stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הגזרה המערבית במבצע שלום הגליל
מהלך הקרבות > 14 ביוני - 29 בספטמבר 1982

ב־15 ביוני החלו כוחות צה"ל לנוע שמונה קילומטרים צפונית לביירות, לכיוון אזור ג'מהור, במאמץ להרחיב את שליטתם על כביש ביירות-דמשק, מזרחה.
על אף החבירה לנוצרים וניתוק מערב ביירות, הפרוזדור הצר באזור כפר שימא היה נתון להטרדות סוריות שישבו בשטח הגבוה בעאליי. בשל כך ב-21 ביוני החלה אוגדה 162 להתקדם לעבר בחמדון ועאליי. האוגדה צלחה את נהר הדאמור והחלה לטפס על השלוחה הצפונית המוליכה לבחמדון.
בשל העדר אישור מהדרג המדיני למתקפה, האוגדה התנהלה בזחילות תוך קרבות קשים מול אויב נחוש ובשטח טופוגרפי נחות. בנוסף עקב העדר אישור לפתח מאמצים מקבילים, התרכזה כל הארטילריה הסורית כנגד כוחות האוגדה. הלחימה התנהלה בחלקה הראשון כנגד מארבי נ"ט וטנקים סוריים מרחוק, לאחר מכן משעלתה האוגדה על הרכס, מרואייסאת נעמן ועד כביש ביירות דמשק התנהלו קרבות קשים, בעיקר במסולעת מעל מנצוריה ובשקיף מטלון.
ב-25 ביוני, עקב התקדמות אוגדה 96 מביירות לכיוון מזרח, והתקדמות אוגדה 162 שתוגברה בחטיבת גולני לכביש ביירות דמשק מדרום, החלו הסורים להימלט מזרחה, במטרה להימלט מכיתור על ידי כוחות צה"ל. כביש ביירות דמשק מביירות ועד רואייסאת צופר, היה בשליטת כוחות צה"ל.
מעתה, במשך כחודש וחצי, צה"ל בסיוע ארטילרי מסיבי (כולל ירי בכינון ישיר) ותקיפות מהאוויר, הידק את המצור על ביירות והפעיל לחץ כבד על המחבלים על מנת להביא לכניעתם. כמו כן, חיל הים הטיל מצור ימי על העיר על מנת למנוע הספקת נשק וציוד למחבלים. ב-1 באוגוסט, על מנת להגביר את הלחץ על המחבלים, החל צה"ל להתקדם לעבר שטחים בנויים בדרום מערב ביירות. בראשית אוגוסט, צה"ל גייס שוב את חטיבה 939, ואת חטיבה 165. החטיבות הונחתו בליל ירח מלא על ידי נחתות חיל הים מצפון לג'וניה, והצטרפו לכוחות צה"ל בביירות.
במהלך הקרבות רוב ביירות נכבשה, נמל התעופה של ביירות נהרס לקראת אמצע אוגוסט הושגה הסכמה להוצאת הכוחות הסוריים והכוחות הפלסטיניים מביירות, בחסות כוח בינלאומי. תהליך זה הושלם ב-31 באוגוסט 1982.
ב-16 בספטמבר 1982, עקב רצח בשיר ג'ומאייל, החל צה"ל להיכנס למערב ביירות, תוך שאוגדה 96 שכללה את חטיבות גולני ו-211 תוקפת מדרום, ואוגדה 91 שכללה את חטיבות ביסלמ"ח ו-188 ממזרח - מכיוון הנמל מערבה. כמו כן, אישר צה"ל לכוחות הפלנגות הנוצריות להיכנס למחנות הפליטים סברה ושתילה שבאזור ביירות. כניסת הפלנגות למחנות, הפכה במהרה לטבח סברה ושתילה, שבו רצחו הפלנגות במשך יומיים, מאות מתושבי המחנה. הטבח עורר סערה ציבורית בינלאומית, וקומם מדינות רבות נגד ישראל.
בעקבות הסערה הציבורית שהתחוללה בעולם עקב הטבח, ולחץ אמריקאי, נסוגה ישראל ממערב ביירות ב-30 בספטמבר 1982. לאחר הנסיגה הסתיימה למעשה הלחימה האקטיבית, וב-29 בספטמבר 1982 הסתיימה המלחמה באופן רשמי.
לקריאה נוספת

זאב שיף ואהוד יערי, "מלחמת שולל", הוצאת שוקן, 1984.
יורם יאיר, אתי מלבנון - סיפורה של חטיבת הצנחנים במלחמת לבנון, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990.
הערות שוליים

↑   דני אשר, הלחימה בגזרה המערבית במלחמת שלום הגליל, באתר צה"ל, 23 ביוני 2022
↑  אודי שמחוני‏, אל תשפכו את "גבעתי" עם המים, באתר וואלה, 4 בינואר 2015.
↑  אביחי בקר, אייזן פטון, הארץ, ‏ 10 בספטמבר 1999, כפי שהועלה באתר פרש.
היסטוריה של התרמודינמיקה

ההיסטוריה של התרמודינמיקה היא נדבך בסיסי בהיסטוריה של הפיזיקה, בהיסטוריה של הכימיה ובהיסטוריה של המדע בכלל. בשל הרלוונטיות של התרמודינמיקה לחלק גדול מהמדע והטכנולוגיה, ההיסטוריה שלה שזורה היטב עם התפתחויות של מכניקה קלאסית, מכניקת הקוונטים, מגנטיות וקינטיקה כימית, ויש לה יישומים בתחומים נוספים כמו מטאורולוגיה, תורת האינפורמציה וביולוגיה (פיזיולוגיה, ואקולוגיה). יש לה גם קשר לפיתוחים טכנולוגיים כמו מנוע הקיטור, מנוע הבעירה הפנימית, קריוגניקה וייצור חשמל. התפתחות התרמודינמיקה הניעה והונחה על ידי תורת האטום. הדבר גם הניע, בצורה עדינה, כיוונים חדשים בהסתברות ובסטטיסטיקה.
המאה ה-17

המדענים האירופים קורנליוס דרבל, רוברט פלוד, גלילאו גליליי וסנטוריו סנטוריו במאות ה-16 וה-17 הצליחו לאמוד את ה"קור" או ה"חום" היחסיים של האוויר, באמצעות מדחום אוויר ראשוני (או תרמוסקופ). ייתכן שהדבר הושפע ממכשיר מוקדם יותר שיכול להרחיב ולכווץ את האוויר שנבנה על ידי פילון מביזנטיון (אנ') והרון מאלכסנדריה.
הרעיון שחום הוא סוג של תנועה הוא אולי רעיון קדום. בשנת 1620 שיער בהחלט נדון על ידי הפילוסוף והמדען האנגלי פרנסיס בייקון דן בחום בספרו הידוע "נובום אורגנום והתחיה הגדולה". בייקון שיער כי: "החום עצמו, המהות והמוזרות שלו היא תנועה".
בשנת 1637, במכתב למדען ההולנדי כריסטיאן הויגנס, כתב הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט: הרמת 100 ק"ג ברגל אחת פעמיים זהה להרמת 200 ק"ג ברגל אחת, או 100 ק"ג בשני רגל.
בשנת 1686, הפילוסוף הגרמני גוטפריד וילהלם לייבניץ כתכ כי: אותו כוח ["עבודה" במונחים מודרניים] נחוץ כדי להעלות גוף A של 1 פאונד (ליברה) לגובה של 4 יארד (אולנה), זהה להעלות גוף B של 4 פאונד לגובה של 1 יארד.
חוק בויל מריוט

בשנת 1656, הפיזיקאי והכימאי האירי רוברט בויל בנה משאבת אוויר, בתיאום עם המדען האנגלי רוברט הוק. באמצעות משאבה זו בויל והוק הבחינו במתאם לחץ-נפח: PV=קבוע. באותה תקופה, הניחו שהאוויר הוא מערכת של חלקיקים חסרי תנועה, ולא מערכת של מולקולות נעות. הרעיון של תנועה תרמית הגיע מאתיים שנה מאוחר יותר. לכן, הפרסום של בויל ב-1660 מדבר על מושג מכני: "קפיץ אוויר".
ב-1662 ניסח בויל לראשונה את חוק בויל-מריוט שטוען כי הקשר בין לחץ לבין נפח האוויר (כאשר הטמפרטורה והמסה לא משתנים) הוא קבוע. אדם מריוט הצרפתי גילה את אותו החוק באופן עצמאי 14 שנים לאחר-מכן, בשנת 1676, אך מדידותיו היו מדויקות יותר מאלה של בויל, ולכן החוק נקרא בשם הכפול, אף שיש המקצרים אותו לחוק בויל או חוק מריוט. עבודתם על אוויר בלחצים נמוכים הניבה את היחס ההפוך בין הלחץ לנפח, כלומר  V={\frac {K}{P}} כאשר  K קבוע הנקבע עבור כמות חלקיקי הגז וטמפרטורה קבועים.
הפרכת תאוריית הפלוגיסטון וחוק שימור החומר

הפלוגיסטון הוא שמו של חומר היפותטי חסר צבע, חסר טעם וריח, שעל פי "תאוריית הפלוגיסטון", נמצא בכל גוף בר בעירה ומשתחרר במהלך הבעירה. את תאוריית הפלוגיסטון הגה יוהאן יואכים בכר במאה ה-17, כדי להסביר את תופעת הבעירה, והיא שלטה במדע הכימיה מאמצע המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-18. לפי התאוריה, כל גוף בר בעירה מכיל את הפלוגיסטון, אשר בתנאים מסוימים הופך לאש. כלומר, כל חומר בר בעירה מכיל בתוכו את האש, אולם במעין מצב צבירה שהוא כלוא בו, ואילו הבעירה היא מעבר האש למצב חופשי. לחלקיקי הפלוגיסטון יש לכאורה מסה והם יכולים לעבור מחומר לחומר.
תאוריית הפלוגיסטון הוחלפה על ידי תאוריית החמצן של אנטואן לבואזיה, במאמרו "הרהורים על הפלוגיסטון" (Reflexions sur le Phlogistique) מ-1783.
אחת הבעיות הראשונות בתאוריות הפלוגיסטון היה פרדוקס הקאלקס. הבעיה נבעה מכך שבתהליך הקלצינציה, שבו קולים מתכת בכלי סגור, התוצר שוקל יותר מהמתכת המקורית. לפיכך, מתבקש שמשקלו של הפלוגיסטון שלילי! רוברט בויל הסביר זאת בכך שחלקיקי פלוגיסטון מן האש חודרים דרך הכלי ועוברים אל המתכת.
לבואזיה הראה, באמצעות ניסויים מבוקרים, כי ההסבר של תאוריית הפלוגיסטון לעלייה במשקל המתכת הוא לקוי. לבואזיה שם פיסת בדיל בכלי אטום, הוציא ממנו את רוב האוויר על ידי חימום קל, שקל את הכלי עם המתכת, וחימם אותו באש. לאחר מכן שקל לבואזיה שנית את הכלי, וגילה כי לא חלה עלייה במשקל המערכת (בניגוד לתאוריית הפלוגיסטון, שלפיה חימום המתכת מלווה במעבר של חלקיקי פלוגיסטון אליה). לאחר מכן הוא פתח את הכלי ושקל אותו שנית, ומצא שיש הפרש בין משקל הכלי המקורי למשקל החדש. משקל המתכת לבדה אכן עלה, ובכמות זהה לעלייה המאוחרת במשקל הכלי. לבואזיה טען ששני ההפרשים הללו נובע מהאוויר (ולאחר מכן מן החמצן) שנספג למתכת. אולם, המשקל הכולל של המערכת (האוויר, הכלי והמתכת) נותר קבוע.
הוא הראה שבמהלך תגובה כימית החומר משנה את מצבו, אך כמות החומר לפני כל תגובה כימית ולאחריה היא תמיד זהה. הוא שרף זרחן וגופרית באוויר, והוכיח שמשקל התוצרים לאחר השרפה היה גדול יותר ממשקל המגיבים המקורי. הוא הסיק בצורה נכונה כי שהמשקל העודף לאחר השרפה בא מן האוויר שמשקלו ירד (החמצן שבאוויר מתרכב עם המתכת), והראה שהמשקל הכולל של החומרים לפני תגובה כימית ולאחריה נותר קבוע. ניסויים אלה היוו את העדות לחוק שימור החומר. הוא כתב "ואפשר להניח כאקסיומה שבכל פעולה שווה כמות החומר הקיימת לפני הפעולה לזו שאחריה"
חום ומנועי קיטור

ההשקפה המדעית הכתובה הראשונה על אופיו המיקרוסקופי של החום נמצאת כנראה בעבודה של מיכאיל לומונוסוב, שבה כתב:
"אין לשלול (..) תנועה בהתבסס על העובדה שהיא לא נראית. מי יכחיש שעלים של עצים זזים כשהרוח מרשרשת אותם, למרות שלא ניתן לצפות בהם ממרחקים גדולים? בדיוק כמו במקרה הזה התנועה נשארת נסתרת בגלל הפרספקטיבה, הוא נשאר חבוי בגופים חמים בגלל הגדלים הקטנים ביותר של החלקיקים הנעים בשני המקרים, זווית הצפייה כל כך קטנה שלא ניתן לראות לא את האובייקט ולא את תנועתם."
באותן שנים פרסם דניאל ברנולי את ספרו הידרודינמיקה (1738), שבו הסיק משוואה ללחץ של גז בהתחשב בהתנגשויות האטומים שלו עם קירות מכל. הרעיונות של ברנולי, השפיעו מעט על התרבות הקלורית השלטת. ברנולי יצר קשר עם עקרון vis viva של גוטפריד לייבניץ, ניסוח מוקדם של עקרון שימור האנרגיה, ושתי התיאוריות נקשרו באופן אינטימי לאורך ההיסטוריה שלהן.
חום ומנועי קיטור > פיתוח מנועי קיטור

בשנת 1698 המציא תומאס סייוורי את אחד ממנועי הקיטור הראשונים "מנוע סיוורי" עד לתקופה זו שימשו בעלי חיים גדולים כמו סוסים, פרדות ושוורים, אנרגיית רוח ומים (אוניות מפרש, גלגלי טחנת קמח או מנסרה המונעים בזרם של נחל) כמו גם בני אדם במעמדות נמוכים (חוטבי עצים, כובסות, כורים, איכרים) במלאכות שדרשו הפעלת כוח פיזי רב - הובלת בני אדם ואנשים, הובלת מטען, ניסור, טחינה, כביסה, שאיבת מים ועוד. בממכרות מלח באנגליה השתמשו בסוסים כדי להניע מערכת של חבלים וגלגלות, מחוברות לדליים, שהוציאו מי תהום. בשנים הבאות נבנו עוד שכלולים של מנועי קיטור, כמו מנוע הקיטור של ניוקומן (1712), ומאוחר יותר מנוע הקיטור של ואט (החל מ-1769 ובעיקר מאז 1790). עם הזמן, המנועים המוקדמים הללו תפסו את מקום הסוסים במכרות. את כוחם של המנועים החלו למדוד באמצעות "כוח סוס". הבעיה העיקרית עם המנועים הראשונים הללו הייתה שהם היו איטיים ומגושמים, והמירו פחות מ-2% מהדלק לעבודה שימושית. במילים אחרות, היה צורך לשרוף כמויות גדולות של פחם (או עץ) כדי להניב רק חלק קטן מתפוקת העבודה. מכאן נולד הצורך במדע חדש של דינמיקת המנוע.
הצורך הזה התחזק כאשר המנועים החדשים כבשו להם תחומים חדשים - מכרות פחם, פלדה וחומרים נוספים, מכרות רחבים ועמוקים יותר מאשר בעבר בזכות המנועים החדשים. כרייה והפקה של חומרי גלם בכמויות גדולות יותר ובמחיר זול יותר כמו פחם, ברזל, פלדה, הובילו לשימוש רב יותר בחומרים אלה במגוון תחומים. במהלך המאה ה-19, המנועים גם החלו לשמש, בטכנולוגיות חדשות כמו קטרי קיטור (החל מ-1804) ואוניות קיטור (בעיקר מאז 1811). הללו הוזילו את הובלה של מטענים ואנשים ויצרו ביקוש לפלדה (למסילות הרכבת, רכבות, אוניות קיטור ועוד) ולכריית פחם נוסף. במקביל החלו המנועים להניע מכונות חדשות כמו מכונות טוויה שהובילו בהדרגה להוזלה וייצור רחב יותר של מוצרים נוספים כמו בדים ובגדים - דברים אלה סייעו לתהליך אוטו-קטליטי של תחילת המהפכה התעשייתית. צריכת האנרגיה המחצבית עלתה, וכן השימוש במנועים בתחומים רבים.
המשך חקר הקשר בין לחץ וטמפרטורה

בסוף המאה ה-17 הפיזיקאי הצרפתי גיליאם אמונטונס (אנ') חקר את היחס בין הלחץ והטמפרטורה בגזים. אף על פי שתוצאותיו לקו בחוסר דיוק, הוא הצליח לקבוע כי לחץ גז גדל בקירוב בשליש בין טמפרטורה של  0^{\circ }C לטמפרטורת הרתיחה של מים.
ב-1787 הפיזיקאי ז'אק שארל ניסח את חוק שארל, הקובע כי בלחץ קבוע, נפחה של כמות נתונה של גז גדל ככל שהטמפרטורה גדלה, כלומר מתקיים  V\propto T.
לאחר המצאת המדחום, ניתן היה לכמת את התכונה של הטמפרטורה. דבר זה וכן עבודתו של אמונטונס הכינו את הקרקע עבור ז'וזף לואי גה-ליסאק, אשר ניסח ב-1802 את חוק גה-ליסאק לפיו עבור גז הנמצא בנפח קבוע, הלחץ והטמפרטורה נמצאים ביחס ישר, כלומר -  P\propto T.
בשנת 1811, הכימאי האיטלקי אמדאו אבוגדרו, ניסח על בסיס חוק גה-ליסאק את חוק אבוגדרו אשר קובע כי נפחים שווים של גזים כלשהם תחת אותם תנאי טמפרטורה ולחץ מכילים את אותו מספר המולקולות.
ב-1833 אמיל קלפרון יצר את ניסח את משוואת הגז האידיאלי. חוק זה איחד את עבודתם של בויל, מריוט, שארל וגה-ליסאק למשוואת מצב אחת עבור גז אידיאלי :  PV=R_{0}T, כאשר  R_{0} היה קבוע התלוי בסוג הגז.
. בשנת 1845 הפך אנרי ויקטור רניו את משוואתו של קלפרון למשוואה הידועה כיום -  PV=nRT, בכך שהפעיל את חוק אבוגדרו עבור נפח של מול אחד של גז אידיאלי. 
 לפי המשוואה הלחץ כפול נפח הגז שווים לכמות הגז (במולים) כפול קבוע הגזים האוניברסלי כפול הטמפרטורה המוחלטת.
חוק בויל, חוק שארל, חוק גה-ליסאק וחוק אבוגדרו הובילו אל משוואת הגז האידיאלי אשר נמצאת בשימוש כיום, אך כל אחד מהם מייצג מקרה מיוחד של המשוואה. חוק בויל מתאר את המשוואה תחת תהליך איזותרמי, חוק שארל תחת תהליך איזוברי, חוק גה-ליסאק תחת תהליך איזוכורי וחוק אבוגדרו עבור תהליך בו כמות החומר קבועה.
סאדי קורנו

למרות שמנועי הקיטור המוקדמים היו גסים ולא יעילים, הם משכו את תשומת לבם של המדענים המובילים באותה תקופה. מדען אחד כזה היה סאדי קרנו, "אבי התרמודינמיקה", שפרסם ב-1824 את הרהורים על כוחה המניע של האש, שיח על חום, כוח ויעילות מנוע. רובם מציינים את הספר הזה כנקודת המוצא לתרמודינמיקה כמדע מודרני.
השם "תרמודינמיקה", לעומת זאת, הגיע רק בשנת 1854, כאשר המתמטיקאי והפיזיקאי הבריטי ויליאם תומסון (לורד קלווין) טבע את המונח תרמודינמיקה במאמרו על התיאוריה הדינמית של החום.
קרנו הגדיר "כוח מניע" כביטוי לאפקט השימושי שמנוע מסוגל לייצר. קרנו הציג בעבודה זו את ההגדרה המודרנית הראשונה של "עבודה" במובנה בפיזיקה: משקל מורם לגובה. הרצון להבין, באמצעות ניסוח, את האפקט השימושי הזה ביחס ל"עבודה" הוא הליבה של כל התרמודינמיקה המודרנית.
הערות שוליים

↑  Descartes, R. (2013) [Letter to Huygens, Oct 5, 1637]. Bennett, J. (ed.). Selected correspondence of Descartes (PDF). עמ' 50.
↑  Robert Boyle, A defence of the doctrine touching the spring and weight of the air, propos'd by Mr. R. Boyle in his New Physico-Mechanical Experiment... by the author of those experiments, London: Printed by F. G. for Thomas Robinson, 1662, עמ' 57-68
↑  calcination, britannica
↑  "לבואזיה וייסוד הכימיה החדישה", בתוך: ה"מ לסטר, הרקע ההיסטורי של הכימיה (עברית: יצחק קלוגאי), הוצאת יחדיו, 1966
↑  Académie des sciences (France) Auteur du texte, Histoire de l'Académie royale des sciences ... avec les mémoires de mathématique & de physique... tirez des registres de cette Académie (עמ' 112-126), Gallica, ‏1699 (בצרפתית)
↑  Matt Williams, Charles Law, Universe Today, ‏2010-12-03 (באנגלית אמריקאית)
↑  Gay-Lussac, web.lemoyne.edu
↑  Joseph Louis Gay-Lussac, Science History Institute, ‏2016-06-01 (באנגלית)
↑  Journal de physique, de chimie, d'histoire naturelle et des arts, Fuchs, 1811, עמ' 58-76. (בצרפתית)
↑  Émile Clapeyron, Journal de l'Ecole royale polytechnique, la République, 1833, עמ' 153-190. (בצרפתית)
thumbחוק בויל מריוט
גדוד לינקולן

| --- | --- |

דגל גדוד אברהם לינקולן
 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שיוך:  הרפובליקה הספרדית השנייה הרפובליקה הספרדית השנייה
 סוג:  גדוד
 בסיס האם:  אלבסטה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  ינואר 1937 – 1 בנובמבר 1938 (כשנה)
 מלחמות:  מלחמת האזרחים בספרד 
 נתוני היחידה
 ייעוד:  סיוע צבאי לרפובליקה הספרדית השנייה
 כוח אדם:  2,500 חיילים
 
גדוד לינקולן (בספרדית: Batallón Abraham Lincoln) היה הגדוד ה-17 (לימים ה-58) של בריגדה מעורבת של הבריגדה הבינלאומית ה-15, הידועה גם בשם בריגדת אברהם לינקולן. הגיוס לגדוד אורגן על ידי האינטרנציונל הקומוניסטי   ונקרא על שם הנשיא אברהם לינקולן שהנהיג את ארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית .
גדוד לינקולן הוקם על ידי קבוצת מתנדבים מארצות הברית ששירתו במלחמת האזרחים בספרד כחיילים, טכנאים, צוות רפואי וטייסים שנלחמו יחד עם כוחות הרפובליקנים הספרדים נגד כוחותיו של גנרל פרנסיסקו פרנקו אשר נתמכו על ידי הנאצים. גדוד לינקולן שילב מתנדבים לבנים ושחורים על בסיס שוויוני. מתוך כ-3,015 מתנדבים מארצות הברית, 681 נהרגו בקרב או מתו כתוצאה מפציעה או מחלה.
היסטוריה > הקמת הגדוד

מלחמת האזרחים בספרד התנהלה החל מ-17 ביולי 1936 ועד 1 באפריל 1939, בין הרפובליקנים, שהיו נאמנים לרפובליקה הספרדית השנייה, לבין הלאומנים, תנועת מורדים בראשות הגנרל פרנסיסקו פרנקו .
ב-26 ביולי, שמונה ימים בלבד לאחר תחילת המרד, התקיימה ועידה קומוניסטית בינלאומית בפראג כדי לארגן תוכניות לסייע לממשלה הרפובליקנית. בוועידה הוחלט להקים חטיבה בינלאומית של 5,000 מתנדבים וקרן סיוע של מיליארד פרנקים.  במקביל, מפלגות קומוניסטיות ברחבי העולם פתחו במהירות בקמפיין תעמולה רחב היקף התומך בחזית העממית. האינטרנציונל הקומוניסטי הגביר מיד את פעילותו, ושלח לספרד את מנהיגו גאורגי דימיטרוב ואת פלמירו טוליאטי, ראש המפלגה הקומוניסטית של איטליה.   מאוגוסט ואילך החלו משלוחי סיוע מרוסיה, ולפחות אנייה אחת ביום הגיעה לנמלי הים התיכון של ספרד שהיא נושאת תחמושת, רובים, מקלעים, רימוני יד, ארטילריה ומשאיות. לצד המטען הגיעו גם סוכנים סובייטים, טכנאים, מדריכים צבאיים ותעמלנים.
האינטרנציונל הקומוניסטי החל מיד בארגון הבריגדות הבינלאומיות, תוך מאמץ מכוון להסתיר או למזער את אופיו הקומוניסטי של הגיוס וכדי להדגיש שהמערכה מתנהלת למען דמוקרטיה פרוגרסיבית.  בהתאם לרוח החזית העממית, האמריקאים כינו את יחידותיהם גדוד אברהם לינקולן, גדוד ג'ורג' וושינגטון וסוללת ג'ון בראון. גם יחידות ממדינות אחרות השתמשו בשמות מנהיגים, למשל, "גריבלדי" באיטליה.  מאה עשרים וחמישה גברים ונשים אמריקאים שירתו גם בלשכה הרפואית האמריקאית כאחיות, רופאים, טכנאים ונהגי אמבולנס.
היסטוריה > 1938-1939

במרץ היה גדוד לינקולן-וושינגטון כוח מילואים באראגון. מנוחתם הייתה קצרה לאחר שכוחות לאומנים חצו את הקווים הרפובליקנים והגיעו עד לחוף הים, בכך ביתרו את הרפובליקה לשניים. במתקפת הלאומנים גדוד לינקולן-וושינגטון התפזר, עבר ארגון מחדש והתפזר שוב במהלך נסיגה בה איבד את רוב אנשיו אשר נהרגו, נפלו בשבי או הפכו נעדרים. שניים מהקצינים הבכירים בחטיבה, רוברט מרימן ודייב דוראן, נעדרו ושיערו כי נתפסו והוצאו להורג, כיוון שכוחות לאומנים הוציאו להורג בדרך כלל את כל הלוחמים הבינלאומיים. שרידי הגדוד התאספו על גדת נהר האברו, שם התארגנו באיטיות, עם מספר מצומצם של מתנדבים בינלאומיים אשר הגיעו מבתי החולים ומאזורי העורף.
חיילים ספרדים צעירים גויסו לגדודים של החטיבה ה-15 כדי להשלים את הכוחות הלוחמים החסרים. ספרדים שולבו בגדוד לינקולן כבר בחראמה. פלוגות ספרדיות נוספו לגדודים הבינלאומיים עם הירידה בהגעת מתנדבים מצפון אמריקה. לאחר הנסיגות שולבו כוחות ספרדים בכל הגדודים והיוו את רוב כוחה של הבריגדה ה-15 בפעולתה האחרונה שלה.
ביולי 1938, גדוד לינקולן-וושינגטון ששוקם השתתף במתקפת אברו. החטיבה ה-15 חצתה את אברו והתקדמה במהירות על פני השטח שדרכו נסוגו בחודשים מרץ ואפריל. עם זאת, הכוחות הלאומיים התארגנו במהירות, והמתקפה נעצרה. הכוחות הרפובליקנים חזרו למגננה באזור שאותו כבשו.
ב-21 בספטמבר 1938, חואן נגרין, ראש ממשלת ספרד, הודיע לחבר הלאומים על נסיגה חד-צדדית של הבריגדות הבינלאומיות מהקרב. חואן נגרין ניסה נואשות לנהל משא ומתן לשלום. לאחר שהודיעו לו כי הבריגדות הבינלאומיות אינן עוד בעלות ערך צבאי, הייתה לו תקוות שווא שאף הלאומנים יוציאו מן הקרב את הכוחות הגרמנים והאיטלקים. אולם פרנקו שמר על כוחותיו האיטלקיים והגרמנים עד תום המלחמה.
ב-1 בנובמבר 1938 זכו הבריגדים הבינלאומיים לפרידה מרגשת מתושבי ברצלונה, שם התאספו 250,000 איש כדי להיפרד מחיילי הבריגדות הבינלאומיות. בנאום פרידה מפורסם, הכריזה דולורס איבארורי "פסיונרה", ממנהיגות המפלגה הקומוניסטית הספרדית: "אתם היסטוריה, אתם אגדה, אתם הדוגמה ההרואית לסולידריות ולאוניברסליות של דמוקרטיה".
אמריקאים בגדוד לינקולן ששרדו את הקרבות, נשלחו לריפול (Ripoll), שם אימתו אנשי הצלב האדום הבינלאומי וממשלת ארצות הברית את זהותם הושבו לארצות הברית. רבים מהם זכו להשתתף באירועי הפרידה, כולל מצעד הענק ברחובות ברצלונה, המעמד בו פורקו הבריגדות הבינלאומיות באופן רשמי. רוב המתנדבים האמריקאים חזרו לארצות הברית בין דצמבר 1938 לינואר 1939. שבויי מלחמה אמריקאים שוחררו לאחר נפילת הממשלה הרפובליקנית, שבויים אחרונים הגיעו לארצות הברית רק בספטמבר 1939.
.
הרכב הגדוד

לאורך מלחמת האזרחים 3,015 אמריקאים איישו את גדוד לינקולן ואת ממשיכו, גדוד לינקולן-וושינגטון. בעוד שלכמה מן המתנדבים הייתה אזרחות כפולה, הם הזדהו בעיקר כאמריקאים. כ-1,681 מהגברים הללו שירתו גם בגדוד מקנזי-פפינו ("מק-פאפ") שכן אבדות כבדות בשני הגדודים הובילו למיזוגים והעברות של לוחמים ביניהם.
רבים מן המתנדבים היו דור ראשון או שני למהגרים, והגדוד היה ממוצא אירופי ברובו. הגיל הממוצע של האמריקאים ששירתו בחטיבת לינקולן היה 27. אולם היו לוחמים מגיל 16. המתנדבים לגדוד הגיעו מ-46 מתוך 48 מדינות בארצות הברית, כאשר מן העיר ניו יורק הגיע המספר הגדול ביותר של מתנדבים, בין חמישית לשליש מן המתנדבים היו מהעיר. רוב המתנדבים דוברי ספרדית היו מניו יורק או משכונת איבור (Ybor) בטמפה, פלורידה.
אמריקאים שהגישו מועמדות לגדוד נדרשו לראיון אישי על ידי ועדה מיוחדת מטעם המפלגה הקומוניסטית ארצות הברית. הראיון נועד לדחות מועמדים אשר "...חסרו הבנה פוליטית של המאבק האנטי-פשיסטי" ומחפשי הרפתקאות. לא הייתה חובת גיוס לגדוד בין חברי המפלגה הקומוניסטית. מטרת המשימה נשמרה בסודיות ומתנדבים קיבלו מידע מינימלי על הצפוי להם. לאלה שעברו את הראיון, הוועדה המליצה לספק מידע כוזב לגבי יעד נסיעתם.
אמריקאים בדרך כלל נכנסו לספרד דרך צרפת כיוון שממשלת ארצות הברית לא הנפיקה אשרות נסיעה לספרד כחלק ממדיניות אי ההתערבות שלה. מתנדבים אמריקאים מעטים הגיעו לאחר ספטמבר 1937.
מניעיהם של מתנדבי גדוד לינקון היו שונים ורבים. עבור 85 המתנדבים האפרו-אמריקאים בגדוד, הכוחות הלאומנים של פרנקו ייצגו חלק מהעוולות שאיתם התמודדו בארצות הברית. צבא פרנקו כלל חיילים קולוניאליים מהמושבות האפריקאיות של ספרד, או מאפריקאים מגויסים שקיוו להיחלץ מעוני. יתר על כן, פרנקו נתמך על ידי הצבא וחיל האוויר האיטלקי, זמן קצר לאחר שכבשו את אתיופיה. כמה מנהיגים אפיינו את המלחמה כמסע צלב נגד ה"אפריקניזציה" של ספרד, אף על פי שהלאומנים הם שסמכו על לוחמים אפריקאים. לנגסטון יוז, עיתונאי בעיתון בולטימור האפרו-אמריקאי באותה תקופה, כתב, "תן לפרנקו ברדס, והוא יהיה חבר בקו קלוקס קלאן ". אף על פי שגדוד לינקולן היה לבן ברובו, הוא היה משולב.
רוב המתנדבים המקוריים בגדוד היו קומוניסטים, או אוהדי ברית המועצות. אין נתונים מדויקים כמה ממתנדבי הגדוד היו קומוניסטים כיוון שאידאולוגיה פוליטית מסוימת לא הייתה להתגייסות לגדוד. היסטוריונים ותיקי הגדוד מעריכים כי בין 50 ל-80 אחוז מהגדוד היו קומוניסטים. בין המפקדים בגדוד הרוב המכריע היו קומוניסטים. בניגוד לרוב מקביליהם האירופים, רבים מן האמריקאים בבריגדה הבינלאומית היו סטודנטים ולא התנסו בשירות צבאי לפני המלחמה.
לא כל הלוחמים בגדוד הונעו משיקולים אידאולוגיים או פוליטיים. בשנת 2006 סיפר מו פישמן, מוותיקי הגדוד: "כמה מן החיילים מצאו בגדוד מפלט ממצבי זוגיות או אהבה לא מוצלחים, אבל מה שאיחד את כולנו זה השנאה לפשיזם". אנטי-פשיזם, יותר מכל גורם אחר, הוא שהניע ואיחד את מתנדבי גדוד לינקולן.
על פי הערכות היסטוריות, כשליש מכלל מתנדבי גדוד לינקולן היו יהודים.
הלשכה הרפואית האמריקאית

הלשכה אורגנה על ידי ד"ר אדוארד ק. ברסקיוגייסה רופאים, רופאי שיניים, אחיות, אנשי מינהל ונהגי אמבולנס כדי לתמוך ברפובליקה הספרדית. באירועי גיוס התרומות שלה לעיתים כונתה גם בשמות "הלשכה הרפואית האמריקנית להצלת הדמוקרטיה הספרדית" ו"הלשכה הרפואית והוועדה הצפון אמריקאית לסיוע לדמוקרטיה הספרדית".
בארצות הברית, הלשכה ערכה אירועים כדי לשכנע את דעת הקהל שלא לתמוך בחרם על סיוע לרפובליקה הספרדית אותו הטילה ממשלת ארצות הברית בעקבות הסכמי הוועדה לאי-התערבות. בספרד, מתנדבי הלשכה הופנו לבתי חולים ולמרכזים רפואיים של שירותי הרפואה הצבאית הספרדית (Cuerpo de Sanidad), כמו בית החולים הצבאי Gómez Ulla במדריד, וגם לאתרים בקו החזית. חברי הלשכה, שכללו גם נשים, טיפלו בלוחמים בינלאומיים וספרדים כאחד.
אחרי המלחמה

במהלך מלחמת האזרחים בספרד ואחריה, חברי הבריגדה נתפסו בדרך כלל בציבור האמריקאי כתומכי ברית המועצות. לאחר ששבו לארצות הברית, רבים הצטרפו לארגון וותיקי חטיבת אברהם לינקולן (VALB). עם זאת, הסכם מולוטוב-ריבנטרופ גרם לפילוג בין ותיקי בריגדת לינקולן. כמה מהם, שאימצו את הטיעון הקומוניסטי הרשמי, הצטרפו לתנועת השלום האמריקאית שיצאה במחאה על תמיכת ארצות הברית בבריטניה ובצרפת נגד גרמניה הנאצית. אחרים, לעומת זאת, התמידו בקו האנטי-פשיסטי שבו הלכו לספרד. לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, ה-VALB שינה את עמדתו ותמך באופן מלא במלחמה. מפקד לינקולן-וושינגטון לשעבר, מילטון וולף, התנדב בשנת 1940 למנהלת המבצעים המיוחדים של הצבא הבריטי וניהל אספקת נשק לארגוני התנגדות אירופים במלחמת העולם השנייה .
במהלך מלחמת העולם השנייה, ממשלת ארצות הברית ראתה בחברים לשעבר בחטיבה סיכון ביטחוני. מנהל ה-FBI, ג'יי אדגר הובר, ביקש מהנשיא רוזוולט להבטיח שחברי גדוד לינקולן לשעבר, שנלחמו בכוחות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה לא יהיו מועמדים לקצונה או שיינתן להם כל ציון לשבח. בשנת 1947 הוכנסו ותיקי חטיבת אברהם לינקולן לרשימת הארגונים החתרניים של התובע הכללי של ארצות הברית. ארגון ותיקי הבריגדה הבינלאומית יהיו רק אחד מחמישה ארגונים שנכללו ברשימה ואשר המשיכו לפעול עד 1970.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, המליץ ה-FBI לשלול מכל ותיקי גדוד לינקולן קידום צבאי כדי למנוע מקומוניסטים להגיע לדרגות פיקוד בכוחות המזוינים. לאחר תום מלחמת העולם השנייה, שוחררו ותיקי גדוד לינקולן מהצבא ונמנעה קבלתם למשרות ממשלתיות. ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית צירפה לרשימה השחורה שערכה את כל שמות ותיקי גדוד לינקולן. חיילים משוחררים שהיו בגדוד פוטרו ממקומות עבודה, נערכו עליהם מעקבים, הם הוטרדו, תויגו כקומוניסטים בפני מעסיקים פוטנציאלים, נמנעה מהם זכות לדיור וסירבו להנפיק להם דרכונים במשך עשרות שנים. ה-FBI הכחיש כי הוא שמר תיקים על ותיקי גדוד לינקולן, אך קבוצות ותיקים טוענות שהממשלה הפדרלית רק מחפה על פשעיה.
בראיון לעורכי סקריפס-הווארד, בשנת 1985, אמר הנשיא רונלד רייגן שרוב האמריקנים מאמינים שחבריהם האמריקאים שלחמו לצד הכוחות הנאמנים לרפובליקה הצטרפו לצד הלא נכון.
החבר האחרון הידוע בגדוד לינקולן, דלמר ברג, מת ב-28 בפברואר 2016, בגיל 100.
לקריאה נוספת

William Loren Katz and Marc Crowford, The Lincoln Brigade - A picture history. Wipf & Stock 2013. ISBN 978-1620329016
Eric Blaine Coleman, Some Men Put Up Their Lives. Eric Riker-Coleman, 2001
וושינגטון די.סי., 12 בפברואר 1938. הוועידה הלאומית הראשונה של ותיקי גדוד אברהם לינקולן. משמאל לימין: פרנסיס ג'יי גורמן, נשיא הוועד המאוחד של עובדי טקסטיל בארצות הברית ; סגן רוברט רייבן, אשר נפצע והתעוור בספרד; והמפקד פול ברנס.
פלוגת טום מוני של גדוד לינקולן בחראמה, 1937
מדליית מלחמת האזרחים הספרדית אשר הוענקה לחברי הבריגדות הבינלאומיות
דגל אחת מהיחידות הצבאיות של גדוד לינקולן
סרט זרוע של מתנדבי הלשכה הרפואית האמריקאית
ותיקי חטיבת אברהם לינקולן