stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ברית שבטי תנוח'
הערות שוליים

↑  היו קנדי, מוחמד והחליפות:המזרח התיכון מהמאה השישית עד המאה האחת עשרה, מאנגלית: עמנואל קפולביץ' (ירושלים: ביאליק, 1998), עמוד 84. כך גם על פי אירפן שהיד בערך "תנוח'", "Tanukh", באנציקלופדיה של האסלאם. אך יש לציין שלפי סלמאן פלאח בספרו, הדרוזים במזרח התיכון, (ירושלים:כותר-משרד הביטחון, 2000)), עמ' 23, הם נמנו על הפלג הקייסי, אך המקורות האחרים נראים מבוססים יותר.
1 2 3  חוה לצרוס-יפה, פרקים בתולדות הערבים והאסלאם, (בן שמן: מודן, תשכ"ט), עמ' 15
↑  Irfan Shaid, Bizantium And The Arabs In The Fourth century, (Washington: Georgetown University, 1926), p 418
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10  הערך "תנוח'", "Tanukh", האנציקלופדיה של האסלאם, בריל: מהדורה שנייה 2005 (כותב: אירפן שהיד)
↑  נסים דנה, הדרוזים, (רמת גן: אונ' בר-אילן, 1998), עמ' 15, הערת שוליים
↑  שמעון אביבי, הדרוזים בישראל ומקומותיהם הקדושים, (ירושלים: אריאל, 2000) עמ' 13
1 2 3 4  ניסים דנה, הדרוזים, (רמת גן: אונ' בר-אילן, 1998), עמ' 16
↑  Irfan Shaid, Bizantium And The Arabs In The Fourth century, (Washington: Georgetown University, 1926), p 418
↑  M. Abu Izzeddin, The Druzes: A New Study of Their History, Faith, and Society, e.g brill:new 12York 1993, p
↑  Nejla M. Abu Izzeddin, The Druzes: A New Study of Their History, Faith, and Society, (new York: e.g brill, 1993), p 13
↑  Nejla M. Abu Izzeddin, The Druzes: A New Study of Their History, Faith, and Society, (new York: e.g brill, 1993), p 13
↑  הערך "תנוח'", "Tanukh", האנציקלופדיה של האסלאם, בריל: מהדורה שנייה 2005 (כותב: אירפן שהיד), לפי אירפן פגישתם עם אל מהדי הביאה לסיומה את ההיסטוריה שלהם כקהילה נוצרית אוטונומית, ומעתה ההתייחסו אליהם כאל ערבים מוסלמים, בסתירה לסיפור אסלומם על ידי הח'ליף אל-מאמון שיובא בהמשך.
↑  Amira K.Bennison, The Great Califhs: The Golden Age Of The 'Abbasid Empire,( I.B.Tauris:London, New York, 2009) p.94
↑  According to Nejla M. Abu Izzeddin, The Druzes: A New Study of Their History, Faith, and Society, (new York: e.g brill, 1993), p. 13
↑  Nejla M. Abu Izzeddin, The Druzes: A New Study of Their History, Faith, and Society, (new York: e.g brill, 1993), p. 13
↑  Nejla M. Abu Izzeddin, The Druzes: A New Study of Their History, Faith, and Society, (new York: e.g brill, 1993), p 13
↑  סלמן פלאח, הדרוזים במזרח התיכון, (ירושלים:כותר-משרד הביטחון, 2000), עמ' 22
1 2  שמעון אביבי, הדרוזים בישראל ומקומותיהם הקדושים, (ירושלים: אריאל, 2000), עמ' 13
↑  סלמאן פלאח, הדרוזים במזרח התיכון, (ירושלים:כותר-משרד הביטחון, 2000), עמ' 24
↑  סלמן פלאח, הדרוזים במזרח התיכון, (ירושלים:כותר-משרד הביטחון, 2000), עמ' 24–25
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: tenuh
אמיל ויזל

| --- | --- |

 לידה:  1 במרץ 1866 סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  2 במאי 1943 (בגיל 77) סנקט פטרבורג, ברה"מ 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה הקיסרית של סנקט פטרבורג  האקדמיה הקיסרית לאמנויות 
 תחום יצירה:  ציור 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד (1900)  אביר במסדר הכתר של איטליה (1911)  מפקד במסדר לאופולד (1910)  אביר דרגה שלישית של מסדר מיכאל הקדוש (1901) 
 
אמיל ויזל (באנגלית: Emil Wiesel;‏ 1 במרץ 1866 – 2 במאי 1943) היה צייר, אוצר מוזיאון וחבר הנהלה באקדמיה הקיסרית לאמנויות, רוסיה (מאז 1914), מארגן תערוכות אמנות בינלאומיות, חבר מועצה של ארמיטאז' מוזיאון רוסי ומחזיק תואר לגיון הכבוד. בתקופת ברית המועצות הוא היה מומחה לאמנות ופיסול רוסית ומערבית במחלקת המוזיאונים של המועצה המנהלית המרכזית של מדע, מדע-אמנות ומוזיאונים.
משפחה

אביו היה אוסקר בוריסוביץ' ויזל יליד רוסיה בשנת 1826, סיים את לימודיו בגימנסיה להשכלה גבוהה של הנסיך בזבורודקו בניז'ין, עבד במשרד האוצר הרוסי, ביקר הרבה בברלין, אמסטרדם, פריז בשם הוד מלכותם הצארים אלכסנדר השני ואלכסנדר השלישי.
אימו הייתה מארי כריסטין דה פוינטין נולדה בשנת 1835. אביה, פרנסואה דה פוינטין, היו שורשים משפחתיים מהפרובינציה הצרפתית פיקרד ונולד בחצרו של לואי ה-18 בגלות בוורשה.
אחיו אוסקר אוסקרוביץ' ויזל נולד ברוסיה בשנת 1864. סיים לימודיו כעורך דין, עבד בשפיצברגן ובשווייץ כקונסול רוסי, לימים כקונסול כללי באיטליה (נאפולי) .
אשתו הייתה אלכסנדרה אמיליבנה שטראוס (1866–1939) למדה בגימנסיה קייב ועברה קורס לאמנות שימושית באגודה לעידוד האמנים בסנט פטרסבורג בתחומי "ציור כלי חרסינה" ו"גילוף בעץ ".
חינוך

אמיל ויזל סיים את לימודיו באוניברסיטת סנט פטרסבורג, בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה. התעניינותו ברישום ובציור גרמה לו באותו זמן להשתתף בשיעורי ערב בבית הספר של החברה לעידוד האמנים, ולאחר מכן ללמוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. הוא המשיך את לימודיו במינכן בסטודיו של אלכסנדר פון וגנר, שם שלט בטכניקת הרישום האופיינית לבית ספר זה, הכוללת את המתאר המוגדר היטב ואת התמונה המפורטת ביותר.
מאוחר יותר, יחד עם חברו, איוון אנדוגורוב, גם הוא אמן, הוא עבר לפריז. שם הם התקבלו לסטודיו של פרננד קורמה, שהיה מפורסם באותה תקופה, בהיותו מקום שבו הציור האקדמי יכול היה להתמודד עם האימפרסיוניזם המתחזק. בשיעורים של קורמה השתתפו אמנים ייחודיים כמו אנרי דה טולוז-לוטרק וינסנט ואן גוך. קורמה הוא זה שהראה לויזל שיטות גרפיות חדשות שהפכו לבסיס לטכניקת האימפרסיוניסטית שלו שנשענה לא על קווי המתאר אלא על טיפול באור ובצל. ויזל למד גם באקדמיה קולרוסי בפריז.
יצירה

ויזל הוכר כאמן בוגר לאחר שציוריו החלו להופיע בסלונים של פריז (1894 ו-1901). בתחילת המאה ה-20 ביצע אמיל ויזל סדרת דיוקנאות של בני דורו הבולטים: האסטרונום סרגיי גלזנאפ, האמן איליה רפין, הזמר ליאוניד סובינוב, רקדניות הבלט מארי פטיפה וגלינה. המלחינים פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, ניקולאי רימסקי-קורסקוב, איליה גלזונוב ואחרים. לפי דרישה הוא יצר דיוקנאות של נשיאי האקדמיה לאמנויות, בני משפחתו של הצאר, ולימים ולדימיר לנין. מקום מסוים במורשתו ניתן לתמונות רבות שבוצעו בדרכו האימפרסיוניסטית המשקפות את אהבתו לסנט פטרסטורג וסביבתה: רשמים על אירועיו, מסעותיו ופגישותיו עם אנשים שונים.
ויזל עבד בציור ובאמנות גרפית באמצעות שמן, צבעי מים, גואש, דיו הודי, איטלקי ועפרונות עופרת. הוא הוכיח את עצמו כמאסטר בז'אנר הדיוקן, הנוף, הדמיית הפנים והנוף.
יצירה > תערוכות

תמונותיו של ויזל מוצגות במוזיאונים של מוסקבה, סנט פטרסבורג, סרטוב וקאזאן. מוזיאון התיאטרון בסנט פטרסבורג שומר את סצנות צבעי המים והעיפרון שלו ואת סקיצות השחקנים שלו. חלק מהמסמכים, התכתובות והתמונות של ויזל נשמרים על ידי האקדמיה לאמנויות, הספרייה על שם מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין והמוזיאון לתולדות סנט פטרבורג. התערוכה האישית הראשונה נערכה בתאריך 100 שנה ב-1966
במוזיאון האקדמיה לאמנויות. יותר מ-160 בדים של ויזל הוצגו ב-1998 במוזיאון קאזאן לאמנויות יפות יחד עם תמונות נוספות של בני שושלת ויזל.
בשנת 1894 הוזמן אמיל ויזל להיות עוזרו של האוצר של מוזיאון האקדמיה לאמנויות. זו הייתה יוזמה של ויזל לייסד מחלקה חדשה באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. הוא השתתף בפיתוח האוסף של המוזיאון הרוסי (1898). הוא הוציא אמנה חדשה, תמך בהקמת מוזיאונים פרובינציאליים ושלט בפעילותם.
בשנת 1900 ויזל נסע לפריז כנציג רוסיה כדי לנהל את המחלקה הרוסית לאמנויות יפות בתערוכה הבינלאומית. ממשלת צרפת העריכה את פעילותו והעניקה לו עיטור לגיון כבוד. מאוחר יותר הוא ארגן את המחלקות הרוסיות לאמנויות יפות בתערוכות הבינלאומיות במינכן (1901), בריסל (1910), רומא (1911) וטורינו (1913).
בשנת 1914 נבחר אמיל ויזל להיות חבר מלא באקדמיה האימפריאלית לאמנויות. הוא עבד כמומחה לאמנויות ופיסול רוסי ומערבי במועצה המנהלית המרכזית למדע. היה חבר מועצה של הארמיטאז' והמוזיאונים הרוסיים. במהלך המהפכה פינה אמיל ויזל את אוספי מוזיאון האקדמיה לאמנויות למוסקבה על מנת להציל את יצירות המופת, ובהמשך החזיר אותן לסנט פטרסבורג.
גלות לקזחסטן

בתקופת הדיכוי של סטלין נשלחו לגלות אמיל ויזל, אשתו, בנו אוסקר ויזל, שהיה פרופסור למכון ללימודי המזרח בלנינגרד (סנט פטרסבורג)) עם אשתו ורה שולפו, ובנם אנדריי ויזל. הם הוגלו לקזחסטן, לכפר צ'לקר (1935). למרות קשיים כלכליים, אמיל ויזל ואשתו, שניהם אמנים, המשיכו ליצור דיוקנאות ולצייר נופים במרכז אסיה. אמיל ויזל ורעייתו הצליחו לחזור ללנינגרד לאחר שנתיים בזכות חבר קרוב. שנה לאחר מכן עזבו גם בנו אוסקר ויזל ומשפחתו את קזחסטן.
מאחר שלא הורשו להתיישב במוסקבה או בלנינגרד, הם בחרו בקאזאן כמקום מגורים, עיר עם אוניברסיטה, עשירה במוזיאונים, תיאטראות וחיי אינטלקטואל ואמנות, שבה הם יכולו למצוא עבודה.
המצור על לנינגרד היה האתגר האחרון לאמיל ויזל. הוא נפטר בגיל 77 שנים בשנת 1943.
הערות שוליים

↑  Russian Federation, Routledge, 2014-02-04, עמ' 186–236, ISBN 978-1-315-06356-0
↑  Irina F. Lobasheva, Kazan art school and its heritage in the collection of the State museum of fine arts of the Republic of Tatarstan, Historical Ethnology 5, 2020-11-27, עמ' 362–372 doi: 10.22378/he.2020-5-3.362-372
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1079033351  VIAF: 39144814244747150778   WorldCat (עם VIAF): 39144814244747150778 
אמיל ויזל, דיוקן, 1900
אמיל ויזל, דיוקן של לנין
אמיל ויזל, ונציה
משה פרידמן

ערך זה עוסק בהאדמו"ר מבויאן ונשיא ישיבת חכמי לובלין.. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
רבי משה (משה'ניו) פרידמן מבויאן-קראקא (י"ד באדר ב' תרמ"א, 1881 − ג' באלול תש"ג, 1943) היה אדמו"ר, פוסק, חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל וממנהיגי יהדות פולין בין שתי מלחמות העולם. משנת תרצ"ד (1933) שימש נשיא ישיבת חכמי לובלין. נרצח על ידי הגרמנים באושוויץ בסוף תש"ג, 1943.
תולדותיו

נולד בעיר הוסיאטין שבאוקראינה לרבי שלום יוסף, בנו של רבי מרדכי שרגא פרידמן שייסד את חסידות הוסיאטין, ולחיה, נכדת רבי אברהם מטריסק. כשהיה בן שנתיים התייתם מאביו ועבר לגור יחד עם סבו. בצעירותו למד מפי מורים ומחנכים שהובאו במיוחד עבורו. כשהיה בן 13 נפטר סבו והוא עבר להשגחתו של דודו, רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין, האדמו"ר מהוסיאטין. בתרס"א (1901) עבר לעיירה בויאן שם נישא לבת דודתו מרים, נכדתו של רבי יצחק פרידמן, ה"פחד יצחק", מייסד חסידות בויאן. בבויאן המשיך ללמוד תורה, תוך שהוא נהנה מהספרייה הגדולה שהייתה שם והכילה אלפי ספרים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר יחד עם ה"פחד יצחק" וארבעת בניו לווינה, שהפכה באותו זמן מרכז גדול ליהודים שגלו ממקומם בעקבות אירועי המלחמה. בתקופה זו יצר קשר עם אדמו"רים ורבנים רבים ששהו גם הם בווינה, ובמיוחד עם רבי מאיר אריק.
בתרע"ח (1918) לאחר פטירת ה"פחד יצחק" ומעבר חותנו, רבי מנחם נחום לצ'רנוביץ, התחיל לנהוג כאדמו"ר. מלבד תפקידו כאדמו"ר היה מוסמך לרבנות ופוסק הלכה, דבר שגרם להתקבצות תלמידי חכמים ולמדנים רבים סביבו. הרב צבי יהודה קוק שנפגש עמו בתרפ"א (1921) תיאר את אישיותו ומעמדו: "הנני להזכיר עוד את הרבי מבויאן הצעיר, שהוא כמדומה אולי החשוב שבין הרביים היושבים פה, גדול בנגלה ובנסתר ויודע את העולם ומחובר גם כן לקדושת ארץ ישראל, שקדן בתורה ועבודה וצדיק וירא שמיים באמת ורב כשרון ובעל מדות תרומיות".
בתרפ"ה (1925) עבר לקרקוב שבה חייתה אחת הקהילות החשובות של יהודי פולין. הוא המשיך לפעול בהרחבה, והיה ידוע בשם האדמו"ר מבויאן-קראקא (שמה היהודי של קרקוב). בין היתר סייע בהכוונה למחנכי בית הספר לבנות חרדיות בית יעקב שהוקם בשנים אלו בקרקוב.
תולדותיו > פעילות ציבורית

רבי משה פרידמן השתתף כבר בכנסייה הגדולה הראשונה שנערכה בווינה בתרפ"ג (1923) לצד החפץ חיים, האדמו"ר מגור וגדולי ישראל נוספים, שבסיומה נבחר כחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. מכאן ואילך נמנה עם מנהיגיה הרוחניים של אגודת ישראל. במסגרת פעילותו הציבורית עמד בקשר עם גדולי הרבנים והשתתף בדיונים הציבוריים שעמדו אז על הפרק. לאחר פטירתו הפתאומית של רבי מאיר שפירא, ראש ישיבת חכמי לובלין, מונה לנשיא הוועד הרוחני של הישיבה.
כמו שאר האדמו"רים מחסידות רוז'ין התנגד גם הוא להפרדת הקהילה החרדית בווינה מהקהילה הכללית כפי שעשו יהודי הונגריה. במכתב לאחד השואלים כתב:
"...השגתי ב' מכתבים מוויען . . בדבר העניין העומד על הפרק, אם רשאים אנשי קהילה החרדים לעשות צעדים אצל הממשלה שיתנו להם רישיון לצאת מהקהילה גדולה המקומית, ולבנות במה לעצמם לכונן להם קהילה קטנה חרדית. כי יש להם גיעול נפש לעבוד עבודה משותפת עם אנשי הקהילה הרומסים בהנהלת הקהילה דתי תוה"ק ביד רמה בלי חמלה. ע"כ תורף השאלה. 
והעניין מוזר אצלי, אם מגמתם לחדש אורם כבראשונה לדוגמה כמו שעשו במדינת הגר בימי הגאון בעל כתב סופר ז"ל, הלא לא כל הזמנים וכל המקומות שווים, וגם אז הרבה מרבותינו הק' נוחי נפש בג"ע, לא נחה רוחם בזה, - ולכן אחפוץ לדעת מה הגיע להם על ככה, ועד כמה בדעתם לעשות מחיצה המבדלת בין המחנות, ומה משפט החסידים ואנשי מעשה דשם על העניין הלז..."
רבי משה פרידמן נמנה עם אלו ממנהיגי היהדות החרדית שתבעו יחס חיובי ופעולות מעשיות למען יישוב ארץ ישראל. על דעתו ביחס לתוכנית החלוקה, שאלה שנידונה בכנסייה הגדולה השלישית שנערכה במרינבד, אין ידיעה ברורה, כיוון שלא נשא נאום פומבי בעניין זה. בפגישה שערך איתו אחד מאנשי פועלי אגודת ישראל באותה כנסייה והועלתה על הכתב הוא מצוטט כמי ש"תמך במדינה היהודית בהתלהבות רבה ובאהבה גדולה לארץ הקודש אפילו עד כדי חלוקה..."
תולדותיו > תקופת השואה

בתחילת השואה שהה האדמו"ר בקרקוב וב-1940 עבר לגטו טרנוב, שם התגורר עם בני משפחת חסידו המובהק, רבי ישראל מרקוס (בנו של אהרן מרקוס, חוקר החסידות), שדאגו לו עד ימיו האחרונים. גם בגטו המשיך להנהיג את עדתו ולענות לשאלות קשות ומסובכות שנשאלו שחלקן אף היו קשורות בחיים ומוות. ידוע על מאמצים רבים שנעשו כדי לחלצו מתחת ידי הנאצים. באחת האקציות הגדולות בטרנוב, הוא נלקח יחד עם עוד 7,000 יהודים ברכבת לאושוויץ ושם כנראה נרצח ג' באלול תש"ג 1943.
קיימת עדות על דברים שהשמיע רבי משה פרידמן בהגיעו לאושוויץ על נצחיות ישראל ועל הנקמה העתידה לבוא, כפי שתיעד איש הזונדר קומנדו באושוויץ, הדיין הרב לייב לנגפוס ביומנו:
"...כשהתפשט יחד עם כולם, נכנס לאולם המפקד הנאצי. הרב משה פרידמן ניגש אליו, ובתפסו בדש בגדו, פנה אליו בגרמנית: "אתם רוצחי העולם הנוראים והנתעבים, אל תדמו כי תשמידו את עם ישראל. עם ישראל יחיה לעד ולא ייעלם מבמת ההיסטוריה. אבל אתם, רוצחים שפלים, מחיר יקר תשלמו. בעד כל יהודי חף מפשע תשלמו בחיי עשרה רוצחים, אתם תימחו ותיעלמו מלאום. קרב יום הנקם; דמנו השפוך - מידכם ייתבע ולא ימצא מנוח, עד אשר חמתנו הבוערת תישפך עליכם ותשמיד את דם החיה שלכם!" דבריו נאמרו בקול עמוק ובכוח רב. הוא חבש את מגבעתו וקרא בהתלהבות רבה "שמע ישראל", ויחד עמו קראו כל הנוכחים קריאות שונות. היה זה רגע של התעלות הנפש, שאין לו אח ודוגמה בחיי אדם, רגע המוכיח את קשי העורף של היהודים"
כתביו שכללו תשובות ודברי תורה רבים שאמר בעת עריכת שולחנו נשלחו ללונדון, אולם נשרפו שם בעת אחת ההפגזות. מעט מפסקיו ודברי תורתו ששרדו יצאו לאור בשו"ת "דעת משה" שהודפס בירושלים בשנת תשמ"ד. על שמו כולל "דעת משה" בירושלים השייך לחסידות סדיגורא ובית הכנסת "היכל משה" של חסידות בויאן בביתר עילית.
לקריאה נוספת

דעת משה, ירושלים תשמ"ד, (כולל "תולדות מרן המחבר זיע"א" מאת ישראל שפיגל)
אהרן סורסקי, מרביצי תורה מעולם החסידות, חלק ו, בני ברק, תשמ"ח, עמ' קנא-קסח.
אריה בקנרוט, גדול מרבן שמו, ירושלים תשס"ה
הערות שוליים

↑  נפש הראי"ה לשלושה באלול, מכון הרצי"ה תשס"ג, עמוד קנה.
↑  ד"ר הלל זיידמן, ‏ישיבת חכמי לובלין, באתר "דעת".
↑  דעת משה, ירושלים תשמ"ד, עמוד רלה. גדול מרבן שמו, עמוד שה ואילך.
↑  ראו: בסתר רעם, עמודים 175, 214, 247 (הערה 49), 360-359.
עדות על פעילות רבי משה בתקופת השואה, באתר זכור.
↑  על הניסיונות להצילו ראו בספר "גדול מרבן שמו", עמוד שלב.
↑  לפי הלל זיידמן, הוא גורש משם לבלז'ץ, ונספה באלול תש"ג,1943. לפי פנינה מיזליש, קיבל הרב פרידמן, הודות למאמציו של הרב מיכאל דב וייסמנדל, דרכון של פרגוואי, הועבר לויטל שבצרפת, ומשם גורש לאושוויץ. (פנינה מיזליש, רבנים שנספו בשואה).
↑  מנדל פייקאז' הטיל ספק באותנטיות של עדות זו (בסתר רעם, עמ' 96). בנוסף יש שציינו את חוסר התאמה בין התאריכים השונים ולכן שיערו שייתכן ומדובר ברב אחר ששמו היה פרידמן (גדול מרבן שמו, עמ' שמג).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007523162205171  ISNI: 0000 0000 7268 0878  LCCN: n94066987  VIAF: 100652214   WorldCat (עם VIAF): 100652214
דב ברנאט הלר

| --- | --- |

 לידה:  16 במרץ 1871 כ"ג באדר תרל"א נאדיבּיטשֶה 
 פטירה:  26 בפברואר 1943 (בגיל 71) כ"א באדר א' תש"ג בודפשט, ממלכת הונגריה 
 ענף מדעי:  ביקורת המקרא, אסלאם, תרגומי התנ"ך 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי פרקשרט, בודפשט 
 מקום לימודים:  בית המדרש לרבנים בבודפשט (העשור של 1890)  אוניברסיטת אטווש לוראנד 
 מוסדות:  בית המדרש לרבנים בבודפשט 
 
דב ברנאט הֶלֶר (בהונגרית: Heller Bernát, נאדיבּיטשֶה, כ"ג באדר תרל"א / 16 במרץ 1871 – בודפשט, - כ"א באדר א' תש"ג/ 26 בפברואר 1943) היה הונגרי-יהודי, היסטוריון ספרות, מזרחן, רב, ומורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט. התמחה בחקר האסלאם וספרות האגדה היהודית.
קורות חיים

ברנאט נולד כבנם של בנימין זאב (וילמוש) הלר וקטלין ליימדרפר.
הוא סיים את הקורס העליון של הגימנסיה בבית המדרש להכשרה רבנים. בשנת 1894 קיבל את הדוקטורט ואת הסמיכה לרבנות בשנת 1896. באותה שנה השיג תעודת הוראה בגרמנית-ובצרפתית. ב־2 ביולי 1901, בבודפשט, נשא לאישה את אטלקה הלאס, בתם של נתן הלאס ורבקה זליגמן, שהייתה צעירה ממנו בתשע שנים.
משנת 1896 הפך למורה בתיכון ממלכתי של המדינה, בשנת 1919 מונה למנהל הגימנסיה היהודית של הקהילה היהודית בפשט, הן של הבנים והן של הגימנסיה היהודית של הבנות. בשנת 1922 התמנה למורה בבית המדרש לרבנים בקתדרה של הרב וילמוש באכר שהלך לעולמו בשנת 1913. הוא מילא תפקיד זה עד שנת 1935 (בהפסקה של שנתיים באמצע).
משנת 1931 הוא היה חבר מועצת המנהלים של IMIT, מועצת האגודה האתנוגרפית ההונגרית וועדות הפולקלור.
התחומים העיקריים ביצירתו הספרותית: היסטוריה ספרותית השוואתית, פולקלור, מחקר אגדות. מחקרי הטקסטים העבריים שלו, מחקריו על ההיבטים הספרותיים של סיפורי התלמוד והמדרש, עבודות המחקר הספרותיות שלו, מאמריו הפדגוגיים וכו'. אלה הופיעו בכתבי העת המקומיים והזרים היוקרתיים ביותר. הוא סיפק נתונים היסטוריים חשובים להסבר אגדות ההונגריות ולקלאסיקות השונות.
אחרי פטירתו, ספרייתו הפרטית נקנתה על ידי ספריית בית המדרש.
בשנת 1971 התקיימה בירושלים עצרת לזכר דב הלר, במלאת 100 שנה להולדתו. העצרת התקיימה במסגרת הכנס השנתי של החברה לחקר המקרא בישראל. בעצרת נשאו דברים, בין השאר פרופ' יהודה קומלוש והד"ר דב נוי.
כתביו העיקריים

החיבורים הידועים ביותר שלו בעברית הם מהדורותיו לספר טוביה ולתוספות לספר דניאל.
הלר תרגם את הספרים לעברית וכתב עליהם פירושים ומבואות, שהופיעו בספר הספרים החיצונים שהפיק אברהם כהנא (תרצ״ז). מהדורותיו לספרים אלו מתייחדים בכך שהם הראשונות שתורגמו לעברית מהמקור היווני.
בין מאמריו בעברית:
חובות האתנוגרפיה והפולקלור היהודי בכלל ובארץ הקודש בפרט, בתוך ציון, תר"ץ, עמ' 72.
עזרא הסופר באגדת האסלאם, בתוך ציון, תרצ"ג, עמ' ריד-ריז.
דוב העללער, שאול מלך ישראל באגדות המושלמים, הצופה לחכמת ישראל י, תרפ"ו
וגם, היה אחד העורכים של ספר "וזאת ליהודה: קובץ מאמרים בחכמת ישראל לכבוד יהודה אריה בלוי.
בנוסף הופיעו:
יחס פרבולת האוואנגליון לאגדה Az evangéliumi parabola viszonya az Aggádához (Budapest, 1894)
מדוע שינה גתה את איפיגניה Mely főszempontokból alakította át Goethe az Iphigeniáját? (Budapest, 1899)
Éléments, Paralléles et Origines de la Légende des Sept Dormants (Paris, 1904)
Le Légende judeo christienne du Compagnon au Paradis (Paris, 1908)
מחקרים ספרותיים השוואתיים Az arab Antar-regény. Összehasonlító irodalomtörténeti tanulmány; MTA, Bp., 1918
המעשיות היהודיות A héber mese I-II. (Budapest, 1923-1924, Népszerű Zsidó Könyvtár 5. és 14. sz.)
התנ"ך ביצירותיו של המשורר מיקלוש זריני A biblia a költő Zrínyi Miklós műveiben (Budapest, 1925)
Bibliographie des ouvrages du professeur Ignác Goldziher (Paris, 1927)
Das hebräische und arabische Märchen (Leipzig, 1930)
Die Bedeutung des arabischen Antar-Romans für die vergleichende Literaturkunde (Leipzig, 1931)
כתביו העיקריים > מידע נוסף

פאל גויאש, חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái I–XIX. Budapest: Magyar Könyvtárosok és Levéltárosok Egyesülete. 1939–2002
הלקסיקון ההונגרי הגדול, Magyar nagylexikon I–XIX. Főszerk. Bárány Lászlóné et al. Budapest: Akadémiai; (hely nélkül): Magyar Nagylexikon. 1993–2004. ISBN 963-05-6611-7
ספר זיכרון ל-50 שנות קיומו של בית המדרש לרבנים בבודפשט Emlékkönyv a Ferenc József Országos Rabbiképző Intézet ötvenéves jubileumára 1877–1927. 1–2. köt.2 Kiadják Blau Lajos, Hevesi Simon, Friedman Dénes. Bp., 1927.
הלקסיקון החדש של רוואי Révai új lexikona I–XIX. Főszerk. Kollega Tarsoly István. Szekszárd: Babits. 1996–2008. ISBN 963-901-594-6
הלקסיקון העולמי של טולנאי Tolnai új világlexikona I–XVIII. + I–II. (pótkötetek). Budapest: Tolnai Nyomdai Műintézet és Kiadóvállalat Rt. 1926–1933
הלקסיקון הביוגרפי החדש Új magyar életrajzi lexikon I–VI. Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub: Helikon. 2001–2007. ISBN 963-547-414-8
הלקסיקון הספרותי החדש Új magyar irodalmi lexikon I–III. Főszerk. Péter László. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6804-7
קברים יהודיים בבודפשט Zsidó síremlékek Budapesten. Szerk. Haraszti György. Bp., Nemzeti Kegyeleti Bizottság, 2004
לקריאה נוספת

דוד שמואל לוינגר (ד. ש. ל.), "הלר, דב", האנציקלופדיה העברית (כרך יד), חברה להוצאת אנציקלופדיות, תשכ"ז, עמ' 719 - 720
אלכסנדר שייבר, שמעון פדרבוש (ע), חכמת ישראל במערב אירופה, כרך א, תשי״ט, עמ' 223 – 231
גצל קרסל, הלר, דב־ברנרד, לכסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים, כרך א, עמ' 618.
מ. ז. סולה, הלר, דוב, לקסיקון מפרשי המקרא וחוקריו, עמ' 120; תל אביב, הוצאת יסוד, תשמ"ג/ 1983.
אלכסנדר שייבר, ספר היובל לפרופיסור דוב הללר , למלאת לו שבעים שנה, מנחה היא שלוחה מאת ידידיו מוקיריו ותלמידיו, בודאפשט, תש"א.
הספר בקטלוג "מרחב" של הספרייה הלאומית;
הספר, באתר אוצר החכמה
יהודה קומלוש, פרופ' דב הלר כחוקר התנ"ך והאגדה, גשר; כתב-עת לעניינים יהודיים גיליון 20, תשל"ד, עמ' 70–75 (מידע בקטלוג רמב"י)
לקסיקון אתנוגרפי הונגרי Magyar néprajzi lexikon I–V. Főszerk. Ortutay Gyula. Budapest: Akadémiai. 1977–1982. ISBN 963-05-1285-8
לקסיקון ביבליוגרפי הונגרי Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967
הערות שוליים

↑  על פי הזהויות של הספרייה הלאומית
↑  אברהם נפתלי צבי רות, בית המדרש לרבנים בהונגריה, בתוך מוסדות תורה באירופה, ניו יורק, תשט"ז, עמ' 651, באתר אוצר החכמה (צפייה מוגבלת למנויים)
↑  ד"ר חמ"י גבריהו, הכינוס לתנ"ך, דבר, 8 באפריל 1971
↑  בספר זה שמו מודפס כ-"דוב היליר"
↑  צדוק העוועשי, דוב העללער ומרדכי קליין (ע), וזאת ליהודה: קבץ מאמרים בחכמת ישראל, וינה, תרפ"ו, יצא בתור "הצופה לחכמת ישראל", גליון י'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262529505171  BnF: cb13592893t (data)  CANTIC: a11500992  CiNii: DA18665058  GND: 128910240  ISNI: 0000 0001 1019 8020  LCCN: n97021301  NKC: ola2002145250  NTA: 10850994X  SUDOC: 085897892  VcBA: 495/13095  VIAF: 180700   WorldCat (עם VIAF): 180700
קירק פני

| --- | --- |

קירק פני
 לידה:  23 בנובמבר 1980 (בן 44) אוקלנד שבניו זילנד
 עמדה:  קלע
 גובה:  1.96 מטר
 מספר:  20
 דראפט:  לא נבחר, 2003
 קבוצות כשחקן
 1998–2000   2003–2004   2004   2004–2005   2005   2005–2006   2006–2007   2007   2007–2010   2010   2010–2011   2011–2012   2012–2013   2013–2014   2015   2015–2016   2016–2018:  נורת' הארבור קינגס   מיאמי היט   גראן קנריה   טלסה 66'   לוס אנג'לס קליפרס   מכבי תל אביב   ז'לגיריס קובנה   אלבה ברלין   ניו זילנד ברייקרס   סו פולס סקייפורס   ניו זילנד ברייקרס   פואנלברדה   טד קולז'לילר   טרבזונספור   סביליה   אילאווארה הוקס   ניו זילנד ברייקרס
קירק סמואל פני (באנגלית: Kirk Samuel Penney; נולד ב-23 בנובמבר 1980) הוא כדורסלן עבר ניו זילנדי.
קריירה

בעונת 1999/00 שיחק פני באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון האמריקאית, איתה הגיע לפיינל פור המכללות, ובנוסף הספיק לשחק במדי נבחרת ניו זילנד באולימפיאדת סידני.
הוא המשיך את לימודיו במכללה וזכה לשחק בקבוצה גם בעונות 2000/01, 2001/02 וב-2002/03. בהמשך העונה הוזמן לשחק במדי נבחרת ניו זילנד באליפות העולם שנערכה בשנת 2001 באינדיאנפוליס, ארצות הברית והגיע עם נבחרתו למקום הרביעי.
בעונת 2002/03 הגיע עם ויסקונסין לשמינית גמר אליפות המכללות, והציג ממוצעים של 16.2 נקודות למשחק 6 ריבאונדים ו-3 אסיסטים למשחק.
בעונת 2003/04 חתם במיאמי היט בה שיחק 2 משחקים לפני שנחתך מהסגל. בכך הפך פני לניו זילנדי השני בתולדות ה־NBA (אחרי שון מרקס).
לאחר מכן עבר לשחק בספרד בקבוצת גראן קנריה, שבה חתם לעונה אחת, עונת 2003/04, והציג ממוצעים של 10.2 נקודות למשחק ו-2 ריבאונדים למשחק.
למרות העונה הבינונית שהציג בספרד הוזמן פני לשחק במדי נבחרת ניו זילנד באליפות העולם שנערכה באתונה באותה השנה.
פני שיחק בליגת הפיתוח של ה-NBA האמריקאית עם קבוצת אשוויל בעונת 2004/05 וזכה איתה באליפות. בעקבות הצלחתו, הוא חתם בליגת ה-NBA בקבוצת הלוס אנג'לס קליפרס, שבה השתתף ב-4 משחקים והציג ממוצעים בינוניים.
בעונת 2005/06 חתם פני בקבוצת מכבי תל אביב הישראלית, במטרה לעזור לה לזכות בגביע היורוליג בפעם השלישית ברציפות, אך הוא זכה לדקות משחק מועטות גם במסגרת ליגת העל וגם במסגרת שלבי היורוליג, שבהם התבסס פני כמחליף שנכנס למספר דקות כדי לקלוע שלשות שיעזרו להגדיל את היתרון לטובת קבוצתו. הוא הגיע עם מכבי תל אביב לגמר היורוליג שם הפסידו לצסק"א מוסקבה.
לאחר סיום עונת 2005/06 עזב פני את מכבי תל אביב וחתם בז'לגיריס קובנה מליטא. באמצע עונת 2006/07, לאחר שז'לגיריס הודחה מהיורוליג שוחרר מהקבוצה וחתם באלבה ברלין עד לסיום העונה. החל מעונת 2007/08 הוא שיחק במדי ניו זילנד ברייקרס בליגת העל האוסטרלית בכדורסל.
ב-2009–2010 שיחק בליגת הפיתוח של ה-NBA עם ממוצעים של למעלה מ-20 נק'.
באליפות העולם בכדורסל 2010 קלע ב-31 דק' 24 נקודות, קלע 2 ריבאונדים ומסר 2 אסיסטים.
חיים אישיים

פני הוא אחיו של רוד פני, שחקן רוגבי מקצועני.
יש לו בת בשם אוליביה.
Heroes of the East

| --- | --- |

 בימוי:  Lau Kar-leung 
 הופק בידי:  ראן ראן שאו 
 שחקנים ראשיים:  גורדון לו 
 מדינה:  הונג קונג 
 חברת הפקה:  Shaw Brothers Studio 
 חברה מפיצה:  Shaw Brothers Studio 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1978 
 משך הקרנה:  105 דק' 
 שפת הסרט:  מנדרינית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט אמנויות לחימה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
גיבורי המזרח (בסינית מסורתית:中華丈夫; ידוע גם כ־"אתגר הנינג׳ה" או "שאולין נגד נינג'ה") הוא סרט אמנויות לחימה שהופק ב-1978. את הסרט ביים לאו-קאר-ליונג ומככב בו השחקן גורדון לו. קאר-ליונג מופיע בתפקיד אורח כמאסטר של סגנון "אגרוף שיכור". הסרט מיוחד בייצוג אמנויות הלחימה היפניות לצד הוו-שו האופייני לרוב סרטי אמנויות הלחימה של הונג קונג.