stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אוולין סולרו

| --- | --- |

 לידה:  10 באוקטובר 1924 מונרוז', צרפת 
 פטירה:  31 במרץ 2017 (בגיל 92) הרובע החמישה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Éveline Henriette Annie Hammel 
 מדינה:  צרפת 
 תקופת הפעילות:  מ-1956 
 מעסיק:  סורבון 
 תפקיד:  member of the French Economic, Social and Environmental Council 
 פרסים והוקרה:  פרס ז'ואי (1985)  Prix Kastner-Boursault (1975)  קצין בכיר של מסדר ההצטיינות הלאומי  קצין גבוה בלגיון הכבוד 
 
אוולין סולרו (בצרפתית: Évelyne Sullerot; ‏10 באוקטובר 1924, מונטרה – 31 במרץ 2017) הייתה פעילה פמיניסטית צרפתייה.
ביוגרפיה

אוולין סולרו נולדה במונטרה, בפרברי פריז. אביה אנדרה אמל היה כומר פרוטסנטי שבמהלך מלחמת העולם השנייה פעל להצלת יהודים וקיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
אוולין סולרו למדה פילוסופיה בנים. בתקופת שלטון וישי היא נשפטה באשמת פעולות נגד השלטון. בהמשך היא הצטרפה לתנועת ההתנגדות הצרפתית. זמן רצק לאחר סיום המלחמה היא התחתנה.
בשנת 1955 היא פרסמה ספר על תכנון המשפחה. בשנת 1956, אוולין סולרו ייסדה את עמותת "לידה מאושרת", אשר בשנת 1960 הפכה לתנועה הצרפתית לתכנון המשפחה.
בשנת 1965 היא סיימת דוקטורט בסוציולוגיה והחלה ללמד באוניברסיטת פריז-נאנט 10. בשנים 1966–1968 היא לימדה באוניברסיטה החופשית של בריסל בה מותנה לפרופסור. בשנים 1974–1989 היא הייתה חברה במועצה ממשלתית לכלכלה, החברה והסביבה.
אוולין סולרו כתבה ספרים רבים בתחום הפמיניזם על פעילותה הרבה היא התקבלה ללגיון הכבוד וקיבלה מספר פרסים.
אהרן לייב מכנס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1863 קרלין, בלארוס 
 פטירה:  1917 (בגיל 54 בערך) פתח תקווה, האימפריה העות'מאנית 
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 
אהרן לייב מָכְנֶס (תרכ"ג, 1863 – י"ג באדר תרע"ז, מרץ 1917) היה איש העלייה הראשונה, ממתיישבי פתח תקווה וממייסדי כפר סבא, אבי משפחת מכנס בארץ ישראל.
ביוגרפיה

נולד בקרלין שליד פינסק, רוסיה הלבנה, בנו של הרב דב מאיר מכנס, מצאצאי רבי יצחק מינקובסקי מקרלין בעל "קרן אורה". בצעירותו קיבל חינוך תורני.
בשנת 1881, בגיל 18, עלה לבדו לארץ ישראל והתיישב בירושלים. כעבור שנה נישא לחיה שרה בלום, ילידת סינסינטי, בת למשפחה חסידית מפולין שהיגרה לארצות הברית. בשנת 1879, בגיל 10, עלתה עם הוריה לארץ ישראל ולאחר תקופה קצרה של מגורים בירושלים הצטרפה המשפחה למייסדי פתח תקווה.
בשנת 1883 התגורר מכנס עם רעייתו ביפו, וכעבור שנה עברו להתגורר בפתח תקווה. הוא עסק בחקלאות ונטע פרדס והיה הראשון שהשתמש במי הירקון להשקיה. נמנה עם מייסדי האגודות החקלאיות "פרדס" ו"השקד".
מכנס היה בין מייסדי כפר סבא. נסע לשכם כדי להשיג ממשרד ספרי האחוזה הטורקי את הקושאן הראשון על אדמת כפר סבא.
בשנת 1900 השתתף במשלחת איכרי פתח תקווה שנסעה לפריז לפגישה עם הברון רוטשילד בעקבות העברת ניהול המושבות לחברת יק"א.
מכנס נפטר בי"ג באדר תרע"ז, והובא לקבורה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. שנה לאחר מכן, בכ' באדר תרע"ח נפטרה אשתו והיא הובאה לקבורה לצדו.
משפחתו

לאהרן לייב וחיה שרה מכנס היו ארבעה-עשר ילדים, מתוכם שרדו אחד עשר - שבעה בנים וארבע בנות:
יעקב מכנס. היה מזכיר המושבה פתח תקווה, ולאחר הפיכתה לעיר היה מזכיר העירייה הראשון, עד ליציאתו לגמלאות. בנו היה איש האצ"ל ידידיה מכנס ("יריב").
יצחק מכנס. בנו הוא אריה מכנס, אביהם של כדורגלני העבר עודד וגד מכנס.
גד מכנס. בנו הוא אריה מכנס, בעלה של עדה מכנס.
דב מכנס. מפרדסני פתח תקווה, מבעלי האגודה השיתופית "בוסתן". היה ממונה על השמירה במושבה. נישא לשושנה, בת דניאל ליכטנשטיין, איש העלייה השנייה וממתיישבי פתח תקווה. בתו דבורה היא אשתו של שמואל בן דרור ואמו של גד בן דרור, מייסדי עמותת אדי, בנו אורי מכנס המשיך בדרכו של אביו כפעיל באגודת ״בוסתן״ וכחקלאי.
משה מכנס. נישא לרות-פרל לבית סגל, ובניו הם אהרון מכנס ואיש העסקים בנימין מכנס. בנו של אהרון הוא איש העסקים רואי מכנס ובנו של בנימין הוא איש העסקים דן מכנס.
זאב מכנס. נישא לשושנה, אחותו של אבשלום גיסין. עסק בהוראה ובפרדסנות. בנו הוא עורך הדין אבשלום מכנס ונכדו הוא הפיזיקאי ד"ר שי מכנס.
שלמה מכנס. נישא לשרה בת זאב ברא"ז. בנם הוא עורך הדין ידין מכנס.
יוכבד מכנס, זכתה במדליית ארד במכביה הראשונה בהטלת כידון, אשת נחמיה איכילוב (אחיו של עזרא איכילוב). היה פעיל בארגוני הפרדסנים בארץ ישראל.
עליזה מכנס, ספורטאית מצטיינת, השתתפה במשחקים העולמיים לנשים. אשת בן ציון גרינמן, בן פתח תקווה. בצעירותו היה ספורטאי מצטיין והשתתף במכביה הראשונה. איש משרד החוץ.
לאה מכנס, אתלטית מצטיינת, אשת יהודה נוימן מתל אביב. בתה אווה נישאה לבצלאל פרידמן, ממנהלי יקב פרידמן-תנובה.
שושנה מכנס, אשת ישעיהו שרייר מנתניה.
הערות שוליים

↑  ליפא לויתן, ארץ ישראל באולימפיאדת הנשים,  הירדן, 7 בספטמבר 1934
איאם צ'מני

| --- | --- |

 מיון
 משפחה:  פסיוניים
 מין:  תרנגול בנקיבה
 שם מדעי:  Gallus gallus
איאם צ'מני (באינדונזית: Ayam Cemani) הוא זן נדיר של תרנגול שמוצאו מאינדונזיה. הזן לוקה בהיפרפיגמנטציה שגורמת לרוב חלקי גופו להיות בצבע שחור, כולל הנוצות, המקור והאיברים הפנימיים.
אטימולוגיה

המילה "איאם" משמעותה "תרנגול" באינדונזית, והמילה "צ'מני" משמעותה "שחור ביסודיות" (עד העצמות).
היסטוריה

מקור הזן הוא מהאי ג'אווה שבאינדונזיה, שם הוא שימש לצורכי פולחן כבר במאה ה-12.
הגזע תואר לראשונה על ידי מתיישבים קולוניאליים הולנדים, ויובא לראשונה לאירופה בשנת 1998, על ידי המגדל ההולנדי יאן סטיברינק. בתי הגידול המרכזיים של הזן באירופה הם בהולנד, בלגיה, גרמניה, סלובקיה וצ'כיה.
הפילנתרופ הקונגולזי-בלגי ז'אן קיאלה שומר על אוסף של כ-250 עופות כאלו בתוכנית רבייה של התאחדות מגדלי עופות הנוי האפריקאית, והם מרוכזים בקניה וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
תיאור

הנוצות, המקור, הכרבולת, הדלדל, הלשון, הבשר ושאר האיברים צבועים בשחור עקב היפרפיגמנטציה ברקמות המכונה פיברומלינוזה (מלניזם). גן זה נמצא גם אצל זנים נוספים של עופות שחורים.
הזכר שוקל 2–2.5 קילוגרמים, והנקבה שוקלת 1.5–2 קילוגרמים. הביצה היא בצבע שמנת, ושוקלת כ-45 גרם.
הערות שוליים

↑  "Arti kata cemani - Kamus Besar Bahasa Indonesia (KBBI) Online". kbbi.web.id. נבדק ב-2020-07-08.
↑  Solly, Meilan (19 בספטמבר 2019), These Chickens Have Jet Black Hearts, Beaks and Bones, נבדק ב-18 במאי 2020 {{citation}}:  (עזרה)
↑  Lukanov, H.; Genchev, A. (בספטמבר 2013). "Fibromelanosis in domestic chickens" (PDF). Agricultural Sciences and Technology. 5 (3): 239–246. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  https://ornamental-breeders.org/
↑  "'Public Radio International's 'The World'". 14 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shinomiya, Ai; Kayashima, Yasunari; Kinoshita, Keiji; Mizutani, Makoto; Namikawa, Takao; Matsuda, Yoichi; Akiyama, Toyoko (בפברואר 2012). "Gene Duplication of endothelin 3 Is Closely Correlated with the Hyperpigmentation of the Internal Organs (Fibromelanosis) in Silky Chickens". Genetics. 190 (2): 627–638. doi:10.1534/genetics.111.136705. PMC 3276631. PMID 22135351. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Dorshorst, Ben; Molin, Anna-Maja; Rubin, Carl-Johan; Johansson, Anna M.; Strömstedt, Lina; Pham, Manh-Hung; Chen, Chih-Feng; Hallböök, Finn; Ashwell, Chris; Andersson, Leif (בדצמבר 2011). "A Complex Genomic Rearrangement Involving the Endothelin 3 Locus Causes Dermal Hyperpigmentation in the Chicken". PLOS Genetics. 7 (12): e1002412. doi:10.1371/journal.pgen.1002412. PMC 3245302. PMID 22216010. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Arora, G.; Mishra, S. K.; Nautiyal, B.; Pratap, S. O.; Gupta, A.; Beura, C. K.; Singh, D. P. (2011). "Genetics of hyperpigmentation associated with the Fibromelanosis gene (Fm) and analysis of growth and meat quality traits in crosses of native Indian Kadaknath chickens and non-indigenous breeds". British Poultry Science. 52 (6): 675–685. doi:10.1080/00071668.2011.635637.
אורוול פובוס

אורוול יוג'ין פובוס (באנגלית: Orval Eugene Faubus;‏ 7 בינואר 1910 –  14 בדצמבר 1994) היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-36 בשנים 1955–1967. בכך הוא היה המושל שמשך כהונתו הייתה הארוכה ביותר, וזה שנבחר במספר הרב ביותר של מערכות בחירות מבין כל מושלי המדינה לדורותיהם.
פובוס זכור בשל כך שב-1957 הוא סירב להיענות להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, והורה למשמר הלאומי של ארקנסו למנוע מתלמידים אפרו-אמריקאים להתחיל ללמוד בבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק, אירוע שנודע כמשבר ליטל רוק.
ראשית חייו

אורוול פובוס נולד בפינה הצפון-מערבית של ארקנסו ליד הכפר קומבס, כבנם של ג'ון סמואל ואדי (לבית ג'וסלן) פובוס. אף על פי שסאם פובוס היה סוציאליסט בהשקפתו, ורשם את בנו אורוול לקולג' הקהילה (Commonwealth College), נטה הבן למסלול פוליטי שונה מאוד מזה של אביו.
התמודדותו הראשונה של פובוס על משרה פוליטית הייתה ב-1936, כאשר הוא ניסה ללא הצלחה להיבחר למושב בבית הנבחרים של ארקנסו. היו שדחקו בו לערער על התוצאות אך הוא ויתר, ובכך הוא זכה להכרת תודה במפלגה הדמוקרטית. כתוצאה מכך הוא נבחר כפקיד של מחוז מדיסון, משרה בה הוא החזיק במשך שתי תקופות כהונה.
במלחמת העולם השנייה שירת פובוס כקצין מודיעין ברגימנט הרגלים ה-320 של צבא ארצות הברית. הוא השתתף במערכה בנורמנדי, במתקפת הריינלנד, בקרב על הבליטה ובפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה, והשתחרר ב-1946 בדרגת מייג'ור. לאחר שובו מהמלחמה הוא פיתח קשרים עם מנהיגי המפלגה הדמוקרטית בארקנסו, במיוחד עם המושל הפרוגרסיבי מקדם הרפורמות סיד מקמת', שהיה מנהיג "מרד החיילים המשוחררים" שלאחר המלחמה נגד השחיתות, ותחתיו הוא שירת כמנהל נציבות הכבישים של המדינה. בינתיים הביס פרנסיס צ'רי את מקמת' בניסיונו להתמודד על תקופת כהונה שלישית בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ב-1952. לאחר מכן איבד צ'רי את אהדתו בקרב ציבור הבוחרים, וב-1954 התמודד פובוס מולו בבחירות המקדימות של המפלגה.
הבחירות למשרת המושל 1954

במערכת הבחירות של 1954 נאלץ פובוס להגן על היותו תלמיד בקולג' הקהילה הסוציאליסטי שבעיר מינה, וכן על גידולו בבית בעל נטייה סוציאליסטית. קולג' הקהילה נוסד על ידי פעילים אקדמיים וחברתיים מהשמאל, שחלקם נחשפו מאוחר יותר כבעלי קשרים הדוקים עם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית. רוב אלו שלמדו ולימדו שם היו צעירים אידיאליסטים ששאפו לרכוש השכלה או לעבוד שם.
הבחירות למשרת המושל 1954 > הבחירות המקדימות

במהלך הסיבוב השני של הבחירות המקדימות, האשימו צ'רי ושאר המועמדים את פובוס על כך שלמד במוסד חינוכי "קומוניסטי" ורמזו שהשקפותיו נותרו בשמאל. בתחילה הכחיש פובוס שלמד בקולג, ולאחר מכן הודה שהוא נרשם שם לתקופת לימודים של "מספר שבועות בלבד". מאוחר יותר הוכח שהוא נשאר בקולג' במשך יותר משנה, קיבל ציונים טובים, ונבחר כנשיא אגודת הסטודנטים. פובוס הוביל קבוצה של סטודנטים שהעידו לטובת הקולג' בפני בית המחוקקים של ארקנסו. יותר מכך, המאמצים לאפיין אותו כאוהד הקומוניזם גרמו לרגשות טינה כלפי המאשימים. בסופו של דבר ניצח פובוס את צ'רי בהפרש קטן וזכה במועמדות המפלגה. במשך שנים היו היחסים בין השניים קרירים, אך ב-1965, כאשר הלך צ'רי לעולמו, הניח פובוס את הרגשות הפוליטיים בצד ובאצילות נפש שיבח את קודמו בתפקיד.
הבחירות למשרת המושל 1954 > הבחירות הכלליות

בבחירות הכלליות, בהן התמודד פובוס מול מועמד הרפובליקנים, ראש עיריית ליטל רוק פראט סי. רמל, הבטיח פובוס לעצמו את תמיכת מועמד הרפובליקנים בבחירות של 1950 ו-1952 ג'פרסון ו. ספק. הוא הביס את רמל בהפרש קולות של 63 מול 37 אחוזים. פבוס התנער מהגישה הרדיקלית של אביו לטובת הגישה הפרגמטית המרכזית יותר של הניו דיל, ונבחר כמושל בתור ליברל-דמוקרט. כאיש בעל מתינות בסוגיות גזעיות, הוא אימץ מדיניות גזעית שסיפקה את רצונם של מצביעים לבנים בעלי השפעה מאזור הדלתא של ארקנסו כחלק מאסטרטגיה שתשפיע על רפורמות מפתח חברתיות וצמיחה כלכלית של ארקנסו.
מושל ארקנסו

מערכת הבחירות של 1954 הפכה את פובוס לרגיש למתקפות מהימין. נטען שרגישותו זו תרמה לעמדתו המאוחרת יותר כנגד האינטגרציה כאשר הוא אותגר על ידי תומכי ההפרדה הגזעית במפלגתו שלו.
מושל ארקנסו > סגנונו הפוליטי

פובוס נבחר שש פעמים לתקופות כהונה של שנתיים כל אחת, ולפיכך כיהן כמושל בסך הכול 12 שנים. הוא שמר על תדמית פופוליסטית מתריסה, בעוד שהוא עבר לעמדה מתעמתת פחות עם הממשלה הפדרלית, במיוחד במהלך תקופות נשיאותם של ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון, כשיחסיו עם כל אחד מהם נותרו לבביים.
בבחירות הכלליות של 1956, פובוס, שכבר ניצח את ג'ים ג'ונסון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, הביס את מועמד הרפובליקנים רוי מיטשל, לימים יושב ראש מפלגתו בארקנסו בהפרש של 321,797 (80.7 אחוזים) מול 77,215 (19.4 אחוזים) קולות. ב-1958 הוא הביס את מועמד הרפובליקנים ג'ורג' ו. ג'ונסון כאשר זכה ב-82.5 אחוזים מהקולות.
ב-1962 הסתכסך פובוס עם "מועצות האזרחים" (Citizens' Councils) הלבנים ועם קבוצות נוספות, שהעדיפו לתמוך, אך לא עשו זאת באופן רשמי, בחבר בית הנבחרים של ארצות הברית דייל אלפורד בבחירות למשרת המושל באותה שנה. פובוס הציג את עצמו כמתון, התעלם לחלוטין מסוגיית המרוץ במערכת הבחירות של אותה שנה, ובקושי שמר על רוב מול אלפורד, מקמת' ושלושה מועמדים אחרים. לאחר מכן הוא הביס בקלות את הרפובליקני ויליס ריקטס, רוקח בן 37 מפאייטוויל בבחירות הכלליות.
אף על פי שפובוס התנער ממנהיגי השחורים, הוא זכה באחוז גבוה של קולות השחורים. ב-1964, כאשר הוא הביס את הרפובליקני וינטרופ רוקפלר בהפרש של 57 מול 43 אחוזים, זכה פובוס ב-81 אחוזים מקולות השחורים. הוא אף הצליח לזכות בהצבעתם של חלק מהמצביעים השמרניים של הרפובליקנים, שתמכו ביושב ראש מפלגתם לשעבר בארקנסו, ויליאם ל. ספייסר, יריבו של רוקפלר במפלגה.
מושל ארקנסו > הבחירות לנשיאות של 1960

בבחירות לנשיאות של 1960, התקיימה פגישה סודית במעון כפרי ליד דייטון, אוהיו של המפלגה הלאומית לזכויות המדינות (National States' Rights Party), שם נבחר פובוס כמועמד המפלגה לנשיאות ואדמירל משנה לשעבר ג'ון ג. קרומלין מאלבמה כמועמד לסגנות הנשיא. עם זאת, פובוס לא לקח חלק פעיל במסע הבחירות וזכה ב-0.07 אחוזים בלבד מהקולות (6.76 אחוזים בארקנסו), והפסיד לקנדי וג'ונסון.
שנותיו האחרונות

ב-1966 בחר פובוס שלא להתמודד בבחירות על תקופת כהונה שביעית, שכן מערכת הבחירות של אותה שנה לא הייתה אמורה להיות קלה. ג'יימס ד. ג'ונסון, אז כבר שופט בבית המשפט העליון של ארקנסו, ניצח בקושי בבחירות המקדימות של הדמוקרטים שופט אחר, פרנק הולט המתון. לאחר מכן הובס ג'ונסון בבחירות הכלליות על ידי וינטרופ רוקפלר, שהיה למושל הרפובליקני הראשון של ארקנסו מאז תקופת השיקום. שנים לאחר מכן היה ג'ונסון עצמו לרפובליקני ותמך בפרנק ד. רייט.
בבחירות לנשיאות של 1968 היה פובוס בין חמשת האישים ששמם נשקל כמועמדים לסגנות הנשיא מטעם המפלגה השלישית בשותפות עם ג'ורג' וולאס. על כל פנים, לאור הראיה הציבורית של שניהם כתומכי ההפרדה הגזעית, בחר וולאס בגנרל לשעבר קרטיס לה מיי כשותפו למרוץ. ב-1969 נשכר פובוס על ידי ג'ס אודום כמנהל הכללי של הפארק הנושאי ליל אבנר (Li'l Abner) בהרי אוזארק. על פי מאמרים בעיתונות, צוטט פובוס באומרו שניהול הפארק דומה לניהול ממשלת המדינה בשל התחבולות הזהות בשני הגופים.
בשנים 1970, 1974 ו-1986 שאף פובוס להיבחר שוב למשרת המושל, אך נוצח בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על ידי דייל במפרס, דייוויד פריור וביל קלינטון, בהתאמה, כאשר כל השלושה ניצחו את יריביהם הרפובליקנים ונבחרו כמושלים. בבחירות של 1970, שני מועמדים דמוקרטים אחרים, ג'ו פרסל והייז מקלרקין, כשלו בעליה לסיבוב השני של הבחירות, ובמפרס עבר בקושי את פרסל וכמעט והתמודד ישירות מול פובוס. במערכת הבחירות האחרונה שלו ב-1986, זכה פובוס ב-174,402 קולות (33.5 אחוזים) מול 315,397 הקולות (60.6 אחוזים) של קלינטון.
ב-1984 היה פובוס אחד הפוליטיקאים הלבנים היחידים שתמכו בפעיל זכויות האדם ג'סי ג'קסון כאשר הוא התמודד על הנשיאות. ב-1988 הוא תמך שוב בג'קסון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים.
ארוול פובוס נפטר בקונוויי כתוצאה מסרטן הערמונית ב-14 בדצמבר 1994. הוא נטמן בבית הקברות שבקומבס, ארקנסו.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 94-95.
Greenberg, Paul. "Eisenhower Draws the Racial Battle Lines with Orval Faubus." Journal of Blacks in Higher Education 18 (1997): 120-121.
Hathorn, Billy B. "Friendly Rivalry: Winthrop Rockefeller Challenges Orval Faubus in 1964." Arkansas Historical Quarterly 53.4 (1994): 446-473.
Wallace, David. "Orval Faubus: The Central Figure at Little Rock Central High School." Arkansas Historical Quarterly 39.4 (1980): 314-329.
הערות שוליים

↑  Day, Meagan (June 14, 2021). "There Once Was a Socialist College in the Rural South". Jacobin.
↑  Hagerty, J. (September 5, 1957). "The president today sent the following telegram to the Honorable Oral E. Faubus, the Governor of Arkansas". Eisenhower Archives. Archived from the original on July 3, 2018.
↑  Hagerty, James (September 14, 1957). "Press Release of Statement by the President and Governor Faubus". Eisenhower Archives. Archived from the original on February 10, 2017.
↑  Hagerty, James (September 21, 1957). "Press Release; Statement by the President". Eisenhower Archives. Archived from the original on February 8, 2017.
↑  Mann, Woodrow (September 23, 1957). "Telegram from Mayor Mann to Eisenhower". Eisenhower Archive. Archived from the original on February 8, 2017.
↑  Freyer, Tony A. "Politics and Law in the Little Rock Crisis, 1954–1957", Arkansas Historical Quarterly 2007 66(2): 145–166
↑  Adam Jortner, The Mirage of the 1950s, currentpub.com, June 26, 2023.
↑  Reese, C., Parry, J.A., & Hoffman, K.U. (2020). Readings in Arkansas Politics and Government. (2nd ed.). Fayetteville: University of Arkansas Press.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810555205405606  GND: 1211774511  ISNI: 0000 0003 5874 2157  LCCN: n88297343  NARA: 10571414  NLA: 35077233  SNAC: w61v5n9j  Trove: 819752  VIAF: 208918094   WorldCat (עם VIAF): 208918094 
פובוס נואם בפני ציבור שמחה על שילוב תלמידים שחורים בבתי הספר התיכוניים של ליטל רוק.
פובוס עם הנשיא דווייט אייזנהאואר ועם חבר בית הנבחרים מארקנסו ברוק הייז לאחר פגישה בעניין משבר ליטל רוק בבסיס הצי בניופורט, 14 בספטמבר 1957.
אוס מוטנטס

| --- | --- |

 מקום הקמה:  סאו פאולו 
 תקופת הפעילות:  מ-1966 
 סוגה:  מוזיקה פופולרית ברזילאית 
 חברת תקליטים:  פולידור רקורדס 
 mutantes.com
 פרופיל ב-IMDb
 חברים
 סרז'יו דיאז 
 חברים לשעבר
 Bia Mendes Zélia Duncan Liminha ארנלדו בפטיסטה רי 
 
אוס מוטנטס (בפורטוגזית: Os Mutantes, "המוטנטים"; אופן ביטוי: אוּז מוּטַאנ-צֶ'ס) הוא שמה של להקת רוק פסיכדלי ברזילאית משפיעה שצמחה מתוך זרם הטרופיקליה של שנות השישים של המאה העשרים.
תולדות הלהקה

הלהקה נוצרה בשנת 1966 בסאו פאולו על ידי הזמרת ריטה לי והאחים ארנלדו בפטיסטה (בס, קלידים ושירה) וסרז'יו דיאז (גיטרות ושירה), ששיתפו פעולה עוד קודם לכן במסגרות מוזיקליות אחרות. בשנת 1967 ליוו השלושה את ז'ילברטו ז'יל בפסטיבל חשוב וביחד זכו במקום השני; האירוע הזה מסמל את התקרבותה של הלהקה לתנועת הטרופיקליה, שז'יל היה מדמויותיה המרכזיות. אלבומה הראשון, ששמו כשם הלהקה, יצא בשנת 1968, וניכרה בו השפעתם הברורה והבלתי נמנעת של הביטלס. בשנת 1971 הצטרפו כחברים בלהקה הבסיסט לימיניה והמתופף דיניו. הלהקה הקליטה חמישה אלבומים עד פרישתה בשנת 1972 של ריטה לי לקריירת סולו (יש אומרים שנאלצה לפרוש, ובכל מקרה, עזיבתה הדאיגה מאוד את חברת התקליטים). ארלנדו פרש בשנת 1973 בשל בעיות ה-LSD שלו, שבעטיין החל לאסוף שקי אשפה, לשוחח בשפה דמיונית ולתכנן את ייסודה של כנסייה מיוחדת. זמן מה אחריו הלכו לדרכם גם שני המצטרפים החדשים. דיאז, שנותר יחידי מן ההרכב המקורי, המשיך לקיים את הלהקה בעזרת מוזיקאים שונים עד 1978. הקהל שהגיע להופעתה האחרונה של הלהקה, באותה שנה, מנה בקושי מאתיים איש.
ב-1992 נפוצו בקרב עיתונאי בידור בברזיל שמועות על איחוד קרוב של הלהקה. לאמיתו של דבר לא היה מדובר אלא בכך שריטה לי הזמינה את חבריה משכבר הימים לאחת מתוכניות האירוח הטלוויזיוניות שלה. משקעי העבר היו כנראה כל כך כבדים, שבשל המריבות שפרצו מאחורי הקלעים עלה לבמה רק סרז'יו דיאז, ואילו ארנלדו סירב ליטול חלק בצילומים.
דרכם המוזיקלית

גם על רקע התקופה שבה פעלו, שהתאפיינה בנסיינות וחדשנות מוזיקליות עולמיות, בולטים המוטנטים בכושר ההמצאה שלהם שאותו יישמו על מגוון של סגנונות כפסיכדליה, פופ, בלוז ורוק. הניסיונות המוזיקליים כללו דיסטורשן, משחקי מילים, פידבק וכלים בלתי שגרתיים שנועדו ליצור צליל חופשי ושמח; כך, על פי המידע שמצורף ל"הכל אפשרי", אחד מכלי הנגינה ששימשו אותם בהקלטת Le Premier Bonheur du jour (בלדה של הזמרת הצרפתייה פרנסואז ארדי מ-1963, שהמוטנטים הקליטו ב-1968), היה מכל תרסיס.
באלבום A Divina Comédia Ou Ando Meio Desligado (מפורטוגזית: "הקומדיה האלוהית או שמא לאחרונה אני מעט מנותק") שיצא בשנת 1970 ניכר ניסיון להתרחק מן הטרופיקליה וליצור רוק.
האלבום Mutantes e Seus Cometas no País dos Baurets ("המוטנטים וכוכבי השביט שלהם בארץ ה-"Baurets") יצא לחנויות בחודש מרץ 1972 לא לפני שזכה לטיפול של הצנזורה, שדרשה לשנות את שם השיר "פטריוט מדובלל" למשהו חתרני פחות ולכסות בקולות רקע את השורה "השיער שלי הוא ירוק וצהוב...". כבר בתקליט זה הסתמנה נטיית המוטנטים לעבר השלב השלישי בהתפתחות המוזיקלית שלהם, שלב הרוק המתקדם, נטייה שגברה באלבומים הבאים.
באותה שנה, תכננו המוטאנצ'ס להקליט אלבום נוסף, אך חברת התקליטים, Polydor, לא הסכימה לאמנים החתומים בה להוציא יותר מאלבום אחד בשנה. בדרך מקורית, הצליחו חברי הלהקה לעקוף את ההגבלה: האלבום Hoje É o Primeiro Dia do Resto da Sua Vida, שנחשב כאלבום סולו של ריטה לי, אחת משלושת חברי הלהקה המקוריים, הוא למעשה יצירה מוזיקלית של הלהקה: הוא שוחרר תחת שמה של לי, שלקחה חלק ניכר בתפקיד השירה, כשעל הלחנים והעיבודים אמונים שאר החברים. לאחר צאתו של האלבום, עזבה ריטה לי את אוז מוטאנצ'ס.
האלבום O A e o Z ("האות A והאות Z") שהוקלט ב-1973 נגנז על ידי חברת התקליטים משום שהיה ניסיוני מדי לטעמה. שלב מוזיקלי שלישי זה הוא גם האחרון בחייה של הלהקה.
השפעה

המוטנטים הותירו את חותמם על להקות ברזילאיות רבות וגם היום מהווים ההומור והאקספרימנטליזם שלהם מקור השראה ללהקות רוק מחתרתי. אף שהם עצמם מעולם לא תפסו מקום חשוב בתודעה המוזיקלית המערבית, לא מעט מוזיקאים דוברי אנגלית הושפעו מהם. כך, למשל, ב-1993 ביקש מהם קורט קוביין באופן פומבי להתפייס ולערוך הופעת איחוד. כשהזמר האמריקאי בק הקליט אלבום של מוזיקה נסיונית ובו השיר "טרופיקליה", הוא קרא לו "מוטציות". דייוויד ביירן לבש בהופעות של ראשים מדברים חליפות בסגנון המוטנטים, והוציא בשנת 1999 בלייבל מוזיקת העולם שלו, לואקה בופ, את אוסף שירי המוטנטים "הכל אפשרי". כמו כן, אף הרכבים ברזילאים עכשוויים, לדוגמה פאטו פו, שואבים השפעה מיצירות המוטנטים.
האיחוד של 2006

בפעם הראשונה מאז 1978 שבו המוטנטים והתאחדו בשנת 2006 בהופעה שהתקיימה במרכז האמנות ברביקן בלונדון לרגל תערוכת הטרופיקליה שהתקיימה שם. ההרכב המאוחד כלל את המשתתפים הישנים לבד מלימיניה ולבד מריטה לי. את מקומה של ריטה לי מילאה הזמרת ילידת 1964 זליה דונקן. הופעות נוספות של הלהקה בהרכב זה צפויות להתקיים בשיקגו ובלוס אנג'לס.
דיסקוגרפיה

1968: Os Mutantes (album)|Os Mutantes
1969: Mutantes (album)|Mutantes
1970: A Divina Comédia ou Ando Meio Desligado ("הקומדיה האלוהית או לאחרונה אני מעט מנותק")
1971: Jardim Elétrico ("הגן החשמלי")
1972: Mutantes e Seus Cometas no País do Baurets ("המוטנטים וכוכבי השביט שלהם בארץ הג'וינטים")
1974: Tudo Foi Feito Pelo Sol ("את הכל יצרה השמש")
1976: Mutantes Ao Vivo ("המוטנטים במופע חי")
1992: O A e o Z ("האות A והאות Z") (הוקלט בשנת 1973)
2000: Tecnicolor (הוקלט בשנת 1970)
1968: A Minha Menina/Adeus Maria Fulô
1968: É Proibido Proibir/Ambiente de Festival (עם קייטנו ולוזו)
1969: Dois Mil e Um/Dom Quixote
1969: Ando Meio Desligado/Não Vá Se Perder Por Aí
1971: Top Top/It's Very Nice Pra Xuxu
1972: Mande Um Abraço Pra Velha
1968: A Voz do Morto/Baby/Marcianita/Saudosismo (עם קייטנו ולוזו)
1969: Fuga nº II/Adeus, Maria Fulô/Dois Mil e Um/Bat Macumba
1970: Hey Boy/Desculpe Babe/Ando Meio Desligado/Preciso Urgentemente Encontrar Um Amigo
1976: Cavaleiros Negros/Tudo Bem/Balada do Amigo
ראו גם

רוק ברזילאי
איי הבתולה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הקריבי 
 קואורדינטות:  18°12′N 64°48′W﻿ / ﻿18.2°N 64.8°W﻿ / 18.2; -64.8
 שטח:  650 קילומטר רבוע
 גובה מרבי:  הר סייג'
 נתונים מדיניים
 מדינה:  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת 
  (למפת איי הבתולה הבריטיים מוגדלת) רואוד טאון אנגאדה וירג'ין גורדה  האמריקניים פוארטו ריקו  הים הקריבי האוקיינוס האטלנטי איי הבתולה(למפת איי הבתולה הבריטיים רגילה) רואוד טאון אנגאדה וירג'ין גורדה  האמריקניים פוארטו ריקו  הים הקריבי האוקיינוס האטלנטי איי הבתולה
 
איי הבתולה הוא ארכיפלג באיי ליווארד שבים הקריבי. האיים נחלקים לאיי הבתולה הבריטיים, טריטוריה בריטית שמעבר לים, במזרח ובצפון, ולאיי הבתולה האמריקניים, טריטוריה בחסות ארצות הברית, בדרום ובמערב.
כריסטופר קולומבוס נתן לאיים את השם "אורסולה הקדושה ואחד עשר אלף הבתולות" (בספרדית: Santa Ursula y las Once Mil Vírgenes), על שם קדושה נוצרייה שעל פי האגדה יצאה עם 11,000 הבתולות שליוו אותה לחתונתה למסע צליינות, והיא ומלוותיה נטבחו על ידי ההונים. השם קוצר בהמשך ל-Las Vírgenes, "הבתולות".
האוכלוסייה הילידית שחיה באיים בעת גילויים על ידי הספרדים נכחדה כולה כתוצאה ממחלות, שעבוד ומעשי טבח. התושבים הנוכחיים הם ברובם צאצאי עבדים אפריקאים, שהובאו כדי לעבוד במטעי הסוכר.
הדולר האמריקני הוא המטבע החוקי בשני חלקי איי הבתולה.
האיים הסמוכים לאי המרכזי של פוארטו ריקו, המשתייכים לטריטוריה של פוארטו ריקו, נקראים על ידי המקומיים "איי הבתולה הספרדיים", אך הם אינם נכללים במפות של הארכיפלג.
הפארק הלאומי איי הבתולה, באיי הבתולה האמריקניים