פרק 1 לחוקת ארצות הברית
חלק שני: בית הנבחרים > סעיף 3: הקצאה של מושבים בבית הנבחרים ומיסים

סעיף זה עוסק בהקצאה של מושבים בבית הנבחרים ובנטל המס של המדינות השונות. נקבע בו שמספר המושבים של כל מדינה בבית הנבחרים יוקצה באופן פרופורציונלי, על פי גודל האוכלוסייה של המדינה.
המשפט הראשון בסעיף זה בוטל למעשה על ידי התיקונים ה-14 וה-16:
המסים הישירים יוקצו למדינות השונות שייכללו בברית זו בהתאם לגודל אוכלוסייתן, שיחושב על ידי סכום מספרם הכולל של בני החורין, לרבות אלה המחויבים לעבודות שירות למספר שנים קצוב, ולהוציא את האינדיאנים שאינם חייבים במסים וכן שלוש חמישיות ממספר האנשים האחרים.
המקור באנגלית
Representatives and direct Taxes shall be apportioned among the several States which may be included within this Union, according to their respective Numbers, which shall be determined by adding to the whole Number of free Persons, including those bound to Service for a Term of Years, and excluding Indians not taxed, three fifths of all other Persons.
נושא הקצאת המושבים היה גורם מרכזי למחלוקת בין מדינות הצפון למדינות הדרום בוועידת החוקה. מדינות הדרום, בהן היו יותר עבדים, רצו שעבדים ייספרו במניין התושבים, על מנת שיגדל מספר הנציגים מהמדינה בבית הנבחרים. מדינות הצפון רצו שאזרחים חופשיים בלבד ייחשבו במניין התושבים, כדי שמספר הנציגים ממדינות הדרום יהיה קטן יותר. הפשרה אליה הגיעו הנציגים בוועידה היא שלצורך הקצאת המושבים בבית הנבחרים ייספר כל אדם חופשי כאדם שלם וכל אחד מ"האנשים האחרים", כלומר מהעבדים, ייספר כשלוש חמישיות אדם. בנוסף, אינידיאנים שלא חויבו לשלם מיסים לא נכללו במניין התושבים. התיקון ה-14 לחוקה (1868) ביטל את פשרת שלוש החמישיות וקבע שכל אדם ייספר כאדם שלם. עם זאת, גם בתיקון זה נקבע שאינדיאנים שלא משלמים מיסים לא ייספרו. חוק האזרחות לאינדיאנים (אנ') משנת 1924 הכיר בכל האינדיאנים כאזרחים ובכך ביטל למעשה את ההגבלה על ספירתם לצורך הקצאת מושבים.
המשפט קובע גם שבית הנבחרים מוסמך לגבות מיסים מכל מדינה, אך הוא מחויב לעשות זאת באופן פרופורציונלי, כך שהיחס בין מס של מדינה אחת לאחרת יהיה זהה ליחס בין גודל אוכלוסיותיהן. כלל זה בוטל בתיקון ה-16 לחוקה (1913), שהסמיך את הקונגרס לגבות מיסים "מכל מקור שהוא, מבלי לחלקו בין המדינות החברות בברית, ובלי להתחשב בכל מפקד או ספירת אוכלוסין".
בהמשך הסעיף נקבע שלצורך הקצאת המושבים ייערך מפקד אוכלוסין שלוש שנים לאחר הכינוס הראשון של הקונגרס, ומידי עשור לאחר מכן:
המניין ייעשה תוך שלוש שנים לאחר כינוסו הראשון של הקונגרס של ארצות הברית, ואחר כך מדי עשר שנים, בדרך שייקבע הקונגרס בחוק. מספר הנציגים לא יעלה על אחד לכל שלושים אלף, אולם לכל מדינה יהיה לכל הפחות נציג אחד...
המקור באנגלית
The actual Enumeration shall be made within three Years after the first Meeting of the Congress of the United States, and within every subsequent Term of ten Years, in such Manner as they shall by Law direct. The number of Representatives shall not exceed one for every thirty Thousand, but each State shall have at Least one Representative...
מנסחי החוקה לא קבעו מה יהיה מספר המושבים בבית הנבחרים, ורק הגבילו מספר זה למקסימום של מושב אחד על כל 30,000 תושבים, ובלבד שלכל מדינה יהיה לפחות מושב אחד. עם הזמן גדל מספר המושבים בבית הנבחרים בקצב נמוך בהרבה מהעלייה בגודל האוכלוסייה: ב-1793 היה מושב אחד לכל 34,400 אנשים (כולל ספירה של אוכלוסיית העבדים במלואה); ב-2017 היו יותר מ-747,000 אנשים על כל מושב.
החוקה קובעת גם את מספר הנציגים בקונגרס הראשון, שהתכנס לפני מפקד האוכלוסין הראשון: 10 לווירג'יניה, 8 לפנסילבניה ומסצ'וסטס, 6 לניו יורק ומרילנד, 5 לקונטיקט, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה, 4 לניו ג'רזי, 3 לג'ורג'יה וניו המפשייר ונציג אחד לדלאוור ורוד איילנד.