stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרל דיטרס פון דיטרסדורף
חייו > 1739-1764

קרל דיטרס פון דיטרסדורף נולד בווינה בשם יוהאן קרל דיטרס. אביו היה חייט צבאי, ששירת בצבא האימפריה ההבסבורגית  בימי הקיסר קרל השישי, בכמה גדודים דוברי גרמנית. עם שחרורו מחובותיו הצבאיות, קיבל כתב המלצה מלכותי ומשרה רבת-כבוד אך מעוטת-טרחה בתיאטרון הקיסרי. בשנת 1745 התוודע אוגוסט קרל בן השש אל הכינור ומעמדו הפיננסי האמיד למדי של אביו איפשר לו לקבל השכלה כללית טובה בבית ספר ישועי והדרכה פרטית במוזיקה, כינור, צרפתית ודת. אחרי שהפסיק את לימודי הכינור אצל מורהו הראשון, למד אוגוסט קרל אצל י. ציגלר, שבהשפעתו התמנה בשנת 1750 לנגן בתזמורת הכנסייה הבנדיקטית של וינה.
ב-1 במרץ 1751 שכר אותו הנסיך יוזף מסאקס-הילדבורגהאוס לתזמורת החצר שלו. בחצר הנסיך המשיך בלימודי הכינור אצל פרנצ'סקו טראני, שהתרשם מכישרון ההלחנה שלו והמליץ עליו לג'וזפה בונו. זה הדריך את אוגוסט קרל בקונטרפונקט של יוהאן פוקס ובהלחנה חופשית. לאחר שנים אחדות חיסל בית סאקס-הילדבורגהאוזן את פעילות תזמורתו, משום שהיה עליו לעזוב את וינה. אוגוסט קרל הוזמן לעבוד בתזמורתה של הקיסרית בעידודו של ג'אקומו דוראצו, במאי תיאטרון בחצר הקיסרית. ב-1761 מונה אוגוסט קרל לכנר בתיאטרון הקיסרי וב-1762 היה למנצח אותה תזמורת. בתקופה זו התוודע אל גלוק. ב-1763 נסע עם גלוק לבולוניה, להשתתף בביצוע האופרה "טריפונדו די קלליה"; המסע הזה לאיטליה הטביע רושם רב ועצום על יצירתו המוזיקלית, רושם שקיבל הן מגלוק והן מהמוזיקה האיטלקית, יוצריה ומבצעיה. בשנת 1764 נסע לפריז אבל התיעוד לגבי התנסות זו מועט ומוטל בספק. בהמשך אותה שנה חזר לווינה, התוודע אל יוזף היידן והיה לאחד מידידיו הקרובים. החוזה של דיטרס עם הרוזן דוראצו פג בחורף 1764.
.
חייו > 1774-1764

בשנת 1764 התמנה פון דיטרסדורף למשרת קאפלמייסטר בחצרו של אציל הונגרי ובשנה שלאחריה הוצג לפני פיליפ גוטהארד פון שאפגוטץ', הנסיך-בישוף של ברסלאו שהיה מעוניין להקים מרכז תרבותי בחצר של טירת יוהנסברג ביאבורניק (כיום בצ'כיה. בשנת 1771 קיבל דיטרסדורף מעמד של מלחין החצר, ובמהלך כהונתו שם חיבר את רוב יצירותיו. בעשרים השנים הבאות, חיבר סימפוניות, מוזיקה קאמרית ואופרות בופה. כדי להבטיח את הישארותו ביוהנסברג המבודדת, קידם אותו זה לתפקיד ממונה על אחוזה סמוכה. הואיל ותפקיד זה חייב תואר אצולה, נשלח המלחין לווינה ושם היה ל"פון דיטרסדורף".
חייו > שנותיו האחרונות

דיטרסדורף היה המורה למוזיקה של יוהאן בפטיסט ונהאל. בסביבות 1785, חברו היידן, דיטרסדורף, מוצרט וונהאל לנגינת רביעיות מיתרים. היידן ופון דיטרסדורף ניגנו בכינורות, מוצרט בוויולה וונהאל בצ'לו. מי שתיעד אירוע זה, המלחין וזמר הטנור מיכאל קלי, ציין כי הם ניגנו היטב אך הביצוע לא היה יוצא דופן באיכותו. עם זאת, אירוע זה, של ארבעה מגדולי המלחינים בתקופה הקלאסית מנגנים יחדיו, טבע את חותמו בתמונת התקופה הקלאסית.
ב-1794, אחרי עשרים וארבע שנים ביוהנסברג, נקלע פון דיטרסדורף לעימות חריף עם פון שאפגוטץ' וגורש מן הארמון. בשנה שלאחריה הזמינו הברון איגנץ פון שטילפריד לחיות בטירתו הפנויה בדרום בוהמיה. בשנות חייו האחרונות פיקח על הפקות אופראיות וערך את יצירותיו הוא לקראת הוצאתן לאור.
פון דיטרסדורף מת בדרום בוהמיה, באחוזה שבה עשה את שנותיו האחרונות. שלושה ימים לפני מותו סיים את כתיבת האוטוביוגרפיה שלו.
מיצירותיו

סונטה בלה מז'ור, הוצאה לאור על ידי Doblinger Music Publishers (DB.DM-01196)
"אוברטורה" מהאופרה הקומית "הוקוס פוקוס" (1790)
הערות שוליים

↑  מרגרט גרייב וג'יי ליין, "קרל דיטרסדורף" במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260450805171  PLWABN: 9810602818205606  BIBSYS: 47440  BNE: XX1639421  BnF: cb13893306f (data)  CANTIC: a10597852  CiNii: DA10292988  GND: 118679856  ISNI: 0000 0001 0882 3464  LCCN: n80097553  LNB: 000166772  MusicBrainz: 68fc3352-2940-4a55-add1-57c3d31f567b  NDL: 01038675  NKC: jn19990001798  NLA: 35723729  NLK: KAC199607183  NSK: 000329396  NTA: 074313835  RERO: 02-A000052065  SELIBR: 206358  SNAC: w6k0790g  SUDOC: 080006744  Trove: 1058970  VcBA: 495/191323  VIAF: 27251577   WorldCat (עם VIAF): 27251577 
Carl Ditters von Dittersdorf: Ovid Symphony, N. 2: Introduction and 1st Movement: Adagio non molto-Allegro. Arrival of Phaeton at the Golden Palace of his father the god Sun.
Carl Ditters von Dittersdorf: Ovid Symphony, N. 1: Final Part of the 3rd Movement: Menuetto con garbo. Description of The Age of Bronze.
הפרק הראשון של הסונטה בלה מז'ור, בנגינת קיילה רושל
הפרק השני של הסונטה בלה מז'ור, בנגינת קיילה רושל
הפרק השלישי של הסונטה בלה מז'ור, בנגינת קיילה רושל
"אוברטורה" מהאופרה הקומית "הוקוס פוקוס" (1790), בנגינת קיילה רושל
קו ווטרלו וסיטי

קו ווטרלו וסיטי (באנגלית: Waterloo and City Line) הוא קו במערך הרכבת התחתית של לונדון ומתוך 11 קווי התחתית הוא הקצר ביותר. הקו, אשר כולל שתי תחנות ואורכו 2.5 קילומטרים בלבד, משמש כאמצעי חצייה של נהר התמזה הלונדוני ועובר מתחתיו.
תפקידו העיקרי של הקו הוא לשנע נוסעים המבקשים להגיע מתחנת הרכבת התחתית ווטרלו לסיטי של לונדון, מרכז העיר. עקב כך, הקו אינו פעיל בימי ראשון (יום מנוחה באנגליה) ובשעות מאוחרות בערבי שאר ימות השבוע.
היסטוריה

כאשר שירותי הרכבות הגיעו לתחנת ווטרלו בלונדון בשנת 1848, נוצר צורך בשינוע הנוסעים לתוך הסיטי של לונדון, המרכז העסקי של העיר. בעקבות המיקום של ווטרלו ממערב לנהר התמזה, מענה לצורך זה היה בעייתי. למרות קיומם של מספר הצעות ורעיונות, רובם נכשלו עקב עלות גבוהה מדי ומכשולים לוגיסטיים.
לבסוף, התקבלה ההחלטה ליצור קו רכבת תחתי חדש, פרויקט אשר הוצע כאלטרנטיבה הזולה יותר מאשר שירות רכבות עילי מאחר שבשירות תת-קרקעי אין צורך לרכוש או להפקיע שטחים רבים מדי מעל פני הקרקע.
הקו נפתח בשנת 1898 על-פי עיצוב של המהנדסים ויליאם רוברט גלבריית' וג'יימס הנרי גרייטהד. הקו הוא השני מתוך 11 קווי התחתית אשר אימצו את השיטה החשמלית למינוע הרכבות.
מאפיינים

המאפיין המייחד קו זה משאר קווי הרכבות התחתיות בלונדון הוא היותו תת-קרקעי לחלוטין, על שתי תחנותיו.
בתחילת דרכו, הייתה לקו תחנת כוח משלו, שהופעלה בעזרת פחם.
בשנת 2003 נסגר הקו למשך שלושה שבועות בעקבות ירידה של רכבת מהפסים בקו סנטרל. כחלק מהלקחים שנלמדו מהאירוע, שודרגו כל הרכבות מסוג 1992.
מפה ותחנות הקו

למפת תחנות קווי הרכבת התחתית של לונדון המלאה, ראו: מפת הרכבת התחתית של לונדון.
בנק - נפתחה ב-8 באוגוסט 1898 בשם "סיטי". השם הוחלף ל"בנק" ב-28 באוקטובר 1940.
ווטרלו - נפתחה ב-8 באוגוסט 1898.
חידוש ותוכניות לעתיד

ב-1 באפריל 2006 נסגר הקו לשם עבודות חידוש, ונפתח מחדש ב-11 בספטמבר 2006. לאחר השלמת העבודות קיבולת הנוסעים בקו עלתה ב-25% וקיבולת הרכבות ב-12% בשעות שיא. בנוסף, זמן הנסיעה בין התחנות התקצר בכ-40 שניות, פרק זמן משמעותי מאחר שמשך הנסיעה כיום הוא 4 דקות בלבד.
אתר צילום

בעקבות סגירת הקו בימי ראשון, הקו ותחנותיו פופולריים ביותר עבור במאי קולנוע לשם צילומי סרטים או טלוויזיה. ניתן להבחין בקו בעונה השנייה של תוכנית הישרדות הבריטית, בעיבוד הקולנועי משנת 1984 לסדרת הספרים "התלת רגליים" ובסרט "דלתות מסתובבות" משנת 1998.
ראו גם

היסטוריה של הרכבת התחתית של לונדון
רכבת משודרגת ממצבת הציוד משנת 1992 בעת עצירה בתחנת בנק
הוצאת קרון מקו ווטרלו וסיטי
קהילת יהודי טוצ'ין

קהילת יהודי טוצ'ין היא הקהילה היהודית בעיר טוצ'ין השוכנת במחוז רובנו במערב אוקראינה.
תולדות הקהילה > ראשית הקהילה

שאלת זמן ההתיישבות היהודית הראשונה במקום נתונה במחלוקת: על פי האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין ההתיישבות היהודית הראשונה במקום הייתה בראשית המאה ה-17, בעוד על פי גרסת בית התפוצות ראשית ההתיישבות היהודית הייתה בראשית המאה ה-18.
תולדות הקהילה > התפתחות הקהילה

על פי האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין, תהליך ההתיישבות הואט כתוצאה מפרעות ת"ח ות"ט והואץ לאחריהן. בשנת 1700 הוטל מס על סך של 600 זהובים על יהודי טוצ'ין, מה שמעיד על קיומו של יישוב יהודי מכובד וגדול בטוצ'ין. במאה ה-19 גדל מספר היהודים בטוצ'ין באופן משמעותי: באמצע המאה היו 1,180 יהודים בטוצ'ין ובסוף המאה היו בה כבר 2,535 יהודים, שהיוו שישים ושבעה אחוזים מהאוכלוסייה הכללית בטוצ'ין. במאה ה-19 היו 9 בתי חרושת וטחנות קמח בטוצ'ין. חלק נרחב מאותם מפעלים נוהל בידי יהודים. רוב היהודים עסקו בגידול בקר, במלאכה או שסחרו בתוצרת חקלאית של המקומיים. בסוף המאה ה-19 כבר היו בטוצ'ין חמישה בתי כנסת. שניים מאותם בתי כנסת נוהלו בידי חסידות טריסק, בית כנסת נוסף נוהל בידי חסידות אוליקה ובית כנסת אחר נוהל בידי חסידות ברזנה. בראשית המאה ה-20 התבססה הקהילה כלכלית, כשעסקו באספקת סחורות לצבא הרוסי שהקים מחנה צבאי גדול באזור טוצ'ין. חלק אחר מהיהודים עבד במרפאות או בבית הדואר שנפתחו באזור כדי לשרת את המחנה הצבאי הרוסי. במקום נפתחו שני בתי ספר פרטיים שלימדו גם עברית. כמו כן, נפתחה באזור ספריה שהיוותה את מרכז הפעילות היהודית באזור.
תולדות הקהילה > מלחמת העולם הראשונה

עם פריצת מלחמת העולם הראשונה החל השלטון הרוסי לגייס את תושבי טוצ'ין. רבים השתמטו מהגיוס או ערקו לאויב. לאחר מהפכת אוקטובר נרצחו שני יהודים בידי פורעים שניסו לשדוד את רכושם.
תולדות הקהילה > בין מלחמות העולם

בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה חיו בטוצ'ין בערך 2,200 יהודים, שהיוו שלושה רבעים מהאוכלוסייה הכללית בעיר. בעיר הוקם ועד ציוני והחלו לפעול בה התנועות הציוניות "פועלי ציון" ו"צעירי ציון". באותה התקופה, רוב התושבים בעיר היו יהודים ולכן ראש המועצה היה יהודי. רוב הילדים היהודים בטוצ'ין למדו בבית הספר הממלכתי הפולני, שבו חלק גדול מהמורים וכן מנהל בית הספר היו יהודים. בעיר נפתח גם בית ספר עברי, שלאחר המלחמה כונה בית ספר "תרבות". בעיר פעל גם גן ילדים של רשת תרבות. הוא נסגר בספטמבר 1939. בעיר פעלה ספרייה ציבורית שבה היו ספרים בעברית וביידיש. כמו כן, בטוצ'ין פעלו גם חוגי דרמה שונים שהכנסותיהם נתרמו לצדקה או לשם טיפוח והחזקת מוסדות החינוך היהודיים והעבריים בעיר. בעיר פעלו מספר תנועות נוער יהודיות: החלוץ (שהגיעה לעיר בשנת 1924), בית"ר, השומר הדתי, ברוריה, תורה ועבודה והשומר הצעיר שהייתה התנועה הגדולה ביותר. בני נוער נוספים היו חברים בקרב תנועות קומוניסטיות.
תולדות הקהילה > מלחמת העולם השנייה

טוצ'ין סופחה לברית המועצות כתוצאה מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב בספטמבר 1939. לאחר הכיבוש הולאמו עסקים רבים בעיירה. עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות יהודים רבים היגרו לטוצ'ין מפרוורי ברית המועצות. הגרמנים הצליחו לחדור לטוצ'ין ביולי 1941.
יהודים בעלי קשרים בשלטון ברית המועצות הצליחו לעזוב את טוצ'ין קודם לכן ולהגר למרכז ברית המועצות.
עד ספטמבר 1942 אוכלס גטו טוצ'ין ונכלאו בתוכו בצפיפות רבה כ-3,000 יהודים מהעיר והסביבה. ב-24 בספטמבר, לאחר שכוחות גרמנים ואוקראינים התקדמו לעבר גדרות הגטו במטרה לחסל את אסיריו, פרץ בו מרד וכ-2,000 אסירים הצליחו לברוח ממנו, אולם מרביתם הוסגרו או נרצחו בידי האוקראינים והגרמנים, ורק כ-20 איש שרדו.
ביאורים

↑  תאריך הפלישה המדויק נתון במחלוקת. על פי מספר מקורות תאריך הפלישה הוא ה-6 ביולי. לעומת זאת, על פי בית התפוצות, תאריך הפלישה לטוצ'ין הוא ה-4 ביולי.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18  טוצ’ין, באתר האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין בישראל
1 2 3 4 5 6 7  קהילת יהודי טוצ'ין, באתר בית התפוצות
1 2 3 4 5 6 7 8 9  מרד גטו טוצ'ין, באתר מוזיאון הלוחם היהודי
1 2 3  טוצ'ין, באתר יד ושם
↑  טוצ'ין (Tuczyn), באתר יד ושם - רשות הזיכרון לשואה ולגבורה
↑  גבורה בעיירות טוצ'ין ולוצק – אוקראינה, באתר התנגדות היהודית בשואה
קרב פינטה

מאתיי באסאראב, שליט נסיכות ולאכיה
קרב פינטה נערך ליד הכפר פינטה (ברומנית: Finta), בנסיכות ולאכיה, ביום 17 במאי 1653, בין הצבא של נסיכות מולדובה, בראשותו של וסילה לופו ובסיוע חיל משלוח של קוזקים המונהגים על ידי טימוש חמלניצקי ובין צבאה של נסיכות ולאכיה בהנהגתו של מאתיי באסאראב. תוצאות הקרב הובילו לשינויים בשלטון בנסיכויות הרומניות.
הרקע

שתי הנסיכויות, מהן נוצרה מאוחר יותר רומניה, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה היו במאה ה-17 מדינות חסות של האימפריה העות'מאנית, שילמו לה מס ומינוי השליטים היה בידי הסולטאן. שני השליטים, מאתיי באסאראב בוולאכיה ווסילה לופו במולדובה, הגיעו לכס השלטון באותה תקופה ושניהם הפגינו יכולת שלטונית רבה מקודמיהם בכס. לווסילה לופו היו שאיפות התפשטות, שכללו גם את ארצו של באסאראב.
מאתיי באסאראב ניהל מדיניות של שיתוף פעולה ותמיכה הדדית עם נסיכות טרנסילבניה בהנהגתם של ג'רג' ראקוצי הראשון ובנו, ג'רג' ראקוצי השני. לנסיכים הטרנסילבניים היו שאיפות התפשטות לכיוון הונגריה ופולין, לכן הברית עם בסאראב הייתה חשובה להם ושאפו לשליט ידידותי ומשתף פעולה במולדובה.
וסילה לופו טיפח, באמצעות מתנות יקרות, יחסים טובים עם הפקידות הבכירה של האימפריה העות'מאנית ולאחר נישואי בתו הצעירה, רוקסנה, לבנו של בוגדאן חמלניצקי, טימוש חמלניצקי, זכה לבן ברית רב כוח. וסילה לופו ניסה פעמיים, לראשונה ב-1637 ופעם שנייה ב-1639, להשתלט על נסיכות ולאכיה, אך המהלכים שלו נכשלו.
לאחר מותו ממחלה של יואן, הבן של וסילה לופו, שיועד על ידי אביו לשלוט על אחת הנסיכויות, בעוד אביו שולט על השנייה, ב-1640, נרגעו היחסים בין לופו ובין מאתיי בסאראב, הם השלימו ואף בנו כנסיות לציון השלום ביניהם. בסוף 1652 שוב התדרדרו היחסים ולגבי הסיבה יש מחלוקת. סברה אחת טוענת שלופו, בעזרת הקוזקים של חתנו, תכנן פעם נוספת להרחיב את שלטונו וסברה אחרת טוענת שג'רג' השני ראקוצי החליט להדיח את שליט נסיכות מולדובה וגייס למטרותיו גם את מאתיי בסאראב.
קרב פינטה > הפלישה למולדובה

באביב 1653 תמכו ג'רג' ראקוצי ומאתיי בסאראב תמיכה צבאית בלוגופט הגדול של וסילה לופו, גאורגה שטפאן, שמרד נגד לופו וניסה לתפוס את השלטון. גוף לוחם טרנסילבני, בפיקודו של יאנוש קמני (Kemeny), חדר לנסיכות מולדובה דרך מעברי ההרים המפרידים בינה ובין טרנסילבניה. גוף צבאי ולאכי, בפיקוד הספטאר הוולאכי, דיאיקול בויצ'סקו (Diicul Buicescu) הגיע מכיוון מילקוב.
לופו הופתע מהפלישה וכשהפולשים הגיעו לרומאן, הוא נסוג לכיוון חוטין ובהמשך עבר את הדניסטר ושלח לבקש עזרה מחתנו, טימוש חמלניצקי. הפולשים הגיעו בינתיים לבירת נסיכות מולדובה, ליאשי.
קרב פינטה > שובו של וסילה לופו

לאחר שגאורגה שטפאן הושב על כס השלטון ביאשי, הגיע טימוש חמלניצקי עם צבא קוזקים. טימוש עבר את הפרוט ב-30 באפריל ובפופריקאן (Popricani) הכה את צבאו של גאורגה שטפאן ותפס את השלטון ביאשי. וסילה לופו שב גם כן ולקח את מושכות השלטון לידיו. הוא לא הסתפק בכך והחליט לנקום במאתיי באסאראב - יצא עם כל צבאו ועם צבאו של חמלניצקי לכיוון ולאכיה ובהגיעו לפוקשאן, שרף את החלק הוולאכי של העיר.
קרב פינטה > שובו של וסילה לופו > יחסי כוחות והרכבם

דייקול בויצ'סקו וגאורגה שטפאן, ששהו עם כוחותיהם באזור הגבול, במילקוב, נאלצו, לאחר מספר התנגשויות עם כוחותיו של וסילה לופו, לסגת. מאתיי באסאראב, שקיבל את הידיעות על התקדמות אויבו, יצא עם צבאו מבירתו, טרגובישטה והקים את מחנהו בין נחל יאלומיצה ובין יובל קטן שלו, שאפיקו היה בוצי מאוד וקשה למעבר, בקרבת הכפר פינטה. בטליאז'ן הייתה התנגשות בין הקוזקים ובין הסיימנים (seimeni‏), ששלח באסאראב לעזרתו של בויצ'סקו. הסיימנים התגוננו היטב ונסוגו בצורה מסודרת
לפי הערכות של היסטוריונים מהמאה ה-20 צבאם של טימוש חמלניצקי ושל וסילה לופו כלל יותר מ-20,000 לוחמים ובהם: 16,000 קוזאקים, 4,000 מולדאבים ו-2,000 טטרים. בנוסף לכך הייתה ללופו יחידת קטנה של שכירי חרב גרמנים (כמאה מוסקטרים) ו-20 תותחים.
צבאו של באסאראב כלל כ 15–16 אלף איש. חוץ מוולאכים היו בצבאו גם שכירי חרב – פרשים פולנים, פרשים הונגרים וחיילים רגלים גרמנים. לצבא הוולאכי היו 12 תותחים.
קרב פינטה > שובו של וסילה לופו > סידור הכוחות בשדה הקרב

מאתיי בסאראב בחר להתחיל את הקרב במגננה, לכן מיקם את צבאו בשטח צר בין נהר יאלומיצה לבין נחל ז'ינטה (הינטה) שגדותיו היו בוציות. באגף הימני הציב יחידות של מיליציות בויארים, רגלים ולאכים וסיימנים. באגף השמאלי העמיד יחידות פרשים פולניות והונגריות. באסאראב עצמו, עם המשמר האישי ועם שכירי חרב גרמנים, ניצב במרכז המערך ההגנתי. על האגף הימני פיקד גאורגה שטפאן, הבויאר המולדבי ששאף להחליף את לופו בכס השלטון של נסיכות מולדובה ועל האגף השמאלי הופקד דיאיקול (או דיאקול) בויצ'סקו.
חמלניצקי לא שעה להפצרותיו של לופו לתת לצבא מנוחה למשך יום-יומיים אחרי הקרב של 16 במאי בטליאז'ן. הוא הורה לו מיד לאחר תום הקרב להמשיך במסע לתוך ולאכיה. בידי חמלניצקי לא היו פרטים מעודכנים לגבי ההרכב של צבאו של מאתיי בסאראב. בניגוד לקרבות קודמים, הפעם היה למאתיי בסאראב יתרון במספר הפרשים לעומת פרשי הקוזאקים. אילו ידע זאת חמלניצקי, היה יכול לנצל את עדיפות הקוזאקים בנשק החם, כדי לבלום את התקפות הפרשים הוולאכים.
טימוש חמלניצקי חילק את צבאו לשלושה מחנות נפרדים עם פיקוד נפרד לכל מחנה. לא היה קשר בין המחנה המולדבי לבין המחנה הקוזאקי. לאחר שחצה את נחל הז'ינטה, חמלניצקי סידר את צבאו באופן הבא: באגף השמאלי - המולדבים של לופו, במרכז ובאגף הימני מוקמו הקוזאקים.
קרב פינטה > מהלכי קרב פינטה

הקרב נערך ביום 17 במאי 1653. השליט הוולאכי לא שש להתחיל את הקרב וחיכה שיריביו יעשו את המהלך הראשון. הקרב החל בהתקפת פרשים מולדבים על הפרשים הוולאכים. טימוש חמלניצקי לא שיתף את חייליו בקרב באומרו: "שילחמו וינצחו אמיצי מולדובה גם בלעדי הקוזקים" ושמר את כוחותיו ככוחות מילואים. לאחר התנגשות קצרה בין הפרשים, לופו הכניס לקרב את יחידת המוסקטרים הגרמנים שלו. אש המוסקטים הניסה את הסיימנים הוולאכים (כאן בא לידי ביטוי היתרון הטכני של המוסקטים על רובי הארקבוז, בהם היו חמושים הסיימנים). הפרשים הוולאכים, שנשארו ללא חיילי הרגלים התחילו גם הם לסגת והאגף הימני של צבאו של מאתיי בסאראב פשוט התפרק. המולדבים במקום לרדוף אחר האויב הנסוג החלו לבזוז את המחנה הוולאכי. גם טימוש לא השכיל לנצל את הצלחת המולדבים ולא הכניס את הקוזאקים לקרב, מה שנתן למאתיי בסאראב זמן להתאושש. הוא ארגן את החיילים הנסוגים ויחד עם חיילי המשמר האישי שלו ובסיוע אש תותחים תקף את המולדבים. השליט מאתיי נתן דוגמה לחייליו באומץ ליבו ובעמידתו בראש חייליו, כשהוא מכוון אותם ומעודד אותם. כדור רובה פגע ברגלו של מאתיי בסאראב בקרבת הברך, אך השליט הוולאכי המשיך לעמוד, חרף הפציעה וללא חבישה ואף גירש בחרפות חייל שניסה לתמוך אותו. הבויארים הוולאכיים, בראותם את דוגמת שליטם, נלחמו גם הם בחרבותיהם השלופות. בעת שהקרב התלהט במיוחד פרצה סערה, כשכיוון הרוח הוא נגד פניהם של חיילי וסילה לופו. חיילי מולדובה נסוגו לבסוף והפעם היה תורם של המולדבים לברוח. הפרשים אומנם הצליחו להסתלק, אך יחידות הרגלים ספגו אבדות כבדות. בשלב זה החליט סוף סוף חמלניצקי לקחת חלק בקרב. הוא שלח כוח רגלים קטן עם כמה תותחים לעזרתו של לופו ועם מרבית צבאו תקף את החלק המרכזי של הצבא הוולאכי. בהתחלה הקוזאקים הצליחו להבקיע את המערך הוולאכי במרכז ולרגע היה נדמה כי הניצחון קרוב. כאן הכניס באסאראב לקרב את הפרשים ההונגרים והפולנים, אשר תקפו את האגף הימני של הקוזאקים. במהלך ההתקפה חמלניצקי השאיר את האגף חשוף וללא חיפוי, לכן ההתקפה של פרשי בסאראב תפסה אותם לא מוכנים.
הקוזאקים התחילו לסגת בבהילות אל המחנה שלהם, באנדרלמוסיה שנוצרה איבד חמלניצקי את השליטה על חייליו. מאתיי בסאראב קידם את תותחיו והתחיל להפגיז את המחנה הקוזאקי. הפרשים הקוזאקים לא עמדו בהפגזה ונסו לכל עבר. גם הפיקוד הבכיר שלהם (כולל לופו וטימוש חמלניצקי) ברח משדה הקרב.
במחנה הקוזאקי נשארו רק חיילים רגלים . הם בנו מערך הגנה היקפי בעזרת עגלות וניהלו קרב עד הערב. עם רדת החשכה ניסו הקוזאקים לפרוץ את המצור, אך ללא הצלחה. לאחר קרב ארוך שנמשך כל הלילה השתלטו הוולאכים על המחנה הקוזאקי ולקחו את כולם בשבי. שבויים קוזאקים הוצאו להורג מיד, המולדבים והטטרים הושארו בחיים ובכל זאת בשדה הקרב נותרו 3,000 עד 4,000 מחיילי מולדובה. 16 תותחים מולדביים נפלו לידי השליט מאתיי. חלק מחיילי מולדובה, שנלקחו בשבי, הוצאו להורג לאורך הדרך במהלך הצעידה עד טרגובישטה.
תוצאות מאוחרות יותר

כתוצאה ממפלת וסילה לופו, הוא איבד את כיסאו לשטפאן גאורגה ובמהלך הקרב על סוצ'אבה נהרג טימוש חמלניצקי. גם גורלו של באסאראב לא שפר עליו, פציעתו מיררה את חייו והסתבכה. חייליו דרשו תשלום מיוחד עבור הניצחון, מענק של שלוש משכורות, הוציאו להורג בויארים שנחשדו בהתנגדות לדרישותיהם ואף מרדו נגד שליטם שמת לבסוף ממחלה שתקפה אותו לאחר שגופו נחלש מההתמודדות עם הפציעה.
לקריאה נוספת

* Constantin C. Giurescu, Istoria Românilor, volumul III pag' 50 - 51
* Calin Hentea - Brief Romanian Military History, 0-8108-5820-7 The Scarecrow Press, 2007
הערות שוליים

↑  עיר חשובה בנסיכות מולדובה בימי הביניים, אך מאז ירדה מאוד בחשיבותה וכעת יש בה פחות מ-9,000 תושבים
↑  העיר פוקשאן שוכנת בגבול שבין מולדובה ובין ולאכיה ואוחדה רשמית רק עם כינון רומניה
↑  הסיימנים היו חיילים שכירים רגלים, מצוידים ברובי ארקבוז. מקור השם בצבא העות'מאני, שבו היו 34 גדודי סיימנים, כחלק מחיל היניצ'רים. בצבאו של מאתיי באסאראב היו כאלפיים סיימנים.
וסילה לופו, שליט נסיכות מולדובה
טימוש חמלניצקי, מפקד הקוזקים שהשתתפו בקרב פינטה
ראש המטה הכללי (צ'כיה)

ראש המטה הכללי (בצ'כית: Náčelník Generálního štábu) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של צ'כיה. הוא כפוף לשר ההגנה והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת צ'כיה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
תפקיד רמטכ"ל הצבא הצ'כי נוצר ב-1993 בעקבות פירוק צ'כוסלובקיה, על בסיס מוסד ראש המטה הכללי של צ'כוסלובקיה.
רשימת ראשי המטה הכללי

| דיוקן | שם | זרוע | תחילת כהונה | סיום כהונה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | קרל פצל |  צבא צ'כיה | 1 בינואר 1993 | 30 ביוני 1993 |
|  | ייז'י נקוואסיל |  צבא צ'כיה | 30 ביוני 1993 | 30 באפריל 1998 |
|  | ייז'י שדיבי |  צבא צ'כיה | 30 באפריל 1998 | 30 בנובמבר 2002 |
|  | פאבל שטפקה |  צבא צ'כיה | 30 בנובמבר 2002 | 28 בפברואר 2007 |
|  | ולסטימיל פיצק |  חיל האוויר הצ'כי | 28 בפברואר 2007 | 30 ביוני 2012 |
|  | פטר פאבל |  צבא צ'כיה | 30 ביוני 2012 | 1 במאי 2015 |
|  | יוזף בצ'באז' |  צבא צ'כיה | 1 במאי 2015 | 1 במאי 2018 |
|  | אלש אופטה |  צבא צ'כיה | 1 במאי 2018 | 1 ביולי 2022 |
|  | קרל רהקה |  צבא צ'כיה | 1 ביולי 2022 |  |
קרלוס הוגו, דוכס פארמה

קרלוס הוגו, דוכס פארמה (בספרדית: Carlos Hugo de Borbón;‏ 8 באפריל 1930 – 18 באוגוסט 2010), היה ראש בית בורבון-פארמה משנת 1977 ועד מותו. קרלוס הוגו היה קרליסט, וטען לזכותו לכתר ספרד. נישואיו לאיריינה, נסיכת הולנד בשנת 1964 גרמו למשבר חוקתי בהולנד.
ביוגרפיה

קרלוס הוגו נולד ב-8 באפריל 1930 בפריז, לסאווריו, נסיך בורבון-פארמה ולמדלן בורבון-בוסה בתם של ז'ורז' דה בורבון, רוזן לינייר ומארי ז'אן דה קרט דה קיליאן. בשנת 1952 טען אביו לזכותו על כס המלוכה הספרדי כ"חבייר הראשון" כיורש הענף הקרליסטי, אך הדיקטטור הספרדי פרנסיסקו פרנקו התעלם ממנו, ובחר אחר כך בחואן קרלוס, נסיך אסטוריאס להיות יורשו. ב-5 במאי 1957 הכריז אביו על קרלוס הוגו כנסיך אסטוריאס ודוכס סן חיימה, ובפברואר 1964 נטל קרלוס הוגו את התואר דוכס מדריד.
במהלך שהותו במדריד פגש קרלוס הוגו את איריינה, נסיכת הולנד, בתם של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד ויוליאנה, מלכת הולנד, אשר הגיעה לספרד ללמוד ספרדית. בשנת 1963 המירה איריינה את דתה מנצרות פרוטסטנטית לנצרות הקתולית בחשאיות, ודבר זה התגלה לראשונה כאשר צלם של עיתון מקומי באמסטרדם פרסם תמונה שלה בכנסייה קתולית. אמה התנגדה לקרלוס הוגו, ומערכת יחסים זו הביאה את הנסיכה להיות במרכז תשומת לב התקשורת העולמית.
ב-29 באפריל 1964 התחתנו קרלוס הוגו ואיריינה ברומא, אולם אף אחד מבני משפחת המלוכה ההולנדית לא הגיעה לחתונה. בני הזוג התגוררו במדריד, ונולדו להם ארבעה ילדים, שני בנים ושתי בנות. לאחר החתונה היו בני הזוג פעילים בקבוצות ימין, אולם עם הזמן עברו לאהוד קבוצות שמאלניות, ובשל כך גורשו בשנת 1977 מספרד. באותה שנה מת אביו סאווריו, נסיך בורבון-פארמה, וקרלוס הוגו ירש את תאריו. בסוף שנת 1977 הותר לקרלוס הוגו לחזור לספרד, ובתחילת 1978 קיבלה גם איריינה לחזור לביתה. בשנת 1979 נטש קרלוס הוגו את טענותיו לכתר ספרד, ובשנת 1980 פרש מהחיים הפוליטיים. בשנת 1981 התגרש קרלוס הוגו מאשתו, והיא חזרה להתגורר בהולנד, בעוד קרלוס הוגו המשיך להתגורר בספרד.
בשנת 2002 תרם קרלוס הוגו את הארכיון של ביתו לארכיונים ההיסטוריים הלאומיים של ספרד, ובשנת 2003 הוא נטל לעצמו את התואר "רוזן מונטמוליין". בפברואר 2008 נחשף כי קרלוס הוגו חולה בסרטן, וב-18 באוגוסט 2010 הוא מת בביתו בברצלונה.
משפחתו

ב-29 באפריל 1964 התחתן קרלוס הוגו עם איריינה, נסיכת הולנד, בתם של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד, ויוליאנה, מלכת הולנד, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
הנסיך קרלוס, דוכס פארמה (נולד ב-1970)
הנסיכה מרגריטה, רוזנת קולורנו (נולדה ב-1972)
הנסיך חיימה, רוזן בארדי (נולד ב-1972)
הנסיכה קרולינה, מרקיזת סאלה (נולדה ב-1974)
קרלוש אגושטיניו דו רוזאריו

קרלוש אגושטיניו דו רוזאריו (בפורטוגזית: Carlos Agostinho do Rosário; נולד ב-26 באוקטובר 1954) הוא פוליטיקאי ודיפלומט אשר כיהן בין ינואר 2015 למרץ 2022 כראש ממשלת מוזמביק תחת הנשיא פיליפה ניוסי מטעם מפלגת פרלימו. קודם לכן כיהן רוזאריו גם כחבר הפרלמנט ובשנים 1994–1999 שימש כשר החקלאות והדיג. לאחר מכן שימש כנציב העליון של מוזמביק בהודו ובסרי לנקה וכשגריר באינדונזיה עם הסמכה למלזיה, סינגפור, תאילנד ומזרח טימור.
קליבר (הסופרנוס)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מורגן יאם
 הופק בידי:  כריסטופר מולטיסנטי קרמיין לופרטאזי ג'וניור
 תסריט:  ג'יי.טי. דולן על פי סיפור מאת כריסטופר מולטיסנטי
 שחקנים ראשיים:  ג'ונתן לה'פגליה דניאל בולדווין ג'ורג' פוגטסיה לני ליגוטי
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פשע סרט אימה
 דף הסרט ב־IMDb
קליבר (באנגלית: Cleaver) הוא סרט קולנוע מטא-בדיוני בתוך סדרת טלוויזיה המשמש כמרכיב חשוב בעלילת העונה האחרונה של סדרת הדרמה "הסופרנוס" של HBO. על אף שחלק קטן בלבד מתוך הסרט מוצג בסדרה, התכנון והפיתוח של הסרט נדון בהרחבה, לאורך מספר עונות. המידה שבה דמותו של כריסטופר מולטיסנטי מערבת מידע סודי ואישי על משפחת הפשע בראשות טוני סופרנו אל תוך עלילת הסרט "קליבר" היא מוקד חשוב במהלך פיתוח הסרט. לאחר שהפרויקט יוצא אל הפועל, בסופו של דבר, "קליבר" יכול להיות מסווג כסרט פשע-אימה שהופץ ישירות ל-DVD; מתואר לסירוגין כ-"המסור פוגש את הסנדק 2", "הסנדק פוגש את הצלצול" ו-"סיפור על בחור צעיר שמאבד את העשתונות ומתפרק, ואז מצליח להתחבר מחדש". למספר דמויות מהסדרה "הסופרנוס" יש קרדיט בסרט, בשל מעורבותן בפרויקט. התסריט נכתב על ידי ג'יי.טי. דולן, על פי סיפור מאת כריסטופר מולטיסנטי, בבימויו של מורגן יאם והופק על ידי קרמיין לופרטאזי ג'וניור ומולטיסנטי. בסרט מככב ג'ונתן לה'פגליה בתפקיד "מייקל הקליבר" ודניאל בולדווין בתפקיד בוס המאפיה סלווטורה ("סאלי בוי"). את יועציו של סאלי-בוי מגלמים ג'ורג' פוגטסיה בתפקיד פרנקי, ולני ליגוטי בתפקיד ניקי. בתחילה, מולטיסנטי ולופרטאזי ניסו לגייס את בן קינגסלי למלא את התפקיד של דון המאפיה, אבל קינגסלי דחה את התפקיד.