stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנזר פובלט
בניית מתחם המנזר

בנייתו של מנזר ציסטרציאני זה כפי שהגיע לימינו החלה בערך בשנת 1163, כלומר עשר שנים לאחר הקמתו. מתועד כי בשנה זו (1163) תרם ארנאו דה בורדלס (Arnau de Bordells) לבנייה הסופית באבן ורמון דה סרברה (Ramón de Cervera), אישר לנזירים שיוכלו ”לחצוב את האבנים הדרושות לבניית המנזר ומבני העזר”.
הבניינים הציסטרציאנים לקחו בחשבון את המובלעת וסביבתה. אחד התנאים החשובים ביותר היה קיומו הקרוב של נחל שמימיו הוטו לתעלות שעברו במתחם הנזירים. בזמן הקמתו של המנזר הציסטרציאני הוקמו באופן זמני סדרת מבנים המתאימה לחיי קהילה, בהמתנה לבניין הגדול הסופי שעל פי הניסיון היה עתיד להיות מוכן כעבור כעשר ולעיתים עשרים שנים. ייתכן שכבר היה קיים מבנה עתיק וצנוע במקום בו הנזירים החלו את דרכם. כאשר החלו העבודות הגדולות של הבנייה באבן, נבנתה במהירות קפלה קטנה שנשארה בדרך כלל מאוחר יותר כקפלה נספחת, ובמקרים מסוימים, כמו במנזר פובלט, הקלויסטר הקטן של סן אסטבן (Claustrillo de San Esteban), שמו של הקדוש לו מוקדשת הכנסייה הקטנה. הקפלה של סן אסטבן הוקדשה לימים לקפלת קבורה. מבנה זה והקלויסטר שלו מהווים את הגרעין העתיק ביותר (המאה ה-12) של המתחם כולו.
בזמן שהנזירים חיו בגרעין המתואר הנ"ל, הוקמה הכנסייה הסופית, בין השנים 1162 ל-1196. בשנת 1200 כבר הסתיים הקיר הצפוני הצמוד לצידו הדרומי של הקלויסטר. לאחר עבודות אלה היה צריך לבנות את בית המועצה הראשון (שהיה עתיד להשתנות שנים לאחר מכן), את חדר תשמישי הקדושה העתיק, חדר האוכל וחדרי השינה של הנזירים בקומה העליונה. באמצע המאה השלוש-עשרה בוצעו הרחבות ושיפוצים כפי שתועד בתרומות ובצוואות שהשתמרו.
בשנים 1225 ו-1234 יש תיעוד על הקמת חדר האוכל למומרים; מסמך אחר משנת 1243 מציין את עבודות חדרי השינה. מכאן נובע כי עד אמצע המאה ה-13 התרוממו לפחות שלושה מארבעת קירות הקלויסטר. תרומות שנעשו בשנת 1249 ו-1250 מבהירות כי הן מיועדות ליצירות "בית המועצה החדש", וקישוט "חדר תשמישי הקדושה החדש" ו"חדרי השינה החדשים", כלומר להחליף או לשפץ את החדרים הישנים מסוף המאה ה-12.
המנזר הורחב במאה ה-14 עם בניית האטריום של הבישוף קופונס, מרתף היין (המחליף את המעונות של פשוטי העם) ומעון הנזירים שפרשו לגמלאות. בסוף אותה מאה זו נבנה בשטח המנזר המתחם שנקרא ארמונו של המלך מרטין (המכונה "האנושי"). בין השנים 1789–1792 נבנה חדר תשמישי הקדושה החדש צמוד לקיר הדרומי של הכנסייה ותפס גזרה מקו החומה.
מכלול המנזר

מכלול המנזר כולו מורכב משלושה מתחמים מובחנים היטב המחוברים זה לזה באמצעות שערי גישה. לאחר מעבר הכביש הנוכחי לל'אספלוגה דה פרנקולי (שהיה בעבר פאסאו דה סן ברנרדו (Paseo de San Bernardo) בבעלות הנזירים) מגיעים לסביבת המתחם הראשון.
מכלול המנזר > המתחם הראשון

שער הכניסה למתחם הראשון מכונה "פוארטה דה פראדס" (Puerta de Prades). השער בנוי מקשת עגולה למחצה הבנויה מאבנים גדולות מבחוץ, וקשת מחודדת בפנים. מעל הדלת ישנה גומחה עם פסל של מרים הבתולה פטרונית המנזר. בנוסף שלט האצולה של אב המנזר פרננדו דה לרין (Fernando de Lerín‏; 1531–1545), הכד עם חבצלות (סמל לטוהר) וראשי התיבות PO המתייחסים לפובלט.
במתחם הראשון הזה היו חדרי החקלאים, העובדים, העמאים ובני "משפחה" אחרים של המנזר. אב המנזר גימרה (Guimerá‏; 1564–1583) הורה לחפור באר, ולבנות שוקת שתייה וכמה צינורות מים, ולראיה לשלטונו הוכן שלט האצולה שלו באבן: שני פסים אדומים בשדה זהב. עדיין נותר ביתו של הנזיר השוער שנבנה בימי אב המנזר פרננדו לרין, שגם שלט האצולה שלו נשמר.
לאחר מעבר שדרה, מגיעים לשער הגישה למתחם השני. השער קרוי פוארטה דוראדה (Puerta Dorada, "שער הזהב"), הרמז לברק של לוחות הברונזה שכיסו אותו ושהוזהבו על פי רצונו של פליפה השני, מלך ספרד בשנת 1564 כשבילה את השבוע הקדוש במנזר זה. שער זה הוקם תחת שלטונם של אבות המנזר דלגאדו וחואן פאיו קולו ( Delgado y Juan Payo Coello‏; 1480–1499) והוא דוגמה לשער צבאי. שלטי האצולה של שני אבות המנזר הללו ממוקמים בחזית מתחת לשלטי האצולה הגדולים יותר של כתר אראגון, סיציליה וקסטיליה, המתייחסים למלכים חואן השני ופרננדו השני המכונה "הקתולי". בניית השער הסתיימה בשנת 1493 כדי לקבל את המלכים הקתולים, ובאותה שנה הם ביקרו במנזר בליווי ילדיהם האינפנטה חואן והילדות חואנה, איזבלה וקטלינה.
טקס קבלת הפנים של המלכים שביקרו בפובלט התקיים לפני שער זה. כריות כריעה עשירות היו מוכנות וברגע שכרעו ברך, נתן להם המנזר לנשק את "צלב העץ" (Lignum Crucis) המעוטר. לאחר מכן הם צעדו בתהלוכה תחת חופה, שרים את טה דאום ומלווים בפמלייתם ובנזירי הקהילה. הם נכנסו למתחם השני דרך שער הזהב, ובקפלת סנטה קטלינה הם עצרו שוב להתפלל לפני שהם נכנסו סוף סוף למתחם.
ליד השער המוזכר נמצאת הקפלה של סן חורחה שאלפונסו החמישי, מלך אראגון הורה להקים כהודיה על הניצחון שהושג בכיבוש נאפולי בשנת 1442, בתקופת אב המנזר קוניל (Conill). היא קרויה הקפלה של סן חורחה, אך במציאות היא מוקדשת לבתולה של מחרוזת התפילה (Virgen del Rosario), המלאך מיכאל וחורחה הקדוש, מכיוון שמניחים כי שלושתם היו מגיני המלך בכיבוש נאפולי. שלושת הייצוגים הפיסוליים של מגינים אלה היו ממוקמים בקישוט מאחורי המזבח שכבר לא קיים כיום.
הקפלה של סן חורחה מרובעת, עם דלת גותית שבאגפיה עמודים המסתיימים בצריחונים. בחזית שלטי האצולה המלכותיים של אלפונסו החמישי מאראגון, ונאפולי בתוספת שלט האצולה של אב המנזר קוניל (עם ארנב מגולף כסמל לשמו) הנתמך על ידי שני תומכים. יש לו קמרון צלעות בצורת כוכב.
עוברים דרך שער הזהב ומגיעים אל המתחם השני.
מכלול המנזר > המתחם השני

לאחר מעבר שער הזהב, מגיעים לכיכר גדולה שצורתה לא סדורה, ובה נשמרו כמה שרידים של מבנים ישנים. בקו ישר עם הדלת וברקע, אפשר לראות את דלת הגישה לאטריום של כנסיית המנזר, פתוחה בקיר העוטף את המתחם השלישי. זוהי דלת בארוקית מהמאה ה-17 אותה הורה דוכס קרדונה לבנות בשנת 1670. מהאטריום נכנסים לאולם הראשי של הכנסייה. משני צידי הדלת פסליהם של סן בניטו וסן ברנרדו, בתוספת דמותה של הבתולה בגומחה. משני הצדדים פתוחים חלונות עגולים עם קישוטים רבים בבארוק ועמודים מסולסלים.
באמצע הכיכר ומול דלת זו ניצב צלב האבן הגדול של אב המנזר גימרה (Guimerá) מהמאה ה-16 על פודיום עם ארבע מדרגות.
מצפון לכיכר נמצאת קפלה צנועה מאוד שהוקדשה לסנטה קטלינה בשנת 1251. היא נבנתה על ידי רמון ברנגר הרביעי וזה היה המקום בו התפללו אורחי הכבוד לפני שנכנסו למתחם השלישי. במשך שנים רבות היה בה פסלה של הבתולה של הברושים (Virgen de los Cipreses). לתוך הקפלה ניתן להגיע דרך דלת רומנסקית פשוטה מאוד; היא מקורה על ידי קמרון חבית מחודד.
מבנים אחרים בכיכר הגדולה שהיו חשובים בימיהם הם:
אכסניה, לכיוון דרום (נותרו רק שרידים).
ארמון המנזר המודרני, שבנייתו החלה בימיו של אב המנזר פרנססק אוליבר דה בוטלר (Francesc Oliver de Boteller) בשנת 1583. המסדרון או הגלריה (עבודות מאת ג'נובר, 1732) הובילו היישר לתוך הכנסייה. כאשר נבנה ארמון זה הוא היה עדיין באזור בוסתן, מחוץ למתחם הפנימי.
בית חולים לעניים, נבנה בשנת 1207 בזכות תרומות של ברנרדו דה גרניינה (Bernardo de Granyena).
ארמון המנזר הישן, שם שהו הנשים שהיו בפמליית איזבלה המלכה הקתולית כשביקרה במנזר עם משפחתה.
מכלול המנזר > המתחם השלישי

מטרים ספורים מדלת הגישה הבארוקית לכנסייה נמצא השער המלכותי (Puerta Real) (מסומן באותיות PR בתוכנית המנזר), הדחוק בין שני מגדלים, שהופעתם מזכירה את המגדלים "טורס דה סרנוס (ספ')" בוולנסיה.
מתחם אחרון זה כולל את כל חדרי המנזר עצמו, כלומר מה היה המתחם המקורי. הוא מוקף בחומה מבוצרת שעל בנייתה הורה פדרו הרביעי כאמצעי הגנה, כתוצאה מכך שהורה על הקמת האזור לפנתאון המלכותי בכנסייה.
את העבודות ניהל סגנו, פראי גיין דה אגויו (Fray Guillén de Agulló‏, 1367–1382). היקף החומה 608 מטרים, גובהה 11 מטרים ורוחבה 2 מטרים. היא כוללת שינות וחרכי ירי, ובנוסף מסלול ההליכה האופייני לחומה. הביצורים מוגנים על ידי 12 מגדלים מרובי צלעות. שניים מהם הם באגפי "השער המלכותי". שני המגדלים שנמצאים בפינות משני צדי דלת זו היו מגדלי כלא. המגדל המחובר לחדר תשמישי הקדושה החדש (מספר 16 בתוכנית) נושא את השם "טורה דה לאס הוסטיאס" (torre de las Hostias, "מגדל המארחים"), והמגדל בסמוך בכיוון צפון-מזרח מכונה לוס לוקוס (los Locos, "המשוגעים").
השער המלכותי (PR בתוכנית) הוא מבנה צבאי מהמאה ה-14. בפתח יש קשת עגולה עם אבנים גדולות שבאבן הראשה שלה תבליט של מלאך מציג את שלט האצולה של כתר אראגון עם שני אריות תומכים שואגים. משני הצדדים שני כתרים של המלך פדרו הרביעי; אפשר לקרוא באחד מהם כתובת באותיות קטנות בלטינית: ”עבודה זו החלה בתקופתו של פדרו, מלך אראגון”,
מעל הדלת נראים חרוטים מגנים מלכותיים מגולפים המתחלפים לסירוגין במגן של אב המנזר גיירמו אגויו (Guillermo Agulló‏; 1361–1393), שהבנייה נעשתה בתקופתו.
לאחר מעבר השער נמצאים משמאל שרידי מה שהיו בעבר חדרי המומרים והתורמים. מימין, כמה מדרגות אבן מובילות לארמונו של המלך מרטין "האנושי", מראשית המאה ה-15 (המשמש כיום כמוזיאון). מול השער המלכותי ניתן לראות את האטריום או פרוזדור הקלויסטר (מספר 15 בתוכנית), יוזמה של אב המנזר קופונס. משמאל לאטריום נמצאים המרתפים (מספר 14 בתוכנית), מבנה שהיה בעבר חדר אוכל לעמאים או למומרים. המעון לנזירים בדימוס נבנה בחדר זה במאה ה-14. משנת 1983 נמצא כאן המוזיאון לשיקום המנזר.
מימין לאטריום זה נמצאים מכבשי הכנת היין מהמאה ה-13 (מספר 10 בתוכנית), במקור המעון של העמאים. הקיר הדרומי מחובר לקיר הצפוני של הכנסייה. בתוך האטריום או הפרוזדור אפשר להגיע לפינת המפגש עם הצד הצפון-מערבי של הקלויסטר (מספר 8 בתוכנית).
ממזרח למתחם החומה נמצאים המתקנים העתיקים ביותר מהמאה ה-12: הקפלה של סן אסטבן (מספר 1 בתוכנית. מספר 3 הוא המנזר של קפלה זו) ומרפאה (מספר 2 בתוכנית). באזור זה נמצאים גם החדרים המלכותיים שנבנו במאה ה-14 על הקיר. בפינה הצפונית-מזרחית נבנו חדרים מודרניים של נזירים בדימוס.
תיאור מפורט > הכנסייה

מדלת הבארוק הפתוחה בקיר המערבי של החומה אפשר לגשת אל האטריום או הגליל (אנ') של הכנסייה (מספר 1 בתוכנית) שקרוב לוודאי נבנה בסוף המאה ה-13 כמו גם אל חלון הרוזטה הפתוח שבקיר המערבי המספק אור לספינה המרכזית. האטריום מקורה בקמרון צלעות. היו בו שני מזבחות, האחד מהמאה ה-16 שהוקדש לקבר הקדוש שנשמר ומשוחזר והשני מוקדש לבתולה של המלאכים (Virgen de los Ángeles) שלא נותר ממנו זכר. במקומו יש ייצוג גותי של צליבת ישו.
בניית הכנסייה התרחשה בתקופת שלטונם של רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה ואלפונסו השני, מלך אראגון, בסגנון רומנסקי, בתקופות אב המנזר אוגו (Hugo) עד 1166.
לכנסייה יש תוכנית של בזיליקה עם שלוש ספינות וטרנספט; שתי הספינות הצדדיות צרות בהרבה מאולם התווך (הספינה המרכזית). הספינה הצפונית (מחוברת לקלויסטר) (מספר 3 בתוכנית) היא רומנסקית עם קמרון צלעות; הספינה המרכזית (מספר 2 בתוכנית) היא גם רומנסקית אך הקמרון שלה הוא קמרון חבית מחודד. הספינה הדרומית היא גותית, שנבנתה מחדש על ידי אב המנזר קופונס בסביבות 1330, במקביל לכך שהוא הורה לפתוח את שבע הקפלות (מספר 4 בתוכנית); עוד מתקופת אב מנזר זה היא הכיפה הגותית הגדולה המתומנת עם חלונות גדולים, ששוחזרה בין 1979 ל-1981. האמבולטוריום מקיף את המקום המקודש (מספר 7 בתוכנית) אליו נפתחים חמש קפלות רדיאליות. שני האפסיסים הפינתיים מתחברים לטרנספט (מספר 5 בתוכנית).
שולחן המזבח הישן נשמר במקום המקודש, ומורכב מאבן גדולה הנתמכת על ידי ארבעה זוגות עמודים רומנסקיים. הבניין הנוכחי מאכלס בתוכו שני אוצרות גדולים: קישוט המזבח הרנסאנסי, יצירה של דמיאן פורמנט (ספ') והקברים המלכותיים (מספר 6 בתוכנית).
תיאור מפורט > קישוט המזבח

הקישוט מאחורי המזבח בנוי באלבסטר, עבודה של דמיאן פורמנט שיצר אותו בין השנים 1527–1529 על פי הזמנתו של אב המנזר פדרו קאישל (Pedro Caixal) בתקופת שלטונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. עלות הקישוט הייתה 4,060 דוקטים זהב, בתוספת הוצאות מגורים ולינה עבור הפסל וצוותו. ראשית, הביא פורמנט גילוף של הבתולה עם הילד ויוסף הקדוש, כמודל למה שהוא עומד לעשות, שגולף באלבסטר מאראגון, חומר שהיה אז מאוד מוערך.
תיאור מפורט > קישוט המזבח > היסטוריה

קישוט המזבח הושלם לפני המועד שצוין בחוזה. הפסל גבה את התשלומים בגין עבודתו ללא בעיות עד חודש מאי 1530, אז עדיין היו חייבים לו 960 דוקטים. הוא מעולם לא יכול היה לגבות אותם מכיוון שביוני אותה השנה היה אב המנזר מעורב בשערורייה כלכלית ובהליך משפטי. הקהילה סירבה להמשיך ולשלם את המחירים שנראו מוגזמים, וחבריה האשימו את הפסל כי רימה את אב המנזר במחיר ושיחד אותו בעזרת כמה מתנות מפוסלות. פורמנט הגיש תביעה ללא הצלחה. בשנת 1570 תבעה נכדתו, אורסולה גרסיה, את החוב ללא הצלחה.
בשנת 1835, לאחר שהנזירים נטשו את המנזר, נגרם נזק לקישוט המזבח. בשנת 1940 הוא שוחזר. זהו קישוט המזבח השני בסגנון רומי של פורמנט שנשמר, כשהעיצוב האדריכלי רנסאנסי עם גרוטסקות.
תיאור מפורט > קישוט המזבח > תיאור

הקישוט מאחורי המזבח מסודר עם חלק תחתון, ושלוש רצועות אורך בשלוש קומות.
החלק התחתון: תגליפים של "תפילת ישו בגת שמנים", מאסרו של ישו, ההלקאה של ישו, ישו לפני פונטיוס פילאטוס והנפילה בדרך לגבעת הגולגולתא.
הקומה הראשונה: הבתולה עם הילד בולטת במרכז, בגודל גדול יותר מהפסלים מצדדיה. מצד אחד ומצד שני, בגומחות קטנות יותר נמצאים הקדושות קולומבינה, אורסולה ופלורנטינה והקדושים מטיאס, ברנרדו וגוויין.
קומה שנייה: תבליטים עם שבעת האירועים המשמחים בחייה של מרים, אם ישו.
קומה שלישית: במרכז דמותו של ישו, גדולה יותר משאר הפסלים המייצגים את שנים-עשר השליחים.
הקישוט מסתיים בהמשך של רצועת האורך המרכזית ובו ייצוג של צליבת ישו.
תיאור מפורט > חדר תשמישי הקדושה

חדר תשמישי הקדושה המקורי (מספר 7 בתוכנית הכללית) שכן באתר הקפלה ששימשה במשך זמן מה את הנזירים בזמן שנבנה חלקו הראשון של המקדש הגדול. הוא נבנה במאה ה-12 עשוי מאבני גזית מקורה בקמרון חבית מחודד.
חדר תשמישי הקדושה החדש (מספר 16 בתוכנית הכללית) הוא מבנה שהוקם בקצה הדרומי של הטרנספט הבולט מהקיר ונוטל חלק ממנו. הוא נבנה במהלך תקופתו של אב המנזר בלטסר סאיול (Baltasar Sayol‏; 1732–1736). הוא מקורה בכיפה רחבה עם חלונות תאורה עגולים. החדר מקושט ביצירותיהם של הצייר הצרפתי ז'וזף פלוז'יה (Joseph Flaugier) ותלמידו גוטיירס (Gutiérrez). שידה גדולה צמודה לאורך הקירות, שם הוחזקו קישוטים ליטורגיים יקרי ערך. החדר שוחזר בשנת 1984.
תיאור מפורט > הקלויסטר

הקלויסטר ממוקם מצפון לכנסייה שאליה הוא מקושר דרך דלת רומנסקית. הוא נבנה בכמה שלבים רצופים, והחליף אפילו חדרים קודמים כמו במקרה של בית המועצה. ההנחה היא כי הוא הושלם בסביבות 1162–1163, אם לשפוט על פי מבנה הקמרונות החלקים והמחודדים, האופייניים לציסטרציאנים הראשונים. מיקומו מצפון לכנסייה, אף על פי שהוא אינו חורג מהמקובל, אינו הנפוץ ביותר מכיוון שבדרך כלל היו הקלויסטרים ממוקמים בסמוך לקיר הדרומי של הכנסייה. בית המועצה הוא בעל ממדים ניכרים, מקורה בקמרון צלעות מפואר. חדר האוכל משמש את הנזירים ואילו המטבח (משוחזר ומרוהט) הוא מקום שאפשר לבקר בו ומשמש דוגמה לדעת וללמוד כיצד נראו החלקים הציסטרציאניים הללו. בחצר ובחזית של חדר האוכל ניתן לראות את המזרקה, שהארכיטקטורה שלה כבר מהמאה ה-14, תוך שימוש בקשתות.
לאחר תהפוכות וחוסר המזל שסבל המנזר במאה ה-19 ובשנים הראשונות של המאה העשרים, חושף הקלויסטר ששוחזר את קשתותיו הפשוטות והפרופורציונליות מסוף המאה ה-12 ותחילת המאה ה-13.
תיאור מפורט > הקלויסטר > קלויסטרים משניים נוספים

הקלויסטר הקטן של סן אסטבן (Claustrillo de San Esteban) או המרפאה (מספר 3 בתוכנית), נמצא בתוך המתחם הנזירי, בקצה המזרחי. בצדדיו הקצרים יש לו 4 ו-5 קשתות חצי עיגול ועל עמודים ארוכים חסרי כותרות. הקישוט פשוט מאוד עם מוטיבים צמחיים. הקלויסטר היה קיים כבר בשנת 1228 ונבנה מחדש במאה ה-15.
קלויסטר הטרקלין (Claustro del locutorio) צמוד לקיר המזרחי של בית המועצה. יש בו כותרות מהמסורת הרומנסקית אך הכרכובים של הקשתות כבר גותיות.
הארמון של המלך מרטין "האנושי"

הוא ממוקם בתוך המתחם השלישי, משולב בין הבניינים הקודמים של המנזר, תופס את הקומות העליונות של האטריום של הקלויסטר, חדר דריכת היין, מעבר לפרוזדור הכנסייה. מנקודת מבט אדריכלית, נחשב הארמון לאחד התכשיטים של האמנות הגותית האזרחית בקטלוניה. על הבנייה הורה המלך מרטין הראשון, מלך אראגון המכונה "האנושי". הבנייה החלה בשנת 1397 והוא נותר בלתי גמור מאז 1406. האדריכל הראשי היה ארנו ברגואס (Arnau Bargués). בשנת 1966 התחדשו העבודות הבלתי גמורות בנוסף לביצוע שיקום. נכון ל-2007 הוא משמש כמטה מוזיאון המנזר.
הקברים המלכותיים

קברי המלוכה של מנזר פובלט שנבנו במאה ה-14 ונמצאים בטרנספט של כנסיית המנזר, היוו את הקבוצה הפיסולית החשובה והעשירה ביותר מבין כל אלה שנעשו בספרד הגותית. המתחם התפרסם כקפלה המלכותית, פנתאון מלכים שנוצר ביוזמתו של פדרו הרביעי, מלך אראגון המכונה "חובב הטקסים" (1319–1387). במקום בתוך הארקדות יש כיום, שישה קברים של מלכי כתר אראגון בלוויית שש נשותיהם. בנוסף, מחוץ לארקדות נמצאים קברים של שני מלכים נוספים, כמו גם של נסיכים ואנשי מלוכה אחרים.
בשנת 1359 פנה המלך פדרו לאדריכל אלוי דה מונטברי (Aloi de Montbrai), שעבד בברצלונה, כדי לקחת אחריות על העבודות. הרעיון המקורי היה לעשות ארבעה קברים בטרנספט, אך הם נאלצו לוותר כיוון שלא הצליחו למצוא מספיק מקום. בשנת 1370 עלה הרעיון לבנות קשתות רחבות מספיק כדי לפנות את מקומן לנזירים ושהם יוכלו לעבור בחופשיות דרך הטרנספט. שישה קברים מלכותיים הונחו על קשתות אלה, שלוש מכל צד. הפסלים השוכבים היו עשויים אלבסטר צבעוני.
מאוחר יותר, בשנת 1382, הטיל אב המנזר גיין דה אגויו (Guillén de Agulló) על לנגר מווימבודי, לתכנן את חופות העץ (עם צריחונים וגמלונים פתוחים). לאחר שהחופות הוכנו נצבעו והוזהבו והקמרונות הפנימיים נצבעו בכחול ובכוכבי זהב והונחו מעל לוחות הקברים המגולפים, כגג מפואר. המתחם נודע כקפלה המלכותית ובתחילתו היו בו רק שלושה קברים:
אלפונסו השני, מלך אראגון, המכונה "הצנוע" (1196)
חיימה הראשון, מלך אראגון, המכונה "הכובש" (1276)
פדרו הרביעי, מלך אראגון, המכונה "חובב הטקסים" (1387) יחד עם שלוש נשותיו: מריה מנווארה, אלאונורה מסיציליה ולאונור מפורטוגל
מאוחר יותר נקברו במקום:
חואן הראשון, מלך אראגון, המכונה "הצייד" (1396) עם שתי נשותיו מרתה מארמניאק ויולאנד דה באר.
פרננדו הראשון, מלך אראגון, (1416) ואשתו לאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה.
חואן השני, מלך אראגון, המכונה "הגדול" (1479) ואשתו השנייה חואנה אנריקס
מחוץ לקשתות, בקברים נפרדים, קבורים:
מרטין הראשון, מלך אראגון המכונה "האנושי" (1410)
אלפונסו החמישי, מלך אראגון המכונה "רחב הלב" (1458)
לקריאה נוספת

Abadía de Poblet. Edición Escudo de Oro, 1997. ISBN 84-378-1913-X
ARADILLAS, Antonio e ÍÑIGO, José. Monasterios de España. PPC editores, S.A. ISBN 84-288-1381-7
BANGO, Isidro. El monasterio medieval. Editorial Anaya, 1990. ISBN 84-207-3608-2
DOMÉNECH Y MONTANER, Luis. Poblet. Patronato Nacional de Turismo. El arte en España. Editorial H de J. THOMAS, Barcelona.
FERNÁNDEZ ARENAS, José. Los Monasterios de Santes Creus y Poblet. Editorial Everest, 1979. ISBN 84-241-4860-6
MARTÍNEZ DE AGUIRRE ALDAZ, Javier. Claustros románicos hispanos. Editorial Edilesa, 2003. ISBN 84-8012-422-9
MORTE, Carmen. Damián Forment y el Renacimiento en Aragón. Cuadernos de Arte Español. Publicación del Grupo 16. ISBN 84-7679-199-2
NAVASCUÉS PALACIO, Pedro (septiembre de 2000). «Los sepulcros reales de Poblet». Descubrir el Arte (19). Depósito legal M. 527-1999.
OLIVER, Jesús M. (monje de Poblet). Publicaciones Abadía de Poblet, 1982. ISBN 84-300-6637-3
ביאורים

↑  בספרד הייתה מסורת ארוכה של החרמת רכוש מהכנסייה הקתולית ומהעיריות, בדרך כלל במטרה לממן תשלום חובות. חואן אלברס מנדיסאבל (ספ') היה ראש הממשלה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד שיזם חקיקה שהחרימה קרקעות מהמנזרים במטרה לחלקם למעמד הביניים ולעודד בכך את הכלכלה.
↑  במשך 3 שנים היה מאבק בין הליברלים בראשות רפאל דל רייגו במלוכנים בראשות פרננדו השביעי, מלך ספרד שרצו לבטל את החוקה הליברלית של שנת 1812 ולהחזיר למלך את השלטון האבסולוטי
↑  כינוי לעשר השנים האחרונות בחייו של פרננדו השביעי מלך ספרד (1823–1833), לאחר שדיכא בעזרת הצרפתים את הכוחות הליברלים בארצו
הערות שוליים

↑  El monje científico revoluciona el Poblet
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266646205171  BNE: XX105889  BnF: cb12005096h (data)  CANTIC: a10231249  GND: 1001107-9  ISNI: 0000 0001 1941 3364  LCCN: n80152880  MusicBrainz: 22ad9804-f33d-4f39-978a-e3c988fadba4  SUDOC: 027486028  ULAN: 500311390  VcBA: 494/17430  VIAF: 144993619   WorldCat (עם VIAF): 144993619 
מנזר פובלט
מגורי הנזירים
שער הזהב
שער הכנסייה הבארוקי
מימין שער הכנסייה, מצד שמאל השער המלכותי
תוכנית המנזר
תוכנית הכנסייה
הקישוט מאחורי המזבח
המזרקה בקלויסטר
הקברים המלכותיים
גידיון מודי

גידיון קרטיס מודי (באנגלית: Gideon Curtis Moody‏; 16 באוקטובר 1832 – 17 במרץ 1904) היה עורך דין ופוליטיקאי, שנבחר בשנת 1889 כסנאטור רפובליקני בסנאט של ארצות הברית מדקוטה הדרומית. הוא כיהן בתפקיד שנתיים. לפני כן, שימש כחבר בבית המשפט העליון של טריטוריית דקוטה במשך חמש שנים, בין השנים 1878 ל-1883, ולאחר מכן נכנס לעיסוק פרטי כיועץ כללי למכרה הומסטייק.
כאשר דקוטה הדרומית הצטרפה לאיחוד ב-2 בנובמבר 1889, מודי, אחד משני הסנאטורים שנבחרו על ידי בית המחוקקים של המדינה, נכנס לתפקידו. במרץ 1891, הסתיימה תקופת כהונתו.
ביוגרפיה

מודי נולד ב-16 באוקטובר 1832 בקורטלנד, ניו יורק, לסטיבן ושרלוט מודי, שהיגרו מאורנג', ורמונט, למד בבתי הספר המקומיים ונרשם למסלול אקדמי. הוא למד משפטים בסירקיוז, ניו יורק. בשנת 1852 הצטרף לגל הגירה מערבה ועבר לאינדיאנה, שם התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1853. בשנת 1854 מונה לתובע מחוזי במחוז פלויד, אינדיאנה.
ב-1855, מודי נישא להלן סי. אליוט (1836–1927) באינדיאנה. היו להם חמישה ילדים יחד: הלן אליוט (1856–1940), שהתחתנה עם מר דיקינסון; צ'ארלס ס. (1858–1906), ג'יימס שודואין (1862–1919), ברדט (1866–1946), ו-וורנר מודי (1876–1906).
כאשר מודי החל את דרכו הפוליטית, הוא נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה בשנת 1861. לאחר שמלחמת האזרחים החלה, מודי התגייס לצבא האיחוד. הוא הוסמך כקפטן באפריל 1861, והועלה בדרגה במהלך שירותו לדרגת לוטננט קולונל וקולונל, עד שהתפטר במרץ 1864.
מודי עבר לטריטוריית דקוטה בסביבות 1865. שם נבחר בשנת 1867 כחבר בבית הנבחרים הטריטוריאלי כרפובליקני, ושימש בתפקיד בין השנים 1867–1869. מאוחר יותר נבחר לתקופת כהונה נוספת ושימש בין השנים 1874–1875. בבית הנבחרים נבחר ליושב ראש בשנים 1868–1869 ובין 1874–1875.
בשנת 1878 מונה מודי לשופט חבר בבית המשפט העליון של טריטוריית דקוטה, וכיהן בתפקיד עד 1883. הוא גם שימש כחבר בוועידות החוקתיות של דקוטה הדרומית בשנים 1883 ו-1885.
בשנת 1883 התפטר מודי ממעמדו השיפוטי על מנת לעבור לעסוק באופן פרטי, והועסק כיועץ כללי למכרה הומסטייק.
עם קבלתה של דקוטה הדרומית כמדינה לאיחוד ב-2 בנובמבר 1889, מודי נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה לסנאט של ארצות הברית כרפובליקני. הסנאטור השני שנבחר היה ריצ'רד פ. פטיגרו. הם כיהנו יחד את יתרת מושב הקונגרס, מ-2 בנובמבר 1889 עד 3 במרץ 1891. מודי לא הצליח להיבחר מחדש לסנאט.
מאוחר יותר עבר מודי לקליפורניה, שם נפטר ב-17 במרץ 1904 בגיל 71 בלוס אנג'לס. הוא נטמן בבית הקברות אנגלוס-רוזדייל.
ג'יימס גרין

ג'יימס סטיבן גרין (באנגלית: James Stephen Green‏; 28 בפברואר 1817 – 19 בינואר 1870) היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור דמוקרטי ממיזורי.
ביוגרפיה > ראשית חייו והשכלה

גרין נולד ב-28 בפברואר 1817 ליד רקטורטאון במחוז פאקווייר, וירג'יניה, הוא למד בבתי הספר הציבוריים ועבר תחילה לאלבמה, ואחר כך למיזורי בסביבות 1838. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1840, והחל לעסוק בכך במונטיצלו, מיזורי, ולאחר מכן בקנטון, מיזורי, במרחק קצר משם.
ביוגרפיה > משפחתו

אחיו, מרטין א. גרין, הפך לבריגדיר גנרל של הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

גרין היה ציר לוועידה החוקתית של המדינה ב-1845 ונבחר כדמוקרטי לקונגרסים ה-30 וה-31, וכיהן מ-4 במרץ 1847 עד 3 במרץ 1851. הוא לא הועמד למינוי מחדש ב-1850, ולאחר מכן היה שגריר בגרנדה החדשה בשנים 1853–1854.
הוא מונה לשגריר תושב ביוני 1854, אך לא הציג את אמנתו; הוא נבחר לקונגרס ה-35, אך לא תפס את מקומו, לאחר שנבחר לסנאט האמריקני כדי למלא מקום שהתפנה במהלך הקדנציה שתחילתה ב-4 במרץ 1855, וכיהן שם מ-12 בינואר 1857 עד 3 במרץ 1861. בהיותו בסנאט, הוא היה יושב ראש הוועדה לטריטוריות במהלך הקונגרסים ה-35 וה-36.
ביוגרפיה > מותו

גרין מת בסנט לואיס, מיזורי ב-19 בינואר 1870, ונקבר בבית הקברות פורסט גרוב בקנטון. קהילת גרינסבורג, מיזורי נקראה על שמו.
ברטון וילר

ברטון קנדל וילר (באנגלית: Burton Kendall Wheeler‏; 27 בפברואר 1882 – 6 בינואר 1975) היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית ממונטנה, שאותה ייצג כחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1923 עד 1947.
וילר, שנולד במסצ'וסטס, החל לעסוק בעריכת דין במונטנה כמעט במקרה, לאחר שאיבד את חפציו בזמן שהיה בדרכו לסיאטל. בתור התובע האמריקאי למונטנה, הוא נודע בזכות הביקורת שלו על חוק ההמרדה של 1918 וההגנה על חירויות האזרח במהלך מלחמת העולם הראשונה. כדמוקרט עצמאי שייצג בתחילה את האגף הפרוגרסיבי של המפלגה, הוא קיבל תמיכה מאיגודי העובדים של מונטנה בבחירתו לסנאט ב-1922.
כסנאטור טרי, וילר מילא תפקיד מכריע בחשיפת חוסר הנכונות של ממשל הרדינג להעמיד לדין אנשים המעורבים בשערוריית טיפוט דום. הוא התמודד על תפקיד סגן הנשיא בבחירות 1924 מטעם המפלגה הפרוגרסיבית בראשות הסנאטור של ויסקונסין רוברט לה פולט האב. ליברל נלהב ותומך הניו דיל עד 1937, וילר נחלק עם הנשיא פרנקלין ד. רוזוולט בסוגיית המינויים של בית המשפט העליון. במדיניות החוץ, מ-1938 עד 1941, הוא הפך למנהיג האגף הבדלני של המפלגה, שנלחם נגד הכניסה למלחמת העולם השנייה עד להתקפה על פרל הארבור.
וילר הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-1946 ופרש לעריכת דין פרטית בוושינגטון הבירה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

וילר נולד ב-27 בפברואר 1882 בהדסון, מסצ'וסטס, למרי אליזבת רייס (לבית טיילר) ואסה לאונרד וילר. הוא גדל במסצ'וסטס ולמד בבתי הספר הציבוריים. הוא עבד לראשונה כסטנוגרף בבוסטון.
הוא נסע מערבה כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, שם סיים את לימודיו ב-1905. בתחילה הוא התכוון להתיישב בסיאטל, אך לאחר שירד מהרכבת בבאט, מונטנה, הוא איבד את חפציו במשחק פוקר. עורך הדין החדש השתקע שם והחל לעסוק בעריכת דין.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית > שנות ה-1910

וילר נבחר כמחוקק בבית המחוקקים של מונטנה ב-1910, ובתפקיד זה, הוא צבר מוניטין של סיוע לעובדים נגד חברת כריית הנחושת אנקונדה ששלטה בכלכלה ובפוליטיקה של המדינה. לאחר מכן הוא מונה כתובע הכללי של המדינה. במהלך כהונתו, הוא סירב להעמיד לדין מקרי המרדה לכאורה במהלך מלחמת העולם הראשונה, בטענה כי לעשות זאת פוגע בחופש הביטוי. הסירוב שלו משמעותי שכן מונטנה הייתה מעוזם של IWW. בחלקים אחרים של המדינה, החברות ב-IWW דוכאה על פי חוק ההמרדה. ההגנה של וילר על חופש הביטוי נתפסה כלא פטריוטית אם לא בגידה על ידי השמרנים. הוא עוד יותר הכעיס את השמרנים כששימש כסנגור של ויליאם פ. דאן, עורך עיתון סוציאליסטי שהואשם בהמרדה. מעשיו של וילר גרמו לו להיות לא פופולרי באקלים הפוליטי שתמך במלחמת העולם הראשונה, והוא נאלץ להתפטר מתפקידו כתובע הכללי באוקטובר 1918.