stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי בלארוס–פולין
סקירה כללית

התרבויות הפולנית והבלארוסית היו קשורות יחד הרבה שנים, וגם השפות המדוברות בהן דומות. שתי המדינות חולקות היסטוריה משותפת, ויש להן מורשת, דת, זהות וערכים משותפים.
יחסי התרבות בין שתי המדינות די ידידותיים, אולם היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כיום מאוד מתוחים. פולין חברה בנאט"ו ובאיחוד האירופי, ומחזיקה בעמדה פרו-אמריקנית, ואילו בלארוס מחזיקה בעמדה פרו-רוסית. באוגוסט 2011, נעצר פעיל זכויות האדם הבלארוסי אלס ביאליאסקי על סמך מידע שהתקבל מפולין, מה שגרם להידרדרות היחסים בין שתי המדינות. עם זאת, בפברואר 2017 התעורר מתח בין בלארוס לרוסיה על ביקורת הגבולות, ונשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו הביע זעם על עמדת רוסיה. בעקבות זאת הועלו השערות כי בלארוס עשויה לנסות ולחזק את הקשרים עם המערב, ובכלל זה פולין.
גאוגרפיה

בלארוס ופולין חולקות גבול משותף (כ-418 ק"מ), המהווה את הגבול החיצוני של האיחוד האירופי, ובנוסף גם מפצל את יער הבראשית - יער ביאלובייסקה בין שתי המדינות.
בשנת 1999 היו הפולנים כ-3.9% מהאוכלוסייה בבלארוס ואילו בשנת 2002 התגוררו 48,700 בלארוסים בפולין.
בשנת 2009 התרסק מטוס קרב Su-27 בלארוסי מעל שטח פולין.
יחסים דיפלומטיים

פולין מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק וקונסוליה כללית בברסט, ואילו בלארוס מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה ו-3 קונסוליות בביאלא פודולסק, ביאליסטוק וגדנסק.
יחסי בלארוס–ליטא

| יחסי בלארוס–ליטא |
| --- | --- |
בלארוס: ליטא


בלארוס: ליטא
שטח (בקילומטר רבוע)
207,600: 65,300
אוכלוסייה
9,021,841: 2,842,012
תמ"ג (במיליוני דולרים)
71,857: 77,836
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,965: 27,388
משטר
רפובליקה

יחסי בלארוס–ליטא הם יחסי החוץ בין בלארוס לבין ליטא, אשר כוננו בשנת 1991.
היסטוריה

שתי המדינות היו חלק מהדוכסות הגדולה של ליטא, ולאחר מכן חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, ובמהלך חלוקת פולין סופחו לשטחי האימפריה הרוסית, והיו חלק ממנה עד לשנת 1918. בשנת 1922 הצטרפה בלארוס לברית המועצות, ובשנת 1940 נכבשה גם ליטא על ידה. במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשו שתי המדינות על ידי גרמניה הנאצית, ובשנת 1944 הם שוחרר על ידי הצבא האדום. שתי המדינות היו חלק מברית המועצות, והפכו לעצמאיות עם קריסתה, וב-24 באוקטובר 1991 כוננו השתיים יחסים דיפלומטים. לשתי המדינות יש גבול משותף לאורך 680 ק"מ.
נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו ביקר באופן רשמי בליטא בשנת 1995, ושוב בספטמבר 2009.
יחסים דיפלומטיים

בלארוס מחזיקה בליטא שגרירות בווילנא בלבד. מאידך, ליטא מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק וקונסוליה כללית בהורדנה.
יחסים דיפלומטיים > מחלוקות

שתי המדינות נותנות מחסה למנהיגי האופוזיציה של שכנתן, ושיתוף מידע הוביל למעצרו של פעיל זכויות האדם בבלארוס אלס ביאלצקי, דבר שהביא לגינוי אירופי של שתי המדינות.
באוגוסט 2020, בעקבות הבחירות לנשיאות בלארוס והתפרצות ההפגנות בבלארוס, הכריזה ליטא שהיא אינה מכירה באלכסנדר לוקשנקו כנשיא בלארוס, שהיא מגנה את אלימות המשטר הבלארוסי כלפי מפגינים, וקוראת לבחירות חדשות. ליטא הודיעה, בשיתוף עם לטביה ואסטוניה, על הטלת סנקציית איסור על נסיעה לשטחן על לוקשנקו ו-29 בכירים נוספים במשטר הבלארוסי. באותו החודש ברחה לליטא מנהיגת האופוזיציה הבלארוסית, סבטלנה טיכאנובסקאיה. התביעה הבלארוסית הגישה בקשה רשמית להסגרתה, אך שר החוץ של ליטא ענה כי מדינתו "מעדיפה לצפות בגיהנום קופא, מאשר להיענות לדרישה" והבהיר שליטא תישאר מדינת מקלט לכוחות דמוקרטיים שמבקשים מפלט מרדיפה במדינה השכנה.
ב-23 במאי 2021 דווח ששלטונות בלארוס הכריחו מטוס נוסעים של חברת ריינאייר, שעבר מעל השטח האווירי של בלארוס בטיסה 4978 מאתונה לווילנה, לסטות ממסלולו ולחנות במינסק, על מנת לעצור את העיתונאי והפעיל הפוליטי הבלארוסי, רומן פרוטסביץ'. נשיא ליטא גיטנאס נאוסדה הגדיר את האירוע כ"חטיפה" וקרא לנאט"ו ולאיחוד האירופי לפעול באופן מיידי נגד בלארוס.
מקור נוסף למחלוקת בין המדינות הוא הקמת תחנת כוח גרעינית באסטרבייץ, שנמצאת בבלארוס, כ-50 קילומטר מווילנה. ליטא מובילה את הביקורת על התחנה. הפרלמנט בליטא העביר חוק שאוסר על רכישת חשמל מהתחנה, וממשלת ליטא הודיעה שבכוונתה להחרים את תוצרתה.
יחסי בלארוס–לטביה

| יחסי בלארוס–לטביה |
| --- | --- |
בלארוס: לטביה


בלארוס: לטביה
שטח (בקילומטר רבוע)
207,600: 64,589
אוכלוסייה
9,021,841: 1,861,063
תמ"ג (במיליוני דולרים)
71,857: 43,627
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,965: 23,442
משטר
רפובליקה

יחסי בלארוס–לטביה הם יחסי החוץ בין בלארוס לבין לטביה.
היסטוריה

בעבר היו שתי המדינות חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי, אולם במהלך השנים עברו המדינות לשליטת האימפריה הרוסית, והיו חלק ממנה עד לשנת 1918. לאחר המהפכה הרוסית הכריזו שתי המדינות על עצמאותם, אולם בשנת 1922 נכבשה בלארוס מחדש על ידי רוסיה הסובייטית. בשנת 1940 נכבשה גם לטביה על ידי הצבא האדום, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היו שתי המדינות תחת כיבוש גרמני, ולאחר המלחמה הם היו חלק מברית המועצות עד לשנת 1991. לאחר קריסת ברית המועצות הכריזו שתי המדינות על עצמאותם, וכיום מתקיים ביניהם שיתוף פעולה במגוון תחומים.
בשנת 2006 הוגש כתב אישום פלילי נגד דיפלומט לטבי במינסק על חלוקת מוצרים פורנוגרפיים, ולאחר מכן הוחזר שגריר לטביה להתייעצויות במשך כמעט שלושה חודשים.
בשנת 2011 לטביה, יחד עם מספר מדינות אחרות באיחוד האירופי, ביטלה את הצורך בוויזות לטווח ארוך עבור אזרחי בלארוס.
יחסים כלכליים

בשנת 2009 עמד היצוא הלטבי לבלארוס על 92,000,000 לטס, ואילו היצוא הבלארוסי ללטביה עמד על 163 מיליון לטס. בין 2004 ל-2008 הסחר בין המדינות עלה מ-395.8 ל-2322.2 מיליון דולר. המוצרים העיקריים של היצוא הבלארוסי הם מוצרי נפט, מוצרים של תעשיות כימיות, מתכות ומכונות, ועץ ומוצריו. המוצרים העיקריים של היצוא הלטבי הם מאכלי ים, מזון לבעלי חיים, טקסטיל, תרופות ומוצרי מתכות.
לטביה משתתפת בסנקציות של האיחוד האירופי נגד בלארוס.
יחסים דיפלומטיים

בלארוס מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה וקונסוליה כללית בדאוגבפילס. מאידך, לטביה מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק וקונסוליה כללית בוויטבסק.
יחסי בנגלדש–ספרד

| יחסי בנגלדש–ספרד |
| --- | --- |
בנגלדש: ספרד


בנגלדש: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
148,460: 505,370
אוכלוסייה
174,810,673: 47,898,410
תמ"ג (במיליוני דולרים)
437,415: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
2,502: 33,001

שלט בקונסוליה של בנגלדש בברצלונה
יחסי בנגלדש–ספרד הם היחסים ושיתופי הפעולה הפוליטיים והמדיניים בין בנגלדש לספרד. שתי המדינות נהנות מיחסים דיפלומטיים חמים.
בשנת 2014 תוכנן אירוע בספרד המיועד לקידום ההשקעות בבנגלדש.
ייצוג

בנגלדש מחזיקה שגרירות בספרד, הממוקמת במדריד.
ספרד מחזיקה שגרירות בבנגלדש, הממוקמת בדאקה.
נרטוס

נרטוס (Nerthus) או הרטה (Hertha) הוא ככל הנראה שמה של אלת פוריות גרמאנית. הראייה העיקרית לקיומו של פולחן לאלה זו מופיעה בספרו של טקיטוס "גרמאניה", בו מובאת עדות מיד שנייה לטקס העלאת קורבן המתרחש על גדת אגם הסמוך למקום שיש המזהים אותו כאי פין שבדנמרק.
ייתכן מאוד כי שמה של האלה בימיו של טקיטוס היה בכלל נרפוז, הקשור לשמו של ניורד -- אחד האלים המוזכרים במיתולוגיה הנורדית. שמה של נרטוס מופיע בכמה אתרים סקנדינביים עתיקים, בעיקר כאלה המתוארכים לתקופת הברונזה הנורדית (1800-500 לפסה"נ) ואף לתקופת הברזל הנורדית (עד 1000 לספה"נ). בסוף תקופת הברזל הנורדית (תקופת הויקינגים) ניכרת ירידה משמעותית במספר האזכורים של נרטוס.
האסטרואיד 601 Nerthus שהתגלה על ידי מקס וולף, נקרא על שמה.
יחסי בליז–ברזיל

| יחסי בליז–ברזיל |
| --- | --- |
בליז: ברזיל


בליז: ברזיל
שטח (בקילומטר רבוע)
22,966: 8,515,770
אוכלוסייה
420,509: 212,477,576
תמ"ג (במיליוני דולרים)
3,282: 2,173,666
תמ"ג לנפש (בדולרים)
7,804: 10,230
משטר
דמוקרטיה פרלמנטרית: רפובליקה פדרלית דמוקרטית

יחסי בליז–ברזיל הם היחסים הדו צדדיים שבין בליז ובין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל.
שגרירויות

לבליז יש שגרירות בברזיליה,[דרוש מקור] ואילו לברזיל יש שגרירות בבלמופן.
יחסי בורקינה פאסו – שוודיה

| יחסי בורקינה פאסו – שוודיה |
| --- | --- |
בורקינה פאסו: שוודיה


בורקינה פאסו: שוודיה
שטח (בקילומטר רבוע)
274,200: 450,295
אוכלוסייה
23,857,092: 10,636,207
תמ"ג (במיליוני דולרים)
20,325: 593,268
תמ"ג לנפש (בדולרים)
852: 55,778
משטר
דמוקרטיה נשיאותית: מונרכיה חוקתית

יחסי בורקינה פאסו–שוודיה הם יחסי החוץ הנוכחיים וההיסטוריים בין בורקינה פאסו לבין שוודיה. לבורקינה פאסו יש שגריר שאינו תושב הממוקם בקופנהגן שבדנמרק, וקונסוליה של כבוד בעיר אופסלה.
לשוודיה יש שגרירות בוואגאדוגו, שנפתחה ב-2010. השגרירה הנוכחית מאז 2013 היא אווה אמנאוס, אם כי מקום מושבה הוא בבירת מאלי, במקו.
היסטוריה

שוודיה הסמיכה את השגריר הראשון שלה לבורקינה פאסו, שנקראה אז הרפובליקה של וולטה העילית, ב-1969. השגריר הוצב בתחילה בלאגוס שבניגריה.
היחסים בין בורקינה פאסו ושוודיה, בשל המרחק הגדול בין שתי המדינות והסחר נמוך ההיקף בין שתי המדינות, בעיקר כללו סיוע כלכלי, בנוסף למעט החלפת תרבות ומדע. הסטודנט הראשון מבורקינה פאסו הגיע לשוודיה במהלך שנות ה-70 המוקדמות, ואחריו הגיעו רבים נוספים. שוודיה השתתפה במספר תוכניות החלפה עם המדינה במהלך שנות ה-80. שיתוף הפעולה הישיר הראשון החל בעקבות ביקור באזור סאהל על ידי שר החוץ הנס בליקס. ב-1986 – בתקופת שלטונו של קפטן תומאס שנקרה – נוצרה אגודת הידידות בורקינה פאסו–שוודיה (ASSAMBUS).
במאה ה-21 לובש שיתוף הפעולה בין בורקינה פאסו לשוודיה צורות רבות. בתחום המדע, אוניברסיטאות שוודיות מלמדות עשרות דוקטורנטים מבורקינה פאסו, ועבדו יחד עם אוניברסיטאות בבורקינה פאסו על מחקרים בתחומים שונים, כגון חקלאות, תרבות, גאוגרפיה ופיתוח כפרי. במישור התרבותי, מספר פסטיבלי סרטים ותערוכות אמנות מבורקינה פאסו נערכו בשוודיה. רמת הסחר בין המדינות היא אומנם נמוכה, אך למספר חברות שוודיות יש נוכחות בבורקינה פאסו, בענפים כגון כרייה, חקלאות ואנרגיה.
היחסים הפוליטיים

למספר מפלגות שוודיות יש יחסי אחווה עם מפלגות האופוזיציה בבורקינה פאסו, והן הקימו שיתוף פעולה פוליטי, בין מפלגת המרכז השוודית לברית לדמוקרטיה ופדרציה – לליכוד האפריקאי דמוקרטי בבורקינה פאסו, בין הנוצרים הדמוקרטים לאיחוד של הרפובליקה, ובין מפלגת השמאל למפלגת העצמאות האפריקאית, אשר התמזגה בשנת 2012 כדי להקים את המפלגה למען דמוקרטיה וסוציאליזם (Metba).
סיוע חוץ

ממשלת שוודיה הייתה תורם גדול לסיוע לבורקינה פאסו בשנים האחרונות, אחת מששת התורמים הגדולים ביותר בעולם למדינה. תוכנית שיתוף פעולה רחבת היקף הושקה ב-2001. בשנת 2012, ממשלת הימין של ראש הממשלה פרדריק ריינפלט הודיעה על הורדה בסיוע לבורקינה פאסו, וכי היא תחתוך את תוכנית שיתוף הפעולה עד שנת 2016. החלטה זו עמדה בפני ביקורת, ובוטלה ב-2014 על ידי ממשלה חדשה, במרכז-שמאל. דובר יחסי החוץ של מפלגת השמאל, הנס לינד תיאר את שינוי המדיניות כתוצאה של לחץ פוליטי מן המפלגה שלו.
יחסי ארצות הברית – גרמניה

| יחסי ארצות הברית – גרמניה |
| --- | --- |
ארצות הברית: גרמניה


ארצות הברית: גרמניה
שטח (בקילומטר רבוע)
9,833,517: 357,022
אוכלוסייה
346,514,652: 84,270,844
תמ"ג (במיליוני דולרים)
27,360,935: 4,456,081
תמ"ג לנפש (בדולרים)
78,960: 52,878
משטר
רפובליקה נשיאותית פדרלית: רפובליקה פדרלית

יחסי ארצות הברית – גרמניה הם היחסים השונים בהיסטוריה בין גרמניה וארצות הברית ברמה הרשמית, כולל דיפלומטיה, עוינות וכריתת בריתות. הנושא כולל גם יחסים כלכליים כגון סחר והשקעות, דמוגרפיה והגירה, ואינטראקציות תרבותיות ואינטלקטואליות מאז שנות ה-80 של המאה ה-17.
הגירה גרמנית לארצות הברית

במשך יותר משלוש מאות שנה, ההגירה מגרמניה היוותה חלק גדול מכלל המהגרים האמריקאים. לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2000, יותר מ-20% מכל האמריקאים, ו-25% מהאמריקאים הלבנים, טוענים שהם ממוצא גרמני. אמריקאים גרמנים הם קבוצה הנטמעת בחברה האמריקאית ומשפיעה על החיים הפוליטיים בכל ארצות הברית. הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בארצות הברית בחצי הצפוני של ארצות הברית, במיוחד במערב התיכון. ברוב מדינות הדרום, האמריקאים הגרמנים נפוצים פחות, למעט בפלורידה ובטקסס.
הגירה גרמנית לארצות הברית > 1683–1848

התיעוד הראשון של ההגירה הגרמנית לארצות הברית מתוארך למאה ה-17 ולייסוד ג'רמנטאון (מאנגלית: "עיירה גרמנית") ליד פילדלפיה בשנת 1683. ההגירה מגרמניה לארצות הברית הגיעה לשיאה הראשון בין השנים 1749 ל-1754 כאשר כ-37,000 גרמנים הגיעו לצפון אמריקה.
הגירה גרמנית לארצות הברית > 1848-1914

מאז 1848, כ-7 מיליון גרמנים היגרו לארצות הברית. רבים מהגרמנים האלה התיישבו בערים שיקגו, דטרויט וניו יורק. המהפכות הגרמניות הכושלות ב-1848 האיצו את ההגירה מגרמניה, ובין המהפכה לבין תחילת מלחמת העולם הראשונה התיישבו יותר ממיליון גרמנים בארצות הברית.
גרמנים אלה סבלו ממצוקה עקב ספינות צפופות; קדחת הטיפוס התפשטה במהירות ברחבי הספינות בשל התנאים הצפופים. בממוצע, נדרשו לגרמנים שישה חודשים להגיע לארצות הברית, ורבים מהם מתו בנסיעה לעולם החדש.
ב-1890, יותר מ-40% מאוכלוסיית הערים קליבלנד, מילווקי, הובוקן וסינסינטי היו ממוצא גרמני. בסוף המאה ה-19, הגרמנים היוו את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בארצות-הברית, ומנהגיהם הפכו לגורם חזק בחברה ובתרבות האמריקנית.
השתתפות פוליטית של אמריקנים גרמנים התמקדה במעורבות בתנועת העבודה, ולגרמנים באמריקה הייתה השפעה חזקה על תנועת הפועלים בארצות-הברית. איגודים מקצועיים חדשים אפשרו למהגרים מגרמניה לשפר את תנאי עבודתם ולהשתלב בחברה האמריקאית.
הגירה גרמנית לארצות הברית > מאז 1914

שילוב של פטריוטיזם וסנטימנט אנטי-גרמני במהלך שתי מלחמות העולם, גרם לרוב הגרמנים-אמריקנים לנתק את קשריהם הקודמים ולהיטמע בתרבות האמריקנית. בתקופת הרייך השלישי הייתה בגרמניה עוד גל הגירה גדול של יהודים גרמנים ופליטים פוליטיים אחרים.
היום, הקהילה הגרמנית-אמריקאית מהווה את הקבוצה האתנית הגדולה בגודלה בארצות הברית, ובקליפורניה ובפנסילבניה מתגוררים המספר הגבוה ביותר של אמריקאים גרמנים.
סחר ודיפלומטיה

במהלך המהפכה האמריקאית (1775-1783) פרידריך השני, מלך פרוסיה היה עוין לבריטים, משום שאלו נטשו אותו במלחמת שבע השנים בשנת 1761. הוא העדיף את צרפת ופגע במאמץ המלחמתי של בריטניה בדרכים מתוחכמות, כגון חסימת מעברם של חיילי הסן. עם זאת, הסחר עם בריטניה היה חשוב מדי, וכן היה חשש להתקפה מאוסטריה, לכן המשיך פרידריך השני במדיניות השלום ושמר על נייטרליות קפדנית רשמית.
לאחר המלחמה, התרחב המסחר הישיר בין הנמלים האמריקניים בבולטימור, נורפוק ופילדלפיה, לבין הנמל הישן של ברית ערי הנזה בברמן, המבורג וליבק. האמריקנים ייצאו טבק, אורז, כותנה, סוכר, טקסטיל מיובא, מוצרי מתכת, בשמים, ברנדי ומוצרי טואלטיקה. המלחמות הנפוליאוניות (1803–1815) וחוסר היציבות הגובר במדינות הקונפדרציה הגרמנית הביאו לירידה ביחסים הכלכליים בין ארצות הברית להנזה. רמת המסחר עם האמריקאים מעולם לא התקרבה לרמת המסחר עם בריטניה, והיא התנודדה משום שארצות הברית עיכבה חוזה מסחרי עד 1827. הדיפלומטיה האמריקאית הייתה בלתי יעילה, אבל הקונסולים המסחריים ואנשי העסקים המקומיים ביצעו את עבודתם באופן טוב כל כך עד שארצות הברית יצרה קשרים דיפלומטיים עם פרוסיה. עם זאת, הסחר היה מינימלי.
בשנת 1834 ממשלת פרוסיה גילתה יוזמה ושלחה מומחי סחר לוושינגטון. הדיפלומט האמריקני הקבוע הראשון הגיע ב-1835, כשהנרי וויטון נשלח לפרוסיה. שר החוץ של ארצות הברית אמר כי "לא קיימת נקודה אחת של מחלוקת בין שתי המדינות הקוראות להסדר, וכי הקשר המסחרי שלהן, המבוסס על תנאי האמנה, מתנהל על אותן עקרונות ליברליים ונאוריים של הדדיות... בהדרגה עושות את דרכן נגד הדעות הקדומות הצרות וההשפעות המזיקות של המערכת המניעתית."
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (1861-1865), כל המדינות הגרמניות העדיפו את האיחוד הצפוני, אך לא מילאו תפקיד מרכזי. ב-1876 הצהיר הנציב הגרמני לתערוכת המאה בפילדלפיה, כי החימוש, המכונות, האמנות והמלאכה הגרמניים המוצגים בתערוכה היו באיכות ירודה ביחס למוצרים בריטיים ואמריקניים. לאחר איחוד גרמניה תחת הקנצלר אוטו פון ביסמרק בשנים 1870–1871 גרמניה התפתחה במהירות, אבל התחרות שלה הייתה יותר מול בריטניה מאשר ארצות הברית. היא קנתה כמויות גדולות יותר של מוצרים חקלאיים אמריקאיים, בעיקר כותנה, חיטה וטבק, אבל ניסתה לחסום את הבשר האמריקאי.
לאחר האיחוד בשנת 1871, האימפריה הגרמנית החדשה הקימה צי ברמה עולמית, שהיה לשלישי בגודלו בעולם, אחרי הבריטים והאמריקאים, והחל להתפשט ברחבי העולם. המיקום האסטרטגי של סמואה בדרום האוקיינוס השקט משך את האינטרסים הבריטים, האמריקאים והגרמנים. הם נכנסו לקונפליקט בשנות השמונים של המאה ה-19 ובשנת 1899, האיים חולקו בין ארצות הברית וגרמניה. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניו זילנד כבשה את סמואה הגרמנית, בעוד שהאמריקאים נותרו נייטרליים.
הקריביים

במאה ה-19 הגרמנים גילו עניין באיים הקריביים לצורך הקמת תחנת פחם. מנהיגי הצבא וחיל הים הפרוסי שקלו הקמת תחנת פחם בקריביים והציעו לרכוש את האי קוראסאו מהולנד. אמנם גרמניה בנתה במהירות צי ברמה עולמית, אך ספינות המלחמה שלה צרכו פחם רב ונזקקו תכופות לתדלוק בשל כך יכלו לפעול רק בטווח של תחנת פחם. הגרמנים הציגו סדרה של הצעות בנקודות שונות בקריביים אשר כולן נכשלו. עם זאת הקנצלר ביסמרק התנגד משום שרצה להימנע מחיכוך עם ארצות הברית. ביסמרק ירד מהשלטון בשנת 1890 והאסטרטגים של הצי הגרמני שוב הפנו את תשומת לבם אל הקריביים, אך לא הצליחו להקים בסיס על האי מרגריטה (ונצואלה).
עד 1900 מתכנני הצי האמריקאי היו אובססיביים לעיצובים הגרמניים ותמכו במאמצים נמרצים לאבטחת אתרי הצי באיים הקאריביים. בין השנים 1890–1910 מתכנני הצי הגרמני גינו את דוקטרינת מונרו וראו בה יומרה אגרסיבית שנועדה לשלוט על חצי הכדור המערבי. הם דאגו עוד יותר מהאפשרות שתיחפר תעלה אמריקאית בפנמה, משום שזו תוביל להגמוניה אמריקנית מלאה באיים הקריביים. האינטרסים הגרמניים הוצגו במטרות המלחמה שהוצעו על ידי הצי הגרמני בשנת 1903: "עמדה איתנה באיי הודו המערבית", "יד חופשית בדרום אמריקה" ו"ביטולה הרשמי של דוקטרינת מונרו" יספקו בסיס איתן ל"סחר שלנו אל איי הודו המערבית, מרכז ודרום אמריקה". במשבר ונצואלה (1902–1903) בריטניה וגרמניה שלחו ספינות מלחמה כדי לצור על ונצואלה לאחר שזו לא החזירה את ההלוואות שלה. גרמניה תכננה להנחית כוחות ולכבוש נמלים בוונצואלה אבל נשיא ארצות הברית תיאודור רוזוולט אילץ את הגרמנים לסגת. הוא שלח את הצי שלו ואיים במלחמה מול גרמניה אם אלה ינחתו בוונצואלה. בשנת 1904 הגרמנים קיוו להקים בסיס ימי בנמל מקסיקני בקריביים, אך לבסוף התוכנית נזנחה. בשנת 1917 הם שלחו את מברק צימרמן ובו הציעו למקסיקו ברית צבאית נגד ארצות הברית. יירוט המברק האיץ את כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה

במלחמת העולם הראשונה הצי הגרמני ניהל לוחמה בלתי מוגבלת על פני האוקיינוס האטלנטי, וכתוצאה מכך נפגעו אמריקאים. ברלין סירבה להפסיק את ההפצצות הימיות הבלתי מוגבלות. ארצות הברית אשר חפצה בהתבדלות, הצטרפה בסופו של דבר למדינות ההסכמה. זאת לאחר יירוט מברק צימרמן, מסמך גרמני מוצפן ובו מסר סודי ביותר למקסיקו המציע ברית עם גרמניה נגד ארצות הברית. פרטי התוכנית הרתיחו את האמריקנים; גרמניה הציעה גיבוי למקסיקו כדי שזו תפתח במלחמה מול ארצות הברית, במטרה לכבוש את שטחי דרום-מערב ארצות הברית, שטחים שהיו בריבונות מקסיקנית בעבר. בכך, רצו הגרמנים למנוע מהאמריקאים לפרוש כוחות באירופה וגרמניה תוכל עדיין להמשיך בלוחמה ימית בלתי מוגבלת כדי לקטוע את האספקה הבריטית.
הנשיא וודרו וילסון שכנע את הקונגרס להכריז מלחמה על גרמניה באפריל 1917. ארצות הברית ציפתה לספק כסף, תחמושת, מזון וחומרי גלם, אך לא ציפתה להעביר את אותן יחידות צבא גדולות, עד שבוושינגטון התברר עד כמה חלשות מדינות ההסכמה בחזית המערבית. לאחר יציאתה של רוסיה מהמלחמה בשלהי 1917, גרמניה יכולה להקצות מחדש 600,000 חיילים מנוסים לחזית המערבית שלהם. הכוחות האמריקנים הגיעו במספרים גדולים בקיץ 1918, והחליפו את כל האבדות של בעלות הברית, בעוד הצבא הבריטי הצטמצם מיום ליום.
בארצות הברית, נאמנותם של גרמנים-אמריקנים הייתה נתונה תחת מעטה כבד של חדשנות. כל השפעה תרבותית גרמנית ניכרת התקבלה בעוינות עזה. גרמניה הוצגה כאיום על חופש החיים ואורח החיים האמריקאי. בגרמניה הייתה ארצות הברית אויב נוסף והוקעה כ"משחררת כוזבת" אשר למעשה רוצה לשלוט באירופה עצמה. עם תום המלחמה, העם הגרמני אימץ את הבטחות וילסון להסכם השלום הצודק. האכזבה מחוזה ורסאי, שלא התנהל ברוח האידיאליזם של "ארבע עשרה הנקודות" אלא ברוח האירופאית הנושנה של מאזן הכוחות, הביאה את וילסון להסדר שלום נפרד עם גרמניה ובעלות בריתה במסגרת ועידת השלום בפריז. בקביעת תנאי הכניעה של גרמניה, ארצות הברית, שלא הייתה מעצמה מרכזית לפני המלחמה, הפכה יחד עם בריטניה וצרפת לאחת המעצמות המרכזיות בעולם.
בין מלחמות העולם > שנות ה-20

בשנות ה-20 של המאה ה-20 היחסים הכלכליים והדיפלומטיים בין המדינות היו טובים למדי. ממשלת ארצות הברית דחתה את הסכם ורסאי האנטי-גרמני משנת 1920, וחתמה על הסכם שלום חדש שלא היה בו כל עונש על גרמניה. כמו כן, ארצות הברית עבדה עם בריטניה כדי ליצור מערכת שלום אירו-אטלנטית. השגריר אלנסון ב' הווטון (1922–1925) האמין כי שלום עולמי, יציבות אירופית ושגשוג אמריקני תלויים בשיקום כלכלת אירופה ומערכותיה הפוליטיות. הוא ראה בתפקידו את קידום המעורבות הפוליטית של ארצות הברית עם אירופה. הוא התגבר על אופוזיציה פנימית, וחוסר עניין בוושינגטון. הווטון הבין במהרה כי שהנושאים המרכזיים על סדר היום קשורים כולם בכלכלה, במיוחד חובות המלחמה של מדינות ההסכמה לארצות הברית, פיצויים שחייבת גרמניה למדינות ההסכמה, האינפלציה העולמית והשקעות וסחר בינלאומי. הפתרונות, כך האמין, מחייבים מדיניות חדשה מצד וושינגטון ושיתוף פעולה הדוק עם בריטניה וגרמניה. הוא היה היזם המוביל של תוכנית דוז.
אף על פי שאנשי התרבות הגבוהה בגרמניה זלזלו בתרבות האמריקאית, הג'אז היה מקובל ביותר על הדור הגרמני הצעיר. להוליווד הייתה השפעה עצומה, וכך גם דטרויט כמודל של יעילות תעשייתית. ההשפעה הגרמנית על החברה האמריקאית הייתה מוגבלת באותה תקופה. זרימת ההגירה לארצות הברית הייתה קטנה, ורק לעיתים נדירות חוקרים אמריקאים צעירים השתתפו באוניברסיטאות בגרמניה. ממשלת ארצות הברית קיבלה את ההובלה באמצעות תוכנית דוז ותוכנית יאנג. הבנקים בניו יורק מילאו תפקיד מרכזי במימון הבנייה מחדש של כלכלת גרמניה. עם זאת, הימין הגרמני חשד במודרניות המיוצגת על ידי ארצות הברית.
גרמניה הנאצית 1933–1941

דעת הקהל בארצות הברית הייתה שלילית מאוד כלפי גרמניה הנאצית והיטלר, אך הייתה גם סלידה עזה מכניסה למלחמה ולהסתבכות בפוליטיקה האירופית. ב-1938 בירך ממשל רוזוולט באופן פומבי על הסכם מינכן, על מנת להימנע ממלחמה, אך בחשאי הובהר כי אין זה אלא דחייה הדורשת התחמשות מהירה. היחסים הפורמליים היו קרירים עד נובמבר 1938, אז נעשו קרים מאוד. האירוע המרכזי היה ליל הבדולח, התקפה גרמנית על יהודים ומוסדותיהם, שגררה סלידה אמריקאית עמוקה. לאחריו הורה נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט להחזיר את שגריר ארצות הברית בגרמניה. גם קבוצות דתיות שהיו פציפיסטיות הפכו לעוינות גם כן. בעוד שהזרם הכולל של פליטים מגרמניה לארצות הברית היה קטן יחסית בשנות השלושים, אינטלקטואלים רבים ברחו והתיישבו מחדש בארצות הברית, רבים מהם היו יהודים. האוניברסיטאות הקתוליות התחזקו עם הגעתם של אינטלקטואלים גרמנים קתולים גולים, כגון ולדמאר גוריאן בנוטר דאם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, מדיניותה הרשמית של ארצות הברית הייתה נייטרלית, עד 7 בדצמבר 1941, עם המתקפה על פרל הארבור מצד האימפריה היפנית, שבעקבותיה באה הכרזת המלחמה של ארצות הברית נגד האימפריה היפנית, 4 ימים לאחר מכן, בצעד שנחשב מפתיע, גרמניה הכריזה מלחמה על ארצות הברית (שבתגובה, הכריזה מלחמה על גרמניה ואיטליה עוד באותו השבוע). זאת בעקבות מדיניות החוץ של פרנקלין רוזוולט, מדיניות שפעלה לטובת בריטניה (וצרפת) מאז פרוץ המלחמה. ארצות הברית מילאה תפקיד מרכזי בתבוסת מעצמות הציר, מה שאומר שבאופן בלתי נמנע בלתי היחסים בין ברלין לוושינגטון היו איומים ונוראים. כבר בתחילת מרץ 1941 הנשיא רוזוולט היה מודע לעמדותיו של היטלר על ארצות הברית. רוזוולט היה חייב לאזן הצורך להכין את מדינתו למעורבות במלחמה בקנה מידה עולמי לבין הרצון העז של רבים מהאמריקאים להימנע ממלחמה בכל מחיר. זאת עד שההתקפה על פרל הארבור הכריעה את הסוגיה.
גרמניה הנאצית השתמשה בהשתתפות אמריקנית כאחת ממנהיגי בעלות הברית כדי להפיק ערך תעמולתי נרחב - הכרזה הידועה לשמצה "LIBERATORS" משנת 1944 עשויה להיות דוגמה טובה לכך. בכרזה זו ארצות הברית מתוארת כמכונת מלחמה מפלצתית ומרושעת המבקשת להשמיד את התרבות האירופית. הכרזה מרמזת על היבטים שליליים רבים בהיסטוריה האמריקאית, כולל קו קלוקס קלן, הדיכוי של אינדיאנים, ולינץ' בשחורים. הכרזה מגנה את הקפיטליזם האמריקאי, את הדומיננטיות לכאורה של יהודים באמריקה ומראה פצצות אמריקאיות שהורסות כפר אירופי חסר אונים. עם זאת, אמריקה השיקה כמה מסעות תעמולה נגדיים המציגים לעיתים קרובות את גרמניה הנאצית כמדינה עם מורל נחות המחרחרת מלחמה, שטופת מוח הקושרת קשרים הרסניים.
בעקבות תבוסת הרייך השלישי, הכוחות האמריקאיים היו אחד מכוחות הכובשים בגרמניה שלאחר המלחמה. במקביל עם תהליך הדה-נאציפיקציה ופירוק גרמניה מנשקה אזרחים אמריקאים התרועעו עם הגרמנים. הרכבת האווירית לברלין בשנים 1948–1949 ותוכנית מרשל (1948–1952) שיפרו עוד יותר את תפיסת האמריקנים בעיני הגרמנים.
ארצות הברית ומזרח גרמניה

ארצות הברית פעלה בהתאם לדוקטרינת הלשטיין, של קונראד אדנאואר משנת 1955, לפיה כינון יחסים דיפלומטיים עם 'הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית' תהיה מעשה לא ידידותי אל מערב גרמניה. היחסים בין שתי הגרמניות הפשירו מעט בשנות ה-70, כחלק מהדטאנט הכללי בין הגוש המזרחי למערבי. ארצות הברית הכירה במזרח גרמניה רשמית בספטמבר 1974, כשאריך הונקר עמד בראשה. כדי להדוף את הסיכון לליברליזציה פנימית במשטרו, הגדיל הנקר את השטאזי מ-43,000 סוכנים ל-60,000 סוכנים.
המשטר המזרח גרמני התווה אידאולוגיה רשמית שהשתקפה בכל אמצעי התקשורת ומוסדות החינוך שלו. הקו הבסיסי באידאולוגיה זו היה שארצות הברית גרמה להתפרקות הקואליציה שלחמה בהיטלר, וכעת היא מובילה את הגוש הריאקציונרי, תוך השיענות על "מחרחרי המלחמה מוול סטריט". למזרח גרמנים היה תפקיד משמעותי למלא כחזית מול האמריקאים הרשעים. עם זאת מעטים הגרמנים שהאמינו בכך. הם ראו מספיק מההתנהלות הרוסית. מאז 1945 כחצי מיליון סובייטים הוצבו במזרח גרמניה. יתרה מזאת, הם נחשפו למידע מקרובי משפחה במערב, כמו גם לשידורי רדיו אירופה החופשית, ולתקשורת המערב-גרמנית. התקשורת הקומוניסטית הרשמית לעגה למודרניזם ולקוסמופוליטיזם של התרבות האמריקאית והכפישה מאפיינים מאורח החיים האמריקני והעדפותיהם התרבותיות, בעיקר מוזיקת ג'אז ורוקנרול. המשטר המזרח גרמני הסתמך מאוד על שליטתו הדוקה בארגוני נוער כדי להסית אותם, בהצלחה מועטה, נגד התרבות הפופולרית האמריקאית. הדורות המבוגרים דאגו יותר מאיכות המזון הירודה וכן של הדיור והביגוד, שעמדו בניגוד דרמטי לשגשוג של מערב גרמניה. מומחים במזרח גרמניה נצפו עבור כל סימן של סטייה מן הקו המפלגתי; הפריבילגיות שלהם היו בסכנה. הפתרון היה לציית או לברוח למערב גרמניה, דבר שהיה קל יחסית לפני המרד המזרח-גרמני והקמת חומת ברלין של שנת 1961. האמריקאים ראו במזרח גרמניה פשוט בובה של מוסקבה, ללא עמדות או אפשרויות עצמאיות.