אסנת טרבלסי
ביוגרפיה

אסנת טרבלסי נולדה וגדלה באשדוד. אמה, רינה, עלתה מעיראק דרך טהראן, שהתה במעברה בחדרה ועברה לרמת גן. אביה, מרדכי, עלה בעליית הנוער מתוניס, למד בבית ספר חקלאי עיינות ואז חבר למשפחתו שעלתה אחר כך ויושבה במושב בית הגדי ליד נתיבות. הוריה הכירו בבית ההבראה שבי ציון בצפון ועברו לגור באשדוד. אסנת טרבלסי היא האחות הבכורה ולה אחות ושני אחים.
בגיל 21 התחילה טרבלסי ללמוד בחוג לקולנוע ולטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב במחזור בו למדו ארי פולמן, איתן פוקס, חגי לוי, אורי סיון, רני בלייר וארנון גולדפינגר,
המורה שהשפיע עליה יותר מכל בתקופת לימודיה היה ג'אד נאמן. בזמן היותה סטודנטית שימשה כמפיקה בפועל של פסטיבל הסטודנטים והפיקה את טקס חלוקת פרס מוגרבי לסרטי גמר. בתום לימודיה החלה לעבוד בהפקת סרטים עלילתיים. הסרט הראשון בו עבדה כמתאמת הפקה היה "גמר גביע" בבימויו של הבמאי ערן ריקליס ובהפקת מיכה שרפשטיין, שיצא לאקרנים ב-1991. אחרי כן עבדה כמתאמת הפקה בסרטים "סיפורי תל אביב" בבימויין של איילת מנחמי ונירית ירון (1992), "הגמל המעופף" בבימויו של רמי נעמן (1994) ו"זהר" בבימויו של ערן ריקליס (1993). בסרט "זהר" הכירה את ג'וליאנו מר ח'מיס והם החלו לעבוד על סרט על ארנה אימו, היא נפטרה ב-1994 ולא השלימו את הסרט וב-2002, כשגילו מה עלה בגורל הילדים שתיעדו ב-1992, הם עשו את הסרט "הילדים של ארנה".
אחרי שסיימה לעבוד בסרטים באורך מלא עבדה טרבלסי במשך עשר שנים כמפיקה בפועל בפרסומות. היא הפיקה בפועל פרסומות למילקי, קסטרו, אל על ותנובה ובמקביל הפיקה סרטים תעודיים. ב-1999 הפיקה את סרטו של הבמאי יגאל בורשטיין "מסך עשן – שלושה ימים עם אריאל זילבר"; הסרט תיעד את אריאל זילבר, שהקליט את הדיסק הערבי-עברי הראשון שלו. ב-2002 הפיקה את הסרט "מאחורי הגדר" עבור ה-BBC בבימויו של איניגו גילמור, שהיה הסרט הראשון שנעשה על גדר ההפרדה.
בפברואר 2000, חודשים ספורים לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה יזמה וניהלה ביחד עם דאוד כותאב את הפסטיבל הבינלאומי לזכויות אדם "אמון בסיסי" בתל אביב, נצרת ורמאללה, שהיועצים האמנותיים שלו היו ג'אד נאמן וג'ורג' ח'לייפי, הפסטיבל התקיים בסינמטק תל אביב ובמרכז התרבות ברמאללה. כשהתחילה להכין את הפסטיבל השני, בספטמבר 2000, פרצה האינתיפאדה השנייה ובמקום להפיק פסטיבל נוסף יזמה שני דברים: האחד: סייעה להפיק בהולנד אירוע שנקרא The Empty Land (הארץ הריקה, מבוסס על המשפט הציוני "ארץ ללא עם לעם ללא ארץ"), שהתקיים באמסטרדם בינואר 2000. מבט בינלאומי על הקולנוע הפלסטיני, ובו הקרנת סרטים המלווים בדיונים. בנוסף לכך הפיקה בשיתוף עם המכון למדיה מודרנית סדרה של חמישה סרטים בנושא זכויות אדם, הבמאים: פלסטינים מהגדה וערבים-ישראלים. הסדרה נקראה "שוב" (Again)
בשנת 2000 הייתה שותפה ליוזמה להקמת גוף ציבורי בשם "הפורום החברתי לאיכות השידור" שיצא למאבק ציבורי נגד הקמת ערוץ מסחרי נוסף ובעד ערוץ איכות על פי דגם channel 4 הבריטי. הפורום היה משותף ל"פורום היוצרים הדוקומנטריים" ול"קשת הדמוקרטית המזרחית" וארגונים חברתיים נוספים. היו פעילים בו ג'אד נאמן, ויקי שירן, אסנת טרבלסי, יהודה שנהב, יוסי יונה, עמית גורן, אפרים ריינר, אבנר בן-עמוס ועוד יוצרים ופעילים פוליטיים. המאבק נמשך כשנה והייתה הסכמה בממשלת ברק לצאת עם ערוץ ניסיוני. לבסוף הכל עלה בתוהו עם תחילת האינתיפאדה השנייה.
ב-2001 יזמה ביחד עם הבמאי אבי מוגרבי פרויקט שנמשך חמש שנים בשם "מועדון הכיבוש", שבו בכל חודש הקרינו סרט על פלסטין שנעשה על ידי במאים פלסטינים או בינלאומיים. היו אלה סרטים שלא ניתן לראות בטלוויזיה בישראל. לאחר ההקרנה התקיים דיון בנושא הסרט.
בשנים 2001–2016 הייתה חברת הנהלה ב"פורום היוצרים הדוקומנטריים".
ב-2003 יזמה ביחד עם משה בהר, תקוה לוי ואביטל מוזס-חיים את הפרויקט "מפגשים מזווית כהה". סדרה של תריסר מפגשים בנושאים חברתיים-פוליטיים שונים, אבל מנקודת מבט מזרחית, אנטי-ממסדית ואנטי קולניאלית.
בשנת 1999 פתחה את "טרבלסי הפקות", הפרויקט הראשון שלה היה קמפיין לתנובה ברשות הפלסטינית. עד פרוץ האינתיפאדה השנייה הפיקה מספר פרסומות לרשות הפלסטינית לחברות פלסטיניות ובינלאומיות.
"הילדים של ארנה" היה ההפקה הבינלאומית הראשונה שלה. הסרט זכה לפרסים רבים בעולם ולתהודה רבה. אחר כך הפיקה סרטים תעודיים רבים נוספים, שרובם עוסקים בנושאים פוליטיים וחברתיים: הכיבוש, נשים, אשכנזיות, סמים ושואה.
ב-2006 ארגנה וערכה סמינר במצפה רמון שהוקדש ליצירתו של יוריס אבנס. החל מאותה שנה טרבלסי מארגנת כל שנה בשדרות סדנת פיצ'ינג לסטודנטים המטרה היא להנחות יוצרים כיצד להציג את הפרויקט הקולנועי שלהם בפני גופי שידור וקרנות וילמדו מתגובותיהם. בשנת 2008 הייתה שותפה ביחד עם ג'אד נאמן בצוות ההקמה של החוג לתקשורת ומדיה במכללה הערבית מאר-אליאס בגליל. כיום היא משתתפת בתערוכה שנקראת "נשים משנות" בה מצולמות ארבעים נשים שונות וכל אחת כתבה את האני מאמין שלה עצמה.
ב-2007 נבחרה טרבלסי על ידי ה"דה מרקר" כאחת מארבעים הנשים שמחוללות שינוי בחברה.
ב-2009 הייתה אחת מ-40 נשים בתערוכה "נשים שעושות שינוי".
ב־2015 שימשה כמנטורית ב-DOK INCUBATOR בפסטיבל לייפציג, וכן הייתה אחת הלקטוריות בוועדה הבינלאומית של INPUT-TV ומשמשת כבר למעלה מ-7 שנים כנציגת הארגון בישראל.
בין השנים 2014–2019 כיהנה כיו"ר הפורום ליוצרים דוקומנטריים. הפורום נאבק על קידומה ומקומה של היצירה הדוקומנטרית בישראל, וחברים למעלה מ-350 יוצרים דוקומנטריים מכל תחומי הז'אנר.
על סדרצ הטלוויזיה "הנבחרות" הוענק לה ולחברותיה ליצירתו, אפרת שלום דנון וליאור אלפנט, פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר לשנת 2022.