משה חיים לאו
ביוגרפיה

נולד בלבוב שבגליציה שבאוקראינה לרב צבי יהודה לאו וללאה הינדה בת הרב שמואל יצחק שור. בן דודו היה הרב מאיר שפירא מלובלין. בגיל צעיר נאם בהפגנה שנערכה נגד חילול השבת בלבוב. למד בישיבת תפארת בחורים, והוסמך לרבנות בגיל 17 על ידי הרב שלום מרדכי שבדרון, הרב מאיר אריק מבוצ'אץ', הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג והרב בנימין אריה וייס.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הועלה בית סבו בלבוב באש בידי אוקראינים, ומשפחתו נמלטה לווינה. הוא התקרב שם למספר אדמו"רים, והתיידד עם ד"ר נתן בירנבוים, שאותו הדריך בצעדיו הראשונים ביהדות. במקביל השתלם בלימודים כלליים באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור. במקביל לימד תורה לצעירים. עסק במחקר בנושא עגונות ופרסם מאמרים בעברית ובגרמנית.
בהשפעת אחיו, ישראל יוסף, התקרב לאדמו"ר ר' ישראל הגר מויז'ניץ, ונשא לאישה את בתו דבורה. לזוג נולד בן יהושע (שיקו) לאו הגר, שעלה לארץ ישראל בשנת 1944, היה מחנך ומורה בתל אביב וכתב בנושאים תורניים. דבורה נפטרה אחרי לידת הבן.
בשנת 1919, בגיל 27, נבחר לרבה של סוצ'בה (שאץ) בבוקובינה שברומניה. במשך שמונה שנות כהונתו פתח תלמוד תורה בעיר וארגן שיעורים גם לנערים עובדים. דאג לשחרר חיילים יהודיים משירות בשבתות. הוא יזם הקמת ישיבה בצ'רנוביץ ופעל למען פתיחת מוסדות חינוך לבנות "בית יעקב" בערים רבות בגליציה. פרסם מאמרים בירחון "בית יעקב" בלודז', והרבה להופיע כנואם מרכזי באסיפות בחירות לקהילות.
בתקופת כהונתו בסוצ'בה ב-1925, נשא בנישואים שניים את חיה, בת הרב שמחה פרנקל תאומים. לזוג נולדו 3 ילדים - נפתלי, שמואל וישראל מאיר. לאחר מכן הופיע בפרנקפורט דמיין כציר מטעם אגודת ישראל בוורשה. חיזק את ידי הצעירים המבקשים לעלות לארץ ישראל. הוא תבע להכשיר אותם גם מבחינה רוחנית, והציע להקים עבורם בית עולים מיוחד ביפו שיקל על קליטתם.
מאוחר יותר, בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל במרינבד, וכן בישיבות ההנהלה הארצית בוורשה, תמך בזרם של פועלי אגודת ישראל שלחץ למען עלייה והתיישבות בארץ ישראל.
ב-1929 החל לכהן כרבה של העיר פרשוב בסלובקיה, שם הקים את ישיבת "תורת חיים" שלמדו בה כ-200 תלמידים. הרב לאו דאג גם להכשיר את המתאימים להיות נואמים מוצלחים. בפרשוב המשיך בעבודתו הספרותית. מסותיו על המשפחה בישראל נכללו בספר שהתפרסם ביידיש (ב-1936) בשם "הדרך לקידוש השם". מהדורה מורחבת בעברית התפרסמה בשנת 1963, בהוצאת "נצח".
בשנת 1929, בכנסייה השנייה של אגודת ישראל בווינה, הציע שכל אישה בישראל תתרום באופן קבוע בעת הדלקת נרות שבת סכום כסף להקמת מוסדות חינוך לאלה שאינם מסוגלים ללמוד בישיבות. כמו כן הציע להקים מפעלים ומקורות תעסוקה לעובדים חרדיים כדי שלא יצטרכו לחלל שבת במקומות עבודה אחרים.
לאחר שבן דודו, הרב מאיר שפירא, עזב את כהונתו כרב העיר פיוטרקוב ועבר לכהן כרבה של לובלין, הציע הרב שפירא לרב משה חיים לאו לרשת את מקומו כרב העיר פיוטרקוב, אך הדבר לא יצא אל הפועל מיד. לאחר פטירת הרב שפירא, הספיד אותו הרב לאו ברחבי פולין, ובעקבות כך הוצעה לו שנית רבנות פיוטרקוב. ההכתרה נקבעה לחנוכה ה'תרצ"ה (1934), אך בטרם ההכתרה עבר תאונת רכבת וידו הימנית נקטעה. לאחר התאוששות חזר לעירו פרשוב, לאחר ראש השנה ה'תרצ"ו (1935) עזב אותה ונסע לפיוטרקוב. בג' בחשוון ה'תש"ג (נובמבר 1942) נלקח עם יהודי העיר לטרבלינקה שם נרצח בי"א בחשוון ה'תש"ג (נובמבר 1942). בנו מספר כי בדרך לשם קרא לבני קהילתו להתנגד, משום שזהו חלק ממצוות קידוש השם.
עמו נרצח בנו שמואל יצחק. רעייתו חיה, נרצחה מאוחר יותר במחנה ראוונסבריק. בנו מהנישואין הראשונים, יהושע יוסף (שיקו), עלה, כאמור לעיל, לארץ ישראל לפני השואה. בניו מנישואיו השניים, נפתלי לאו-לביא (לימים קונסול ישראל בניו יורק) וישראל מאיר (לימים הרב הראשי לישראל), שרדו את השואה ועלו לארץ ישראל. נכדו הרב דוד לאו גם כיהן כרב הראשי לישראל.
על שמו נקראת ישיבת חיי משה בירושלים.