stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שביתת פברואר (הולנד, 1941)

מעצר יהודים הולנדים בפברואר 1941
שביתת פברואר הוא הכינוי שניתן לשביתה כללית שהתקיימה בהולנד הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, ואורגנה על ידי המפלגה הקומוניסטית ההולנדית (CPN) שהייתה אז מחוץ לחוק, נגד רדיפת היהודים ופעולותיהם האנטישמיות של הנאצים ועוזריהם. המניע לפרוץ השביתה היה סדרת מעצרים ופוגרומים שביצעו הגרמנים בשכונות היהודיות של אמסטרדם. השביתה החלה ב-25 בפברואר 1941 ונמשכה יומיים. במהלך יומה השני נטלו בה חלק 300 אלף איש. ביומה השלישי דוכאה השביתה באלימות על ידי הכובשים הגרמנים.
שביתת פברואר 1941 נחשבת לאחת מפעולות המחאה הראשונות נגד הנאצים באירופה הכבושה, והיא המחאה ההמונית היחידה שהתקיימה נגד שילוחי היהודים, אשר אורגנה על ידי לא-יהודים.
בכל שנה נערך טקס זיכרון באמסטרדם בכיכר יונאס דניאל מאייר, שבה נאספו היהודים למשלוח למחנות.
רקע

הולנד נכנעה לכיבוש הנאצי במאי 1940, וצעדי הנישול הראשונים שבוצעו כלפי יהודים, האיסור עליהם לקחת חלק במערך ההגנה מפני הפצצות אוויריות, החל ביוני אותה שנה. בנובמבר, סולקו היהודים מכלל המשרות והתפקידים הציבוריים, ובכללם האוניברסיטאות - דבר שהוביל למחאות סטודנטים בליידן ובמקומות נוספים. התסיסה התעוררה גם בקרב מעמד העובדים באמסטרדם, ובייחוד בקרב עובדי המספנות באמסטרדם נורד, שחלק מעובדיהן נשלח לעבודות כפייה בגרמניה. התנועה ההולנדית הפרו-נאצית NSB והמיליציה שלה WA (הסקציה החמושה - Weerbaarheidsafdeling) יזמו פרובוקציות בשכונותיה היהודיות של העיר, אשר הובילו לסדרה של קרבות רחוב בין אנשי ה-WA לקבוצות הגנה-עצמית יהודיות ותומכיהן. המתח הגיע לשיאו בתגרה גדולה בין הצדדים ב-11 בפברואר 1941 בכיכר וטרלופליין, שבה נפצע קשה הנדריק קוט, חבר WA, אשר מת מפצעיו ב-14 בפברואר.
ב-12 בפברואר כיתרו חיילים גרמנים, בסיוע המשטרה ההולנדית, את השכונה היהודית הישנה, הפרידו אותה מיתר חלקי העיר באמצעות גדר תיל, הציבו שוטרים בנקודות מעבר וגשרים, ואסרו ומנעו כניסת לא-יהודים. ב-19 בפברואר משטרת הסדר הגרמנית פשטה על חנות גלידות בשם קוקו ברחוב וואן ווסטראט. במקום התפתחה תגרה, וכמה שוטרים גרמנים נפצעו. בתגובה, ערכו הגרמנים פוגרום גדול בסוף השבוע של ה-22–23 בפברואר, ו-425 יהודים בגילאי 20–35 נחטפו ונאסרו במחנה סכורל בצפון הולנד, ולאחר מכן נשלחו למחנות הריכוז בוכנוואלד ומטהאוזן, שם נרצחו רובם בתוך שנה. רק שניים מהאסירים שרדו את המלחמה.
השביתה

חברי ה-CPN ביקשו לקיים שביתת סולידריות כללית עם עובדי האמסטרדם נורד השובתים בעקבות שליחת חבריהם לעבודות כפייה, כבר ב-18 בפברואר, אולם שביתה זו בוטלה לאחר שהכובשים הנאצים נעתרו לדרישותיהם ושחררו את העובדים. עם זאת, בעקבות הפוגרום והמאסרים, והאיומים בעבודות כפייה, ב-CPN ראו הזדמנות לצאת בכל זאת לשביתה, כיוון שציבור רחב התנגד לפעולות האנטישמיות. ב-24 בפברואר התכנסה פגישה גלויה של כ-400 מתנגדים לנאציזם בכיכר נורדרמארקט במטרה להתארגן לשביתת מחאה. את הפגישה הובילו מנקה הרחובות ופעיל המפלגה פיטר פרדריק וילם (פיט) נק, ועובד העירייה (בונה מדרכות) וילהלם יוהנס (וילם) קראן (אשר קיבלו לימים שניהם אותות 'חסידי אומות העולם' מיד ושם).
ה-CPN, אשר הוצאה מחוץ לחוק, הדפיסה והפיצה כרוזים הקוראים לשבות בכל רחבי העיר בבוקר המחרת. הראשונים לשבות היו נהגי החשמליות, ובעקבותיהם הושבתו גם השירותים העירוניים, בתי הספר וחברות גדולות דוגמת רשת החנויות דה ביינקורף. מארגני השביתה ציפו להשבתה הדרגתית של העיר, אולם בסביבות השעה 12:00 הייתה כבר השביתה הכללית לעובדה, והעיר שותקה מוקדם מכפי שציפו. הגרמנים הופתעו מעצמת המחאה, ומיד החלו בפעולות לדיכוי המחאה, אך המחאה המשיכה לגדול והתרחבה אל מעבר לעיר למוקדים נוספים: זאנסטד וקנמרלנד במערב; בוסום, הילברסום ואוטרכט במזרח ובדרום. היא הגיעה בשיאה לכ-300 אלף שובתים. הפוליטיקאי ההולנדי היהודי שלמה רודריגס דה מירנדה היה בין תומכי השביתה.
עם זאת, השביתה לא החזיקה זמן רב מעמד, ב-27 בפברואר, דוכאה ברובה על ידי המשטרה הגרמנית. תשעה בני אדם נהרגו בדיכוי ההפגנות ו-24 נוספים נפצעו קשה. שובתים רבים נאסרו. מלכתחילה, העריכו ה-CPN כי יוכלו להחזיק את השביתה משך יומיים בלבד. גם מועצת העיר אמסטרדם לחצה על חזרה לעבודה. הערים שהשתתפו בשביתה נקנסו על ידי הגרמנים. אמסטרדם נאלצה לשלם 15 מיליון גילדן הולנדי, זאנדאם חצי מיליון והילברסום 2.5 מיליון.
על אף שלא צלחה, הייתה זו פעולה ראשונה מסוגה בשטח הכיבוש הגרמני, ובעקבותיה התקיימה שביתת סטודנטים בנובמבר 1941 ושביתה גדולה נוספת באפריל מאי 1943 שלוותה גם בפעולות חבלה מזוינות.
בעקבות השביתה

השביתה הבהירה לממשל הגרמני כי לא הצליח להנחיל לדעת הקהל ההולנדית את רעיונות הנאציונל-סוציאליזם. ב-12 במרץ הופיע נציב הרייך בהולנד, ארתור זייס-אינקווארט, לראשונה באופן פומבי, והעמיד את העם ההולנדי בפני ברירה: אהדה ליהודים או שיתוף-פעולה עם הממשל הגרמני. האירועים גרמו להאצת הקשחת המדיניות הנאצית כלפי יהודי הולנד. המשטר ביקש להציג את השביתה והמחאה כפעולה שניזומה על ידי היהודים.
עם זאת, ההיסטוריון יוסף מכמן מציין כי דווקא בעקבות השביתה נוצרה שאננות בקרב ההנהגה היהודית, בעוד הנאצים הקשיחו יחסם כלפיהם. עוד מציין מכמן כי סקטורים שב-1941 שבתו, ביצעו בסופו של דבר את דרישות הנאצים באשר לגירוש היהודים - כגון העברתם באוטובוסים וברכבות.
לאחר השביתה פתחו הגרמנים במסע רדיפה כנגד פעילי ה-CPN, אשר ניסו בתגובה לארגן שביתה נוספת ב-6 במרץ, אך כשלו בכך. ב-5 במרץ נתפס העיתונאי ופעיל ה-CPN היהודי לינדרט שיוורשורדר, במהלך שניסה להתסיס לשביתה. הוא נשפט למוות במשפט מזורז, והיה להולנדי הראשון אשר הוצא להורג ב-6 במרץ. ב-13 במרץ הוצאו להורג באמצעות כיתת יורים שלושה מנהיגים קומוניסטים נוספים של שביתת פברואר: הרמנוס מתאוס הנדריקס קנראדי (חשמלאי במקצועו), יוסף (יופ) אייגל (מחסנאי ממוצא יהודי) ואדוארד קארל פרדריק הלנדורן (עובד של יצרנית חלקי המטוסים ההולנדית פוקר). לצידם הוצאו להורג 15 חברי מחתרת ההתנגדות ההולנדית גאוזן.
על 22 קומוניסטים נוספים נגזר עונש מאסר ל-10 שנים, בבתי כלא בגרמניה. על אף שלא נגזר עליהם פסק דין מוות, שניים מהם מתו במהלך מאסרם: אדריאנוס ואן ווארט ב-9 ביוני 1942 בכלא ריינבאך, וג'וזף ז'אק ון ויזל ב-23 באפריל 1945 במחנה הריכוז דכאו. לאחר השביתה החלו הגרמנים במסע ציד בעקבות קומוניסטים גם בערים שלא השתתפו בשביתה.
הנצחה

ב-1952 נחנכה אנדרטת 'עובד הרציף' לזכר השביתה, ליד בית הכנסת הפורטוגזי. מדי שנה ב-25 בפברואר עובר מולה מצעד זיכרון. הפסל עוצב על ידי הפסל ההולנדי מרי אנדריסן, ומבקשת לסמל את מאבקו של האדם ה'קטן', כנגד הכוחות הגדולים ממנו. כל המפלגות הפוליטיות וכן רשויות התחבורה העירוניות וארגוני ההנצחה לקרבנות השואה לוקחים חלק באירועי הזיכרון. על אף האבדות הקשות והמאסרים שספגו אנשי המפלגה הקומוניסטית בשל השביתה, במהלך תקופת המלחמה הקרה, הודרו אנשי המפלגה מהאירועים הרשמיים וערכו אירועי זיכרון נפרדים, ותרומתם לארגון השביתה טושטשה משך שנים ארוכות.
בצידה הדרומי של כנסיית הנורדרקרק שליד הנורדרמארקט הוצב שלט לזכר הכינוס הלא חוקי אשר פתח את השביתה.
ביום השנה ה-24, העניקה עיריית אמסטרדם את דגם מוקטן של הפסל למוזיאון יד ושם. כיום הדגם מאוחסן במוזיאון אך אינו מוצג לקהל. דגם ברונזה קטן נוסף של הסוור, שנוצר על ידי אנדרסן בשנת 1951 כטיוטה לדגם האמסטרדמי הגדול הוצב במרץ 1997 במכון ון ליר בירושלים, באירוע בנוכחותו של ראש עיריית אמסטרדם לשעבר, וים פולק - פסל זה מוצב במקום עד היום.
ראו גם

שואת יהודי הולנד
הצלת יהודים במהלך השואה
הערות שוליים

↑  On this day in 1941: anti-Nazi February strike in Holland, ROAR Collective
↑  אות חסידי אומות העולם לפיט נק ולוילם קראן, הוענק ב-31 במאי 2019, אתר יד ושם (באנגלית)
↑  הודעה נאצית על מהומות הולנד, דבר, 3 במרץ 1941
↑  יוסף מכמן, הצלה וחסידי אומות העולם בהולנד, מרכז המידע אודות השואה, יד ושם
↑  דגם פסל ה"סוואר" מאמשטרדאם נמסר ל"יד ושם", קול העם, 26 בפברואר 1965
↑  דניאלה שרביט ודניאל יונס, ארכיון המכון: דגם של סולידריות, אתר מכון ון ליר, 27 בינואר 2022
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544724905171  LCCN: sh2006000991 
חיילים גרמנים מתעללים ביהודים הולנדים
כרזות הקוראות לשביתה
'עובד המספנה', האנדרטה לזכר שביתת פברואר שפיסל מרי אנדריסן
דגם 'עובד הרציף' במכון ון ליר
גורו שימורה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1930 הממאצו, האימפריה היפנית 
 פטירה:  3 במאי 2019 (בגיל 89) פרינסטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  志村五郎 
 ענף מדעי:  מתמטיקה
 מקום מגורים:  יפן,ארצות הברית
 מקום לימודים:  אוניברסיטת טוקיו (1952) 
 מוסדות:  אוניברסיטת פרינסטון (1962–1999)  המרכז הלאומי למחקר מדעי (1957–1958)  המכון למחקר מתקדם (1958–1959)  אוניברסיטת טוקיו (1952–1957)  אוניברסיטת אוסקה (1961–1962)  אוניברסיטת טוקיו (1959–1961) 
 תלמידי דוקטורט:  Bill Casselman, Jonathan Peter Hanke, Robert Adam Indik, Jerry Shurman, Eli Nicholas Donkar, Hiroyuki Yoshida, Katsuya Miyake, Peter Vincent Hegarty, Paul Feit, Ze-Li Dou, Tobias Benjamin Orloff, Jacob Sturm, Antonia Wilson Bluher, Yude (Chris) Zhao, Larry Joel Goldstein, Gabriel Fractman, Alice Silverberg, Don Blasius, Robert Rumely, Melvin Hochster, Livia Oh, Paul Brittingham Garrett, Armand Brumer, Kazim Ilhan Ikeda, Greg William Anderson, John Jeong Hyeog Im, Kuang-Yen Shih, Kamal Khuri-Makdisi 
 פרסים והוקרה:  פרס סטיל למפעל חיים (1996)  פרס פוג'יהארה (1995)  פרס אשאסי (1991)  פרס קול באלגברה (1976)  מלגת גוגנהיים (1970) 
 תרומות עיקריות
 ידוע הודות להשערת טניאמה-שימורה
 
גורו שימורה (ביפנית: 志村 五郎, באנגלית: Goro Shimura;‏ 23 בפברואר 1930 – 3 במאי 2019) היה מתמטיקאי יפני, פרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
ביוגרפיה

גורו שימורה נולד ב-23 בפברואר 1930, הצעיר במשפחה שבה חמישה ילדים. בשנת 1933 עבר עם משפחתו לטוקיו. במלחמת העולם השנייה נהרס ביתו בהפצצה. בשנת 1949 החל בלימודי מתמטיקה באוניברסיטת טוקיו, בשנת 1958 קיבל בה תואר דוקטור למתמטיקה. בשנת 1961 עבר לאוניברסיטת אוסקה. בשנת 1964 הצטרף לסגל אוניברסיטת פרינסטון. פרש לגמלאות בשנת 1999, והמשיך כפרופסור אמריטוס.
בשנת 1970 הוענקה לו מלגת גוגנהיים. הוא זכה במספר פרסים חשובים, ובהם פרס קול (1976) ופרס סטיל למפעל חיים (1996).
שימורה היה אספן של חרסינה יפנית (Imari ware), ובשנת 2008 אף פרסם ספר בנושא: The Story of Imari: The Symbols and Mysteries of Antique Japanese Porcelain
נפטר ב-3 במאי 2019, בגיל 89.
עבודתו המתמטית

שימורה היה עמיתו של יוטקה טניאמה (עד לפטירתו ב-1958), והם חיברו יחד את הספר הראשון על כפל מרוכב של יריעות אבליות.
שימורה כתב סדרה ארוכה של מאמרים חשובים, שבהם הרחיב תופעות הקשורות בכפל מרוכב ובתבניות מודולריות לממדים גבוהים יותר. עבודה זו סיפקה נתונים שאחר-כך שולבו על ידי רוברט לנגלנדס באקסיומות של תוכנית לנגלנדס. בעבודתו גילה שימורה מבנים אריתמטיים מסוימים, שהם מקבילות ממימד גבוה של עקומים מודולריים; יריעות אלה נקראו אחר-כך על שמו, "יריעות שימורה".
שימורה תיאר את גישתו למתמטיקה כגישה מוכוונת-תופעות: העניין שלו היה במציאת התנהגויות מעניינות וחדשות של תבניות אוטומורפיות. הוא תמך בגישה "רומנטית", משהו שהוא מצא כחסר בדור המתמטיקאים שבא אחריו.
את יריעות שימורה מבינים היום בעזרת רעיונות מתחום חבורות לי ותורת החבורות האלגברית. באופן זה, יריעת שימורה מהווה מרחב פרמטרים עבור משפחות מעניינות של מבני-הודג'; ההתאמה נעזרת גם בתורת המוטיבים, שחלקים גדולים ממנה עדיין משוערים בלבד. דרך פרשנות זו, התייצבה עבודתו של שימורה במרכז הזירה בתורת המספרים ובגאומטריה אלגברית.
שימורה ידוע בציבור הרחב הודות להשערת טניאמה-שימורה, שממנה נובע כמקרה פרטי המשפט האחרון של פרמה. ההשערה הוכחה ב־1999.
לקריאה נוספת

Goro Shimura, Yutaka Taniyama and His Time - Very Personal Recollections, Bull. London Math. Soc., 1989
סיימון סינג, המשפט האחרון של פרמה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2000.
קנדרש

קנדרש היא עיירה במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק בנפת קרצג.
מיקום

העיר ממוקמת לאורך הכביש הראשי 4 בין דברצן לבין סולנוק, בערך באמצע הדרך, בלב המישור ההונגרי הגדול מרחק (בכביש):
מבודפשט : 145 ק"מ
מדברצן : 85 ק"מ
ממישקולץ : 145 ק"מ
מסגד : 132 ק"מ
היישובים מסביב: קישאויסאלאש (Kisújszállás), פג'וורנק, קונהדייש.
נגישות

באוטובוס מכיוון היישובים אבאדסלוק, בקשצ'אבה, אגר, ג'נג'ש, גיולה, קרצג, מזקבשד, מישקולץ, סגד, סנטש, סולנוק, טיספירד ,
ברכבת מכיוון היישובים אבדבלוק, קאל - קאפולנה, קישקרה, קישאויסאלאש, ועוד.
היסטוריה

קנדרש נושאת את המאפיין והאווירה של יישובי המישור הגדול, האלפלד המתבטאת בסביבה הטבעית של שדות החיטה ושדות התירס, רצועות היער והחורשות המכסים את השטח עד בתי המגורים בני ה-90–100 שנים ומעלה.
האוכלוסייה ביישוב היא למעלה כ-4,500, מתוכם 900 חיים באזור הפרברים של קנדרש, באזור המכונה באנהלמה. העיירה ממוקמת בחלק המרכזי של מחוז יאס-נג'קון-סולנוק, בקצה הצפוני של מישור סולנוק-טור, בקרבת היישובים של נאג'יקון. כביש ראשי מספר 4 (E60) חוצה את היישוב בכיוון מזרח-מערב.
ההיסטוריה של המקום מתוארכת לתקופת הכלקוליתית ולתקופת הברונזה, ככל הנראה האזור היה מיושב כבר אז. קרקעות הצ'רנוזיום (אדמה שחורה) וקרקעות האחו שנמצאים בפאתי היישוב היוו תנאים נוחים לפיתוח מוקדם של חקלאות. האזכור הראשון של קנדרש הוא משנת 1352, אז מוזכר הכפר באיגרת שהוא בבעלות הקומאנים.
העיירה היא מקום הולדתו של עוצר ממלכת הונגריה בין שתי מלחמות העולם האדמירל מיקלוש הורטי הימני קיצוני ואנטישמי ובתקופה זו אוכלוסיית היישוב הציגה התפתחות מרשימה, בעיקר בזכות התמיכה האישית של מיקלוש הורטי. נבנו אז: מבני ציבור, בתי ספר, רשתות אינסטלציה וחשמל, שירותי בריאות ושירותים מודרניים נוספים.
היסטוריה > קהילה יהודית

ידוע מעט על קהילה יהודית במקום, אך בית הקברות היהודי המקומי מעיד על אוכלוסייה די משמעותית.
אתרים בעלי עניין

טירת הורטי-הלשי (Halasy-Horthy)
קריפטה הורטי
מוזיאון ימי
הורטי פארק
ילידי המקום

מיקלוש הורטי, האביר מנג'באניה (18 ביוני 1868. אֶסטוריל, פורטוגל, 9 בפברואר 1957) עוצר ממלכת הונגריה.
יולן פלדש (20 בדצמבר 1902 - לונדון, 11 באוקטובר 1963) סופרת יהודייה-הונגרייה.
גלריית תמונות

בית העירייה
הכנסייה ההקלוויניסטית
בית הכומר הקלוויניסטי
הכנסייה הרומית-קתולית
פנים הכנסייה הקתולית
החזית הראשית של טירת הורטי
פסל של מיקלוש הורטי מול הטירה
הקריפטה של משפחת הורטי בבית הקברות הציבורי בעיירה
בית ספר יסודי (במקור מנזר) מול טירת הורטי
אנדרטת מלחמת העולם הראשונה בפארק הורטי
בית הקברות היהודי
ראו גם

אתר קנדרש
בית הספר היסודי Apáczai Csere János
אורתודוקסיה (אידאולוגיה)

אורתודוקסיה (ביוונית עתיקה: ὀρθοδοξία; באופן מילולי: "דעה ישירה/ישרה/נכונה") היא עמדה אידאולוגית או דתית, שתומכת בהשקפה הקיימת והמקובלת נגד אחרות.
נצרות אורתודוקסית מתייחסת לקבלה של הדוקטרינות שהוגדרו על ידי אמונות שונות וועידות אקומניות מתקופת העת העתיקה, אם כי כל כנסייה נבדלת מהאחרת מסיבות רבות, שביניהן ניתן למצוא הבדלי שפה ותרבות.
יהדות אורתודוקסית מתייחסת ליהודים המקפידים על כל המסורות והמצוות, כפי שנכתבו בתורה שבעל פה. המילה "אורתודוקסים" בהקשר היהודי נכנסה לשימוש בראשית המאה ה-19, על רקע האמנציפציה והתגובות לה.
לקריאה נוספת

Henderson, John B. (1998). The Construction of Orthodoxy and Heresy: Neo-Confucian, Islamic, Jewish, and Early Christian Patterns. Albany, NY: State University of New York Press. ISBN 9780791437599.
Krikorian, Mesrob K. (2010). Christology of the Oriental Orthodox Churches: Christology in the Tradition of the Armenian Apostolic Church. Peter Lang. ISBN 9783631581216.
Meyendorff, John (1989). Imperial unity and Christian divisions: The Church 450-680 A.D. The Church in history. Vol. 2. Crestwood, NY: St. Vladimir's Seminary Press. ISBN 9780881410563.
הערות שוליים

↑  "Perseus Digital Greek Word Study Tool". www.perseus.tufts.edu. נבדק ב-2019-12-03.
↑  "orthodox." Dictionary.com. The American Heritage Dictionary of the English Language (4th ed.) Houghton-Mifflin Company. 2004. Retrieved March 03, 2008.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1150269
דגל בוליביה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל אזרחי, דגל הצי האזרחי
 יחס אורך/גובה:  15:22
 הונף לראשונה:  31 באוקטובר 1851
 קבלת מעמד רשמי:  17 באוגוסט 1825 
 מוטיבים עיצוביים:  טריקולור אדום-צהוב-ירוק
 גרסאות נוספות

 
  דגל מדיני, דגל הצי המדיני

 
  דגל אזרחי, דגל הצי האזרחי

 
  דגל צבאי

 
  דגל הצי הצבאי
 
דגל בוליביה (בספרדית: Bandera de Bolivia) הוא דגלה הלאומי של בוליביה. עיצובו הוא טריקולור בצבעי אדום, צהוב וירוק. לדגל שתי גרסאות כאשר האזרחית נטולת סמל והמדינית כוללת הטבעה של סמל המדינה. על פי המסורת מסמל הצבע האדום את אומץ לבם של החיילים הבוליביינים, הירוק פוריות והצהוב את המינרלים שבאדמת המדינה. הדגל אומץ ב-31 באוקטובר 1851.
ראו גם

סמל בוליביה
המנון בוליביה
גנאדי לדיז'נסקי

| --- | --- |

 לידה:  23 בינואר 1852 (יוליאני) Kologriv, Kostroma Governorate, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 בספטמבר 1916 (יוליאני) (בגיל 64) Kologriv, רוסיה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הקיסרית לאמנויות (1879) 
 פרסים והוקרה:  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 2 (1896)  מסדר סטניסלב הקדוש, דרגה 3 (1891) 
 
גנאדי לדיז'נסקי (ברוסית: Генна́дий Лады́женский; ‏  23 בינואר 1852 - 2 בספטמבר 1916) היה צייר נוף רוסי ואקדמאי באקדמיה לאמנות.
ביוגרפיה

אביו היה פקיד הקהילה. בהתחלה הוא למד אדריכלות. ב-1872 הוא הכין רישומים וציורים בצבעי מים של הכנסיות מהמאה השש-עשרה בירוסלב, קוסטרומה וניז'ני נובגורוד. לאחר מכן, הוא החליט להתחיל בציור נוף ולמד אצל מיכאיל קלודט. הוא הושפע גם מיצירותיהם של איוואן שישקין ואיוואן קראמסקוי.
בשנת 1879 הוענק לו התואר "אמן, תואר שני" והפך למורה לציור ב"אקדמיה לאמנויות יפות של אודסה". הוא החל להציג בתערוכות באמצע שנות ה-80, וב-1890 הפך לאחד ממייסדי "חברת האמנים הדרום-רוסים". ב-1891 קיבל את אות מסדר סטניסלאוס הקדוש, תואר שלישי, מהצאר אלכסנדר השלישי. ב-1892- 1893, הוא סייר בטורקיה, בחצי האי קרים ובקווקז, ויצר סקיצות של החיים והמנהגים המקומיים, כמו גם נופי אזורים אלה. בין תלמידיו הידועים ביותר היו בוריס אניספלד, פיוטר נילוס ואולקסי שובקוננקו.
בשנת 1910, האקדמיה הקיסרית העניקה לו תואר ״אקדמאי״, למרות שבאותה תקופה הוא ויתר במידה רבה על הציור לטובת איסוף יצירות. בסופו של דבר, האוסף שלו הקיף לא רק דברי אמנות, אלא גם ספרים, כלי נשק, פורצלן, רהיטים ופריטים שונים מהמזרח התיכון.
כשפרש ב-1914, חזר לעיר הולדתו וניסה לארגן מוזיאון. עם זאת, מלחמת העולם הראשונה הפכה את הדבר לבלתי אפשרי, והמוזיאון נפתח רק ב-1918, לאחר מותו. רוב הציורים שלו נמצאים שם.
הערות שוליים

1 2  Высшее образование, gsdlplomsy.com (ברוסית)
↑  Выставка произведений художника Г.А. Ладыженского - Выставочные залы Одесской государственной картинной галереи, ofam.od.ua
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 6691154260792824480002   WorldCat (עם VIAF): 6691154260792824480002
אלי אפללו

אלי אפללו, 2009
אלי (אלברט) אפללו (נולד ב-8 בספטמבר 1952) הוא יושב-ראש עמית של הקרן הקיימת לישראל. שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלת ישראל מטעם מפלגת קדימה.
ביוגרפיה

נולד בקזבלנקה שבמרוקו בשנת 1952 ועלה לישראל ב-1962. בתום לימודיו התיכוניים שירת אפללו בצה"ל והשתחרר בדרגת סמל ראשון. הוא כיהן כחבר מועצת העיר בעפולה וכראש המועצה המקומית מגדל תפן (10 ביולי 2001 – 2003). נבחר בראשונה לכנסת השש עשרה
(2003) מטעם סיעת הליכוד.
ביוני 2004 אסרה ועדת האתיקה של הכנסת על אפללו להשתתף בדיונים הקשורים למשק הדלק, וזאת מפני שבבעלותו מספר תחנות תדלוק.
אפללו זכור בכך, שהוזעק מבית החולים על כסא גלגלים לאחר ניתוח ראש שעבר, כדי להשתתף בהצבעה בקריאה ראשונה על תוכנית ההתנתקות וחוק פינוי-פיצוי (26 באוקטובר 2004).
ב-30 במרץ 2005 מונה לסגן שר התעשייה, המסחר והתעסוקה. בראשית חודש מאי 2005 הוזכר שמו כמועמד לראשות העיר עפולה, אך בעקבות בקשת ראש הממשלה, אריאל שרון, ושר התמ"ת, אהוד אולמרט, נשאר בתפקידו ולא התמודד לראשות העיר. בעקבות כך הוא קיבל סמכויות נרחבות במשרד, כולל אחריות מלאה על תחום התעסוקה.
ב-1 בנובמבר 2005 פרסם כתב גלי צה"ל, עמית סגל כי אפללו, יחד עם סגנית שר הפנים, רוחמה אברהם חשודים כי נסעו לארצות הברית, בעת היותם חברים בוועדת הכספים של הכנסת בשנת 2003, במימון ובאירוח מלא של חברת אגרקסקו. למחרת היום הודיעו שני סגני השרים על השבת הכסף לחברת אגרקסקו.
עם הקמת מפלגת קדימה בנובמבר 2005, פרש אפללו מן הליכוד, והיה מן הגרעין המייסד של המפלגה. הוא הוצב במקום ה-22 ברשימתה לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה, ונבחר מטעמה לכנסת. מספר חודשים לאחר התפטרותו של יושב ראש הקואליציה, אביגדור יצחקי מתפקיד זה, בעקבות פרסום דו"ח הביניים של ועדת וינוגרד, מונה אפללו על ידי ראש הממשלה ויו"ר קדימה, אהוד אולמרט, לתפקיד יו"ר הקואליציה במקומו של יצחקי.
ב-14 ביולי 2008 אישרה מליאת הכנסת את מינויו לתפקיד השר לקליטת עלייה, תפקיד בו כיהן עד השבעת ממשלת ישראל השלושים ושתיים בסוף מרץ 2009.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה התמודד אפללו בבחירות המקדימות במפלגתו. הוא שובץ במקום ה-14 ברשימת המפלגה ונבחר מטעמה לכנסת השמונה עשרה, בה היה חבר בוועדת הכלכלה וועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.
במהלך כהונתו בכנסת יזם מספר חוקים ובהם: תיקון לחוק קביעת הזמן, הקובע את מועדי שעון הקיץ בישראל (יחד עם חבר הכנסת דוד אזולאי); חוק להגבלת עוצמת הקול בשידורי פרסומות וקדימונים (יחד עם חבר הכנסת אמנון כהן); חוק המשווה את המענק, הניתן לחיילים משוחררים, שעבדו בעבודה מועדפת בתעשייה, למענק הניתן למי שעבד במקומות אחרים; תיקון לחוק הנוער (טיפול והשגחה), המרחיב את האיסורים על חשיפת פרטיו של קטין (יחד עם חברי הכנסת זבולון אורלב, אריה אלדד ואורי אריאל); תיקון לחוק התקשורת, המחייב את חברות הטלפון, לבקשת מנוי וללא תשלום, לבטל את שירותי המסרון בחשבונו; הצעת חוק המלחמה בפדופיליה (מאגר מידע), שמורה על הקמת מאגר מידע של מי שהורשעו בפדופיליה, אפללו הגיש את הצעת החוק לראשונה בכנסות ה-16, ה-17 וה-18. החוק עלה על ידי חברי כנסת אחרים גם בכנסות ה-18, ה-20, ה-23, ה-24, וה-25.
ב־23 בדצמבר 2009 הודיע על כוונתו לפרוש מקדימה ולהקים סיעת יחיד, בקשתו לא זכתה לתמיכה בסיעה והוא הודיע כי יישאר בה ויפעל להחלפת לבני.
ביוני 2010 הוצע לאפללו לשמש כיושב ראש עמית של הקרן הקיימת לישראל. הוא נעתר להצעה וב-25 בינואר 2012 התפטר מן הכנסת. ב-2017 נקבע בדו"ח מבקר המדינה כי נפלו פגמים בהתנהלותו בתפקיד.
חיים אישיים

אפללו מתגורר בעפולה, אב לשלושה ילדים.
הערות שוליים

↑  החלטת ועדת האתיקה, אתר הכנסת, 29 ביוני 2004
↑  הצעת חוק המלחמה בפדופיליה, התשס"ד-2004, באתר הכנסת (ארכיון)
↑  הצעות החוק במאגר החקיקה, באתר הכנסת (ארכיון)
↑  מרב דוד, אפללו החליט להישאר בקדימה ולהיאבק בלבני, באתר nrg‏, 11 בינואר 2010
↑  ח"כ אלי אפללו הגיש מכתב התפטרות ליו"ר הכנסת, באתר ‏מאקו‏, 23 בינואר 2012
↑  טלי חרותי-סובר, בין חוסר תשומת לב לריקבון: כך עשו בכירי קק"ל שימוש במאות מיליוני שקלים כאילו היו שלהם, באתר הארץ, 18 בינואר 2017
| סגני שרי הכלכלה והתעשייה בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| סגני שרי התעשייה והמסחר  (1948–2003): | זלמן סוזאיב • אריה אליאב • יצחק פרץ • מאשה לובלסקי • אלי בן-מנחם |  |
| סגני שרי התעשייה, המסחר והתעסוקה  (2003–2013): | מיכאל רצון • אלי אפללו • אורית נוקד |  |
| סגני שרי הכלכלה והתעשייה  (2021–2022): | יאיר גולן |  |
קהילת יהודי יאסין

| --- | --- |

בית הכנסת הישן ביאסין.
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 אוקראינה אוקראינה
 שפות
 רוסית, אוקראינית, הונגרית
קהילת יהודי יאסין שבאוקראינה הייתה קהילה יהודית שעברו דרכה יהודים רבים מגליציה לגבולות אוסטרו הונגריה אך השתקעו בה מעט יהודים.
העיירה כיום

יאסין (ברותנית Jasina, בהונגרית Körösmezo, בסלובקית ובצ'כית Jasiňa, ברוסית Yasinya, ביידיש יאסין) נמצאת ליד הגבול עם גליציה בנפת ראחוב במחוז זקרפטיה. תחנת הרכבת המשמשת אותה היא יאסין - רחיב - ביטשקוב, ושימשה נקודת מוצא להגעה לאזורים שונים במזרח אירופה. בתוכה זורם נהר הטיסה השחורה ובמרכזה נשפך אליו נהר לזשצ'ינה. ב-2022 אוכלוסייתה הייתה כ-8,600 תושבים ולא נותרו בה יהודים.
היסטוריה > תולדות הקהילה

יהודים התיישבו ביאסין במחצית הראשונה של המאה ה-18. במפקד האוכלוסין הראשון שנערך בשנת 1728 נרשמו ביאסין שני יהודים רווקים. במפקדים הבאים ב-1746 ו-1768 לא נמצאו יהודים ביאסין. במפקד בשנת 1830 שממצאיו לא פורסמו אך צילום בכתב יד נמצא בספריה הלאומית בבודפשט והעתק מצולם נמצא באוסף מאהלר במכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב רשומים שלושה בתי אב יהודיים שכללו 21 נפשות, ראשי המשפחות היו לייב רוזנטאל שמשפחתו מנתה שבע נפשות ובכללן משרת ומשרתת, ירחמיאל רוזנטאל שמשפחתו מנתה 8 נפשות ובכללן משרתת והערש רוזנטאל שמשפחתו כללה שש נפשות כולל משרתת. היו אלה אב ושני בניו ומשפחותיהם האמידות. משפחת רוזנטאל הוותה את גרעינה של הקהילה היהודית ביאסין והשם רוזנטאל מסתעף ביאסין בכל הדורות גם לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת-1833 מנתה הקהילה היהודית 786 איש שהיו 12% מאוכלוסיית יאסין. יהודים אחרים התיישבו בה בתחילת המאה ה-19 לפעמים רק לשנים מעטות ויאסין הפכה לשער ליהודים שברחו מגליציה לאזור מרמרוש.
במחצית המאה ה-19 הוקמו המוסדות היהודיים בית תפילה, מקוה טהרה, בית עלמין וחברות קהילתיות כמו חברה קדישא וחברת משניות התארגנו בהדרגה ככל שהתרבו יהודי היישוב. רבים מיהודי יאסין היו שומרי תורה ומצוות ורובם היו חסידי אטיניע-וויז'ניץ-קאסוב, חוגים קטנים יותר נמנו עם חסידי סיגט וספינקא. בראש הקהילה עמדו צאצאי משפחות המייסדים רוזנטאל, ברסלר וציפצר. יהודי יאסין התערו היטב בחיי הכלכלה של היישוב בתחילה בפרנסות זעירות של רוכלות ומסחר זעיר אך עם התפתחות עסקי התיעוש ובניית תשתיות באזור, נרתמו יהודים רבים לעסקי העץ והתעשיות הנלוות. בראשית המאה ה-20 נתגלו מעיינות נפט שהביאו תנופה זמנית ליאסין שפסקה במלחמת העולם הראשונה עם הפיכת האזור לשלטון הצ'כוסלובקי והם לא השקיעו בהפקת הנפט.
ב-1930 בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה נמנו בקהילה 1471 יהודים, הילדים למדו בבתי ספר ציבוריים וקיבלו השלמות דתיות בתלמודי התורה.
היסטוריה > היהודים בין המלחמות

לפני מלחמת העולם הראשונה עמד בראש הקהילה חיים רוזנטאל ולאחריה עמד בראש הקהילה זמן ארוך רב אברהם ציפצר שהיה גם חבר במועצה המקומית והאזורית יחד עם פייבוש מענטשל ועוד שני יהודים. לפני השואה עמד בראש הקהילה ד"ר אפרים הרמאן.
הענף הדומיננטי בפרנסתם של יהודי יאסין היה תעשיית העץ והמסחר בו, אחרים התפרנסו מטחנות קמח, בתי מרזח, גידול צאן ובקר ומלאכות כמו חייטות סנדלרות, זגגות, עגלונות, קצבות ואפיה.
רבים מבני הנוער רכשו השכלתם במקצועות חופשיים רפואה, עריכת דין כלכלה מינהל והוראה ולמדו באוניברסיטאות פראג, ברין ופרסבורג, אחרים למדו בישיבות ידועות בפרסבורג ניטרה טירנוי שוראו ואחדים אף הגיעו לקריירה צבאית בצבא הצ'כי.
בין תנועות הנוער הציוניות הפעילות ביאסין הייתה בית"ר וחניכה זכו לביקורו של נציב בית"ר בפולין מנחם בגין.