מעשה בית דין במשפט העברי
תחולת העיקרון במשפט העברי > 1. הבאת ראיות או טענות חדשות

התשתית הראייתית היא שמניחה את האפשרות לבית הדין להסיק מסקנות משפטיות ולהחיל את הדין על המקרה הנדון. הימצאותן של ראיות חדשות יש בה כדי לשמוט את הקרקע מתחת לפסיקה. עם זאת, במקרים מסוימים חכמים הגבילו את מועד הבאת ראיות חדשות, כדי להשיג יציבות משפטית וביטחון ביחסים המשפטיים שבין אדם לחברו.
בהקשר לדיני ממונות, המשנה מציינת כי "כל זמן שמביא ראיה, סותר את הדין". דהיינו, המשפט יכול להתחדש שוב בכל נקודת זמן, אם נתגלו ראיות חדשות. עם זאת, המשנה מוסיפה כי "אמרו לו כל ראיות שיש לך הבא מכאן עד שלשים יום. מצא בתוך שלשים יום, סותר. לאחר שלשים יום, אינו סותר". דהיינו, המועד להבאת ראיות חדשות מוגבל לשלושים יום שלאחר מתן פסק הדין.
רבן שמעון בן גמליאל מקשה (במשנה, שם) על מגבלה זו: "מה יעשה זה שלא מצא בתוך שלשים ומצא לאחר שלשים"? במענה לקושיה זו חכמים מבחינים בין ראיות שנמצאו על ידי בעל דין בעבור המועד, לבין בעל דין שנדרש להביא ראיות בעת קיום ההליך המשפטי והשיב שאין לו, ולאחר שלושים יום טען שמצא ראיות.
במקרה הראשון, בו נמצאו ראיות בעבור המועד, נפסק להלכה בשולחן ערוך שניתן לסתור את הדין, ואפילו לאחר ביצוע פסק הדין. זהו הדין גם לגבי טענות חדשות: אפילו אם היה יכול בעל-דין לטעון אותן קודם לכן, אם אין בהן סתירה לטענותיו הקודמות, - הטענות קבילות. בית הדין נדרש להתחשב בטענות החדשות ולשנות את פסק הדין, בהתאם להן.
במקרה האחרון, בו בעל הדין אמר בעת ההליך שאין לו עדים וראיות, ולטענתו הם נמצאו רק שלושים יום לאחר מתן פסק הדין, נפסק שככלל לא ניתן לסתור את הדין מכוחן של ראיות אלו. הרציונאל של הלכה זו הוא החשש שבעל הדין משקר ובודה ראיות; שהרי לשאלת בית הדין בעת ההליך ענה חד משמעית שאין לו ראיות, ולא ענה בהסתייגות שיש לו ראיות אלא שאבדו או שאינו מוצא אותן.
עם זאת, גם במקרה האחרון, אם מתוך נסיבות העניין, עולה הסבר הגיוני לכך שהראיות לא הוצגו בעת ההליך, ניתן יהיה להציגן בעבור המועד ולסתור את הדין על פיהן. לפי התלמוד, כך יהיה במקרה שבו בעל הדין אומר בעת ההליך שאין לו עדים, ובעבור המועד "באו עדים ממדינת הים או שהייתה דיסקיא (שטרות בתוך שק של עור) של אביו מופקדת ביד אחר הרי זה מביא ראיה וסותר". בנסיבות המתוארות לא ניתן היה לדעת על קיומן של הראיות בעת ההליך. מתוך הנסיבות ברור שהראיות התגלו מאוחר יותר. לכן, אין חשש לאמינותן, ובית הדין נדרש לקבלן, ואף לסתור את הדין על פיהן, אם יהיה צורך בכך.
מתוך ההלכה האחרונה נראה שניתנת עדיפות לדרישת הצדק ולבירור האמת, על פני עקרון סופיות הדיון והערכים שבריקעו (טובת הציבור שלא להרבות במשפטים ושמירה על הוודאות המשפטית).
הפוסקים התלבטו בשאלה מה יהיה הדין במקרה שהתובע הוא זה שמעלה ראיות או טענות חדשות לאחר שלושים יום., מקרה כזה ניתן לטעון שגם אם הנסיבות מלמדות על אמינותן של הראיות, התובע יכול היה להביאן בעת ההליך, לו התנהג ביסודיות וברצינות המתבקשות.
לפי סמ"ע גם תובע זכאי להביא ראיות בעבור המועד, כאשר הנסיבות מלמדות על אמינותן, וכשמסתבר שלא היו ידועות קודם לכן.
פרופ' אליאב שוחטמן סבור שזו הדעה הרווחת בין הפוסקים. עם זאת, אם התובע הצהיר שאין לו ראיות נוספות, הוא לא יוכל להביא ראיות נוספות לאחר מכן, גם אם מסתבר שהן אמינות.
הדברים הללו אמורים כאשר הטענות החדשות מובאות לפני בית הדין שדן בתביעה מעיקרה. אם הטענות החדשות מובאות בפני בית דין אחר, הן יידחו על ידי בית הדין על פי העיקרון של "מעשה בית דין". כך פסק רבי משה די ברושליש בספרו 'חזה התנופה':
"ראובן ושמעון שבאו לדין זה על זה בפני בית דין ויצא האחד זכאי ושוב חזר בעל דינו ותבעו לפני בית דין אחר אינו זקוק לירד עמו לדין ולא להשיב על טענותיו וגם אין הבית דין השני רשאי לשמוע דבריו כלל אחר שיצא זכאי מבית דין האחד".
במקרה המתואר יופעל עקרון סופיות הדיון, על מנת שלא להכביד על הנתבע. מן הטעם הזה, הנתבע פטור מלהתייצב לדין ואינו נדרש להשיב על טענות התובע. במקביל, בית הדין לא נזקק לטענותיו ותביעתו תידחה על הסף.

במקרה שבו בעל דין לא התייצב לדיון במועד, בית הדין לא יוכל להטיל השתק על טענותיו, ויתאפשר לו להעלות את טענותיו בהמשך ההליך:
"אם קבעו בית דין זמן לבעל דין שיבוא לטעון ולא בא לזמנו שעדיין יכול לטעון אחר כך, דאין כח ביד בית דין לקבוע זמן שלא יוכל לחזור ולטעון אם לא שקנו מידו".