stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זווית השיפוע הטבעי
שיטת מדידה

קיימות שיטות רבות למדידת זווית השיפוע הטבעי, כל אחת מהן תניב תוצאה שונה במקצת. התוצאה המדויקת אף עשויה להשתנות למידת המיומנות של הבודק ביישום השיטה. לכן, נתונים ממעבדות שונות אינם בהכרח ברי השוואה.
בגלל היות זווית השיפוע הטבעי של החומר מושפעת משיטת המדידה ומן התכונות של החומר, נתונים אלה ניתנים בדרך כלל בטווחי מעלות. כך לדוגמה: זווית השיפוע הטבעי של חול היא 35–45 מעלות.
ניתוח פיזיקלי

ניתן לקבל הערכה טובה של זווית השיפוע הטבעי על ידי שימוש בחוק הראשון של ניוטון.
נסמן את זווית הבסיס של הקונוס ב α ונבחן את משוואת הכוחות על אלמנט חומר בדופן הקונוס. מכיוון שמניחים שהקונוס יציב אזי אלמנט המסה נמצא במנוחה ולכן בשני הצירים המופיעים באיור (x ו y) הכוחות מסתכמים לאפס:
ציר ה X:  \Sigma F_{x}=mg\cdot \cos \alpha -N=0\Rightarrow N=mg\cdot \cos \alpha  ,
כאשר N הוא הכח הנורמלי המופעל על ידי ערימת החומר המאזנת את הרכיב המאונך לערימה של כח הכובד ו־m היא מסת אלמנט החומר המופיעה באיור.
ציר ה y:  \Sigma F_{y}=mg\cdot \sin \alpha -f=0\Rightarrow f=mg\cdot \sin \alpha  .
כאשר f הוא כח החיכוך הסטטי. ממשוואת הכוחות בציר x והקשר הבסיסי של חיכוך סטטי מתקבל:  f\leq \mu _{s}N\Rightarrow f\leq \mu _{s}mg\cos \alpha  עם מקדם חיכוך סטטי  \mu _{s} של החומר ממנו עשוי הקונוס (עם עצמו).
מכאן שהזווית המקסימלית תתקבל כאשר מתקיים שוויון עבורו החיכוך הסטטי מקסימלי ומעבר לזווית זו יפסיק החומר להיות סטטי, מקבלים:
f=mg\sin \alpha =\mu _{s}mg\cos \alpha  ומקבלים את התוצאה עבור זווית השיפוע הטבעי:  \alpha =\arctan(\mu _{s}).
במקרה זה הזנחו את מורכבות המבנה הפנימי (ברמת גרגירי חומר בודדים) שגם היא משפיעה על זווית השיפוע הטבעי. תחת המודל הפשטני המוצג כאן, זווית השיפוע הטבעי תלויה במקדם החיכוך הסטטי של החומר (עם עצמו) בלבד.
בטבע

זחלי הארינמל מצוידים בלסתות משוננות שבעזרתן הם צדים נמלים וחרקים קטנים אחרים. הזחל חי בתוך גומה דמוית משפך, שאותה הוא חופר בחול. הגומה היא למעשה מלכודת אשר דפנותיה בזווית הקרובה מאוד לזווית השיפוע הטבעי. לאחר שנשלמה הכנתה, נדחק הארינמל לתחתיתה, כשרק ראשו מציץ מן החול. כל חרק הנכנס לגומה מחליק במורד הדפנות. הארינמל עוזר להידרדרות הקורבן והחול סביבו בכך שהוא זורק חול מן הגומה החוצה, כל אימת שהוא חש כי חרק נכנס למלכודת. בהוצאת חול מתחתית הגומה, הארינמל מגביר את זווית השיפוע מעבר לזווית השיפוע הטבעי של החול, עד שהחרק שנכנס למלכודת מגיע לתחתיתה ונתפס בצבתות הארינמל.
באומנות

הפסל מיכה אולמן שמרבה ליצור פסלים שמשלבים ברזל וחול חמרה שממלא את העבודות בלי להיות מודבק, משתמש ברבים מהם בזווית השיפוע הטבעי.
בחלקם החול תחום בין משטחי מתכת שקצותיהם יוצרים יחסית לאופק זווית של כ-35 מעלות. אחרי שמוצבת מסגרת המתכת היא ממולאת בחול כך שנוצר גוף תלת־ממדי שחלק מפאותיו הן משטחי המתכת, וחלק הן משטחים שנוצרים בזווית השיפוע הטבעי.
בפסלים אחרים הוא מניח את החול בגובה מסוים מעל מסגרת מתכת בה נחתכו חורים בצורות מסוימות. החול זורם דרך החורים ומשאיר קונוסים (או משטחים אחרים) בזווית השיפוע הטבעי מסביב לחורים.
הערות שוליים

↑  Effects of slope and particle size on ant locomotion: Implications for choice of substrate by antlions, Botz, Jason T.; Loudon, Catherine; Barger, J. Bradley; Olafsen, Jeffrey S.; Steeples, Don W.; (J. Kans. Entomol. Soc.), ISSN 0022-8567, 2003, vol. 76, no3, pp. 426-435
↑  אריאלה הירש-ישראלי, שמים בתוך הבור, מוסף "שבת" של מקור ראשון, 19 באוגוסט 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4233888-8 
תרשים כוחות על אלמנט מסה נקודתי בדופן ערימת החומר
מלכודת ארינמל שדפנותיה קרובות לזווית השיפוע הטבעי של החול.
חדר כושר חיצוני

מתקני חדר כושר חיצוני בעיר טורמולינוס בספרד
מתקני כושר לקשישים
חדר כושר חיצוני הוא שטח במרחב הפתוח שיש בו מתקני חדר כושר, לעיתים בגן ציבורי או בסמוך אליו ולעיתים אף בתור חלק מתוך ספורטק כלשהו. בתהליך הקמתם של מתקני הכושר ישנה גם התחשבות בעיצובם במקצת בתור חלק מתוך "גן שעשועים" (אם המתקנים אכן ממוקמים בתוך גן זה או בצמוד אליו), אך לעיתים ישנם גם מתקני כושר או מתקנים הנילווים אליהם כגון: "מאזני משקל" הממוקמים בתור חלק מתוך "ריהוט רחוב" לטובת אנשים העוסקים בפעילות גופנית ברחוב ראשי כלשהו, או בתור אזור נפרד בתוך שדרה כלשהי. מגמה זו של הקמת מתקני כושר ציבוריים החלה לאחר שנות ה-60 ושנות ה-70 במיוחד בארצות הברית ואירופה כאשר הוקמו מסלולי ריצה והליכה ציבורים ולאחר מכן מסלולי אופנים כאשר החלו להציב בסמוך אליהם מתקני כושר. לעיתים סוגי ציוד חדרי הכושר החיצוניים עשויים להשתנות בהתאם לאופי הפארקים, היישוב, והמבקרים בהם. ניתן לסווג מכשירים או מכונות כושר אלו לאימוני שרירים וגם לאימוני הרזיה או אימוני חימום בזמן ריצה. דוגמאות למתקנים הבסיסיים לאימון חדרי כושר חיצוניים המשמשים בדרך כלל בכל רחבי העולם הם מוטות משיכה, קורות איזון, מוטות ומקבילים.
בעלי מוגבלויות

ישנם גנים ציבוריים עם חדרי כושר חיצוני המוקדשים במיוחד לאנשים בעלי לקות או מוגבלות גופנית או נפשית כלשהי, מתחמי כושר מסוג זה ממוקמים לעיתים בגנים ציבורים במרחבים עירוניים ולעיתים אף בסמיכות או בתוך מוסד המטפל באנשים הזקוקים לעזרה גופנית או נפשית או בתוך מוסדות לחינוך מיוחד או במרכזי שיקום כלשהם. לעיתים קרובות חדרי כושר חיצוני מסוג זה יכילו אף אמצעים הכוללים אף אמצעי נגישות.
ראו גם

גן שעשועים
ויליאם ווטסון (מושל דלאוור)

ויליאם תארפ ווטסון (באנגלית: William Tharp Watson;‏ 22 ביוני 1849 –  14 באפריל 1917) היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1893–1895, מתוכם בשנתו האחרונה בו כיושב הראש שלו, ומתוקף תפקידו זה, הוא הושבע כמושל דלאוור ה-49, וכיהן בתפקיד בשנים 1895 - 1897 במקומו של המושל הקודם, ג'ושוע מרוויל, שנפטר בעת כהונתו.
ראשית חייו

ויליאם ווטסון נולד בעיר מילפורד שבדלאוור, כבנם של בתואל ורות תארפ ווטסון, וכנכדו של המושל לשעבר ויליאם תארפ. הוא למד בוושינגטון קולג' שבצ'סטרטאון, מרילנד, ולזמן מה חי בפילדלפיה. הוא שב למילפורד, שם הוא עבד בחברת הרכבות דלאוור, מרילנד ווירג'ינה, ובבנק הלאומי הראשון. ווטסון נשא לאישה את הארייט ביל, ולשניים נולד בן אחד, ויליאם הבן.
קריירה פוליטית

עם פרוס המאה ה-20 עברה דלאוור שינויים פוליטיים. ההתרחשות הברורה ביותר עבור הציבור היה הפילוג חסר התקדים של המפלגה הרפובליקנית, שנגרם בין השאר כתוצאה משאיפותיו של ג'. אדוארד אדיקס להיבחר למושב בסנאט של ארצות הברית. כתעשיין בתחום הגז, הוציא אדיקס סכומי כסף לא מבוטלים מכיסו כדי לחדש את ימיה של המפלגה בדלאוור, לכאורה לטובת מטרה זו. מאמצים אלו הצליחו מאוד במחוזות קנט וסאסקס שהיו מעוזי המפלגה הדמוקרטית, שם הוא מימן את פיעלות הסיעה שנודעה כ"רפובליקנים של האיחוד". בינתיים, קמו יריבים מרירים שלו במחוז ניו קאסל, "הרפובליקנים הרגילים", שראו בו לא יותר מאשר "ציקלונאי" (Carpetbagger) מפילדלפיה.
ווטסון עצמו היה דמוקרט, וב-1884 הוא נבחר לראשונה למשרה ציבורית כחבר בית הנבחרים של דלאוור, אך על כשירותו לכהונה נקרא תיגר בשל מקום מגוריו הקודם בפילדלפיה. כתוצאה מכך הוא לא אייש את מושבו בבית הנבחרים והמתין שמונה שנים, עד 1892 כאשר נבחר לסנאט של דלאוור, בו הוא כיהן במושב של 1893/1894 ובזה של 1895/1896, שבו הוא כיהן כיושב ראש הסנאט. על כל פנים, בחירות 1894 הסתיימו כאשר בבית הנבחרים נוצר רוב לרפובליקנים ונבחר מושל רפובליקני. ללא קשר לכך, הסנאט שמר על הרוב הדמוקרטי שלו, וכאשר נפטר המושל ג'ושוע מרוויל, ירש אותו ווטסון, מתוקף תפקידו כיושב ראש הסנאט. ווטסון כיהן כמושל דלאוור החל מפטירתו של מרוויל ב-8 באפריל 1895 ועד 19 בינואר 1897.
כל אותו זמן, ניסתה האספה הכללית של דלאוור לבחור סנאטור שייצג את המדינה. בשל העובדה ששני ביתי האספה, הסנאט ובית הנבחרים, הצביעו יחדיו, הרפוליקנים, שהחזיקו ברוב הכולל בשני בית האספה, ניסו להביא לבחירתו של הנרי א. דו פונט. אך בה בעת היו הרפובליקנים מפולגים וכך נוצר מספר מספיק של חברי האספה לתמיכה במועמדותו של אדיקס שכמעט ומנעה את קיומו של הרוב לבחירתו של דו פונט. לאחר מכן, עם השבעתו של ווטסון כמושל, מספר החברים פחת, ודו פונט זכה ברוב. האספה הכללית ניגשה להצבעה, ואז התברר שווטסון שב לכהן במושבו הקודם בסנאט, והצביע עבור המועמד הדמוקרטי, אך יותר חשוב מכך, נמנע מדו פונט לקבל את הרוב. היה זה צעד חסר תקדים מצידו של מושל שלא נבחר בבחירות, אך חוקת דלאוור מ-1831 שהייתה אז בתוקף, לא עסקה בשאלה זו. יושב הראש הרפובליקני של בית הנבחרים לא התיר את ההצבעה ואישר את בחירתו של דו פונט, אך הסנאט המדינתי, שכאמור היה בשליטה דמוקרטית, לא אישר את הבחירה, ולפיכך שמר על הרוב שלו. מצב זה היה כמובן המטרה האמיתית שמאחורי צעדו של ווטסון. חוקת דלאוור של 1897 שנוסחה עד מהרה, פתרה את הסוגיה לתמיד כאשר יצרה את המשרה הנפרדת של סגן המושל.
בשל מותו של המושל מרוויל, קבעה האספה הכללית את מועד הבחירות הבאות למשרת המושל ל-1896, שנתיים לאחר תחילת תקופת כהונתו, ואז הסתיימה תקופת כהונתו של ווטסון. מאז, נערכו הבחירות למשרת מושל דלאוור בשנים בהן התקיימו הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
מותו

ויליאם ווטסון נפטר במילפורד ב-14 באפריל 1917. הוא נטמן בבית הקברות אוד פלוז שבעיר. מעונו שבמילפורד הוכנס ב-1982 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 233-234.
הערות שוליים

↑  Stephen G. Del Sordo (September 1982) (May 1980). "National Register of Historic Places Inventory/Nomination: Gov. William T. Watson Mansion". National Park Service.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1194894178  VIAF: 4533156919256454970004   WorldCat (עם VIAF): 4533156919256454970004
זיקית פרסון

| זיקית פרסון |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: קרוב לסיכון קרוב לסיכון (NT) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: קשקשאים
תת־סדרה:: דמויי איגואנה
משפחה:: זיקיתיים
סוג:: זיקית מדגסקר
מין:: זיקית פרסון
תת-מינים
 Calumma parsonii cristifer  Calumma parsonii parsonii
שם מדעי
 Calumma parsonii ‏קיווייה, 1824
תחום תפוצה


זיקית פרסון (שם מדעי: Calumma parsonii) היא מין של זיקית החיה במדגסקר והיא בעלת עטרה גדולה ומגושמת המזכירה ברדס של כומר, מה שנתן לה את שמה. היא קרובתה של זיקית ארוכת-אף.
מאפיינים

זיקית זו חיה ביערות ראשוניים בצפון-מזרח מדגסקר, וחיה את רוב חייה על הענפים בלי לרדת לקרקע. היא מגיעה לאורך מרשים והיא אחת הזיקיות הגדולות בעולם, לאחר זיקית מלגשית ענקית וזיקית תימנית. היא יכולה להגיע לאורך של 68 ס"מ אצל תת-המין C. p. parsonii ו-47 ס"מ אצל תת-המין C. p. cristifer. כפי ששמה מרמז היא בעלת עטרה נמוכה ועבה המזכירה ברדס של כומר. העיניים גדולות ונעות על ציר מסתובב, אחת בנפרד מהשנייה. צבעם העיקרי הוא ירוק כהה היכול להיות גם צהבהב או חום. הנקבות קטנות יותר מהזכרים והן גם בהירות יותר.
כמו רוב הזיקיות אלו יצורים איטיים ומגושמים החיים בי ענפי העצים ומחפשים חרקים שונים כמו פרפרים, חיפושיות, חגבים וגמלי שלמה למאכל. החרקים נתפסים במהירות בעזרת הלשון.
הזיקיות חיות לבדן ותוקפות כל זיקית מסיגת גבול. הנקבות מטילות בעונת הרבייה 50 ביצים שבוקעות לפעמים לאחר שנתיים באדמה. ההורים לא אחראים כלל על צאצאיהם ואפילו יאכלו אותם אם ייתקלו בהם.
לאחרונה חל סחר בזיקיות למטרות גידול בייתי. דבר זה ביחד עם פגיעה ביערות הגשם שלהם הופך אותם לקרובים לסיכון.
תת-מינים

Calumma parsonii cristifer
Calumma parsonii parsonii
ראו גם

הפארק הלאומי מרוג'ג'י
הערות שוליים

↑  זיקית פרסון באתר הרשימה האדומה של IUCN
זווית דו-מישור

זווית דו-מישור היא הזווית בין שני מישורים. נקראת גם זווית דיהדרלית.
הגדרה

ההגדרה הטבעית לזווית היא בין שני ישרים נחתכים. הזווית  \ \phi _{AB} בין שני מישורים A ו-B במרחב מוגדרת כזווית בין האנכים של מישורים אלה בנקודה משותפת.
לחלופין, ניתן להגדיר את זווית הדו-מישור  \ \phi _{AB} כזווית בה יש לסובב את מישור A ביחס לקו החיתוך בין המישורים, כדי שיתלכד עם מישור B. הזווית ההפוכה  \ \phi _{BA} תחזיר אותנו ממישור B למישור A, לכן  \ \phi _{AB}=-\phi _{BA}. גם הזווית המשלימה ל-  \ \phi _{AB} מאפשרת הגעה ממישור A ל-B.
בממדים גבוהים יותר, הזווית הדיהדרלית מייצגת את הזווית בין שני היפר-מישורים; דהיינו הזווית בין שני תתי-מרחבים מממד n - 1 המוכלים שניהם במרחב מממד n. הזווית הדיהדרלית במקרה זה מחושבת באופן דומה - כזווית בין האנכים לעל-מישורים אלה - שהם הווקטורים הניצבים לכל אחד מהווקטורים הפורשים של תתי-המרחבים, בהתאמה.
חישוב זווית דיהדרלית

כאשר שני המישורים הנחתכים נתונים בהצגה קרטזית באמצעות צמד המשוואות הליניאריות:
הזווית הדיהדרלית ביניהם, φ, ניתנת לחישוב על ידי הנוסחה:
\cos \varphi ={\frac {\left\vert a_{1}a_{2}+b_{1}b_{2}+c_{1}c_{2}\right\vert }{{\sqrt {a_{1}^{2}+b_{1}^{2}+c_{1}^{2}}}{\sqrt {a_{2}^{2}+b_{2}^{2}+c_{2}^{2}}}}},
נוסחה שמתקבלת ישירות מלקיחת המכפלה הסקלרית בין שני האנכים למישורים nA ו-nB ומשימוש בעובדה שהשיעורים של שני ווקטורים ניצבים אלו הם בדיוק מקדמי המשוואות שמייצגות את המישורים, כלומר:  n_{A}=(a_{1},b_{1},c_{1}),n_{B}=(a_{2},b_{2},c_{2}).
הגדרות חלופיות

כשם שניתן להגדיר מישור באמצעות שני ישרים הנחתכים בנקודה אחת, ניתן גם להגדיר זווית דו-מישור באמצעות שלושה וקטורים שונים:  \mathbf {b} _{1},  \mathbf {b} _{2} ו  \mathbf {b} _{3} (הווקטורים האדום, הירוק והכחול באיור 1). הווקטורים   \mathbf {b} _{1} ו \mathbf {b} _{2} מגדירים מישור אחד, בעוד שהווקטורים  \mathbf {b} _{2} ו-  \mathbf {b} _{3} מגדירים מישור נוסף.
זוויות דו-מישור של ארבעה אטומים

בקירוב טוב, קשרים כימיים בין אטומים שכנים במולקולה שומרים על אורכיהם ועל הזוויות היחסיות ביניהם גם כאשר המולקולה מתפרקת למספר מולקולות קטנות יותר, או נקשרת למולקולות אחרות. הודות לכך, ניתן להגדיר את מבנה המולקולה באמצעות סדרה של זוויות דו-מישוריות, שכל אחת מהן מוגדרת על ידי שלישיית וקטורי קשר כימי. כפי שמודגם באיור 2, הזווית הדו-מישורית  \ \phi  משנה רק את המרחק בין האטום הראשון והרביעי. שאר המרחקים הבין-אטומיים באיור מאולצים על ידי אורכי הקשרים הכימיים וזוויותיהם.
איור 3 ממחיש את הזווית הדו-מישורית בין ארבעה אטומים. האטום הראשון פונה כלפי מטה, האטום הרביעי פונה באלכסון ימינה ואילו האטומים השני והשלישי ממוקמים במרכז. וקטור הקשר השני יוצא מתוך הדף. הזווית הדו-מישורית  \ \phi  היא הזווית הנוצרת בין הווקטור האדום  \mathbf {b} _{1} לבין הווקטור הכחול  \mathbf {b} _{3} במגמה מתמטית חיובית (נגד כיוון השעון). כאשר האטום הרביעי משלים הקפה סביב האטום הראשון, הזווית הדו-מישורית מתאפסת. כאשר האטומים הראשון והרביעי נגדיים זה לזה, כמו באיור 2, הזווית הדו-מישורית היא  \ 180^{\circ }.
זוויות דו-מישוריות במולקולות ביולוגיות

חלבונים בנויים משרשרת של חומצות אמינו המחוברות זו לזו באמצעות קשר פפטידי. נקבעו שמות תקניים לזוויות הדו-מישוריות לאורך השרשרת:
\ \phi  עבור האטומים  \mathrm {C^{\prime }-N-C^{\alpha }-C^{\prime }}
\ \psi  עבור האטומים  \mathrm {N-C^{\alpha }-C^{\prime }-N}
\ \omega  עבור האטומים  \mathrm {C^{\alpha }-C^{\prime }-N-C^{\alpha }}
כלומר, הזווית  \ \phi  קובעת את המרחק בין אטומי הפחמן של קבוצות הקרבוקסיל של חומצות אמינו שכנות  \mathrm {C^{\prime }-C^{\prime }} . הזווית  \ \psi  קובעת את המרחק בין אטומי החנקן של קבוצות האמין של חומצות אמינו שכנות   \ \mathrm {N-N} . לבסוף, הזווית  \ \omega  קובעת את המרחק בין אטומי הפחמן הראשיים של חומצות אמינו שכנות  \ \mathrm {C^{\alpha }-C^{\alpha }} .
מישוריות הקשר הפפטידי מאלצת את הזווית השלישית  \ \omega  להיות  0^{\circ } או  180^{\circ }. התצורה בה \ \omega =0^{\circ }  מכונה תצורת ציס (cis) ואילו התצורה בה  \ \omega =180^{\circ }  מכונה תצורת טראנס (trans). אלה תצורות איזומריות. המרחקים בין אטומי הפחמן המרכזיים  \ \mathrm {C^{\alpha }}  בתצורות ציס וטראנס הם בקירוב 2.8 ו-3.8 אנגסטרם, בהתאמה. באופן כללי, תצורת טראנס שכיחה יותר בחלבונים. תצורת ציס מופיעה בעיקר בקשר הפפטידי לקבוצה האימינית של חומצת האימינו פרולין (ראו גם - איזומריות ציס-טראנס).
הזוויות הדו-מישוריות בחלבונים מסומנות כ- \ \chi _{1}- \ \chi _{5}, בהתאם למרחקן מאטום הפחמן המרכזי הנושא את השייר של חומצת האמינו. הזווית הראשונה  \ \chi _{1} מוגדרת על ידי האטומים  \ \mathrm {N-C^{\alpha }-C^{\beta }-C^{\gamma }} , הזווית השנייה  \ \chi _{2} מוגדרת על ידי האטומים  \ \mathrm {C^{\alpha }-C^{\beta }-C^{\gamma }-C^{\delta }} , וכן הלאה.
הזוויות הדו-מישוריות בחלבונים נוטות להצטבר בקרבת הזוויות   180^{\circ }, 
 60^{\circ } ו-  -60^{\circ }. קיימת השפעה הדדית בין זוויות דו-מישוריות שכנות: רק לעיתים רחוקות נמצא שתי זוויות דו-מישוריות שכנות בגודל  60^{\circ } וכו'.
IUPAC הגדירו שמות תקניים גם לזוויות דו-מישוריות במולקולות אחרות, כגון חומצות הגרעין DNA ו-RNA ורב-סוכרים.
ראו גם

דיאגרמת ראמהצ'אנדרן
זווית בין שני מישורים.
איור 1: זווית הדו-מישור בין שלושה וקטורים
איור 2: זווית הדו-מישור בין שלושה וקטורי קשר כימי, המחברים ארבעה אטומים
איור 3: זווית הדו-מישור בין שלושה וקטורי קשר כימי, המחברים ארבעה אטומים. מנקודת מבט זו, וקטור הקשר השני (הירוק) יוצא מתוך הדף
הריאקציה התרמידורית

המתקפה של חיילי הוועידה על ההוטל דה ויל ב-9 בתרמידור שנה II ‏ (26 ביולי 1794). ציור מאת שארל מונה (סביבות 1799).
הריאקציה התרמידורית או הוועידה התרמידורית (בצרפתית: Réaction thermidorienne או Convention thermidorienne) הוא הכינוי המקובל בהיסטוריוגרפיה של המהפכה הצרפתית לתקופה שבין הדחת מקסימיליאן רובספייר ומקורביו, בהפיכת ה-9 בתרמידור שנת II‏, 27 ביולי 1794, לבין פיזור הקונבנט הלאומי ב-26 באוקטובר 1795. שמה נגזר משם החודש בו התקיימה.
בתקופת הריאקציה תם שלטון הטרור, והמנגנונים שאפשרו אותו, בייחוד הוועד לשלום הציבור, פורקו או הוחלשו. הסמכויות הנרחבות שהוענקו לרשות המבצעת בוזרו. המדיניות הרדיקלית רוסנה, והממשל העדיף יציבות ומתינות, את טובתם של בעלי-הרכוש ופייסנות יחסית כלפי אויבי המהפכה מבית. השמאל המהפכני דוכא באלימות; פעילים רדיקלים נאסרו ונרצחו במהלך הטרור הלבן, והמועדון היעקוביני נאסר בחוק ופוזר. הריאקציה סימנה את פנייתה של המהפכה לשמרנות יחסית, לאחר מספר שנים של הקצנה רדיקלית.
רקע

המונטניארדים, שהונהגו על ידי רובספייר, היו לכוח החזק ביותר בצרפת לאחר שהביסו את יריביהם הז'ירונדינים, וקיבלו את השליטה על הוועידה הלאומית ועל הוועד לשלום הציבור. הם המשיכו לבסס את שלטונם על ידי דיכוי והוצאתם להורג של האברטיסטים הקיצוניים משמאל והפלג המתון יחסית של ז'ורז' דנטון וקאמי דמולן במרץ 1794. חיסול המתנגדים היה יריית הפתיחה לתקופת "הטרור הגדול" בחודשים אפריל-יולי 1794, בהם הוצאו להורג אלפי צרפתים שהוגדרו כאויבי המהפכה.
האירועים הביאו לריכוז השלטון בידי רובספייר, אבל גם לאווירה של פחד. בנוסף, הצבא המהפכני זכה להצלחה בחזית הצפונית, והתחושה של רבים הייתה שהטרור לא הכרחי עוד כדי לנצח במלחמה. לפי ההיסטוריון ויליאם דויל, אחרי הניצחון בקרב פלורוס "כולם קיוו לנשום יותר בקלות; אבל בעת שוועדות הממשל היו מפולגות על ידי חשדות הדדיים, וכשרמזים אפלים ואיומים נתכו מכל הצדדים, איש לא ידע כיצד לעצור את הטבח, מלבד באמצעות חיסול אויביו לפני שיחוסל בעצמו".
באווירה זו של פחד כל אחד יכול היה לדמיין את עצמו בתור הקורבן הבא, והתפרקות אפשרית של השלטון נראתה באופק. אחד הבכירים שהבינו את הסכנה הקרבה היה ברטרן בארר (Barère), שניסה לגשר בין הפלגים, ושכנע את סן-ז'וסט לכתוב דוח בדבר חשיבות האחדות בממשלה, ולשאתו בנאום בפני הוועדה. על אף המאמצים של בארר, ב-26 ביולי, יום לפני הנאום המיועד של סן-ז'וסט, נשא רובספייר נאום לוחמני בפני הוועידה. בנאום הוא הזהיר מפני קשרים כנגד השלטון המהפכני וקרא להעניש את הבוגדים. רובספייר נקב בשמות מעטים והשאיר את הזהות של "הבוגדים" עמומה. כך, הפחד של רבים מחברי הוועידה הלאומית הפך מוחשי מתמיד. התוצאה הלא-צפויה של הנאום הייתה איחוד של המתנגדים של רובספייר, שהבינו שאם לא יתאחדו נגדו, יסתכנו בנפשם.
הוויכוח הראשון לאחר הנאום היה באשר לשאלה אם הנאום יודפס ויופץ. בלילה שלפני ההפיכה רובספייר נאם שוב בפני היעקובינים, ולאחר מכן חברי המועדון הצביעו בעד גירוש אלה שהתנגדו לפרסום הנאום. בעקבות ההצבעה הזו במועדון היעקוביני, כמה מהמתנגדים לפרסום - ובראשם קולו-ד'ארבואה וביו-וארן - פרשו וככל הנראה העבירו את הלילה בתכנון ההפיכה שהתרחשה ביום למחרת.
ההפיכה

בבוקר ה-9 בתרמידור סן-ז'וסט הגיע לוועידה הסוערת כדי לשאת את נאומו. היות שניסיונות הפיוס סוכלו על ידי רובספייר עצמו, בפני סן-ז'וסט עמדה בחירה באשר לאופן בו יישא את הנאום, ובחירתו הגורלית הייתה לצאת בנאום החלטי להגנת רובספייר. הנאום שהוא עלה לשאת הופרע מתחילתו והמולה פשטה בוועידה. רובספייר דרש לדבר בעצמו, אבל קולו-ד'ארבואה, שהיה נשיא הוועידה, מנע זאת ממנו. נציגים החלו לקרוא בגנות רובספייר וכינו אותו "רודן". לבסוף רובספייר נעצר, יחד עם תומכיו - אחיו, אוגוסט רובספייר, סן-ז'וסט, קוטון, פיליפ לה-בה, ומפקד המשמר הלאומי פרנסואה אנריו.
למרות המעצר, לרובספייר עדיין הייתה תקווה שהקומונה של פריז והמשמר הלאומי יעמדו לצידו, וכך היה בתחילה. הקומונה הורתה לבתי הסוהר בפריז לא לקלוט את העצורים, ולאנריו התאפשר לברוח. הוא הורה למשמר הלאומי לשחרר את רובספייר והיתר, והם נלקחו למעוז הקומונה באוטל דה ויל. אנריו פקד על כוחות המשמר הלאומי להתאסף בכיכר העירייה, אבל רק 17 מתוך 48 הפלוגות העירוניות צייתו לו. הכוחות של הקומונה התפזרו ורובספייר ותומכיו נותרו ללא הגנה של ממש. תחת החוקים שהם עצמם העבירו, כאסירים נמלטים ניתן היה להוציאם להורג ללא משפט. כוחות הוועידה קיבלו הוראה לתפוס אותם, חיים או מתים. בשתיים לפנות בוקר של 28 ביולי, פרצו החילות הנאמנים לוועידה ולקושרים, בפיקוד פול בראס, לאוטל דה ויל.
כשתמונת המצב התבהרה אוגוסט רובספייר וקוטון זרקו את עצמם מחלונות בית הוועידה בשני ניסיונות התאבדות כושלים. לה-בה התאבד בירייה בראשו, היחיד שהצליח בכך מיד. רובספייר ספג קליע בראשו, ככל הנראה בניסיון התאבדות (אם כי ייתכן שנורה על ידי אחר), אבל נשאר בחיים כשלסתו מרוסקת. סן-ז'וסט הסגיר את עצמו ונשבה. אנריו נזרק גם הוא מחלון ונמצא מאוחר יותר חבול. בו ביום, רובספייר ועשרות מתומכיו הוצאו להורג באמצעות הגיליוטינה. החל שלטון "התרמידוריאנים", כפי שנודעו יוזמי ההפיכה.
שלטון תרמידור > התקוממויות

בעקבות המחסור פרצו במרץ 1795 מהומות ששיאן ב-1 באפריל, ב"התקוממות ה-12 בז'רמינל". ביום זה עשרות אלפי אזרחים רעבים הסתערו על הוועידה בדרישה ללחם ולכינון מחדש של החוקה של 1793. ההתקוממות הייתה עממית ולא מפלגתית, אך היא הונהגה על ידי גרעין של יעקובינים. היא דוכאה בסיוע של המוסקדינים, אבל הותירה אחריה תחושה של חוסר יציבות שרק הגבירה את הרצון לדכא את שאריות התמיכה במשטר הקודם. מייד לאחר ההתקוממות הנציגים העצורים נשפטו לגלות בגיאנה הצרפתית.
ניסיון ההתקוממות האחרון של תומכי המונטניארדים והסנקילוטים היה ההתקוממות של ה-20 במאי 1795 (ה-1 לחודש פרריאל לשנה III). כמו ב-12 בז'רמינל, הרקע להתקוממות היה מחסור ורעב של עניי פריז, אבל היא לובתה על ידי שאריות תומכי המונטניארדים. המשמר הלאומי ניסה להסיג את הקהל מאזור הוועידה. ז'אן-ברטרן פרו (צר') ניסה להעסיק את המפגינים עד להגעת תגבורת, אך הוא נורה מטווח קצר, ראשו נערף והוצב על שיפוד. הקהל שהתפרץ דרש שחרור של אסירים יעקובינים וקרא קריאות בזכות המונטניארדים. הם נדחקו החוצה על ידי כוחות שהוועידה גייסה וביום למחרת התייצבו עם קהל של כ-20,000 תומכים מחוץ לוועידה, אל מול משמר של כ-40,000 חיילים ואזרחים. לבסוף המתקוממים התפזרו מעצמם. אולם, המשמעות האמיתית של ההתקוממות הייתה בכך שהמונטניארדים והסנקילוטים פעלו במהלכה באופן גלוי וברור. לאחר ההתקוממות הוועידה החלה לפעול נגדם באופן נחרץ תוך "העצמה דרמטית של פעולות הנקמה כנגד 'הטרוריסטים'". למעשה, לאחר ההתקוממות קבוצות אלה חוסלו ככוח פוליטי, ולא הייתה להם עוד השפעה במהלך המהפכה.
שלטון תרמידור > הטרור הלבן

לאחר ה-12 בז'רמינל, וביתר שאת לאחר ה-1 בפרריאל, הוועידה פעלה באופן החלטי יותר נגד שאריות התמיכה ביעקובינים. פעילים לשעבר במנגנון הטרור נעצרו, רשימות של תומכי היעקובינים הופצו, ונאסר עליהם להחזיק בנשק. המוסקדינים והמשמר הלאומי ארגנו פשיטות על אזורים בפריז שהיו מוקד לפעילות מונטניארדית וערכו חיפושים אחרי נשק. עשרות מונטניארדים נשפטו והוצאו להורג ואלפים נאסרו.
בפריז ובעיקר בפרובינציות החלו מתקפות חריפות ומעשי לינץ' כלפי מי שנחשד בשיתוף פעולה עם שלטון הטרור. גל המתקפות שאירע בחודשים אפריל-יוני נודע לאחר מכן בהיסטוריוגרפיה של המהפכה הצרפתית כ"טרור הלבן" (בצרפתית: terreur blanche). על אף שהביטוי יוצר הקבלה עם שלטון הטרור בתקופה של רובספייר, הטרור הלבן לא היה מנגנון רשמי ומאורגן של הוצאות להורג, והתאפיין יותר בהתפרצויות של זעם המוני ומתקפות עממיות המונעות על ידי הרצון בנקמה. יותר מ-80,000 אזרחים הוחזקו בקיץ 1795 במאסר. ב-4 במאי המונים פשטו על בתי הסוהר בליון והרגו למעלה ממאה עצורים. באקס-אן-פרובאנס ובאזור שפך הרון עשרות הוצאו להורג. במרסיי הטבח היה אכזרי במיוחד ומאות מצאו את מותם. סך הכל כ-2,000 אזרחים הוצאו להורג או נרצחו על ידי המונים במהלך 1795.
תקופה זו של הטרור הלבן היא זו שנתנה לתקופת שלטון תרמידור כולו את השם "ריאקציית תרמידור" - שם שהפך לשגור רק בסוף התקופה התרמידוריינית. עם זאת, השלטון לא תמך או עודד את ההתפרצויות האלימות ואת פעולות הנקמה.
ראו גם

הפיכת 18 בברימר
לקריאה נוספת

Branislaw Baczko, "Thermidorians", in A Critical Dictionary of the French Revolution, edited by François Furet and Mona Ozouf, The Belknap Press of Harvard University Press, 1989, 400-412
ויליאם דויל, המהפכה הצרפתית, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2016