stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי סגד
הערות שוליים

↑  הערך סגד בספרייה היהודית הווירטואלית
1 2  סגד (Szeged), באנציקלופדיה של הגטאות, באתר יד ושם
↑  יהודים על הקרח: סרט עדות חדש חושף את מבצע ההצלה הפחות ידוע של קסטנר, באתר יד ושם
↑  דב לנדאו, תולדותיו של מורה, מכללת שאנן, 2012, עמ' 77-75
↑  כך על פי אנציקלופדיה יודאיקה, אך על פי בית התפוצות חזרו רק 750 מטרזיינשטט
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268592505171 
בית הכנסת הישן בסגד
אבן נגף בעיר סגד
קהילת יהודי נובה זמקי

באנסקה
ביסטריצה
באנסקה
ביסטריצה
הקהילה היהודית בנובה זמקי (בסלובקית: Nové Zámky, בהונגרית: Érsekújvár, בגרמנית: Neuhäus[e]l, בעבר :ארשקויוור או נייהזייל) נמצאת בדרום מערב סלובקיה, וממוקמת על יד הנהר המפורסם דנובה. נובה-זמקי נוסדה ב-1561 ושמשה כעיר מבצר הונגרית בזמן המלחמות נגד הטורקים. באמצע המאה ה-19 התחדשה על ידי יהודים שרובם מהעיירה הסמוכה שוראני. העיר ממוקמת על צומת רכבות, באזור גידולי טבק. עד 1918 הייתה בבעלותה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית ואחר כך, עד 1993, לרפובליקה הצ'כוסלובקית. בעיירה פעלו ארגונים ציוניים ויהודיים שונים וכן מפלגה יהודית שנציגיה נבחרו למועצת העיר. הקהילה הייתה מורכבת משתי קהילות: אורתודוקסית ונאולוגית כתוצאה מהקרע ביהדות הונגריה ב-1871. בין הקהילות בסלובקיה ובניהם נובה זמקי, היו פערים גדולים במעמד הסוציו-אקונומי וברמת השכלה.
הקהילה לפני השואה

הקהילה היהודית בנובה זאמקי הייתה בין האחרונות שהוקמו בסלובקיה. עד אמצע המאה ה-19, נאסר על יהודים להתגורר בעיר. היהודים הורשו להיכנס לנובה זאמקי רק בימי שוק וחויבו לצאת מהעיר לפני החשכה.
באמצע המאה ה-19 הגיעו לנובה זאמקי קבוצת אנשים רובם מהעיירה הסמוכה נאג'שוראן, והקימו בנובה זאמקי קהילה יהודית. בעשר השנים הראשונות להקמת הקהילה היהודית בנובה זאמקי השתייכה הקהילה לרבנות נאג'שוראן.
אחרי מתן האמנציפציה ליהודי הונגריה לקראת סוף המאה ה-19 ואחרי קונגרס יהודי הונגריה הוכרה קהילת נובה זאמקי כקהילה נאולוגית וכבר לא הייתה שייכת לרבנות נאג'שוראן. ב-1872 הפכה הקהילה לקהילה עצמאית ולאחר כמה שנים אף נבנה בית כנסת.
בתחילה, רב הקהילה היה ר' איגנאץ קרמר עד שנבחר במקומו ר' יוסף ריכטר. לאחר שנפטר ר' יוסף מונה לרב הקהילה הרב שמואל קליין. בשנת 1926 עלה הרב קליין לארץ ישראל ושימש כמורה לגאוגרפיה היסטורית באוניברסיטה העברית.
אחריו נשיא הקהילה היה ד"ר אויגן גוט.
בתחילה היה רק בית ספר יסודי שמנה ארבע כיתות וב-1927 הוקם בית ספר חדש לכיתות ביניים.
בעיר הייתה גם קהילה אורתודוקסית שהוקמה ב-1870. הרב של הקהילה האורתודוקסית היה ר' בנימין זאב גרוסמן. אחריו היה הרב הרניק זוננקלאר ואחריו כיהן הרב יוסף טיגרמן שכיהן כרב הקהילה במשך 43 שנים. הקהילה האורתודוקסית כמו הנאולוגית הקימה בית ספר יסודי בן 5 כיתות ובהמשך גם תלמוד תורה. הרב טיגרמן גם הקים ישיבה ועמד בראשה ובשנות שלושים למאה העשרים הוקם גם בית ספר לבנות "בנות יעקב".
עם השנים הלכה וגדלה הקהילה האורתודוקסית וב-1883 הקימה בית כנסת משלה. המוסדות שהיו שייכים לקהילה האורתודוקסית היו: "תפארת בחורים", "אגודה" ו"אגודת נשים".
משנת 1884 נוהל פנקס הקהילה. ה"חברה קדישא" הייתה שייכת ל-2 הקהילות - הנאולוגית והאורתודוקסית עד 1923. בהתחלה רק ה"חברה קדישא" עסקה בפעולות צדקה ובהמשך גם "אגודת נשים" התעסקה בעניינים אלו.
היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר היו בעיקר סוחרי תבואה וסוחרי סוסים והם תרמו רבות להתפתחות הכלכלית של המקום. בסוף המאה ה-19 התחילו יהודי המקום להתעסק גם במקצועות חופשיים כמו עורכי דין, רופאים מורים ומהנדסים.
במלחמת העולם הראשונה 85 מבני הקהילה שירתו בצבא וארבעה מהם נפלו בקרבות.
בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית, לאחר המלחמה הוכרו היהודים כמיעוט לאומי בעל זכויות והפכו למעורבים יותר מבחינה חברתית ופוליטית.
בקהילה פעל חוג ציוני בו השתתפו 2 הקהילות. נובה זאמקי אף שימשה לזמן מה כמרכז של הפעילות הציונית. גם תנועת הנוער "מכבי" הייתה פעילה בעיר והוקמה אגודת תרבות לנוער וחגים ללימודי היסטוריה יהודית ועברית. בעיר פעלו גם "השומר הצעיר", "אגודת ישראל" ו"המפלגה היהודית", ו"בני עקיבא".
למפלגה היהודית היו אף נציגים במועצת העיר
170 מיהודי נובה זאמקי השתתפו בקונגרס הציוני ה-20 וכמחצית מהם הצביעו לציונים הכלליים.
בשנת 1930 בנובה זאמקי התגוררו 2,535 יהודים. הם היוו כעשרה אחוזים מתושבי העיירה.
אחרי השואה

ב-1945 אחרי השואה חזרו לנובה זמקי כ-400 יהודים ששרדו את השואה.
הם מצאו עיר חרבה, בית הכנסת הנאולוגי היה הרוס וכמו כן מבנים קהילתיים אחרים. הניצולים שחזרו לנובה זמקי התאספו בבית הכנסת האורתודוקסי כיוון שבתיהם היו חרבים. עם חזרתם התארגנה קבוצה שדאגה לכל מי שחזר לאוכל ואף הכינה רשימה בה הם כתבו איפה אפשר לעזור ולמי לעזור.
הניצולים שחזרו חלמו על מדינה לעם היהודי בארץ ישראל לשם כך קוימו כינוסים ופגישות בהם השתתף גם הנוער ואף הוקמה בעיר נובה זמקי תנועה בשם "דרור" שריכזה את הנוער העברי עם תקווה להקמת מדינת ישראל בארץ ישראל.
החיים הקהילתיים החלו להתפתח מחדש והמבנים שופצו הפכו לשימושיים ונפתחו מחדש, ביניהם היה בית הכנסת האורתודוקסי, המקווה, אטליז כשר, בית אבות, וחדר תרבות.
בעיר הוקמה אנדרטנה לזכר חללי נובה זמקי ומקצתם זכו אף להקבר בנובה זמקי בקבר אחים.
לילדי הקהילה המתחדשת ניתן חינוך דתי ואף הושקע בהם לא מעט בתחום התרבות: הוקמה להקת דרמה ותזמורת של ילדים.
ב-1946 החלו התקפות אנטישמיות נגד היהודים בעיר. שבעה יהודים שישבו בבית הקפה בעיר הותקפו ונפצעו.
ב-1948 ו-1949 יהודים רבים עזבו את העיר, רבים מהם עלו לארץ ישראל וחלקם היגרו לארצות מעבר לים.
ב-1970 שופץ בית הכנסת על ידי השלטונות וב-1986 כאשר הגיעו מבקרים למקום הם מצאו את בית הכנסת תקין אך נעול בבריח.
ב-1990 היו בתי העלמין הנאולוגי והאורתודוקסי שלמים ובבית הכנסת התאסף מניין בעיקר בחגים ובשבתות.
בשנים 1991–1992 שופץ בית הכנסת שיפוץ יסודי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  אלכסנדר שפייזר, ממר"ם- מדור הפעלה, דפוס פרינטיב ירושלים, 2020
1 2  איחוד משפחתי לאחר 20 שנים, באתר הקשר הרב דורי
1 2  ארשקויוור (Érsekújvár) סלובקית: Nové Zámky, באתר האנציקלופדיה של הגטאות, יד ושם
↑  הילד שניצח את הנאצים, באתר כל הזמן, ‏2019-05-26
פרסקוביה אולייניצ'נקו

| --- | --- |
 מדינה:  אוקראינה 
 מידע חסידת אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסידת אומות העולם (24 בינואר 2000) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  פרסקוביה אולייניצ'נקו
 
פרסקוביה אולייניצ'נקו (ברוסית: Прасковья Олейниченко;‏ 5 בנובמבר 1912 – ?) הייתה חסידת אומות העולם, ילידת אודסה, אשר במשך כשנתיים וחצי הסתירה בביתה את אחייניתה של חברתה הקרובה וטיפלה בה בזמן מחלתה.
קורות חיים

אולייניצ'נקו, ילידת אודסה, הייתה בשנות ה-30 לחייה וגידלה שני ילדים קטנים, כאשר פלשו הגרמנים לברית המועצות. בעלה היה בחזית. בעבר היא עבדה בבית ספר צבאי והתיידדה שם עם אישה יהודייה בשם גניה קוסאיה. בשנת 1939, הגיעה אחייניתה של גניה, מניה שטיבלמן, לאודסה ללמוד רפואה ונשארה בביתה של אולייניצ'נקו.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

לאחר הכיבוש הגרמני של העיר ב-16 באוקטובר 1941 גורשו גניה ומשפחתה מביתם ונכלאו בכלא העירוני. אולייניצ'נקו ביקרה אותם, הביאה להם אוכל והבטיחה שתחזור שוב. אך, לפני ביקורה הבא נודע לה שרוב העצורים, כולל גניה, נשרפו במחסני אבק שרפה מחוץ לאודסה. מניה, אחייניתה של גניה, וצעירים אחרים המתינו לגירוש למחנה עבודה מחוץ לעיר. אולייניצ'נקו דאגה לה לחבילת אוכל, שהביאה מהבית וקיוותה שגורלה של מניה יהיה פחות מר.
כעבור חודשיים, הופיעה ערב אחד מניה בביתה של אולייניצ'נקו לאחר שנמלטה ממחנה העבודה, וזו הכניסה אותה לביתה. למחרת סבלה מניה מחום גבוה. אולייניצ'נקו הייתה צריכה להמציא סיפור לילדיה הקטנים, כדי להסביר מדוע אישה חולה שוהה אצלם בבית לתקופת זמן לא מוגבלת. לאחר שמניה התאוששה ממחלתה, היא ואולייניצ'נקו חפרו חור ברצפת הבית, כיסו אותו עם לוח והניחו מכונת תפירה מעליו. במקום המסתור הזה שכבה מניה במשך שעות כאשר היו זרים בבית, או כאשר היא חשה בסכנה. אולייניצ'נקו לימדה את ילדיה לקרוא למניה "סבתא" בנוכחות זרים, כך שזה לא יהווה סכנה. בדרך זו נשארה מניה בביתה של המצילה עד לשחרור אודסה ב-10 באפריל 1944.
לאחר המלחמה

אולייניצ'נקו זכתה לראות את בעלה חוזר בחיים מהחזית וראתה בכך פרס על מעשה ההצלה. מניה הקימה משפחה משלה והיגרה לארצות הברית. החברות בין שתי הנשים נמשכה עוד עשרות שנים.
הכרה והנצחה

ב-24 בינואר 2000 הכיר יד ושם באולייניצ'נקו כחסידת אומות העולם. טקס ההכרה התקיים בקייב.
הערות שוליים

↑  מכתב של פרסקוביה אולייניצ'נקו ליד ושם, עמ' 3,6 ,תיק מס' 8794, ארכיון יד ושם.
1 2  The Righteous Among the Nations Database, Oleinichenko Praskoviya, Yad Vashem
↑  They called her Grandma, International Fellowship of Christians and Jews, ‏24.11.2020
↑  מכתב של פרסקוביה אולייניצ'נקו ליד ושם, עמ' 4, תיק מס' 8794, ארכיון יד ושם
פפה (סרט)

| --- | --- |

כרזת פפה
 מבוסס על:  סיפור של סוניה לויאן
 בימוי:  ג'ורג' סידני 
 הופק בידי:  ג'ורג' סידני 
 תסריט:  קלוד ביניון, דורותי קינגסלי
 עריכה:  ויולה לורנס, אל קלארק
 שחקנים ראשיים:  קנטינפלס שירלי ג'ונס דן דיילי אדוארד ג'י רובינסון
 מוזיקה:  ג'וני גרין 
 צילום:  ג'וזף מקדונלד
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה 
 חברה מפיצה:  סרטי קולומביה 
 הקרנת בכורה:  17 באוקטובר 1960
 משך הקרנה:  180 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית, ספרדית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט מוזיקלי 
 הכנסות:  4,800,000 דולר
 דף הסרט ב־IMDb
 
פפה (Pepe, באנגלית מבוטא פפי) הוא סרט קומדיה  מוזיקלית משנת 1960 בבימויו של ג'ורג' סידני, עם קנטינפלס ושירלי ג'ונס בתפקידים הראשיים.
זה היה ניסיון פחות מוצלח לשחזר את הצלחתו הגדולה של קנטינפלס בסרט "מסביב לעולם בשמונים יום" משנת 1956. הוא משחק בתור מטפל סוסים מקסיקני חסר השכלה שמגיע להוליווד ופוגש את מיטב שחקני הקולנוע.
בסרט מופיעים 35 שחקנים בקטעים שונים של שירה ומשחק וגם בתפקידי קמע, בהם:
מוריס שבלייה, בינג קרוסבי, טוני קרטיס, ג'נט לי, קים נובק, פרנק סינטרה, בובי דארין, סמי דייוויס ג'וניור, פיטר לופורד, ג'ק למון, דין מרטין, דבי ריינולדס, גריר גרסון, אדוארד ג'י רובינסון, ז'ה ז'ה גאבור, ג'ימי דורנטה, ארני קובקס, צ'ארלס קובורן, סזר רומרו ועוד.
תקציר העלילה

פפה (קנטינפלס) מטפל בסוסים בחווה גדולה במקסיקו. הוא קשור לסוס הלבן והיפה "דון חואן" ומתייחס אליו כבנו. קניינים רבים באים לחווה לקניית סוסים ובהם הבמאי טד הולט (דן דיילי), המפיק אדוארד ג'י רובינסון והשחקנית גריר גרסון. הסוס נקנה לבסוף על ידי הולט שרוצה לשתפו בסרטיו.
פפה עצוב אך גב' גרסון מנחמת אותו וקונה לו כרטיס להוליווד כדי שיפגוש שם את סוסו. פפה מצהיר בתחנת הגבול כי הוא הולך לפגוש ב"בנו" וכן גם בשער הכניסה לאולפן ההסרטה, שם הוא פוגש בבינג קרוסבי, סוזי מרפי שירלי ג'ונס, ג'ק למון ולבסוף גם בהולט.
הולט מביא אותו לחווילתו ומסתבר שהסוס מדוכא ומסרב לאכול. פפה מציע את עצמו כמטפל בסוס ללא תשלום. בלילה הוא הולך למועדון ושומע שם את בובי דארין. סוזי מופיעה שם בקטע בלט בו היא מותקפת. פפה פורץ לבמה ומתחילה שם התכתשות שבסופה מפוטרת סוזי. פפה מביא אותה להולט ומבקש שיעסיק אותו לסרטו הבא.
הולט רוצה להפיק סרט אך רובינסון לא מוכן להשקיע. הוא טס ללאס וגאס אך גם שם לא משחק לו מזלו. פפה טס ללאס וגאס, נכנס לקזינו אותו מנהל פרנק סינטרה ומנצח דין מרטין, ג'ימי דורנטה ועוד. הוא גורף 250.00 דולר ונהיה שותף ומפיק של הולט, כעת גם רובינסון נכנס כשותף.
הם טסים לאקפולקו להסרטת הסרט ופפה מפריע להולט כל הזמן עד שהולט מעליב אותו. פפה הנעלב הולך לכיכר המרכזית שם שרה לו סוזי עם כל הקהל את השיר "פפה" והוא מתעודד.
פפה נפגש בהופעה עם מוריס שבלייה ששר את השיר "מימי" (1932) ו"ספטמבר" (קורט וייל) וגם מייעץ לו בענייני אהבה. לבסוף שרים ורוקדים הולט, פפה ומוריס שבלייה את "מימי".
הסרט מצליח ופפה המאוהב רוצה לקנות טבעת נישואין לסוזי. אין לו מספיק כסף אבל בחנות הוא נפגש בקים נובק שחסה עליו ומממנת את קניית הטבעת.
פפה הולך למסור את הטבעת לסוזי אך בדרך פוגש בו רובינסון ומוסר לו שסוזי והולט מתחתנים.
פפה מדוכא אך הולט ורובינסון נותנים לו בחזרה את הסוס.
בסוף נראה פפה שמח בכפרו במקסיקו ומציג לראווה את דון חואן וצאצאיו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| קנטינפלס | פפה |  |
| שירלי ג'ונס | סוזי מרפי | שחקנית |
| דן דיילי | טד הולט | מפיק ובמאי |
| אדוארד ג'י רובינסון | בתפקיד עצמו | מפיק |
| מוריס שבלייה | בתפקיד עצמו | זמר |
פרסים

הסרט היה מועמד ל-7 פרסי אוסקר:
פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר
פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר "Faraway Part Of Town" – (מבוצע בסרט על ידי ג'ודי גרלנד), לחן – אנדרה פרבין
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר
פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר
מועמדויות לשלושה פרסי גלובוס הזהב:
פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי – קנטינפלס
פרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר
ק

ערך זה עוסק באות באלפבית העברי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
ק' היא האות התשע-עשרה באלפבית העברי. שמה קו"ף (קוֹף/קוּף).
הגייה

מבחינה פונולוגית, ייצגה האות ק' במקור עיצור ענבלי, סותם, אטום (/q/ ‏:IPA). עיצור זה הוא עיצור נחצי, כמו קאף (ق) הערבית.
בהגייה התימנית המסורתית, מלבד מסורת השרעבים, נהגית האות ק' כעיצור וילוני, סותם, קולי (/g/ ‏:IPA), כהגיית גימ"ל דגושה.
בפי רוב דוברי העברית בימינו נהגית האות ק' כעיצור וילוני, סותם, אטום (/k/ ‏:IPA), כהגיית כ"ף דגושה.
בהתאם לחלוקת אותיות האלפבית העברי לחמשת מוצאי הפה, ק' נמנית עם ארבע האותיות החכיות: גיכ"ק.
ייצוג

| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |

| ק' (קוֹפּ=חריר בראש המחט) באלפבית הפרוטו-כנעני | ק' באלפבית הפיניקי | ק' באלפבית הארמי |
בקוד ASCII מיוצגת האות ק' בערך F7, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E7.
בקוד מורס מיוצגת האות ק' באמצעות הרצף (משמאל לימין): -.-- (קו קו נקודה קו).
הוא ייצוגה של האות ק' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ק' באמצעות המילה "קורח".
באיתות בדגלי סמפור ק' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה צפונה (כלפי מעלה) ודגל שני הפונה צפון-מערבה.
שימוש

בגימטריה ערכה 100. על שרה אמנו מסופר בבראשית רבה "בת ק' כבת כ' שנה לחטא".
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות ק' היא כ־1.95% מכלל אותיות האלפבית העברי.
ק' הוא הקיצור של קדוש, קְרי.
האות ק' מופיעה בביטוי העברי
בשין-קוף-ריש: בשקר. נאמר, בשפת הילדים, לאחר דברים שאינם אמת.
ראו גם

ق – האות קאף בערבית
– האות היוונית קופא
האות ק' מוצגת בגופנים הבאים (מימין לשמאל): פרנק-ריהל, אריאל, דוד, כתב רש"י, כתב סת"ם, גוטמן יד-ברש, חיים
צבי רבנר

| --- | --- |

צבי רבנר, 2013
 לידה:  14 בפברואר 1950 (בן 74) שווידניצה, רפובליקת פולין 
 מדינה:  ישראל 
 תפקיד:  שגריר ישראל בפולין (2009–2014) 
 
צבי רַבנֵר (Zvi Rav-Ner; נולד ב-14 בפברואר 1950) הוא דיפלומט ישראלי בדימוס שכיהן כשגריר ישראל בפולין.
ביוגרפיה

רבנר נולד בשנת 1950 בעיר שווידניצה (Świdnica) שבפולין. בשנת 1957 עלה עם הוריו לישראל. בין השנים 1969-1972 שירת בצה"ל. לאחר השירות פנה ללימודים במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב אותם סיים בשנת 1976.
בשנת 1977 הצטרף למשרד החוץ, ותחילה עבד במחלקה לענייני המזרח הרחוק ובשנת 1980 מונה לתפקיד מזכיר השגרירות בהלסינקי, פינלנד. בשנת 1983 עבר לבוקרשט וכיהן בה כסגן ראש המשלחת הישראלית. בשנת 1985 שב לישראל והיה סגן מנהל המחלקה לענייני המזרח. בשנת 1988 נשלח ללונדון והיה יועץ בשגרירות, ולאחר מכן בוורשה. בין השנים 1993-2002 היה רבנר מנהל מחלקת מרכז אירופה במשרד החוץ, ושוב בין השנים 2006-2009, כאשר בין לבין שוגר שוב ללונדון והיה הציר המדיני וממלא מקום שגריר ישראל בלונדון.
באפריל 2009 מונה רבנר לשגריר ישראל בפולין.
רבנר טיפל ביוני 2010, במשבר שנוצר לאחר שישראלי, אורי ברודצקי, נעצר כשנכנס לפולין, ובית משפט פולני הורה לממשלת פולין להסגירו לידי גרמניה. ברודצקי הואשם על ידי הגרמנים בכך שהוא סייע לזייף דרכון גרמני ששימש את אחד המתנקשים בחייו של סוכן הנשק של החמאס מחמוד אל מבחוח בדובאי. ברודצקי נעצר בנמל התעופה של ורשה שם גילה קצין ערני במשטרת הגבול שמדובר באדם מבוקש על ידי גרמניה עימה יש לפולין הסכם הסגרה.
במהלך 2012 היה מעורב רבנר בתקרית דיפלומטית עם פולין, כאשר בפברואר פורסם בפולין על הריסת מאגרי המים פלסטיניים שהרס המנהל האזרחי, לאחר ששופצו בידי ארגון מתנדבים פולני. רבנר התנצל והבטיח כי הדבר לא יישנה, בתנאי שהמתנדבים יבקשו רישיון מישראל. ואולם במשרד החוץ הפולני לא הסכימו שיש צורך באישור בנייה כדי לשקם באר מים. וארגון המתנדבים, בהסתמך על החוק הבינלאומי, סירב לפעול לפי ההנחיה. אחר כך נהרסו מכלי מים נוספים ששופצו בכספי האוצר הפולני בכפר בגדה. בתגובה סגן שר החוץ הפולני סירב לפגוש את שגריר.
בדצמבר 2012, העניק תעודות חסידי אומות העולם לצאצאיהם של שש משפחות פולניות שתוך סיכון נפש הגישו עזרה ללא תמורה ליהודים במצוקה בתקופת הכיבוש הנאצי. הטקס התקיים במשרד ראש ממשלת פולין בוורשה.
לאחר סיום תפקידו בפולין בשנת 2014, כיהן רבנר כסמנכ"ל ראש אגף אירו-אסיה והבלקנים בשנים 2017-2014, ובתפקיד זה סיים את עבודתו במשרד החוץ.
חיים אישיים

רבנר נשוי ואב לבת ושני בנים.
הערות שוליים

↑  ניצן הורוביץ, בלב הרשימה השחורה: ישראל ורומניה, באתר הארץ, 22 ביולי 2001
↑  שרון שדה, בריטניה דרשה מישראל לשחרר העיתונאי, באתר הארץ, 28 במאי 2004
↑  איי.פי, אורי ברודסקי החשוד כסוכן מוסד ערער על הסגרתו לגרמניה מפולין, באתר הארץ, 20 ביולי 2010
↑  עמירה הס, מה לפולין ולהרס בורות מים בכפר פלסטיני קטן, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2012
↑  רומן פריסטר, ורשה, סגן שר החוץ הפולני סירב לפגוש את שגריר ישראל, באתר הארץ, 12 בדצמבר 2012
↑  רומן פריסטר, כתב "הארץ" בוורשה, תואר חסידי אומות עולם לצאצאים של שש משפחות פולניות, באתר הארץ, 4 בדצמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810609199705606  VIAF: 175152138632610981921   WorldCat (עם VIAF): 175152138632610981921
צבי קרן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  18 באוגוסט 1917 ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  27 באוקטובר 2008 (בגיל 91) 
 שם לידה:  Howard Ralph Kirshenbaum 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 מוקד פעילות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ניו יורק 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 צאצאים:  אלונה שגיא 
 
צבי קרן (18 באוגוסט 1917 – 27 באוקטובר 2008) היה מוזיקולוג ישראלי, מבכירי המורים לתאוריה, קומפוזיציה, מוזיקה קלה ולג'אז בארץ. כיהן במשך שנים רבות כראש החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה

צבי קרן נולד בניו יורק בשנת 1917 כהווארד ראלף קירשנבאום (Howard Ralph Kirshenbaum). למד במשך שנים אצל המוזיקאי והמדען היהודי-רוסי-אמריקאי יוסף שילינגר, ונחשב לממשיך דרכו המוזיקלי בתחום התאוריות הקומפוזיציות-מתמטיות, ביחד עם ג'ורג' גרשווין וגלן מילר. את התואר הראשון קיבל בשנת 1937 מאוניברסיטת ניו יורק, את התואר השני בשנת 1946 מאוניברסיטת קולומביה, ואת הדוקטורט בשנת 1961 מאוניברסיטת לונדון. לאחר חזרתו בתשובה ועלייתו לישראל בשנת 1951, עִברת את שמו לצבי קרן.
בין השנים 1970 ל-1986 שימש כמרצה במחלקה למוזיקה באוניברסיטת בר-אילן
על אף שלא היה ידוע במיוחד בציבור, קרן נחשב לאחד מבכירי המורים למוזיקה קלה ולג'אז בארץ. בין תלמידיו: אלברט פיאמנטה, יוני רכטר, אריאל זילבר, שלמה גרוניך, דני סנדרסון, דודי אור, יוסי מר חיים, מנחם ויזנברג, דורון טויסטר, עדי רנרט, שם טוב לוי, אבנר קנר, בני נגרי, נמרוד טנא, ארי ערב, שלום פליסר ורבים אחרים.
בתו, אלונה שגיא, היא פסנתרנית ואמנית ג'אז, ראש המחלקה ללימודי ג'אז באוניברסיטת בר-אילן.
ספרו

Zvi Keren, Contemporary Israeli Music: Its Sources and Stylistic Development, Ramat-Gan: Bar Ilan University Press, 1980. (ששת הפרקים הראשונים חוברו כעבודת דוקטור באוניברסיטת לונדון (1961); הפרק השביעי והאחרון מסכם את ההתפתחויות שחלו בתחום עד 1973)
הערות שוליים

↑  ע"ג מצבתו נכתב: 1950 (צבי קרן באתר חברה קדישא ת"א–יפו); בראיון ב-1975: 1952 (זאב רב-נוף, פסנתרן כמוסיקולוג מצליח, דבר, טור 2, 24 בפברואר 1975).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263728305171  PLWABN: 9810655756205606  BnF: cb12965132b (data)  GND: 1062801555  ISNI: 0000 0000 7835 5822  LCCN: n81096982  MusicBrainz: 88aa868d-d1e9-4ffb-92b4-4cf400e6e733  VIAF: 76446941   WorldCat (עם VIAF): 76446941 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
צ'מהואווי

| --- | --- |

ילד מבני הצ'מהואווי, צילום אדוארד קרטיס, סביב 1907
 אוכלוסייה
 2010: 1,201 בבודדים ובקבוצות
 ריכוזי אוכלוסייה עיקריים
 ארצות הברית ארצות הברית  (אריזונהאריזונה ו-קליפורניהקליפורניה)
 שפות
 שפה נומית של נהר קולורדו ואנגלית
 דת
 ילידית, נצרות
 קבוצות אתניות קשורות
 פאיוט דרומיים
אדמות צ'מהואווי בקליפורניה ואריזונה
הצ'מהואווי (באנגלית: Chemehuevi) הם אחד מהשבטים של הילידים של האגן הגדול (Indigenous people of the Great Basin). הם הענף הדרומי ביותר של הפאיוט. כיום שייכים בני הצ'מהואווי לשבטים הבאים המוכרים על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribes):
שבטי האינדיאנים של נהר קולורדו
השבט האינדיאני צ'מהואווי של שמורת צ'מהואווי (Chemehuevi Indian Tribe of the Chemehuevi Reservation)
קבוצת מורונגו של האינדיאנים של המיסיון (Morongo Band of Mission Indians)
קבוצת קאבזון של האינדיאנים של המיסיון (Cabazon Band of Mission Indians)
קבוצת אגווה קלינטה של האינדיאנים משבט קאווייה (Agua Caliente Band of Cahuilla Indians)
האינדיאנים המדבריים של טורס-מרטינז משבט קאווייה (Torres-Martinez Desert Cahuilla Indians)
קבוצת 29 עצי הדקל של האינדיאנים של המיסיון של קליפורניה (Twenty-Nine Palms Band of Mission Indians of California)
כמה מבני הצ'מהואווי הם חלק מהשבט המוכר פדרלית קבוצת סובובה של האינדיאנים משבט לואיסניו (Soboba Band of Luiseno Indians), שמרבית חבריו הם בני שבטי הקאווייה והלואיסניו.
אטימולוגיה

למילה צ'מהואווי יש כמה פירושים. משערים כי מילה זו או מונח בשפת מוהאבי שפירושו "אלו המשחקים עם דגים" או ממילה משפת קווצ'אן (Quechan) שפירושה "אף באוויר כמו קוקייה רצנית" הצ'מהואווי מכנים את עצמם Nüwüwü ("האנשים", ביחיד Nüwü) או Tantáwats, שפירושו "אנשי הדרום".
שפה

שפת הצ'מהואווי היא שפה נומית של נהר קולורדו השייכת לשפות נומיות, ענף של משפחת השפות היוטו-אצטקיות. השפה תועתקה לראשונה על ידי הבלשן והאתנולוג האמריקני ג'ון פ. הרינגטון (John Peabody Harrington‏; 1961-1884) ואשתו, הבלשנית קארובת לאיירד (Carobeth Laird‏; 1983-1895) בתחילת המאה ה-20. השפה נחקרה בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי הבלשנית מרגרט ל. פרס (Margaret L. Press), שדוחות העבודה וההקלטות הקול הנרחבות שערכה זמינים עדיין. השפה היום קרובה להיכחד. במהלך צילומי הסרט הדוקומנטרי "הבלשנים" (The Linguists) בהפקת חברת "Ironbound Films" בשנת 2008, ראיינו הבלשנים גרג אנדרסון (Greg Anderson) וק. דייוויד האריסון (K. David Harrison) את אחד משלושת הדוברים האחרונים של השפה והקליטו אותו.
ב-2015 החלה מכללת סיוואוואטס (Siwavaats Junior College), השוכנת בהאוואסו לייק (Havasu Lake), ללמד את השפה לילדים בחופשת הקיץ. מילון צ'מהואווי ובו 2,500 מילים יצא לאור ב-2016.
היסטוריה ותרבות מסורתית

הצ'מהואווי היו במקור שבט מדברי, חלק מאומת הפאיוט. לאחר המגע עם האירופים הם התגוררו בעיקר במזרח מדבר מוהאבי ומאוחר יותר בעמק צ'מהואווי לאורך נהר הקולורדו בקליפורניה. הם היו נוודים, וחיו בקבוצות קטנות בהתחשב במשאבים הדלילים שהיו זמינים בסביבה המדברית. קארובת לאיירד מציינת, שהטריטוריה המסורתית שלהם השתרעה בתחומי המדבר הגבוה מנהר הקולורדו במזרח להרי טהאצ'אפי במערב ומאזור לאס וגאס ועמק המוות בצפון ועד הרי סן ברנרדינו והרי סן גבריאל בדרום. הם מזוהים בעיקר עם הילידים של האגן הגדול והם קרובים לבני שבט הקוויזו (Kawaiisu).
אחרי 1874 הם התיישבו בשמורת האינדיאנים של נהר קולורדו בצד הקליפורני של הקולורדו, אבל הקמת סכר פארקר ב-1938 גרמה להצפה של חלק גדול מאדמתם, ולכן מרבית הצ'מהואווי נאלצו לעבור לצד האריזוני של הנהר.
האסופה המקיפה ביותר של ההיסטוריה, התרבות והמיתולוגיה של הצ'מהואווי נוצרה מעבודתם של קארובת לאיירד ובעלה השני, ג'ורג' לאיירד, אחד מאחרוני הצ'מהואווי שגדל במסגרת התרבות המסורתית. קארובת לאיירד, בלשנית ואתנוגרפית, כתבה סקירה מקיפה על התרבות והשפה כפי שג'ורג' לאיירד זכר אותה, והם פרסמו את עבודתם המשותפת בספרה מ-1976 "הצ'מהואווים" (The Chemehuevis), האתנוגרפיה הראשונה, ונכון ל-2017 גם היחידה, של התרבות המסורתית של הצ'מהואווי.
תוך תיאור הצ'מהואווי כפי שהכירה אותם, והצגת מרקם החיים המסורתי בין הילידים, כתבה קארובת לאיירד:
האופי של הצ'מהואווי מורכב מקיצוניויות המשלימות במקום להיות סותרות. הם פטפטנים ועם זאת מסוגלים לשתוק; חברותיים ועם זאת קרובים כל כך לאדמה שמשפחות בודדות או אפילו גברים לבדם יכולים לחיות ולנדוד למשך תקופות ארוכות רחוק מבני אדם אחרים; גאים, ועם זאת מסוגלים ללגלג על עצמם בעדינות. הם שמרנים במידה; אבל עדיין סקרנים מאוד ומוכנים חקור ואפילו לאמץ דרכים חדשות: לבקר את כל השבטים בין אם הם ידידים או אויבים; לדבר בשפות מוזרות, לשיר שירים מוזרים, ולשאת נשים מוזרות.
אוכלוסייה

קיימים אומדנים שונים לגבי האוכלוסיות של מרבית קבוצות הילידים בקליפורניה לפני המגע עם האירופים. אלפרד קרובר העריך שב-1770 היה סך כל האוכלוסייה של הצ'מהואווי הקוסו וקוויזו ב-1,500. האומדן המשולב ב-1910 ירד ל-500. הסוכן לענייני אינדיאנים דיווח ב-1875 שהאוכלוסייה של הצ'מהואווי הייתה 350 נפשות. מפקד האוכלוסין של 2010 ספר 355 נפשות. האוכלוסייה ב-2016 נאמדת ביותר מאלף.
לקריאה נוספת

Clemmer, Richard O., and Omer C. Stewart. 1986. "Treaties, Reservatons, and Claims". In Great Basin, edited by Warren L. d'Azevedo, pp. 525–557. Handbook of North American Indians, William C. Sturtevant, general editor, vol. 11. Smithsonian Institution, Washington, D.C.
Grant, Bruce. 2000. Concise Encyclopedia of the American Indian. 3rd ed. Wings Books, New York.
Kroeber, A. L. 1925. Handbook of the Indians of California. Bureau of American Ethnology Bulletin No. 78. Washington, D.C.
Laird, Carobeth. 1976. The Chemehuevis. Malki Museum Press, Banning, California.
Leland, Joy. 1986. "Population". In Great Basin, edited by Warren L. d'Azevedo, pp. 608–619. Handbook of North American Indians, William C. Sturtevant, general editor, vol. 11. Smithsonian Institution, Washington, DC.
Pritzker, Barry M. A Native American Encyclopedia: History, Culture, and Peoples. Oxford: Oxford University Press, 2000. ISBN 978-0-19-513877-1.