stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרטיניזם
מרטינז דה פסקוואלי

מרטינז דה פסקוואלי, נולד בשנת 1727 בגרנובל, ונפטר בשנת 1774 בסן דומינגו, עסק בענייני חברה. מגיל 28, מרטינז דה פסקוולי דמות פעילה בבונים החופשיים בצרפת. בשנת 1765 הוא הקים את מסדר האבירים הבונים החופשיים, שפעל בצרפת.
פעילות המסדר כללה שלוש דרגות, שהיו מקבילות לדרגות הסמליות של הבונים החופשיים, אך הדרגה השלישית הייתה קסומה לחלוטין: בה למדו גירוש שדים נגד עין הרע הן ברחבי העולם והן עבור האדם היחיד. דרגה זו הקרובה ביותר לדרגת האביר של מסדר צלב הוורד בה נלמדת תיאורגיה שבאמצעותה ניתן לתקשר עם עולמות הרוח שמחוץ לעולם הפיזי ויציאה חוץ גופית.
לואי קלוד דה סנט-מרטין

לואי קלוד דה סנט-מרטין נולד בשנת 1743 בצרפת, בעיר אמבואז, ונפטר בשנת 1803, עבד כעורך דין, לאחר ששירת בצבא בבורדו.
חניכתו של סנט-מרטין התרחשה בשנת 1768, והקריירה שלו במסדר נמשכה לפחות שש שנים. ואז הוסמך לדרגה הגבוהה ביותר של המסדר ואף היה מזכירו של פסקוולי בשנת 1770.
סנט-מרטין הרגיש סטייה הולכת וגוברת מהטקסים התיאורגיים, מתוך אמונה כי מסלול זה נטול רגש מכדי להשיג את המטרה הרצויה. הוא נבהל יותר מההתבוננות הפנימית, אותה כינה "דרך הלב". בנוסף, סנט-מרטין קיבל השראה מכתביו של ג'ייקוב בוהם.
סנט-מרטין תיאר את הפילוסופיה שלו במספר ספרים, אותם כתב תחת שם בדוי "הפילוסוף הלא נודע". ביניהם:
אודות שגיאות ואמת (Des erreurs et de la vérité, 1786)
איש התשוקה (L'Homme de désir, 1790)
איש חדש (Le Nouvel Homme, 1792)
תנין, או המלחמה בין הטוב לרע (Le crocodile, ou la guerra du Bien et du Mal, 1799)
האדם, טבעו ושירותו האמיתי
אפוריזמות מקסימה
מדריך לאיש הרוחני (Le Ministère de l'homme-esprit, 1802)
עשר תפילות
הספר אדום
מכתבים תיאוסופיים
הטבלה הטבעית של מערכת היחסים בין האל, האדם והיקום, 1782
יש מחלוקת האם סנט-מרטין קשור בהקמת המסדר המרטיניסטי. רוברט אמבליין, מרטיניסט ומחבר ספרים על מרטיניזם של המאה ה-20, טען תחילה כי סנט-מרטין היה האבא הרעיוני, אולם לאחר מספר שנים התפכח מהמושג. אחרים טוענים כי סנט-מרטין היה מעורב במסדרם הקיים של הפילוסופים הלא נודעים. עם זאת, האמירה שאף על פי שלסנט-מרטין אכן היו חסידים, הם קיבלו ממנו ידע ללא כל ארגון רשמי. המסדר המרטיניסטי עצמו לא היה שב לפעילות ללא מאמציהם של פאפוס ושאבו.
וילרמוז והטקס הסקוטי המתוקן

ז'אן-בפטיסט וילרמוז נולד בשנת 1730 בליון, שם גם נפטר בשנת 1824. הוא התקבל לבונים החופשיים, בגיל עשרים. בשנת 1767 הוסמך וילרמוז לנשיא לשכה, ובסופו של דבר הגיע לתואר הגבוה ביותר של המסדר.
מודאג לגבי המחלוקות במסדר שהתרחשו לאחר מותו של פסקוולי, ב-1778 וילרמוז גיבש את הרעיון של דרגות נוספות עבור הלשכות של המחוז של אוברן, המכילות את הפילוסופיה של המסדר כולל שיטות כמוסות של כשפים, המייצגות את הדרגות של האבירים הטמפלרים.
הסדר של דרגות אלה הוא כדלקמן:
תלמיד (חניך)
עמית (חבר)
מאסטר
אדון סקוטי
אביר
אביר הוורד
אביר מתוודה
אביר נשגב
המהפכה הצרפתית הגבילה באופן משמעותי את פעילותם של הבונים החופשיים בצרפת, אך לא השפיעה על פעילות אחיהם בשווייץ. כשלוחות פזורות בכל רחבי העולם: בשווייץ, ארצות הברית, צרפת. שתי לשכות גדולות של ווייט ולסלי דרינג נמצאות באנגליה, בגרמניה, בלגיה, ספרד, פורטוגל, ברזיל ואיטליה עבור ארתור ווייט, הטקס הסקוטי המתוקן היה המסורת הסודית של המערב שעבורו הגיע למרטיניזם ממסדר השחר המוזהב.
מרטיניזם מודרני

חסידיו של סנט-מרטין, שנקראו S ::: I :::, ועבדו במערכת בנייה חופשיות של סנט-מרטין, הפיצו את תורתו של הפילוסוף הלא נודע בצרפת, גרמניה, דנמרק ואפילו רוסיה. בשנת 1881 נודע לרופא הצרפתי ג'רארד אנקוסאזה (לימים בשם פאפוס) על תורת סנט-מרטין, ממנו קיבל חניכה בשנת 1882 לבנייה החופשית סנט-מרטין.
בשנים 1884–1887 הקים פאפוס ביחד עם פייר אוגוסט שאבו, וז'וזפן פלדאן את המסדר המיסטי המאוחד. הקמת המסדר הגיעה לאחר אחד מפגישותיו של פאפוס עם שאבו, כאשר נודע כי לשניהם כי יש רצף של שני מסדרים שונים המגיעים מסנט-מרטין ואיחדם לאחד. המסדר המרטיניסטי, של פאפוס, היה בנוי מלשכות, תחת הלשכה הגדולה בכל מדינה. כל הלשכות הגדולות היו כפופות למועצה העליונה הריבונית של המסדר המרטיניסטי. הלשכות עבדו בארבע דרגות:
חניך
חבר
לא נודע נעלה (S ::: I :::סופרייר אינקונו)
הלא נודע העליון (S ::: I ::: I :::סופריין אינקונו)
במערכת דרגות זו, שני התארים הראשונים מספקים למועמד את הרעיונות המרטיניסטים, ואילו השלישית מעבירה ככל הנראה את החניכה הישירה שהעביר סנט-מרטין למקוריים. לרוב, מרטיניסטים מאמינים שכדי להיות אח אותנטי, אדם צריך להיות מסוגל להראות את שרשרת הירושה של החניכה, החל מסנט-מרטין עצמו. עם זאת, על פי ההיסטוריון המרטיניסט מייק רסטיבו, "מידת האותנטיות של החניכה המרטיניסטית אינה תלויה בשאלה אם התקבל המרזניסט בירושה של מרטיניסטים אחרים, מכיוון ששרשת החניכה האישית מלואי-קלוד דה סנט-מרטין קיימת בצורה קדושה. הסמכה, שהיא שיאו של העברת מיומנות בצו החניך".
לגבי טקסי החניכה עצמו: ההתמצאות מיסטיות במרטיניזם מודגשת מהעובדה שכל הלשכות נפתחות על ידי קריאה על הפנטגרמטון כי הוא שם הוי"ה השם האלוהי שבמרכזו מתווספת האות העברית "שין" כמו בפסוק שִׁוִּיתִי יְהוָה לְנֶגְדִּי תָמִיד.
למרות המבנה הארגוני במרטיניזם, הטקסים עצמם דומים לדרגות הסמליות של הבונים החופשיים, אך לטקסים יש תוכן דרמטי אזוטרי וכישופי יותר. הטקסים מכילים אלמנטים מהפילוסופיה של מרטינז דה פסקוואלי, הם מכילים אזכורים לקבלה, יחד עם התוכן העיקרי המורכב מתורתו של סנט-מרטין. בנקודות מפתח בטקסים, המועמד צפוי להגיב מיוזמתו. בו או בה מעודדים כל העת את הרצון להרהר בסמליות המיוצגת במהלך הטקס. הטקסים מכילים לעיתים קרובות אלמנטים של הפתעה כדי להעצים את המוממנטום.
מרטיניזם במאה העשרים

בשנת 1905, הקיסר ניקולאס השני הזמין את פאפוס ומורו, המאסטר פיליפ ניזייר, לצארסקואה סלו כדי לקבל מהם עצות בנוגע לבעיות פוליטיקת הפנים שנגרמה על ידי המהפכה הרוסית של 1905. פאפוס ביקר באימפריה הרוסית שלוש פעמים: בשנים 1901, 1905, 1906. מטרת הביקור הייתה הרצאות על קסמים ותורת הנסתר וחיזוק המסדר המרטיניסטי באימפריה הרוסית. הוא גם ייעץ למשפחת המלוכה כרופא. על פי מספר עדויות, הקיסר ניקולאי אלכסנדרוביץ' עצמו קודש למרטיניזם על ידי פאפוס.
בשנת 1909, בפטרסבורג, טרויאנובסקי מייסד את המגזין "איזיס", בו הוא מפרסם ספרים ומאמרים, מתורגמים לרוסית מאת פאפוס. מגזין זה היה בהמשך בית ההוצאה הרשמי של מרטיניסטים רוסים, והיה הגוף העיקרי לתרגומם של ספרים על אוקולטיזם ואסטרולוגיה ברוסיה הקדם-מהפכנית.
מלחמת העולם השנייה הייתה הרת אסון עבור המסדר באירופה כמו הראשונה. המשטר הנאצי דיכא את כל האגודות הסודיות ומרטיניסטים רבים מתו במחנות ריכוז. המרטיניסטים באירופה והלשכה הגדולה האמריקנית שלו קיימים עד היום. המרטיניזם פועל כיום כמעט בכל מדינה חופשית בעולם בהגנת הלשכה הגדולה. המרטיניזם עדיין צומח בפופולריות, ועם כניסתו של האינטרנט צצו ברחבי העולם מסדרים חדשים רבים וקבוצות מקוונות המביעות עניין במרטיניזם.
המסדר המרטיניסטי (L'Ordre Martiniste) שאוחד על ידי פאפוס בשנת 1887 ממשיך וצומח ברחבי העולם עם קבוצות ברחבי אירופה, אפריקה, ארצות הברית והמזרח התיכון, המרטיניזם פועל גם בישראל.
דיפרנציאל מבני

מודל דו־ממדי של הדיפרנציאל המבני
הדיפרנציאל המבני (באנגלית: Structural differential) הוא מודל בצורת תרשים פיזי או תלת-מימד שממחיש את תהליכי הפשטה (אבסטרקציה) של מערכת העצבים של האדם. הוא נוצר על ידי אלפרד קוז'יבסקי והוא משמש ככלי אימון בסמנטיקה כללית. הכלי מיועד להראות שה"ידע" האנושי הוא חלקי—לא מוחלט.
המודל

הדיפרנציאל המבני מורכב משלושה אובייקטים בסיסיים. הפרבולה מייצגת את העולם שמעבר להתבוננות הישירה שלנו, העולם הסוב-מיקרוסקופי שמעבר לעוד שלנו, העולם הדינאמי של המולקולות, אטומים, אלקטרונים, פוטונים, קווארק, ועוד. נשתמש בדוגמה פשוטה - תפוח. התפוח הוא למעשה תהליך דינאמי של חלקיקים, ולתופעה הזאת קורז'יבסקי קרא - אירוע. הדיסק מייצג את הרמה החרישית, הלא-מילולית, שבא מערכת העצבים שלנו נחשפת לאירוע וקולטת אותו למשל - את התפוח אנחנו יכולים לראות, למשש, להריח, לטעום וכו'. התווית מייצגת את הרמה, שבא אנחנו משתמשים בסימנים חסרי כל תוכן ומשמעות (מילים) ומכנים איתם את הפריטים שקלטה מערכת העצבים שלנו. את הפריט העגול והירקרק הזה שאנחנו רואים, וכאשר טועמים אותו ואוכלים אותו, ואנחנו מרגישים את טעמו המתוק והיחיד, אנחנו מכנים בתור "תפוח".התוויות הבאות מייצגות רמת אבסטרקציה יותר גבוה - מסקנות שאנחנו עושים לגבי אותו הפריט. דוגמה - התפוח הזה טעים, הוא מתוק בגלל שיש בו סוכר. תפוחים הם טעימים. וכו' החורים מייצגים את המאפיינים לכל רמה. והחוטים מייצגים את המאפיינים שקלטה מערכת העצבים. עקב מוגבלותה של מערכת העצבים, אנחנו תמיד מפספים מאפיינים כלשהם.
את תוויות [בדרך כלל שבע או שמונה מקושרים יחד בשרשרת, עם האחרון מחובר בחזרה פרבולה, אבל כאן אנחנו רואים רק אחד], בצורת מזוודה תוויות, והם מייצגים את סטטי העולם של מילים, למשל "תפוח", נותן מושלם חשבונות דינמי של המציאות. האובייקט שנקרא "תפוח" שנשאר בצנצנת במשך חודשים הופך להיות רקוב נוזלי (בגלל הבסיסית שלה, דינמי, תת-מיקרוסקופיים מבנה), אבל התווית "תפוח" לא משנה. המילה "סטייק", בסדר מילולי נמוך יותר, עשוי לרמז "משהו לאכול" בסדר מילולי גבוה יותר, אך בתחום התת-מיקרוסקופי, סטייק מסוים עשוי להיות מזוהם ברעלים שנוצרו על ידי חיידקים מזיקים שיכולנו לראות רק ברמות מיקרוסקופיות. לפיכך ההבדל מגדיר היררכיה של סדר, כשהתחום התת-מיקרוסקופי של שינוי דינאמי בא ראשון, המועבר בצורה לא מילולית על ידי החושים שלנו הבאים אחר כך, ואז הרמות המילוליות. תווית היא מה שאנו מייחסים לחוויה לא מילולית על מנת לזהות חוויה זו במונחים מילוליים; כאשר אנו מזהים "תפוח", אנו מייחסים לזיהוי זה חוויות לא מילוליות שונות.
סמנטיקה כללית

תחום הסמנטיקה הכללית נוסד על ידי קוז'יבסקי, שזכה להכרה תחילה עם פרסום "גבריות האנושות" (1921) ואחר כך "מדע ושפיות" (1933). חלק מהרעיונות שלו פורסמו על ידי סטיוארט צ'ייס ב"רודונותן של המילים" בשנת 1938, ועל ידי סמואל איצ'יי הייאקווה (אנ'), ב"שפה בפעולה" בשנת 1941 (שהפכה לימים ל"שפה במחשבה ופעולה"). על התחום השפיע גם המגזין "ETC: A Review of General Semantics", שנוסד בשנת 1943. שמו של המגזין, ETC (המקביל של וכו' באנגלית), היה מחזה על תפיסה מהותית של קוז'יבסקי, ששמות או תיאורים אינם מעבירים בצורה ממצה את כל תכונות האובייקט (המילה "סטייק" אינו מעביר את האפשרות של חיידקים מזיקים, למשל). אנו בקושי יכולים לתאר את הדברים באופן מוחלט, אך אנו יכולים לזכור שנוכל להוסיף לכל שם או תיאור את המילה "וכו", כדי לציין שהתווית היא רק תת-קבוצה של מכלול האפשרויות. תמיד ניתן לומר יותר על כל דבר. מגזין ETC הוקם על ידי הייאקווה, שהיה פרופסור במכללת סן פרנסיסקו וחבר הסנאט האמריקני במהלך ממשל קרטר. ספרו "שפה במחשבה ובפעולה", עבר כמה מהדורות והוא עוסק בחלקו בבלבול המילים עם המציאות. עבודתו של הייאקווה חפפה את הופעת השידור הטלוויזיוני והכילה אזהרות מוקדמות מפני הסכנות שבמציאות המתווכת שגילמה הטלוויזיה.
לקריאה נוספת

Korzybski, A. (1933) Science and Sanity: An Introduction to Non-aristotelian Systems and General Semantics. Institute of General Semantics.
הסימפוניה השנייה של צ'ייקובסקי

פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי
הסימפוניה השנייה בדו מינור, אופוס 17 של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, המכונה "הרוסייה הקטנה", נכתבה ותוזמרה בין יוני ודצמבר 1872, כשצ'ייקובסקי שהה ב"קמנקה", האחוזה של אחותו אלכסנדרה דווידובה ובני משפחתה. סימפוניה זו נכתבה שש שנים לאחר כתיבת הסימפוניה הראשונה. לאחר הבעיות בכתיבת הסימפוניה הראשונה ואף התמוטטות העצבים שעברה על צ'ייקובסקי במהלך כתיבתה, חשש לא מעט לחזור לסוגה זו. בתחילת דרכו לא חשב על כתיבת סימפוניה כהכרח וכהוכחה להיותו מלחין, אף כי ציין, כי הוא רוצה להביא לכדי שלמות את כתיבתו הסימפונית. את השם "רוסיה הקטנה", הכינוי שהרוסים נתנו לאוקראינה, קיבלה הסימפוניה לא מן המלחין, אלא מרימסקי קורסקוב, מלחין, מורה למוזיקה ומבקר מוזיקה, שהיה שותף לקבוצת החמישה וחבר קרוב של צ'ייקובסקי. ביצירה זו השתמש צ'ייקובסקי בשירי עם ושירי רחוב אוקראיניים בכל פרקי הסימפוניה.
לאחר סיום כתיבתה היה צ'ייקובסקי עצמו בדעה, שהיצירה איננה אחידה ואיננה יוצרת לכידות בין פרקיה השונים. הוא הרהר באפשרות לשכתב אותה, אבל בביצוע הבכורה שלה במוסקבה ב-7 בפברואר 1873, בקונצרט של החברה המוזיקלית הרוסית בניצוח ניקולאי רובינשטיין, זכתה הסימפוניה להערכה והתפעלות מצד המאזינים והמבקרים גם יחד, וצ'ייקובסקי זנח את כוונות השכתוב. כה גדולה הייתה ההצלחה, שהנהלת החברה שינתה את תוכנית הקונצרטים חודשיים לאחר מכן כדי לחזור ולבצע את הסימפוניה. השימוש שעשה צ'ייקובסקי בשירי עם אוקראיניים מסביר מדוע קירבה יצירה זו את צ'ייקובסקי אל לב קבוצת החמישה, שדגלה בחזרה למוזיקה רוסית מקורית. חבריה ברכו אותו על הצלחתו וקיבלו אותו אל חבורתם. עוד ב-26 בדצמבר 1872, במסיבה בביתו של רימסקי קורסקוב, ישב צ'ייקובסקי אצל הפסנתר וניגן את הפרק האחרון מתוך הסימפוניה השנייה, שאך זה סיים. "כל החבורה כמעט קרעה אותי לגזרים מרוב התלהבות ומאדאם קורסקובה התחננה אלי בדמעות בעיניה, שאעבד את הפרק הזה לנגינה בפסנתר בארבע ידיים", כתב צ'ייקובסקי במכתב מ-13 בפברואר 1873 לאחיו מודסט.
מבנה היצירה

פרק ראשון: אנדנטה סוסטנוטו - אלגרו ויוו (דו מינור)
פרק שני: אנדנטינו מרציאלה, קוואזי מודראטו (מי במול מז'ור)
סקרצו. אלגרו מולטו ויוואצ'ה (דו מינור)
פינאלה. מודראטו אסאי - אלגרו ויוו (דו מז'ור)
אינסטרומנטאציה

פיקולו
2 חלילים
2 אבובים
2 קלרינטים
2 בסונים
4 קרנות
2 חצוצרות
3 טרומבונים
טובה
טימפני
מצלתיים
תוף בס
גונג (רק בפרק האחרון)
כלי קשת
סקירה כללית

צ'ייקובסקי איננו נחשב אולי למלחין לאומי כמו קבוצת המלחינים הרוסים הנודעים בשם החמישה, או "האגרוף החזק". אף על פי כן, אהבתו לשיר העם הרוסי ולמזמורי התפילה האורתודוקסיים לא פגה כל ימי חייו. הקרבה שחש לשיר העממי הניעה אותו לפרסם בשנים 69–1868 "חמישים שירי עם רוסיים" לדואו פסנתר. כל השירים, מלבד אחד שעיבד בעצמו, מקורם באוספים של וילבואה ובאלאקירב.
חיבור היצירה

צ'ייקובסקי כתב חלק גדול מן הסימפוניה "רוסיה הקטנה" בחופשת קיץ באחוזת קמנקה (קמיאנקה באוקראינית) באוקראינה, עם משפחת אחותו אלכסנדרה דווידובה. אחוזת דווידוב הייתה לאתר הנופש והמרגוע החביב על צ'ייקובסקי.. אלכסנדרה עודדה את אחיה לעשות את קמנקה לביתו השני. חיבתו לאחוזה באה לביטוי בשירים מקומיים ששילב בסימפוניה, שעליה עבד אותו זמן.. פעם אף כתב, דרך לצון, שהקרדיט לפינאלה של ה"רוסייה הקטנה" מגיע ל"מלחין האמיתי של היצירה, הלא הוא פטר גראסימוביץ'" גראסימוביץ', המשרת הראשי הקשיש בבית דווידוב, שר לצ'ייקובסקי את שיר העם "העגור" כשהמלחין עבד על הסימפוניה..
אחת האנקדוטות החביבות על צ'ייקובסקי נולדה מן התקרית, שבה כמעט ואיבד את הטיוטות ל"רוסייה הקטנה" בדרכו לשוב למוסקבה. כדי לשכנע מנהל תחנת-דואר עקשן לרתום את הסוסים למרכבה שבה נסעו הוא ואחיו מודסט, הציג עצמו צ'ייקובסקי בשם "הנסיך וולקונסקי, שר לשכתו של הצאר." בהגיעם אל חניית הערב, ראה שמטענו, הכולל גם את כתב היד של הסימפוניה, חסר. כיוון שחשש, שמנהל תחנת הדואר פתח את המזוודה ועמד על זהותו האמיתית, שיגר שליח להשיבה אליו. אולם המנהל היה מוכן להחזיר את המזוודה רק לנסיך עצמו והשליח חזר בידיים ריקות. צ'ייקובסקי, נבוך וחושש, שב בעצמו לקבל את המטען לידיו ומצא שהמנהל לא הרהיב עוז לגעת במטענו של הנוסע רם המעלה, וכבודו של המלחין לא נפגע. כששאל לשמו של המנהל, השיב זה: "צ'ייקובסקי". המלחין היה בטוח, שהתרמית התגלתה והמנהל מלגלג עליו, אך בירור העלה, כי זה אכן שמו של האיש.
ניתוח היצירה > פרק ראשון: אנדנטה סוסטנוטו - אלגרו ויוו (דו מינור)

את הפרק הראשון פותח אקורד מאסיבי בכל כלי התזמורת. צליל קרן הולך ודועך לאטו. הקרן מנגנת את המלודיה, המבוססת על שיר עם ידוע, "על יד נהר הוולגה". צ'ייקובסקי לא היה נאמן למלודיה של שיר זה בשלמותה וערך אותה על פי רצונו, בעיקר כדי להתאים אותה למבנה הסימפוני של הפרק הראשון. המלודיה מופיעה בהקדמה בכמה וריאנטים עד לסיום תצוגת הפתיחה וכן בהמשך בפיתוח ובקודה של הפרק הראשון.
ניתוח היצירה > פרק שני: אנדנטינו מרציאלה, קוואזי מודראטו (מי במול מז'ור)

את הפרק השני כתב צ'ייקובסקי בקצב המארש. בפרק זה השתמש במלודיה מתוך אופרה, שכתב כשלוש שנים קודם לכן, "אונדין". הוא השמיד אופרה זו והשאיר רק כמה מתפקידי הכלים ומלודיות. החלק המרכזי בפרק זה מבוסס על שיר עם - "סוב-הסתובב גלגל כישור הטוויה שלי".
גם בחלקו האמצעי של הסקרצו משתמש צ'ייקובסקי בשיר עם אוקראיני.
מעניין הדבר, שכעבור כמה שנים אסף צ'ייקובסקי עצמו שירי עם אוקראיניים ורוסיים, אותם קיבץ יחדיו לקובץ: "50 שירי עם רוסיים לפסנתר בארבע ידיים". צ'ייקובסקי עצמו כתב את ההרמוניות לשירים וביניהם נמצא השיר: "סוב-הסתובב גלגל כישור הטוויה שלי" כמו עוד רבים אחרים, שאפשר למצוא ביצירות שונות, מהן של צ'ייקובסקי ומהן של מחבריו מקבוצת החמישה.
ניתוח היצירה > פרק שלישי: אלגרו מולטו ויוואצ'ה (דו מינור)

את פרק הסיום מבסס צ'ייקובסקי על שיר עם ידוע, "העגור", הפעם ללא שינויים במלודיה. צ'ייקובסקי כתב אומנם מנגינת ביניים, אשר מופיעה לאורך הפרק כולו, אך הפרק מבוסס כולו על השיר. אפשר לראות בכך וריאציות על שיר זה, אלא שהווריאציות אינן על המלודיה. המלודיה נשארת כשהייתה, והווריאציות חלות על הליווי ועל ההרמוניות. בכל פעם שהמלודיה מופיעה, צ'ייקובסקי משנה את הליווי, את ההרמוניות ואת התיזמור ונע בין סולמות שונים עד להופעת צליל הטאם טאם (גונג), אשר מוביל אל הקודה הזוהרת בצלילי דו מז'ור, המביא את היצירה אל סיום מפואר.
ניתוח היצירה > פרק רביעי: פינאלה, מודראטו אסאי - אלגרו ויוו

הפינאלה הוא גם שיאה של הסימפוניה וגם הדוגמה הברורה ביותר של המלחין לכתיבה במסורת של גלינקה, כפי שאימצה אותה קבוצת החמישה. הוא מציג את שיר העם "העגור" במבוא גרנדיוזי, בסגנון דומה לזה שבו יכתוב כעבור שנתיים מוסורגסקי את "השער הגדול של קייב" ליצירתו תמונות בתערוכה. הגרנדיוזיות אינה אלא מסכה רגעית, הנושרת עם צליליו הראשונים של ה"אלגרו ויוו". המוזיקה נעשית מלאת חיים ושובבה גם יחד, ככל שצ'ייקובסקי מתיר ל"עגור" להשתלט למעשה על שתי הדקות הבאות. על רקע משתנה והולך ברצף. פיתוח נרחב כזה איננו מותיר זמן למעבר לנושא שני, רגוע יותר; צ'ייקובסקי מאפשר לו להופיע ללא הודעה מוקדמת, ומחליף אותו חיש מהר בעוד וריאציות על "העגור". הפיתוח הוא שילוב בלתי מקובל של שני הנושאים הללו, מלווים שורה של צלילי בס המתקדמים בזה אחר זה ברווחים גדולים, כמין ענק פוסע ועובר. הנושא השני מתעוות לפעמים באמצע הופעתו ואפילו מאמץ לו את האישיות הסוערת והקולנית של "העגור", לקראת שיא כביר. בגרסה של 1872, השיא הוביל אל "העגור" בסדרה מסחררת עוד יותר של ליוויי רקע מתחלפים.
ניתוח היצירה > שכתוב וביצוע מחודש

לאחר כשש שנים, מימש צ'ייקובסקי מימש את כוונתו לשכתב את הסימפוניה. הוא שכתב רבות מהפיסקאות בפרק הראשון, הוציא קטעים שלמים וחתך רבים אחרים. כך עשה גם בפרק השלישי. בפרק האחרון, "הפינאלה", חתך והוציא קטעים רבים על מנת לשוות לפרק יתר לכידות ואחדות עם שאר הפרקים. לאחר השיכתוב נוגנה היצירה בביצוע בכורה בסנקט פטרבורג, ב-12 בפברואר 1881, ורכשה מאזינים חדשים נלהבים.
הערות שוליים

↑  Warrack, TS&C, 17.
↑  Poznansky, Alexander, Tchaikovsky: The Quest for the Inner Man (New York, Schirmer Books, 1991), 155
↑  Warrack, John, Tchaikovsky (New York: Charles Scribner's Sons, 1973), 69
↑  Zhitomirsky, Daniel, ed. Shostakovich, Dmitry, Russian Symphony: Thoughts About Tchaikovsky (New York: Philosophical Library, 1947), 94, footnote 4
↑  ויינשטוק, "צ'ייקובסקי", עמ' 69.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007604875405171  BnF: cb13910155w (data)  MusicBrainz work: 9127971c-4f4b-3c15-bf6e-a846e33ebb3f  VIAF: 300858500   WorldCat (עם VIAF): 300858500
באתי, ראיתי, ניצחתי

יוליוס קיסר
"באתי, ראיתי, ניצחתי" או "באתי, ראיתי, כבשתי" (בלטינית: VENI, VIDI, VICI - אוּאֶנִי, אוּאִידִי, אוּאִיקִי) הוא ביטוי לטיני שטבע המצביא והמדינאי הרומי יוליוס קיסר. לפי ההיסטוריון הרומי סווטוניוס, הביטוי הופיע בכתובת שהוצגה בטריומף שערך קיסר ברומא, לאחר ניצחונו המהיר על פארנאקס השני, מלך פונטוס, בקרב זלה, שנערך ב-2 באוגוסט בשנת 47 לפנה"ס. לפי ההיסטוריון אפיאנוס, קיסר השתמש בביטוי במכתב ששלח לסנאט הרומי לאחר הניצחון בקרב. ככל הנראה, קיסר השתמש בביטוי הן במצעד הניצחון שלו והן במכתב ששלח לסנאט.
לפי פלוטרכוס, קיסר כתב את המילים לאחד מידידיו ברומא, אמאנטיוס, כשביקש לבשר לו את מהירותו של אותו קרב. בעוד שסווטוניוס כתב את המילים בלטינית, פלוטרכוס ואפיאנוס כתבו את תרגום המילים ביוונית.
יש המחזיקים בדעה כי משפט זה בא להראות את הניצחון המהיר של קיסר בקרב ואת עוצמתו וכישוריו הצבאיים. מצד שני, יש הטוענים כי המשפט נועד לבטא את הבוז שקיסר רחש לסנאט הרומי.
מטבע לשון

ביטוי זה הפך למטבע לשון שגור בעולם המערבי, לציון השגת מטרות או ניצחונות אשר באים בקלות וללא מאמץ רב.
קדמו לביטוי זה גרסאות דומות, העונות על כלל השלושה בכתיבה:
פתגם יווני האומר: ”העולם הוא במה, והחיים – עלייה על הבמה: אתה בא, רואה ומסתלק.”
המחזאי הרומי טרנטיוס כתב בעקבות הפתגם היווני: Imus, venimus, videmus – אנו הולכים, באים, רואים.
בשירת הים המקראית מצוטטת קריאת הקרב של פרעה לחילו לפני היציאה למרדף אחרי עם ישראל, ”אָמַר אוֹיֵב: אֶרְדֹּף, אַשִּׂיג, אֲחַלֵּק שָׁלָל” (שמות, ט"ו, ט'), שגם היא מורכבת משלושה חלקים קצרים (ובסך הכל - 4 מילים בלבד): פרעה החדיר מוטיבציה בצבאו על ידי התרברבות על קלות המשימה והשלמתה במהירות.
בתרבות

בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש המשפט כמוטו על הלוגו של מותג הסיגריות "מרלבורו" של חברת הטבק פיליפ מוריס.
בסרט "מכסחי השדים" משנת 1984, ד"ר פיטר ונקמן, אחד משלישיית גיבורי הסרט, אומר את המשפט "We came. We saw. We kicked its ass!". משפט זה היה בין 400 המועמדים בתחרות "100 המשפטים מפורסמים של מכון הסרטים האמריקאי (AFI)".
ביוני 2024 הוציאה הזמרת אנה זק, שיר בשם "באתי, ראיתי, ניצחתי".
הערות שוליים

↑  לפי ההגייה הקלאסית; ב-IPA:‏ [ˈu̯eːniː ˈu̯iːdiː ˈu̯iːkiː]
↑  סווטוניוס, חיי שנים עשר הקיסרים, יוליוס האלוהי, 37, תרגום מלטינית: ד"ר אלכסנדר שור.
↑  אפיאנוס, מלחמות האזרחים, ספר 2, פרק 13, פסקה 91.
↑  Ando, Clifford, Imperial Ideology and Provincial Loyalty in the Roman Empire, p. 389, note 209
↑  פלוטרכוס, חיי אישים, קיסר, פרק נ.
↑  L.j. Davis, PHILIP MORRIS'S BIG BITE, New-York Times, ‏April 9, 1989
↑  List of the 400 nominees (Archived), American Film Institute, ‏June 21, 2005
↑  מאיה גדש, ‏שוברת שתיקה: אנה זק בשיר חדש - "ויני וידי ויצ'י", באתר מעריב אונליין, 19 ביוני 2024
אמיל דורקהיים

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1858 אפינאל, צרפת 
 פטירה:  15 בנובמבר 1917 (בגיל 59) פריז, צרפת 
 שם לידה:  David Émile Durkheim 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  בית הקברות מונפרנאס 
 השכלה:  אקול נורמל סופרייר  אוניברסיטת לייפציג  תיכון לואי הגדול  אוניברסיטת בורדו 
 מעסיק:  סורבון, אקול פראטיק דה אוטז אטיד, אוניברסיטת בורדו 
 השקפה דתית:  אתאיזם 
 בן או בת זוג:  Louise Dreyfus 
 
דויד אמיל דורקהיים (בצרפתית: David Émile Durkheim;‏ 15 באפריל 1858 – 15 בנובמבר 1917) היה סוציולוג צרפתי-יהודי, מאבות הסוציולוגיה ומדעי החברה. דורקהיים הקים בשנת 1895 את המחלקה האקדמית הראשונה לסוציולוגיה, הוא היה הסוציולוג הראשון שקיבל את התואר פרופסור וב-1896 ייסד את אחד מכתבי העת הראשונים המוקדשים למדעי החברה, "ל'אנה סוסיולוז'יק" (L'Année Sociologique). על מנת לחקור את החברה בתרבות המודרנית, הוא יצר את אחת מהגישות המדעיות הראשונות להבנת תופעות חברתיות והיה ממייסדי הפונקציונליזם.
הנצחה בישראל

ב-18 באפריל 1999, הנפיק דאר ישראל סדרה שנייה של 6 בולי דאר על  הנושא "תרומת היהודים לתרבות העולם בעת החדשה"; בסדרה זו הוקדש בול  לזכרו של אמיל דורקהיים שעליו מופיע דיוקנו. האמן אד ואן אויין  עיצב את הבול.
"הצורות האלמנטריות של חיי הדת"

דורקהיים, שנולד יהודי, והפך לאתאיסט במהלך התבגרותו, ניתח את הדת כתוצר חברתי, אשר עומדת בבסיס התפיסה והפרשנות האנושית. הוא חקר לעומק את הדת בספרו מ-1912.
דורקהיים סבר כי כל הקטגוריות האפיסטמולוגיות (מאריסטו ועד קאנט), הן בסופו של דבר קטגוריות חברתיות. צורות ההסתכלות הקנטיאניות של זמן ומרחב, הן ביטוי של הזמן של החברה (השבט, העם, וכו') ושל המרחב של החברה. כך גם לגבי קטגוריות למיניהן כמו סיבתיות או האני.
כללי הלוגיקה, כמו כללי האתיקה נחוצים לתיאום הפעולות בין יחידים בקבוצה נתונה. אלה החורגים מהלוגיקה המקובלת, נקראים משוגעים. אלה שחורגים מהאתיקה המקובלת, נקראים עבריינים. הפעולות המתואמות יכולות להיות של ריטואל, או צייד, או אימון כלשהו. פעולות אלו מטמיעות את הקטגוריות אצל היחיד. (הפעולות הופכות את הקטגוריות לאוטומטיות ובלתי מודעות ואינטואיטיביות, כפי שנראה בהמשך).
הקטגוריות המחשבתיות, כמו הטכנולוגיות וכמו המוסדות, התפתחו לאורך ההיסטוריה. וכמו שאין כלי (מרכבה, תנור אפייה, וכו') שהוא כולו תוצר של אדם אחד, וכמו שאין מוסד (מערכת המשפט, הכנסייה, וכו') שהוא כולו תוצר של יחיד, כך הקטגוריות אינן תוצר של יחיד. הן תוצר של אמרגנציה של השלם הגדול והשונה מסכום חלקיו.
היות שריטואל וציד ממותה הן פעולות קולקטיביות, הן גם מצריכות קטגוריות קולקטיביות וייצוגים קולקטיביים.
לפני המדע, הייתה זו הדת שפיתחה את הקטגוריות של החשיבה האנושית, ולכן חקר הדת הגרעינית של שבטים קטנים באמריקה הדרומית, באוסטרליה ובאפריקה, יכול לאפשר לנו להבין את הצורות הבסיסיות של החשיבה האנושית.
הדת לא רק פיתחה את הידע האנושי, אלא את קטגוריות החשיבה האנושית (מטא-ידע).
השפעותיו

כתביו של דורקהיים תורגמו לאנגלית ויובאו לארצות הברית בין השאר על ידי הסוציולוג טלקוט פרסונס. פרסונס שילב רבים מרעיונותיו של דורקהיים ברעיונותיו של מקס ובר כיסוד לפונקציונליזם מבני, התאוריה הסוציולוגית שהייתה השלטת בשנות ה-50 וה-60 המאה ה-20.
לקריאה נוספת

אמיל דורקהיים, התאבדות (תרגם: יותם ראובני), תל אביב, נמרוד, 2002.
אמיל דורקהיים, הכללים של המתודה הסוציולוגית (תרגם מצרפתית: רואי בן בשט, עריכה מדעית: פרופ' ז'יזל ספירו), תל אביב, רסלינג, 2006.
אמיל דורקהיים, האינדיבידואליזם והאינטלקטואלים (תרגם מצרפתית: ראובן מירן), נהר ספרים, 2023.
הערות שוליים

↑  התאחדות בולאי ישראל, קטלוג בולי ישראל
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260679305171  PLWABN: 9810547034105606  BIBSYS: 90070102  BNC: 000041624  BNE: XX819686  BnF: cb11901387t (data)  CANTIC: a10075781  CiNii: DA00395623  GND: 118528297  ICCU: CFIV071459  ISNI: 0000 0001 2133 9861  LCCN: n78092050  LNB: 000019135  Léonore: 130893  NDL: 00438459  NKC: jn19990001927  NLA: 35162522  NLG: 118714  NLK: KAC2018O5758  NSK: 000052610  NTA: 068376901  RERO: 02-A000053787  SELIBR: 184213  SNAC: w6vx8cpf  SUDOC: 026846527  Trove: 847470  VcBA: 495/95172  VIAF: 56609141   WorldCat (עם VIAF): 56609141 
פסל לזכרו של דורקהיים בעיר פריז