stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סקוט מק'קול
ביוגרפיה בדיונית > ההפיכה לאדם זאב

בפרק הראשון של הסדרה יוצאים סקוט וסטיילס, חברו הטוב ביותר לסיבוב ביער לאחר שסטיילס שמע מאביו שביער נמצאה גופה. לאחר שיצאו לסיבוב ביער, אביו של סטיילס, נוח, תופס את סטיילס אך הוא לא מפליל את סקוט, וזה נשאר לבדו ביער. לאחר כמה צעדים עדר איילים רץ לעברו של סקוט והוא מפיל את המשאף שלו.
בזמן שסקוט מחפש את המשאף הוא נתקל בגופה ובורח. לפתע, מזנק בפתאומיות איש זאב ונושך על סקוט. זמן מה לאחר מכן מתחיל סקוט להרגיש מוזר וחווה שינויים: הוא שומע דברים, רואה ביתר חדות, מתגלים בו יכולת ריפוי, טפרים ארוכים ושיניים חדות, והאינסטינקטים שלו משתפרים. בליל ירח מלא הוא נרדם ומתעורר בבוקר באמצע היער הרחק מביתו.
סקוט מספר על הנעשה לסטיילס, שמתחיל לחקור על כך ומגלה שסקוט הופך לאיש זאב. בתחילה סקוט לא מאמין לו, אך לאחר כמה ימים הוא משתכנע. במשך העונות עוסקת העלילה בחייו של סקוט וחבורתו, המסתדרים עם המציאות החדשה.
בעונה השלישית הופך סקוט לאלפא אמיתי, מנהיג להקה בעל יכולות משופרות, דבר שקורה אחת ל-100 שנה. בעונה הרביעית נושך את הבטא, חבר להקה תחת האלפא, הראשון שלו, ליאם דנבר, ובהמשך גם את היידן, חברתו של ליאם, אך לא נשך אותה בהתחלה מחשש למותה.
סימולציה ממוחשבת

סימולציית מחשב (נקרא גם: הדמיות מחשב) היא תהליך סימולציה של הרצת מודלים מתמטיים בתוכנת מחשב, אשר נועד לחזות את ההתנהגות, או את התוצאה של מערכות בעולם אמיתי. השימוש במחשב נועד לתאר משוב דינאמי של מערכות, לרוב, מערכות מורכבות שונות שפועלות על עצמן, ומשפיעות על מערכות אחרות, וכך משנות את מצבן הפנימי. שינוי המצב הפנימי של המערכת בעקבות תהליכים חיצוניים ופנימיים, פרושה שהתגובה החיצונית או מעבר למצב חדש, יכולה להשתנות עם הזמן, גם בתגובה לאותו קלט בדיוק.
ניתן לקבוע את המהימנות של מודל מתמטי על ידי השוואת התוצאות שמערכת הסימולציה חוזה לתוצאות שמתקבלות ממדידות בעולם האמיתי. הדמיות מחשב הפכו לכלי שימושי למידול מתמטי של מערכות טבעיות רבות בפיזיקה (פיזיקה חישובית), אסטרופיזיקה, חקר האקלים, כימיה, ביולוגיה (אקולוגיה, מדעי המוח). הם משמשות בצורה נרחבת גם במערכות תעשייה, תכנון וייצור, כמו גם במחקר של מערכות אנושיות בכלכלה, פסיכולוגיה, מדעי החברה, בריאות והנדסה. סימולציה של מערכת מיוצגת כהפעלת המודל של המערכת. ניתן להשתמש בו כדי לחקור ולקבל תובנות חדשות לגבי טכנולוגיה חדשה ולהעריך את הביצועים של מערכות מורכבות מדי עבור פתרונות אנליטיים (אנ').
הערות שוליים

↑  סימולציה ממוחשבת, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007545619405171  BNE: XX535293  BnF: cb119412265 (data)  GND: 4148259-1  LCCN: sh85029533  LNB: 000049214  NKC: ph124508 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
סחר חוצה סהרה

דז'נה נוסדה בשנת 800, בסיס מסחר חשוב, כיום אתר מורשת עולמית
סחר חוצה סהרה היה כינוי לפעילות כלכלית ומסחרית בין מדינות הים התיכון לבין מערב אפריקה שהתנהלה באמצעות מספר נתיבי סחר מהמאה ה-8 ועד סוף המאה ה-16.
מדבר סהרה הוא אזור שומם נרחב המפריד בין הכלכלה של אזור הים התיכון והכלכלה של ניז'ר. ההיסטוריון הצרפתי פרנאן ברודל הראה כי בדומה לחציית האוקיינוס האטלנטי משתלם לחצות אזור עוין מסוג זה, רק במקרים חריגים, כאשר הרווח עולה על ההפסד. עם זאת, הסהרה, שלא כאוקיינוס האטלנטי הייתה תמיד משכנם של שבטים שנהגו לסחור על בסיס מקומי.
את המסחר ביצעו שיירות של גמלים. המנהג היה להאביס את גמלים במשך כמה חודשים במישורי המגרב או הסאהל לפני שהתארגנה השיירה. על פי דבריו של אבן בטוטה, חוקר הארצות שהתלווה לאחת השיירות, היה גודלה הממוצע של שיירה כ-1000 גמלים כשאחדות מהשיירות הגיעו ל-12,000 גמלים. את השיירות הובילו תמורת שכר גבוה מורי דרך ברברים מנוסים שהכירו את המדבר ויכלו להבטיח חצייה בטוחה. קיומה של השיירה היה תלוי על בלימה והסתמך על תיאום מדוקדק. חלוצים נשלחו קדימה לנאות המדבר כך שניתן היה לשנע מים לשיירה כשעדיין הייתה במרחק של כמה ימים מהנווה, שכן השיירות לא יכלו לשאת עימם מספיק מים שיספיקו למסע בשלמותו.
ראשית הסחר חוצה הסהרה

נתיבי סחר קצרים היו בשימוש בעמק הנילוס במשך אלפי שנים, אך המסע לרוחב הסהרה לפני ביותו של הגמל היה קשה. ההוכחות הארכאולוגיות לקיום סחר זה הם חפצים שנמצאו רחוק ממקום ייצורם, במיוחד בקצה המערבי של יבשת אפריקה, היכן שהמדבר הוא הצר ביותר. קיימים גם דיווחים לסחר זה בספרות הקלאסית. ייתכן שהתפתחותה של העיר אודאגוסט קשורה לסחר מוגבל זה, אך כיום אין מקבלים את הטענה שכל הערים באזור התפתחו על רקע זה.
יש הסוברים כי האיורים של סוסים הגוררים מרכבות באומנות מערות מתקופה זו שנמצאו דרומית לסהרה מעידים כי נעשה שימוש באמצעי זה. עם זאת, לא אותרו שלדי סוסים מתקופה קדומה זו באזור, ומרכבות הן כלי בלתי סביר למטרות מסחר בשל קיבולן המועט.
העדות המוקדמת ביותר לגמלים מבויתים באזור מתוארכת למאה השלישית. שבטי הברברים היו הראשונים להשתמש באמצעי זה שאפשר מגע קבוע בין שני צדי הסהרה, אך נתיבי סחר קבועים לא התפתחו עד שתושבי אזור מערב אפריקה קיבלו עליהם את האסלאם במאות השביעית ושמינית.
שני נתיבי סחר עיקריים התפתחו. הראשון, דרך המדבר המערבי ממרוקו של היום ועד עיקול הניז'ר. השני, מתוניסיה של היום עד לאזור ימת צ'אד. נתיבים אלו היו קצרים יחסית ונעזרו ברשת ההכרחית של נאות המדבר המקריות שהכתיבו את הנתיב כמו סיכות על גבי מפה. מזרחה משם האזור דרומית ללוב היה בלתי עביר בשל המחסור בנאות מדבר וסופות חול עזות. הנתיב מעיקול הניז'ר למצרים נזנח במאה ה-10 בשל סכנות אלו.
סחר חוצה סהרה בימי הביניים

עלייתה של האימפריה של גאנה, שמרכזה היה באזור דרום מאוריטניה של היום, הקבילה לגידול בסחר חוצה הסהרה. הכלכלות של המדינות לחופי הים התיכון היו עניות בזהב, אך יכלו לספק מלח בישול, בעוד שלמדינות מערב אפריקה היה שפע של זהב ומחסור במלח. סחר העבדים היווה גורם חשוב אף הוא, שכן מספר גדול של אפריקאים נשלחו צפונה, בדרך כלל לשרת כמשרתים ביתיים, ומדינות מערב אפריקה ייבאו חיילים עבדים מאומנים היטב. נוצרו כמה נתיבי סחר שהחשובים בהם הסתיימו בסיג'ילמסה שבגבול מרוקו ובנמלי איפריקיה בצפון. שם ובערים נוספות בצפון אפריקה יצרו סוחרים ברברים מגע קרוב עם האסלאם שגרם לתהליך של התאסלמות, וכבר במאה השמינית הופיעו נוסעים מוסלמים בגאנה. רבים בגאנה התאסלמו, וסביר להניח כי הסחר של האימפריה נהנה מכך.
סביב שנת 1050 כבשה גאנה את אודאגוסט, אך מכרות זהב חדשים סביב בורה הקטינו את המסחר שעבר דרך העיר, מהסחר החדש נהנו שבטי הסוסו שייסדו אחר־כך את האימפריה של מאלי.
כמו גאנה, מאלי הייתה ממלכה מוסלמית ותחת פיקוחה המשיך המסחר בזהב ובמלח. סחורות חשובות נוספות היו עבדים, אגוזי קולה מהדרום וחרוזי זכוכית וצדפי פי הכושי מהצפון (לשימוש כתחליף מטבע). תחת שלטון מאלי התפתחו ושגשגו הערים הגדולות של עיקול הניז'ר – גאו, דז'נה ובמיוחד טימבוקטו שהייתה ידועה באירופה בעושרה הרב. מרכזי מסחר חשובים בדרום מערב אפריקה התפתחו באזור המעבר שבין היער לסוונה, דוגמאות: בגהו ובונו מאנסו (בגאנה) ובונדוקו (בחוף השנהב). נתיבי הסחר המערביים המשיכו להיות חשובים כשאואדאנה, אואלאטה וצ'ינגוטי היו מרכזי המסחר החשובים עיקריים במאוריטניה דהיום, בעוד שערי הטוארג, אסודה ואחר־כך אגאדז, צמחו לאורך הנתיב המזרחי יותר לתוך ניז'ר של היום.
נתיבי הסחר המזרחיים הובילו להתפתחותה של האימפריה ארוכת השנים של קאנם-בורנו שמרכזה באזור ימת צ'אד. נתיב סחר זה היה פחות יעיל ופרח רק כאשר לא ניתן היה להשתמש בנתיבים המערביים עקב פורענויות כדוגמת כיבושי אל-מוואחידון.
שקיעת הסחר חוצה הסהרה

מסעות הפורטוגזים סביב חוף מערב אפריקה פתחו נתיבים חדשים לסחר בין אירופה למערב אפריקה. בתחילת המאה ה-16 הוקמו בחוף בסיסים אירופים והסחר עם האירופים, שעתה היו עשירים יותר משותפיהם הקודמים של תושבי מערב אפריקה למסחר, הפך לבעל חשיבות עליונה למערב אפריקה. בצפון אפריקה החל תהליך שקיעה כלכלי ומדיני, אומנם חציית הסהרה עדיין הייתה ארוכה ומסוכנת, אך המכה העיקרית לסחר חוצה הסהרה הייתה מלחמת מרוקו (1591 – 1592). במהלכה שלחה מרוקו צבא שחצה את הסהרה ותקף את טימבקטו, גאו ומרכזי מסחר חשובים אחרים ותוך כדי כך הרס בניינים ורכוש והגלה את נכבדי הערים. הפרעה זו לסחר גרמה לירידה דרמטית בחשיבות ערים אלו והאיבה למרוקאים שבאה בעקבותיה הקטינה את הסחר במידה ניכרת.
על אף שהסחר קטן בצורה משמעותית הוא לא פסק לחלוטין. אך נתיבי הסחר לחוף מערב אפריקה הפכו נוחים יותר ויותר בייחוד לאחר שצרפת פלשה לסאהל בשנות ה-80 של המאה ה-19 והקימה מסילות רכבת לתוך פנים היבשת. תוכננה מסילת רכבת מדקר לאלג'יר דרך עיקול הניז'ר אך מעולם לא נבנתה.
כשמדינות האזור קיבלו עצמאות בשנות ה-60 של המאה ה-20 נקטעו נתיבי הסחר צפון-דרום על ידי הגבולות המדיניים. ממשלות המדינות היו עוינות לשאיפות הלאומיות של הטוארג ולכן עשו מאמצים מועטים לתחזק או לתמוך בסחר חוצה הסהרה, נוסף לכך, מרד הטוארג שנות ה-90 של המאה ה-20 ומלחמת האזרחים באלג'יריה שיבשו את הנתיבים ודרכים רבות נחסמו.
כיום, כמה כבישי אספלט חוצים את הסהרה ומספר מוגבל של משאיות ממשיכות במסורת הסחר חוצה הסהרה כשהן מובילות דלק ומלח. שיירות גמלים כבר לא עוברות יותר בנתיבי הסחר המסורתיים, אך בנתיבים הקצרים מאגאדז לבלימה ומטימבוקטו לטאודני נעשה עדיין שימוש על בסיס קבוע אם כי נפח המסחר הוא דל בהשוואה לעבר. כמה מבני הטוארג עדיין עושים שימוש בנתיבי הסחר המסורתיים, לעיתים במסעות שאורכם כ-2,500 ק"מ כשהם מבלים במסעות אלו שישה חודשים כל שנה. שיירות הגמלים של הטוארג נושאות מלח מלב המדבר לקהילות שעל גבול המדבר.
ראו גם

אבן בטוטה
סחר הוגן

סמליל "סחר הוגן" בישראל
סחר הוגן (באנגלית: Fair Trade) היא תנועה חברתית אשר מטרתה לסייע ליצרנים ומגדלים במדינות מתפתחות לקבל תנאי סחר טובים יותר. התנועה דוגלת בתשלום מחיר גבוה יותר ליצואנים ממדינות אלה, כמו גם לשיפור תנאי העבודה והסביבה. התנועה מתמקדת בסחורות, או מוצרים, המיוצאים בדרך כלל ממדינות מתפתחות למדינות מפותחות, אולם נמכרים גם בשווקים המקומיים, סחורות הכוללות חפצי אומנות, קפה, קקאו, יין, סוכר ועוד. התנועה מבקשת לקדם את ערך ההגינות ביחסי סחר בין-לאומי באמצעות דיאלוג, שקיפות וכבוד הדדי.
סחר הוגן מציע שיטה אלטרנטיבית לשיטת הסחר הרווחת כיום בעולם, סחר חופשי.
אידאולוגיה

בשיטת הסחר ההוגן מצמצמים את פערי התיווך בין היצרן לצרכן, ובכך, נטען, ניתן לשלם ליצרן נתח גבוה יותר מהמחיר הקמעונאי למוצר. אחת מדרישות התקן לסחר הוגן היא כי תהליך הייצור יתרחש בהליך משותף, זאת כדי להבטיח תנאי עבודה הוגנים ואת השתתפותם של כל היצרנים בהחלטות הנוגעות לתהליך הייצור. ארגוני ההפצה והתקנים של הסחר ההוגן מעודדים את הקואופרטיבים של היצרנים לספק לכל חבריהם הטבות בריאות, טיפול בילדים ואפשרות להלוואות. בנוסף, מעודדים את היצרנים להשקיע חלק מרווחיהם בחזרה בקהילותיהם.
לטענת תומכי שיטת הסחר ההוגן, הסחר החופשי, למרות המשתמע משמו, הוא גישה אידאולוגית הגורסת כי לשם רווחים "כל האמצעים כשרים". גישה זו, לטענתם, מתבטאת ביחס לא הוגן למגזר היצרני (החקלאים בשדות הקפה, פועלים בסדנאות היזע וכו') – החל משכר מתחת לשכר המינימום המקומי, איסור על התארגנות היצרנים באיגודי עובדים, שעות עבודה מרובות ולפעמים אף פגיעה פיזית בעובדים.
לטענתם, שיטת הסחר ההוגן נותנת ליצרנים אפשרות למחיה הוגנת תוך שמירה על אורח חייהם, על ידי מסחר המתקיים ישירות עם הצרכן, ללא תיווך של תאגיד בעל מטרות רווח ותוך מתן כבוד ליצרן.
עקרונות הסחר ההוגן הם:
יצירת הזדמנויות ליצרנים מעוטי יכולת כלכלית
שכר הוגן
יצירת עצמאות אצל היצרנים
תנאי עבודה הולמים
שוויון מגדרי
שמירה על הסביבה
הארגון לקביעת תקנים "FLO International" מעניק לחברות אישור סחר הוגן.
בישראל

בישראל קיימות מספר עמותות העוסקות בקידום סחר הוגן. עמותת "פעולה ירוקה" פעלה בשני מישורים לקידום הנושא: קמפיין חברתי ושיווק מוצרי סחר-הוגן. עמותת "סינדיאנת הגליל" פועלת באזור הצפון ומשווקת מוצרי סחר הוגן מחקלאות גלילית.
אחת הדרכים לקיים סחר הוגן היא בעזרת העדפה מכוונת לצריכה מאזורים פריפריאליים וקידום צדק חברתי. כל זאת ניתן לעשות בעזרת הכלכלה השיתופית הקוראת לצרכנים לחזק זה את זה ולא את התאגידים הגדולים. יתרה מכך, בעזרת כלכלה שיתופית מקוונת (קבוצות הפייסבוק, כדוגמת פשפשוק) ניתן לעשות העדפת רכישה לאזור הדרום (ואזורים פריפריאליים נוספים) מכל האזורים בארץ ובמחירים נוחים יותר.
ב-2018 קם מיזם "סחר הוגן חיפה" במטרה להפוך את חיפה ל"יישוב סחר הוגן" הראשון בישראל. מטרת הפרויקט היא ליצור קהילת צרכני סחר הוגן בישראל וכך מתוך הביקוש יגדל ההיצע ויפעל לחץ על התאגידים לייצר מוצרים על פי עקרונות הסחר הוגן.
ב-2019 הוקמה "הקואליציה לקידום סחר הוגן בישראל" – ברית בין ארגוני סביבה, עובדים, זכויות אדם, אחריות תאגידית ועוד המשתפים פעולה לקידום צריכה אתית וסחר הוגן בקרב צרכנים פרטיים, מוסדות ציבור ועסקים בישראל.
ראו גם

צרכנות אתית
ישוב סחר הוגן
הערות שוליים

↑  מיכל רוזן, ‏במפעל קטן בגליל נשים ערביות קושרות סלים ומערכות יחסים חדשות, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 18 באוקטובר 2016
↑  מיכל רז-חיימוביץ', ‏צו 8 לצרכנים: כך תוכלו לרכוש מוצרים המיוצרים ביישובי הדרום, באתר גלובס, 24 ביולי 2014
↑  סמר עודה - כרנתינג'י, הופכים את חיפה ל”עיר סחר הוגן” הראשונה בישראל. באתר "חי פה - חדשות חיפה", 4 ביולי 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13510905v (data)  GND: 4360045-1  NDL: 01222546  NKC: ph467692 
סמליל ארגון "סח"ה – סחר הוגן" – הארגון המוביל של סחר הוגן בישראל בעבר
סמליל "הקואליציה לקידום סחר הוגן בישראל", שהוקמה ב-2019
עבאיה

ערך זה עוסק בלבוש אסלאמי. אם התכוונתם להליך משפטי, ראו .
אישה בעבאיה
עבאיה (בערבית: أباءة, عَبَاءَة או عَبَايَة) היא שמלה ארוכה הכוללת גם כיסוי ראש ונחשבת ללבוש מסורתי לנשים במדינות ערביות ואסלאמיות.
היות שהאסלאם מחייב את האישה לכסות את כל גופה, למעט פניה וכפות ידיה ורגליה, מחויבות הנשים המוסלמיות להתלבש בקפידה בבגדים צנועים. העבאיה משלבת בין שמלה ארוכה המכסה את כל גוף האישה ורעלה המכסה את שיערה. במדינות שבהן לא חלה חובת רעלה, עאביה נחשבת לסימן של צניעות ונשים דתיות לובשות אותה.
העבאיה המסורתית היא שחורה אך קיימות גם עבאיות מעוצבות בשלל צבעים ורקמה. במדינות שמרניות דוגמת ערב הסעודית נוהגות הנשים ללבוש עבאיות הכוללות ניקאב ובנוסף לעטות כפפות. לעומת זאת, יש נשים אשר לובשות רק את החלק התחתון של העבאיה, ללא הרעלה, עבאיות אלו נקראות ג'ילבאב.
העבאיה נפוצה בעיקר במדינות ערב במזרח התיכון ואצל מהגרים מוסלמים ברחבי העולם. ישנם בגדים מסורתיים דמויי עבאיה במדינות אסלאמיות נוספות, לדוגמה הצ'אדור באיראן. באיחוד האמירויות הערביות נחשבת העבאיה לבגד מסורתי.
במדינות מוסלמיות קיימת תעשייה רחבה של עיצוב וייצור עבאיות, כמו כן ישנם אתרי מכירות וירטואליים המציעים לקנות עבאיות באמצעות האינטרנט.
סוריה הגדולה

סוריה הגדולה או סוריה רבתי (ביוונית: Συρία; בערבית: سوريا الكبرى, בתעתיק מדויק: סוריא אלכברא, נהגה: סוריה אל-כּוּבְּרה; האזור מכונה בערבית גם: بلاد الشام, בלאד א-שאם, "ארץ הצפון") היא חבל ארץ קדום המקביל בקירוב ללבנט. בעת החדשה התפתח רעיון פוליטי בשם זה, פרי אידאולוגיה פן-ערבית, להקמת ישות מדינית ריבונית ערבית אחת בשטח בו נמצאות כיום המדינות סוריה, לבנון, ירדן וישראל. הרעיון לא הבשיל לכלל מציאות. יש המרחיקים את שורשיו עד לשושלת האומאית הראשונה. מועד הופעתו המודרנית היה במחצית השנייה של המאה ה-19, בווילאייט דמשק, מחוז שנודע ככר פורה לרעיונות גאופוליטיים.
העת העתיקה

בכתבי ההיסטוריון היווני הרודוטוס, בן המאה ה-5 לפני הספירה, נזכר השם 'סוריה' (Syria) כשמו של אזור במזרח התיכון, שמצלול שמו מזכיר את שמה של אשור ששלטה בנהריים וב"עבר הנהר" כמה מאות שנים לפני כן. הרודוטוס מזכיר שכבר בימיו מתבלבלים בין "סורים", יושבי חבל הארץ הלבנטיני, ל"אשורים", שמשמם נגזר השם "סורים".
הממלכה הסלאוקית שהתקיימה בין 312 ל-63 לפני הספירה, כללה את שטח סוריה, ומשנת 200 לפנה"ס גם את קוילה-סוריה, ובשיא כוחה הייתה לממלכה הגדולה ביותר בשטחה בעולם ההלניסטי.
הרומאים ניהלו את האזור תחת השם פרובינקיה סוריה. לאחר מרד בר כוכבא ביטל השלטון הרומי את היחידה המנהלתית פרובינקיה יהודה (Iudaea) והקים תחתיה את היחידה המנהלתית פרובינקיה "סוריה פלשתינה" (Syria Palæstina).
ימי הביניים

סוריא (שטח ארם נהריים וארם צובא) הוא שמו ההלכתי[דרושה הבהרה] של שטח בגבולה הצפוני והצפון מזרחי של ארץ ישראל, שנכבש על ידי דוד המלך וסופח על ידו לארץ ישראל. לשטח זה מעמד ביניים מבחינת מצוות התלויות בארץ.
שושלת אומיה הראשונה שלטה בין השנים 661 ל-750 מדמשק בירתה על אימפריה המוסלמית שמרכזה הייתה סוריה רבתי.
שלטון בית אומאיה היה מודל לסולטנות הממלוכית, אשר ממרכזה במצרים שלטה בין השנים 1260 ל-1517 בין שאר הפרובינציות שלה גם ב"אָ-שָאם" - סוריה הגדולה, שהשתרעה על שטחי סוריה המודרנית, לבנון, ארץ ישראל וחלקים מעבר הירדן המזרחי.
העת החדשה > התקופה העות'מאנית

הסולטאן העות'מאני סלים הראשון כבש את אזור סוריה בשנת 1516, לאחר שהביס את הממלוכים בקרב מרג' דאבק שליד חלב שבצפון סוריה, ב-24 באוגוסט 1516. כוחותיו של סלים הראשון המשיכו למצרים ונכנסו לקהיר לאחר שהביסו את הממלוכים בקרב רידנאייה בינואר 1517 והביאו לסיום שלטונם של הממלוכים במצרים. עד שנת 1535 סופחו אזורי סוריה וארץ ישראל לאימפריה העותמאנית.
בשנים 1832–1840 שלט באזור אבראהים פאשא שעלה ממצרים, עד לסילוקו על ידי העות'מאנים.
עם החדירה המערבית לאזור הלבנט במחצית השנייה של המאה ה-19 חזר השם העתיק 'סוריה' לקדמת הבמה והחליף את "בלאד-א-שאם" (בתרגום מערבית: 'ארץ הצפון', הלבנט) שמה של 'סוריה' בעולם המוסלמי. המסר מאחורי לידתו מחדש של השם העתיק הוא שיש לאזור היסטוריה הקודמת להיסטוריה הערבית-מוסלמית, ותפקידו של המערב להחיות עבר זה.
רעיון סוריה הגדולה > במלחמת העולם הראשונה

בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה. המזרח התיכון היה לאחת הזירות המרכזיות בין מעצמות המרכז למדינות ההסכמה. בעקבות חלופת המכתבים בין חוסיין בן עלי, השריף של מכה, לסר הנרי מקמהון, הנציב הבריטי העליון במצרים, הקרויים מכתבי חוסיין-מקמהון (מכונים גם: "איגרות מק'-מהון"), במכתבים מתווה השריף חוסיין את גבולותיה של ממלכה ערבית גדולה אחת בתוואי סוריה הגדולה הכוללת את חצי האי ערב (למעט אזור נמל עדן בתימן), עיראק, סוריה (כולל לבנון) וארץ ישראל (פלסטין בלשונו). למעשה, כל שטח שהיה מיושב בערבים באותה תקופה, ואשר לא היה תחת השפעה בריטית, נכלל בגבולות התוכנית הזו. הוכרז בשנת 1916 על המרד הערבי באימפריה העות'מאנית, בהנהגת חוסיין. המרד הערבי החל בחצי האי ערב והתפשט במהרה בקרב החוגים תומכי רעיון הערביזם בסהר הפורה. בנוסף, היו לבניו של השריף חוסיין, פייסל ועבדאללה, קשרים עם קהילות ערביות בדמשק, דבר שעזר לגייס לצבא המרד ערבים קצינים-לשעבר בצבא העות'מאני. קצינים אלה היו בעלי תואר מהאקדמיות הצבאיות העות'מאניות, והם הטמיעו בקרב המורדים את הרעיון שצבא הוא "בית הספר של האומה".[דרוש מקור] המרד הקשה מאד[דרוש מקור] על הצבא העות'מאני ותרם לחיזוק הקשר בין הבריטים לערבים.
רעיון סוריה הגדולה > לאחר המלחמה

בעקבות תבוסתה במלחמת העולם הראשונה, התפוררה האימפריה העות'מאנית ואת שטחיה במזרח התיכון כבשה בריטניה. הסכם סייקס–פיקו, שנחתם בעצומה של המלחמה בשנת 1916, אפשר לבריטניה ולצרפת להשתלט על סוריה הפנימית ועל לבנון, ולהותיר את השליטה הבריטית בארץ ישראל ובעיראק. בתקופה זו המצב באזור סוריה היה רופס דיו, כך שכל אחד מהצדדים הנאבקים על שליטה באזור יכול היה להטות את המצב לטובתו. כך ניסו להטות את המצב לצידם: צרפת, בריטניה, פייסל, מצדדי הלאומיות הערבית, התנועה הציונית בארץ ישראל, הנוצרים בלבנון ועבדאללה, אחיו של פייסל.
פייסל לא הסכים לחלוקת האזור שנעשתה, לפיה לבנון וארץ ישראל הן חלק נפרד מסוריה הפנימית. פייסל ניסה לגייס תומכים בכל רחבי האזור: מוסלמים וערבים מארץ ישראל, צידון, טריפולי ועוד הצטרפו למסגרות השלטון שהקים פייסל. הפעילים הלאומיים-ערבים הקימו את "המועדון הערבי" (א-נאדי אל-ערבי), שהיו לו סניפים בכל רחבי סוריה הגדולה, ואשר ניסה לארגן את האוכלוסייה לתמיכה בעצמאות סוריה המאוחדת, עם דגש על אופייה הערבי של מדינה זו ועל קשר טוב עם שאר המדינות הערביות.
מדיניותה של התנועה הציונית בארץ ישראל לא שללה מן היסוד רעיון מדינת סוריה-רבתי. היא זיהתה את כוחם של הערבים באזור, ולכן הדגישה כי הציונות אינה שואפת לדחוק את רגליהם של הערבים, וכי מטרותיה שלום. ב-3 בינואר 1919 נחתם "הסכם ויצמן-פייסל", בין פייסל לבין חיים ויצמן, לפיו הבטיח האמיר פייסל, שאם ישלטו הערבים בשטח סוריה הגדולה מסביב לארץ ישראל, תינתן לתנועה הציונית אוטונומיה בארץ ישראל, ויהיה שיתוף פעולה ויחסים טובים בין הממשל הערבי המרכזי לבין האוטונומיה.
בתגובה על חתימת ההסכם עם ויצמן, ב-23 בפברואר 1919 הוגשה לפייסל "מחאה מאת תושבי שכם", בה נכתב: "האמיר פייסל יודע היטב, שבפלסטין יושבים מיליון ערבים, הקשורים אל סוריה קשרים הדוקים - היסטוריים, גאוגרפיים, כלכליים - ההופכים אותה [את פלסטין] חלק בלתי נפרד ממנה [מסוריה]... אנו מבקשים מהוד רוממותו, שיתמוך בנו בשאיפותינו ובתקוותינו בדבר אי־הפרדת ארצנו הערבית מסוריה בשום פנים ואופן בהיותה חלק ממנה".
בחודש מרץ 1919, כתב פייסל לשופט היהודי פליקס פרנקפורטר כי "תנועתנו לאומית ולא אימפריאליסטית, ויש מקום בסוריה לשנינו".[דרוש מקור] פייסל אף טרח להתראיין ולהביע את עמדתו בעיתונות היהודית, שהופצה בין השאר ביישוב הארצישראלי.
ביולי 1919 התכנס הקונגרס הלאומי הסורי, שהחשיב עצמו כמייצג את כל האוכלוסייה בשטחי סוריה הגדולה. קונגרס זה דרש להקים מדינה מאוחדת בגבולות "בלאד א-שאם" (הלבנט) ובראשה ימלוך פייסל בן חוסיין. הקונגרס התנגד לעמדת המערב לשלוט ולחלק את האזור וכמו כן התנגד לעמדת התנועה הציונית. עם התקרבותן של מעצמות אירופה להסכמים לגבי חלוקת המזרח התיכון, התכנס הקונגרס בשנית וב-8 במרץ 1920 הכריז על עצמאותה של הממלכה הערבית של סוריה והמלכתו של פייסל. אולם מדינתו לא החזיקה מעמד, בשל שליטתו על שטח מאוד מצומצם ובשל תלותו בבריטניה שהתנגדה, יחד עם צרפת, להכרזה.
ביולי 1920 כבשה צרפת את סוריה, גירשה את פייסל מדמשק ובכך שמה קץ לחזון סוריה הערבית המאוחדת תחת שלטונו.
רעיון סוריה הגדולה > במלחמת העולם השנייה ואחריה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סרבה בריטניה לתמוך בניסיונו של עבדאללה להשתלט על סוריה. היא חששה שהצרפתים יפרשו זאת כניסיון להגדיל את תחומי השפעתה והעדיפה, כמו בעבר, את האינטרס הצרפתי על פני זה הערבי. ביוני 1940 נכנעה צרפת לגרמניה הנאצית ושלטון המנדט היה כפוף לשלטון ממשלת וישי. עבדאללה חש שזו הייתה העת לפעול, ובמיוחד עם עלייתו של וינסטון צ'רצ'יל לשלטון בבריטניה. אולם הבריטים סירבו פעם נוספת לאפשר לעבדאללה להשתלט על סוריה. בחודשים יוני-יולי 1941 השתלטו בריטניה וכוחות "צרפת החופשית" על סוריה, אך שוב העדיפו הבריטים את יחסיהם עם תנועתו של שארל דה גול על פני הערבים.
במשך שנות המלחמה ובשנים שאחריה שימש עבדאללה תפקיד מרכזי בקידום רעיון "סוריה הגדולה". רצונה של עבר הירדן לספח את סוריה נבע בין היתר מהיותה מדינה יציבה עם מרכז שלטוני איתן, מאפיינים שלא היו לסוריה. ההנהגה המדינית בדמשק הייתה על תקן משתתף פאסיבי בתוכניות שונות שיזמו גורמים שונים מחוץ לסוריה.
בשנת 1946 הוכרז על עצמאותה של ירדן, וממשלתה הודיעה כי רעיון "סוריה הגדולה" הוא יסוד חשוב במדיניות החוץ שלה. המלך עבדאללה השקיע מאמצים רבים בעידוד תומכי ההאשמים בסוריה, אך משקלם לא היה משמעותי. עבדאללה הבין שעל מנת לקדם את מטרתו יש להתקדם בשלבים. בשיחתו עם גולדה מאירסון בדצמבר 1947, הייתה הבנה שהחלק הערבי של ארץ ישראל יסופח לממלכתו. תפיסה זו עמדה ביסוד האסטרטגי של צבאו ושל צה"ל במלחמת העצמאות. בתום המלחמה הצליח עבדאללה לספח לירדן את הגדה המערבית, אך מעבר לזה לא הצליח להתקדם. בשנת 1951 נרצח עבדאללה ויורשיו לא ניהלו מדיניות התפשטות לכיוון סוריה.
בין שנות הארבעים והשבעים של המאה העשרים, היה רעיון "סוריה הגדולה" רדום. בשנות השישים השתלטה מפלגת הבעת' על סוריה. בשנים אלה הייתה במפלגה התלהבות רבה לרעיון האחדות הערבית. במרץ 1974 התבטא נשיא סוריה חאפז אל-אסד ברדיו דמשק: "פלסטין איננה אלא חלק של דרום סוריה". כמו כן, בהתבטאויות נוספות בעיתונים שונים אמר אסד כי פלסטין, ירדן ולבנון הן שלוחות של סוריה ויש לאגדם בפדרציה ערבית אחת. מדיניות זו של סוריה באה לידי ביטוי בטיפוח הקשרים עם ירדן וכן בניצול מלחמת האזרחים בלבנון כדי להפוך אותה לשטח חסות סורי.
רעיון סוריה הגדולה > המדיניות הסורית כיום

רעיון סוריה הגדולה דעך עם השנים וסוריה הכירה בעובדה כי ירדן ו"פלסטין" (סוריה אינה מכירה בישראל באופן רשמי) הן ישויות נפרדות ממנה, אולם ההשתלטות הסורית על לבנון, בשנות ה-80 של המאה העשרים והימצאות כוחות צבאיים סוריים בה עד שנת 2005, מבטאות את המחשבה לפיה לבנון היא חלק מסוריה.[דרוש מקור]
ראו גם

היסטוריה של סוריה
קוילה-סוריה
סוריה הדרומית
תוכנית הספר הכחול
פלסטין הגדולה
ארץ ישראל השלמה
לקריאה נוספת

איתמר רבינוביץ', "אקדמות ליחסים הבין ערביים: שאלת המונרכיה הסורית בין שתי מלחמות העולם", זמנים, 3, (1980).
יהושע פורת. "גלגוליו של רעיון סוריה הגדולה", סקירה חודשית, יולי 1978, 16-9.
איתמר רבינוביץ, משה מעוז, אמנון כהן ואליהו אילת, ‏דיון: תוכנית סוריה רבתי ושאלת ארץ ישראל שורשים היסטוריים, 1939-1918, קתדרה 7, אפריל 1977, עמ' 118-99
אליעזר טאובר, ‏הסכם בין המפלגה הלאומית הסורית לתנועה הציונית, מרס 1920, קתדרה 97, ספטמבר 2000, עמ' 156-149
Arab Nationalism: Mistaken Identity ,Martin Kramer
הערות שוליים

↑  אמנון כהן, ‏סוריה־רבתי – השתלטות על ארץ־ישראל, קתדרה 7 (אפריל 1977), עמ' 111.
1 2  משה מעוז, ‏סוריה־רבתי: רצון ויכולת, קתדרה 7 (אפריל 1977), עמ' 109–110.
↑  הרודוטוס, היסטוריות, 7.63 (ראו במקור היווני ובתרגום לעברית)
↑  Halil İnalcik, An economic and social history of the Ottoman Empire, pp. 20-28
↑  Constantin-François Volney, Travels in Syria and Egypt, during the years 1783, 1784, & 1785, Volume 1, p. 201
↑  אייל זיסר, סוריה של אסד
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, ספר ב, יחידה 4, עמ' 325.
↑  ראו: דברי האמיר פיצל אל כתב ה"ג'ואיש כרוניקל", קונטרס, ט"ו, ל' תשרי תר"ף, עמ' 21-20.
↑  מוסטפא כבהא, הפלסטינים - עם בפזורתו, בית ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, 2010, עמ' 48
1 2  יהושע פורת, צמיחת התנועה הלאומית הערבית הפלסטינית, עמ' 95–99.
↑  חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, עמ' 476.
מפת העולם (קטע) על פי הגאוגרף הקדום סטרבו, צוירה על ידי ג'יימס פלייפר, מ-1814
מפת האימפריה העות'מאנית (קטע), צוירה בידי ג'יילו הובר, מ-1696
ערבים בארץ ישראל מפגינים למען השתייכות אל מדינתו של פייסל, 1919. בשלט כתוב: "פלסטין היא חלק מסוריה".
מחוזות עות'מאניים מרכיבים את הממלכה הערבית של סוריה, באיור להמחשת הצעת פייסל הראשון
מפת המנדט הבריטי בארץ ישראל
סטרפסילס

| --- | --- |

 שמות מסחריים בישראל
 סטרפסילס
 בטיחות
 מעמד חוקי:  תרופה ללא מרשם ממותגת
 דרכי מתן:  לכסניות מציצה לכאבי גרון
 מזהים
 מספר CAS:  
 PubChem:  
 ChemSpider:  
 
סטרפסילס (אנגלית: Strepsils) הוא שם המותג של סדרת תרופות ללא מרשם בצורת לכסניות מציצה לטיפול בכאבי גרון המיוצרת בנוטינגהאם, אנגליה, על ידי תאגיד רקיט בנקיזר הבריטי. היא שייכת לקו המוצרים של בוטס (boots health-care international) שרקיט בנקיסר רכשה ב-2006.
תיאור

סטרפסילס מיוצרת מאז 1958, ומכילה שני רכיבים פעילים: אמילמטקרסול ו2–4 דיכלורובנזיל אלכוהול. לחומרים אלו פעילות חיטוי קלה.
הכמות המומלצת היא סוכרייה אחת כל שעתיים או שלוש שעות למבוגר.
לסטרפסילס ויטמין סי 100 מתווסף גם ויטמין C. כל סוכרייה מכילה 1.2 מ"ג של דיכלורובנזיל, 0.6 מ"ג של אמילמטקרסול ו-100 מ"ג של ויטמין C.
השם סטרפסילס מגיע מהמילים הלטיניות strepitus שפירושה 'רעש' או 'המולה' ו-sine שמשמעותה 'ללא'.