stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גידי רף
ביוגרפיה

רף נולד וגדל בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים. הוא בנו של איתן רף, החשב הכללי של ישראל ויו"ר בנק לאומי בעבר. שירת ביחידת חיל רגלים מובחרת. הוא סיים תואר ראשון לקולנוע באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2001 הוציא לאור את ספרו "יומנו של סטארטאפיסט בדרך למכה". בשנת 2003 הוקרן לראשונה סרטו "בייביסיטר", בפסטיבל הסרטים טרייבקה שבניו יורק. הסרט זכה לפרסים רבים. אחרי לימודיו החל לעבוד כעוזר במאי של דאג ליימן בסרטו "מר וגברת סמית'" בהשתתפותם של בראד פיט ואנג'לינה ג'ולי.
בשנת 2008 יצא להפצה סרטו הראשון באורך מלא של רף, "טיוטה לרצח", סרט מותחן פסיכולוגי. הסרט הופק על ידי ליימן ואבי ארד. בשנת 2009 יצא סרטו השני לאקרנים, "רכבת" שצולם ביולי - אוגוסט 2007 בהשתתפות ת'ורה ברץ'. רף כתב וביים את הסדרה חטופים ששתי העונות שלה שודרו בערוץ 2 במסגרת שידורי קשת בשנים 2010–2012. הסדרה מספרת את סיפורם של שני חיילים חטופים השבים לישראל אחרי 17 שנה בשבי בסוריה. "חטופים" זכתה להצלחה בעולם וזכויות להפקה שלה נמכרו לחברות טלוויזיה מרוסיה, טורקיה, מקסיקו וארצות הברית. רף חתום כיוצר וכותב של הגרסה האמריקאית ל"חטופים", תחת השם "הומלנד", שעלתה לשידור בערוץ הכבלים "שואוטיים" באוקטובר 2011. הגרסה האמריקנית אף זכתה בפרסי גלובוס הזהב לסדרת הדרמה הטובה ביותר לשנים 2011 ו-2012.
במרץ 2015 עלתה לשידור בארצות הברית הסדרה "דיג" שרף כתב וביים ביחד עם טים קרינג. הסדרה עוקבת אחר סוכן הבולשת הפדרלית פיטר קונלי (ג'ייסון אייזקס) שמתמנה לתפקיד שמביא אותו לישראל, תחת פיקוחה והדרכתה של לין מונהאן (אן הייש), הבוסית והמאהבת שלו. חקירת רצח של אמריקאית צעירה מובילה אותו לתעלומה בינלאומית שקשורה בסודות האפלים ביותר של ארץ הקודש: בית המקדש, האורים ותומים, פרה אדומה, הכהונה, החושן, כת האיסיים ועוד. בדומה ל"חטופים" במקביל לשידור הסדרה, באתר האינטרנט שלה מוצגים חידות ופרטים המהווים "מידע משלים" לאלו שנמסרו בפרקים עצמם. הסדרה צולמה בעיקר בישראל ומככבים בה שחקנים אמריקאיים וישראלים: ג'ייסון אייזקס, אן הייש, אורי פפר, משה איבגי, שמיל בן ארי, אסי כהן, יהודה לוי ונועה תשבי.
באוגוסט 2019 עלה לנטפליקס סרטו, אתר הצלילה בים האדום. הסרט עוסק במבצע אחים, אשר במסגרתו הפעיל המוסד כפר נופש לחוף הים האדום בסודאן, ככיסוי למבצע העלאת יהודים מאתיופיה. הסרט זכה לאהדה יחסית מצד הקהל, אך לא זכה לשבחי המבקרים בארץ או בעולם.
בספטמבר 2019 עלתה לנטפליקס, מיני-סדרה בבימויו של רף בשם "אלי" ("The Spy"), אשר עוסק בסיפורו של המרגל הישראלי אלי כהן, אותו גילם סשה ברון כהן.
ב-2023 החל בכתיבת דרמת מתח רחבת היקף לתאגיד השידור הישראלי שנקראה "רק אל תשכחי אותי". הפקת התוכנית נעצרה בשל טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל.
חיים אישיים

רף הוא הומוסקסואל מוצהר, ומתגורר עם בן זוגו בלוס אנג'לס ובתל אביב.
הוא פעיל למען זכויות בעלי חיים, ובשנת 2007 החליט להפוך לטבעוני.
הערות שוליים

↑  גילי איזיקוביץ, יוצר "חטופים" לא מפחד לגעת בטראומה, באתר הארץ, 4 במרץ 2010.
↑   צפו: הצצה לגרסה האמריקנית של "חטופים", באתר נענע 10, 22 ביולי 2011
 יובל פגי, הערב בארצות הברית: חטופים, הגרסה האמריקנית, באתר גלי צה"ל, 2 באוקטובר 2011
↑   גלובוס הזהב ל"חטופים" האמריקנית, מתוך התוכנית "שש עם עודד בן-עמי" של ערוץ 2, באתר mako‏, 16 בינואר 2012 - כולל ריאיון עם גידי רף
↑  פרסי גלובוס הזהב - הערב הגדול של "הומלנד" ובן אפלק, באתר וואלה, 14 בינואר 2013
↑  המבצע המוצלח של המוסד הגיע לנטפליקס, אבל הסרט של גידי רף מאכזב, באתר ynet, 1 באוגוסט 2019
↑  The Red Sea Diving Resort (2019) (באנגלית), נבדק ב-2019-08-04
↑  אלי | האתר הרשמי של Netflix, באתר www.netflix.com
↑  גיל משעלי, ‏"זה רגיש מדי": הפקת הענק של יוצר "חטופים" נגנזה, באתר ‏מאקו‏, 30 בנובמבר 2023
↑  סרטון תמיכה בארגון PETA
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: 2009 - עודד דוידוף (תמרות עשן) | פרס האקדמיה לטלוויזיה - הבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה  2010 - גידי רף (חטופים) | הבא: 2011 - קרן מרגלית (פלפלים צהובים) |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592249105171  PLWABN: 9810593707505606  BnF: cb16198829w (data)  GND: 140914420  ISNI: 0000 0000 7791 0038  LCCN: no2011115377  NTA: 370819810  SUDOC: 168519593  VIAF: 120200193   WorldCat (עם VIAF): 120200193
דורון צברי

| --- | --- |

דורון צברי, דצמבר 2010
 לידה:  8 במרץ 1964 (בן 60) חיפה, ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
דורון צברי (נולד ב-8 במרץ 1964 בחיפה) הוא במאי, עורך, שחקן, תסריטאי ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה

צברי גדל בעיר ערד. לאחר מכן עבר לתל אביב והעביר את שנות התיכון ב"כפר הירוק".
קריירה

צברי החל את דרכו בעיתון חדשות בסוף שנות ה-80, שבו התקדם במהירות מתפקיד עוזר במערכת העיתון לרכז כתבים ועיתונאי. כשפרש, פרסם בעיתון "התקשורת" של יובל סיגלר מסמך נגד התנהלות העיתון שכונה "מסמך צברי", ובכך החל בפעילות שמקשרת בין אקטיביזם לתקשורת. לאחר פרישתו מחדשות עבד במסגרת רשת ידיעות תקשורת בעיתון תל אביב.
במקביל, למד צברי קולנוע באוניברסיטת תל אביב ועבד ב"יומן", מגזין החדשות השבועי של הערוץ הראשון. סרט הגמר שלו "האח של דריקס" (המבוסס על סיפור של אמנון דנקנר) בוים ביחד עם חברו ללימודים - אורי ענבר. צברי שיחק בסרטי קולנוע כגון "שדות ירוקים" (1989), "גמר גביע" (1991), "סיפורי תל אביב" (1992) "זהר" (1993) ו"סוף המשחק" (1997).
כבמאי ויוצר, רוב סרטיו של צברי הם סרטי טלוויזיה, שלמרות תקציבם הנמוך, זכו לכמות צופים (רייטינג) גבוהה, כמו "הבחור של שולי" (1997). סרטיו המוכרים כבמאי הם: "האח של דריקס" (1994), "בית שאן: סרט מלחמה" שעליו זכה בפרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר (1996), "דרומה" (ערוץ 1) ועוד. ביים ושיחק במיני סדרה "בסימן ונוס". החל מאמצע שנות התשעים תיעד צברי את דודו טופז, אשר זכה להצלחה רבה באותה עת עם תוכניתו "הראשון בבידור", עבור סרט בשם "מלך הרייטינג". הסרט הושלם בשנת 2001 ויועד לשידור במסגרת "שידורי קשת" בערוץ 2, אך לבסוף נגנז מהקרנות פומביות והיה זמין להשאלה בחינם למנויי "האוזן השלישית". הסרט עלה שוב לכותרות בעקבות מעצרו של טופז על הזמנת תקיפת מספר אנשי תקשורת בשנת 2009. הסרט שודר לבסוף בערוץ 10 ב-2013.
צברי שימש בין 2003 ל-2008 כיו"ר איגוד הבמאים הישראלי. עיקר מלחמתו של צברי היא להבראת ערוץ 1 של רשות השידור והפיכתו לערוץ התומך בהפקות מקור. הניסיונות שלו לשנות את דרך ההתנהלות של רשות השידור מתועדים בסרטו האוטוביוגרפי "המדריך למהפכה", שנעשה החל משנת 2002 יחד עם אורי ענבר ויצא לבתי הקולנוע ב-2010.
בשנת 2009 יצאה הסדרה "מחוברות" המבוססת על יומני וידאו אישיים של כמה נשים, ובשנת 2010 יצאה הסדרה "מחוברים" המבוססת על יומני וידאו אישיים של כמה גברים. צברי הוא אחד משני יוצרי הסדרה, עם רם לנדס.
בסוף שנת 2010 החל להגיש את התוכנית "פלאשבק" בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2015 יצר את המיני-סדרה הדוקומנטרית "מגש הכסף".
צברי מרצה בחוג לקולנוע במכללה האקדמית ספיר, שם הוענקה לו ביולי 2016 דרגת פרופסור חבר-יוצר. באותו חודש הצטרף צברי לתאגיד השידור הציבורי כבמאי וכתב דוקומנטרי בכיר בחטיבת החדשות.
ב-18 במאי 2017 עם הקמת תאגיד השידור הציבורי החל להגיש תוכנית שבועית ברשת כאן ב' יחד עם שלום קיטל. במקביל, ביים חמש כתבות בשיתוף גיא רולניק בשם "דו"ח רולניק" שעסקה בבנק הפועלים. הכתבות שודרו בשבוע הראשון להקמת התאגיד. ב-10 בדצמבר 2017 זומן לשימוע לפני פיטורין מתאגיד השידור הציבורי. ב-7 בינואר 2018 פוטר צברי מהתאגיד השידור.
פילמוגרפיה > כבמאי

1994 - האח של דריקס
1996 - בית שאן: סרט מלחמה
1997 - הבחור של שולי
2001 - מלך הרייטינג
2001 - השבוע
2009 - מחוברים
2010 - המדריך למהפכה
2011 - שלוש
2013 - מאסטר שף VIP
2015 - מגש הכסף
פילמוגרפיה > כשחקן

1989 - שדות ירוקים
1991 - גמר גביע
1992 - ערב בלי נעמה
1992 - סיפורי תל אביב
1992 - אזרח אמריקאי
1993 - זהר
1994 - סיפור שמתחיל בלוויה של נחש
1994 - סטרייט ולעניין
1996 - ציפורים בניוטרל
1997 - סוף המשחק
1998 - חתולות הרעם
1999 - החברים של יאנה
1999 - חובו של אהרון כהן
2005 - בסימן ונוס
2009 - מסכים
2009 - גירושים נפלאים
2013 - לרדת מהעץ
2013- הצגה יומית
2015 - התסריטאי
2016 - האחיות המוצלחות שלי
2016 - עמק
2020 - הטבח
הערות שוליים

↑  כתבה של צברי בעיתון: הייתי הרוצח של חנן זגורי, חדשות, 13  בינואר 1989
↑  אורן פרסיקו, ‏סרט, מלחמה, סרט, מלחמה, באתר גלובס, 16 בספטמבר 2001
↑  ליאת רון, ‏"היום אתה במאי חם ומחר אף אחד לא יזכור אותך", באתר גלובס, 11 באוקטובר 2011
↑  ניר קיפניס, ‏פרצופה של המדינה "הבחור של שולי", א' 21:50, "יס ישראלי", באתר גלובס, 13 במאי 2007
↑  אורן פרסיקו, ‏חתיך דוקרני, באתר גלובס, 20 בנובמבר 2005
רותה קופפר, סקס אפיל בכוח, באתר הארץ, 16 בנובמבר 2005
↑  יונתן אלמליח, עכבר העיר, הסרט הגנוז על דודו טופז יכול לשמש ככתב הגנה, באתר הארץ, 7 ביוני 2009
אריאנה מלמד, מוֹלך הרייטינג, באתר ynet, 5 ביוני 2009
↑  לי-אור אברבך, ‏"אני רוצה שיזכרו את דודו טופז. השאלה היא איך יזכרו אותו", באתר גלובס, 8 באוקטובר 2013
↑  אסף כרמל, רני בלייר יחליף את דורון צברי בתפקיד ראש איגוד הבמאים, באתר הארץ, 3 בפברואר 2008
↑  פורום היוצרים הכריז על מאבק ברשות השידור, באתר הארץ, 6 במאי 2001
↑  אורי קליין, "המדריך למהפכה": יצירה מעוררת הערכה, באתר הארץ, 29 באוקטובר 2010
↑  עידו רוזן, המדריך למהפכה: גרסת הבמאי - כתבות - מדור סרטים - עכבר העיר, באתר web.archive.org, ‏2010-11-15
↑  יוצר "מחוברים" דורון צברי: מיציתי את הסדרה, באתר הארץ, 24 באוקטובר 2010
לי-אור אברבך, ‏דורון צברי | במאי ויוצר, "מחוברות" ו"מחוברים", באתר גלובס, 16 בספטמבר 2010
↑  גילי איזיקוביץ, התוכנית "פלאשבק" עם דורון צברי - מקסימום הפקה במינימום אמצעים, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2010
↑  עמי וטורי, מגש הכסף: מתארים את הקפיטליזם, אך לא תמיד מזהים אותו, באתר "העוקץ", 1 בנובמבר 2015
שוקי טאוסיג, כמו שהמערכת מושחתת - ככה היא גם יכולה להיות לא מושחתת, באתר העין השביעית, 2 בנובמבר 2015
↑  מכתב המודיע על המינוי, 25 ביולי 2016, בחשבון הטוויטר של צברי.
↑  אלכסנדר כץ, עסקים כרגיל: דורון צברי בדרך לחטיבת החדשות בתאגיד, באתר אייס, 21 ביולי 2016
↑  יונתן כיתאין, ‏"דורון צברי, מבכירי הטאלנטים ב"כאן", זומן לשימוע לפני פיטורים", באתר גלובס, 10 בדצמבר 2017
↑  אלכסנדר כץ, אחרי שזומן לשימוע: דורון צברי סיים את עבודתו בתאגיד כאן, באתר אייס, 7 בינואר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007460976305171  VIAF: 39029081   WorldCat (עם VIAF): 39029081
אבי ניר

| --- | --- |

 לידה:  1961 (בן 64 בערך) ירושלים 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת תל אביב 
 מעסיק:  שידורי קשת 
 
אבי ניר (נולד ב-1961) הוא איש תקשורת ומנהל טלוויזיה בכיר ישראלי. החל משנת 2002 משמש כמנכ"ל קבוצת קשת, המפעילה את ערוץ קשת 12 הישראלי, זרוע ההפצה וההפקה הבינלאומית קשת אינטרנשיונל והזרוע הדיגיטלית mako.
מוכר בתור המפיק בפועל של סדרת הטלוויזיה האמריקאית זוכת פרס אמי "הומלנד", המבוססת על הסדרה הישראלית "חטופים". משמש גם כמפיק בפועל של סדרות כמו "הנערים" של קשת ו-HBO, הגרסה הבריטית של "פלפלים צהובים" – "The A Word", הגרסה הבינלאומית של "כפולים" – "Suspicion", הגרסה ההוליוודית של "בשבילה גיבורים עפים" – "Echo 3", עיבוד אמריקאי לרב המכר "תיק נעדר" – "The Calling", דרמה של דיסני+ על חסידת אומות עולם מיפ חיס, הסדרה "Diamonds" שתעלה בנטפליקס ועוד.
ביוגרפיה

ניר נולד בירושלים לרותי ואריה ניר. בגיל צעיר עבר עם משפחתו להתגורר בפתח תקווה, בה גדל עד גיוסו לצה"ל. למד באוניברסיטת תל אביב לימודי תואר ראשון בקולנוע וטלוויזיה (סיים בשנת 1986) ולימודי תואר השני במינהל עסקים (סיים בשנת 1992). בין השנים 1993–1997 שימש כמרצה בקורס תעשיות הטלוויזיה במסלול האקדמי המכללה למינהל, ולסטודנטים למינהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן.
קריירה תקשורתית > פרשת דודו טופז

בשנת 2004, התוכנית "הראשון בבידור" של הבדרן הישראלי דודו טופז ירדה ממסך קשת. לאחר שתוכנית בעלת פורמט דומה בערוץ 10 נכשלה, בשנת 2008 הותקף ניר בידי בריונים סמוך לביתו ונחבל קשות. בשנת 2009, טופז הואשם במעורבות בהתקפה על ניר, לצד האשמות נוספות על תקיפות אנשים אחרים בתעשיית הבידור הישראלית. האירוע האלים נתברר כחלק מגל מעשי תקיפה של אנשי תקשורת שבוצעו בידי שליחים מטעמו של טופז, ששם קץ לחייו מאוחר יותר.
ספרו

בשנת 1993, כתב יחד עם איילה רהב את הספר "פרסום בטלוויזיה: המדיום, המסר, הכסף".
פרסים והוקרה

פרסם מבחר מאמרים אקדמיים וזכה בפרס "סיגל" על הצטיינות בחקר שיווק.
בשנת 2008, זכה אבי ניר בתואר "אישיות השיווק של השנה" מאיגוד השיווק הישראלי.
בשנת 2009, זכה בתואר "אישיות הטלוויזיה של העשור" בפסטיבל ראש-פינה לטלוויזיה.
בשנים 2012–2013 זכה בפרסי גלובוס הזהב ובפרס אמי על הסדרה האמריקאית "הומלנד" שהפיק בפועל.
בשנת 2014 נאם את הנאום המרכזי בכנס MIPTV, "פוקוס על ישראל", שהתקיים בקאן, צרפת. באותה שנה, זכתה קשת, תחת ניהולו של ניר, באות לשכת המסחר ישראל-ארצות הברית בשל "פריצת הדרך התרבותית ושבירת תקרת הזכוכית במכירת תוכניות ומיזמים טלוויזיוניים ישראליים לשוק הבינלאומי בכלל והאמריקאי בפרט".
בשנת 2018, נבחר ניר לפתוח את שבוע הטלוויזיה הישראלית במוזיאון התרבות של העיר מרסיי שבצרפת, וכן זכה בפרס התרומה לתוכן של TBI ובפרס התרומה לתוכן בפרסי החדשנות של פסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי MIPCOM.
בשנת 2019, פתח את כנס NATPE האמריקאי לטלוויזיה בנאומו "האיש בעל כדור הבדולח", וקיבל את פרס החזון של פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס לשנת 2019 (Visionary Award), כהוקרה על פועלו בתעשיית התוכן העולמית.
בשנת 2021, נבחר זו השנה החמישית ברציפות לרשימת 500 המשפיעים בתעשיית הבידור העולמית של מגזין וראייטי.
חיים אישיים

ניר נשוי ואב לשתי בנות.
דן ערב

| --- | --- |

דן ערב, 2015
 לידה:  15 במאי 1960 (בן 64) תל אביב-יפו, ישראל 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 
דן ערב (נולד ב-15 במאי 1960) הוא חוקר תרבות וזיכרון ישראלי, דיקאן בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל, ומרצה בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה

דן ערב נולד בתל אביב. למד בתיכון עירוני א' בתל אביב. הוא בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה והחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, ומוסמך החוג לקומוניקציה באוניברסיטה העברית. את עבודת הדוקטורט שלו (בהנחיית פרופ' שלמה זנד ופרופ' נורית גרץ) כתב במסגרת בית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב.
מאז 1992 הוא מלמד בבית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למנהל, ומאז 2008 בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. תחומי התמחותו האקדמיים: היסטוריה, זיכרון, ומדיה; תרבות פופולרית, תקשורת שכנועית, פרסום חברתי, אקטיביזם ושיבוש תרבות. בין השנים 1985–1988 עסק בעריכה קולנועית, בין השאר ב"יומן" של דוד פרלוב. בשנת 2004 ערך את הסדרה התיעודית-היסטורית "יורים ושרים" שהייתה מועמדת לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. בין השנים 1998–2011 חיבר (ביחד עם ד"ר דוד גורביץ') את 'אנציקלופדיה של הרעיונות: תרבות, מחשבה, תקשורת'. פרסם מחקרים בנושא הזיכרון, העדות והטראומה, בהם הספר 'מתים לראות' (2017), העוסק בזיכרון הטלוויזיוני של המלחמה בישראל. מגיש 'גיבור תרבות' – תוכנית רדיו המשודרת ב'כאן תרבות' (תאגיד השידור הישראלי). יוצר 'פרויקט שוטטות' – תיעוד וירטואלי של 20 ימי שוטטות פיזית ופילוסופית ב-20 רובעי פריז.
החל מאוקטובר 2019 משמש כדיקאן בית הספר לתקשורת במכללה למינהל.
דן ערב הוא אב לשלושה. מתגורר בתל אביב.
אודות ספריו

אנציקלופדיה ראשונה בסוגה בשפה העברית, הקושרת בין ערכים מרכזיים של תרבות, תקשורת, אמנויות ומחשבה בת ימינו. האנציקלופדיה כתובה כאוסף של מסות ביקורתיות המתייחסות להקשרים בינתחומיים רחבים. דוגמאות לערכים: וירוס, אלילות/אלילים בתרבות הפופולרית, תרבות נגד/הסיקסטיז, משחקי לשון, לאס וגאס, השמרנות החדשה ועוד.
ספר זה עוסק בייצוג הטלוויזיוני של מלחמות ישראל בשנים 1967–1991 . תוך התמקדות בקשר שבין טראומה ונוסטלגיה, עדות ושיחזור, מלחמה ובידור מנסח הספר את הממד הטראומטי-נוסטלגי המתקיים בזיכרון הטלוויזיוני של המלחמה.
אודות מאמרים נבחרים

מאמר זה מבקש להצביע על מעשה השחזור הטלוויזיוני של הטראומה הקולקטיבית כמעשה קונבנציונלי בו משמשים בערבוביה ובו-זמנית שני מאמצים, לכאורה קוטביים: האחד – תיעודי, חוקר, מפרק, "עובדתי". השני – עלילתי, פרשני, נשגב, פואטי, קרנבלי וחוצה גבולות, "גדול מהחיים". לשתי צורות הטיפול, המנוגדות לכאורה, השלכות אפשריות על עיצובה של הטראומה בזיכרון הקיבוצי.
מאמר זה עוסק בייצוג הקולנועי והטלוויזיוני של הלהקות הצבאיות בישראל. על פי המאמר, ייצוגן של הלהקות הצבאיות מטפח מחד מיליטריזם ורגשות לאומיים ומאידך מעצב מבט נוסטלגי, סלחני ואף אירוני על התופעה. נראה כי ייצוג זה של הלהקות ממחיש את האופן בו אמצעי התקשורת הישראלים מתפקדים כמנגנונים הגמוניים המנרמלים לכאורה את הטראומה וזאת תוך הצגתה במעטה אסתטי תמים.
טראומה, אשמה ומחילה: המְעַוֵּל כעד בשיח של הקונפליקט בטלוויזיה ובקולנוע הישראליים (2013)
מאמר זה שנכתב על ידי ד"ר דן ערב וד"ר דוד גורביץ' עוסק בייצוגים הקולנועיים והטלוויזיוניים של דמות המְעַוֵּל (דמות המקרבן), בהקשרו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני. תוך עיסוק במספר מקרי מבחן כגון "Z32" של אבי מוגרבי, ו"ואלס עם באשיר" של ארי פולמן ויצירות טלוויזיוניות דוגמת "עדויות" של אידו סלע והסדרה התיעודית "תקומה" מדגיש המאמר את אופייה "האסתטי" של העדות ואת הבעייתיות של שיח הסליחה והמחילה ביצירות שבמרכזן הודאה באשמה וכמיהה להיטהרות.
מאמר זה מציג את המדיום הטלוויזיוני כגורם מרכזי ביצירתה של תרבות הטראומה. המדיום נבחן כאן בתפקידו הכפול: מחד, כמנגנון המעודד טראומטיזציה הנובעת מאופיו הייחודי ומחוויית הצפייה אותה הוא מייצר אצל צרכניו, ומאידך - כגורם בעל תפקיד מרכזי בתהליכי עיבודה של הטראומה במישור הלאומי והחברתי.
אודות תוכן תקשורתי > גיבור תרבות

גיבור תרבות היא תוכנית רדיו והסכת (פודקאסט) המשודרים ברשת כאן תרבות (תאגיד השידור הישראלי). בעריכתו של העיתונאי יונתן גת משוחחים מדי תוכנית ד"ר דוד גורביץ' וד"ר דן ערב על גיבורי תרבות נערצים ובזויים, פורצי דרך ושנויים במחלוקת, מן העבר וההווה, מרחוק ומקרוב.
התוכנית גיבור תרבות נולדה בתחנת הרדיו קול הקמפוס בנובמבר 2009, כתוכנית נלווית לאנציקלופדיה של הרעיונות אותה כתבו דוד גורביץ ודן ערב באותן שנים. במהלך 111 התוכניות ששודרו בתחנת רדיו סטודנטיאלית זו, עסקה התוכנית, אז בהגשת גורביץ' וערב, בגיבורי תרבות ובתופעות חברתיות שונות כשמדי תוכנית מתארח באולפן סופר או משורר. תוכניות מיוחדות הוקדשו למחאה החברתית של שנת 2011. תוכנית מיוחדת על מצב הפליטים בתל אביב שודרה מניידת השידור של התחנה שמוקמה בגינת לוינסקי. רוב רובן של התוכניות שודרו בשידור חי.
במאי 2017, עם תחילת שידורי כאן תרבות, חזרה "גיבור תרבות" אל גלי האתר ואל מרחבי הרשת.
בראש השנה תשע"ט (ספטמבר 2018) בחר אתר mako את גיבור תרבות לפודקאסט הטוב בישראל.
אודות תוכן תקשורתי > פרויקט שוטטות

פרויקט שוטטות הוא מיזם פילוסופי-גאוגרפי; תיעוד וירטואלי של 20 ימי שוטטות פיזית ופילוסופית ב-20 רובעי פריז.
הפרויקט בוצע בקיץ 2014 ובקיץ 2015. תכליתו לבחון את המתח שבין הצורך בשליטה, בסדר, בחשיבה רציונלית ובהגיון תועלתני לבין התשוקה המשוטטת שעיקרה ערעור על הגיון תכליתי.
אתר האינטרנט של הפרויקט קושר בין הממד הפרקטי - השוטטות הפיזית, שבמסגרתה הוקדש יום מלא בכל אחד מרובעי פריז, לבין הממד התאורטי, בו מוצעת אנציקלופדיה קטנה של שוטטות, נדונות טכניקות של שוטטות, וכן מתואר פועלם של הוגים/משוטטים מפורסמים בפריז דוגמת גיום אפולינר, שארל בודלר, ולטר בנימין, גי דבור, ז'ורז' פרק, פול אוסטר, סופי קאל, מישל דה סרטו ואחרים. תיעוד השוטטות מבוסס על קטעי כתיבה, תצלומי סטילס, צילומי וידאו והקלטת תנועה באפליקציית GPS.
אודות תוכן תקשורתי > יורים ושרים

בשנת 2004 ערב ערך את "יורים ושרים", סדרה תיעודית-היסטורית בת ארבעה פרקים אודות תופעת ההלהקות הצבאיות בישראל. הסדרה בוימה על ידי ארז לאופר, הופקה על ידי עדן הפקות ושודרה בערוץ 2 - טלעד.
אודות תוכן תקשורתי > סדנת ספוט

סדנת ספוט פעלה במסגרת בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי המכללה למנהל, בין השנים 1999–2016. זו הייתה סדנת מצטיינים לימודית שהתמחתה ביוזמה ופעילות תקשורתית ופרסומית בתחום של תמורות חברתיות.
בראשיתה ספוט התמקדה בהפקת תשדירי פרסומת ללקוחות מסחריים (דוגמת דיזל, תנובה, ושטראוס). מאז המחזור החמישי (2004-2003), עסקה הסדנה בפעילות חברתית ביחד עם ארגונים חברתיים. במהלך השנים הסדנה הפיקה קמפיינים במגוון ערוצי מדיה ושיטות. הסדנה בוצעה בסיוע של גורמים שונים ממגזרי ההפקה, השיווק והחברה.
במסגרת הסדנה נוצרו קמפיינים עבור לקוחות שונים, ביניהם: תנו לחיות לחיות, אביב לניצולי שואה, איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל, מחסום ווטש, רופאים לזכויות אדם, האגודה לזכויות האזרח בישראל, אדם טבע ודין ומגמה ירוקה. בנוסף לכך הוקמו במסגרת הסדנה פרויקטים עצמאיים להמשתרבוס (משטרת תרבות האוטובוסים) וסל"ק (סטודנטים למען קולנוע). מתוך הסדנה יצאו 251 בוגרים, שחלק גדול מהם מחזיק כיום בתפקידים בתעשיית התקשורת ובארגונים חברתיים שונים בישראל.
דן ערב הנחה את סדנת ספוט; ביחד איתו פעלו שקמה שרון, בוגרת הסדנה, ששימשה כפלנרית במספר משרדי פרסום וכיום היא מנהלת של מותג בינלאומי מחוץ לישראל; ערן שפירא, במאי ומרצה בבית הספר לתקשורת (עד 2005) ועמית משיח (עד 2010), כיום מנכ"ל מקאן תל אביב.
הערות שוליים

↑  נושאי תפקידים במכללה למנהל
↑  טראומה בהילוך איטי: שיחזר היסטורי בטלוויזיה (2004). בתוך: בראשית, חיים, זנד, שלמה וצימרמן, משה (עורכים) זיכרון וקולנוע – יחסים מסוכנים? ירושלים, מרכז זלמן שזר, עמ’ 233-217.
↑  Arav, D., & Gurevitz, D. (2009). Trauma and Kitsch: The Presentation of Israel's Army Entertainment Troupes on Television. In Castelló, E., Dhoest, A., & O'Donnell, H. (Eds.), The Nation on Screen: Discourses of the National in Global Television (pp. 271-291).Cambridge: Cambridge Scholars Publishing.
↑  ערב, ד. וגורביץ', ד. (2013). טראומה, אשמה, מחילה: המעוול כעד בשיח של הקונפליקט בטלוויזיה ובקולנוע הישראליים. תקריב, 5.
Arav, D., & Gurevitz, D. (2014). Trauma, guilt, forgiveness: The victimizer as witness in the cinematic and televisual representations of conflict in Israel. Media, War & Conflict, 7(1), 104-120.
↑  Arav, D. (2016). Television: A Traumatic Culture: in: Ataria, Y., Gurevitz, D., Pedaya, H. and Neria, Y. (eds.), Interdisciplinary Book of Trauma and Culture, Springer, pp. 39-49
↑  טל גלעדי, ‏100 הדברים הכי טובים בישראל, באתר ‏מאקו‏, 9 בספטמבר 2018
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311302405171  ISNI: 0000 0004 0248 474X  LCCN: no2012138687  VIAF: 298450519   WorldCat (עם VIAF): 298450519
שיטת ברקאי

שיטת ברקאי היא תוכנית לימודים תורנית, שיוצריה דוגלים בשימוש בכללים המופיעים בספרות חז"ל ובדרכו של הראי"ה קוק. השיטה הופעלה לראשונה בתלמוד תורה 'חברון'  שהוקם בקריית ארבע על ידי הרב דן בארי.
התוכנית משלבת הקנייה של מקורות היהדות במקביל למקצועות כלליים. היא מופעלת בכעשרים בתי ספר שונים ברחבי הארץ באופן חלקי או מלא. יסודות השיטה הם הרמוניה בין לימודי קודש וחול, לימוד על פי הפשט ופחות פלפול וכן לימוד הדרגתי - על פי דברי המשנה במסכת אבות "בן חמש למקרא, בן עשר למשנה, בן חמש-עשרה לתלמוד".
במסגרת השיטה נעשה מאמץ שיטתי להקנות לתלמיד בכיתות א'-ד' את מרבית ספרי המקרא בידיעה מקיפה, ובכיתות ה'-ט' את המשנה. מכיתה י' ואילך המטרה היא הקניית ידע בסיסי בתלמוד. נעשה שימוש בקריאה משותפת ושינון של הפסוקים להסדרת גרסה מדויקת של הפסוקים בפי התלמידים.
אחד מהשלוחות הוותיקות של מוסדות ברקאי הוא בתלמוד תורה בשכונת נווה מנחם שבקרני שומרון.
מוסדות אורות עציון באפרת

באפרת הוקמו מוסדות "אורות עציון" המלמדים על פי שיטת הלימוד של ברקאי.
הרב דן בארי מלווה בפועל את בתי הספר ומהווה מדריך חינוכי לצוותים.
המלווים את התלמידים מהמכינה ועד לכיתה ח' בארבעה מוסדות שונים: 
"מכינות" לילדי גן-חובה בניהולה של הגב' מיכל תעסן. בכל מכינה ישנה גננת (או גנן), סייעת וכן, רב האחראי להקניית הקריאה.
"החטיבה הצעירה" לילדים בכיתות א-ב, זוהי מסגרת לבנים ובנות הלומדים בכיתות נפרדות, המנהל הוא יהודה אייזנברג.
"אורות עציון בנות" ו"אורות עציון בנים" הם שני בתי ספר נפרדים לתלמידים בכיתות ג'-ח'.
בבית הספר אורות עציון בנים הוקמה מערכת של כיתות לתלמידים הזקוקים לאתגר אינטלקטואלי, כיתה אחת בכל שכבה. פרויקט זה כונה כיתות "למען תשכיל".
ירון שני

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בינואר 1973 (בן 51) ישראל
 סוגה מועדפת:  דרמה, דוקו-דרמה, נאו-ריאליזם
 מדינה:  ישראל ישראל
 תקופת הפעילות:  מ-2003
 עיסוק:  במאי, תסריטאי, עורך ומפיק קולנוע
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 יצירות בולטות:  עג'מי
 פרסים והוקרה:  פרס מצלמת הזהב בפסטיבל קאן  פרס אופיר עבור: הסרט, הבימוי, התסריט והעריכה הטובים ביותר (במשותף עם סכנדר קובטי)  מועמדות לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
 פרופיל ב-IMDb
 
ירון שני (נולד ב-19 בינואר 1973) הוא במאי, תסריטאי, עורך, ומפיק קולנוע ישראלי. זוכה פרס אופיר לבימוי, התסריט והעריכה הטובים ביותר (ביחד עם סכנדר קובטי) עבור סרט הביכורים "עג'מי", אשר היה מועמד ב-2010 לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2019 זכה בשנית בפרס אופיר לבמאי הטוב ביותר עבור "עיניים שלי".
ביוגרפיה

שני הוא בוגר לימודי תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. סרט הגמר שלו, דיספוריה, זכה בפרס הקהל בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בגרמניה וציון לשבח בפסטיבל קרלובי וארי בצ'כיה.
בשנת 2002, כאשר ניהל את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, פגש שני את סכנדר קובטי והשניים החלו לעבוד ביחד על סרטם העלילתי "עג'מי". במקביל, שני ביים וערך סרטים דוקומנטריים עבור קבוצת אורפאן.
שני מרצה לבימוי, כולל בימוי שחקנים לא מקצועיים (Non-Actors), בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
פילמוגרפיה

דיספוריה (2003)
עג'מי (2009)
משפטי חיים (2013)
טרילוגיה על אהבה :
עירום (2018)
עיניים שלי (2019)
לידה (2019)