תהילים ט"ז
במחקר וביקורת המקרא

השורות הפותחות של המזמור נחשבים בין הקשים ביותר לפירוש, ולפי סברות שונות של רבים מהחוקרים, משמשת כדוגמה לביטויים מקראיים של אלילים המשמשים לצדו של האל היחיד, או להחלפת האמונה באלילים לאמונה ב"מלאכים".
הפירוש על פי פשוטו, ובהסתמך על חלק מהפרשנות בתרגום השבעים, הוא כך:  המשורר פונה לקב"ה ומודה על כך שהוא יודע שאין האל זקוק כלל לטובה ולקרבן של המשורר. הקדושים הם קרבנות המוקדשים לאל, ואדירים הם הצאן. קרבנות אלו מצויים לרוב בטקסי פולחן של עצבים, ריגוש, ניסוך יין ודם, וקרבנות מן החי, המוקרבים לאלילים שהמשורר מעדיף לא להזכיר אפילו בשמם. 
כנבואת ירמיהו:
ולגבי קרבנות קדושים, בספר ויקרא:
אך רבים נתקשו בדברי הפיסקה. משמעותה של הפתיחה מוסכמת על רוב הפרשנים, במשמעות של אהדה לאל והסתמכות בלעדית רק עליו. סיומה של פיסקה זו גם היא מוסכמת כסלידה מאלילים, שאת שמותיהם המשורר אף לא רוצה להעלות על דל שפתיו.
השאלה היא היכן היפוך המגמה קורה, ומיהם הקדושים והאדירים, האם הם מתוארים באופן חיובי או שלילי, מהו "עצבותם" ומהי פעולת "מהרו" שהם עשו.
לפי מיטשל דאהוד (אנ') קדושים ואדירים הם אלילים כנעניים, כדרך שהתנבא חבקוק, וכשירת הים בספר שמות:
ולפי זה, לדעתו, יש לשנות את כל חפצי בם, לבל חפצי בם - במשמעות: אינני מעוניין בהם. לפי הסבר זה הביטוי "אשר בארץ" הוא מצבם של אלילים מתים אלו הנקברים באדמה, לעומת הקב"ה הנותר בשמים.
יש המפסקים כשאלה רטורית: למי תהיה טובתי נתונה?  לִקְדוֹשִׁים - אֲשֶׁר בָּאָרֶץ הֵמָּה? לאלילי המקום? וְאַדִּירֵי כָּל - חֶפְצִי בָם? ולאלים האדירים שאני כביכול מעוניין בהם?
יש הנעזרים בדברי קהלת המוקשים גם הם:
לפי דברי קהלת, קדוש הוא ביטוי, אולי בלשון סגי נהור, העוסק ברוחות טמאות - ריח סירחון המתים, רוחות שבדברי קהלת חוזרות אל העיר בו הם עשו את הרישעה. והפירוש במכתם הוא כהנגדה: ה', אני נסמך רק עליך, ואילו לרוחות המתים הקבורים באדמה, הנקראים קדושים כאן ובתשובת אליפז בספר איוב, ריחות הסירחון העולים מן הקבר וחוזרים עם המבקרים בבית הקברות אל ביתם, והרועים הנודדים - אדיר, על פי מקומות רבים במקרא, כלומר הרוחות הנודדים בעולם,  ואילו כל השם את מבטחו באלו, רק יכעסו (או שהרוחות רק ישתוללו ויעשו רעש רב) ויסתלקו בלי לשנות דבר.
פרופ' אלכסנדר רופא על סמך תרגום השבעים, מפרש זאת כשירה אלילית עתיקה ששרדה, ובה ההערצה לאל כוללת הערצה לאלילים הנכנעים לאל, אלילים שמאוחר יותר הוצגו כמלאכים, או, בדרכו של פרופ' קאסוטו, פיסקה זו מהפכת את המשמעות האלילית, ומדגישה את חוסר הצורך של האל והכוחות שתחתיו, רוחות המתים שבאדמה ואלו הנודדים בארץ, לכל צורך במתנות האדם וטקסיו. וכך יש לקרוא:
אינך צריך את הטובות שלי, כי אתה מקבל את השירות של האלילים שתחתיך, שליחיך הקדושים, האדירים, אשר רק הם דרושים לך, ואתה אינך זקוק לעזרתנו. הביטוי "חפצי בם" מתפרש כסמיכות ולא כשייכות. ההמשך יִרְבּוּ עַצְּבוֹתָם אַחֵר מָהָרוּ! בַּל אַסִּיךְ נִסְכֵּיהֶם מִדָּם, וּבַל אֶשָּׂא אֶת שְׁמוֹתָם עַל שְׂפָתָי!, מתפרש על פי דברי ישעיה השני ודברי ירמיהו כפולחן להם - לאותם קדושים ואדירים, דרך התרגשות ואולי בכי, וכן בטקסי ניסוך: שתיית ומזיגת דם או יין על גבי מתקן הנקרא "מסיכה".
אם כן, סוף הפיסקה מדבר על כוחם המוחלש והמבולבול של שליחים אלו, שאת קיומם אין המשורר רוצה לזכור, ובוודאי שלא לקיים עבורם טקסי פולחן.
חז"ל במדרש תהלים רבה על כתוב זה גם הם הסבירו את הביטוי קדושים על מתים, אך דווקא מתים כאלו שבחייהם היו צדיקים, ולכן הם נקראים "קדושים".
ובהתאם לכתוב על אהרן הכהן:
או בספר ויקרא:
לפי התלמוד הבבלי, אלו הם דברי הקב"ה אל עם ישראל. הקב"ה מסביר שהטובה שהוא עושה, הוא רק לטובת הקדושים שבעם ישראל, קבוצה הכוללת את האבות והמנהיגים הצדיקים. היפוך המגמה במשפט המתחיל בריבוי "עצבותם" משמעו משפט תנאי: אם עם ישראל ירבה פסלים (הנקראים על שם הפולחן: עצבים), הרי שיענש על כך, והקב"ה הוא זה שממשיך ואומר שאינו רוצה להזכיר אפילו במי מדובר.