stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנדה גלנדה
עובדים ואיגודים מקצועיים

אנדה גלנדה קיימה מספר שיחות ברמה בינונית עם נציגי איגודי עובדים. בין דרישותיה אסטרטגיית מעבר לאזורים התלויים בפחם ואסטרטגיית יציאה ללא פיטורים. 30 עובדי הפחם הנותרים בגרמניה מאוגדים מאוד. איגוד IGBCE דוחה בעיקר דרישות למעבר והיה סקפטי לגבי הסכם האקלים של פריז ופוליטיקת האקלים. האיגוד המקצועי השני בגודלו Ver.di תומך בתוכנית יציאה מהירה מפחם מאז 2016.
אירופיזציה

אנדה גלנדה הכריזה על אסטרטגיית EGGE‏ (Ende Gelaende goes Europe) בשנת 2018 והפכה ליותר ויותר בינלאומית. עד כה קיימים סניפים בשמונה מדינות באיחוד האירופי, ששלחו פעילים לגרמניה לצורך חסימות המוניות של אנדה גלנדה. מגרמניה פעילים היו בוונציה בהפגנות נגד ספינות "לא גראנד נאווי" ב-2019 ו-2020, לצ'כיה בהפגנות נגד הפחם מאז 2017, ועד למחנות נגד פחם והפגנות בפולין. 2019 ו-2020, כמו גם במחאת Code Root נגד הפריחה בהולנד ב-2018 וב-2019. מלבד מחנות האקלים בצרפת בשנים 2019 ו-2020, כל מחנות האקלים ופעולות המחאה ניסו להציע תרגום סימולטני על ידי מתנדבים, בעיקר לאנגלית.
פעולות בולטות

Ende Gelände 2015, כיבוש מכרה הגיר הפתוח גרצוויילר, גרמניה
Ende Gelände 2016, כיבוש מכרות פחונים פתוחים באזור לוסאטיה, גרמניה
Ende Gelände 2017, כיבוש מכרות פחם פתוחים בשדות הפחם של ריינלנד, גרמניה
Ende Gelände 2018, כיבוש מכרה הפח הפתוח Hambach, גרמניה
Ende Gelände 2019, עיסוקים סביב המכרות הפתוחים גרצוילר ו-Lusatian, גרמניה
Ende Gelände 2020, כיבוש של מכרה בורות פתוחים Garzweiler וגם אתר בניית צינורות גז, גרמניה, כיבוש יער Danneröder כדי למנוע את הרס שלו עבור כביש מהיר.
ראו גם

המרד בהכחדה
פעולה ישירה
הערות שוליים

↑  בגרמנית: !Kohle stoppen. Klima schützen
↑  https://www.ende-gelaende.org/en/about-us/
↑  https://edition.cnn.com/2019/06/23/europe/germany-climate-protest-garzweiler-coal-mine-intl-scli-grm/index.html
| משבר האקלים |
| --- | --- | --- |
| מושגי יסוד | איכות הסביבה • התחממות עולמית • קיימות • שינוי אקלים |  |
| יוזמות מדיניות בינלאומיות בולטות | ועידות האומות המאוחדות לשינוי אקלים • הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים • התוכנית הסביבתית של האו"ם • ועידת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים  • אג'נדה 21 • פסי התחממות |  |
| הסכמים מדיניים בינלאומיים | פסגת כדור הארץ (1992) • פרוטוקול קיוטו (1999)  • הסכם קופנהגן (2009) • הסכם פריז (2015) |  |
| גופים וארגונים אזרחיים בולטים בעולם | גרינפיס • הקרן העולמית לשימור חיות הבר • המרד בהכחדה • אנדה גלנדה |  |
| ראו גם | אירוע ההכחדה בהולוקן • אפקט החממה • הקונצנזוס המדעי באשר לשינוי האקלים • חרדת אקלים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1254695281  VIAF: 34164959968024022665   WorldCat (עם VIAF): 34164959968024022665 
אנדה גלנדה 2016
מחנה המחאה של אנדה גלנדה, 19 ביוני 2019
מפגיני אנדה גלנדה מול שוטרים רכובים.
ונדליזם נגד חברת הרכבות הגרמנית Deutsche Bahn בפרייבורג, 2020
כורה פחם ופעילה משוחחים במהלך הפגנה משנת 2016
הפגנה משנת 2016
הפיגוע בכנסייה הבפטיסטית ברחוב 16

| --- | --- |
 תאריך:  15 בספטמבר 1963 
 מקום:  16th Street Baptist Church 
 קואורדינטות:  33°31′00″N 86°48′54″W﻿ / ﻿33.516666666667°N 86.815°W﻿ / 33.516666666667; -86.815
 סוג:  פיצוץ, פיגוע טרור מבית 
 הרוגים:  4 
 פצועים:  22 
 מבצע:  Thomas Edwin Blanton, Jr., Bobby Frank Cherry, Robert Edward Chambliss, Herman Frank Cash 
 מספר מפגעים:  4 
 he
 
הפיגוע בכנסייה הבפטיסטית ברחוב 16 היה מתקפת טרור שבוצעה על רקע גזעני ב-15 בספטמבר 1963 בעיר ברמינגהאם, אלבמה. הפיגוע בוצע על ידי אנשי קו קלוקס קלאן, שתקפו כנסייה בפטיסטית ברחוב 16 בברמינגהאם, כנסייה בה רוב המתפללים היו אפרו-אמריקאים. בפיגוע נהרגו ארבע ילדות.
רקע

בעיר ברמינגהאם שרר מתח גזעי במשך זמן רב, והייתה בה פעילות רבה של התנועה לזכויות האזרח האמריקאית. ג'ורג' וולאס, מושל אלבמה, התנגד לשוויון זכויות והיה תומך נלהב של הפרדה גזעית. הוא ניסה למנוע רישום של תלמידים שחורים בבתי ספר ציבוריים, ונאלץ להסכים לכך רק לאחר התערבות בית המשפט. עם השבעתו כמושל בינואר 1963 הכריז וולאס: "הפרדה עכשיו, הפרדה מחר, הפרדה לנצח". חברי מועצה אחרים נקטו בעמדה דומה, בהם יוג'ין קונור, הממונה על משטרת ברמינגהאם.
בברמינגהאם פעל ארגון הטרור קו קלוקס קלאן, שביצע פיגועים רבים בעיר. משנת 1947 עד 1965 נרשמו לפחות 50 מקרים בהם הושלכו פצצות לעבר עסקים וכנסיות של שחורים בעיר.
במהלך חודש אפריל 1963 החלו בעיר שביתות ופעולות מחאה לא אלימה, בהובלת מרטין לותר קינג. חלק ניכר מהצעדות לשוויון זכויות החל בכנסייה הבפטיסטית ברחוב 16 בעיר, והיא הפכה לסמל המאבק.
בתחילת מאי 1963 התקיים "מצעד הילדים", בו צעדו מעל ל-1,000 תלמידים מבתי הספר למרכז העיר, שם שאפו להיפגש עם ראש העיר וולאס ולשוחח איתו על הפרדה גזעית. המשטרה הפעילה נגד משתתפי המצעד זרנוקי מים וכלבי משטרה, וילדים רבים נעצרו. בעקבות האירוע הודיעו פוליטיקאים רבים כי הם תומכים בביטול ההפרדה הגזעית, וביוני 1963 נשא הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי נאום בו קרא לחברי הקונגרס של ארצות הברית להעביר חוק המבטיח מימוש זכויות אזרח לכולם, ללא קשר לצבע עורם. אירועים אלה עוררו בקרב חברי קו קלוקס קלאן רגשות נקמה, שהובילו לפיגוע בכנסייה.
הפיגוע

בשעות הבוקר המוקדמות של יום ראשון, 15 בספטמבר 1963, ארבעה מחבלים מארגון קו קלוקס קלאן הניחו לפחות 15 מקלות דינמיט, מחוברים לקוצב זמן, מתחת למדרגות הכנסייה הבפטיסטית ברחוב 16 בברמינגהאם, קרוב למרתף. בסביבות השעה 10:22 אלמוני התקשר לכנסייה, אמר למזכירה "שלוש דקות" וניתק את השיחה. בכנסייה שהו אז כ-400 איש. המטען התפוצץ פחות מדקה לאחר מכן. חמש ילדות ממקהלת הכנסייה שהו במרתף בזמן הפיצוץ, שהרעיד את הבניין כולו.
בתו של הכומר, בת 13, אמרה: "האור כבה פתאום ונשמע רעש עצום. הכל התמלא עשן. ילדים קטנים התחילו לצעוק ולבכות". הכומר הועף מן הדוכן בכוח ההדף, חור עצום ניבע בקיר הכנסייה. שברי עצים, אבנים וזכוכיות הועפו באוויר ופגעו במתפללים, שהיו שרועים על הרצפה בין דוכני התפילה ההפוכים. עקב הפיצוץ נשברו רוב חלונות הכנסייה וכן נגרם נזק למכוניות שחנו בסמוך אליה.
מאות אנשים נפצעו קל בפיגוע, ו-22 נפצעו קשה וטופלו בבית חולים. בחיפושים בין ההריסות אותרו גופותיהן של ארבע ילדות ששהו במרתף: קרול דניז מקנייר, בת 11, אדי מיי קולינס, קרול רוזמונד רוברטסון וסינתיה דיון ווסלי, בנות 14. ילדה חמישית, סוזן מיי קולינס, בת 12, שאחותה נהרגה, שרדה אך נותרה עיוורת לצמיתות.
בד בבד עם פיצוץ מטען הדינמיט בכנסייה הבפטיסטית, בתוכנית שככל הנראה תוכננה מראש על ידי אנשי הקו קלוקס קלאן, התפוצצו פצצות תבערה במספר בתי עסק של שחורים ברחבי העיר וכן במשרדים של ארגוני זכויות האדם בעיר.
המחבלים נתפסו על ידי ה-FBI בשנת 1965. אחד מהם הורשע רק בשנת 1977 ושניים אחרים הורשעו בתחילת שנות ה-2000, ביוזמת הסנאטור דאג ג'ונס. על שלושתם נגזר מאסר עולם. הרביעי מת ב-1994 מבלי שהורשע. אחד המחבלים נחשד גם בביצוע הפיגוע בבית הכנסת "בית אל" (אנ') בברמינגהאם באפריל 1958 באמצעות 54 מקלות דינמיט שהוטמנו סמוך לבית הכנסת. באותו יום ירד גשם כבד וניטרל את המטענים.
השפעות והנצחה

הפיגוע עורר הפגנות זעם של שחורים ברחבי ברמינגהאם, והמשטרה השתמשה בנשק חם נגד המפגינים, שחלקם יידו אבנים על מכוניות. בתקריות אלה נהרגו על ידי המשטרה שני נערים, בני 13 ו-16.
גם לאחר האירוע אנשי קו קלוקס קלאן בעיר המשיכו לבצע פיגועים נגד שחורים.
הפיגוע בכנסייה היה לנקודת מפנה עבור התנועה לזכויות האזרח, יחד עם המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות. הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי תמך בחוק זכויות האזרח כבר במסע הבחירות שלו, ואירועים אלה השפיעו עמוקות עליו ועל סגנו, לינדון ג'ונסון. לאחר רצח ג'ון קנדי ב-22 בנובמבר 1963, ג'ונסון המשיך לקדם את הצעת החוק, שנחקק לבסוף ביולי 1964 ואסר על אפליה על בסיס גזע, דת, מין או מוצא לאומי, והבטיח זכויות מלאות ושוויוניות לאפרו-אמריקאים.
כתגובה לפיגוע כתבה נינה סימון את שיר המחאה “Mississippi Goddam”, וג'ון קולטריין כתב את השיר "אלבמה". הזמרת ג'ואן באאז ביצעה את השיר "Birmingham Sunday", שאת מילותיו כתב אחיינה. מאוחר יותר השתתפה באאז במצעדים מסלמה למונטגומרי.
המשורר דדלי רנדל כתב בהשפעת האירוע את "הבלדה של ברמינגהאם", אחד משיריו המפורסמים ביותר.
על הפיגוע ואירועי מערכת ברמינגהאם נכתבו מספר ספרים והופקו מספר סרטים תיעודיים. הבמאי ספייק לי צילם בשנת 1997 סרט תיעודי בשם "ארבע ילדות" המשחזר את הפיגוע, וכלולים בו תמונות מאותה תקופה וראיונות עם עדי ראייה ומשפחות הקורבנות. סרט אחר הופק על ידי ערוץ ההיסטוריה בשנת 2013. האירוע מוזכר גם במספר סרטים שאינם תיעודיים, ביניהם הסרט "סלמה".
בשנת 2005 השתתפה מזכירת המדינה של ארצות הברית, קונדוליזה רייס, בטקס אזכרה להרוגות הפיגוע בכנסייה הבפטיסטית. רייס הייתה חברתה לכיתה של דניז מקנייר, שנהרגה בפיגוע.
סגן שר החוץ דני אילון נפגש ב-2012 עם מושל אלבמה רוברט בנטלי והניח בכנסייה זר בשם מדינת ישראל.
בשנת 2013, במלאת 50 שנה לפיגוע, נחנך בברמינגהאם פסל בשם "ארבע רוחות" המוקדש לזכרם של ארבעת הקורבנות. באותה שנה הוענקה למשפחות הקורבנות מדליית הזהב של הקונגרס על ידי הנשיא ברק אובמה.
הערות שוליים

↑  היום בהיסטוריה: פיגוע לבן נגד התנועה לזכויות שחורים בארה"ב (15.9.1963), באתר טקסטולוגיה
↑  הפיגוע בכנסייה הבפטיסטית בבירמינגהאם, באתר בנצי גורן, ‏18 באפריל 2018
1 2  ידיהם המגואלות בדם של גזעני אלאבאמה, קול העם, 26 בספטמבר 1963
↑  Diane McWhorter, Southern Explosure, thefreelibrary.com, ‏11 ביוני 2001 (באנגלית)
↑  התפוצצויות נוספות בבירמינגהאם, למרחב, 26 בספטמבר 1963
↑  ארנה קזין, אשה זועמת, באתר הארץ, 24 באפריל 2003
↑  אלבמה: רייס השתפה בטקס אזכרה לפיגוע על רקע גזעני שאירע ב-1963, באתר ynet, 22 באוקטובר 2005
↑  איתמר אייכנר, אילון שב ממסע בארה"ב וייפגש עם השר שהדיחו, באתר ynet, 11 בדצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007586086505171  LCCN: sh2010002573 
הכנסייה הבפטיסטית ברחוב 16 (צולם בשנת 2005)
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון חותם על חוק זכויות האזרח ב-2 ביולי 1964
כילדברנד הראשון

| --- | --- |
 לידה:  695? אוטן, צרפת 
 פטירה:  743 או 751
 
כילדברנד הראשון (Childebrand I; בערך 678 – 743 או 751) היה דוכס (dux) פרנקי, בנו הבלתי חוקי של פפין האמצעי ושל אלפאידה, ואחיו של קרל מרטל.
כילדברנד נולד באוטן.
ייתכן שהיה למעשה אחיו למחצה של קרל מרטל, דרך אמו.
הוא התחתן עם אמה מאוסטרזיה, וקיבל מאביו את בורגונדיה (אנ'), ובכך הפך לדוכס.
הוא התבלט בגירוש הסרצנים מפרנקיה לצד אחיו, קרל מרטל, כשכבש את מרסיי, אחת הערים הגדולות שעדיין הייתה בידי בית אומיה.
הוא היה הפטרון של הממשיך (אנ') של הכרוניקה של פרדגריוס, וכך היה גם בנו ניבלונג הראשון (Nibelung I, או ניבלון).
הוא מת באוטן.
תאריך מותו שנוי במחלוקת, שכן חלק מהמקורות מציינים את מותו בשנת 743 בעוד שאחרים טוענים שהוא חי עד שנת 751.
הערות שוליים

1 2  Paul Fouracre, The Age of Charles Martel, Routledge 2000
↑  Constance Bouchard, Those of My Blood: Creating Noble Families in Medieval Francia, University of Pennsylvania Press 2001, p. 141
1 2  Edwin Jaquett Sellers, Allied Ancestry of the Van Culemborg Family of Culemborg, Holland: Being the Ancestry of Sophia Van Culemborg, Wife of Johan de Carpentier, Parents of Maria de Carpentier, Wife of Jean Paul Jaquet, Vice-director and Chief Magistrate of the Colonies on the South River of New Netherland 1655–1657, Press of Allen Lane & Scott 1915, p. 98
| השושלת הקרולינגית |
| --- | --- | --- |
| שבט פפין | פפין הזקן (580–640) • גרימואלד הזקן (616–656) • כילדברט המאומץ (מת ב-662) |  |
| שבט ארנולף | ארנולף ממץ (582–640) • כלודולף ממץ (מת ב-696 או 697) • אנסגיזל (מת לפני 679) • פפין האמצעי (635–714) • גרימואלד הצעיר (מת ב-714) • דרוגו משמפאן (670–708) • תיאודואלד (708–741) • כילדברנד הראשון (מת ב-743 או 751) |  |
| השושלת הקרולינגית | קרל מרטל (686–741) • קרלומן (מת ב-754) • פפין הגוץ (714–768) • קרלומן הראשון (751–771) • קרל הגדול (מת ב-814) • לואי החסיד (778–840) |  |
| לאחר הסכם ורדן (843) | לותאר הראשון (795–855) • קרל הקירח (קרל השני) (823–877) • לואי הגרמני (לואי השני) (804–876) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 137806981  LCCN: n2017025749  VIAF: 85987953   WorldCat (עם VIAF): 85987953
כילדריך השני

כילדריך השני (Childeric II;‏ 653 בערך – 675) היה מלך הפרנקים מהשושלת המרובינגית. הוא שלט באוסטרזיה משנת 662 ועד שנת 675 ובנויסטריה ובורגונדיה (אנ') משנת 673, עד מותו בשנת 675, ובכך היה מלך יחיד בממלכה הפרנקית בשנתיים האחרונות לחייו.
כילדריך היה בנו השני של המלך כלוביס השני. אמו הייתה בלתילד ואחיו הבכור היה כלותאר השלישי, שמשנת 661 היה מלך יחיד בשטחי ממלכתו של אביו, אך בשנת 662 נתן את אוסטרזיה לכילדריך, שהיה עדיין רק ילד כאשר נישא על מגני לוחמיו והוכרז כמלך באוסטרזיה.
כילדריך נשא לאישה את ביליכילד (אנ'), בת דודו (סיגברט השלישי, אחי אביו), שילדה לו שני בנים: דגוברט וכילפריך השני.
לאחר מותו של כלותאר השלישי בשנת 673, אחיו הצעיר, תיאודריך השלישי, ירש את ממלכותיו, אך סיעה של אצילים בורגונדים חשובים בהנהגת לאודגר ואדאלריך (אנ') מרדה נגד תיאודריך והמאיורדומוס אברוין (אנ'), והזמינה את כילדריך להפוך למלך בנויסטריה ובורגונדיה. עד מהרה הוא פלש לממלכתו של אחיו וגירש אותו, והפך למלך יחיד. הוא מינה את המאיורדומוס האוסטרזי שלו, וולפואלד (אנ'), לכהן במשרה זו גם בנויסטריה ובבורגונדיה, והרגיז בכך את תומכיו בבורגונדיה, שלא רצו לראות בעלי תפקידים פעילים בממלכה אחרת מלבד ממלכתם. במרץ 675 העניק כילדריך באלזס את התואר "דוכס" (אנ') לאדאלריך. מענק זה היה ככל הנראה תוצאה של תמיכתו המתמשכת של אדאלריך בכילדריך בבורגונדיה, שלעיתים קרובות נאבקה עם אוסטרזיה על החזקה באלזס.
הקש האחרון עבור אילי נויסטריה היה הענישה הגופנית הבלתי חוקית שהטיל כילדריך על אציל בשם בודילו. בשנת 675 קשרו בודילו וחבריו אמלברט ואינגוברט קשר לרצוח את המלך, שמת יחד עם אשתו ביליכילד ובנו דגוברט בן החמש, בעת ציד ביער ליברי (Livry, כיום לוגנס (אנ')). בנו הצעיר יותר, כילפריך השני, נעדר מהציד ולכן שרד. הוא גדל במנזר ובשנת 715 הוכתר למלך הפרנקים.
כילדריך, ביליכילד ודגוברט נקברו בסן-ז'רמן-דה-פרה (אנ'), ליד פריז, שם נתגלו קבריהם בשנת 1645, שתוכנם נגנב.
הערות שוליים

↑  Childeric, המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה
↑  אורה לימור, "לוח גנאלוגי של המרובינגים", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ב, יחידה 3, פרק ד, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 72: "662–675 א".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb14960243b (data)  GND: 131536362  ISNI: 0000 0000 1965 6887  VIAF: 62683883   WorldCat (עם VIAF): 62683883
האנלים של סן ברטן

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 שפת המקור:  לטינית 
 סוגה:  ספרי השנים 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  המאה ה־9 
 
האנלים של סן ברטן (בלטינית: Annales Bertiniani) הם ספרי שנים פרנקיים שנכתבו במאה ה-9 בחסות חצר המלוכה הקרולינגית. הם נמצאו במנזר סן ברטן (אנ'), סן-אומר (אנ'), צרפת, שעל שמו הם נקראים, אך הם לא נכתבו בו.
האנלים של סן ברטן הם אחד המקורות העיקריים לפרנקיה של המאה ה-9.
הם מתארים את האירועים בממלכה הפרנקית בין השנים 830–882, ובכך הם ממשיכים את "האנלים של ממלכת הפרנקים", שמתעדים את השנים 741–829. בשנים שלאחר חוזה ורדן (843) הם מתמקדים באירועים שהתרחשו בממלכה הפרנקית המערבית, ממלכתו של קרל הקירח.
האנלים של סן ברטן הם אחד מחמישה תיאורים עצמאיים מרכזיים של שלהי המאה ה-9. האחרים הם: האנלים של פולדה (838–901); האנלים של סן ואסט (אנ') (874–900); האנלים של קסנטן (832–874); הכרוניקה של רגינו מפרום (אנ') (870–906).
מחברים וכתבי יד

הוצע כי האנלים נכתבו לראשונה על ידי סופרים בחצרו של לואי החסיד. אולם אין ספק שהם נמשכו מאוחר יותר כנרטיב עצמאי, ובסופו של דבר השתחררו מעט מהארמון מאז תחילת שנות ה-40 של המאה ה-9.
את השנים 835–861 תיעד פרודנטיוס (אנ') בישוף העיר טרואה. לאחר מותו בשנת 861 המשיך את עבודת התיעוד הינקמר (אנ') בישוף העיר ריימס, עד שנת 882. שניהם היו מקורבים מאוד למלך קרל הקירח. יש רמזים חזקים לכך שהטקסט המקורי של האנלים עבר שינויים קלים לכל הפחות תחת פיקוחו של הינקמר.
תוכן

האנלים של סן ברטן מפורטים הרבה יותר מהאנלים של ממלכת הפרנקים, ובכל זאת הם ערוכים על פי סדר השנים.
האנלים של סן ברטן מייצגים בדרך כלל את עמדת חצרו של קרל הקירח, מלך פרנקיה המערבית (בשנים 843–877), בעוד שהאנלים של פולדה מייצגים את עמדת חצרו של לואי הגרמני, מלך פרנקיה המזרחית (בשנים 843–876).
הטקסט מאופיין במאבקים בין הקרולינגים, ביחסיהם ל"כנסייה הרומית הקדושה" (sancta romana ecclesia) וכן בפשיטות מאזורים שכנים. בין אלה ניתן למצוא את הדיווחים השנתיים על פשיטות שבוצעו על ידי כנופיות לוחמים שונות מסקנדינביה, שכיום ידועות בשם "ויקינגים".
התיאור של האנלים הגיע לסיומו בשנת 882 כאשר הינקמר הקשיש נאלץ לברוח מהקתדרלה שלו בריימס מפני פולשים ויקינגים. הבישוף המלומד מת זמן קצר לאחר מכן באפרניי (אנ'), והתיאור לא נמשך.
תוכן > הפשיטות הסקנדינביות

במהלך המאה ה-9, כנופיות הלוחמים הסקנדינביות השמידו בקביעות את אדמות הפריזים, הפליגו במעלה נהרות כמו הסן, הלואר והריין, שם גרמו להרס גדול בארץ, ושדדו מנזרים קרולינגיים וערים אפיסקופליות (שבהן יושב בישוף). לאחר שנת 841, רק בשנים 874 ו-875 אין התייחסות לפעילות ויקינגית. יש הרבה מה לקרוא באנלים, והנרטיב שופך קצת אור גם על התקריות הרבות שיוצרות את התרחיש שבו הגיעו הסקנדינבים ליחסים רשמיים יותר, כלומר דיפלומטיים וכנסייתיים, עם שכניהם מדרום - למשל שבועת האמונים של הנורמנים לשארל השלישי מלך פרנקיה המערבית בשנת 911.
ההתרכזות במרכזים כנסייתיים, שככל הנראה אכסנו כמויות עצומות של הון נייד, הובילה כמה היסטוריונים לסבור שכותבי המקורות בני הזמן, כלומר אנשי דת - ובכללם פרודנטיוס והינקמר, שלפי ההערכות היו להם לפחות השפעה על עריכת האנלים - הגזימו בתיאוריהם את הפשיטות מכיוון שהם בדרך כלל היו המטרות העיקריות של הפולשים ולעיתים קרובות נאלצו לשלם את החשבון כאשר המלכים הסכימו לשלם לוויקינגים, כפי שעשה קרל השמן במצור על פריז (אנ') בשנים 885-886. רוב החוקרים סבורים כיום שהוויקינגים היוו רק מעט יותר מאיום צבאי מציק ומתמשך על השלטון הקרולינגי.
תוכן > הרוסים

על פי האנלים, בשנת 839 הגיעה אל חצרו של הקיסר הפרנקי לואי החסיד באינגלהיים, ליד מיינץ, משלחת מטעם תיאופילוס, קיסר האימפריה הביזנטית, אליה נתלוו מספר אנשים שטענו כי הם שייכים לעם שנקרא "רוס" (Rhos), וביקשו את רשותו של לואי לעבור דרך האימפריה הפרנקית בדרכם חזרה הביתה. עניין זה נחקר בחצר הקרולינגית, והקיסר הפרנקי הגיע למסקנה שהם שייכים לשוודים (אנ'). דיווח זה הוא הדיווח הכתוב הראשון אודות הרוסים הקדומים (אנ').
לואי החליט לשמור את האנשים הללו אצלו עד שניתן יהיה לברר בוודאות את כוונתם, והם אינם מוזכרים שוב באנלים.
האנשים הרוסים טענו שהם נשלחו אל תיאופילוס על ידי מלכם ששמו "כקנוס" ("Chacanus"). ביטוי זה עורר ויכוח שעדיין נמשך. הפרשנות המסורתית היא שיש לתקן את התעתיק ל"כגנוס" ("Chaganos"), כלומר התואר "כגן", הדומה לתוארם של השליטים הכוזרים, ואין מדובר בשם של אדם. עם זאת, ישנה פרשנות חלופית, לפיה מדובר בתעתיק לטיני של השם הפרטי הסקנדינבי Håkan, שכן בזרם המרכזי של המחקר מקובל שמולדת אבותיהם של הרוסים, שחיו בצפון רוסיה, הייתה בשוודיה. חוקרים גם ביקשו לבסס קשר בין המשלחת הרוסית-ביזנטית אל לואי החסיד לבין אירועים בני הזמן באימפריה הביזנטית, כפי שתועדו בחיבור "חיי גאורגיוס הקדוש מאמסטריס" (אנ'), אחד המקורות היווניים המוקדמים ביותר על הרוסים.
לקריאה נוספת

Georg Waitz, ed. (1883), Annales Bertiniani, Scriptores rerum Germanicarum (Monumenta Germaniae Historica) (=MGH) (אנ'), vol. 5, Hannover: Impensis bibliopolii Hahniani.
Félix Grat; Jeanne Vielliard; Suzanne Clemancet, eds. (1964), Annales de Saint-Bertin (avec une introduction et des notes par Léon Levillain), Société de Histoire de France, vol. 470, Paris: C. Klincksieck. המהדורה הצרפתית מתחשבת בכתב יד שהתגלה במאה ה-20.
Janet L. Nelson (1991). The Annals of St-Bertin. Manchester: Manchester University Press.
הערות שוליים

1 2 3 4  יצחק חן, "כתיבת ההיסטוריה", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ג, יחידה 7, פרק ה, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 182.
↑  יצחק חן, "כתיבת ההיסטוריה", בתוך: ראשיתה של אירופה, כרך ג, יחידה 7, פרק ה, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג 2003, עמ' 186.
1 2  Ildar Garipzanov (2006), "The Annals of St. Bertin (839) and Chacanus of the Rhos", Ruthenica, 5, NASU Institute of History of Ukraine, p. 7
1 2  Ildar Garipzanov (2006), "The Annals of St. Bertin (839) and Chacanus of the Rhos", Ruthenica, 5, NASU Institute of History of Ukraine, p. 8
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257709905171  GND: 4309442-9  VIAF: 180302977   WorldCat (עם VIAF): 180302977
דגוברט הראשון

| --- | --- |

 לידה:  611? 
 פטירה:  19 בינואר 639 (בגיל 28 בערך) סן-דני, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בזיליקת סן-דני 
 בן או בת זוג:  Gormatrude Wulfégonde ננתילד Berchilde  Ragnétrude 
 חתימה:   
 
דגוברט הראשון (Dagobert I, בלטינית: Dagobertus;‏ 603/605 לערך – 19 בינואר 639) היה מלך הפרנקים. הוא שלט באוסטרזיה (623–634) ובנויסטריה ובורגונדיה (629–639). הוא תואר כמלך האחרון של השושלת המרובינגית שהחזיק בכוח מלכותי של ממש, לפני שעלה המאיורדומוס (ראש הארמון) כמנהיג הפוליטי והמלחמתי. דגוברט היה המלך הפרנקי הראשון שנקבר בקברים המלכותיים בבזיליקת סן-דני.
שלטון באוסטרזיה

דגוברט היה בנם הבכור של כלותאר השני והלדטרודה (Haldetrude) (604–575) ונכדו של פרדגונד. כלותאר שלט לבדו על כל הפרנקים מאז שנת 613. בשנת 622 הכתיר כלותאר את דגוברט למלך אוסטרזיה, כמעט בוודאות כדי לקשור את האצולה האוסטרזית לפרנקים השליטים.
בילדותו חי דגוברט תחת השגחתם של אבות השושלת הקרולינגית ובעלי הנכסים רבי ההשפעה האוסטרזים, ארנולף ממץ ופפין הזקן.
כלותאר ניסה לנהל את הבריתות הלא יציבות שהיו לו עם משפחות אצילות אחרות לאורך רוב תקופת שלטונו של דגוברט. כאשר כלותאר העניק את אוסטרזיה לדגוברט, הוא הוציא ממנה תחילה את אלזס, הרי הווז' והארדנים, אך זמן קצר לאחר מכן אילצה אותו האצולה האוסטרזית לוותר על אזורים אלה לדגוברט. שלטונו של פרנקי מלב אוסטרזיה קשר את אלזס קרוב יותר לחצר האוסטרזית. דגוברט יצר דוכסות חדשה (מאוחר יותר הדוכסות של אלזס (אנ')) בדרום מערב אוסטרזיה כדי לשמור על האזור מפני הסגות גבול ושאיפות טריטוריאליות בורגונדיות או אלמאניות. הדוכסות כללה את הווז', השער הבורגונדי (אנ') והטרנסיורה (אנ'). דגוברט הפך את איש החצר שלו גונדוין (אנ') – שגם הקים מנזרים באלזס ובבורגונדי – לדוכס הראשון של המדינה החדשה הזו, שהתקיימה עד סופה של השושלת המרובינגית. בעוד שליטים אוסטרזים כמו כלותאר ודגוברט שלטו באזורים אלה במהלך חלק מהמאה ה-7, הם הפכו לבסוף לממלכות אוטונומיות.
שלטון מאוחד

עם מות אביו בשנת 629, ירש דגוברט את הממלכות הנויסטרית והבורגונדית. אחיו למחצה כריברט השני, בנה של סיכילדה (אנ'), דרש את נויסטריה אך דגוברט התנגד לו. ברודולף (Brodulf), אחיה של סיכילדה, עתר לדגוברט בשם אחיינו הצעיר, אך דגוברט התנקש בחייו והפך למלך היחיד של הפרנקים. מאוחר יותר הוא נתן את האקוויטניה לכריברט כ"פרס ניחומים". בשנת 629 חתם דגוברט על הסכם עם הקיסר הביזנטי הרקליוס, שכלל אכיפת הטבילה הכפויה של יהודים בכל ממלכתו. מלבד החתימה על הסכם זה, דגוברט גם נקט בצעדים להבטחת הסחר ברחבי האימפריה שלו על ידי הגנה על שווקים חשובים לאורך שפך נהר הריין בדורשטדה (Duurstede) ואוטרכט, מה שמסביר בחלקו את נחישותו מאוחר יותר להגן על הפרנקים האוסטרזים מפני האיום האווארי.
תחת שלטונם של אביו של דגוברט ומרובינגים דומים, החברה הפרנקית במהלך המאה ה-7 חוותה אינטגרציה רבה יותר (האמונה הקתולית הפכה לשלטת למשל) ומצב כלכלי משופר בדרך כלל, אך לא הייתה דחיפה ראשונית לאיחודה הפוליטי של גאליה. כלותאר השני לא ביקש להכריח את שכניו הנויסטרים להיכנע, אלא בחר במדיניות של שיתוף פעולה. זה לא מנע פשיטות ביזה כדי למלא מחדש את קופת השושלת, שדגוברט ביצע בספרד למשל – פשיטה אחת שם זיכתה אותו ב-200,000 סולידי זהב. ההיסטוריון איאן ווד (Ian Wood) טוען שדגוברט "היה כנראה עשיר יותר מרוב המלכים המרובינגים" ומציין למשל את עזרתו לסיזננד (אנ') הוויזיגותי – לו סייע בעלייתו לכס המלוכה הוויזיגותי בספרד - ובתמורה העניק סיסננד לדגוברט צלחת זהב במשקל של כ-230 ק"ג.
כאשר כריברט ובנו כילפריך נרצחו בשנת 632, בורגונדי ואקוויטניה היו תחת שלטונו החזק של דגוברט, והוא הפך למלך המרובינגי החזק ביותר מזה שנים רבות ולשליט המכובד ביותר במערב. בשנת 631 הנהיג דגוברט צבא גדול נגד סאמו, שליט הוונדים הסלאבים, בין השאר לבקשת העמים הגרמאניים שחיו בשטחים המזרחיים וגם בשל המריבה של דגוברט עמו על כך שהווונדים שדדו והרגו מספר סוחרים פרנקים. בעוד שהכוחות האוסטרזיים של דגוברט הובסו בקרב ווגסטיסבורג (אנ'), בעלי בריתו האלמאנים והלומברדים הצליחו להדוף את הוונדים. הסקסונים ניצלו את המצב באותו הזמן, והציעו לעזור לדגוברט אם יסכים לבטל את המחווה השנתית של 500 הפרות לאוסטרזים. למרות קבלת ההסכם הזה, פרדגריוס מדווח שזה היה מועיל אך במעט, משום שהוונדים תקפו שוב בשנה שלאחר מכן.
שלטון בנויסטריה, מפריז

עוד בשנת 632, אצילי אוסטרזיה מרדו תחת המאיורדומוס, פפין הזקן. בשנת 634, דגוברט פייס את האצילים המורדים בכך שהעלה את בנו בן השלוש, סיגברט השלישי, על כס המלכות, ובכך ויתר על השלטון המלכותי במזרח ממלכתו, בדיוק כפי שאביו עשה עבורו 11 שנים קודם לכן. דגוברט יצר תת-ממלכה של עבור בנו.
כמלך, דגוברט הפך את פריז לבירתו. בתקופת שלטונו, הוא בנה את "הארמון הישן" (אנ') במרסבורג (אנ'), שכיום היא הטירה המאוכלסת העתיקה ביותר בגרמניה. בהיותו דתי אדוק, דגוברט היה אחראי גם על בניית בזיליקת סנט דני באתר של מנזר בנדיקטיני בפריז. הוא גם מינה את ארבוגאסט לבישוף של שטרסבורג דגוברט היה אהוב במובנים רבים על פי פרדגריוס, שכתב כי "הוא עשה צדק לעשירים ולעניים כאחד", והוסיף כי "הוא הסתפק רק במעט שינה או אוכל, ודאג רק לפעול לכך שכל בני האדם יעזבו את נוכחותו מלאי שמחה והערצה".
דגוברט נכנס להיסטוריה כאחד מגדולי המלכים הפרנקים, למרות הרקורד הצבאי הבינוני שלו (למשל תבוסותיו בידי הסקסונים והוונדים), לאחר שהחזיק באדמותיו נגד המוני המזרח ועם אצילים מרוחקים עד בוואריה, שביקשו את אדנותו. דגוברט מת בגיל 36 בלבד, ונחשב לאחרון המלכים הגדולים של המרובינגים על ידי רוב ההיסטוריונים, אך אין זה אומר שהייתה דעיכה משמעותית בכוח הפרנקי, במיוחד לאור כתביהם של פאולוס הדיאקון ויוחנן מטולדו (אנ'). למרות שאיחד פחות או יותר את הממלכות הפרנקיות, סביר להניח שהוא לא ציפה להמשך השלטון האחדותי בהתחשב באינטרסים השונים של הפרנקים האוסטרזים והנויסטרים, מעל אלו של האקוויטנים והבורגונדים. עם מותו של דגוברט בשנת 639, הצליח פפין הזקן להחזיר את מעמדו במץ.
דגוברט נקבר במנזר של בזיליקת סן דני, פריז, המלך הפרנקי הראשון שנקבר שם. קבורתו בסן-דני יצרה תקדים לקבורתם של שליטי צרפת לעתיד שם.