stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נטלי שטוצמן
הקלטות

שטוצמן הקליטה באופן מסחרי עבור חברות כמו EMI, Erato, Deutsche Grammophon, Harmonia Mundi, Philips, RCA, Sony Classical ו-Virgin. כמה מההקלטות הנערצות ביותר שלה כזמרת הן של מנגינות שומאן לידר, שאוסון פולנק, הסימפוניה השנייה של מאהלר עם סייג'י אוזאווה, ניסי דומינוס של ויוואלדי (תהילים קכ"ז) ומסע החורף של שוברט ועוד.
פרסים

הפרסים שלה עבור הקלטות ווקאליות כוללים את פרס מבקרי התקליטים הגרמניים, פרס Diapason d'Or הצרפתי (אנ') ופרס האוסקר לתקליטים של יפן. היא זכתה במועמדות לגראמי על הקלטתה של "מות הקדושים סבסטיאן" של דביסי.
פרסים > פרסים ואותו הצטיינות

1987: הפרס הראשון של Neue Stimmen
2001: שבלייה של מסדר האמנויות והספרות
2012: אבירת ה־Ordre National du Mérite
2014: קצינת מסדר ההצטיינות התרבותית (מונקו)
2015: קצינת ה-Ordre des Arts et des Lettres
2019: אבירת לגיון הכבוד הצרפתי
סדר ט"ו בשבט

שולחן ערוך לסדר ט"ו בשבט בקיבוץ אילות, 2007
סדר ט"ו בשבט הוא נוסח אמירת דברי תורה בשבח ארץ ישראל ופירותיה. מסורת אמירתו בחמישה עשר בשבט התגבשה על ידי חכמי צפת במאה ה־17. המנהג התפשט בתפוצות, על מנת להנחיל את אהבת הארץ ליהודי הגולה ולזרז את הגאולה, וקיבל ביטוי בעיקר ברחבי יהדות ארצות האסלאם וארצות הבלקן, כשכל קהילה מוסיפה מנהגים ומאכלים משלה. בהמשך התקבל המנהג גם בקרב תנועת החסידות והנוהגים ע"פ תורת האר"י.
גם כיום ישנם רבים החוגגים את ט"ו בשבט בארוחה חגיגית תוך קריאת הגדה מיוחדת לחג. השימוש בביטויים "הגדה" ו"סדר" הם בהשאלה מליל הסדר הנערך מידי בשנה בליל ט"ו בניסן ובראש השנה.
מקור המנהג

אזכור ראשון של סדר לימוד לט"ו בשבט מופיע בדברי ר' משה חגיז, המובאים בספר "ברכת אליהו" לר' אליהו מאולינוב, שנדפס בוואנזבק בשנת תפ"ח (1728). לדברי הרב חגיז, הוא הנהיג את סדר הלימוד לט"ו בשבט, שכלל אכילת חמישה עשר סוגי פירות, ולימוד ט"ו פרקי משניות על סמך מנהג רבותיו וסבו, ר' משה גאלנטי. וכך כתב הרב חגיז:
ועוד הודיעך דכאשר האדם עץ השדה הנהגתי גם כן מה שראיתי מרבותי נ"ע וממרי הנזכר לעיל (סבו של חגיז, רבי משה גלאנטי) שהיה נוהג בט"ו בשבט להרבות בברכות פרי האילן ולהתפלל להי"ת יחדש עלינו ועליהם שנה טובה. והיו נוהגים לאכול ט"ו מיני פירות אלו. ועל כל פרי שיביאו כל אחד בפני עצמו שלא מדעת בעה"ב ללמוד פרק אחד דהיינו ח' פרקים דפיאה, ג' פרקים דביכורים, ד' פרקים דראש השנה, שהם ט"ו.
בסיום דבריו על סדר ט"ו בשבט, אומר הרב חגיז: ”וכן מצאתי בשם האר"י ז"ל שהיה נוהג כסדר הזה”, אך אין שום עדות לקיום סדר ט"ו בשבט בכתבי האר"י.
בספר "חמדת ימים" מסופר על הסדר שנהגו לערוך מקובלי צפת. על־פי דבריו:
ומנהג טוב להולכים בתמים להרבות בפירות בעצם היום הזה ולומר דברי שירות ותשבחות עליהן... ואף כי בדברי הרב (האר"י) אין זכר לט"ו בשבט... מכל מקום תיקון נפלא הוא בנגלה ובנסתר.
מחבר הספר מביא את דברי רבי חיים ויטאל, תלמיד האר"י.
מציינים שלושים מיני פירות. עשרה מהם שנאכלים קליפה ותוך, עשרה שקליפתם נאכלת ותוכם נזרק, ועשרה שתוכם נאכל וקליפתם נזרקת. שלושים הסוגים הללו כנגד עשר הספירות הקיימות בכל אחד משלושת העולמות: עולם הבריאה, עולם היצירה ועולם העשייה.
אכילה מפירות האילן מקבילה לתיקון האדם מחטא עץ הדעת ולהתקדמותו בעולמות הרוחניים, ומטרתה "להשפיע את שפע הרמוז בעץ החיים".
סדר זה של החג נדפס בספר חמדת ימים. לאחר מכן, הופץ גם כחיבור נפרד, בשם (תיקון) "פרי עץ הדר", וזכה לתפוצה רחבה בקהילות המזרח. עד מהרה, הפך מנהג זה למנהגם של רבות מתפוצות ישראל.
על תוכני הסדר ניתן ללמוד מהתפילה המופיעה בספר "פרי עץ הדר":
"...בְּכֹחַ סְגֻלַּת אֲכִילַת הַפֵּרוֹת שֶׁנֹּאכֵל וּנְבָרֵךְ עֲלֵיהֶן עַתָּה, וַאֲשֶׁר נֶהֱגָה בְּסוֹד שָׁרְשֵׁיהֶן הָעֶלְיוֹנִים אֲשֶׁר הֵמָּה תְּלוּיִים בָּם, לְהַשְׁפִּיעַ עֲלֵיהֶן שֶׁפַע רָצוֹן בְּרָכָה וּנְדָבָה... וְנָתְנָה הָאָרֶץ יְבוּלָהּ וְעֵץ הַשָּׂדֶה יִתֵּן פִּרְיוֹ... וְכָל הַנִּיצוֹצוֹת שֶׁנִּתְפַּזְּרוּ עַל יָדֵינוּ אוֹ עַל יְדֵי אֲבוֹתֵינוּ, וּבֶעָווֹן אָדָם הָרִאשׁוֹן אֲשֶׁר חָטָא בְּפֵרוֹת הָאִילָן, עַתָּה יָשׁוּבוּ לְהִתְכָּלֵל בְּעֹז הָדָר עֵץ הַחַיִּים..."
גרסאות מודרניות

בשנת ה'תרכ"ג (1863), בגיליון א' של הלבנון, העיתון העברי הראשון בארץ ישראל, נכתב על אודות ט"ו בשבט: ”היום בירכנו לה' על הארץ ועל פירותיה, כן ייתן ה' לנו לשמחנו בימי הקציר, עת ישאו האיכרים ברינה אלומתיהם.”
לאחר הקמת מדינת ישראל יזמו נגה הראובני, מייסד שמורת נאות קדומים, והמחנך אמנון ידין, איש התנועה הקיבוצית, "סדר ארץ ישראלי" לט"ו בשבט, המבוסס על רעיונות ציוניים ואהבת ארץ ישראל ונופיה, תוך שימוש בסמלים המופיעים בסדר המסורתי. בשנת 1989 פרסמה מועצת הפירות את רעיון סדר ט"ו בשבט, במטרה לעודד צריכת פירות. בסוף המאה ה־20 החלו גופים שונים להדפיס הגדות לט"ו בשבט בהם החברה למתנ"סים, הקיבוץ הדתי, משרד החינוך, קק"ל, בני עקיבא, ארגון צו פיוס, וקהילות מהיהדות הרפורמית שבישראל.
עם השנים, נוספו גם היבטים אקולוגיים מודרניים לתכני ההגדות. בעקבות הוידוי היהודי המסורתי, יש מי שמוסיפים "וידוי" על פגיעה באיכות הסביבה, המדגיש את אחריות בני האדם לפגיעה בסביבה.
שליחי הסוכנות היהודית ותנועות הנוער, כמו גם רבנים־שליחים וסטודנטים לרבנות מהתנועות הליברליות שנחשפו לרעיון בארץ, הביאו את הרעיון לקהילות היהודיות בתפוצות. הגדות ט"ו בשבט חדשות נכתבו באנגלית, בצרפתית, בהולנדית, בספרדית ובשפות נוספות. חלק מן ההגדות שמרו על הערך הציוני החדש של המועד, וחלק אחר בחרו להדגיש את הקשר האקולוגי של החג.
הערות שוליים

↑  על פי: העץ הנחמד בן ישי חי על האדמה: על מקורו השבתאי של סדר ט"ו בשבט, בועז הוס
↑  יצחק טסלר, אבותינו לא הכירו את סדר ט"ו בשבט, באתר ynet, 21 בינואר 2019
↑  טו בשבט – החג של כולנו, באתר צו פיוס, ‏2017-12-19
↑  עמוס, ט', ט"ו
↑  ישעיהו, ס"ה, כ"ב
↑   הפיוט אז ירנן, באתר הפיוט והתפילה.
↑  ד"ר יואל רפל, חוקר יהדות וארץ ישראל, מרכז אלי ויזל ללימודי היהדות, אוניברסיטת בוסטון, חגים ונוסטלגיה: סדר ט"ו בשבט – הגדה, באתר www.facebook.com נוסטלגיה אונליין – שימור התרבות הישראלית 25 בינואר 2013
↑  זכריה, ח', ט"ז
↑  ויקרא, י"ט, ט"ו
↑  דברים, ט"ז, כ'
↑  תהלים, פ"ה, י"ב
↑  ויקרא, י"ט, י"ח
↑  משנה, מסכת אבות, פרק ד', משנה א'
↑  ויקרא רבה, פרשה ט', פסקה ג'
↑  סדר ט"ו בשבט תשע"ו, באתר משרד החקלאות ופיתוח הכפר, ‏5/01/2015
↑  סדר ט"ו בשבט
↑  גילה מצא, סדר ט"ו בשבט, מעריב, 11 בינואר 1989
↑  וידוי אקולוגי.
↑  לכבוד ט"ו בשבט: וידוי אקולוגי, באתר ynet, 8 בפברואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268939105171 
סדר ט"ו בשבט
שולחן חגיגי לסדר ט"ו בשבט
ארבע כוסות יין (לבן ואדום) לסדר ט"ו בשבט
קו פה נגאן

| --- | --- |

דרום קו פה נגאן מהאוויר. הלשונית היוצאת מן האדמה קרויה האד רין ובצדה הימני (חוף הזריחה) נערכת מסיבת הפול מון החודשית.
 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  מפרץ תאילנד 
 קואורדינטות:  9°44′N 100°02′E﻿ / ﻿9.74°N 100.03°E﻿ / 9.74; 100.03
 שטח:  125 קילומטר רבוע
 אורך:  18.6 קילומטר
 רוחב:  12 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  תאילנד תאילנד
 אוכלוסייה:  13,700 (2012)
 עיר ראשית:  Thong Sala 
  (למפת תאילנד מוגדלת) בנגקוק האד-יאי אודון טהאני צ'יאנג מאי נאקון ראטצ'אסימה סוראט טהאני קון קאן נאקון סי טמרט פאטאיה פוקט קמבודיה וייטנאם וייטנאם לאוס מיאנמר מלזיה מפרץ תאילנד  ים אנדמן קו פה נגאן(למפת תאילנד רגילה) בנגקוק האד-יאי אודון טהאני צ'יאנג מאי נאקון ראטצ'אסימה סוראט טהאני קון קאן נאקון סי טמרט פאטאיה פוקט קמבודיה וייטנאם וייטנאם לאוס מיאנמר מלזיה מפרץ תאילנד  ים אנדמן קו פה נגאן
 
קוֹ פַּה נְגַאן (נכתב גם כקו פנגן או קופנגן; בתאית: เกาะพะงัน) הוא אי במפרץ תאילנד בדרום-מזרח המדינה במחוז סוראט טהאני. השם "קו פה נגאן" בשפה התאית מורכב מהמילים "קו" - אי, "פה" - לבן ו-"נגאן" - חול: אי החולות הלבנים. שטחו של האי הוא 125 קמ"ר והוא ממוקם 15 ק"מ צפונית לאי קו סמוי ו-35 ק"מ דרומית לקו טאו. אוכלוסיית האי מונה כ-11,846 תושבים (נכון ל-2004) כאשר 5,000 מתוכם מתגוררים בעיירה הראשית טוֹנְג סַלַה (ท้องศาลา) במערב האי. הגישה אל האי דרך הים בלבד, אך קרבתו לקו סמוי מסייעת לו בשל שדה התעופה הפועל בו. רוב התחבורה באי היא באמצעות אופנועים.
רוב תושבי האי בודהיסטים ועיקר תעסוקתם בתיירות, בדיג ובייבוש דגים.
קו פה נגאן מוכר בעיקר בשל מסיבת הפולמון (Full Moon) הנערכת מדי חודש בחוף האד רין בסימן ירח מלא, המושכת אליה עשרות אלפי תיירים.
אופיו של האי פונה בעיקר לתרמילאים ולמטיילים צעירים, אך לאחרונה ננקטו צעדים להפיכתו ליעד ידידותי למשפחות.
היסטוריה

תופי הברונזה של תרבות דונג סון (500 - 100 לפנה"ס) שהתגלו בקו סמוי ב-1977 הם הוכחה להתיישבות קדומה בקו סמוי, קו פה נגאן ובאיים הקטנים הסובבים אותם במשך למעלה מ-2000 השנים האחרונות. מספר היסטוריונים וארכאולוגים מאמינים כי המהגרים הראשונים לאי היו צוענים מוסלמים מצריים (ביניהם פיגמים).
קו פה נגאן היה אהוב זה מכבר על מלכי תאילנד בעבר. המלך ראמה החמישי למשל ביקר בקו פה נגאן 14 פעמים במהלך שלטונו.
במהלך המאה ה-20 אוכלוסיית האי התרחבה בהתמדה, וחייתה תחילה מהים ומהאדמה וגידול אגוזי קוקוס. מאוחר יותר הפכה כריית הפח לחלק מהכלכלה. בשנות ה-70 תעשיית הכרייה דשדשה ולבסוף התפוגגה. במהלך העשור הבא, התיירות תפסה אחיזה וכעת האי הוא בעיקר יעד תיירותי. דיג וחקלאות קוקוס נותרו חשובים לכלכלה המקומית.
בשל הטופוגרפיה שלה, האוכלוסייה חובקת את קו החוף. הפנים ההררי בדרך כלל לא נגיש. יותר ממחצית האי מוגדר כפארק לאומי ובקו פה נגאן יש יותר מ-80 קמ"ר של יער גשם בתולי יחסית עם צמחייה ובעלי חיים מגוונים. הוא גם נחשב למקום רוחני, עם מקדשים בודהיסטיים רבים מסביב לאי ותעשיית ספא ומדיטציה משגשגת.
מסיבות הפול מון

הפולמון היא מסיבת חוף הנערכת בהאד רין, קו פה נגאן, בלילה שלפני או אחרי כל ירח מלא. המסיבה הראשונה נערכה ב-1985 בדיסקוטק מאולתר לא הרחק מחוף הים כמתן תודה למספר מטיילים. הם זכו לתהילה במהירות מפה לאוזן, וכיום המסיבה מושכת אליה כ-20,000 עד 30,000 מטיילים מדי חודש והיא בדרך כלל אורכת משעות הערב ועד מספר שעות לאחר הזריחה.
המסיבה מאופיינת באטרקציות פרועות ומסוכנות, כמו קפיצה על חבל בוער (ומשחקים קיצוניים אחרים המשלבים בתוכם אש), צריכת אלכוהול מוגזמת וכן שימוש נרחב בסמים שהובילו לא פעם למקרי מוות[דרוש מקור]. אלה נתפסים בעיני רבים ככלים ל"חוויית המסיבה האולטימטיבית", אם כי שימוש בסמים באי מנוגד לחוק ועלול להוביל לעונשים כבדים. יחד עם זאת, המשטרה המקומית משתדלת בשנים האחרונות להגביר את האכיפה ולמגר תופעה זו.
פשע ואלימות

בשנים האחרונות חלה עלייה במספר של תקיפות מצד כנופיות ומקרי אונס ורצח שהובילו את הממשלה הבריטית להזהיר באופן רשמי תיירים בבקשה להימנע מהמסיבה לחלוטין.
במישור הישראלי דווחו בשנים האחרונות מקרים של סחיטות ואיומים, רצח ותאונות קטלניות נוספות.
פשיטות משטרתיות בחופים וברחובות בעת החשיכה מסייעות למנוע שימוש לרעה בסמים; תאונות אופנוע נפוצות באי בגלל נהגים שתויים או מסוממים, בשל העובדה שאין צורך בהחזקת רישיון נהיגה על מנת לשכור כלי רכב.
תיירות ישראלית בקו פה נגאן

בקו פה נגאן תיירות ישראלית רבה. בחוף האד רין קיים הבית הישראלי, באזור סריתנו נמצא הבית חב"ד, בית כנסת ומסעדה כשרה הנותנים מענה ליהודים שומרי מסורת בשבתות ובערבי חג. בנוסף, קיימות מספר מסעדות ישראליות הממוקמות במוקדים המרכזיים של החוף וכן כתובות רבות בעברית במסעדות, בתי עסק, סוכנויות נסיעות, בתי הארחה, מרפאות ועוד. באי מאות ישראלים המנהלים בו את עסקיהם.
הערות שוליים

↑  Ko Pha Ngan: Thailand’s tropical refuge, then and now. A Travelfish long read., Travelfish (באנגלית)
↑  Rape Of Aussie Tourist - Thailand News - Thailand Forum
↑  Female German Tourist found dead after Full Moon Party on Koh Phangan Island | Koh Phangan Island NewsKoh Phangan Island News
↑  טל רבינובסקי, ישראלים בתאילנד: עשינו תאונה, סוחטים אותנו, באתר ynet, 3 באוגוסט 2009
↑  לילך שובל, ישראלי נרצח בדקירות בקופנגן שבתאילנד, באתר ynet, 1 באפריל 2007
↑  לילך שובל, ישראלי נהרג בתאונת דרכים בתאילנד, באתר ynet, 27 במרץ 2007
↑  דניאל אדלסון, תאילנד: צעיר ישראלי התחשמל למוות בנופש, באתר ynet, 28 בדצמבר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007564975505171  GND: 4627308-6  LCCN: n86122078  VIAF: 152530460   WorldCat (עם VIAF): 152530460
אלן טולמיך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  30 במרץ 1918 דטרויט, מישיגן
 פטירה:  20 במרץ 2012  (בגיל 93) פישרס, אינדיאנה
 מידע כללי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 השכלה:  אוניברסיטת ויין 
 ספורט
 ענף ספורט:  אתלטיקה
 תת-ענף:  ריצת 100 מטר   ריצת 110 מטר משוכות   ריצת 200 מטר משוכות
 
אלן טולמיך (באנגלית: Allan Tolmich;‏ 30 במרץ 1917 – 20 במרץ 2012) היה אצן יהודי-אמריקאי, אלוף ארצות הברית (1937) בריצת 110 מטר משוכות ו-3 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית באולם (1939 - 1941) בריצת 70 יארד משוכות גבוהות. הוא קבע 10 שיאי עולם וארצות הברית באולם. שיאן עולם בריצת 50 מטר משוכות, בריצת 60 יארד משוכות ובריצת 200 מטר משוכות.
ביוגרפיה

טולמיך נולד וגדל בדטרויט, בן למשפחה יהודית. למד באוניברסיטת ויין סטייט בדטרויט. הוא הצטרף לקבוצת האתלטיקה של האוניברסיטה בשנת 1934 והפך לקפטן שלה בשנת 1936.
ביוגרפיה > 1937 > אלוף ארצות הברית

בתחרות שנערכה באוסטין, טקסס ב-3 באפריל 1937 קבע טולמיך בריצת 100 יארד שיא אישי חדש של 9.7 שניות. באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין ב-2 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.5 שניות וקבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.5 שניות ודורג במקום 12 בעולם. ב-3 ביולי הוא שיפר פעמיים את השיא עולמי בריצת 200 מטר משוכות (23.4 שניות ואחר כך 23.3 שניות). בתחרות שנערכה בנישינומיה, יפן ב-12 בספטמבר אותה שנה הוא קבע בריצת 110 מטר משוכות שיא אישי חדש של 14.3 שניות ודורג מקום חמישי בעולם.
ביוגרפיה > 1938

באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1938 הוא זכה במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות. בתחרות שנערכה בקלן, גרמניה ב-20 באוגוסט אותה שנה הוא השווה את שיאו האישי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.3 שניות ודורג במקום שישי בעולם.
ביוגרפיה > 1939

באליפות ארצות הברית באולם שנערכה ב-25 בפברואר 1939 הוא זכה במדליית זהב בריצת 65 מטר משוכות בתוצאה של 8.4 שניות. באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה ב-4 ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 14.2 שניות בעזרת רוח גבית.
ביוגרפיה > 1940

באליפות ארצות הברית באולם שנערכה מדיסון סקוור גרדן שבניו יורק, ב-24 בפברואר 1940 זכה טולמיך במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בריצת 70 יארד משוכות גבוהות בשיא עולם חדש של 8.4 שניות. חודש לאחר מכן, ב-31 במרץ הוא קבע בריצת 50 יארד משוכות נמוכות שיא עולם חדש של 6.0 שניות ובריצת 70 יארד משוכות גבוהות הוא השווה את שיאו העולמי.
ביוגרפיה > 1941

באליפות ארצות הברית באולם שנערכה מדיסון סקוור גרדן, ב-22 בפברואר 1941 זכה טולמיך במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות בריצת 70 יארד משוכות גבוהות בהשוואת שיאו העולמי של 8.4 שניות. שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות "לילות קולומבוס" שנערכה בקליוולנד, אוהיו ב-16 במרץ הוא קבע בריצת 45 יארד משוכות נמוכות שיא עולם חדש של 5.4 שניות, שיפור לשיא העולם הוותיק בן ה-40 שנים. נוסף לכך, הוא השווה בריצת 45 יארד משוכות גבוהות את שיא העולם בתוצאה של 5.6 שניות.
באוגוסט 1942, הוא החל לשרת כקצין בדרגת סגן בחיל האוויר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הנצחה

בשנת 2002 הונצח טולמיך ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
שיאים אישיים

ריצת 100 יארד: 9.7 שניות (1937)
ריצת 100 מטר: 10.5 שניות (1937)
ריצת 110 מטר משוכות: 14.3 שניות (1937 ו-1938)
הערות שוליים

↑  USA Indoor Track & Field Champions - Men's 60 m Hurdles, באתר USA Track & Field (באנגלית)
↑  אלן טולמיך, באתר International Jewish Sports Hall of Fame (באנגלית)
פרק 2 לחוקת ארצות הברית

ג'ורג' וושינגטון (במרכז הציור) כנשיא ועידת החוקה (1787), שבה נוסחו שבעת הפרקים של חוקת ארצות הברית. וושינגטון היה לנשיא הראשון של ארצות הברית, ורבות מפעולותיו כנשיא היוו תקדימים היסטוריים, שמשמשים עד היום להבהרת המשמעות של סעיפים שונים בחוקה.
הפרק השני של חוקת ארצות הברית מכונן את הרשות המבצעת של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, מעניק את סמכויות הרשות המבצעת לנשיא ארצות הברית ומשרדו ומגדיר את תחומי האחריות, גבולות הכוח ואופן הבחירה של הנשיא ושל סגן הנשיא.
החלק הראשון של הפרק קובע שהסמכות המבצעת בממשל הפדרלי תהיה בידי הנשיא, שיחד עם סגן הנשיא יכהן במשך ארבע שנים. חלק זה קובע גם את ההליכים לבחירת הנשיא, והוא המקור למוסד חבר האלקטורים. הוא קובע תנאים מקדימים, כגון גיל מינימלי ואזרחות מלידה, שמכשירים אדם לכהונה כנשיא ואת תפקיד הקונגרס בהליך בחירת הנשיא ובמקרים שבהם נבצר הנשיא מלכהן. בנוסף הוא קובע שהנשיא יקבל שכר קבוע ואת נוסח השבועה שנושא הנשיא בעת כניסתו לתפקיד. החלקים השני והשלישי של הפרק מפרטים לגבי מספר חובות וסמכויות של הנשיא, ביניהן היותו המפקד העליון של הצבא והצי של ארצות הברית, הסמכות לערוך אמנות ולמנות בעלי תפקידים ושופטים בעצת ובהסכמת הסנאט, הסמכות להעניק חנינה למואשמים בעבירות נגד ארצות הברית, החובה למסור מידע לקונגרס, הזכות לכנס ולפזר את בתי הקונגרס במקרים מסוימים, הסמכות לקבל את פניהם של שגרירים ודיפלומטים אחרים, והחובה לדאוג שהחוק יקוים. החלק הרביעי של הפרק קובע שאם הנשיא, סגן הנשיא או מי מנושאי המשרות ברשות המבצעת מואשם ומורשע על ידי הקונגרס בבגידה, שוחד או פשעים חמורים אחרים, הוא יודח מתפקידו.
כשהתכנסו הנציגים בוועידת החוקה בפילדלפיה בכדי לנסח את החוקה, הגדרת הרשות המבצעת הייתה אחת המשימות הבוערות שעמדו בפניהם. הם ידעו כי הם אינם מעוניינים במיסוד מלוכה בארצות הברית, אך לא היה להם ניסיון אישי או היסטורי עם רשות מבצעת בממשל רפובליקני בסדר גודל כשל ארצות הברית, והבחירה במוסד שבראשו עומד אדם יחיד לא הייתה מובנת מאליה. מוסד הנשיאות כפי שהוא מוגדר בחוקה היווה חידוש היסטורי. עם זאת, בהשוואה לפרק 1 של החוקה, אשר מאציל את הסמכות המחוקקת על הקונגרס, פרק 2 הוא קצר והפירוט בו לגבי סמכויות, חובות וזכויות הנשיא עמום ולא מפורט. יש שרואים בעמימות זו חלק מהותי ממוסד הנשיאות, שעוצב במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית בהתאם לאישיות והסגנון של הנשיאים והתנאים המשתנים שבהם הם פעלו. מנגד, יש שרואים בעמימות זו בעיה שנובעת מחוסר הניסיון של מנסחי החוקה. שופט בית המשפט העליון רוברט ה. ג'קסון כתב ב-1952 שה"עוני" של החוקה באשר להגדרת סמכויות הנשיא הוא מפתיע, וש"בדיוק מה אבותינו ראו לנגד עיניהם, או היו צופים אם הם היו מסוגלים לחזות את התנאים המודרניים, ניתן רק לנחש על בסיס חומר שהוא אניגמטי כמעט כמו החלומות שיוסף נקרא לפרש עבור פרעה". הפרשנות של הסעיפים השונים בפרק זה נתונה תדיר במחלוקת והיא התעצבה על ידי תקדימים היסטוריים ומשפטיים.
חלק ראשון: הנשיא וסגן הנשיא > סעיף 1: סמכות הרשות המבצעת בידי הנשיא הנבחר לתקופה של ארבע שנים > תקופת כהונת הנשיא

הנשיא וסגן הנשיא נבחרים יחד לתקופה של ארבע שנים. על אף שהנשיא הראשון הושבע רק ב-30 באפריל 1789, לאחר אשרור החוקה קבע הקונגרס של הקונפדרציה (אנ') ב-1788, שהתאריך הרשמי להחלת החוקה הוא יום רביעי הראשון בחודש מרץ באותה שנה, שנפל על 4 במרץ 1789. בעקבות זאת, עד שנת 1933, תקופת כהונת הנשיא החלה כל ארבע שנים ב-4 במרץ. התיקון ה-20, שהתקבל בינואר 1933, שינה את תחילת הכהונה של הנשיא ל-20 בינואר.
המגבלה לפיה נשיאים לא יכהנו יותר מ-2 קדנציות הייתה נוהג מקובל מאז החלטתו של ג'ורג' וושינגטון ב-1796 לא להתמודד לתקופת כהונה נוספת ועד 1940, השנה בה נבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט לכהונה שלישית. התיקון ה-22 לחוקה, שאושר על ידי הקונגרס ב-1947, ואושרר על ידי המספר הנדרש של המדינות ב-1951, קבע שאף אדם לא ייבחר לנשיאות יותר מפעמיים.
חלק ראשון: הנשיא וסגן הנשיא > סעיפים 2–3: חבר האלקטורים > מינוי אלקטורים

סעיף 2 קובע שהאלקטורים ממונים על ידי המדינות ושלרשות המחוקקת של כל מדינה יש סמכות לקבוע כיצד הם נבחרים. בפסק דין "מקפירסון נגד בלאקר" (McPherson v. Blacker) נדרש בית המשפט העליון לראשונה לשאלה האם קיימות מגבלות על אופן מינוי האלקטורים. נושא העתירה היה חוק ממישיגן שקבע שאלקטורים ייבחרו לפי הצבעה במחוזות ולא במדינה כולה. בית המשפט, בפסק דין שנכתב על ידי מלוויל פולר והתקבל בתמימות דעים, אישר את החוק והסביר שהחוקה לא מגבילה את אופן בחירת האלקטורים ושיש לצפות כי המדינות יבחרו בדרכים מגוונות למינוי האלקטורים. לפסק דין זה הייתה משמעות מאוחר יותר בפסק דין בוש נגד גור (אנ') משנת 2000, שבו נכתב כי לאזרחים אין זכות חוקתית להשפיע על בחירת האלקטורים, ושהרשות המחוקקת יכולה, אך לא מחויבת, לתת לאזרחים להצביע בעניין. עם זאת, בית המשפט הכיר בכך שחלקים אחרים של החוקה מטילים מגבלות מסוימות על המדינות. בפסק דין "ויליאמס נגד רודס" משנת 1968 (Williams v. Rhodes) פסל בית המשפט ברוב קולות חוק ממדינת אוהיו, שמשמעותו המעשית הייתה הסרת פתקי הצבעה לאלקטורים המייצגים מועמדים של המפלגה העצמאית האמריקאית ושל מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה מהקלפיות. שופטי הרוב קבעו שהחוק פוגע בזכות להגנה שווה שמובטחת בתיקון ה-14. בנוסף, נקבע שלקונגרס יש סמכות לקבוע כללים מסוימים בנוגע להצבעה בבחירות פדרליות, כולל בהצבעה לגבי מינוי אלקטורים.
מתן הסמכות למחוקקים במדינות השונות לקבוע כיצד ימונו האלקטורים הוא אחד משני המקורות המרכזיים (השני הוא סעיף 1 בחלק הרביעי של פרק 1) לתאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות, לפיה בתוך המדינה החוקה מעניקה לרשויות המחוקקות של המדינות השונות סמכות בלעדית לאסדרה של ענייני הבחירות, ולכן לרשות המבצעת ולרשות השופטת במדינות אין כל סמכות להתערב בשיקולי המחוקקים. תאוריה זו הפכה לפופולרית יותר בקרב משפטנים ושופטים שמרנים. עם זאת, קיימת הסכמה שלקונגרס של ארצות הברית יש סמכות לקבוע כללים וחוקים לגבי הבטים מסוימים של בחירת חבר האלקטורים.
חלק ראשון: הנשיא וסגן הנשיא > סעיפים 2–3: חבר האלקטורים > המנצח לוקח הכל וההצבעה הלאומית

נכון ל-2022, ב-48 מדינות ננקטת גישה של "המנצח לוקח הכל" (winner-take-all), שבה מצופה מכל האלקטורים במדינה להצביע עבור המועמד שזכה ברוב קולות הבוחרים במדינה. שתי המדינות הנותרות, מיין ונברסקה, מחלקות את קולות האלקטורים לפי מחוזות הבחירה ושומרות שני קולות אלקטורים למנצח במדינה כולה. הבחירה בשיטת המנצח לוקח הכל תלויה במדינה ולא מוכתבת על ידי החוקה. היא נועדה להגדיל את כוחה של בחירת הרוב במדינה, אך היא מאפסת את משקלם של מצביעי המיעוט בספירת האלקטורים.
כתוצאה מהבחירה בשיטת המנצח לוקח הכל, בנוסף לחלוקה הלא פרופורציונלית של האלקטורים בין המדינות, הבחירה של חבר האלקטורים בנשיא לא בהכרח משקפת את הבחירה הלאומית (באנגלית: popular vote). כלומר, ייתכן מצב שבו נשיא נבחר על ידי האלקטורים אף על פי שהוא זכה ברמה הלאומית בפחות קולות מיריבו. במאה ה-21 שני נשיאים נבחרו על אף שהם הפסידו ברמה הלאומית: ג'ורג' ווקר בוש, שנבחר בשנת 2000, אך קיבל כ-500,000 קולות פחות מאל גור, ודונלד טראמפ, שנבחר בשנת 2016, על אף שהוא קיבל כ-2.8 מיליון קולות פחות מהילרי קלינטון ברמה הלאומית. בחירות אלה הובילו להתגברות הביקורת על הליך הבחירה שמוגדר בחוקה ולהצעות שונות לשינויו.
קיימת מחלוקת לגבי השאלה האם ניתן להכפיף את הבחירה בנשיא להצבעה הלאומית ללא שינוי החוקה עצמה, הליך שקשה לבצעו בהתאם לתנאים שנקבעו בפרק החמישי של החוקה. היוזמה המרכזית לשינוי היא אמנת ההצבעה הבין-מדינתית הלאומית, לפיה המדינות יחתמו ביניהן על הסכם שיחייב אותן לבחור באלקטורים על פי ההצבעה הלאומית במקום על פי ההצבעה באותה המדינה בלבד. אם מדינות המייצגות יותר מ-270 אלקטורים יתחייבו להסכם כזה ויפעלו על פיו, הנשיא הנבחר יהיה תמיד זה שזכה לרוב קולות המצביעים באומה כולה. נכון ל-2022, 15 מדינות ומחוז קולומביה שותפות ליוזמה, והן מייצגות 195 אלקטורים, או 36% מחבר האלקטורים. ישנם משפטנים שסבורים שהסכם כזה, גם אם היה נחתם, דורש את אישור הקונגרס, בהתאם לסעיף 3 בחלק העשירי של פרק 1 לחוקה. ייתכן גם שהשינוי דורש את תיקון חוק זכות ההצבעה. משפטנים שתומכים ביוזמה טוענים שסעיף 2 בחלק הראשון של פרק זה נותן למדינות את הסמכות להחליט שאלקטורים ימונו על פי ההצבעה הלאומית ולא על פי ההצבעה במדינה. משפטנים אחרים טענו שהסמכות למנות אלקטורים אינה בלתי-מוגבלת ושהשינוי לא יכול להתבצע מבלי לתקן את החלק הזה של החוקה, בין אם משום שהוא נוגד את החלטת מנסחי החוקה ומאשרריה לא לתמוך בהצבעה עממית, או משום שהוא סותר חלקים אחרים בחוקה, כגון התיקון ה-14.
חלק ראשון: הנשיא וסגן הנשיא > סעיף 4: יום הבחירות

סעיף 4 נותן לקונגרס של ארצות הברית את הסמכות להחליט לגבי זמני בחירת האלקטורים והיום בו הם יצביעו. בנוסף הוא קובע שיום זה יהיה זהה בכל רחבי ארצות הברית, ובכך הוא מהווה את הבסיס החוקתי לקיומו של יום הבחירות בארצות הברית:
הקונגרס רשאי לקבוע את מועד בחירת האלקטורים ואת היום שבו הם יצביעו; יום זה יהיה זהה בכל ארצות הברית.
המקור באנגלית
The Congress may determine the Time of chusing [sic] the Electors, and the Day on which they shall give their Votes; which Day shall be the same throughout the United States.
בדיונים על אשרור החוקה הייתה מעט התנגדות לסעיף זה. בוועידה המאשררת בקרוליינה הצפונית, ג'ון טיילור טען שהסעיף יוביל להשפעה לא לגיטימית של הקונגרס, שישאף לצבור לעצמו כוח ולהשפיע על בחירת הנשיא. ג'יימס איירדל הסביר שיש חשיבות לכך שזמן בחירת האלקטורים וזמן הצבעתם יהיה אחיד, על מנת שאלקטורים ממדינה אחת לא יהיו מושפעים מבחירה של אלקטורים במדינה אחרת או יסתודדו עימם. ג'וזף סטורי כתב על הסעיף שהצורך בו נראה כמעט "מובן מאליו", ושהוא נובע מהרצון "לדכא קנוניות פוליטיות וספקולציות".
בהתאם לסעיף זה קבע הקונגרס חוקים שמגדירים את זמן מינוי האלקטורים וזמן הצבעתם. ב-1792 נקבע שעל המדינות למנות אלקטורים במהלך 34 הימים שקודמים ליום רביעי הראשון בחודש דצמבר. ב-1845 קבע הקונגרס יום אחיד לבחירת האלקטורים, בשנה שלפני המועד לסיום כהונתו של הנשיא, ביום שלישי הראשון לאחר יום שני הראשון בנובמבר. ב-1948 אישר שוב הקונגרס את הבחירה ביום זה. יום זה הוא יום הבחירות בארצות הברית. הקונגרס קבע שאם המדינה "כשלה" בבחירת אלקטורים ביום זה, הרשות המחוקקת במדינה יכולה להחליט באיזה יום ימונו האלקטורים, אך החוק לא מפרט מהם התנאים שבהם ניתן לומר כי המדינה "כשלה" בבחירת האלקטורים. החוק קובע גם את היום שבו האלקטורים של כל מדינה מתאספים ומצביעים: יום שני הראשון אחרי יום רביעי השני בדצמבר. התיקון ה-20 לחוקה שינה את מועד כניסתו לתפקיד של הנשיא, אך לא את מועד הבחירות.