stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
העלמות מאביניון
הערות שוליים

↑  אחת העבודות הידועות מתקופה זו הוא הפורטרט של גרטרוד שטיין משנת 1906.
↑  ראו: קרלו גינזבורג, "מעבר לאקזוטיקה: פיקאסו ווארבורג", בתוך: היסטוריה, רטוריקה, הוכחה, החברה ההיסטורית הישראלית, ירושלים, 2003, עמ' 108–109.
↑  קרלו גינזבורג, "מעבר לאקזוטיקה: פיקאסו ווארבורג", בתוך: היסטוריה, רטוריקה, הוכחה, החברה ההיסטורית הישראלית, ירושלים, 2003, עמ' 111.
↑  היצירה נמצאת כיום במוזיאון לאמנות של קליבלנד.
↑  ראו:Richardson, John. A Life Of Picasso, The Cubist Rebel 1907-1916. London: Alfred A. Knopf, 1996, p. 34
↑  ראו:Richardson, John. A Life Of Picasso, New York: Alfred A. Knopf, 1991, p. 47, 228 .
↑  ראו: Les Demoiselles d'Avignon, Conserving A Modern Masterpice
↑  Burgess, G, "The Wild Men of Paris"' The Architectural Record, 27, May 1910, pp. 400-410.
↑  ראו: Les Demoiselles d'Avignon, Conserving A Modern Masterpice
| פבלו פיקאסו |
| --- | --- | --- |
| תקופות באמנות | התקופה הכחולה • התקופה הוורודה • מודרניזם • קוביזם • סוריאליזם |  |
| יצירות אמנות מפורסמות | העלמות מאביניון • גרניקה • הטרגדיה • נער עם מקטרת • דורה מאר עם חתול • האישה הבוכה |  |
| בנות זוג | אולגה קוקלובה • מארי-תרז וולטר • דורה מאר • פרנסואז ז'ילו • ז'קלין רוק |  |
| מוזיאונים | מוזיאון פיקאסו (פריז) • מוזיאון פיקאסו (ברצלונה) • מוזיאון פיקאסו (אנטיב) |  |
| בתרבות הפופולרית | תעלומת פיקאסו • אהבותיו של פיקאסו • נקמתו המתוקה של פיקאסו • מגדל פיקאסו |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007592875005171  BnF: cb12076515r (data)  GND: 4250670-0  LCCN: n98087119  SUDOC: 029060648  VIAF: 181566483   WorldCat (עם VIAF): 181566483 
"ראש (מתווה לעלמות מאביניון)" (1906), צבע מים על נייר, 22.4x7.5 ס"מ, אוסף המוזיאון לאמנות מודרנית.
רישום הכנה (1907), עיפרון ופסטל על נייר.
רישום הכנה (1907), צבע מים על נייר, מוזיאון פילדלפיה לאמנות.
אנזו שיפו

וינצ'נזו "אנזו" שיפו (נולד ב-19 בפברואר 1966) הוא כדורגלן עבר בלגי ממוצא איטלקי ששיחק בעמדת הקשר. שיפו שיחק בנבחרת בלגיה, עימה השתתף בארבעה מונדיאלים, הישג שבו זכו רק עוד שני כדורגלנים בלגים.
שיפו נולד להורים איטלקים בלה לובייר. שיפו שיחק כדורגל עוד מגיל צעיר. בגיל 14 הצטרף שיפו לקבוצה מקומית. לאחר זמן קצר עבר לאנדרלכט, שבמדיה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בשנת 1983.
ב-1987 עבר שיפו לאינטר מילאנו, אך לא זכה להצלחה רבה. לאחר ששיחק עונה בודדת באינטר ובבורדו, עבר שיפו לאוסר. ביצועיו בקבוצה היו נאים, והוא הבקיע במדיה 25 שערים בשתי עונות. ב-1991 שב שיפו לאיטליה וחתם בטורינו, וכבר באותה העונה העפיל עמה לגמר גביע אופ"א. בתום שנתיים בקבוצה עבר למונקו. ב-1997 חזר לאנדרלכט, בה סיים את קריירת המשחק שלו ב-2000, כשאובחנה אצלו דלקת מפרקים כרונית.
נבחרת לאומית

שיפו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה בשנת 1984 במשחק כנגד נבחרת יוגוסלביה. הוא שותף בטורנירי הגמר של המונדיאל ב-1986, ב-1990, ב-1994 וב-1998, שבהם שיחק ב-16 משחקים. בסך הכול, הופיע שיפו ב-84 משחקים של הנבחרת שבהם הבקיע 18 שערים.
קריירת אימון

בעונת 2000/2001 החל את קריירת האימון שלו בשרלרואה. כתוצאה מהישגים דלים בקבוצה, התפטר שיפו ביוני 2002. בהמשך אימן את קבוצת טוביז מבלגיה ואת קבוצת מוסקרון מליגת העל הבלגית. בשנת 2009 התפטר מאימון קבוצת מוסקרון.
רומן מכתבים

Lettres de Madame ‏(1782)
רומן מכתבים או רומן אֶפּיסטוֹלָרי (epistolary novel) הוא סוגה ספרותית שבה סדרה של מכתבים בדיוניים יוצרת ביחד מבנה עלילתי. לעיתים מתלווה למכתבים קולו של מספר. על פי רוב מרכיבים המכתבים תכתובת בין שני אנשים או יותר, אך אפשרי גם עיזבונו הבדיוני של כותב מכתבים יחיד.
היסטוריה

קשה לעמוד על ראשיתה של הסוגה. כחלק מן ההומניזם נפוצו אוספי מכתבים אמיתיים של מלומדים שונים, ואליהם התלוו עם הזמן אוספים של מכתבים בדויים למטרות סאטיריות ופוליטיות.
סוגת רומן המכתבים, למרות ייחודה, לא הצליחה להפוך לסוגה מובילה בספרות. אולי בשל הקושי והמורכבות שלה, ואולי משום הצורך ההכרחי ליצור עניין אצל הקורא מעבר למתרחש בכתיבה הדדית כרונולוגית בין שתי דמויות בלבד, ללא רצף עלילתי המתפתח באופן מוחשי יותר.
דוגמאות

דוגמאות ליצירות מסוג זה אשר כבשו מקום חשוב בספרות העולמית:
ספרו של מונטסקייה, "מכתבים פרסיים", שיצא לאור ב-1721, והוא סאטירה המבוססת על מכתביו של תייר דמיוני בפריז, שבהם ביקורת על החברה והמשטר באירופה.
ספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה, "ייסורי ורתר הצעיר", שראה אור בשנת 1774.
ספרו של הסופר הצרפתי פייר שודרלו דה לאקלו, "יחסים מסוכנים", שראה אור בשנת 1782 וניסה להתמודד בדרך מקורית עם נושא שנחשב אז לטאבו חברתי – פיתוי ויחסי מין מחוץ לנישואים, תוך מתן דגש על מורכבויות אתיות ודתיות המחלחלות כל העת בדיאלוגים שבין המתכתבים.
"אנשים עלובים" מאת דוסטויבסקי, שהוא בעיקרו דו-שיח פסיכולוגי, הרסני ועמוק, החושף תהומות אפלים בנפש האדם.
דוגמאות מוקדמות אף יותר ניתן למצוא ב"רומן הוורד" של ז'אן דה מון (de Meun) משנת 1280, שבו חליפת מכתבים הומוריסטית בין הגיבורים.
דוגמאות > בעברית

סופרים עברים מעטים שלחו ידם בכתיבה זאת, בהם אפשר לציין שני ספרים בולטים: "מכתבים מנסיעה מדומה" של לאה גולדברג, ו"קופסה שחורה" של עמוס עוז. בשל מיעוט הסוגה הזאת בספרות העברית קשה לדבר על השוואה בין יצירות, ודומה כי כל רומן מכתבים שנכתב בעברית הוא יצירה מקורית, ייחודית בפני עצמה, שאינה נשענת בהכרח על קודמותיה.
בעברית נכתבו ספרים אחדים כרומן מכתבים, ובהם:
"מגלה טמירין" מאת יוסף פרל
"מכתבים מנסיעה מדומה" מאת לאה גולדברג
"קופסה שחורה" מאת עמוס עוז
"שלך, סנדרו" מאת צבי ינאי
"באהבה, נטליה" מאת רות אלמוג
"סחף" מאת אבי בן בסט
"השמות שמורים במערכת" מאת בלפור חקק ושושנה ויג
"הכי רחוק שאפשר" מאת אלון חילו
"אלוהים ואלווירה" מאת לימור שריר
"השפעה בלתי הוגנת" מאת רונית מטלון ואריאל הירשפלד
"שתהיי לי הסכין" מאת דויד גרוסמן.
"שנים טובות" מאת מאיה ערד.
דוגמאות > בתרגום לעברית

כן תורגמו לעברית יצירות אחדות מסוגה זו:
"אנשים עלובים" מאת פיודור דוסטויבסקי
"דרקולה" מאת ברם סטוקר
"יחסים מסוכנים" מאת שודרלו דה לאקלו
"מנחם מנדל" מאת שלום עליכם
"טוב נגד רוח הצפון" מאת דניאל גלטאואר
דרך צ'רינג קרוס, 84 מאת הלין האנף
"מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים" מאת מרי אן שייפר ואנני בארוז
טכנולוגיה מודרנית

בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 נוספו דרכי תקשורת חדשות, כגון דואר אלקטרוני, מסרונים וכדומה. התפתחות זו חלחלה גם לספרות.
חלקו השלישי של ספרו של אשכול נבו, "שלוש קומות", הוא אוסף מסרים קצרים שהקליטה גיבורת חלק זה, השופטת בדימוס דבורה אדלמן, במזכירה האלקטרונית של בעלה המנוח, ובהם היא מספרת לו את קורותיה לאחר פטירתו. הזמן הקצר שמקציבה המזכירה האלקטרונית לכל הודעה מכתיב את האורך הקצר של כל אחד מהמסרים.
שירו של לאונרד כהן, "Famous Blue Raincoat", מנוסח בצורת מכתב.
מגלה טמירין (1819)
אנשים עלובים (1844-1845)
רוברט קאפה

| --- | --- |

רוברט קאפה, 1937 (צילמה: גרדה טארו)
 לידה:  22 באוקטובר 1913 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  25 במאי 1954 (בגיל 40) טאי בינה, הודו-סין הצרפתית 
 שם לידה:  Endre Ernő Friedmann 
 מקום קבורה:  Amawalk Hill Cemetery 
 לאום:  יהודים 
 תקופת הפעילות:  1931–1954 (כ־23 שנים) 
 זרם באמנות:  ריאליזם 
 הושפע על ידי:  ארנסט המינגוויי 
 יצירות ידועות:  מותו של חייל לויאליסט, The farmer and the soldier (Robert Capa) 
 פרסים והוקרה:  צלב המלחמה לפעולות בזירות זרות (1954)  מדליית החירות (1947)  פרס בלה באלאז' (1976)  International Photography Hall of Fame and Museum (1976) 
 בן או בת זוג:  גרדה טארו 
 
מותו של חייל לויאליסט, מלחמת האזרחים בספרד, תמונתו המפורסמת ביותר של קאפה
פסל של יגאל תומרקין בנתניה לפי צילומו של רוברט קאפה "מותו של חייל לויאליסט"
רוברט קאפּה מגיע לתל אביב בזמן מלחמת העצמאות, 1948. צילום של פאול גולדמן
רוברט קאפה (באנגלית: Robert Capa; במקור בהונגרית: Friedmann Endre Ernő;‏ 22 באוקטובר 1913, בודפשט – 25 במאי 1954) היה צלם יהודי-הונגרי-אמריקאי. מצלמי המלחמה המפורסמים ביותר של המאה ה-20. קאפה היה נוכח ב-5 מלחמות שונות: מלחמת האזרחים בספרד, הפלישה היפנית לסין, מלחמת העולם השנייה בכל רחבי אירופה, מלחמת העצמאות של ישראל ומלחמת הודו-סין הראשונה. בין השאר, צילם קאפה את הפלישה לנורמנדי ואת שחרור פריז.
קאפה הוא שקבע את המשפט "אם התמונות שלך לא מספיק טובות - אתה לא מספיק קרוב". הוא זכה בפרס בלה באלאז' לאחר מותו (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
קורות חיים

קאפה נולד בשם ארנסט (אֶרנה) אנדרה פרידמן בבודפשט, הונגריה. לאחר שהבין שאין לו עתיד במשטר ההונגרי, עזב בגיל 18 לגרמניה. הוא תכנן להיות סופר, אך מצא עבודה כצלם והחל לאהוב את מלאכת הצילום.
בשנת 1933 עזב לצרפת בגלל עליית הנאצים לשלטון. הוא התקשה למצוא שם עבודה כצלם, ושינה את שמו ל"רוברט קאפה", מכיוון ששם זה נשמע אמריקאי יותר.
ב-1932 התפרסם צילומו הראשון: היה זה צילום של לאון טרוצקי בעת שנאם בקופנהגן.
קריירה > מלחמת האזרחים בספרד

בין השנים 1936 ל-1939 היה קאפה בספרד, שם תיעד את מלחמת האזרחים בספרד.
ב-1936 צילם את אחת התמונות הידועות שלו וזו שהקנתה לו פרסום עולמי: "מותו של חייל לויאליסט".
התמונה צולמה ברגע המדויק שבו נפגע החייל מכדור בחזהו, והוא נשמט אחורה. התמונה נהייתה לאחת מהמייצגות של טכניקת "תפיסת הרגע".
קריירה > מלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה, שהה קאפה בניו יורק, לשם ברח לאחר עליית הנאצים, אך מאוחר יותר נשלח לאירופה כצלם.
במהלך המלחמה הוא נכח בקרבות רבים, אולם תמונותיו המפורסמות ביותר מאותה תקופה צולמו ביום פלישת בעלות הברית לנורמנדי. קאפה היה הצלם היחיד שנמנה עם גל הנחיתה הראשון, וצילם במהלך השעתיים הראשונות כ-106 תמונות, אולם מרבית התמונות נהרסו בעת פיתוחן, ונותרו מהן רק 11.
מגזין Life, המגזין שקאפה צילם עבורו, פרסם את התמונות תחת הכותרת "קצת לא בפוקוס" (slightly out of focus) והסבירו שידיו של קאפה רעדו מרוב התרגשות בזמן שצילם. קאפה לעומת זאת טען שהתמונות נראות כך מכיוון שהן פותחו לא נכון (אותו פיתוח שגרם להרס שאר התמונות). מאוחר יותר, קרא קאפה לאוטוביוגרפיה שלו בשם "קצת לא בפוקוס".
ב-1947, היה בין מקימי סוכנות הצילום מגנום, שכללה צלמים רבים, בהם אנרי קרטייה ברסון, דוד סימור (שים), וג'ורג' רוג'ר, ובשנת 1951 התמנה לנשיא הסוכנות.
אף על פי שאמר שלעולם לא יחזור למלחמות, הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות שבאה בעקבותיה עוררו אותו, והוא נסע לישראל. הוא נכח בטקס הכרזת המדינה, ונכח בכמה קרבות. כאן פגש בצלם פאול גולדמן, יליד הונגריה אף הוא, והשניים נותרו חברים מאז.
הוא חזר שנית לישראל כשנה לאחר מכן עם הסופר אירווין שו, וביחד פרסמו ספר ושמו "דו"ח ישראל", ספר המשלב טקסט וצילומים. קאפה ליווה את גלי העלייה, את המעברות ואף צילם את הספינה "אלטלנה".
קאפה נהרג ב-25 במאי 1954, במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה, כאשר עזב את הג'יפ בשיירה שהיה בה כדי לצלם את הכוח המתקדם מזווית אחרת, ועלה על מוקש נגד אדם.
ייחודו של קאפה

תקופתו של קאפה הייתה גם התקופה של המגזינים המצולמים. התפתחותם של מגזינים אלו איפשרו את צמיחת סגנון צילום העיתונות. קאפה ידע להעביר סיפור מבלי להיות נוכח בו. בסדרות שפורסמו במגזין לייף, הוצגו תמונות ממוספרות לפי סדר ההתרחשות, שאיפשרו לדמות איך נראתה הסיטואציה שלב אחר שלב. קאפה, שהמשפט "אם התמונות שלך לא מספיק טובות - סימן שלא היית מספיק קרוב" נטבע על ידיו, האמין שעליך להיות ממש בתוך הסיטואציה בשביל להעבירה בצורה מדויקת ואמיתית.
אחיו, קורנל קאפה, שהיה צלם גם הוא, אמר עליו פעם: "הזדהותו של אחי עם בני האדם ואומץ ליבו להימצא במקום ההתרחשות – אלה המאפיינים המיוחדים של יצירתו".
הרחיב לומר עליו חברו הסופר ג'ון סטיינבק:
בהקדשה לספרו האוטוביוגרפי של קאפה, "קצת לא בפוקוס", כתב סטיינבק: "יצירתו של קאפה עצמה היא עדות ללב רחב וליכולת הזדהות חסרת גבולות. הוא יכול היה לצלם תנועה, שמחה ושברון לב. הוא יכול היה לצלם מחשבות. הוא תפס בתמונותיו את העולם."
חייו האישיים

בשנת 1934, כשעוד נקרא "אנדרה פרידמן", פגש פליטה צלמת גרמנייה יהודייה ושמה גרדה טארו. השניים חיו בפריז, שם לימד אותה קאפה צילום. ביחד הגו את השם "רוברט קאפה", כדי ליצור לו תדמית של צלם אמריקאי מצליח. ביחד הם הסתובבו בספרד בזמן מלחמת האזרחים. בשנת 1937 קאפה יצא לסיבוב עסקים קצר בפריז, ואילו טארו נשארה במדריד. היא נהרגה במהלך אחד הקרבות שם, וקאפה, שלפי דיווחיו היה מאורס לה, לקה בהלם ולא נישא מעולם. על הזוג נכתב השיר "Taro" של הלהקה alt-j.
בפברואר 1943 פגש קאפה את איילין ג'סטין, רעייתו של השחקן ג'ון ג'סטין, והשניים ניהלו רומן קצר, שנמשך עד סוף המלחמה. איילין היא חלק משמעותי בספרו האוטוביוגרפי של קאפה.
כמה חודשים לאחר מכן, קאפה ניהל רומן עם השחקנית אינגריד ברגמן, שפגש כשטיילה באירופה במהלך מסעה לבדר חיילים אמריקאיים באירופה. יחד עברו להוליווד, שם שימש יועץ לחברת סרטים, אך הרומן נגמר לאחר שברגמן רצתה להתחתן עם קאפה, שסירב מכיוון שלא רצה לגור בהוליווד. קאפה טען מאוחר יותר שהרומן שלהם הוא ששימש השראה לסרט "חלון אחורי" של ידידם המשותף אלפרד היצ'קוק.
מורשת

בשביל לשמר את המורשות של רוברט קאפה, הקים אחיו קורנל את המרכז הבין-לאומי לצילום (ICP) בניו יורק המשמש משכן קבע לצילומיו של רוברט קאפה (משמש היום כמוזיאון לצילום ומרכז ללימודי צילום).
ארגון כתבי החוץ של אמריקה (OPC) ייסד את מדליית הזהב על שם רוברט קאפה, הניתן מדי שנה לצלמים מצטיינים "שגילו אומץ לב ויוזמה יוצאים מהכלל".
בשנת 2002 יצא בארצות הברית סרט על סיפור חייו ואהבותיו שנקרא "רוברט קאפה – באהבה ובמלחמה".
בשנת 2011 פורסם סרט דוקומנטרי המזוודה המקסיקנית אודות נדודי אוסף של כ-4,000 צילומים ממלחמת האזרחים בספרד שצילמו רוברט קאפה, דוד סימור וגרדה טארו שנעלמו לאחר מותו של קאפה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ונתגלו במקסיקו בשנת 2007.
בשנת 2013, השירות הבולאי ההונגרי הוציא בול לזכרו של רוברט קאפה.
ראו גם

צילום עיתונות
צילום מלחמה
גרדה טארו
הערות שוליים

↑   "La maleta mexicana", במסד הנתונים הקולנועיים IMDb (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259300205171  PLWABN: 9810616564805606  BIBSYS: 90825790  BNE: XX1721223  BnF: cb11895059d (data)  CANTIC: a10058308  CiNii: DA02510085  GND: 118666983  ICCU: CFIV004391  ISNI: 0000 0001 1026 9298  KulturNav: 25283088-56d5-4d0e-9739-6b3d474dd35c  LCCN: n79105897  LNB: 000143253  MusicBrainz: 31afb71e-bfdc-4efc-b735-de547402daf2  NDL: 00435227  NKC: xx0019230  NLA: 35025688  NLG: 175963  NLK: KAC199604373  NSK: 000447328  NTA: 070300836  PIC: 2544  RERO: 02-A000028630  RKD: 226821  SELIBR: 308483  SNAC: w6xw5wwg  SUDOC: 027322300  TePapa: 5092  Trove: 799363  ULAN: 500063842  VIAF: 54145320   WorldCat (עם VIAF): 54145320
אגם גארדה

| --- | --- |
מבט אל חלקו הצפוני של אגם גארדה
מבט אל חלקו הצפוני של אגם גארדה
 מידע כללי
 מיקום:  איטליה איטליה
 סוג:  אגם 
 מידות
 שטח:  369.98 קמ"ר
 נפח:  50.35 קמ"ק
 גובה:  65 מטר מעל לפני הים
 אורך מרבי:  51.9 ק"מ
 אורך:  51.6 קילומטר
 רוחב מרבי:  16.7 ק"מ
 רוחב ממוצע:  17.2 ק"מ 
 עומק מרבי:  346 מטר
 ‏עומק ממוצע:  136 מטר
 מידע נוסף
 נהר מזין:  נהר סרקה
 מקור לנהר:  נהר מינצ'ו
 ‏אגן ניקוז:  2,350 קמ"ר
 מדינות באגן הניקוז:  איטליה 
 איים:  5
 תחלופת המים:  26.8 שנים
 קואורדינטות:  45°38′N 10°40′E﻿ / ﻿45.633°N 10.667°E﻿ / 45.633; 10.667
  (למפת לומברדיה מוגדלת) מילאנו ברשה מונצה ברגמו קומו וארזה קרמונה טרנטינו אלטו אדיג'ה  ונטו אמיליה-רומאניה פיימונטה שווייץאגם גארדה(למפת לומברדיה רגילה) מילאנו ברשה מונצה ברגמו קומו וארזה קרמונה טרנטינו אלטו אדיג'ה  ונטו אמיליה-רומאניה פיימונטה שווייץאגם גארדה(למפת ונטו רגילה) ונציה ורונה פדובה ויצ'נצה טרוויזו רוביגו קיוג'ה אוסטריה פריולי-ונציה ג'וליה  אמיליה-רומאניה לומברדיה טרנטינו אלטו אדיג'ה  הים האדריאטי אגם גארדה(למפת ונטו מוגדלת) ונציה ורונה פדובה ויצ'נצה טרוויזו רוביגו קיוג'ה אוסטריה פריולי-ונציה ג'וליה  אמיליה-רומאניה לומברדיה טרנטינו אלטו אדיג'ה  הים האדריאטי אגם גארדה
 
אגם גארדה (באיטלקית: Lago di Garda) הוא האגם הגדול באיטליה, והוא יעד תיירותי פופולרי. אורכו קרוב ל-52 ק"מ ורוחבו הממוצע 16.7 ק"מ. אגם גארדה הוא המזרחי ביותר, בין שלושת האגמים הגדולים בצפון איטליה.
מקור השם

בעת העתיקה היה שמו של האגם "בנאקוס" (בלטינית Benacus), כך היה גם בזמן הרומאים, אך סבורים שהשם המקורי עתיק עוד יותר ומקורו מן השפה הקלטית. פירוש השם היה "משונן", או "עם צוקים רבים", לפי קווי המתאר של החופים וההרים המשוננים והצוקים סביב האגם.
השם "גארדה" מאוחר הרבה יותר, מהתקופה בה הלומברדים כבשו את האזור. פירוש השם הוא מקום של תצפית ושמירה, Guard. בגרמאנית של אז זה היה ווארדה (warda). בנוסף, על החוף המזרחי של האגם קיימת עיירה בשם גארדה (עיירה) (אנ'). האזכור הכתוב הראשון של השם "גארדה" מצוי במסמך של המלך הלומברדי ליותפראנד (Liutprand), משנת 712 לספירה.
גאוגרפיה ואקלים

אגם גארדה נמצא בצפון איטליה, בערך באמצע הדרך בין מילאנו לוונציה ובין הרי האלפים לעמק הפו. אזור אלפיני זה, נוצר כתוצאה מתנועת קרחונים, בסופו של עידן הקרח האחרון. האגם וקו החוף שלו מחולקים בין הפרובינציות ורונה (בדרום מזרח), ברשה (דרום מערב) וטרנטו (צפון). צידו הצפוני של האגם הררי, רכס האלפים משתרע מצפון מערב לאגם, ורכס הדולומיטים בכיוון צפון מזרח.
בקיץ חם והביל באגם גארדה וסביבתו. מאמצע חודש יולי ועד אמצע אוגוסט, הלחות עולה על 60% בממוצע. יולי הוא החודש החם ביותר, במהלכו הטמפרטורה הממוצעת ביום כ-30 מעלות צלזיוס, ובלילות 19. ינואר הוא הקר ביותר, במהלכו הטמפרטורה הממוצעת הגבוהה 6 צלזיוס והנמוכה 1-. ממוצע הגשם השנתי מסתכם ב-658.6 מ"מ, החודש הגשום ביותר הוא אוקטובר, 75.5 מ"מ. ממוצע כמות השלג השנתית קרובה ל-50 מ"מ, אך מעטים הימים בהם יורד שלג בלבד, יותר אופייניים ימי שלג וגשם מעורבים.
היסטוריה של האגם והאזור

לחופי האגם, בין גארדה למלצ'זינה נמצאו פטרוגליפים, המלמדים על התיישבות באזור כבר בתקופת הברונזה. יש הסבורים, כי הייתה התיישבות קדומה עוד יותר, בין בתקופה הנאוליתית לעידן הברונזה. התקופה השלטון הרומית השאריה באזור אתרים רבים. כך הארנה של ורונה מהמאה הראשונה לספירה, מערות קאטולוס בסירמיונה, והקפיטוליום של ברשה, המוכר כאתר מורשת עולמית.
בימי הביניים, אגם גארדה נשלט במאה ה-12 ועד לסוף המאה ה-13 על ידי משפחת דלה סקאלה (סקאליג'רי).עם סיום שלטונם, עברה השליטה באזור האגם למשפחת ויסקונטי ממילאנו, ומאוחר יותר לבית גונזגה. מראשית תקופת הרנסאנס, שלטה רפובליקת ונציה באגם ובסביבתו. במאה ה-19 האימפריה האוסטרו - הונגרית הייתה השלטת. ב-1861 האזור נכלל בתוך ממלכת איטליה המאוחדת, בראשותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני. במאה העשרים, מספטמבר 1943 הוקמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, הידועה בשם רפובליקת סאלו, בראשות בניטו מוסוליני ובחסות היטלר. מרכז הרפובליקה היה בעיירה סאלו, על הגדה המערבית של אגם גארדה.
אתרים ונושאי עניין

סירמיונה-בדרום האגם, על קצהו של לשון יבשה דקה החודרת לאגם, נמצאת העיירה העתיקה סירמיונה. העיירה יעד תיירותי פופולרי. בסירמיונה נמצאת מצודת סקאליג'רו מהמאה ה-13. בעיירה הייתה וילה של המשורר הרומאי גאיוס ולריוס קאטולוס, ותיירים מבקרים בשרידי ספא רומית הנקראת "מערות קאטולוס" (Grotte di Catullo), אף על פי שאין ראייה המקשרת את קאטולוס לבניין זה. לחוף האגם מוצב פסלו של קאטולוס. בעיירה ובמי האגם הסמוכים אליה נובעים מעיינות חמים של גופרית.
ריווה דל גארדה-בצפון האגם נמצאת עיירת הנופש ריווה דל גארדה. לאורך שפת האגם קיימת טיילת, העוברת בכל החלק הדרומי של העיירה.
מפלי ורונה-בסמוך לעיירה ריווה דל גארדה נמצאים מפלי ורונה, אתר המושך תיירים רבים.
גארדלנד-על החוף המזרחי של האגם נמצא פארק השעשועים גארדלנד, אחד הפארקים המפורסמים באיטליה.
פארק הסרטים ופארק המים - פארק הסרטים באגם גארדה (Movieland) ופארק המים קאנווה (caneva) הם שני פארקים צמודים, מעט צפונית לגארדלנד. שני הפארקים נמצאים בבעלותה של חברת קאנווה, וניתן לרכוש כרטיסים משולבים לשניהם.
אתרים אחרים-סביב האגם ולחופיו יש עיירות ציוריות רבות, דוגמת לימונה (Limone) וברדולינו (Bardolino). בעיירה סלו (Salo) על החוף המערבי, הוקמה במלחמת העולם השנייה "רפובליקת סלו" של מוסוליני.
תחבורה

האגם נגיש מצפון דרך מעבר ברנר, מדרום חולפת מסילת הרכבת ונציה-מילאנו ולה תחנת רכבת בדסנצאנו דל גארדה. קילומטרים אחדים מהחוף הדרומי של האגם עוברת A4, אוטוסטרדת הרוחב העיקרית של צפון איטליה. סביב האגם מתפתל כביש סובב אגם גארדה, SS249 ושלוחותיו בשמות שונים. הכביש אינו רחב, והתנועה בו קשה ואיטית, במיוחד בתקופת הקיץ.
שייט - על האגם קיים שירות מעבורות מחוף לחוף, המקשר בין נקודות מרכזיות בו, ואף שרות של רחפות.
נמלי תעופה-נמל התעופה הקרוב ביותר הוא ורונה וילפרנקה, כ-30 ק"מ מדרום מזרח לאגם. נמל תעופה אחר הקרוב יחסית הוא זה של ברגמו, כ-90 ק"מ מדרום מערב לאגם גארדה.
אוטובוס-קיים שירות אוטובוסים לאגם מן הערים המרכזיות הקרובות, ורונה, מנטובה, ברשה וטרנטו. יש גם שירות אוטובוסים של החוף המזרחי, וגם של החוף המערבי.
גלריה

מערות קאטולוס בסירמיונה, מראה מכיוון האגם.
פסל המשורר הרומאי גאיוס ואלריוס קאטולוס על חוף האגם.
מגדל אפונלה בריווה דל גארדה
תרשים אגם גארדה והיישובים שעל שפת האגם.
המדרחוב בעיירה ברדולינו
הרכבל העולה ממלצ'זינה למונטה באלדו.
רחבת הטירה בסירמיונה
טירת סקליג'רו סירמיונה מצולמת מאגם גארדה.
ריווה דל גארדה, משייט באגם.
| טרנטינו - אלטו אדיג'ה | ונטו |  | לומברדיה |
| --- | --- | --- | --- |

| פרובינציית טרנטו (בכיוון השעון: מערב למזרח) | פרובינציית ורונה (בכיוון השעון: צפון לדרום) |  | פרובינציית ברשה (בכיוון השעון: דרום לצפון) |
|  ריווה דל גארדה  נאגו-טורבולה |  מלצ'זינה  ברנזונה  טורי דל בנקו  גארדה  ברדולינו  לאציזה  קסטלנובו דל גארדה  פסקיירה דל גארדה |  |  סירמיונה  דסנזאנו דל גארדה  לונאטו  פדנגה סול גארדה  מוניגה דל גארדה  מנרבה דל גארדה  סן פליצ'ה דל בנקו  סאלו  גרדונה ריביירה  טוסקולנו מדרנו  גארניאנו  טיניאלה  טרמוסינה  לימונה סול גארדה |
ראו גם

אגם מאג'ורה
אגם קומו
אגם אורטה
הערות שוליים

1 2  Tracing Lake Garda's Ancient Name | A double name mistery, Explore Lake Garda, ‏2024-09-01 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Lago di Garda Climate, Weather By Month, Average Temperature (Italy) - Weather Spark, weatherspark.com (באנגלית)
1 2  HISTORY AND CULTURE OF LAKE GARDA, GardaVisit!it (באנגלית אמריקאית)
↑  Arena Amphitheatre, poi, https://www.visitverona.it/ (באנגלית)
↑  Salò  Republic Collection, University of Reading (באנגלית)
↑  Gardaland Resort: Italy's n° 1 amusement resort, www.gardaland.it (באנגלית)
↑  Movieland The Hollywood Park | Parco sul Cinema - Lago di Garda, www.canevaworld.it (באנגלית)
↑  Lake Garda bus service and public transportation, Lake Garda Travel, ‏2019-12-22 (באנגלית אמריקאית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007558068505171  GND: 4139154-8  LCCN: sh85053064  NKC: ge243762  SUDOC: 116460784  VIAF: 239869389   WorldCat (עם VIAF): 239869389 
דרום מזרח אגם גארדה, מצולם מתוך גארדלנד.
דומיניק סקוט קיי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 במאי 1996 (בן 28) לוס אנג'לס, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2002 
 פרופיל ב-IMDb
 
דומיניק סקוט קיי (באנגלית: Dominic Scott Kay; נולד ב-6 במאי 1996) הוא שחקן, במאי, איש עסקים וזמר אמריקאי.
קריירה

בשנת 2002 שיחק בסרטו של סטיבן ספילברג, דו"ח מיוחד.
בשנת 2006 דיבב את קולו של ווילבר בסרט האנימציה חוות הקסמים, ובסצנת הפוסט-קרדיטים של שודדי הקאריביים: סוף העולם בתור הנרי טרנר, בנם של ויל טרנר (אורלנדו בלום) ואליזבת סוואן (קירה נייטלי). בשנת 2008 דיבב את קולו של אדם בסרט האנימציה חברים בשלג.
הוא גם הופיע בעונה החמישית של המהדורה האמריקאית של תוכנית המציאות The Voice.
קיי ביים וכתב סרט קצר בכיכובו של קווין בייקון בשם Saving Angelo, סיפור המבוסס על האירועים האמיתיים של כלב נטוש שנותר למוות בצד הדרך שהוא ומשפחתו הצילו ב-2003. הוא גם כתב וביים סרט קצר נוסף, הבקתה של סבא.
בשנת 2021 שיחק במותחן "Red Stone".
יזמות

קיי הוא יזם, בעל מספר חברות בידור.  הוא ידוע כחובב בעלי חיים, והוא שגריר StarPower של קרן Starlight Children .
הערות שוליים

1 2 3  Goodyear, Dana (25 ביוני 2007). "Boy with Dog". The New Yorker. ארכיון מ-18 במרץ 2010. נבדק ב-3 במאי 2010. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Grant, Stacey (19 ביולי 2015). "Will Turner and Elizabeth Swann's son is all grown up: see what he looks like now". MTV News. נבדק ב-1 בינואר 2019. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "StarPower Ambassadors". Starlight Children's Foundation. אורכב מ-המקור ב-10 במאי 2010. נבדק ב-3 במאי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15781657k (data)  GND: 1135209685  ISNI: 0000 0001 1472 3259  LCCN: no2006008430  NTA: 307924106  VIAF: 49556333   WorldCat (עם VIAF): 49556333
אריאל דרבסי

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1962 סנטיאגו דה צ'ילה, צ'ילה 
 פטירה:  28 בספטמבר 2018 (בגיל 56)
 ענף מדעי:  גנטיקה
 מקום מגורים:  ישראל
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  בית הספר התיכון ע"ש דנמרק 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 
אריאל דרבסי (17 בפברואר 1962 – 28 בספטמבר 2018) היה פרופסור מן המניין במחלקה לגנטיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ראש החוג לביולוגיה וסגן דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע.
ביוגרפיה

אריאל דרבסי נולד בסנטיאגו דה צ'ילה. כשהיה בן 10 עלתה המשפחה לישראל וקבעה את מושבה בירושלים. כשהיה בן 17, תלמיד י"ב בבית הספר התיכון ע"ש דנמרק בירושלים, לימד והגיש לבגרות בפיזיקה את תלמידי הכיתה המקבילה, לאחר שהמורה שלה עזב ולא נמצא מחליף אחר. בכך היה למורה הצעיר ביותר במדינת ישראל שלימד לבגרות באופן רשמי בבית ספר ממלכתי.
שירת בצה"ל בשנים 1980–1983, תחילה כחניך בקורס טיס ולאחר מכן כמפקד טנק בשריון. במסגרת שירותו השתתף במלחמת לבנון הראשונה.
סיים בהצטיינות תואר ראשון בביולוגיה ובמדעי המחשב בשנת 1988. סיים תואר שני ודוקטורט בגנטיקה בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית, בהנחייתו של פרופ' משה סולר. את הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת פריז החמישית, בפקולטה לרפואה.
ב-1999 זכה בפרס לנדאו של מפעל הפיס על הצטיינות במחקר.
בין השנים 2006–2009 שימש כראש החוג לגנטיקה באוניברסיטה העברית, ולאחר מכן כראש המגמה למדעי החיים וביולוגיה. בשנים 2012–2016 שימש כסגן דיקן לענייני הוראה בפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע של האוניברסיטה העברית.
ב-28 בספטמבר 2018 נפטר מסרטן הלבלב. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים. היה חובב ספורט אתגרי (בעיקר סקי שלג) ועסק בספורט בכלל (אופניים, ריצה, פינג-פונג ושחייה). למד ותרגל את הפילוסופיה הבודהיסטית.