stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלפרד טיילור
ביוגרפיה > ראשית חייו

טיילור נולד ב-6 באוגוסט 1848 בקהילת ה-Happy Valley של מחוז קרטר, טנסי, והיה בנם השני של נתניאל גרין טיילור, חבר קונגרס, כומר מתודיסטי ומשורר, ואימלין היינס טיילור, פסנתרנית מוכשרת. נתניאל טיילור היה ויגי (שרבים מהם הפכו מאוחר יותר לרפובליקנים), בעוד שמשפחתה של אשתו, ביניהם אחיה, לנדון קרטר היינס, היו דמוקרטים. אלפרד הלך בעקבות אביו למפלגה הרפובליקנית, בעוד אחיו, רוברט, הלך בעקבות משפחת אמם למפלגה הדמוקרטית.
טיילור למד באקדמיית דאפילד באליזבתטון, טנסי ובאפלו מכון (מיליגאן קולג' המודרני) במחוז קרטר, טנסי. בעקבות פרוץ מלחמת האזרחים, נתניאל טיילור תמך באיחוד, והטיילורים נאלצו לעבור לצפון. במהלך תקופה זו, אלפרד למד בסמינר פנינגטון בפנינגטון, ניו ג'רזי.
בשנת 1867, טיילור ליווה את אביו, אז הנציב לענייני האינדיאנים תחת הנשיא אנדרו ג'ונסון, להצטרף לוועדת השלום האינדיאנית בקנזס במאמץ לסיים את מלחמות המישורים. הוועדה ניהלה משא ומתן על הסכם Medicine Lodge עם האינדיאנים בדרום המישורים, מה שהביא לסילוקם לשמורות בטריטוריה האינדיאנית. בשנת 1924, טיילור כתב דיווח על טיול זה ופרסם אותו ב-Chronicles of Oklahoma.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית מוקדמת

טיילור נבחר לבית הנבחרים של טנסי ב-1874, וכיהן כהונה אחת. בין היוזמות שלו הייתה הקמת מחוז יוניקוי ב-1875. מאוחר יותר הוא יתייחס למחוז כ"תינוק שלי". טיילור כיהן כאלקטור עבור רתרפורד ב. הייז בשנת 1876, וכיהן כאלקטור גם בשלושת הקמפיינים הנשיאותיים הבאים.
בשנת 1878, טיילור ביקש את מועמדות מפלגתו למושב הקונגרס של המחוז הראשון שהוחזק בידי אוגוסטוס פטיבון. למרות שלטיילור הייתה תמיכה עממית, פטיבון הצליח לזכות במועמדות בוועידת המפלגה, והכעיס את תומכיו של טיילור. אחיו של טיילור, רוברט (דמוקרט), התמודד מול פטיבון בבחירות הכלליות, ובתמיכת הדמוקרטים ותומכיו הממורמרים של אחיו, כבש את המושב. הוא הובס בניסיונו להיבחר מחדש על ידי פטיבון לאחר קדנציה אחת בלבד, ומאז לא נבחר דמוקרט למושב.
במרוץ לתפקיד מושל טנסי ב-1886, הרפובליקנים, בתקווה לנצל את הפילוגים בתוך המפלגה הדמוקרטית, הציעו את אלפרד טיילור כמועמד שלהם. הדמוקרטים הציגו את אחיו, רוברט, והאמינו בו כאדם הטוב ביותר לאחד את המפלגה ולהתמודד עם הפנייה הפופולרית של אלפרד. האחים סיירו יחד ברחבי המדינה, משכו קהל רב, ניהלו ויכוחים פוליטיים קלילים וניגנו בכינורות בזמן שהקהל רקד. בעצירה במדיסונוויל, רוברט הציע שגם הוא וגם אלפרד הם כמו ורדים, אבל הוא ורד לבן ואילו אלפרד הוא ורד אדום. לאחר שתומכיהם החלו לענוד ורדים לבנים ואדומים, הקמפיין נודע בשם "מלחמת השושנים" (השם התייחס גם לסכסוך האנגלי של המאה ה-15). עצירות הקמפיין שלהם משכו קהל רב, שנע בין כ-6,000 בעיירות קטנות יותר ל-25,000 בנאשוויל. בשיא ההצבעה ביום הבחירות, רוברט טיילור ניצח את אלפרד ב-16,000 קולות.
הקמפיין של 1886 הקפיץ את הפופולריות של אלפרד טיילור. ב-1888, הוא התמודד בהצלחה על מושב הקונגרס ה-1 של המחוז, והביס את דייוויד פ. וילקוקס הדמוקרט ב-7,000 קולות. הוא נבחר מחדש ב-1890, והקדים את רודריק ר. באטלר (שהתמודד כעצמאי) בפחות מאלף קולות. הוא נבחר מחדש לכהונה שלישית ב-1892. במהלך כהונתו בקונגרס, טיילור תמך בתעריף מקינלי, צעד פרוטקציוניסטי שהעלה את המכסים על יבוא ב-50%. הוא גם תמך בחוק הלודג', שאמור היה לספק הגנות לבוחרים שחורים בדרום.
לאחר שעזב את הקונגרס, טיילור הצטרף לאחיו, רוברט, למעגל ההרצאות. הם כתבו יחד והציגו הרצאה פופולרית בשם "יאנקי דודל ודיקסי". הסיור זכה להצלחה כלכלית גדולה, והניב לאחים עשרות אלפי דולרים.
בשנת 1906, טיילור התמודד כעצמאי על מושב המחוז הראשון נגד בוס המפלגה הרפובליקנית, וולטר פ. בראונלו, אך הובס בהפרש ניכר. בשנת 1910, טיילור ביקש את המועמדות הרפובליקנית לתפקיד המושל, אך הובס על ידי בן וו. הופר. הופר המשיך לאחר מכן והביס את אחיו של אלפרד, רוברט, בבחירות הכלליות.
ביוגרפיה > מושל טנסי

בשנת 1920, טיילור בן ה-71 מונה על ידי הרפובליקנים כמועמד לתפקיד המושל. יריבו היה המושל המכהן הדמוקרטי, אלברט ה. רוברטס, שהרחיק חלק נכבד ממפלגתו על ידי חקיקת רפורמות מס לא פופולריות ועזרה לאשרור התיקון ה-19 (שהעניק לנשים זכות בחירה). במסלול הקמפיין הסתובב טיילור עם רביעייה בת ארבעה חלקים (המורכבת משלושה מבניו וחברו), וסיפר את סיפורו של "Old Limber", כלב שועל, שלמרות זקנתו, עדיין יכול היה לגבור על הלהקה. מכיוון שהוא גם תמך בתיקון ה-19, הוא פעל בעיקר נגד רפורמות המס של רוברטס. ביום הבחירות הוא הביס את רוברטס 229,143 קולות מול 185,890 קולות. אלו היו הבחירות הראשונות לממשלת המדינה שבהן יכלו נשים להצביע.
לאחר השבעתו, טיילור התמקד במה שהוא כינה "ארבעת הגדולים" בנושאים: רפורמת מס, רפורמה בבתי ספר כפריים, כבישים מהירים וכלכלה. למרות שרוב סדר היום שלו נחסם על ידי בית המחוקקים של המדינה (שהיה בשליטת הדמוקרטים), הוא יצר את תפקיד נציב המס, השיג מימון לוועדה היסטורית ממלכתית ופתר כמה סכסוכי עבודה. הוא גם עזר לשכנע את הממשלה הפדרלית להמיר מפעל חנקן שנבנה למלחמת העולם הראשונה בסכר וילסון במאסל שולס, אלבמה, לתחנת כוח חשמלית לטובת תושבי עמק טנסי.
ב-1922, המפלגה הדמוקרטית מינתה את מנהיג המפלגה לשעבר, אוסטין פיי, כמועמד נגד טיילור לתפקיד המושל. לפיי היה חסר הכריזמה של טיילור, והוא פנה לשאת נאומים בסיסיים, בניגוד לעצרות המשעשעות של טיילור. לפיי הייתה את תמיכתו של היזם קלרנס סונדרס (מייסד Piggly Wiggly), וכשהמפלגה הדמוקרטית מאוחדת שוב, הוא ניצח את טיילור ביום הבחירות, 141,002 קולות מול 102,586 קולות.
ביוגרפיה > אחרית חייו

לאחר תבוסתו במירוץ לתפקיד המושל ב-1922, טיילור חזר לחווה שלו ליד ג'ונסון סיטי, טנסי. הוא מת ב-25 בנובמבר 1931, ונקבר בבית הקברות מונטה ויסטה בעיר.
משפחתו

סבא רבא של טיילור, הגנרל נתניאל טיילור (1771 – 1816), שירת במהלך מלחמת 1812. סבא רבא אחר, לנדון קרטר (1760 – 1800), היה ותיק מלחמת העצמאות ומחוז קרטר נקרא על שמו. נתניאל אדווין האריס, שכיהן כמושל ג'ורג'יה מ-1915 עד 1917, היה בן דודו הראשון של טיילור.
טיילור התחתן עם ג'ני אנדרסון ב-1881, ונולדו להם עשרה ילדים משותפים. בנם, רוברט לאב טיילור (1899–1987), על שם אחיו של אלפרד, הפך לשופט פדרלי בארצות הברית.
הערות שוליים

1 2  A.A. Taylor, "MEDICINE LODGE PEACE COUNCIL" (אורכב 30.12.2010 בארכיון Wayback Machine), Chronicles of Oklahoma, Volume 2, No. 2, June 1924, accessed 21 January 2011
↑  "History of Tennessee's 1st Congressional District". Our Campaigns. Our Campaigns.
↑  Clinton J. Holloway, "A Place to call home: Remarks on the Williams-Taylor House, Milligan College, Tennessee on the occasion of the renovation and dedication as the Taylor-Phillips House" (אורכב 08.09.2008 בארכיון Wayback Machine), Milligan College (October 25, 2002).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1200937228  ISNI: 0000 0000 4706 4694  LCCN: nr00012676  SNAC: w6h15b36  US Congress: T000064  VIAF: 58918076   WorldCat (עם VIAF): 58918076 
טיילור, בערך 1886
כלב השועל של טיילור, "Old Limber"
גביע דייוויס 1950

| --- | --- |
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  1950 
 מספר תחרות:  39 
 מדינות משתתפות:  26
 עיר מארחת:  פורסט הילס, ארצות הברית (משחק על התואר)
 זוכה:  אוסטרליה (8)
 
 → גביע דייוויס 1949 גביע דייוויס 1951 ← 
 
גביע דייוויס 1950 הייתה התחרות ה-39 במניין מאז ייסוד התחרות.
מחזיקי הגביע היו נציגי ארצות הברית ומשחק הגמר נערך בפורסט הילס, קווינס. לתחרות נרשמו 26 נבחרות שחולקו ל-2 בתים- "בית אמריקה" ו"בית אירופה". בין מנצחי הבתים נערך משחק על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר. במשחק זה אוסטרליה ניצחה את שוודיה.
המשחק על התואר נערך ב-25–27 באוגוסט 1950 בפורסט הילס, קווינס, ארצות הברית. נבחרת ארצות הברית הפסידה לנבחרת אוסטרליה עם תוצאה 1:4. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם ה-8.
משחקי פלייאוף > בית אמריקה

בית הזה כלל 4 נבחרות כולל אוסטרליה.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | חצי גמר | חצי גמר |  |  | גמר | גמר |

|  | מונטריאול, קנדה, דשא | מונטריאול, קנדה, דשא |  |  |  |  |
|  |  אוסטרליה אוסטרליה | 5 |   |  |  |  |
|  |  קנדה (1921-1957) קנדה | 1 |   |  |  |  |
|  |  |  |   |  |  |  |
|  |  |  |   |  | מקסיקו סיטי, מקסיקו, חימר | מקסיקו סיטי, מקסיקו, חימר |
|  |  |  |   |  |   אוסטרליה אוסטרליה | 4 |
|  |  |  |   |   |   מקסיקו מקסיקו | 1 |
|  |  |  |   |   |  |  |
|  | הוואנה, קובה, דשא | הוואנה, קובה, דשא |   |   |  |  |
|  |   קובה קובה | 0 |   |   |  |  |
|  |   מקסיקו מקסיקו | 5 |   |   |  |  |
משחקי פלייאוף > בית אירופה

הבית כלל 24 קבוצות, כולל פרו, הפיליפינים, מצרים, פקיסטן וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 | 11 | 12 | 13 | 14 | 15 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   | רבע הגמר 8-18 ביוני | רבע הגמר 8-18 ביוני | רבע הגמר 8-18 ביוני |  |  | חצי הגמר 13-16 ביולי | חצי הגמר 13-16 ביולי | חצי הגמר 13-16 ביולי |  |  | משחק הגמר 28-30 ביולי | משחק הגמר 28-30 ביולי | משחק הגמר 28-30 ביולי |  |  |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  |
|   | ורשה, פולין | ורשה, פולין | ורשה, פולין | ורשה, פולין | ורשה, פולין |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  פולין פולין | 3 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  אירלנד אירלנד | 2 |   |   | בוסטד, שוודיה, חימר | בוסטד, שוודיה, חימר | בוסטד, שוודיה, חימר | בוסטד, שוודיה, חימר | בוסטד, שוודיה, חימר |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  |  פולין פולין | 0 |   |  |  |  |  |  |  |
| סטוקהולם, שוודיה | סטוקהולם, שוודיה | סטוקהולם, שוודיה | סטוקהולם, שוודיה |   |   |  |  שוודיה שוודיה | 5 |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  הפיליפינים הפיליפינים | 0 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  שוודיה שוודיה | 5 |   |   |   |   |   |   |   | בוסטד, שוודיה, חימר | בוסטד, שוודיה, חימר | בוסטד, שוודיה, חימר | בוסטד, שוודיה, חימר | בוסטד, שוודיה, חימר |
|   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |   |  |  שוודיה שוודיה | 4 |  |  |
|   | בריסל, בלגיה | בריסל, בלגיה | בריסל, בלגיה | בריסל, בלגיה | בריסל, בלגיה |   |   |   |   |   |  |  דנמרק דנמרק | 1 |  |  |
|   |  |  בלגיה בלגיה | 2 |   |  |  |  |  |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  איטליה איטליה | 3 |   |   | קופנהגן, דנמרק, חימר | קופנהגן, דנמרק, חימר | קופנהגן, דנמרק, חימר | קופנהגן, דנמרק, חימר | קופנהגן, דנמרק, חימר |  |  |  |  |  |
|   |   |   |   |   |   |  |  איטליה איטליה | 1 |   |  |  |  |  |  |  |
| קופנהגן, דנמרק, חימר | קופנהגן, דנמרק, חימר | קופנהגן, דנמרק, חימר | קופנהגן, דנמרק, חימר |   |   |  |  דנמרק דנמרק | 4 |   |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  דנמרק דנמרק | 3 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|   |  |  צרפת צרפת | 2 |   |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
משחקי פלייאוף > משחק בין מנצחי הבתים

המשחק בין מנצחי הבתים התקיים בריי, ארצות הברית, במהלך 11–13 באוגוסט 1950. נבחרת אוסטרליה ניצחה את נבחרת שוודיה עם התוצאה 2:3.
משחקי פלייאוף > משחק הגמר

| ארצות הברית   ארצות הברית   1 | ארצות הברית   ארצות הברית   1 | פורסט הילס, ארצות הברית   29-25 באוגוסט 1950  דשא | פורסט הילס, ארצות הברית   29-25 באוגוסט 1950  דשא | אוסטרליה   אוסטרליה   4 | אוסטרליה   אוסטרליה   4 | אוסטרליה   אוסטרליה   4 | אוסטרליה   אוסטרליה   4 | אוסטרליה   אוסטרליה   4 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| . | . | . | . | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| 1 | ארצות הברית | טום בראון |  | 0 | 6 | 7 |  |  |
| 1 | אוסטרליה | פרנק סג'מן |  | 6 | 8 | 9 |  |  |
| 2 | ארצות הברית | טד שרודר |  | 11 | 3 | 4 |  |  |
| 2 | אוסטרליה | קן מקגרגור |  | 13 | 6 | 6 |  |  |
| 3 | ארצות הברית | גרדנר מלוי/טד שרודר |  | 6 | 4 | 2 | 6 | 4 |
| 3 | אוסטרליה | ג'ון ברומיץ'/פרנק סג'מן |  | 4 | 6 | 6 | 4 | 6 |
| 4 | ארצות הברית | טד שרודר |  | 2 | 2 | 2 |  |  |
| 4 | אוסטרליה | פרנק סג'מן |  | 6 | 6 | 6 |  |  |
| 5 | ארצות הברית | טום בראון |  | 9 | 8 | 11 | 6 | 6 |
| 5 | אוסטרליה | קן מקגרגור |  | 11 | 10 | 9 | 4 | 1 |
ישראל בגביע דייוויס

בשנת 1950 נבחרת ישראל השתתפה בתחרות בפעם השנייה. היא שובצה בבית אירופה ועברה ללא משחק לסיבוב השני בו היא שיחקה נגד נבחרת פולין.
| פולין   פולין   5 | פולין   פולין   5 | ורשה, פולין   21-19 באפריל 1950  | ורשה, פולין   21-19 באפריל 1950  | ישראל   ישראל   0 | ישראל   ישראל   0 | ישראל   ישראל   0 | ישראל   ישראל   0 | ישראל   ישראל   0 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| . | . | . | . | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| 1 | פולין | ולדיסלב סקונצקי |  | 6 | 6 | 6 |  |  |
| 1 | ישראל | אריה אבידן-וייס |  | 3 | 2 | 4 |  |  |
| 2 | פולין | יוזף פיאטק |  | 4 | 6 | 6 | 8 | 6 |
| 2 | ישראל | יעקב בונטמן |  | 4 | 6 | 6 | 1 |  |
| 3 | פולין | יוזף פיאטק/ולדיסלב סקונצקי |  | 7 | 6 | 6 |  |  |
| 3 | ישראל | אריה אבידן-וייס/יהודה פינקלקראוט |  | 5 | 3 | 4 |  |  |
| 4 | פולין | ולדיסלב סקונצקי |  | 6 | 6 | 6 |  |  |
| 4 | ישראל | יעקב בונטמן |  | 2 | 0 | 2 |  |  |
| 5 | פולין | יוזף פיאטק |  | 6 | 6 | 4 | 4 | 6 |
| 5 | ישראל | אריה אבידן-וייס |  | 1 | 0 | 6 | 6 | 2 |
דבורה ברנשטיין

| --- | --- |

 לידה:  1944 (בת 81 בערך) שיקגו
 מקום לימודים:  בית הספר הריאלי העברי בחיפה  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 אתר רשמי
 
דבורה (דבי) ברנשטיין (נולדה ב-1944 בשיקגו) היא פרופסור אמריטה, סוציולוגית והיסטוריונית חברתית ישראלית, הרצתה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה.
מחקריה של ברנשטיין התמקדו בתקופת המנדט, העשור הראשון למדינה, ועוסקים בסוגיות החברתיות המרכזיות של החברה הישראלית: יחסים בין אשכנזים למזרחים, יחסים בין יהודים לערבים ומעמד האישה בחברה הישראלית. מחקריה בחנו את אי השוויון בחברה הישראלית המתהווה. מחקריה מהווים שילוב של מחקר היסטורי וניתוח סוציולוגי ובעת שחקרה, היו פורצי דרך. כלת פרס ישראל לחקר הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה לשנת תשע"ט (2019).
פרופסור דבורה ברנשטיין בפתיחת התערוכה: "100 שנים לנשר - מחלום על מפעל לעיר עם חלום" בהיכל התרבות בנשר  17 במאי 2023
עבודתה האקדמית

ברנשטיין היא בעלת תואר בוגר ומוסמך בסוציולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הדוקטורט שלה כתבה באוניברסיטת סאסקס באנגליה על תנועת הפנתרים השחורים.
מאז 1976, ברנשטיין מרצה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה. ב-2012 פרשה מהוראה באוניברסיטת חיפה. במשך 36 שנה, ברנשטיין לימדה בחוג ושימשה כיושבת ראש של ועדות שונות ובין השנים 1997- 2002 כיהנה גם כיושבת ראש התוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת חיפה. במקביל, הייתה חברת מערכת בכתבי העת "מגמות", ו"סוציולוגיה ישראלית". ב-1978 ברנשטיין הקימה יחד עם שלמה סבירסקי, דבורה קלקין והנרי רוזנפלד את כתב העת "מחברות למחקר וביקורת" שהיה כתב העת הסוציולוגי הביקורתי הראשון בארץ בעברית.
עבודתה האקדמית > מחקריה

דור המייסדות: ברנשטיין חקרה את מקומן של נשים פועלות בתל אביב בשנות העשרים והשלושים. היא בחנה את מצבן בשוק העבודה, במשפחה, בחיי הפנאי ובתנועת הפועלות. במחקרה הפריכה את מיתוס השוויון של תנועת הפועלים הציונית בארץ ישראל המנדטורית. היא הראתה כיצד דחקו נשים אל עיסוקים "נשיים" מסורתיים - טיפול בילדים, מטבח, כביסה וכו'. ברנשטיין טוענת כי מגמה זו לא אפיינה רק את הפועלים עצמם אלא גם את ההנהגה הגברית הציונית והיסטוריונים של התנועה לא עסקו בתופעה.
קבוצה נוספת של נשים שברנשטיין חקרה היו נשים שחיו בתל אביב בתקופה המנדטורית. ברנשטיין מתמקדת בחייהן של נשים שחיו בשולי החברה מהגרות, נשים רווקות וזונות (מרביתן אשכנזיות). בעזרת ניתוח חייהן של נשים אלו, עולה תמונה מורכבת של העיר תל אביב יפו ויחס בממסד הדתי והאזרחי היהודי-ציוני והשלטון הבריטי אל נשים אלו. שוב, מראה ברנשטיין כיצד למרות האידיאל של חברה חדשה שוויונית, נשים נשארות בשולי החברה ונורמות מסורתיות ממשיכות לקבוע את היחס אליהן.
יחסי יהודים וערבים בשוק העבודה בתקופת המנדט הבריטי: ברנשטיין בוחנת את שוק העבודה בתקופה לפני קום המדינה לא כשני שוקי עבודה נפרדים, יהודי ופלסטיני, אלא כשוק עבודה אחד המתקיים באזור גאוגרפי נתון. היא בוחנת את מערכות היחסים המורכבות אשר נוצרו בין פועלים יהודים וערבים, מעסיקים יהודים וערבים. מן המחקר עולה כי בה בשעה התקיימו שיתופי פעולה, בעיקר בסקטור הציבורי, על אף המאמצים של הנהגות הפועלים וההנהגות הלאומיות להעמיק את ההפרדה בין כוח העבודה היהודי והערבי.
יחסי אשכנזים מזרחים: ברנשטיין כתבה את עבודת הדוקטורט שלה על תנועת הפנתרים השחורים הישראלית, שהתבססה על עבודת שדה שערכה בזמן מחאת הפנתרים (1971-72). היא טענה כי הפנתרים הצליחו ציבורית להעלות מודעות לקיפוח המתמשך של מזרחים בישראל. ארגונית הם הוכיחו שצעירים מהפריפריה יכולים להתארגן לעשייה פוליטית משמעותית למרות מעמדם החלש מול מהממסד. אך הם יצרו התנגדות הן בקרב הממסד והן בקרב תומכים פוטנציאלים שלהם משום שהיו לא משכילים ועבדו בעבודות מזדמנות. הפנתרים השחורים לא הצליחו להפוך את המחאה לכדי תנועה ממוסדת ולא הצליחו לעבור את אחוז החסימה בבחירות לכנסת.
ברנשטיין חקרה גם את נושא המעברות והתמקדה במדיניות שהובילה להקמת המעברות. המעברות בשנות החמישים, לטענתה, יצרו יחסי תלות וריבוד בין האוכלוסייה הוותיקה לעולים שהגיעו ממדינות האסלאם. יחסים לא שוויוניים אלו קיימים מאז בחברה הישראלית. המעברות היו הנדבך הראשון ביחסי התלות האלו.
עובדות נקיון: ברנשטיין הייתה הראשונה שחקרה את התמורות בתחום עבודת הניקיון. היא הפנתה זרקור למעבר מהעסקה ישירה של עובדות ניקיון במוסדות להעסקה דרך קבלנים. זהו המאמר האקדמי הראשון שנכתב על עובדות ניקיון ועל המעבר לעבודה קבלנית כ־15 שנה מאוחר יותר, ברנשטיין, אורלי בנימין ופנינה מוצפי האלר המשיכו במחקר על עובדות ניקיון. הן ראיינו עבודות ניקיון מקבוצות שונות (עולות מחבר העמים, נשים מזרחיות ונשים ערביות) וניתחו את חוויית הבושה, שהיא פועל יוצא מתחום עיסוקן, שמקבלת משמעויות שונות בכל אחת מהקבוצות.
עבודתה האקדמית > פרסים

בשנת 2016 זכתה בפרס הארגון הישראלי להיסטוריה ומשפט עבור מאמר מצטיין. המאמר נכתב במשותף עם באדי חוסייסי: “Multiple voices and the force of custom on punishment: trial of ‘Family Honor Killings’ in mandate Palestine”. Law and History Review, Vol.34 (1) 2016.
בשנת 2019 זכתה בפרס ישראל בחקר הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה. מנימוקי ועדת השופטים: ”״מכלול עבודתה של פרופ' ברנשטיין, שהתפרסם בעברית ובאנגלית, ממחיש את תפיסת היסוד בתאוריה הפמיניסטית כי ׳האישי הוא פוליטי׳, כי חייהם של הפרטים מעוצבים במבנים החברתיים של מעמד, קבוצה אתנית, מגדר ולאום במציאות היסטורית דינמית, תוך שהם מתמודדים ונאבקים לשמירת כבודם וזהותם. יכולתה של ברנשטיין להחיות את הזירות השונות שחקרה בעזרת ראיונות, מסמכים בני התקופה ועין בוחנת ואמפתית, והתייחסותה הרגישה והמכבדת לכל הנפשות הפועלות, מלמדות על מציאות חברתית מורכבת שאינה ניתנת להבנה בעזרת קטגוריות מקוטבות וסכמות בינריות המפרידות את ה׳שולי׳ מה׳מרכזי׳. בכך תרמה קול ייחודי ופורץ דרך בחקר החברה הישראלית.״”
חייה האישיים

ברנשטיין נולדה בשיקגו, למשפחה יהודית. אביה הרברט, שהיה כימאי, עלה עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1947 ועבד שלוש שנים במכון ויצמן ברחובות. משם עברו לחיפה, שם הקים האב מפעל לחומרים כימיים. המפיק אריק ברנשטיין הוא אחיה הצעיר. ברנשטיין למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. את שירותה הצבאי עשתה בנח"ל בקיבוץ רביבים. בן-זוגה של ברנשטיין במשך שלושים שנה עד לפטירתו היה יוסף שם טוב, מנופאי בנמל חיפה וממנהיגי מרד ואדי סאליב, המרד העדתי הראשון בישראל. שם טוב נפטר בשנת 2007. לשניים בן, יותם, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה.
ספריה

אישה בארץ ישראל: השאיפה לשוויון בתקופת היישוב. תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987.
נשים בשוליים: מגדר ולאומיות בתל אביב המנדטורית, דבורה ברנשטיין. תל אביב, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2008.
Constructing Boundaries: Jewish and Arab Workers in Mandatory Palestine. Albany, State University of New York, 2000
"Pioneers and Homemakers: Jewish Women is Pre-state Israel", Albany, State University of New York, 1992
הערות שוליים

↑  מאת מערכת האתר, מבטים מן השוליים – כנס לכבוד פרישתה של פרופ' דבורה ברנשטיין, באתר האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר, ‏2012-11-12
↑  ארז וייס, מחברות מחקר וביקורת, תיאוריה וביקורת 50 ל-48 (גליון מיוחד), עמ' 301-311
↑  דבורה ברנשטיין, אישה בארץ ישראל: השאיפה לשוויון בתקופת היישוב., הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1987
↑  דבורה ברנשטיין, החלוצה בין הדוודים: מעמדן של נשים בכוח-העבודה בתקופת היישוב, מגמות כח, עמ' 7-19
↑  נשים בשוליים: מגדר ולאומיות בתל אביב המנדטורית, דבורה ברנשטיין, באתר הארץ, 4 בפברואר 2009
↑  דבורה ברנשטיין, "תל אביב לבשה מחשוף...": פנינה המשוגעת וגבולות הכרך, תאוריה וביקורת 25, 2004
↑  דבורה ברנשטיין, 'ברית פועלי ארץ-ישראל': ארגונם של פועלים ערבים ומדיניות 'העבודה העברית'., מגמות 37 (3), 1996
↑  Deborah Bernstein, The Black Panthers - Conflict and Protest in Israeli Society, Youth and Society 16(2), 1984
↑  ברנשטיין דבורה, המעברות בשנות החמישים, מחברות למחקר ולביקורת 5, 1980
↑  דבורה ברנשטיין, המשרתת, העוזרת ועובדת הניקיון: התפתחויות בעבודת הניקיון בחברה הישראלית, מגמות ל’(1), 1987
↑  יאנה פבזנר, ‏על הרצפה, באתר ‏מאקו‏, 18 במאי 2016
↑  חוק ומשפט - המשפט העברי (2016-11-20), זוכת הפרס I פרופ' דבורה ברנשטיין I אוניברסיטת חיפה I טקס חלוקת פרס הארגון הישראלי להיסטוריה ומשפט, נבדק ב-2017-05-12
↑   פרופ' דבורה ברנשטיין היא כלת פרס ישראל בחקר סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, באתר הארץ, 3 באפריל 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258676105171  BIBSYS: 90765814  BnF: cb13493615j (data)  CiNii: DA13492702  GND: 170307301  ISNI: 0000 0001 0779 3670  LCCN: n85212248  NTA: 132469464  SUDOC: 088932168  VIAF: 32152507   WorldCat (עם VIAF): 32152507
פרס קפלון

| --- | --- |
 תיאור:  פרס על מחקר מדעי לקידום השלום
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 תקופת הפרס:  1969–הווה (כ־56 שנים) 
 נקרא על שם:  מוריס ובטי קפלון
 
פרס קפלון מוענק על ידי קרן מוריס ובטי קפלון מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים לפרסומים או מחקרים במדעי הרוח, החברה או הטבע ולקידום השלום. הפרס חולק לראשונה בשנת 1969 וכל זוכה קיבל 5,000 דולר.
בשנת 1969 זכו בפרס: אריה דבורצקי, יצחק טברסקי, אפרים אלימלך אורבך, שמואל נח אייזנשטדט ויעקב מגר.
בשנת 1973 זכו בפרס: אהרן ברק וצבי ליפקין.
בשנת 1977 זכו בפרס: הלל פרדקין בפילוסופיה, סטנלי קון בפיזיקה, נעמי לוקנר בכימיה וסטנלי מסר בפסיכולוגיה.
בשנת 1979 זכו בפרס: ישעיה תשבי ויעקב כ"ץ.
כן זכו בפרס פרופ' בנימין מזר וארנאלדו מומיליאנו.
הערות שוליים

↑  4 Receive Kaplun Prizes, March 4, 1977, JTA
ערך זה הוא קצרמרבנושא מדעים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הרפובליקה הפולנית השנייה

תקופת הרפובליקה הפולנית השנייה היא תקופה בהיסטוריה של פולין, בין שתי מלחמות העולם (1918–1939).
הקמת הרפובליקה

משנת 1795 ועד למלחמת העולם הראשונה, הייתה פולין מחולקת בין שלוש מעצמות, פרוסיה (ויורשתה הקיסרות הגרמנית), האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית. ישויות מדיניות אוטונומיות למחצה, כגון "פולין הקונגרסאית", יציר מלאכותי של קונגרס וינה בשנת 1815, שנועד לכסות על שליטה רוסית ורוסיפיקציה של פולין, או "הרפובליקה של קרקוב", לא סיפקו את שאיפות העצמאות של העם הפולני. שלוש התקוממויות גדולות, ב-1830 כנגד הרוסים, ב-1846 כנגד האוסטרים בקרקוב, וב-1863 כנגד הרוסים, הסתיימו במפח נפש ובשפיכות דמים רבה. אך העם הפולני לא ויתר על שאיפותיו, ובמחתרת המשיכו השאיפות הפולניות לעצמאות לרחוש ולשגשג.
הייתה זו מלחמת העולם הראשונה אשר הביאה למפנה בגורלה של פולין. שני הצדדים הניצים, אשר חילקו ביניהם את פולין, שאפו לרכוש את ליבו של העם הפולני על מנת לסייע במלחמתם. עם פרוץ המלחמה הבטיח הצאר ניקולאי השני אוטונומיה נרחבת לעם הפולני. שטחה של פולין היה לשדה קרב בין הרוסים לבין הגרמנים והאוסטרים, כאשר הרוסים פלשו לגליציה שהוחזקה בידי אוסטריה-הונגריה, ואילו הגרמנים, מצידם, פלשו לשטחי פולין שהוחזקו על ידי הרוסים. בצד האוסטרו-הונגרים לחמו לגיונות "קלעים" פולנים, בהנהגתם של יוזף פילסודסקי וולדיסלב שיקורסקי.
לאחר כיבושו של חלק נרחב מפולין על ידי הגרמנים (ורשה נפלה לידי גרמניה ב-22 באוגוסט 1915), הכריזו הגרמנים, ב-5 בנובמבר 1916 על הקמת "מועצת מדינה פולנית" במסגרת ממלכת פולין אם כי היו עמומים באשר לסמכויותיה. ניסיון זה לרכוש את לבם של הפולנים לצד מעצמות המרכז במלחמה נכשל, והלאומנים הפולנים המשיכו לדרוש את עצמאותם. "הלגיונות" פורקו בשנת 1917 ופילסודסקי נשלח למאסר.
בינואר 1918 פרסם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון את "נאום 14 הנקודות". הנקודות נועדו להוות קווי בסיס למדיניות אירופית שלאחר המלחמה, ובסעיף 13 לנקודות דובר בפירוש על "מדינה פולנית עצמאית, עם גישה חופשית ובטוחה לים".
בחוזה ברסט-ליטובסק שבין ברית המועצות ובין גרמניה שהביא לסיום את המלחמה במזרח בשנת 1918, דובר על הבטחת עצמאות לפולין בחסות גרמניה. המשטר הבולשביקי ברוסיה הכיר בפירוש ב"זכות העמים להגדרה עצמית".
עם כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918 נשלטו חלקים שונים מפולין בידי גורמים מקומיים שונים. ב-7 באוקטובר 1918 הודיעה "מועצת העוצרים" על פירוק "מועצת המדינה" שהייתה הכלי באמצעותו שלטה גרמניה בפולין, ועל כוונה להשיב לפולין את עצמאותה. רוב המפלגות הפוליטיות (פרט לאנשי השמאל הקיצוני) תמכו בצעד זה, וב-23 באוקטובר מינתה המועצה ממשלה בראשות יוזף סווייז'ינסקי, אשר החלה בגיוס ל"צבא פולין".
ב-6 בנובמבר 1918 בלובלין הכריזו הקומוניסטים על הקמת רפובליקה, ובאותו היום הכריזו סוציאליסטים בראשות איגנצי דשינסקי על הקמתה של רפובליקה נוספת.
מיד בסמוך לאירועים אלו הגיע לוורשה יוזף פילסודסקי, אשר זה עתה שוחרר מן הכלא הגרמני. ב-11 בנובמבר הצליח פילסודסקי לאחד את כל הפלגים, ולהתמנות למפקד עליון על הצבא הפולני. ב-14 בנובמבר פיזרה מועצת העוצרים את עצמה, והעבירה את סמכויותיה לפילסודסקי שהיה ל"ראש המדינה" (Naczelnik Państwa). גורמים שונים ברחבי המדינה, כגון "ועדות החיסול" שהוקמו בגליציה על מנת לחסל את שרידי השלטון האוסטרי, וועדה מקומית בצ'שין הודיעו על נאמנותם לשליט החדש. פילסודסקי מינה לראש הממשלה את אחד מחבריו בתקופת חברותו במפלגה הסוציאליסטית הפולנית ידז'יי מורצ'בסקי. כך קמה "הרפובליקה הפולנית השנייה".
קביעת גבולותיה של פולין

הבעיה הראשונה שעמדה בפני המדינה החדשה הייתה בעיית קביעת הגבולות. על המדינה החדשה להיות בעלת הומוגניות אתנית פולנית מחד, אך בעלת כושר חיות ועמידה בתחום הכלכלי מאידך, כן היה על הגבולות להיות מוכרים מבחינה בינלאומית. כל אחד ואחד מאלמנטים אלו הוכיח את עצמו כבעייתי באשר לחבלי הארץ שאמורים היו להיות מצורפים לפולין, מעבר ללב ההיסטורי של "פולין הקונגרסאית". נושאים אלו נדונו במסגרת 'חבר הלאומים' שהוקם אחרי המלחמה לטובת פתרון בעיות כמו זו, ונציג פולין בארגון היה ההיסטוריון הפולני-יהודי שמעון אשכנזי, שלמרות שאחז בעמדות מתבוללות, ראה בעניין זכויות המיעוט היהודי בפולין עניין חשוב. אחרי שנתיים, בלחץ אנטישמי, סיים אשכנזי את תפקידו. במקומו נתמנה המוזיקאי איגנאצי פדרבסקי.