פמיניזם סוציאליסטי
בגל השני של הפמיניזם

הפמיניזם הסוציאליסטי של שנות ה-60' של המאה ה-20, צמח מן הקרקע הפורייה של האקטיביזם של תנועות השמאל החדש שפעלו בארצות הברית באותה תקופה: התנועה לזכויות האזרח, תנועות נגד המלחמה, תנועות שפעלו נגד מימון צבאי, גזענות, עוני ועוד. נשים רבות ובעיקר סטודנטיות, השתתפו בקמפיין של התנועה לזכויות האזרח בדרום ארצות הברית באמצע שנות ה-60', וכן בתנועות סטודנטים שפעלו למען חברה דמוקרטית (SDS). שם הן צברו ניסיון, כלים, ואמונה ביכולותיהן, ופיתחו פוליטיקה יישומית של שוויון לא רק במקומות עבודה (שככלל נשלטו בידי גברים), אלא בחברה בכלל. הן התנדבו באזורים ובשכונות עוני למען אוכלוסיות מוחלשות, והעלו שאלות על מקומן של נשים, על חלוקת התפקידים המגדרית, ועל מנהיגות גברית דומיננטית שהרתיעה נשים מלדבר על כל אלו. הן גם הושפעו מתנועות ליברליות אחרות ברחבי העולם כגון בקובה וייטנאם וסין. דרישותיהן להכיר בחשיבותם של סוגיות נשיות נדחקו וספגו התעלמות מצד הארגונים בהם הן פעלו ובמיוחד בכנסים לאומיים, ובאופן כללי נתפסו כמי שמפריעות למאבק האנטי אימפריאליסטי. כתוצאה מכך, החליטו אותן נשים אקטיביסטיות להקים קבוצות אוטונומיות משלהן, וכך נפתחו ארגונים רבים בערים הגדולות ברחבי ארצות הברית. אחד הארגונים הבולטים של התנועה הסוציאליסטית הפמיניסטית של אותה תקופה הוא CWLU) Chicago Women's Liberation Union) שפעל בין השנים 1969–1977. הפעילות בארגון תיעדו את פעילותן, הפיצו את הרטוריקה שלהן ועסקו בפעילות ששיקפה את אותה רטוריקה. הן היו הקבוצה הראשונה שעשתה שימוש בשם 'פמיניזם סוציאליסטי' בעלון שלהם. הן ראו את הארגון כמי שמשלב סוציאליזם ופמיניזם תוך שהוא ממשיך להיות מעורב בפעילות אנטי-קפיטליסטית, אנטי אימפריאליסטית, ואנטי גזענית אך כגוף נשי נפרד. הן התנגדו לקנאות הכיתתית שהפגינו מפלגות השמאל, ולפמיניזם המרכזי שהתמקד בהתעצמות אישית ונעדר מתפיסה מבנית של הקפיטליזם הפטריארכלי. הן נאבקו על שירותי בריאות ללא עלות, סיוע חברתי ולקיחת אחריות חברתית על גידול ילדים, קידמו רפורמות שביקשו לקדם את חייהן ותנאיהן של נשים בחברה, הדגישו את הסתירות הקיימות באידאולוגיה השלטת, ביקשו להעניק לנשים תחושה עצמית של כוח, ועזרו לפתח תוכניות לימוד לנשים. הן עבדו בשיתוף פעולה עם ארגונים שסייעו בקבלת מידע על הפלות לא חוקית, פיתחו קורסים לנשים בכלא, עסקו בהגנה על זכויות של לסביות והומוסקסואלים, אפליה על בסיס מין, זכויות של הולדה, הקימו פרויקטים של טיפול בילדים על מנת לצרף נשים נוספות למאבק, התייחסו לבעיות מגוונות של נשים וקיימו פעילויות שייתנו להן מענה ויובילו לשינוי. כך, עד שנות ה-70 המוקדמות (וכתוצאה מפיצול משמעותי שנוצר בין הפמיניזם הסוציאליסטי לפמיניזם הרדיקלי), הפמיניזם הסוציאליסטי היווה קטגוריה מובחנת בתנועה הפמיניסטית.
קבוצה משמעותית נוספת של הפמיניזם הסוציאליסטי באותה תקופה הייתה תנועת הנשים השחורות הלסביות – קולקטיב נהר קומבהי. תפיסותיהן הפמיניסטיות והאנטי גזעניות הובילו אותן להשקפת עולם סוציאליסטית ובמקביל לפוליטיקת זהויות. הן התמקדו בזהות של חברות הארגון כנשים שחורות ולסביות אך עבדו בברית ובשיתוף פעולה יחד עם קבוצות נוספות שהיה להן מכנה משותף עמן בתחומים כמו אלימות נגד נשים, מאבק על שירותי רווחה ובריאות, הקמת מעונות לרך, זכויות בהפלה ועוד. המניפסט הפוליטי שלהן מהווה מסמך היסטורי חשוב עבור הפמיניזם הסוציאליסטי ועבור פוליטיקת זהויות. קבוצה אחרת עם אוריינטציה סוציאליסטית הייתה CARASA, שהיו קבוצה של פמיניסטיות מרקסיסטיות שעסקו בפוליטיקה
של הולדה והובילו קמפיין נגד התעללות רפואית ושיתפו פעולה עם ארגונים נוספים למען רפורמות אלו.
נושאת הדגל של הפמיניזם הסוציאליסטי בגל השני הייתה ברברה ארנרייך. ארנרייך נשאה נאום בכנס שנערך ב-1975 הנקרא: "Socialist/Feminism and Revolution", שלאחר מכן הפך למאמר שכותרתו ?What Is Socialist Feminism, ובו הבדילה ארנרייך בין המרקסיזם המכני והפמיניזם הרדיקלי לבין הפמיניזם הסוציאליסטי. ההבדל מהמרקסיזם הוא שהפמיניזם הסוציאליסטי ראה את הקפיטליזם כמבנה טוטאלי חברתי ותרבותי אך הוסיף לפוקוס המרקסיסטי של היצרנות ניתוח של החיים הפרטיים, של כלכלת הבית וראה את האישה לא כחלק ממבנה העל החברתי בלבד. הפמיניזם הסוציאליסטי גם היה שונה מהפמיניזם הרדיקלי בכך שהוא לא התמקד בפטריארכיה כתופעה אוניברסלית וא-היסטורית, אלא כמוסד הקשור לתעשייה הקפיטליסטית. ארנרייך טענה שהפמיניזם הסוציאליסטי מנסה לפתח תאוריה ופוליטיקה ייחודית שתענה ותתייחס למונופול הטוטאלי התרבותי, הפוליטי, והכלכלי של החברה הקפיטליסטית מתוך ההבנה של הקשר בין שעבוד של נשים ובין האטומיזציה של מעמד הפועלים.