רעי איוב
אליפז התימני > טענות אליפז בוויכוח בין איוב לרעיו

לאחר שבעת הימים בהם יושבים הרעים אצל איוב מבלי לדבר, פתח איוב את פיו וקילל את היום בו נולד. כנגדו השיב אליפז שייסורין לא באים על אדם לחינם ועליו לחזור בתשובה. איוב טען כנגד אליפז שהוא טועה. איוב טוען שהוא צדיק וכי הוא נענש על לא-עוול בכפו.
הנאום הראשון של אליפז מחולק ל־5 חלקים: דברי נחמה ועידוד לאיוב הסובל, תיאור חזיון לילה שבו נמסר לו שאין מלאכים ללא חטא ובוודאי שאין אדם ללא חטא, ניסיון תוכחה והדגשה שאיבוד הסבלנות והאמונה הוא מעשי טיפשי, העברת המסר שיש לבטוח בהשגחה האלוהית הצודקת והודעה על כך שלאיוב יש תקווה אם יקבל את הייסורים בהכנעה.
דברי אליפז מנוסחים בעדינות כך שקשה לקבוע האם בכוונתו היה לנחם את איוב או להוכיחו על חטאים נסתרים. לפי חלק מן החוקרים, קרוב לוודאי שאליפז ביקש לנחמו ולייעץ לו כיצד להתמודד על הסבל מבלי שיתייאש ויאבד את אמונתנו. אולם, דבריו של אליפז השאירו רושם קשה על איוב והרגיזו אותו: אליפז מתאר את גורלו של הרשע וגורל בניו מתוך כוונה לעודד את איוב ולהגיד לו שזה לא יהיה גורלו (אלא אם יפסיק להאמין ויאשים את האל) – אך זה אכן מה שכבר קרה לו ולבניו (ד 7: זְכָר־נָא מִי הוּא נָקִי אָבָד וְאֵיפֹה יְשָׁרִים נִכְחָדוּ: ד 11: לַיִשׁ אֹבֵד מִבְּלִי־טָרֶף וּבְנֵי לָבִיא יִתְפָּרָדוּ:) בהמשך הדברים מנסה אליפז להרגיע את איוב בטענה שצרתו היא צרת רבים וייתכן שקיבל את העונשים בשל חטאים קלים – אולם גודל הסבל של איוב לא מאפשר לו לפרש את הדברים כך (אם הסבל הוא בגלל חטא – אזי חטאו צריך להיות עצום ורב). בסוף טוען אליפז, באופן צדקני, שהייסורים באים על האדם כדי לחנכו ולכן עליו לקבלם באהבה (ה 19: בְּשֵׁשׁ צָרוֹת יַצִּילֶךָּ וּבְשֶׁבַע׀ לֹא־יִגַּע בְּךָ רָע:) נראה שעוצמת הסבל ואופיו לא מתקבלים על הדעת של איוב בתור מעשה חינוכי. אליפז מגלם כאן דמות של חכם האמון על השקפת עולמה של החכמה המעשית, השמרנית. כל הסבריו לסבלו של איוב הם רעיונות ידועים ומקובלים, המתאימים למקרים של אנשים רגילים וממוצעים, אך אין בהם כדי לבאר את המקרה המיוחד והחריג של איוב, הצדיק שעולמו חרב עליו בשעה אחת .
חוקרים אחרים, מצביעים על כך שדברי אליפז הם תוכחה המסווית כנחמה. לדידם, לפי דעתו של אליפז, איוב חטא ולכן הוא מקבל ייסורים, אולם משום כבוד חברו לא רצה לומר לו זאת במפורש ולכן הבליע את הטענות הללו בתוך דברי נחמה מתוך תקווה שחברו יכיר ברשעתו ויחזור בתשובה. הרמיזות של אליפז מפוזרות בדבריו לכל אורכם – החל מחזיון הלילה שממנו אליפז מסיק שכנראה איוב חטא כמו כל בני האדם (ואף המלאכים), אך הוא לא מצביע על חטא מפורש אלא "מסיק" על חטא כלשהו מקל וחומר. מלבד הכלל, אליפז רומז שאופן התגובה של איוב לייסורים מעיד כך שיראתו של איוב לא טהורה לחלוטין שכן הוא אינו מתוודה ולא מתפלל לאלוהים.
עמוס חכם[דרוש מקור]	רומז לכך ששאלתו של אליפז על אפשרות מותם של צדיקים (ד 7: זְכָר־נָא מִי הוּא נָקִי אָבָד וְאֵיפֹה יְשָׁרִים נִכְחָדוּ:) נענית באופן מחוכם ומרומז – אליפז ראה רשעים נכחדים, אך בדבר זה אין כדי להוכיח שאין צדיקים שנכחדים. בזה בא מחבר ספר איוב לרמוז לקורא המעמיק שהדברים השגורים בפי הבריות בשאלת שכר ועונש מופרכים ויש לחפש לשאלה זו תשובות אחרות.
לאור הנאום הזה, מציע יאיר הופמן, לתפוס את דמותו של אליפז כאפיון של "מאמין דוגמטי". אליפז לא יכול לצאת מתוך המסגרת הדוגמטית של האמונה בשכר לצדיק ועונש לרשע ועל כן ניסיונות הנחמה שלו לאיוב כוללים ניסיונות לשמור על שלוש אמונות יסוד: א. האל צודק ושופט צדק. ב. אמונתו בצדיקותו של איוב. ג. איוב סובל, סבל זה הוא אלוהי ולכן נגרם בגלל חטא. לפיכך, נדרש אליפז לנסח תורת גמול על פיה כל אדם הוא חוטא במובן מסוים.
גם בסבב הוויכוחים השני דיבר אליפז ראשון וניסה להוכיח לאיוב שיש בעולם צדק ומערכת של שכר ועונש, הפעם על ידי הוכחת טענת "רשע וטוב לו", והסביר שמציאות זו לא קיימת, כל הרשעים סובלים וזו ראיה לכך שהקב"ה משיב לכל אדם כגמולו. טענה זו היא רמז לכך שיש באיוב עוון מסוים ובגללו הוא נענש. איוב לא קיבל את טענת אליפז, וטען שיש רשעים רבים שטוב להם.
בסבב השלישי האשים אליפז את איוב בחטאים רבים: "רָעָתְךָ רַבָּה, וְאֵין קֵץ לַעֲוֹנֹתֶיךָ: כִּי תַחְבֹּל אַחֶיךָ חִנָּם, וּבִגְדֵי עֲרוּמִּים תַּפְשִׁיט; לֹא מַיִם עָיֵף תַּשְׁקֶה, וּמֵרָעֵב תִּמְנַע לָחֶם; וְאִישׁ זְרוֹעַ לוֹ הָאָרֶץ, וּנְשׂוּא פָנִים יֵשֶׁב בָּהּ; אַלְמָנוֹת שִׁלַּחְתָּ רֵיקָם, וּזְרֹעוֹת יְתֹמִים יְדֻכָּא". גם כאן הכחיש איוב את טענותיו של אליפז.
על שמו של אליפז נקרא הקיבוץ אליפז.