stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בסיג'
היסטוריה > מלחמת איראן-עיראק

המנהיג העליון, האייתוללה רוחאללה חומייני, קרא לייסד מיליציית נוער בנובמבר 1979, במהלך המהפכה האיראנית . הבסיג' הוקם ב-30 באפריל 1980. הוא היה פתוח לבני 18 ומתחת לגיל 45. במהלך מלחמת איראן-עיראק מאות אלפים התנדבו לבסיג', כולל ילדים כבני 12 וזקנים מובטלים, חלקם בשנות השמונים לחייהם. מתנדבים אלו נסחפו באהבת מות הקדושים השיעית ובאווירת הפטריוטיות של גיוס המלחמה. לרוב הם באו ממעמד סוציו-אקונומי נמוך. הממשל עודד את גיוסים באמצעות ביקורים בבתי ספר וקמפיין תקשורתי אינטנסיבי. הבסיג' ידוע בעיקר בזכות השימוש שלהם בהתקפות גל אנושי אשר פינו שדות מוקשים או משכו את אש האויב. ההערכה היא שעשרות אלפים נהרגו בשימוש בטקטיקה זו.
טקטיקת הגלים האנושית האופיינית הייתה צעידה קדימה בשורות ישרות. בעוד שהאבידות היו גבוהות, הטקטיקה עבדה לעיתים קרובות נגד חיילים לא מאומנים בצבא הסדיר העיראקי.
לפי דיליפ הירו (אנ'), עד אביב 1983 הבסיג' אימן 2.4 מיליון איראנים בשימוש בנשק ו-450,000 מהם נשלחו לחזית המלחמה.  הכוח אף היה מעורב, במיוחד באזור בצרה. ילדים ונערים אלה, כונו מאוחר יותר "ילדי המפתחות".
בשנת 1985 הסוכנות לחדשות הרפובליקה האיסלאמית העריכה שנהרגו 3 מיליון בסיג'ים.
לפי רדיו אירופה החופשית, בסוף מלחמת איראן-עיראק, רוב הבסיג'ים עזבו את השירות והשתלבו בחזרה לחייהם, לעיתים קרובות לאחר שנים של היותם בחזית. עד 1988, מספר מחסומי הבסיג' ירד באופן דרמטי, אך הבסיג' עדיין אוכפים את החג'אב, עצרו נשים על הפרת קוד הלבוש ועצרו צעירים על שהשתתפו במסיבות מגדריות מעורבות או היו בפומבי עם חברים לא קשורים מהמין השני.
בשנת 1988, הוקמו ארגוני בסיג'י מכללות בקמפוסים של המכללות כדי להילחם בווסטוקסיפיקציה (אנ') ובתסיסה פוטנציאלית של סטודנטים נגד הממשלה.
לאחר המלחמה אורגן הכוח מחדש וכעת הוא משמש כוח עזר המסייע באכיפת החוק, התמודדות עם מצבי חירום, מתן שירותים חברתיים, ארגון טקסים אסלאמיים שיעים, וכן שמירה על קוד ההתנהגות הדתי ודיכוי התקהלויות או הפגנות של אזרחים או מתנגדי משטר. מספר החברים בכוח אינו ידוע. לפי הסוכנות לחדשות הרפובליקה האיסלאמית הוא מונה 12.5 מיליון חברים, מהם 5 מיליון נשים. בסוף 2008 ציין מפקד הבסיג' כי הכוח כולל 13.6 מיליון איש. גורמים מערביים מעריכים כי הבסיג' יכול להפעיל לכל היותר 1.5 מיליון גברים ונשים ברגע נתון.
בנוסף לייעודו בחירום, משמש הבסיג' כגוף חינוכי הדואג להחדיר את ערכי המשטר לרובדי החברה השונים; לשם כך נוסדו תחת הבסיג' תתי ארגונים שונים המחולקים לנפות ולנושאים שונים. תת-הארגון הראשון שהוקם היה בסיג' הסטודנטים. לאחריו הוקמו בסיג' המרצים והתלמידים. מקובל כי גם התאגדויות מקצועיות נמנות תחת הארגון, וניתן למצוא את בסיג' עובדי הרכב, בסיג' הרופאים וכו'.
כיום, הכוח מורכב מאיראנים צעירים, הנלקחים בדרך כלל מהחלקים הדתיים והנאמנים הפוליטית של החברה האיראנית, המתנדבים, לעיתים קרובות בתמורה להטבות רשמיות. הבסיג' משמשים ככוח עזר העוסק באכיפת פיקוח המדינה על החברה, פועל כמשטרת מוסר במחסומים ובפארקים, ודיכוי מתנגדים. וכן משמשת כגורם עזר לאכיפת החוק, מתן שירותים חברתיים, ארגון טקסים דתיים ציבוריים.   הכוח היה נוכח לעיתים קרובות והגיב להפגנות הבחירות הנרחבות באיראן ב-2009, להפגנות האיראניות בשנים 2017-18 ולהפגנות מהסא אמיני בשנים 2022-2023.  הבסיג' כפופים ומקבלים את פקודותיהם ממשמרות המהפכה והמנהיג העליון של איראן.
קבוצות היסטוריות דומות

ק.ג.ב ו- נ.ק.ו.ד. ( ברית המועצות )
סאוואכ ( איראן לפני המהפכה )
אס אס וגסטפו ( גרמניה הנאצית )
שטאזי ( מזרח גרמניה )
ראו גם

הבחירות באיראן ותנועת המחאה (2009)
כוח קודס
סיירת הדרכה
משמרות המהפכה האסלאמית
פרשת מותה של נדא אגא-סולטאן
המשמרות האדומים (סין)
שביחה (סוריה)
הערות שוליים

↑  "Saudi, Bahrain add Iran's Revolutionary Guards to terrorism lists". Reuters. 23 באוקטובר 2018. ארכיון מ-8 באפריל 2019. נבדק ב-9 במרץ 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  "Iran's Basij force: specialists in cracking down on dissent". Reuters. 22 בספטמבר 2022. ארכיון מ-5 באוקטובר 2023. נבדק ב-29 בספטמבר 2023. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Basij Militia". The New York Times. 2 בדצמבר 2011. ארכיון מ-15 במאי 2013. נבדק ב-10 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Population of Iran 1800-2020, Statista (באנגלית)
↑  "سیر تأسیس ارتش بیست میلیونی؛ از سازمان بسیج ملی تا نیروی مقاومت بسیج / روایتی از اولین مأموریت‌های بسیج در کشور". ארכיון מ-30 במרץ 2023. נבדק ב-5 בינואר 2024. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Alfoneh, Ali (2013), Iran Unveiled: How the Revolutionary Guards Is Transforming Iran from Theocracy into Military Dictatorship, AEI Press, p. 49
↑  Robin B. Wright, ed. (2010), The Iran Primer: Power, Politics, and U.S. Policy, US Institute of Peace Press, pp. 62–65, ISBN 978-1601270849
↑  John Pike. "GlobalSecurity.org Intelligence: Mobilisation Resistance Force". ארכיון מ-30 באפריל 2011. נבדק ב-10 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  iran primer the basij resistance force (אורכב 17.08.2017 בארכיון Wayback Machine) by ALI ALFONEH, pbs.org, 21 October 2010
↑  Khomeini: Life of the Ayatollah by Baqer Moin
↑  Cited in: Erich Wiedemann, "Mit dem Paradies-Schlüssel in die Schlacht", in: Der Spiegel, no. 31/1982, p. 93.
↑  Iran at War: 1500–1988 (Pg. 363) By Kaveh Farrokh
↑  Hiro, Dilip, Iran under the Ayatollahs, Routledge and Kegan, 1985, p.237
↑  "Iran's Basij Force – The Mainstay Of Domestic Security". Radio Free Europe / Radio Liberty. 15 בינואר 2009. ארכיון מ-10 בינואר 2012. נבדק ב-10 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Iran: Paramilitary Force Prepares For Urban Unrest, September 2005 (אורכב 08.09.2008 בארכיון Wayback Machine). GlobalSecurity.org.
1 2  Molavi, The Soul of Iran (2005), p. 89
↑  Golkar, Saeid (2015). Captive Society: The Basij Militia and Social Control in Iran. Washington, DC: Woodrow Wilson Center Press. ISBN 978-0-231-80135-5.
↑  Molavi, Afshin, The Soul of Iran, W. W. Norton, (2005), p. 88, 316–318
↑  Neil MacFarquhar (19 ביוני 2009). "Shadowy Iranian Vigilantes Vow Bolder Action". The New York Times. ארכיון מ-30 בספטמבר 2017. נבדק ב-19 ביוני 2009. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Amnesty urges Iran to stop using Basij militia". The Gazette. 23 ביוני 2009. נבדק ב-23 בספטמבר 2009. {{cite news}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל, April 2016)
↑  Basij Militia. NYT.com (אורכב 21.08.2009 בארכיון Wayback Machine) 19 June 2009
↑  "Supreme Leader's Speech to Basij Members". Khamenei.ir. 3 במאי 2008. אורכב מ-המקור ב-12 בנובמבר 2013. נבדק ב-8 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007580679605171  GND: 1078801215  LCCN: no2016066565  VIAF: 325144782698909921244   WorldCat (עם VIAF): 325144782698909921244
חופשה שנתית

חופשה שנתית היא זכות המוקנית לעובדים, ולפיה כל עובד זכאי למספר ימים בשנה של חופשה בתשלום, שבה אינו עובד אך ממשיך לקבל את שכרו.
בישראל

בישראל ניתנת לעובד זכות לחופשה שנתית בחוק חופשה שנתית ה'תשי"א-1951. זוהי זכות קוגנטית, כלומר זכות שאסור לשלול אותה, או להגביל אותה אפילו בהסכמת העובד. על פי הוראות החוק זכאי כל עובד למספר ימי חופשה שנתית בתשלום. לקבוצות עובדים שונות, ניתנות בהסכמים קיבוציים, בצווי הרחבה ובהסכמים אישיים מספר משתנה של ימי חופשה. כמו כן, העובדים זכאים לתשעה ימי חופשה כל שנה בגין חגים, וזאת מכוח פקודת סדרי השלטון והמשפט.
הערות שוליים

↑  זכותון עובדים שעתיים/יומיים, באתר כל זכות
↑  חופשה ביוזמת המעסיק, באתר כל זכות
↑   דניאל שגב, מזל שיש בחירות פעם בכמה חודשים, באתר TheMarker‏, 14 בינואר 2020
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531861805171  BnF: cb11973438t (data)  GND: 4062137-6  LCCN: sh85141706
הרמן שטנר

| --- | --- |

 לידה:  12 במרץ 1891 בילפלד, הרייך הגרמני 
 פטירה:  5 בדצמבר 1914 (בגיל 23) אילוב, רפובליקת פולין 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנות יפה, מינכן  האקדמיה הממלכתית לאמנויות היפות שטוטגארט 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אקספרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  כריסטיאן לנדרברגר 
 
הרמן שטנר (בגרמנית: Hermann Stenner‏; 12 במרץ 1891 – 5 בדצמבר 1914) היה צייר וגרפיקאי גרמני.
שטנר הוא אחד האמנים המצטיינים של תחילת המאה ה-20, אם כי מותו המוקדם במלחמת העולם הראשונה אפשר לו רק שלב יצירתי קצר של חמש שנים. לאחר תחילת האימפרסיוניזם בסביבות 1909, סגנון הציור של שטנר נעשה אקספרסיבי יותר. תפנית זו לאקספרסיוניזם התרחשה בהשפעת וסילי קנדינסקי.
ביוגרפיה ועבודה

שטנר, בנו של הצייר הוגו שטנר, הכין העתקים של ציורים ישנים עוד כשהיה בתיכון. משנת 1908 למד בבית הספר למלאכות ואומנויות בבילפלד. באפריל 1909 התקבל לבחינת הקבלה לאקדמיה לאמנות במינכן ונכנס לשיעור הרישום של היינריך קניר. שטנר בילה את קיץ 1909 עם הנס פון האייק בבית הספר לציור בדכאו, שם התקדם משמעותית בציורו. פון האייק וקניר המליצו על כריסטיאן לנדנברגר, שלימד בשטוטגרט.
בסוף מרץ 1910 עבר הרמן שטנר לשטוטגרט, שם התקבל לחוג הציור של לנדנברגר באקדמיה המלכותית לאמנויות. באוקטובר 1911 עבר לשיעור של אדולף הלצל, שהרצאותיו היו שונות לחלוטין מאלה של לנדנברגר ושל האייק. בהתחלה שטנר עקב אחריהם בהתלהבות רבה, כאשר הם פתחו בפניו עולם חדש וקירבו את הציור כסוג של מדע. מאוחר יותר הוא התנתק מההשפעה החזקה מדי של ההרצאות ופיתח עוד יותר את הסגנון האישי שלו. לאחר סמסטר אחד בלבד, הלצל הציע להעביר את הרמן שטנר לאחת מכיתות אמן הנחשקות באונטרה אנלגן, דבר שעשה בהנאה רבה במרץ 1912. במהלך סמסטר הקיץ השתתף שטנר בנסיעה ארוכה יותר למונשאו עם הלצל, במהלכו יצר כמה ציורים ומספר רב של רישומים.
באוגוסט 1912 בילה ארבעה שבועות בפריז עם חברו הנס הילדברנדט, היסטוריון אמנות, ואשתו לילי.
בשנת 1913 הוא הוזמן לתערוכת האקספרסיוניסטית הגרמנית הראשונה בדרזדן. באותה שנה אדולף הלצל הזמין את שטנר, אוסקר שלמר ווילי באומייסטר לבצע את ציורי הקיר למבואת הבניין הראשי של תערוכת ורקבונד (אנ') בקלן בשנת 1914. אפריז הקיר עורר תחושה ועורר מגוון רחב של תגובות, מהתלהבות נלהבת ועד דחייה קטגורית. באותה שנה הוצגו עבודותיו גם בתערוכה הגדולה של איגוד ידידי האמנות במדינות הריין בעיר שטוטגרט עם שתי עבודות במה שנקרא "היכל האקספרסיוניזם", שהקים הלצל מטעם האגודה.
ב־7 באוגוסט 1914 התנדב שטנר לצבא עם אוסקר שלמר. לאחר חודשיים בחזית המערבית הוא הועבר לחזית המזרחית עם גדודו בסוף נובמבר.
שם נהרג בשעות המוקדמות של 5 בדצמבר 1914 בפולין במהלך תקיפה על העיר אילוב.
גלריה

עירום
תקומה
בית קפה
אשה עם כובע צהוב
אשה עם מסיכות
אגרטל פרחים
כנסייה
ארבע נשים ביער
הערות שוליים

↑  Stenner, Hermann. In: Ulrich Thieme, Felix Becker et al.: Allgemeines Lexikon der Bildenden Künstler von der Antike bis zur Gegenwart. Vol.31, E. A. Seemann, Leipzig 1937, pg.593.
↑  Hermann Stenner Haus Bielefeld: Refugium für Expressionisten, www.handelsblatt.com (בגרמנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12805180s (data)  GND: 118617710  ISNI: 0000 0000 6650 7956  LCCN: n50022424  NTA: 071320504  RKD: 75046  SUDOC: 074531832  ULAN: 500011003  VIAF: 43145857782623020569   WorldCat (עם VIAF): 43145857782623020569
נואל ברקוביץ'

| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1995 (בת 29) ישראל הרצליה, ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת רייכמן 
 פרופיל ב-IMDb
 
נוּאל ברקוביץ' (נולדה ב-2 במרץ 1995) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה

ברקוביץ' נולדה בהרצליה, ליוליה שמאלוב-ברקוביץ' ולחזי ברקוביץ'. בילדותה ניגנה בפסנתר ואף הופיעה ברסיטלים. למדה בבית הספר היסודי א. ד. גורדון, במגמת מחול ומוזיקה. ב-2013 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון ראשונים, במגמת תיאטרון.
בגיל 16 הגיעה ברקוביץ' לכנסת, שם כיהנה אמה כחברת הכנסת, ובמקום היה נוכח צוות צילום של הערוץ הראשון. ברקוביץ' אמרה משהו למצלמה, וחברתה של אמה אמרה לה שהיא רוצה לעשות ממנה כוכבת. היא התקבלה לסוכנות ADD, ובאמצעות הסוכנות השיגה את התפקיד הגדול הראשון שלה, כשכיכבה בתור שביט ונטורה בסדרה הקומית "המופע של שביט ונטורה" בערוץ דיסני.
בשנים 2013–2015 שירתה בצה"ל בקריה.
באוקטובר 2021 קיבלה תואר ראשון בממשל ובמשפטים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
קריירה

תפקידה הראשון של ברקוביץ' בטלוויזיה היה בשנת 2007, בעונה השנייה של תוכנית האירוח "שיחה צפופה" ששודרה בערוץ ניקלודיאון.
בשנת 2012 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הקומית לילדים "המופע של שביט ונטורה" בערוץ דיסני, בתפקיד שביט ונטורה.
בשנים 2012–2013 שיחקה בתפקיד משני למשך שתי עונות בסדרת הילדים והנוער בערוץ דיסני, "יומני החופש הגדול" בתפקיד דנה.
בשנת 2015 נכללה ברקוביץ' ברשימת "הכוכבים המבטיחים של 2015" של המגזין "פנאי פלוס". באותה שנה החלה לשחק בעונתה השנייה של סדרת הנוער של ערוץ הילדים בYes "שוברי גלים" בתפקיד דפני.
ב-2016 לוהקה לסרט "כמעט מפורסמת", ובאותו חודש החלה להצטלם אליו. הסרט מתבסס על סדרת ספרים בעלת אותו השם שכתבה מיכל בכר. באותה שנה השתתפה בסדרת הנוער "פלאשבק".
בנוסף לקריירת המשחק של ברקוביץ', היא גם השתתפה במספר פרסומות לשירותי בריאות כללית, ישראל פלוס השקה של ערוץ 9, וקמפיין תיירות ישראל בערוץ האופנה.
בשנת 2017 היא שיחקה בסדרה "אחותי קפצה כיתה".
באוגוסט 2021 יצא לאקרנים הסרט "שמלת השבת של חנה'לה" בו גילמה את גילי.
חיים אישיים

ברקוביץ' היא בתה של חברת הכנסת לשעבר יוליה שמאלוב-ברקוביץ'. בשנים 2013–2020 הייתה בזוגיות עם הכדורגלן דור מיכה.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | דמות |
| --- | --- | --- |
| 2017 | כמעט מפורסמת | דנה |
| 2021 | שמלת השבת של חנה'לה | גילי |
| שנה | סדרה | דמות | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 2007 | שיחה צפופה | ילדה | חברת פאנל. |
| 2012 | המופע של שביט ונטורה | שביט ונטורה | תפקיד ראשי |
| 2012-2013 | יומני החופש הגדול | דנה | תפקיד ראשי |
| 2015-2016 | שוברי גלים | דפני | תפקיד ראשי, עונה 2 |
| 2016 | פלאשבק | אור קרן | תפקיד ראשי |
| 2017 | אחותי קפצה כיתה | ימית | דמות משנית |
הערות שוליים

↑  נואל ברקוביץ', במיזם "אישים" לתיעוד היצירה הישראלית
↑  אלקנה שור, ערוץ הכנסת: נואל ברקוביץ' היא כוכבת הילדים הבאה, באתר nrg‏, 2 ביוני 2012
↑  נורית דברת, ‏"אלה שהרסו את התדמית שלי, ישלמו על זה, באתר גלובס, 1 ביוני 2010
↑  Nuel Barkovich / נואל ברקוביץ', באתר www.add-ca.com (ארכיון)
1 2  מיכל טראוריג, רעות מתתיהו־ארגון, בתופים ובמחולות: הכוכבים המבטיחים של 2015, במדור "פנאי פלוס" באתר ynet‏, 24 במאי 2015
↑  https://www.instagram.com/p/CVPp2hHo7z7/
↑  מירב קריסטל, אסי עזר ומייקל לואיס ינחו בניקלודיאון, באתר ynet, 18 באפריל 2007
↑  גלי פיאלקוב, עכבר העיר אונליין, המופע של שביט ונטורה: נא להרחיק את הילדים, באתר הארץ, 31 במאי 2012
↑  גלי פיאלקוב, עכבר העיר אונליין, יומני החופש הגדול: כיף קליל לסוף הקיץ, באתר הארץ, 20 באוגוסט 2012
↑  פרסום ראשון: הסרט החדש של נואל ברקוביץ'
↑  Nuel Barkovich / נואל ברקוביץ', באתר www.add-ca.com (ארכיון)
↑  ‏נעים להכיר: נואל ברקוביץ' – הצמודה של דור מיכה, באתר ספורט1, 14 בספטמבר 2015
↑  ערן סויסה, כוכבת הילדים וכוכב הכדורגל נפרדו, באתר ישראל היום, 30 באפריל 2020
מורשת יהודית מימי הביניים בארפורט

מורשת יהודית מימי הביניים בארפורט (בגרמנית: Jüdisch-Mittelalterliches Erbe in Erfurt) היא אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו הכולל שלושה מבנים בעיר ארפורט, בירת מדינת תורינגיה שבמרכז גרמניה: בית הכנסת הישן, המקווה ו"בית האבן".
המבנים באתר המורשת העולמית > בית הכנסת הישן

בית הכנסת הישן (50°58′43″N 11°01′45″E﻿ / ﻿50.9786°N 11.0293°E﻿ / 50.9786; 11.0293) הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר באירופה של ימי הביניים הקיימים עד היום. המבנה מלבני ומידות יסודותיו הם 12 על 18 מטרים וגובהו כ-10 מטרים. הוא בן שתי הקומות בנוי מאבני גזית, ונבנה בכמה שלבים. החלק העתיק ביותר תוארך דנדוכרונולוגית באמצעות קורת עץ לשנת 1100. בית הכנסת נבנה מחדש או שופץ במחצית השנייה של המאה ה-12. הקישוט היחיד בחלק זה הוא חלון כפול (ביפוריום), המשלב משקוף עץ משלב הבנייה הראשון. בסביבות 1270 נבנה בית כנסת חדש ויציג יותר, המשלב את חלקיו הישנים של המבנה. החזית המערבית מתאפיינת עד היום בחמישה חלונות המסתיימים בקשתות מחודדות ובחלון רוזטה. לחדר הפנימי היה קמרון חבית מעץ, והקישוט היחיד של החדר הפנימי שנשמר במקומו המקורי הוא כרכוב המנורה, מדף אבן העובר סביב הקירות כדי להחזיק מנורות שמן או נרות להארת בית הכנסת. בסביבות שנת 1300 הורחב בית הכנסת בכשלושה מטרים צפונה והוגבה. ההרחבה כללה חדרים שימשו למטרות כמו בית כנסת לנשים, בית ספר לשיעורי עברית לבנים. הרחבה הרב-קומתית יכלה כנראה חדרים נוספים הנדרשים לחיי הקהילה הדתית, למשל בית הכנסת לנשים, שבאופן מסורתי היה מופרד מחדר התפילה של הגברים; בית ספר לשיעורי עברית של הבנים או חדר לישיבות שנערך על ידי בית הדין היהודי.
ב-21 במרץ 1349 התרחש בעיר טבח ארפורט. הפוגרום פרץ בשבת בבוקר, בעת תפילת שחרית, ואחד ממוקדי ההתנפלות היה בית הכנסת, שניזוק בפרעות.
לאחר הפרעות מועצת העיר ארפורט מכרה את הבניין לסוחר מקומי. הוא הוסב למחסן ונערכו בו שינויים בפנים, כולל פתיחת שני פתחים גדולים למעבר עגלות. הוא שימש כמחסן במשך כ-500 שנים. מהמאה ה-19, הבניין שימש אולם נשפים, מסעדה ואפילו באולינג. שינויים אלה גרמו לכך שייעודו המקורי של המבנה נשכח. בשל כך, הוא לא נהרס בימי גרמניה הנאצית, ולכן הוא המבנה הקדום ביותר ששרד בשלמותו (מבחינת הקירות והגג).
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 התחדש העניין בבניין הישן. ההיסטוריון האדריכלי אלמר אלטווסר החל לחקור אותו ב-1992. מועצת העיר ארפורט רכשה את הנכס ב-1998 וחקרה ושימרה אותו. כל שלבי העבר של הבניין נשמרו, לא רק השימוש בו כבית כנסת.
מאז 2009 משמש בית הכנסת כמוזיאון לתולדות הקהילה היהודית בארפורט. בין השאר מצוי במוזיאון אוצר של מטבעות ותכשיטים שהוחבא בידי יהודים מארפורט בעת הטבח בימי גזירות ק"ט (1349) ונתגלה בשנת 1998. במוזיאון יש גם מהדורות פקסימיליה של כתבי יד שהיו בבעלות הקהילה היהודית בארפורט בימי הביניים. אחד מכתבי יד אלה הוא כתב יד ארפורט של התוספתא.
המבנים באתר המורשת העולמית > המקווה

במאה ה-12 היה לקהילה היהודית מקווה שנמצא ישירות על גדות נהר הגרה, אך רק הקיר הדרומי של מבנה זה השתמר עד היום. סמוך לקיר זה נבנה במאה ה-13 מקווה חדש (50°58′44″N 11°01′49″E﻿ / ﻿50.9789876°N 11.0303101°E﻿ / 50.9789876; 11.0303101), שחלק ניכר ממנו השתמר עד היום. למקווה הייתה תוכנית מלבנית ארוכה וכנראה היה לו גג גמלון מעל קמרון החבית הפנימי. אורכו של המבנה היה כתשעה מטרים ורוחבו כמעט שלושה מטרים מבפנים. הקמרון והחלק העליון והתחתון של הקירות עשויים מאבן גיר המונחת בנדבכים רגילים. הקיר הצפוני מכיל גומחה קטנה. הכניסה במערב המבנה הובילה בתחילה לפרוזדור עם מלתחה. מדרגות שעקבותיהן נשתמרו בקיר הצפוני הובילו אל אגן המים בצד המזרחי. בבנייה השתמשו באבני גזית, חלקם בשימוש משני. באחת האבנים שהונחה הפוך וכוסתה בטיח התגלה תבליט של גבר צעיר ועל ראשו כתר של שושנים המתוארך למאה ה-12.
הפוגרום של 1349 הותיר סימנים ברורים בבניין. כמו מבנים רבים ברובע היהודי, כנראה נגרם למקווה נזק מסיבי. בקיר הצפוני נראה חיבור מובהק המעיד על ביצוע עבודות תיקון ובנייה מחדש.
לאחר שהקהילה היהודית גורשה מארפורט ב-1453, המקווה הוסב למרתף. בשנת 1472, שריפה בעיר הרסה את הבניין העזר והביאה גם להרס הקיר המערבי וחלק גדול מהקיר הדרומי. לאחר מכן נבנה קיר מערבי חדש על גבי אגן המים שמולא בחול. החדר המשיך לשמש כמרתף עם כניסה חדשה ממזרח. המקווה לשעבר נשאר מרתף עד שנות ה-40 של המאה ה-20. בשנת 1960 המבנה נהרס ועל המגרש שתלו דשא.
במסגרת השימור של המקווה הוא הוקף בקירות מגן ובגג, ומוגדר כחלק מהמוזיאון שבבית הכנסת.
המבנים באתר המורשת העולמית > בית האבן

בית האבן (50°58′42″N 11°01′48″E﻿ / ﻿50.978264°N 11.029926°E﻿ / 50.978264; 11.029926) הוא מבנה אבן מימי הביניים המהווה חלק ממתחם המורכב ממספר מבנים ב-Benediktsplatz 1 בעיר העתיקה של ארפורט, באזור חילוני צפוף, שחלקיו העתיקים ביותר מתוארכים למאה ה-12.
בית האבן נבנה ישירות בסמוך לרחוב שמאחורי בניין העירייה כבניין מגורים ושטח מסחרי עם גמלונים הפונים קדימה, תוכנית קומה מלבנית רוחבית ומרתף עם תקרות שטוחות, קומת קרקע עם תקרה גבוהה וקומה ראשונה עם תקרה נמוכה; הגמלון המדורג שלו פנה ל"platea judeorum" (מלטינית "רחוב היהודים", "Rathausgasse", "סמטת בית העירייה"). הכניסה לבית האבן הייתה כנראה דרך מרפסת עץ בצד המזרחי. משלב זה השתמרו כל הקירות מסביב ושרידי קמין בקומת הקרקע. בית האבן שונה כבר באמצע המאה ה-13: הכניסה אליו הועברה למיקום חדש והכניסה המקורית בקומה הראשונה נסגרה כדי ליצור גומחה לארון. התקרה הוחלפה בתקרת קורות עץ שנצבעו במלואם. לוחות התקרה מעוטרים כולם באותו מוטיב פרח, כאשר כל אחת מהקורות כוללת עיטור שונה, דוגמה יוצאת דופן לאדריכלות חילונית בשלהי ימי הביניים. קורות התקרה תוארכו דנדוכרונולוגית לשנת 1247. הבניין היה שייך לבעלים יהודים לפני 1293.
לאחר המאה ה-15 שימש גם בית האבן שימש כמחסן, מה ששימר את המבנה מימי הביניים שלו עד הגג.
ראו גם

הקהילה היהודית בארפורט
לקריאה נוספת

Elmar Altwasser, Gerhard Schade, Karin Sczech u. a.: Alte Synagoge und Mikwe zu Erfurt. Bussert und Stadeler, Jena u. a. 2009, ISBN 978-3-932906-97-8, (Jüdisches Leben Erfurt).
Sven Ostritz (Hrsg.): Die alte Synagoge (= Die mittelalterliche jüdische Kultur in Erfurt Band 4). Beier & Beran, Langenweißbach 2009, ISBN 978-3-941171-23-7.
Simon Paulus: Die Alte Synagoge in Erfurt und die Tradition des Ortes. In: Heimat Thüringen. Zeitschrift des Heimatbundes Thüringen e.V., 27. Jg., 2020, Heft 2, S. 7–9.
Karin Sczech: Mikwe. In: Alte Synagoge und Mikwe zu Erfurt. Bussert & Stadeler, Jena 2009, ISBN 978-3-932906-97-8, S. 70–88.
Karin Sczech: Die Erfurter Mikwe. In: Erfurter Schriften zur jüdischen Geschichte. Band 1, Bussert & Stadeler, Jena 2012, ISBN 978-3-942115-17-9, S. 70–78.
הערות שוליים

↑  Adolph Jaraczewsky, Die Geschichte der Juden in Erfurt, Erfurt, 1868, S. 1
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15  JEWISH-MEDIEVAL HERITAGE OF ERFURT UNESCO - Nomination Dossier
↑  Von Werra und Leine bis zum Bober: Quellen zur Geschichte der Juden in Thüringen und Sachsen, Medieval Ashkenaz
↑  21.03.1349: Up to 3,000 Jews were killed in Black Death massacre in Efurt, timenote.info (באנגלית)
↑  Manjunath.R, Timelines of Nearly Everything, Manjunath.R, 2021-07-03. (באנגלית)
↑  "המוות השחור", במהדורת 1901–1906 של האנציקלופדיה היהודית (באנגלית)
↑  Heinrich Graetz (31 בדצמבר 2009). History of the Jews, Vol. IV (in six volumes): From the Rise of the Kabbala (1270 C.E.) to the Permanent Settlement of the Marranos in Holland (1618 C.E.). Cosimo, Inc. p. 109. ISBN 978-1-60520-946-3. In Erfurt, out of a community of 3000 souls, not one person survived. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Adolph Jaraczewsky, Die Geschichte der Juden in Erfurt, Erfurt, 1868, S. 98–100
↑  Abraham David, “Jewish Sages in Medieval Erfurt,” Judaica 70:2-3 (2014): 121-138
בית הכנסת הישן בארפורט
שרידי המקווה בארפורט
בית האבן
אהרון בן שמעון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1860 ה'תר"ך 
 פטירה:  1949 (בגיל 89 בערך) ה'תש"ט 
 תקופת הפעילות:  ?–1949 
 
הרב אהרון בן שמעון (ה'תר"ך, 1860– ה'תש"ט, 1949) היה רבה הראשי של צפת וראש "ישיבת מרן הבית יוסף", רבה של הקהילה הספרדית בהונגריה ושליח עיר הקודש צפת בבוכרה.
ביוגרפיה

נולד בצפת, בנם של מזל-טוב והרב שלמה (סאלם) בן שמעון.
עקב המצב הכלכלי הקשה של העדה הספרדית ומוסדותיה בצפת, יצא לחוץ לארץ בשליחות רבני צפת, כשד"ר, כדי לעורר את אחיו לטובת ארץ ישראל והעיר צפת. בכל מסעותיו הרבים בעולם, דאג קודם כל לייסד ישיבה במקום ולהצמיח גדולי תורה בכל אתר ואתר.
בשנת תרס"א חזר לצפת ונתמנה לעמוד בראשות ישיבתו של שם "מרן הבית יוסף" (רבי יוסף קארו). ישיבה זו המשיכה להתקיים בצפת עד הרעש הגדול שבו נחרבו בתי המדרש בעיר, ולאחר שיפוץ המקום על ידי רבי יצחק גויטע מעיר טריאסט קבע בה מחדש את ישיבת מרן הבית יוסף.
עם כינונה של הרבנות הראשית בארץ ישראל מונה לרב ראשי ואב"ד צפת והגליל. לאחר פטירתו נקרא על שמו רחוב בעיר העתיקה בצפת.
אחיינו היה הרב מנצור בן שמעון.
לקריאה נוספת

דפי פרשת שבוע "שמן משחת קודש"- מדברי תורתו של רבי אהרון בן שמעון, ז' טבת תשס"ח, יו"ל על ידי בית הוראה שמן המשחה, בני ברק
הערות שוליים

↑  רבנות ראשית כרך א', באתר ארכיון המדינה, עמ' 53
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: | רבנים ראשיים ספרדים של צפת | הבא: הרב יהושע פיטוסי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309734405171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אזיו לואיק

אזיו לואיק (באיטלקית: Ezio Loik;‏ 26 בספטמבר 1919 – 4 במאי 1949), היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הקשר. היה אחד הקורבנות באסון האווירי בסופרגה.
קריירה

לואיק נולד בפיומה שבממלכת קרנארו האיטלקית בשנת 1919. היו לו שני אחים: אגאו, שמת בסוף מלחמת העולם השנייה בזמן ששירת במשמר הרפובליקני הלאומי, וארווינו, שהיה גם כן כדורגלן ושיחק עמו בפיומנה. את תחילת הקריירה ככדורגלן עשה במועדון המקומי פיומנה, שהיה אז בסרייה ג' (הליגה השלישית בחשיבותה באיטליה). בעונת 1936/1937 שיחק הקשר הצעיר 41 משחקי ליגה בהם כבש 12 שערים בקבוצה הבוגרת. לואיק עזב אחרי אותה עונה למילאן, שבה שיחק בסרייה א'. הוא שיחק בסך הכל במדיה 53 משחקים וכבש 10 שערים.
לאחר שלוש שנים במילאנו עבר בקיץ 1940 לונציה, שם עזר לעצב את התקופה המוצלחת ביותר בתולדות המועדון. הקבוצה בראשות ולנטינו מאצולה הצעיר זכתה בגביע האיטלקי בעונת 1940/1941, ובמשחק הגמר החוזר נגד רומא היה זה לואיק שכבש את שער הניצחון ב-0–1 שהעניק לה את התואר. גם עונתו השנייה בוונציה הייתה מוצלחת כשהיא סיימה במקום השלישי בסרייה א', מיקום שיא בהיסטוריה שלה.
לואיק ומאצולה ערכו הופעת בכורה משותפת במדי נבחרת איטליה בשנת 1942 בניצחון 0–4 על קרואטיה. על אף ששניהם הגיעו מאותו רקע עוני, הם היו שונים מאוד: לואיק התאפיין כאדם שקט עם מגננות בעוד שמאצולה כיותר אימפולסיבי וידידותי. בשלב הראשון לא חיבב את מאצולה, ולקח את העתודה שלו כיהירות, אך שניהם מצאו עד מהרה דרך להבין זה את זה. השותפות של שני הקשרים ההתקפיים התבססה על הנדיבות העיקשת של לואיק והכישרון הנדיר של מאצולה. עד מהרה הפכו לצמד השחקנים בין הטובים באיטליה, שהמשיך משם להצליח בטורינו.
בתום עונת 1941/1942 חתם על חוזה במועדון טורינו. בשנים הבאות לואיק היווה שם תפקיד מפתח בהצלחת ה"גראנדה טורינו", תקופת הזהב של המועדון שזכה ב-5 אליפויות איטליה. בין השנים 1942–1949 ערך 176 הופעות ליגה בהן כבש 70 שערים. לואיק כבש את שעריו האחרונים בקריירה ב-3 באפריל 1949, צמד בניצחון 0–4 על נובארה. ב-1 במאי טורינו טסה לליסבון כדי להשתתף במשחק ידידות נגד בנפיקה ליסבון שיתרחש יומיים אחר כך. משחק זה היה גם לאחרון בחייו.
לואיק וחבריו לקבוצה חזרו ב-4 במאי 1949 ממשחק הידידות בליסבון. בדרך חזרה לטורינו המטוס שנשא את כל אנשי הצוות התרסק בסופרגה, וכל אנשי הצוות, כולל לואיק, נהרגו במקום. במותו היה בן 29 בלבד.