stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וונג ג'יאנאן
ביוגרפיה > 2021

באולימפיאדת טוקיו (2020) סיים וונג במקום ה-20 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.81 מטר ולא הצליח להעפיל לגמר.
ביוגרפיה > 2022 > אלוף העולם

באליפות העולם שנערכה בשנת 2022 ביוג'ין שבארצות הברית זכה וונג במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 8.36 מטר, אותו השיג בקפיצה השישית והאחרונה לאחר שדורג במקום חמישי בתוצאה של 8.03 מטר. במדליית הכסף זכה מילטיאדיס טנטוגלו מיוון (8.32 מטר) ובמדליית הארד זכה סימון איהאמר משווייץ (8.16 מטר).
מארק איצ'יסון יאנג

סר מארק איצ'יסון יאנג בחגיגות אחד במאי, 1946
סר מארק איצ'יסון יאנג (באנגלית: Sir Mark Aitchison Young;‏ 30 ביוני 1886 – 12 במאי 1974) היה פקיד קולוניאלי בריטי, שכיהן כמושל הונג קונג בעת כניעת הונג-קונג ליפנים, ושהה תקופה ארוכה בשבי היפני. כמו כן, שימש יאנג במשרת המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, המשרה השנייה בחשיבותה בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
קורות חיים

יאנג התחנך במכללת איטון ובמכללת קינגס שבאוניברסיטת קיימברידג'. בשנת 1909 הצטרף לשירות הקולוניאלי הבריטי ושירת בציילון. במהלך מלחמת העולם הראשונה, החל משנת 1915, שירת בצבא הבריטי. בין השנים 1923–1928 שירת כעוזרו של מזכיר מושבת ציילון, ובין 1928–1930 שירת כמזכיר מושבת סיירה לאון. בין השנים 1930–1933 כיהן כמזכיר הראשי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, ומתוקף תפקידו כיהן בפועל כנציב העליון בין כהונתם של ג'ון צ'נסלור וארתור ווקופ.
בשנת 1931 התקבל כחבר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. בשנת 1934 קיבל תואר אביר במסדר זה, וב-1946 קיבל תואר אביר גדול במסדר. בין ה-5 באוגוסט 1933 ועד מרץ 1938 כיהן כמושל ברבדוס, והחל מנובמבר 1937 ועד פברואר 1938 כיהן גם כמושל טרינידד וטובגו. בין 1938 ועד 1941 כיהן כמושל טנגניקה.
ב-10 בספטמבר 1941 החל לכהן כמושל הונג קונג. זמן קצר לאחר מכן, ב-7 בדצמבר 1941 תקף חיל האוויר היפני את פרל הארבור ואת הונג קונג. הקרב על הונג קונג נמשך 18 ימים, ולבסוף, לאחר כיבוש מאגרי המים של האי הונג קונג נאלץ יאנג להודיע על כניעת המושבה ב-25 בדצמבר, והחל הכיבוש היפני של הונג קונג במלחמת העולם השנייה. מפקד הצבא שהגן על המושבה, הגנרל מאלטבי, הציע ליאנג להודיע על כניעה מספר ימים קודם לכן, אולם בשל הוראה מפורשת של ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל להילחם על כל פיסת אדמה באי, סירב יאנג להצעה.
יאנג נכלא על ידי הצבא היפני. בתחילת הכיבוש היפני הוחזק במלון פנינסולה, וזמן קצר לאחר מכן הועבר למחנה שבויי מלחמה בסטנלי שבדרום האי הונג קונג. משם הועבר יאנג למחנה שבויים בשאנגחאי ומשם דרך טאיוואן ליפן. לקראת שלהי מלחמת העולם השנייה, הועבר למחנה שבויי מלחמה במנצ'וריה, ובו נותר עד כניעת יפן בסוף המלחמה.
בספטמבר 1945 שוחררה המושבה מידי הכוחות היפניים ושבה לשליטה בריטית. יאנג חזר לכהן כמושל המושבה ב-1 במאי 1946 (לאחר תקופת התאוששות באנגליה שנמשכה כשנה). לאחר שובו לכהונתו הציע יאנג רפורמה בחוקת המושבה, במסגרתה תיבחר המועצה המחוקקת של הונג קונג בבחירות ישירות, וכן הציע כי גוף מחוקק זה ינהל בפועל את המושבה (כשלמושל עצמו אין זכות וטו על החלטות הגוף המחוקק). יאנג פרש מתפקידו ב-25 ביולי 1947, ותוכניותיו לרפורמה חוקתית נזנחו על ידי המושל הבא אלכסנדר גרנתהאם.
יאנג נפטר ב-12 במאי 1974. יאנג הוא אחד משלושת המושלים שלא נקראו על שמם אתרים בהונג קונג (לצד ויליאם רובינסון וכריס פאטן).
משפחתו

יאנג נשא לאישה את ג'וזפין מרי, ונולדו להם שני בנים ושני בנות.
הערות שוליים

↑  עשרים שנה לשלטון אזרחי בארץ, הצופה, 16 בספטמבר 1940
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1175376779  VIAF: 7434154801918056310009   WorldCat (עם VIAF): 7434154801918056310009
המרכזים ההיסטוריים של בראט ושל ג'ירוקסטרה

| --- | --- |
רובע מאנגאלם עם אלף החלונות מתחת למצודת בראט, על גדות נהר אוסום
רובע מאנגאלם עם אלף החלונות מתחת למצודת בראט, על גדות נהר אוסום
 האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תרבותי בשנת 2005, לפי קריטריונים 3, 4
 מדינה:  אלבניה אלבניה
 הערות:  הרחבה ב-2008
 קואורדינטות:  40°04′27″N 20°08′27″E﻿ / ﻿40.07416667°N 20.14083333°E﻿ / 40.07416667; 20.14083333
 
המרכזים ההיסטוריים של בראט ושל ג'ירוקסטרה (באלבנית: Qendrat historike të Beratit dhe Gjirokastrës) הם אתר מורשת עולמית בדרום אלבניה. ג'ירוקסטרה נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-2005, ובראט נוספה כהרחבה ב-2008. הם רשומים כדוגמאות נדירות לערים עות'מאניות עם ארכיטקטורה האופיינית לתקופה העות'מאנית.
בראט מכונה לעיתים קרובות "עיר אלף החלונות", ונחשבת אחד מהאוצרות הארכיטקטוניים של אלבניה. עקבות של אילירים, יוונים, רומאים, ביזנטים ועות'מאנים עדיין ניכרים ושמורים היטב בעיר, עם טירות, אחוזות, כנסיות, מסגדים, איקונינים וציורי קיר. במשך מאות שנים הייתה בראט מקום שבו דתות וקהילות שונות התקיימו יחד בשלום.
ג'ירוקסטרה, המכונה עיר האבן, משתרעת על צדו התלול של הנהר דרינו (אנ'), ומשקיפה על הנוף ההיסטורי עם ארכיטקטורת אבן ציורית הממוסגרת על ידי הרים מכל עבר. כמו רוב הערים האחרות באלבניה, ג'ירוקסטרה נושאת אוצרות ארכיטקטוניים של תרבויות שונות ששלטו בעבר באזור.
לקריאה נוספת

Damian Komata, Gjurmë të antikitetit ilir dhe të mesjetës në kalanë e Gjirokastrës / Vestiges de l'Antiquité illyrienne et du Moyen Age dans la forteresse de Gjirokastra, pp. 165-176 (בצרפתית)
הערות שוליים

↑  UNESCO World Heritage Centre, Three new sites inscribed on UNESCO’s World Heritage List, UNESCO World Heritage Centre (באנגלית) (ארכיון)
↑  UNESCO World Heritage Site. "Historic Centres of Berat and Gjirokastra". whc.unesco.org (באנגלית). ארכיון מ-2020-06-01. נבדק ב-2020-08-17.
↑  Shqpëria në Unesco - Momentet Kryesore | Misioni i Përhershëm i Republikës së Shqipërisë pranë UNESCO-s, www.ambasadat.gov.al
↑  UNESCO World Heritage Site. "Museum-City of Gjirokastra" (PDF). whc.unesco.org (בצרפתית and אנגלית). ארכיון (PDF) מ-2015-06-26. נבדק ב-2020-08-17.
↑  UNESCO World Heritage Site. "Advisory Body Evaluation (ICOMOS) - Historic centres of Berat and Gjirokastra (Albania) No 569" (PDF). whc.unesco.org (באנגלית). ארכיון מ-2020-05-31. נבדק ב-2020-08-17.
↑  "Icons from the Orthodox Communities of Albania - COLLECTION OF THE NATIONAL MUSEUM OF MEDIEVAL ART, KORCË" (PDF). helios-eie.ekt.gr (באנגלית). p. 20. ארכיון (PDF) מ-2013-05-17. נבדק ב-2020-08-17.
ליו שה-יינג

זהו שם סיני; שם המשפחה הוא .
ליו שה-יינג (בסינית: 刘诗颖; נולדה ב-24 בספטמבר 1993) היא אתלטית סינית, אלופה אולימפית (טוקיו 2020), סגנית אלופת עולם (דוחה 2019) ואלופת אסיה (ווהאן 2015) בהטלת כידון.
ביוגרפיה > 2012 > אלופת אסיה עד גיל 20

באליפות אסיה עד גיל 20 שנערכה ביוני בקולומבו שבסרי לנקה זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 53.02 מטר.
ביוגרפיה > 2012 > סגנית אלופת עולם עד גיל 20

באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ביולי בברצלונה שבספרד זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 59.20 מטר.
ביוגרפיה > 2015 > אלופת אסיה

באליפות אסיה שנערכה ביוני בווהאן שברפובליקה העממית של סין זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אליפות חדש של 61.33 מטר.
ביוגרפיה > 2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 23 בהטלת כידון בתוצאה של 57.16 מטר.
ביוגרפיה > 2017

באליפות העולם שנערכה באוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת סיימה במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 62.84 מטר.
ביוגרפיה > 2018 > אלופת משחקי אסיה

במשחקי אסיה שנערכו באוגוסט בג'קרטה שבאינדונזיה זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא תחרות חדש של 66.09 מטר.
ביוגרפיה > 2019 > סגנית אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה בספטמבר-אוקטובר בדוחה שבקטר זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 65.88 מטר, אחרי קלסי לי ברבר מאוסטרליה (66.56 מטר) ולפני בת ארצה לו הויהוי (65.49 מטר).
ביוגרפיה > 2021 > אלופה אולימפית

באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 66.34 מטר, לפני מריה אנדרייצ'יק מפולין (64.61 מטר) וקלסי לי ברבר (64.56 מטר).
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 63.25 מטר.
ביוגרפיה > 2023 > סגנית אלופת אסיה

באליפות אסיה שנערכה ביולי בבנגקוק שבתאילנד זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 61.51 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום שישי בתוצאה של 61.66 מטר.
שיאים אישיים

הטלת כידון: 67.29 מטר (2020)
וילה ד'אסטה

וילה דֵ'אֵסְטֶה (באיטלקית: Villa d'Este) הוא ארמון בטיבולי שבאיטליה, הידוע בגנים המיוחדים ובמזרקות הרבות ויוצאות הדופן שבשטחו. הוילה, יחד עם אדריכלות הנוף שלמרגלותיה, המשלבת מערכת מדרגות, מזרקות וגינון, מהווים דוגמה מופתית לאדריכלות הרנסאנס ולעיצוב הנוף האיטלקי ועל כן הוכר המקום כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו מאז שנת 2001.
היסטוריה

הארמון שימש בעבר כמנזר בנדיקטיני, עד שעבר לידיו של הקרדינל איפּוליטו השני דֵ'אֵסְטֶה (1509-1572), בנם של אלפונסו הראשון דֵ'אֵסְטֶה ושל לוקרציה בורג'ה. איפּוליטו השני מונה בשנת 1550 למושל טיבולי על ידי האפיפיור יוליוס השלישי, ואז החל בהסבת מבנה המנזר למעון מפואר. תכנון הגנים והמזרקות נעשה על ידי הארכיטקט האמן והארכאולוג הנפוליטני פירו ליגוריו Pirro Ligorio‏ (1510–1583), לפי הוראותיו של האדריכל אלברטו גלבני Alberto Galvani. הצייר הראשי שצייר את קירות הארמון היה ליוויו אגרסטי Livio Agresti‏ (1508–1580), שהיה בעל סגנון רנסאנסי - מנייריסטי.
המזרקות

הגן הגדול שלמרגלות הארמון מכיל מגוון גדול ומרשים של מזרקות ובריכות בסגנונות שונים. סך הכל נספרו כ-500 סילוני מים. מקור המים - מנהר אניינה וממעיין סמוך. המזרקות העיקריות:
מזרקת הספל הגדול (פונטאנה דֶל בִּיקֶיירוֹנֶה Fontana del Bicchierone) עם אגן בצורת קונכייה. מיוחסת לברניני.
מזרקת רומא בזעיר אנפין (פונטאנה רוֹמֶטָה Fontana Rometta) ובה העתקים של פסלים מפורסמים מרומא.
שדירת מאה המזרקות (ויאלֵה דֶלֶה צֶ'נטו פונטאנֶה Viale delle Cento Fontane) מאה מזרקות בצורות שונות לאורך שביל.
המזרקה הסגלגלה (פונטאנה דֶל אוֹבַאטוֹ Fontana dell'Ovato).
מזרקת הדרקונים (פונטאנה דיי דְרַאגִי Fontana dei Draghi) במרכז הגן, ובה פסליהם של שלושה דרקונים. נבנתה בשנת 1572 לכבוד ביקור האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר, אשר על המגן שלו מופיעה דמות דרקון.
מזרקת העוגב (פונטאנה דֶל אוֹרְגָנוֹ Fontana dell'Organo) בה ניגנו בעבר בעוגב שהופעל בכוח המים. במבנה המזרקה מוצבים פסלי האלים התאומים אפולו ודיאנה.
מזרקת נפטון (פונטאנה די נטונו Fontana di Nettuno) - המזרקה הגדולה והמרשימה ביותר בגן כולו.
מזרקת אלת הטבע (פונטאנה דֶלָה דֶאָה נאטוּרה Fontana della Dea Natura), הקרויה גם מזרקת השפע (פונטאנה דֶל אַבּוֹנְדַנְצָה Fontana dell'Abbondanza), ובה פסל האלה דיאנה מאֶפֶסוּס ולה שדיים מרובים.
מזרקת הינשוף (פונטאנה דֶלָה צִ'יבֶטָה Fontana della Civetta), שבעבר הפיקה צלילים דומים לצלילי ציפורים.
מזרקת פְּרוֹסֶרְפִּינָה (פונטאנה די פְּרוֹסֶרְפִּינָה Fontana di Proserpina) - על שם אלה רומית, המקבילה ל-פרספונה היוונית.
מזרקת פגסוס (פונטאנה דֶל פֶּגָסוֹ Fontana del Pegaso) ובה פסל של היצור מיתולוגי.
גלריית תמונות

הפארק של וילה ד'אסטה, תמונה של קארל בלכן, 1830
הארמון
פנים הארמון
הקפלה
מזרקת הספל הגדול
מבט מהארמון אל מזרקת רומא בזעיר אנפין
מזרקת רומא בזעיר אנפין
המזרקה הסגלגלה
מבט מהארמון אל מזרקת נפטון
למעלה - מזרקת העוגב, למטה - מזרקת נפטון
שדירת מאה המזרקות
מזרקת הדרקונים
מזרקת אלת הטבע, הקרויה גם מזרקת השפע
מזרקת הינשוף
מזרקת פ{{ס:דגש}}ְרוֹסֶרְפ{{ס:דגש}}ִינָה
מזרקת פגסוס
מוזיאון מונק

| --- | --- |


חזית המוזיאון, 2020
 מידע כללי
 סוג:  מוזיאון לאמנות
 על שם:  אדוורד מונק 
 כתובת:  Tøyengata 53, אוסלו, נורווגיה
 מיקום:  אוסלו 
 מדינה:  נורווגיה 
 בעלים:  עירונית
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1963
 תאריך פתיחה רשמי:  מאי 1963
 אדריכל:  Juan Herreros 
 קואורדינטות:  59°54′21″N 10°45′19″E﻿ / ﻿59.90575°N 10.755305555556°E﻿ / 59.90575; 10.755305555556
 munchmuseet.no
  (למפת אוסלו מוגדלת) מוזיאון מונק(למפת אוסלו רגילה) מוזיאון מונק
 
מוזיאון מונק (בנורווגית: Munch-museet) הוא מוזיאון לאמנות באוסלו, נורווגיה המוקדש לחייו ויצירותיו של האמן הנורווגי אדוורד מונק.
פעילות

מוזיאון מונק ממוקם היה ממוקם בעבר ברובע טויין. באותה העת ההקמה של המוזיאון מומנה בחלקה מרווחים שהניבו בתי הקולנוע העירוניים באוסלו והוא פתח את שעריו בשנת 1963, לכבוד שנת המאה להולדתו של מונק. מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכלים הנורווגים אינאר מיקלבוסט וגונאר פונגר.
אוסף המוזיאון מורכב מיצירות של מונק, שאותן הוריש לעיריית אוסלו. לאורך השנים הורחב האוסף ביצירות נוספות מאת מונק שנתרמו על ידי אחותו אינגר מונק, וכן יצירות תרומות אחרות. במוזיאון אוסף קבוע של למעלה ממחצית מכלל ציוריו של האמן ולפחות עותק מכל הדפס שיצר. באוסף מעל ל-1,200 ציורים, 18,000 הדפסים, שישה פסלים, וכן 500 צלחות, 2,240 ספרים ופריטים שונים אחרים. המוזיאון מכיל גם אולם שבו מתקיימים קונצרטים.
לאורך השנים נשדדו עבודות מאוסף המוזיאון. בשנת 1998 נשדד הציור "ערפד" והושב אליו באותה השנה.
בשנת 2004 פרצו שני רעולי פנים חמושים למוזיאון לאור יום ולעיני מאות מבקרים גנבו את שתי היצירות המפורסמות ביותר של מונק "הצעקה" ו"מדונה". היצירות נפגמו באירוע, אך אותרו והושבו למוזיאון בשנת 2006.
בשנת 2008 קידמה עיריית אוסלו תחרות אדריכלים בינלאומית לתכנון בניין מוזיאון חדש באזור בירוויקה, במגרש סמוך לבית האופרה של אוסלו. בתחרות זכתה הצעת האדריכל הספרדי חואן הררוס, והבניין החדש נפתח לציבור באוקטובר 2021.
גלריה

הצעקה כפי שמוצגת במוזיאון
תצוגה במוזיאון הכוללת התייחסות לשוד "הצעקה" ב-2004
אולם תצוגה וקונצרטים במרכז המוזיאון
מוזיאון מיכאל סי. קרלוס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארכאולוגיה
 כתובת:  אטלנטה 
 מיקום:  מחוז דהקאלב 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מבקרים בשנה:  120,000
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1919
 תאריך פתיחה רשמי:  1919 
 אדריכל:  מייקל גרייבס 
 קואורדינטות:  33°47′26″N 84°19′27″W﻿ / ﻿33.790418°N 84.324235°W﻿ / 33.790418; -84.324235
 carlos.emory.edu
  (למפת אטלנטה מוגדלת) מוזיאון מיכאל סי. קרלוס(למפת אטלנטה רגילה) מוזיאון מיכאל סי. קרלוס
 
מוזיאון מיכאל סי. קרלוס (באנגלית: Michael C. Carlos Museum; בקצרה מוזיאון קרלוס) ממוקם בקמפוס של אוניברסיטת אמורי במחוז דקאלב (DeKalb), ליד אטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית, ומנוהל בידי האוניברסיטה.
פעילות

בידי מוזיאון קרלוס נמצא האוסף הגדול ביותר בדרום מזרח ארצות הברית של פריטים ממצרים העתיקה, יוון, רומא, המזרח הקרוב והאמריקות. אוספי המוזיאון פתוחים לקהל הרחב ללא תשלום.
המוזיאון נקרא על שמו של מיכאל סי. קרלוס, נדבן מאטלנטה, יושב ראש חברת ההפצה הלאומית. קרלוס תרם כמעט 20 מיליון דולרים למוזיאון במרוצת שני עשורים. קרלוס נפטר בדצמבר 2002 בגיל 75.
בשנת 1999 רכש המוזיאון מומיה בלתי מזוהה שאחדים סברו שיכולה להיות פרעה של ממלכה חדשה. לאחר מחקר ושיתוף פעולה עם מומחים לרפואה מהאוניברסיטה, זיהו מוזואולוגים את המומיה כרעמסס הראשון. המוזיאון החזיר את המומיה למצרים בשנת 2003 כמתנת רצון טוב ושיתוף פעולה תרבותי בינלאומי.
העגורים עפים

| --- | --- |

 בימוי:  מיכאל קאלאטוזוב
 הופק בידי:  מיכאל קאלאטוזוב
 תסריט:  ויקטור רוזוב
 עריכה:  מריה טימופייבה
 שחקנים ראשיים:  טטיאנה סמוילובה, אלכסיי בטלוב, וסילי מרקורייב
 מוזיקה:  מייצ'יסלב ויינברג
 צילום:  סרגיי אורוסבסקי
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 חברת הפקה:  מוספילם
 חברה מפיצה:  מוקפ, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 באוקטובר 1957 
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  רוסית
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט מלחמה 
 פרסים:  פרס דקל הזהב
 דף הסרט ב־IMDb
 
העגורים עפים (ברוסית: Летят журавли) הוא סרט סובייטי משנת 1957 על מלחמת העולם השנייה. הסרט מתאר את אכזריות המלחמה - בעורף ובחזית - ואת הנזק שנגרם לנפש הסובייטית כתוצאה ממלחמת העולם השנייה (הידועה בברית המועצות כמלחמה הפטריוטית הגדולה). הסרט הופק במוספילם על ידי הבמאי הסובייטי יליד-גאורגיה מיכאל קאלאטוזוב בכיכובם של אלכסיי בטלוב וטטיאנה סמוילובה. התסריט עובד על ידי ויקטור רוזוב על-פי המחזה שלו בעל אותו השם. הסרט זכה בפרס דקל הזהב פסטיבל הקולנוע בקאן ב-1958, הסרט הסובייטי היחיד שזכה בפרס.
הערות שוליים

↑  "Festival de Cannes: The Cranes are Flying". festival-cannes.com. נבדק ב-2009-02-10.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007408774605171  BnF: cb150483891 (data)  GND: 4601127-4  SUDOC: 199329303  VIAF: 218116475   WorldCat (עם VIAF): 218116475 
| פרס דקל הזהב |
| --- | --- | --- |
| 1945‏-1960 | יוניון פסיפיק (1945) • (בשנה זו חולקו 11 פרסים) ייסורים, סוף השבוע האבוד, האחו האדום, פגישה מקרית, ניצ'ה נגר, הסימפוניה הפסטורלית, תקוותם האחרונה, גברים ללא כנפיים, רומא עיר פרזות (1946) • הפרס לא חולק (1947) • הפסטיבל לא התקיים (1948) •  האדם השלישי (1949) • הפסטיבל לא התקיים (1950) • מיס ג'ולי (אלף סיוברג), נס במילאנו (ויטוריו דה סיקה) (1951) • בשל מאזן הכוחות, אותלו (1952) • שכר האימה (1953) • השער לגיהנום (1954) • מרטי (1955) • עולם הדממה (1956) • שכנוע ידידותי (1957) • העגורים עפים (1958) • אורפאו נגרו (1959) • לה דולצ'ה ויטה (1960) |  |
| 1961‏-1980 | היעדרות כה ארוכה, וירידיאנה (1961) • משלם ההבטחות (1962) • הברדלס (1963) • מטריות שרבורג (1964) • הפטנט (1965) • על גברים ונשים, גבר ואישה (1966) • יצרים (1967) • חלוקת הפרס בוטלה בשל אירועי מאי 1968 (1968) • והיה אם... (1969) • מ.א.ש (1970) • המקשר (1971) • מקרה מאטי, מעמד הפועלים הולך לגן עדן (1972) • אי ההבנה, הדחליל (1973) • השיחה (1974) • כרוניקה של שנים בוערות (1975) • נהג מונית (1976) • פדרה פדרונה (1977) • קבקבי העץ (1978) • אפוקליפסה עכשיו, תוף הפח (1979) • כל הג'אז הזה, קגמושה (1980) |  |
| 1981‏-2000 | איש הברזל (1981) • יול, נעדר (1982) • הבלדה על נראיימה (1983) • פריז, טקסס (1984) • מסע העסקים של אבא (1985) • המיסיון (1986) • מתחת לשמש השטן (1987) • פלה הכובש (1988) • סקס, שקרים ווידאוטייפ (1989) • לב פראי (1990) • ברטון פינק (1991) • כוונות טובות (1992) • שלום לפילגש, הפסנתר (1993) • ספרות זולה (1994) • מתחת לפני השטח (1995) • סודות ושקרים (1996) • טעם הדובדבן (1997) • נצח ועוד יום (1998) • רוזטה (1999) • רוקדת בחשכה (2000) |  |
| 2001‏-2020 | חדרו של הבן (2001) • הפסנתרן (2002) • אלפנט (2003) • פרנהייט 9/11 (2004) • הילד (2005) • כשהרוח נושבת (2006) • 4 חודשים, 3 שבועות ויומיים (2007) • בין הקירות (2008) • סרט לבן (2009) • הדוד בונמי שיכול לזכור את חייו הקודמים (2010) • עץ החיים (2011) • אהבה (2012) • כחול הוא הצבע החם ביותר (2013) • שנת חורף (2014) • דיפאן (2015) • אני, דניאל בלייק (2016) • הריבוע (2017) • המשפחה שלי (2018) • פרזיטים (2019) • הפסטיבל לא התקיים בשל מגפת הקורונה (2020) |  |
| 2021-היום | טיטאן (2021) • משולש העצבות (2022) אנטומיה של נפילה (2023) |  |
ולגה (מחוז באסטוניה)

מחוז וָלגה (באסטונית: Valga maakond), הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה. המחוז ממוקם בחלקה הדרומי של המדינה וגובל במחוז פילבה ומחוז וורו במזרח, במחוז טרטו בצפון-מזרח, מחוז ויליאנדי בצפון-מערב ובלטביה בדרום ובמערב.
בירת המחוז היא ולגה.
היסטוריה

מחוז ולגה באימפריה הרוסית הוקם ב-3 ביולי 1783 על שטחים שהיו שייכים קודם למחוזות ריגה ווונדן (בגרמנית: Wenden, היום העיר צזיס בלטביה). המחוז אז כלל 11 נפות, אשר 9 מתוכן נמצאות היום בשטח לטביה.
באזור ולגה וארגמה (בלטבית:Ērģeme) הייתה עד שנות ה-20 של המאה ה-20 האוכלוסייה מעורבת. 
במהלך מלחמת העצמאות האסטונית, כבשו הכוחות האסטונים חלק קטן משטח המחוז ועל שטח זה הכריזה ב-12 בפברואר 1919 הממשלה האסטונית על הקמתו של מחוז ולגה. באפריל אותה שנה נכנס ראש המחוז החדש לתפקידו.
בשנת 1920 נקבע הגבול המדיני בין אסטוניה ולטביה. בעקבות המלצת ועדת בוררות זרה חולקה העיר ולגה ביולי 1920 בין לטביה לאסטוניה, כאשר רוב השטח הבנוי, שבו גרו בעיקר אסטונים, נמסר לאסטוניה. ב-6 בספטמבר, לאחר שנוספו אליו נפות שהועברו מן המחוזות וורו, טרטו וויליאנדי, נקבעו גבולותיו הכלליים של המחוז. ב-11 בפברואר 1921 נקבעו הגבולות המדויקים שלו.
בראשית שנות ה-20 נעשו עוד מספר שינויים בחלוקת הנפות, אולם מאמצע שנות ה-20 ועד 1939 היה המחוז מחולק ל-19 נפות.
בשנת 1926 הוכרזה טרבה כעיר. ב-1939, בעקבות רפורמה מנהלית, חולק המחוז ל-10 נפות. 
בעקבות הפלישה הסובייטית נאלץ המושל האסטוני לפרוש מתפקידו ביולי 1940 אולם החלוקה המנהלית של המחוז נותרה בעינה עד לשנת 1950 בה שינה המשטר הסובייטי את החלוקה המנהלית בכל רחבי אסטוניה ומחוז ולגה חולק ל-3 נפות (ראיונים): ולגה, טרבה ואוטפה.
בשנת 1952 חולקה הרפוליקה הסובייטית האסטונית ל-3 אובלסטים (מחוזות) וראיון ולגה הפך לחלק מאובלסט טרטו.
בשנים 1959 עד 1966 נעשו כמה וכמה שינויים בגבולות מחוז ולגה, אחד מהם היה העברת נפת מניסטה למחוז וורו.
משנת 1966 נשמרו גבולות המחוז והחלוקה הפנימית בו עד היום.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 13 נפות, מתוכן 2 עירוניות והשאר כפריות.
ממשלת המחוז

בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים. מאז 2007 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי קאלב רהק (Kalev Rähk).
גאוגרפיה

נוף מחוז ולגה הוא רבגוני ומשופע באגמים.
האזור בקרבת הגבול הלטבי מאופיין בקרקעות חוליות המכוסות ביערות, בביצות כבול ובנוף ערבתי.
לעיתים, במרכז היערות מזדקרות פסגותיהן של מורנות.
במרכז המחוז זורם נהר ה"אמאייגי הקטן" (Väike Emajõgi) צפונה מאגם פיהַיֵַרְוו (Pühajärv), ליד אוטפה, ונשפך לתוך אגם וירטסיירב. 
בקרבת העיירה טליסטה נמצאת תחילתו של עמק פדלי (Pedeli ürgorg).
במרכז שקע ולגה נמצא מישור קורבה (Korva luht) נרחב.
במערב המחוז נמצאת רמת סאקאלה המשתרעת לכיוון דרום-מזרח.
בחלקו הדרומי של המחוז נמצא שקע הרגלה (Hargla). 
בולטים ביופיים העמקים קויבה (Koiva) ומוסטייגי (Mustjõgi) וכן אגם אהרו (Aheru) וסביבותיו.
ברוב שטחו של המחוז ניתן למצוא אבן חול בגוונים בהירים מתקופת הדבון התיכונה.
דמוגרפיה

לפי נתונים משנת 2006 הייתה הורכבה האוכלוסייה מן הקבוצות האתניות הבאות:
אסטונים - 82.7%
רוסים - 12.5%
אוקראינים - 1.4%
אחרים - 3.4%
נפות

המחוז מחולק ל-3 נפות כפריות (vallad).
אוטפה: בשנת 2017 הורחבה כאשר צורפו אליה הנפות הכפריות לשעבר סאנגאסטה, פאלופרה ורוב נפת פוקה.
ולגה (Valga): הוקמה ב-2017 וכוללת את הנפה העירונית לשעבר ולגה ואת הנפות הכפריות ארו, טליסטה, טאהווה וקארולה.
טירווה (Tõrva): הוקמה ב-2017 וכוללת את הנפה העירונית לשעבר טירווה ואת הנפות הכפריות הלמה, הומולי, פדראלה וכפר אחד מנפת פוקה.
נפות > נפות לשעבר

נפות עירוניות:
ולגה (Valga)
טירווה (Tõrva)
נפות כפריות:
ארו (Õru)
אוטפה (Otepää) - הנפה כוללת את העיר אוטפה, בירת החורף של אסטוניה
הלמה (Helme)
הומולי (Hummuli)
טאהווה (Taheva)
טיליסטה (Tõlliste)
סאנגאסטה (Sangaste)
פאלופרה (Palupera)
פוקה (Puka)
פידראלה (Põdrala)
קארולה (Karula)
התנועה לחופש ממכוניות

רחוב חופשי ממכוניות באמסטרדם שבהולנד
התנועה לחופש ממכוניות היא תנועה עולמית הכוללת יחידים, ארגונים, מתכנני ערים ופעילי חברה וסביבה, הטוענים שהמכוניות גורמות להפרעה בערים ובמקומות היישוב. המטרה של התנועה היא לייצר סביבה נטולת מכוניות, או לפחות להקטין מאוד את נוכחותן. את מקום הכבישים, ומגרשי החנייה, כך נטען, יש להמיר בשטחים לתועלת הציבור. יש לבנות בנייני מגורים קומפקטיים בהם רוב היעדים נגישים רגלית, ברכיבה באופניים או לתחבורה ציבורית.
הקשר היסטורי

עד תחילת המאה ה-20 הערים היו בנויות רחובות צרים, דחוסים, עתירי פעילות אנושית, צואת סוסים וזבובים. בתחילת המאה ה-20 הוחל תהליך התאמה של מקומות יישוב רבים למכוניות: הכבישים הורחבו ונוספו מקומות החנייה. צפיפות האוכלוסייה בערים פחתה באופן ניכר[דרוש מקור], ואזורים נרחבים יוחדו למכוניות. תהליך זה גרם להתפרשות הערים על פני מרחבים גדולים[דרוש מקור]. המכונית הפכה לאביזר מבוקש לצורך התניידות, תוך דחיקת האלטרנטיבות: סוסים וכרכרות, הליכה ברגל ואופניים.
השתרשותה של תפיסת ה’רחוב לרכב’, שינתה את דפוסי החשיבה והתכנון העירוני.
משהוקדש הרחוב לשירות המינוע, הוא הפך למרחב בעייתי ומרחיק של פעילות
אנושית. בתי העיר הסתגרו והתרחקו מחלל הרחוב. הושקע מאמץ גדל והולך בעיצוב
מרחבים חלופיים כדי לפצות על ’אובדנו’ של הרחוב לפעילות האנושית, וכך נמצא
המרחב העירוני מעוקר, מבוזבז ומפוצל.
תכנון עירוני

תכנון עירוני חופשי ממכוניות לוקח בחשבון חלופות תחבורתיות, קרבה של בתי הספר, חקלאות עירונית, דיור מצופף ונגישות, כך שחיי היומיום לא מצריכים תחבורה למרחקים ארוכים.
שכונות חדשות מתוכננות כך שבתי המגורים ומקומות העבודה מעורבים אלה באלה, והמרחב הציבורי ביניהם מזמין צעידה רגלית. דוגמה לכך היא הרובע ה-21 בווינה, רובע פלורידסדורף (Floridsdorf).
באזור חופשי ממכוניות תנועת הרכבים אסורה או מוגבלת בהיקפה.
במדינות רבות הגיעו הרשויות למסקנה שאין אפשרות לתכנן מרחבים לפי תחזיות של כמויות הרכבים במרחב הציבורי, כיוון שתכנון כזה פוגע אנושות באיכות החיים של האנשים החיים בעיר.[דרוש מקור]
שבילי אופניים אף הם אמצעי בתכנון של המרחבים העירוניים החופשיים ממכוניות. העיר הראשונה בה נבנו שבילי אופניים הייתה אמסטרדם בשנות ה-60. כיום ערים רבות בעולם הולכות בדרכה. בתל אביב קיים פרויקט תל-אופן, המאפשר לשכור אופניים עירוניות לתקופה קצרה להתניידות בעיר.
עיר בעלת איכות חיים תקינה

איכות חיים תקינה בשכונות המגורים מצריכה, בנוסף לצמצום הרכב, גם תמיכה בסגנון חיים בר קיימא[דרוש מקור]:
מתן העדפה להולכי רגל, לאופניים ולכלי רכב אלטרנטיביים במרחב הציבורי [דרושה הבהרה]
הפחתת הרעש וצמצום הזיהום ברחוב
שילוב ריהוט רחוב: ספסלים, ברזי מי שתייה, אינטרנט אלחוטי
אמנות רחוב