stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הוגו פרויס
ביוגרפיה > קריירה פוליטית וניסוח חוקת ויימאר

במאמר שפורסם ב-14 בנובמבר 1918, ימים ספורים בלבד לאחר ההכרזה על התפטרותו הכפויה של הקיסר וילהלם השני במהלך המהפכה הגרמנית של 1918–1919, קרא פרויס, למעמד הביניים "לקבל את העובדות" ולשתף פעולה ביצירת רפובליקה. למחרת, ראש הממשלה המהפכנית החדשה, פרידריך אברט מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה מינה את פרויס לתפקיד שר הפנים. באותה תקופה, המועצה המהפכנית של צירי העם התקיימה יחד עם הביורוקרטיה הקיסרית הישנה. למרות שהמועצה שימשה כקבינט וקיבלה את ההחלטות החשובות, היא נעדרה מנגנון מנהלי ולכן עשתה שימוש במנגנונים הקיימים. לפי החוקה האימפריאלית הישנה, מזכירי המדינה היו ראשי המשרדים השונים, לא שרים אמיתיים אלא עובדי מדינה בכירים שעבדו תחת הקנצלר. לפיכך ניתן לתאר את תפקידו של פרויס כראש משרד הפנים. לאחר שהפך לשר הפנים הטילה עליו מועצת צירי העם להכין טיוטה לחוקה רפובליקנית חדשה. בנוסף, פרויס היה שותף בייסוד של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית בה גם היה חבר באותו זמן.
ב-13 בפברואר 1919, נשאר פרויס בתפקיד שר הפנים בממשלה הנבחרת הראשונה של הרפובליקה תחת הקנצלר פיליפ שיידמן. פרויס התנגד נחרצות לאיסור שהטילה ברית ההסכמה המשולשת של שילובה של אוסטריה הגרמנית בגרמניה כסתירה לעקרון ההגדרה העצמית הלאומית שניסח וודרו וילסון. הממשלה התפטרה ב-20 ביוני 1919 כמחאה נגד חוזה ורסאי ולאחריה הוקמה ממשלתו של גוסטב באואר, בה פרויס נכנס לתפקיד הממונה על סוגיות חוקתיות. ב-14 באוגוסט באותה שנה נכנסה לתוקף חוקת ויימאר.
באופן טבעי הנוסח הסופי של החוקה היה שונה מהטיוטה המקורית שלה במובנים שונים. חלק מרעיונותיו של פרויס שבאו לידי ביטוי בטיוטה שחיבר לא התקבלו, במיוחד בנוגע לחלוקה הפנימית החדשה של הרייך שהגה - אליו הממשלות השמרניות של המדינות התנגדו. הוא גם לא הצליח ליישם את הרעיון שלו בדבר הגדרה מאוד צרה של זכויות יסוד, המוגבלת לחירויות הקלאסיות, שאותן רצה לקודד בשלושה סעיפים בלבד של החוקה. יתרה מזאת, ניסיונו לשנות את אופיו של הבונדסראט התברר כבלתי אפשרי. עם זאת, חלקים מסוימים של חוקת ויימאר שנחשבו בעייתיים במיוחד במבט לאחור, עוצבו מאוד על ידי רעיונותיו כדוגמת תפקידי הפרלמנט הממשלה והקנצלר ברפובליקה. בפרט, כוחו הגדול של הקנצלר, שקיבל את הסמכות לפזר את הרייכסטאג ללא מגבלות של ממש, בנוסף לסמכויות משמעותיות בעת חירום לפי סעיף 48 לחוקה. כוח זה של הקנצלר לא נראה בעיני פרויס כסתירה לרעיון של מדינה דמוקרטית, הוא סבר שזהו אמצעי זהירות הכרחי להתמודדות עם הסכנה שבעריצות הרוב ודרך יעילה לפתירת סכסוכים בין הממשלה והפרלמנט. פרויס היה פסימי לגבי יכולתן של המפלגות הפוליטיות לפעול בהצלחה במסגרת החדשה: לא היה להן ניסיון בלקיחת אחריות או בסוג הפשרה הנדרשת לקיומו של ממשל יציב, תחת האימפריה הממשלות פעלו ברובן באופן עצמאי מהמפלגות ומהרוב ברייכסטאג.
אחרית ימיו

בין השנים 1919–1925 היה פרויס חבר תחילה באספה המכוננת של המדינה הפרוסית (1919/20), המקבילה לאספה הלאומית של המדינה החופשית פרוסיה, ולאחר מכן בלנדטאג של פרוסיה. פרויס פרסם יצירות רבות בנושאים משפטיים וחוקתיים וכן חיבורים פרו-רפובליקניים. הוא גם היה פעיל ברייכסבאנר שחור-אדום-זהב. הוגו פרויס מת בברלין ב-9 באוקטובר 1925. הוא נקבר בבית הקברות Urnenfriedhof, ודינג, ברלין. בשנת 1952 הפך הקבר לקבר כבוד של מה שהיא כיום מדינת ברלין.
העובדה שפרויס, מחברה העיקרי של חוקת ויימאר היה יהודי הייתה אחת הסיבות לכך שרפובליקת ויימאר כונתה על ידי מתנגדיה בימין "יודנרפובליק" (הרפובליקה היהודית).
חיים אישיים

בשנת 1989 נשא פרויס את אֶלְזֵה ליברמן, בתו של קרל ליברמן, קרובת משפחתו של מקס ליברמן. להוגו ולאלזה נולדו ארבעה בנים, אחד מהם מת בצעירותו. האחרים היו ארנסט (1891), קורט (1893) וז'אן (הנס, 1901).
כתביו

פרנץ ליבר, אזרח של שתי מדינות, הבל, ברלין 1886 (גרסה דיגיטלית).
עיירה, מדינה, רייך, 1889.
החוק המוניציפלי בפרוסיה, 1902.
התפתחות המערכת העירונית הגרמנית כרך א: היסטוריית הפיתוח של חוקת העיר הגרמנית, 1906.
עיר ומדינה, 1909.
על הרפורמה המנהלית הפרוסית, 1910.
הפוליטיקה של הגרמנים, 1915.
החוקה האימפריאלית הרפובליקנית של גרמניה, 1921.
ממדינה סמכותנית למדינת העם, 1921.
על חוקת ויימאר, 1924.
מדינה, חוק וחירות. ארבעים שנה של פוליטיקה והיסטוריה גרמנית, 1926. (אסופת מאמרים, נאספו על ידי תיאודור הויס)
התפתחויות חוקתיות בגרמניה ובמערב אירופה, עורך: הדוויג הינץ, 1927.
אימפריה ומדינות. שברי פרשנות על חוקת הרייך הגרמני, עורך: גרהרד אנשטיץ, 1928.
אסופת כתבים מטעם חברת הוגו פרויס, 5 כרכים (4 פורסמו עד כה), עורך: דטלף להנרט. כרך א': פוליטיקה וחברה באימפריה, 2007; כרך ב': משפט ציבורי ופילוסופיה משפטית באימפריה, 2009; כרך ג': טיוטת חוקה, פירושים חוקתיים ותיאוריה חוקתית [טרם פורסם]; כרך ד': פוליטיקה וחוקה ברפובליקת ויימאר, 2008; כרך ה': מדע ופוליטיקה מקומיים, 2012.
הערות שוליים

↑  Peter Stirk, "Hugo Preuss, German political thought and the Weimar constitution." History of Political Thought (2002) 23#3 pp: 497-516.
1 2 3 4 5 6  "Biografie Hugo Preuß (German)". Deutsches Historisches Museum. נבדק ב-1 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  "Biografie Hugo Preuß (German)". Bayerische Nationalbibliothek. נבדק ב-2 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Preuss denounces demand of allies, The New York Times, 14 September 1919
↑  "Ehrengrabstätten des Landes Berlin, Juli 2012 (German)" (PDF). Senatsverwaltung für Stadtentwicklung und Umwelt Berlin. נבדק ב-2 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Rosenstock, Werner (ביוני 1976), "Two significant anniversaries: Robert Weltsch and the LBI Yearbook" (PDF), AJR Information, XXXI (6): 2, אורכב מ-המקור (PDF) ב-2016-03-04, נבדק ב-2013-08-03 {{citation}}:  (עזרה). Review of LBI Yearbook vol. 20, edited by Robert Weltsch.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266875305171  PLWABN: 9810660514105606  BIBSYS: 90753305  BNE: XX1404714  BnF: cb14416396r (data)  CANTIC: a11763838  CiNii: DA04680031  GND: 118596403  ISNI: 0000 0001 2127 0243  LCCN: n92107313  NDL: 01238147  NKC: xx0232234  NLG: 229093  NTA: 070972915  RERO: 02-A003711319  SUDOC: 079410774  VcBA: 495/194621  VIAF: 32789000   WorldCat (עם VIAF): 32789000 
ההצעה לחלוקה פנימית חדשה של המדינות השונות המרכיבות את גרמניה ל-14 מדינות חופשיות
קבר הכבוד של משפחת פרויס בבית הקברות Urnenfriedhof, ודינג, ברלין.
שירי עגבים

הביטוי שירי עֲגָבִים הוא כינוי במקורות היהודיים לשירי אהבה ושירים המכילים דברי שחוק וחשק.
במקרא

השימוש במונח מופיע לראשונה בספר יחזקאל: ”וְהִנְּךָ לָהֶם כְּשִׁיר עֲגָבִים יְפֵה קוֹל וּמֵטִב נַגֵּן וְשָׁמְעוּ אֶת דְּבָרֶיךָ וְעֹשִׂים אֵינָם אוֹתָם”, כלומר, אנשים מגיעים לשמוע את דבר הנבואה מצד צחות הלשון שבמסירתה אך אינם מקיימים אותה בפועל. הרד"ק מבאר ששירי עגבים הכוונה לשירי חשק.
בפסוק הקודם נאמר: ”וְיָבוֹאוּ אֵלֶיךָ כִּמְבוֹא עָם וְיֵשְׁבוּ לְפָנֶיךָ עַמִּי וְשָׁמְעוּ אֶת דְּבָרֶיךָ וְאוֹתָם לֹא יַעֲשׂוּ כִּי עֲגָבִים בְּפִיהֶם הֵמָּה עֹשִׂים אַחֲרֵי בִצְעָם לִבָּם הֹלֵךְ.”, את משמעות המשפט "כי עגבים בפיהם" מפרש הרד"ק במשמעות של "לעג בפיהם".
המלבי"ם כתב בביאור המושג 'עגבים': ”העיגוב הוא קודם אל הזנות שתעורר הזונים בדבר חשק ועגבים, כמו "עגבים בפיהם", "שיר עגבים"”.
בפוסקים

כתב בספר חסידים ”ויזהר מי שיש לו קול נעים שלא יזמר נגונים עגבים כי עבירה הוא ולכך נברא קולו נעים לשבח בוראו ולא לעבירה”.
בשולחן ערוך כתב ”וכן ינהוג להתרחק מהשחוק ומהשכרות ומדברי עגבים”. כעין זה כתב בכלבו ונפסק ברמ"א לעניין העברת שליח ציבור מתפקידו:
ושליח ציבור המנבל פיו או שמרנן בשירי עגבים ממחין בידו שלא לעשות כן ואם אינו שומע מעבירין אותו
וכן בשער הציון הביא בשם המאמר מרדכי שכתב "שכבר הזהירו השל"ה ושאר ספרי מוסר שלא לשיר שירי עגבים לתינוק מפני שמוליד בו טבע רע, ובלאו הכי יש איסור בשירי עגבים ודברי נבלות ושומר נפשו ירחק מזה". וכן כתב בערוך השולחן ”מי שזיכהו הקדוש ברוך הוא בקול נעים – ירנן להקדוש ברוך הוא ובשמחה של מצוה ולא בדברי רשות, וכל שכן לשיר שירי עגבים. ועוונו גדול מנשוא”.
בתרבות

רבי אברהם אבן עזרא בשירו "שירת האומות" כותב ביחס לשירי המוסלמים ”הַיִּשְׁמְעֵאלִים – שִׁירֵיהֶם בַּאֲהָבִים וַעֲגָבִים”.
בהקדמה לספר תחכמוני כותב אלחריזי ”וכללתי בספר הזה משלים רבים, וענינים ערבים... ותענוגי אהבים, ושירי עגבים.”
בתגובה לביקורת של רבי מנחם די לונזאנו לשיר "כתובת ישראל" המנוסח ככתובה בין ישראל לה' בעת מתן תורה, ענה הרב ישראל נג'ארה בהקדמה לספרו זמירות ישראל:
פי דוברי שקר ודובר שירי עגבים יסכר
ושירי אהבים לא יעלה על ליבם / ולא יעלה על שכלם לעולם
בראותם השירים אשר לשלמה – מלך שהשלום שלו,
איש על דגלו ישירו ואליו יעריצו, / באמרי נועם הקטופים מלוח ליבם – שיח הגיונם וניגונם.
הנם ישישו בשמחה / ויתמכו מטה עוז עם מקל תפארה
כי חזקה על כל איש ואיש: לא שביק היתרא ואכיל איסורא
ובפרט בהיות הניגונים בלתי משתנים, לא ילכו להנקש / בלשון זר ואכזר לפח ולמוקש / ויניחו מלבקש
...השם, / ולזמר דברים המצודקים אשר ערכתי כשולחן ערוך לפניהם, / נזכרים ונעשים בזמניהם ובמועדיהם
אין בהם נפתל ועקש / בצדק – כל אמרי פי.
הרב שמחה קאלימאני חיבר את "לא שירי עגבים זמירותיך" - סונט לכבודו של משה חיים לוצאטו.
כשעורכי עיתון המשכילים "המאסף" פנו לנפתלי הרץ וייזל בבקשה שיכתוב אצלם, הסכים רק בתנאי שלא יתפרסמו בעיתון "שירי עגבים", לא יהיה עיסוק במיתולוגיה היוונית ולא ייכתבו דברי לגלוג וסאטירה על המסורת היהודית. ככל הנראה כוונתו הייתה לשיריו של אפרים לוצאטו.
יהודה ליב בן-זאב רצה להראות שניתן להשתמש בעברית המקראית לכל סוגי השירה ובעקבות זאת כתב את "שיר עגבים", שיר פורנוגרפי בוטה שאיש לא העז להדפיסו עד המאה העשרים והוא עבר בין דורות המשכילים בהעתקות בכתב יד.
ביאורים

↑  המילה עגבים מקורה בשורש ע-ג-ב המתקשר בחיזור, בהתעלסות ובתשוקה. מיזמי קרן ויקימדיה ערך מילוני בוויקימילון: עגבים
↑  אמנם עיין מה שכתב (בסימן שלח סעיף ד) לעניין השמעת קול בשבת שאסור רק אם ”הכונה בשביל נעימות השיר, כשירי שמחה או שירי אבל או שירי עגבים”, ונראה שאין איסור בשמיעת שירי עגבים.
הערות שוליים

↑  ספר יחזקאל, פרק ל"ג, פסוק ל"ב
↑  אות תשס"ח.
↑  אבן העזר סימן כה סעיף א
↑  סימן תקס סעיף קטן כה
↑  ערוך השולחן סימן נג אות יג
יחיאל מיכל שטיינברג

| --- | --- |

 לידה:  28 בדצמבר 1863 י"ח בטבת ה'תרכ"ד סוחובולי, מחוז הורדנה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  4 בינואר 1949 (בגיל 85) ג' בטבת ה'תש"ט 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
בניית בית החרושת לאריחים, מוצא, 1904
בית חרושת ללבנים של שטיינברג (1930)
יחיאל מיכל שטיינברג (1864–1949) היה נגר ומחלוצי תעשיית הקרמיקה בישראל, יליד האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה

יחיאל מיכל שטיינברג נולד בשנת 1864 בסוחובולי שבמחוז הורדנה, האימפריה הרוסית (כיום בלארוס) לאביו, צבי סצ'ילה, ולאמו חיה שרה לבית בוברי מסוחוליב. הבית היה מסורתי. עם זאת הושפע שטיינברג מן הביל"ויים ושאף לעלות לארץ ישראל בעקבותיהם. ע"פ סוזי אבן ההחלטה להתיישב בארץ-ישראל נולדה לאחר שראה את חברו מוכה למוות בידי רוסי אנטישמי. לשם כך הכשיר עצמו במלאכת הנגרות. ערב עלייתו שינה את שם משפחתו ל'שטיינברג', שהיה שמו של האדם ממנו קנה את הדרכון. האו הלך ברגל אל נמל קונסטנצה שברומניה ומשם הפליג בשנת 1884 לארץ-ישראל.
בשנת 1886 הגיעה לארץ-ישראל ארוסתו, גיטל בת אליהו בנעט. השנים התחתנו והתיישבו בירושלים. בשנת 1896 עברו להתגורר ביפו ואחר כך בנוה צדק. בשנת 1898 היגרו לחדרה, שם שימש מיכל כקבלן לבניית צריפי המתיישבים. בשנת 1901 רכש 56 דונם במושבה מוצא. באותו זמן רכשו גם אחיו, ירחמיאל ושלמה רכשו קרקעות במוצא. בתחילה הקים יקב ואורוות שמוקמו בקולוניה. באותה תקופה נסעו יחיאל ואחיו ירחמיאל לדרום אפריקה ולקונגו, במטרה לחפש פרנסה. עם שובו, החל להקים בית אבן במוצא ועשה ניסיון להקים מפעל לאריחים יחד עם דוד ילין ויחיאל מיכל פינס, ובעזרתו של מהנדס בשם אלטר גרינברג, מפעל לרעפים מחומר שאתר סמוך למוצא - דג'וויר. לאחר כשנתיים של ניסיונות ייצור כושלים נזנח הרעיון.
בשנת 1923 הקים שטיינברג מפעל לרעפים ולבנים, בעזרת מומחה שהובא ממצרים. המפעל פעל במבנה המכונה "הבית האדום". במאורעות תרפ"ט (1929) שימש המפעל שימש מקום מפלט לתושבי מוצא. בית המשפחה נבזז, אחיו ירחמיאל נפצע ו-11 אנשים, בהם רבים מבני משפחת מקלף, השכנה, נהרגו באכזריות. בעקבות הטבח עבר יחיאל להעסיק יהודים בלבד, מלבד כמה ערבים שעבדו אצלו מראשית התקופה.
במרד הערבי הגדול (1936), שהו יחיאל ומשפחתו במצרים. בית החרונת ניזוק, אולם שטיינברג בנה אותו מחדש. שטיינברג יצר קרטל עם מפעל הרעפים שפעל במתחם שנלר, ובמסגרתו תיאמו שני המפעלים את מחיריהם. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שכר את מבנה המפעל אדם בשם טוביה בראון, שהפעיל אותו עד לשנת 1959.
לקריאה נוספת

סוזי אבן, זיכרונות, כנרת זמורה ביתן, אור יהודה, 2009
אליאורה רון

| --- | --- |

אליאורה רון, 2013
 לידה:  1939 (בת 86 בערך) תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 שם לידה:  אליאורה צנציפר 
 ענף מדעי:  מיקרוביולוגיה מולקולרית ביוטכנולוגיה
 מקום מגורים:  ישראל ישראל
 מקום לימודים:  תיכון א' לאמנויות תל אביב  האוניברסיטה העברית בירושלים  אוניברסיטת הרווארד 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2007) 
 מספר צאצאים:  3 
 
אליאורה רון (נולדה ב-1939) היא פרופסור אמריטה במחלקה למיקרוביולוגיה מולקולרית ולביוטכנולוגיה באוניברסיטת תל אביב, חוקרת בתחום הגנטיקה המולקולרית. רון הייתה ממקימי המחלקה למיקרוביולוגיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב וזכתה בפרס א.מ.ת בשנת 2007 בקטגוריית מדעי החיים, בתחום המיקרוביולוגיה. רון נשיאת איחוד האגודות הבינלאומי למיקרוביולוגיה (IUMS), ומנהלת מדעית של מיג"ל. תרמה רבות לקידום המיקרוביולוגיה בעולם ולקידום מעמדה של ישראל כאחת הארצות המובילות בתחום.
ביוגרפיה

רון נולדה בתל אביב. בת לצבי צנציפר, יבואן תבואות ומספוא, ולזאידה צנציפר, מורה לביולוגיה לגיל הרך בסמינר לוינסקי, תל אביב. אחות למנחם צנציפר. סבתה הייתה רופאה שנספתה בשואה. אביה עלה לישראל בשנת 1926 מרוסיה.
היא גדלה בתל אביב. למדה בבית הספר היסודי בלפור, ובתיכון עירוני א'. שירתה בצבא והחלה את לימודיה האקדמיים. רון סיימה בהצטיינות תואר שני (מיקרוביולוגיה) באוניברסיטה העברית בירושלים, ודוקטורט באוניברסיטת הארוורד בבוסטון בהדרכתו של פרופ' ברנרד דוויס (Bernard D. Davis). עם חזרתה לארץ היא תרמה רבות להקמת הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
בתחילת דרכה המקצועית בחרה לעסוק במיקרוביולוגיה מתוך כוונה לעבוד בבית חולים ולהשקיע את עיקר זמנה בבית, אך ברבות הימים התאהבה במקצוע ופיתחה קריירת מחקר. שימשה דיקן הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב בשנים 2000–2004.
במרוצת השנים עסקה בלימוד התגובה של חיידקים לשינויים סביבתיים – נוכחות מזהמים, שינויי טמפרטורה ומגע עם מאחסן. לימוד תגובתם של החיידקים לשינויי טמפרטורות הביא להבנה של מערכות הבקרה הגלובליות, המווסתות את התגובה התאית להלם חום. מחקריה על חיידקי קוֹלי, המביאים ליצירת זיהומים סיסטמיים, תרמו רבות להבנת ההיבטים המולקולריים והגנומיים של החיידקים האלה, שהם אחד מגורמי התמותה החשובים ביותר בזמננו.
בנוסף, היא חוקרת שימוש בבקטריה כדי לפנות זיהומים סביבתיים, ויחד עם יוגן רוזנברג כבר הצליחה לפנות מספר זיהומי נפט בדרך זו.
רון נשואה לאליהו רון, מהנדס, ואם למיכל רון-וולפמן, איתי רון וענת לוין.
תפקידים ציבוריים

בשנים 1999-1995 כיהנה כנשיאת האגודה המיקרוביולוגית הישראלית
בשנים 2000–2004 כיהנה סגנית נשיאת האיחוד האירופאי של אגודות מיקרוביולוגיה (FEMS), ושירתה כנשיאת איגוד זה בשנים 2004-2007.
בשנים 2008-2005 כיהנה נשיאת ארגון אילנית – איחוד הארגונים הישראליים לביולוגיה ניסויית (FISEB). לפני כן שימשה כסגנית נשיאת הארגון (החל מ-2002).
משנת 2011 עד היום היא המנהלת המדעית של מיג"ל.
בשנים 2011–2014 כיהנה נשיאת המדור לבקטריולוגיה ומיקרוביולוגיה יישומית (BAM) שהוא חלק מארגון IUMS. לפני כן שימשה כסגנית נשיאת הארגון (החל מ-2008).
בשנת 2014 נבחרה לסגנית נשיאת האיחוד הבינלאומי של אגודות מיקרוביולוגיה (IUMS), ושימשה בתפקיד עד הקבלה לנשיאות האגודה באוגוסט 2017.
חברה באקדמיה של האגודה האמריקנית למיקרוביולוגיה ולאקדמיה העולמית לאומנות ומדע.
פרסים והוקרה

פרס סרוב של האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה.
פרס ארץ ישראל היפה על שיקום חוף בתי הזיקוק במפרץ חיפה מזיהום דלק גדול (1995) יחד עם יוגן רוזנברג.
פרס א.מ.ת שהוענק לה על "תרומתה המדעית המרכזית בגנומיקה ובהבנת ההיבטים הרגולטוריים של התגובה החיידקית לעקה סביבתית ועל מנהיגותה האקדמית והחינוכית בחיזוק מעמד המיקרוביולוגיה בארץ ובאירופה.”(2007)*
דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון (2010).
הערות שוליים

1 2 3  מתוך האתר של פרס א.מ.ת
↑  מתוך האתר של משרד המדע הטכנולוגיה והחלל
1 2 3 4 5 6  מידע על פרופ׳ אליאורה רון, באתר הפקולטה למדעי החיים של אוניברסיטת תל אביב
↑  המידע הביוגרפי מבוסס על ראיון שנעשה עם פרופסור אליאורה רון בתאריך 8.3.16 ובהסכמתה.
↑  רשימת חבר המנהלים של IUMS, באתר האיחוד של אגודות למיקרוביולוגיה (IUMS)
↑  עודד בר-מאיר, בקרוב: ד"ר פילוסופיה לאות כבוד לא.ב. יהשוע, באתר mynet (כפי שנשמר בארכיון האינטרנט), 11 בנובמבר 2010
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007329189105171  BIBSYS: 90722749  CiNii: DA05993418  GND: 117285470X  ISNI: 0000 0004 2522 9813  LCCN: n89222447  SUDOC: 233088709  VIAF: 58212419   WorldCat (עם VIAF): 58212419
אבן בלארני

אבן בלארני
אבן בלארני (באנגלית: Blarney Stone, באירית: Cloch na Blarnan) היא גוש של אבן גיר המשולב באחד הקירות של טירת בלארני המבוצרת, שנמצאת כ-8 ק"מ מקורק, אירלנד
על פי האגדה, כל המנשק את האבן זוכה במזל ובמתנת הדיבור, המאפשרת לשון רהוטה, שנונה וחדה. האבן נקבעה במגדל הטירה בשנת 1446. הטירה היא אתר  תיירות פופולרי באירלנד, המושך אליו מבקרים רבים מרחבי העולם, שמגיעים כדי לסייר בטירה, בגנים שלה ולנשק את האבן.
טקס

טקס הנשיקה של אבן בלארני בוצע על ידי מיליוני אנשים כולל מדינאים בעולם, ענקים ספרותיים ואגדות קולנוע. על מנת לנשק את האבן, על המשתתף לעלות אל פסגת הטירה ולהשתלשל הפוך אל מעבר לקצה המעקה, לרוב בעזרתו של אדם אחר. אף על פי שכרגע המעקה מצויד ברשתות ברזל למנוע נפילה, טקס הנשיקה עלול לגרום לפחד גבהים.
לפני התקנת אמצעי בטיחות אלו, מבצעי הטקס נאלצו להשתלשל באמצעות קרסוליהם אל מעבר לחומה תוך סיכון משמעותי לחייהם. בתסכית הרדיו "ההרפתקאה של אבן בלארני", ששודר לראשונה בשנת 1946, נקרא שרלוק הולמס לחקור נפילה של אדם אשר ניסה לנשק את האבן. הולמס העלה בחקירתו כי זה היה רצח, כיוון שמגפי האיש שומנו לפני ניסיון הנשיקה
האגדה של אבן בלארני תוארה בשנת 1785 בספר "מילון קלאסי ללשון וולגרית" שכתב פרנסיס גרוס (classical dictionary of the vulgar tongue)
אבן בלארני מוזכרת בספר "עץ או פלי" מאת ג'פרי ארצ'ר, כשעובד המטבח מגיש מנות "בקסם אישי ושלוה שניחן בהם בזכות נשיקות סדורות לאבן בלארני" (הוצאת מודן 2019, עמ' 46-47).
אגדה

האגדה המקומית מספרת כי במסגרת ההשתלטות האנגלית על אירלנד, ציוותה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה על הרוזן של לנסטר להפקיע את הטירה מידי קורמק טייג מקארתי, אשר סבל מפגם בדיבור ולכן חשש מנסיעה למלכה. באותו זמן ראה מקארתי נערה טובעת בנהר סמוך ולכן צלל והציל את הנערה. הנערה התבררה כמכשפה אשר העניקה לו משאלה אחת. מקארתי ביקש את מתנת הדיבור, והמכשפה אמרה לו שהוא יצטרך לעלות לטירה ולנשק את האבן העליונה. לאחר שנישק את האבן והוענקה לו מתנת הדיבור, לא חשש מקארתי יותר מפני המלכה אליזבת. מקארתי חייך אל המלכה, החמיא והנהן בראשו, וכל הזמן שמר על אחיזתו האיתנה בריבונותו, עד שהמלכה קראה בכעס כי "זה לא אלא בלארני - מה שהוא אומר, הוא לא מתכוון!"
על פי המסורת של אוניברסיטת טקסס טק, שבר האבן שנמצאת בתצוגה מחוץ לבניין הנדסת החשמל הוא חלק מאבן בלארני, אך דבר זה מעולם לא הוכח.
הערות שוליים

1 2  Mystery of Blarney Stone's heritage finally solved, the Guardian, ‏2014-03-16 (באנגלית)
↑  "אירלנד למתחילים - אירלנד - מסע אחר". מסע אחר. נבדק ב-2018-11-29.
↑  MacCarthy (No.3) family genealogy - Irish Pedigrees, www.libraryireland.com
↑  EP0249: Sherlock Holmes: The Adventure of the Blarney Stone, The Great Detectives of Old Time Radio, ‏2010-10-07 (באנגלית)
↑  A Classical Dictionary of the Vulgar Tongue, Hooper, 1785. (באנגלית)
↑  Pitt in Ireland: A touch of Blarney & Neptune Stadium, Pittsburgh Post-Gazette (באנגלית)
↑  Martin, Cindy (במרץ–באפריל 1987). "The Blarney Stone...at Texas Tech?" (pdf). Texas Techsan. Lubbock, Texas: Texas Tech Alumni Association. p. 25. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Ritz, Jennifer. "This is Texas Tech" (PDF). Texas Tech Alumni Association. p. 7. אורכב מ-המקור (pdf) ב-2014-07-25.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283249505171  LCCN: sh85014781 
מבט על אבן בלארני מהקרקע
אדם המנשק את אבן בלארני
ארמדיל חולד גדול

ארמדיל החולד הגדול (שם מדעי: Calyptophractus retusus) הוא סוג של ארמדיל קטן שחי בארגנטינה, בוליביה ופרגוואי.
מאפיינים

ארמדיל החולד נבדל במבנה גופו מכל הארמדילים האחרים מלבד ארמדיל החולד, שבעבר הוגדר באותו סוג איתו. בדומה לארמדיל החולד השריון מכסה רק חלק קטן יחסית מגופו והצדדים שלו חשופים, ובנוסף לכך השריון יחסית רך. הוא מגיע לאורך של 175-140 מ"מ, עם זנב של 35 מ"מ ושוקל בערך קילוגרם אחד. הוא חי בערבות יבשות או בסביבות יבשות למחצה. ארמדיל החולד הוא בעל חיים לילי ובדרך כלל מתבודד, שניזון מחרקים, תולעים,וחלזונות, זרעים, ושורשים.
אוכלוסיית ארמדיל החולד מדלדלת בשנים האחרונות עקב איבוד שטחי מחיה פעילות חקלאית, אך עדיין לא נקבע לו מצב שימור עקב חוסר נתונים מספיקים באשר למצב האוכלוסייה.
הערות שוליים

↑  ארמדיל החולד הגדול באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  Carlos E. Borghi, Claudia M. Campos, Stella M. Giannoni, Valeria E. Campos, Claudio Sillero-Zubiri, Updated Distribution of the Pink Fairy Armadillo Chlamyphorus truncatus (Xenarthra, Dasypodidae), the World's Smallest Armadillo, Edentata 12, 2011-12, עמ' 14–19 doi: 10.5537/020.012.0103
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תעשיית הביגוד

ממוזיאון הבובות בארצות הברית Danville, קנטקי
תעשיית הביגוד או תעשיית ההלבשה, הידועה גם בשם תעשיית הביגוד המוכנה ללבישה (קונפקציה) או תעשיית ביגוד הטקסטיל, (באנגלית: Textile Manufacturing או Textile Engineering) מתייחסת לייצור בקנה מידה גדול של מוצרי ביגוד, לרוב בייצור המוני, אך לפחות בסדרות גדולות. היסטורית, היא צמחה מחייטים וממתפרות קטנות שייצרו בגדי גברים, נשים וילדים שנעשו בשיטות מלאכת יד. בהשפעת המיכון ההדרגתי של התהליכים הטכנולוגיים שמשתמשים בהם וכתוצאה מדרישות השוק החדשות שהופיעו עם העיור צמחו מלאכות אלה לתעשייה עתירת ממדים.
תפיסת תעשיית ההלבשה כתעשייה, כוללת אפוא את התשלובות התעשייתיות ואת המפעלים הקטנים והגדולים שעוסקים בייצור המוני וסדרתי של ביגוד ומוצרי טקסטיל אחרים הדורשים הרכבה. כיום, ביחידות הייצור הללו מועסקים עובדים הנעים בין כמה עשרות עד לכמה אלפים או אפילו עשרות אלפים.
בנוסף, שרדו עד היום יזמים פרטיים המייצרים בגדים בהתאמה אישית ומתקנים בגדים וכן חייטים קטנים של איש אחד או שניים.
הסטטיסטיקה המסכמת מתייחסת בדרך כלל לתעשיית הטקסטיל ולתעשיית ההלבשה ביחד בשם "תעשיית הטקסטיל וההלבשה". הציבור הלא מומחה חושב על שני המגזרים כאחד וכאשר הוא שומע את המונח "תעשיית הטקסטיל" הוא מכליל בו גם את תעשיית הביגוד. למעשה, אלה הם שני ענפים נפרדים, אם כי קשורים זה לזה. תעשיית הטקסטיל, מלבד אספקת חומרים המתאימים לעיבוד (בדים, חלק מהאביזרים כמו חוטי תפירה, חומרי בטנה ועוד) לתעשיית ההלבשה, היא גם ספקית של תחומים רבים נוספים (למשל מייצרת טקסטיל טכני ובריאותי ורפואי שונים), ותעשיית ההלבשה משתמשת בחומרי טקסטיל במוצרי לבוש מוכנים (הלבשה תחתונה ומוצרי הלבשה עליונים, כובעים, כפפות מותאמות וכו'), וכן במוצרי טקסטיל אחרים המשמשים במשקי בית הדורשים גזירה ותפירה (מפות ומצעים, מגבות ובדים אחרים, וילונות, מפות, כיסויי רהיטים וכו').
זה מצדיק את הדיון הנפרד בשני המגזרים.
היסטוריה > המאה ה-19

ייצור בגדים במפעלי תעשייה החל במחצית השנייה של המאה ה-19. לפני כן, החייטים ייצרו את הבגדים באופן אישי על פי מידות לקוחותיהם בבתי המלאכה (מתפרות) העצמאיות שלהם. רק המצאת מכונת התפירה הראשונה היעילה והשימושית באמת (בארתלמי תימוניה, 1830) התחילה את התהליך שהוביל בסופו של דבר להכנסת הביגוד לייצור המוני תעשייתי בתחילת המאה ה-20. הופעת הבגד ה"מוכן ללבישה" שנתפר לא לפי הזמנה של אדם ספציפי, התחילה למעשה בשנות ה-30 של המאה ה-19, כאשר בסביבות 1831 הייזם אמריקאי ג'ורג' אופדייק (אנ') שהפך לימים לראש העיר של ניו יורק בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית התחיל לייצר בגדים מוכנים במפעל שלו ומכר אותם בכלבו בניו אורלינס. הפריצה אמיתית בתחום זה הגיעה על ידי השיפור ההדרגתי של מכונת התפירה (אליאס האו, 1846; אייזק מריט זינגר (Isaac Singer), 1851; אלן בנג'מין וילסון (Allen B. Wilson), 1850 ואחרים).
מלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) נתנה דחיפה גדולה לפיתוח הייצור של ה"מוכן ללבישה". כאשר פרצה המלחמה החיילים עדיין לבשו מדים תוצרת בית, שהיו צריכים תפור אותם בצורה שנקבעה על ידי הממשלה. עם זאת, ככל שהמלחמה התפשטה והתרחבה יותר, יזמים החלו לבנות מפעלים, שבהם יכלו לייצר ביעילות את הכמות הנדרשת של המדים לצבא בזמן אספקה קצר. המדידות שנלקחו אצל החיילים המתגייסים הראו שניתן לסווג את הבגדים לקבוצות מידות המציגות סדירות מסוימת, שעבורן ניתן להכין טבלאות מידות אחידות. טבלאות מידות אלו שימשו גם לאחר תום המלחמה, כאשר עברו לייצור בגדי גברים אזרחיים.
במקרה של בגדי נשים – מכיוון שהם מושפעים הרבה יותר משינויים אופנתיים וטעמים אינדיבידואליים – הייצור ההמוני לא התפשט אז, אלא רק הרבה יותר מאוחר, משנות ה-20 של המאה ה-20. בנוסף לפיתוח רחב היקף של מכונות ששימשו לייצור בגדים, התפתחות ענף הפרסום, פיתוח רשתות כלבו וחנויות קטלוג מילאו תפקיד מרכזי בהתפשטות ייצור הביגוד ההמוני. תהליך זה הוביל גם ליצירת תקני מידה אחידים שהתבססו על מידות גוף, אשר חוברו לראשונה בשנים 1939–1940 על ידי מדידת מידות גופן של כ-15,000 נשים אמריקאיות ופורסמו ב-1941.