנאמרו במערכת הפוליטית לקראת הבחירות. להפגנה הגיעה שרת הבריאות, יעל גרמן, והח"כים מיכל רוזין ואיתן כבל. ההפגנה נערכה בעזרת איגי, ארגון הנוער הגאה.
ראו גם

התנגדות לזכויות להט"ב
להט"ב ויהדות
מחיית זכר עמלק

| --- | --- |

שמואל נוזף בשאול על כך שלא קיים את דברי ה' וחס על בהמתם של העמלקים
 מקרא:  ספר דברים, פרק כ"ה, פסוק י"ט; ספר שמואל א', פרק ט"ו, פסוק ג'
 משנה תורה:  ספר שופטים, הלכות מלכים ומלחמות, פרק ה', הלכה ה'
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה קפ"ח ספר החינוך, מצווה תר"ד
מחיית זכר עמלק היא מצוות עשה להכרית את זרעו של עמלק, העם שעל פי המקרא לחם בבני ישראל מיד לאחר צאתם ממצרים.
מקור המצווה

על פי הסיפור, בעקבות תקיפת עמלק את בני ישראל בצאתם ממצרים וזינובו בנחשלים, הוכרז עמלק כאויב עם ישראל. וכך נאמר בספר דברים:
זָכוֹר אֵת אֲשֶׁר עָשָׂה לְךָ עֲמָלֵק בַּדֶּרֶךְ בְּצֵאתְכֶם מִמִּצְרָיִם. אֲשֶׁר קָרְךָ בַּדֶּרֶךְ וַיְזַנֵּב בְּךָ כָּל הַנֶּחֱשָׁלִים אַחֲרֶיךָ וְאַתָּה עָיֵף וְיָגֵעַ וְלֹא יָרֵא אֱלֹהִים. וְהָיָה בְּהָנִיחַ ה' אֱלֹהֶיךָ לְךָ מִכָּל אֹיְבֶיךָ מִסָּבִיב בָּאָרֶץ אֲשֶׁר ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לְךָ נַחֲלָה לְרִשְׁתָּהּ – תִּמְחֶה אֶת זֵכֶר עֲמָלֵק מִתַּחַת הַשָּׁמָיִם לֹא תִּשְׁכָּח.
דיני המצווה

לפי דעת ספר החינוך בפרשת כי תצא, המצווה חלה על כל יהודי בכל מקום, גם אם הוא יחיד ושלא בשעת המלחמה. לעומתו, דעת הרמב"ם והרמב"ן שהמצווה חלה רק על ציבור שלם או מלך.
לדעת הרמב"ם מצווה זאת כפופה למצווה החלה במלחמה עם כל עם אחר, לקרוא לו ראשית לשלום. לדידו, רק בשעת מלחמה, ורק אם לא השלימו וקיבלו על עצמם שעבוד לעם ישראל, חלה מצווה למחות את זכרם.
כישלונו של שאול

במצווה זו נצטווה מאוחר יותר שאול המלך בידי שמואל הנביא, להכרית את זרע עמלק כולל השמדת הטף והבהמות. אך שאול נכשל בהשאירו את אגג מלך עמלק ואת מיטב הצאן והבקר. כישלון זה היה הסיבה לנישולו ממלכותו.
המצווה בימינו

בימינו אבדה משמעותה העיקרית של המצווה, מכיוון שלא ניתן לזהות כיום עם המזוהה אתנית עם עמלק; חז"ל קשרו זאת לסנחריב, אשר "בלבל את האומות" על ידי הגלייתן ממקום למקום. בנוסף, יש דעות שהמצווה מוטלת רק על ציבור שלם או על מלך יהודי; לפי דעות אלה אדם לא יכול לקיימה מיוזמתו בשום תקופה.
עם זאת, היו שקשרו צוררי ישראל נוספים לעמלק - אם במובן הרעיוני או אף במובן הגנטי וההלכתי. כך, נקרא המן "אגגי" - לכאורה כרמז לאגג מלך עמלק (אם במובן של צאצא גנטי או רעיוני). יש גם שזיהו את גרמניה עם עמלק המודרני, במיוחד לאחר השואה.
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק סבר שמצווה זו עדיין חלה, ועמלק עדיין קיים, שכן הרמב"ם מונה אותה כמצווה יישומית. אך, הוא יצר "חילוק": מצוות הריגת עמלקי חלה על אדם יהודי רק עבור מחיית יחידים מגזע עמלק (שאינם מצויים כיום); אבל הציבור היהודי מחויבת במלחמה כלפי כל אומה או קבוצה "החדורה שגעון של שנאה", "המזימה כליון לישראל", "העומדת עלינו לכלותינו - מצווים אנו להילחם בה. ומלחמתינו נגדה - היא מלחמת מצווה" בעמלק. הרב משה צוריאל הביא דעות נוספות, הסבורים שמצוות מחיית עמלק עדיין רלוונטית