stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הראג'ות הלבנים
שליטים

| שם | תמונה | תאריך ומקום לידה | תאריך ומקום פטירה | מקור זכות הירושה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ג'יימס ברוק ג'יימס מסראוואק (1841–1868) |  | 29 באפריל 1803, הודו | 11 ביוני 1868, אנגליה | קיבל את סראוואק ואת התואר "ראג'ה" מסולטן ברוניי |
| ג'ון ברוק ראג'ה מודה ("יורש העצר") של סראוואק (1859–1863) |  | 1823, אנגליה | 1 בדצמבר 1868, אנגליה | דודו ג'יימס ראה בו היורש מ-1848 לפחות, וקבע רשמית שהוא הראג'ה מודה ב-1859, אך נישלו מהירושה בשל מה שלו קרא "בגידה" |
| צ'ארלס ברוק צ'ארלס מסראוואק  (1868–1917) |  | 3 ביוני 1829, אנגליה | 17 במאי 1917, אנגליה | דודו ג'יימס בחר בו ליורשו ב-1865 |
| צ'ארלס ויינר ברוק ויינר מסראוואק (1917–1946) |  | 26 בספטמבר 1874, אנגליה | 9 במאי 1963, אנגליה | בנו של הראג'ה הקודם, ירש ממנו את התפקיד |
| ברטרם ברוק  טואן מודה ("יורש עצר משוער") של סראוואק   (1917–1946) | - | 8 באוגוסט 1876, סראוואק | 15 בספטמבר 1965, אנגליה | אחיו של הראג'ה הקודם |
| אנתוני ברוק  ראג'ה מודה של סראוואק   (1939–1951) | - | 10 בדצמבר 1912, אנגליה | 2 במרץ 2011, ניו זילנד | בנו של הקודם |
הראבאלאנית

| --- | --- |
 מדינות:  הודו
 אזורים:  אסיה
 שפת אם:  5,000 (2001)
 משפחה:  דראווידית דרומית טמיל-קאנדה טמיל - קודאגו טמיל - מלאיאלאם שפות טמיליות הראבאלאנית
 לאום:  הודו הודו
 קוד ISO 639-3:  era 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
הראבאלאנית היא שפה דראווידית דרומית שבטית המדוברת במחוז קומבאטורה שבקרלה ובמחוז פאלאקאד, שבטמיל נאדו, שבהודו על ידי שבט ההראבאלאן. יש דמיון של כ-91% בין ההראבאלאנית שמדוברת בקרלה לבין זו שמדוברת בטמיל נאדו. כ-3,890 מדוברי השפה גרים בקרלה וכ-1,560 בטמיל נאדו. כיום השפה מדוברת פחות על ידי הדור הצעיר, והילדים לומדים טמילית כשפה ראשונה. השפה דומה ב-71% - 74% לטמילית, ב-59% - 77% לאירולה וב-77% - 86% למאלאסאר.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6  Eravallan, Ethnologue (באנגלית)
| שפות דראווידיות |
| --- | --- | --- |
| דרומיות | טמילית • מלאיאלאם • קוטה • קודאגו • קאנדה • טולו • מלאיאלאם יהודית • קודאבה טאק • באדאגה • הולייה • קורומבה אטאפדי • טודה • קומבארן • קורומבה קאנדה • מודוגה • אירולה • שולאגה • בטה קורומבה • קאיקאדי • ירוקאלה • ג'סרי • פאניה • אוראלי • מאלארית • קוראגה • בלארי • קאלאנדי • קאניקארית • מולו קורומבה • קאדאר • קונדובאדי • מאלאסאר • מאלה מאלאסאר • קוריצ'ייה • אראנאדאנית • מאלאבדאנית • פאלייאנית • הראבאלאנית • אולאטאנית • ווייאנאד צ'טי • קאקאלה |  |
| דרומיות - מרכזיות | גונדי • מריה • קואי • קונדה • טלוגו • קויה • פנגו • מאנדה • נגארצ'אל • קובי |  |
| מרכזיות | קולאמי • אולארי • דורווה • נאיקי |  |
| צפוניות | קורוך • מאלטו • ברהואי |  |
| לא מסווגות | באזיגאר • וישאבאן • מאלאקוראבאן • אלאר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012403290305171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא שפות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
התערוכה הבין-לאומית להיגיינה

| --- | --- |

פוסטר לתערוכה שנעשה על ידי פרנץ שטוק
 סוג:  אירוע 
 מדינה:  הרייך הגרמני הרייך הגרמני
 מיקום:  דרזדן 
 מועדים
 תאריכי פעילות:  1911 
 
התערוכה הבין-לאומית להיגיינה הייתה תערוכה עולמית שהתמקדה ברפואה ובבריאות הציבור ונערכה בעיר הגרמנית דרזדן ב-1911.
היוזם והמממן הראשי שלה היה איש העסקים והפילנתרופ הגרמני קרל אוגוסט לינגנר, שהתעשר ממכירת ברנד שטיפת פה "אודול". לפני כן ארגן לינגנר תערוכה לבריאות הציבור כחלק מהתערוכה העירונית של דרזדן ב-1903.
מהלך התערוכה ותוצאותיה

עבור התערוכה נבנו 100 מבנים. היא נפתחה ב-6 במאי 1911 והשתתפו בה 30 מדינות. מספר המבקרים בה הגיע ל-5 מיליון איש.
התערוכה התמקדה בגוף האדם, והציגה למבקרים תצוגת איברים פנימיים, ששומרו כך שיהיו שקופים לפי שיטתו של ורנר שפלטהולץ.
לאחר סגירת התערוכה הועבר תוכנה למוזיאון ההיגיינה הגרמני בדרזדן. הצלחתה הביאה לקיום לתערוכות נוספות. המפורסמת שבהן הייתה "גיזוליי" בדיסלדורף, שנערכה ב-1926.
הנסיך מפעל ליצור טחינה

|  נתונים כלליים |
| --- | --- |
 מייסדים:  עפיף טנוס
 תקופת הפעילות:  1988–הווה (כ־36 שנים)
 מיקום המטה:  עיילבון
 ענפי תעשייה:  מזון
 מוצרים עיקריים:  טחינה
  
 princetahina.com
 
הנסיך מפעל ליצור טחינה בע"מ היא חברה פרטית ישראלית המוכרת במותג טחינה הנסיך. החברה הייתה בשליטת עפיף ועיסא טנוס והפעילה מפעל ליצור טחינה, עד שנקלעה לחובות כבדים שהובילו למינוי נאמן וכונסי נכסים שמכרו את פעילותה.
היסטוריה

טרם הקמת טחינה הנסיך בישראל, סופק רוב הביקוש הישראלי לטחינה מהשטחים. בשנת 1987, בעת האינתיפאדה הראשונה, נעצרה אספקת הטחינה מהשטחים לישראל, ולאחר 6 חודשים בהם נעצר המסחר החליט עפיף טנוס לנצל את ההזדמנות ולהשתלט על השוק שנוצר עקב האינתיפאדה. טנוס, שהתפרנס עד אז מעסק לראיית חשבון שהקים ב-1975, נסע לשכם ללמוד הכנת טחינה, קנה ציוד והעסיק את שלושת העובדים הראשונים שלו במפעל באזור התעשייה של כרמיאל. את הונו הראשוני השיג טנוס מהלוואות בנקאיות 
.
מפעל החברה שוכן בעיילבון, ומשתרע על שטח של 5,500 מ"ר, ומועסקים בו יותר מ-50 עובדים. התפוקה השנתית של המפעל היא 17,000 טון טחינה. את חומר הגלם לייצור הטחינה, השומשום, מייבא טנוס ממגדלים בחו"ל בחלקו, ובחלקו מגדל בעצמו בשדות בעולם (בין השאר בשדות באתיופיה).
הטחינה מתוצרת החברה נמכרת לשוק הישראלי ומיוצאת למדינות שונות בחו"ל, בהן ארצות הברית.
באוגוסט 2016 הורה משרד הבריאות על הפסקת רישיון יצור ושיווק טחינת הנסיך עקב גילוי חיידקי סלמונלה בטחינה גולמית ששווקה למפעלי תעשייה, אך לאחר בדיקה חוזרת התיר את שיווק הטחינה שנועדה לשוק הקמעונאי (אך לא את הטחינה שנועדה לתעשייה). 176 טונות של טחינה פגומה הועברו להשמדה.
באוקטובר 2022 פנתה החברה לבית המשפט בבקשה לעיכוב הליכים, לאחר שצברה חובות של 140 מיליון ש"ח. בית המשפט המחוזי בנצרת מינה לחברה שני כונסי נכסים ומנהל הסדר, ובמרץ 2023 נמכרה הפעילות העסקית של החברה לחברת טעמן תמורת 11 מיליון ש"ח.
לבעלי החברה, עפיף ועיסא טנוס, היו חובות של 63 מיליון ש"ח מחמת ערבויות אישיות שנתנו. בהסדר הנושים הוסכם שהם ישלמו 4.2 מיליון ש"ח ויהיו פטורים מיתרת החוב.
הערות שוליים

↑  אורה קורן, האיש שהקים את טחינת הנסיך, יצרן הטחינה הגדול בישראל: "עלית הרוויחה יותר מדי, אז נכנסתי", באתר TheMarker‏, 17 במרץ 2006
↑  טחינת הנסיך תייצא 8,500 טון טחינה גולמית לארצות הברית ב-16 מיליון דולר
↑   עדי דברת-מזריץ, הדר קנה, סלמונלה בחומוס ובטחינה: הופסק השיווק ממפעל טחינה הנסיך, באתר TheMarker‏, 11 באוגוסט 2016
↑   הדר קנה, בשורות טובות לטחינה הנסיך: משרד הבריאות אישר החזרת המוצרים לרשתות השיווק, באתר TheMarker‏, 17 באוגוסט 2016
↑  ליטל דוברוביצקי, יצרנית טחינת הנסיך מבקשת עיכוב הליכים בעקבות חובות של 140 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 31 באוקטובר 2022
↑  ליטל דוברוביצקי, פרסום ראשון בעקבות חובות הענק: בית המשפט מינה בעלי תפקידים לבחינת מכירת יצרנית טחינה הנסיך, באתר כלכליסט, 15 בנובמבר 2022
↑  ליטל דוברוביצקי, ביהמ"ש אישר מכירת טחינת הנסיך לטעמן ב-11 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 15 במרץ 2023
↑  ליטל דוברוביצקי, הסדר לבעלים לשעבר של טחינת הנסיך: ישלמו 4.2 מיליון שקל מתוך חוב של 63 מיליון, באתר כלכליסט, 18 בדצמבר 2023
הצי השישי של ארצות הברית

| --- | --- |

 פרטים
 מדינה:  ארצות הברית
 שיוך:  צי ארצות הברית
 סוג:  צי מלחמתי
 בסיס האם:  נאפולי איטליה
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  12 בפברואר 1950 – הווה (74 שנים)
 פיקוד
 יחידת אם:  פיקוד אירופה של ארצות הברית
 דרגת המפקד:  תת-אדמירל
 מפקד נוכחי:  תומאס אישי
תחומי האחריות של ציי חיל הים האמריקאי
הצי השישי של ארצות הברית (באנגלית: United States Sixth Fleet) הוא יחידה מבצעית של הצי האמריקני הפועלת תחת פיקוד אירופה.
היסטוריה

כבר מתחילת המאה ה-19 שמרה ארצות הברית על נוכחות צבאית בים התיכון, בתחילה היה זה למטרות ממוקדות כגון הלחימה בשודדי ים מוסלמים בצפון אפריקה. השייטת הראשונה נקראה באותו הזמן "שייטת ים תיכונית" (Mediterranean Squadron). בשנת 1946 שלח הנשיא הארי טרומן את אניית המערכה מיזורי למזרח הים התיכון על מנת לשנות את מאזן הכוחות באזור, שהיה באותו הזמן שטח השפעה סובייטי. הצי הקטן שהוחזק בים התיכון נקרא באותו הזמן "כח ימי ים תיכוני" (Naval Forces Mediterranean). ורק ב-1950 שונה השם ל"צי השישי".
בעבר מנה הצי השישי עד 40 ספינות, 175 כלי טיס ו-21,000 חיילים. אך מאז שהספינה יו אס אס אמורי ס. לנד (USS Emory S. Land) החליפה את בסיס האם שלה מסרדיניה באיטליה לוושינגטון בארצות הברית, נותרה בצי השישי רק ספינה קבועה אחת - המאונט ויטני (Mount Whitney). ספינות חיל הים האמריקאי שמפליגות לתוך הים התיכון שייכות אף הן לצי השישי.
מבנה

כח משימה 60: כח משחתת קרבי. נוסד ב-19 בפברואר 2003. נמל הבית של המשחתת הוא גאטא, איטליה.
כח משימה 61: כח תקיפה ימי עם ספינות הנחתה.
כח משימה 62: כח נחתים המורכב מכ-1,900 נחתים שמובלים בספינות הנחתה של כח משימה 61.
כח משימה 63: כח תפעולי עם מכלית, ספינות הספקה, וספינות תחזוקה. משימתו לספק הספקה ושירותי תחזוקה בלב ים.
כח משימה 64: כח משימות מיוחדות.
כח משימה 67: כח סיור אווירי מבוסס ביבשה.
כח משימה 68: כח הגנה ימי שכולל צוותי לחימה בטרור ויחידות הרכבת מוקשים ניידים. נוסד ב-17 במרץ 2005,
כח משימה 66/69: כח לוחמה תת-ימית. אחראי לתכנון ותאום פעילות צוללות ופעילות נגד צוללות באזור הים התיכון.
תרומה לכלכלת ישראל

ביקורי הצי השישי בנמל חיפה החלו בשנת 1979. תחילה ביקרו בנמל 5–10 אוניות מדי שנה, ולאחר פתיחת משרדי הקישור של הצי השישי בחיפה, בשנת 1980 עלה מספר הביקורים והגיע ל-40 עד 50 אוניות בשנה. משך השהות הממוצע של אנשי הצי השישי בעיר היה בין 5 ל-10 ימים. בכל ביקור של נושאת מטוסים ואוניות הליווי שלה הגיעו לחיפה כ-5,000 מלחים, טייסים, חיילים וקצינים אשר שהו בעיר בין 5 ל-10 ימים. בין השנים 1980–2000 שהו בחיפה מאות אלפי חיילים וקצינים, ובסך הכל יותר ממיליון ימאים. התרומה הכלכלית המצטברת של ביקורים אלו מוערכת בכ-350 עד 400 מיליון דולר.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000 החליט הצי האמריקאי להפסיק לחלוטין את עגינת האוניות בנמלי ישראל מחשש לפיגועים וזאת על פי הנחיות פיקוד הצי. ב-10 בדצמבר 2000, נפגעה המשחתת האמריקאית קול בנמל עדן בתימן, פגיעה שגרמה למותם ופציעתם של אנשי צוות האוניה. ביקורי הצי השישי בישראל חודשו ב-25 בנובמבר 2007, וב-1 ביולי 2017 עגנה הג'ורג' ה' ו' בוש (CVN-77) בחיפה, כ-17 שנה לאחר הביקור האחרון של נושאת מטוסים בנמל, במסגרת המאבק בארגון הטרור דאעש בסוריה.
ב-8 במרץ 2018, במסגרת התרגיל המשותף של ישראל וארצות הברית, ג'וניפר קוברה, עגנה ספינת הפיקוד והשליטה של הצי השישי "מאונט ויטני" בחיפה. בספינה היו כ-500 אנשי צוות, מחציתם מסגל הפיקוד הבכיר של הצי השישי שלקחו חלק בתרגיל.
מקורות וקריאה נוספת

אמיר ישראל ואחרים, שיתוף פעולה עם הצי האמריקאי, נושאית מסוקים, רחפות ועוד., אח"י פלברה אגדות שקרו באמת, עמ' 270.
ראו גם

צי ארצות הברית
תקרית ליברטי
הערות שוליים

↑  משה גוטר, חיפה: פעילות להחזרת מלחי הצי השישי, באתר ynet, 9 בנובמבר 2003
↑  אבי בר-אלי, תמו שבע השנים הקשות: הצי השישי האמריקאי חוזר לעגון בנמל חיפה, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2007
↑  אחיה ראב"ד, אחרי 17 שנה: נושאת מטוסים אמריקנית עוגנת בחיפה, באתר ynet, 1 ביולי 2017
↑  הודעת דובר צה"ל. באתר צה"ל.
| צי ארצות הברית |
| --- | --- | --- |
| מחלקת הצי של ארצות הברית | מזכיר הצי של ארצות הברית • ראש המבצעים הימיים |  |
| פיקודים מרכזיים | פיקוד כוחות הצי • צי האוקיינוס השקט  • פיקוד אירופה • פיקוד מרכז • פיקוד דרום  • פיקוד הלוחמה המיוחדת • פיקוד הסייבר |  |
| ציים פעילים | הצי השני • הצי השלישי • הצי הרביעי • הצי החמישי • הצי השישי • הצי השביעי • הצי העשירי |  |
| מוסדות הדרכה | האקדמיה הימית של ארצות הברית • מכללת המלחמה של הצי • בית הספר של הצי ללימודים מתקדמים • בית ספר לטיסה קרבית |  |
הר עידו

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  959 מ' 
 מדינה:  ישראל 
 מיקום:  מחוז הדרום, ישראלישראל
 קואורדינטות:  30°30′13″N 34°41′11″E﻿ / ﻿30.503611111111°N 34.686388888889°E﻿ / 30.503611111111; 34.686388888889
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) הר עידו(למפת צפון הנגב רגילה) הר עידו(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר עידו(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום הר עידו
 
הר עידו הוא הר בשוליו הדרום-מערבים של מכתש רמון. מפסגת ההר שגובהה 959 מטר והיא אחד ההרים הגבוהים בנגב ניתן לצפות למרחב מדברי גדול.
בעבר היה על פסגת ההר רוג'ם (רוגם- גל אבנים) גלי אבנים כאלו מיוחסים בהר הנגב לתקופת הברונזה הקדומה.
בהמשך יצרו מטיילים בסוף המאה העשרים ותחילת המאה העשרים ואחת רוג'ומים בצורת מגדלי אבן בגדלים שונים, חלקם גבוהים מגובהו הממוצע של אדם
וההר הפך לאתר תיירות מדברי.
טופוגרפיה וגאולוגיה

ההר הוא אחד ההרים היוצרים את ה"מסגרת" הדרומית של מכתש רמון ומדרומו מתחתר נחל ערוד המתנקז לנחל פארן.
ההר בנוי מסלעי גיר ודולומיט קשים.
שמירת טבע

ההר נכלל בשמורת הטבע הר הנגב שהיא שמורת הטבע הגדולה בישראל.
תיירות וטיילות

הרוג'ומים והתצפית הנרחבת שבראשו יחד עם בדידותו במרחב הפכו את ההר לאתר תיירות מבוקש בקרב מטיבי לכת ונהגי רכב שטח.
השביל המסומן באדום עולה להר מכיוון צפון (נחל רמון ומצד דרום (נחל ערוד). מסלול הטרק, שביל סובב מכתש רמון שצבעו סגול מתחיל ממערב ומתאחד עם השביל המסומן באדום.
בחלק המזרחי של הפסגה נבנה רוג'ום גדול לכבודו וזכרו של עידו קונטס ז"ל על ידי בני צוותו חבריו ומשפחתו.
הערות שוליים

↑  סקר ארכיאולוגי הר רמון (203) אתר 252, באתר סקר ארכיאולוגי של ארץ ישראל, ‏2013
↑  מרדכי הימן, סקר ארכיאולוגי הר רמון (203) מבואות/תקופת הברונזה הקדומה/רוגמים, באתר סקר ארכיאולוגי של ארץ ישראל
↑  יעל לרנר, מנחל ניצנה להר עידו - המלצה למסלול טיול בשמורת טבע מכתש רמון, באתר רשות הטבע והגנים, ‏23.12.2019
↑  מנחל ניצנה להר עידו - המלצה למסלול טיול בשמורת טבע מכתש רמון, באתר רשות הטבע והגנים
ערך זה הוא קצרמרבנושא גאוגרפיה של ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ייער הרוג'ומים בהר עידו. מקטע שלישי בשביל סובב מכתש רמון
הצי השני לאוסטרליה

הצי השני לאוסטרליה היה צי של שש אוניות שנשאו מתיישבים, נידונים ואספקה למפרצון סידני, אוסטרליה ב-1789. הצי השני הגיע בעקבות הצי הראשון שהקים התיישבות אירופית באוסטרליה ב-1788.
הצי השני ידוע לשמצה על התנאים הקשים שעל סיפון הצי, ועל האכזריות וההתעללות בנידונים. מבין 1,006 אנשי הצי, רבע מהם מתו במהלך ההפלגה וכ-40 אחוז מהם נפטרו תוך שישה חודשים מההגעה לאוסטרליה. הקברניט וכמה מאנשי צוות של כלי שיט אחד הואשמו בעבירות נגד הנידונים, אך זוכו לאחר משפט קצר.
בהתחלה, האוניות נועדו להפליג יחד לאוסטרליה, ולהגיע למפרצון סידני ב-1789. עם זאת, אחת מהאוניות הושבתה בדרך ולא הצליחה להגיע ליעד, ואילו אחרת הקדימה והגיעה כחודשיים לפני שאר הספינות. המושבה ציפתה שהצי יכיל פחות נידונים לא מיומנים ויותר אספקה. למרות זאת, הגעתם של כל כך הרבה חולים וגוססים וכל כך מעט אספקה נוספת הביאו את היישוב קרוב לרעב אפילו לפני שהצי השלישי הגיע למפרצון סידני ב-1791.
סיכום צי

| אונייה | תמונה | סוג | קפטן האונייה | מספר אנשים בצוות | יום עזיבה מאנגליה | יום הגעה לסידני | ימי הפלגה | מספר הנידונים> גברים | מספר הנידונים> נשים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Lady Juliana |  | אוניית נידונים | תומאס אדגר | 35 | 29 ביולי 1789 | 3 ביוני 1790 | 309 ימים | — | 222 (226) |
| HMS Guardian |  | מאוניית אספקה של אקדחים לאוניית נידונים | אדוארד ריו | — | 12 בספטמבר 1789 | הושבתה בדרך | — | 20 (25) | — |
| Justinian |  | אוניית מזון ואספקה | בנג'מין מייטלנד | — | 28 ביוני 1789 | 15 באפריל 1790 | 291 יום | — | — |
| Surprize |  | מאוניית סוחרים לאוניית נידונים | ניקולס אנסטיס | — | 19 בינואר 1790 | 26 ביוני 1790 | 158 ימים | 218 (254) | — |
| Neptune |  | אוניית נידונים | דונלד טרייל | — | 19 בינואר 1790 | 27 ביוני 1790 | 159 ימים |  ? (421) + 12 מ-Guardian |  ? (78) |
| Scarborough |  | מאוניית מתיישבים לאוניית נידונים | ג'ון מרשל | — | 19 בינואר 1790 | 28 ביוני 1790 | 160 יום | 180 (253) + 8 מ-Guardian | — |
| סך הכל |  |  |  |  |  |  |  | 859 [114] (973) | 300 [4] (304) |
מקורות והיסטוריה

Lady Juliana הפליגה לפני שאר אוניות הנידונים האחרות, ולא תמיד נחשבה כחלק מאוניות הצי השני. היא נשאה נידונות. האונייה של מזון ואספקה, Justinian, לא הפליגה עם שאר אוניות הנידונים, והגיעה לפניהם. HMS Guardian יצאה לדרך לפני שאר אוניות הנידונים, אבל נפגעה, לאחר מכן, מקרח לאחר שעזבה את כף התקווה הטובה. לאחר שנפגעה, האונייה חזרה לדרום אפריקה ונחרבה.
Surprize‏, Neptune ו-Scarborough נקנו ממשרד הקבלנים קמדן, קלברט וקינג (אנ'), שהתחייבה להעביר, להלביש ולהאכיל את הנידונים תמורת סכום אחיד של 17 ליש"ט לכל אדם, בין אם הם ירדו מהאוניות בחיים ובין אם לא. משרד הקבלנים עסק בעבר בהובלת הנידונים לאמריקה הצפונית. סוכני הכתר היחידים בצוות היו הסוכן הימי, סגן ג'ון שפקוטה וסרן המשמר; קמדן וקאלברט סיפקו את כל שאר הצוותים.
שלושת כלי השיט עזבו את אנגליה ב-19 בינואר 1790, כאשר היו על האוניות היו 1,006 נידונים (928 גברים ו-78 נשים). הם עשו רק תחנה אחת בדרך, בכף התקווה הטובה, בפברואר 1790. בתחנה זו, הועלו 20 נידונים, ניצולים מ-HMS Guardian. שלושת האוניות עשו מסע מהיר יותר מהצי הראשון, והגיעו למפרץ ג'קסון בשבוע האחרון של יוני 1790, כשלושה שבועות לאחר Lady Juliana, וכחודשיים לאחר Justinian‏.
המסע היה מהיר יחסית, אך שיעור התמותה היה הגבוה ביותר בתולדות אנשי הצי לאוסטרליה. מתוך 1,038 הנידונים שעלו על הספינה, 273 (כ-26%) מהם מתו במהלך ההפלגה ו-486 (כ-46.8%) מהם חלו. הדבר עומד בניגוד גמור לשיעורי התמותה שדווחו בצי הראשון בו ”עם כמעט מספר שווה של אנשים, רק 24 נפטרו ו[רק] 30 חלו. ניתן להסביר את ההבדל רק על ידי השוואה בין האופן בו כל צי הותקן והובל.”
ב-Neptune, הנידונים הורעבו במכוון, הוחזקו עם שרשרות, וסורבו, לעיתים קרובות, לגשת לסיפון. לא ניתן היה לבדוק אם מי מהם חלה בצפדינה. ב-Scarborough לא ניתנו במכוון מנות אוכל, אך בשל ניסיון של התעללות מדווח הוביל לכך שהנידונים נכלאו מתחת לסיפון.
לאחר מכן, כתב קפטן ויליאם היל, מפקד המשמר, ביקורת חריפה על קפטני האוניות, וקבע כי: ”ככל שהם יכלו לעכב מהעלבים האומללים, כך יהיה להם יותר הוראות להיפטר בשוק זר, ומוקדם יותר למסע. הם מתים, כך הם יכולים למשוך לעצמם את קצבת המנוח”.
ההגעה למפרץ ג'קסון

בהגיעם למפרץ ג'קסון, נידונים שהיו חצי-עירומים שכבו ללא מצעים, והם היו חולים מכדי לזוז. נידונים שלא היו מסוגלים ללכת הושלכו על הצד. כל הנידונים קיבלו כינים. לפחות 486 (כ-46.8%) חולים ירדו במפרץ ג'קסון. מתוכם, 124 (כ-25.5% מהחולים) מתו זמן קצר לאחר שירדו מהאוניות. הכומר ג'ונסון, שהלך ביניהם ברגע שהספינות הגיעו לנמל, כתב כי: ”הסבל שראיתי ביניהם אינו ניתן לתיאור... ראשם, גופם, בגדים, שמיכות, היו מלאים בכינים. הם היו אומללים, עירומים, מטונפים, מלוכלכים, מחורבנים, ורבים מהם לא היו מסוגלים לעמוד, לזחול, או אפילו להזיז יד או רגל.”
המושל פיליפ מצידו ציין כי: ”אני לא אדון, אדון, אתעכב במקום הסבל שאותו הציגו בתי החולים והאוהלים החולים כשירדו האנשים האלו, אבל זה יהיה חובה שלא להגיד שזה קרה על ידי הקבלנים. לאחר שהצטופפו יותר מדי על סיפון האוניות הללו ומתוך היותם מוגבלים מדי במהלך המעבר.”
מבין אלו שהגיעו מהצי השני, היו ד'ארסי וונטוורת' ופילגשתו הנידונה, קתרין קרולי, מ-Neptune, וג'ון מקארתור, אז סגן צעיר בחיל המושבה, ואשתו אליזבת, מ-Scarborough. בנו הבכור של מקארתור, אדוארד מקארתור, שליווה את הוריו ב-Neptune וב-Scarborough, היה ככל הנראה האדם היחיד שהפליג בצי השני שצילם בזמן הצי, וכמו כן, שהיה הניצול האחרון של הצי.
כאשר הגיעו לאנגליה חדשות על זוועות הצי השני, התגובה הציבורית והרשמית הייתה זעזוע. התקיים בירור בנידון, אך לא נעשה שום ניסיון לעצור את דונלד טרייל, קפטן Neptune, שתואר כסדיסט מדומד, או ניסיון להגשת תביעה ציבורית נגדו, נגד שאר הקפטנים או נגד משרד הקבלנים. למרות זאת, הממשלה ביקשה מהם להכין את הצי השלישי שיגיע למפרץ ג'קסון ב-1791.
טריילר וחבר המטה הראשי שלו, ויליאם אלינגטון הועמדו לדין באופן פרטי בגין רצח של נידון ללא שם, הימאי אנדרו אנדרסון והטבח ג'ון ג'וזף. למרות זאת, לאחר משפט שנמשך כשלוש שעות בפני סר ג'יימס מריוט בבית המשפט לאדמירליות, החליטו המושבעים להאשים את שני הגברים בכל ההאשמות ”מבלי שהטריד את השופט לסכם את הראיות”.
ראו גם

היסטוריה של אוסטרליה
לקריאה נוספת

Collins, David (1975).  Fletcher, Brian H. (ed.). An Account of the English Colony in New South Wales. A.H. & A.W. Reed. ISBN 0589071688.
Flynn, Michael (1993). The Second Fleet: Britain's Grim Convict Armada of 1790. Sydney: Library of Australian History. ISBN 0908120834.
Bateson, Charles, The Convict Ships, 1787–1868, Sydney, 1974. ISBN 0-85174-195-9
Flynn, Michael, The Second Fleet : Britain's grim convict armada of 1790, (Sydney: Library of Australian History, 1993) ISBN 0-908120-83-4
French, Jenny, Australia's Second Fleet - 1790, IFHAA, 2007
Hughes, Robert, The Fatal Shore, London, Pan, 1988 ISBN 0-394-75366-6
Rees, Siân, The Floating Brothel, Hodder, Sydney, 2001. ISBN 0-7868-8674-9
A. J. Hill, 'Macarthur, Sir Edward (1789 - 1872)', Australian Dictionary of Biography, Volume 5, Melbourne University Press, 1974, pp 122–123.
Admiralty Proceedings on the Sessions held 7 and 8 June 1792 before Sir James Marriott and others, Trials of Kimber, Traill, Ellerington and Hindmarch for murder and Berry and Slack for piracy, London 1792
Emma Christopher, Cassandra Pybus, Marcus Buford Rediker, Marcus Rediker (eds.), Many Middle Passages: Forced Migration and the Making of the Modern World, Berkeley: University of California Press, 2007, chapter 6 by Emma Christopher, "Slave Traders, Convict Transportation, and the Abolitionists".
הערות שוליים

↑  Flynn 1993, p.1
1 2 3 4 5  Convict Ships to Australia (ארכיון)
↑  Australia’s tragic beginnings: The grotesque story of the the Second fleet, NewsComAu, ‏2018-11-29 (באנגלית)
↑  Second Fleet, dictionaryofsydney.org
↑  Siân Rees (2009). The Floating Brothel: The Extraordinary True Story of Female Convicts Bound for Botany Bay. Hachette Australia. ISBN 978-0-7336-2463-6. ארכיון מ-2020-10-27. נבדק ב-2020-07-29.
↑  Tench, Watkin; Flannery, introduced by Tim (1996). 1788 : comprising a narrative of the expedition to Botany Bay and an account of the settlement at Port Jackson (Repr. with index. ed.). Melbourne: Text Publishing. pp. 127–130. ISBN 1875847278.
↑  Tench, Watkin; Flannery, introduced by Tim (1996). 1788 : comprising a narrative of the expedition to Botany Bay and an account of the settlement at Port Jackson (Repr. with index. ed.). Melbourne: Text Publishing. p. 131. ISBN 1875847278.
↑  Tench, Watkin; Flannery, Tim (introduction) (1996). 1788 : comprising a narrative of the expedition to Botany Bay and an account of the settlement at Port Jackson (Repr. with index. ed.). Melbourne: Text Publishing. pp. 131–132. ISBN 1875847278.
↑  Collins 1975, p. 100
↑  Historical records of New South Wales. Volume 1, Part 2 – Phillip. Sydney: Charles Potter, Government Printer. 1892. p. 367. ארכיון מ-2016-08-04. נבדק ב-2020-07-29.
↑  "Our Austral". The Argus. Melbourne. 27 בינואר 1940. p. 8 Supplement: The Argus Weekend magazine. ארכיון מ-2020-10-27. נבדק ב-27 בינואר 2012 – via National Library of Australia. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "MEDICINE IN AUSTRALIAN HISTORY". The Central Queensland Herald. Rockhampton, Qld. 4 באפריל 1935. p. 58. ארכיון מ-2020-10-27. נבדק ב-27 בינואר 2012 – via National Library of Australia. {{cite news}}:  (עזרה)
הקבוצה הסלפית להטפה ולחימה

| --- | --- |

 תקופת הפעילות:  1998–2007 (כ־9 שנים)
 אידאולוגיה:  הג'יהאד הסלפי 
 מייסדים:  Hassan Hattab 
 מנהיגים:  חסן חטאב (1998-2003) נאביל סהרוואי (2003-2004) אבו מוסאב אבדל וואדוד (2004-2007)
 מדינה:  אלג'יריה 
 חלק מ:  אל-קאעידה אל-קאעידה (מאז 2003)
 הקודם:  הקבוצה האסלאמית המזוינת
 הבא:  אל-קאעידה  אל-קאעידה במגרב האסלאמי
 מתנגדים:  אלג'יריה אלג'יריה
 קרבות:  מלחמת האזרחים האלג'יראית 
 
הקבוצה הסלפיסטית להטפה ולחימה (בערבית: الجماعة السلفية للدعوة والقتال) הידועה בראשי התיבות הצרפתיים GSPC ‏(Groupe Salafiste pour la Prédication et le Combat), הייתה פלג טרור אסלאמיסטי אלג'יראי במלחמת האזרחים האלג'יראית שנוסד בשנת 1998 על ידי חסן חטאב, מפקד אזורי לשעבר של הקבוצה האסלאמית המזוינת. לאחר הדחת חטאב מהארגון ב-2003, הארגון הכריז רשמית על תמיכתו באל-קאעדה, ובינואר 2007 שינתה הקבוצה את שמה באופן רשמי ל"אל-קאעדה במגרב האסלאמי".
חסן חטאב היה מפקד אזורי של הקבוצה האסלאמית המזוינת. כאשר נפרד מהקבוצה ב-1998 הוא הקים את הקבוצה הסלפית להטפה ולקרב, כמחאה על הטבח של הקבוצה האסלאמית באזרחים. לאחר חנינה ב-1999, רבים מלוחמי הקבוצה האסלאמית לשעבר הניחו את נשקם, אך קומץ מועט מהם נותרו פעילים, וביניהם חברי ה-הקבוצה הסלפית להטפה ולחימה. במרץ 2001 הוכרז ה-GSPC כארגון אסור בבריטניה על פי חוק הטרור 2000.
ההערכות של מספר חברי הקבוצה משתנות מאוד, מכמה מאות ועד ל-4,000. בספטמבר 2003 דווח כי חטאב הודח מתפקידו כאמיר לאומי של הארגון והוחלף על ידי נביל סהראוי (שייח' אבו איברהים מוסטפא), שגם הוא מפקד קבוצה האסלאמית לשעבר, בן 39, שלאחר מכן דווח כי הכריז על נאמנותו של הארגון לאל-קאעדה, צעד שחטאב התנגד לו. לאחר מותו של סהראוי ביוני 2004, הפך אבו מוסב עבד אל ואדוד למנהיג הקבוצה הסלפית. כמו כן, דווח כי עבד אל-מדג'יד דיצ'ו עמד בראש הקבוצה.
פיצול או סניף נפרד של קבוצתו של חטאב, ה-Free Salafist Group‏ (GSL), בראשות אל פארה, נקשר לחטיפת 32 תיירים אירופאים באלג'יריה בתחילת 2003. חלק מהמוניטין של אל פארה מיוחס גם לממשלת אלג'יריה, כמעסיקה אפשרית, ונטען כי בוצעו אירועי מפתח מסוימים, כגון חטיפות, וכי היה מסע הונאה ודיסאינפורמציה שמקורו בממשלת אלג'יריה ומונצחת על ידי התקשורת.
במרץ 2005 דווח כי התנועה "עשויה לוותר על המאבק המזוין באלג'יריה ולקבל את יוזמת הפיוס של הממשלה". במרץ 2005, מנהיג הקבוצה לשעבר, חסן חטאב, קרא לחבריה לקבל חנינה ממשלתית במסגרתה הוצעה להם חסינות מהעמדה לדין בתמורה להנחת נשקם. עם זאת, בספטמבר 2006, המנהיג העליון של אל-קאעידה איימן א-זוואהירי, הכריז על "איחוד מבורך" בין הקבוצות בהכרזה על צרפת כאויב. הם אמרו שהם יעבדו יחד נגד האינטרסים הצרפתיים והאמריקאים.