stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גיום מביר
אשיבה מטבריה

לפי מספר היסטוריונים ובראשם ה"א מאייר, גיום מביר נשא לאישה, בשנת 1135, את ארמנגרד מאיבלין (Ermengarde d'Ibelin). אשתו הייתה עמו בגלות ושם נולדה גם בתו אשיבה (Eschiva). היא נישאה לאציל וולטר מסן-אומר (Walter de Saint-Omer) אשר הפך לנסיך הגליל לאחר מותו של גיום וממנו נולדו ארבעת ילדיה (שניים מהם נסיכי גליל עתידיים). בשנת 1174, ולטר נפטר ואשיבה נישאה בשנית, לפי החלטת אמלריך הראשון, מלך ירושלים, לאציל רמון השלישי מטריפולי (Raymond III de Tripoli).

תולדות רמון רצופים שנים של מלחמות נגד המוסלמים, תככים פוליטיים, ניסיונות להמנות למלך ממלכת ירושלים ואף כריתת ברית עם צלאח א-דין כדי שזה יעזור לו להמנות למלך, תמורת מעבר חופשי דרך נסיכות הגליל. בשנת 1187, רמון נמצא, ביחד עם האצילים האחרים ועם מלך ירושלים, בדרך צפונה, במבצע צבאי נרחב נגד צבאו של צלאח א-דין שפלש לגליל, כבש ערים רבות וצר על טבריה. רמון התנגד שהצבא הצלבני יפנה לכיוון טבריה היות שסבר שצבא המוסלמים חזק מדי יחסית לצבא הצלבני העייף והנמצא במחסור חמור של מים. המלך לא קיבל את ההתנגדות והצבא יצא לכיוון טבריה. לא רחוק ממנה, בחיטין, הם נתקלו במוסלמים ונחלו תבוסה מוחלטת. במהלך הקרב, רמון ומספר אבירים נוספים, חמקו ורכבו לצפת ומשם לעיר צור.

ב-2 ביולי 1187, גדוד של צלאח א-דין כבש את העיר טבריה והעלה אותה באש. הרוזנת אשיבה ואנשי חצרה, הספיקו לברוח ולהתבצר במצודה הדרומית, מצודה חזקה שנבנתה על ידי נסיך הגליל הראשון, טנקרד, בראש גבעה דרומית לטבריה. לאחר ארבעה ימי מצור מוסלמי על המצודה, בצעד חריג ונועז, אשיבה פנתה לצלאח א-דין בבקשה לקיים משא ומתן בעניין כניעתה. צלאח א-דין הסכים לכך ואשיבה דרשה מעבר חופשי לה ולאנשיה לעיר צור (שהייתה עדיין בידי הצלבנים) תמורת כניעתה. השליט המוסלמי הסכים לתנאי ואיפשר לאשיבה ואנשיה להגיע באופן חופשי עד צור, שם היה גם בעלה, רמון. היא נפטרה שם, כעבור כשנה.
לאחר שהמצודה עברה לידיהם, הערבים קראו לה "קסר בנת אל-מליך" כלומר "מצודת בת המלך", ייתכן מאוד ששם זה קשור באשיבה. עם הזמן, שמה של אשיבה נשכח והתפתחה האמונה ששרידי המבצר הם שרידי ארמונה של ברניקי, בתו של המלך אגריפס הראשון, ארמון המתואר בכתבי יוסף בן מתתיהו והגבעה שעליה עמד המבצר נקראה "הר ברניקי".
אלון קונפינו

| --- | --- |

פרופ' אלון קונפינו (2021)
 לידה:  1 באפריל 1959 ירושלים, ישראל 
 פטירה:  27 ביוני 2024 (בגיל 65) 
 ענף מדעי:  היסטוריה
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב אוניברסיטת ברקלי
 מוסדות:  אוניברסיטת בן-גוריון אוניברסיטת וירג'יניה אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים 
 בת זוג:  טל גולדפיין
 
אלון קונפינו (1 באפריל 1959 – 27 ביוני 2024) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט. מנהל המכון ללימודי שואה, רצח עם וזיכרון ופרופסור להיסטוריה ולימודי יהדות באוניברסיטה.
ביוגרפיה

קונפינו נולד בירושלים וגדל בשכונת טלביה. אמו, הגר סרני, ילידת הארץ, הייתה בתם של עדה סרני, פעילת המוסד לעלייה ב' וכלת פרס ישראל, ואנצו סרני, מצנחני היישוב במלחמת העולם השנייה. אביו, מיכאל קונפינו, יליד בולגריה, היה פרופסור להיסטוריה שהתמחה בתולדות רוסיה בעידן המודרני ובחקר תנועות אנרכיסטיות (תחילה באוניברסיטה העברית, ואחר כך באוניברסיטת תל אביב). היה האח הצעיר מבין שלושה: חיים הבכור (הקרוי על שם הסב אֶנְצוֹ), ועפרה (מעצבת תפאורה ותלבושות לתיאטרון).
למד בבית הספר היסודי ע"ש הנרייטה סאלד. בהמשך למד בגימנסיה העברית רחביה (סיים ב-1977). לאחר ששירת בצבא, סיים תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1985, ותואר שני ודוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 1992. בשנים 1992-2017 שימש פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת וירג'יניה ובשנים 2013-2017 באוניברסיטת בן-גוריון. בשנת 2018 מונה כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט. כמו כן עמד בראש המכון ללימודי השואה, רצח עם וזיכרון באוניברסיטה זאת. במקביל היה מופקד באוניברסיטה על הקתדרה "פן תשכח", מכיוון שתחומי עיסוקו המחקריים הבולטים היו השואה, רצח עם, אלימות המונית וגזענות.
במהלך השנים היה עמית מחקר ופרופסור אורח במוסדות אקדמיים רבים: באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב, בתוכנית משותפת של אוניברסיטת וירג'יניה ואוניברסיטת ניו יורק בלונדון, במכון האוניברסיטאי האירופי (EUI) בפירנצה, ובבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז.
כמו כן, קיבל מענקים ומלגות מטעם תוכנית פולברייט, קרן הומבולדט, קרן ליידי דייוויס, המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית, המועצה לחקר מדעי החברה, האקדמיה הישראלית למדעים, המרכז ללימודי שואה מתקדמים במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והמרכז הבינלאומי לחוקרים וודרו וילסון בוושינגטון.
בשנת 2012 כתב מבוא לתרגום לאיטלקית של הספר "השליח" מאת רות בונדי, הביוגרפיה של סבו אנצו סרני.
חיים אישיים

בעבר היה נשוי לפרופ' פרנצ'סקה פיוראני, מרצה להיסטוריה של האמנות באוניברסיטת וירג'יניה, ונולדו להם שני בנים: פאולו ודויד.
בעשור האחרון לחייו היה נשוי לפרופ' טל גולדפיין, אם לשלושה, גם היא חברת סגל באוניברסיטת מסצ'וסטס באמהרסט.
נפטר ב-27 ביוני 2024 בגיל 65 מלוקמיה.
מחקריו

מחקריו מתמקדים בתיאוריה ובפרקטיקה של כתיבת היסטוריה המוצגת במיוחד בנושאי הזיכרון, התרבות והלאום, שתחילה תפסה את ההיסטוריה הגרמנית המודרנית כנקודת מוצא, אך התרחבה בהמשך גם למקומות ולתרבויות אחרות. קונפינו כהיסטוריון מבקש להרחיב את הדיסציפלינה ההיסטורית, לאזורי המחקר והתיאוריה שבהם השיטה ההיסטורית פוגשת אתנוגרפיה, ספרות, אנתרופולוגיה ולימודי תרבות.
מחקריו > עולם ללא יהודים

ספרו של קונפינו "עולם ללא יהודים: הדמיון הנאצי - מרדיפות לרצח עם", פורסם באנגלית ב-2014 ומבקש להסביר את האנטישמיות הנאצית ואת השואה באמצעות התבוננות בדמיונם ובפנטזיות של הנאצים. הוא זכה לביקורות מעורבות, חלק מהמבקרים שיבחו את הניתוח של קונפינו על מקוריותו, בעוד שאחרים ביקרו אותו על כך שהוא מעלה טענות שאינן מגובות בראיות מספיקות. הספר פורסם בעברית ב-2017.
הספר מבוסס על מחקר שערך, שבו הוא דוחה חלק מההסברים הפופולריים לנאציזם, במיוחד את ההסברים המתמקדים בגזענות. הספר מתמקד בתקופה שבין 1933 ל-1939 ובפעולות והצהרות ציבוריות. תשובתו לשאלה מדוע ביצעו הנאצים רצח עם ביהודים היא ש"יהודים ייצגו את הזמן, המסמל מקורות היסטוריים מרושעים שהיה צריך למגר אותם כדי שתעלה הציוויליזציה הנאצית". הוא פתח תחום חדש למחקר וניתוח, "הדמיון והפנטזיה", בנוסף לאידאולוגיה של הנאצים.
במקום להדגיש את הגזענות, קונפינו מציע שהאנטישמיות הנאצית התבססה על הרבה יותר מגזענות מדעית. במקום זאת, רעיונות על אודות מדע וגזע שונו כדי להתאימם לאנטישמיות הקיצונית שנבעה בחלקם מהאנטישמיות הנוצרית. מה שחשוב יותר מגזענות מדעית היה סיפור על מקורות לאומיים. קונפינו דוחה את הרעיון, שקודם על ידי כמה היסטוריונים ואפולוגטים נוצריים, לפיו הנאצים ביקשו למגר את הנצרות: "מטרתם לא הייתה למגר את הנצרות אלא למגר את שורשיה היהודיים של הנצרות", בהתבסס על גרסה קיצונית של תאולוגיית החילופין שתממש (הקונפליקט בין הטענות הסותרות של היהדות והנצרות). היטלר השתמש במאבק האנטי-יהודי כדי להצדיק את מלחמת העולם השנייה - "יהודים העניקו את המשמעות הכוללת למאבק הנאצי בין טוב לרע: המאבק המשיחי ליצירת תרבות נאצית היה תלוי בהשמדת היהודים". כאשר הנאצים שרפו ספרי תורה במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938, הם ניתקו, לטענתו, קשר מרכזי עם העבר, ואפשרו גם לגרמנים וגם ליהודים לדמיין "עולם ללא יהודים".
במקום להתמקד במדיניות קונקרטית אנטי-יהודית, קונפינו מתמקד בחקר ה"רגישויות והרגשות" המונחים מאחוריו. בכך הוא נכנס לניתוח פסיכואנליטי של מנהיגי הנאצים, אף שנמנע מ"טרמינולוגיה פרוידיאנית בעליל". קונפינו מנסה לנתב דרך אמצע בין גישות המציגות את האנטישמיות הנאצית כקרע עם העבר ואלו הרואים בכך הרחבה של תופעות קודמות. הוא כותב כי "השואה הייתה הניסוי הראשון באנושות חדשה שהושגה באמצעות השמדה, אנושיות משוחררת מכבלי העבר שלה".
מפרסומיו > ספרים > בעברית

אלון קונפינו, עולם ללא יהודים: הדמיון הנאצי - מרדיפות לרצח עם, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2017
אלון קונפינו, חוף טנטורה: חורבנו של כפר פלסטיני, 1948, פרדס הוצאה לאור, 2023
באנגלית
Confino, Alon (1997). The Nation as a Local Metaphor: Württemberg, Imperial Germany, and National Memory, 1871-1918 (באנגלית). UNC Press Books. ISBN 978-0-8078-4665-0.
Confino, Alon (2006). Germany As a Culture of Remembrance: Promises And Limits of Writing History (באנגלית). UNC Press Books. ISBN 978-0-8078-5722-9.
Confino, Alon (2011). Foundational Pasts: The Holocaust as Historical Understanding (באנגלית). Cambridge University Press. ISBN 978-1-139-50218-4.
Confino, Alon (2014). A World Without Jews: The Nazi Imagination from Persecution to Genocide (באנגלית). Yale University Press. ISBN 978-0-300-19046-5.
מפרסומיו > מאמרים

אלון קונפינו, "האומה כמטפורה של מקומיות: היימאט, השתייכות לאומית והאימפריה הגרמנית 1871-1918", זמנים, 60, קיץ 1997, עמ' 18–28.
אלון קונפינו, "לזכור את טלביה - על "OUT OF PLACE" ("עקור") של אדוארד סעיד"; אלפיים; כתב עת רב-תחומי לעיון, הגות וספרות 25 (2002) 55-72
אלון קונפינו, "פרויד, משה והאומה המודרנית"; מקרוב; כתב עת לספרות ולתרבות 15 (2005) 76-88
אלון קונפינו, לכתוב, לא רק לזכור, את ההיסטוריה של 67', ישראל 13, 2008, עמ' 297–312
אלון קונפינו, "נסים ושלג בפלשתינה ובישראל: טנטורה, היסטוריה משנת 1948", זמנים 121 (2013): עמ' 16–31
אלון קונפינו, סבא שלי, אנצו סרני, הזמן הזה, מכון ון ליר בירושלים, אוגוסט 2024
אשר גרוניס (רב)

אשר גרוניס, אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, בריטניה
אשר גרוניס (ה'תרל"ג, 1873 – י' באב ה'תרצ"ז, 18 ביולי 1937) היה רב אשכנזי שכיהן ברבנות בפולין ובאנגליה אליה היגר בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20.
ביוגרפיה

נולד לרב זאב גרוניס בפיוטרקוב שבפולין. משפחתו הייתה משפחת רבנים מיוחסת, אביו היה מצאצאי הרב זאב וולף הכהן מלאסק, ואמו הייתה אחותו של הרב יצחק מאיר אלתר-רוטנברג, שהתפרסם כאדמו"ר מגור, מחבר "חידושי הרי"ם". בצעירותו למד בבתי מדרש בסביבת מקום מגוריו ובא בקשרים עם כמה רבנים גדולים, הוא נסמך לרבנות בידי בית הדין של קאליש בהיותו בן שמונה עשרה, ובמקביל התכונן בזמן קצר לבחינות החובה בלימודי החול ועמד בהן בהצלחה. התארס בגיל שש עשרה עם חנה בילה, נכדת הרב הירש ביזונסקי מקונין, ונישא לה בהגיעו לגיל שמונה עשרה.
לאחר תקופת התמחות בבית הדין של סב אשתו, התמנה בשנת ה'תרס"ג, 1903, כרבה של וילצ'ין הסמוכה לקונין (ולגבול גרמניה). הוא החזיק במשרתו זו במשך תשע עשרה שנים עד שנת ה'תרפ"א, 1920. בתקופה זו פרסם מחידושיו בירחון הרבני "שערי תורה" בעריכת הרב יצחק פייגנבוים ראב"ד ורשה. בהגיעם לווילצ'ין היו לבני הזוג גרוניס שלושה בנים, ובשנות מגוריהם בעיר נולדו להם עוד ארבעה בנים ובת אחת. במקביל לפעילותו כרב ומורה הוראה, היה הרב גרוניס מעביר מדי בוקר עם שחר, שיעור בגפ"ת לקבוצת תלמידים.
בשנת ה'תר"ף, 1920, התמנה כרב בקארדיף בירת ויילס. הוא היה הרב הראשון בעיר זו וטרח רבות בהנחת התשתית לקיום חיים יהודיים בעיר. הוא יזם הקמת מוסדות חינוך ודחף הקמת מערכת כשרות בסיסית. הוא נפטר בצום תשעה באב נדחה, י' באב ה'תרצ"ז, 18 ביולי 1937.
משפחתו

אשתו חנה בילה בת נתן נטע, נפטרה ב-10 במרץ 1943, ג' באדר ב' ה'תש"ג בקארדיף.
אריה ליב גרוניס - בנו הבכור, ד"ר לרפואה. כתב את ההקדמה לספרו של אביו. הוא נפטר בכ"ט באייר ה'תש"ה, 12 במאי 1945.
אברהם גרוניס - שירת בצבא הבריטי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה ונהרג בקרב מול צבא יפן הקיסרי, ב' בכסלו ה'תש"ג
נשיא בית המשפט העליון, השופט אשר גרוניס, הוא נכדו הקרוי על שמו. אשר הנכד הוא בנו של הבן יונה גרוניס (1899–1961).
הערות שוליים

↑  במפעל הביבליוגרפיה העברית נרשם בשל טעות בתאריך העברי: י' באב ה'תרצ"ג, 2 באוגוסט 1933. התאריך כאן מתוקן לפי המובא בספרו שהודפס בתל אביב בידי בניו, להלן "קישורים חיצוניים".
↑  מובאות מדברי היועמ"ש וינשטיין בטקס פרישת נשיא ביהמ"ש העליון אשר גרוניס, באתר משרד המשפטים.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308513005171  ISNI: 0000 0000 7911 7930  LCCN: nr2001014993  RERO: 02-A024087922  VIAF: 24527134   WorldCat (עם VIAF): 24527134
אילזה אייכינגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 בנובמבר 1921 וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 פטירה:  11 בנובמבר 2016 (בגיל 95) וינה, אוסטריה 
 שם לידה:  Ilse Aichinger 
 מדינה:  אוסטריה 
 עיסוק:  סופרת
 מקום לימודים:  Gymnasium Sacre Coeur Wien, Ursulinenkloster Wien, אוניברסיטת וינה 
 שפות היצירה:  גרמנית, אנגלית
 תחום כתיבה:  סיפורים קצרים, רומנים.
 יצירות בולטות:  התקווה הגדולה 
 תקופת הפעילות:  מ-1945 
 הושפעה מ:  פרנץ קפקא 
 בן או בת זוג:  גונטר אייך 
 צאצאים:  קלמנס אייך, Mirjam Eich 
 פרסים והוקרה:  פרס אנטון וילדגאנס (1968)  פרס וינה לספרות (1974)  פרס פראנץ נאבל (1979)  פרס האמנות האוסטרי לספרות (1974)  פרס יוזף ברייטבך (2000)  פרס פטר רוזגר (1991)  Austrian Promotional Prize for Literature (1952)  הפרס הספרותי של ברמן (1955)  פרס רוסויטה (1975)  Ehrenpreis des österreichischen Buchhandels für Toleranz in Denken und Handeln (2002)  פרס פרנץ קפקא (1983)  פרס מאנס שפרבר (1991)  פרס נלי זק"ש (1971)  פרס מארי לואיזה קאשניץ (1984)  פרס אוסטריה לספרות (1995)  פרס גונטר אייך (1984)  פרס אימרמן (1955)  פרס הספרות של ויילהיים (1988)  פרס הספרות של האקדמיה הבווארית לאמנויות יפות (1991)  פרס קבוצת 47 (1952)  פרס אוסטריה לספרות אירופית (1996) 
 חתימה:   
 
אילזה אייכינגר  (גרמנית: Ilse Aichinger;‏ 1 בנובמבר 1921 – 11 בנובמבר 2016) הייתה סופרת יהודיה-אוסטרית, שיצירתה הושפעה במידה רבה מרדיפות הנאצים בגלל מוצאה היהודי. היא כתבה שירים, סיפורים קצרים ותוכניות רדיו, היא זכתה במספר רב של פרסים אירופאיים הקשורים לספרות.
קורות חיים > ראשית חייה

אילזה נולדה בווינה, יחד עם אחותה התאומה, הלגה. הן נולדו לברטה ולודוויג אייכינגר, רופאה יהודייה ומורה. הילדים גדלו כקתוליים, כיוון שהמשפחה של אמה היו מתבוללים. אילזה בילתה את ילדותה בלינץ. לאחר שהוריה התגרשו, היא חזרה יחד עם אמה ואחותה לווינה ולמדה בבית ספר קתולי. לאחר המהפכה ב-1938 היא ומשפחתה היו נתונים לרדיפת הנאצים. כיוון שהיא הייתה חצי יהודייה, היא לא הורשתה להמשיך ללמוד ועבדה במפעל לכפתורים. אחותה, הלגה, נמלטה מהנאצים ביולי 1939 באמצעות הקינדרטרנספורט לאנגליה, לבסוף שם היא ילדה את ביתה, שהפכה לאמנית אנגלייה, רות ריקס. במהלך מלחמת העולם השנייה, אייכינגר הצליחה להסתיר את אמה בחדר מול מלון מטרופול, של הגסטאפו הוינאי. לעומתה ולעומת אמה, רוב קרובי משפחתה מצד אמה, ביניהם גם סבתא שלה, ג'יזל, אותה היא אהבה במיוחד, נתפסו בידי הנאצים ונשלחו למחנה השמדה ליד מינסק, ונרצחו.
קורות חיים > קריירה

בשנת 1945, החלה אילזה ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה, תוך כדי שהיא ממשיכה בזמנה הפנוי לכתוב. בזמן כתיבת בזמנה הפנוי. הפרסום הראשון שלה היה השער הרביעי (Das vierte Tor), בו כתבה על החוויה שלה כאשר הייתה תחת השלטון הנאצי. בשנת 1947, אילזה ואמה, ברטה יכלו בפעם הראשונה לנסוע ללונדון ולבקר את אחותה התאומה, הלגה, ואת ביתה רות. ביקור זה היווה השראה לסיפורה הקצר "דובר".
בשנת 1948 ויתרה על לימודיה לטובת סיום הרומן הראשון שלה, Die größere Hoffnung ("תקווה יותר גדולה").רומן זה הפך לאחד מהרומנים החשובים בשפה בגרמנית במאה העשרים. את הספר הפך לאחד העליון גרמנית-שפת הרומנים של המאה העשרים. הספר מדבר על ילד שנרדף בידי הנאצים בווינה.
בשנת 1949 כתבה אילזה גם את הסיפור הקצר "סיפור במראה", שפורסם בארבעה חלקים בעיתון האוסטרי, שהיה ידוע מאוד כיוון שהשתמשו בו כדי ללמד ילדים בבתי ספר, כחלק מספרי לימוד. הסיפור הזה כתוב הפוך, הוא מתחיל מהסוף, עם ביוגרפיה של אישה ללא שם, ומסתיים הסיפור ילדותה.
ב-1949 הפכה אייכינגר להיות הקוראת של ההוצאה לאור וינה ופרנקפורט, היא עבדה יחד עם אינגה שול, ביחד הן עבדו על מנת לייסד מכון לכתיבה יוצרת, בתוך אלם, גרמניה.
בשנת 1951, אילזה הוזמנה להצטרף לקבוצת הסופרים קבוצת 47, קבוצה שמטרתה הייתה להפיץ את הרעיונות הדמוקרטיים שעלו לאחר המלחמה באוסטריה. היא הקריאה את הסיפור שלה, "סיפור במראה" בזמן הפגישות שלה בקבוצה, מה שהוביל את חברי הקבוצה להתרשם באופן יוצא דופן מנרטיב הבנייה שהיא הביאה. בשנה שלאחר מכן, היא זכתה בפרס הקבוצתי לטקסט הטוב ביותר, ובכך הפכה לאישה הראשונה שקיבלה זאת. ב-1956 היא הצטרפה לאקדמיה לאמנות, ברלין. היא תפקדה גם כמרצה אורחת בבית המכון הגרמני באוניברסיטת וינה, לימדה על ספרות ופסיכואנליזה.
במהלך שנת 1957, נפח גדול מיצירותיה של אילזה תורגמו, ביניהם "יצרים אדם וסיפורים אחרים", "מעין תמציתי קפקא", ""קשורות", "הנרטיב שימוש רב מוערך הסמליות", בין "קפקא" לשאר הסיפורים היה דמיון רב, שהתבטא בעיקר בעניין הרגשי של הצד האנושי.
בשנת 1972, לאחר מותו של בעלה, המשורר הגרמני גונטר, אילזה ואחרים החלו לערוך את עבודותיו ופורסם אוסף עבודתי של גונטר. בשנת 1996, בגיל 75, היא הייתה המארחת של תוכנית הרדיו הגרמנית סדרה סטודיו LCB שמדבר על הסמינר הספרותי שמתקיים בברלין.
אילזה אייכינגר נפטרה ב-11 בנובמבר 2016, כשהיא בת 95.
חייה האישיים

אילזה פגשה במשורר ומנחה הרדיו, גונטר אייך (אנ') דרך קבוצת 47, בה היו שניהם חברים. הם נישאו בשנת 1953, הם הביאו לעולם שני ילדים: בן העונה לשם קלמנס, 1954-1998, ובת העונה לשם מרים, שנולדה בשנת 1958.
פרסים

קבוצת 47 פרס לספרות (1952)
פרס אימרמן (1995).
פרס לספרות על שם העיר הורמן (1957)
פרס הספרות הגדול של האקדמיה הבווארית לאומנויות. (1961, 1991)
פרס אנטון (1968)
פרס נלי זקס (1971)
פרס רוזוויטה (1975)
פרס פטרארקה (1982)
פרס ספרות אירופאליה (1987)
פרס פטר רוסגר לספרות (1991)
הפרס המדינה האוסטרית (1995)
פרס הספרות האירופית (1996)
פרס יוסף בריטבאך של וו. ג. זבאלד ומרקוס ורנר (2000)
עבודות

1945: השער הרביעי, מאמר.
1948: "התקווה הגדולה", רומן,מותאם להצגה מ-2015.
1949: "סיפור במראה", סיפור קצר.
1951: "נאום תחת הגרדום", סיפור קצר.
1953: "האיש הכרוך", סיפור קצר.
1953: "כפתורים",מחזה רדיו, מותאם להצגה מ-1957.
1954: "כיכרות ורחובות", סיפור קצר.
1957: "בשום רגע", מחזות ודיאלוגים, מחזה רדיו. הועלה כמחזה בשנת 1996.
1963: "איפה אני גר", סיפור קצר.
1965: "אלייזה, אלייזה", סיפור קצר.
1968: "השפה שלי ואני", סיפור קצר.
1969: "אוקלנד", מחזות רדיו
1970: "חדשות היום", סיפור קצר.
1973: "ספקות על המרפסות", סיפור קצר.
1974: "משחק ימי", רדיו
1976: "מילים נחותות", סיפור קצר.
1978: "מועצה" שירים
1996: קלייט, מוס, פסאן, אוסף של יצירות קצרות
2001: "פנסיית החיים",סרט אוטוביוגרפיה.
2005: "נסיעות לא יאומנות", סיפורים קצרים
2006: טקסטים, חיבור
עבודות > תרגומים

יצרים אדם וסיפורים אחרים. תורגם על ידי אריק מוסבכר. סיקר & ורבורג, לונדון 1995.
ילדי הרודס. תורגם על ידי קורנליה שייפר. אטנום, ניו יורק 1963.
סיפורים נבחרים ודיאלוגים. נערך על ידי ג'יימס ס. אלדרידג'. אוקספורד, ניו יורק, 1966.
נבחר שירה, פרוזה. אד. ותורגם על ידי אלן ה. עם הקדמה מאת לורנס ל לנגר. לוגברידג'-רודס, דורנגו, קולורדו 1983.
ראו גם

קבוצה 47
Günter Eich
פרנץ קפקא
לקריאה נוספת

מרחבי קריאה של אילזה אייכינגר הרומן של 'תקווה גדולה' על ידי גייל וילטשיר, קוניסאסון & נאומן, וירצבורג 2015 (בגרמנית).
קוקה-קולה דובדבן

| --- | --- |

 סוג:  מותג 
 יצרן:  חברת קוקה-קולה, קוקה-קולה 
 מוצא:  ארצות הברית 
 מועד הכנה ראשוני:  1985 
 
קוקה קולה דובדבן (באנגלית: Coca-Cola Cherry) היא גרסה בטעם דובדבן של קוקה-קולה, המיוצרת ומופצת על ידי חברת קוקה-קולה בארצות הברית ובעשרות מדינות ברחבי העולם.
היסטוריה

חברת קוקה-קולה החלה לבחון גרסה בטעם דובדבן לצד טעמים נוספים של קוקה קולה ביריד העולמי של 1982 בנוקסוויל, טנסי. קוקה קולה דובדבן הושקה רשמית ב-1985, אך מסעדות רבות החלו להגיש משקה בשם זה עוד קודם לכן באמצעות הוספת סירופ בטעם דובדבן לקוקה-קולה.
המשקה היה המותג השלישי של קוקה קולה בזמן שהושק, לצד קוקה קולה ודיאט קולה רגילים. ב-1986 הושקה גרסת דיאט גם לקוקה קולה דובדבן, ובשנת 2005 שונה השם ל"דיאט קולה דובדבן".
גרסה שנייה דלת קלוריות, קוקה קולה דובדבן זירו (המבוססת על קוקה-קולה זירו), נוספה בשנת 2007.
חברת קוקה-קולה הציגה מאוחר יותר גרסאות קולה בטעמים אחרים, דוגמת קולה וניל במאי 2002, ולאחר מכן ליים, פטל, לימון, דובדבן שחור ותפוזים. רובם נמכרים כיום רק בשווקים בחו"ל או במכונות אוטומטיות של קוקה-קולה ברשתות מזון.
הפצה בין-לאומית

ניתן לרכוש קוקה-קולה דובדבן בכ-20 מדינות באירופה, וכן בדרום אפריקה, דרום קוריאה, סין, אורוגוואי ופרו. ביפן נמכר המשקה תחת השם "קולה דובדבן", ובניו זילנד ניתן להשיג קוקה קולה דובדבן מיובא מבריטניה או מארצות הברית. בעבר הופץ המוצר גם בארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, קוסטה ריקה, קולומביה, רוסיה, ספרד, אוסטרליה, הפיליפינים וישראל. הגרסה האוסטרלית הופצה בשנים 2003–2004 אך הטעם שלה היה שונה מהגרסה האמריקאית.
קוקה-קולה דובדבן הושקה מחדש בקנדה בקיץ 2015 ו-2016 כחלק מקמפיין "שתפו קולה" ומארזים של 24 פחיות היו זמינות ברשתות במדינה.
במהלך אולימפיאדת 2016 הושקה מחדש קוקה-קולה דובדבן גם בברזיל.
אריזה ושיווק

האריזה של קוקה-קולה דובדבן שונה מאוד ממדינה למדינה. קוקה-קולה שינתה את הסמלילים ועיצובי התוויות בארצות הברית עבור קוקה קולה דובדבן מספר פעמים מאז הושק המשקה לראשונה בשנת 1985.
במרבית השווקים עיצובי הפחית והתווית לבקבוקים מבוססים על תווית קוקה-קולה אך בגוני ורוד או סגול, ולעיתים קרובות עם תמונות של דובדבנים.
ב-2007 נבחר ג'יי זי כפרזנטור של המותג, ולקח חלק בעיצוב מחדש של הפחית, שהושק במקביל לקוקה-קולה דובדבן זירו.
הערות שוליים

↑  ‘Timeless Taste’: Cherry Coke Turns 30: The Coca-Cola Company, web.archive.org, ‏2015-02-18 (באנגלית)
בית דוקו

| --- | --- |

 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  אל-קודס
 שטח:  0.7 קמ"ר
 גובה:  651 מטרים
  ‑ הנקודה הגבוהה:  650
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בכפר:  1,895 (2016)
 קואורדינטות:  31°51′33″N 35°07′43″E﻿ / ﻿31.859166666667°N 35.128611111111°E﻿ / 31.859166666667; 35.128611111111 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירושלים מוגדלת) בית דוקו(למפת ירושלים רגילה) בית דוקו(למפת הרי ירושלים רגילה) בית דוקו(למפת הרי ירושלים מוגדלת) בית דוקו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית דוקו (בערבית: بيت دقّو) הוא כפר פלסטיני בנפת אל-קודס, הנמצא 12 ק"מ צפונית מערבית לירושלים, בדרום השומרון. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה מ-2016, מנתה אוכלוסיית הכפר 1,895 תושבים.
מיקום

הכפר מתחבר לירושלים דרך כביש 443. טופוגרפיית הכפר היא הררית, והוא ממוקם כ-650 מטר מעל פני הים. הכפר גובל בבית ענאן בדרום מערב, בית איג'זא בדרום מזרח, בא-טירה בצפון ובקובייבה בדרום. שטח הקרקע הכולל של בית דוקו הוא 7,000 דונם, כולל השטח הבנוי.
היסטוריה

לפי עדויות ארכאולוגיות אזור הכפר מיושב ברציפות החל מהתקופה הצלבנית בארץ ישראל. הכפר שוכן מעל עין סלמן (הנקרא על שמו של סלמן אל פארסי – סלמאן הפרסי). ממערב למעיין יש בית חווה צלבני שמור היטב, הבנוי בסגנון ארכיטקטוני צלבני, ובו מספר חדרים. גרעין הכפר בנוי סביב מבנה מקאם (קבר שייח או מקום ציון לכבודו) "שיח איסמאעיל". על פסגה ממערב לכפר, בגובה של 490 מטר מעל פני הים, נמצאת "חרבת ג'פנא" (אחת ממספר אתרים באזור הקרויים ג'פנא או ג'יפנה). במקום שרידי מבנים מערות וגתות. בפסגה שמעל הכפר ממזרח לכפר, בגובה של 760 מטר מעל פני הים, נמצאת "חרבת א-דווייר".
היסטוריה > התקופה העותמאנית

על פי רשומות המס העות'מאני משנת 1596, תושבי הכפר שילמו מס על, חיטה, שעורה, זיתים, עזים וכוורת דבורים לייצור דבש.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר. בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ"כפר צנוע הממוקם גבוה על רכס, בצדו הצפוני מערבי יש מעיין".
היסטוריה > בתקופת המנדט הבריטי

במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית בית דוקו 254 נפש, כולם מוסלמים. במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-328 תושבים, אשר אכלסו 84 בתים.
ב-1945 הייתה בדוקו אוכלוסייה של 420 תושבים מוסלמים, אשר בבעלותם היו 5,393 דונם, כשמתוכם היו 1,610 דונם של מטעים ואדמות השקיה, 1,767 שימשו לגידולי דגנים, ו-27 דונם היו שטח בנוי.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 היו בית דוקו 537 נפש.
היסטוריה > לאחר 1967

בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עברה בית דוקו לשליטה ישראלית. על פי מפקד האוכלוסייה ב-1967 שנערך על ידי הרשויות הישראליות, היו בכפר 438 נפש, מהם 16 שמקורם בשטח ישראל. קרקעות הכפר הופקעו מספר פעמים לצורך סלילת כביש 443, הקמת שכונת "אגן האיילות" בגבעת זאב, בה הוקמה כ-1,000 יחידות דיור לציבור החרדי, ולטובת הקמת גדר ההפרדה במקום. כתוצאה מכך התדלדלו משאבי הקרקע והמים של הכפר.
על פי הסכמי אוסלו הכפר מוגדר כשטח B.
בשנת 2003, החלה מדינת ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה בין הכפר לגבעת זאב. לצורך הגדר הופקעו חלק מאדמות הכפר, וחלק אחר נותר מצידה השני של הגדר.
כלכלה

מקור הפרנסה העיקרי הוא החקלאות, בעיקר של משמשים, זיתים וענבים.
הערות שוליים

1 2  מפקד אוכלוסין 2016, באתר של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
↑  Hütteroth and Abdulfattah, 1977, p. 113
↑  Conder and Kitchener, 1883, SWP III, p. 16
↑  Barron, 1923,  Table VII, Sub-district of Jerusalem, p. 15
↑  גל ניסים, ‏אגן האיילות: יוזמה להציל את הפרויקט בהכרזתו כאיזור עדיפות, באתר גלובס, 4 בנובמבר 2001
| Flag of Palestineיישובי נפת אל-קודס |
| --- | --- | --- |
| ערים | מזרח ירושלים (שנוי במחלוקת) |  |
| מועצות מקומיות | אבו דיס • אלעיזריה • א-ראם |  |
| כפרים | אל-קובייבה • בידו • בית ענאן • ביר נבאלא • ח'אן אל-אחמר • חיזמא • כפר עקב (שנוי במחלוקת) • קטנה • קלנדיה • ענאתא • ערב אל-ג'האלין • בית דוקו • בית חנינא • בית סוריכ • בית איג'זא • בית איכסא • ג'בע • אל-ג'ודיירה • אל-ג'יב • מוח'מאס • ראפאת • א-סוואחרה א-שרקייה • קלנדיה •  א-זעיים • שייח' סעד |  |
| מחנות פליטים | מחנה הפליטים שועפאט (שנוי במחלוקת) |  |
נפות הרשות הפלסטינית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582162905171
לסלו לדאני

| --- | --- |
 
 לידה:  24 באוקטובר 1907 בודפשט, ממלכת הונגריה (טרנסלייטניה), האימפריה האוסטרו-הונגרית
 פטירה:  8 בינואר 1992 (בגיל 84) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  הונגריה, ישראל 
 עיסוק:  סופר, משורר ומחזאי
 פרסים והוקרה:  פרס נורדאו, פרס הרצל
 חתימה:   
 
לסלו לדאני (בהונגרית: Ladányi László‏; 24 באוקטובר 1907, בודפשט – 8 בינואר 1992, תל אביב) היה משורר, סופר ומחזאי יהודי-הונגרי-ישראלי.
קורות חיים

לסלו לדאני נולד בבודפשט, בירת הונגריה. כבר בגיל צעיר זכה להוקרה כסופר. עלה לישראל בגיל 50 והמשיך לכתוב לעיתונים בישראל ומחוצה לה בשפה ההונגרית. בהונגריה כתב בעיקר שירים ומחזות ועם עלייתו לישראל עבר לז'אנר חדש בכתיבתו, בדמות פרוזה, סיפורים ורומנים קצרים.
מבקריו השונים מעידים על סגנונו החדשני וכתיבתו המגוונת, המצטיינת בראייה ריאליסטית וסמליות פיוטית משולבות בתכנים ליריים ופילוסופיים. המוטיב החוזר ברבים מסיפוריו הוא האדם הנסחף בזרם הגורל העיוור בצילה המאיים של המלחמה, תוך כיסופים מתמידים לשמחה וליופי. מנגד, כתביו הסאטיריים השזורים בהומור דק מעידים על אהבתו לחיים, תוך אמונתו בניצחון ההומניזם והשכל הישר.