stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מריה מונטסורי
שיטת מונטסורי > ההכרה הבינלאומית בשיטת מונטסורי

בשנת 1913 החלה להעביר קורסים בינלאומיים אליהם הגיעו אנשים מכל העולם. בשנת 1915 הוזמנה מריה מונטסורי לארצות הברית על ידי אלכסנדר בל ותומאס אדיסון, כדי להרצות על שיטתה בקרנגי הול בניו יורק. היא התבקשה לארגן כיתת לימוד בסן פרנסיסקו, ובמשך 4 חודשים יכלו מומחי חינוך לצפות בשיטת עבודתה מבעד לקיר זכוכית, כאשר חינכה 21 ילדים. ילדי כיתת הלימוד של מונטסורי בסן פרנסיסקו זכו בשתי מדליות זהב עבור הישגיהם הלימודיים, ושיטת מונטסורי קיבלה הכרה רשמית ממומחי חינוך, ב-1923 החלה להקים את האגודה המונטסורית באיטליה וב־1926 הוקם "ארגון מונטסורי האמריקני".
מונטסורי ברחה ממשטרו של מוסוליני, מכיוון שסירבה לפעול בניגוד לעקרונותיה ולהפוך ילדים לחיילים. היא סירבה להפוך את כל בתי הספר האיטלקיים למונטסורי לפאשיסטים. היא עברה לספרד שם גר בנה, וחיה שם עד שנת 1936, בה פרצה מלחמת האזרחים הספרדית. אז היא עברה להולנד, שם גרה עד 1939. בהולנד הקימה עם בנה את האגודה מונטסורי אינטרנשיונל (AMI). מלחמת העולם השנייה פרצה כשמונטסורי שהתה בהודו, ולכן נשארה ביבשת שש שנים. בהודו העבירה את תורתה לאלפי נשים וגברים הודים. עד היום השיטה מאוד פופולרית גם במזרח. לאחר המלחמה שבה להולנד ולימדה באנגליה, בלונדון. היום משמש ביתה כמרכז של ארגון מונטסורי הבינלאומי (AMI). בביתה בהולנד, נמצא חדר העבודה של מונטסורי, בדיוק כמו שהיה אז.
המיקוד של מונטסורי בנושאי חינוך לשלום ולאחווה התפרסם בעולם, והיא הייתה מועמדת פעמיים לפרס נובל לשלום. עד למותה בשנת 1952, המשיכה מריה מונטסורי לכתוב ספרים, ללמד ולהפיץ את שיטותיה בקורסים ובקונגרסים ברחבי העולם.
שיטת מונטסורי לחינוך, שהיא בנתה על סמך ניסיונה, יושמה בהצלחה על ילדים. למרות הביקורת הרבה שנמתחה על השיטה בשנות ה-30 וה-40 המוקדמות של המאה ה-20, היא עברה תחייה ויושמה מחדש. בשנות האלפיים, השימוש בשיטה נפוץ למדי במדינות רבות.
בשנת 2007 הופק באיטליה סרט טלוויזיה אודות חייה של מריה מונטסורי, בכיכובה של פאולה קורטלזי.
ביס דוקו משודרת התכנית "שיטת מונטסורי" משנת 2022 שמביאה עדויות ממריה מונטסורי, בנה, תלמידיה ומיישמי שיטת מונטסורי ברחבי העולם.
לקריאה נוספת

איסבל סנצ'ס וגארה, מריה מונטסורי (קטנות-גדולות), יפו: הוצאת צלטנר, 2020. תרגום: אבירמה גולן.
על מונטסורי מאת מונטסורי בייבי
הערות שוליים

↑  מריה מונטסורי ועבודתה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007280559105171  PLWABN: 9810637190605606  BIBSYS: 90197722  BNC: 000112109  BNE: XX1063926  BnF: cb11916650q (data)  BPN: 84243293  CANTIC: a10126004  CiNii: DA00356552  GND: 118583697  ICCU: CFIV008262  ISNI: 0000 0001 2145 0228  LCCN: n79064558  LNB: 000066935  NDL: 00450373  NKC: jn19990005798  NLA: 35359558  NLG: 85682  NLK: KAC199619180  NSK: 000305874  NTA: 070033374  RERO: 02-A003605577  SELIBR: 278220  SNAC: w6jb70hm  SUDOC: 027036111  Trove: 924810  VcBA: 495/90976  VIAF: 99929837   WorldCat (עם VIAF): 99929837 
שטר כסף איטלקי המוקדש למריה מונטסורי
תקרית מטוס הורייזון אייר (2018)

| --- | --- |

המטוס שהיה מעורב בתקרית
 תאריך:  10 באוגוסט 2018
 מיקום:  האי קטרון (אנ'), מדינת וושינגטון, ארצות הברית
 גורם:  חטיפת מטוס, התאבדות של טייס
 קואורדינטות:  47°09′26″N 122°38′03″W﻿ / ﻿47.157222222222°N 122.63416666667°W﻿ / 47.157222222222; -122.63416666667
 הרוגים:  1 
 פצועים:  0 
 ניצולים:  0 
 המעורבים באסון

כלי טיס
 כלי טיס:  בומברדייה דאש 8 Q400
 מספר זנב:  N449QX
 מוצא:  נמל התעופה הבינלאומי סיאטל-טקומה
 מפעיל:  הורייזון אייר
 he
 
תקרית מטוס הורייזון אייר התרחשה ב-10 באוגוסט 2018. עובד קרקע של חברת התעופה הורייזון אייר הפעיל לבדו ללא רשות מטוס נוסעים קל ריק של החברה שחנה בנמל התעופה הבינלאומי סיאטל-טקומה במדינת וושינגטון שבארצות הברית והמריא אתו מהנמל. לאחר 71 דקות של טיסה ריסק החוטף את המטוס על אי במפרץ פיוג'יט. באירוע נהרג רק חוטף המטוס.
התקרית

המטוס שנחטף והוטס ללא אישור היה מדגם בומברדייה דאש 8‏ Q400, שנבנה ב-2012 ונמסר לחברת הורייזון אייר באותה שנה. המטוס הגיע מויקטוריה שבמערב קנדה לנמל התעופה סיאטל-טקומה בשעה ונחת בו בשעה 13:35. הוא לא היה מיועד לטוס שוב באותו היום וחנה ברחבת חנייה בחלקו הצפוני של הנמל.
החוטף, ריצ'רד ראסל (Richard Russell), בן 29, היה איש צוות קרקע של חברת הורייזון שעסק בגרירת מטוסים ברחבי הנמל. הוא הניע את המטוס והסיע אותו במסלולי הסעה אל מסלול הטיסה 16C. מגדל הפיקוח של הנמל ניסה להתקשר עם המטוס במהלך ההסעה, ללא הצלחה. בשעה 19:32 המריא המטוס מהנמל ללא אישור. בעקבות זאת הופסקו זמנית פעולות הטיסה בנמל ובשעה 20:15 הוקפצו להמראה לעברו שני מטוסי קרב חמושים מדגם F-15 של המשמר הלאומי האווירי של אורגון. גם מטוס מכלית המריא כדי לסייע למטוסי הקרב. הם ניסו להנחות את המטוס החטוף לכיוון האוקיינוס השקט ולא ירו לעברו.
פיקוח הטיסה האזורי הצליח ליצור קשר רדיו עם החוטף ראסל שהטיס את המטוס וניהל עמו שיחה. השידור היה בלתי מוצפן ותוכנו הועלה במהרה לאתרי רשתות חברתיות. ראסל שידר שאיננו יודע להנחית את המטוס וציין כי "לא באמת תכננתי להנחית אותו וכי "רציתי לעשות כמה תמרונים ולראות מה אוכל לעשות לפני שאוריד אותו". הפיקוח האווירי ניסה לשכנע את ראסל להנחית את המטוס בשדה התעופה הצבאי לואיס מק'קורד (Lewis–McChord) שמדרום לטקומה, אשר המטוס נמצא באותה עת בקרבתו, אך הוא סירב. ראסל שאל את פקח הטיסה אם יוכל לעבוד כטייס מסחרי אם ינחית את המטוס, קיבל תשובה חיובית והתייחס אליה בספקנות. הוא ביקש לקבל את פרטי המיקום של לוויתן קטלן שהתפרסם בחדשות באותו זמן כדי שיוכל לצפות בו. ראסל שידר שהוא "בחור מקולקל, עם כמה ברגים רופפים כנראה. לא באמת ידעתי את זה עד עכשיו". הוא ציין שלא התכוון לפגוע באיש, והתנצל על מעשיו בפני מי שהכיר אותו. לקראת סיום הטיסה נראה המטוס עורך תמרונים אווירובאטיים מעל מפרץ פיוג'יט, וטייס שראה אותם העיד כי הם נעשו ברמה גבוהה.
בשעה 20:43, לאחר רדת החשכה, פגע המטוס באזור מיוער באי הזעיר קטרון (Ketron) במפרץ פיוג'יט, כ-40 קילומטר מדרום מערב לנמל התעופה סיאטל-טקומה. שטח האי היה 0.89 קילומטר רבוע וגרו בו אנשים בודדים. בהתרסקות נהרס המטוס וראסל נהרג. כוחות הצלה וכבאים הגיעו אל האי כשעה וחצי לאחר ההתרסקות. השרפה שפרצה באי בעקבות ההתרסקות כובתה סופית בבוקר המחרת.
לאחר התקרית

התקרית נחקרה על ידי לשכת החקירות הפדרלית, חוקר מקרי המוות המחוזי והמועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה, אשר איתרה באתר ההתרסקות את הקופסאות השחורות שלו.
החקירה העלתה כי ראסל, יליד פלורידה, נחשב לאדם שקט ולעובד אהוד בנמל התעופה סיאטל-טקומה. בשנת 2012 התחתן ופתח מאפייה עם אשתו, ובשנת 2015 מכרו אותה והשתקעו במדינת וושינגטון. אז החל ראסל בעבודתו בנמל התעופה, למד לימודי מדעי החברה באוניברסיטת המדינה של וושינגטון והיה פעיל בקהילה נוצרית במקום מגוריו.
ב-9 בנובמבר 2019 הודיעה לשכת החקירות הפדרלית כי סיימה את חקירתה בנוגע לתקרית. נקבע כי היא לא הייתה מעשה טרור, לא הייתה קשורה למעשה פשע רחב יותר וכי ראסל פעל ללא שותפים וללא מניע ברור למעשיו. נמצא כי ראסל הכיר מתוקף עבודתו את הליכי ההתנעה של מטוסים, אך לא נמצא כי עבר אימוני טיסה כלשהם. מקליט הקול בתא הטייס לא הקליט קולות מלבד אלו שנקלטו בשידורי הרדיו מהמטוס אל הפיקוח האווירי. על סמך הקלטת נתוני הטיסה נקבע כי ההתרסקות באי קטרון הייתה מכוונת וכי נראה שראסל בחר להתאבד.
הערות שוליים

↑  "a broken guy, got a few screws loose I guess. Never really knew it until now."
אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה

אלכסיי ניקולאייביץ', הצארביץ' של רוסיה (ברוסית: Алексей Николаевич Романов‏; 12 באוגוסט 1904 – 17 ביולי 1918), היה הצארביץ' של האימפריה הרוסית, בנם של ניקולאי השני, אחרון קיסרי רוסיה, ושל אלכסנדרה, נסיכת הסן. אלכסיי נרצח על ידי הצ'קה יחד עם כל משפחתו במהלך רצח משפחת הצאר.
ביוגרפיה > ילדותו

אלכסיי נולד בארמון פטרהוף שבסנקט פטרבורג ב-12 באוגוסט 1904, לניקולאי השני, קיסר רוסיה ולאלכסנדרה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואליס, נסיכת הממלכה המאוחדת. ב-3 בספטמבר אותה שנה התקיים טקס ההטבלה בקפלה בארמון, וסנדקיו העיקריים היו סבתו מצד אביו דאגמאר, נסיכת דנמרק ודודו אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה. סנדקיו האחרים כללו את אחותו הבכורה אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה סבו של אביו כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, את ג'ורג', נסיך ויילס ווילהלם השני, קיסר גרמניה. מכיוון שרוסיה הייתה במלחמה עם יפן, כל החיילים הפעילים וקציני הצבא הרוסי הקיסרי והצי נקראו סנדקים של כבוד.
אלכסיי סבל מהמופיליה, ובשל כך נאלצו מאוד להזהר שמא יפגע או יחתך, משום שאפילו חבורה קטנה הייתה עלולה להביא למותו. מחלתו הייתה סוד מדינה כמוס, ווילהלם השני, קיסר גרמניה גילה זאת לאחר שראה במהלך ביקור רשמי חבורה גדולה על מצחו של אלכסיי, שלא עברה בכל תקופת ביקורו. הוריו, הקיסרית אלכסנדרה והצאר ניקולאי, היו בקשר הדוק עם הנזיר גריגורי רספוטין שנודע כבעל כוחות מיסטיים, ואשר נבע בעיקרו מהתקווה שרספוטין יצליח לרפא את מחלתו של אלכסיי.
על אלכסיי נאסר לרכוב על אופניים או לשחק בחוץ, אך למרות המגבלות היה אלכסיי פעיל ותוסס. הוא סירב לדבר מלבד רוסית, נהנה ללבוש תלבושת רוסית, וכשהיה ילד קטן, נהג מדי פעם לבצע מעשי קונדס על חשבונם של האורחים. המפורסם שבהם היה כאשר הנסיך הקטן טיפס מתחת לשולחן בארוחת ערב רשמית, הסיר את נעל האורחת והראה אותה לאביו. ניקולאי אמר בחריפות לבנו להחזיר את הנעל, אלכסיי עשה זאת, אבל לא לפני שהניח תות שדה גדול בשולי הנעל. כמה שבועות לאחר מכן, יורש העצר לא הורשה להשתתף בארוחת ערב. בגיל שבע, התנהגותו בארוחת ערב משפחתית הייתה מביכה להוריו; אלכסיי המפונק הקניט אחרים ליד השולחן, סירב לשבת בכיסאו, לא רצה לאכול את האוכל שלו ואף ליקק את צלחתו. אביו הפנה את ראשו וניסה להתעלם מהתנהגותו של אלכסיי, ואילו אמו נזפה באחותו הגדולה אולגה על שלא שלטה בו. המורה שלו, פייר גיליאר, התווכח עם הוריו של אלכסיי כדי לשכנע אותם שאוטונומיה גדולה יותר לילד תסייע לו לפתח שליטה עצמית טובה יותר. ואכן, אלכסיי ניצל את החירות הבלתי-מוכרת והתחיל להתגבר על חולשותיו הקודמות, ובנוסף, מחלתו גם עוררה בו רגישות לכאבם של אחרים.
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, תפס אביו את הפיקוד העליון על הצבא הרוסי הקיסרי, התלווה אליו אלכסיי למוגילב, שם היה מטה הפיקוד העליון, והוא חי שם חיים צבאיים. בדצמבר 1916 קיבל קצין הקישור הבריטי בסטאבקה, מייג'ור גנרל סר ג'ון הנברי-ויליאמס, את הידיעה על מותו של בנו, והצאר ניקולאי שלח את אלכסיי בן השתים עשרה לאביו האבל לשבת איתו. "אבא אמר לי לשבת אתך כי הוא חשב שתרגיש לבד הלילה", אמר אלכסיי לגנרל.
ביוגרפיה > המוות

במרץ 1917 הודח אביו משלטונו במהפכת פברואר, ומשפחת המלוכה הושמה במעצר בית בפושקין. לפי עדותו של אלכסנדר קרנסקי קיבלה ממשלת המעבר בקשות רבות של אזרחים להוציא להורג את הצאר המודח. באוגוסט 1917 הועברה משפחת הצאר לטובולסק. הכוונה הייתה להעביר אותה למקום מרוחק ממסילת רכבת כדי להקשות על הבריחה. לאחר מהפכת אוקטובר הוחלט להעביר את משפחת רומנוב למוסקבה ולהעמיד את הצאר לדין. באביב נפל אלכסיי, ובגלל מחלתו לקה בשיתוק ברגליו. בשל כך עברה המשפחה ליקטרינבורג בשני שלבים. ב-22 באפריל הגיעו ליקטרינבורג ניקולאי, אשתו ובתם מריה, וב-23 במאי הגיעו יתר בני המשפחה ומשרתים.
המשפחה שוכנה ב"בית איפטייב", מבנה שהיה שייך לפני כן לקצין הנדסה ונהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20. חוץ ממשפחת המלוכה גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה. כמה פעמים הוצע למשרתים לעזוב את המשפחה אך הם העדיפו להישאר למרות הסכנות. המשפחה התגוררה בבית איפטייב 78 ימים. בני המשפחה סבלו מפחד ומחוסר וודאות. הבנות תפרו את תכשיטיהן לתוך בגדיהן בתקווה למנוע את החרמתם. הן ואמן המציאו שמות קוד עבור כל אחד מפריטי הערך שלהם כדי להסתיר אותם (חלקם הוחרמו מיד עם הגיעם ליקטרינבורג).
בלילה שבין 17-16 ביולי 1918, נלקחו בני המשפחה ומעגל המשרתים המצומצם שלהם למרתף בטענה שהבית נמצא בסכנת התקפה של אנרכיסטים. כשירדו העצורים למרתף הבית והתאספו באחד החדרים, ביקשה הקיסרית שני כיסאות עבורה ועבור אלכסיי. הכיסאות הובאו, ולאחר מכן הודיע להם המפקד הבולשביקי שהם מוצאים להורג. הצאר רק הספיק להגיד "מה?" לפני שפתחו החיילים באש והרגו את כולם. אלכסיי נשאר בתחילה בחיים, מכיוון שעל גופו הייתה חולצה עטופה בתכשיטים ואבני חן יקרות, ובשל כך דקרו אותו החיילים בכידונים, ולאחר מכן ירו בראשו עד שמת.
מקום הימצאו של שרידי אלכסיי ואחותו מריה לא היו ידועים במשך עשרות שנים, משום שלא היה ניתן למצוא אותם למרות חיפוש נרחב. בקיץ 2007 הם התגלו על ידי צוות ארכאולוגי, ולאחר בדיקת ה-DNA, אשר פורסמה ב-30 באפריל 2008, התברר מעבר לכל ספק כי מדובר בשרידי אלכסיי ומריה.
אינסייטק

| --- | --- |

 נתונים כלליים
 סוג:  חברה פרטית
 תקופת הפעילות:  1999–הווה (כ־25 שנים)
 מיקום המטה:  טירת כרמל 
 משרד ראשי:  טירת כרמל, ישראל ישראל
 בעלות:  קוק תעשיות (יותר מ-40%)
 מנכ"ל:  מוריס פרה
 עובדים:  כ-500
  
 www.insightec.com
 
אינסייטק בע"מ (באנגלית: Insightec) היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת בפיתוח וייצור של מכשור רפואי לניתוח באמצעות אלומת אולטרה סאונד והדמיית תהודה מגנטית (MRI).
המכשור של החברה, בטכנולוגיית אולטרה סאונד ממוקד ומונחה MRI, נועד לאפשר הסרה של רקמות נגועות ללא שימוש בסכין מנתחים, תוך צמצום הסיכון לחולה ומשך האשפוז. המכשור משמש לטיפול ברעד ראשוני (אנ'), מחלת פרקינסון ומיומות.
יו"ר החברה הוא ד"ר מוריס פרה. מנכ"ל החברה מאז הקמתה היה קובי וורטמן. בינואר 2016 מונה וורטמן לסגן היו"ר, ופרה מונה למנכ"ל החברה (בנוסף לתפקידו כיו"ר).
בעלת המניות העיקרית בחברה היא קוק תעשיות (דרך החברה הבת Koch Disruptive Technologies), ובעלי מניות נוספים הם קרן יורק, לאומי פרטנרס, מור השקעות וקרן פרגרין. בעבר הייתה חברת אלביט הדמיה בעלת השליטה בחברה (דרך החברה הבת אלביט מדיקל טכנולוג'יס).
בדו"ח השנתי של החברה לשנת 2023 נכללה הערת עסק חי.
ביוני 2024 גייסה החברה 150 מיליון דולר לפי שווי של 515 מיליון דולר (אחרי הכסף).
הערות שוליים

↑  מוריס פרה מחליף את קובי וורטמן בהנהלת אינסייטק, באתר TechTime‏, 10 בינואר 2016
↑  אינסייטק שוקעת בבור פיננסי , באתר TechTime‏, 27 במאי 2024
↑  גולן חזני, אינסייטק גייסה 150 מיליון דולר לפי שווי של 375 מיליון דולר, באתר כלכליסט, 19 ביוני 2024
רשימת קכל

רשימת קכל (בגרמנית: Köchel-Verzeichnis) היא קטלוג כרונולוגי שלם ליצירות מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט. הרשימה נקראת על שמו של מחברה המקורי לודוויג פון קכל. סימן הקיצור המציין את הרשימה הוא K או KV (ראשי התיבות של שמה הגרמני של הרשימה). כדי לציין את מספרה של יצירה מסוימת מציגים אותה כך: סימפוניה מס' 40 בסול מינור (K.550), סימפוניה זו, לספירתו של קכל, היא היצירה ה-550 אותה חיבר מוצרט. בעברית נפוץ השימוש באות ק' כסימן היכר למספר סידורי ברשימה.
היסטוריה

בשנים שלאחר פטירתו של מוצרט נעשו מספר ניסיונות ליצירת קטלוג מלא של עבודותיו. לודוויג פון קכל היה הראשון שהצליח במלאכה בשנת 1862 כשפרסם את ספרו עב הכרס (551 עמודים): "הקטלוג הכרונולוגי-נושאי השלם ליצירתו של וולפגנג אמאדה מוצרט" (Chronologisch-thematisches Verzeichnis sämtlicher Tonwerke Wolfgang Amadé Mozarts). במסגרת הקטלוג כלל קכל את התיבות הפותחות של כל אחת מהיצירות המופיעות בו.
חרף נסיונותיו של קכל לארגן את הרשימה בצורה כרונולוגית, הוא היה צריך לנחש את תאריכי חיבורן של מרבית היצירות שנכתבו לפני שנת 1784. לאחר פרסום ספרו של קכל, יצירות רבות המיוחסות למוצרט נתגלו לראשונה, נזקפו לזכותו של המלחין ואפילו תוארכו מחדש. גילויים ושינויים אלה גרמו לסדרת חידושים של הרשימה (8 במספר) לאורך השנים. התיקונים העיקריים לרשימה בוצעו בגרסאות השלישית (פורסמה על ידי אלפרד איינשטיין בשנת 1937) והשישית (פורסמה בשנת 1964).
בשנת-2024 התגלתה בספרייה בלייפציג שבגרמניה יצירה לא מוכרת שהלחין מוצרט כשהיה כפי הנראה בתחילת גיל הנעורים שלו. היצירה נכתבה כנראה בשנות ה-60 של המאה ה-18 לשלישיית מיתרים ואורכה כ-12 דקות.
רשימת קכל מאפשרת לדעת בקלות יחסית את השנה בו נכתבה כל יצירה לפי מספרה הקטלוגי. כדי לחשב את גילו של מוצרט בעת כתיבת היצירה יש לחלק את מספרה העיבודי ב-25 ולהוסיף 10 (נכון לגבי היצירות מספרור 100 ומעלה), וכדי לגלות בקרוב טוב את שנת כתיבת היצירה יש להוסיף 1756 לתוצאה המתקבלת.
כדי לשמר בצורה מיטבית את הספרורים המקוריים של קכל, הוספו בגרסאות המאוחרות אותיות לצד המספרים. ברשימה המצורפת מובאות גרסתו המקורית של קכל (K1) אל מול הגרסה השישית משנת 1964 (K6)
בעמודת גרסאות ההדפסה זמינים הקבצים המציגים גרסאות הדפסה של היצירות המדוברות. O משמעו פתיחה (Overture); P מסמל שזוהי פרטיטורה מלאה, של כל הכלים יחדיו; S מסמל שזהו קובץ המכיל דף לכל כלי במקום כולם מסודרים יחדיו; המספרים מסמלים את החלקים של היצירות.
רשימת מקורות > קובצי PDF > עיקריים

Free Scores.com
imslp.org
רשימת מקורות > קובצי PDF > אחרים

Mfiles
Mutopia Project
הערות שוליים

↑   הארץ, יצירה לא מוכרת של מוצרט התגלתה בספרייה בגרמניה, באתר הארץ, 19 בספטמבר 2024
↑  עיצוב 1
↑  עיצוב 2
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 793b0ca8-a301-4b08-8692-25999b32d34f
אליפות העולם הבלתי רשמית בכדורגל

אליפות העולם הבלתי רשמית בכדורגל (UFWC) היא דרך לא רשמית לקבוע את נבחרת הכדורגל הלאומית הטובה ביותר בעולם, תוך שימוש בשיטת נוק-אאוט כמו זו המשמשת באיגרוף מקצועי. ה-UFWC גובשה ופורסמה על ידי העיתונאי האנגלי פול בראון בשנת 2003. התואר מוחזק כיום על ידי ליבריה שזכתה בו לאחר ניצחון 2-1 על סיירה לאון ב-27 באוקטובר 2024.
רקע

הרעיון נבע במקור ממספר אוהדי סקוטלנד ומקטעי תקשורת שטענו בבדיחות הדעת, כי בעקבות ניצחונה של סקוטלנד על אנגליה (שזכתה בגביע העולם של 1966) באליפות הבריטית ב-15 באפריל 1967, ההפסד הראשון של אנגליה אחרי זכייתה בגביע העולם בכדורגל, סקוטלנד הפכה ל"אלופת העולם הלא רשמית".
בשנת 2003 עיתונאי עצמאי בשם פול בראון הגדיר את הכללים של UFWC, עקב אחר קו הזכיות בתואר לא רשמי זה, וכתב מאמר בנושא במגזין כדורגלFourFourTwo. בשנת 2011 בראון כתב ספר בנושא. בראון גם יצר ומתחזק אתר אינטרנט אשר עוקב אחר התקדמות המשחקים באליפות זו.
אליפות העולם הלא רשמית בכדורגל לא מוכרת או נתמכת על ידי פיפ"א, וגם אין לה גיבוי רשמי. לזוכה בו מוענק גביע וירטואלי בשם CW Alcock, על שמו של צ'ארלס וו. אלקוק, שסייע רבות בפיתוח הכדורגל הבינלאומי בתפקידו כמזכיר התאחדות הכדורגל האנגלית.
כללים

הנבחרת הראשונה שניצחה במשחק כדורגל בינלאומי הוכרזה לאלופה הבלתי רשמית הראשונה בכדורגל. זו הייתה אנגליה שניצחה את סקוטלנד 4-2 ב-1873 במשחק הבינלאומי השני בהיסטוריה, לאחר שהמשחק הראשון בהיסטוריה ב-1872, הסתיים בתיקו 0-0 בין שתי המדינות. המשחק הבינלאומי הבא בו מעורבת מחזיקת התואר נחשב למשחק על התואר, בו המנצחת לוקחת את התואר.
במקרה שמשחק על התואר מסתיים בתיקו, מחזיקת התואר הנוכחית ממשיכה לכהן כאלופה. המשחקים מוכרעים על פי תוצאתם הסופית, כולל תוספת זמן ובעיטות הכרעה מ-11 מטרים. המשחקים נערכים על פי חוקי הטורניר שבהם הם משוחקים.
מעקב אחר האליפות

בעוד המעקב אחרי האלופה הבלתי רשמית הוא תופעה חדשה יחסית, הכללים הם כאלה הלוקחים בחשבון תוצאות שמנותחות רטרוספקטיבית כדי לקבוע את השושלת התאורטית של האליפות מן המשחקים הבינלאומיים הראשונים. רשימה מקיפה של תוצאות מאז 1872 נרשמת על ידי UFWC.
מעקב אחר האליפות > משחקים בינלאומיים ראשונים

המשחק הבינלאומי הראשון אי פעם היה תיקו 0-0 בין אנגליה וסקוטלנד, ב-30 בנובמבר 1872 בהמילטון קרסנט. אליפות העולם הלא רשמית נשארה פנויה עד ששתי הקבוצות נפגשו שוב בקנינגטון אובאל ב-8 במרץ 1873. אנגליה ניצחה 2–4, ולכן נחשבת לאלופת העולם הלא רשמית הראשונה בכדורגל.
משחקי הכדורגל הבינלאומיים המוקדמים היו מוגבלים כמעט לחלוטין לאיים הבריטיים. ויילס נכנסה ל"תחרות" ב-1876, וזכתה בתואר לראשונה ב-1907. אירלנד (הנבחרת שייצגה את איגוד הכדורגל האירי של בלפסט ושנודעה מאוחר יותר בשם צפון אירלנד) השתתפה לראשונה בשנת 1882 וזכתה בתואר לראשונה ב-1927. התואר החליף ידיים בין ארבע הנבחרות האלה מספר פעמים בתקופה זו והנבחרת הראשונה מחוץ לאיים הבריטים שהתמודדה על התואר הייתה הונגריה בשנת 1909, שהובסה על ידי אנגליה בבודפשט.
העובדה שאף אחת מהקבוצות הבריטיות לא התחרתה בגביעי העולם של 1930, 1934 ו-1938 שמרה על התואר בגבולות אירופה, ומלחמת העולם הראשונה והשנייה הפריעו לתהליך הגלובליזציה של הכדורגל.
מעקב אחר האליפות > שנות השלושים עד שנות ה-2000

האלופה הראשונה מחוץ לגבולות האיים הבריטיים הייתה אוסטריה, שהביסה את סקוטלנד 0–5 בשנת 1931. האוסטרים שמרו על התואר במשך 11 משחקים נוספים עד שהפסידו אותו לאנגליה 3–4 בסטמפורד ברידג' ב-7 בדצמבר 1932.
כמעט עד סוף שנות ה-30 התואר הוחזק על ידי ארבע הנבחרות הבריטיות. בשנות ה-40 התואר הוחזק על ידי מדינות יבשת אירופה, בעיקר אלה המייצגות את כוחות הציר ואת המדינות הנייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה, אבל התואר נלקח מחדש על ידי אנגליה זמן קצר לפני מונדיאל 1950. לראשונה, המשחקים על התואר הבלתי רשמי נערכו במסגרת משחקי גביע העולם. במסגרת גביע העולם הפסידה אנגליה לארצות הברית 0–1 באחת ההפתעות הגדולות בתולדות הכדורגל. בכך התואר עבר לראשונה ליבשת צפון אמריקה ומשם במהרה לדרום אמריקה. מדינות דרום אמריקה היו המחזיקות העיקריות בתואר במהלך 16 השנים הבאות, כאשר מדי פעם התואר עבר למדינות אירופה לגיחות קצרות ומשם חזר לדרום אמריקה.
תקופה זו כללה ארבעה ימים בהם מחזיקת התואר הייתה האנטילים ההולנדיים, אשר ניצחה את מקסיקו 2-1 בגביע הזהב של CONCACAF והפכה למדינה הקטנה ביותר שהחזיקה בתואר.
התואר חזר לאירופה חמישה חודשים לפני מונדיאל 1966, כאשר ברית המועצות זכתה בו בעקבות ניצחון במשחק ידידות על צ'ילה. ברית המועצות איבדה את האליפות בחצי גמר המונדיאל לגרמניה המערבית, שאיבדה אותו לאנגליה במשחק הגמר. בשנה שלאחר מכן, אנגליה הפסידה במשחק ידידות לסקוטלנד, במשחק שהוליד את הרעיון של אליפות העולם הבלתי רשמית. בעקבות ניצחון מערב גרמניה על הולנד בגמר גביע העולם 1974, גרמניה המערבית הפכה להיות הקבוצה הראשונה שמחזיקה בגביע העולם, אליפות אירופה ואליפות העולם הבלתי רשמית באותו זמן. התואר נשאר באירופה עד 1978 עד אשר נלקח מהולנד על ידי ארגנטינה, בגמר גביע העולם 1978. הוא נשאר בדרום אמריקה עד מונדיאל 1982, בו פרו הפסידה אותו ללפולין. התואר נשאר באירופה במשך עשר השנים הבאות, למעט תקופת כהונה של שנה אחת בה החזיקה בו ארגנטינה, בעקבות ניצחונה על בלגיה בחצי גמר מונדיאל 1986.
ב-1992 חזר התואר לארצות הברית ולאחר מכן הוחזק למשחק אחד על ידי אוסטרליה, לפני שעשה את דרכו בכמה מדינות דרום אמריקאיות, חזרה דרך אירופה ומשם לזוכה הראשונה מיבשת אסיה, קוריאה הדרומית, שהביסה את קולומביה בחצי גמר גביע קרלסברג בשנת 1995. הקוריאנים איבדו את התואר ליוגוסלביה במשחק הבא שלהם, והתואר נשאר באירופה עד מרץ 1998, כאשר גרמניה איבדה אותו לברזיל במשחק ידידות. ארגנטינה ניצחה את ברזיל במשחק ידידות כדי להעפיל לגביע העולם 1998 כמחזיקת התואר.
צרפת חזרה על הישגה של ארגנטינה מ-1978, כאשר נטלה את התואר כשזכתה בגביע העולם במגרשה הביתי, בעקבות ניצחון 0–3 על ברזיל בגמר. אנגליה זכתה בתואר ביורו 2000. ישראל זכתה לראשונה בתולדותיה בתואר כאשר הביסה את רוסיה 1–4 במשחק ידידות בפברואר 2000 והפסידה אותו כעבור שני משחקים לצ'כיה. צרפת וספרד זכו בהמשך לפני שהולנד זכתה בתואר במארס 2002. מכיוון שההולנדים לא הצליחו להעפיל למונדיאל 2002, התואר, באופן חריג, לא היה על כף המאזניים בגביע העולם הרשמי. הולנד שמרה על התואר עד 10 בספטמבר 2003, בו הפסידו אותו לצ'כיה במשחק מוקדמות ליורו 2004.
מעקב אחר האליפות > 2004-2010

הצ'כים הגנו על התואר למשך מספר משחקים, לפני שהפסידו אותו לאירלנד במשחק ידידות. התואר עבר לנבחרת אפריקאית בפעם הראשונה, כאשר אירלנד הפסידה לניגריה. אנגולה ניצחה את ניגריה ושמרה על התואר במהלך 2004 ותחילת 2005. לאחר מכן הפסידה אותו לזימבבואה (במשחק שהיווה גם משחק מוקדמות לגביע העולם ולאליפות אפריקה). זימבבואה החזיקה בתואר שישה חודשים לפני שניגריה זכתה בו מחדש באוקטובר 2005. ניגריה הפסידה אותו לרומניה, אשר איבדה את התואר לאורוגוואי אחרי שישה חודשים. אורוגוואי לא הצליחה להעפיל למונדיאל 2006 ובכך, בפעם השנייה ברציפות, התואר לא רשמי שוב לא היה על כף המאזניים בטורניר גביע העולם הרשמי.
התואר הוחזר לאירופה על ידי גאורגיה ב-15 בנובמבר 2006, בעקבות ניצחון על אורוגוואי. היא איבדה את התואר לנבחרת בעלת הדירוג הגבוה ביותר של אליפות העולם הבלתי רשמית בכל הזמנים, נבחרת סקוטלנד, ב-24 במרץ 2007, כמעט ארבעים שנה מאז שסקוטלנד זכתה לאחרונה בתואר. ארבעה ימים בלבד לאחר מכן, סקוטלנד הפסידה את התואר למחזיקת גביע העולם איטליה, והתואר עבר דרך הונגריה פעמיים, טורקיה, יוון ושוודיה, בטרם נלקח על ידי הולנד, שבסופו של דבר איבדה את התואר לספרד בגמר מונדיאל 2010 אחרי שהצליחה לשמור על התואר במשך 21 משחקים רצופים, יותר מכל נבחרת אחרת.
דירוג כל הזמנים

האתר של UFWC מתחזק את טבלת דירוג כל הזמנים של הנבחרות הממויינת לפי מספר הניצחונות במשחקי האליפות. בראש הדירוג ממוקמת סקוטלנד ואחריה אנגליה, בעיקר בשל ההצלחות שלהן בשנים הראשונות של הכדורגל הבינלאומי, בהן התחרות הייתה מוגבלת אך ורק לאיים הבריטיים.
ישראל באליפות העולם הבלתי רשמית בכדורגל

ישראל התמודדה לראשונה על התואר בשנת 1969 בשוודיה במשחק ידידות בו הפסידה 1–3. לאחר 21 שנים, בשנת 1990, התמודדה ישראל שוב על התואר ביוון במשחק ידידות בו הפסידה 1–2. בשנת 1997 התמודדה ישראל לראשונה על התואר בביתה והפסידה 0–1 במשחק ידידות מול גרמניה.
ב-23 בפברואר 2000 זכתה ישראל לראשונה בתואר לאחר שגברה על רוסיה 1–4 במשחק ידידות שנערך בחיפה. ישראל שמרה על התואר כשסיימה בתיקו 1-1 עם גאורגיה במשחק ידידות באשקלון והפסידה אותו ב-24 באפריל כשהובסה במשחק ידידות בצ'כיה 1–4.
ישראל התמודדה על התואר, לראשונה במסגרת תחרותית, כאשר סיימה בתיקו 1-1 בחוץ מול ספרד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002.
בסך הכל התמודדה ישראל 7 פעמים על התואר במאזן של ניצחון אחד, שתי תוצאות תיקו וארבעה הפסדים. היא זכתה בתואר פעם אחת והצליחה לשמור עליו למשך משחק אחד.
ספר

העיתונאי העצמאי פול בראון, שכתב את המאמר המקורי על אליפות העולם הבלתי רשמית ויצר את אתר האינטרנט כתב ספר על האליפות אשר פורסם בשנת 2011. נכון לשנת 2018, פורסמו ארבע מהדורות של הספר.
רעיונות דומים

קיימים רעיונות דומים לאליפות העולם הבלתי רשמית עם כללים שונים ושושלות זכיות שונות בהתאם.
רעיונות דומים > טורנירי ספין-אוף

הקהילה המקוונת באתר UFWC עוקבת אחרי שושלות זכייה התחומות לכל קונפדרציה בפיפ"א. כמו כן, מתבצע מעקב אחרי אליפות העולם הלא רשמית לנשים בכדורגל החל מהמשחק הראשון שזכה להכרה בינלאומית ב-1971 (ניצחון 0–4 לצרפת על הולנד) או ממשחקי מוקדמים יותר שאינם מוכרים על ידי פיפ"א.
רעיונות דומים > השרביט של נסאסי

תואר וירטואלי דומה, השרביט של נסאסי (Nasazzi's Baton), משרטט את רצף האליפויות מזוכת המונדיאל הראשון, אורוגוואי. התואר קרוי על שם הקפטן של נבחרת אורוגוואי במונדיאל זה. התואר עוקב אחר הכללים בדומה לאליפות העולם הבלתי רשמית, אלא שהוא מתייחס לכל המשחקים בהתאם לתוצאה שלהם לאחר 90 דקות.