stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרוסיה באהבה (סרט)
עלילה

ארגון הפשיעה הבין-לאומי ספקטר בהנהגתו של ארנסט סטאברו בלופלד (אנתוני דוסון) זומם לגנוב מכונת הצפנה חשאית מידי ברית המועצות, ולאחר מכן לחזור ולמכור אותה לסובייטים במחיר מופקע. בלופלד משתמש לשם כך בקולונל רוזה קלב (לוטה לניה), קצינה לשעבר בסמרש שערקה לספקטרה. קלאב לובשת מחדש את מדי הסמארש ומטילה משימה על מפענחת צופן צעירה בשגרירות הרוסית באיסטנבול בשם טטיאנה רומנובה (דניאלה ביאנקי). על רומנובה מוטל להעמיד פנים שהתאהבה בסוכן ה-SIS המפורסם ג'יימס בונד (שון קונרי), ולסייע לו בגניבת מכונת ההצפנה. בלופלד שולח מתנקש מקצועי בשם דונלד גרנט (רוברט שו) כדי שיחסל את בונד ויגנוב ממנו את המכונה לאחר מכן.
רומנובה יוצרת קשר עם ה-SIS ו-M (ברנארד לי) שולח את בונד לאיסטנבול כדי לגנוב את המכונה. בונד פוגש באיסטנבול את הסוכן הבריטי-טורקי עלי קארים ביי (פדרו ארמנדריז) שמגלה לו שהיחסים בין אנשי הביון הבריטים והסובייטים באיסטנבול הורעו מאוד לאחרונה עקב פיצוצים בשגרירויות של שתי המדינות. בונד מסייע לקארים ביי להיפטר ממתנקש שמנסה לחסל אותו. רומנובה יוצרת עמו קשר ומפתה אותו, ולאחר מכן מסייעת לו לגנוב את המכונה. בונד, רומנובה וקארים ביי עולים על רכבת האוריינט אקספרס בדרכם למערב, ובעקבותיהם עולים מתנקשים של ספקטרה. המתנקשים הורגים את קארים ביי, ובונד מוסר את גופתו לאחד מבניו בבלגרד. בונד מקבל הוראה להיפגש בזגרב עם סוכן בשם "נאש". עם זאת, הוא אינו מודע לכך שגרנט כבר רצח את נאש ונטל את זהותו. גרנט עולה על הרכבת, ובארוחת הערב הוא מסמם את רומנובה ומנסה לרצוח את בונד. בונד מצליח להערים עליו כשהוא גורם לו להפעיל מלכודת מתפוצצת בתיק שלו. לאחר מאבק בונד הורג את גרנט. בונד ורומנובה יורדים מהרכבת באיסטריה, תוך שסוכני ספקטרה רודפים אחריהם באמצעות סירות ומסוקים.
בלופלד מורה לקלאב להרוג את בונד ולהשיג את המכונה בכל מחיר. קלאב מגיעה לחדר בבית מלון בוונציה אשר בו הזוג שוהה. היא מתחפשת למנקה ומשתלטת על בונד באיומי אקדח. עם זאת, רומנובה מחליטה שנאמנותה נתונה לבונד. היא גונבת את האקדח מקלאב, ובזמן שקלאב מנסה לפגוע בבונד באמצעות חוד מורעל שהיה מוסתר בנעל שלה, רומנובה הורגת אותה, ובני הזוג יוצאים לשיט רומנטי בתעלות.
צוות השחקנים

שון קונרי - ג'יימס בונד, סוכן חשאי בריטי בעל שם הקוד 007 המועסק על ידי ה-MI6.
פדרו ארמנדריז - עלי קארים ביי, ראש תחנת ה-MI6 באיסטנבול.
לוטה לניה - רוזה קלב, קולונלית לשעבר בסמרש שערקה לספקטר.
רוברט שו - דונלד גרנט, חבר ספקטר שנשלח להתנקש בבונד.
ברנארד לי - M, ראש ה-MI6.
דניאלה ביאנקי - טטיאנה רומנובה, פקידת הקונסוליה הסובייטית שנשלחה לפתות את בונד. דמותה מבוססת על כריסטינה סקרבק.
קולה של ביאנקי דובב על ידי ברברה ג'פורד. היא לא קיבלה קרדיט על כך.
יוניס גייסון - סילביה טרנץ', ידידתו של בונד.
וולטר גוטל - מורזני, מנהל מרכז ההדרכה של ספקטר.
פרנסיס דה וולף - ואוורה, ראש שבט צוענים המשמש לעבודה מלוכלכת על ידי עלי קארים ביי.
ג'ורג' פסטל - כרטיסן באוריינט אקספרס.
נדיה רגין - פילגשו של עלי קארים ביי.
לואיס מקסוול - מיס מאניפני, מזכירתו של M.
עליזה גור ומרטין בסוויק - שתי נערות צועניות קנאיות שמתאהבות באותו האדם ומנסות למשוך את תשומת ליבו.
ולאדק שייבל - קרונסטין, רב-אמן צ'כוסלובקי וסוכן של ספקטר.
אנתוני דוסון גילם את דמותו של ארנסט סטאברו בלופלד ("?"), אך פניו לא נראו בסרט וקולו דובב על ידי אריך פולמן (אנ'). פרד הגרטי גילם את קרילנקו, רוצח בולגרי שעובד עבור ברית המועצות בבלקן. דזמונד לואלין גילם את מייג'ור בוטרויד, ראש ענף Q. הוא המשיך לגלם את הדמות בסרטים הבאים עד למותו ב-1999. חברים נוספים בצוות השחקנים כוללים את נוויל ג'ייסון בתור הנהג של עלי קארים ביי, פיטר בייליס בתור המרגל הסובייטי קומיסר בנץ, נוסרט אתאר בתור מהמט, בנו של קארים ביי, ופיטר מאדן (אנ') בתור השחמטאי הקנדי מקאדמס. שחקנים שלא קיבלו קרדיט הם מייקל קאלבר ואליזבת קונסל שגילמו זוג השט בסירה וויליאם היל כקפטן נאש, סוכן בריטי שנהרג על ידי גרנט והתחזה אליו.
הפקה

בעקבות הצלחת הסרט הראשון, "ד"ר נו", החליטה חברת יונייטד ארטיסטס להפיק סרט ג'יימס בונד נוסף ולהגדיל משמעותית את תקציבו. תקציב הסרט הוכפל ב-2 מיליון דולר ושכרו של השחקן הראשי, שון קונרי, הועלה ב-100 אלף דולר (משכורתו עד אז הייתה 54 אלף דולר). לאחר שנשיא ארצות הברית ג'ון קנדי הגדיר (בריאיון למגזין "לייף") את הרומן "מרוסיה באהבה" כאחד מעשרת הספרים האהובים עליו בכל הזמנים, בחרו המפיקים אלברט ברוקולי והארי זלצמן בספר זה כסרט ההמשך ל"ד"ר נו". הפסיק שהופיע בכותרת הרומן של איאן פלמינג הושמט משם הסרט. "מרוסיה באהבה" היה הסרט האחרון שהנשיא קנדי ראה בבית הלבן, ב-20 בנובמבר 1963, לפני שנסע לדאלאס. רוב הצוות של "ד"ר נו" השתתף בסרט זה, למעט מספר חברים בודדים דוגמת מעצב כתוביות הפתיחה מוריס בינדר (אנ'), שהוחלף על ידי רוברט בראונג'ון. ג'ון בארי החליף את מונטי נורמן כמלחין הפסקול.
הסרט הציג מספר מוסכמות שיהפכו למרכיבים חיוניים בסרטים הבאים בסדרה: רצף כתוביות פתיחה, דמותו של ארנסט סטאברו בלופלד (המכונה בסרט "מספר 1", אם כי בלופלד מוזכר בקרדיטים הסופיים, כאשר השחקן מסומן בתור "?"), השורה "ג'יימס בונד יחזור/יחזור" בקרדיטים ועוד.
הפקה > כתיבת התסריט

הרומן "מרוסיה באהבה" של איאן פלמינג הוא מותחן מתקופת המלחמה הקרה, אולם המפיקים החליפו את סוכנות המסתערבים הסובייטית סמרש בארגון הפשע הבדיוני ספקטר. מגרשי האימונים של ספקטר נוצרו בהשראת הסרט "ספרטקוס". התסריטאי המקורי של הסרט היה לן דייטון, שליווה את הארי זלצמן (המפיק), סיד קיין (אנ') (המעצב האמנותי) וטרנס יאנג (הבמאי) לאיסטנבול, אך הוא הוחלף בשל חוסר התקדמות. לפיכך, שניים מכותבי התסריט של "ד"ר נו", ג'והנה הארווד וריצ'רד מייבאום, שבו לכתוב את התסריט לסרט השני בסדרה. ברבע האחרון של הסרט הוסיף מייבאום שתי סצנות מרדף, עם מסוק וסירות מנוע, ושינה את מיקום הקרב של בונד וקלב מפריז לוונציה. ברקלי מאתר ביצע כמה שכתובים בתסריט אך לא קיבל קרדיט.
הפקה > ליהוק

למרות שלא קיבל קרדיט, השחקן שגילם את "1" היה אנתוני דוסון, שהופיע כפרופסור דנט ב"ד"ר נו" ובכמה מסרטיו של טרנס יאנג. בכתוביות הסיום מוזכר בלופלד כ"?". קולו של דוסון דובב על ידי השחקן האוסטרי אריך פולמן. פיטר ברטון לא יכול היה לשוב ולגלם את מייג'ור בוטרויד, ולפיכך הוחלף בדזמונד לואלין. עם זאת, לואלין לא קיבל על כך קרדיט בכתוביות הפתיחה, אך כן בכתוביות הסיום. לואלין המשיך בגילום הדמות, שנודעה בהמשך כ-Q, לאורך כל הסרטים הבאים בסדרה עד למותו ב-1999.
כמה שחקניות נחשבו למועמדות אפשריות לגילומה של טטיאנה רומנובה, ביניהן טניה מאלה (שלימים תגלם את טילי מסטרסון בסרט "גולדפינגר"). בסופו של דבר לוהקה דניאלה ביאנקי לתפקיד, סגנית מיס תבל 1960, כביכול לאחר ששון קונרי בחר בה. ביאנקי התחילה לקחת שיעורי אנגלית לתפקיד, אולם בסופו של דבר החליטו המפיקים שקולה ידובב על ידי ברברה ג'פורד.
השחקנית היוונייה קטינה פקסינו נחשבה למועמדת אפשרית לגילומה של רוזה קלב, אך לא הייתה יכולה לעשות זאת. טרנס יאנג ליהק את הזמרת האוסטרית לוטה לניה לאחר ששמע את אחת מההקלטות המוזיקליות שלה. יאנג רצה שהשחקן שיגלם את קרונסטין יהיה בעל "פנים יוצאות דופן", כך שהקהל יזכור את הדמות היטב. לפיכך לוהק ולאדק שייבל לתפקיד. תחילה היסס שייבל אם לקחת על עצמו את התפקיד אך השתכנע על ידי חברתו של קונרי, דיאן סילנטו. מספר נשים נשקלו לגלם את וידה וזורה, שתי הבנות הצועניות הנלחמות ביניהן. לשני התפקידים לוהקו עליזה גור ומרטין בסוויק. במשך שישה שבועות הן תרגלו כוריאוגרפיית קרב עם הפעלולן פיטר פרקינס. פרקינס אימן גם את שון קונרי ואת רוברט שו, שגם הם ניהלו דו-קרב.
הבמאי ג'ון פורד המליץ ליאנג על השחקן המקסיקני פדרו ארמנדריז שיגלם את עלי קארים ביי. בעת צילומי הסרט באיסטנבול חש ארמנדריז ברע ואובחן כחולה סרטן. הצילומים באיסטנבול הופסקו, ההפקה עברה לבריטניה וצילומי הסצנות של ארמנדריז הוקדמו כדי שיוכל להשלימן ללא דיחוי. על אף מצבו הבריאותי הרעוע הוא המשיך לעבוד ככל האפשר. משאפסו כוחותיו התאבד בירייה לאחר סיום הצילומים.
השחקן האנגלי ג'ו רובינסון היה מועמד מוביל לגילום רד גרנט אך התפקיד ניתן לרוברט שו.
הפקה > צילום הסרט

הצילומים החלו ב-1 באפריל 1963 באולפני פיינווד. הסצנות שבהן הופיע ארמנדריז צולמו לראשונה לאחר שאובחן כחולה בסרטן סופני, כשטרנס יאנג שימש כסטנד-אין עבור עלי קארים ביי בחודשיים האחרונים של הצילומים. רוב הסרט צולם באיסטנבול שבטורקיה. לוקיישנים ידועים שהופיעו בסרט היו ירבאטאן ואיה סופיה. תחנת הרכבת באיסטנבול שימשה כמקום הצילומים של תחנות הרכבת בבלגרד ובזאגרב. איאן פלמינג עצמו נכח בצילומים באיסטנבול. מרבית מסצנות הפנים צולמו בתוך אולפן. סצנת הסיום צולמה בוונציה שבאיטליה.
לאחר התאבדותו המפתיעה של ארמנדריז המשיכה הפקת הסרט, תוך שהיא חווה סיבוכים שנוצרו כתוצאה משכתובים ללא קרדיט על ידי ברקלי מאתר במהלך הצילומים. העורך פיטר האנט התחיל לערוך את הסרט בזמן שסצנות מרכזיות עדיין צולמו. האנט וטרנס יאנג העלו את הרעיון להעביר את סצנת האימונים של רד גרנט לתחילת הסרט (לפני כתוביות הפתיחה), מאפיין שהיה לסימן היכר של כל הסרטים הבאים בסדרה.
צוות ההפקה ניסה ככל יכולתו לסיים את ההפקה בזמן עד לתאריך בכורת הסרט, חודש אוקטובר. ב-6 ביולי 1963, בזמן שחיפש מקומות לצילומי סצנת מרדף הסירות במערב סקוטלנד, התרסק מסוקו של טרנס יאנג ונפל למים יחד עם עוד שני אנשים מהצוות. המסוק שקע במים בעומק של 12–15 מטרים, אך השלושה הצליחו לחלץ את עצמם וספגו פציעות קלות בלבד. כמה ימים לאחר מכן נרדם נהגה של דניאלה ביאנקי בעת שהסיע אותה לאזור הצילומים ומכוניתם התרסקה. פניה של ביאנקי היו חבולות וצילום הסצנות בכיכובה התעכב במשך שבועיים עד להחלמתה.
מרדפי המסוקים והסירות לא הופיעו ברומן אך נוספו כדי ליצור אקשן. הסצנה הראשונה נוצרה בהשראת סצנה מהסרט "מזימות בינלאומיות" של אלפרד היצ'קוק ואילו האחרונה בהשראת סרט קודם של יאנג. שתי הסצנות הללו צולמו תחילה באיסטנבול אך לבסוף צולמו בסקוטלנד. סירות המנוע לא יכלו לנסוע מהר מדי בשל הגלים הרבים וסירה שהייתה מלאה במצלמות טבעה בסופו של דבר בבוספורוס. בשל הקושי להשיג מסוק, אנשי צוות האפקטים המיוחדים כמעט נעצרו בניסיון להשיג אותו בבסיס צבאי מקומי. מרדף המסוקים צולם במסוק מיניאטורי שנשלט באמצעות רדיו. קולות הסירות הוחלפו בפוסט-פרודקשן מאחר שהן לא היו חזקות מספיק והפיצוץ, שאירע בסוף הסצנה, יצא משליטה, שרף את עפעפיו של וולטר גוטל ופצע קשה שלושה פעלולנים.
הצלם דיוויד הורן (אנ') הוזמן על ידי מפיקי הסרט לצלם סדרת תמונות סטילס עם שון קונרי ושחקניות הסרט. בשל העובדה שהרקוויזיט מסוג Walther PPK (אנ') לא הגיע התנדב הורן להשתמש באקדח האוויר שלו מסוג Walther LP-53.
מעצב כתוביות הפתיחה מוריס בינדר היה חלוק עם המפיקים בעניין זה ועל כן לא רצה לעצב אותן שוב בסרט זה. המעצב רוברט בראונג'ון החליפו והקרין את הכתוביות על רקדניות, בהשראת האמן לאסלו מוהולי-נאג'.
הפקה > מוזיקה

הסרט הוא הראשון בסדרה בו ג'ון בארי הלחין את הפסקול הראשי. את שיר הנושא הלחין ליונל בארט (אנ') מ"אוליבר!" והוא הושר על ידי מאט מונרו. מוזיקת הפתיחה היא גרסה אינסטרומנטלית שנפתחת במנגינה של בארי, "James Bond Is Back", ואז משתלבת בשיר הנושא המקורי שהלחין מונטי נורמן. בארי נסע עם צוות ההפקה לטורקיה כדי לשמוע את המוזיקה המקומית, אבל בסופו של דבר לא השתמש בה כמעט בכלל, אלא רק בכלי נגינה מקומיים. תחילה נתבקש פרנק סינטרה לשיר את שיר הנושא אך הוא דחה את ההצעה.
בארי עיבד את שיר הנושא המקורי כך שיהיה קליל, נלהב והרפתקני יותר על מנת להרגיע את הקהל. העיבוד מופיע בשתי גרסאות באלבום הפסקול; הגרסה השנייה היא זו שנוגנה בסצנת קרב היריות במחנה הצוענים ובסצנת גניבת מכונת הפענוח של לקטור על ידי בונד.
קבלה וביקורת

הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-10 באוקטובר 1963 בלונדון שבממלכה המאוחדת, בה השתתפו איאן פלמינג, שון קונרי ווולטר גוטל. בשנה שלאחר מכן הוא הוקרן ב-16 מדינות ברחבי העולם. הבכורה בארצות הברית נערכה ב-8 באפריל 1964 בניו יורק. עם הפצתו הכפיל הסרט את הכנסות קודמו, "ד"ר נו" והכניס 12.5 מיליון דולר בכל רחבי העולם. לאחר הפצתו מחדש הוא הכניס 78 מיליון דולר, מתוכם 24 מיליון דולר מאמריקה הצפונית. מבחינה רווחית, הסרט היה המצליח ביותר בריטניה באותה השנה והכפיל את רווחי קודמו, "ד"ר נו".
צלם הסרט, טד מור, זכה בפרס באפט"א על עבודתו. זהו הסרט היחיד בסדרה שזכה בפרס זה. הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר הטוב ביותר.
בהשוואה לסרט הקודם, "ד"ר נו", אמר כתב "הגרדיאן" ש"מרוסיה באהבה" הוא "מאוד לא מוסרי בכל דרך שאפשר להעלות על הדעת; הוא לא מרומם, לא מלמד ולא משפר חיים [...] אבל בהחלט מהנה." כתבת "האובזרבר" ציינה כי הסרט מצליח "לשמור על קצב הפיצוח שלו כמעט לכל אורכו. הסטים הם קופסה מדהימה של טריקים".
בוזלי קראות'ר מ"הניו יורק טיימס" כתב: "אל תפספסו את זה! זאת אומרת, אל תחמיצו את זה אם אתם עדיין יכולים להפיק מעט כיף מסיפורת הרפתקאות מפחידה ומפנטזיה פסאודו-ריאליסטית, שכן המלודרמטיזציה המטורפת הזו של הרפתקה נואשת של ג'יימס בונד עם דמויות מרושעות באיסטנבול ובאוריינט אקספרס היא הגזמה בדיונית בקנה מידה גדול ובסגנון נועז, לא הגיוני לחלוטין ובלתי סביר." המגזין "טיים" הגדיר את הסרט כ"מהיר, חכם, בעל בימוי ממולח ומבוצע בכישרון."
עשרות שנים לאחר יציאת הסרט לאקרנים הוא זכה לשבחי הביקורות מצד מבקרי הקולנוע ונחשב לאחד מהסרטים הטובים ביותר בסדרת סרטי ג'יימס בונד. באתר "Rotten Tomatoes" קיבל הסרט ציון של 97% על סמך 63 ביקורות.
מבקר הקולנוע ג'יימס בררדינלי אמר כי הסרט הוא האהוב עליו מבין כל הסרטים בסדרה וכתב: "רק "מרוסיה באהבה" נמנע מלגלוש לתחום הקומיקס של גולדפינגר וממשיכיו תוך שהוא נותן לנו דגימה של נוסחת בונד המוכרת (אקשן, גאדג'טים, נשים, מכוניות וכו'). "מרוסיה באהבה" מתנהל בצורה יעילה ומתוכננת, כולל גלריה של נוכלים מתועבים, וכן מציע אינספור ריגושים".
בשנת 2004 דורג הסרט במקום התשיעי ברשימת עשרת הסרטים הבריטיים הטובים ביותר בכל הזמנים של המגזין "טוטאל פילם", מה שהפך אותו לסרט היחיד בסדרה שהופיע ברשימה. IGN הגדיר אותו כסרט השני הטוב ביותר אי פעם מסדרת סרטי ג'יימס בונד (אחרי "גולדפינגר"). ב-2006 הציב המגזין "אנטרטיינמנט ויקלי" את הסרט במקום התשיעי מבין 21 הסרטים שיצאו עד אז. בשנת 2014 ערך המגזין "Time Out" סקר בו ביקש מכמה מבקרי קולנוע, במאים, שחקנים ופעלולנים לבחור את סרטי הפעולה האהובים עליהם; "מרוסיה באהבה" הגיע למקום ה-69.
מכון הסרטים הבריטי הגדיר את הסרט כאחד מהטובים ביותר בסדרה. מרבית מהדמויות הדומיננטיות בהפקה, כגון מייקל וילסון, שון קונרי וטימותי דלטון, הגדירו את הסרט כאחד הסרטים האהובים עליהם. המפיק אלברט ברוקולי הגדיר את הסרט כאחד משלושת הסרטים המועדפים עליו, לצד "גולדפינגר" ו"המרגלת שאהבה אותי".
בסרט מופיעה לראשונה בסדרה מזוודת היד, שנקראת מאז ועד היום תיק ג'יימס בונד.
עיבוד למשחק וידאו

בשנת 2005 החלה חברת "Electronic Arts" לפתח משחק וידאו המבוסס על הסרט. המשחק הופץ לראשונה באמריקה הצפונית ב-1 בנובמבר אותה שנה. הוא עוקב אחר קו העלילה של הספר והסרט, אם כי מכיל סצנות חדשות. אחד השינויים המשמעותיים ביותר במשחק הווידאו הוא החלפת שם הארגון ספקטר ל-OCTOPUS, זאת עקב מחלוקת משפטית מתמשכת בין מחבר התסריט של "כדור הרעם", קווין מקלורי, לבין איאן פלמינג. שון קונרי לא רק הרשה להשתמש בדמותו של ג'יימס בונד משנות ה-60, אלא גם סיפק את קולה של הדמות במשחק. בכך חזר קונרי לתפקיד לאחר שגילם את בונד בפעם האחרונה בסרט "לעולם אל תאמר לעולם לא".
תסריט המשחק נכתב על ידי ברוס פיירשטיין, שכתב בעבר את תסריטי "גולדן איי", "מחר לנצח" ו"העולם אינו מספיק". הפסקול שלו הולחן על ידי כריסטופר לנרץ (אנ') וויק פליק (אנ').
לקריאה נוספת

United Artists: the company that changed the film industry, by Tino Bailo, University of Wisconsin Press, 1987
Ian Fleming, by Andrew Lycett, London: Phoenix, 1996
Sean Connery: a celebration, by Robert Sellers, Robert Hale, 1999
Some Kind of Hero: 007: the Remarkable Story of the James Bond Films, by Matthew Field & Ajay Chowdhury, Stroud, Gloucestershire: History Press, 2015
ממלכת איטליה

ערך זה עוסק בממלכה שנוצרה בעקבות איחוד איטליה בשנת 1861. אם התכוונתם לממלכה קצרת מועד שהתקיימה בצפון איטליה והייתה מדינת לווין של נפוליאון, ראו .
ממלכת איטליה (באיטלקית: Regno d'Italia) הייתה המדינה אשר נוצרה בעקבות איחוד איטליה בשנת 1861 תחת הנהגתה של ממלכת סרדיניה ועד לביטולה בשנת 1946 עם קבלת חוקה רפובליקנית.
לאחר איחוד איטליה, גבולות הממלכה דמו לגבולות איטליה של ימינו. עם הזמן, כבשה הממלכה שטחים נוספים ונוסדה האימפריה האיטלקית.
היסטוריה > איחוד איטליה

ב-1852 התמנה לראש ממשלת סרדיניה-פיימונטה קמילו דה קאבור, תומך נלהב באיחוד איטליה. הוא הבין שסרדיניה-פיימונטה לא תצליח להתמודד עם האוסטרים לבדה, ולכן כרת ברית עם נפוליאון השלישי קיסר צרפת. ב-1859 פרצה מלחמה בין הצדדים. בעקבות המלחמה עברה לומברדיה לידי סרדיניה-פיימונטה, אך אזור ונטו נותר בידי האוסטרים. ב-1860 סיפח קאבור את טוסקנה, מודנה ופארמה, שהשתייכו לאפיפיור. ניס וסבויה הועברו לצרפתים תמורת הסכמתם למהלך.
באותה שנה החלה התקוממות נוספת בסיציליה. ג'וזפה גריבלדי הפליג בראש כוח בן אלף מתנדבים לסייע להתקוממות; המורדים הצטרפו לכוח ותוך החודשיים כבשו את כל האי. גריבלדי חצה את מצר מסינה אל היבשת והתקדם צפונה, בתמיכתה של האוכלוסייה המקומית. המורדים נכנסו לנאפולי, אך לא היו יכולים להתמודד מול צבאו הסדיר של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות. לשם כך בא לעזרתו ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה-פיימונטה. בדרך לנאפולי גבר על צבאו של האפיפיור, שחשש עדיין מאובדן האוטונומיה שלו. למרות התנגדותו העיקשת נאלץ פרנצ'סקו להיכנע לאחר מצור ארוך, אך מאוחר יותר המשיך את מאבקו בלוחמת גרילה. ב-1861 ויטוריו אמנואלה הכריז על עצמו מלך איטליה. ואכן, למעט ונטו ורומא, הייתה כל איטליה תחת שלטונו.
ב-1866 התייצב ויטוריו אמנואלה לצדה של פרוסיה במלחמתה נגד אוסטריה. משפרוסיה ניצחה במלחמה, הוענק לאיטלקים אזור ונטו, למרות כישלונותיהם הצורבים בשדה הקרב. באותה שנה ניסה גריבלדי לעלות על רומא, אך נבלם דווקא בידי ויטוריו אמנואלה, שהיה פרגמטי יותר, והעדיף לא להיכנס לסכסוך עם הצרפתים שהגנו על האפיפיור. ב-1867 ערך גריבלדי ניסיון נוסף, שנבלם בתבוסה לצבא האפיפיור ולצרפתים. רק ב-1870, כשהצרפתים היו עסוקים במלחמת פרוסיה צרפת, נכנסו כוחותיו של ויטוריו אמנואלה לרומא. שנה מאוחר יותר נקבעה כבירת הממלכה האיטלקית החדשה.
בספטמבר 1911 פתחה איטליה במלחמה האיטלקית-עות'מאנית כנגד האימפריה העות'מאנית לכיבוש "מדינת טריפולי" שלימים הפכה ללוב. איטליה ניצחה במלחמה ולאחריה כ-150,000 איטלקים התיישבו בשטחה של לוב.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

ממלכת איטליה התחילה את מלחמת העולם הראשונה כשותפה מכורח הברית המשולשת לגרמניה ואוסטרו-הונגריה, במעמד של מדינה נייטרלית. אולם, לאחר משא ומתן חשאי שניהלה עם הצדדים חתמה איטליה על ברית לונדון והצטרפה למדינות ההסכמה כשנה לאחר פרוץ המלחמה, במאי 1915. לאחר מלחמה סטטית בחזית צפון איטליה, שהקיזה הן את דם החיילים האיטלקים והן את דמם של יריביהם האוסטרו-הונגרים, מוטטו לבסוף האיטלקים, בסיוע בריטי, צרפתי ואמריקאי את קווי ההגנה האוסטרים. הלחימה בחזית האיטלקית תמה ב-3 בנובמבר 1918 בהכנעת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אולם, למרות השתתפות האיטלקים ומחיר הדמים ששילמו, לא זכתה איטליה בהישגים טריטוריאליים משמעותיים בהסכם ורסאי, דבר שהוביל לחוסר יציבות בשנים שלאחר מכן ולעליית בניטו מוסוליני.
היסטוריה > איטליה הפשיסטית

בבחירות של 1919 נכשלה מפלגה קומוניסטית חדשה בהנהגת בניטו מוסוליני. הוא החליט לשנות גישה, לעבור לימין וייסד את המפלגה הפשיסטית אשר לה הייתה אידאולוגיה לאומנית-פופוליסטית. הוא פנה אל העם הפשוט, בעיקר החלשים והעניים (שמספרם הלך וגדל). ב–1921 נכנסה המפלגה הפשיסטית לפרלמנט האיטלקי עם 35 מקומות (7 אחוז מהקולות). למפלגה הצטרפו כל שכבות החברה. בית המלוכה האיטלקי ומשטרת איטליה תמכו בה. ב–1922 הנהיג מוסוליני את "המצעד על רומא": הפיכה שקטה בה תפס את השלטון בפועל בעזרת לחץ כבד על השלטון. במצעד על רומא רוכזו כחמישים אלף מחברי המפלגה הפשיסטית בצמתים סביב הבירה רומא, לכאורה כמחאה על ניסיון הסוציאליסטים לארגן שביתה נוספת. למעשה הייתה זו הפגנת כוח של המפלגה הפשיסטית ואמצעי לחץ על הממשלה, שאכן פעל: ראש הממשלה ג'ילוטי התפטר ופינה את מקומו למוסוליני, ששהה כל אותה עת במילאנו. ההפיכה התאפשרה רבות בזכות תמיכתם של המלך ורבים מקציני הצבא, שסירבו להפעיל את הצבא כנגד הפשיסטים.
ב–1929 חתם מוסוליני עם הוותיקן את הקונקורדאט בו הדת הקתולית הופכת לדת המדינה. הוותיקן הפך למדינה עצמאית. כך קנה מוסוליני את אחדות העם האיטלקי ואף את תמיכת הקתולים מחוץ לאיטליה. בשנת 1935 החלה המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה. בעקבות תקרית גבול בה נהרגו מספר חיילים איטלקים פלשה איטליה לאתיופיה משתי חזיתות: סומליה האיטלקית בדרום ואריתריאה בצפון. באפריל 1936 נכבשה הבירה אדיס אבבה, וקיסר אתיופיה היילה סילאסי נמלט. בעקבות המלחמה עלתה ההערצה כלפי מוסוליני לשיא, ואיטליה פרשה מחבר הלאומים בעקבות סנקציות שהוטלו עליה במהלך המלחמה והשפיעו מעט מאד.
ב-1936 החלה מלחמת האזרחים בספרד. מוסוליני שלח את ה-"Corpo Truppe Volontarie" (כוח גדודי המתנדבים) לעזרת הלאומנים הספרדים בראשות הגנרל פרנקו, שקיבל סיוע גם מ"לגיון הקונדור" הגרמני, לעומת הרפובליקנים שקיבלו סיוע מברית המועצות. מטרותיהם של הזרים שהתערבו במלחמה היו בין השאר תמיכה בצד הדומה אידאולוגית להם, וניסויו של הצבא בלחימה בשטח כמעין הקדמה למלחמת העולם השנייה.
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה איטליה הייתה בברית עם גרמניה והכריזה מלחמה על בריטניה וצרפת ב-1940. באוקטובר 1940 פתחה בפלישה ליוון, ובמקביל ניהלה לצד הגרמנים מלחמה בים התיכון ובצפון אפריקה כנגד בעלות הברית. ב-1941 איטליה, ביחד עם גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית, הכריזה מלחמה גם על ארצות הברית ויחד עם גרמניה על ברית המועצות. עד לשנת 1943 הובס הצבא האיטלקי בצפון אפריקה ובברית המועצות. בעקבות פלישת בעלות הברית לסיציליה ב-1943 המלך פיטר את מוסוליני, אסרו ומינה את מרשל פייטרו באדוליו לראש הממשלה ובכך שם קץ לשלטון הפשיסטי באיטליה. בספטמבר 1943 חתם באדוליו על הסכם כניעתה ללא תנאי של איטליה, בניגוד לדעתה של גרמניה, שמיד תפסה את רוב שטח הארץ ושחררה את מוסוליני, שהנהיג בצפון משטר קצר-חיים, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית. בעוד בעלות הברית, שנחתו בדרום, התקדמו צפונה, בסדרת מבצעים שכונתה המערכה באיטליה במלחמת העולם השנייה, הוקמה מחתרת אנטי-פשיסטית פופולרית במשך שתי שנותיה האחרונות של המלחמה, והטרידה כוחות גרמניים עד גירושם באפריל 1945, אז גם תפסו הפרטיזנים האיטלקים את מוסוליני והרגו אותו ואת פילגשו בתליה. מעט לאחר המלחמה, אי שביעות רצון אזרחית הובילה למשאל עם ב-1946 אשר בעקבותיו בוטלה המלוכה ואיטליה הפכה לרפובליקה.
ראו גם

היסטוריה של איטליה
בית סבויה
יהדות איטליה
ג'וזפה גריבלדי
בניטו מוסוליני לצד אדולף היטלר
ירדנה עובדיה (אשת עסקים)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1949 (בת 76 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 
ירדנה עובדיה (נולדה ב-1949) היא אשת עסקים ישראלית.
ביוגרפיה

עובדיה נולדה במרוקו. בהיותה ילדה עלתה משפחתה לישראל והתיישבה בדימונה. החלה את דרכה כקופאית בשקם.
עשתה את הונה בזכות קשריה עם תאודורו אוביאנג, נשיא גינאה המשוונית. הקימה בגינאה המשוונית שני בתי חולים. הראשון הוקם בעיר באטה ב-2007 בשיתוף פעולה עם בית החולים שיבא. בבית החולים 137 מיטות והוא מעסיק עשרות אנשי צוות ישראלים בניהולו של ד"ר אלון שטמלר. בעקבות כשלים שהתגלו, הקים משרד הבריאות הישראלי ועדה שתקבע כללים להתקשרויות מסוג זה. בית החולים השני, בניהולו של גבי אופיר, ממוקם בעיר הבירה מלאבו והוא כולל 160 מיטות. הוא פתח את שעריו ב-2011 ומעסיק אף הוא עשרות רופאים ישראלים.
ב-2011 קבוצת אשטרום תבעה את עובדיה בסך 50 מיליון שקלים בטענה שעובדיה לקחה לעצמה כספים שלא הגיעו לה מפרויקט משותף עם אשטרום להקמת בית חולים בגינאה המשוונית. ב-2014 בית המשפט המחוזי קיבל חלקית את טענותיה התביעה וחייב את עובדיה לשלם סכום של כ-37 מיליון שקל לקבוצת אשטרום.
כלי תקשורת ישראלים פרסמו כי עובדיה גם תיווכה בעסקאות בהן סיפקו חברות ישראליות נשק לגינאה המשוונית. מדובר בחברות אירונאוטיקס, מספנות ישראל והתעשייה הצבאית.
בפשרה שגובשה ב-2024 נקבע שעובדיה תשלם מס הכנסה בסך 24 מיליון ש"ח בגין הכנסותיה בשנים 2014–2018.
היא משמשת קונסול כבוד של גינאה המשוונית בישראל.
חייה האישיים

עובדיה, המתגוררת בסביון, היא אם לחמישה ילדים, ובהם הסופר קובי עובדיה והסופרת ארית בוטבול עובדיה.
ירדנה עובדיה ידועה באירועים המשפחתיים הגרנדיוזיים שקיימה, ובהם חתונת בתה, בר מצווה לנכד, ויום הולדת לעצמה.
לקריאה נוספת

אירית בוטבול עובדיה: העוצמה שבפנים; הוצאת ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2022.
הערות שוליים

↑  דן אבן,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'התרגיל האפריקני של בית החולים שיבא, באתר nrg‏, 4 בנובמבר 2008
↑  זוהר שחר לוי,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'סוף לפרשת בית החולים בגינאה: ירדנה עובדיה תשלם כ-37 מיליון שקל לאשטרום, באתר כלכליסט, 20 במרץ 2014
↑  יוסי מלמן,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'העסקים של ירדנה עובדיה: יצוא נשק לרודן באפריקה, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2008
↑  תומר גנון,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'למרות שהצהירה על הכנסה של 20 שקל בלבד - ירדנה עובדיה תשלם מס של 24 מיליון שקל, באתר כלכליסט, 8 בספטמבר 2024
↑  רק בשמחות: החתונה היקרה בישראל - 7 מיליון שקל; מה אכלו שם?, באתר גלובס, 24 ביוני 2010
↑  חדשות 2,'"`UNIQ--nowiki-00000009-QINU`"'‏כך נראית בר מצווה ב-1.5 מיליון שקלים, באתר ‏מאקו‏, 25 באוקטובר 2011
↑  עופר פטרסבורג,'"`UNIQ--nowiki-0000000B-QINU`"'המסיבה הגדולה: חגיגת יום ההולדת היקרה של השנה, באתר כלכליסט, 18 בדצמבר 2009
מעטים מול רבים (חנוכה)

ניצחונו של יהודה המכבי, באיור מאת גוסטב דורה
מעטים מול רבים הוא ביטוי המגלם תפיסה מושרשת בתרבות הישראלית ובסיסו תאולוגי לאור אזכורים מספר בתנ"ך של מלחמות עם ישראל בהן נטו יחסי הכוחות לטובת האויב, בהקשר של סיפור חג החנוכה, מלחמת העצמאות ובהקשרים נוספים. תפיסה זו מתייחסת ליחסי הכוחות בקרבות המכבים בראשות יהודה המכבי במרד החשמונאים, אשר התחולל בין השנים 160-167 לפנה"ס. הביטוי "מעטים מול רבים", החקוק בתודעה הציבורית הישראלית, מתייחס לסיפור החג, לפיו יהודה המכבי וצבא המורדים עליו פיקד, אשר סבל מנחיתות מספרית וממחסור בנשק ובחימוש, ניצחו בקרבות את הצבא הסלאוקי (המכונה על פי רוב "יווני") מרובה החיילים ואמצעי הלחימה, במסגרת מאבקם נגד השעבוד של הממלכה הסלאוקית ותומכיה בארץ ישראל.
לתפיסת "מעטים מול רבים" בהקשר של חג החנוכה ומרד החשמונאים, יש בסיס היסטורי. מהמחקר ההיסטורי העוסק במרד החשמונאים עולה כי ברוב הקרבות שנערכו במהלך המרד, יחסי הכוחות אכן נטו לטובתו של הצבא הסלאוקי.