תנועת האמנויות והאומנויות
התפתחות התנועה

העיצובים של מוריס הפכו עד מהרה לפופולריים, ומשכו עניין כאשר עבודות החברה שלו הוצגו בתערוכה העולמית (אנ') של לונדון ב-1862. רוב העבודות המוקדמות של מוריס ושות' היו עבור כנסיות ומוריס זכה בוועדות עיצוב פנים חשובות בארמון סנט ג'יימס ובמוזיאון סאות' קנסינגטון (כיום מוזיאון ויקטוריה ואלברט). מאוחר יותר הפכה עבודתו לפופולרית בקרב המעמד הבינוני והגבוה, למרות רצונו ליצור אמנות דמוקרטית, ועד סוף המאה ה-19, עיצוב אמנויות ואומנויות בבתים (עיצוב פנים וחוץ) היה הסגנון השולט בבריטניה, שהועתק במוצרים שנעשו בשיטות תעשייתיות קונבנציונליות.
התפשטות רעיונות האמנויות והאומנויות במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הביאה להקמתן של אגודות וקהילות מלאכה רבות, אם כי למוריס היה מעט מה לעשות איתם בשל עיסוקו בסוציאליזם באותה תקופה. מאה ושלושים ארגוני אמנויות ואומנויות הוקמו בבריטניה, רובם בין 1895 ל-1905.
בשנת 1881, אגלנטיין לואיזה ג'ב (אנ'), מרי פרייזר טייטלר ואחרות יזמו את הקמת האגודה לאמנויות ותעשיות הבית (אנ') כדי לעודד את מעמדות הפועלים, במיוחד אלו באזורים הכפריים, לעסוק במלאכת יד תחת פיקוח, לא למטרות רווח, אלא כדי לספק להם אפשרויות לעיסוק מועיל ולשפר את טעמם בעיצוב. עד 1889 היו באגודה 450 כיתות, 1,000 מורים ו-5,000 תלמידים.
בשנת 1882, האדריכל ארתור מקמורדו (אנ') הקים את גילדת המאה (אנ'), שותפות של מעצבים ביניהם סלווין אימג' (אנ'), הרברט הורן (אנ'), קלמנט היטון ובנג'מין קרסוויק (אנ').
בשנת 1884 הוקמה גילדת עובדי האמנות (אנ') על ידי חמישה אדריכלים צעירים, ויליאם לת'אבי (אנ'), אדוארד פריור (אנ'), ארנסט ניוטון (אנ'), מרווין מקרטני וג'רלד הורסלי (אנ'), מתוך מטרה להפגיש בין אמנויות יפות ויישומיות ולהעלות את מעמדה של האחרונה. את מהלך זה הוביל, במקור, ג'ורג' בלקאול סיימונס (אנ'). עד 1890 היו בגילדה 150 חברים, שייצגו את המספר ההולך וגדל של העוסקים בסגנון אמנויות ואומנויות. והגילדה קיימת עד היום.
חנות הכלבו הלונדונית ליברטי ושות' (אנ'), שנוסדה ב-1875, הייתה קמעונאית בולטת של סחורות במגמות האופנה העדכניות וה"שמלה האמנותית" (אנ') המועדפת על חסידי תנועת האמנויות והאומנויות.
בשנת 1887 הוקמה האגודה לתערוכות אמנויות ואומנויות (אנ'), שהעניקה את שמה לתנועה, עם וולטר קריין כנשיא, וערך את התערוכה הראשונה שלה בגלריה החדשה (אנ'), לונדון, בנובמבר 1888. זה היה התערוכה הראשונה של אמנויות דקורטיביות עכשוויות בלונדון מאז תערוכת החורף של גלריית גרוסבנור (אנ') ב-1881. מוריס ושות' (אנ') זכו לייצוג טוב בתערוכה עם רהיטים, בדים, שטיחים ורקמות. אדוארד ברנז ג'ונס (אנ') ציין, "כאן בפעם הראשונה אפשר למדוד קצת את השינוי שקרה בעשרים השנים האחרונות". החברה עדיין קיימת כאגודת בעלי מלאכה מעצבים.
בשנת 1888, צ'ארלס רוברט אשבי, מתרגל מאוחר גדול של הסגנון באנגליה, הקים את הגילדה ובית הספר למלאכת יד (אנ') באיסט אנד של לונדון. הגילדה הייתה קואופרטיב למלאכה לפי דגם הגילדות של ימי הביניים ונועדה להעניק לעובדים סיפוק במלאכתם. בעלי מלאכה מיומנים, שעבדו על עקרונותיהם של ראסקין ומוריס, היו אמורים לייצר סחורה בעבודת יד ולנהל בית ספר לחניכים. הרעיון התקבל בהתלהבות על ידי כמעט כולם מלבד מוריס, שעסק כעת בקידום הסוציאליזם וחשב שהתוכנית של אשבי מדברת בעד עצמה. מ-1888 עד 1902 שגשגה הגילדה, והעסיקה כ-50 איש. בשנת 1902 העביר אשבי את הגילדה מלונדון כדי להתחיל בקידום קהילה ניסיונית בצ'יפינג קמפדן בקוטסוולדס. עבודת הגילדה אופיינה במשטחים פשוטים של כסף מרוקע, חוטי תיל בצורות זורמות ואבנים צבעוניות בהגדרות פשוטות. אשבי עיצב תכשיטים וכלי שולחן מכסף. הגילדה גדלה בצ'יפינג קמדן אך לא שגשגה מעבר לכך ונסגרה בשנת 1908. מספר אומנים נשארו ותרמו למסורת האומנות המודרנית באזור.
צ'ארלס פרנסיס אנסלי וויסי (C. F. A. Voysey) (1857–1941) היה אדריכל בתנועת האמנויות והאומנויות שעיצב גם בדים, אריחים, קרמיקה, רהיטים ועבודות מתכת. הסגנון שלו שילב פשטות עם תחכום. הטפטים והטקסטיל שלו, הכוללים צורות מסוגננות של ציפורים וצמחים בקווי מתאר מודגשים עם צבעים שטוחים, היו בשימוש נרחב.
הגותו של מוריס השפיעה על ההפצה של ג. ק. צ'סטרטון והילייר בלוק (אנ').
עד סוף המאה התשע-עשרה, האידיאלים של תנועת האמנויות והאומנויות השפיעו על אדריכלות, ציור, פיסול, גרפיקה, איור, יצירת ספרים וצילום, עיצוב ביתי ואמנויות דקורטיביות, כולל רהיטים ועבודות עץ, ויטראז', עבודת עור, יצירת תחרה, רקמה, ייצור ואריגה של שטיחים, תכשיטים ומתכת, אמייל וקרמיקה. עד 1910, הייתה אופנה ל"אמנויות ואומנויות" ולכל הדברים שנעשו בעבודת יד. תופעה של ריבוי של עבודות יד חובבות באיכות משתנה ושל חקיינים חסרי כישורים, גרמו לציבור להתייחס לאמנויות ואומנויות כ"דבר פחות, במקום נעלה, כשיר ומתאים למטרה מפריט רגיל בייצור המוני."
אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות קיימה אחת עשרה תערוכות בין השנים 1888 ו-1916. עם פרוץ המלחמה ב-1914 החלה בדעיכה והתמודדה עם משבר. התערוכה של 1912 הייתה כישלון כלכלי. בזמן שמעצבים ביבשת אירופה ביצעו חידושים בעיצוב ובריתות עם התעשייה באמצעות יוזמות כמו ורקבונד (Deutsche Werkbund) ויוזמות חדשות ננקטו בבריטניה על ידי סדנאות אומגה (אנ') ואיגוד עיצוב בתעשיות, אגודת התערוכות לאמנויות ואומנויות, נסוגה ממסחר ומשיתוף פעולה עם יצרנים לעבודת יד טהרנית ומה שטניה הרוד מתארת כ"דה-קומדיטיזציה" דחייתה של התפקיד המסחרי נתפסה כנקודת מפנה בהונה. ניקולאוס פבזנר בספרו "חלוצי העיצוב המודרני" (Pioneers of Modern Design) מציג את תנועת האמנויות והאומנויות כרדיקלית בעיצוב שהשפיעה על התנועה המודרנית, אך לא הצליחה לשנות ולבסוף הוחלפה על ידה.