אמנות אפריקאית עכשווית
מוזיאונים באפריקה

המוזיאונים באפריקה הוקמו בתקופה הקולוניאליסטית, בין אם על ידי המשטרים הקולוניאליסטים עצמם או על ידי תורמים פרטיים מהמעמד הגבוה האירופאי. כתוצאה מכך, המוזיאונים היו מעוצבים על פי התפיסה האירופאית ומיועדים למעמדות הגבוהים, והציגו נקודת מבט אקזוטית אוריינטליסטית על האוכלוסייה המקומית. אולם, בסוף המאה ה-20 עם קבלת העצמאות של מדינות רבות באפריקה, מוסדות ממשלתיים וחברות פרטיות לקחו על עצמן את ניהול והפעלת המוזיאונים. תוכנית שהוקמה בשנת 1982 נקראת WAMP. תוכנית זו הוקמה במטרה לעודד הקמת מוזיאונים מקומיים, ארגון סדנאות ופעולות חינוכיות, ויצירת תערוכות ואוספים חדשים שייצגו את ארצות מערב אפריקה. בשנת 1991 נוסדה תוכנית נוספת בשם AFRICOMבמטרה לבחון את הרלוונטיות והתפקיד של המוזיאונים באפריקה. כיום, מטרת התוכנית היא לשלב את כוחן של קהילות מקומיות בתוך המוזיאונים.
התפתחות המוזיאונים בדרום אפריקה הייתה מעט שונה ממערב אפריקה, אך היא מאפשרת להבין היטב את התהליך שהתרחש באפריקה כולה. כפי שהתרחש במדינות רבות נוספות, רוב המוזיאונים בדרום אפריקה הוקמו בסוף המאה ה-19 במימון אירופאי. מאחר שהתורמים והאוצרים של המוזיאונים היו בעיקר ממוצא אירופאי, לא הייתה הערכה של אמנות שנוצרה על ידי אוכלוסייה מקומית. האמנות המקומית הוצגה בעיקר על ידי מוסדות אנתרופולוגיים, כאשר רק בשנת 1960 הוכנסו יצירות ראשונות של אמנים אפריקאים לאוספי הקבע של גלריות לאמנות. גלריות מסחריות שצמחו בשנות ה-70 והיו מנוהלות באופן עצמאי, בנו את המוניטין שלהן על ידי הצגת אמנות בינלאומית. ניכר כי באותה תקופה קהל האמנות הסתקרן דווקא מאמנות בינלאומית, לכן היה קושי בהבאת קהל לצפות באמנות מקומית. תופעה זו יכולה לרמוז על תחושת נחיתות, שכנראה נוצרה על ידי החינוך הקולוניאליסטי אשר ראה את הקולוניה כעליונה ומובחרת. גישה זו קבעה סטנדרטים עבור מוזיאונים, אספנים פרטיים ותאגידים שמחזיקים מעמד עד היום.
משטר האפרטהייד הפך את הפקת וקבלת האמנות האפריקאית למורכבות אף יותר. אמנים שחורים אשר בודדו בגטאות החלו להגדיר את אמנותם. אמנים רבים יצרו אמנות מחאה, בזמן שאחרים חשו שיש מגבלות רבות על היצירתיות שלהם ומחסור במקומות להצגת עבודותיהם. אותן נסיבות אילצו כמה מטובי האמנים לעזוב את הארץ ולגלות בארצות הברית ובאירופה. בשנת 1980, בעקבות ההתנגדות החריפה ברחבי העולם למדיניות האפרטהייד, נוצר החרם התרבותי על דרום אפריקה. החרם גרם לאמנים בינלאומיים לתחושת הזדהות, ומתוך כך לסרב להצגת עבודתם בדרום אפריקה, והפך את דרום אפריקה למקום מבודד מבחינה תרבותית. בפברואר 1990 הסתיים שלטון האפרטהייד, דבר אשר הביא לשינויים קיצוניים במדינה. בין היתר, חלו שינויים במדיניות המוזיאון, שהולידו סוגים חדשים של תערוכות בתוך המדינה ומחוצה לה. עם התפוררות האפרטהייד, המוזיאונים שינו את מאפייני האוספים שלהם כדי לשרוד, והחלה התקרבות לעבר התרבות המקומית. האמנות המוצגת הפכה להיות פחות מוסדית ויותר קהילתית. אמנות זו חוזקה על ידי מספר כנסים בהם דנו בצמיחתה וקידומה של תרבות העם. החרם הבינלאומי על אמנות דרום אפריקאית החל להתפוגג ובשנת 1992 הוזמן האמן האפריקאי הראשון להציג בתערוכה בינלאומית. בשנת 1993 קיבל ארגון האמנות הדרום אפריקאי הזמנה להציג בביאנלה שבוונציה. בעקבות הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באפריקה, בשנת 1994, האמנות קיבלה בפעם הראשונה את הכרת המדינה על ידי הקמת משרד האמנות, התרבות, המדע והטכנולוגיה. בנוסף לכך, הצגת עבודות על ידי אמנים בינלאומיים, דיונים סביב בעיות עכשוויות וחשיפתם של אמנים מקומיים, שינו את פני האמנות הדרום אפריקאית.
בשנים 1995 ו-1997 הוקמו הביאנלות ביוהנסבורג, דרום אפריקה. שתי ביאנלות אלו סייעו בהצבת אמנים דרום אפריקאים עכשוויים על הבמה העולמית. באופן אירוני, הם הפכו לכה מבוקשים עד שמוזיאונים בדרום אפריקה לא יכלו להרשות לעצמם לרכוש את יצירותיהם. מוסדות האמנות היו בקונפליקט, מצד אחד רצון לקדם את התערוכות בביאנלות ומצד שני ניסיון לממש את הצווים הפוליטיים של הדמוקרטיה החדשה במטרה לתקן את העוול שנגרם בעבר. אמנות המכונה "אמנות רטרוספקטיבית", אשר נוצרה על ידי אמנים אפריקאים שהוגלו ומשקפת הסתכלות לאחור על אותה תקופה, הפכה למרכיב מרכזי בכל מוזיאון אמנות באפריקה. ארגון בשם Ifa Lethu הוקם ב-2005 כארגון לא ממשלתי במטרה להשיב יצירות אמנות מתקופת האפרטהייד, שרבות מהן נלקחו על ידי השגרירויות. הארגון שואף להיות מוסד המטפח תרבות של הבנה וריפוי דרך המורשת ודרך יצירות האמנות שנוצרו על ידי אמנים שהיו חלק מהמאבק של דרום אפריקה. בשנת 2017, הוקם בדרום אפריקה מוזיאון Zeitz לאמנות אפריקאית עכשווית (MOCAA) הוא המוזיאון הגדול ביותר של תחום אמנות זו כיום בעולם.