היסטוריה של בוליביה
1982–2005: דמוקרטיזציה, רפורמה כלכלית, ביזור שלטוני ועליית הפוליטיקה הילידית

השלטון הדיקטטורי, השחיתות, והפילוג פגעו קשות במעמדו של הצבא, ובספטמבר 1982 נאלצה החונטה להודיע על כינוס הפרלמנט. חברי הפרלמנט אישרו מחדש את תוצאות הבחירות של שנת 1980 ובחרו בסילס, ראש מפלגת ה-UDP, לשמש כנשיא עד הבחירות הבאות. הממשל האזרחי החדש התקבל בתחילה באופוריה וציפייה לעתיד. המערכת המפלגתית חזרה לפעולה: ה-UDP ייצגה קואליציה של מפלגות שמאל, שנסמכו בין השאר על כוחם של ארגוני העובדים; במרכז-ימין הייתה MNR, עם פאס בראשה; מימין, מפלגת "פעולה דמוקרטית לאומית" (ADN) הצליחה להגיע להשגים אלקטורליים לא מבוטלים, על אף שבראשה עמד הדיקטטור לשעבר, הוגו בנסר. סילס פעל בנחרצות נגד הארגונים הצבאיים למחצה שיצרו החונטות. הממשל החדש ותהליך הדמוקרטיזציה שהוא הבטיח זכו לתמיכה בין-לאומית, כולל מממשל רייגן בארצות הברית.
על אף ההתלהבות הראשונית מממשל סילס, משבר כלכלי קשה החל במהרה לפגוע בפופולריות שלו. הבעיות הכלכליות נוצרו בעקבות הכשלים הניהוליים של משטרי החונטות וכן בעקבות שינויים בכלכלה העולמית שהשפיעו לרעה על היכולת של בוליביה לנצל את עושרה במשאבי טבע. בחצי הראשון של שנות ה-80, ערך התפוקה החקלאית של בוליביה צנח ב-11% וערך הייצוא ירד ב-25%. תפוקת הבדיל המשיכה לרדת בתלילות. למעשה, הבדיל, שהיה משאב עיקרי בתחילת המאה ה-20 ועיצב את התהליכים הפוליטיים והחברתיים במדינה במהלך המאה, ירד מגדולתו – ב-1990 אבץ הפך למחצב החשוב ביותר לכלכלת בוליביה, ובהדרגה גם האבץ פינה את מקומו לגז טבעי. ב-2008, ערך הייצוא של גז טבעי היווה 45% מכלל ערך הייצוא של בוליביה, משקל ערך ייצוא האבץ היה 11% ומשקלו של הבדיל היה 3%. עד סוף המאה, מחלוקות לגבי מדיניות הקשורה בגז טבעי הפכו לנושא פוליטי מרכזי. אך בתחילת שנות ה-80, עם הדעיכה של אופ"ק ועודף ייצור של נפט, ירידה תלולה במחירי הנפט והגז הייתה אחד הגורמים למשבר כלכלי בבוליביה. המדינה נכנסה למיתון מתמשך – בעשור של שנות השמונים הייתה צמיחה שלילית ממוצעת של 2.3%-. הממשל לא הצליח לשלוט באינפלציה: ב-1984 האינפלציה הגיע ל-2,177% במונחים שנתיים, וב-1985 היא זינקה ל-8,170%. המשבר הכלכלי הביא גם למשבר ביחסים בין סילס לבין חלק משותפיו הפוליטיים, והממשלה, שנשענה על תמיכת ארגוני העובדים, לא הצליחה לגבש תוכנית יעילה להתמודדות עם המשבר.
בבחירות בשנת 1985, ובכל הבחירות הבאות עד 2005, לא זכה אף מועמד לנשיאות ברוב הדרוש, ולבית הנבחרים היה תפקיד משמעותי בבחירת הנשיא. מצב זה הביא להתפתחותה של מערכת רב-מפלגתית שבה היכולת למשול תלויה ביכולת לשאת ולתת עם מפלגות אחרות ולהרכיב קואליציות. בנוסף, הוקם בית משפט לבחירות, שתפקידו לשמור על הגינות הליך הבחירה. כתוצאה משינויים אלה, מערכות הבחירות הפכו להוגנות יותר, ובזירה הפוליטית הייתה אווירה שנטתה לפתרון סכסוכים בדרך של משא ומתן.
ב-1985, על אף שמפלגתו של בנסר הייתה הגדולה ביותר, נבחר ויקטור פאס אסטנסורו לכהונה כנשיא בפעם רביעית. תוכנית הייצוב הכלכלי שהנהיג פאס תאמה במידה רבה את התחזקות האידאולוגיה הנאוליברלית, שהתגבשה בארצות הברית ויושמה ביתר שאת בחלק ממדינות אמריקה הדרומית: המטבע פוחת ונקבע ששערו יהיה גמיש וייקבע על ידי כוחות השוק; החלה ליברליזציה של הסחר הבין-לאומי ובוטלו מנגנוני שליטה במחירים ובשכר; הונהגה כלכלת צנע שבמסגרתה נחתכה ההוצאה הממשלתית (אנ'); בוצעה רפורמה במיסוי ובביורוקרטיה; ובתאגיד הממשלתי ששלט במכרות ירד מספר המועסקים בכמעט 75%, מ-27,000 ל-7,500 עובדים. באופן כללי, שינויים אלו שיקפו נטישה של המודל, שאותו פאס עצמו עיצב בשנות ה-50, לפיו המדינה מכווינה את הכלכלה, ופנייה למודל של שוק חופשי יותר עם מעורבות ממשלתית מינימלית. השינוי בתאגיד המכרות נבע גם מהירידה התלולה בחשיבות הבדיל לכלכלת המדינה, והייתה לו משמעות פוליטית עמוקה – איגודי העובדים, בעיקר הכורים, שהיוו כוח פוליטי מרכזי מאז שנות ה-50, קוצצו והפכו לגורם פוליטי משני. מחאות ושביתות של הכורים טופלו ביד קשה על ידי ממשל פאס, וחלק ממנהיגי האיגודים נעצרו, ללא תגובת נגד משמעותית מצד החברה האזרחית. התוכנית הכלכלית, שכונתה "המדיניות הכלכלית החדשה", הצליחה להביא לייצוב פיננסי ופיסקלי של המדינה, אך זאת במחיר של מיתון, עוני ופגיעה קשה ברווחה.
שני גורמים סייעו במידה מסוימת לכלכלה הבוליביינית להתמודד עם השינוי: הראשון היה סיוע כלכלי מארצות הברית; השני היה הצמיחה בשוק הקוקאין שהפכה את גידולי הקוקה לרווחיים יותר. לפי הערכות, באמצע שנות השמונים ייצוא הקוקה מבוליביה היה שווה ערך לייצוא של כלל המוצרים החוקיים מהמדינה. עם זאת, המלחמה בסמים שהנהיגה ארצות הברית והתחרות עם יצרניות קוקה אחרות, כגון קולומביה, גרמו לכך שענף כלכלי זה לא המשיך לצמוח.
בבחירות ב-1989, שלוש מפלגות זכו כל אחת בכחמישית עד רבע מהקולות: ה-MNR, בראשות גונסלו סאנצ’ס דה לוסדה, ה-ADN, בראשות בנסר, ו"תנועת השמאל המהפכנית" (MIR), בראשות חיימה פאס סאמורה (אנ'). על אף ש-MIR הייתה הקטנה מבין השלוש, פאס סאמורה נבחר לנשיא, לאחר שהשיג הסכם עם בנסר. בנוסף, על אף שהמפלגה הגיעה מהאגף השמאלי של הפוליטיקה הבוליביאנית, היא לא איתגרה את תוכנית הייצוב שהונהגה על ידי הממשלה הקודמת. בזמן ממשלתו של פאס סאמורה נשפט הדיקטטור לשעבר, לואיס גרסיה מסה, שלא בפניו, תחת אישומים של רצח עם, רצח ושחיתות. הוא נמצא אשם, נגזרו עליו 30 שנים בכלא, וב-1995 הוא הוסגר מברזיל לבוליביה והחל לרצות את עונשו. פאס סאמורה חתם עם נשיא פרו אלברטו פוג'ימורי על הסכם זיכיון בין-לאומי (אנ') ל-99 שנים לבנייה ופיתוח של נמל באילו (אנ') שבדרום פרו, לחוף האוקיינוס השקט. נכון ל-2024 האזור לא פותח.
בבחירות בשנת 1993 זכתה רשימה של ה-MNR בראשות סאנצ'ס דה לוסדה והמפלגה הקטאריסטית בכ-35.5% מקולות הבוחרים. סאנצ'ס דה לוסדה המשיך את המדיניות הכלכלית של הממשל הקודם, בין השאר על ידי הפרטה של מספר חברות ממשלתיות, חתימה על הסכמים לניהולן עם חברות זרות, ופיטורים של עובדים בחברות המופרטות. הברית עם הקטאריסטים היוותה הכרה בהתחזקות הכוח האלקטורלי של קהילות הילידים, שלא הצביעו עוד כבלוק עבור אף מפלגה. תהליך התחזקות זה הניח את הזרעים לפוליטיקה הבוליביאנית בעשורים הראשונים של המאה הבאה. בנוסף, הוא הביא את הממשלה לשינוי החוקה, שלראשונה הצהירה על זהות המדינה כ"רב-אתנית ורב-תרבותית". החוקה החדשה גם האריכה את כהונת הנשיא לקדנציה של 5 שנים, החל מהבחירות הבאות. מספר חוקים שעברו בתקופה זו אפשרו הכרה רשמית בקהילות הילידיות. בנוסף, הממשלה הנהיגה ביזור שלטוני על ידי יצירה של מאות רשויות מקומיות ויותר מ-13,800 ארגונים חקלאיים טריטוריאליים ("סינדיקטים"). הרשויות המקומיות קיבלו אוטונומיה פוליטית וכלכלית משמעותית. השינוי הוביל להתחזקות הפוליטיקאים הילידיים – יותר משני שלישים מראשי הרשויות שנבחרו לאחר חקיקת החוקים החדשים היו בני קהילות ילידיות.
לאחר חזרה של בנסר לתקופה קצרה כנשיא, נבחר סנצ'ז דה לוסאדה לכהונה נוספת ב-2002. בד בבד, פוליטיקאים שפנו לאוכלוסייה הילידית המשיכו להתחזק. בין השחקנים הפוליטיים שהתחזקו היו קבוצות של מגדלי קוקה ("Cocaleros") באלטילפלאנו ובעמק קוצ'במבה, שהחלו לארגן התנגדות לרפורמות הכלכליות שהונהגו בשני העשורים האחרונים של המאה ה-20 ולפעולות שננקטו במסגרת המלחמה בסמים. הבולטת שבין קבוצות אלה הייתה קבוצה שצמחה באזור צ'אפרה (אנ'), שהיוותה את הבסיס למפלגת "התנועה לסוציאליזם" (MAS) בהנהגת אבו מוראלס. בבחירות ב-2002 זכתה MAS בכמעט 21% מהקולות, בפער של כ-1.5% בלבד מה-MNR. מוראלס היה הדמות הבולטת במחאה רחבת ההקף שפרצה בעקבות כוונת הממשלה לייצא גז טבעי באמצעות צינור גז שייבנה בהרי האנדים ויגיע לנמלי צ'ילה. המחאות, שכללו מצור על תנועת סחורות ללה פאס וממנה, קיבלו את הכינוי "מלחמת הגז של 2003". הממשל הגיב בשליחת חיילים לאזורים שונים ואלימות קשה פרצה. בעקבות כך התפטר סנצ'ס דה לוסאדה באוקטובר 2002. הוא הוחלף על ידי סגנו, קרלוס מסה (אנ'), היסטוריון ואיש מדיה. מסה זכה לפופולריות רבה, אך בלי בסיס מפלגתי הוא התקשה לקדם מדיניות כלשהי. ב-2004 הוא הביא את מדיניות הממשלה בעניין הגז למשאל עם, בו קיבלה הממשלה תמיכה מהציבור. הוא התפטר ב-2005 לאחר שהבטיח שראשי שני בית הנבחרים והסנאט יוותרו על מקומם בתור לירושת הנשיאות. כתוצאה מכך, החליף אותו נשיא בית המשפט העליון, אדוארדו רודריגז ולטסה (אנ'), עד לבחירות בדצמבר 2005.