stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שיקום פסיכיאטרי
לקריאה נוספת

Corrigan et al. (Eds.), Principles and Practices of Psychiatric Rehabilitation - An Empirical Approach. Ny: The Guilford Press, 2008.
Mike Slade, Pesonlal Recovery and mental Illness: a Guide for mental health Professionals. Cambridge University Press, 2009
William A. Anthony and Marianne D. Farkas, The Essential Guide to Psychiatric Rehabilitation Practice. Boston University Press. 2011
Larry Davidson, Courtenay Harding, and LeRoy Spaniol, Recovery from Severe Mental Illnesses: Research Evidence and Implications for Practice. Volumes 1 & 2 . Boston University Press, 2006
William Anthony, Mikal Cohen, Marianne Farkas, and Cheryl Gagne. Psychiatric Rehabilitation, Second Edition. Boston University Press. 2002
דייוויד רועה, אמיר טל, ורד בלוש-קליינמן, יחיאל שרשבסקי, נעמי הדס- לידור, עדי תלם, מקס לכמן. השיקום הפסיכיאטרי, בדרך לפרופסיה
חנוך ירושלמי וורד בלוש-קליינמן, הדרכה בשיקום מכוון החלמה בבריאות הנפש: תאוריה ומעשה. הוצאת הקריה האקדמית אונו 2013
טל, א., בריאות נפש דיגיטלית - הבטחות ואתגרים, באתר פסיכולוגיה עברית, ‏2022
אפרת שדמי, איילת בן ששון, ענת דרך זהבי, דליה זקש ודייוויד רועה, פרקטיקה מבוססת ראיות במדעי הבריאות והרווחה: תאוריה ומעשה. חיפה: הוצאת פרדס. 2013
אורניה יפה ינאי, לכל אדם יש שביל: על עשייה אהבה קריירה ויעוד. בן שמן, הוצאת מודן.
מאיר חובב, אילנה דבדבני, קלרה פלדמן, מהדרה להכלה: החיים בקהילה של אנשים עם מוגבלויות בישראל. ירושלים: הוצאת כרמל, 2015
יחזקאל טלר, בדרך למעלה: פרקים בבריאות נפש קהליתית . חיפה, הוצאת אחווה
נעמי הדס לידור ומקס לכמן, שיקום והחלמה בבריאות הנפש-קריאה מנקודות מבט שונות: פרקטיקה מדיניות ומחקר. הוצאת ליתם 2007. (גרסה דיגיטלית להורדה, מאתר יספר"א)
יהודית רותם, נורית רוט, רעיה שלו, מקום של תקווה. 2016
י. קנייפל ויוליה מירסקי, שיקום במבחן העלייה: יוצאי ברית המועצות לשעבר בשיקום פסיכיאטרי, חברה ורווחה, 35(1), 2015.
הערות שוליים

↑  "Psychosocial Rehabilitation Services". Mental Health: A Report of the Surgeon General. Washington, D.C. United States Department of Health and Human Services. ISBN 978-0-16-050300-9. OCLC 166315877
1 2 3 4  לכמן, מ. (1998). שיקום פסיכו-סוציאלי במדינת ישראל: נקודת מפנה? חברה ורווחה, י"ח, 45–63.
↑  USPRA-US Psychiatric ehabilitation Association.
↑  לכמן, מ. (1992). עקרונות הטיפול והמודל השיקומי בפסיכיאטריה. שיקום פסיכו-סוציאלי בארץ. מתוך ח.דויטש, נ. הדס ומ. לכמן (עורכים), קובץ הרצאות מהכנס הארצי השני של האגודה הישראלית לשיקום פסיכו-סוציאלי. 21–28.
↑  Anthony, W.A. (1993). Recovery from mental illness: The guiding vision of the mental health service system in the 1990s, Psychosocial Rehabilitation Journal, 16(4), 11-24.
1 2  חוק שיקום נכי נפש בקהילה, ספר החוקים הפתוח, באתר ויקיטקסט
1 2  אתר החוג לבריאות נפש קהילתית, באתר אוניברסיטת חיפה
↑  Anthony, W.A., Cohen, M. & Farkas, M. (1990). Psychosocial Rehabilitation, Boston: Center For Psychosocial Rehabilitation, Boston University.
↑  בית הספר הארצי לשיקום שילוב והחלמה בבריאות הנפש
↑  אוהד בר-אפרת, ציפי הורניק-לוריא, אופיר פינטו וניצה (קלינר) קסיר (2019), תרומתן של תוכניות השיקום להשתלבות של מתמודדי נפש בשוק העבודה בישראל. פרסום של המוסד לביטוח לאומי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph1004399 
בית אנוש ברמת גן
אנטיפריסטזיס

אנטיפריסטזיס (מיוונית: άντιπερίστασὶς), בפילוסופיה, הוא מונח כללי עבור מספר תהליכים, אמתיים או מבוימים, שבהם תכונה אחת מחזקת תכונה אחרת הופכית. היסטורית, הסבר זה יוחס למספר תופעות, החל מתגובת סיד למים קרים, למקורם של הרעם והברק.
מקור המונח ביוונית הוא ἀντί ("מתנגד") ו-περίστασις ("עומד סביב").
המונח שימש להסביר את טענת הפילוסופים שקור, במקרים רבים, מגביר את טמפרטורת הגוף, ויובש מגביר את לחותו. לפיכך, נאמר, סיד (תחמוצת סידן) לוהט כאשר מוסיפים לו מים (תופעה שהוסברה אחר כך כתגובה אקסותרמית). רעיון זה שימש גם כהסבר לכך מדוע מי הבארות חמים יותר בחורף מאשר בקיץ (תופעה המוסברת כהסתגלות עצבית). גם הרעם והברק הוסברו כתגובה לקרירות הרקיע.
פילוסופים מן האסכולה הפריפטטית, כדוגמת תלמידי אריסטו, עשו שימוש נרחב ברעיון זה.
רוברט בויל בחן רעיון זה בעבודתו "New Experiments and Observations upon Cold", ומצא אותה לא תקפה מדעית.
ראו גם

עקרון לה שטלייה
הומאוסטאזיס
מחברת הזהב

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  דוריס לסינג
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  רומן 
 הוצאה
 הוצאה:  מייקל ג'וזף 
 תאריך הוצאה:  1962
 מספר עמודים:  595
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת עם עובד
 תאריך:  1978
 פרסים
 20th Century's Greatest Hits: 100 English-Language Books of Fiction 
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001983581
 
מחברת הזהב (באנגלית: The Golden Notebook) הוא ספרה הידוע ביותר של זוכת פרס נובל לספרות, דוריס לסינג, ראה אור ב-1962 ותורגם לשפות רבות. ב-1976 זכה בצרפת בפרס מדיסיס לסופר זר. זהו רומן מקיף ורב-רבדים המגולל פרק בחייה של אנה וולף, סופרת בריטית המתמודדת עם שלל בעיות: בעיות בחייה הפרטיים, ביחסיה עם גברים ונשים, ובגיבוש השקפת עולמה המוסרית והפוליטית. הוא מתרחש על רקע המאורעות המסעירים של שנות הארבעים והחמישים. הרומן נחשב בעיני חוקרים רבים לספר פמיניסטי קלאסי, אבל לא בעיני הסופרת עצמה, שלא רצתה להיות מוגדרת כסופרת פמיניסטית.
ב-2005, הרומן נבחר על ידי מגזין טיים כאחד מ-100 הרומנים בשפה האנגלית הטובים ביותר מאז 1923.
על הספר

מבנה הספר הוא כזה: ישנו רומן מרכזי בן ארבעה פרקים, בשם נשים משוחררות. בין פרק לפרק מפרידים קטעים של ארבע המחברות, שהם יומניה של אנה ווּלף הכותבת ארבעה יומנים בו זמנית, המַחברת השחורה, זכרונותיה של אנה ברודזיה במהלך מלחמת העולם השנייה. האדומה, חוויותיה של אנה בתור חברת המפלגה הקומוניסטית. הצהובה, רומן מתמשך אשר נכתב על בסיס הסיום הכואב של יחסי אנה עם מייקל, והכחולה, יומנה האישי של אנה שם היא רושמת את זכרונותיה, חלומותיה, ורגשותיה. כשמסכמת את כולם בסוף הספר "מחברת הזהב".
תוכן הספר > נשים משוחררות

הספר נפתח בתיאור ביקורה של אנה אצל חברתה מולי ג'ייקובס בקיץ 1957, לאחר חזרתה של מולי מטיול באירופה, תוך כדי פגישתן מצטרפים אליהן בעלה לשעבר של מולי, ריצ'רד, ובנה תומי. ריצ'רד הוא איל הון בשעה שמולי ואנה הן פעילות חברתיות, בעלות אג'נדה אנטי קפיטליסטית. ריצ'רד מנסה להציע לתומי עבודה באחד ממפעליו, ותומי דוחה את ההצעה, בטענה שזה מנוגד לחינוך שקיבל אצל אמו.
המחברת השחורה – יומן המתאר את חייה של אנה ברודזיה ואת פעילותה הסוציאליסטית ביחד עם עוד כמה חברים וילי, פול, ג'ימי, טד, ומרירוז. ביומן מתוארים הניגודים בין האידיאלים שאליהם החבורה מטיפה, לבין המציאות של חיי היום יום. בסוף היומן מתארת אנה איך מנהלת המלון, גברת בותבי. מפטרת את ג'קסון, הטבח השחור.
המחברת האדומה – חייה של אנה בבריטניה בין השנים 1950–1952, מתאר איך למרות שאינה חפצה בכך, אנה מוצאת עצמה מצטרפת למפלגה הקומוניסטית. את התלבטותה בעניין, כשמצד אחד היא רוצה באידיאלים מסוימים, אך מצד שני, היא אינה יכולה לקבל את התנהגות המפלגה הקומוניסטית ברוסיה. בנוסף לכך מוזכרים ביומן יחסיה של אנה עם מייקל.
המחברת הצהובה – רומן הנכתב על ידי אנה בשם 'צלה של השלישית' ברומן מסופר על אלה, גרושה ואם לבן יחיד, ועל תחילת יחסיה עם פול, לאחר מכן הסיפור מדלג חמש שנים קדימה ומספר על התרסקות יחסיהם. הרומן נכתב על בסיס חייה של אנה, כאשר דמותה של אלה מבוססת על אנה, מייקל בנה של אלה מבוסס על ג'אנט בתה של אנה, ג'וליה חברתה על מולי ג'ייקובס, ופול על מייקל.
המחברת הכחולה
הערות שוליים

↑  http://www.npr.org/templates/transcript/transcript.php?storyId=245955408
↑  http://mural.uv.es/vemivein/feminismcommunism.htm
↑  http://www.time.com/time/2005/100books/the_complete_list.html
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4099289-5  VIAF: 187345020   WorldCat (עם VIAF): 187345020
משולם זלמן מירלש

| --- | --- |
 לידה:  1624 ה'שפ"ד וינה, האימפריה הרומית הקדושה
 פטירה:  28 בנובמבר 1706 (בגיל 82 בערך) כ"ב בכסלו ה'תס"ז
 מדינה:  דנמרק
 מקום מגורים:  וינה, ברלין, קהילות אה"ו
 תחומי עיסוק:  רבנות
 בני דורו:  רבי גרשון אשכנזי, רבי יאיר חיים בכרך
 אב:  רבי יעקב דוד
 
רבי משולם זלמן מִירְלְשׂ-ניימרק (נכתב גם: מירלס; ה'שפ"ד, 1624 – כ"ב בכסלו ה'תס"ז, 28 בנובמבר 1706) היה מרא דאתרא, אב"ד וראש ישיבה בקהילות אה"ו.
תולדותיו

נולד לרבי יעקב דוד קאפיל, ראב"ד בווינה, בן רבי נפתלי צבי הירש אב"ד פולדא. ככל הנראה נשא שלוש נשים זו אחר זו: גננדיל, בת רבי יעקב רבה של וינה; מרים, בת רבי נתן פרידלנד; ואישה שלישית, בת מנהיג הקהילה היהודית בגלוגא, הפרנס רבי ברוך קרפלס. התגורר בווינה עד לשנת ת"ל (1670), בה גורשו יהודי וינה, אז עבר לברלין.
בשנת ה'ת"ם עזב רבי הלל אשכנזי את רבנות קהילות אה"ו והתמנה לרבה של ז'ולקבה. במקומו בא לתפקיד רב הקהילות רבי משולם זלמן. בתפקיד זה כיהן כ-26 שנה. הוא הקים ישיבה במָקום, ועמד בראשותה.
רבי משולם זלמן מתואר כ"למדן" וכ"גאון" בפי גדולי דורו. בבית דינו דנו בעיקר דיני ממונות, והוא היה מהיחידים באירופה שהיה מוסמך לכך מטעם השלטונות, ופסקי דינו קיבלו אישור רשמי מטעמו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, אליה השתייכה אז אה"ו.
בשנת ה'תנ"ב נקרא לכהן כרב הערים ז'ולקובה וטיקטין, אך סירב.
בהשתדלותו נבנה באלטונה מבנה בית כנסת גדול, בשנת ה'תנ"א. בית הכנסת חרב בשואה.
בשנותיו האחרונות מינה את חתנו רבי צבי הירש אשכנזי לכהן כרב לצידו. אחר פטירתו רצו קהילות המבורג וואנדסבק (אנ') שרבי צבי הירש ימלא את מקום חותנו, אך חלק מתושבי אלטונה רצו למנות את הרב משה מרוטנברג. על פי הסכם רוטציה, הוסכם ששניהם יכהנו כרבנים, כל אחד חצי שנה, לסירוגין.
על צדקותו סופר שקודם תפילתו שחרית הוצעה לפניו רכישת יהלומים במחיר זול, אך הוא דחה את ההצעה לאחר התפילה, משום חשיבות תפילה בציבור, על אף מניעת רווח כספי גדול. בינתיים ההצעה חמקה מידיו, ובוצעה מול אחר שהיה זמין לעסקה. רבי משולם זלמן שמח ביותר על שעלתה בידו לקיים את המצווה מול הפסד ממון זה.
צאצאיו

בנו רבי אברהם - דיין בפוזנא
בנו בנימין זאב וולף - מפרנסי הקהילה בברלין, חתן רבי נפתלי כ"ץ
בנו דובער
בנו רבי אריה לייב - אב"ד וואלפא
בנו נפתלי הירש ניימרק - רב בפולדא
בנו משה ניימרק - מחותנו של פתחיה, בנו של רבי דוד לידא
בתו (מאשתו מרים) שרה רבקה - אשת רבי צבי הירש אשכנזי (ה"חכם צבי")
חתנו רבי שלום ז"ק - אב"ד בירז'
חתנו רבי שמואל זנוויל מקראקא
חתנו רבי אלחנן ברלינר - אב"ד גרודנה
חתנו רבי יצחק אייזיק גינצבורג - אב"ד במוהילוב
בתו פעסלא - אשת רבי לייב הכהן פופרש
הערות שוליים

↑  שם המשפחה מתייחס לאם המשפחה, מירל, עם צורת הייחוס ביידיש; בהתאם לכך נכתב עם גרש: מירל'ש או מירל'ס.
↑  יש שזיהו אותו עם רבי יעקב טמרליש, אך כבר העיר מרדכי וייץ שרבי יעקב טמרליש לא היה אב"ד וינה, אלא רק גר שם, ראו: מרדכי ווייץ, עטרת פז: תולדות הגה"ק רבנו עקיבא איגר אבד"ק מרקיש-פרידלנד ופוזנא, קאליש תרצ"ח. עמ' 23, באתר היברובוקס
1 2  קובץ, תגים - ב, בני ברק תשל"א, באתר אוצר החכמה (צפייה חופשית – מותנית ברישום).
↑  ר' יעקב ב"ר יחזקאל סג"ל מזלאטווי (אנ'), שם יעקב, פרנקפורט תע"ו. דף ל ע"א, באתר היברובוקס. מובא על ידי רבי יוסף שאול נתנזון ורבי מרדכי זאב איטינגא, מגן גבורים לאורח חיים, סימן צ', אלף המגן ס"ק יג. הסיפור הובא גם במשנה ברורה, סימן צ', סעיף קטן כ"ט.
מבצע דני

מפת המבצע ביער צרעה
טנק H39 הוצ'קיס של חטיבה 8 בשדה התעופה לוד - 10/7/1948
מבצע דני היה המבצע העיקרי של צה"ל בקרבות עשרת הימים במהלך מלחמת העצמאות. מבצע זה נערך מ-10 ביולי עד ל-18 ביולי 1948. המבצע נקרא בתחילה מבצע לרל"ר - ראשי תיבות של היעדים המרכזיים לכיבוש במבצע - לוד, רמלה, לטרון ורמאללה. על אף שהושגו רק שני היעדים הראשונים, המבצע נחשב להצלחה גדולה. כוחות הלגיון הירדני הורחקו במידה ניכרת ממרכז הארץ, ובעיקר מגוש דן. כמו כן הורחב במידה ניכרת פרוזדור ירושלים. מבצע זה היווה נקודת ציון בתולדות צה"ל משתי בחינות, הראשונה, היה זה, למעשה, המבצע האוגדתי הראשון, והשנייה, הייתה זו הפעם הראשונה בה הופעלו טנקים של צה"ל בקרב, אם כי באופן לא מוצלח.
המבצע נקרא על שם דני מס, מפקד מחלקת הל"ה.
רקע

עם תחילת ההפוגה הראשונה היה החיבור בין ירושלים והשפלה רופף, שכן האספקה אליה עברה בדרך בורמה, שאף הגישה אליה הייתה בדרך עוקפת, העוברת באזור חולדה. האספקה בכביש הראשי הייתה תלויה בחסדי האו"ם ובחסדי הלגיון הערבי וסבלה מהפרעות קשות. אספקת מים שוטפת לעיר אף היא לא הוסדרה בשלב זה, בייחוד לאור זאת שהשליטה על מקורות המים בראש העין הייתה בידי הערבים. בנוסף, המשאבות בלטרון, אשר הזרימו את המים מראש העין לירושלים, היו תחת שליטת הלגיון הערבי. במרכז הארץ היו ערוכים כוחות הלגיון בלוד ורמלה, ומערבה משם עד יהודיה (עבאסיה), לימים יהוד, והיוו לכאורה איום על אזור תל אביב. ואכן, ב-11 ביוני 1948, ממש לפני כניסת ההפוגה הראשונה לתוקף, תקפו כוחות הלגיון שבאזור לוד ורמלה, ונעצרו בקושי רב בכפר עאנה (נווה מונוסון בקירוב), ממש בפאתי גוש דן. עם זאת, הדבר הביא לפרישת יתר של כוחות הלגיון, דבר שהפכם לפגיעים יותר. יתרה מזו, בעת התפרשות זו, ירדו כוחות הלגיון משולי ההרים, שם היה מעמדם חזק יותר, אל השפלה, שם קל היה יותר להתקיפם. מצפון ללגיון, מראש העין ומגדל צדק והלאה, עמד בקו החזית צבא עיראק.
סדר הכוחות > צה"ל

לקראת מבצע זה, שהיה הגדול ביותר של צה"ל עד אז, רוכזו כוחות בסדר גודל של כארבע חטיבות, תחת מפקדה מבצעית אחת, למעשה כאוגדה, שהתמקמה ביאזור, בפיקודו של יגאל אלון. כך, צה"ל נהנה מיתרון מספרי גדול במבצע זה.
מבצע זה היה הראשון בו הפעיל צה"ל טנקים. כשירותם הלקויה של אלה האחרונים גרמה לכך שצה"ל לא מיצה את יכולתם בתוצאות המקוות, ובקרבות הסתבר כי הלגיון, המצויד בשריוניות, עדיין נהנה מיתרון בתחום השריון.
הכוחות שרוכזו היו:
חטיבת הראל בפיקודו של יוסף טבנקין. לחטיבה צורף גדוד מוריה מחטיבת עציוני.
חטיבת יפתח בפיקודו של מולה כהן.
חטיבה 8 (המשוריינת) בפיקודו של יצחק שדה, ובה גדוד טנקים 82 וגדוד ממונע 81 (לימים 89) בפיקודו של משה דיין. כן קיבלה חטיבה 8 לצורך המבצע את גדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני.
גדוד 42 של חטיבת קרייתי. כוחות אחרים של 'קרייתי' נועדו לתפקידי החזקת קו. בהמשך, נטלו חלק בקרבות גם יתר גדודי החטיבה: 43 ו-44.
מחלקה אחת של חטיבת גבעתי (תש"ח), אשר הייתה מוצבת בכפר אוריה, הועמדה תחת פיקוד מטה 'דני'. בפועל, המחלקה לא נטלה חלק בקרבות.
נוסף לאלה עמדו לרשות המבצע כוחות אוויר, אשר פעילותם והשפעתם היו מצומצמים, תותחנים, כולל 20 תותחי 65 מ"מ (נפוליונצ'יקים), שני תותחי 20 מ"מ, ושש מרגמות כבדות, והנדסה. גדוד 32 של 'אלכסנדרוני' לא נועד להשתתף ישירות במבצע, ולא הועמד לרשות מפקדת המבצע, אולם פעל במסגרת מבצע בתק, ובכך אבטח את האגף הצפוני של הכוחות האחרים מפני התערבות העיראקים.
סדר הכוחות > הלגיון וכוחות עזר

עיקר כוחו של הלגיון נערך באזור ירושלים ולטרון, כאשר בכל אחד מאזורים אלה נערכה חטיבה אחת, בקירוב. מערבה משם, באזור לוד ורמלה, נערכה פלוגה סדירה של הלגיון, ולה מספר שריוניות ושני תותחי נ"ט. כן היה ללגיון גדוד ממונע אחד כעתודה. הירדנים הקצו לכל חטיבה סיוע ארטילרי של סוללה אחת ובה שישה עד שמונה תותחים. בנוסף לכוחות הסדירים, היו במרחב זה כ-450 לוחמי צבא הג'יהאד הקדוש וכן חמש פלוגות מתנדבים מעבר הירדן. אלה גם אלה הוכיחו קודם לכן כושר לחימה ניכר בקרבות האצ"ל ברמלה. הכוחות הבלתי סדירים, במידה שהיו כפופים מבצעית ללגיון, אורגנו כחטיבה נוספת, וכלל כוח הלגיון בארץ ישראל אורגן כאוגדה, אם כי, כמתואר, רק חלקה הוצב בגזרת הרלוונטית למבצע.
העבר ירדנים החזיקו כוחות קטנים גם באזור שמדרום לפרוזדור ירושלים, אם כי נראה שהדבר נעשה משיקולים פוליטיים, כמשקל נגד למצרים (ר' להלן), יותר מאשר משיקולים הקשורים ללחימה בצה"ל.
סדר הכוחות > העיראקים ואחרים

הצבא העיראקי פרס גדוד בקו החזית שבין ראש העין ומגדל צדק ועד קלקיליה. בכך היווה איום פוטנציאלי על האגף הצפוני של גזרת מבצע 'דני'.
באזור שמדרום לפרוזדור ירושלים היה כוח מתנדבים מצרי, חברי האחים המוסלמים ואחרים, בעוצמה של גדוד. גם לאלה יכולים היו להצטרף במקרה הצורך לוחמים מקומיים. כן שהה באזור כוח של 'צבא הג'יהאד הקדוש', ובו כמה מאות לוחמים.
תוכנית המבצע

מטרות מבצע 'דני' היו:
הרחקת האיום על גוש דן מצד כוחות הלגיון באזור לוד - רמלה.
הרחבת הפרוזדור לירושלים על ידי כיבוש לטרון, ואבטחתו מדרום, על ידי כיבוש שטחים ערביים הסמוכים אליו מכיוון זה.
מניעת לחץ הלגיון בירושלים על ידי העסקתו בחזית המרכז.
מטרה כללית יותר של המבצע הייתה נטילת היוזמה ההתקפית מן הלגיון בגזרה זו.
ברמה המדינית, עמד בראש מעייניה של ההנהגה הישראלית חיזוק החיבור של ירושלים למדינה היהודית, על ידי ביסוס ואבטחת דרך לאספקה שוטפת, כמו גם הובלת מים בלתי מופרעת.
לפי התוכנית המקורית היו כוחות צה"ל אמורים לכבוש תחילה את לוד ורמלה ולאחר מכן את לטרון ורמאללה. לכן נקרא המבצע בראשיתו מבצע לרל"ר. את לוד ורמלה תוכנן לכבוש על ידי תנועה מצפון ומדרום, כיתורן ופריצה אליהן ממזרח. הזרוע הצפונית נועדה לכבוש את שדה התעופה בלוד, את וילהלמה ואת קולה, משם נועדו הכוחות לכבוש את דיר טריף, בית נבאללה ולחבור עם הזרוע הדרומית בבן שמן, המנותקת מזה מספר חודשים. הזרוע הדרומית נועדה לצאת מאל ברייה (בית חשמונאי) לעינאבה (ליד מחלף ענבה בכביש 1), ואחר כך לג'מזו ולדאניאל (כפר דניאל), ולבסוף לחבור לזרוע הצפונית בבן שמן. כך יכותרו לוד ורמלה, לקראת כיבושן בשלב הבא.
חטיבת 'הראל' נועדה לפעול בשלב הראשון בפרוזדור ירושלים, כמעט במנותק, למעשה, מיתר הכוחות.
מהלך הקרב > החלק הראשון של המבצע > סגירת הטבעת על לוד ורמלה

אור ל-10 ביולי 1948 נכבש שדה התעופה בלוד על ידי גדוד השריון 82 ופלוגה מגדוד 42. כן נכבשו על ידי גדוד 33 של 'אלכסנדרוני', וגדוד 89, הכפרים וילהלמה, רנטיה (כיום רינתיה), קולה, לאחר קרב קשה, וטירה. בנוסף, יהודייה (עבאסייה) נתפסה, כמעט ללא לחימה, על ידי כוח חי"ם. גדוד 82 המשיך וכבש את דיר טריף אך נסוג עקב התקפות קשות של הלגיון, והדבר עיכב את התקדמות הזרוע הצפונית לעבר בן שמן.
בהתאם לתוכנית, כוחות חטיבת יפתח שהיוו את הזרוע הדרומית כבשו את עינאבה, ג'מזו ודאניאל. הם הגיעו ב-10 ביולי 1948 לבן שמן, ואגב כך שחררו את המקום מניתוק בן כמה חודשים. בבן שמן הם עצרו, בהמתינם לזרוע הצפונית.
ב-11 ביולי 1948 ניסו שתי פלוגות גדוד הפלמ"ח השלישי, מחטיבת "יפתח", לפרוץ ללוד ממזרח אך נבלמו בכרמי הזיתים בגבולות העיר.
בזרוע הצפונית הצליח גדוד הפשיטה 89 להגיע לבן שמן ב-11 ביולי 1948 בשעה 16.00, לאחר קרבות קשים עם הלגיון בבודרוס ובדיר טריף. גדוד 82 התעכב.
מהלך הקרב > החלק הראשון של המבצע > כיבוש לוד ורמלה

ב-10 ביולי כבש כוח של גדוד 42 את מפקדת חסן סלאמה, שבין רמלה לבאר יעקב, אך לא הצליח להתקדם הלאה לכיוון שכונת סכנת פאנוס שמצפון לרמלה, ואף לא הצליח לכבוש את המגדל הלבן.
בעוד כוח 'יפתח' ממתין לסיועו של גדוד 82, אשר בושש להגיע, משה דיין שהיה מפקדו של גדוד הפשיטה 89 של חטיבה 8 (גדוד הקומנדו), החליט לבצע פריצה מהירה ללוד ובמכת אש להמם את כוחות הלגיון בלוד ורמלה ולאפשר את כיבושן על ידי יחידות 'יפתח'.
הכוח הפורץ נע כשבראשו משוריין שלל של הלגיון שבראשו צריח ותותח, שכונה "הנמר הנוראי", ואחריו ג'יפים וזחל"מים. במכת אש מכל הכלים פרץ הכוח את קו העמדות בלוד וחדר לעיר. המשוריין נשאר במרכז העיר תוך כשהוא יורה לכל הצדדים ובעיקר על בית המשטרה (היום בית הדין של מג"ב). שאר הכוח פנה דרומה עד למבואות הצפוניים של רמלה משם נסוג בחיפוי המשוריין.
כל הפשיטה נמשכה 47 דקות. אבדות הגדוד היו תשעה הרוגים ו-17 פצועים. הפשיטה הממה את הלוחמים הערבים וכוחות 'יפתח' הצליחו להשתלט בלילה על העיר, נציגיה הודיעו על כניעתם, והוכרז עליה עוצר. עם זאת, הכוח שבתוך בניין המשטרה נותר להילחם. על חלקו של גדוד הקומנדו במבצע כותב מפקדו, משה דיין: "היחידה נעה קדימה בטור שבראשו משוריין של הלגיון, עם צריח ותותח שתי ליטראות שנפל בידי הגדוד בפעולת יום אתמול. נמצא לו תותחן שאומן מניה וביה ושם מתאים – "הנמר הנוראי" – ומיד הופעל בשורותינו...עם כל ירייה של ה"נמר" התמוטטו שקי העפר של העמדות ונראו ערבים בורחים מעמדותיהם."
בתום המבצע אבא פוקס מונה למושל צבאי של לוד.
מהלך הקרב > החלק הראשון של המבצע > כיבוש לוד ורמלה > ההתקוממות בלוד ופינוי לוד ורמלה

ב-12 ביולי 1948 בשעה 11:30 פרצו ללוד שלושה משוריינים של הלגיון, והחלו יורים לעבר הכוח הישראלי. מהאש נהרגו שני חיילי יפתח ו-12 נפצעו. ההתקלות ארכה 30 דקות ולאחר מכן הסתלקו המשוריינים. תושבי העיר, שהיו בטוחים כי הגיע הכוח הירדני שנשלח כתגבורת, החלו צולפים בישראלים מחלונות הבתים ומהגגות, ואף פרצו לרחובות ונשקם בידם למרות העוצר. ניתנה פקודה לירות בכל מי שייראה ברחובות.
לאחר אותה תקרית, התקיימה שיחה בין בן-גוריון למשה שרת, ובה הוסכם על המדיניות הבאה לגבי לוד ורמלה:

א. "יש להכריז ברבים בשתי הערים שכל מי שחפצו לצאתן - הרשות נתונה בידו".

ב. "יש להזהיר כי כל הנשאר יישאר על אחריותו מבחינת ההזנה ואין שלטונות ישראל מתחייבים לספק לו מזון".

ג. "אין בשום פנים להכריח נשים, ילדים, ישישים וחולים לצאת".

ד. "אין לפגוע במנזרים ובבתי כנסיות אלא אם יש צורך צבאי מכריע".

ה. "יש להקפיד בכל חומר הדין שהחיפושים לא יהיו מלווים מעשי חבלה והרס".

ו. "יש למנוע בכל האמצעים מעשי שוד".

ההנחיות הללו נשלחו לאלון באותו ערב, בגרסה מתוקנת של אג"ם, בה נאמר: "להזהיר שאיננו אחראים להגנת הנשארים".
בעיר נותרו רק כמה מאות תושבים, רובם נוצרים, שבחרו להישאר. המפונים הורשו לקחת את כל רכושם הנייד, מלבד רכב ממונע. הם פנו צפונה לכיוון ברפיליה, שם עדיין נמצא הלגיון.
ב-12 ביולי בבוקר תפס כוח של גדוד 42 את סכנת פאנוס, ובהמשך אותו יום חתמו נכבדי רמלה על הסכם כניעה מול מפקדי 'קרייתי'. מטה מבצע דני גייס 50 משאיות שהובילו את התושבים עד אל קובאב (כיום משמר איילון), ומשם עשו דרכם ברגל לקווי הלגיון בלטרון. תוך יומיים פונו 30,000 - 45,000 תושבים. בלילה שבין 12 ל-13 ביולי חמקו הלוחמים שבבניין המשטרה והושלם כיבוש לוד.
מהלך הקרב > החלק הראשון של המבצע > קרבות נוספים

מצפון לגזרת 'דני', ב-12 ביולי כבש גדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני את מג'דל יאבא וראש העין מידי הכוחות העיראקים במבצע בתק. מתקן השאיבה במעיינות הירקון נפל בידי צה"ל במצב כמעט תקין.
חטיבת הראל פעלה בגזרה המזרחית של המבצע ומטרתה הייתה אבטחת הדרך לירושלים מפני ניתוק מצד דרום. הגדוד השישי של 'הראל' כבש בלילה שבין 12 ל-13 ביולי 1948 את הכפר סובא ובאותו זמן כבש הגדוד הרביעי את סרעה. בכיבושים אלה 'הראל' לא נתקלה בהתנגדות רבה.
מהלך הקרב > החלק השני של המבצע

ב-13 ביולי נעצרה תנופת ההתקפה של צה"ל, עקב תשישות וצורך בהתארגנות. כמו כן החל לחץ בינלאומי אשר סימן אפשרות להפוגה קרובה. נוסף לכך, בגלל החמרת המצב בחזית הדרום, הועבר לשם גדוד הפשיטה 81. בשל כל אלה, בוטלה המשימה לכבוש את רמאללה, והוחלט להסתפק בלטרון, ולכבשה על ידי התקפות ממזרח וממערב כאחד. כן הוחלט כי גדוד 33 יישאר בתפקיד אבטחה בגזרתו, ועל הפסקת כפיפותו המבצעית לחטיבה 8.
לחלק זה של המבצע קרא יגאל אלון "מבצע מיקי", לזכרו של האלוף דוד מרכוס (שכונה מיקי סטון).
מהלך הקרב > החלק השני של המבצע > הגזרה המערבית

כוחות 'יפתח' התקדמו מזרחה וכבשו את ברפיליה, סלבית (שעלבים), אל בורג' (גבעת התיתורה) וביר מעין (רעות). הם עמדו בהצלחה בהתקפות משוריינות של הלגיון בקרב אל בורג'. לעומת זאת, כוח 'יפתח' לא הצליח לכבוש את צומת בית סירא.
גדוד 82 התקדם לעבר בודרוס, אך נסוג עקב התקפות נגד של הלגיון.
ב-16 ביולי בבוקר, כוחות גדוד 32 של 'אלכסנדרוני' נסוגו מול התקפות קשות של הלגיון בקולה. בהתקפת נגד, גדוד 82 ושתי פלוגות מגדוד 33 כבשו מחדש את המקום. למחרת שוב כבשו הערבים את קולה, ושוב, בהתקפת נגד של 'אלכסנדרוני', צה"ל כבש את המקום, לאחר שעבר מיד ליד חמש פעמים בסך הכל.
במאמץ לכתר את לטרון תפסו כוחות מחטיבות 'יפתח' ו'הראל', בלילה שבין 17–18 ביולי 1948, את משלטי בית נובא ממזרח ללטרון. בכך כמעט הושלם כיתור לטרון ונותר פער של שלושה ק"מ בין שתי זרועות המבצע. הכוחות בבית נובא עמדו בפני התקפות נגד קשות, וכוח מ'עציוני' שניסה להיחלץ לעזרתם נסוג. לאחר זמן התברר שהלגיון מצא דרך עוקפת לכביש לטרון-רמאללה, המחברת את לטרון למשלטי הרדאר שליד מעלה החמישה.
בלילה שבין 17 ו-18 ביולי, כוחות מהגדוד הראשון של 'יפתח' כבשו את שילתא ותפסו את גבעה 318 החולשת על הכביש ללטרון, אך נסוגו באבדות כבדות, 45 הרוגים, בקרב חירבת כוריכור.
מהלך הקרב > החלק השני של המבצע > הגזרה המזרחית

אור ל-16 ביולי 1948 החלו הגדוד השישי של חטיבת 'הראל' בהתקפה על רכס התותחים בלטרון. להתקפה קדמה הרעשת תותחים על הרכס. חלק של הרכס נכבש אבל הלגיון החזיק במקום גדוד משוריין ופתח בהתקפה על חיילי חטיבת הראל שלא הספיקו להתחפר. כוחות חטיבת הראל נסוגו כשהם משאירים במקום 19 הרוגים ופצועים שנרצחו על ידי חיילי הלגיון. סך כל אבדות ההתקפה בגזרה המזרחית: חמישה חיילים מהגדוד הרביעי של החטיבה; 20 הרוגים מהגדוד השישי, ושבעה הרוגים מגדוד 61 (מחטיבת עציוני).
ב-16 ביולי 1948 נכבשו על ידי גדוד 4 מחטיבת 'הראל' הכפרים אישוע, עיסלין (כיום חלק מאשתאול), דיר עמר, וכסלא (כסלון) בלילה שבין 17 ו-18 לחודש, נכבשו דיר ראפאת, על ידי מחלקה מגדוד 43, והר-טוב, כולל בניין המשטרה הסמוך, על ידי הגדוד הרביעי של 'הראל', ועל ידי כך נפתחה דרך חלופית לירושלים. יחידות מ'עציוני', אשר היו אמורות לכבוש באותו לילה את בתיר, כפר בו עוברת מסילת הברזל יפו-ירושלים, לא ביצעו את משימתן, והמסילה נותרה מנותקת.
במהלך 18 ביולי עמדו הכוחות במתקפת נגד של הלגיון, בסיוע של פלוגה מהגדוד הרביעי בפיקודו של דוד אלעזר. אולם כוח של גדוד מוריה נסוג, תוך ספיגת אבדות, בקרב חירבת אבו לאחם. תפיסת משלטי בית נובא לא הספיקה לצורך כיתור לטרון והדרך של הלגיון ללטרון נשארה פתוחה.
ב-18 ביולי 1948, מספר שעות לפני כניסת ההפוגה השנייה לתוקף, נעשה ניסיון אחרון לכבוש את לטרון, זו הפעם בהתקפה ישירה. שני טנקים מחטיבה 8 ופלוגת חי"ר מחטיבת יפתח נעו מאל קובאב ללטרון. הטנק הראשון ירה לעבר תחנת המשטרה בלטרון אבל הפגז השלישי נתקע בקנה והטנק נסע אחורה לתקן את התקלה. בעקבות זאת נסוג כלל הכוח.
תוצאות המבצע

המבצע הרחיק את כוחות הלגיון ממרחב תל אביב. עשרות כפרים נפלו בידי צה"ל. מרכזי תחבורה חשובים, כמו שדה התעופה בלוד ותחנת הרכבת בלוד, נכבשו ונפתחה דרך חלופית לירושלים. המבצע נטל את היוזמה מהלגיון ופתר את בעיית האיום הקיומי בירושלים. למעשה, במבצע זה כמעט תמו קרבות התנועה בין צה"ל ללגיון במלחמה זו. למרות שלטרון לא נכבשה והכביש הראשי לירושלים נשאר חסום, הרי לאחר המבצע לטרון היא שעמדה בפני סכנת ניתוק, שכן צה"ל חלש על כביש לטרון-רמאללה.
תוצאות מבצע 'דני' ייצבו את חזית המרכז, שמצפון לירושלים, עד סוף המלחמה.
אבדות צה"ל במבצע (כולל מבצע 'בתק') כללו 179 הרוגים. אבדות הערבים (כולל 'בתק') מוערכות בכ-80 הרוגים ללגיון, 18 לעיראקים, כ-370 לוחמים מקומיים, ומספר בלתי ידוע של מצרים.
הנצחה

ברחוב דני מס ברמלה, הוקם אתר הנצחה ל"מבצע דני" ובו שלטי הסבר ופסלים של מפקדי המבצע.
ראו גם

קרבות האצ"ל ברמלה
לקריאה נוספת

סא"ל ד"ר אלחנן אורן, בדרך אל העיר - מבצע "דני", הוצאת מערכות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ו.
תולדות מלחמת הקוממיות, הוצאת מערכות, 1959