stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנגיואדמה
הערות שוליים

↑  Jonathan A. Bernstein, Paolo Cremonesi, Thomas K. Hoffmann, John Hollingsworth, Angioedema in the emergency department: a practical guide to differential diagnosis and management, International Journal of Emergency Medicine 10, 2017-04-13 doi: 10.1186/s12245-017-0141-z
↑  Sara Axelrod, Mark Davis‐Lorton, Urticaria and Angioedema, Mount Sinai Journal of Medicine: A Journal of Translational and Personalized Medicine 78, 2011, עמ' 784–802 doi: 10.1002/msj.20288
↑  Amanda T Moon, Acquired Angioedema Due to C1 Inhibitor Deficiency: Background, Pathophysiology, Etiology, 2019-11-08
↑  Konrad Bork, Sven-Erik Barnstedt, Petra Koch, Heiko Traupe, Hereditary angioedema with normal C1-inhibitor activity in women, The Lancet 356, 2000-07-15, עמ' 213–217 doi: 10.1016/S0140-6736(00)02483-1
↑  Zafar H. Israili, Cough and Angioneurotic Edema Associated with Angiotensin-Converting Enzyme Inhibitor Therapy, Annals of Internal Medicine 117, 1992-08-01, עמ' 234 doi: 10.7326/0003-4819-117-3-234
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294853505171  BnF: cb12257944m (data)  LCCN: sh85005030  NKC: ph138678 
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
נפיחות ביד הנגרמה בעקבות התקף אנגיואדמה.
ארמון סוצו

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון, מוזיאון 
 כתובת:  Bd. Brătianu I. C. 2 sector 3, municipiul București 
 מיקום:  בוקרשט 
 מדינה:  רומניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1835
 תאריך פתיחה רשמי:  1835 
 סגנון אדריכלי:  התחייה הגותית, אדריכלות אקלקטית 
 קואורדינטות:  44°26′05″N 26°06′08″E﻿ / ﻿44.434816°N 26.102227°E﻿ / 44.434816; 26.102227
 muzeulbucurestiului.ro
  (למפת בוקרשט מוגדלת) ארמון סוצו(למפת בוקרשט רגילה) ארמון סוצו
 
השער אל חצר הארמון סוצו בבוקרשט
ארמון סוּצוּ (רומנית: Palatul Suţu; לפעמים ידוע בהיגוי השגוי "שוּצוּ") הוא בניין בבוקרשט, בירת רומניה, בשדרות ברטיאנו 2, באזור האוניברסיטה, ברובע 3, שנבנה בשנים 1833–1835 לפי תוכניות האדריכלים הווינאים קונרד שווינק ויוהאן פייט. סגנון הבניין הוא נאו-גותי. כיום שוכן בו "מוזיאון העיר בוקרשט".
הארמון נבנה עבור הפוסטלניק הגדול קוסטאקה גריגורה סוצו למטרת מגורים. סוצו קיבל את המגרש שעליו מתנוסס הארמון כנדוניה בחתונתו עם רוקסנדרה רקביצה.
מבנה

לבניין כיפה וארבעה צריחונים מצולעים. הבית יופה בהמשך על ידי נברשת עשויה מפליז משנת 1836 ובעלת 24 פמוטות, הדומה לזו שבכנסיית יוחנן החדש, כמו כן על ידי קישוטים - תקרתיים למשל, פרי יצירתו של הפסל קארל שטורק.
באולם המרכזי בנה שטורק שלוש ארקדות ומדרגות מרשימות המתפצלות לשתיים. מעל ראי שהוזמן ממוראנו עומד מדליון מעץ של אירינה סוצו, אשתו של גריגורה סוצו ובתו של הבנקאי שטפאן האג'י מוסקו. מסביב לארמון נמצא בעבר פארק שהיה מגיע עד למנזר סבא הקדוש, ושבמקומו נבנתה אוניברסיטת בוקרשט. בגן הפארק נמצאה בעבר בריכה והסתובבו בו שקנאים, טווסים פסיונים ובעלי חיים אקזוטיים.
הארמון עבר בירושה לבן מחוץ לנישואים של קוסטאקה גריגורה סוצו, גריגורה סוצו.
המקום נודע בזמנו במסיבות ובנשפים של האריסטוקרטיה המקומית, החשוב ביניהם בליל השנה החדשה (ה"רווליון"). העיתונאי איטלקי רוברטו פאווה שביקר בבוקרשט בשלהי המאה ה-19 החשיב את ארמון סוצו כאחד מהבניינים הייצוגיים של בירת רומניה, לצידם של ארמונות שטירביי, ברנקוביאנו וגיקה.
בימי השלטון הקומוניסטי ב-24 בינואר 1959 נהפך ארמון סוצו למוזיאון להיסטוריה של העיר בוקרשט.
קיים עוד ארמון סוצו בבלצ'יק בבולגריה.
ארמון סואן פאקד

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארכאולוגיה
 מיקום:  תאנון פאיה תאי 
 מדינה:  תאילנד 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1952
 תאריך פתיחה רשמי:  1952 
 קואורדינטות:  13°45′25″N 100°32′14″E﻿ / ﻿13.756836°N 100.537122°E﻿ / 13.756836; 100.537122
 www.suanpakkad.com
  (למפת בנגקוק מוגדלת) ארמון סואן פאקד(למפת בנגקוק רגילה) ארמון סואן פאקד
 
ארמון סואן פאקד (בתאית: สวนผักกาด, תרגום "גן הכרוב") הוא מוזיאון בבנגקוק, תאילנד, מדרום לאנדרטת הניצחון.
המוזיאון מציג עתיקות תאילנדיות, כולל בין היתר, מוצגי קרמיקה מבאן צ'יאנג, בני יותר מ-4,000 שנה.
בתחילת המאה ה-20 שימש כארמונם של הנסיך צ'אמבהוטבונגס ורעייתו צ'ומבהוט, שתחביבה היה גינון ואומנות תאית. בגן ניתן לראות צמחייה מאזורים שונים בעולם ומיערות הגשם התאיים.
המוזיאון נפתח ב-1952, והוא כולל שמונה בתים תאילנדים מסורתיים עם פרוזדורים מכוסים ביניהם.
במתחם שמונה בתים: בראשון מוצגים כלי נגינה תאילנדים בקומה הראשונה ופסלי בודהה בקומה השנייה. בבית השני מוצגים רהיטים ששימשו את הזוג המלכותי ובשלישי פרטי פורצלן. בבית הרביעי מוצגות יצירות אומנות, ובחמישי מוצג אוסף מטבעות של הנסיך. בבית השישי מוצגים פריטי אומנות קטנים. בבית השביעי מוצגות סצנות מסיפור הראמאיאנה, ובבית השמיני מוצגת אמנות פרהיסטורית תאילנדית, שכוללת חרסים, פריטי ברונזה, צדפים וכדומה.
באן צ'יאנג

בקומה השנייה והשלישית של הבית המרכזי, מוצגות עתיקות מבאן צ'יאנג. זהו אתר ארכאולוגי השוכן במישור קהוראט שבתאילנד. האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1992.
עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 דרום-מזרח אסיה נחשב לאזור שפיגר מאחור בכל הקשור להתפתחות התרבותית בפרהיסטוריה, וכי ההתפתחות נגרמה בעיקר כתוצאה מהשפעות חיצוניות. החפירות שנערכו בבאן צ'יאנג ובנוק נוק טהא הפריכו את הגישה הזאת והוכיחו כי אזור זה של תאילנד היה המרכז של פריחה תרבותית עצמאית ששגשגה כבר לפני אלפי שנים.
האתר התגלה בשנת 1957 וזכה לתשומת לב ציבורית בגלל כלי הקדרות האדומים שנמצאו בו. במהלך החפירות המדעיות הרשמיות הראשונות שנערכו ב-1967 נחשפו מספר שלדים ומתנות ברונזה המיועדות לקברים. באותן חפירות התגלו גם שברי אורז, ועל סמך זאת נטען כי המתיישבים באזור בתקופת הברונזה היו ככל הנראה חקלאים. בקברים העתיקים ביותר אין חפצי ברונזה, ולפיכך הם מתוארכים לתקופת האבן החדשה; הקברים החדשים ביותר מתוארכים לתקופת הברזל.
לפי בדיקות התיארוך הראשונות, שנערכו בשיטת ההארה החומנית, התקבלו תוצאות שבין 4420 למאה ה-34 לפנה"ס, כך שהאתר הוא למעשה הקדום ביותר בכדור הארץ שהיה פעיל בתקופת הברונזה. אולם, בחפירות שנערכו בין 1974 ל-1975 נחשף מספיק חומר שמתאים לתיארוך פחמן-14, והתקבלו תוצאות מדויקות יותר, שלפיהן הקבר הקדום ביותר הוא מהמאה ה-21 לפנה"ס, והמאוחר ביותר משנת 200 לפנה"ס. הכנת הברונזה החלה בשנת 2000 לפנה"ס בקירוב, לפי כורי מצרף ושברי ברונזה שהתגלו. חפצי הברונזה כללו צמידי יד, טבעות, צמידי רגל, חוטים ומטות, ראשי חניתות, גרזנים וקרדומים, ווים, להבים, ופעמונים קטנים.
אמת המים שבמקדש

אמת המים שהייתה בבית המקדש הייתה הפתרון הטכני לניקוז הנוזלים הרבים שנקוו על רצפת בית המקדש מתחת למזבח, כתוצאה מדמי הקרבנות הרבים שנשחטו בבית המקדש. באמה נצטברו שיירי הדם שנשפכו ליסוד המזבח, ולאמה שפכו גם את הפסולת שהייתה במקדש, כגחלים שנשתיירו במחתה, דמי קרבנות שנפסלו, גיד הנשה של קרבנות השלמים, ולדעת רבי יהודה אף גופות חטאת העוף הבאה על הספק.
האמה הובילה מעין עיטם, והייתה מחוברת ככל הנראה לאמת המים שבנה הורדוס להובלת מים מבריכות שלמה לארמונו ולמקדש. מי האמה נשפכו לנחל קדרון, והדמים שהיו בו נמכרו לגנני ירושלים לצורכי זיבול.
באמה השתמשו גם כדי לנקות את רצפת בית המקדש, הניקוי התבצע באופן הבא: פקקו את פתח יציאת המים בסוף האמה, המים שהמשיכו לזרום לאמה עלו על גדות האמה ומילאו את רצפת העזרה, לבסוף הסירו את הפקק, והמים שחזרו לאמה שטפו איתם את כל הלכלוך שברצפת העזרה.
בשבת היה אסור לנקות את המקדש באופן זה, אבל אם חל ערב פסח בשבת, שאז שחטו אלפי כבשים בשביל קרבנות הפסח, והרצפה הייתה מלוכלכת יותר מדי נהגו לפקוק את האמה אף בשבת. ונחלקו תנאים למטרת הפקיקה. לדעת רבי יהודה עשו כן מחוסר ברירה כדי לשטוף את העזרה, ולכן התירו איסור שבות. ולדעת חכמים לא פקקו את פתח היציאה של האמה אלא סתמו את כל האמה, כדי שדמי הקרבנות לא יתנקזו לאמה, כדי להגדיל את הטקס בעיני המתבוננים, שכן ”שבח הוא לבני אהרן שילכו עד ארכובותיהם בדם”.
הערות שוליים

↑  משנה, מסכת מידות, פרק ג', משנה ב'.
↑  משנה, מסכת תמיד, פרק ה, משנה ה.
↑  משנה, מסכת זבחים, פרק ח', משניות ז-יא.
↑  משנה, מסכת תמורה, פרק ז, משנה ו.
↑  משנה, מסכת יומא, פרק ה, משנה ו.
↑  תלמוד בבלי, מסכת פסחים, דף ס"ה, עמוד ב'.
ערך זה הוא קצרמרבנושא יהדות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אלכסנדר רנדל

אלכסנדר ויליאמס רנדל (באנגלית: Alexander Williams Randall;‏ 13 באוקטובר 1819 – 26 ביולי 1872) היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין. הוא כיהן כמושל ויסקונסין בשנים 1858–1862 וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1866–1869.
ראשית חייו

אלכסנדר רנדל נולד בכפר אמס שבמדינת ניו יורק. אביו, פיניאס, היה שופט בבית המשפט השלום שב בשנים 1837–1841. רנדל התחנך באקדמיית צ'רי ואלי שבניו יורק ולאחר מכן למד משפטים בהדרכת אביו. בגיל 19 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק. זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לטריטוריית ויסקונסין. ב-1840 הוא פתח משרד עורכי דין בעיר ווקשה, שם הוא היה ב-1845 למנהל הדואר המקומי.
קריירה פוליטית ושיפוטית

רנדל היה נציג לוועידה החוקתית הראשונה של ויסקונסין ב-1846, שם הוא הוביל בהצלחה החלטה להעברת שאלת זכות הבחירה לשחורים למשאל עם מדינתי. ב-1855 הוא נבחר לאספה המדינתית של ויסקונסין והיה המועמד הראשון, אך ללא הצלחה, של המפלגה הרפובליקנית לתובע הכללי של ויסקונסין. בשנים 1855–1857 הוא היה שופט פדרלי במילווקי.
מושל ויסקונסין

ב-1857 נבחר רנדל כמושל ויסקונסין מטעם המפלגה הרפובליקנית, וב-1859 הוא נבחר לכהונה נוספת. ב-1857 הוא היה מועמד סוס שחור. שני המתמודדים העיקריים בוועידה באותה שנה היו אדוארד ד. הולטון ממילווקי וולטר מקינדו מואושאו. להיטותו של הולטון ביטול העבדות וקשריו בחברה הגבוהה של מילווקי הקנו לו תמיכה רחבה, אך אישיותו המחוספסת התאימה יותר לאופיה של ויסקונסין כמדינת ספר באותה תקופה. בשל כך התפלגו הקולות בין הולטון לבין מקינדו ולא עלה בידי אף אחד מהם להשיג את הרוב הדרוש למועמדות. כאשר היה ברור שהוועידה נכנסה למבוי סתום והנציגים שוחררו ממחויבותם, זכה רנדל ברוב הקולות כמועמד של פשרה.
ערב פרוץ מלחמת האזרחים החזיק רנדל בדעות לביטול העבדות והציע שוויסקונסין תפרוש מן האיחוד אם אברהם לינקולן לא ייבחר לנשיאות.
כמושל, ניהל רנדל חקירה על מעשי הונאה בחלוקת מענקי הקרקע הפדרליים לסלילות מסילות הברזל בוויסקונסין שבוצעו על ידי קודמו, המושל הרפובליקני קולס בשפורד.
מלחמת האזרחים

מפרוץ המלחמה ועד לסיום כהונתו כמושל, הספיק רנדל לגייס 18 רגימנטים, 10 סוללות תותחים ו-3 יחידות פרשים, וכך עבר את המכסה של ויסקונסין ב-3,232 איש. צבא האיחוד הקים מחנה צבאי על שטחי היריד במדיסון וקרא לו "מחנה רנדל". כיום שוכן בשטח המחנה לשעבר אצטדיון מחנה רנדל.
ב-1861 מינה הנשיא לינקולן את רנדל כשגריר ארצות הברית למדינת האפיפיור. הוא לא היה שבע רצון ממינוי זה והוחלף בריצ'רד בלצ'פורד וב-1863 הוא מונה כעוזר המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. ב-1866 מינה אותו הנשיא אנדרו ג'ונסון כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1869. כאשר התנהל משפט ההדחה של ג'ונסון, נותר רנדל נאמן לנשיא והעיד לטובתו.
שנותיו האחרונות

לאחר סיום שירתו בממשל הפדרלי עבר רנדל לאלמיירה שבמדינת ניו יורק, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין. אלכסנדר רנדל נפטר באלמיירה ב-26 ביולי 1872. האו נטמן בבית הקברות וודלאון המקומי.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 4, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 1723-1724
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Wisconsin Historical Society, Wisconsin Historical Images, "Governor Alexander Randall".
1 2 3 4 5 6 7  Wisconsin Historical Society, Dictionary of Wisconsin History, "Term: Randall, Gov. Alexander W. (1819–1872)".
↑  Michael J. McManus, Political Abolitionism in Wisconsin, 1840–1861. Kent, OH: Kent State University Press, 1998, p. 28.
↑  Caryn Hannan (ed.), Wisconsin Biographical Dictionary. 2008–2009 ed. State History Publications, 2008, pp.334–335.
↑  "State Convention of 1857". The Milwaukee Sentinel. March 18, 1896.
↑  Mary Franzen, How the sinking of the Lady Elgin changed history, TMJ4, Sep 08, 2016
↑  National Governor's Association, "Wisconsin Governor Alexander Williams Randall".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1191202682  ISNI: 0000 0000 3595 0621  LCCN: n97063381  NARA: 118818540  NKC: xx0320893  SNAC: w68s5t02  VIAF: 46048855   WorldCat (עם VIAF): 46048855
ארמון סנט ג'יימס

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  ארמון 
 על שם:  יעקב בן זבדי 
 כתובת:  לונדון 
 מיקום:  הסיטי של וסטמינסטר 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 בעלים:  הנרי השמיני, מלך אנגליה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1536
 תאריך פתיחה רשמי:  1536 
 סגנון אדריכלי:  אדריכלות גותית לבנים 
 קואורדינטות:  51°30′17″N 0°08′16″W﻿ / ﻿51.504722222222°N 0.13777777777778°W﻿ / 51.504722222222; -0.13777777777778
 אתר רשמי
  (למפת לונדון מוגדלת) קנט סארי ברקשייר בקינגהאם הרטפורדשייר אסקסארמון סנט ג'יימס(למפת לונדון רגילה) קנט סארי בר. בקי. הרטפורדשייר אסקסארמון סנט ג'יימס(למפת הסיטי של וסטמינסטר רגילה) הפרלמנט הבריטיארמון סנט ג'יימס(למפת הסיטי של וסטמינסטר מוגדלת) הפרלמנט הבריטיארמון סנט ג'יימס
 
חייל בכניסת הארמון הפונה אל המאל
ארמון סנט ג'יימס (באנגלית: St. James's Palace) הוא אחד הארמונות העתיקים ביותר בלונדון שבאנגליה. הארמון נמצא בקרבת המאל, צפונית לפארק סנט ג'יימס.
היסטוריה של הארמון

בניית הארמון הוזמנה בשנת 1530 על ידי המלך הנרי השמיני, במקום שבו עמד קודם לכן בית חולים למצורעים הקרוי על שמו של ג'יימס הקדוש, ועל שמו נקרא הארמון והפארק הסמוך. הארמון נבנה מלבנים אדומות, בסגנון טיודור, סביב ארבע חצרות פנימיות. הוא הפך לבית המגורים העיקרי של בית המלוכה האנגלי, ולמרכז האדמיניסטרטיבי של משפחת המלוכה, בשנת 1698, אז נהרס בשריפה ארמון וייטהול. המלכה מרי הראשונה נקברה בקפלת הארמון.
בתקופת שלטונו של אוליבר קרומוול שימש הארמון למגורי חיילים. לאחר השבת המלוכה שופץ הארמון על ידי המלך צ'ארלס השני שבנה את פארק סנט ג'יימס.
הארמון ניזוק בשריפה בשנת 1809. מן הארמון המקורי נותר רק בית השער המקורי הטיודורי. בשל השריפה ובזמן השיפוצים עבר המלך ג'ורג' השלישי לבית בקינגהאם שהפך מאוחר יותר לארמון בקינגהאם.
משפחת המלוכה נשארה לגור בארמון בקינגהאם, וארמון סנט ג'יימס משמש בעיקר לאירועים רשמיים כגון קבלות פנים.
בשנת 1837 הכריזה המלכה ויקטוריה רשמית על מגוריה בבקינגהאם, וסיימה את מעמדו של ארמון סנט ג'יימס כמקום המגורים הרשמי, אולם הוא עדיין משמש מרכז אדמיניסטרטיבי רשמי - שגרירים זרים לבריטניה מגישים את כתב ההאמנה שלהם לחצר סנט ג'יימס, על אף שבפועל נעשה הדבר בארמון בקינגהאם.
בינואר 1939 כינסה הממשלה הבריטית בארמון זה את ועידת השולחן העגול. הארמון נפגע בתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה. כיום מתגוררות בארמון הנסיכה אן והנסיכה אלכסנדרה מקנט. קפלת המלך הסמוכה לארמון נבנתה על ידי האדריכל איניגו ג'ונס, והיא פתוחה לקהל.
אסטרפוביה

| --- | --- |

ברק מכה במהלך סערה
 תחום:  פסיכולוגיה
אסטרפוביה, (ידוע גם בשם: אסטרפופוביה, ברונטופוביה, קראונופוביה או טוניטרופוביה), היא פחד חריג מרעמים וברקים או פחד לא מוצדק מסופות רעמים מפוזרות או מבודדות, אסטרפוביה היא סוג של פוביה ספציפית. זוהי פוביה הניתנת לטיפול, שגם בני אדם וגם בעלי חיים יכולים לפתח. המונח אסטרפוביה מורכב מהמילים היווניות ἀστραπή (אסטריפ; ברק) וφόβος (פובוס; פחד).
סימנים וסימפטומים

אדם עם אסטרפוביה ירגיש לעיתים קרובות חרדה במהלך סופת רעמים גם כאשר הוא מבין שהאיום עליו הוא מינימלי. חלק מהתסמינים הם אלו המלווים בפוביות רבות, כגון רעד, בכי, הזעה, התקף חרדה, תחושה פתאומית של שימוש בשירותים, בחילות, תחושת אימה, החדרת האצבעות לאוזניים ודופק מהיר. עם זאת, יש כמה תגובות הייחודיות לאסטרפוביה. לדוגמה, בדרך כלל מחפשים ביטחון מאנשים אחרים, והתסמינים מחמירים כשהם לבד. אנשים רבים הסובלים מאסטרפוביה יחפשו מחסה נוסף מהסערה. הם עשויים להסתתר מתחת למיטה, מתחת לשמיכות, בארון, במרתף או בכל חלל אחר שבו הם מרגישים בטוחים יותר. בדרך כלל נעשים מאמצים לחנוק את קול הרעם; האדם עלול לכסות את אוזניו או לסתום את החלונות[דרוש מקור].
סימן אופייני לכך שמישהו סובל מאסטרפוביה הוא עניין מוגבר מאוד בתחזיות מזג האוויר. אדם עם אסטרפוביה עשוי להיות ערני לחדשות על סערות נכנסות. הם עשויים לצפות במזג האוויר בטלוויזיה ללא הרף במהלך התקפים גשומים ואולי אפילו לעקוב אחר סופות רעמים באינטרנט. זה יכול להיות חמור מספיק כדי שהאדם לא ייצא החוצה מבלי לבדוק קודם את מזג האוויר. זה יכול להוביל לחרדה ובמקרים קיצוניים מאוד, אגורפוביה - פחד לעזוב את הבית.
ילדים

בשנת 2007, מדענים גילו שאסטרפוביה היא הפוביה השלישית בשכיחותה בארצות הברית. זה יכול להופיע אצל אנשים בכל גיל ומתרחש אצל ילדים רבים, ואין לזהות אותו מיד כפוביה מכיוון שילדים עוברים באופן טבעי פחדים רבים כשהם מתבגרים. הפחד שלהם מרעם וברקים לא יכול להיחשב פוביה מפותחת, אלא אם היא נמשכת יותר משישה חודשים. במקרה זה, יש לטפל בפוביה של הילד, שכן היא עלולה להפוך לבעיה חמורה בבגרות.
כדי להפחית את הפחד של הילד במהלך סופות רעמים, הילד יכול להיות מוסח על ידי משחקים ופעילויות. גישה נועזת יותר היא להתייחס לסופה כאל בידור.
יחס

הטיפול הנפוץ ביותר ואולי היעיל ביותר לאסטרפוביה הוא חשיפה לסופות רעמים ובסופו של דבר בניית חסינות. כמה שיטות טיפול אחרות כוללות טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) וטיפול דיאלקטי התנהגותי (DBT). המטופל יקבל במקרים רבים הנחיה לחזור לעצמו על ביטויים על מנת להיות רגועים בזמן סערה. תרגילי נשימה כבדים יכולים לחזק את המאמץ הזה[דרוש מקור].
כלבים וחתולים

כלבים עלולים להפגין חרדה קשה במהלך סופות רעמים; בין 15 ל-30 אחוז עשויים להיות מושפעים. מחקרים מאשרים רמות גבוהות של קורטיזול - הורמון הקשור ללחץ - משפיע על כלבים במהלך ואחרי סופות רעמים. התרופות כוללות טיפולים התנהגותיים כמו התניה נגדית וחוסר רגישות, תרופות נגד חרדה ופרומון מרגיע כלבים, אנלוגי סינתטי של הורמון המופרש על ידי אמהות מיניקות.
מחקרים הראו גם שחתולים יכולים לפחד מסופות רעמים. אף על פי שזה פחות נפוץ, ידוע שחתולים מסתתרים מתחת לשולחן או מאחורי ספה במהלך סופת רעמים.
בדרך כלל אם חיה כלשהי חרדה במהלך סופת רעמים או כל אירוע דומה, כמעט בלתי מזיק (למשל מופע זיקוקים), מומלץ פשוט להמשיך להתנהג כרגיל, במקום לנסות לנחם בעלי חיים.
ראו גם

פוביה
פוביה ספציפית
הערות שוליים

↑  Johnson, Trevor "Fear of Thunder - Dealing With Astraphobia." Fear of Thunder - Dealing with Astraphobia. 30 Jan. 2009. EzineArticles.com. 14 Oct 2009
↑  Lalramengmawii (במאי 2020). "A Case of Astraphobia Induce Severe Anxiety in Human". Journal of Pharmaceutical Sciences and Research. 12: 656–657. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Dennis Coon, John O. Mitterer (2008). Introduction to Psychology: Gateways to Mind and Behavior. Cengage Publishing. p. 482. ISBN 978-0-495-59911-1.
↑  "Research aimed at finding way to soothe thunderstorm-stressed doggos". Pennsylvania State University. אורכב מ-המקור ב-2012-12-14. נבדק ב-2010-05-21.
↑  "There's Hope for Thunder-Phobic Dogs". University of Illinois. נבדק ב-2010-05-23.
↑  Cato (2010-08-03). "Thunderstorms Phobia in Cats – Cats and Thunderstorms". Our-cats.com. נבדק ב-2011-10-26.
אפיקיוס (המאה ה-1 לפנה"ס)

| --- | --- |
 לידה:  האלף ה־0.1 לפנה״ס 
 פטירה:  המאה ה־1 לפנה״ס 
 מדינה:  רומא העתיקה 
 
אפיקיוס (בלטינית: Apicius) הוא שמו של חובב מותרות רומאי שחי בשנות ה-90 של המאה ה-1 לפנה"ס ונאמר עליו כי עלה על כל בני דורו בהוצאה כספית בזבזנית. לדברי פוסידוניוס, אפיקיוס היה אחראי לגירוש מרומא של רוטיליוס רופוס, שהיה מחברה של היסטוריה של רומא שנכתבה ביוונית והיה בולט בצניעות האירוח שלו.
כפי שטרטוליאנוס מעיר, אפיקיוס מוקדם זה העניק את שמו לסדרה של אניני טעם וטבחים מאוחרים יותר, במיוחד מרקוס גאביוס אפיקיוס שחי במאה ה-1 לספירה וכן אפיקיוס נוסף, שחי במאה ה-2. השם "אפיקיוס" לא הועבר כשם משפחה, אך ככל הנראה נעשה בו שימוש ככינוי, שמשמעותו: אוהב אוכל טוב ושתייה טובה. מאותה סיבה, השם "אפיקיוס" בסופו של דבר נחשב מתאים עבור ספר בישול, וככזה שימש הן לטקסט בישול מהתקופה הרומית המאוחרת הידוע כיום בשם "אפיקיוס" (אנ') והן עבור הטקסט השונה למדי והקצר בהרבה Excerpta Apicii ("אפיקיוס מקוצר") המיוחס לווינידאריוס (Vinidarius) (המאה ה-5).
הערות שוליים

↑  פוסידוניוס (פרגמנט 27) מצוטט אצל אתנאיוס, החכמים במשתה (אנ'), ספר 4, 168d.
↑  טרטוליאנוס, אפולוגטיקוס (אנ'), פרק 3, סעיף 6.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רומא העתיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אריוברזנס

ערך זה עוסק במצביא פרסי. אם התכוונתם למלך קפדוקיה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  368 לפנה״ס פרספוליס, הממלכה האחמנית 
 נהרג:  330 לפנה״ס (בגיל 38 בערך) השערים הפרסיים, Persis, איראן 
 מדינה:  הממלכה האחמנית 
 פעולות ומבצעים
 קרב השערים הפרסיים 
 
אריוברזנס (ביוונית: Ἀριοβαρζάνης בפרסית: آریوبرزن (ארייברדנה); המאה ה-4 לפנה"ס) היה מצביא פרסי, שפיקד על הכוחות הפרסיים בקרב השערים הפרסיים. נחשב לגיבור לאומי באיראן.
ביוגרפיה

אריוברזנס בנו של ארטבזוס היה הסטרפ של פרסיס. תפקיד זה לא נזכר לפני כן וייתכן שאריוברזנס היה הראשון בתפקיד זה. הוא לקח חלק בקרב גאוגמלה, ולאחר התבוסה בקרב המלך דריווש השלישי נמלט אל הסטרפיות הנידחות מאימת אלכסנדר הגדול. אריוברזנס החליט לעצור את אלכסנדר, הוא בחר כשדה הקרב במעבר הרים צר שהיה ידוע בעת העתיקה בשם "השערים הפרסיים". (כיום טאנג א-מירן באיראן) המעבר מקשר בין הערים המודרניות יאסוג' וסדה. המעבר הזה הוא בין הבודדים באזור זה של רכס הרי זגרוס. בעונת החורף שבה נערך הקרב עשויה הטמפרטורה במקום ליפול עד מינוס 25 מעלות צלזיוס.
המעבר הוא נתיב דמוי משפך המתחיל בעמק רחב למדי והולך ונהיה צר יותר ויותר במעבר בין הרים תלולים קשים למעבר. אפילו כיום, במאה ה-21, עובר במקום כביש צר מאוד. הפרסים הקימו מארב שהוחזק בכוח חסימה ששלט על עמדות המפתח במעבר זה. אריאנוס טוען שלאריוברזנס היו 40,000 לוחמים. קווינטוס קורטיוס רופוס לעומת זאת טוען שהיו לו 25,000 לוחמים. אם כי חוקרים מודרניים כיום מעריכים שהיו לו לכל היותר כמה מאות חיילים. כאשר חייליו של אלכסנדר נכנסו למעבר אנשי אריוברזנס תקפו מכל הכיוונים, אלכסנדר איבד חיילים רבים והורה על נסיגה אולם שבוי פרסי דובר יוונית הוביל את המוקדונים במעבר עוקף שאפשר לאלכסנדר לאגף את אריוברזנס. מרבית הפרסים נהרגו קורטיוס טוען שאריוברזנס עצמו נהרג בהתנגשות בעוד אריאנוס טוען שהוא נמלט אל ההרים. אולם מרבית החוקרים מסכימים שגם אם נמלט הוא נהרג בידי חיילי אלכסנדר בהמשך.
במאמרו משנת 2005 "הגיבור הלאומי הראשון של איראן" טוען ההיסטוריון האיראני מנוצ'ר סדאט נורי שאריוברזנס נהרג ביום האחרון של חודש ינואר 336 לפנה"ס אחרי 48 ימי לחימה. אם כי חוקרים אחרים סוברים שאלכסנדר עוכב בשערים הפרסיים 40 יום.
אגדות פרסיות שונות מספרות שאחותו של אריוברזנס לחמה לצידו בקרב ונהרגה יחד אתו. באיראן של ימינו הוא נחשב לגיבור לאומי ופסל לזכרו מוצב בעיר יאסוג'.
לקריאה נוספת

ביל יני, אלכסנדר הגדול - לקחים מפועלו של המצביא הבלתי-מנוצח בהיסטוריה, 2012, הוצאת מודן - (מהדורה ראשונה בשנת 2010).
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה באתר ליוויוס
↑  פאול קלושה, "אלכסנדר הגדול" עמ' 52.
↑   Waldemar Heckel (2008), p 81
↑  אנציקלופדיה איראניקה
↑  אריאנוס 3.18.9
↑  ביל יני, עמ' 120.
↑  .Farrokh (PhD), Dr. Kaveh. Shadows in the desert - Ancient Persia at war. p. 106
| מלחמותיו של אלכסנדר הגדול |
| --- | --- | --- |
| אזורים גאוגרפיים | חבל הבלקן • אסיה הקטנה • סוריה-ארץ ישראל-מצרים • מסופוטמיה • פרסיס • באקטריה • סוגדיאנה • תת-היבשת ההודית • גרוסיה | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| קרבות וכיבושים | * המערכה הבלקנית של אלכסנדר הגדול: המצור על תבאי כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול: קרב גרניקוס • המצור על מילטוס • המצור על הליקרנסוס • קרב איסוס • המצור על צור • המצור על עזה • קרב גאוגמלה • קרב השערים הפרסיים    כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה: המצור על הסלע הסוגדיאני  הפלישה להודו: קרב הידספס • המצור על עיר המאלים | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| נושאים בביוגרפיה של אלכסנדר | אלכסנדר הגדול באגדות היהודיות • אלכסנדר הגדול באגדות הפרסיות • אופיו של אלכסנדר הגדול | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| אישים בולטים שפעלו בתקופת חייו של אלכסנדר | אישים בולטים שפעלו בתקופת חייו של אלכסנדר | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| יוונים ומוקדונים | פיליפוס השני • אולימפיאס • אריסטו • הפאיסטיון • פרמניון • פילוטאס • פרדיקס • תלמי הראשון • סלאוקוס הראשון • ליסימכוס • אנטיגונוס מונופתלמוס • אנטיפטרוס • קליטוס השחור • ניקנור • פוליפרכון • •אלקטס •מלאגרוס • פאיתון • קרטרוס • בלקרוס • אגיס השלישי | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| פרסים ושכירי חרבם, הודים ואחרים | דריווש השלישי • ממנון • בסוס • פורוס • ארטבזוס • פרנבזוס • אריוברזנס • מזאוס • אאוטופרדטס • ספיטמנס • אוקסיארטס • ארסמס | האימפריה של אלכסנדר הגדולאלכסנדר הגדול |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  SUDOC: 236210491  VIAF: 25156251685707990172   WorldCat (עם VIAF): 25156251685707990172
אפורוס

| --- | --- |
 לידה:  400 לפנה״ס? קימה, טורקיה 
 פטירה:  330 לפנה״ס? (בגיל 70 בערך) 
 ענף מדעי:  היסטוריון
 מקום מגורים:  יוון העתיקה
 צאצאים:  דמופילוס 
 
אפורוס איש קִִיֶמה (ביוונית: Ἔφορος ὁ Κυμαῖος;‏ 400–330 לפנה"ס לערך) היה היסטוריון יווני עתיק, הידוע עבור ההיסטוריה האוניברסלית (אנ') שלו.
ביוגרפיה

המידע על חייו מוגבל. הוא נולד בקימה (אנ'), איוליס (אנ'), ויחד עם ההיסטוריון תאופומפוס היה תלמיד של איסוקרטס ברטוריקה. לא נראה שהוא התקדם במיוחד כנואם, ובהצעתו של איסוקרטס עצמו, הוא החל ללמוד כתיבת ספרות וחקר ההיסטוריה. על פי פלוטרכוס, אפורוס דחה את הצעת אלכסנדר הגדול להצטרף אליו למסע המלחמה שלו על פרס כהיסטוריון הרשמי.
בנו דמופילוס הלך בעקבותיו כהיסטוריון.
אפורוס דיווח כי שביט התפצל לשניים בחורף 373–372 לפנה"ס.