stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נירפיליש
יהודי נירפיליש

יהודים חיו בנירפיליש במאה ה-19 ובמאה ה-20. בשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר יחד עם מרבית יהודי הונגריה.
| שנה | מספר היהודים בכפר | כלל האוכלוסייה |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 5 |  |
| 1880 | 56 | 1,138 |
| 1910 | 55 |  |
| 1920 | 43 |  |
| 1930 | 33 |  |
| 1941 | 33 | 1,434 |
הערות שוליים

↑  נתוני הכפר באתר הלמ"ס ההונגרי
↑  תיעוד יהודי נירפיליש שנרצחו בשואה
↑  מפקדי האוכלוסין של יהודי הונגריה, 1993
| יישובים במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג |
| --- | --- | --- |
| ערי המחוז | נירג'האזה  |  |
| ערים |  איאק •  בקטלוראנטהאזה •  בלקאן •  צ'נגר •  דמצ'ר •  דומבראד •  פהרגיארמט •  איבראן •  קמצ'ה •  קישווארדה •  מאנדוק •  מאריאפוץ' •  מאטסלקה •  נאג'אצ'ד •  נג'הלאס •  נאג'קאלו •  נירבאטור •  נירלוגוש •  נירמדה •  נירטלק •  רקמז •  טיסלק •  טיסוושווארי •  אויפהרטו •  ואיה •  ואשארושנמן •  זאהון |  |
| כפרים | קנטוריאנושי • נירקאראס • אופאי • אפג' • הודאס • נירטורה • יאנד • נירבוגדאני • פאביאנהאזה • פילפשדרוץ • גבריין • גיורטלק • יארמי • קוצ'ורד • מרק • נאג'דובוש • נירצ'הוי • נירקאטה • נירמגייש • נירפרסניה • אקריטופילפש • פפוש • ראפולט • סמושסג • טיבורסאלאש • ואלאי • אנרץ' • דגה • פניישליטקה • גיולהאזה • יקה • קקצ'ה • לוופטרי • מזלדאן • נירלווה • נירטש • פפ • פאטרוהה • רטקזברנץ' • סבולצ'באקה • סבולצ'וורשמרט • טיסקניאר • אוידומבראד • אויקנז • נג'צ'רקס • נפקור • נירפזון • שנייה • סבולץ' • טימאר • טיסנג'פלו • בשנייד • לשקוד • לוולק • מג' • ניריברון • ניריאקו • נירקרץ' • פטנהאזה • רמוצ'האזה • רוהוד • ברבאש • ברגדרוץ • ברגשוראן • צ'רודה • גלנש • גמז'ה • גולאץ' • גיירה • הטפיירצ'ה • אילק • קישוורשאן • לוניה • מארוקפפי • מאטיוש • נג'וורשאן • אולצ'ווה • פוסטדובוש • טאקוש • טרפה • טיסאדון • טיסקרצ'ן • טיססלקה • טיסוויד • ואמושאטיה • ברקס • בסטרץ • גגן • קק • נירטט • סקיי • טיסראד • ושמגייר • בוטפלאד • צגנדאניאד • צ'הולץ • צ'אסלו • צ'גלד • דרנו • פילשד • גצ'אי • גרבולץ • גיגייה • יאנקמאיטיש • קרשמיין • קישר • קישהודוש • קישנמן • קישפלאד • קישסקרש • קלצ'ה • קמרה • מגושליגט • מאנד • מהטלק • מילוטה • נאבראד • נגיאר • נג'הודוש • נג'סקרש • נמשבורזובה • אולצ'וואפאטי • פניולה • פניגה • רוז'אי • שונקאד • סמושאיי • סמושאוילק • סטמארצ'קה • טיסבץ' • טיסצ'צ'ה • טיסקורוד • טיסטברק • טוניוגמטולץ' • טיוודר • טורישטוואנדי • טוריצ'ה • ואמושורוסי • זייטה • ז'רויאן • באטורליגט • אנצ'נץ' • קישלטה • נירבלטק • נירבוגאט • נירצ'אסארי • נירדרז' • נירגלשה • נירגיולאי • נירפיליש • נירוושווארי • אמביי • פנסלק • פיריצ'ה • פוצ'פטרי • טרם • בלשה • בוי • גאוואוונצ'לה • פסב • פורצ'למה • טיסברצל • טיסטלק • צ'נגרשימה • צ'נגראויפלו • קומלודטוטפלו • פאטיוד • סמושאנגיאלוש • סמושבץ' • סמושטטארפלווה • טיוקוד • אורה • בלקאן • בירי • בקן • ארפטק • גסטרד • קאלושמיין • סקוי • בנק • אפריישקה • גיירצ'קה • קומורו • טיסבזדד • טיסמוגיורוש • טיססנטמארטון • טוז'ר • ז'ורק • סורגלמטוש • טיסדדה • טיסדוב • טיסאסלאר |  |
| יישובים בנפת נירבאטור |
| --- | --- | --- |
| יישובים | נירבאטור • באטורליגט • אנצ'נץ' • קישלטה • מאריאפוץ' • נירבלטק • נירבוגאט • נירצ'אסארי • נירדרז' • נירגלשה • נירגיולאי • נירלוגוש • נירמיהאידי • נירפיליש • נירוושווארי • אמביי • פנסלק • פיריצ'ה • פוצ'פטרי • טרם |  |
סונאטה לפסנתר מס' 3 של ברהמס

סונאטה לפסנתר מס' 3 בפה מינור, אופוס 5 היא סונאטה של יוהנס ברהמס שנכתבה בשנת 1853 ופורסמה בשנה שלאחר מכן. הסונאטה גדולה במיוחד, מורכבת מחמישה פרקים, בניגוד לשלושה או ארבעה המסורתיים. בתקופה שברהמס כתב את הסונאטה הזו, סברו רבים שתור הזהב של הסוגה עבר מן העולם. ברהמס, שחש קרבה מיוחדת למוזיקה של בטהובן ולסגנון התקופה הקלאסית, חיבר את סונאטת הפסנתר מס' 3 בשילוב מופתי של רוח רומנטית חופשית ואדריכלות קלאסית קפדנית. כעדות נוספת לקשר אל בטהובן, מופיע מוטיב הגורל המוכר מן הסימפוניה החמישית של בטהובן בפרקים הראשון, השלישי והרביעי. הסונאטה, שחוברה בדיסלדורף, מסיימת את מחזור שלוש הסונאטות של ברהמס, והוגשה לרוברט שומאן בנובמבר אותה שנה. הייתה זו היצירה האחרונה שברהמס הגיש לשומאן לשם ביקורת. ברהמס היה בקושי בן 20. היצירה מוקדשת לרוזנת אידה פון הוהנטל מלייפציג. ביצועה נמשך בדרך כלל בין 30–40 דקות, תלוי בפרשנות הפסנתרן לסימני החזרה.
פרקי הסונאטה

לסונאטה חמישה פרקים:
"אלגרו מאסטוזו" (F מינור, מסתיים F מז'ור).
"אנדנטה אספרסיבו- אנדנטה מולטו" - לה ♭ מז'ור – רה ♭ מז'ור).
"סקרצו. אלגרו אנרג'יקו, טריו" (פה מינור - רה ♭ מז'ור - פה מינור).
"אינטרמצו (אנדנטה מודראטו". (סי ♭ מינור).
"פינאלה. אלגרו מודראטו.  (F מינור, מסתיים F מז'ור).
פרקי הסונאטה > פרק ראשון

הפרק הראשון מתחיל באקורדים בפורטיסימו, המשתרעים כמעט על כל טווח המקלדת. הפרק כתוב בצורת הסונאטה ומורכב בעיקרו משני נושאים מוזיקליים. הראשון בהם הוא מינור, אשר מלווה אפיזודה קצרה שכולל את "מוטיב הגורל" מאת לודוויג ואן בטהובן  מתוך הסימפוניה מס' 5, באותו סולם כמו הסימפוניה, מינור. לאחר חזרת הנושא המינורי הראשוני, מתחיל אזור הנושא השני בסולם המז'ור היחסי, (לה ♭ מז'ור) אבל הסתיים ב רה ♭ מז'ור. ברהמס משתמש בסולמות אלה באותו אופן גם בפרק השני של סונאטה זו. האקספוזיציה חוזרת על עצמה ומובילה לקטע פיתוח מורכב, בו משולב "מוטיב הגורל". לאחר תחילת הערכה המחודשת, היצירה עוברת ישירות לנושא השני, פוסחת על הקטע בדו מינור ועוברת אל הסולם המקביל פה מז'ור, ומסיימת בקודה מורחבת.
פרקי הסונאטה > פרק שני

הפרק השני מתחיל בציטוט מעל למוזיקה של שיר מאת אוטו אינקרמן בשם העט CO Sternau.
Der Abend dämmert, das Mondlicht scheint
,
da sind zwei Herzen in Liebe vereint

und halten sich selig umfangen
מבעד לצל הערב, ירח חיוור שולח אורו

ולפופים בחלומות יוקדי אהבה,

שני לבבות כאחד פועמים.
ייתכן ששני הלבבות הפועמים כאחד בפרק האנדנטה הזה מסמלים את שני הנושאים העיקריים שלו, אחד בלה ♭ מז'ור והשני ברה ♭ מז'ור, המתחלפים לסירוגין לאורך הפרק. כמו הנושא השני של תצוגת הפרק הראשון, פרק זה מדגים טונאליות מתקדמת כאשר הוא מסתיים ברה מז'ור, ולא בסולם בו התחיל, לה מז'ור.
פרקי הסונאטה > פרק שלישי

הפרק השלישי, סקרצו וטריו, מתחיל בפה מינור עם ציטוט מוזיקלי מתחילת הפינאלה של שלישייה לפסנתר מס' 2, אופוס 66 מאת פליקס מנדלסון בניגוד להמולה של הסקרצו, הטריו ברה במול מז'ור הוא רגוע ולירי, ומלווה בבס שמעלה שוב את "מוטיב הגורל" של בטהובן. לאחר שהטריו חוזר על חומר הפתיחה של הפרק בסיומו, הסקרצו חוזר על עצמו בשלמותו. ומסתיים גם הוא בסולם המז'ור המקביל.
פרקי הסונאטה > פרק רביעי

הפרק הרביעי מסומן כאינטרמצו והוא קבל את התואר "Rückblick", מילולית "זיכרון". הפרק מתחיל בנושא הפותח את הפרק השני, אך בסולם סי במול מינור. כמו בפרק הפתיחה ובפרק השלישי, גם כאן מופיע "מוטיב הגורל" בצורה בולטת לכל אורך האינטרמצו.
פרקי הסונאטה > פרק חמישי

הפרק החמישי והאחרון הוא רונדו בסולם הבית, פה מינור. הוא בוחן כמה רעיונות הנשזרים בסיום הווירטואוזי וחוגג הניצחון. הסטייה הראשונה מנושא הרונדו מתחילה בכתב-סתרים מוזיקלי, שהיה מוטו מוזיקלי אישי של חברו הוותיק של ברהמס, יוזף יואכים, הנושא F – A – E (פה-לה-מי), שמייצג את "Frei aber einsam" (חופשי אך בודד). הקטע השני, ב רה ♭ מז'ור, משתמש ארבעה גובהי-צליל, פה, מי♭, רה♭, לה♭ כבסיס להרבה מן החומר המוזיקלי שבא בעקבותיו. כמו הפינאלה של הסונאטה לפסנתר מס' 2, גם הפינאלה של הסונאטה הזו מסתיים במג'ור המקביל.
הערות שוליים

↑  מידע מתקליטור של הפילהרמונית של לוס אנג'לס
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007442286705171  LCCN: n81114241  MusicBrainz work: 5188c466-6c11-4e53-a48a-1908d1f734f8   WorldCat (עם LCCN): n81-114241 
יוהנס ברהמס
סונאטה לפסנתר מס' 21 בסי במול מז'ור של שוברט

הפתיחה של הסונאטה לפסנתר מס.21 בסי במול מז'ור D 960 מאת שוברט
דיוקן של פרנץ שוברט מסביבות שנת 1827, ציור בשמן המיוחס לאנטון דפולי
הסונאטה לפסנתר מס. 21 בסי במול מז'ור D. ‏ 960 של שוברט היא הסונאטה העשרים ואחת והאחרונה לפסנתר מאת פרנץ שוברט, שהושלמה על ידי המלחין ב-26 בספטמבר 1828
היא היצירה הכלית והיצירה הגדולה האחרונה שכתב שוברט, שהלך לעולמו כעבור חודשיים.
היא מרובת מעברי צבעים ואור, ונחשבת ל"נשגבת" (ו.ג. ברגר) ולאחת הפסגות של סוגת הסונאטה לפסנתר.
מרסל שנדר ראה בה מעין צוואה מוזיקלית שבה שוברט התעלה על עצמו: "כיוון שכפי שהצליח סוף סוף באותה שנה 1828 עצמה להרחיב את הליד לממדי סימפוניה, בסימפוניה הגדולה בדו, עלה בידו ליצור בסונאטה האחרונה שלו סוג של ליד מתמשך, חסר גבולות, כל כך ארוך, כל כך מגוון, כל כך גמיש, עד כדי כך ייחודי וכללי בו זמנית, שנתן רושם של אינסוף.". לפי סטיבן ג'קסון "סונטה D 960 היא במוזיקה מה ש"הסערה" היא עבור התיאטרון"
ההלחנה והפרסום

בספטמבר 1828 הלחין שוברט את שלוש הסונאטות האחרונות שלו (ה"סונאטות הגדולות" -) לפסנתר: מס.19 בדו מינור D 958, מס.20 בלה מז'ור D 959 ו מס.21 בסי במול מז'ור D. 960. הוא עצמו מספר עליהן ויוצא מדבריו שראה בהן מכלול של שלוש יצירות:"טריאדה" או "טרילוגיה".
הלחנתי ,בין השאר, שלוש סונאטות לפסנתר אחד, שהייתי רוצה להקדישן להומל... ניגנתי את הסונאטות האלה במקומות שונים בהצלחה רבה
(מתוך מכתב של שוברט למוציא לאור שלו, פרובסט, 2 באוקטובר 1828)
שוברט התוודע להומל, פסנתרן, מלחין וידיד של בטהובן כשהאחרון היה חולה. כתב היד של הסונאטה מס. 21 נושא את ההקדשה להומל ואת התאריך 26 בספטמבר 1828. תאריך זה צריך להיחשב כיום שבו השלים את הטרילוגיה.
בסופו של דבר שלוש הסונאטות פורסמו על ידי אנטון דיאבלי רק ב-1838, ללא מספור, אבל תחת הכותרת: "כל היצירות האחרונות של פרנץ שוברט - שלוש הסונאטות הגדולות". הומל נפטר כבר ב-1837, ואז המוציא לאור החליט להקדיש אותן לרוברט שומן ששיבח הרבה מיצירותיו של שוברט במאמרי הבקורת שלו.
המבנה

הסונאטה מורכבת מארבע תנועות:
לדברי דונלד טובי הטונליות של שוברט היא מופלאה כמו קונסטלציות של כוכבים וניסיון לתאר אותה במילים מזכיר טבלה אסטרונומית.
המבנה > Molto moderato

הנושא הראשון מתחיל כמעין המנון חלומי המשרה הלכי רוח שלווים המאפיינים את כל היצירה. מדי פעם מפריעים לו התפרצויות דרמטיות של צלילי בס מסתוריים כמו רעש אדמה (טריל דיסוננטי ב"סול" במול) הממלאים תפקיד בארגון הפרק, ומשאירים מקום לחזרה מכשפת ב"סול" במול מז'ור.
חדירה מסתורית זו מזכירה את הצללים הליליים מאיימים של הליד שר היער של שוברט. לפי דעתו של הפסנתרן אנדראש שיף זהו הטריל היוצא מן הכלל בתולדות המוזיקה".
הנושא השני ב"פה" דיאז מינור הוא יותר קטע לירי משלים מאשר אנטיתזה.
מודולציות מכשפות מובילות לקטע רגוע ארוך המאותת את סוף התצוגה וקובע את טון הדומיננטה של המוזיקה, "פה" מז'ור.
לפתע מודולציה ב"דו" דיאז מינור מזמינה את הפיתוח המעבד את שני הנושאים תוך עושר הרמוני רב ומגיע לפסגה על ידי פורטיסימו דרמטי ב"רה" מינור.
רגיעה איטית והדרגתית מקדימה את הרפריזה, המעושרת בהרמוניות חדשות ואחריה מגיעה קודה גדולה, שבה הנושא ההתחלתי מופיע שלוש פעמים, תחת אורות מחודשים בלי הרף, כדי לשוב לבסוף אט-אט לשתיקה שממנה קמה.
המבנה > Andante sostenuto

הפרק השני האיטי ב"דו" דיאז מינור מתאפיין בפשטות ניכרת. בעיני המוזיקולוג אלפרד איינשטיין הוא " השיא והאפותאוזה של הליריקה הכלית של שוברט ושל פשטות צורתה". הנושא המרכזי הוא ב"לה" מז'ור. "המוזיקה היא חלומית ומהפנטת, עם מקצב נדנדה קודר הנשמע כמעין דרדור תופים ושהופך לשיר ערש עדין. תזוזות פתאומיות בין מז'ור למינור ומודולציות טרנסצנדנטליות" (מ"סול" דיאז מינור ל"דו" מז'ור) "פותחות פתח אל נוף עולמי אחר. זוהי בו זמנית תפילה שלווה כוראלית של הכרת תודה ופרידה נוגה (ב"דו" דיאז מז'ור)...
המבנה > Scherzo:Allegro vivace con delicatezza

הפרק השלישי הקצר - סקרצו ב"סי" במול מז'ור, עם טריו, מביא לרגיעה רעננה ומעודנת, "כמעט גירוש שדים".. הוא נפתח במלודיה ריקודית עליזה וחסרת דאגות, עם אפוג'אטורות (בעברית "סמיך") עדינות, ובריחות קצרות אל המקשים הרחוקים ביותר,, והעומדת בניגוד בולט לשני הפרקים הקודמים. חטיבת הטריו האמצעית הכתובה ב"סי" במול מינור מביאה שוב נימה רצינית, אך לא מתרחקת מהאופי מלא החיים של הפרק
המבנה > Allegro ma non troppo

הפרק הסופי הוא רונדו בשלושה נושאים, המחבר צורת רונדו עם צורת הסונאטה ומצטייר כמסע מרגש, הרמוני ותמאטי. המוזיקה מחלפיה בצורה בלתי צפויה בין מינור למז'ור, בין עצבות לצהלה
הנושא הראשון, קופצני וקצת שובב, עובר ל"דו מינור" לפני שחוזר למפתח הראשי. מלודיה שנייה, זורמת והמנונית, מגיעה ל"סול" מז'ור, מוצאת לזמן קצר את אווירת הפרק הראשון, ולפתע, אחרי הפסקה בת שתי תיבות שני אקורדים תקיפים מדגישים את ה"פה" מינור ומביאים את היסוד השלישי, רציני עם מקצבים חדים. אחרי קטע ב "סול" הפזמון חוזר ומתפתח בחלק עז, עתיר מודולציות. אחרי רגיעה ארוכה והדרגתית מגיעה הרפריזה, יחסית סדירה. הסונאטה מסתיימת בקודה מהירה -פרסטו-, זוהרת ועליזה,
לקריאה נוספת

Wilhelm Georg Berger Estetica sonatei clasice, Editura muzicală, București 1981
Marcel Schneider, Schubert, Seuil, 1957, עמ' 191
Harry Halbreich - dans François René Franchefort (dir) Guide de la Musique de piano et de clavecin, Fayard, Paris, 1987
1977 Brigitte Massin - Franz Schubert Fayard, Paris
Stephen Jackson - Franz Schubert :An Essential Guide To His Life and Works, Classic fm Lifelines, Pavilion Books, Ltd London1996
הערות שוליים

↑  W.G.Berger  עמ' 159
1 2 3 4 5  2014 טל סחרוב
↑  M.Schneider עמ' 191
1 2  S.Jackson 1996 עמ' 78
↑  1977 B.Massin
↑  מצוטט על ידי סטיבן ג'קסון, עמ' 79
1 2 3 4 5 6 7  H.Halbreich 1987 עמ' 676
1 2 3 4 5  2022 T.Judd
↑  מצוטט על ידי ת. ג'ד
↑  B.Massin
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb13911286p (data)  VIAF: 293260566   WorldCat (עם VIAF): 293260566
נעל הזהב הבלגית

נעל הזהב הבלגית (בהולנדית: Gouden Schoen, בצרפתית: Soulier d'Or) הוא פרס המוענק על בסיס שנתי לכדורגלן הטוב ביותר באותה השנה בליגת העל הבלגית. הפרס מוענק בתחילתה של כל שנה אזרחית, ומוענק בחסות העיתון הבלגי Het Laatste Nieuws. הפרס מחולק החל משנת 1954.
הזוכה בפרס נבחר על ידי משאל בין עיתונאים ואנשי כדורגל בולטים בבלגיה. המצביעים מתבקשים לבחור עבור השחקן המצטיין בחצי העונה השני של העונה החולפת, ובחציה הראשון של העונה הנוכחית. כתוצאה מכך, הזוכה יכול לקבל את כל קולותיו עבור חצי עונה בלבד, כך למשל אם הצטרף/עזב את הליגה הבלגית בסיום העונה, או לקבל קולות עבור הופעותיו בשתי קבוצות שונות.
פול ון הימסט הוא שיאן הזכיות בפרס, עם ארבע זכיות, בין 1960 ל-1974. יאן קולמנס ווילפריד ון מואר זכו בתואר שלוש פעמים כל אחד. הזר הראשון שזכה בתואר היה יוהאן בוסקאמפ ההולנדי שזכה בתואר ב-1975. פאר זטרברג השוודי ומבארק בוסופה המרוקאי הם הזרים היחידים שזכו בתואר יותר מפעם אחת. בשנת 2011 היה מתיאס סוארס הארגנטינאי לדרום אמריקאי הראשון שזוכה בתואר.
בשנת 2016 חולק לראשונה במקביל פרס נעל הזהב לכדורגלנית המצטיינת של השנה, והזוכה הראשונה בתואר הייתה טסה וולארט.
רשימת הזוכים

| שנה | שחקן | קבוצה |
| --- | --- | --- |
| 1954 | בלגיה הנרי קופנס | בירסחוט |
| 1955 | בלגיה אלפונס ון ברנדט | לירסה |
| 1956 | בלגיה ויקטור מאס | אנטוורפן |
| 1957 | בלגיה ז'וזף ז'וריון | אנדרלכט |
| 1958 | בלגיה רולנד סטורמה | גנט |
| 1959 | בלגיה לוסיין אוליסלאגר | לירסה |
| 1960 | בלגיה פול ון הימסט | אנדרלכט |
| 1961 | בלגיה פול ון הימסט | אנדרלכט |
| 1962 | בלגיה ז'וזף ז'וריון | אנדרלכט |
| 1963 | בלגיה ז'אן ניקולאי | סטנדרד לייז' |
| 1964 | בלגיה וילפריד פויס | אנדרלכט |
| 1965 | בלגיה פול ון הימסט | אנדרלכט |
| 1966 | בלגיה וילפריד ון מואר | אנטוורפן |
| 1967 | בלגיה פרננד בון | קלאב ברוז' |
| 1968 | בלגיה אודילון פולויניס | סינט-טרוידן |
| 1969 | בלגיה וילפריד ון מואר | סטנדרד לייז' |
| 1970 | בלגיה וילפריד ון מואר | סטנדרד לייז' |
| 1971 | בלגיה ארווין ואנדנדאלה | קלאב ברוז' |
| 1972 | בלגיה כריסטיאן פיוט | סטנדרד לייז' |
| 1973 | בלגיה מוריס מרטנס | ראסינג ווייט |
| 1974 | בלגיה פול ון הימסט | אנדרלכט |
| 1975 | הולנד יוהאן בוסקאמפ | ראסינג ווייט |
| 1976 | הולנד רוב רנסנברינק | אנדרלכט |
| 1977 | בלגיה ז'וליין קולס | קלאב ברוז' |
| 1978 | בלגיה ז'אן-מרי פפאף | בוורן |
| 1979 | בלגיה ז'אן יאנסנס | בוורן |
| 1980 | בלגיה יאן קולמנס | קלאב ברוז' |
| 1981 | בלגיה ארווין ונדנברג | לירסה |
| 1982 | בלגיה אריק גרטס | סטנדרד לייז' |
| 1983 | בלגיה פרנקי ורקאוטרן | אנדרלכט |
| 1984 | בלגיה אנזו שיפו | אנדרלכט |
| 1985 | בלגיה יאן קולמנס | קלאב ברוז' |
| 1986 | בלגיה יאן קולמנס | קלאב ברוז' |
| 1987 | בלגיה מישל פרודום | מכלן |
| 1988 | בלגיה לי קלייסטרס | מכלן |
| 1989 | בלגיה מישל פרודום | מכלן |
| 1990 | בלגיה פרנקי ואן דר אלסט | קלאב ברוז' |
| 1991 | בלגיה מארק דחרייזה | אנדרלכט |
| 1992 | בלגיה פיליפ אלברט | מכלן / אנדרלכט |
| 1993 | שוודיה פאר זטרברג | אנדרלכט |
| 1994 | בלגיה ז'יל דה בילדה | אנדרלכט |
| 1995 | אוסטרליה פול אוקון | קלאב ברוז' |
| 1996 | בלגיה פרנקי ואן דר אלסט | קלאב ברוז' |
| 1997 | שוודיה פאר זטרברג | אנדרלכט |
| 1998 | בלגיה ברנקו סטרופאר | גנק |
| 1999 | בלגיה לורנזו סטאלנס | אנדרלכט |
| 2000 | צ'כיה יאן קולר | אנדרלכט |
| 2001 | בלגיה וסלי סונק | גנק |
| 2002 | בלגיה טימי סימונס | קלאב ברוז' |
| 2003 | חוף השנהב ארונה דינדאן | אנדרלכט |
| 2004 | בלגיה וינסנט קומפני | אנדרלכט |
| 2005 | פורטוגל סרג'יו קונססאו | סטנדרד לייז' |
| 2006 | מרוקו מבארק בוסופה | גנט / אנדרלכט |
| 2007 | בלגיה סטיבן דפור | סטנדרד לייז' |
| 2008 | בלגיה אקסל ויטסל | סטנדרד לייז' |
| 2009 | סרביה מילאן יובאנוביץ' | סטנדרד לייז' |
| 2010 | מרוקו מבארק בוסופה | אנדרלכט |
| 2011 | ארגנטינה מתיאס סוארס | אנדרלכט |
| 2012 | הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו דיומרסי מבוקאני | אנדרלכט |
| 2013 | בלגיה תורגן הזאר | זולטה ורכם |
| 2014 | בלגיה דניס פראט | אנדרלכט |
| 2015 | בלגיה סוון קומס | גנט |
| 2016 | קולומביה חוסה איסקיירדו | קלאב ברוז' |
| 2017 | הולנד רוד וורמר | קלאב ברוז' |
| 2018 | בלגיה הנס ונאקן | קלאב ברוז' |
| 2019 | בלגיה הנס ונאקן | קלאב ברוז' |
| 2020 | ישראל ליאור רפאלוב | רויאל אנטוורפן |
| 2021 | ניגריה פול אונואצ'ו | גנק |
| 2022 | בלגיה סימון מיניולה | קלאב ברוז' |
ראו גם

כדורגלן השנה בבלגיה
נעל עץ

נעלי עץ או קבקבים (בהולנדית: Klomp, או Klompen עבור צמד נעליים) הן נעליים, העשויות מעץ.
נעלי עץ הן אחד מסימני ההיכר של ההולנדים, וניתן עדיין לראותן בשימוש יומיומי באזורים הכפריים ובאזורים המיועדים לתיירות. הולנדי עירוני ממוצע לא ינעל את קבקבי העץ ביומיום, אלא רק באירוע מיוחד או אירוע מסורתי.
שלושה ייעודים לקבקבים:
מונעים הירטבות כפות הרגליים במהלך עבודת החקלאי ההולנדי מאחר שהאדמה בוצית ורטובה, והחקלאי בא במגע עם הקרקע הרטובה. הקבקבים עשויים מעץ צפצפה מיוחד שאינו חדיר למים.
מונעים דריכה לא נעימה של הפרה על כף הרגל של החקלאי המטפל בה או חולב אותה.
יש מן ההולנדים המקומיים אשר טוענים כי נעלי העץ, על פי מסורת הולנדית בת מאות שנים, נועדו כדי להרעיש ולהפר את הדממה ששררה באזור באמצעות הליכה בקבקבים. כמו כן, ישנם ריקודים הולנדים מסורתיים אשר בהם נהוג היה לרקוע בקבקבים עם קצב המנגינה והריקוד.
שתי שיטות להכנת הקבקבים:
הישנה: מעצבים צורת נעל חיצונית מגזרי עץ שנחתכים בגיליוטינה ידנית. את החלק הפנימי (חור) מפסלים במפסלת ביד. כך ניתן להכין בממוצע 4–6 זוגות ליום עבודה (שעתיים לזוג). לאחר מכן צובעים ומקשטים.
המודרנית: עיצוב וחיתוך החלק החיצוני מגזרי עץ בגיליוטינה והקצעה במקצוע. משרים במים לריכוך במשך 4 שעות. אחר כך משתמשים במכונה לעיבוד חיצוני בשיטת השכפול על ידי שבלונה (בדומה לתהליך שכפול של מפתחות). העיצוב הפנימי הוא על ידי כרסום במפסלות מסתובבות במהירות גבוהה ואחר כך צביעה וקישוט. כך ניתן להכין עד כ-100 זוגות ביום. מכונות ממוחשבות מסוגלות להכין עד 4,000 זוגות ליום.
היסטוריה

נעלי עץ ננעלו בחלקים ניכרים של אירופה בזמנים קדומים ובעיקר מאז ימי הביניים, קשה לתארך במדויק כי עץ נוטה להרקב עם הזמן. נעלי העץ העתיקות ביותר שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות בסכר החדש (Nieuwendijk) באמסטרדם הן בערך מ-1230. ברחבי אירופה ואסיה נעלו מיני סוליות עץ עם רצועות רכות יותר, הרומאים נעלו גם הם סנדלים עם רצועות עור ובד. מהסנדל בעל סוליית העץ התפתחה נעל שלמה. נעל העץ נפוצה עוד יותר במאה ה-15 כשמצאו שאפשר ליצרה מפיסת עץ אחת, מה שהפך אותה ליציבה וחזקה. מאז אפשר למצוא סימנים שהיא הייתה נפוצה מהאוקיינוס האטלאנטי עד הים הצפוני מספרד ועד סקנדינביה. עד המאה ה-19 נעשו ביד, ועם המיכון התחילו ליצרם במכונות. פעם היא הייתה עם חוד בחלקה הקדמי, אך עם הזמן התעגל החלק הקדמי, אפשר להשיגה בכל המידות ויצרן הנעליים ידע לשייפה שתחזיק את הרגל היטב. בחורף נהגו להוסיף אניצי צמר או קש כדי לבודד את הרגל מקור. בתקופות שונות נהגו בהולנד לתת לזוג בחתונה שני זוגות נעלי עץ מעוטרות באותן הדוגמאות, כדי לברך את הנישואים. בשנות ה-50 ירד הביקוש לנעליים במידה ניכרת.
בהולנד יש שירי ילדים על נעלי העץ, והן מופיעות בכמה ציורים של אמנים הולנדים.
גלריה

נעלי עץ מצפצפה לשימוש יומיומי
חנות לקבקבי עץ, זאנסה סכאנס, הולנד
נעלי עץ עתיקות מעוטרות
קבקבי עץ בעיצובים מיוחדים
הערות שוליים

↑  Jasper Buiting, GESCHIEDENIS VAN DE KLOMPEN, IsGeschiedenis (בהולנדית)
1 2  De geschiedenis van de Nederlandse klompen, Habermehl (בהולנדית)
↑  N. Douma, P.Loots, Hannes loopt op klompen, De Liedjeskist (בהולנדית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283925405171  GND: 4160534-2  LCCN: sh85027115
נילי הרפז

| --- | --- |

 לידה:  תל אביב-יפו
 מוקד פעילות:  ישראל 
 מקום לימודים:  האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה 
 עיסוק:  מוזיקאית
 www.niliharpaz.com
 
נילי הרפז היא מנצחת, מלחינה וזמרת ישראלית. שימשה כמנהלת המוזיקלית של אנסמבל ליריקה בין השנים 1992–2020.
ביוגרפיה

נולדה בתל אביב, עברה לאיטליה בגיל צעיר, שם למדה שירת בל קנטו אצל מריו דל מונקו וג'ולייטה סימיונטו.
הופעותיה הראשונות באופרה ברומא היו ב"ריגולטו" של ורדי וב"אבירות כפרית" של פייטרו מסקאני.
כמצו-סופרן סולנית הופיעה בעונות אופרה ובקונצרטים ברחבי איטליה.
הרפז למדה קומפוזיציה, ניצוח ותזמור לכלי נשיפה וקיבלה את התואר מאסטרו באקדמיה למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא. בין מוריה לניצוח: סרג'יו צ'ליבידאקה, נראו זמפיירי, ופרנקו פררה.
ביו מוריה לקומפוזיציה: קרלו קמרוטה וטרזה פרוקצ'יני. תזמור לכלי נשיפה למדה אצל פולביו קרה.
נילי הרפז היא האישה הראשונה אשר ניצחה באודיטוריום של ה"ראי" ברומא עם התזמורת הקאמרית של סנטה צ'צ'יליה.
בהמשך ניצחה על התזמורת הפילהרמונית של מאב (הונגריה), סטו-מרה (רומניה), התזמורת הקאמרית של נורד ביי (קנדה), הפילארמוניצ'י של רומא ואקדמיה אנטוניו ויולדי בביצוע רפרטואר סימפוני מן התקופה הקלאסית ורומנטית. כמו כן ביצעה רפרטואר אופראי עם התזמורת המחוזית של לאציו (איטליה) ואנסמבל ליריקה (ישראל). הופעותיה זכו להצלחה הן בקרב הקהל והן בקרב הביקורת.
נילי הרפז יצגה את איטליה כזמרת בפסטיבל הבינלאומי במלטה וכמלחינה באנגליה בשיתוף פעולה בין מלחינים וכוראוגרפים המתקיים באוניברסיטה בסארי (לונדון).
נילי הרפז יזמה את כתיבת הקנטטה "ריגשות בריאה" מאת בנימין יוסופוב.
נילי הרפז היא דודתו של המוזיקאי יובל מסנר.
פעלה באופרה ברומא כמאסטרו-עמית בהפקות רבות.
בישראל ייסדה את המחלקה לפיתוח קול בקונסרבטוריון העירוני פתח תקווה.
כמו כן ניצחה על התזמורת הקאמרית הרצליה והתזמורת הקאמרית רמת גן, על נגנים מן התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ועל תזמורת כלי הקשת של הקונסרבטוריון העירוני פתח תקווה, עמה הופיעה בקונצרטים ברחבי הארץ ובסיור הופעות באיטליה.
בין יצירותיה הבולטות "לדוד" פנטזיה למקהלת נשים, כינור סולו פסנתר ורביעיית כלי קשת ע"פ שירו של מגדי כריסטיאנו עלאם.
פר נראו לכינור סולו.
נוויל לונגבוטום

| --- | --- |

מתיו לואיס המגלם את דמותו של נוויל לונגבוטום במהלך הסרט החמישי
 סוג:  דמות משנה
 שם ספר:  הארי פוטר
 שם סרט:  הארי פוטר
 הופעה ראשונה:  הארי פוטר ואבן החכמים
 הופעה אחרונה:  הארי פוטר ואוצרות המוות
 יוצרים:  ג'יי קיי רולינג
 גילום הדמות:  מתיו לואיס
 דיבוב בשפה העברית:  ניר לבנברג (1 - 2)   רועי ויינברג (3 - 6)
 מידע
 סטטוס:  טהור דם
 גיל:  44
 תאריך לידה:  30 ביולי 1980
 גזע:  אדם
 מין:  זכר
 מקצוע:  מורה לתורת הצמחים בבית הספר הוגוורטס
 כוחות:  קסמים
 אזרחות:  הממלכה המאוחדת 
 דמויות קשורות
 משפחה:  פרנק לונגבוטום (אב) אליס לונגבוטום (אם) חנה אבוט (אישה) אדון לונגבוטום (סבא) אוגוסטה לונגבוטום (סבתא)
 חברים:  הארי פוטר, רון ויזלי, הרמיוני גריינג'ר, ג'יני ויזלי, ולונה לאבגוד.
 אויבים:  לורד וולדמורט ואוכלי המוות.
 
נוויל לונגבוטום (באנגלית: Neville Longbottom‏; נולד ב-30 ביולי 1980) הוא דמות בדיונית המופיעה בסדרת הספרים "הארי פוטר" מאת ג'יי קיי רולינג. הוא מתואר כתלמיד עגול-פנים ושכחן. לאורך רוב הסדרה הוא מתואר במצבים שבהם הוא מפגין בלבול וחוסר ארגון, בנוסף להיותו תלמיד בינוני למעט במקצוע תורת הצמחים. אולם הוא מתפתח וגדל לאחר שהוא מצטרף לצבא דמבלדור בספר החמישי. בעקבות כך חל שיפור רב בסטטוס החברתי שלו, הוא זוכה שם לתמיכה רבה מחבריו, ומשתפר ביכולות הקסם שלו.
התפתחות הדמות

נוויל הוא דמות משנית בארבעת הספרים הראשונים, ומופיע בעיקר כדמות קומית. הוא אחד מתומכיו הידועים ביותר של הארי פוטר לאורך כל הסדרה, והופך לחבר טוב של רון ויזלי, הרמיוני גריינג'ר, ג'יני ויזלי ולונה לאבגוד. רולינג הצהירה בעבר כי הספר החמישי היה "נקודת מפנה ממשית עבור נוויל", בעיקר בגלל תפקידו הגדול יותר בספר. היא המשיכה ורמזה כי נוויל ימלא תפקיד עוד יותר חשוב בשני הספרים האחרונים ובמאבק נגד לורד וולדמורט.
רולינג אמרה בעבר בריאיון כי "יש הרבה מנוויל בתוכי - התחושה הזאת שאת אף פעם לא מספיק טובה... הרגשתי זאת פעמים רבות כשהייתי צעירה". כתוצאה מכך היא רצתה שנוויל יפגין אומץ בספר הראשון, שבו נוויל "מוצא את האומץ המוסרי לעמוד כנגד חבריו הקרובים - האנשים שנמצאים בצד שלו" לקראת שיא העלילה. באותו ריאיון היא גם אמרה שזה היה "רגע מאוד חשוב עבורי בספר הראשון".
תפקידו בספרים > אפילוג

באפילוג של הספר השביעי (שהוא בעצם תשע עשרה שנים אחר כך) ג'יני מציינת כי נוויל הוא המורה לתורת הצמחים בהוגוורטס. בריאיון שנערך עמה אמרה רולינג שנוויל מראה את המטבע שלו מימי צבא דמבלדור לתלמידים המבקשים זאת, ומספר להם על הרפתקאותיו. רולינג הוסיפה ואמרה שנוויל נישא לחנה אבוט שלמדה איתו באותה שכבה אך בבית הפלפאף, וכעת היא הבעלים של הקלחת הרותחת).