עידן הג'אז
היסטוריה

מ-1920 עד 1933 האיסור על מכירת משקאות אלכוהוליים בארצות הברית יצר את הופעתם של הספיק איזי הבלתי חוקיים אשר הפכו למקומות מלאי חיים ב"עידן הג'אז". הם אירחו נגני מוזיקה פופולרית, שכללה שירי ריקודים, שירים חדשניים והופעות מוזיקליות. הג'אז החל לקבל מוניטין של מוזיקה בלתי מוסרית, ורבים מבני הדור המבוגר ראו בו איום על ערכי התרבות הישנים וקידומם של הערכים החדשים של שנות העשרים הסוערות. פרופסור הנרי ואן דייק מאוניברסיטת פרינסטון כתב: "...זו לא מוזיקה בכלל, זה רק גירוי של עצבי השמיעה, התגרות חושנית בחוטי התשוקה הגופנית". גם התקשורת החלה להשמיץ את הג'אז. ה"ניו יורק טיימס" השתמש בסיפורים ובכותרות כדי לפגוע בג'אז: תושבי הכפרים הסיביריים אמרו למערכת העיתון שהם משתמשים בג'אז כדי להפחיד דובים, בעוד שלמעשה הם השתמשו בסירים ובמחבתות; סיפור נוסף טען כי התקף לב קטלני של מנצח מפורסם נגרם כתוצאה משמיעת ג'אז.
מ-1919, להקת הג'אז הקריאולית המקורית של קיד אורי, שהייתה מורכבת מנגנים מניו אורלינס, ניגנה בסן פרנסיסקו ולוס אנג'לס. ב-1922 הפכה ללהקת הג'אז השחורה הראשונה של ניו אורלינס והחלו ליצור הקלטות. באותה שנה שמעו גם את ההקלטה הראשונה של בסי סמית, אחת מזמרות הבלוז המפורסמות של משנות ה-20. שיקגו, בינתיים, הייתה למרכז הראשי בפיתוח "ג'אז החם" החדש, היכן שג'ו "קינג" אוליבר חבר לוויליאם מנואל ג'ונסון. ביקס ביידרבק יצר את ה"וולברינים" (Wolverines) בשנת 1924.
באותה שנה, לואי ארמסטרונג הצטרף ללהקתו של פלטשר הנדרסון כסולן בולט, ועזב אותה ב-1925. הסגנון המקורי של ניו אורלינס היה פוליפוני עם מגוון נושאי ואלתור קבוצתי בו זמנית. ארמסטרונג היה אמן של סגנון עיר הולדתו, אך עד שהצטרף ללהקתו של הנדרסון, הוא כבר היה חלוץ בשלב חדש של ג'אז, עם דגש על הסדרים ועל סולנים. הסולואים של ארמסטרונג הלכו הרבה מעבר לקונספט אלתור הנושא, ושמו דגש על אקורדים ולא על מלודיות. לפי שולר, לעומת זאת, הסולואים של חברי הלהקה של ארמסטרונג (כולל קולמן הוקינס הצעיר) נשמעו "נוקשים וקשים לעיכול", עם "מקצבים מטורפים ואיכות צליל אפורה ולא מובחנת". הדוגמה הבאה מציגה קטע קצר מהמלודיה של "Mandy, Make Make Your Mind" מאת ג'ורג' וו' מאייר וארתור ג'ונסטון (למעלה) בהשוואה לאלתור הסולו של ארמסטרונג (למטה), שהוקלט בשנת 1924. (הדוגמה מקורבת לסולו של ארמסטרונג, שכן היא אינה מעבירה את השימוש שלו בסווינג).
הסולואים של ארמסטרונג היו גורם משמעותי בהפיכת הג'אז לשפה של ממש במאה ה-20. לאחר שעזב את קבוצתו של הנדרסון, הקים ארמסטרונג את הלהקה הווירטואוזית "Hot Five", שכללה את "קיד אורי" (טרומבון), ג'וני דודס (קלרינט), ג'וני סנט סיר (בנג'ו) ואשתו, ליל, בפסנתר, שם הוא שחרר את שירת הסקאט.
ג'לי רול מורטון הקליט יחד עם ה-New Orleans Rhythm Kings, שהפכו יחד לאחד משיתופי פעולה הבין-גזעיים הראשונים באותה עת. לאחר מכן, בשנת 1926, יצר את להקת Red Hot Peppers. באותה תקופה היה ביקוש גדול יותר למוזיקת ריקודים ג'אזיים שנוגנו על ידי תזמורות לבנות, כמו התזמורת של ז'אן גולדקט (Jean Goldkette) והתזמורת של פול וייטמן. ב-1924 ניגנה התזמורת של ויטמן את רפסודיה בכחול של גרשווין. באמצע שנות העשרים, התזמורת של ויטמן הייתה ללהקה הפופולרית ביותר בארצות הברית. הצלחתו התבססה על "רטוריקה של בית", לפיה הוא שאב וביצע סוג של מוזיקה הבנויה על יסודות קדומים. הרכבים מרובי נגנים אחרים היו הלהקה של פולצ'ר הנדרסון, הלהקה של דיוק אלינגטון (שקיבלה קביעות במועדון הכותנה ב-1927) בניו יורק, ו"ארל היינס בנד" בשיקגו (שפתחה ב-1928 ב"גראנד טראסה קפה" ב-1928). כל אלה השפיעו באופן משמעותי על התפתחותה של "הלהקה הג'אז סווינג מרובת הנגנים". בשנת 1930, ההרכב מרובה הנגנים בסגנון ניו אורלינס דעך ונשארו הרכבים בודדים כאלו. בתקופה זו הג'אז כבר היה שייך לעולם שהצמיח ופיתח סגנונות נוספים.
כמה אמנים שחורים מפורסמים באותה תקופה היו אלה פיצג'רלד, לואי ארמסטרונג, דיוק אלינגטון וקאונט בייסי. כמה מוזיקאים אף גדלו במשפחות מוזיקליות, שבהן בן משפחה היה מלמד לעיתים קרובות לקרוא ולנגן מוזיקה. כמה מוזיקאים, כמו פופס פוסטר, למדו לנגן על כלי נגינה בבית. תחנות רדיו עירוניות השמיעו ג'אז אפרו-אמריקני בתדירות גבוהה יותר מאשר בתחנות הפרברים, בשל ריכוז האפרו-אמריקאים באזורים עירוניים כמו ניו יורק ושיקגו. הדור הצעיר הפיץ את הריקודים שמקורם בג'אז ה"שחור", כמו הצ'ארלסטון, כחלק מהשינוי התרבותי הרחב שיצרה הפופולריות של מוזיקת הג'אז. הגירתם של אפרו-אמריקאים מהדרום הציגה לצפון את התרבות שנולדה מתוך החברה המדכאת והבלתי הוגנת, שבה חיו בחברה שמרנית מאוד, וזו שיחקה תפקיד חשוב בלידת הג'אז.