stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מוצא הרומנים
השפה המקורית של הדאקים הייתה שפה קרובה לשפה הלטינית

התאוריה הזאת מניחה ששפת הדאקים הייתה קרובה לשפה הלטינית, לכן תהליך קבלת השפה הלטינית היה מהיר כל כך.
תימוכין לסברה זו:
מניחים שהלאטינים הגיעו לחצי האי האיטלקי בסביבות שנת 1000 לפני הספירה ובאו מאותו אזור בו חיו הדאקים.
בדקדוק הרומני יש אפיונים של הלטינית הקלאסית שלא קיימים באף אחת מהשפות הרומאניות האחרות.
התקופה הקצרה של הכיבוש - "רק" 165 שנים.
נימוקי המתנגדים:
אף מקור עתיק לא מאשר את קרבת השפה הדאקית לשפה הלטינית.
מילים ממקור דאקי שנותרו בשפה הרומנית הן שונות לחלוטין מהמונחים הלטינים לאותם מושגים.
בכל הארצות בהן חיו שבטים תראקים (הדאקים הם ענף ממשפחת השבטים התראקים) תהליך קבלת השפה הלטינית והמנהגים הרומאים היה מהיר.
הגירה מהדרום

אוכלוסייה דוברת לטינית נדדה בימי הביניים והתיישבה בדאקיה. חלק מההיסטוריונים טוענים שהדאקים נכחדו לגמרי במלחמותיהם. לטענת המתנגדים, ההיסטוריונים התומכים בתאוריה הזאת הם לרוב היסטוריונים הונגרים והתאוריה משרתת את תביעות הונגריה לבעלות על טרנסילבניה.
תימוכין לסברה זו:
יש מילים בשפה האלבנית, ממקור תראקי או אילירי, שהן זהות למילים רומניות.
ולכיי/ארומניי שחיים מדרום לדנובה מדברים ניב רומני.
אין בשפה הרומנית השפעה טבטונית, למרות שבמאה ה-5 ובמאה ה-6 ישבו בדאקיה שבטים טבטונים.
אין עדויות כתובות על קיומה של אוכלוסייה רומנית בדאקיה בין הנסיגה הרומאית ובין המאה ה-10.
נימוקי המתנגדים:
הדאקים היו שבט תראקי, לכן קיימת האפשרות שהמילים המשותפות שהוזכרו, מקורם בשפה הדאקית.
קיימת השפעה משמעותית של השפות הסלביות על הרומנית, אך המחקרים מצביעים על כך שמדובר בניבים של בולגרית ומקדונית, בעוד שאם מקור הרומנים היה מהאזור האלבני, ההשפעה הייתה צריכה להיות של ניבים סרביים. בנוסף לכך אלבניה גובלת ביוון ושם, בתקופת האימפריה הרומית, דיברו יוונית ולא לטינית.
הנצרות האורתודוקסית הגיעה לרומניה מהסלבים ולא מהיוונים וזה מוכח על ידי המינוחים הדתיים שמקורם סלבי ולא יווני, דבר המוכיח שהיה חיץ סלבי בין הרומנים ובין היוונים.
הרומנית שונה מאוד מהשפה הדלמטית, דבר המוכיח שהתפתחו באזורים שונים.
שמות של מקומות (נחלים כמו Samus - Someş, Marisia - Mureş, Porata - Prut וערים כמו Petrodava - Piatra Neamţ, Varadia - Oradea) ששימרו את הנוסח הלטיני מצביעים על המשכיות.
כרוניקה הונגרית מהמאה ה-11 מאשרת שבהגיע ההונגרים לפאנוניה החבלים הסמוכים היו מיושבים ב"ולאכים".
באף כרוניקה לא מוזכרת הגירה של אוכלוסייה ממוצא רומאי מחצי האי הבלקני אל רומניה.
מאהה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  האוקיינוס ההודי 
 קואורדינטות:  4°41′S 55°29′E﻿ / ﻿4.68°S 55.48°E﻿ / -4.68; 55.48
 שטח:  157.3 קילומטר רבוע
 אורך:  26 קילומטר
 רוחב:  17 קילומטר
 גובה מרבי:  Morne Seychellois
 נתונים מדיניים
 מדינה:  איי סיישל איי סיישל
 אוכלוסייה:  77,000 (2010)
 אזור זמן:  UTC+04:00
 עיר ראשית:  ויקטוריה 
  (למפת סיישל מוגדלת) ויקטוריה האוקיינוס ההודי מדגסקר אטול אלדברהמאהה(למפת סיישל רגילה) ויקטוריה האוקיינוס ההודי מדגסקר אטול אלדברהמאהה
 
מאהה (באנגלית: Mahé) הוא האי הצפון־מזרחי והגדול ביותר מקבוצת איי סיישל (157.3 קמ"ר) שבאוקיינוס ההודי. נכון לשנת 2010, מנתה אוכלוסיית האי 77,000 איש. בצד הצפון-מזרחי של האי שוכנת בירת איי סיישל, ויקטוריה (נקראת גם נמל ויקטוריה או מאהה) והיא מאכלסת 86% מאוכלוסיית האי כולו. האי נקרא על שם ברטראן-פרנסואה מאהה דה לא בורדונה (Bertrand-François Mahé de La Bourdonnais), שהיה מושל מאוריציוס הצרפתית.
היסטוריה

הראשונים שהגיעו לאי היו הבריטים בשנת 1609. לאחר מכן אירופים לא ביקרו כלל באי, עד הגעת המשלחת של לאזאר פיקו בשנת 1742. ב-1 בנובמבר 1756 עגנה פריגטה של הצי הצרפתי בשם Le Cerf בנמל ויקטוריה. על האונייה היה קורנייל ניקולא מרפי, שכבש את האי עבור מלך צרפת דאז, על ידי הנחת אבן. כיום האבן (נקראת גם "אבן הבעלות"), היא האנדרטה העתיקה ביותר על האי מאהה, ומוצגת במוזיאון הלאומי ויקטוריה.
באוגוסט 1801, פריגטה של הצי המלכותי הבריטי בשם HMS Sibylle לכדה את ספינת הצי הצרפתי שיפון (Chiffonne) בקרב על האי מאהה. הצי הצרפתי התבצר על קו החוף של מאהה בין השוניות ועם הופעת הצי הבריטי החל קרב קצר אך עם התנגדות חריפה, שבסופו ניצח הצי הבריטי את הצי הצרפתי. מאהה נותר רכוש צרפת עד שנת 1812, אז הפך לקולוניה בריטית. הוא נשאר מושבה עד שנת 1976 בה קיבלה סיישל עצמאות והפכה לאומה שהעיר ויקטוריה בירתה.
גאוגרפיה

הנקודה הכי גבוהה באי נקראת מורן סיישל (Morne Seychelloisn) ושוכנת בגובה 905 מטרים, בפארק הלאומי מורן סיישל. מרבית האוכלוסייה שוכנת בחלקים הצפוניים-מזרחיים של האי, כמו כן גם נמל התעופה הבינלאומי של סיישל, שנפתח ב-1971. בחלקים הדרומיים והמערביים של האי שוכנים פארקים לאומיים נוספים (כגון הפארק הימי הלאומי ביי טרני והפארק הלאומי הימי פורט לאוניי) ובנוסף גם אוניברסיטת סיישל.
חי וצומח

באי אקלים טרופי ולח, הטמפרטורה הממוצעת היא 30 מעלות צלזיוס וכמעט בכל חודשי השנה יורד גשם. ישנם פארקים רבים עם צמחייה מגוונת ועשירה, בעיקר צמחים אנדמיים נדירים כמו צמח המדוזה (שנמצא רק באי מאהה), נפנטס פרבילי הטורף (או בכינוייו קנקן סיישל) ומינים נדירים של סחלבים.
האי מאהה לא זכה למראית עין האנושות עד סוף המאה ה-17 ולכן היה לאזור מחקר עשיר להבנת חיות הבר והצומח. תצפיות ומחקרים רבים שנעשו באי מהווים את הבסיס להבנה על סוגי חיות הבר והצומח הפראי שהיו באי לפני התיישבות האדם.
מינים רבים של חיות נמצאים בסכנת הכחדה מאז פלישת האדם לאי. הגורמים העיקריים הם הציד וכריתת היערות. חיפוש אחר מזון וענפי ספורט שונים הביאו לגסיסה רבה של מינים, ומינים אחרים איבדו בתי הגידול שלהם בעקבות כריתת עצים. חלקם אף נכחדו כליל, כגון התוכון הסיישלי, צב הביצות הסיישלי וקרוקודיל המים המלוחים. בזכות מאמצים רבים לשימור החי והצומח, בייחוד של האוקיינוגרף ז'אק קוסטו, האי משגשג ומינים רבים יצאו מסכנת הכחדה. מאמצים אלו החלו בתקופת הקולוניאליזם הבריטי ואף תפסו תאוצה לאחר שסיישל קיבלה את עצמאותה. גם לארגונים כמו BirdLife International והחברה לשימור סיישל היה חלק אינטגרלי רחב בשימור האי וסיוע למינים השונים.
האי מאופיין ומוכר בעיקר בגלל מיני הציפורים הרבות שחיות עליו. במאהה יש למעלה מ-150 מושבות שונות של ציפורים, בניהן זנים אנדמיים נדירים ומיני ציפורים ייחודיות לאי עצמו כגון היונה הכחולה, ציפור שמש ועוד. באי ניתן לראות גם ציפורים רבות שמאפיינות את האיים באוקיינוס ההודי כמו אנפות וביצניות. סיפור הצלחה מוכר הוא של "עורב הנחלים אדום החזה הסיישלי", שהיה על סף הכחדה ותודות לצפרים וארגוני איכות הסביבה חזר לחיות בסביבה פורייה ונחשב כיום לאחד מזני הציפורים הנדירות בעולם, אך יצא מסכנת הכחדה.
בנוסף לציפורים, ניתן למצוא באי צבי יבשה מזן אלדברה, שנמצאים בריכוז גבוה באיי סיישל וביניהם במאהה. האי עתיר בזנים של שממיות ולטאות, צפרדעים סוגלוסידיות – בין זני הצפרדעים הקטן ביותר בעולם, למעלה מ-30 מיני סרטנים, חלזונות אנדמיים, דגים ייחודיים וכרישי לוויתן.
כלכלה

בעבר מרבית הכלכלה של האי נשענה על ייצוא מסורתי של קופרה (זרעי קוקוס מיובשים), וניל וקינמון ומרבית הכסף שהגיע למאהה היה ממכירת סחורה מהמטעים. לאחר שקיבלה סיישל את עצמאותה ב-1976 הדבר הביא למינוף ופיתוח הכלכלה, ביחד עם פתיחת נמל התעופה הבינלאומי כמה שנים לפני כן והאיץ את התיירות אל מאהה בפרט ואיי סיישל בכלל. כיום התיירות מהווה כ-20% מהתוצר המקומי הגולמי ומכניסה מעל 400 מיליון דולר בממוצע בשנה, וכ-15% מכוח העבודה הן במשרות הקשורות בתעשיית התיירות. עם זאת, בעקבות החשיבות לשימור האי והטבע והמרחק הרב שהוא נמצא מאירופה ואמריקה (מהן מגיעים מרבית התיירים לאי), ישנה בלימה מסוימת ואין אפשרות להישען על תעשייה זו כעיקרית.
מרבית הכסף שזורם לאי מגיע מדיג, שהיא התעשייה הפופולרית בדרך כלל באיים. במים יש למעלה מ-1000 מיני דגים שחלקם מוגנים (אסורים לדיג) אך רבים אחרים ניתן לדוג והמטבח הסיישלי מורכב ברובו מדגים ופירות ים.
תעשיית הטונה מהווה את הנתח הגדול ביותר בייצוא ורוב ההכנסות מדיג מגיעות מתעשייה זו. לתעשיית הדיג יש קשר הדוק עם "היינץ", שיותר ממחצית ממפעלי שימורי הטונה נמצאים בבעלותו. מקור הכנסה נוסף הוא דיג סרטנים, ודמי רישיון שמשלמים דייגים זרים עבור הזכות לדוג סביב האי.
תעשיות נוספות שקיימות הן ייצור בהיקף קטן ונדל"ן של משקיעים זרים (בעיקר במלונות וריזורטים). לאחרונה נחקר שוק חדש של קידוח נפט לאחר שנמצאו מצבורי נפט רבים בסביבות איי סיישל. משאבים אלו יכולים להוות פוטנציאל גבוה להכנסות גבוהות אך תעשייה זו עדיין בראשיתה ובנוסף, אינה עולה בקו אחד עם חזון המדינה לשמר את החי והצומח באי.
עם זאת, קרוב ל-90% מהצריכה הפרטית והציבורית היא ממוצרים מיובאים ולכן הכלכלה אינה יציבה שכן היא מסתמכת על ייבוא ותלויה במדינות זרות, אך מצליחה להחזיק לאורך שנים כש-98% מהתושבים מועסקים ותורמים להתפתחות ושגשוג כלכלי.
צב האלדברה הסיישלי
מוסלים מגומאייב (מלחין)

| --- | --- |
צילום מ-1920
 לידה:  6 בספטמבר 1885 (יוליאני) גרוזני, צ'צ'ניסטן, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  28 ביולי 1937 (בגיל 51) נלצ'יק, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקברדינו-בלקרית, ברית המועצות 
 מקום קבורה:  Alley of Honor 
 מוקד פעילות:  באקו, אזרבייג'ן, ברית המועצות
 תקופת הפעילות:  1912–1937 (כ־25 שנים) 
 מקום לימודים:  המדרשה העבר-קווקזי למורים בגורי   המכללה הפדגוגית בטביליסי
 סוגה:  אופרה 
 שפה מועדפת:  אזרית, רוסית 
 צאצאים:  Magomed Magomaev, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  אמן מצטיין של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של אזרבייג'אן (13 בינואר 1936) 
 חתימה:  
 
אבדול מוסלים מוחמד-אולו מגומאייב (באזרית: Abdul Müslüm Məhəmməd oğlu Maqomayev;‏ 18 בספטמבר 1885, גרוזני – 28 ביולי 1937, נלצ'יק) היה מלחין ומנצח אזרי, יליד צ'צ'ניה. הוא היה אחד מחלוצי המוזיקה הקלאסית באזרבייג'ן. נכדו היה הזמר מוסלים מגומאייב.
רקע משפחתי ושנותיו המוקדמות

מוסלים מגומאייב נולד בשנת 1885 בשם "אבדול מוסלים מוחמד-אולו מגמואייב" במשפחתו של נפח צ'צ'ני, בדיוק באותו יום כמו המלחין האזרי החשוב האחר אוזייר חג'יבקוב. מקום הולדתו של אביו, סטארייה אטאגי שוכן כ-10 קילומטר צפונית מגרוזני, בירת צ'צ'ניה של ימינו, אז באימפריה הרוסית, כיום בפדרציה הרוסית. לפי אגדה משפחתית, האב נלקח כילד על ידי האימאם שאמיל מיישוב הררי לא ידוע. לפי נכדו מוסלים מגומאייב, המוצא הלאומי המדויק של אבות סבו לוטה בערפל.
מגומאייב גדל בגרוזני ולמד בבית ספר יסודי בעיר. בילדותו למד לנגן בכינור. בשנת 1900 התקבל לסמינר הפדגוגי בגורי, גאורגיה, שהשתייכה לאימפריה הרוסית. הוא למד נגינה באבוב, היה לסולן תזמורת הסמינר ואף ניצח עליה לפעמים. שם גם פגש את אוזייר חג'יבקוב, חבר ללימודים. עקב הקושי להתפרנס ממוזיקה החליט מגומאייב בהתחלה להתמקד בהוראה. בשנת 1905 הוסמך כמורה במכללת המורים בטביליסי ונשלח כמורה לכפר בקוביצ'י (בימינו - קיזליאר, בצפון אוסטיה-אלניה). בשנת 1906 בחר ללמד במכללה בלנקוראן, כיום באזרבייג'ן. הוא ארגן במכללה ערבים מוזיקליים ומופעי תיאטרון. בשנת 1911 קיבל תואר שאיפשר לו ללמד בבתי ספר תיכון ועבר לגור בפרוור של באקו, סאבונצ'ו.
פעילותו המוזיקלית

ב-1911 היה לסולן בתזמורת התיאטרון למוזיקה האזרבייג'ני ובמהרה התמנה למנצחו. בשנת 1916 כתב מגומאייב את האופרה הראשונה שלו "שאה איסמעאיל", המבוססת על פואמה עממית אזרית בעלת אותו השם. להבדיל מאופרות אזריות ראשונות אחרות, "שאה איסמעאיל" התמקדה פחות במרכיבים מוזיקליים אתניים אלא השתמשה בסגנונות לקוחים מהאופרות באירופה. האופרה הוצגה בהצלחה בשנת 1919 והמלחין שינה אותה בהמשך שלוש פעמים. מאוחר יותר גם המלחין גארא גאראייב ערך אותה בגרסה משלו בשנת 1987.
היצירה העיקרית שלו נחשבת האופרה "נרגיז" שנכתבה בשנת 1935 ושהעלילה שלה לבשה אופי ראיליסטי סוציאליסטי. נושא האופרה היה מאבקם של הקומוניסטים האזרים נגד "הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן". בסך הכל הלחין מגומאייב 15 יצירות מוזיקליות, רובן רספודיות. בשנת 1927 יחד עם חג'יביוב, פרסם "אוסף של שירי עם אזרבייג'נים" שכלל מעל 300 קטעי מוזיקה עממית מתועדת בתווים.
חייו הפרטיים

מגומאייב היה נשוי משנת 1905 לביידיגול ג'מל טרגולובה. אחותה הצעירה, מלייקה, התחתנה מאוחר יותר עם אוזייר חג'יבייוב וכך שני המלחנים הפכו לגיסים. למגומאייב נולדו שני בנים. הוא נפטר בשנת 1937 ממחלת השחפת בעת ביקור בנלצ'יק, בירת קברדינו-בלקריה, ברוסיה ונקבר בבאקו. בנו מוחמד היה צייר ואבי הזמר המפורסם מוסלים מגומאייב.
כדמות בכירה במוזיקה באזרבייג'ן היה מגומאייב פעיל במישור החברתי: ניהל את המחלקה המקומית של משרד (קומיסרות) החינוך, היה המנהל האמנותי של התיאטרון המוזיקלי ובשנת 1929 היה למנהל המוזיקלי של תחנת הרדיו של אזרבייג'ן.
פרסים ואותות כבוד

1935- תואר "פעיל מצטיין באמנויות" של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן
הנצחה

התזמורת הפילהרמונית של אזרבייג'ן נושאת את שמו.
יצירות

שאה אסמעאיל (1919-1915)
בגרסתה הראשונה המוזיקה התבססה על עקרונות האלתור והמוגאם, אולם בגרס השנייה והשלישית, השיחות הוחלפו ברציטטיבים. נחשבת אבן דרך חשובה בהתפתחות המוזיקה של אזרבייג'ן. .
חורוז -ביי (1929) - לא נגמרת
נרגיז (1935)
בשדות אזרבייג'ן (1934)
ריקוד האזרבייג'נית המשוחררת (1935)
מוזיקה לתיאטרון ולסרטים, עיבודים של שירי עם וריקודי עם
הערות שוליים

↑  מוסלים מגומאייב באתר www.visions.az
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303263005171  GND: 143458841  ISNI: 0000 0001 1441 6339  LCCN: n88061234  LNB: 000125678  VIAF: 35343592   WorldCat (עם VIAF): 35343592
מושבות הברון הירש בארגנטינה

בית הכנסת Novibuco 1 אשר הוקם ב-1895 במושבה לוסיינוויל (בסווילבסו)
מושבות הברון הירש בארגנטינה הן מושבות חקלאיות של יהודים שהוקמו בארגנטינה בסוף המאה ה-19. המושבות הוקמו בתמיכת הברון מוריס הירש וארגון יק"א ויושבו בעיקר על ידי יהודים ממזרח אירופה. הברון הירש ראה בהתיישבות היהודית בארגנטינה פתרון לאנטישמיות שחוו יהודי מזרח אירופה.
המתיישבים היהודים, אשר כונו "הגאוצ'וס היהודים" ("gauchos judíos" בספרדית), הקימו מספר מושבות ולצד אורח החיים החקלאי ניהלו חיים יהודיים והקימו בתי כנסת, בתי ספר, ספריות ומוסדות תרבות.
עד שנת 1896 נקלע פרויקט יישוב היהודים בארגנטינה לקשיים רבים. גם לאחר מותו של הירש באפריל 1896 יהודים המשיכו להגר לארגנטינה וארגון יק"א המשיך בהקמת מושבות חדשות.
במרוצת השנים עזבו מרביתם של בני הדור הצעיר את המושבות ועברו לערים הגדולות (בעיקר לבואנוס איירס) או לישראל. כיום נותרו יהודים מעטים ביישובים.
רקע

לקראת סוף המאה ה-19 החלו היהודים אשר התגוררו ברחבי האימפריה הרוסית לסבול מגילוי אנטישמיות רבים, לצד הגבלות שונות מצד השלטון. יהודים רבים מתחומי מזרח רוסיה החלו להגר למקומות שונים בעולם. במקביל, ארגנטינה, אשר הוקמה ב-1816, נקטה בסוף המאה ה-19 במדיניות של דלת פתוחה כדי לעודד הגירה אליה וליישב את שטחיה הריקים. צירוף נסיבות זה הביא להגירה של יהודים רבים ממזרח אירופה לארגנטינה. המדינה הצעירה הבטיחה לתושבית חופש דת, דבר שקסם ליהודים שסבלו מאנטישמיות במזרח אירופה. חלק מהיהודים פנו להתיישבות חקלאית וראשונת המושבות היהודיות הייתה מוזסוויל, אשר הוקמה ב-1889 (עוד לפני תמיכתו של הברון הירש).
בשנת 1891 הגה הברון מוריס הירש תוכנית לפיה שטחיה העצומים והריקים של ארגנטינה יוכלו להוות פתרון לבעיית היהודים במזרח אירופה. הירש ביקש לפתור את הבעיה היהודית לא באמצעות התארגנות לאומית, אלא באמצעות עידוד יוזמה כלכלית אינדיבידואלית ותוך שימת דגש על רווחיות ולא על מתן צדקה.
המושבות הראשונות

באוגוסט 1891 הקים הברון הירש את חברת יק"א, שאנשיה היו מוסמכים לאתר שטחים ליישוב היהודים. בסוף השנה נרכשו מידי ממשלת ארגנטינה שטחים בצפון המדינה, אולם לבסוף לא יצא רעיון זה אל הפועל.
בשנת 1892 החל תכנון המושבות החדשות באופן מסודר. הירש הגיע להסכם עם ממשלת הצאר אשר התיר ליהודים לעזוב את רוסיה. במקביל, החל במיון המתיישבים העתידיים. נבחרו מתיישבים בעלי ידע בחקלאות, שמשפחתם כללה לפחות עוד שני צעירים בגיל העבודה. המתיישבים אורגנו בקבוצות של 50 משפחות. הפרויקט תוכנן כמפעל עסקי שרווחיו יופנו להמשך ההתיישבות. חברת יק"א סיפקה למתיישבים את הקרקע, הציוד והתמיכה בשלב הראשון כהלוואה אותה יצטרכו להחזיר.
בינתיים החלו יהודים ממזרח אירופה להגיע בכוחות עצמם אל ארגנטינה והירש נאלץ ליישב אותם עוד בטרם הושלם התכנון. ראשונת המושבות שהוקמה בתמיכת הברון הירש הייתה מאוריסיו (הוקמה ב-1891) ונקראה על שמו של הברון, ואחריה המושבות סן-אנטוניו ווילה קלרה (על שם רעייתו של הברון, קלרה הירש). במקביל, סייע הברון באותה שנה למושבה מוזסוויל שנקלעה לקשיים והעביר אותה תחת חסותו.
הקבוצות המאורגנות הראשונות שהגיעו לארגנטינה הקימו את המושבה לוסיינוויל (בסווילבסו כיום) המנציחה את זכר בנו היחיד של הברון, לוסיין, אשר נפטר ב-1887.
המתיישבים היהודים נתקלו בקשיים רבים, אשר כללו תנאי אקלים קשים בהם לא היו מורגלים, אסונות טבע שהשמידו את היבולים בשנים הראשונות, ומתחים רבים בין המתיישבים לפקידי הברון בבואנוס איירס.
בשנת 1895 נפגש הברון הירש עם בנימין זאב הרצל בפריז, והשניים דנו ביישוב היהודים בארגנטינה. מאוחר יותר דן הרצל בשאלת מיקומה של המדינה העתידית בספרו "מדינת היהודים" בפרק "פלשתינא או ארגנטינא?".
אחרית דבר

באפריל 1896 הלך הברון הירש לעולמו, ואיתו גם החזון של התיישבות יהודית בארגנטינה. עד שנה זו הצליח מפעלו של הברון להביא לארגנטינה כ-10,000 יהודים, וכשני שלישים מהם נקלטו במושבות (היתר עזבו את המושבות לאור הקשיים הרבים). מספר זה דומה לכמות היהודים שהתיישבה באותן שנים בארץ ישראל.
רעייתו של הברון, קלרה, המשיכה את התמיכה ביק"א ובמתיישבים. המתיישבים הקימו בתי כנסת, בתי ספר ומוסדות תרבות אשר שימשו את הקהילה היהודית, ושמרו על קשר עם הציונות.
יהודים מאירופה המשיכו להגר לארגנטינה בעשורים הבאים ובתמיכת יק"א הוקמו מושבות חקלאיות נוספות, בעיקר בפרובינציות אנטרה ריוס, סנטה פה ובואנוס איירס. עם התגברות האנטישמיות בגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון החלה הגירה של יהודים מגרמניה. יהודים התיישבו במושבות רבות, ביניהן אביגדור, קולוניה לאפין (אנ'), פלאסיוס (Palacios), וילה דומינגז (אנ'), ווילגוואי (אנ'), ריברה (אנ'), וכן בכמה עשרות יישובים נוספים.
במרוצת השנים עזבו בני הדור הצעיר את החיים הקשים במושבות המרוחקות לטובת מגורים בערים הגדולות, בעיקר בואנוס איירס. חלקם העדיפו לממש את החזון הציוני באמצעות עלייה לישראל, כך שעם השנים התמעט מספרם של היהודים במושבות. באזורים רבים ניתן למצוא בתי כנסת ומבנים של הקהילה, חלקם נטושים וחלקם מתוחזקים על ידי הקהילה היהודית הקטנה שנותרה ביישובים.
המושבות

מוזסוויל (30°43′00″S 61°29′00″W﻿ / ﻿30.716667°S 61.483333°W﻿ / -30.716667; -61.483333)
מאוריסיו (35°34′57″S 61°31′29″W﻿ / ﻿35.582480°S 61.524751°W﻿ / -35.582480; -61.524751)
סן אנטוניו
וילה קלרה (אנ') (31°49′48″S 58°49′27″W﻿ / ﻿31.830056°S 58.824157°W﻿ / -31.830056; -58.824157)
לוסיינוויל (בסווילבסו) (32°22′45″S 58°52′40″W﻿ / ﻿32.37917°S 58.87778°W﻿ / -32.37917; -58.87778)
לקריאה נוספת

חיים אבני, ארגנטינה 'הארץ היעודה' - מפעל ההתיישבות של הברון דה הירש בארגנטינה, הוצאת מאגנס, 1973.
חיים אבני, מביטול האינקוויזיציה ועד חוק השבות - תולדות ההגירה היהודית לארגנטינה, הוצאת מאגנס, תשמ"ב. (הספר בקטלוג ULI)
חיים אבני, אמנציפציה וחינוך יהודי - מאה שנות ניסיונה של יהדות ארגנטינה, 1984-1884, מרכז זלמן שזר, תשמ"ו. (הספר בקטלוג ULI)
אלברטו גרשונוף, גאוצ'וס יהודים, שגרירות ארגנטינה בישראל, 1997
Sinay, Javier (2022). The murders of Moisés Ville: The Rise and Fall of the Jerusalem of South America. Translated by Robert Croll. Brooklyn, New York. ISBN 978-1-63206-298-7. OCLC 1295103711
הערות שוליים

↑  Matthias Lehmann, Baron Hirsch, the Jewish Colonization Association and the Future of the Jews, Jewish Studies Quarterly 27, 2020, עמ' 98 doi: 10.1628/jsq-2020-0006
↑  חיים אבני, פלשתינה או ארגנטינה?, עת-מול 253
↑  "מדינת היהודים", טקסט מלא בפרויקט בן-יהודה
↑  חיים אבני, מביטול האינקוויזיציה ועד חוק השבות - תולדות ההגירה היהודית לארגנטינה, עמ' 94-96.
↑  List of Jewsih Colonization Association colonies in Argentina with their geographical location
בית הכנסת "הברון הירש" במוזסוויל
מתיישבים יהודים במושבה אביגדור
מונמות'שייר

| --- | --- |
סמל מונמות'שייר
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אומת הבית:  ויילס ויילס
 בירת המחוז:  אוסק 
 תאריך ייסוד:  1535 (המחוז ההיסטורי)  1996 (המחוז הנוכחי)
 שטח:  850 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  94,142 (2018)
 קואורדינטות:  51°47′00″N 2°52′00″W﻿ / ﻿51.783333333333°N 2.8666666666667°W﻿ / 51.783333333333; -2.8666666666667 
 אזור זמן:  UTC
 http://www.monmouthshire.gov.uk/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     לחצו כדי להקטין חזרה    לחצו להגדלה      tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מונמות'שייר (בוולשית: Sir Fynwy, אנגלית: Monmouthshire) הוא מחוז בדרום-מזרח ויילס, בממלכה המאוחדת.
המחוז הוקם בשנת 1996 עם הסידור מחדש של מחוזות ויילס, הוא התבסס על מחוז מונמות'שייר ההיסטורי שנוסד ב-1535 ועד לשנת 1974 היה שייך באופן רשמי לאנגליה. עיר הבירה ההיסטורית של המחוז, שעל שמה הוא קרוי, היא מונמות', אולם כיום הבירה האדמיניסטרטיבית היא אסק (Usk). ברחבי המחוז מתגוררים 93,000 תושבים.
גאוגרפיה

מחוז מונמות'שייר גובל מדרום עם תעלת בריסטול ושפך נהר הסוורן, ממזרח הוא גובל עם המחוזות האנגליים הרפורדשייר וגלוסטרשייר, מצפון הוא גובל במחוז פוויס וממערב הוא גובל עם המחוזות ת'ורפן וניופורט. לאורך הגבול המזרחי של המחוז מתפרס עמק וואי שהוא אזור יופי טבעי יוצא דופן, בצידו המערבי נמצא קצהו של הפארק הלאומי ברקון ביקונס ובנוסף ברחבי המחוז נמצאים יישובים ואתרים רבים המושכים אליהם מבקרים ותיירים רבים לאורך השנה.
בחלקו הדרומי של המחוז עובר עורק התחבורה החשוב והכביש המהיר M4 המחבר את לונדון לערי דרום ויילס, הוא חוצה את שפך נהר הסוורן (לצד ה-M48 שמתפצל ממנו למספר קילומטרים) בגשר סוורן וגשר נסיך ויילס לפני שהוא נכנס למחוז באזור קלדיקוט. עורקי התחבורה העיקריים הנוספים במחוז כוללים את כביש ה-A40 (ציר לונדון-דרום ויילס ההיסטורי) החוצה את המחוז במרכזו ממזרח למערב בין מונמות' לאברגווני, והכבישים A449 וה-A465 (שה-A4042 ממשיך אותו) אשר חוצים את המחוז מצפון לדרום.
מלבד עיר הבירה של המחוז אסק (Usk) עם 2,834 תושבים, ערים ועיירות נוספות המחוז כוללות את אברגווני (Abergavenny) עם 12,515 תושבים, צ'פסטו (Chepstow) עם 12,350 תושבים, קלדיקוט (Caldicot) עם 12,230 תושבים ומונמות' (Monmouth) עם 10,508 תושבים. מלבד יישובים אלו שאר המחוז מאופיין בהתיישבויות קטנות ובעלות אופי כפרי.
אתרים נבחרים

טירת צ'פסטו
טירת רגלאן
הברקון ביקונס
תעלת מונמת'שייר וברקון
סוללת אופה
מנזר טינטרן
הערות שוליים

↑  נכון לשנת 2021.
↑  נתוני האוכלוסייה מתייחסים לשנת 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550539505171  GND: 4074955-1  LCCN: n81020029  MusicBrainz: 12613ba3-2717-4ad2-883a-fba6a9a2241b  VIAF: 152450284   WorldCat (עם VIAF): 152450284
מאהאטיר מוחמד

מאהאטיר בין מוחמד (במלאית: Mahathir bin Mohamad; בג'אווי: محضير بن محمد; תעתיק מדויק: מחצ'יר בן מחמד; נולד ב-10 ביולי 1925) הוא פוליטיקאי מלזי שכיהן כראש ממשלת מלזיה בשנים 1981–2003 ובשנים 2018–2020, הכהונה הארוכה ביותר מבין כל ראשי ממשלת מלזיה לדורותיהם. הקריירה הפוליטית שלו נמשכת כבר יותר משבעים שנה מאז הצטרף לראשונה ב-1946 למפלגת "הארגון המאוחד הלאומי של המלאים" (United Malays National Organisation – UMNO) שהוקמה אז וב-2016 הקים את מפלגתו, "מפלגת הילידים המלזים המאוחדת".
ביוגרפיה

מוחמד נולד וגדל באלור סטאר שבמדינת קדה. הוא הצטיין בלימודיו בבית הספר והמשיך ללימודי רפואה. במכללה, פגש את אשתו, סיטי אסמאה. הם נישאו ב-1956. לזוג 7 ילדים. חמישה בילוגיים ושניים מאומצים.
קריירה פוליטית

הוא החל להיות פעיל ב-UMNO לפני שנבחר לפרלמנט ב-1964. הוא כיהן תקופת כהונה אחת לפני שאיבד את המושב ולאחר מכן הודח מהממשלה יחד עם ראש הממשלה דאז, טנקו עבדול רחמן והורחק משורות המפלגה. כאשר התפטר עבדול רחמן, חזר מוחמד ל-UMNO ולפרלמנט וקודם להיות חבר הקבינט. ב-1976 הוא קודם לתפקיד סגן ראש הממשלה וב-1981 הוא הושבע כראש הממשלה לאחר התפטרות קודמו, חוסיין און.
בתקופת כהונתו של מוחמד כראש הממשלה, חוותה מלזיה תקופה של מודרניזציה וצמיחה כלכלית מהירות והממשלה יזמה שורה של מיזמי תשתיות נועזים. מוחמד היה הדמות הפוליטית הבולטת במלזיה והוא ניצח בחמש מערכות בחירות רצופות והדף שורה של יריבים בהתמודדות על מנהיגות המפלגה. עם זאת, צבירת הכוח שלו באה על חשבון עצמאותה של מערכת המשפט ועל חשבון הסמכויות והזכויות המסורתיות של המלוכה המלזית. הוא הפעיל את חוק הביטחון הפנימי השנוי במחלוקת כדי להחזיק במעצר פעילים, אנשי דת שלא מהזרם המרכזי ואת מתנגדיו הפוליטיים, כולל סגן ראש הממשלה, אנואר איבראהים, שאותו הוא פיטר ב-1998. 
הרקורד של מוחמד בדיכוי זכויות האזרח וההתנגדות שהוא גילה כלפי האינטרסים והמדיניות הכלכלית של מדינות המערב, הפכו את יחסיו עם ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, אוסטרליה ומדינות נוספות, לקשים. כראש הממשלה הוא תומך נלהב בפיתוח מדינות העולם השלישי והיה פעיל מאוד בתחום המדיניות הבינלאומית.
מוחמד המשיך להיות פעיל פוליטית לאחר פרישתו מכהונת ראש הממשלה. הוא היה למבקר חריף של היורש שנבחר על ידו, עבדוללה אחמד בדאווי ב-2006 ושל נג'יב רזאק ב-2015. בנו, מוכריז מאהאטיר, היה השר הראשי של מדינת קדה עד 2016. ב-29 בפברואר אותה שנה פרש מוחמד ממפלגת UMNO לאור תמיכתה במעשיו של ראש הממשלה רזאק, על אף מעורבותו בשערורייה פוליטית קשה. ב-9 בספטמבר אותה שנה, אישר סופית רשם המפלגות המלזי את הקמתה של מפלגתו החדשה של מוחמד, והוא היה למנהיגה.
ב-8 בינואר 2018 הוכרז מוחמד כמועמדה של קואליציית "ברית התקווה" לראשות הממשלה לקראת הבחירות שנערכו במאי אותה שנה, על רקע תוכנית לחון את אנואר איבראהים ולשתף איתו פעולה אם מערכת הבחירות תנחל הצלחה. בגיל 92 היה מוחמד לראש הממשלה המלזי שהאריך ימים יותר מכל קודמיו ומכל אלו שכיהנו אחריו עד אותה עת וכן לראש הממשלה המבוגר ביותר שכיהן אי פעם בכל מדינות העולם. הוא גם ראש הממשלה הראשון שנבחר לא מטעם מפלגת UMNO שהחזיקה בשלטון שנים רבות. 
הוא גם ראש הממשלה המלזי הראשון שכיהן בשתי תקופות כהונה לא רצופות. בבחירות שנערכו במאי של אותה השנה ניצחה מפלגתו של מוחמד והוא נבחר כחבר הפרלמנט של מלזיה מטעם מחוז הבחירה של לנגקאווי שבמדינת קדה. בעת תחילת כהונתו השנייה היה מוחמד בן 92 ובכך היה לראש הממשלה המבוגר בעולם. במהלך תקופת כהונתו, התנגד בתוקף לקידום זכויות להט"ב.
הוא סירב להעביר את השלטון לאיבראהים עד לנפילת ממשלתו ב-1 במרץ 2020.
באוקטובר 2022, הודיע כי יתמודד שוב בבחירות שהתקיימו בנובמבר 2022, אך הוא הפסיד. בפברואר 2023, הודיע מוחמד כי הוא ו-13 חברי מפלגתו הקודמת מצטרפים למפלגת "באמיפוטרה פרקאסה מלזיה".