stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מא רייני
השפעה והתייחסויות בתרבות

הקלטת השיר "See See Rider", שרייני הקליטה לראשונה ב-1924, נכלל ב-1994 בהיכל התהילה של פרס גראמי, ובאוצר ההקלטות של ספריית הקונגרס. השיר הוקלט באותה תקופה גם על ידי ביג ביל ברונזי, לדבלי, פגי לי ומיסיסיפי ג'ון הארט, לאחר מכן הוקלט השיר על ידי אלביס פרסלי, ג'רי לי לואיס, צ'אק ברי, ג'ניס ג'ופלין, גרייטפול דד וברוס ספרינגסטין.
בוב דילן מתייחס לרייני בשירו "Tombstone Blues" הכלול בתקליט Highway 61 Revisited.
ב-1994 הוציא דואר ארצות הברית בול דואר עם תמונת דיוקנה.
בשנת 2015 יצא הסרט "סיפורה של בסי סמית" ברשת HBO, שם גולמה רייני על ידי השחקנית מוניק; שאף קיבלה מועמדטת לפרס אמי על תפקידה.
ב-2020 עלה בנטפליקס הסרט "הבלוז של מא רייני" בכיכובה של ויולה דייוויס בתור רייני, המבוסס על מחזה בשם זהה.
לקריאה נוספת

Lieb, Sandra (1981). Mother of the Blues: A Study of Ma Rainey. Univ. of Massachusetts Press. ISBN 0870233343.
Davis, Angela Y. (1998). Blues Legacies and Black Feminism: Gertrude "Ma" Rainey, Bessie Smith, and Billie Holiday. Pantheon. ISBN 067945005X.
Daphne D. Harrison, Black Pearls: Blues Queens of the 1920s. New Brunswick, N.J.: Rutgers University Press, 1988
Derrrick Stewart-Baxter, Ma Rainey and the Classic Blues Singers. New York: Stein and Day, 1970
מארי שניר

| --- | --- |

 לידה:  19 בפברואר 1869 Krien, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  המאה ה־20 
 הושפעה על ידי:  Conrad Fehr 
 בן או בת זוג:  פרנץ מארק (1907–1908) 
 חתימה:   
 
מארי שניר (בגרמנית: Marie Schnür‏; 19 בפברואר 1869 – אחרי 1918) הייתה ציירת, מאיירת ויוצרת צלליות גרמנית. בין השנים 1907–1908 היא נישאה לצייר פרנץ מארק.
ביוגרפיה

היא הייתה אחת מחמש בנות שנולדו למשפחה אמידה מקובורג, באחוזה גדולה שבית הגן שלה עדיין שמור כאתר היסטורי. היא למדה בבית הספר לאמנות שהופעל על ידי איגוד האומניות בברלין, והמדריך העיקרי שלה היה הפסל קונרד פהר. היא למדה גם במינכן אצל לודוויג שמיד-רוטה ווילהלם דורר. לאחר מכן, היא הפכה למאיירת, עבדה על ספרים ובמגזין "יוגנד", שם עבודותיה הופיעו לעיתים קרובות בעמוד הראשון.
הקריירה שלה התקדמה דרך ידידותה עם האמנית גרטרוד רוסטוסקי והשתתפותה בקבוצת אמנות המכונה "Die Scholle". היא הייתה גם חלק מחוג האמנים סביב הרוזנת מריון קאוליץ (1865-?), יצרנית בובות אמנותיות שהן פריטי אספנות נדירים. שניר הכינה כמה משלה שהוצגו בחנות כלבו מפורסמת בברלין.
היא גם הייתה מדריכה באקדמיה לנשים, שם לימדה ציור טבע דומם. שם פגשה את פרנץ מארק וברטה מארי פרנק, סטודנטית שתהפוך לאשתו השנייה של מארק. הם בילו את קיץ 1906 יחד, בביתו של מארק בקוכל.
מוקדם יותר באותה שנה, נולד לשניר בסתר בן (קלאוס) בפריז; ככל הנראה ממערכת יחסים עם האמן אנג'לו יאנק, אם כי מקורות מסוימים מצביעים על אוגוסט גלינגר, סטודנט לרפואה שלימים נודע בחשיפת הפשעים שביצעו נגד שבויי מלחמה גרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה. בתחילה נאלצה להשאיר את בנה קלאוס עם הוריה בסווינמונדה, אך קיבלה הצעה ממארק להיכנס לנישואי נוחות כדי שתוכל להשיג משמורת על בנה. לאחר שנה בלבד היא התגרשה ממארק, האשימה אותו בניאוף ובכך מנעה ממנו להתחתן עם ברטה פרנק עד שנת 1911.
זמן לא רב לאחר הגירושין נסעה שניר לסווינמונדה לגור עם משפחתה.
בהמשך לא ידוע עליה דבר נוסף, אם כי המגזין יוגנד פרסם יצירות אמנות חדשות שנעשו על ידה בשנת 1916 וב־1918.
גורל בנה אינו מתועד.
הערות שוליים

↑  Schnürs Pavilion (ארכיון)
↑  Brigitte Roßbeck, Franz Marc: Die Träume und das Leben - Biographie, Siedler Verlag, 2015-02-23, ISBN 978-3-641-15861-3. (בגרמנית)
↑  Brigitte Salmen, Maria Marc. Leben und Lebenswerk, from: Maria Marc im Kreis des "Blauen Reiter" (Maria Franck, exhibition catalog), Schloßmuseum Murnau, 2004.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 136859054  VIAF: 81134772   WorldCat (עם VIAF): 81134772
מוסר השילומים: סוף המסע

| --- | --- |
 בימוי:  שגיא בורשטיין
 מדינה:  ישראל 
 הקרנת בכורה:  2011 
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט תיעודי 
 סרט קודם:  מוסר השילומים: חשבון פתוח
 
מוסר השילומים: סוף המסע הוא הסרט הרביעי והאחרון בסדרת הסרטים התיעודיים שיצרו אורלי וילנאי וגיא מרוז העוקבת אחר הסכומים שהובטחו לניצולים במסגרת "הסכם השילומים" בין ישראל לגרמניה.
הסרט עוסק בקשר בין מדינת ישראל למצבם של ניצולי השואה ומנסה לבחון מדוע ישנם ניצולי שואה שאינם מקבלים עזרה מגופים ממסדיים שהוקמו לשם כך. הסרט מסכם את הסרטים הקודמים בסדרה ומתעד את המאבק בו לקחו אורלי וגיא חלק למען שינוי הנהלים בנושא.
לויה ג'ירגה

חאמיד כרזאי ממונה לנשיא מנהלת המעבר של אפגניסטן ב-13 ביולי 2012, בלויה ג'ירגה שנערכה בקאבול, אפגניסטן.
לויה ג'ירגה (בפשטו: لويه جرګه; באופן מילולי: "האספה הגדולה") הוא כינוי לסוג מיוחד של אספת מנהיגים רוחניים (ג'ירגה) (אנ'), שאמונה בעיקר על בחירת ראש מדינה חדש במקרה של מוות פתאומי, אימוץ חוקה חדשה, או כדי ליישב בעיה לאומית או אזורית. הלויה ג'ירגה היא מנהג קדום והיא משמשת בעיקר את השבטים הפשטוניים, אבל גם קבוצות אחרות שהושפעו מהפשטונים (למשל האפגנים) משתמשות בה, במידה פחותה.
החלטות הלויה ג'ירגה מתקבלות תוך כדי התייעצות בין הנציגים ומתוות דרכי פעולה כלליות, דבר שאפשר פרשנות מקומית להחלטות וחופש פעולה באזורים שונים.
האסיפות אינן מתרחשות במועד קבוע, אלא מתכנסות כאשר מתעוררות בעיות או מחלוקות. הלויה ג'ירגה אינה מוגבלת בזמן, ולעיתים הפגישות מתארכות כיוון שההחלטות יכולות להתקבל רק פה אחד, והצגת הטיעונים עשויה להימשך מספר ימים. הנושאים הנידונים בלויה ג'ירגה מגוונים, ויכולים לכלול אסונות טבע, מדיניות חוץ, הכרזת מלחמה, אשרור סמכותם של מנהיגים והצגת רעיונות וחוקים חדשים.
ידוע כי באפגניסטן התקיימה הלויה ג'ירגה לפחות מאז תחילת המאה ה-18, אז עלו לשלטון השושלות ההותכית והדוראנית.
היסטוריה

השבטים האריים הקדומים השתמשו בשיטה שלטונית בעלת שתי אסיפות: סימיטה (simite) וסבהא (sabhā). הסימיטה (הפסגה) כללה את הזקנים ואת ראשי השבטים. המלך הצטרף גם הוא לאסיפות הסימיטה. אספת הסבהא הייתה מעין מועצה כפרית.
אפגניסטן

להלן רשימה חלקית של כינוסי הלויה ג'ירגה באפגניסטן:
1707 או 1709 — מירווייס הותכ כינס את הלויה ג'ירגה בקנדהר בשנת 1707, או לפי דיווחים אחרים, במנג'ה בשנת 1709.
אוקטובר 1747 — נציגים אפגניים שהשתתפו באספה בקנדהאר בחרו באחמד שאה דוראני למנהיג החדש.
ספטמבר 1928 — המלך אמאן אללה כינס בפע'מן כדי לדון ברפורמות שונות.
ספטמבר 1930 — מוחמד נאדר שאה כינס ג'ירגה כדי לאשרר את עלייתו לשלטון.
1941 — מוחמד זאהר שאה מכנס אספה כדי לדון בסוגיית הנייטרליות של אפגניסטן במהלך מלחמת העולם השנייה.
1947 — הפשטונים מכנסים אספה כדי לדון בהצטרפותם לפקיסטן או להודו.
26 ביולי 1949 — יחסי אפגניסטן ופקיסטן מגיעים למשבר בגלל מחלוקת על קו דורנד. האספה הכריזה שאינה מכירה בקו הגבול.
ספטמבר 1964 —מוחמד זאהר שאה מכנס אספה הכוללת כ-450 נציגים כדי לאשר את החוקה החדשה.
יולי 1974 — פגישה עם נציגים פקיסטנים כדי לדון בקו דורנד.
ינואר 1977 — האספה מאשרת את החוקה של מוחמד דאוד ח'אן ומאפשרת משטר חד-מפלגתי באפגניסטן.
אפריל 1985 — האספה מאשררת את החוקה החדשה של הרפובליקה הדמוקרטית של אפגניסטן.
ספטמבר 2001 — מתכנסות ארבע אסיפות נפרדות של הלויה ג'ירגה, כדי לדון בסופו הצפוי של משטר הטליבאן:
הראשונה התכנסה ברומא בהובלת מוחמד זאהר שאה ושיקפה את האינטרסים של הפשטונים המתונים באפגניסטן.
השנייה התכנסה בקפריסין בהובלת הומאיון ג'ריר, חבר המפלגה האסלאמית בראשות גולבדין חכמתיאר.
השלישית התכנסה בגרמניה ובסופה נחתם הסכם בון. ההסכם נערך בחסות האו"ם וסלל את הדרך לכינון חוקת אפגניסטן בעתיד. באספה הזו השתתפו גם שלוש נשים.
הרביעית התכנסה בפקיסטן.
13 ביוני 2002–13 ביולי 2002, - הלויה ג'ירגה בהנהגת חמיד כרזאי התכנסה בפאתי קאבול. השתתפו בה 1600 נציגים ובסיומה נקבעה ממשלת מעבר זמנית.
דצמבר 2003 — האספה מתכנסת כדי לדון בחוקה החדשה. 25% מכלל המשתתפים היו נשים.
2006 — הנשיא חמיד כרזאי ונשיא פקיסטן מכנסים אספה כדי להביא לסיום הסכסוך על מתקפות הגבולות.
דצמבר 2009 — הנשיא הנבחר חמיד כרזאי ככנס לויה ג'ירגה כדי לדון בהתקוממות המחודשת של הטליבאן. אנשי הטליבאן הוזמנו להשתתף באספה.
יוני 2010 — 1600 נציגים מתכנסים בקאבול לשיחות שלום עם ארגון הטליבאן.
17 בנובמבר 2013 — כ-2500 נציגים משתתפים בלויה ג'ירגה בקאבול כדי לאשר את נוכחותם של כוחות צבא ארצות הברית לאחר 2014.
פקיסטן

באפריל 2006, ראש ממשלת בלוצ'יסטן לשעבר, תאג' מוחמד ג'מאלי, הציע לארגן פגישה של הנשיא פרבז מושארף ולויה ג'ירגה בעניין השלום בבלוצ'יסטן. האספה התכנסה בקלאת בספטמבר 2006 כדי להכריז כי העניין ידון בבית הדין הבינלאומי בנוגע לריבונותם ולזכויותיהם של עמי בלוצ'יסטן.
לקריאה נוספת

Mohammad Hashim Kamali, Law in Afghanistan: A Study of the Constitutions, Matrimonial Law and the Judiciary, BRILL, 1985.
Nabi Misdaq, Afghanistan: Political Frailty and External Interference, Routledge, 2006.
Homayun Ahmadi, The overview of traditional Jirga in Afghanistan, Xlibris Corporation, 2012.
הערות שוליים

↑  "Q&A: What is a loya jirga?". BBC News. 1 ביולי 2002. נבדק ב-11 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Jon Krakauer (11 בספטמבר 2009). "To Save Afghanistan, Look to Its Past". New York Times. נבדק ב-2014-10-29. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Mirwais Neeka". Wolas.beepworld.de. נבדק ב-2013-04-15.
↑  Sara Ch, Durand Line Issue and Pak- Afghan Relation.
↑  Povey, Elaheh Rostami, “Civil Society: Afghanistan”, Encyclopedia of Women & Islamic Cultures, s.v.
↑  Luce, Mark David, “Political Parties and Participation: Afghanistan”, Encyclopedia of Women & Islamic Cultures, s.v.
↑  "Musharraf, Karzai to lead Loya jirga", Frontier Post, 1 October 2006 .
↑  "Loya jirga approves U.S.-Afghan security deal; asks Karzai to sign". CNN. 17 בנובמבר 2013. נבדק ב-2016-12-27. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Grand jirga in Kalat decides to move ICJ". The Dawn Edition. 22 בספטמבר 2006. נבדק ב-2007-07-11. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Jirga rejects mega projects" (PDF). The Nation. 3 באוקטובר 2006. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Baloch jirga forms body," Dawn.com, 4.10.2006.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11988628g (data)  GND: 4702533-5  ISNI: 0000 0001 2203 2036  LCCN: n88121127  NKC: kn20140722017  VIAF: 168336998   WorldCat (עם VIAF): 168336998
מאראווי

| --- | --- |
קו הרקיע של מאראווי כפי שצולם ב-2018, שנה לאחר הקרב שהתרחש בה כנגד מחבלים מוסלמים
קו הרקיע של מאראווי כפי שצולם ב-2018, שנה לאחר הקרב שהתרחש בה כנגד מחבלים מוסלמים
 מדינה:  הפיליפינים הפיליפינים
 מחוז:  בנגסמורו
 פרובינציה:  לנאו דל סור
 תאריך ייסוד:  1639 
 שטח:  87.55 קמ"ר
 גובה:  710 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  207,010 (1 במאי 2020)
  ‑ צפיפות:  2,400 נפש לקמ"ר (2020)
 קואורדינטות:  8°00′11″N 124°17′06″E﻿ / ﻿8.0030555555556°N 124.285°E﻿ / 8.0030555555556; 124.285 
 אזור זמן:  UTC +8
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הפיליפינים מוגדלת) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי מאראווי(למפת הפיליפינים רגילה) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי מאראווי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מאראווי (באנגלית: Marawi) הידועה רשמית בשם העיר האסלאמית מאראווי היא עיר בפיליפינים. העיר היא בירת פרובינציה לאנאו דל סור (אנ') במחוז בנגסמורו באי מינדנאו. על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2020, מתגוררים בעיר 207,010 תושבים.
העיר התפרסמה בשנת 2017, כאשר נערך בה קרב המכונה "הקרב על מאראווי", עימות מזוין שפרץ ב-23 במאי 2017 בין כוחות הביטחון של הפיליפינים לבין ארגונים אסלאמיים ג'יהאדיסטים הנאמנים למדינה האסלאמית (דאעש) בו העיר ספגה נזק רב.
היסטוריה

מאראווי נוסדה בשם Dansalan באוקטובר 1639 על ידי הספרדים בראשות הכובש פרנסיסקו אטיינסה שהגיע מאיליגן וניסה לכבוש את כל אזור אגם לנאו. עם זאת, הוא נזנח מאוחר יותר באותה שנה. הספרדים חזרו לאזור רק כשהחלו בכיבוש סולטנות מגינדנאו בסוף המאה ה-19, רק כדי לנטוש שוב כאשר האמריקאים הגיעו לשם בשנת 1900. היא שימשה כבירת פרובינציית לנאו הבלתי מחולקת בין השנים 1907 ל-1940.
בשנת 1956, תיקן חוק הרפובליקה מס' 1552 את האמנה ושינה את שמה הרשמי של העיר מדנסלאן למאראווי.
שינוי שמה של העיר ל"העיר האסלאמית של מאראווי" הוצע על ידי הצעת חוק פרלמנטרית מס' 261 בבאטאסאנג פמבנסה, הפרלמנט לשעבר של הפיליפינים בתקופת משטר פרדיננד מרקוס, על פי הדיווחים כדי למשוך כספים מהמזרח התיכון.
היסטוריה > הקרב על מאראווי

ב-23 במאי 2017, ארגון תומך המדינה האסלאמית בעיראק בשם מיליציית מאוט תקפה את העיר. הקרב על מאראווי - הידוע גם כמצור מאראווי, התנגשות מאראווי ומשבר מאראווי - החל ב-23 במאי. CNN הפיליפינים דיווחו שללוחמים היו למעלה מ-500 איש. נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה, הכריז על ממשל צבאי באי מינדנאו, בו התנהלו הקרבות, תחילה עד 31 בדצמבר 2017, ולאחר מכן האריך אותו עד סוף 2018 ולאחר מכן שוב עד סוף 2019 (העיר שוחררה משליטה מיליטנטית ב-17 באוקטובר ופעולות הקרב הסתיימו רשמית ב-23 באוקטובר.
דת ולהט"ב

מאראווי היא עיר מוסלמית בעיקרה, כאשר המוסלמים מהווים 99.6% מהאוכלוסייה. החוק הפלילי השרעיה קיים אך ללא סקילה, קטיעות, הלקות או עונשים אחרים הקשורים בדרך כלל לשריעה מכיוון שהם בניגוד לחוק הפיליפינים. הפצת מוצרים אלכוהוליים והימורים אסורה ונשים חייבות לכסות את ראשן, אם כי לא מוסלמים פטורים מכלל זה. מלבד חוקי השריעה בעניינים אישיים, חוקים אלה אינם חלים במקומות אחרים בלנאו דל סור.
פעילות מינית לא מסחרית בהסכמה בין שני אנשים מאותו מין בפרטיות אינה נחשבת כפשע בפיליפינים, אם כי התנהגות מינית או חיבה המתרחשים בפומבי עשויים להיות כפופים לאיסור "השערורייה החמורה" בסעיף 200. מאראווי היא העיר היחידה בפיליפינים שבה פעילות מינית מאותו המין אינה חוקית.
הערות שוליים

↑  Arlo Custodio, Marawi City as an exponent of Maranao culture, The Manila Times, ‏25 במרץ 2019 (באנגלית)
1 2 3  Islamic City of Marawi, web.archive.org, ‏30 בינואר 2012
↑  Gov't forces, Maute group clash in Marawi City - CNN Philippines, web.archive.org, ‏24 במאי 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007539042605171  LCCN: n84157592  VIAF: 143120490   WorldCat (עם VIAF): 143120490
לנארד פרימן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  10 בדצמבר 1995 (בן 28) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 עמדה:  פאוור פורוורד 
 גובה:  2.03 מטרים
 מספר:  10
 מכללה:  אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית
 דראפט:  לא נבחר, 2018
 קבוצות כשחקן
 2018–2019   2019–2020   2020– 2021   2021- 2023  2023-:  פיינל ספור   בלפיוס מונס-אנו   הפועל חיפה   וונג'ו מוניצ'יפל אוראדיה
 
לנארד פרימן (באנגלית: Lennard Freeman; נולד ב-10 בדצמבר 1995) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד במוניצ'יפל אוראדיה מליגת העל הרומנית בכדורסל.
קריירה

פרימן למד בתיכון תיאודור רוזוולט שבוושינגטון די. סי., עיר מגוריו. לאחר מכן שיחק שתי עונות בבית הספר התיכון סנט ג'ון קולג' שבמרילנד, וסיים בהצטיינות בשנת 2012. לאחר מכן, בשנת 2012 עד 2013, שיחק באקדמיה אואק היל שבוירג'יניה, כשהוא מעמיד ממוצעים של 8.6 נקודות ו-9.8 ריבאונדים.
פרימן שיחק באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, למשך ארבע עונות. הוא החמיץ את עונת 2016/2017 בעקבות פציעה ברגל ימין.
בשנת 2018, חתם פרימן בפיינל ספור מליגת העל הטורקית. הוא שיחק שם 28 משחקים ורשם ממוצעים של 16.1 נקודות, 10.7 ריבאונדים (שלישי בליגה), 1.1 אסיסטים, ו-1.3 חטיפות למשחק.
בשנת 2019, חתם פרימן בבלפיוס מונס-אנו מליגת העל הבלגית. הוא שיחק 17 משחקים בקבוצה והעמיד ממוצעים של 12.1 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק (שני בליגה). בתום העונה נבחר פרימן לשחק ההגנה של הליגה, לחמישייה הראשונה של העונה וזומן למשחק האולסטאר של הליגה.
ב-11 ביוני 2020, חתם פרימן בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית. בעונה זו העמיד ממוצאים של 10.1 נק', 8 ריב', 1.1 אס' ו-0.9 חט' למשחק בעונה הסדירה והעפיל עם הקבוצה לשלב הפלייאוף העליון בו קלע בשני משחקים כ-33 נק' וקטף 28 ריב'.
בעונת 2021/2022 חתם בוונג'ו מליגת העל הדרום קוראנית
בספטמבר 2023 חתם במוניצ'יפל אוראדיה..
הערות שוליים

↑  כפיר אדר, ‏רכש חדש: לנארד פרימן חתם בהפועל חיפה, באתר ONE‏, 11 ביוני 2020
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "לנארד פרימן".
מאפרה

ערך זה עוסק בכלי קיבול לאיסוף אפר סיגריות וסיגרים. אם התכוונתם לעיר בפורטוגל, ראו .
מאפרה ובה בדלי סיגריות
מאפרה היא כלי קיבול לשימוש מעשנים, אשר מיועדת לאיסוף אפר ובדלי סיגריות וסיגרים.
המאפרה הבסיסית והסטנדרטית ביותר מעוצבת כעיגול עם מסגרת פנימית חלולה סביב משטח שטוח, בדומה לכלי שתייה כלשהו, כגון כוס או ספל, אך היא גדולה יותר בקוטרה ושטוחה משמעותית. לרוב המאפרות שלושה שקעים בקצוות, כאשר שניים מהם מתאימים לקוטר סיגריה ואחד לקוטר של סיגר. שקעים אלו משמשים כמשענות לסיגריה או לסיגר אשר עודם דולקים.
זהו אינו העיצוב היחיד של מאפרות, שהן אביזר ביתי נפוץ. גרסאות שונות כוללות מאפרות במכוניות ועד מאפרות בשירותים ציבוריים או מקומות ציבוריים אחרים.
לרוב, מאפרות מיוצרות מזכוכית, חרס, פורצלן או ממתכות שונות כגון כסף או אלומיניום; אם כי יש כאלה שעשויות מעץ או משיש.
ישנן מאפרות המעוטרות בלוגו של חברה מסוימת (כדוגמת יצרן סיגריות), למטרת קידום מכירות.
כחלק מסידור שולחן בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, היה נהוג להניח מאפרה אישית קטנה, בצד הימני העליון, מאחורי גביעי היין וכוסות השתייה.
ככל אביזר שעיצובו חופשי ומתפתח, כך גם מאפרות הן פרט אספני מתבקש.
בחוק למניעת העישון במקומות ציבוריים והחשיפה לעישון, בנוסחו שבתוקף מ-7 בנובמבר 2007, נקבע כי "המחזיק של מקום ציבורי, לא יציב מאפרה במקום ציבורי שבהחזקתו, בהתאם למפורט בתוספת".
הערות שוליים

↑  חוק הגבלת העישון במקומות ציבוריים (תיקון מס' 2), התשס"ז–2007, תיקון 5 סעיף 2ב'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007544417005171  GND: 4701955-4  LCCN: sh97007104 
ערך זה הוא קצרמרבנושא טכנולוגיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מאראט בשארוב

| --- | --- |

 לידה:  22 באוגוסט 1974 (בן 50) מוסקבה מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות 
 שם לידה:  Марат Алимжанович Башаров 
 מדינה:  רוסיה 
 מקום מגורים:  Starovatutinsky Passage 
 השכלה:  בית הספר הגבוה למשחק על שם מיכאיל שצ'פקין 
 תקופת הפעילות:  מ-1991
 בן או בת זוג:  Yekaterina Arkharova (31 במאי 2014–?) 
 פרסים והוקרה:  פרס הפדרציה הרוסית  אמן מכובד של הרפובליקה של טטרסטן 
 www.marat-basharov.narod.ru
 
מאראט אלימז'נוביץ' בשארוב (בטטרית: Марат Галимҗан улы Бәшәров, ברוסית: Мара́т Алимжа́нович Баша́ров; נולד ב-22 באוגוסט 1974, מוסקבה) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, מדבב ומנחה רוסי. אמן הכבוד של הרפובליקה של טטרסטן (2012). חתן פרס הפדרציה הרוסית (2002).
ביוגרפיה

הוא נולד במוסקבה ב-22 באוגוסט 1974 במשפחה שלא קשורה לעולם המשחק (אמו היא טבחית, אביו הוא אינסטלטור). טטרי במוצאו. לאחר סיום הלימודים הוא נכנס לפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה. על פי הצעת אחיו (שעבד כמבקר תיאטרון), הוא החליט לקחת מבחני אודישן לתפקיד בהצגה "הרוח מטירת קנאטרוויל" (בתיאטרון סוברמניק) ולאחר שקיבל את התפקיד, השתתף בהפקות של המחזה הזה במשך שתי עונות.
לאחר לימוד קצר באוניברסיטת מוסקבה, הוא נכנס לבית הספר לתיאטרון גבוה על שם שצ'פקין' בשנת 1992; במהלך לימודיו השתתף בצילומי פרסומות, וכן בתפקיד קצר בסרט שמש בוגדנית, שבוים על ידי ניקיטה מיכאלקוב.
מאז שנת 2009, החל מהעונה השמינית של התוכנית, "קרב המדיומים" בערוץ TNT, הנחה במקומו של מיכאיל פורצ'נקוב שעזב. בקיץ 2015, יחד עם נטליה ברדו הנחה זמן קצר את תוכנית הטלוויזיה "מר וגברת מדיה" בערוץ הראשון.
בשנת 2010 הוא זכה בפרס תיאטרון הכוכבים במועמדות לפרס גשם הכוכבים והצטלם לסדרת הטלוויזיה "הינדי" עם השחקנית ההודית פנצ'הי בורה.
חיים אישיים

הוא מוסלמי סוני. אוהד ספרטק מוסקבה.
היה נשוי ליליזבטה קרוצקו, סוכנת שחקנים. בספטמבר 2004 ילדה לו בת בשם אמליה. התגרשו בהמשך ונישא ליקטרינה ארחארובאיה, במאי 2014, באוקטובר אותה שנה אושפזה עם פגעות קשות באפה וטענה בהמשך כי הוכתה על ידי בעלה כשהיה שיכור. במרץ 2015 התגרשו.
ביולי 2016 נודע על יחסיו עם יליזבטה שבירקרובאיה, שילדה לו בן בשם מרסל. בספטמבר 2017 התחתן איתה. בדצמבר אותה שנה היא אושפזה בעקבות שרב באפה, שוב דווח על כך שהוא הכה אותה, ברם היא עצמה דחתה את הטענות וסירבה להגיש תלונה במשטרה. במרץ 2019 התגרשה ממנו.
פילמוגרפיה נבחרת

1995 - שמש בוגדנית
1998 - הספר מסיביריה
1999 - היורה מוורושילוב
2000 - חתונה
2000 - זוג מושלם
2001 - קוברה
2002 - אוליגרך
2004 - המשפחה הארמנית הגדולה שלי
2004 - 72 מטרים
2004 - מותה של האימפריה
2004 - מילים ולחן
2005 - שביעות רצון
2005 - חיים נצחיים
2005 - גמביט טורקי
2006 - העסקה
2006 - מלכת השלג
2006 - טנקר טנגו
2006 - הקליבר הראשי
2007 - 1612
2007 - יום הבחירות
2007 - לנינגרד
2008 - רבותיי הקצינים: הצילו את הקיסר
2008 - נוביה זמליה
2008 - לוכד הרוח
2009 - הנוסעת
2009 - קומדיה כפרית
2010 - חזרה לברית המועצות
2011 - המתאבדים
2011 - רומן בעבודה: ימי חיינו
2011- הבגידה
2012 - רז'בסקי נגד נפוליאון
2012 - אנה גרמן: סוד המלאך הלבן
2013 - טיסת חג המולד
2014 - הצלם
2015 - הגדוד
2016 - גיבור
2017 - מתקדמים למעלה
2018 - בעל חדש
2019 - אעניק לך ניצחון
הערות שוליים

↑  "Марат Башаров. Биография" (ברוסית). РИА Новости. 22 באוגוסט 2014. נבדק ב-2019-06-30. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Мистер и миссис СМИ начинают и заканчивают. Политический юмор на ТВ проигрывает творцам и участникам серьезных шоу". Новая газета. 2015-06-26.
↑  «Мистер и Миссис СМИ» «Мистер и миссис СМИ»: Марат Башаров и Наташа Бардо представят картину дня vokrug.tv (29.05.2015)
↑  ""Мистер и миссис СМИ": разочарование неумелых потуг". Собеседник. 2015-06-10.
↑  "Лёгкий жанр". הקומסומולץ המוסקבאי. 2015-06-18.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007347672905171  BIBSYS: 7022360  GND: 143943642  ISNI: 0000 0001 1877 2752  LCCN: no2004095706  MusicBrainz: 1fab0770-b0fb-4f29-9b8e-5aed67c0ce16  NKC: xx0144983  SUDOC: 069068550  VIAF: 66189473   WorldCat (עם VIAF): 66189473
מאיר מרציאנו

| --- | --- |

 לידה:  1998 (בן 26 בערך)
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2016
 מעסיק:  אסותא מרכזים רפואיים בעבר: גלי צהל חדשות 13
 קישורים חיצוניים
 טוויטר:  Meir_Marciano
מאיר מרציאנו (נולד ב-1998) הוא עיתונאי ישראלי ששימש בעבר כתב הבריאות של חדשות 13, וכיום משמש כדובר המרכזים הרפואיים של אסותא.
ביוגרפיה

מאיר מרציאנו נולד ב־1998 בתל אביב, והוא הצעיר מבין אחיו. הוא גדל בבית שמרציאנו מגדירו כ"מזרחי-מסורתי": ”אמא שלי שומרת שבת, אבא קצת פחות. זה לא בית של כיפה סרוגה, אלא מזרחי מסורתי”. אמו עסקה בנדל"ן, ואביו עסק במוצרי קירור. אחותו הבכורה, שביניהם הפרש גיל של כ-20 שנה, היא קרן מרציאנו, העורכת הכלכלית של חברת החדשות.
למד בישיבת בר-אילן בתל אביב ובישיבת מעלה גלבוע. שימש חניך ומדריך בתנועת בני עקיבא.
שירת בגלי צה"ל ככתב לענייני סביבה ואנרגיה ולאחר מכן ככתב לענייני בריאות.
בנובמבר 2020, החל את תפקידו ככתב הבריאות בחדשות 13. באוגוסט 2024 הודיע על עזיבתו את הערוץ. בספטמבר 2024 החל את תפקידו כדובר המרכזים הרפואיים של אסותא.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7   אריאל שנבל, ‏קורונה, גל"צ ואחותו הגדולה: מאיר מרציאנו מדבר לראשונה, בעיתון מקור ראשון, 21 בינואר 2021
↑  יאיר טוקר, ‏כתב הבריאות הדתי של גל"צ עובר לערוץ 13, באתר כיכר השבת, 1 בנובמבר 2020
↑  כתב הבריאות של חדשות 13 מאיר מרציאנו: "החלטתי לצאת לדרך חדשה", באתר ערוץ 7, 8 באוגוסט 2024
↑  מעיתונות לדוברות: התפקיד החדש של הכתב לשעבר מאיר מרציאנו, באתר www.inn.co.il
ערך זה הוא קצרמרבנושא תקשורת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
לינדי רמיג'ינו

לינדי ג'ון רמיג'ינו (באנגלית: Lindy John Remigino; ‏ 3 ביוני 1931 - 11 ביולי 2018) היה אתלט אמריקני. אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) בריצת 100 מטר ובריצת שליחים 4x100 מטר.
ביוגרפיה

רמיג'ינו נולד וגדל בקווינס, ניו יורק. הוא למד במנהטן קולג'.
ביוגרפיה > 1952 > אלוף אולימפי

באולימפיאדת הלסינקי הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.79 שניות, לפני הרב מקנלי מ ג'מייקה (10.80 שניות) ומקדונלד ביילי מבריטניה (10.83 שניות), בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.68 שניות. בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם דין סמית', הריסון דילארד ואנדי סטנפילד בתוצאה של 40.1 שניות, לפני ברית המועצות (40.3 שניות) והונגריה (40.5 שניות).
שיאים אישיים

ריצת 100 מטר: 10.4 שניות (1952)
ריצת 200 מטר: 21.1 שניות (1951)
הערות שוליים

↑  לשלושתם נקבע זמן ידני של 10.4 שניות
| --- | --- |
בקרת זהויות :  World Athletics: 14555411
מארי־פראנס היריגוין

| --- | --- |

 לידה:  1949 (בת 75 בערך) Coulaines, צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר ההצטיינות הלאומי (13 במאי 2016) 
 אתר רשמי
 
מארי-פראנס היריגוין (בצרפתית: Marie-France Hirigoyen; נולדה ב-1949, בצרפת) היא פסיכיאטרית, פסיכואנליטיקאית ופסיכותרפיסטית, המתמחה בבריונות במקום העבודה. העניין שלה בדחק הוביל אותה באמצע שנות ה-80 לוויקטימולוגיה, ענף בשדה המחקר של קרימינולוגיה. מאוחר יותר היא הפנתה את תשומת לבה ללחץ במקום העבודה שנוצר כתוצאה מהתנהגות ביריונית.
ביוגרפיה

מארי-פראנס היריגוין למדה בבית הספר לרפואה, באוניברסיטה של פריז, בבית החולים סנט-אנטון (צר'), הגנה על עבודת הגמר שלה בשנת 1978, הפכה לרופאה והתמחתה בפסיכיאטריה. מאוחר יותר, עברה הכשרה נוספת באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די. סי., ובשנת 1994 קיבלה דיפלומה בוויקטימולוגיה, ופיתחה את עיקרון "ההטרדה הנפשית" בצרפת. בשנת 1995 קיבלה דיפלומה נוספת מאוניברסיטת רנה דקארט (אנ') בפריז על עבודתה "הרס נפשי, קורבנות של פרוורטים נרקיסיסטיים" (בצרפתית: La Destruction morale, les victims des pervers narcissique).
הפרסומים שלה כוללים את הספר "הטרדה נפשית: אלימות נפשית בחיי היומיום, בעבודה ובמשפחה" (2002), שנמכר בכחצי-מיליון עותקים במולדתה, צרפת, כמו גם תורגם ונמכר ב-24 מדינות נוספות. נאמר כי ספר זה הוא שהוביל והתחיל את הדיון בצרפת בנושא התעללות נפשית, שהוביל לבסוף לחוק בנושא הטרדות פסיכולוגיות במקום העבודה בשנת 2001. כך, צרפת הפכה לאחת המדינות היחידות בעולם שבהם התעללות פסיכולוגית מוגדרת כעבירה פלילית.
מארי-פראנס היריגוין הופיעה בתוכניות טלוויזיה בצרפת, ובשנת 2006 הוזמנה לתוכנית הטלוויזיה הספרדית "Carta blanca" (אנ') על ידי המגישה-אורחת לוסיה אצ'בריה, סופרת ומשוררת ספרדית.