stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנגשות הציביליזציות
הרעיונות המובאים בספר > מדינות ליבה, מדינות מבודדות, מדינות שסועות ומדינות קרועות > מדינת ליבה

מדינת ליבה היא מדינה בעלת השפעה ועוצמה כלכלית, צבאית ותרבותית בציוויליזציה שלה. מדינות הציוויליזציה נוטות בדרך כלל להיערך במעגלים קונצנטריים סביב מדינת או מדינות הליבה, בהתאם לדרגת ההזדהות שלהן עם הציוויליזציה או עם הגוש המדיני שלהן בתוכה. בהיעדר מדינת ליבה בציוויליזציה, היא תתאפיין בחוסר יציבות.
בציוויליזציה המערבית ישנם שני מרכזי ליבה הפועלים במשותף. האחד הוא ארצות הברית, והשני הוא הליבה הצרפתית-גרמנית. מרכז כוח נוסף הוא בריטניה, שמיטלטל ביניהם, ומארגן סביבו את חבר העמים הבריטי. הליבה הצרפתית-גרמנית ארגנה סביבה את האיחוד האירופי ובפרט את גוש האירו, וארצות הברית ארגנה סביבה את נפט"א כהתאגדות עם קנדה (ועם מקסיקו) ואת ארגון "ANZUS" כברית צבאית עם אוסטרליה וניו זילנד.
בציוויליזציות האורתודוקסית, הסינית וההינדית יש (בכל אחת מהן) מדינת ליבה אחת, הנמצאת במעמד בלתי מעורער (רוסיה, סין והודו, בהתאמה). הציוויליזציות היפנית והיהודית (אם נחשיב אותה כציוויליזציה) מונות מדינה אחת בלבד כל אחת, ומכאן שאין בהן מדינות ליבה.
בציוויליזציות האסלאמית, הלטינו-אמריקנית והאפריקנית אין כיום מדינות ליבה. עם זאת אפשר לזהות בכולן מספר מרכזי כוח עולים שעשויים בעתיד להיחשב ככאלו. בציוויליזציה האסלאמית אפשר לזהות חמש מדינות בולטות שרואות עצמן כמתאימות לתפקיד: טורקיה, ערב הסעודית, איראן, פקיסטן ואינדונזיה. בציוויליזציה הלטינו-אמריקנית, בעבר היה אפשר להחשיב את ספרד כמדינת הליבה של אמריקה הלטינית, אך מנהיגיה בחרו במודע שלא יהיה כך הדבר. ברזיל יכולה לשמש בתפקיד זה מכל הבחינות, אך הבעיה היא שבניגוד למרבית שאר מדינות האזור שבהן היה שלטון ספרדי, בברזיל היה שלטון פורטוגזי, וכך גם שפתה היום היא פורטוגזית. יש אפוא באמריקה הלטינית ארבע מדינות המתאימות לתפקיד: ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה ומקסיקו. בציוויליזציה האפריקנית, לאורך שנים רבות בריטניה הייתה מדינת הליבה של המדינות הדוברות אנגלית, וצרפת הייתה מדינת הליבה של המדינות הדוברות צרפתית. כיום ישנן שתי מדינות המתאימות לתפקיד: דרום אפריקה וניגריה.
הרעיונות המובאים בספר > מדינות ליבה, מדינות מבודדות, מדינות שסועות ומדינות קרועות > מדינה מבודדת

מדינה מבודדת היא מדינה חסרת שותפות תרבותית. דוגמאות לכך אפשר לראות באתיופיה, שיש לה שפה ייחודית (אמהרית), דת ייחודית, והיסטוריה אימפריאליסטית בשונה משכנותיה. דוגמה נוספת היא האיטי, ששפתה שונה משכנותיה (צרפתית), הרכבה האתני שונה אף הוא (מרבית התושבים הם ממוצא אפריקני), ובנוסף לזה גם הרכבה הדתי שונה (מיעוט פרוטסטנטי ושל דת הוודו). המדינה המבודדת החשובה ביותר לדעת הנטינגטון היא יפן. תרבותה הייחודית, ומאפייניה, הם בדלניים ואנטי-אוניברסליים. לזה יש להוסיף את העובדה שיפן היא אי והרכבה האתני הוא הומוגני.
הרעיונות המובאים בספר > מדינות ליבה, מדינות מבודדות, מדינות שסועות ומדינות קרועות > מדינה שסועה

מדינה בעלת מספר לאומים (מדינה דו-לאומית או רב-לאומית), שכל הלאומים שבה נמנים עם אותה ציוויליזציה, כגון קנדה (צרפתים ואנגלים) או שווייץ (גרמנים, צרפתים ואיטלקים) – סיכויי שרידותה בשלמות גבוהים. לעומת זאת, מדינה בעלת מספר לאומים מציוויליזציות שונות, כגון יוגוסלביה לשעבר או ברית המועצות לשעבר – סיכויי הישרדותה בשלמות לאורך זמן נמוכים. מדינה כזאת נקראת "מדינה שסועה".
הרעיונות המובאים בספר > מדינות ליבה, מדינות מבודדות, מדינות שסועות ומדינות קרועות > מדינה קרועה

מדינה קרועה היא מדינה שמעוניינת להשתייך לציוויליזציה אחרת. לדעת הנטינגטון, כדי שמדינה תצליח להגדיר מחדש את זהותה הציוויליזציונית, היא צריכה לעמוד בשלושה תנאים:
האליטה הפוליטית והכלכלית של המדינה צריכה לתמוך במהלך;
הציבור במדינה צריך להסכים להגדרה מחדש;
האליטות של הציוויליזציה שהמדינה הקרועה מנסה להצטרף אליה, צריכות להסכים לקבל את המדינה.
הנטינגטון סוקר ארבעה מקרים שלדעתו אפשר להגדירם כמקרים כאלו:
רוסיה: כבר מאות שנים ניתן להגדיר את רוסיה כמדינה הקרועה כלפי המערב, ברמה כלשהי. בשונה ממדינות אחרות, אם רוסיה תחבור למערב, יהיו לכך השלכות עצומות, ובכללן הציוויליזציה האורתודוקסית, שכיום רוסיה עומדת בראשה תחדל ככל הנראה מלהתקיים. יחסיה של רוסיה עם המערב התפתחו בארבעה שלבים. בשלב הראשון, שנמשך עד לימי שלטונו של פטר הגדול (1689–1725), התקיימה רוסיה במנותק מן המערב. השלב השני החל מימי שלטונו של פטר, ועד המהפכה הבולשביקית בשנת 1917. שלב זה התאפיין במודרניזציה איטית של רוסיה, וברצון של חלק ממנהיגיה להופכה למערבית. השלב השלישי החל במהפכה הבולשביקית. בשלב זה, רוסיה מיצבה עצמה כמתחרתו הגדולה של המערב. דבר זה התעצם בעיקר בשנות המלחמה הקרה החל מסיומה של מלחמת העולם השנייה (1945). השלב הרביעי בתולדות היחסים בין רוסיה למערב החל עם התפרקות ברית המועצות ונפילת הגוש הקומוניסטי בשנת 1991. כיום החברה הרוסית לדעת הנטינגטון שרויה במאבק באשר לעתידה, שאינו ברור.
טורקיה: טורקיה המודרנית היא הדוגמה הקלאסית למדינה קרועה. בתחילת המאה ה-20, באמצעות שורה של רפורמות, ניסה כמאל אטאטורק מייסד הרפובליקה, להפוך את מדינתו למערבית ולמודרנית. אטאטורק אסר על לבישת בגדים מסורתיים, אימץ את הכתב הלטיני ואת מערכת החוק השווייצרית. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה טורקיה במובהק לבעלת ברית של ארצות הברית ומדינות מערב אירופה ואף הצטרפה לברית נאט"ו. האליטה הטורקית באותם הזמנים אכן רצתה להיות שותפה מערבית, וגם העם הטורקי ברובו כנראה הסכים למהלך. אך הבעיה הייתה שהאליטות הפוליטיות והכלכליות במערב לא רצו את טורקיה המוסלמית בחברתן. דבר זה התבטא באי קבלתה של טורקיה לאיחוד האירופי, למרות רצונה העז להצטרף. מכל מקום, כיום עמידותן של הצלחותיו של אטאטורק מוטלת בספק, נוכח הגל האסלאמי הגואה בטורקיה.
מקסיקו: בין שנות ה-30 וה-80 התאפיינה מדיניות החוץ המקסיקנית בקריאת תיגר על העליונות האמריקנית באזור. אך במהלך שנות ה-80 עלו לשלטון נשיאים פרו-אמריקניים, ששאפו לשנות את תרבותה של מקסיקו, מלטינו-אמריקנית למערבית ובפרט לאנגלו-אמריקנית. דבר זה הגיע לשיאו עם כניסתה של מקסיקו להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה – נפט"א, יחד עם ארצות הברית וקנדה. רוב האליטות הפוליטיות והכלכליות במקסיקו רואות בחיוב את ההתקרבות למערב בכלל ולארצות הברית בפרט. המרחק התרבותי בין טורקיה לאירופה גדול מהמרחק התרבותי בין מקסיקו לארצות הברית. דתה של מקסיקו קתולית ושפתה ספרדית.
אוסטרליה: מדינה המנסה להשתלב במרחב האסייתי.[דרושה הבהרה]
הרעיונות המובאים בספר > מלחמות קו שבר

רבקיומיות/רב-תרבותיות כפתרון התנגשות הצווילזציות והמלחמות.
פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
ביקורת

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
התאוריה ספגה ביקורת מצד סופרים אקדמיים שונים, שערערו באופן אמפירי, היסטורי, לוגי או אידאולוגי על הטענות שעולות ממנה. חוקרי יחסים בינלאומיים בדרך כלל תופסים את התנגשות התרבויות באופן שלילי. פול מוסגרייב (אנ'), מומחה למדעי המדינה, ציין כי תאוריית "התנגשות הציביליזציות" נהנית מיוקרה מסוימת בקרב מעצבי מדיניות, אך מעטים המומחים ביחסים בינלאומיים שמסתמכים עליה. לטענתו התאוריה לא הוכיחה שהיא "מדריך שימושי או מדויק להבנת העולם".
במאמר המתייחס במפורש להנטינגטון טוען המלומד אמרטיה סן (1999) כי "מרבית התרבויות בעולם מתאפיינות בגיוון. הציוויליזציה המערבית אינה יוצאת דופן בכך. נוהג הדמוקרטיה שנפוץ במערב בעת המודרנית הוא במידה רבה תוצאה של קונצנזוס שהתגבש מאז עידן הנאורות והמהפכה התעשייתית, ובמיוחד במאה האחרונה לערך. לראות בכך מחויבות היסטורית – בת אלפי שנים – של המערב לדמוקרטיה, ואז להשוות את זה למסורות של התרבויות הלא-מערביות (ולהתייחס לכל אחת מהן כמונוליתית) – זאת תהיה טעות גדולה".
בספרו "טרור וליברליזם" (2003 ,'Terror and Liberalism'), טוען פול ברמן (אנ') כי בימינו לא קיימים גבולות תרבותיים מובחנים. לטענתו, אין "ציוויליזציה איסלאמית" ואין "ציוויליזציה מערבית", והראיות להתנגשות בין ציוויליזציות אינן משכנעות, במיוחד כאשר בוחנים יחסים כמו אלה שבין ארצות הברית לסעודיה. בנוסף, הוא מציין שרבים מהקיצוניים האיסלאמיים הקדישו זמן משמעותי לחיים או לימודים בעולם המערבי. לפי ברמן, סכסוך נוצר בגלל אמונות פילוסופיות שקבוצות שונות חולקות (או אינן חולקות), ללא קשר לזהות תרבותית או דתית.
הספר בישראל

בישראל יצא הספר לאור בעברית בשנת 2003, שש שנים לאחר יציאתו לאור בארצות הברית. הספר יצא לאור על ידי הוצאת שלם, מטעם מרכז שלם ותורגם על ידי דוד בן-נחום. לגרסה העברית התווספה הקדמה לקורא הישראלי, על ידי דן מרגלית, בנוסף להקדמתו של הנטיגטון.
ראו גם

יחסים בינלאומיים
מדע המדינה
ציוויליזציה
קץ ההיסטוריה והאדם האחרון
שקיעת המערב
הלם תרבות
לקריאה נוספת

סמואל הנטינגטון, התנגשות הציביליזציות, הוצאת שלם, 2003
הערות שוליים

↑  http://www.aei.org/issue/29196
↑  Official copy (free preview): The Clash of Civilizations?, Foreign Affairs, Summer 1993
↑  הנטינגטון, פתח דבר, עמוד טו
↑  הנטינגטון, תוכן העניינים, עמודים ז–ח
↑  הנטינגטון, עמ' 37
↑  THE WORLD OF CIVILIZATIONS: POST-1990 scanned image
1 2 3 4  הנטינגטון, עמ' 41
↑  הנטינגטון, עמ' 77–81
↑  הנטינגטון, עמוד 42
↑  הנטינגטון, עמוד 49
↑  הנטינגטון, עמוד 40
↑  הנטינגטון, עמודים 39–40
↑  הנטינגטון, עמודים 44–45
↑  הנטינגטון, עמוד 44
↑  הנטינגטון, עמוד 45, הערת שוליים
↑  הנטינגטון, עמודים 202–205
↑  הנטינגטון, עמודים 205–213
↑  הנטינגטון, עמודים 172–173
↑  הנטינגטון, עמודים 214–220
1 2 3  הנטינגטון, עמוד 172
↑  הנטינגטון, עמודים 221–229
↑  הנטינגטון, עמודים 230–238
↑  הנטינגטון, עמוד 173
↑  הנטינגטון, עמודים 173–174
↑  הנטינגטון, עמוד 174
1 2  הנטינגטון, עמוד 175
↑  הנטינגטון, עמוד 177
↑  הנטינגטון, עמוד 178
↑  הנטינגטון, עמודים 178–185
↑  הנטינגטון, עמודים 185–193
↑  הנטינגטון, עמודים 193–196
↑  הנטינגטון, עמודים 196–200
↑  H-Diplo/ISSF Teaching Roundtable 11-6 on The Clash of Civilizations in the IR Classroom, George Fujii
↑  Democracy as a Universal Value, Amartya Kumar Sen
↑  Berman, Paul (2003). Terror and Liberalism. W W Norton & Company.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14546408q (data)  NKC: aun2010560335 
תשע ה"ציוויליזציות" שזוהו על ידי הנטינגטון הן:




     מערבית. הערה: הנטינגטון מסווג את ישראל כמקרה מיוחד, ושם אותה בקבוצה נפרדת.
     לטינו-אמריקאית. הערה: הנטינגטון מסווג את גיאנה, סורינאם והאיטי כמקרים מיוחדים, ושם אותן בקבוצות נפרדות.

     יפנית
     סינית

     הינדית
     אורתודוקסית (תכלת)

     אפריקאית (חום). הערה: הנטינגטון מסווג את אתיופיה כמקרה מיוחד, ושם אותה בקבוצה נפרדת.
     בודהיסטית (צהוב)

     איסלאמית (ירוק). הערה: הנטינגטון מסווג את טורקיה, איראן ואזרבייג'ן כמקרים מיוחדים, ושם אותן בקבוצות נפרדות.
הנס קון

ערך זה עוסק בפילוסוף. אם התכוונתם לכימאי, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  15 בספטמבר 1891 פראג 
 פטירה:  16 במרץ 1971 (בגיל 79) פילדלפיה, ארצות הברית 
 מקום לימודים:  הקולג' לפילוסופיה של האוניברסיטה הגרמנית של פראג, בית הספר למשפטים של האוניברסיטה הגרמנית בפראג 
 מוסדות:  אוניברסיטת הרווארד  מכללת סמית'  אוניברסיטת קליפורניה בברקלי  הסיטי קולג' של ניו יורק 
 עיסוק:  היסטוריון, סופר, מרצה באוניברסיטה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1940) 
 
הנס קון בוועידה עולמית של נוער ציוני, דנציג ( סוף 1924)
הנס קון (קוהן\כהן) (Hans Kohn;‏ 15 בספטמבר 1891, פראג – 16 במרץ 1971, פילדלפיה) היה פילוסוף והיסטוריון אמריקאי-יהודי יליד פראג, מחשובי חוקרי הלאומיות בעולם. ממקימי ברית שלום.
ימי ילדותו ונערותו

קון נולד בשנת 1891 בעיר פראג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בהיותו בן 17, כתלמיד בית ספר גרמני, החל להתעניין ביהדות ובציונות, התעניינות שנמשכה גם בזמן לימודיו באוניברסיטת פראג, שם למד משפטים תוך התמקדות בפילוסופיה גרמנית. בשנת 1909, בהיותו סטודנט בפראג, הצטרף קון לאגודת הסטודנטים היהודית "בר כוכבא", שאחד ממקימיה היה שמואל הוגו ברגמן, עמיתו של קון איתו ישתף פעולה בעתיד. בשנת 1913 מונה קון לתפקיד יו"ר האגודה, תפקיד אותו מילא עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה. חברותו באגודת הסטודנטים הייתה אחת מהנקודות המרכזיות בעיצוב התודעה הפוליטית-אידאולוגית של קון. החל משנת 1909 הרצה בפני חברי האגודה מרטין בובר בנושא היהדות, הרצאות שעיצבו את גישתו כלפי הציונות. בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא האוסטרו-הונגרי כקצין, ונפל בשבי הרוסי בשנת 1915. קון שהה בסיביר וסביבותיה עד לשנת 1920, חלק מהתקופה בשבי ובחלקה מרצונו החופשי. במהלך אותן השנים למד את השפה הרוסית, חקר את שאלת הלאומים ברוסיה ועסק בפעילות ציונית.
ימי בגרותו

בשנת 1920 עזב את ברית המועצות לטובת פראג דרך יפן, והחל לעסוק בפעילות ציבורית יהודית. קון לא השתקע בפראג, עקב האווירה המגבילה ששררה בה, ועזב לפריז שם שהה עד לשנת 1921 כמזכיר הנציגות היהודית הבינלאומית. באותה שנה אף התחתן ועבר ללונדון, שם שהה ארבע שנים בתפקידים ציוניים.
בשנת 1923 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו במשפטים לאוניברסיטת קארל בפראג, והחל לכתוב בנושא הלאומיות ובעיותיה בעולם שלאחר מלחמת העולם באופן שיטתי, ואף הצטרף לתנועה הפציפיסטית הבינלאומית.
באותה העת פעילותו הציונית התרחבה, ובהמשך לעבודתו בקרן היסוד עלה בשנת 1925 לארץ ישראל כדי לעמוד בראש מחלקת התעמולה של הקרן. בתקופת היותו בפלשתינה היה בין מקימי "ברית שלום", תנועה שמטרתה הייתה "לסלול דרך הבנה בין עברים לערבים לצורות חיים משותפות בארץ ישראל על יסוד של שווי שלם בזכיותיהם הפוליטיות של שני לאומים בעלי אוטונומיה רחבה ולצרותיה של עבודתם המשותפת לטובת התפתחותה של הארץ". בין מקימיה היו, מלבד קון, ארתור רופין, הוגו ברגמן, גרשם שולם ואחרים. על-פי הנחת חברי הקבוצה, הבנה בין יהודים לערבים היא התנאי להגשמה הציונית, ותוביל להקמה מדינה דו-לאומית ערבית-עברית.
לאחר מאורעות תרפ"ט, בסוף שנת 1929, ובהמשך לאכזבתו מהציונות ועמדתה בשאלת יחסי יהודים ערבים, החליט קון לעזוב את מישרתו בקרן-היסוד ולצאת לסדרת הרצאות באירופה ובאמריקה, ולשמש ככתב לענייני המזרח התיכון של העיתון "פרנקפורט צייטונג". הוא היגר לארצות הברית בשנת 1933 וקיבל מינוי של קבע בסמית' קולג' אשר במסצ'וסטס, והחל לפתח את הקריירה האקדמית שלו. בשנת 1949 עבר ללמד בסיטי קולג' של ניו יורק עד לפרישתו.
גישתו לנושא הלאומיות

חלק מרכזי בעבודתו המחקרית של קון הוקדש לחקר הלאומיות ומאפייניה בעולם המודרני. קון הבחין בין לאומיות אתנית המבוססת על היסטוריה, דת ותרבות משותפת, ללאומיות אוניברסלית המבוססת על שותפות אזרחית של תושבי טריטוריה מסוימת. למעשה, קון סבר כי רעיון הלאומיות היחידי הקיים הוא הלאומיות האוניברסלית וכל דגם אחר של לאומיות הוא פרשנות מוטעית שלה. התאוריה של קון מכונה על ידי חוקרים שונים בשם דיכוטומית הלאומיות של קון.
הלאומיות האתנית (המוטעית לדעתו), מאפיינת, לדעתו של קון, את המדינות במזרח ובמרכז אירופה, והלאומיות האוניברסלית, מאפיינת את המדינות במערב אירופה. דוגמאות מובהקות ללאומיות אוניברסלית ניתן למצוא בארצות הברית, צרפת ובריטניה.
כתביו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
Nationalismus. Über die Bedeutung des Nationalismus im Judentum und in der Gegenwart (Wien, 1922)
Sinn und Schicksal der Revolution (Wien, 1923)
Die politische Idee des Judentums (München, 1924)
gemeinsam mit Robert Weltsch: Zionistische Politik (Mährisch-Ostrau, 1927)
Geschichte der nationalen Bewegung im Orient (Berlin, 1928)
Martin Buber, sein Werk und seine Zeit (Dresden, 1930)
Nationalismus und Imperialismus im Vorderen Orient (Frankfurt am Main, 1931)
כתביו > כתביו בעברית

פרקים לתולדות הרעיון הציוני, 2 כרכים, ורשה: הוועד הפועל של ברית הנוער ומרכז החלוץ העולמי (ספריה יסודות), תרפ"ט–תר"ץ.
הוגו ברגמן והנס קון (עורכים), עם-אדם: דברי המצפון האנושי: קובץ נאומים ומאמרים, ירושלים: עם-אדם, תרצ"א.
הוגו ברגמן והנס קון, לזכרו של גוסטב לנדאואר, תל אביב: הפועל הצעיר, תרפ"ט.
לקריאה נוספת

עדי גורדון, ""אין זו אלא אהבה נכזבת": פרישת הנס כהן מהתנועה הציונית", בתוך: עדי גורדון (עורך), ’ברית שלום’ והציונות הדו-לאומית: ’השאלה הערבית’ כשאלה יהודית, ירושלים: כרמל, תשס"ט, עמ' 67–92.
יפעת וייס, "אתנו-לאומיות מרכז אירופית ודו-לאומיות ציונית", בתוך: עדי גורדון (עורך), ’ברית שלום’ והציונות הדו-לאומית: ’השאלה הערבית’ כשאלה יהודית, ירושלים: כרמל, תשס"ט, עמ' 43–66.
חגית לבסקי, "לאומיות בין תאוריה לפרקטיקה: הנס קוהן והציונות", ציון סז, ב (תשס"ב), 189–212.
זהר מאור, "בין אנטי-קולוניאליזם לפוסטקולוניאליזם: ביקורת הלאומיות והחילון של ברית שלום", תיאוריה וביקורת 30 (2007), 13–38.
זהר מאור, דימויים של נעורים ב’חוג פרג’ בתחילת המאה העשרים", בתוך: יותם חותם (עורך), תור הנעורים: נוער יהודי-גרמני בעידן המודרני, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"ח, עמ' 131–148.
יעקב ראובני, "תנועות לאומיות במאה העשרים ושאלת הלאומיות היהודית: מה תרם ובמה נכשל האנס קוהן", גשר 125 (תשנ"ב), 57–70.
אבי-רם צורף, "עזיבת המרחב השותת: הנס כהן, מדו-לאומיות לאימפריאליזם גלובלי", ישראל 29 (2021): 237 - 247.
בלה קון

| --- | --- |

 לידה:  20 בפברואר 1886 סילאג' צ'ך (ברומנית - צ'כו סילבאניאי), חבל סילאג', טרנסילבניה, אז בממלכת הונגריה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, (כיום ברומניה) 
 נרצח:  29 באוגוסט 1938 (בגיל 52) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Kohn Béla 
 מדינה:  הונגריה, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  גיא ההריגה בקומונרקה 
 השכלה:  אוניברסיטת פרנץ יוזף בקולוז'וואר (קלוז') (1918-1872) (1904)  Calvinist College in Zilah (1902) 
 תפקיד:  שר החוץ של הונגריה (21 במרץ 1919–1 באוגוסט 1919)  member of ECCI (1921) 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של הונגריה, המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 בן או בת זוג:  אירן גאל 
 
בלה קון (כהן) (בהונגרית: Kun Béla‏; 20 בפברואר 1886 – 29 באוגוסט 1938) היה מנהיג קומוניסטי הונגרי ממוצא יהודי. היה בין מקימיה של רפובליקה סובייטית בהונגריה אשר החזיקה מעמד למשך 133 ימים בשנת 1919. לאחר התמוטטות הרפובליקה גלה מהונגריה לברית המועצות. נעצר ומת בשנות השלושים המאוחרות באחד מטיהוריו של סטלין.
קריירה מוקדמת

קון נולד כבלה כהן (Kohn) בעיירה סילאג' צ'ך (Szilagycseh) בטרנסילבניה (אז חלק מהונגריה, כיום - צ'כול סילבניי Cehul Silvaniei ברומניה). אביו היה יהודי מומר ואמו פרוטסטנטית. אביו היה נוטריון כפרי אשר שינה את שם המשפחה מכהן לשם המדיארי קון בשנת 1906. על אף שקון לא היה בעל הכרה לאומית או דתית יהודית, היה לו שמו המקורי למכשול, ולמקור לאין ספור ניגוחים אנטישמיים כלפיו וכלפי זכרו. בצעירותו למד קון בבית ספר יסודי קלוויניסטי בעיר קלוז' (כיום אף היא ברומניה), שם התיידד עם המשורר המפורסם אנדרה אדי. לפני מלחמת העולם הראשונה היה קון עיתונאי בעל טור. בטוריו הביע אהדה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והיה מעורב ביצירת ביטוח לאומי בעירו. קון היה בעל מזג סוער ומספר פעמים היה מעורב בדו-קרב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף קון לצבא האוסטרו-הונגרי. הוא נתפס כשבוי מלחמה בידי הרוסים בשנת 1916 ונשלח למחנה שבויים בהרי אורל שם התפתחה בו ההכרה הקומוניסטית. בשנת 1917 היה קון עד למאורעות המהפכה הרוסית. בשביו הפך קון לדובר רוסית שוטפת (כן דיבר גרמנית ואנגלית). קון חש אהדה למהפכנים, על אף שסבר כי עדיף שהמהפכה תפרוץ בארץ "מתורבתת" כהונגריה, ולא במדינה "ברברית" כרוסיה (בכך שותף היה לדעתו של קרל מרקס).
בחודש מרץ 1918, בהיותו במוסקבה, היה קון בין מקימיה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית ברוסיה, אמה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית העתידה לקום. במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בשנת 1918, נלחם למען הבולשביקים. בזמן זה החל קון לערוך תוכניות מפורטות כיצד להביא את הקומוניזם לארצו, הונגריה. בנובמבר 1918 שב קון, ביחד עם כמה מאות קומוניסטים נוספים, להונגריה.
133 הימים

הרפובליקה הסובייטית שהוקמה הייתה השנייה באירופה, לאחר זו שבברית המועצות. תפקידו הרשמי של קון ברפובליקה החדשה היה קומיסר העם לענייני חוץ, אך הוא היה הרוח החיה בממשלה, ולמעשה השליט בפועל. קון החל בניסיון ליצור מהפכה סוציאלית. הוא הלאים את אמצעי הייצור ואת האדמה, אך לא חילק אותה מחדש לאיכרים. בכך קנה את איבתם. האלמנטים השמרנים בהונגריה - בעלי האחוזות, אנשי הצבא, התעשיינים, אף הם היו אויביו הטבעיים של המשטר החדש. מתוך 45 קומיסרים בממשלתו של קון 32 היו יהודים.
קון הקים צבא אדום הונגרי אל מול לחץ צבאי שהופעל כנגדו מבחוץ בכמה חזיתות. בצפון נלחם בצ'כים ובסלובקים. בחזית זו הגיע להישגים, אך בלחץ דיפלומטי נסוג אל הגבול המוסכם. באפריל 1919 החלה פלישה רומנית לשטחה של הונגריה. קון נאבק כנגד הרומנים הפולשים, אך נחל מפלה. תקוותיו (בזכותן הגיע לשלטון) לסיוע רוסי במלחמה זו, לא עלו יפה. על אף שלנין בירך על הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, לא עשה דבר (וייתכן שלא היה ביכולתו לעשות דבר) על מנת לסייע לה בשעת צרה.
בד בבד, בעיר סגד אשר בדרום מזרח הונגריה, הוקמה ממשלה חלופית, בראשותו של האדמירל מיקלוש הורטי מפקדו לשעבר של צי האימפריה האוסטרו הונגרית, ואיש ימין קיצוני. זה הקים, בתמיכת כוחות צרפת מבעלות הברית ששהו באזור, את "הצבא ההונגרי הלבן" כמשקל נגד לצבאו האדום של קון, והחל במסע צפונה לבודפשט, כשהוא זורע בדרכו אימה וטרור כנגד אנשי שמאל ויהודים. בשלב זה עמדה ממשלתו של קון בלחץ משולש - מדרום עלו כוחותיו של הורטי, ממזרח הרומנים, ומצפון הצ'כים. כוחותיו של קון לא עמדו בלחץ, וב-6 באוגוסט נכנסו כוחות הצבא הרומני לבודפשט. הורטי נכנס אל העיר ב-14 בנובמבר והחלה תקופת שלטון שנמשכה עד שנת 1944 (במהלכה כרת ברית עם אדולף היטלר והיה בין האחראים לשואת יהודי הונגריה).
גלות ומוות

קון נמלט אל העיר וינה, באוסטריה אשר הייתה בשליטה סוציאל-דמוקרטית. משם עשה את דרכו בחזרה לרוסיה. הוא קיבל את השליטה בוועדה המהפכנית באזור קרים, ואחראי לפשעים שנעשו שם כנגד אנשי הצבא הלבן, כאשר נפל חצי האי בידי הצבא האדום בנובמבר 1920. נאמר כי קון הבטיח לאנשי הצבא הלבן חנינה, אך רצח אותם משנכנעו. פעולה זו גרמה ללנין לנסות ולחסום את דרכו של קון, כאשר פעולתו, שהייתה בעיקרה רציחתם של רוסים על ידי הונגרים, גרמה לתרעומת במפלגה.
קון היה לדמות מפתח באינטרנציונל הקומוניסטי, ולבעל בריתו של גריגורי זינובייב. בשנת 1921 יצא לגרמניה על מנת לייעץ שם למפלגה הקומוניסטית הגרמנית, במהלך אירועים סוערים שליוו את ימיה הראשונים של רפובליקת ויימאר, בהם הטיף לקומוניסטים כי ינקטו בפעולות התקפיות. במהלך שנות העשרים פעל כנציג הקומינטרן בגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה. פעילות זו הסתיימה בשנת 1928 כאשר נעצר על ידי משטרת וינה. קון שב למוסקבה שם בילה את זמנו בסכסוך עם גולים הונגרים אחרים.
במועד לא ידוע, בין שנת 1936 ל-1939 "טוהר" קון באחד מטיהוריו של סטלין, על אף שהיה מתומכיו של סטלין. ידוע כי נעצר ועונה, אך אין לדעת אם נרצח בסמוך למעצרו או ששהה תקופת מה בגולאג, ועל כך קיימות עדויות סותרות. ב-1989 הודיעה הממשלה הסובייטית כי קון נרצח בגולאג בחודשים הראשונים של שנת 1939. יש אחרים (האנציקלופדיה בריטניקה) הנוקבים בתאריך 30 בנובמבר 1939.
זכרו של קון "טוהר" והועלה על נס בהונגריה לאחר כישלון המרד ההונגרי בשנת 1956. הוקמו פסלים ואנדרטאות הנושאים את דמותו. בהונגריה כיום אין קון נחשב לדמות אהודה, ופסליו ואנדרטאותיו, כפסלים ואנדרטאות רבים אחרים מן התקופה הקומוניסטית, הוסרו מן הרחובות. פארק מיוחד הנקרא "סובור פארק" (Szoborpark) מחוץ לעיר בודפשט שומר כיום על פסלים אלה וסמלים אחרים של התקופה הקומוניסטית, כ"עדות לטרור הקומוניסטי".
לקריאה נוספת

איתן בנצור, להבה בלב אירופה, הוצאת משכל (ידיעות אחרונות), 2004.
הערות שוליים

↑  בראון, ארצ'י, 1938-, עלייתו ונפילתו של הקומוניזם, עם עובד, תשע"ב 2012, מסת"ב 978-965-13-2280-8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264125705171  PLWABN: 9810573175105606  BIBSYS: 97028556  BnF: cb120527555 (data)  CANTIC: a11463570  CiNii: DA07115350  GND: 118778218  ISNI: 0000 0001 1062 208X  LCCN: n82052358  LNB: 000249005  NKC: jn19992000569  NLA: 35285184  NSK: 000061428  NTA: 070626685  RERO: 02-A003479576  SNAC: w6rz07dk  SUDOC: 028757181  Trove: 897579  VIAF: 51709046   WorldCat (עם VIAF): 51709046
קלרנס תומאס

קלרנס תומאס (באנגלית: Clarence Thomas; נולד ב-23 ביוני 1948) הוא שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית מאז 1991, תומאס הוא האפרו-אמריקאי השני בהיסטוריה בתפקיד זה, אחרי ת'ורגוד מרשל שאותו הוא החליף בתפקיד.
ביוגרפיה

תומאס נולד בעיירה פין פוינט שבג'ורג'יה. אביו נטש את המשפחה בגיל צעיר, והוא חי עם אמו ועם אביה. לסב הייתה השפעה רבה על קלרנס הצעיר ולימים הוא קרא לסיפרו האוטוביוגרפי "בנו של סבי - זכרונות" ("My Grandfather's Son A Memoir").
בנעוריו נמשך לתנועות המחאה השחורות, אולם בהדרגה פיתח השקפה ליברטריאנית שמרנית, שאינה רווחת בקרב השחורים בארצות הברית. הוא הושפע רבות מהגותה של איין ראנד.
תומאס הוא בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת ייל. בשנות השמונים שימש בתפקידים שונים הקשורים לזכויות האזרח בממשל רייגן. ב-1990 מונה לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
ב-1991, עם פרישתו של ת'ורגוד מרשל, חיפש הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש מחליף שישתייך למיעוט השחור. הוא בחר בתומאס, בעל ההשקפות השמרניות המובהקות, שנתמנה רק מעט קודם לכן לשופט פדרלי. החלפתו של מרשל הליברלי בתומאס עוררה זעם רב בשמאל האמריקני. לשכת עורכי הדין האמריקנית הביעה הסתייגות מסוימת ממינויו של תומאס, שלא נחשב לעילוי משפטי. ארגוני זכויות אדם בארצות הברית הביעו מחאה חריפה על רקע התנגדותו של תומאס להפלות ולהעדפה מתקנת (שממנה, על פי הודאתו, גם הוא נהנה). המאבק על המינוי לווה בסערה חסרת תקדים, כאשר אניטה היל, פרופסור למשפטים, העידה כי תומאס הטריד אותה מינית. אף על פי כן, אושר בסופו של דבר המינוי בסנאט ברוב של 52 תומכים מול 48 מתנגדים. תומאס טען בפני הוועדה שכל הטענות נגדו הן כוזבות ושהדיונים הם "היי-טק לינץ', לשחורים שחצנים, שבאופן כלשהו מעזים לחשוב לעצמם, לעשות לעצמם, להיות בעלי רעיונות שונים".