stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממלכת החשמונאים
פוליטיקה וממשל > אופוזיציה

כת ים המלח מקומראן, כת שמרנית בעלת אידאולוגיה דטרמיניסטית, דיכוטומית ואפוקליפטית, שרבים מהחוקרים מזהים אותה כפלג קיצוני של האיסיים, הייתה מתנגדת חריפה ואף ארסית לפרושים, לצדוקים ולבית חשמונאי. אנשיה, כהנים מבית צדוק, ראו בהדחתם מהכהונה הגדולה בידי השליטים החשמונאים, גזל ומעשה נבלה שאין לו כפרה. אחד מן השליטים החשמונאים נקרא בכתביה "הכהן הרשע", אויבה הגדול של הכת, וינאי המלך מכונה שם "כפיר החרון".
בדורות הראשונים תמכו הפרושים במלכות החשמונאים, אך לאחר שסמכויות המשפט של הסנהדרין, נפגעו בידי המלכים החשמונאים, הם הפכו לאופוזיציה לשלטון. לגבי זמן הפגיעה, ג' אלון סובר, שהתרחש בימי ינאי, ויש המקדימים זאת לסוף תקופת שלטונו של יוחנן הורקנוס. בספר "מזמורי שלמה", ישנה עמדה ביקורתית הרואה בכיבושי הרומאים עונש על חטאי הדור ושלטון החשמונאים. לפי חיבור זה, היו בין הפרושים, שביקשו להפריד את המלוכה מהכהונה, וטענו כי אין יאה לחשמונאים למלוך מאחר שאינם צאצאי בית דוד.
בחיבור "עליית משה", החשמונאים נזכרים לרעה: "אז יעמדו להם מלכים שתלטניים, וכהני אל עליון יקראו והרשיעו לעשות בקדש הקדשים".
על פי יוספוס ודיודורוס, אריסטובלוס והורקנוס השני, בניה של שלומציון, המאיסו את עצמם בפני העם, ונציגי העם שבאו לפני פומפיוס וביקשו ממנו לבטל את המלוכה החשמונאית, הציגו את שני השליטים האחרונים כעריצים, ששעבדו את האזרחים, ביטלו את חוקי האבות, וביצעו מעשי רצח.
פוליטיקה וממשל > השפעת החשמונאים על יהודי העולם

על הרבה מהמטבעות בתקופת החשמונאים הוצג גוף בשם "חבר היהודים". אותו הגוף מתואר בכמה מטבעות ליד אנשי שושלת החשמונאים כשהם מתוארים כשליטים פוליטיים, אך גם ככוהנים ושליטים דתיים. נראה שהמוסד "חבר היהודים" לא הוצג בתור מועצה השולטת בתחום הפוליטי, אלא כגוף המבקש לייצג את כל היהודים ברחבי העולם ולעזור להם.
מגמה זו באה לידי ביטוי במספר מהלכים שהחשמונאים הובילו על מנת לתמוך בקהילה היהודית: אחד מהמניעים של כיבושי החשמונאים היה הרחבת שטחים על מנת שלאוכלוסייה היהודית יהיה היכן לגור. מחקרים דמוגרפיים מראים כי היהודים התרבו מהר יותר מכל שכניהם ולכן נצרכו בטריטוריות נוספות למגורים.
מניע נוסף היה לבטל את הגזרות שהטיל אנטיוכוס על היהודים ולשחרר את היהודים שנרדפו במדינות אחרות, החשמונאים יצרו קשרים דיפלומטים כדי להקל על היהודים מחוץ ליהודה. בין הגזרות הקשות שהטיל אנטיוכוס הרביעי על היהודים בשטחים ששלט בהם, היה איסור שמירת חוקי התורה, חיוב חילול שבת וחגים וחיוב אכילת אוכל לא כשר כמו חזיר.
במהלך הכיבושים של החשמונאים, הם הרבו לסלק את העם שהתגורר בשטח שכבשו, אך לפעמים אפשרו להם להישאר, בתנאי שהתושבים יתגיירו. דוגמה לכך היא העם האדומי: כאשר יוחנן הורקנוס כבש את אדומיאה, כולל את אדורים ומרישה, ב-111/112 לפנה"ס, הוא התיר לתושביהם להישאר בארץ ובתנאי שיעברו ברית מילה ויקיימו את חוקי היהודים: לפי יוסף בן מתתיהו, האדומים "קיבלו על עצמם מאהבת ארץ אבותם גם את המילה וגם להשוות את שאר הליכות חייהם לאלו של היהודים. אותם האדומים (וגם היטורים שעברו את אותו תהליך הגיור), נחשבו מאז גיורם כיהודים לכל דבר, מה שמראה שהמטרה הכללית של החשמונאים הייתה להגדיל ולחזק את הקהילה היהודית בעולם.
ככל שהחשמונאים כבשו יותר שטחים, הם דבקו בבית המקדש ובחשיבותו יותר: הם הבינו שבית המקדש הוא סמל חשוב של העם היהודי. אמנם היה מקדש נוסף (מקדש חוניו) במצרים אשר נבנה בגלל חילול בית המקדש בירושלים ושימש את יהודי מצרים, אבל לאחר טיהור בית המקדש בירושלים, היה בית המקדש הירושלמי למקדש המרכזי של העם היהודי, והחשמונאים עודדו עלייה לרגל בחגים. כאשר יהודים עלו לבית המקדש ותרמו לו סכום משמעותי של כסף, הם התחברו מבחינה דתית וזיהו את עצמם יותר כיהודים, כעם נפרד ומיוחד.
החשמונאים אף ביקשו תרומה כספית גם מיהודי העולם, הנקראת 'תרומת מחצית השקל', שהייתה תשלום שנתי החל על כל יהודי בוגר בארץ ובתפוצות, שנועד לטיפוח בית המקדש ומימון מלאכת הכוהנים בבית המקדש, לדוגמה רכישת קורבן התמיד וקורבנות הציבור. היהודים שייחסו חשיבות רבה לבית המקדש ואף ביקרו בו, נענו לתשלום זה בחפץ לב, מה שמעיד על אהדה מהעם כלפי החשמונאים. תרומה זו חיזקה את הקשר בין העם אליהם, וכן, העשירה את קופת המדינה החשמונאית. הבקשה עצמה מראה שהייתה להם הכוונה לתקשר עם יהודי העולם ולהשפיע עליהם.
לחשמונאים היה גם חשוב לשנות את הזהות היהודית בעולם: בעבר, היהודים היו מיוצגים על מטבעות זרים, בתור עם זר שנשלט על ידי המדינה, החשמונאים שינו ייצוג זה במטבעות שלהם, בכך ששינו את השם שלהם, מ"יהד" ל"יהודים", אותו הכינוי שאנחנו משתמשים בו עד היום. יוחנן הורקנוס, התערב בעניינים מחוץ לממלכת החשמונאים, במטרה להשיג ליהודי לאודיקיה את היכולת לנוח בימי שבת, לאחר מכן יוחנן קיבל מיוליוס קיסר את היכולת לקבוע בעניינים הדתיים בהלכות חייהם של היהודים גם בממלכה שלו, כוח זה נתן לחשמונאים השפעה מאוד גדולה על יהודי התפוצות.
פוליטיקה וממשל > שליטי ממלכת החשמונאים

| שם השליט | שנות שלטונו | שליטים במקביל | תואר |
| --- | --- | --- | --- |
יהודה המכבי: 
| יונתן הוופסי | 160 לפנה"ס – 143 לפנה"ס (כ־17 שנים) |  | אתנארך וכהן גדול |
| שמעון התסי | 143 לפנה"ס – 134 לפנה"ס (כ־9 שנים) |  | אתנארך וכהן גדול |
| יוחנן הורקנוס הראשון | 134 לפנה"ס – 104 לפנה"ס (כ־30 שנה) |  | אתנארך וכהן גדול |
| יהודה אריסטובולוס הראשון | 104 לפנה"ס – 103 לפנה"ס (כשנה) |  | מלך וכהן גדול |
| אלכסנדר ינאי | 103 לפנה"ס – 76 לפנה"ס (כ־27 שנים) |  | מלך וכהן גדול |
| שלומציון אלכסנדרה | 76 לפנה"ס – 67 לפנה"ס (כ־9 שנים) | הורקנוס השני ככהן גדול | מלכה |
| הורקנוס השני | 67 לפנה"ס – 67 לפנה"ס | מלך וכהן גדול |  |
| אריסטובולוס השני | 67 לפנה"ס – 63 לפנה"ס (כ־4 שנים) |  | מלך וכהן גדול |
| הורקנוס השני | 63 לפנה"ס – 40 לפנה"ס (כ־23 שנים) |  | אתנארך וכהן גדול |
| מתתיהו אנטיגונוס השני | 40 לפנה"ס – 37 לפנה"ס (כ־3 שנים) |  | מלך וכהן גדול |
| הורדוס | 37 לפנה"ס – 4 לפנה"ס (כ־33 שנים) |  | מלך |
| ארכלאוס | 4 לפנה"ס – 6 (כ־10 שנים) | אחיו : פיליפוס על הבשן, הורדוס אנטיפס על הגליל, דודתו שלומית על יבנה, אשדוד ופצאליס | אתראנך |
| פיליפוס | 4 לפנה"ס – 6 (כ־10 שנים) | אחיו : ארכלאוס על יהודה שומרון ואדום, הורדוס אנטיפס על הגליל, דודתו שלומית על יבנה, אשדוד ופצאליס | טטרארך |
| הורדוס אנטיפס |  | אחיו : ארכלאוס על יהודה שומרון ואדום, פיליפוס על הגליל, דודתו שלומית על יבנה, אשדוד ופצאליס | טטרארך |
| שלומית |  | אחיינה : פיליפוס על הבשן, הורדוס אנטיפס על הגליל, ארכלאוס על יהודה שומרון ואדום. |  |
| אגריפס הראשון |  |  | מלך |
| אגריפס השני |  |  | מלך |
יחסי חוץ > הרפובליקה הרומית

יהודה, יונתן, שמעון ויוחנן הורקנוס הראשון כרתו ברית עם רומא ונקטו מדיניות פרו-רומאית. אך אלכסנדר ינאי סטה ממנה, ובעקבותיו הלכו שלומציון, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני.
תחילת היחסים בין יהודה לרומא במשלחת דיפלומטית רומאית ששהתה במזרח והגישה סיוע ליהודים שבשלב זה מרדו באימפריה הסלאוקית בעקבות גזרות השמד שהטיל המלך אנטיוכוס הרביעי, הקשרים הפכו לרשמיים בשנת 161 לפנה"ס, כשמנהיג המרד יהודה המכבי שלח משלחת לרומא, בראשות אֶוְפּלֵמוֹס בן-יוחנן בן-הקוֹץ ויָסוֹן בן-אלעזר, שכרתה ברית רשמית עם הרפובליקה. הברית הייתה מבוססת על העוינות ההדדית לסלאוקים ויורשו של יהודה, יונתן, טיפח ופיתח קשרי חוץ חשובים לחיזוק מעמדה הבינלאומי של יהודה ולעשיית צעדים לקראת ריבונותה. הוא חידש את הברית עם רומא. ממשיכו של יונתן, שמעון, המשיך בברית. יוחנן הורקנוס הראשון כבר בראשית ימי נשיאותו, בשנת 134 לפנה"ס, חידש את הברית של קודמיו עם הרומאים. במסגרת הברית עם הרומאים הם אף הבטיחו להגן על נמלי יהודה. נראה שהברית לא הרתיעה את אנטיוכוס השביעי מלתקוף את יהודה, אך יש המשערים כי הדבר מיתן את אנטיוכוס בסיום המלחמה. מתקופתו של יוחנן מאוזכרות שלוש תעודות רומיות. בראשונה חידוש ברית עם עלותו לשלטון, בשנייה חידוש הברית לאחר מות אנטיוכוס השביעי, ובשלישית החלטת סנט הדורשת מאנטיוכוס התשיעי להחזיר ליוחנן את המצודות והנמלים שכבש מידם.
תפנית במדיניות מול הרומאים חלה כאשר אלכסנדר ינאי עלה לשלטון. הוא לא חידש את הברית עם רומא, ואף להפך נראה שהצטרף אל הברית הנגדית, ויצר קשרים עם הפרתים, ועם מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, אויבם של הרומאים. על פי הכללים הדיפלומטיים, אי חידוש הברית התפרש ברומי כצעד עוין. נראה שעשה זאת עקב התפוררותה של האימפריה הסלאוקית והפחד מפני כוחה המתעצם של רומא במזרח, ובשל הניצול הכלכלי שלה. רפפורט אף מעיר שמדיניות הכיבושים שלו והריסת ערים הלניסטיות עמדה בניגוד גמור למדיניות הרומית. גם יורשיו של ינאי, שלומציון, הורקנוס השני ואריסטובולוס השני לא טרחו לחדש את הברית עם רומא, דבר שהיה להם לרועץ כאשר פומפיוס במסגרת מסע כיבושיו במהלך מלחמת מיתרידטס הראשונה הגיע לשערי הארץ (63 לפנה"ס). אף שהחשמונאים ביקשו את התערבותו, פומפיוס התייחס אליהם באופן קשוח ועוין, קיצץ בסמכויות השלטון ובגודל המדינה, והפך את ממלכת החשמונאים למדינה וסאלית.
יחסי חוץ > ספרטה

בין יונתן החשמונאי לבין אראוס מלך ספרטה נרקמה ברית. ספרטה באותה תקופה הייתה בעלת ברית של הרומאים. באגרות שמצוטטות בספר מקבים א' ונמצאו בגנזי ספרטה, היהודים כותבים לספרטנים שהם מתפללים לשלומה של ספרטה בחגיהם בבית המקדש, ואין להם כוונה להטריחם בסיוע צבאי, והספרטנים כותבים שהם כאחים להם וגורל אחד להם. על פי ד"ר אורי אמיתי תחילתה של הברית הייתה במאה השלישית לפנה"ס והיא נמשכה עד ימי הורדוס.
יחסי חוץ > הממלכה הסלאוקית

ליונתן, שהגיע למדרגת רע ראשון למלך הסלאוקי, הייתה פעילות ענפה ומעורבות עמוקה, עם מנהיגי הממלכה הסלאוקית, שאותה ניצל כדי לחזק את הישות היהודית בארץ ישראל. אחד משיאיה היה משלוח של 3,000 לוחמים חשמונאים לבירה הסלאוקית לבקשת דמטריוס השני שהושם במצור על ידי מורדים והמון העם בבירתו אנטיוכיה, לעזור לו לבל יופל. בתקופת יורשו, שמעון, אנטיוכוס סידטס האיר לו פנים בתחילה וכרת עמו ברית, שכן היה זקוק לו במלחמתו כנגד טריפון במאבקי כס המלכות הפנימיים. הוא אישר את מעמדו העצמאי, לטבוע מטבעות, ואף נתן עצמאות לשמעון ועמו. אך לאחר מכן, משעמד לנצח סידטס את טריפון בדור נשתנה טעמו. אף על פי ששמעון שלח לו אלפיים חיילים לעזרה במצור, אנטיוכוס דחה את המחווה, ותבע ממנו להשיב לו את הערים שכבש או לשלם 1,000 כיכרות כסף (סכום עתק בעת העתיקה) או להתכונן לקרב, שמעון סירב להחזיר את הערים, והיה מוכן לשלם לו 100 ככרות כסף בלבד, וכך היחסים נעכרו והתדרדרו לקראת מלחמה (שבה ניצח שמעון) ולהתנקשות בשמעון (שמאחוריה כנראה עמד אנטיוכוס). יוחנן הורקנוס המשיך במסורת של קודמיו, וכמלך ואסל שנכנע למצור שהטיל עליו אנטיוכוס, אף שלח את חייליו עם צבאו של אנטיוכוס למזרח. אלכסנדר ינאי לא ניסה לכרות ברית עם המלכים סלאוקים כפי שעשו קודמיו: יונתן, שמעון ויוחנן הורקנוס, כנראה בשל חולשתם של הסלאוקים.
יחסי חוץ > מצרים התלמית

ככלל כמעט בכל התקופה החשמונאית היו קשרים טובים עם האימפריה הדרומית, מלבד שתי אפיזודות.
יונתן יורשו של יהודה טיפח ופיתח קשרי חוץ חשובים לחיזוק מעמדה הבינלאומי של יהודה ולעשיית צעדים לקראת ריבונותה. חיזק את ידידותו עם תלמי השישי פילומטור. בתקופתו היה חשש שמא תלמי השישי ירצה להחזיר את ארץ ישראל לתחום שליטתו, אך מותו בקרב כנגד דמטריוס השני בטרם עת ב-145 לפנה"ס, פטר את ממלכת החשמונאים מגורל זה.
יוחנן הורקנוס הראשון כבר בראשית ימי נשיאותו, בשנת 134 לפנה"ס, חידש את הברית של קודמיו עם בית תלמי המצרי ועם עמים רחוקים אחרים. אלכסנדר ינאי שוויתר על כל הבריתות האחרות, הקפיד לשמור על יחסים טובים עם מצרים התלמית ככל השליטים החשמונאים. ברית שהייתה קשורה ליישוב היהודי שם והכוח הצבאי שלו. יחסים אלו באו לידי ביטוי במלחמתו כנגד תלמי התשיעי מושל קיפרוס, כאשר קלאופטרה השלישית שלחה כוח צבאי בראשות שני מצביאים יהודיים לסייע לו. אף שנראה שבאותו הזמן נמלכה בדעתה להעביר את ארץ ישראל לתחום שלטונה, בסופו של דבר השכנוע של מצביאה היהודי, וגם הקשיים הצבאיים והמדיניים שהיו עלולים להתעורר בכיבוש זה, שכנעו אותה לוותר על הרפתקה זו.
יחסי חוץ > הנבטים

יהודה המכבי היה הראשון שיצר קשרים עם הנבטים בעבר הירדן. הברית ביניהם פרחה על רקע העוינות המשותפת לאימפריה הסלאוקית. למרות מערכת הכיבושים של יוחנן הורקנוס בעבר הירדן הברית איתם נשמרה. אך לאחר שקרנה של הממלכה הסלאוקית ירד, והחלה תחרות בין החשמונאים לנבטים על המשאבים שהתפנו, נוצר סכסוך כלכלי ביניהם, וינאי במסגרת כיבושיו בממלכת הנבטים ומלחמותיו כנגדם, העכיר את היחסים הטובים שהיו עמם, וגרם להם להיות עוינים לממלכה החשמונאית עד לחורבן הבית.
יחסי חוץ > אשקלון

אף שאשקלון הייתה עיר הלניסטית, כבר מתקופת יונתן, היא כוננה מערכת יחסים טובים עם היהודים. על פי ברוך קנאל הדבר נבע מכך שבניגוד לעזה עורק התחבורה הראשי, אשקלון המשנית לה במסחר, הייתה צריכה להסתמך בכלכלתה על מסחר עם תושבי הארץ. יחסים טובים אלו נשמרו אף בתקופת אלכסנדר ינאי, ואף סייעו לו בסופו של דבר לכבוש את עזה, ולהפוך את אשקלון ליורשתה בסחר. וכך הממלכה החשמונאית ואשקלון היו כרוכות זו בזו בשל אינטרסים משותפים. לתפיסות אחרות הדבר נבע בעיקר בשל הרצון לשמור על יחסים טובים עם הממלכה התלמית, שאשקלון הייתה בעלת ברית שלה.
צבא וביטחון > התמודדות עם האויבים מבחוץ

השליטים החשמונאים היו צריכים להחליט מהי הדרך הנכונה ביותר לשרוד כשהכוחות שסביבם אשר הם צריכים לתמרן הם:
בית סלאוקוס ששולט בסוריה
בית תלמי ששולט במצרים
עמים נוכריים שונים היושבים מסביב ליהודה
רומא, אימפריה חדשה שגדלה במערב, תוך כיבושים של שטחים שהיו שייכים לפני כן לממלכות הלניסטיות כולל בית סלאוקוס
ממלכת ארמניה
רוב המנהיגים החשמונאים התגברו על קושי זה בכך שניצלו את חולשתה של הממלכה הסלאוקית והעברת הנאמנות למתחרים השונים בתוך הממלכה על השלטון. הממלכה הסלאוקית הלכה ונחלשה בשנים אלו, גם בגלל לחץ של מעצמות אחרות וגם בגלל מריבות פנימיות על השלטון. החשמונאים השכילו לנצל את החולשה ואת המריבות הפנימיות כדי לכרות ברית עם מנהיג סלאוקי אחד כנגד השני. הם כרתו בריתות כנגד הממלכה הסלאוקית על ידי התחברות לאויבי הממלכה הסלאוקית ולכוחות ששאפו להחליש את בית סלאוקוס. בית תלמי היה החשוב שבהם.
החשמונאים כרתו בריתות גם עם רומא, ששיתפה פעולה עם החצר התלמית כנגד בית סלאוקוס. יהודה הייתה במחנה אחד עם אויבי הסלאוקים - מצרים ורומי - והפיקה תועלת ממדיניותם המשותפת, אשר ביקשה להחליש את בית סלאוקוס. שליטי החשמונאים העריכו נכון את הגורמים הבינלאומיים שסביבם והרוויחו מהבריתות שכרתו.
צבא וביטחון > ביצורים וטקטיקת מצור

לצבא החשמונאי היו מכונות מצור כנראה כבר בתקופת יהודה (חשבונות) שלפי הערכתו של בצלאל בר כוכבא נלקחו כשלל במסעות בעבר הירדן. במצור בגזר שנעשה בידי שמעון מתואר הלפוליס, מגדל ירי והבקעה שנעשה בו שימוש בגזר, אך את החקרא לא יכלו להפיל באמצעות מכונות, שלא היו מספיק משוכללות בידם, אלא באמצעות הרעבה.
חלק חשוב בביטחון הממלכה החשמונאית היוו הביצורים שהוקמו. שמעון התרסי ביצר את ירושלים, בית צור, גזר, יריחו (מבצר דוק), חדיד וטור שמעון (שמזוהה על ידי בועז זיסו עם חרבת טורה), שנבנה על ידו או על ידי בנו לזכרו, ואלכסנדר ינאי הוסיף עליו וביצר את גמלא, חמתן, אלכסנדריון (סרטבה), הורקניה, מכוור ומצדה. על פי יוספוס המתבסס על ניקולאוס איש דמשק, אלכסנדר ינאי גם הקים קו ביצורים מאנטיפטריס עד ליפו. קו זה כלל חפיר, חומה ומגדלי עץ לירי ארטילרי, ונועד לעצור פלישות מהים באזור זה. בצלאל בר כוכבא מפקפק בקיומו של קו ביצור זה מסיבות שונות.
גאוגרפיה > בירה

החל משנת 140 לפנה"ס ועד שנת 63 לפנה"ס, הייתה ירושלים בירת ממלכה עצמאית.
כעיר בירה, ירושלים קיבלה תנופה ונבנו בה בנייני ציבור ומוסדות שלטון. מנהג העלייה לרגל העשיר אותה, ועליית יהודים מרחבי הארץ ומהתפוצות הרחיבה את גבולה באופן ניכר. ירושלים נהייתה מרכז פוליטי, דתי ותרבותי. והפכה מבירת פרובינציה יהודית לבירת ארץ רחבה, ובה נוכרים רבים.
אף שירושלים ממוקמת במקום מוגן בראש ההרים, ויש מעט צירים שמובילים אליה, שעל רובם קל להגן בכוחות מעטים, החשמונאים התכוננו לכל צרה שתבוא, והתחילו במפעל רב־ממדים של יישוב העיר העליונה וביצורה בהיקף רחב. בסביבות השנים 142–134 לפנה"ס, בתקופתו של שמעון, נבנתה החומה החשמונאית (המכונה החומה הראשונה), שהקיפה וביצרה את שטח הגבעה המערבית והעיר העליונה. החל מתקופה זו התמקמו עשירי ירושלים באזור העיר העליונה. החומה נמתחה מאזור מגדל דוד של ימינו (מגדל היפיקוס) מזרחה, לכיוון הר הבית, בתוואי נחל צולב; ודרומה, מהמצודה דרך הר ציון אל בריכת השילוח, ושוב צפונה, עד שפגשה בחומת הר הבית.
גאוגרפיה > דמוגרפיה

בתקופה החשמונאית, על פי רפפורט, שכנו בארץ ישראל ארבע קבוצות עיקריות: יהודים, הלניסטיים (שעיקרם היה 30 ערי פוליס), שבטי נוודים, ואוכלוסייה אוריינטלית מקומית. עיקר המאבק הצבאי באוכלוסיות, היה בין תושבי הפוליס לבין החשמונאים, שבניגוד למדינות ההלניסטיות, ביקשו ליצור מדינה לאומית שתהיה חטיבה אתנית רצופה. מטרתם המדינית של החשמונאים הייתה לעקור יסודות שאי אפשר לייהדם, ולכן ערים הלניסטיות (מאזור שפלת החוף והדקאפוליס) כמו סאמריה, פחל, עזה וגדרה נהרסו ותושביהם גורשו, כאשר האוכלוסייה האוריינטלית (שגם היא דוכאה על ידי ערי הפוליס והייתה במעמד נמוך) ראתה בדרך כלל בעין יפה מעשים אלו.
על פי יוסף בן מתתיהו ופטולמאיוס מדיניות השליטים החשמונאים בתקופתו של יוחנן הורקנוס הראשון הייתה לגייר בכפייה את התושבים הנכריים או לגרשם. לעומתם טען סטראבון היווני כי האדומים התגיירו מרצון.
רוב ההיסטוריונים המודרניים כמו הלוי, וייס, ש"ד לוצאטו, בארון, גרץ, צ'ריקובר, מורטון סמית, שצמן ועוד קיבלו את דברי יוסף בן מתתיהו ופטולמאיוס, אף שהם מנוגדים לתפיסה ההלכתית הרווחת. לעומתם היסטוריונים כמו דובנוב, ג' אלון, רפפורט ואריה כשר סברו שהיה מדובר בתהליך של גיור מרצון. לדעתו של כשר, ניקולאוס איש דמשק (שעליו מתבסס בן מתתיהו), עיין את החשמונאים, התאמץ להציגם כטיראנים, וגולל עליהם אשמה של רדיפות דתיות, בעוד שהם עצמם היו קרבנות לרדיפות מעין אלו, ובדומה לכך גם פטולמאיוס האשקלוני, עיר שהייתה מאוימת בידי החשמונאים, לא נטה לחשמונאים חסד, והשתמש בנשק הלניסטי-תעמולתי כנגד החשמונאים. כשר סובר שגם היטורים בגליל התקרבו לעם ישראל מסיבות רבות והתגיירו מרצון, בתהליך הדרגתי בשל העוצמה היהודית, ההשפעה וכנראה גם התעמולה. רפפורט בוחר בדרך ביניים וסובר שיצא צו מלכותי לגיור האדומים, אך טוען שמרבית האדומים הסכימו לצו ברצון בשל המצע התרבותי הדומה וההלניסטיים שבהם נאלצו לגלות. רפפורט מוסיף על כשר שהיטורים היו שכבה דקה של כובשים שפלשו וגירושם מהגליל נתפס בידי אנשי הגליל המקומיים כמעשה של שחרור, שסלל את הדרך לגיור יציב של התושבים.
בסופו של דבר, גם האדומים וגם תושבי הגליל נטמעו תוך מספר דורות בעם ישראל באופן מובהק, כך שבכיבוש הרומאי גם אדום וגם הגליל היו חלק בלתי נפרד מארץ ישראל היהודית, האדומים הפכו לחלק מהלאומיות היהודית, ואף השתתפו באופן פעיל במרד הגדול. השומרונים שכבר עברו תהליך גיור, שהיה נתון במחלוקת, אף שהתבדלו מהאוכלוסייה היהודית לא גורשו ממקומותיהם, ונותרו תחת שליטת הממלכה החשמונאית.
גאוגרפיה > נמלים וצי

לחשמונאים היה עניין מיוחד עם הים. על כך מעידים, תבליטי ספינות שהותקנו בידי שמעון במאוזוליאום של קברי החשמונאים במודיעין, ובלשון בספר מקבים א', "פתוחי אניות להראות לכל יורדי ים". על גבי המטבעות מתקופתו של אלכסנדר ינאי שהקים את נמל יפו כנמל המדינה החשמונאית, יש ציורי עוגנים. בקבר יאסון מימי החשמונאים, נתגלו ציורי קיר שבהם מתואר מרדף ימי, "שתי ספינות חשמונאיות, כשהן רודפות אחרי ספינה נוכרית". ברוך קנאל משער "שקבר זה הוא אולי קבר של משפחה הקשורה בצי החשמונאי, שהגביר חילים אחרי כבוש עזה בידי ינאי". בנוסף הייתה אשמה על שוד ימי שמטיח הורקנוס כלפי אריסטובלוס בפני פומפיוס, האדם שהבין היטב בשוד ימי בתקופתו. רפפורט מוסיף על כך את הקשר שבין ינאי לקיליקים, שהיו ידועים כשודדי הים של אותה תקופה.
כלכלה

הכלכלה המסורתית ביהודה התבססה על חקלאות שבה הענפים העיקריים היו דגן, גפן, שמן זית, תמרים, ורעיית צאן ובקר שהיו מימים ימימה הבסיס לכלכלה היהודית. באזור יריחו הופק בלסם, בושם שהיה יקר ערך ויקר מציאות. אספלט (חמר) שהיה לו ביקוש לאיטום ספינות ולתעשיית התמרוקים הופק מים המלח. חלק מהכלכלה החשמונאית התבסס על קשרי מסחר אם באמצעות העיר אשקלון, ואם באמצעות נמל יפו, שנכבש על ידם. החל מימי יוחנן הורקנוס הלכה והושגה השליטה על דרכי המסחר בארץ, "דרך המלך" ו"דרך הים", שהושלמה בימי אלכסנדר ינאי, ושהעשירה מאוד את קופת המדינה, שכן המכסים שהוטלו על שימוש בדרכים אלו היו בין 25% ל-50% מערך הסחורה שהועברה בהם. בתקופת החשמונאים מעמד האיכרים שנפגע בתקופת ההתייונות חזר למצבו הראשון.
המטבעות הן סממן שלטוני ברור וידוע, שגם מכניס רווח לשלטון, וכמעט כל שלטון מבקש להתהדר בו. מטבעות החשמונאים כולן היו עשויות מארד בלבד. הנחה מקובלת היא ששמעון לא טבע מטבעות כיוון שאנטיוכוס השביעי ביטל את הרישיון שנתן לפני ששמעון הספיק לנצלו. בנו יוחנן הורקנוס היה הראשון שטבע מטבעות בשנת 129 לפנה"ס. אף שהחשמונאים רצו לבטא את עצמאותם בטביעת מטבעות משלהם, ניכרת ההשפעה ההלניסטית על המטבעות שטבעו, כמו על עמים אחרים שיצאו לחירות. כיוון שהחשמונאים היו מוגבלים על פי הפרשנות המחמירה של איסור עשיית פסל ומסיכה, אין דמויות של השליטים על המטבעות וקל וחומר של אלילים יווניים אלא דגמים נייטרליים שנלקחו ממטבעות הלניסטיות כמו קרני שפע, קסדה, כף תמר, פרח שושן, כוכב, עוגן ועוד. בכמה מהמטבעות קיים כיתוב ביוונית.
יהודה המכבי כבש שטחים נוספים בארץ ישראל, ולכיבושים אלה היו השלכות כלכליות ברורות. עד תקופה זו, התגוררו היהודים בשטח מצומצם בתוך הארץ, ללא מוצא לים התיכון, ולא התערבו במסחר בינלאומי, כפי שהעיד יוסף בן מתתיהו. אבל החשמונאים הרחיבו מאוד את הממלכה, בעיקר בימי יונתן החשמונאי, וכן בימי אחיו שמעון ובנו יוחנן הורקנוס, ואחריהם בימי אלכסנדר ינאי.
אלכסנדר ינאי, למשל, ניסה להטיל מס על הנבטים, שהסחר הבינלאומי היה עיסוקם העיקרי. הנבטים לא אהבו את הרעיון. ולכן ינאי כבש את עזה, נמל היצוא העיקרי מארץ ישראל למצרים ולמדינות הים התיכון. כיבוש זה אילץ את הנבטים לשלם עבור השימוש בנמל, ובמידה מסוימת, הכניס גם את היהודים עצמם למסחר הבינלאומי. לכן, על מטבעות מתקופת אלכסנדר ינאי, נחקקו דמויות של אוניות וסמלים של עוגן.
מס על שימוש בנמל הייתה שיטת מימון מוכרת לשלטונות. שנים רבות אחר כך, נאלץ הורקנוס השני לשלם סכום גדול ליוליוס קיסר, על השימוש בנמל יפו. התשלום נקבע לכמות שנתית קבועה של חיטה. ענפי היצוא הבולטים בתקופת החשמונאים היו שמן זית ויין, אך לא חיטה. בשנות בצורת אף נאלצו לייבא חיטה ממצרים. אז כמו היום, יבוא סחורה יצר תחרות ומתיחות. יש אומרים שזה הרקע לגזירה שגזרו שניים מראשי הסנהדרין בתקופת החשמונאים: יוסי בן יועזר איש צרידה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים, "גזרו טומאה" על ארצות הגויים ועל כלי זכוכית (דהיינו, הם קבעו שפירות מיובאים טמאים, ושכלי זכוכית מקבלים טומאה). הגזירה הגבילה מאוד את מעורבותם של יהודים במסחר הבינלאומי, ומנעה יבוא כלי זכוכית מהערים הפיניקיות בלבנון. הגזירה התקבלה בהתלהבות על ידי יצרני כלי הזכוכית היהודים בגליל.
תרבות > מאפניינים תרבותיים כלליים

מאז שיבת ציון התרבות היהודית בוססה על התורה והמקדש. אמנם היו פערים שונים בפירוש ומימוש התורה בין הזרמים השונים, אך נראה שהחשמונאים הצליחו להתגבר על תופעות ההתייוונות כפי שהיו לפני שפרץ המרד, ולהמשיך להתמיד בחוקי התורה, אם בכתב ואם שבעל פה.
שאלות ההתייוונות של מדינת החשמונאים מוטלת במחלוקת בין החוקרים השונים. יש הרואים במדינה החשמונאית מדינה הלניסטית או מדינה שדמתה במידת מה לכזו, יש הכופרים בתפיסה הזו ויש המשאירים שאלה זו כפתוחה. רפפורט מונה מספר סממנים במלכות החשמונאית שיש בהם להצביע על תהליך הלניזציה הולך וגובר של השלטון החשמונאי, לצד סממנים שיש בהם מאפיינים יהודיים מובהקים, ולצד סממנים שיש בהם להצביע על ניסיון לשילוב בין השניים.
מאפיינים יהודיים ברורים הם אספת העם היהודית (חבר היהודים) שהיו לה שורשים במסורת היהודית, ויש בה יצירה קונסטיטוציונית יהודית מתוחכמת, שאיננה דומה לאספת העם היוונית. גם מדיניות הכיבושים של החשמונאים שכוללת מאפיינים דתיים, לאומיים והיסטוריים, והתלוותה לה מגמה של המרת דתם של האזרחים לדת היהודית, או סילוקם של גורמים הלניסטים, איננה דומה למדיניות הכיבושים של שליטים הלניסטיים.
החל מיוחנן הורקנוס שמות שליטי המדינה כפולים: שם עברי ולצידו יווני. כפילות השמות כנראה מבטאים מגמה דואלית או רצון לשלב את היהודיות עם ההלניזם, ואף מסר של פתיחות כלפי ההלניזם ורצון להזדהות. גם במטבעות ניכרת מגמה דומה. מטבעות החשמונאים שיש בהם מאפיינים של מטבעות מאותה תקופה, נעדרים דגמים אנתרופומורפיים (דמויות אלים ואנשים) וזואומורפים (דמויות בעלי חיים) אלא יש בהם דגמים נייטרליים, עם שימוש גובר והולך ביוונית.
במעמדו של השליט החשמונאי, צירוף כהן גדול עם מנהיג צבאי של שמעון נעדר רכיב מובהק של שלטון יווני, והוא זכויות החקיקה והשיפוט שזכאי לו המלך, ששמעון ויתר עליהם בייסוד הממלכה החשמונאית. אך לנגד עיניהם של צאצאיו שביקשו מעמד מלוכני, עמד דגם של שליט הלניסטי. על פי המסורת מלכות בישראל שייכת לצאצאי בית דוד משבט יהודה, ולא לכהנים בני לוי שתחום הפעילות שלהם היה אמור להיות המקדש. ועל כן עצם נטילת המלכות בידי ינאי משבט הכהנים יש בו מעשה הלניסטי מובהק. גם למעשה ההתעטרות בעטרה שלו צביון הלניסטי, לעומת מלך יהודי שנמשח בשמן. גם ההוצאה להורג של המורדים בינאי, דומה למעשה השליטים ההלניסטיים. מעמדה של שלומציון כמלכה אישה יש בו סממן הלניסטי מובהק (כדוגמת קלאופטרה המצרית), שכן ביהדות אין לאישה מעמד כמלכה. השימוש בחיל שכירים שהחל בתקופת יוחנן הורקנוס, תוגבר אצל ינאי, והועצם מאוד בתקופת שלומציון, יש בו סממן הלניסטי נוסף.
על פי מנחם שטרן כישלון מדיניותו של אנטיוכוס והקמת מדינת החשמונאים הצליחו לעצור את הדינמיקה של שינוי פני החברה הגבוהה של היהודים והטמעת ההלניזם בהם. תהליך שהחל כבר שנים לפני הטלת הגזרות, בימי הרפורמה של יאסון. אף שהמדינה החשמונאית הושפעה מההלניזם, היא לא הפכה למדינה הלניסטית של ממש. אף שהיו בחלק מהמעמדות העליונים דוברי ארמית, עברית ויוונית, רובו של העם נותר דובר ארמית, שלשונו הספרותית נותרה עברית.
תרבות > זרמים ביהדות בתקופת החשמונאים

בתקופת החשמונאים נוצרו או הובלטו כמה זרמים ביהדות: צדוקים, פרושים ואיסיים.
הצדוקים היו הכהנים האריסטוקרטים, בני המעמד הגבוה ובעלי ההון, אנשי המקדש וכהני הדת, שהיו בעלי פתיחות להלניזם ולתרבות הכללית. הפרושים היו זרם רוחני של חכמי התורה, ששאף ליצירת תורת חיים, והחזיק בידיו את מערכת המשפט, הסנהדרין, והייתה לו תמיכה רחבה בהמון העם. ואילו האיסיים, היו כת נזירית, פציפיסטית, מתבדלת, שביקשה את טהרת הנפש וקרבת האל. לעיתים, הפרושים היו הזרם המועדף על השליט, ולעיתים, דווקא הצדוקים היו הזרם המקורב לשלטון.