לינה צ'פלין
ביוגרפיה

צ'פלין נולדה וגדלה כבת יחידה למשפחה יהודית בוולדיווסטוק שלחופי הים היפני בסיביר שברוסיה הסובייטית. כשלינה הייתה בת 5, משפחתה העתיקה את מקום מגוריה לעיר הבירה מוסקבה. בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהיטלר פלש לברית המועצות, הוריה גויסו לצבא הסובייטי ולינה הועברה לבית יתומים בהרי האורל לשם ביטחונה ובטיחותה. השהות שם הייתה מאתגרת עבור לינה, בעיקר לנוכח המחסור במזון. כשסיימה את בית הספר ורצתה להתקבל ללימודים גבוהים, נתקלה בגילויי אנטישמיות. יהודים לא הורשו אז ללמוד בכל מוסד לימודים. בילדותה לא הייתה לה משיכה לקולנוע, במשפחתה לא היו אנשים בעלי נטייה לאמנויות, וגם היא צעדה במסלול שונה ואחר מאמנות בתחילה. את לימודיה הגבוהים החלה ללמוד בתחום הכימיה באוניברסיטה במרכז מוסקבה.
בזמן לימודי הדוקטורט שלה בכימיה, היא הכירה את מי שהפך לימים לבעלה ולשותפה האמנותי, סטניסלב (סלבה) צ'פלין. אז, במאי קולנוע מתחיל ברוסיה הסובייטית ובוגר המכון ההמלכתי הרוסי לקולנוע (VGIK) שהוא מוסד הלימודים הגבוה ביותר לקולנוע ברוסיה ונחשב לאחד מבתי הספר לקולנוע הטובים בעולם. השניים נישאו בשנת 1957.
לינה, שהייתה מסוקרנת ממלאכת הקולנוע אליה נחשפה בעקבות בעלה שנהג לנסוע לתקופות צילומים ממושכות באתרים רחוקים, בחרה לעזוב את עבודתה במעבדה וניסתה להתקבל לבית הספר לקולנוע בו למד. אלא שיהודים לא היו רצויים גם שם, ולינה נאלצה להסתיר את עובדת יהדותה על מנת לקבל את ההזדמנות לעבור את מבחני הקבלה, אותם צלחה בציונים גבוהים.
בלימודיה גילתה עניין ומשיכה לקולנוע תיעודי נטורליסטי ובשנת 1969 ביימה את סרט הגמר שלה ״ניסים ונפלאות״ המעיד אף הוא על עוצמת היקסמותה מהפלא שבעשייה הקולנועית. הסרט עוסק ביחסים בין פסקול לתמונה ומתחקה אחר אמני ההקלטה של האפקטים המוזיקליים בקלאסיקות קולנועיות־רוסיות בימים בהם עוד לא הייתה קיימת האפשרות הטכנולוגית של הקלטת סאונד באופן מסונכרן לצילום.
עם סיום לימודיה, לינה עברה לסנט פטרסבורג ועסקה בבימוי סרטים לפי הזמנה בתחום המדע הפופולרי. סרט היסטורי שביימה על "מרד הדקבריסטים" זיכה אותה בפרס ברית המועצות ע״ש סטלין ובזכות לצאת מרוסיה לצלם סרט על היחסים בין פושקין למשורר אדם מיצקביץ, שעה שהיציאה מגבולות רוסיה הייתה אסורה. שם שוב נתקלה בגילויי אנטישמיות כשזכות זו נמנעה ממנה בתואנה שהמפלגה לא רצתה שסרט בינלאומי יבויים על ידי יהודיה.
לינה החליטה לעלות לישראל, אלא שכדי לעזוב את ברית המועצות, היה צורך בתשלום סכום כסף רב עבור ביטול האזרחות הסובייטית. כדי להשיג את הכסף לכיסוי הוצאות העזיבה, הזוג צ'פלין נסע לצלם סרט בטג'יקיסטן שבאסיה, סלבה בתפקיד הבמאי ולינה בתפקיד עוזרת הבמאי הראשונה. בשנת 1976 לינה עלתה ארצה עם בעלה סלבה, בהיותה בת 42. הזוג הגיע למרכז קליטה במבשרת ציון. העובדת הסוציאלית במקום הציעה ללינה ללמוד ראיית חשבון ושלחה את סלבה לעבודה במפעל לייצור מטפחות. השניים לא התרצו והאמינו שיצליחו למצוא עבודה במקצוע שלהם. למרות קשיי השפה ופערי התרבות, שניהם הצליחו להשתלב בעבודה כבמאים עבור הערוץ הראשון אחרי שעברו קורס בן חצי שנה לעוזרי במאי מטעם משרד הקליטה. בקורס קיבלו גם תקציב להפקת תיק עבודות באורך 10 דקות. לינה הגישה את תיק העבודות שלה לשירות הסרטים הישראלי וקיבלה הזדמנות לצלם סרט קצר. כך צולם סרטה הראשון בווידאו ובישראל, ״טניה ואברהם״ על סיפור אהבתם וקליטתם של טניה הציירת שעלתה מרוסיה ואברהם הגיטריסט שעלה מארצות הברית שהכירו באולפן הקליטה.
כ־40 שנה, לינה וסלבה פעלו בנפרד עד שגמלה בליבם ההחלטה לשלב כוחות. התוצאה הייתה עיבוד קולנועי לספרו של סמי מיכאל "חצוצרה בוואדי". הסרט זכה בפרס אופיר לסרט הטוב ביותר בשנת 2002, נמכר לערוץ ARTE, הוקרן בלמעלה מ־20 פסטיבלים וקטף את המקומות הראשונים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה, פסטיבל סרטי אהבה ברוסיה ופסטיבל הקולנוע היהודי בניו־יורק. ההכרה לה זכו סימלה עבורם את הכניסה הרשמית לתרבות הישראלית ועודדה אותם להוסיף וליצור כשהם בשנות ה־70 לחייהם. פועלם יחד ולחוד תועד על ידי הבמאים ברכה זיסמן־כהן ודני ברנע בסרט "הצ'פלינים".
נוסף על היותה במאית ותיקה ופורה, לינה היא גם מרצה לקולנוע. במשך שלושה עשורים, לימדה במוסדות רבים ללימוד אמנות, טיפחה וחנכה דורות של יוצרים ויוצרות צעירים בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי", בית הספר לאמנויות הקול והמסך במכללה האקדמית "ספיר" ומעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות בירושלים.
יחד עם בעלה, הבמאי סטניסלב (סלבה) צ'פלין, לינה ביימה סרטים עלילתיים רבים ומיני סדרת טלוויזיה. לדברי ד״ר אבנר פיינגלרנט, "השניים יצרו זרם חדש בקולנוע הישראלי, שחיבר בין הישראליות לבין התרבות הרוסית על כל היופי והייסורים שבה, ובצד זה גם עם המון אירוניה עצמית." כשסלבה, שותפה לחיים וליצירה, הלך לעולמו בגיל 81, לינה הרגישה כאילו תמו גם חייה שלה, אך מהר מאוד גילתה שהצורך לביים חזק מתחושת האבל. היצירה ריפאה את חלל האובדןוהניבה יבול מרשים של סרטים תיעודיים שקטפו פרסים רבים. פועלה של לינה מעורר עניין והתפעלות רבים בקרב קהילת היוצרים בישראל ובין היתר תועד בסדרה ״הדוקומנטריסטים״ אשר שודרה בשנת 2016 ברשות השידור. הדוקומנטריסטים | פרק 3 - הם ואנחנו | כאן 11 לשעבר רשות השידור, סרטון בערוץ "כאן 11 - תאגיד השידור הישראלי", באתר יוטיוב (אורך: 54:52) משנת 2017, מתעדים הבמאים ברכה זיסמן־כהן ומעיין שוורץ את לינה לסרט תיעודי אודותיה שנקרא "הסרט האחרון של לינה".