stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביקורת נוסח המקרא
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > העתקת ספרי המקרא > חומרים, צורה והיקף

חומרי הכתיבה ששימשו בימי בית ראשון היו אבן, לוחות חומר, עץ, חרסים, פפירוס (גומא), מתכת ועור. על גבי אבנים ניתן היה לחרוט (מצבת מישע) או לכתוב בדיו על גבי טיח ("וְשַׂדְתָּ אֹתָם בַּשִּׂיד"), אך היקף הטקסט אותו ניתן לכתוב אינו גדול. כך הדבר גם באשר למרבית החומרים האחרים שנזכרו. באוגרית נכתבו אמנם טקסטים ארוכים במיוחד (כגון עלילות בעל וענת) בכתב יתדות על גבי לוחות חומר, אך אין סימן לכך שטקסטים מקראיים נכתבו בשיטה זו.
פפירוס ועור היו אם כן לחומרים העיקריים שעליהם נכתבו ספרי המקרא. במקרא מוזכרת כתיבה על גבי מגילה הניתנת לקריעה ולשריפה, אך יש המשערים שבימי בית ראשון עיקר הטקסטים נכתבו על גבי פפירוס. השערה זו נתמכת בידיעות מעמי הסביבה ומתבססת על כתובים מקראיים. לדעה זו, רק בראשית ימי בית שני נוצר צורך בכתיבת טקסטים ארוכים יותר, ואז החל מעבר הדרגתי לכתיבה על גבי קלף מעובד.
בהתאם להשערה, מרבית המגילות שנמצאו בקומראן עשויות עור, ומיעוטן פפירוס. המגילות שנמצאו עשויות יריעות עור מחוברות או פיסות פפירוס שהודבקו זו לזו. על פי הממצאים הקיימים, אורך כל יריעה נע בין 26 ל-89 סנטימטרים ורוחבה בין 6 ל-20 סנטימטרים. היריעות חולקו לטורים משורטטים, עד ארבעה טורים ליריעה, ובכל טור כעשרים שורות. את חמש המגילות נטו לכתוב בטורים צרים במיוחד. אורך המגילות המחוברות מגיע עד שמונה מטרים, וניתן לשער שהיו מגילות בממדים גדולים אף יותר. למעט יוצאי דופן בודדים, כללה כל מגילה ספר מקראי אחד בלבד.
רבים מהממצאים תואמים את דברי חז"ל במסכת סופרים, כגון בדיני השוליים העליונים והתחתונים ובבעיית השירטוט קודם הכתיבה. ישנם גם הבדלים, כגון קיומם של טלאים ועוד. שיטת הכתיבה במצחפים (קודקס) וכתיבה על שני צדי הקלף (כתוצאה של שכלול בשיטות העיבוד) איננה משתקפת בקומראן כיוון שהחלה לנהוג רק מאות שנים אחר כך.
מימי הביניים ועד ימינו מתקיימות זו לצד זו שתי צורות לכתיבת ספרי המקרא. הצורה האחת, בהמשך לשיטות מימי בית שני, היא כתיבה מוקפדת ומדוקדקת באמצעות דיו על גבי עור מעובד. ספרים הנכתבים בצורה זו, בעיקר ספרי התורה אך גם חלקים אחרים מהמקרא כגון ספרי הפטרות וחמש מגילות, משמשים בעיקר למטרות ליטורגיות של קריאה בציבור. על הכותב חלים כללים רבים שנתנסחו עם השנים בתלמודים ובספרי הלכה. בצורת הכתיבה הזו יש אותיות ורווחים בלבד, ולא סימני ניקוד וטעמים.
צורת הכתיבה השנייה הקיימת עד ימינו נועדה לשימושים שאינם ליטורגיים, כגון לימוד ביחיד או בציבור. בשיטה זו נכתבו ספרי המקרא בעבר על גבי מצחפים ובימינו בעיקר על גבי נייר מודפס. על כתיבה זו לא חלים כללי כתיבת הסת"ם, אך גם בהם מושקעת עבודת הגהה רבה. בטקסטים מסוג זה נמצאים סימני ניקוד וטעמים סביב האותיות ובמקרים רבים מובאים לצד הטקסט תרגום אונקלוס או דברי פרשנות.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > העתקת ספרי המקרא > הכתיבה

לאופני הכתיבה גובשו במהלך הדורות כללים ומנהגים שונים. מסכת סופרים היא מסכת מאוחרת אמנם, מן המאה התשיעית, אך משתקפות בה גם מסורות קדומות רבות שחלקן נתאשרו מתוך ממצאי קומראן.
הפרדה בין תיבות - בכתב העברי הקדום (כמו בפיניקית ובשפות אחרות) נהגה הפרדה בין תיבות באמצעות נקודות או קווים. היו חוקרים ששיערו כי ספרי המקרא נכתבו דווקא בכתיבה רציפה לחלוטין ללא כל סימון למעבר בין התיבות. השערה זו נועדה להסביר את קיומם של הבדלי גרסה המשקפים חלוקה שונה של המילים. עם זאת, הממצאים מקומראן אינם מאשרים השערה זו מאחר שבהם נעשית הפרדה בין תיבות באמצעות רווחים.
אותיות סופיות - אותיות מנצפ"ך התפתחו כבר בתקופה הפרסית. עם זאת, גם במגילות קומראן, שם ניתן למצוא תיבות רבות (בייחוד חד-הברתיות) המסתיימות באותיות לא סופיות, ניכר כי השימוש בהן אינו עקבי. גם בנוסח המסורה נותרו שני שרידים של חוסר עקביות זה.
חלוקה פנימית של הטקסט - בדומה לנוסח המסורה (אם כי בהבדלי פרטים), מחולקים הטקסטים בקומראן ליחידות משמעות באמצעות רווחים באמצעי שורה להפסקה משנית ("פרשיה סתומה") ורווחים הנמשכים עד לסוף השורה להפסקה ראשית. כמו כן, במגילות המכילות כמה ספרים (כגון תרי עשר) ישנו רווח במעבר בין הספרים. לחומש השומרוני שיטה דומה, אם כי שונה מאוד בפרטיה.
סידור טקסטים בצלעות - טקסטים שיריים אחדים בקומראן סודרו בתקבולת הצלעות. שיטה זו שוכללה בנוסח המסורה ונוספו בה סוגים נוספים ("לבנה על גבי אריח ואריח על גבי לבנה"). גם בנוסח שומרון מוכרות שיטות מעין אלו וכן נטייה לסדר מילים ואותיות זהות אלו מתחת אלו.
סימנים בתוך הטקסט - במגילות קומראן קיימים סימנים שונים בתוך הטקסט, הבאים, ככל הנראה, לאחת מארבע המטרות הבאות: תיקון שגיאות (על ידי סימון נקודות, קו חוצה, גירוד, הוספת אותיות בגיליון וכן ניסיונות לשינוי צורת האותיות); חלוקת הטקסט ליחידות; ייצוג או הדגשת שם הוי"ה; והסבת תשומת הלב לעניינים שונים בטקסט.
שבירת מילים בסופי שורות - תופעה נפוצה בקומראן, ככל הנראה מטעמי חיסכון; נאסרה במסכת סופרים.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > העתקת ספרי המקרא > הכתב

ספרי המקרא נכתבו בכתבים שונים. בשלב הראשוני ממנו נותרו ממצאים, הם נכתבו בכתב העברי הקדום (בלשון חז"ל כתב רועץ או דעץ), ולאחר מכן בכתב המרובע. 14 מן המגילות שנמצאו בקומראן נכתבו בכתב דעץ, ובכמה מגילות אחרות הכתובות אשורית נכתב שם הוי"ה לבדו בכתב העברי הקדום. המדע העוסק בהתפתחות הכתב (פלאוגרפיה) עשוי לתרום רבות לסוגיית הנוסח הואיל וניתן לתארך מגילות רבות על סמך הכתב המצוי בהן; בנוסף, הדמיון בין אותיות בתקופות שונות עשוי להסביר חילופי אותיות בנוסח המקרא.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > העתקת ספרי המקרא > הכתיב

כתיב (אורתוגרפיה) הוא אופן הביצוע בכתב של מילה מדוברת. שימוש והימנעות משימוש באימות קריאה ובסימני ניקוד מביאים לכך שניתן לייצג את אותה מילה בכתיבים שונים. כפי שמעידות כתובות משפות שכנות, בשלב הראשוני כללו הטקסטים הכתובים עיצורים בלבד. במרוצת הדורות נוספו לכתיב העברי אימות קריאה וסימוני ניקוד, שמטרתם להקל על הקריאה.
הממצאים העתיקים הנמצאים בידינו משקפים שלוש שיטות כתיב עיקריות - השיטה הקומראנית; השיטה השומרונית והקדם שומרונית; ושיטת המסורה והטקסטים הקדם מסורתיים. הכתיב 'המקורי' של ספרי המקרא אינו ידוע לנו, אך בשל היות הכתיב של נוסח המסורה חסר יחסית, ניתן לשער שהוא הקרוב ביותר לכתיב המקורי המשוער.
גילוי מגילות קומראן העלה כי בשיטת הכתיב של נוסח המסורה כמעט לא חלו שינויים באלף השנים שבין הטקסטים הקדם-מסורתיים ובין כתבי היד המסורתיים מימי הביניים. לדעת כמה מהחוקרים, הכתיב של נוסח המסורה משקף נהגי כתיבה של השנים 350–550 לפני הספירה, ויש המייחסים אותו לעזרא. במהלך הדורות נוסחו כללים לפיהם פועלת מערכת הכתיב במקרא. קיים חוסר עקביות מסוים במנהגי הכתיב, המשקף את העובדה שלא כל הספרים נערכו סופית באותה תקופה. באופן זה ניכרת נטייה לכתיב מלא יחסית בספרים המאוחרים אל מול הכתיב החסר בספרים הקדומים יותר. באופן כללי ניכר כי התורה וספר מלכים מייצגים כתיב שמרני חסר במיוחד והם בעלי עקביות פנימית גבוהה אל מול קהלת, שיר השירים, מגילת אסתר, עזרא, נחמיה ודברי הימים המשקפים כתיב מלא במיוחד.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > תהליכים שבמסירת הנוסח

חלק גדול מן ההבדלים שבין עדי הנוסח השונים ניתן להסביר כתוצאה של תהליכים בהעתקת נוסח ובמסירתו, הבדלים שנוצרו על ידי אופן פעולת המעתיקים במכוון ושלא במכוון (כגון שיבושים). בנוסח המסורה ניתן להדגים את תהליכי המסירה על ידי השוואה בין כתובים מקבילים בנוסח המסורה עצמו, או על ידי עיון בהבדלים בין צורות קרי וכתיב ובהבדלים שבין נוסח המסורה, נוסח מגילות קומראן והמצע העברי המשוער של התרגומים העתיקים.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > תהליכים שבמסירת הנוסח > גרסאות שנוצרו כתוצאה של המסירה הטקסטואלית

השמטות, הוספות, שינויים ושינויי סדר נוצרו על ידי מעתיקים בכל שלבי המסירה. בחלק מהשינויים ניתן לשער שמדובר בשגיאה, אך לא תמיד ניתן להחליט איזו גרסה שגויה ואיזו מקורית.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > תהליכים שבמסירת הנוסח > גרסאות שנוצרו כתוצאה של המסירה הטקסטואלית > השמטות

השמטה מחמת הדומות (הפלוגרפיה) - השמטה בטעות של אחת משתי אותיות או מילים זהות או דומות. הבדל מסוג זה הוא הבדלי הכתיב והקרי בשמואל: "בָּרָק ויהמם" (כתיב) אל מול "בָּרָק וַיָּהֹם" (קרי).
השמטה מחמת הסופות (הומיוטלאוטון) - השמטה בטעות של קטע שסופו זהה לסוף הקטע הקודם שהועתק. שיבוש כזה חל בשל "קפיצת" עינו של המעתיק בין הקטעים. פסוקים ביהושע הושמטו בכתבי יד רבים (בהם כתב יד לנינגרד) מסיבה זו. גרסת השבעים לפסוקים בספר שופטים היא: ...את שבע מחלפות ראשי עם המסכת, ותקעת ביתד אל הקיר, וחליתי והייתי כאחד האדם. ותישנהו ותאריג את שבע מחלפות ראשו עם המסכת ותתקע ביתד... אם נקבל נוסח זה, יש לומר שהושמט חלק ממשפט התנאי של שמשון בנוסח המסורה: "וַיֹּאמֶר אֵלֶיהָ: אִם תַּאַרְגִי אֶת שֶׁבַע מַחְלְפוֹת רֹאשִׁי עִם הַמַּסָּכֶת. וַתִּתְקַע בַּיָּתֵד, וַתֹּאמֶר אֵלָיו: פְּלִשְׁתִּים עָלֶיךָ, שִׁמְשׁוֹן". השמטה שכזו מוסברת כהומיוטלאוטון; מעתיק קדום של נוסח המסורה דילג בטעות על המילים שהושמטו, משום שהתיבות הקודמות להן זהות לתיבות שבסופן.
השמטות חסרות הסבר - בנוסח המסורה נאמר: "וַיֹּאמֶר קַיִן אֶל הֶבֶל אָחִיו וַיְהִי בִּהְיוֹתָם בַּשָּׂדֶה". כבר חז"ל התייחסו לעובדה המתמיהה שתוכן דברי קין לא נמסר. בנוסח שומרון, בתרגום השבעים ובפשיטתא נוספות המילים "נלכה השדה" כתוכן דבריו של קין, ויש המשערים כי מדובר כאן בהשמטה שחלה בנוסח המסורה שאת פשרה לא ניתן להסביר. מצד שני, ייתכן כי מילים אלו נוספו בנוסחים הללו כמעין תירוץ לקושיה.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > תהליכים שבמסירת הנוסח > גרסאות שנוצרו כתוצאה של המסירה הטקסטואלית > הוספות

כתיבה כפולה (דיטוגרפיה) - הכפלת טקסט על ידי המעתיק בשיעור שבין אות למספר מילים. לדוגמה, אל מול נוסח המסורה בישעיהו הגורס "וְהִשְׁמִיעַ ה'", גורס המעתיק של מגילת ישעיהו השלמה שנמצאה בקומראן "השמיע השמיע ה'", ככל הנראה כתוצאה של שיבוש בהעתקה.
גרסאות כפולות - לעיתים, כשלפני הסופר עמדו כמה גרסאות שונות לטקסט מסוים, ניתן למצוא שתיים או יותר מהן מיוצגות, בטעות או במכוון, בטקסט שכתב. תוספות כאלה יכולות להיות מיוצגות במילה אחת כגון "וכיא ההצילו" ממגילת ישעיהו המשלבת את נוסח המסורה לישעיהו, ל"ו, י"ט, הגורס "וְכִי הִצִּילוּ" יחד עם נוסח אחר שגרס "ההצילו". בישעיהו, ל"ז, ט', גורסת מגילת ישעיהו מקומראן (וגם תרגום השבעים) "וישמע וישוב וישלח מלאכים" והדבר נובע ככל הנראה מצירופם של הנוסח כפי שהוא בנוסח המסורה לישעיהו, "וַיִּשְׁמַע וַיִּשְׁלַח מַלְאָכִים", יחד עם זה של מלכים ב', י"ט, ט', "וַיָּשָׁב וַיִּשְׁלַח מַלְאָכִים". דוגמה שלישית היא מנוסח המסורה (אך גם השומרוני ועוד) לירמיהו, נ"ב, ל"ד, "דְּבַר יוֹם בְּיוֹמוֹ עַד יוֹם מוֹתוֹ כֹּל יְמֵי חַיָּיו" המהווה אולי צירוף של הגרסה המשתקפת בתרגום השבעים במקום, "דבר יום ביומו עד יום מותו", עם הגרסה המקבילה במלכים ב', כ"ה, ל', "דְּבַר יוֹם בְּיוֹמוֹ כֹּל יְמֵי חַיָּו". לעיתים יוצר החיבור משמעות שלישית חדשה לגמרי לכתוב.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > תהליכים שבמסירת הנוסח > גרסאות שנוצרו כתוצאה של המסירה הטקסטואלית > שינויי אותיות

חילופי אותיות דומות - בעדי נוסח רבים ניכרת החלפה בין אותיות, אם בשל דמיון פונטי ביניהן ("נָשַׁפְתָּ" בנוסח המסורה אל מול "נשבת" בנוסח שומרון) ואם בשל דמיון חיצוני ביניהן כגון ד-ר בכתב המרובע ("וירא והנה איל אחר/ד נאחז בסבך" - נוסח המסורה ונוסח שומרון) או א-ת (/) בכתב העברי הקדום (אצבן/תצבן - נוסח המסורה ותרגום השבעים). דמיון חיצוני עשוי להוביל גם לקריאת אות אחת כשתיים ולהפך (תופעה המכונה "ליגטורה ו"ליגטורה הפוכה", למשל ביהושע - עברנו [כתיב], עברם [קרי]). תופעה נוספת בהקשר זה היא של שיכול אותיות, כגון "וְיַחְגְּרוּ מִמִּסְגְּרוֹתָם" בשמואל אל מול "וְיַחְרְגוּ מִמִּסְגְּרוֹתֵיהֶם" במקבילה בתהלים.
הבדלי תפיסה בחלוקת המילים - "וְהוּא יָגֻד עָקֵב; מֵאָשֵׁר, שְׁמֵנָה לַחְמוֹ" של נוסח המסורה לבראשית, מ"ט, י"ט–כ', אל מול "והוא יגד עקבם; אשר שמנה לחמו" בתרגום השבעים, הפשיטתא והוולגטה.
הבדלים באימות קריאה - בהנחה שהטקסט המקורי היה נטול אימות קריאה והפרדה בין המילים, היו בו דו משמעויות שעשויות להביא להבדלים בין הנוסחים המעובדים. כך למשל בנוסח המסורה בספר שמואל "בְּפָרִים שְׁלֹשָׁה", אל מול "בפר משלש" של תרגום השבעים, שתי צורות שיכלו להיווצר מצורה בסיסית זהה - "פרמשלש".
השמטת אל"ף נחה - לעיתים השמיטו מעתיקים אותיות אל"ף, אם בשל היותן חסרות ניקוד ואם בשל היאלמות האל"ף בשפת הדיבור והעתקת התנועה לאחר העיצור הקודם. כך למשל באשר לצורות כמו "בֵּית שָׁן" (שאן), "לְחַטָּת" (לחטאת), "רִישׁוֹן" (ראשון) ועוד.
הבדלים מורכבים - במקרים רבים השתבשו מילים ביותר מאחת מהדרכים שצוינו, כך למשל בהשוואה בין תהלים, ל"א, ג' "הֱיֵה לִי לְצוּר מָעוֹז לְבֵית מְצוּדוֹת לְהוֹשִׁיעֵנִי" ובין תהלים, ע"א, ג': "הֱיֵה לִי לְצוּר מָעוֹן לָבוֹא תָּמִיד צִוִּיתָ לְהוֹשִׁיעֵנִי".
קיצורים - אמנם אין בממצאים עדויות ישירות לקיצורים אך נראה באופן עקיף שהיו מעתיקים שהבינו אותיות מסוימות כקיצורים. כך למשל תשובתו של יונה לשאלת מוצאו "עִבְרִי אָנֹכִי" על פי נוסח המסורה, הובנה בטעות, כנראה על ידי מעתיק, במצעו העברי של תרגום השבעים כ"עבד ה' אנכי" (חילופי ר-ד + הבנה שהאות יו"ד היא קיצור אפשרי לשם הוי"ה).
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > תהליכים שבמסירת הנוסח > גרסאות שנוצרו כתוצאה של המסירה הטקסטואלית > שינויי סדר

למשל, "וּשְׁפָחוֹת וַעֲבָדִים" בנוסח המסורה לבראשית, ל', מ"ג, אל מול "ועבדים ושפחות" בתרגום השבעים לאותו פסוק.
העתקת ספרי המקרא ומסירתם > תהליכים שבמסירת הנוסח > גרסאות שנוצרו על ידי מעתיקים

מלבד השינויים שנוצרו בתהליך ההעתקה, קרה שמעתיקים הרשו לעצמם לשנות במכוון את הכתוב שלפניהם, וזאת בכמה אופנים ומתוך כמה מניעים:
חילופי לשון וסגנון - במגילת ישעיהו מקומראן, לדוגמה, ניכרת נטייה להחליף מילים נדירות במילים שכיחות, וכך גם עשה מחבר ספר דברי הימים.
חילופים בין מילים נרדפות - כך למשל "ממשלתו" בנוסח המסורה לישעיהו, ל"ט, ב', אל מול "ממלכתו" במגילת ישעיהו, וכן חילופים כמו כף-יד, משברי-חבלי, שבין ראשית שמואל ב', כ"ב לתהלים, י"ח.
הרמוניזציות - כפי שהודגם לעיל.
שינויים מגמתיים, רבים מהם נובעים מטעמים תאולוגיים. כך הדבר בתיקונים הרבים בנוסח שומרון; גם בנוסח המסורה קיימים תיקונים מסוג זה, למשל בהחלפה השיטתית של הרכיב התאופורי "בעל" ב"בשת", בייחוד בספר שמואל. העובדה שבספר דברי הימים המאוחר יותר מופיעות הגרסאות שאינן מתוקנות הביאה חוקרים למסקנה שפעולת התיקון לא נעשתה על ידי מחברו של ספר שמואל אלא על ידי מעתיק מאוחר יותר. דוגמה אפשרית נוספת היא בשאלת שמואל את שאול "מַדּוּעַ בָּזִיתָ אֶת דְּבַר ה'" (נוסח המסורה), המופיעה באחד מעיבודי תרגום השבעים בנוסח "מדוע בזית את ה'".
גלוסות - חוקרי נוסח המקרא מניחים כי מעתיקים נטו לכתוב ביאורי מילים ותוספות למטרת הקשר בשולי הגיליון, ולעיתים חדרו אלה בשלב מאוחר יותר אל תוך נוסח הפנים. תופעה זו אכן מוכרת בכתבי יד מכל הסוגים והתקופות, ממכתבי אל עמרנה ועד כתבי יד של התלמוד. עם זאת, קשה להניח שחלה בנוסח המקרא, הואיל ובכל המגילות שנמצאו בקומראן אין אף דוגמה ודאית אחת של גלוסה. ייתכן אמנם שהוספת גלוסות נפסקה בשלב מוקדם יחסית, אך גם באשר ל"גלוסות היסטוריות" כגון "וְהַכְּנַעֲנִי אָז בָּאָרֶץ" או "לְפָנִים בְּיִשְׂרָאֵל, כֹּה אָמַר הָאִישׁ בְּלֶכְתּוֹ לִדְרוֹשׁ אֱלֹהִים: לְכוּ וְנֵלְכָה עַד הָרֹאֶה, כִּי לַנָּבִיא הַיּוֹם יִקָּרֵא לְפָנִים הָרֹאֶה", לא ניתן לקבוע בוודאות אם הן רכיב מקורי או תוספת של מעתיק קדום.
תולדות ההשערות בביקורת הנוסח > היחס בין עדי הנוסח

מאז המאה ה-17 ועד גילוי המגילות במדבר יהודה נטה עולם המחקר להתייחס אל התורה כאל טקסט שהתפתח לשלושה טיפוסי נוסח שונים, שווי מעמד, המשתקפים בנוסח המסורה: "הקבוצה הבבלית", "הקבוצה המצרית" - תרגום השבעים ו"הקבוצה הארץ-ישראלית" - החומש השומרוני. במאה ה-20 בולטים החוקר האמריקאי ויליאם פוקסוול אולברייט ותלמידיו בניסוח מגובש של תאוריה זו ובאפיונן של הקבוצות השונות: הבבלית כ"קצרה", המצרית כ"מלאה" והארץ ישראלית כ"מרחיבה". בהתאם, תוארו ספרי הנ"ך כמחולקים לשתי משפחות נוסח - המסורה והשבעים.
כל מקור חדש שובץ עם גילויו באחת מהקבוצות הללו. גם מגילות מדבר יהודה זכו ליחס דומה, והחוקרים ניסו לשייך כל אחת מהן לאחת המשפחות המוכרות. מבט מקיף יותר, עם השלמת פרסומן של כל המגילות מקומראן, הורה כי אין לדבר על שלוש משפחות בלבד, אלא נכון יותר לדבר על מספר רב של טיפוסי נוסח שרק חלקם שרדו. הישרדותן ושימורן של שלוש המשפחות המוכרות כרוך בנסיבות סוציולוגיות, אך בה במידה יכלו להשתמר גם מסורות אחרות. ואכן, במגילות קומראן נמצא אחוז גבוה של מגילות עצמאיות מבחינת הטיפוס המלמדות על גיוון טקסטואלי רחב. ככלל, מערכת היחסים הסבוכה של הסכמות והבדלי גרסאות בין המגילות מקומראן ובין יתר עדי הנוסח המוכרים מלמדת כי אכן התמונה מורכבת בהרבה.
תולדות ההשערות בביקורת הנוסח > צורתו המקורית של נוסח המקרא > טקסט קדמון (Urtext)

בביקורת הנוסח המודרנית היה פאול דה-לגארד הראשון שהעלה את ההשערה בדבר קיומו של נוסח קדמון של המקרא. להשערת דה-לגארד, בנקודה כלשהי בעבר התקיים נוסח מקורי אחד של המקרא. נוסח זה תורגם ליוונית במהדורה אחת, ממנה התפתחו כל הטפסים השונים של תרגום השבעים. במקביל, לאחר חורבן הבית עבר הנוסח העברי עיבוד משמעותי בידי רבי עקיבא וחבריו, מתוך מגמות אנטי-נוצריות מובהקות. לשיטת דה-לגארד, את "הנוסח המקורי" של המקרא ניתן לשחזר מתוך נוסח המסורה רק על ידי השוואה צמודה לתרגום השבעים. דה-לגארד הצביע על הזהות הבולטת שבין כתבי היד השונים של נוסח המסורה, עד לפרטים הקטנים ביותר כגון האותיות הנקודות מעליהן, ועובדה זו היוותה מבחינתו ראיה כמעט מכרעת לטענתו.
לטובת השערה זו עומדים בראש ובראשונה הממצאים המצביעים על קיומם של יחסים תולדיים באשר למרביתם של הבדלי הגרסאות; דהיינו, במרבית הבדלי הגרסאות ניתן להסביר כיצד נוצרה אחת הגרסאות מגרסה אחרת. בנוסף, יש לקחת בחשבון את ההיגיון שבאפשרות זו ולפיו כל טקסט הגיע בשלב כלשהו לידי גמר, ודאי כשהדברים נוגעים לתרגומים כגון תרגום השבעים אשר הם חד-פעמיים בטבעם.
חולשתה העיקרית של השערה זו היא בהיעדר האפשרות להוכיחה, הואיל והיא נוגעת לתקופה שממנה לא קיים כל תיעוד. שנית, השערה זו תתקשה להצביע על נקודה מובהקת בזמן או בשלבי המסירה של הספרים בעיבודיהם השונים, שאליה ניתן להתייחס כאל הנקודה שבה אותו ספר נחשב כטקסט השלם. כמו כן, גם ריבוי הבדלי הגרסאות שבין עדי הנוסח העתיקים והעובדה כי בכל זאת קשה למצוא יחס תולדי בין רבים מהם, מחלישים השערה זו אך אינם מפריכים אותה לחלוטין.
תולדות ההשערות בביקורת הנוסח > צורתו המקורית של נוסח המקרא > נוסחים עממיים (Vulgärtexte)

עם גילויה של הגניזה הקהירית דחו קאלֶה וחוקרים אחרים את השערתו של דה-לגארד בדבר נוסח עברי מגובש כבר בתקופת יבנה, שכן בגניזה נמצאו טפסים רבים של נוסחי מסורה המוכיחים כי לא מדובר בנוסח מגובש לחלוטין. השוואות מתוך כתבי חז"ל מראות אף הן על הבדלי גרסאות רבים. ראיות אלו הוכיחו כי אין לייחס לפרושים תיקון מכוון ושיטתי של הטקסט המקראי ממניעים פולמוסיים. להשערת קאהלה, הרב גוניות קדמה לאחדות, וכבר בשלב קדום ביותר של מסירת הנוסח על הכתב זכו ספרי המקרא לניסוחים שונים שווי מעמד.
גם לטובת ההשערה הטוענת כי צורתם המקורית של נוסחי המסורה והשבעים, ושל המקרא בכללותו, היא של ריבוי נוסחים, קיימים הן היגיון פנימי והן מקבילות מתוך השוואה לתולדות נוסחיהם של חיבורים מסוגים אחרים. כראיה של ממש לקיומם של ניסוחים שווי מעמד הביא שמריהו טלמון חילופים בין גרסאות שהן לכאורה בעלות מעמד שווה, כגון בין המילים יד-כף. קיומם של הבדלי גרסאות נייטרליים שכאלה, אומר טלמון, מעיד על כך שלא ניתן להצביע על נוסח מקורי אחד ויחיד של המקרא. עם זאת, גם אם ישנן גרסאות שהן שוות ערך מבחינת אי היכולת שלנו להכריע ביניהן, אין זה מלמד כי הן היו שוות ערך גם במקור. בהחלט ייתכן כי אחת מהן התפתחה מהשנייה ביחס תולדי.
גם לשיטה זו קיימים כמה קשיים, ובראשם העדר ממצא חד משמעי התומך בה. שנית, שיטה זו הופכת את מקורם של ספרי המקרא לאובייקט ערטילאי ביותר הואיל ולדידה לא ניתן כלל לדבר למעשה על "ספרים מקראיים" של ממש אלא על רעיונות כלליים בלבד, שעם השנים הלכו והתנסחו במקביל (ובדרך מקרה גם באופן דומה במיוחד) לכדי הספרים הקיימים לפנינו היום.
תולדות ההשערות בביקורת הנוסח > צורתו המקורית של נוסח המקרא > מצב המחקר כיום

שאלת קיומו של נוסח קדמון אינה שאלה תאורטית בלבד; קיים בה היבט מעשי ביותר - האם בהשוואה בין גרסאות שונות ניתן לדבר על גרסה מקורית אל מול גרסאות מתוקנות או משובשות? האם ניתן לשחזר את הנוסח המקורי?
ישנם חוקרים המשתדלים להימנע מהכרעה בסוגיה זו, אך נראה שלכל ניסיון להכריע ולחוות דעה על גרסאות שונות מוכרחה שתקדם קביעה בנושא. העובדה כי מדובר בתפישות מופשטות ובלתי ניתנות להוכחה, לפחות כל עוד לא נמצאו ממצאים הסמוכים ממש לזמן חיבורם של הספרים, הופכת את הבחירה באחת משתי האפשרויות למעשה הכרחי על אף שוודאותו מוטלת בספק.
גילוי המגילות הגנוזות חייב דיון מחודש בהשערות הוותיקות. קיומן של מגילות מגוונות כל כך ששימשו קהילה קטנה כל כך הוא תופעה שאין לה הסבר מניח את הדעת. בעוד אסכולת הטקסטים העממיים הסתייעה במגוון הטקסטואלי המרשים שנמצא, נסמכו תלמידיו של דה-לגארד על הממצאים הקדם-מסורתיים לחיזוק הטענות בדבר נוסח קדמון. יש לזכור גם כי המקרא איננו יצירה חדגונית, ובהחלט ייתכן שספרי מקרא שונים התפתחו באופנים שונים. בעיות שונות בהשערת הנוסחים העממיים הביאה את מרבית חוקרי ביקורת הנוסח לכיוון השערת הטקסט הקדמון, לפחות בניסוחיה המתונים. לשיטת עמנואל טוב, חוקר נוסח הפועל בישראל, בשלב קדום ביותר הושלמו מהדורות סופיות של ספרי המקרא. מהדורות אלו נשמרו ונמסרו בקפדנות על ידי חוגים מרכזיים כגון חוגי בית המקדש. לצד מהדורות אלו המשיכו להתקיים מהדורות חלקיות מוקדמות יותר, בעיקר באוכלוסיות פריפריאליות יותר מבחינה סוציולוגיות וגאוגרפית, על אף ניסיונות להחליפן במהדורות המתוקנות והמלאות.
גרסאות שונות וקריטריונים להערכתן

בפני חוקרי המקרא עומד מספר עצום של ממצאים ועדויות באשר להבדלי גרסאות, הנוגעים כמעט לכל אחד מפסוקי המקרא. גם אם חלק מהחוקרים שוללים את קיומו של נוסח מקורי וממילא אינם שואפים לשחזרו, הרי שמוסכם על כל העוסקים בתחום כי ישנה כמות ניכרת של הבדלי נוסח תולדיים שמקורם בשיבושי גרסה, וקיים הצורך לתאר תהליך זה ולשחזר נוסח או מספר נוסחים מתוקנים יותר על ידי הכרעה בין הגרסאות השונות.
מרבית החוקרים נוטים להכריע בין הגרסאות בהסתמך על כללים שנוסחו מאז המאה ה-17, ואף לוקטו בקבצים שונים. לעומתם מיעוט החוקרים שוללים את תקפותם של הכללים הללו, והם נמנעים להכריע בסוגיות של חילופי נוסחאות. הקריטריונים לפיהם מכריעים החוקרים בין הגרסאות שאולים בחלקם מתחומי מחקר אחרים כגון הפילולוגיה הקלאסית ומחקר הברית החדשה, וניתן לחלקם לשני סוגים - קריטריונים חיצוניים ופנימיים. להלן תוצג רשימה חלקית של הקריטריונים ויפורטו הליקויים העיקריים בכל אחד מהם.
גרסאות שונות וקריטריונים להערכתן > קריטריונים חיצוניים

קריטריונים חיצוניים כוללים שיקולים שאינם נוגעים לגרסאות עצמן אלא להיבטים כלליים באשר לעדים שבהם משתקפות הגרסאות השונות.
התייחסות לא שוויונית לעדי נוסח שונים - מתן העדפה עקרונית ומוקדמת לנוסח מקרא רק בשל היותו כלול בעד נוסח הנחשב מהימן יותר. כלל זה מתבסס בעיקרו על שיקולים פנימיים ולפיו, כאשר אנו רואים עד נוסח ובו אחוז ניכר של גרסאות העדיפות במובהק, ניתן, על דרך האינדוקציה, להעריכו כעד נוסח מהימן יותר יחסית לאחרים. מכאן, על דרך הדדוקציה, ניתנת עדיפות אוטומטית להבדלי גרסה שבהם אין הכרעה. כלל זה נוקטים חוקרים באשר לעדיפות כללית של נוסח המסורה על פני יתר העדים, או לעדיפותו של תרגום השבעים על פני תרגומי המשנה שנערכו ממנו. עם זאת, מדובר בנתון סטטיסטי ואין לתת לו משקל בבואנו לדון בהערכת גרסאות פרטיות. גם העדיפות של נוסחים מסוימים בספרים אחדים אינה יכולה לחול באופן גורף לגבי ספרים אחרים. כך למשל תרגום השבעים ועדי נוסח שונים מקומראן מציגים גרסאות רבות הנראות עדיפות על נוסח המסורה בספרי שמואל וירמיה.
שיקולים 'דמוקרטיים' - יש מהחוקרים הנוקטים בכלל של התעלמות מגרסאות מסוימות אם אין להבדלי הגרסה הללו בסיס רחב בממצאים. אף על פי כן יש לזכור כי בשאלת מספר הממצאים שיש בידינו ישנה מידה רבה של מקריות ואין בה כדי להעיד בהכרח על מהימנות הגרסאות השונות. הכלל הנגדי הוא שאת כתבי היד יש לשקול, ולא למנות ("manuscripta ponderantur non numerantur").
גילם של עדי הנוסח - ההנחה האינטואיטיבית במחקר היא שככל שתעודה מסוימת קרובה בתיארוכה לזמן חיבור הטקסט שבה, הרי שהנוסח שלה מעיד בהכרח על דיוק רב יותר וקרבה טקסטואלית גדולה יותר למקור. הנחה זו הובילה בעבר לזלזול בנוסח המסורה בשל גילם המאוחר של הממצאים המשקפים אותו. ואולם מגילות מדבר יהודה הוכיחו כיצד ייתכן קיומם של סופרים ששמרו על טקסט בקפדנות כמעט בלא שינויים לאורך כאלף שנה, בעוד סופרים אחרים נקטו דווקא חופשיות רבה כלפי הטקסט וערכו בו שינויים רבים בפרק זמן קצר בהרבה. עניין זה יצר את ההבחנה בין "גיל חיצוני" ל"גיל פנימי" בחקר התעודות.
לקריטריונים אלה יש המוסיפים גם שיקולים גאוגרפיים באשר למיקומם של הממצאים השונים.
גרסאות שונות וקריטריונים להערכתן > קריטריונים פנימיים

מאחר שתקפותם של הקריטריונים החיצוניים הוטלה בספק, הקריטריונים העיקריים שבהם יש להתחשב הם אלה הנוגעים לתוכן של הבדלי הגרסאות, ובעיקר השניים הבאים:
כלל הגרסה הקשה (lectio difficilior) - כלל זה מבוסס על ההנחה ולפיה נטו סופרים מאוחרים לתקן טקסטים שנראו קשים וליישבם על ידי תיקון הטקסט או על ידי הוספת פרשנות בגוף הכתוב. ההיגיון מאחורי כלל זה ברור, ויש הרואים אותו אף ככלל אובייקטיבי, אך בדיקת השימושים בו מראה כי הדבר אינו כך. בהיעדר הסכמה בקביעת נוסחים מסוימים כשיבושים, כמעט תמיד יימצא החוקר המתייחס אל אחד הנוסחים כגרסה קשה, גם כאשר מרבית החוקרים האחרים סבורים שמדובר בשיבוש. בעקבות כך הופך כלל זה לבלתי מעשי, הואיל והוא הופך לחרב פיפיות בכך שמכשיר כל שיבוש ומגדירו כ"גרסה קשה".
הנוסח הקצר עדיף - כלל זה קובע כי גרסה קצרה תמיד תהיה עדיפה (למעט מקרים של הפלוגרפיה או הומויוטלאוטון), והוא מבוסס על ההנחה שמעתיקים בעולם העתיק נטו להוסיף ולא לגרוע. עם זאת, הנחה זו איננה מוכחת כל צרכה, מה גם שבמקרים רבים לא ניתן לקבוע האם מדובר בדיטוגרפיה של עד הנוסח א' או בהפלוגרפיה של עד הנוסח ב'. אפשרויות אלו גורעות גם ממעשיותו של כלל זה.
לסיכום, הכללים שהוצגו, פנימיים וחיצוניים כאחד, לוקים כולם בחסר, אם בסובייקטיביות שבהם, אם באופי הלא-מעשי של השימוש בהם, אם באי-הרלוונטיות שלהם לרוב גדול של הבדלי הגרסאות ואם בעובדה שההיגיון העומד מאחורי חלקם איננו חד משמעי. ממילא, את עבודת חקר הנוסח לא ניתן להגדיר באמצעות כללים חד משמעיים, אלא עבודה זו נסמכת בעיקר על האינטואיציה של החוקר ומידת השכנוע שיש בנימוקיו באופן מקומי לכל הצעה והצעה.