אוריינות מקצוע ההיסטוריה
אוריינות היסטורית והוראת ההיסטוריה בישראל > דיאלוג

האתגר של הוראת ההיסטוריה הוא לנווט בחוכמה בין המטרות הסותרות של הוראת ההיסטוריה במינונים נכונים, בעזרת מקורות למידה מגוונים (לעיתים גם סותרים) ובאמצעות דרכי למידה קונסטרוקטיביסטיות. במקום למסור בשיעורי ההיסטוריה ידע מונוליטי, כדאי לראות בהם מעשה תרבותי ופוליטי, המלמד על טיבה של ההבנה ועל חלקו של הלומד בהבניית הידע ההיסטורי. הכיתה צריכה להוות מרחב התנסות שמטרתו היכרות עם הזיכרון הקולקטיבי, טיפוח תרבות דמוקרטית ומקום מפגש עם ריבוי של נרטיבים המגיב אל מרכיבה של החברה הישראלית בבחינת כלים שלובים.
ספר הלימוד הוא רק אחד מבין שלל חומרי למידה מגוונים ובהחלט לא החשוב בהם. בגילאים הצעירים יבחר המורה את "הסיפור הטוב" כדי לטפח את מרכיב הזיכרון הקולקטיבי כמו גם לעשות בו שימוש ראוי לחינוך ערכי. בחטיבת הביניים הבוגרת הוא יציג סיפורים שיש להם גרסאות פרשניות שונות כדי להדגים את המרכיב האנליטי בעבודת ההיסטוריון ואת היות ההיסטוריה דיסציפלינה פרשנית. בכיתות הגבוהות יכול המורה לפתוח בפני הלומדים את תפקידו של הזיכרון כמכונן זהות, כיצד הוא משתנה בזמן וכיצד קבוצות שונות עושות בו שימוש שונה, כל זאת תוך מודעות עצמית פרופסיונלית. להשגת מטרות אלה יובאו אל הכיתה מקורות ראשוניים במינון נגיש, כמו גם ידע אינטרנטי, קולנוע עכשווי, אמנות חזותית וספרות יפה.
האוריינות ההיסטורית הביקורתית היא חשובה, וטיפוח המחשבה הביקורתית הוא אינטרס קיבוצי של כל חברה דמוקרטית השואפת להיות חברה שאזרחיה מעצבים אותה באורח פעיל. רגישות חברתית וקבלת האחר הן מטרות ערכיות ראויות של הוראת ההיסטוריה ומימושן אפשרי רק בהבנת החלקיות של הסיפור ההיסטורי במסדרת דיאלוג שאין לו אמת סופית.
מורה המבקש לטפח דיאלוג ביקורתי בכיתתו מניח שעל מנת להבין היסטוריה יש להבין את הכוחות הפועלים על בני אדם. משום כך, יפעיל בשיעורו שני ממדים של מפגש אנושי: סיפורו של מסע בזמן שעיקרו מפגש של המורה והלומדים עם אירועי עבר באמצעות הטקסט ההיסטורי המספר את סיפורם, וממד הקשר הבין סובייקטיבי – זה של המורה עם תלמידיו ושל אלה בינם לבין עצמם. ולא ניתן להפריד בין שני ממדים אלה והם עצמם משתנים בכל רגע נתון.
קשה מאוד אולי אף בלתי אפשרי לשרטט למפגש כזה קווי מתאר ברורים. על כן מוטב לנו כי נתייחס אל הדיאלוג הפתוח הזה ביתר ענווה ונראה בו, קודם כל סיפור של התקשרות. ייתכן מאוד, שהצעד הראשון לקראת הנחלתה של אהבת ההיסטוריה וגם טיפוחה של אוריינות ביקורתית בקרב תלמידי בית הספר מונח ביישומה של למידה מחוברת. למידה שכזאת עשויה להתרחש כאשר המורה יצליח לנתב את שיעור ההיסטוריה אל מציאות החיים ואל חומרי הנפש של תלמידיו.
אם בעת הלמידה יוצג הטקסט ההיסטורי כבעיה המבקשת פענוח "כאן ועכשיו", ויאותרו נקודות מגע רבות בין אירועי היומיום ושאלות היסוד של חיי הלומדים בהווה לבין דילמות דומות מן העבר, אם ישכיל המורה להשתמש בעולם השפה ובמושגי התרבות של תלמידיו בהציגו את קווי הדמיון האנושיים לצד חשיפת השוני שבין התקופות ההיסטוריות – סביר להניח שהוא גם יצליח לטפח הנעה אפקטיבית להמשכה של למידה חוקרת. בשדה החינוך נדרשת אם כן, שפה אחרת משפת המחקר ההיסטורי האקדמי. נחוצה יותר מכל שפה של חיבור, של קשב ושל מפגש אנושי: שיעור ההיסטוריה יתנהל אמנם על אודות סיפור של מישהו אחר בהקשר שונה, אבל בה בעת הוא יאפשר התבוננות רגישה ומושכלת של הלומד בחייו שלו עצמו.
טיב הדיאלוג שמתקיים בין מורה לתלמידיו הוא זה שגורם לשיעור ההיסטוריה להיות בעל משמעות, ביחס ובמינון הנכון שבין הרכיבים של מעשה ההוראה – האינטלקטואליים, כמו גם הרגשיים והדמיוניים – יחס שבו רב הסמוי על הגלוי. הוראת היסטוריה טובה, אם כן, איננה צריכה להתמקד בעיצוב מודל של "אוריינות היסטורית ביקורתית" אלא בעיקר בטיפוחו של דיאלוג רגיש ומורכב מאוד בין בני אדם. דיאלוג כזה, הנסמך על אמנות האיזון בין קטבים שונים איננו יכול להתנהל בתוך ידון אקדמי אלא בתוך עולם אנושי. במילים אחרות, אין לו מבנה דעת מובחן שאפשר לפענח את צופני הדקדוק הפנימי שלו ולהציע לאורם מרשם בדוק. במקום כל זאת, אם המורה הצליח, מעשה אמן, למצוא את האיזון הנכון שבין אהבתו להיסטוריה רגישותו לתלמידיו, יכולת לעורר בהם עניין באמצעותו של הסיפור ההיסטורי לבין שימוש אפקטיבי בכמה תובנות חיונית מתחום האוריינות ההיסטורית הביקורתית, נוצר שיעור היסטוריה טוב כמעט מעצמו.
להבין היסטוריה משמעו להבין את הכוחות הפועלים על בני אדם. לשם כך יכול המורה להסתייע באזורי הדמיון האנושיים המשותפים לדמויות ההיסטוריות וללומדים בהווה. אם המורה מקבל את הנחת העבודה הזאת, הוא יבקש לנתב את שיעור ההיסטוריה אל מציאות החיים ותחומי הנפש של תלמידיו ואל מרחבי ההכרה, הרגש והדמיון שלהם; מהם ידלו את התנסויותיהם ואת המוטיבציה שלהם לצאת להרפתקה חוקרת בנתיבי העבר.
לשם כך, חייב המורה להשתמש בעולם השפה של תלמידיו, להציב להם חצי מפה בדרכן, לשאול שאלות שינחו אותם ולהתייחס אל תחושותיהם ורגשותיהם בלא חשש להשתהות במחיצתם ככל הנדרש. רק בדרך זו יבין המתבגר כי השיח ההיסטורי הוא אמנם על אודות סיפור של אחר, אבל למעשה הוא גם התבוננות בחייו שלו עצמו. למידה מסוג זה, המתרחשת בתוך קבוצת עמיתים יש לה ערך מוסף רב: עשויה היא לאתגר את נקודת מבטו של היחיד, לחשוף אותו לעימות מחשבתי עם אחרים ולאפשר לו להיפתח את מניפה רחבה יותר של אפשרויות פעולה.
לשיעור היסטוריה שני ממדים של מפגש: דיאכרוני – שעיקרו המסע האישי של המתבגר במנהרת הזמן אל היכרות עם דמויות מן העבר; וסינכרוני – המתייחס אל שותפיו של הלומד למסע זה. כך עשוי הלומד להיווכח שפלורליות של עמדות וריבוי זכרונות הם ממאפייניו המובהקים של השדה האנושי ולפתח עמדה סובלנית כלפיהם. בתהליך התפתחותי זה, המאתגר את הלומד לבחון את שיפוטיו המוקדמים, לעמת אותם עם ההווה הדינמי שלו ולפתח לעצמו דרך חדשה של התבוננות במציאות חייו, הוא עשוי להיפרד מאשליות ילדות ומתפיסות סטראוטיפיות. כאשר אנו לומדים את הסיפור ההיסטורי כפסיפס של נרטיבים, וכאשר תהליך זה מתרחש בתוך קבוצת לומדים הטרוגנית מבחינות שונות, יהיה נכון אם ננטוש מעת לעת את הכסות האידאולוגית והקבוצתית וניכנס למעגלי שיח עמוקים ואינטימיים השואפים להתחברות והתקשרות בטריטוריות פרטיות.
עמדה כזו כלפי הסיטואציה הלימודית מחייבת אותנו "להחליף שפה" ולהבין שהמעשה החינוכי שלא כמו המחקר ההיסטורי אינו מחפש אמת מדעית, אלא קודם כל סיפור של התקשרות. הוא מדבר בשפה של זיקות אנושיות, ולכן דווקא החוויה האישית, העמדה האותנטית של הכאן והעכשיו ודווקא, והזיהוי של אזורי הדמיון האנושיים (מה מרגיז, מעציב משמח, במה אני דומה ובמה אני שונה) הם אלו שצריכים לעמוד במרכזו של שיעור ההיסטוריה. תהליך כזה מחייב רפלקציה מתמדת כלפי תהליך ההוראה והלמידה. הלומדים בעזרת המורה צריכים להיות מודעים כל הזמן לשוני שבין הקונטקסט ההיסטורי לעומת מציאות החיים שלהם. רק כך הם גם עשויים להבין את משמעות הזמן ואת עומק ההתפתחויות והשינויים שהביא עמו.