ולטר בנימין
יצירתו

כמבקר סוציולוגי ותרבותי שילב בין רעיונות של מיסטיקה יהודית ומטריאליזם היסטורי, ובכך תרם תרומה חדשה לפילוסופיה המרקסיסטית. חיבוריו של בנימין כמבקר ספרותי עסקו בעיקר בספרות הגרמנית, ובכלל זה ביצירתו של גתה "הקרבה שבבחירה", ושל פרנץ קפקא, וכן תרגם מיצירותיהם של מרסל פרוסט ושרל-פייר בודלר. לצד זאת הוא כתב על מוצא השפה ועל תרגום, ומאמרו "משימת המתרגם" הוא אחד מהטקסטים התאורטיים הידועים ביותר בנושא התרגום. כמו כן כתב תסכיתי רדיו לילדים, ושני פרקי זיכרונות על נעוריו, "כרוניקה של ברלין" ו"ילדות בברלין".
פרויקט הפסאז'ים (Passagenwerk), מפעל החיים של בנימין, היה אמור להיות אוסף כביר של כתבים על חיי העיר פריז במאה ה-19, עם זיקה מיוחדת לפסז'ים המקוריים שתרמו ליצירת האווירה המיוחדת של העיר ולתרבות הפלאנרי (טיול) (אנ'). "פרויקט הפסז'ים", שרבים מהמלומדים מאמינים שהיה יכול להיות אחת היצירות הגדולות של ביקורת התרבות במאה ה-20, לא זכה להגיע לידי סיום. לאחר מותו של בנימין הוא נערך ופורסם בשפות רבות בצורתו הבלתי גמורה.
בנימין התכתב רבות עם תיאודור אדורנו וברטולט ברכט, וקיבל מדי פעם מימון מהמכון למחקר חברתי באוניברסיטת פרנקפורט בניהולם של אדורנו והורקהיימר (אסכולת פרנקפורט). ההשפעות של המרקסיזם של ברכט (ובאופן משני של התאוריה הביקורתית של אדורנו) ושל המיסטיקה היהודית של חברו גרשם שלום, היו מעמודי התווך של עבודתו, אם כי הוא מעולם לא יישב את ההבדלים ביניהם. ה"תזות על פילוסופיה של ההיסטוריה", מהטקסטים המאוחרים שלו, מתקרבות לסינתזה כזו, ויחד עם "יצירת האמנות בעידן השעתוק הטכני" מהווים את שני החיבורים הנקראים ביותר שכתב.
בשנת 1940 כתב בנימין תזה נודעת, "תזה על מושג ההיסטוריה". בחיבור זה, שכתיבתו מעולם לא הושלמה, מנסה בנימין לנסח תפיסה חדשה של מושג ההיסטוריה המכיל שילוב ייחודי של דיאלקטיקה מטריאליסטית בהשראת מרקס עם תפיסה מיתית ויהודית של הזמן. מרקס, שהושפע ממושג ההיסטוריה של הגל שבו הרוח האנושית מתפתחת דרך שלבי ההיסטוריה להבנת עצמה ולפיו הגיע לסיום דרכה בכתביו שלו, קיבל את רעיון ההתפתחות ההיסטורית של הגל אך דחה את רעיון קץ ההיסטוריה, וראה בה פרויקט מתמשך ללא קץ שבו על מבנה הכוח יהיה להתבסס ולהוביל להפיכה מחודשת עד אין קץ; בפרגמנטים ששרדו מהתזה של בנימין הוא מציע פרויקט מסתורי שבו ההיסטוריה אינה מובילה לעתיד אינסופי אלא לקץ טוב, אותו הוא מזהה עם בוא המשיח; כאופייני למחשבה היהודית בנימין אינו מאמין שביכולתם של בני אדם לזרז את הגאולה, אך האמונה שההיסטוריה מובילה בהכרח לסוף טוב (ובנימין מצדיק זאת כאמונה בלבד) מאפשרת זיקה למה שהוא מכנה "כוח משיחי חלש", דרכו יכולים אנשי ההווה לשאוב השראה ממאבקי העבר על מנת לשפר את מצבם ולגאול את העבר בו זמנית (הוא מתאר זאת כ"פיצוץ של שברים מהעבר", רעיון המאחד את "התזה" עם עבודתו המוקדמת על הדרמה הטראגית הגרמנית). בפרגמנט התשיעי, המפורסם ביותר מהחיבור, מעניק בנימין פירוש יוצא דופן לציור "אנגלוס נובוס" של פאול קלה, המהווה מקור השראה לחשיבה על ההיסטוריה ולא פירוש במובן המקובל. הוא מתאר את מלאך ההיסטוריה כאשר פניו מופנות כלפי העבר, היכן שבני האדם רואים שרשרת של נסיבות, המלאך רואה קטסטרופה שמשליכה ללא לאות שברים כנגדו; בתיאורו של בנימין המלאך היה רוצה להחיות את המתים ולאחות את המנותץ, אך הוא אינו יכול כיוון ש"רוח עזה הנושבת מגן העדן" נתפסת בכנפיו וגוררת אותו קדימה בזמן ללא יכולת לבצע את התיקון. הוא מסיים בהצהרה (השערורייתית במונחי ההיסטוריציזם המרקסיסטי) שהרוח הגוררת הזו היא הדבר הנקרא "קדמה". ניסיון לנסח את האופי של התנגדות זו הוא הרעיון המאחד של הפרגמנטים השונים שמרכיזים את ה"תזה", וכך למשל בפרגמנט החמישה עשר הוא מצטט עד ראייה למהפכת יולי 1830 המתאר כיצד ירו המהפכנים כנגד מחוגי שעוני העיר "בניסיון לעצור את היום". מחד, היות שהעבודה על "התזה" מעולם לא הושלמה קשה לדעת אם הרעיונות המוצגים בה קולעים לכוונתו של בנימין כפי שהם מוצגים, ומאידך עצם היות הפרגמנטים סוג של שברים שעל הקוראים לאסוף מן ההיסטוריה מהווה ביטוי בפועל של תכנם, על אף שלא ניתן להבין את "התזה" כביטוי מושלם של מחשבתו ניתן להגיד שהם מבטאים אותה בתצורתם הקיימת ביתר שאת.