stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'יימס האנט

ג'יימס האנט מנצח בגרנד פרי הולנד ב-1976
האנט במכונית הסקת' לפני גרנד פרי בריטניה בסילברסטון, 1975
ג'יימס סימוֹן ווליס האנט (באנגלית: James Simon Wallis Hunt;‏ 29 באוגוסט 1947 - 15 ביוני 1993) היה נהג מרוצי מכוניות. הוא התחרה במרוצי פורמולה 1 בין השנים 1973 עד 1979, וזכה באליפות העולם לנהגי פורמולה 1 בעונת 1976. לאחר פרישתו ממרוצי פורמולה 1 היה איש עסקים ושימש כפרשן בשידורי הפורמולה 1 של ה-BBC.
קורות חייו

האנט נולד בבלמונט, סאטון (אז במחוז סארי סמוך ללונדון) כבן השני במשפחה בת חמישה ילדים. בנערותו הוא עסק בספורט כקריקט, כדורגל וטניס. הוא החל לעסוק במרוצי מכוניות בגיל 18, במרוצי מיני מיינור. ב-1968 הוא החל להתחרות במרוצי פורמולה פורד ושנה אחר כך השיג מימון להשתתפות במרוצי פורמולה 3. הוא זכה לכמה ניצחונות וסיים במיקומים גבוהים. במרוץ ב-1970 הוא נקלע לתאונה שבעקבותיה הוא יצא מרכבו ודחף את הנהג האחר שהיה מעורב. הוא נענש, אך לאחר מכן זוכה בעוד הנהג האחר הושעה למשך שנה.
ב-1972 הוא החל להתחרות כחלק מקבוצת המפעל של מארץ', אך פוטר באמצע העונה. הוא הצטרף לקבוצת הסקת' שהתחרתה בפורמולה 2, אך לאחר תחילת עונת 1973 החליטה הקבוצה לעבור להתחרות בפורמולה 1. המכונית שפותחה בקבוצה התבססה על שלדת מכוניות מארץ'. אף שהקבוצות הוותיקות זלזלו בכוחה של קבוצת הסקת', האנט הצליח בדרך כלל להשיג תוצאות טובות יותר מנהגי קבוצת המפעל של מארץ'. בגרנד פרי ההולנדי הוא עלה לראשונה אל הפודיום, במקום השלישי, ובמרוץ האחרון של העונה בארצות הברית הוא סיים שני. בתום העונה הוא דורג במקום השמיני.
במהלך עונת 1974 החלה קבוצת הסקת' להתחרות עם מכונית מייצור עצמי. רבים מהמרוצים של האנט הסתיימו בפרישה מוקדמת, והוא לא הצליח לשחזר את הסיום במקום השני מהעונה הקודמת. עם זאת, הוא סיים שלושה מרוצים במקום השלישי ואף ניצח במרוץ באנגליה שלא נכלל בניקוד של העונה. בעונת 1975 השתפרו הישגיו והוא זכה לניצחון ראשון בגרנד פרי ההולנדי. הוא זינק למרוץ מהמקום השלישי וסיים אותו בניצחון של שנייה בודדת על מוביל האליפות ניקי לאודה, שנהג בקבוצת פרארי. בשלושה מרוצים אחרים הוא סיים במקום השני ובתום העונה הוא דורג במקום הרביעי.
קורות חייו > עונת האליפות

לקראת עונת 1976 נאלץ האנט לחפש קבוצה אחרת עקב קשיי המימון של הסקת'. עזיבתו של אמרסון פיטיפלדי להקמת קבוצה משלו, סללה את דרכו של האנט לקבוצת מקלארן תמורת חוזה של 200 אלף דולר לשנה. את המרוץ הראשון בעונה, בברזיל, החל האנט מהפול פוזישן, אך תקלה במנגנון המצערת הובילה להתרסקותו. האנט סבל מאמינות לקויה של המכונית גם בהמשך העונה, בעוד שניקי לאודה, אלוף העולם במכונית הפרארי, זכה בארבעה מששת המרוצים הראשונים של העונה. גם במרוץ השני זינק האנט מהעמדה הבכירה וסיים שני. לאחר תאונה במרוץ בארצות הברית, הוא זינק מהפול פוזישן במרוץ הרביעי בספרד, וזכה בניצחונו הראשון בעונה. בסיום המרוץ נפסל ניצחונו של האנט עקב רוחב מכונית החורג מן התקנות. הקבוצה ערערה בטענה שמדובר בהתרחבות של הצמיגים. הערעור התקבל כעבור חודשיים והניצחון הושב להאנט.
בשני המרוצים הבאים פרש האנט עקב תקלות ויתרונו של לאודה עמד על פער של 33 נקודות מהמקום השני, בעוד האנט דורג במקום השישי בלבד, בטרם התקבל ערעורו. האנט שב לנצח במרוץ בצרפת. הזינוק למרוץ הבא בבריטניה החל במאבק צמוד בין לאודה לבן קבוצתו השווייצרי קליי רגצוני. נגיעה של מכוניותיהם הובילה להתנגשות של האנט ברגצוני. המרוץ הופסק ובהזנקה מחדש הופיעו האנט ורגצוני באופן חריג עם המכוניות החלופיות. האנט זכה במרוץ לעיני הקהל הביתי ולאודה סיים שני. אף שרגצוני, נהג פרארי בעצמו, זינק במכונית חלופית, ערערה פרארי על חוקיות המקרה וזכתה לפסילת הנהגים במכוניות החלופיות. עקב כך נפסל ניצחונו של האנט ולאודה זכה במקום הראשון.
במרוץ בגרמניה ניצח האנט, בעוד לאודה נפגע בתאונה שמנעה את השתתפותו בשני מרוצים נוספים. האנט ניצל זאת לניצחון במירוץ נוסף, אך עם שובו של לאודה במרוץ באיטליה, סבל האנט מתאונה לאחר שזינק מהמקום האחרון עקב ערעור על שימוש בדלק שאינו עומד בתקנות. ניצחונות בשני המרוצים הבאים, בקנדה ובארצות הברית, הובילו את האנט ולאודה להתמודדות צמודה על האליפות, שהכרעתה נדחתה למרוץ האחרון ביפן. לקראת המרוץ פיגר האנט בשלוש נקודות אחרי לאודה, והיה צריך לסיים לפחות במקום השלישי, כדי לשמר סיכוי לזכייה באליפות. המרוץ התנהל במזג אוויר גשום שהקשה על לאודה, שעדיין סבל מפציעה שהובילה לפרישתו. האנט הוביל ברוב שלבי המרוץ, אך לקראת סופו סבל מתקר. הוא הצליח לחזור לרחבת הטיפולים ולסיים במקום השלישי שזיכו אותו בדיוק בארבע הנקודות שנדרשו לו כדי לעבור את לאודה.
קורות חייו > המשך קריירת המרוצים

עונת 1977 לא החלה היטב עבור האנט. מכונית המקלארן סבלה מבעיית אמינות בתחילת העונה והוא נאלץ לפרוש כבר במרוץ הראשון. שבע פרישות נוספות במהלך העונה, ביטלו על אפשרות לשמור על תואר אלוף העולם, אך במחצית השנייה של העונה הוא זכה לשלושה ניצחונות, בבריטניה, בארצות הברית ובמרוץ האחרון בעונה, ביפן. הוא סיים את העונה במקום החמישי.
בעונת 1978 הוא סבל מנחיתות משמעותית של מכונית המקלארן בהשוואה ללוטוס. לוטוס יישמו במכוניותיהם כנפיים אווירודינמיות שהגבירו את ההצמדה לקרקע באופן יעיל יותר שהקנה יתרון אחיזה לצמיגים בסיבובים. חוסר התחרותיות ובנוסף פרישות מרובות ממרוצים, הובילו את האנט לסיים את העונה במקום ה-13 בלבד כשהוא מצליח להגיע לפודיום רק בצרפת.
בעונת 1979 עבר האנט לקבוצת וולף רייסינג אך המשיך לסבול מחוסר תחרותיות. לאחר כישלון במרוץ במונקו, הוא הודיע על פרישה מפורמולה 1 באופן מיידי, אף שנותרו עוד שמונה מרוצים לעונה.
קורות חייו > לאחר הפרישה

לאחר פרישתו השתתף האנט כפרשן בשידורי הפורמולה 1 של ה-BBC. הוא נודע בסגנונו הלא-רשמי והעוקצני. הוא נהג לבקר בצורה חריפה כמה מהנהגים שלדעתו לא התאמצו דיו. השידורים עם עמיתיו לשידור התאפיינו לעיתים במאבק על זמן מסך, כשמספר פעמים הוא לא נמנע מלחטוף את המיקרופון באופן ממשי כדי להביע את דעתו.
האנט המשיך להשתתף בשידורי הטלוויזיה כ-13 שנה עד למותו ב-1993 בגיל 45. הוא מת מהתקף לב בביתו בווימבלדון.
ב-2013 הופיעה דמותו של האנט בסרט Rush המתאר את היריבות בינו לבין ניקי לאודה.
בריטיש אירוספייס הרייר II

בריטיש אירוספייס הרייר II (אנגלית: British Aerospace Harrier II) הוא מטוס תקיפה בעל יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה (STOL/VTOL). המטוס הוא דור שני של מטוסי סילון בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית; ההרייר II פותח מן המטוס מקדונל דאגלס AV-8B הרייר II, שבעצמו פותח ממטוס התקיפה הוקר סידלי הרייר שהופעל בשנות ה-80 של המאה ה-20.
המטוס היה בשימוש חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי הבריטי. הדגמים הראשונים נקראו הרייר GR.5, והבאים נקראו בהתאם GR.7 ו-GR.9. המטוסים שימשו כמטוסי תקיפה, וניתן היה להפעילם מעל סיפון נושאות המטוסים מסדרת אינווינסיבל. המטוסים השתתפו בגיחות מבצעיות במלחמת קוסובו, מלחמת עיראק ומלחמת אפגניסטן. בדצמבר 2010 הוחלט על הוצאת המטוס משירות בשל לחצים תקציביים. ההחלטה עוררה פולמוס, מכיוון שאין לצבא או לצי הבריטי מטוס קרב אחר שיחליף את ההרייר, עד לכניסת הF-35 לייטנינג II לשירות, המתוכננת ל-2017.
תכנון ופיתוח > פיתוח

ב-1973 החלו מקדונל דאגלס והוקר סידלי (שב-1977 הולאמה והפכה לבריטיש אירוספייס) בפיתוח משותף של גרסה חזקה יותר להרייר I. באותן שנים החלו מטוסי הרייר ראשונים להיכנס לשירות בחיל הנחתים של ארצות הברית ובחיל האוויר המלכותי, אך הניסיון המבצעי הראשוני הראה את הצורך במטוס בעל יכולות גבוהות יותר. ממשלת בריטניה הגדירה צורך ב־60 מטוסים חדשים לכל היותר, והצרכים המרובים מתקציב ההגנה הותירו מעט מקום להוצאות מיותרות כמו הרייר מתקדם. הממשלה הבריטית לא סייעה בפיתוח המנוע המתקדם יותר שהיה דרוש למטוס, פגסוס 15 (לעומת פגסוס 103 בהרייר I), ולפיכך החליטה חברת הוקר סידלי לסגת מן הפרויקט ב-1975.
בארצות הברית לא התפוגג העניין במטוס, והוחלט להמשיך בפיתוח מטוס המשך פחות שאפתני, שיהיה בעל כנף גדולה יותר שהמבנה שלה משלב חומרים מרוכבים. שני מטוסים קיימים הוסבו לאבות טיפוס, וטסו לראשונה ב-1978. הממשל בארצות הברית היה מרוצה מן התוצאות אך התנה את המשך הפיתוח במציאת רוכש זר למטוס. ואולם, לבריטניה הייתה תוכנית משלה לשיפור המטוס, על ידי התקנת כנף חדשה וגדולה יותר ממתכת. ב-1980 שקלה שוב בריטניה את התאמת המטוס לצרכיה. הבדיקה הבריטית הגיעה למסקנה שיש צורך בשינויים, ולפיכך שונה תכנון הכנף שעשתה מקדונל דאגלס ושולב בו תכנון בריטי להארכת שורש הכנף בשפת ההתקפה. שתי המדינות החליטו להמשיך בפיתוח, והחלטה זו כללה השתתפות בריטית בהיקף 280 מיליון דולר כדי לממן חלק מהוצאות הפיתוח שנדרשו בשל השינויים שביקשה בריטניה, וכן לרכישת 60 מטוסים לפחות. ייצור המטוס חולק בין מקדונל דאגלס לבריטיש אירוספייס, כאשר ההרייר II המיועד לבריטניה יוצר בעיקרו על ידי החברה הבריטית, והחברה האמריקאית שימשה כקבלן משנה.
ההרייר II‏ GR.5 הראשון שיוצר על ידי בריטיש אירוספייס המריא ב-30 באפריל 1985, והמטוס נכנס לשירות פעיל ביולי 1987. ה-GR.5 שונה ממטוסי ה-AV-8B של חיל הנחתים בפרטים רבים, ביניהם מערכות האוויוניקה ובחימוש. שפת ההתקפה בכנפו של ההרייר II‏ GR.5 עשויה מפלדת אל-חלד, המקנה לכנף תכונות שונות מאלה של מקבילו האמריקאי. בדצמבר 1989 הוכרזה טייסת ראשונה של מטוסי הרייר II כמבצעית.
תכנון ופיתוח > סקירה כללית

ההרייר II הוא גרסה מתקדמת של הדור הראשון של המטוס, הרייר GR.1 ו-GR.3, שעברה שיפורים נרחבים. גוף המטוס, שהיה עשוי ממסג אלומיניום, הוחלף בשלדה שבה נעשה שימוש נרחב בחומרים מרוכבים. שיפור זה הביא לירידה משמעותית במשקל המטוס ואיפשר את הגדלת הטווח או המטען. שטחה של כנף המטוס הוגדל ב-14%, וגם עוביה הוגדל. המבנה החדש של הכנף, כמו גם ההארכות בשורש שפת ההתקפה אפשרו את הגדלת המטען הייעודי ב-3,035 טון, בעת המראה ממסלול באורך 300 מטרים, לעומת מטוסי הדור הראשון. במטוסים הבריטיים ישנו נושא טילים נוסף, שהותקן לפני כני הנסע המשניים המותקנים בכנפיים. שפת ההתקפה של הכנף חוזקה, כדי שתוכל לעמוד בפגיעת ציפורים.
תא הטייס מצויד בתצוגה עילית, ובמערכות המאפשרות לטייס להפעילו ביום ובלילה. בתא הטייס צגים צבעוניים רב תכליתיים, תצוגת מפה נעה, מערכת ניווט אינרציאלי, ומערכת HOTAS - רוב המפסקים והכפתורים החשובים מותקנים על הג'ויסטיק והמצערת. כמו בהרייר הימי, גם בהרייר II תא הטייס מוגבה ובעל חופת בועה המאפשרת לטייס שדה ראייה רחב. תכנון מחדש של מערכת השליטה והיציבות האורכית המשופרת של המטוס עשתה אותו קל בהרבה להטסה, לעומת דגמי הדור הראשון.
חיל האוויר המלכותי הבריטי עשה שימוש במטוסי ההרייר למשימות תקיפה וסיור, ולקרבות אוויר הסתמך על טילי אוויר אוויר AIM-9 סיידוויינדר, לטווח קצר. הטילים הוכיחו עצמם בקרבות אוויר מול מטוסים ארגנטינאיים במהלך מלחמת פוקלנד. מ-1993 ואילך הותאמו המטוסים גם לנשיאת טילי AIM-120 אמראם, מונחי מכ"ם. במטוסי הרייר ימי הותקן מכ"ם מתחילת שירותם, וגם במטוסי AV-8B של חיל הנחתים הותקן מכ"ם כאשר שודרגו לגרסה AV-8B פלוס. למרות זאת, חיל האוויר המלכותי בחר שלא להתקין מכ"ם במטוסי ההרייר II. עם הוצאת מטוסי ההרייר הימי משירות הוצע להעביר את המכ"ם שלהם, מדגם בלו ויקסן, למטוסי ההרייר II, אך משרד ההגנה של בריטניה דחה את ההצעה בטענה שהפרויקט נועז ויקר מדי. ההערכה הייתה שעלות הפרויקט תהיה מעל 600 מיליון ליש"ט.
תכנון ופיתוח > המשך הפיתוח

עוד לפני שגרסה GR.5 נכנסה לשירות, היה ברור שיידרשו שינויים כדי לשפר את יכולתו של המטוס במשימות המנעה אווירית. בדגם הבא, GR.7, היה בעל יכולות גבוהות יותר בפעילות לילה, וכן היו בו שיפורים בתחום האוויוניקה. שיפורים אלה נעשו בשיתוף פעולה עם יוזמה דומה לשיפורים במטוסי ה-AV-8B של חיל הנחתים. השיפורים באוויוניקה כללו הוספת מצלמת FLIR‏ (forward-looking infrared, מצלמת אינפרא אדום צופה קדימה) בחרטום המטוס, משקפי ראיית לילה, חבילת אמצעי לוחמה אלקטרונית, תצוגות תא טייס חדשות ומערכת מפה נעה חדשה. טיסת הבכורה של גרסה GR.7 התקיימה במאי 1990, ובאוגוסט באותה שנה נכנס המטוס לשירות. לאחר מסירת 34 מטוסי GR.7 ב-1991, שודרגו כל מטוסי ה-GR.5 הקיימים לסטנדרט GR.7. בחלק מהמטוסים החדשים הותקנו מנועי רולס-רויס פגסוס משופרים; מטוסים אלה הוגדרו כגרסה GR.7A, והם בעלי יכולת משופרת להמריא ולנחות אנכית או ממסלול קצר, וכן יכולת משופרת לנשיאת חימוש ומטען ייעודי אחר.
השלב הבא בשיפור המטוס היה גרסה GR.9. השדרוג התבצע כחלק מתוכנית מדורגת, שנקראה "תוכנית לאחזקה ושדרוג משותף" (Joint Update and Maintenance Programme‏, JUMP). במסגרת תוכנית זו נעשו שדרוגים מתמשכים על פי תוכנית אחזקה מתוכננת, במערכות האוויוניקה, התקשורת וביכולות נשיאת החימוש של המטוס. השלב הראשון בשדרוג היה הוספת שיפורי תוכנה למערכות התקשורת, מערכת המתריעה על קרבה לקרקע ומערכות ניווט. בהמשך ניתנה למטוס יכולת לנשיאת טילי אוויר-קרקע AGM-65 מאבריק. השלב השלישי של השדרוג כלל הוספת מערכות תחקור של חיל האוויר המלכותי (RAIDS,‏ Rangeless Airborne Instrumentation Debriefing System), מערכות משופרת לזיהוי עמית-טורף (SIFF‏, Successor Identification Friend or Foe של חברת ריית'יאון), ופצצות מונחות פייבווי. בשלב הרביעי נוספה למטוס היכולת לשאת פוד סיור DJRP‏ (Digital Joint Reconnaissance Pod).
בפברואר 2007 החלו ניסויים בנשיאת טילי אוויר קרקע ברימסטון, אך אלה לא אושרו בסופו של דבר בשל הוצאת המטוס משירות (ראו להלן). באותה שנה הוחלף גם פוד רכישת המטרות וההנחיה בפוד משוכלל יותר, בשל צורך דחוף עבור הלחימה באפגניסטן. שדרוגים נוספים שתוכננו למטוס ולא בוצעו היו הוספת מערכת Link 16, מערכת עזר לתקשורת, ומערכות שליטה ובקרה שהיו אמורות להיות מותקנות במטוסי ההרייר ובמטוסי הטורנדו של חיל האוויר המלכותי. ביולי 2007 השלימה Bae מערכות (שנוצרה מאיחוד בריטיש אירוספייס וחברת מערכות האלקטרוניקה מרקוני) את החלפת חלקם האחורי של שבעה מטוסי GR.9. אלו היו חלק מתוכנית בת שלוש שנים בשווי 20 מיליון ליש"ט. ביולי 2008 זכתה חברת קינטיק (Qinetiq) בחוזה לביצוע שדרוג ואחזקה לצי מטוסי ההרייר II עד 2018, המועד המתוכנן ליציאת המטוסים משירות.
היסטוריה מבצעית > הוצאה משירות

ב-2005 הועלו בפרלמנט הבריטי טענות כלפי אחזקת מטוסי ההרייר II. על פי הטענות שהועלו, חלה ירידה דרמטית באיכות האחזקה של המטוסים, עד כדי פגיעה חמורה בכמה מן המטוסים והרס גמור של אחד מהם, בשל טעויות בביצוע האחזקה. זמן האחזקה הממוצע לשנה לכל מטוס עלה מ-100 ל-150 ימים בשנה, ועלות האחזקה עלתה פי עשרה, יחסית לתקופה קודמת.
ב-2006 הוצא מן השירות ההרייר הימי, שהיה בשירות זרוע האוויר של הצי. משימותיו של ההרייר הימי הוטלו על צי מטוסי ההרייר GR7/9. טייסת 800 של זרוע האוויר של הצי, שהפעילה מטוסי הרייר ימי, אורגנה מחדש באפריל 2006 עם מטוסי הרייר GR7/9 שהיו בעבר של חיל האוויר המלכותי. טייסת 801 של הצי עברה תהליך דומה ב-2007. שתי הטייסות הללו הוגדלו מאוחר יותר והפכו לכנף התקיפה הימית. טייסת 20, שהייתה טייסת ההסבה המבצעית של הצי, נסגרה ב-31 במרץ 2010. טייסת מס' 4 פורקה והפכה לטייסת מילואים. עד יולי 2010 הוצאו מן השירות כל מטוסי ההרייר II ‏GR.7.
מטוסי ההרייר II ‏GR.9 היו אמורים להישאר בשירות עד 2018. ואולם, ב-19 באוקטובר 2010 פרסמה הממשלה הבריטית החדשה (בראשות דייוויד קמרון) את החלטתה, לקצץ בתחומי הביטחון (בדו"ח שנקרא Strategic Defence and Security Review). כחלק מהקיצוצים, הוחלט על הוצאת ההרייר II משירות עד אפריל 2011. את ההרייר II אמור להחליף, בטווח הארוך, ה-F-35 לייטנינג II, בגרסה C. הלייטנינג אמור לפעול משתי נושאות המטוסים המתוכננות של הצי הבריטי, מסדרת קווין אליזבת. ההחלטה להוציא את מטוסי הרייר II משירות ספגה ביקורת רבה, וקצינים בכירים המליצו על פרישת מטוסי הטורנדו, במקום ההרייר.
ב-24 בנובמבר 2010 המריא מטוס הרייר II בפעם האחרונה מסיפון נושאת המטוסים ארק רויאל. הייתה זו גם ההמראה האחרונה של מטוס מסיפון אונייה זו, שגם היא הוצאה משירות זמן קצר לאחר מכן. טיסות הפרידה של המטוס היו ב-15 בדצמבר, מעל מספר רב של בסיסי צבא. בנובמבר 2011 נמכרו 72 מטוסי ההרייר II הנותרים, עם חלקי החילוף שלהם, לארצות הברית, תמורת 116 מיליון ליש"ט. המטוסים אמורים לשמש כמאגר חלקי חילוף לצי מטוסי ה-AV-8B הרייר II של חיל הנחתים. לאחר המכירה התפרסם דיווח כי ארצות הברית מתכננת להפעיל מחדש חלק מן המטוסים שרכשה, לאור מצבם התחזוקתי הטוב; דיווח זה הוכחש על ידי פיקוד מערכות האוויר הימיות (US Naval Air Systems Command, NAVAIR).
גרסאות

GR.5
GR.5A
GR.7
GR.7A
GR.9
GR.9A
T.10
T.12
T.12A
מפעילים

בריטניה בריטניה
הצי המלכותי הבריטי
חיל האוויר המלכותי
לקריאה נוספת

Eden, Paul (ed.). "McDonnell Douglas/BAe Harrier II". The Encyclopedia of Modern Military Aircraft. London, UK: Amber Books, 2004.
Jefford, C.G., ed. (2006). The RAF Harrier Story. London, UK: Royal Air Force Historical Society.
Jenkins, Dennis R. Boeing / BAe Harrier. Warbird Tech 21. North Branch, Minnesota: Specialty Press.
Nordeen, Lon O.: Harrier II, Validating V/STOL. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press, 2006.
Orchard, Adrian; James Barrington. Joint Force Harrier. Penguin, 2008.
Polmar, Norman. The Naval Institute Guide to the Ships And Aircraft of the U.S. Fleet. Naval Institute Press, 2005.
Wilson, Stewart. BAe/McDonnell Douglas Harrier. Airlife, 2000.
הרייר II מדגם GR.9 בעת פטרול קרבי מעל אפגניסטן, 2008
שני מטוסי הרייר II חולפים ליד נושאת המטוסים "ארק רויאל", במהלך טיסתם האחרונה
הרייר II בגרסה הראשונה, GR.5. צולם ב-1988
ג'יבריל סיסה

ג'יבריל סיסה (צרפתית: Djibril Cissé; נולד ב-12 באוגוסט 1981) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק כחלוץ בקבוצות רבות ובנבחרת צרפת.
קריירה

בשנת 1998 עבר סיסה מקבוצת הנוער של אוקזר אל הקבוצה הבוגרת וכבש 90 שערים ב 166 הופעות בקבוצה. לאחר 6 שנים במדיה סיסה חתם בקבוצת ליברפול ששילמה עבורו סכום חסר תקדים של 14.5 מיליון לירות שטרלינג ביולי 2004. באוקטובר 2004 מעד במגרש ושבר את רגלו. הוא חזר לשחק באפריל 2005.
סיסה שבר את רגלו הימנית שנית ביוני 2006 במשחק ההכנה למונדיאל של נבחרת צרפת נגד נבחרת סין. בגלל פציעה זו החמיץ את השתתפותה של הנבחרת בגמר המונדיאל.
בשנת 2006 עזב את ליברפול ועבר למרסיי, אך בשנת 2008 הושאל לסנדרלנד. ב-26 ביוני 2009 חתם בפנאתינאיקוס.
בתחילת יוני 2010 נכלל בסגל הסופי של נבחרת צרפת למונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה. ב-31 בינואר 2012 חתם סיסה בקווינס פארק ריינג'רס. סיסה חתם במועדון האנגלי לכשנתיים וחצי. ב-20 בינואר 2013 הושאל סיסה לקבוצת אל-גארפה הקטרית.
ב-3 ביולי 2013 חתם סיסה בקובאן קרסנודאר לשנה עם אופציה לשנה נוספת, ב-1 בינואר 2014 עבר לספורטינג קלוב דה בסטיה לשנה וחצי.
ביוני 2015 חתם ל-5 משחקים בקבוצה מראוניון. באוקטובר 2015 הודיע סיסה על פרישה ממשחק פעיל.
תארים

הגביע הצרפתי: 2002/2003
הגביע האנגלי: 2005/2006
ליגת האלופות: 2004/2005
הסופר קאפ האירופי: 2005
הגביע היווני: 2009/2010
גביע הליגה היוונית: 2010
גביע הקונפדרציות: 2003
ברי אבנר

ברוך (ברי) אבנר (נולד ב-19 בספטמבר 1959) הוא מאמן שחייה ישראלי בכיר ושופט שחייה בינלאומי. הוא שפט באליפות עולם (מנצ'סטר 2008 (אנ')), באליפות העולם לנוער (נתניה 2023), במשחקים האירופיים (2015), באליפויות אירופה (טרייסטה 2005 ונתניה 2015) ובאליפויות אירופה לנוער רבות. כמו כן שימש שופט ראשי באליפות העולם לבתי ספר (2013) ובתחרות "רב אומות" לנוער (2015). הוא המתרגם הרשמי היחיד של חוקת השחייה לעברית. נוסף לכך הוא שחקן ברידג', נשיא ההתאגדות הישראלית לברידג', יו"ר לשעבר של ועדת החוקה של ההתאגדות הישראלית לברידג' ומתרגם חוקת הברידג' הבינלאומית לשנים 2017 עד 2027.
ביוגרפיה

אבנר נולד וגדל בירושלים. הוא בנם של עדינה (לבית ספיר), טכנאית רנטגן, וארי אבנר, עיתונאי, סופר ומתרגם, מראשוני השידור העברי וחבר האקדמיה ללשון העברית. בילדותו הוא היה עם משפחתו בלונדון בשנים 1962–1964 וב 1969–1971. הוא שחה בימק"א ירושלים בהדרכתו של נפתלי לוי ושיחק כדורמים באס"א ירושלים בהדרכתו של ראובן שפע. הוא בוגר התיכון ליד האוניברסיטה, בכיתה עם יורם יובל ועם דורון אביטל. ריכז בהתנדבות את פעילות המתנדבים במרכז הקליטה במבשרת ציון במסגרת הפרויקט של חתן פרס ישראל יעקב מימון. בשנים 1982–1984 למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1983 סיים קורס מאמני שחייה ובשנת 1986 סיים קורס מאמני שחייה בכירים. הוא בוגר קורס הצוערים של משרד החוץ לשנת 1985. היה עוזר לדובר משרד החוץ בתקופת כהונתו של שמעון פרס כשר החוץ. שימש דובר הקרן לירושלים בראשות היו"ר טדי קולק והמנכ"לית רות חשין.
במסגרת תחרויות השחייה של כינוס הפועל ב-12 במאי 1983 פסל אבנר כשופט שחייה צעיר את אחת השחייניות המובילות בעולם אן אוטנברייט מקנדה. שנה לאחר מכן היא זכתה במדליית הזהב האולימפית במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב שבו קנדה ניצחה את ארצות הברית. אף שהפסילה הייתה מוצדקת ולפי החוקה הבינלאומית, הודיע הנציג הקנדי לוועדה המארגנת שאם השחיינית תיפסל, נבחרת קנדה לא תגיע יותר להתחרות בישראל, ובעקבות זאת התבטלה הפסילה.
בשנים 1989–1991 היה המאמן הראשי בהפועל ימק"א ירושלים. בשנים 1991–1992 עבד כמאמן ראשי במכבי ראשון לציון, ובשנים 1992–2008 היה המאמן הראשי של קבוצת ירושלים רבתי. בשנים 2012–2014 אימן את הקבוצה ההישגית של מכבי ראשון לציון.
בשנים 1996–2021 הרצה בקורסים למאמני שחייה ולמאמנים בכירים במכללה האקדמית בווינגייט, ובשנים 1998–2021 ריכז קורס מדריכי שחייה במכללת זו.
בשנת 2018 ארגן את תחרויות השחייה באולימפיאדת הילדים שנערכה בירושלים ושימש שופט ראשי.
בשחיינים הבולטים שאימן אבנר נמנים האולימפיים: אלכסיי מנז'ולה (סידני 2000) ונמרוד שפירא בר אור (בייג'ינג 2008) ואלופי ושיאני ישראל בשחייה: ליאור בירקאן, מישל קובין, אבי נחמיאס, עירית גלוסקינוס, אהוד סגל, יניב שניידר, בועז טלסקי, ג'ואן קופטי, דניאל קלינגר, לימור מרמלשטיין, יורי סמויליץ', אולגה צינקר, תמר שחר, דיאנה ניקנורוב, אביטל ברסלר. כמו כן אימן שחיינים מנבחרת פלסטין בשחייה שהשתתפו במשחקים האולימפיים: רעד עווייסאת (אנ') (אתונה 2004), חמזה עבדו (אנ') וזכייה נסאר (אנ') (בייג'ינג 2008) וסבין חזבון (אנ') (לונדון 2012) ובאליפויות עולם: איאד חושיה (Iaad Hushia)  ויארה דאוואני (Yara Dawani).
משפחה

אבנר הוא נכדו של זאב ספיר מצד אימו והוא נינו של זאב וולף בלום מצד סבתו של אבנר מצד אימו. הוא נכדם של הזמרת יוכבד טראוב לוריא והעיתונאי והסופר זלמן טראוב מצד אביו.
אבנר נשוי ללילך אריאל, אלופה ושיאנית ישראל בשחייה. אחותה הצעירה של אריאל היא קרן רגאל, אלופה ושיאנית ישראל בשחייה.
הערות שוליים

↑  אלכס פרלסמן, אילתי - פרפר הזהב של הגליל, מעריב, 5 במאי 1983
↑  כמו דג במים - קורס מאמני שחייה המכללה האקדמית בוינגייט
↑  icg-jerusalem2018, (באנגלית)
ברנרדו רדין

ברנרדו רדין ולוורדה (בספרדית: Bernardo Redín Valverde;‏ נולד ב-26 בפברואר 1963) הוא כדורגלן עבר קולומביאני, ששיחק בעמדת הקשר והחלוץ. שיחק בנבחרת והשתתף במונדיאל 1990, שם כבש שני שערים. יצר ביחד עם קרלוס ולדרמה את אחד הצמדים הטובים בהיסטוריה של הכדורגל הקולומביאני כששיחקו יחדיו בדפורטיבו קאלי. כיום רדין עוזר מאמן של המאמן ריינלדו רואדה בנבחרת צ'ילה.
קריירת מועדונים

החל לשחק בדפורטיבו קאלי ב-1981 במשך 8 עונות, כאשר הטובות שבהן היו ביחד עם קרלוס ולדרמה, שהצטרף לקבוצה ב-1985 ושיחק שם עד 1987. אף על פי שהם לא הובילו את קאלי לאליפות, הם יצרו את אחד הצמדים הטובים שנראו בכדורגל הקולומביאני ואף הביאו זאת גם לנבחרת. רדין עזב את דפורטיבו ב-1989 וניסה את מזלו באירופה בצסק"א סופיה הבולגרית אך חזר כעבור שנה. הוא הצטרף דווקא לאמריקה קאלי, היריבה העירונית של דפורטיבו. שם שיחק 4 שנים וזכה באליפות בשנת 1992 לצד שחקנים כמו לאונל אלברס, פרדי רינקון והרולד לוסאנו.
לאחר מכן החליף קבוצה כמעט בכל שנה, כאשר התואר השני שלו היה בבוליביה כשחקנה של אוריינטה פטרולרו, שם זכה באליפות ב-2001.
נבחרת

רדין הספיק לשחק 40 משחקים במדים הלאומיים, בין השנים 1987–1991 וכבש חמישה שערים - שניים מהם במונדיאל 1990. במשחק הראשון באותו טורניר שיחקה קולומביה מול איחוד האמירויות הערביות וניצחה 0–2, כאשר רדין כובש את השער הראשון בנגיחה אחרי הגבהה של לאונל אלברס וקרלוס ולדרמה כובש את השני. בשמינית הגמר שיחקה הנבחרת מול קמרון והפסידה 1–2 לאחר הארכה, כשרדין רק מצמק את התוצאה 4 דקות מהסיום. הוא שיחק גם בשלושה טורנירי קופה אמריקה בין 1987–1991 וכבש את השער לזכות קולומביה שהפסידה בחצי גמר הקופה אמריקה 1987 2-1 לצ'ילה.
קריירת אימון

לרדין אין קריירת אימון מרשימה במיוחד עד כה ואינו הצליח להטביע חותם כמאמן ראשי. אימן בין היתר את דפורטיבו קאלי, אמריקה קאלי, דפורטיבו פאסטו ואתלטיקו בוקרמנגה. כשריינלדו רואדה מונה ב-2015 כמאמנה של אתלטיקו נסיונל, רדין מונה כעוזרו ויחד הובילו השניים את הקבוצה לזכייה באליפות קולומביה, קופה ליברטדורס, הגביע הקולומביאני, הסופרליגה והרקופה. אחר כך עבר עם רואדה להיות עוזרו גם בפלמנגו וגם בנבחרת צ'ילה, כאשר רדין מאמן הנבחרות הצעירות.
תארים כשחקן > אמריקה קאלי

אליפות קולומביה (1992)
תארים כשחקן > אוריינטה פטרולרו

אליפות בוליביה (2001)
תארים כעוזר מאמן > אתלטיקו נסיונל

אליפות קולומביה (2015 פינליססיון), (2017 אפרטורה)
קופה ליברטדורס (2016)
קופה קולומביה (2016)
סופרליגה (2016)
רקופה (2017)
ברטרם תומאס

| --- | --- |

ברטרם תומאס בלבוש איש המדבר; ציור שמן על בד, סביבות 1932
 לידה:  13 ביוני 1892 בריסטול, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  27 בדצמבר 1950 (בגיל 58) בריסטול, הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  ? – 27 בדצמבר 1950 
 אזורים שחקר:  דרום חצי האי ערב
 פרסים והוקרה:  מדליית המייסדים של החברה הגאוגרפית המלכותית (אנ') (1931) מדליית ליווינגסטון (אנ') של החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד (1932)
 
מפת חצי האי מוסנדם בכתב יד של ברטרם תומאס, 1928
ברטרם סידני תומאס (Bertram Sidney Thomas;‏ 13 ביוני 1892 – 27 בדצמבר 1950) היה דיפלומט בריטי שפעל במזרח התיכון, חוקר ארצות, מזרחן וסופר. נודע כאירופי הראשון שחצה את מדבר א-רובע אל-ח'אלי.