stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיליוטינה
היסטוריה > הולדת הגיליוטינה

תחילת השימוש בגיליוטינה – בימי המהפכה הצרפתית. הרופא ההומניסט ד"ר ז'וזף אינייאס גיוטן, פרופסור לאנטומיה, הציע ב־1789 להשתמש ב"מכשיר מכני לעריפת ראשים" כאמצעי הומני להוצאה להורג. לטענתו, המתקן, שיש להמציאו, יהרוג ללא כאבים, ובדרך הריגה הזהה לַכּוֹל. לאחר שהחל השימוש במתקן, הוא קיבל את השם "גיליוטינה" (נהגה בצרפתית, "גיוטִין"), על שמו של הרופא. בתקופה המלוכנית היו ארבע צורות רשמיות של הוצאה להורג: ראשיהם של אצילים נערפו בחרב או בגרזן, פשוטי העם נתלו בפומבי, ופושעים שביצעו פשעים חמורים נשרפו על המוקד, כפי שאירע למשל בצרפת ב-1780, או נקשרו ונמתחו באוויר בארבעת גפיהם, ובותרו בחרב.
רבים באספה המכוננת הלאומית, ובהם רובספייר ואנשיו, התנגדו נחרצות לעונשי מוות, אך בסופו של דבר, עונש המוות אושר בהצבעה במקרי בגידה במולדת. מאוחר יותר היה רובספייר גדול המשתמשים בגיליוטינה, וגם ראשו שלו נערף בה.
במשך שנתיים לא נעשה דבר ליישום הצעתו של ד"ר גיוטן, עד שהמוציא לפועל של בית המשפט בפריז, שארל אנרי סנסון, הממונה גם על ביצוע ההוצאות להורג, פנה אל האספה הלאומית והביא בפניה את הצורך לזרז את הוצאתם להורג של נידונים רבים שהצטופפו בבתי הכלא השונים. האספה מינתה את ד"ר אנטואן לואי, מזכיר האקדמיה לכירורגיה, לתכנן מכשיר יעיל להוצאה להורג. הוא מסר את תוכניותיו לנגר המלכותי אך בשל מחלוקת על עלויות העבודה הועברה מלאכת הבניה לבונה הצ'מבלו טוביאס שמידט, ששינה במעט את העיצוב והמכניקה.
המתקן שיוצר קיבל את השם הרשמי "לואיזון" או "לואיזט" (מצרפתית: Louisette) על שם ממציאו, אך ההמונים נתנו לו את שמו המוכר יותר, גיליוטינה. המתקן החדש הועבר לחצר בית הכלא שהיה גם בית החולים הפריזאי ביסטר, ושם נוסה על כבשים ועל ראשי גוויות, בהצלחה רבה.
היסטוריה > הגיליוטינה נכנסת לפעולה

ב־25 באפריל 1792 התרחשה ההוצאה להורג הראשונה בגיליוטינה, כאשר נערף ראשו של שודד-הדרכים והרוצח ז'אק ניקולא פאלטייר בפלאס-דה-גראב בפריז.
בגיליוטינה הוצאו להורג גם בכירי בית המלוכה בצרפת לרבות לואי השישה עשר ומארי אנטואנט. מאוחר יותר, גם מקסימיליאן רובספייר, מנהיג "שלטון הטרור" בצרפת, הוצא להורג בגיליוטינה.
בימי הטרור של רובספייר הוצאו להורג 17,000 איש, ונשמעה הטענה שקלות הביצוע ומהירותו מעודדת את השימוש בגליוטינה ויוצרת זילות של חיי אדם. ישנה עדות שבאחד המקרים הוצאו להורג 21 איש תוך 38 דקות.
בתקופה זו נשמעו טענות על כך שההכרה לא אובדת מיידית, בשל מהירות החיתוך, ואנשים העידו שראו ראשים שקרצו אליהם או ניסו לומר דבר מה. בעוד שבתלייה עוצמת הנפילה גורמת לרוב למוות מיידי כתוצאה משבירת המפרקת, עריפת הראש המהירה בגיליוטינה מצמצמת את החבלה הגופנית המיידית הנגרמת למוח. הירידה הפתאומית בלחץ הדם המגיע למוח מביאה כעבור מספר שניות לאובדן הכרה.
היסטוריה > הגיליוטינה לאחר המהפכה

הגיליוטינה השנויה במחלוקת המשיכה לשמש גם בתקופת נפוליאון בונפרטה ונפוליאון השלישי. במיוחד עוררה התנגדות גוברת ההילולה והפולחן סביב ההוצאה להורג, מה גם שלעיתים הפכה פושעים לגיבורים.
ב־1870 הוצא להורג ז'אן-בטיסט טרופמן, רוצח משפחה שלמה בת שמונה נפשות. ההוצאה להורג הפכה להילולת שיכורים, והצופים טבלו את מטפחותיהם בדם, כפי שעשו בשעתו בעת ההוצאה להורג של לואי ה־16. הממשלה הוציאה מספר תקנות חדשות כדי למנוע את הישנות הביזיון הזה. ההוצאה להורג המשיכה להיות בכיכר אך הבמה בוטלה. הגיליוטינה שהייתה לרוב אדומה נצבעה בחום. הלהב נצבע בשחור כדי להפחית את הברק ונצנוץ השמש עליו. ומעל הכול בוטלה משרת המוציא להורג בכל צרפת, ונמסרה באופן בלעדי לאדם אחד[דרושה הבהרה]. הזוכה במשרה היה לואי דובלר ובנו בכורו.
עוזר-תליין ונגר בשם ליאון ברגר שכלל את הגיליוטינה והוסיף מנגנוני עזר כגון ידית לשחרור הלהב, מושב-גופה מתקפל ומגן שנועד למנוע התזת דם על התליין ועוזרו. הלהב עם הברגים שקל כ-40 ק"ג ואילו גובה הקורות היה כ-4 מטרים.
אותו לואי דובלר לקה בהתמוטטות עצבים לאחר שאישה נידונה התפשטה לפניו בפתאומיות לפני הגיליוטינה. הוא הודיע שלא יערוף עוד נשים. לאחר מכן ניתז זרם דם על פניו, והוא לקה בהמטופוביה, פחד חולני מדם. במקביל גם רדפו אותו אנרכיסטים והומניסטים וניסו לחטוף אותו ולחסלו. הוא פרש, וירש אותו בנו אנאטול דובלר.
אנאטול דובלר ערף 300 ראשים, האחרון בהם בשנת 1939. לאחר מותו של אנאטול בשנה זו התבצעה הוצאה להורג של אויגן ויידמן, רוצח סדרתי ב־17 ביוני 1939 ברחוב בפתח בית הסוהר סן פייר בוורסאי. האירוע הפך להילולה גדולה ובזויה, והוחלט שמעתה הגיליוטינה תוצב בתוך בית הכלא, ורק פקידי הכלא ועורך הדין של הנידון למוות יהיו נוכחים בה.
ההוצאה להורג האחרונה שנערכה באמצעות גליוטינה, בצרפת ובכלל, הייתה ב-10 בספטמבר 1977 כאשר חמידה ג'נדובי, מהגר מוסלמי, הוצא להורג בעוון עינוייה ורציחתה של אליזבת בוקט.
ב־1981 בוטל עונש המוות בצרפת.
היסטוריה > הגיליוטינה בגרמניה הנאצית

גם בגרמניה הנאצית השתמשו בגיליוטינה להוצאה להורג של פושעים פליליים, ומתנגדי המשטר הנאצי. כך, למשל, נערף בשנת 1941 מוריס באבו, צעיר שווייצרי שניסה להתנקש בחייו של היטלר, ונערפו גם אנשי תנועת הוורד הלבן שהפיצו כרוזים אנטי-נאציים במינכן בשנת 1943. באמצעות הגיליוטינה הוצאו להורג כ-20,000 איש בידי הנאצים.
וילי הרולד, שנשפט על ידי הבריטים על פשעי מלחמה, הוצא להורג בגיליוטינה.
מבנה הגיליוטינה והשימוש בה

המתקן החדש היה מורכב משתי מסילות עץ אנכיות, שביניהן נע להב מתכת חד ומשופע. צורתו החדשה של הלהב נועדה לחתוך את הצוואר בקלות ובמהירות, ולא לחבוט בכוח בראש, כמו במתקנים הישנים, על מנת לכרות אותו.
ערב ההוצאה להורג היה עורפו של הנידון מגולח, והוא היה מגיע אל אתר ההריגה במרכבה מסורגת. הנידון היה עולה אל הגיליוטינה כשפניו אליה, ידיו קשורות מאחורי גבו, ועיניו גלויות. הוא היה מוצמד ברצועות קשירה אל משטח עץ אנכי שהגיע עד חזהו. משטח העץ נסב על ציר ועבר למצב מאוזן, כשצווארו של הנידון הוכנס לתוך ה"לונט" (ירח קטן בצרפתית), עיגול בקוטר צוואר אדם, שאחז בו לבל יזוז. הסכין החדה הייתה יורדת במהירות וחותכת חיתוך מהיר ונקי את הצוואר, והראש היה נופל לתוך סל, שנקרא באירוניה "סל הפיקניק". מאחר שהלב עדיין פעם היה פורץ זרם דם חזק. צוות ההוצאה להורג היה מכוסה דם מכף רגל ועד ראש, ועל פי העדויות הצחנה במקום הייתה גדולה וכלבים היו נאספים בלילות ללקק את הדם.
מפעיל הגיליוטינה היה אוחז בשערו או באוזניו של הנידון ומציג את ראשו לציבור הנוכח.
גיליוטינה בתרבות

הגיליוטינה מופיעה בספר "עלובי החיים" של ויקטור הוגו המתאר אותה כייצור מפחיד, הלועט את קורבנותיו בתאוות דם נקמנית. זוהי בעצם אלגוריה למערכת הצדק הצרפתית של אותה תקופה, שמתוארת בהרחבה בהמשך הספר ומגולמת בדמותו של איש המשטרה המפקח ז'אבר.
כמו כן בספרו של ויקטור הוגו יומו האחרון של נידון למוות הוא מתאר בפרוטרוט את עריפת הראשים הוא הוקיע את הגיליוטינה וקרא לראשי העם לבטל את עונש המוות ובפרט את הגיליוטינה
עוד הוא כותב בספרו״ ריבותי! ראשים רבים מידי נטרפים ידי שנה בצרפת אתם עוסקים בחסכון? חיסכו בזה אתם בעיצומם של ביטולי משרות? בטלו את משרת הצליח בכסף שעולים שמונים התליינים שלכם, תוכלו לשלם את משכורתם של שש מאות מורים״
מתוך הספר יומו האחרון של נידון למוות עמוד 116
בסרט "האלמנה מסן פייר" מתוארת סיטואציה, שבה אנשי אי צרפתי בודד מחכים חודשים רבים לבואה של הגיליוטינה, על מנת שיוכלו להוציא להורג רוצח.
בספר "סקרלט פימפרנל", בהמשכיו ובעיבודים הרבים שנעשו לו, מסופר סיפורו של אציל אנגלי בימי המהפכה הצרפתית, שבעזרת קבוצה קטנה של שותפים (שאינם מודעים לזהותו האמיתית) מציל צרפתים מאימת הגיליוטינה. הספר נפתח בתיאור קודר ואפל של שגרת פעולתה של הגיליוטינה.
האופרה "אנדרה שנייה" של אומברטו ג'ורדאנו מתרחשת בימי המהפכה הצרפתית, ומגוללת את סיפורו של המשורר ולוחם החופש אנדרה שנייה (30 באוקטובר 1762 – 25 ביולי 1794), שהוצא להורג באמצעות גיליוטינה בהוראת רובספייר. הוא היה מאחרוני המוצאים להורג במהפכה הצרפתית. שלושה ימים לאחר מותו, נאסר רובספייר, ראשו נערף ובכך בא הקץ לטרור המהפכני.
בשנת 1934 פרסם המשורר נתן אלתרמן את "שיר הגיליוטינה", שבו הגיליוטינה היא הדוברת.
בספרי "חומריו האפלים" של פיליפ פולמן, מופיעה "הגליוטינה הכסופה" המשמשת לניתוק האדם מהדמון שלו, המייצג חלק מרכזי בנפשו של האדם.
להקת המטאל "Kreator" כתבה והלחינה שיר בשם "Under The Guillotine" העוסק בהוצאה להורג באמצעות גיליוטינה.
באחת ממהדורות המשחק "Assassin's Creed: Unity", העוסק במהפכה הצרפתית, ניתן באריזת המשחק פסלון להרכבה של גיבור המשחק (ארנו) כשמאחוריו גיליוטינה מגואלת בדם.
הזמר אליס קופר השתמש בגיליוטינה באחד משירי הרוק שלו: במהלך השיר מוציאים אותו להורג על חניקה.
במסגרת הביאנלה בהרצליה בשנת 2007 הועמד במרכז האירועים בהרצליה דגם גיליוטינה בגודל מלא של האמן אריאל קליינר, שנבנה על פי שרטוטים של גיליוטינה מקורית.
שימושים אחרים במונח

בימינו משתמשים במונח זה כשם למתקן לחיתוך נייר (טְרִימֶר, או מַחְתֵּכָה), אשר נמצא בבתי דפוס ופועל בדרך דומה לגליוטינה, ובהשאלה למתקנים ביתיים לחיתוך נייר. יש גם "גיליוטינות" המשמשות לחיתוך פחי מתכת בבתי מלאכה לפחחות ומסגרות ובסדנאות צורפות.
מכשיר נוסף הקרוי "גיליוטינה" משמש לקיצוץ סיגרים. המכשיר בנוי מלהב בודד או כפול (בדרך-כלל כפול), והקציצה מתבצעת על ידי הכנסת חלק קטן מאוד של 'זנב הסיגר' לתוך טבעת הקוצץ וחיתוך החלק האחורי של הסיגר באמצעות לחיצה מהירה וישרה על המכשיר.
לקריאה נוספת

אלבר קאמי, הרהורים על הגיליוטינה, תרגמה מצרפתית: עדינה קפלן, הוצאת כרמל, 2008
הערות שוליים

↑  Does the Head Survive?‎, באתר The Guillotine Headquarters
↑  J P Neoptolemos, D L Carr-Locke, ו-D P Fossard,‏ Prospective randomised study of preoperative endoscopic sphincterotomy versus surgery alone for common bile duct stones., באתר PubMed Central (נלקח מכתב העת BMJ גיליון #294 מ-21 בפברואר 1987, עמודים 470–474
↑  מסיבה זו, המתת חיות מעבדה באמצעות גיליוטינה מותרת רק תחת הרדמה או טשטוש.
↑  גליל, גרשון, הקרב האחרון של שאול בגלבוע וכינונה של מלכות דוד בחברון, In the Highland's Depth, 2020, עמ' 9–38 doi: 10.26351/ihd/10-1/1
↑  טורים, שנה א, גל' 5 (כ"ה באלול תרצ"ד, 5 בספטמבר 1934), עמ' 4.
↑  זיוה שמיר, הַיּוֹם עוֹד אֵם לְמַעֲנִי אֶת בְּנָהּ בְּכוֹרָהּ יוֹלֶדֶת - על "שיר הגיליוטינה" של אלתרמן, חדשות בן עזר, גליון 1873, 17 באוגוסט 2023, באתר מב"ע - מחקרים בספרות עברית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX531657  GND: 4158535-5  NKC: ph270779 
ז'וזף אינייאס גיוטן
ההוצאה להורג של רובספייר
הוצאה להורג ציבורית בגיליוטינה, Lons-le-Saunier, צרפת 1897.
בית ראשון של "שיר הגיליוטינה" מאת נתן אלתרמן
העתק של גיליוטינה, אריאל קליינר, הביאנלה בהרצליה 2007
וויטייך טוקה

| --- | --- |

 לידה:  4 ביולי 1880 Štiavnické Bane, סלובקיה 
 הוצאה להורג:  20 באוגוסט 1946 (בגיל 66) ברטיסלאבה, צ'כוסלובקיה 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מעסיק:  אוניברסיטת קומניוס בברטיסלאבה 
 תפקיד:  ראש ממשלת סלובקיה 
 מפלגה:  מפלגת העם הסלובקית 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 
וויטייך טוקה (בסלובקית: Vojtech Lázar "Béla" Tuka;‏ 4 ביולי 1880- 20 באוגוסט 1946) היה מדינאי סלובקי לאומני. כיהן כראש הממשלה של סלובקיה בין השנים 1939- 1944 והחל מסוף יולי 1940 כיהן גם כשר החוץ של סלובקיה.
וויטייך היה בין האחראים לגירוש היהודים במלחמת העולם השנייה ומנהיג האגף הרדיקלי של מפלגת העם הסלובקית.
קורות חיים

וויטייך טוקה, שלעיתים כונה בשם ההונגרי "בלה" (Bela), נולד בשנת 1880 בעיירה סטיאבניקה ביין, שבממלכת הונגריה (באותה עת).
עד שנת 1918, תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיהן כמזכיר מפלגת העם הסלובקית.
טוקה למד משפטים והיה לפרופסור הצעיר ביותר בממלכת הונגריה כאשר לימד משפטים בין השנים 1914 ל-1919 באוניברסיטה האליזבתנית בברטיסלאבה. ב-1918 צורפה סלובקיה למוראביה ובוהמיה כחלק מהקמת צ'כוסלובקיה בעקבות תום מלחמת-העולם הראשונה.
טוקה, שהיה לאומני, התנגד לצירופה של סלובקיה והצטרף לתנועת אירידנטה (התנועה לאיחוד רומניה ומולדובה), שהתנגדה לאיחוד עם צ'כוסלובקיה.
ב-1923 ייסד את התנועה הפשיסטית הבדלנית רודוברנה ("משמר המולדת") (Rodobrana) וערך את ביטאון התנועה Slovak. .
קורות חיים > האשמות בריגול ועונש מאסר ראשון

ב-1 בינואר 1928 פרסם טוקה מאמר שכותרתו "ואקום יוריס". טוקה טען כי ב"הצהרת מרטין" מ-30 באוקטובר 1918 - הגרסה הסלובקית של הכרזת העצמאות של צ'כוסלובקיה - היה נספח שלא נכלל בהצהרה, ולפיו ההכרזה אמורה הייתה להיות בתוקף לעשר שנים בלבד, היינו עד 30 באוקטובר 1928.
בתגובה, בשנת 1929 האשימה ממשלת צ'כוסלובקיה את טוקה בריגול ובבגידה. טוקה נמצא אשם ונידון ל-15 שנות מאסר. הוא ריצה כעשר שנים מהעונש הזה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8  קורות חייו של וייטך טוקה
↑  רוטקירכן, ליוויה., חורבן יהדות סלובקיה, עמ' 12
↑  ויקיפדיה, סלובקיה.
↑  ויקיפדיה, יוזף טיסוף; חורבן יהדות סלובקיה, עמוד 12-13.
↑  תולדות השואה סלובקיה, עמ' 32- 33.
↑  תולדות השואה סלובקיה, עמוד 63.
1 2  תולדות השואה סלובקיה עמוד 96-98.
↑  תולדות השואה סלובקיה עמוד 62-63.
↑  תולדות השואה סלובקיה עמוד 85-95.
↑  תולדות השואה סלובקיה עמוד 93.
↑  תולדות השואה סלובקיה עמוד 95.
↑  תולדות השואה סלובקיה עמוד 197.
↑  חורבן יהדות סלובקיה עמוד 29.
↑  חורבן יהדות סלובקיה עמוד 20.
↑  תולדות השואה סלובקיה עמוד 216-217.
↑  חורבן יהדות סלובקיה עמוד 164.
↑  חורבן יהדות סלובקיה עמוד 125.
↑  חורבן יהדות סלובקיה עמוד 21.
↑  חורבן יהדות סלובקיה עמוד 165.
↑  תולדות השואה סלובקיה עמוד 300-301.
↑  חורבן יהדות סלובקיה עמוד 35
↑  תולדות יהדות סלובקיה עמוד 304-305.
↑  חורבן יהדות סלובקיה עמוד 145.
↑  חורבן יהדות סלובקיה עמוד 146.
↑  חורבן יהדות סלובקיה עמוד 14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008575657605171  PLWABN: 9810669891005606  BnF: cb102940350 (data)  GND: 124995446  ISNI: 0000 0000 5542 5058  LCCN: no2008042558  NKC: mzk2004252120  NTA: 069532060  SUDOC: 230162908  VIAF: 72341377   WorldCat (עם VIAF): 72341377
התליות בבגדאד (1969)

אבן זיכרון באור יהודה לזכר 9 יהודים שהוצאו להורג בבגדאד ב-1969
התליות בבגדאד היו 14 הוצאות להורג של אזרחים עיראקיים שהואשמו בריגול למען ישראל ב-1969. הנאשמים היו 9 יהודים, 3 מוסלמים ושני נוצרים, אשר נתלו למוות בכיכר תחריר, הכיכר המרכזית בבגדאד, בירת עיראק.
רקע

מ-1948 עד 1969 הצטמצמה קהילת יהודי בגדאד מלמעלה מ-130,000 נפשות לפחות מ-3,000 עם העליות לארץ ישראל. הסיבות העיקריות לעליות היו הקמת מדינת ישראל ורדיפות מצד השלטונות. ההפסד המוחץ שספגו מדינות ערב, ועיראק בכללן, במלחמת ששת הימים שאירעה ב-1967, הגבירו את העוינות כלפי יהודי עיראק, עובדה שהתבטאה בין השאר בפיטורי יהודים ממשרות ממשלתיות, בהקפאת חשבונות הבנק שלהם, בהטלת הגבלות תנועה ומגבלות נוספות.
ביולי 1968 תפסה מפלגת הבעת' את השלטון במהפכה ללא שפיכות דמים. השלטון החדש חשש ליפול במהפכה, כפי שהפיל את השלטון הקודם. הוא היה חלש ונתון לפחד מתמיד מפני הפיכה. לאחר שבדצמבר 1968 תקף צה"ל עמדה של צבא עיראק בצפון ירדן, בתגובה על הפגזת יישובים בגליל, החלו אנשי השלטון לרדוף "מרגלים" ישראלים ואמריקנים, בתואנה שאלו מנסים לחבל בעיראק ולערער את שלטונה. בגל מעצרים נאסרו 12 יהודים מבגדד ומבצרה.
התלייה

לקראת עריכת התלייה ב-27 בינואר, קרא רדיו בגדד לאזרחים לבוא ולחזות בה בכיכר תחריר בבגדד. כמה מאות אלפי אנשים הגיעו וחגגו את ההוצאה להורג. תשעה מהתלויים היו יהודים ושלושת היהודים האחרים שנעצרו, הוצאו להורג ב-26 באוגוסט 1969.
על פי החוק העיראקי דאז, לא ניתן היה להוציא להורג אנשים שגילם פחות מ-20. חלק מהעצורים היו בגילאי 17-19, ולכן הוכרחו על ידי השלטונות להצהיר שגילם הוא 20-21.
התלייה > שמות הרוגי המלכות בעיראק

| שם | גיל | עיר | מקצוע |
| --- | --- | --- | --- |
| נעים ח'צ'ורי הלאלי | 21 | בצרה | סטודנט |
| צ'ארלס רפאל חורש | 45 | בגדד | סוכן מכירות |
| פואד גבאי | 35 | בצרה | סוכן שילוח |
| דוד יחזקאל ברוך דלאל | 20 | בצרה | סטודנט |
| יחזקאל צאלח יחזקאל | 20 | בצרה | סטודנט |
| דוד ע'אלי ידגר | 17 | בצרה | סטודנט |
| צבאח חיים דיין | 25 | בצרה | סטודנט |
| יעקב גורג'י נאמרדי | 32 | בצרה | פקיד בחברת BOAC |
| נאג'י עזרא זילכה | 42 | בצרה | סוחר |
לאחר התלייה

האירועים גררו ביקורת מצד ישראל ומדינות אחרות, אף כי מזכ"ל האו"ם או תאנט סירב לדון בנושא בוועידת האו"ם בטענה כי הדבר הוא עניין עיראקי פנימי. למרות זאת, על פי דברי ראש ממשלת ישראל לוי אשכול, פנה תאנט לשלטונות העיראקיים בניסיון לסייע בעניין. ישראל הכחישה שהיהודים ריגלו למענה.
בהמשך השנה וכן בשנים שלאחר מכן נהרגו עוד כ-50 יהודים בידי השלטונות. בתחילת שנות ה-70 עזבו רוב יהודי עיראק את ארצם ועלו לישראל.
לקריאה נוספת

אילנה שטוטלנד, ‏לבקש רחמים מסדאם חוסיין: 50 שנה להוצאתם להורג של תשעה מיהודי עיראק, באתר מעריב אונליין, 31 בינואר 2019
ד. גרין, כתבה בעיתון הארץ באנגלית, 27 בינואר 2014
דיון בכנסת בעקבות התליות
הערות שוליים

↑  Makiya, Kanan (1998). Republic of Fear: The Politics of Modern Iraq עמוד 52
↑  עיתון The Scribe, ינואר-פברואר 1973, כתבה עם שמות וגילאי ההרוגים
↑  באתר JTA (סוכנות הידיעות היהודית)
↑  הודעת ראש הממשלה לוי אשכול על התליות בבגדד
↑  באתר JTA (סוכנות הידיעות היהודית)
אנדרטה ברמת גן, לזכר יהודי עיראק שהוצאו להורג בידי השלטונות
לאיוש הבשי

| --- | --- |

 לידה:  20 בדצמבר 1843 הווש, הונגריה 
 התאבד:  27 בפברואר 1910 (בגיל 66) וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 שם לידה:  Lajos Lőwy 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 שפות היצירה:  גרמנית, הונגרית 
 
לאיוש הבשי (במקור לוי בהונגרית: Hevesi Lajos; הבש, 20 בדצמבר 1843 – וינה, 17 בפברואר 1910) היה עיתונאי, סופר, מבקר אמנות והיסטוריון אמנות יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה

לאיוש לוי היה בנם של הרופא היהודי מור (מוריץ) לוי מהעיירה הֶבֶש בת כ-10,000 התושבים בהונגריה ושל אשתו אַדֵל (אַדֶלֶה). הבשי סיים את לימודיו בתיכון בפשט. הוא למד לאחר מכן בווינה פילולוגיה ורפואה ובשנת 1866 הפך לעמית העיתון בשפה הגרמנית "פסטר לויד". בשנת 1868 השתתף בהקמת כתב העת ההיתולי "בורשסם ינקו". הוא השיק, ערך וכתב ברובו בעצמו את כתב העת לנוער Kleine Leute (1874-1871) ("אנשים קטנים"). בשנת 1875 עבר להתגורר בווינה. בשנת 1885 הפך לחבר המערכת ב"פרמנבלאט" בווינה וכתב מאמרים וביקורות על תיאטרון החצר. באותו הזמן עבד גם ב"ברסלאואר צייטונג". הוא הפך לעורך המשותף של הספר "האימפריה האוסטרו-הונגרית במילים ובתמונות".
בשנת 1909 הפך לחבר נספח באגודת קישפלודי. מרבית עבודותיו (סיפורים קצרים, תיאורי מסעות, מחקרים בתחום תולדות האמנות) התפרסמו בגרמנית. הוא כתב גם תיאורי מסעות הומוריסטיים וזכרונות מהחיים האמנותיים. כמבקר וכסופר בתחום האמנות היה לוחם נחוש וחלוץ של המגמות האמנותיות החדשות בתקופתו עד סוף חייו ממש.
כתביו

המדריך לתכתובת מסחרית. מדריך תאורטי ומעשי. A kereskedelmi levelezésnek kézikönyve. Elméleti és gyakorlati utmutatás. Pest, 1864
Betrachtungen über die kirchliche Reform, mit besonderer Rücksicht auf das österreichische Konkordat von Dr. Stephan Toldy. Aus dem Ungarischen übersetzt. Pest, 1868. (2. kiadás. Pest, 1869.)
Sie sollen ihn nicht haben. Heiteres aus ernster Zeit. Leipzig, 1871.
Jelky András bajai fiú rendkívüli kalandjai ötödfél világrészben. Történeti kutforrások alapján. Magyar népkönyv különös tekintettel a serdültebb ifjuságra. Pest. 1872. (Ism. Vasárnapi Ujság bő kivonatban. 2. kiadás hat képpel. Bpest, 1875., 3. kiadás. Bpest, 1879., 4. kiad. Bpest 1896. Németűl: Bpest, 1875. 2. kiadás. Bpest, 1879. Finnül: Helsingfors, 1875.)
המדריך לקווי מסילות הרכבת לצפון ומזרח הונגריה. Kalauz Felső Magyarország vasutain. Kézikönyv a Kárpátokat beutazók számára. Bpest. 1873. (Németűl. Bpest, 1873.)
Budapest és környéke. A fővárosi hatóság megbizásából. Hiteles adatok nyomán készült; uj térképpel és számos fametszettel. Bpest, 1873. (Ism. Pesti Napló 175. sz. Németűl. Bpest, 1873.)
תמונות מבירת הונגריה Karczképek az ország fővárosából. Bpest, 1876
Auf der Schneide. Ein Geschichtenbuch. Stuttgart, 1884. (Elbeszélések.)
Neues Geschichtenbuch. Bpest. 1885.
Auf der Sonnenseite. Ein Geschichtenbuch. Bpest, 1886.
Almanaccando. Bilder aus Italien. Bpest, 1888.
Buch der Laune. Neue Geschichten. Stuttgart, 1889. Online (Ism. Főv. Lapok 90. sz. és Pester Lloyd 65. sz. Silberstein.)
Ein englischer September. Heitere Fahrtben jenseits des Canals. Bpest, 1891.
Regenbogen. Sieben heitere Geschichten, illustrirt von Willy Schulz. Bpest, 1892.
Von Kalau bis Säckingen. Ein gemüthliches Kreuz und Quer. Bpest, 1893.
Mutter und Töchter. Lustspiel in 3 Aufzügen von Árpád Berczik, nach dem Ungarischen für das deutsche Volkstheater in Wien bearbeitet und mit einer biogr. Skizze versehen. Bpest, 1894.
Zerline Gabillon. Ein Künstlerleben. Stuttgart, 1894. Online
Glückliche Reisen. Bpest, 1895.
Die Althofleute. 1897.
Der zerbrochene Franz, nebst anderen Humoresken und Geschichten. 1900.
Österreichische Kunst im XIX. Jahrhundert. 1903.
Der Zug um den Mund. 1906.
Acht Jahre Sezession. Wien, 1906. Online
Altkunst Neukunst. 1909.
לקריאה נוספת

לקסיקון ביבליוגרפי הונגרי. לאיוש הבשי. Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967
חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים. לאיוש הבשי. Szinnyei József: Magyar írók élete és munkái IV. (Gyalai–Hyrtl). Budapest: Hornyánszky. 1896
לקסיקון יהודי הונגרי. לאיוש הבשי. Magyar zsidó lexikon
לאיוש הבשי: בודפשט והסביבה Hevesi Lajos: Budapest és környéke (1873)
ויקטור אלטר

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1890 מלאווה, רפובליקת פולין 
 הוצאה להורג:  17 בפברואר 1943 (בגיל 53) סמרה, ברה"מ 
 מדינה:  פולין 
 השכלה:  אוניברסיטת גנט 
 תפקיד:  מנהיג מפלגה (1919) 
 מפלגה:  הבונד 
 
ויקטור אלטר (בפולנית: Wiktor Alter; ‏7 בפברואר 1890 האימפריה הרוסית - 17 בדצמבר 1941\17 בפברואר 1943 ברית המועצות) היה ממנהיגי הבונד בפולין וממארגני הקמתו של הוועד היהודי האנטי פשיסטי.
ביוגרפיה

הוא נולד בעיר מלבה, בפולין של היום, במשפחה חסידית עשירה. הוא למד בבלגיה, באוניברסיטת גנט, שם קיבל את התואר ב-1912 בהנדסת מכונות. לאחר קבלת התואר הוא חזר לוורשה והצטרף אל תנועת הבונד. הוא נעצר על ידי השלטונות עקב פעילותו הפוליטית ונשלח לסיביר. הוא הצליח להימלט והגיע לבריטניה, שם הצטרף אל מפלגת הלייבור.
לאחר מהפכת אוקטובר הוא חזר לרוסיה, לאחר 1918 הוא השתקע בפולין שזה עתה זכתה בעצמאות. הוא היה אחד המנהיגים של תנועת הבונד בפולין בתקופה שבין מלחמות העולם.
עזיבת פולין עם פלישת הנאצים

עם פלישת הגרמנים לפולין ב-1 בספטמבר 1939 התקיים דיון בקרב חברי ההנהגה של הבונד האם נכון להישאר בפולין הכבושה, או לעזוב את פולין לרוסיה. דיון זה הושפע מדיונים שהיו בקרב חברי המפלגה הפולנית הסוציאליסטית (פפ"ס).
חברי הנהגת הבונד והפפ"ס סברו כי על חברי ההנהגה הסוציאליסטית לעזוב את פולין הכבושה שכן הבונד ראה עצמו שותף למאבק של פועלי פולין נגד הפולש הפשיסטי גרמני ובעצם הישארותם על אדמת פולין הם מסכנים את עצמם. אך היו גם כאלה שסברו כי יש להשיב מלחמה, ולאחד את כל הפועלים כדי להילחם בגרמנים הפולשים. לבסוף הוחלט כי ההנהגה תעזוב את פולין, והם עזבו קבוצות קבוצות מזרחה. באחת הקבוצות שעזבה היה ויקטור אלתר. אלתר וחבריו פנו לכיוון מזריץ' שמטרתם הייתה להגיע ללובלין. ב-9 בספטמבר הגיעו למזריץ', וב-11 בספטמבר הגיעו ללובלין.
עם פלישת הסובייטים למזרח פולין השתנו תוכניותיהם של חברי הבונד, וחברים שונים פנו וניסו להגיע לגבול הליטאי. גם ויקטור אלתר הבין כי הסובייטים עתידים להגיע אל לובלין, ניסה לצאת מלובלין ולהגיע אל הגבול הליטאי, אך הוא נתפס בידי הסובייטים והכניסו אותו לכלא הסובייטי.
המאסר בכלא הסובייטי

ויקטור אלתר נתפס בידי הנ.ק.ו.ד ב-26 בספטמבר 1939, הוא הועמד למשפט בפני בית דין צבאי, וב-20 ביולי 1941 נגזר עליו עונש מוות באשמת פעילות אנטי סובייטית. מנהיג בונד נוסף שנתפס אף הוא וישב בכלא הסובייטי היה הנריק ארליך ואף עליו נגזר גזר דין מוות. ארליך ואלתר הואשמו כי עסקו בפעילות ריאקציונית, קשרו קשר עם הבורגנות הבין-לאומית, שיתפו פעולה עם מתנגדי המשטר הסובייטי וקיימו קשרים עם המערב. חבריהם חברי הבונד עסקו רבות בשאלה מדוע נתפסו, ועשו פעולות רבות כדי להביא לשחרורם. גזר דינם הומתק לבסוף ל-10 שנות מאסר, וב-14 בספטמבר 1941 שוחררו במפתיע מבית הכלא הסובייטי.
מותו

לאחר שחרורו מן הכלא החל להקים את הוועד היהודי האנטי פשיסטי, השלטונות הסובייטים תכננו למנותו בתור מזכיר כללי של הוועד. הוא שוב נעצר על ידי הסובייטים יחד עם הנריק ארליך ב-4 בדצמבר 1941 בטענה על קשרים עם הביון הגרמני. ב-17 בדצמבר 1941 הוצא להורג בירייה. לפי מקורות אחרים, ההוצאה להורג בוצעה רק ב-17 בפברואר 1943.
הערות שוליים

1 2  דניאל בלטמן, למען חירותינו וחירותכם - הבונד בפולין 1939 1949, ירושלים: הוצאת יד ושם רשות הזכרון לשואה וגבורה והאוניברסיטה העברית בירושלים המכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן, תשנ"ו
↑  ויקטור אלטר, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257668005171  PLWABN: 9810623069705606  GND: 119055449  ISNI: 0000 0001 1578 1389  LCCN: n89106344  NKC: uk20201063212  NLA: 35697214  RERO: 02-A002921817  SELIBR: 137231  SNAC: w6fj5kmc  SUDOC: 132357283  Trove: 1047010  VIAF: 93136878   WorldCat (עם VIAF): 93136878
חואן בראבו

| --- | --- |

 לידה:  1483 Atienza, ספרד 
 הוצאה להורג:  24 באפריל 1521 (בגיל 38 בערך) Villalar de los Comuneros, ספרד 
 מדינה:  ספרד
 פעילות בולטת:  מנהיג המורדים ב-"מרד הקסטיליאני של הקומונרוס"
 בת זוג:  קטלינה דל ריו מריה קורונל
 
אנדרטה לזכר חואן בראבו בעיר העתיקה של סגוביה.
חואן בראבו (באנגלית: Juan Bravo; נולד בסביבות 1483, הוצא להורג ב-24 באפריל 1521) היה אציל קסטיליאני ואחד ממנהיגי הקומונרוס, המועצות המקומיות שמרדו בקיסר קרל החמישי ב-"מרד הקסטיליאני של הקומונרוס", מלחמה הידועה כמלחמת הקהילות של קסטיליה (אנ'). חי ופעל בצפון-מרכז ספרד.
ביוגרפיה

חואן בראבו נולד בסביבות 1483, בעיר אטינצה (אנ') שבספרד. אביו היה גונזלו אורטגה בראבו דה לגונה, מנהל המבצר, ואמו הייתה מריה דה מנדוסה, בתו של הרוזן ממונטאגודו. חואן בראבו היה אחיינו של חואן דה אורטגה בראבו דה לגונה, הבישוף של קהילות סיודאד רודריגו, קלהורה וקוריה. בשנת 1504 כבר גר חואן בראבו בעיר סגוביה שבמרכז ספרד, ושנה מאוחר יותר התחתן עם קטלינה דל ריו, בתם היחידה של דייגו דל ריו, חבר המועצה של סגוביה, ושל איזבל דה הררה. נולדו להם שלושה ילדים.
לאחר שהתאלמן, נשא בראבו את מריה קורונל בעיר מגוריו סגוביה בשנת 1519. מריה הייתה ביתו של איניגו לופז קורונל, חבר מועצת סגוביה וסוחר עשיר ונינתו של היהודי המומר אברהם סניור קורונל. מנישואין אלו נולדו להם שני בנים. איניגו לופז קורונל הוריש את כל רכושו לחואן בראבו חתנו, בתנאי שילדי מריה וחואן ירשו אותם.