stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאמפיל (מחוז ויניצה)
יהודי יאמפול

בשנת 1900 נמנו בעיר 2,823 יהודים, כמחצית תושביה. בין השנים 1917 ו-1920 נערכו ביהודי העיר מספר פוגרומים בידי שכניהם. בתקופה הסובייטית פעלו בעיר שני בתי ספר יידיים, ונסגרו רוב בתי הכנסת ביישוב. טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-1,700 יהודים.
ב-17 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ותוך זמן קצר נרצחו בה כ-50 יהודים. ב-1 בספטמבר 1941 נכללה העיר בתחום טרנסניסטריה הרומנית, תוך ששימשה כנקודת מעבר ליהודים שגורשו מבוקובינה ומבסרביה לטרנסניסטריה. בסתיו 1941 שולחה קבוצה מיהודי העיר למספר מחנות, בהם חלקם נספו. בהמשך, רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, בו נצטוו לענוד טלאי צהוב ולבצע עבודות כפייה. כעבור שנה הועברו יהודי הגטו שבעיר לגטו חדש שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל.
עם החלת שלטון צבאי רומני בעיר, נערכו מעת לעת בגטו הוצאות להורג של יהודים שהפרו את האיסורים שהוטלו עליהם, ובנובמבר 1942 גורשו יהודים רבים מהגטו למחנה העבודה קריירה דה פיאטרה, שם רובם נרצחו. ב-17 במרץ 1944 שוחררה העיר בידי הצבא האדום.
לקריאה נוספת

אובידיו קראנגה, יאמפול, אנציקלופדיה של המחנות והגטאות (כרך III, עמ' 691–693), מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה והוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, בלומינגטון ואינדיאנפוליס (באנגלית)
ורה ברושקובה

| --- | --- |
 לידה:  1915 צ'כיה צ'כיה
 פטירה:  ?
 מדינה:  צ'כיה צ'כיה
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (6 באפריל 2003) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ורה ברושקובה
 
ורה ברושקובה דיסקנטובה (בצ'כית: Vera Bruzkova-Diskantova;‏ 1915 – ?) הייתה אסירה פוליטית צ'כית וחסידת אומות העולם, שהצילה במלחמת העולם השנייה ילד יהודי ממוות בידי הנאצים.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

ורה הייתה בשנות ה-20 לחייה כשנשלחה למחנה ראוונסבריק כאסירה פוליטית צ'כית. מחנה זה נועד בעיקרו לנשים. בחורף 1944–1945 נשלחה משפחת רוזנצוייג למחנה. הבן שמואל ארנוסט רוזנצוייג, שהיה רק בן 7 הופרד ממשפחתו וחלה במחלת הטיפוס. ורה מצאה אותו והחלה לטפל בו ובהמשך הבריחה אותו לאגף הנוצרי במחנה והחביאה אותו שם עד שחרור המחנה. כשחזרה לביתה בפראג לקחה את הילד איתה.
לאחר המלחמה

ארנסוט נשאר לגור איתה במשך 3 חודשים. למרות חיבתה לילד ורצונה לגדלו כבנה, היא עשתה מאמצים לאיתור קרובי משפחה ודאגה לרשום אותו ברשימות הצלב האדום ולכך ששמו יפורסם בשידורי הרדיו. כמה שבועות לאחר מכן הגיע דודו, חיים מילר, לקחת אותו. אמו של ארנוסט שרדה את השואה והוא התאחד איתה.
ארנוסט ואמו עלו לארץ ישראל והקשר עם ורה אבד. רק לאחר נפילת הגוש הקומוניסטי ב-1989, ארנוסט, שבינתיים עבר לגור בקופנהגן, החל לחפש אחר ורה. הוא לא זכר את שמה ואמו כבר נפטרה. נותרו בידו רק שתי תמונות שלו עם ורה, שצולמו בפראג. ארנוסט פנה לעיתון בפראג שפרסם את סיפורו בצירוף תמונה, שהייתה ברשותו, וכך הצליח לאתר אותה, כשהיא כבר בת 87 בבית חולים בפראג עקב מחלת פרקינסון. בפגישתם המחודשת לאחר 57 שנים שלא התראו, מסרה לו ורה תמונות ששמרה עבורו וכן שני מכתבים שהוא ואמו כתבו לה מישראל. במכתבה של אמו הייתה הזמנה לורה להגיע לארץ לביקור. ורה סיפרה לו שכילד, התנהג יפה ומעולם לא בכה.
הכרה והנצחה

ב-6 באפריל 2003 הוכרה כחסידת אומות העולם. שמואל רוזנצוייג הגיע עם משפחתו לפראג לטקס שהתקיים בבית השגריר ארתור אבנון. הטקס סוקר בהרחבה בתקשורת הצ'כית.
הערות שוליים

1 2 3  ורה ברושקובה, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  מכתב עדות ליד ושם מאת שמואל רוזנצוייג, 21 במאי 2002, תיק M.31.2/9940, ארכיון יד ושם
↑  Le Juste parmi les nations s'appelle, en 2003, Vera Bruzkova-Diskantova, ‏29/08/2003
1 2  Paldiel, Mordecai, The Righteous Amonf The Nations, Jerusalem: Yad Vashem, עמ' 70
| --- | --- |
ערך טוב: 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ורה ברושקובה".
כמיל אבו רוקון

| --- | --- |

 לידה:  1959 (בן 65 בערך) עספיא, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת חיפה
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1977–2007  2018 – 2021
 דרגה:    אלוף
 תפקידים בשירות
 המושל הצבאי של טולכרם  מפקד מנהלת התיאום והקישור במנהל באזור רצועת עזה  סגן מתאם הפעולות בשטחים  ראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון  מתאם פעולות הממשלה בשטחים
 פעולות ומבצעים
   מלחמת לבנון הראשונה  האינתיפאדה הראשונה  האינתיפאדה השנייה    מלחמת לבנון השנייה    מבצע צוק איתן
 תפקידים אזרחיים
 ראש רשות מעברים יבשתיים
 
כַּמִיל אַבּוּ רוּקוּן (בערבית: كميل ابو ركن, תעתיק מדויק: כמיל אבו רכן; נולד בשנת 1959) הוא קצין בצה"ל בדימוס בדרגת אלוף. כיהן כמתאם פעולות הממשלה בשטחים.
קורות חיים

אבו רוקון נולד וגדל בעספיא, בן למשפחה דרוזית-ישראלית. בנעוריו למד בבית ספר בזק לטכנאי אלקטרוניקה ותקשורת.
בנובמבר 1977 התגייס לצה"ל ושירת ביחידת טלגרפיה. סיים קורס קציני אג"ם והוכשר כקצין ממשל צבאי. שירת במנהל האזרחי ביהודה ושומרון, ושימש סגן המושל הצבאי בג'נין ובטולכרם. לאחר הסכם עזה ויריחו מונה להקים את מערך הסיורים המשותפים ברצועת עזה עם כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית. בתפקידו הבא שירת כמושל הצבאי של טולכרם. בשנת 1998 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לראש מנהלת התיאום והקישור במנהל האזרחי באזור עזה. במהלך תפקידו הוקם אזור התעשייה במעבר קרני, נפתח מעבר רפיח לתנועת אזרחים ונפתח שדה התעופה בדהנייה. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה הועלה לדרגת תא"ל ומונה לסגן מתאם הפעולות בשטחים. באוגוסט 2005 מונה לראש המנהל האזרחי, תפקיד בו שירת עד ינואר 2007. לאחר מכן השתחרר.
לאחר שחרורו בשנת 2007, מונה לסגן מנהל "מינהלת השלום" במשרד החוץ. במהלך מבצע עופרת יצוקה מונה שוב לסגן מתאם הפעולות בשטחים באופן זמני. בשנת 2009 מונה לראש מנהלת המעברים היבשתיים במשרד הביטחון ולאחר מכן לראש רשות מעברים יבשתיים.
ב-29 במרץ 2018 הועלה לדרגת אלוף וב-1 במאי נכנס לתפקידו כמתאם פעולות הממשלה בשטחים, בכך היה לקצין הדרוזי השני בדרגת אלוף בצה"ל, קדם לו יוסף מישלב, שהיה מפקד פיקוד העורף ומאוחר יותר מתאם פעולות הממשלה בשטחים. ב-6 באפריל 2021 סיים את תפקידו ואת שירותו בצה"ל והוחלף על ידי רסאן עליאן, דרוזי אף הוא.
אבו רוקון הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
חיים אישיים

אבו רוקון מתגורר בעספיא, נשוי ואב לשלושה ילדים. בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הערות שוליים

↑  עמוס הראל, משלב התמנה לאלוף פיקוד העורף, באתר הארץ, 16 באוגוסט 2001
↑  המתאם מגלה: אילן פז היה עויין למתנחלים, באתר ערוץ 7, 26 בינואר 2007
↑  עמוס הראל, כך הפך עמוס גלעד לאיש החזק בצמרת קבלת ההחלטות, באתר הארץ, 21 בדצמבר 2008
↑  עמוס הראל, שיתוק בצמרת תיאום פעולות הממשלה בשטחים, באתר הארץ, 30 באוקטובר 2009
↑  אריק בנדר, ‏כמיל אבו-רוקון ימונה למתאם פעולות הממשלה בשטחים, באתר מעריב אונליין, 17 בדצמבר 2017
↑   אלוף רסאן עליאן נכנס לתפקידו כמתאם פעולות הממשלה בשטחים, באתר צה"ל, 6 באפריל 2021
↑  אלוף (מיל') כמיל אבו רוקון - הביטחוניסטים, באתר הביטחוניסטים, ‏6 במרץ 2022
יצחק דביר

| --- | --- |

סא"ל יצחק דביר 1957
 לידה:  26 באוקטובר 1926 י"ח מרחשון התרפ"ז חיפה, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  14 בינואר 1997 (בגיל 70) ו' בשבט התשנ"ז חיפה
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי שדה יהושע (כפר סמיר) 
 מדינה:  ישראל 
 כינוי:  "איצ'ה"
 השתייכות:   ההגנה    פלי"ם  צבא הגנה לישראל חיל הים הישראלי חיל הים הישראלי
 תקופת הפעילות:  1942–1967 (כ־25 שנים)
 דרגה:   סגן-אלוף
 תפקידים בשירות
 קצין ומפקד בכלי שיט  מפקד פריגטה, אח"י מזנק (ק-32)  מפקד משחתת אח"י חיפה (ק-38)  סגן ראש מחלקת כח אדם
 פעולות ומבצעים
   מלחמת העצמאות    מבצע קדש     מלחמת ששת הימים   מלחמת יום הכיפורים
 עיטורים
 עיטור לוחמי המדינה עיטור "אביר מסדר הפניקס" המלכותי של יוון
 תפקידים אזרחיים
 רב חובל בצי הסוחר  מנהל בית הספר הימי בכפר זמיר.  נציג משרד התחבורה באתיופיה.  מנהל מסוף המכולות 'הדרים' בנמל חיפה.  יועץ בענייני ספנות
 
יצחק דביר (דוידוביץ') (26 באוקטובר 1926 - 14 בינואר 1997) היה קצין צה"ל בדרגת סגן-אלוף, שירת כמפקד אוניות בחיל הים, כנציג משרד הביטחון בגאנה ובאתיופיה והפליג כרב חובל בחברת צים. הקים וניהל את מסוף המכולות בנמל חיפה במסגרת "הדרים" חברה בת של צים.
ילדות ולימודים

יצחק דביר נולד בחיפה לפנחס דוידוביץ' וציפורה לבית בלומברג. למד בבית הספר אליאנס בחיפה, והמשיך בבסמ"ת שליד הטכניון בחיפה אותו סיים בשנת 1944. תוך כדי הלימודים היה פעיל בימיה של הפועל בנמל חיפה.
שירות ביטחוני במדינה בדרך

בין התאריכים 1/12/45 - 21/6/45 שימש כנוטר במשטרת המנדט, משטרת היישובים היהודים באזור חיפה T.A.C וכמו כן במשמר החופים.

בשנים 1946 – 1948 היה פעיל בהגנה, התגייס לפלמ"ח לפלוגה הימית (פל"ים),
מספר חבר 6313, במסגרת זו היה פעיל בעליה ב', באביב 1947 עבר קורס מ"כים בג'וערה. לקח חלק בקרבות על שחרור חיפה - פיקד על היחידה המיוחדת בקרב על כיבוש ואדי ניסנאס.
שירות ביטחוני במדינה בדרך > גלריה

הנער יצחק דביר חובב רכיבה על סוסים.
מחלקת הנוטרים של יצחק דביר.
אימוני נוטרים בעמק יזרעאל.
קבוצת מתאמנים על גוררת בנמל חיפה דביר שני מימין.
בקורס מפקדי סירות של הפלי"ם דביר עומד במרכז מחזיק בחבל המפרש.
לוח סימון הלחימה על בית הנג'אדה בעת שחרור העיר חיפה במלחמת העצמאות בו לקח דביר חלק כמפקד מחלקה.
שירות צבאי > כלי שיט חיל הים

בשנת 1948 - הפליג עם האנייה 'אח"י דרום אפריקה (ש-29)' להביא נשק שנרכש באירופה 

השייטת הקטנה – פיקוד על מספר ספינות משמר.

סוף 1948 פיקוד קרוסטלה ינואר 1949 פיקוד על ספינת המשמר אח"י דרור מ-21. מאוחר יותר בשנת 1949 פיקוד אח"י הפורצים מ-17

שייטת הפולשות - אפריל 1950 פיקוד אח"י רמת רחל פ-51 

השייטת הגדולה - 

נובמבר 1950 פיקוד על האניה המגויסת אח"י דרום אפריקה

פברואר 1951 פיקוד אח"י מעוז (ק-24) לשעבר אוניית המעפילים בן הכט

אוקטובר 1951 פיקוד אח"י אילת (א-16)
נובמבר 1951 – פברואר 1952 פיקוד על הקורבטה אח"י הגנה (ק-20) 

פברואר 1952 – אוגוסט 1952 פיקוד על הפריגטה אח"י משגב (ק-30) 

אוגוסט 1952 – ספטמבר 1953 פיקוד על הפריגטה אח"י מזנק (ק-32),
ב-15 ביולי 1953 צוות הפריגטה מכבה שרפה גדולה שפרצה במחסן באי 'איוס' וסיכנה את בתי התושבים. זכה למכתב תודה של ראש העיר 'איוס'
ב-12 באוגוסט 1953 ארעה רעידת אדמה חזקה באיים קפלוניה וזקינתוס, השייטת הגדולה מגישה סיוע חיל הים הישראלי לנפגעי הרעש באיי יוון השייטת צוינה לשבח מפקד השייטת שלמה אראל ויצחק דביר מפקד הפריגטה אח"י מזנק (ק-32) זכה לעיטור "אביר מסדר הפניקס" המלכותי מאת פאולוס, מלך יוון.
תפקידי מטה - בשנת
1953 הועלה דביר לדרגת דרגת סא"ל ומספטמבר 1953 עד אפריל 1954 שירת כראש ענף מבצעים במטה חיל הים. 
בשנת
1955 למד בקורס פו"מ. וב-15 ביוני 1955 סיום קורס מתקדם לקצינים

מיולי 1955 עד מרץ 1956 תיפקד כסגן ראש מחלקת כח אדם.
איברהים אל-אוול - לאחר הקרב בו נשבתה האוניה המצרית - בנובמבר 1956 – מונה סא"ל יצחק דביר לפיקוד על המשחתת שנשבתה. תחת פיקודו היא תוקנה והוחזרה לכשירות מבצעית בשם אח"י חיפה (ק-38) על שם העיר אותה הפגיזה. דביר המשיך בפיקוד עד שנת 1958.

בעת מלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים והיה מפקד נמל חיפה האזרחי וקיים את הקשר עם חברת צים. 

בעת מלחמת יום הכיפורים גויס לשירות מילואים בענף צי הסוחר- מחלקת מבצעים חיל הים - ועמד בקשר עם המיכליות במפרץ אילת ואלה שהופנו מהים האדום סביב אפריקה.
שירות צבאי > גלריה

יצחק דביר על גשר הפיקוד.
הספינה קרוסטלה בפיקוד יצחק דביר מתקבלת בנמל חיפה.
יצחק דביר בגשר הספינה 'אח"י דרור' (מ-21), אוגוסט 1948.
יצחק דביר מאמן נוער על כלי שיט של חיל הים.
יצחק דביר על סיפון 'אח"י רמת רחל' בעת תרגיל שייטת הנחתות
יצחק דביר על גשר הנחתת 'אח"י רמת רחל'
רס"ן יצחק דביר מפקד אח"י מזנק (ק-32) בעת סיוע חיל הים לנפגעי הרעש באיי יוון, אוגוסט 1953.
על גשר הפריגטה אח"י מזנק (ק-32)
ימאי חיל הים וסירת המנוע של אח"י מזנק בעת סיוע חיל הים הישראלי לנפגעי הרעש באיי יוון אוגוסט 1953.
מכתב העיטור מאת פאולוס, מלך יוון ליצחק דביר על סיוע חיל הים הישראלי לנפגעי הרעש באיי יוון.
מפקד חיל הים אלוף שמואל טנקוס מעניק את אות מלחמת סיני לסא"ל יצחק דביר.
סא"ל יצחק דביר בגשר אח"י חיפה (ק-38) 1957.
יצחק דביר עומד, מארח את מפקד חיל הים אלוף שמואל טנקוס מימין גברת טנקוס וראש מספן הציוד אברהם זכאי (פלי"ם) משמאל באח"י חיפה (ק-38)
יצחק דביר מארח את ראש העיר חיפה אבא חושי במשחתת אח"י חיפה (ק-38)
צוות אח"י חיפה (ק-38) בתמונה קבוצתית בנמל חיפה 1957.
תפקידים חיצוניים

נציגות בגאנה –בשנים 1958 1961 נשלח דביר על ידי משרד הביטחון לייעץ לנשיא גאנה בבחירת יאכטה נשיאותית במסגרת זו עסק ברכישת הספינה באיטליה ביצוע שיפוצים והתאמה לתפקודה כספינת הנשיא שנקראה 'קאנטאמנטו' וכמו כן הכשיר צוות גאנאי לשירות על הספינה. כרב החובל של 'קאנטאמנטו' ביצע דביר הפלגות בין איטליה גאנה ובריטניה.
רב חובל - 1961 – 1962 במסגרת חל"ת למד והשיג הסמכה לרב חובל. 1962 – 1965 הפלגות כרב חובל במסגרת צי סוחר
חינוך ימי - 1965 – 1970 דביר עסק בהקמה וניהול של בית הספר הימי בחיפה "כפר זמיר" על פי בקשת אבא חושי ראש עירי חיפה. בית ספר זה תוכנן במיוחד לשילוב בנוסף לתפקידי ימאות רגילים גם אלמנטים של עבודת נמלים מודרנית. לאחר שלושה מחזורים נסגר בית הספר והתלמידים עברו לכפר גלים
שליחות באתיופיה - 1970- 1973 שהות באתיופיה כיועץ שר התחבורה האתיופי והשגחה על אזור באב אל מנדב מטעם משרד הביטחון, חזרה לארץ 1973 בגלל ניתוק היחסים בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
שוב רב חובל 1974 – 1978 הפלגות כרב חובל באוניות צים
חברת צים - 1978 – 1987 הקמה וניהול מסוף מכולות "הדרים" בנמל חיפה
ייעוץ בספנות - 1987 פרישה מצים המשך מתן ייעוץ ופיקוח על טעינת כלי שיט בישראל ומחוצה לה עבור חברות ספנות עמילי מכס ומובילים ימים.
תפקידים חיצוניים > גלריה

היאכטה הנשיאותית של גאנה 'קאנטאמנטו' בפיקודו של יצחק דביר, 1959.
היאכטה הנשיאותית 'קאנטאמנטו' בפיקודו של דביר חונכת את נמל החדש 'תימה' בגאנה
רב חובל יצחק דביר מארח נכבדי גאנה ביאכטה הנשיאותית 'קאנטאמנטו'.
תפקידים חיצוניים > משפחה

1949 נישואין לדבורה לבית מרדר לזוג נולדו שני בנים. הבכור אודי שירת כמפקד ספינות טילים ונעשה אל"ם בחיל הים. הבן השני רמי שירת כטייס מסוקי קרב בחיל האוויר.
תפקידים חיצוניים > גלריה

משפחות דוידוביץ מרדר בעת חתונת יצחק ודבורה דביר, 1949.
דבורה ויצחק דביר.
מקורות וקישורים

דבורה דביר, דביר יצחק (איצ'ה דוידוביץ') מתוך הספר "שערים פתוחים" אסופת זכרונות ההעפלה 1945-1948,הוצאה לאור קרן פלי"ם, ע' 177.
דניאלה רן, ראיון עם יצחק דביר – חיל הים 21 בספטמבר 1993.
אילנית פנר,	שלשה נכדים סיימו קורס חובלים, יאיר אראל, אסף שולמן וטימור דביר,	'שובל' מידעון עמותת חיל הים, אוגוסט 1998 עמ'	2.
הערות שוליים

↑  הימאות בהגנה חמישה קורסי חובלים מינואר 1945 עד 1948, באתר ארגון ההגנה.
↑  סיפור הקרוסטלה באתר משמר המורשת הימית.
↑  התמונה הופיעה בשער גיליון 42\1 של במחנה בעת שהעיתון שנוסד ב-1934 הפך לשבועון והספירה החלה מחדש. השער פורסם שנית בגיליון האחרון של השבועון, 22 בדצמבר 2016.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007413839305171  VIAF: 2580153239459929450005   WorldCat (עם VIAF): 2580153239459929450005
לידיה מריה צ'יילד

| --- | --- |

 לידה:  11 בפברואר 1802 מדפורד, מסצ'וסטס, ארצות הברית 
 פטירה:  20 באוקטובר 1880 (בגיל 78) Wayland, ארצות הברית 
 שם לידה:  Lydia Maria Francis 
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום מגורים:  Norridgewock, ווטרטוון, Wayland 
 בן או בת זוג:  דייוויד לי צ'יילד (1828–1874) 
 פרסים והוקרה:  היכל התהילה הלאומי לנשים (2001) 
 חתימה:   
 
לידיה מריה צ'יילד (באנגלית: Lydia Maria Child‏; 11 בפברואר 1802 - 20 באוקטובר 1880) הייתה פעילה למען ביטול העבדות, למען זכויות נשים וזכויות ילידים, סופרת ועיתונאית אמריקאית.
ביוגרפיה

נולדה בשנת 1802 במסצ'וסטס בשם לידיה פרנסיס, הצעירה מבין שישה ילדים. אביה היה בעל מאפיה. התחנכה בחינוך ביתי ובבית ספר פרטי, לאחר השלמת לימודיה בבית הספר למדה בסמינר לנשים.
לאחר פטירת אימה בשנת 1818 עברה להתגורר במיין עם אחותה. באותה עת החלה לעסוק בהוראה. כמו כן הושפעה רבות מאחיה, ששימש איש דת אוניטרי.
בגיל 18 הטבלה מחדש בשם לידיה מריה, היא העדיפה את שמה החדש וביקשה מבני משפחתה וממכריה לפנות אליה בשמה החדש.
בשנת 1828 נישאה לדייוויד לי צ'יילד, שהיה פעיל חברתי, עיתונאי ועורך דין אשר היה ידוע בדעותיו הרדיקליות. בני הזוג פעלו יחד בתנועה לביטול העבדות וייסדו את העיתון השבועי של התנועה. מיזמיו העסקיים של בעלה נחלו פעמים רבות כישלון והיא הייתה המפרנסת העיקרית של הבית. הוא עודד אותה לכתוב ולהיות פעילה עסקית ויצירתית ולא הגביל את עשייתה. לזוג לא היו ילדים.
נפטרה בשנת 1880 בביתה שבמסצ'וסטס והיא בת 78.
קריירה ספרותית

צ'יילד נחשבת לאחת הסופרות האמריקאיות המשפיעות במאה ה-19. היא נחשבת לפורצת דרך בשימוש בז'אנרים שונים בארצות הברית, בהם הרומן ההיסטורי וכן הייתה בין הראשונות לעסוק בספרות בנושאים כגון ביטול העבדות וזכויות נשים, ועשתה זאת באופן שהנגיש סוגיות אלה לקהל הקוראים הרחב.
במהלך חייה כתבה מעל 50 ספרים וכן סיפורים קצרים, שירה ומאמרים לכתבי עת.
בשנת 1824, כשהיא בת 22, הוציאה לאור את ספרה הראשון, "הובומוק" (Hobomok, A tale of Early times), שבו סופר על נישואים בין אישה לבנה ויליד אמריקאי. צ'יילד התרחקה בכתיבת רומן זה מן הפוריטניות שאפיינה את הספרות באותה עת וכן בחרה להציג את העלילה דרך עיניה של גיבורה אישה, אשר מתמרדת נגד מוסכמות דתיות וחברתיות של התקופה. הספר זכה תחילה לגינוי מצד מבקרים בשל עיסוקו בנישואים בין גזעיים, אולם כעבור זמן קצר זכה להצלחה גדולה בקרב קהל הקוראים. צ'יילד הפכה לשם נודע בבוסטון וברחבי ארצות הברית.
בעקבות הצלחתה התיידדה עם דמויות בולטות בזירת התרבות, בהם אדגר אלן פו, המשורר ג'ון גרינליף ויטיאר והסופר והפילוסוף ראלף וולדו אמרסון ששלח לה כרטיסים להרצאותיו.
בשנת 1824 הוציאה לאור את ספרה הבא, ספר ילדים בשם "ערב בניו אינגלנד" (Evening in New England), שבו עסקה בנושאים חינוכיים שונים כגון היסטוריה, מדעים, וחייהם של ילידים אמריקאים ועבדים. בדומה לספר הביכורים שלה, גם ספר זה זכה להצלחה גדולה. הצלחה זו סייעה לה להתחיל להתפרנס מכתיבתה באותה עת.
בשנת 1826 ייסדה את העיתון האמריקאי הראשון לילדים, עיתון דו חודשי בשם "המכלול הצעיר" (The Juvenile Miscellany). בעיתון התפרסמו שירים, חידות וסיפורים לילדים, שהתאפיינו בדידקטיות אך גם בליברליות ביחס לרוח התקופה. צ'יילד ניהלה צוות של כותבות וכן תרמה לעיתון בעצמה, תחת שם העט "הדודה מריה". העיתון זכה להצלחה וצבר קהל קוראים גדול.
לאחר נישואיה, החלה לכתוב את המדור הספרותי של עיתון המפלגה הוויגית שאותו ניהל בעלה.
בשנת 1829 הוציאה לאור ספר ילדים נוסף "המתיישבים הראשונים של ניו אינגלנד" (The First Settlers of New-England). בספר עסקה בנושא מלחמות האינדיאנים דרך דו-שיח בין אם ובנותיה והציגה את מעשי הזוועה שביצעו המתיישבים האמריקאים בילידים.
צ'יילד כתבה גם מספר ספרי בישול. קהל היעד שלה היו נשים מן המעמד הבינוני והנמוך שבבתיהן לא היו משרתים, בעיקר נשים צעירות שעברו לראשונה לאזורי הספר לאחר נישואיהן והקימו משפחה ללא עזרתן של אימהותיהן. נוסף על המתכונים נכללו בספר עצות לקוראות בנושאים שונים מחיי היום יום, בין היתר ייעצה לקוראות לרכוש השכלה כדי לפרנס עצמן בכבוד.
לאחר הצטרפותה לתנועה לביטול העבדות בסביבות 1830, החלה לכתוב אודות הנושא. באחד מחיבוריה המפורסמים "An Appeal in Favor of that Class of Americans Called Africans" משנת 1833 תיארה את ההיסטוריה של העבדות והוקיעה את חוסר השוויון כלפי השחורים. מאמר זה היווה נקודת מפנה משמעותית בקריירה של צ'יילד, היא איבדה רבים מקוראיה שגינו אותה על כתיבתה בנושא ביטול העבדות. מנויים רבים של העיתון שלה בוטלו, מה שפגע במצבה הכלכלי. היא גם נדחתה מעבודות כתיבה, שכן רבים החשיבו אותה רדיקלית מדי מכדי לכתוב לילדים.
כדי להתמודד עם הדחייה מצד מוציאים לאור, הבינה שתיאלץ לבצע שינויים בכתיבתה וזאת למרות הדילמה המוסרית שעמדה בפניה והתחושה שהיא בוגדת בערכיה. היא החלה לרכך את המסרים בספריה והפכה אותם למוסווים וישירים פחות. באופן זה יכלה לפנות לקהל קוראים נרחב יותר ולהעביר שוב את המסרים שלה.
פעילות חברתית > בתנועה לביטול העבדות

צ'יילד החלה את פעילותה בתנועה לביטול העבדות לאחר שנחשפה לעיתון "המשחרר" (The Liberator) של ויליאם לויד גאריסון.
בשנת 1833 כתבה את החיבור “An Appeal to that Class of Americans Called Africans" ובו הוקיעה את תופעת העבדות וקראה לאחרים להצטרף למאבק לשחרור העבדים. חוסר התמיכה בביטול העבדות בחברה הכללית הוביל לירידה חדה במכירות הספרים והעיתונים של צ'יילד, ומוציאים לאור סירבו לעבוד עמה.
למרות הגינויים שקיבלה על פעילותה נגד העבדות והפגיעה שלהם בקריירה הספרותית שלה, צ'יילד לא חדלה מפעילותה למען ביטול העבדות. היא החלה לעבוד כעורכת בעיתון " National Anti-Slavery Standard" של התנועה לביטול העבדות.
היא מונתה לוועד הפועל של האגודה למלחמה בעבדות יחד עם לוקרישה מוט ומרי וסטון צ'פמן. מינויין של הנשים הכעיס לא מעט מן החברים הגברים בארגון.
היא ובעלה עברו להתגורר בנורת'המפטון ושם גידלו סלק סוכר, במחאה על גידול קנה הסוכר במדינות כגון ברזיל והודו שבהן הסתמכו על עבדים.
לאחר מעבר חוק העבד הנמלט 1850 שבה למאבקה לביטול העבדות. היא המשיכה בפרסום מאמרים שבהם קראה לשוויון גזעי וכן תרגמה את הספר "אוטוביוגרפיה של שפחה" (Incidents in the Life of a Slave Girl) של הרייט ג'ייקובס.
פעילות חברתית > פעילות למען זכויות ילידים

צ'יילד פעלה רבות למען זכויות ילידים אמריקאים, היא כתבה מאמרים על זכויותיהם וקראה לממשל ולמנהיגים דתיים לגנות את פשעי העבר נגד הילידים.
היא השתמשה בספריה, ספרי הילדים שכתבה וכתיבתה העיתונאית כדי להביא את נושאי זכויות הילידים וביטול העבדות לתודעה הציבורית. היא לא חששה מביקורת על כך והתמידה בכתיבה על חירות האדם חרף התנגדויות שכוונו אליה.
בספרה הראשון משנת 1824, "הובומוק", התייחסה לקשר רומנטי בין אישה לבנה לגבר יליד, נושא שנחשב לטאבו באותה עת. בכתיבתה הסתמכה על מפגשיה בצעירותה עם שבטי ילידים באזור מיין. בספר קידמה ערכים של שוויון וסובלנות.
ברומן נוסף פרי עטה, "המתיישבים הראשונים", כללה דמויות ראשיות שהביעו הזדהות רבה יותר עם הילידים האמריקאים מאשר עם המתיישבים הפוריטנים. העובדה שקידמה בספר את האפשרות לכינון דמוקרטיה רב גזעית, וכן היחס החיובי כלפי אמונותיהם הדתיות של הילידים, תרמו להצלחתו המסחרית הנמוכה יחסית של הספר.
כתיבתה בנושא זכויות הילידים משכה את תשומת ליבו של הממציא והפילנתרופיסט פיטר קופר, אשר ייסד את הוועדה "US Board of Indian Commissioners". ועדה זו ייעצה לממשלה הפדרלית של ארצות הברית בנוגע לזכויות הילידים ווידאה כי הממשל יעמוד בהתחייבויותיו בנושא זה.
פעילות חברתית > פמיניזם

במסגרת הכתיבה והעשייה האקטיביסטית שלה, פעלה צ'יילד רבות גם בתחום זכויות הנשים. היא התייחסה בכתיבתה לפגיעה בזכויותיהן של נשים ובאופן שבו הפטריארכיה הפעילה כלפיהן דיכוי והגבילה את מקומן בחברה. כמו כן, טענה כי כדי לשנות את מצבן של הנשים, גם על הגברים לשנות את דפוסי התנהגותם. היא קראה לגברים לקחת חלק שווה בניהול משק הבית, ובמקביל לאפשר לנשים להשתתף בעסקים ובעולם התעסוקה.
בשנת 1835 פרסמה חיבור שבו התמקדה בהיסטוריה של נשים ומצבן לאורך הדורות, ומלאומים שונים. במאמרה פירטה הן אודות הישגי הנשים והן אודות הדיכוי שהיו נתונות בו והמגבלות שהוטלו עליהן. הטקסט שימש בשנים לאחר מכן נשים רבות במסגרת מאבקן לקידום זכויותיהן.
צ'יילד סברה כי קיימות נקודות השקה בין המאבק הפמיניסטי לבין מאבקה של התנועה לביטול העבדות, היא טענה כי הן הנשים והן אנשים של צבע היו נתונים ליחס של כפייה מצד גברים לבנים והיחס אליהם היה כאל רכוש. עוד האמינה כי לא ניתן להגיע לשינוי במצב הנשים עד לביטול העבדות.
הערות שוליים

1 2  Lydia Maria Child, David Ruggles Center for History and Education
1 2  Lydia Maria Child papers, 1829-1879, Columbia University Libraries Archival Collection
↑  Jone Johnson Lewis, Biography of Lydia Maria Child, Activist and Author, ThoughtCo, ‏2020
1 2 3  Lydia Maria Child, Poetry Foundation
1 2  Abolitionist - Lydia Maria Child, History of American Women
↑  Etsuko Taketani, The "Omnipresent Aunt" and the Social Child: Lydia Maria Child's Juvenile Miscellany, Children's Literature 27, Johns Hopkins University Press, 1999
↑  Bill Daley, Lydia Maria Child's 'Frugal Housewife' the must-read book of its day, The Chicago Tribune, ‏2015
↑  The American Frugal Housewife by Lydia Maria Child, Food History
1 2  Paula J. Anderson, Lydia Maria Child: Author, Activist and Abolitionist, Florida State University Libraries, 2005
1 2  Lydia Maria Child: Voice for the Oppressed, Unitarian Universalist Association
↑  Matthew Wills, Lydia Maria Child and the American Way of Censorship, JSTOR Daily, ‏2021
1 2  Lydia Maria Child, Abolitionism in America
↑  Lydia Maria Child, Emerging America
↑  Lydia Maria Child (1802-1880), Beaman Memorial Public Library
↑  Lydia Maria Child: A True Patriot, Libertatianism
↑  Child, Lydia Maria, 1802-1880, Michigan State University Libraries
1 2  JD Thomas, Equal Rights Activist Lydia Maria Child born February 11, 1802
1 2  Lydia Maria Child on women’s rights, 1843, Gilder Lehrman Institute of American History
↑  Abolitionism and Women’s Rights, Library of Congress
↑  Women’s Rights, Lumen Learning United States
↑  Lydia Maria Child, Freedom's Way National Heritage Area
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007582993205171  PLWABN: 9812675271905606  BIBSYS: 90068044  BnF: cb121456903 (data)  CANTIC: a11614213  CiNii: DA0226687X  GND: 118669249  ISNI: 0000 0000 8344 669X  LCCN: n80001490  MusicBrainz: 35e09b1e-69b6-4685-818c-bc8bc7fca4ba  NDL: 00841530  NKC: jn20011019092  NLA: 35027949  NTA: 069953759  RERO: 02-A003102244  SNAC: w6kt7gj0  SUDOC: 029937167  Trove: 801359  VcBA: 495/277  VIAF: 73891035   WorldCat (עם VIAF): 73891035 
דיוקן של לידיה מריה צ'יילד, 1910
טרמיט פורמוסי

| טרמיט פורמוסי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: פרוקי-רגליים
מחלקה:: חרקים
סדרה:: תיקנאים
משפחה:: Rhinotermitidae
סוג:: Coptotermes
מין:: טרמיט פורמוסי
שם מדעי
 Coptotermes formosanus ‏Shiraki

טרמיט פורמוסי או טרמיט פורמוסני (שם מדעי: Coptotermes formosanus) הוא סוג של טרמיט שמקורו בדרום סין ואשר היגר לטאיוואן, יפן, דרום אפריקה, סרי לנקה, ארצות הברית כשהוא נישא על גבי משלוחי עץ. שייך לקבוצת הטרמיטים שוכני הקרקע.
מקור שמו של הטרמיט הפורמוסי בשם הקולוניה הספרדית שהתקיימה בצפון טאיוואן פורמוסה הספרדית.[דרוש מקור]
מראה

אורכו של הפרט המכונף כ-12–15 מ"מ, צבעו חום בהיר, מחושיו ישרים. ארבעת כנפיו שוות באורכן וארוכות בהרבה מבטנו, ללא היצרון בין החזה לבטו.
לחיילים של הטרמיט הפורמוסי יש רקש אליפטי בצבע חום-כתמתם, לסת מעוגלת וגוף לבנבן. הם מראים תוקפנות כלפי כל חפץ שמתקרב ועשויים להפריש נוזל לבן מפתח בראשם.