טיפול בתנועה
תרפיה בתנועה וריקוד

השימוש במחול כפולחן לצורכי ריפוי וביטוי רגשות הוא עתיק. בתרבויות פרימיטיביות רבות הריקוד סיפק לאינדיבידואל משמעות ואיפשר לו להביע את עצמו, לתקשר את רגשותיו לאחר, ולהתחבר לטבע. עדויות לשימוש בריקוד בתרבויות הפרימיטיביות נמצאו בציורי קיר במערות פרהיסטוריות. הריקוד מהווה אלמנט בולט בריקודי מרפאים ומרפאי אליל בתרבויות אלו. הריקוד תפס מקום מרכזי בפולחנים ובתפילות של דתות שונות, בעיקר בטקסים שביטאו מעברים במהלך חיי האדם: לידה, בגרות, נישואין ומוות.
שורשי הטיפול בתנועה ומחול כתחום ממוסד התפתחו במקביל לצמיחת המחול המודרני בתחילת המאה ה-20. מרבית החלוצים של הטיפול בתנועה ומחול החלו את הקריירה שלהם כרקדנים במחול מודרני. הניסיון שלהם כרקדנים שהופיעו על במה וכמורים למחול, הוביל אותם להבנה של היתרונות החבויים בשימוש בריקוד ותנועה כסוג של פסיכותרפיה. החידוש שלהם היה התובנה כי ניתן לקשר את ההבעה התנועתית של הרקדן לתוכן רגשי–נפשי.
מבין המחדשים שהשפיעו באופן משמעותי על תנועת המחול המודרני, ובשל כך גם על הטיפול בתנועה ומחול, היה פרנסואה דלארטה (Francois Deslarte; 1811-1871), צרפתי שהחל את הקריירה שלו כזמר אופרה ואיבד את קולו. הוא החליט להקדיש את חייו לניסיון ללמד זמרי אופרה להתנועע בצורה שתהיה טבעית יותר והרמונית עם רגשותיהם, בשונה ממה שהיה מקובל באופרה בתקופתו. כך למד על הקשר בין מצבו הרגשי המודע והלא מודע של אדם לבין תנועות גופו, דבר שהשפיע לא רק על זמרי אופרה אלא גם על תחום הריקוד והתרפיה.
איזדורה דאנקן (Isadora Duncan; 1878-1927) הושפעה מדלארטה ופנתה לכיוון של שימוש במחוות מביעות, בהן השתמשו בתיאטרון היווני העתיק. דאנקן הייתה חלוצה בהתייחסותה לריקוד כדרך ראשונית להבעת רגשות, בכך התרחקה מהבלט הקלאסי המובנה הכולל תנועות המוכתבות מראש. לימים הפכה דאנקן לאחת מחלוצות המחול המודרני בארצות הברית.
עבודתו של סר ג'יימס ג'ורג' פרייזר (James George Frazer) בתחום האנתרופולוגיה, הייתה בעלת השפעה משמעותית על תנועת המחול המודרני. ספרו "Golden Bough" שיצא לאור ב-1890, בחן את התפקיד של טקסיות הריקוד בתרבויות פרימיטיביות. ספר זה יצר מהפכה אנתרופולוגית שהוסיפה לתסיסה של מהפכת המחול והשפיעה על התפתחות הטיפול במחול. הטקסים הפרימיטיביים היוו השראה למחול המודרני, כאשר הקונספט הישן של הריקוד כמביע קסם, דת ורוחניות התעורר לחיים.
רקדניות כמו מארי ווייטהאוס (Mary Whitehouse) ומריאן צ'ייס (Marian Chace), הושפעו מהאינטראקציה בין הפן הפסיכולוגי והפן הגופני שנוצרת תוך כדי תנועה. הן הביאו איתן גישה לא שיפוטית כלפי ההעדפות התנועתיות של האדם ובחרו להתמקד בפן הפסיכו-תרפויטי של הריקוד. הגישה הטיפולית שלהן לתנועה תומכת בפיתוח סגנון הבעה אישי תוך שימוש באימפרוביזציה. כמו כן, הן ביקשו לעזוב את ההיבט האומנותי ששם דגש על הופעה (Performance) וכוריאוגרפיה. בתקופה בה פעלו וויטהאוס וצ'ייס הייתה הסביבה בשלה לתרגום ההבעה התנועתית של האדם לתוך הפסיכותרפיה.
בתחילת שנות ה-40 היישום של טיפול במחול היה מוגבל בעיקר לבתי חולים פסיכיאטריים. בשנות ה-50' החל להתפתח סוג חדש של תרפיה במחול, רקדנים לשעבר החלו ליישם את הטיפול בתנועה בסטודיו הפרטי שלהם, הם המשיכו את היישום של הטיפול בתנועה גם על אנשים נורמטיביים ונוירוטיים.
החלוצים המשיכו לחקור את הכוח של התנועה והמחול ככלי פסיכו-תרפויטי, הם חיפשו הבנות נוספות על טבע האישיות וכיצד זו מושפעת ומשפיעה על הגוף הנע והרוקד. מחקריהם המוקדמים הובילו אותם לבחון מסגרות תאורטיות קיימות, במיוחד בפסיכולוגיה, באמצעותן יוכלו ליישם את הידע האינטואיטיבי שלהם ולקדם את השימוש בטיפול בתנועה ככלי פסיכו-תרפויטי; למעשה, הדיסציפלינה של התרפיה בתנועה שהתפתחה בשנות ה-40 ושנות ה-50 פותחה מתוך השילוב של המחול המודרני עם תאוריות קיימות בפסיכולוגיה.