אוצר בית דין
בעת החדשה > שנת ה'תשנ"ד

בשנת ה'תשנ"ד הוקם לראשונה אוצר בית דין ארצי, על ידי חברת תנובה. בית הדין הורכב מהרבנים אברהם דב אוירבך, יעקב אריאל, בנימין אדלר (הרב הפוסק והאחראי למחלקת הכשרות למהדרין של רבנות ירושלים), וכן הרב יחזקאל דאום שהיה אז רבה של תנובה, והרב זאב וייטמן שהחליפו לאחר פטירתו. לבית-הדין היו שתי מטרות עיקריות:
לספק תוצרת חקלאית לצרכנים שאינם מעוניינים לסמוך על היתר המכירה, במחיר שווה לכל נפש.
לספק פרנסה לחקלאים, ולחזק את ההתיישבות והחקלאות היהודית בארץ ישראל.
לשם כך, התקשר בית-הדין עם חקלאים לצורך זריעת ירקות כבר בשנה השישית (זריעה מוקדמת), וכן גידול בשנה השביעית עצמה על-גבי מצע מנותק או בדרום הערבה, וכן שיווק פירות שביעית של בעלי-מטעים שהסכימו להפקיר את מטעיהם ולמסרם לטיפול בית-הדין. בית-הדין פיקח על עבודת השדה כדי למנוע עשיית מלאכות האסורות בשביעית. הפירות מאוצר בית-הדין שווקו לוועדות שמיטה, לרשתות-שיווק ולמספר סיטונאים מאושרים.
טיוטת ההסכם עם החקלאים קבעה, שהחקלאים יקבלו סכום קבוע עבור כל ק"ג פרי; הסכום חושב ע"פ ממוצע המחיר בשלוש השנים האחרונות, מתוך הנחה שהסכום הזה מכסה את הוצאות החקלאים. החקלאים נחשבים כשכירים של בית-הדין. שיטה זו מונעת מוטיבציה למסחר בפירות, שכן הכנסתם של החקלאים מובטחת ואינה תלויה בהצלחת המסחר. אלא שבהסכם הסופי הוכנס סעיף שפגע במטרה זו: הסעיף קובע שהחקלאים יקבלו את שכרם רק אם בית-הדין יצליח לגבות את המחיר מהציבור. סעיף זה נתן מוטיבציה לחקלאים להעביר את פירותיהם ליעדים שיבטיחו להם רווחים גבוהים, וכך לעבור על איסור המסחר. כמו כן, הסעיף גרם לתחושה של ניצול וחוסר-הגינות בקרב החקלאים, שהרגישו שבית-הדין "מבטח" את עצמו על חשבונם.
חסרונו של ההסכם התגלה כאשר התברר שיבול הדובדבנים היה נמוך מהצפוי. כתוצאה מכך, התשלום שהובטח לחקלאים מראש לא כיסה את הוצאותיהם. מצד שני, מחיר השוק של הדובדבן עלה, והחקלאים דרשו לגבות מהצרכנים את מחירי השוק, במקום את המחירים הממוצעים כפי שנקבע מראש. בית-הדין דן בבקשה והחליט לאשר את העלאת המחיר על-מנת לכסות את הוצאותיהם של החקלאים. לאחר מכן דרשו החקלאים להעלות את המחירים גם בפירות אחרים, שבהם היבול היה רגיל, בטענה שהמחירים הממוצעים נמוכים מדי ועלולים לגרום להם לעזוב את המטעים. בית-הדין הסכים גם לדרישה זו, אך עדיין דרש שהמחיר יהיה נמוך מעט ממחיר השוק. בפועל, מחירם של פירות אוצר בית-דין בשנה זו היה נמוך בכ־10–20% ממחירם של פירות דומים ממקורות אחרים. בית-הדין הקים חוליית פיקוח מיוחדת, כדי לוודא שהמחירים נשמרים, ושהפירות מסומנים כקדושים בקדושת שביעית. כדי להקטין את החשש ממסחר ופערי תיווך, השתדלו להעביר את הפירות ישירות ליעדים סופיים, כגון: צבא, מלונות ומוסדות אחרים. כמו כן, השתדלו להעביר את הפירות רק לאנשים המודעים לקדושת הפירות, שיאכלו אותם לפי ההלכה. אולם כאשר היו עודפי פירות, העבירו אותם גם לחנויות רגילות שהתחייבו לסמן את הפירות כקדושים בקדושת שביעית; זאת לאחר התייעצות עם הרב יוסף שלום אלישיב, ומתוך הבנה שבמערכת ארצית אי-אפשר להקפיד שכל הפירות יגיעו רק לשומרי הלכה.
במשך השנה, התגלו מספר תוצאות לא-צפויות של הניסיון להקפיד על איסור המסחר:
א. לכתחילה רצו לחייב את הירקנים לגבות על פירות אוצר בי"ד מחיר נמוך ממחיר השוק, כדי שיהיה ברור שאין זה מסחר. התוצאה: ירקנים אחרים באו וקנו פירות אוצר בי"ד בזול, ומכרו אותם במחיר השוק. המחיר הנמוך דווקא עודד מסחר בפירות שביעית! המסקנה: "במקומות בהם יש חשש סביר שאם הפרי יימסר במחיר נמוך, יעשה בו מסחר - יש למוסרו במחיר קרוב למחיר השוק הרגיל" [פחות סכום סמלי].
ב. לכתחילה רצו לחייב את הירקנים למכור בסלסלות ולא לפי משקל, שוב כדי שלא ייראה כמסחר. התוצאה: צרכנים העבירו פירות מסלסלה לסלסלה כדי לקבל יותר כמות באותו מחיר, וכך פגעו בצרכנים אחרים; גרוע יותר: ירקנים חילקו את אותם פירות למספר גדול יותר של סלסלות, כדי להרויח יותר על אותה כמות. המסקנה: "ראינו לנכון לעמוד על כך שהפירות יימסרו לצרכנים על-פי משקלם, ודווקא דרישה זו היה בה הידור-יתר מבחינת מניעת המסחר בפירות ודאגת בית הדין לצרכנים".
ג. לכתחילה רצו להימנע ממיון הפירות לפי גודל ואיכות, ולגבות מחיר אחיד לק"ג לכל הפירות, כך שיהיה ברור שהמחיר הוא תמורת הוצאות הובלה (שהרי הוצאות ההובלה לא תלויות בגודל הפרי ובאיכותו אלא במשקל בלבד). המחיר נקבע על ידי ממוצע של מחירי השוק לכל הסוגים והגדלים (פחות סכום סמלי כאמור בסעיף א). התוצאה: הירקנים דאגו שרוב הפירות שנמכרים במחיר ה"ממוצע" הם פירות קטנים או באיכות נמוכה, כך שהמחיר ה"ממוצע" למעשה היה גבוה ממחיר השוק של פירות מסוג זה. את הפירות הגדולים יותר הם העבירו לסלסלות של פירות עוד יותר גדולים, שנמכרים במחיר יותר גבוה. המסקנה: "דווקא אם ברצוננו לשמור על העיקרון שהציבור יקבל פירות במחירים נמוכים יותר ממחירי השוק, עלינו להקפיד שהפירות ימויינו על-פי תנאי השוק".
סוגיות נוספות שהתגלו במהלך השנה:
משווקי פירות של היתר מכירה טענו, שהמחירים הנמוכים פוגעים בהם כי מחייבים גם אותם להוריד מחירים. בית-הדין דחה טענה זו, ולהפך, קבע ש"זו בהחלט מגמה חיובית וקידוש השם אם כתוצאה מהשמיטה יירד המדד".
בשנה זו הצטרפו 10 קיבוצים דתיים למסגרת אוצר בית דין, לאחר שבשנים קודמות חתמו על היתר מכירה. חלקם ייעדו לעניין מטעים, וחלקם ייעדו שדות-גזר. אולם ועדות השמיטה סירבו לקבל את תוצרתם בטענה שהם "חשודים על השמיטה", ושנכנסו לאוצר בית-דין רק מתוך שיקול כלכלי (שהרי בשדות אחרים המשיכו לסמוך על היתר מכירה). הדבר הגיע אל הרב יוסף שלום אלישיב, שפסק שיש לקבל תוצרת זו כיוון שהיא מעידה על רצון להתקרב בהדרגה לשמירת שמיטה מלאה.
הענבים היו בכמות ובאיכות נמוכה יותר משנה רגילה, בגלל ההקפדה לא לבצע מלאכות אסורות. למרות זאת, בית הדין החליט לגבות עליהם מחיר בהתאם למחיר השוק של ענבים רגילים, על-מנת שלא לגרום הפסד לחקלאים שהקפידו על שמירת שמיטה. אולם רוב ועדות-השמיטה לא רצו לקלוט ענבים אלו, והעדיפו לשווק ענבים של יבול נכרי.
היו מספר משקים שרצו להצטרף לבית הדין במהלך שנת השמיטה. בית הדין השתדל להיענות לבקשות אלו, בתנאי שישלם להם רק את הוצאותיהם מרגע ההצטרפות והלאה.
בסיכום הדברים, כתב הרב זאב וייטמן שהניסיון הותיר אצל רבים תחושה של "לא לנער הזה התפללנו". החקלאים יצאו בתחושה שהם הפסידו כסף רב ולא קיבלו את מה שהובטח להם, הציבור חש שהפירות לא הגיעו ליעדם במחירים המצופים, והרבנים חשו שהמבצע לא הביא לקירוב לבבות, והיה פער גדול בין הערכים הנשגבים של השמיטה לבין יישומם בפועל. מסקנתו העיקרית מהניסיון (בנוסף למסקנות למעלה) היא, שבית-הדין צריך להבטיח לשליחיו (החקלאים) שכר קבוע. שכרם יהיה תלוי רק בכך שהחקלאים מקיימים בדייקנות את הוראות בית-הדין, ולא יהיה תלוי כלל בכמות הגביה מהצרכנים.