יוסף עוזיאל
קורות חיים

יוסף בן פנחס עוזיאל נולד בסלוניקי שתחת שלטון האימפריה העות'מאנית. מצד אמו היה נצר למשפחת רבנים מפורסמים, משפחת ארדיטי. התחנך בבית הספר היסודי "תלמוד תורה קטן" בשכונת קאלאמריה, ואחר-כך למד בבית הספר האיטלקי, שבו רכש את השכלתו הכללית הרחבה.
בהתבגרותו נפגש עם המנהיג הציוני דוד פלורנטין. הלה, שהיה לרבו לעניין הציוני והשפיע על דרכו הספרותית והעיתונאית, צירפו למערכת העיתון בלדינו "איל אב'יניר" ("El Avenir"; 'העתיד'), עיתון ציוני שנמנה עם העיתונים היהודיים החשובים והנפוצים בסלוניקי. עוזיאל פרסם בו מאמרים, רשימות וסיפורים קצרים, בעיקר בנושאי חגים, ועליהם חתם בשם העט "נער עברי". כן פרסם רומן בהמשכים מחיי יהודי איטליה בשם "לה פרינג'יפיסה אינקארסיליאדה" ('הנסיכה הכלואה') ותרגם ללאדינו ב-1914 את הרומן של בנימין זאב הרצל "אלטנוילנד", והוציאו לאור כספר ("בייז'ה-נואיב'ה טיירה"). הרומן של הרצל היה מהיצירות הראשונות שתורגמו ללאדינו,[דרושה הבהרה] ופרסומו שיקף את התגברות ההתעניינות ברעיון הציוני בקהילה. הוא כתב בשבועונים הציוניים "לה טריבונה ליבירה" ו"רב'יסטה פופולארה", ובמשך זמן קצר ערך את ביטאון הפדרציה הציונית "לה איספיראנסה" ('התקווה'). העיתונות הייתה עבורו כלי להפצת הציונות ובמה לוויכוחים עם מתנגדיה.
ביחד עם פלורנטין הקים עוזיאל כמה אגודות ציוניות, כשהבולטת ביניהן הייתה אגודת בני ציון, שאספה לחיקה תומכים רבים שתרמו גם בכספם לטובת העשייה הציונית ואף הקימה סניפים נוספים ברחבי יוון.
בשנת 1920 עלה עוזיאל לארץ ישראל, והגשים בכך את הרעיון הציוני שעליו חלם, דיבר ואותו הפיץ בקרב יהודי סלוניקי, שכן הוא האמין שמקומו של היהודי הוא במולדת, ארץ ישראל. לפרנסתו פתח בית מסחר לחומרי בניין בתל אביב, ועם זאת המשיך בארץ בפעילותו הציבורית והעיתונאית. הוא שלח מאמרים לעיתונות היהודית בסלוניקי על אודות המתרחש בארץ, במטרה לשכנע את קוראיו לעלות לארץ ישראל.
שישה כותבים בלטו בניסיונותיהם להשפיע על עליית יהודי סלוניקי לארץ מעל דפי 'איל מכביאו': רקנטי, 'חובב ציון', עוזיאל, פלורנטין, סימן טוב יקואל וחיים לוי.[דרושה הבהרה] כל אחד בדרכו סָקר, התריע, דרש בלהט, שכנע, השיב על טענות והפנה את כל מרצו לכתיבה אוהדת בדבר עלייה לארץ ישראל.
בכרך של 1922 התפרסם מכתבו של עוזיאל, שעלה זה לא כבר לארץ ישראל: ”העבודה החשובה ביותר היא העבודה אשר אתם יכולים לעשות ישירות. רוצה לומר: לעלות, לגרום לאחרים לעלות... במקום לבקש תרומות מאנשים”. קריאה זו באה, כפי הנראה, בעקבות המצב החברתי, הדמוגרפי והדתי המעורער של היהודים באותה עת בסלוניקי – בעקבות מלחמת יוון–טורקיה (1919–1922).
ב-1929 פרסם את ספרו "המגדל הלבן". באותה שנה התמנה למזכיר הרבנות הראשית בתל אביב, ושימש בתפקיד זה עד צאתו לגמלאות.
בספטמבר 1931 הקים יחד עם שישה נוספים את הסתדרות עולי סלוניקי (שלימים נקראה "התאחדות עולי יוון") ושימש כיושב הראש שלה. הארגון שתי מטרות הציב לעצמו: ביסוסם של עולי סלוניקי, וקידום עליה מאורגנת מסלוניקי לארץ ישראל. ארגון זה הוליד מאוחר יותר את ארגון לשדה בראשות יוסף עוזיאל וליאון רקנאטי, ומטרתו הייתה סיוע באיסוף כספים לטובת התיישבות ארגון קופינאס.
כשפרש יוסף עוזיאל לגמלאות, ב-1953, המשיך בפעילות ספרותית: אז פרסם את ספריו: "בציר אביעזר" ו"שלשלת הזהב", שבהם סיפורים בסגנון תנ"כי המיועדים לנוער, מתוך מגמה לקרב את מאורעות התנ"ך ללב התלמיד ואף ללב הקורא המבוגר. הוא פרסם גם את הרומן "ז'אק פריירה", העוסק בתולדותיה של משפחת בנקאים יהודית מסלוניקי. כמו כן הקדיש את מיטב זמנו ל"מכון לחקר יהדות סלוניקי", שכיהן כיושב ראש שלו, ואף השתתף בעריכת הספר "סלוניקי עיר ואם בישראל", המקים יד ומצבה לעירו, שיהודיה נספו בשואה.
יוסף עוזיאל נפטר בראשית שנת 1968, בתל אביב, בסמוך למלאת לו 80. נקבר לצד אשתו יפה (1895–1964) בבית העלמין נחלת יצחק.