מלחמת איטליה–יוון
היערכות הכוחות למלחמה

לאיטליה אין גבול יבשתי עם יוון, לכן נערכו הכוחות האיטלקים על הגבול שבין אלבניה הכבושה ובין יוון, שאורכו כ-150 קילומטרים, והיה אז אזור הררי בלתי מפותח ובו מספר קטן של דרכים הראויות לשימוש. רכס הרי הפינדוס חילק את הגזרה לשתיים - אזור אפירוס ומערב מקדוניה.
תוכנית המלחמה האיטלקית, שנקראה בשם הקוד "Emergenza G", דיברה על כיבושה של יוון בשלושה שלבים. הראשון - כיבוש אפירוס והאיים האיוניים. לאחר מכן, עם הגעת התגבורות עליהן דיבר הגנרל ויסקונטי-פראסקה, ימשיכו הכוחות לעבר מערב מקדוניה ואזור סלוניקי, ויכבשו את צפונה של יוון. לאחר מכן תיכבש הארץ כולה. מתקפות נוספות אמורות היו להיערך באיים האיוניים. ההנחה הייתה כי כוחות בולגריים ירתקו את היוונים באזור מזרח מקדוניה, וימנעו את מעבר הכוחות משם לחזית האיטלקית.
הפיקוד האיטלקי, המכונה "קומנדו סופרמו" הקציב לכל זירה קורפוס משלה, מבין הכוחות שהוצבו באלבניה. הקורפוס ה-25 "צ'אמוריה", החזק יותר, כלל את דיוויזיית חיל הרגלים ה-23 "פררה", ואת דיוויזיית חיל הרגלים ה-51 "סיינה", בנוסף לדיוויזיה המשוריינת ה-131 "צ'נטאורו", הוקצה לנוע לעבר יואנינה. משמאלו הייתה אמורה לנוע קבוצת מאסף בגודל של בריגדה, ומימינו דיוויזיית העלית האלפינית, הדיוויזיה השלישית "ג'וליה", שתבקיע דרך הרי הפינדוס. הקורפוס ה-26 "קוריצה", הוקצה לזירה המקדונית, וכלל את דיוויזיית חיל הרגלים ה-29 "פיימונטה", דיוויזיית חיל הרגלים ה-39 "פארמה" ודיוויזיית חיל הרגלים ה-19 "ונציה". קורפוס זה היה אמור לשמור על עמדות מגננה. כוחו הכולל של הכוח האיטלקי היה 85,000 חיילים, תחת פיקודו של ויסקונטי-פראסקה.
לאחר כיבוש אלבניה, הכינו היוונים תוכנית "IB", "איטליה-בולגריה", שצפתה מתקפה משולבת של שתי מדינות אלו כנגד יוון. התוכנית הייתה באופן פשוט מגננה באפירוס ונסיגה הדרגתית לייצוב קו בפנים הארץ, תוך הכנה למתקפת נגד מוגבלת במערב מקדוניה. היו מספר וריאציות לתוכנית זו, שכללו מגוון של קווי הגנה אפשריים, והמפקד בשטח כראלמבוס קצימיטרוס היה חופשי לאלתר ולבחור ביניהן.
לאחר גיוס כללי כלל צבא יוון, בפיקודו של הגנרל פפגוס, 19 דיוויזיות רגלים, דיוויזיה ממונעת ודיוויזיית פרשים. לכוחות אלו נוספו כוחות נוספים ככוחות עתודה לפריסה מהירה, וחיל מצב במצודות. הכוחות היווניים העיקריים בחזית עם פרוץ המלחמה היו - באפירוס דיוויזיית חיל הרגלים השמינית, בפיקודו של קצימיטרוס. במערב מקדוניה "האזור הצבאי של מערב מקדוניה" כוח בגודל של קורפוס בפיקוד הגנרל יואניס פיציקס. בסך הכול מנו הכוחות היוונים שפעלו בחזית האלבנית עם פרוץ המלחמה כ-35,000 איש. דיוויזיות הרגלים היווניות כללו כ-30% יותר חיילים מהדיוויזיות האיטלקיות.
האיטלקים נהנו מעדיפות בכוח אדם, הנובעת מהיותם אומה של 45 מיליון נפש המתקיפה אומה של שבעה מיליון נפש, מהשימוש בטנקים, שחסרו ליוונים, ומעליונות אווירית וימית ברורה. עם זאת הטנקים האיטלקים שהופעלו בחזית היו טנקים קלים, והיתרון שהעניקו היה זניח לאור תנאי הזירה הקשים. ה-פיאט M11/39 היה טנק בעל תותח של 37 מילימטרים, ושריון של 30 מילימטרים בחזיתו ובצדדיו 14 מילימטרים. ה-L3/35 היה קל אף יותר, ולמעשה המדובר בשריונית: צוות של שני אנשים, נהג ומפקד, הפעיל שני מקלעי שמונה מילימטר המורכבים על מרכב בעובי של שישה עד ארבעה עשר מילימטרים. טנקים אלו הקנו לאנשי צוותם הגנה מינימלית, לא היו מצוידים במערכות קשר רדיו, וההסתמכות עליהם להכרעת הלחימה הייתה מטעה. העליונות האווירית הייתה ברורה יותר.
חיל האוויר ההלני היה קטן ומפגר. מטוס הקרב העיקרי שלו היה מטוס קל פולני בשם PZL P.24(אנ'), שלא היה יריב ראוי לדגמים אחרים שפעלו בזירה. הרג'ה ארונאוטיקה, חיל האוויר האיטלקי, הפעיל מספר רב של דגמי מטוסים, מפציצים מתקדמים ומטוסי קרב, ועל אף שלא היה מצויד בדגמים המקבילים למטוסי הקרב הבריטים או הגרמנים מן הקו הראשון, עדיין היו מטוסי הקרב המובילים שהפעיל, מאקי MC200 ופיאט G-50, מטוסים מודרניים בעלי יכולת טובה. גם יתרון זה קוזז עקב תנאי מזג האוויר הקשים בזירת הלחימה. ואכן, כבר בדצמבר 1940 חדל חיל האוויר ההלני מלהתקיים, לאחר שאיבד כ-50% מכוחו בחודש של לחימה. עם זאת, לזירה הגיעה תגבורת בריטית של מטוסי קרב, שמנעה מהאיטלקים את השליטה המוחלטת בזירה האווירית.
הצי היווני הקטן כלל כ-31 כלי שיט, מתוכם כ-12 סירות טורפדו, וספינות מגדלים שונים. עד לסוף הלחימה אבדו כ-21 מהם. לעומתו הצי המלכותי האיטלקי, הרג'ה מרינה, היה בין הגדולים והמשובחים בזירת הים התיכון, וכלל את כל מגוון ספינות הקרב הנדרשות לצי מודרני. עם זאת, יתרון זה התקזז בשל מעורבותה של בריטניה, אשר במהלך הלחימה הכתה בצי האיטלקי ושיבשה מאוד את פעולתו.
היוונים נהנו ממידע מודיעיני מדויק על כוונות האיטלקים ומועד הפלישה, כמו גם מהיכרות עם השטח ועם תנאי מזג האוויר, שחסרה לחלוטין לאיטלקים. העונה הגשומה החלה מספר ימים לפני הפלישה, ופגמה מאוד בעבירות השטח ההררי, כאשר מעט הדרכים הניתנות לשימוש הפכו לבוציות, דבר שהעניק עדיפות מסוימת לכוח המגן, ונטרל את יתרון השריון האיטלקי. המורל בצד היווני היה גבוה, ונשמעו קריאות "לנקום את טינוס".