הגליה
שימוש בעונש ההגליה לפי מדינה > האימפריה הבריטית > רקע היסטורי > סופה של ההגליה

פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783) עצר לגמרי את ההגליה למושבות הבריטיות באמריקה. הפרלמנט של בריטניה הגדולה טען כי: ”הגליה של אסירים למושבות ולמטעים של הוד מלכותו באמריקה... נמצאה כי יש לו אי-נוחות, במיוחד על ידי שלילת הממלכה הזו מנושאים רבים שעבודתם עשויה להועיל לקהילה, ואשר על ידי טיפול ותיקון נאותים, ייתכן ויוחזרו ממסלולם הרע.” לאחר מכן, הועבר ”חוק שהסמיך... עונש בעבודה קשה של עבריינים אשר בגין פשעים מסוימים הם צפויים לקבל הגליה לכל אחת מהמושבות והמטעים של הוד מלכותו.” בעשור שלאחר מכן, במקום עונש ההגליה, גברים נידונו לעבודות פרך ונשים נכלאו. מציאת מיקומים חלופיים לביצוע הגליה של אסירים לא הייתה קלה, עם הרחבה של החוק הקיים על ידי החוק הפלילי 1778 (18 Geo. 3 c. 62) והחוק הפלילי 1779 (19 Geo. 3, c. 54).‏ חקיקת שני החוקים הביא לחקירה של ועדה פרלמנטרית מ-1779 על כל נושא של עונש ההגליה. בתחילה, נחקק חוק הכליאה (אנ'), שהכניס את המדיניות של בתי כלא ממלכתיים כאמצעי לרפורמה במערכת האסירים הצפופה שהתפתחה, אך מעולם לא נבנו בתי כלא כתוצאה מהחקיקה. גם חוק ההגליה וכדומה 1784 (24 Geo. 3 c. 56)‏ וחוק ההגליה וכדומה 1785 (25 Geo. 3 c. 46)‏ הביאו להקלה על הצפיפות בבית הכלא. שני החוקים הסמיכו את הממלכה למנות מקומות מסוימים בשליטתו, או מחוצה להם, כיעד לנידונים שהוחלט להגלות. חוקים אלו גרמו לגלייתם של אסירים ברחבי האיים הבריטיים, לפי הצורך לעבודה, או במקום בו ניתן היה להשתמש בהם ולהשתכן.
מצב הצפיפות וחידוש ההגליה הוכרעו בתחילה על ידי הוראות דבר המלך במועצה ב-6 בדצמבר 1785, על ידי ההחלטה להקים מושבת עונשין בניו סאות' ויילס, על אדמות שנתבע בעבר כי השטח שייך לבריטניה ב-1770,‏ אך עד כה לא הושבה על ידי אף מעצמה אירופית. המדיניות הבריטית כלפי אוסטרליה, במיוחד לשימוש כמושבת עונשין, במסגרת תוכניות הכוללות לאכלס את היבשת ולהתיישב בה, תבדיל אותה מהמושבות שהקימה באמריקה. ב-1787, כאשר התחדשה ההגליה למושבות באוסטרליה, המרחק היה גדול בהרבה, והוא גרם לעונש להיות חמור יותר משיטות הכליאה שהופעלו בעשור הקודם לו. חוק ההגליה 1790 (30 Geo. 3 c. 47) חוקק רשמית את ההוראות הקודמות שבוצעו במושבות עונשין, ונקבע כי: ”הוד מלכותו הצהיר ומינה ... שעל החוף המזרחי של ניו סאות' ויילס והאיים הסמוכים אליהם צריכים להיות המקום או המקומות שמעבר לים אליהם יש להגלות עבריינים מסוימים ועבריינים אחרים... או מקומות אחרים”. החוק גם נתן ”סמכות להגלות או לקצר את זמן או תקופת [גזר הדין] במקרים בהם נראה כי עבריינים כאלו, או עבריינים אחרים, הם מושא ראוי לחסדי המלוכה.”
בתחילת המאה ה-19, העונש המקסימלי עבור מספר עבירות הוחלף מעונש המוות לעונש ההגליה. בעקבות תלונות שהוגשו בשנות ה-30 של המאה ה-19, עונשי ההגליה נהיו פחות נפוצים ב-1840, בעיקר מאחר שהמערכת נתפסה ככישלון, בין היתר הימשכות הפשיעה ברמות גבוהות, ותנאי האסירים במושבות לא היו אנושיים. אף על פי שהייתה תוכנית מתוכננת לבניית בתי כלא, חוק העונשים הקצרים 1896 (אנ') מנה שבעה חוקים נוספים הנוגעים להגליית נידונים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
מערכת הענישה הפלילית בהגליית הנידונים, כפי שהתפתחה במשך קרוב ל-150 שנה, הסתיימה רשמית בבריטניה בשנות ה-50 של המאה ה-19, אז הוחלף עונש ההגליה בעבודת עונשין. חוק שעבוד העונשין 1853 (16 & 17 Vict. c. 99), שהיה ”חוק שמחליף, במקרים מסוימים, את עונש ההגליה”, חוקק מתוך שיקול דעת שיפוטית כי ניתן יהיה לגזור עונשי עבודת עונשין לתקופת זמן מסוימת, על פשעים פחותים, הכפופים להגליה של פחות מ-14 שנה. כדי לספק מתקני כליאה, השינוי הכללי בגזר הדין הוחלף בשילוב עם חוק איסור הכליאה 1853 (16 & 17 Vict. c. 121), שהיה ”חוק למתן מקומות כליאה באנגליה או בוויילס לנשים עבריינות תחת משפט או צו של הגליה”. חוק עבודת העונשין 1857 (20 & 21 Vict. c. 3) סיים את עונש ההגליה, ברוב המקרים, כאשר תנאי העונש בתחילה היו לאותו משך זמן של ההגליה.
בעוד שעונש ההגליה הצטמצם מאוד לאחר חוק שחוקק ב-1857, הנידונים האחרונים שנידונו להגליה הגיעו למערב אוסטרליה ב-1868. במהלך כ-80 השנים שבו שימשה אוסטרוליה למקום הגליה של נידונים, הוגלו אליה כ-162,000 גברים ונשים. עם הזמן, תנאי המאסר האלטרנטיביים הופחתו במידת מה מתנאי ההגליה שלהם.