stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפלנגות הנוצריות
המפלגה לאחר מלחמת האזרחים בלבנון > האיחוד החלקי

לאחר מהפכת הארזים שהפכה את עמדתו הפרו־סורית של פקראדוני ללא מקובלת בקרב מרבית הציבור הלבנוני, פסק בית משפט בלבנון ביולי 2005 כי הבחירות לראשות המפלגה ב־1989 היו לא־חוקיות, ועל כן יש לערוך בחירות חדשות במהרה. בבחירות שנערכו נבחר אמין ג'ומאייל לנשיא המועצה העליונה של המפלגה, ופקראדוני הפך לראש הלשכה הפוליטית. הפלגים התפייסו והתאחדו ב־13 בנובמבר 2005.
אף־על־פי־כן, אלי כראמה ופואד אבו נאדר סירבו לחזור למפלגה. אלי כראמה הפך למנהיגה של "האופוזיציה של הכתאיב", ופואד אבו נאדר, שהיה יד ימינו של בשיר ג'ומאייל, הפך למנהיג "הכוחות הלבנוניים האותנטיים". השניים התנגדו לכיבוש הסורי, וטענו לתמיכת הציבור הנוצרי.
בבחירות מאי–יוני 2005, מועמדי המפלגה רצו במסגרת איחוד של עצמאים ואנשי פלנגות בשם "המפגש של קֻרְנָת שַהוּאָן" (ערבית: لقاء قرنة شهوان), ושניים מחברי הפלנגות – פייר אמין ג'ומאייל (בנו של אמין ג'ומאייל) ואנטואן ע'אנם נכנסו לפרלמנט ולקואליציית 14 במרץ. עד רציחתו ב־21 בנובמבר 2006 כיהן ג'ומאייל כשר התעשייה בממשלת סניורה. אביו, אמין, טען כי הרצח היה בהכוונה סורית. בבחירות מיוחדות באוגוסט 2007 על מושבו של ג'ומאייל הבן בנפת המתן, הפסיד אביו של פייר ג'ומאייל, אמין, למועמד מטעם מפלגתו של מישל עון, כמיל ח'ורי. כך נציגותה של המפלגה ירדה למחוקק אחד בלבד בפרלמנט, אולם ב־19 בספטמבר 2007 חוסל המחוקק האחרון מטעם המפלגה, אנטואן ע'אנם שיצג את מחוז בעבדא, על ידי פיצוץ מכונית תופת סמוך לשיירתו. ע'אנם, שחשש מהתנקשות, שהה מרבית הזמן מחוץ למדינה, אולם שב ללבנון כדי להשתתף בבחירת הפרלמנט את נשיא לבנון הבא. חברים בקואליציה, דוגמת רפיק אל־חרירי, הפנו אצבע מאשימה כלפי סוריה, כשמדובר בהתנקשות השנייה בחבר המפלגה האנטי־סורית תוך פחות משנה.
המפלגה בעשור השני של המאה ה־21

עם השנים התמתנה מפלגת הכתאיב, מכורח נסיבות ההווה המשתנות. בעוד שבעברה דגלה בכינונה של מדינה לאומית עם זיקה נוצרית, כעת דוגל הארגון במדינה לבנונית פלורליסטית, חילונית ומערבית, שבה קיימת הפרדת הדת מהמדינה. זאת, מתוך הכרה כי המוסלמים הפכו לרוב מוצק בלבנון, ומדינה חילונית היא האפשרות הריאלית הטובה ביותר עבור המיעוט הנוצרי. המפלגה קראה באופן עקבי להחלת ריבונות המדינה הלבנונית על כל שטחה ופירוק ארגון החזבאללה מנשקו. בבחירות 2009 התמודדה המפלגה כחלק מקואליציית 14 במרץ בראשות סעד אל־חרירי וזכתה בחמישה מושבים מנפות ביירות, עליי, טריפולי, זחלה ומתן.
יחד עם רוב המפלגות בפרלמנט, תמכה הכתאיב בדחיית הבחירות הכלליות שנועדו להתקיים בשנת 2014 לשנת 2017 עקב כישלון הפרלמנט בבחירת נשיא. מאז 2015 עומד בראש המפלגה סאמי ג'ומאייל.
עמדת המפלגה בנוגע לפליטים פלסטינים, סורים ואחרים היא לדאוג לצורכיהם ולתנאי החיים הבסיסיים שלהם, אך לעומת זאת לא לאפשר שום סוג של הסכם קבע להסדרת מושבם בלבנון, כיוון שהסכם כזה יפגע במדינה מחד ובזכות השיבה של הפליטים מאידך. הכתאיב דוגלת באי־התערבות של לבנון בכל סכסוך מדיני באזורה, חוץ מהסכסוך הישראלי־פלסטיני. המפלגה מנסה לקדם אימוץ שיטות כלכליות מודרניות ובכך לשפר את מצבה הכלכלי של לבנון ולמנוע הגירה שלילית. הכתאיב דורשת, על מנת לייצר שלום בלבנון, לאמץ באופן מלא את החלטות מועצת הביטחון של האו"ם הרלוונטיות בעניין לבנון (ביניהן 1559 ו־1701).
המפלגה רואה את ארגון החזבאללה כמכשול מרכזי בהשגת מטרותיה של לבנון, כשלטענתה הוא מפיץ ערכים שסותרים את הליברליות, החופשיות, הפתיחות ופיתוח קשרי החוץ שהתנועה הנוצרית תומכת בהם – ביניהם כפיית תרבות של מיליטריזם וג'יהאד והידוק התלות באיראן ובסוריה. על כן הקריאה במפלגה היא לפרק את ארגון החזבאללה ואת כל שאר המיליציות האסלאמיות והפלסטיניות בלבנון, ולא להפריד בין זרועותיו הפוליטיות לזרועותיו הצבאיות.
במרץ 2018 הציגה המפלגה את "תוכנית 131 הנקודות", העוסקת בעמדה ובתכנון של המפלגה במגוון רחב של נושאים: ריבונות, דמוקרטיה, כלכלה, חברה וסביבה. בין עיקרי התוכנית ניתן למנות חיוב של 30% ייצוג נשים ברשימת המפלגה לפרלמנט, ביטול אי־החוקיות של הומוסקסואליות בלבנון ויישום של ערכים פרוגרסיביים וליברליים אחרים.
מדיניות ההתנגדות לממשלת לבנון הנשלטת על ידי חזבאללה קיבלה ביטוי גם סביב הפיצוץ בנמל ביירות בשנת 2020. שלושת חברי הפרלמנט הלבנוני מהמפלגה התפטרו מתפקידם, בטענה שהאחריות לפיצוץ מוטלת על הממשלה, ושחברי המפלגה לא מעוניינים להיות חלק מהפרלמנט, כיוון שאיבד את אמון הציבור אחרי האירועים. בפיצוץ נהרג המזכיר הכללי של המפלגה, נזאר נג'אריאן.
המפלגה התחזקה בבחירות 2022 וזכתה בחמישה מושבים.
המפלגה בעשור השני של המאה ה־21 > היחס למלחמת האזרחים בסוריה

כשאר חברי קואליציית ה־14 במרץ, מזוהה מפלגת הכתאיב כתומכת בארגוני המורדים באסד, וצעיריה אף השתתפו בהפגנות שקראו לסילוק שגריר סוריה מלבנון. עם התגברות זרם הפליטים ממלחמת האזרחים בסוריה הביעה המפלגה חשש מהתערערות יחסי הכוחות בלבנון, אך לא יזמה צעד משמעותי לעצירת הפליטים. עם זאת המפלגה מתנגדת לכל צורה של יישוב קבע של הפליטים בלבנון.
עם התחזקות הארגונים הג'יהאדיסטיים במזרח התיכון, ובייחוד לאור הצלחות דאעש במלחמת האזרחים בסוריה כמו גם זליגת המלחמה לשטח לבנון, החלו רבים מהנוצרים בלבנון לחשוש לביטחונם ולהצטייד בנשק, לעיתים תוך שיתוף פעולה מפתיע עם החזבאללה. מפלגת הכתאיב, המתנגדת באופן עקרוני לחימוש כל גוף או ארגון במדינה שאינו צבא לבנון, התנגדה בתחילה למהלכים כאלו, אך לא עמדה בפרץ הלחץ מצד הציבור של המפלגה שתמך בהתחמשות, וכעת עמדתה מאפשרת התחמשות ויצירת קשר עם כל הארגונים הפועלים בלבנון, גם אם אינה תומכת או מעודדת צעדים מעין אלו.
ראשי המפלגה

| מנהיג | תחילת הכהונה | סיום הכהונה |
| --- | --- | --- |
| פייר ג'ומאייל | 1936 | 1984 |
| אלי כראמה | 1984 | 1986 |
| ג'ורג' סעדה | 1986 | 1998 |
| מוניר אל־חאג' | 1998 | 2001 |
| כרים פקראדוני | 2001 | 2007 |
| אמין ג'ומאייל | 2005–2007 | 2015 |
| סאמי ג'ומאייל | 2015 | מכהן |
ראו גם

מרונים
פיניקיזם
לקריאה נוספת

חגי ארליך, המזרח התיכון בין מלחמות העולם, האוניברסיטה הפתוחה, 1992.
שמעון שיפר, כדור של"ג: סודות מלחמת לבנון, עידנים-ידיעות אחרונות, 1984.
אליעזר "גייזי" צפריר, פלונטר: שוטר תנועה בסבך הלבנוני, ידיעות ספרים, 2006.
אדם ארנון, למות בבירות, אסטרולוג, 2007.
קייס פירו, המזרח התיכון בימינו – לבנון: אתגר השונות, האוניברסיטה הפתוחה, 2013.
פרנק סטוקס, מפלגת הכתאיב הלבנונית – בונה ומגינה של המדינה, ותחליף לה, בתוך: אהרן אמיר (עורך), לבנון: ארץ, עם, מלחמה, הדר, 1979
רולה אל חוסייני, Pax Syriana: Elite Politics in Postwar Lebanon, הוצאת אוניברסיטת סירקיוז, 2012
ביאורים

↑  התקיימה מ-1933 עד 1977.
↑  השם נגזר מהמילה היוונית Phalanx (פלנקס) – מערך צפוף של חיל רגלים. كتيبة ("כַּתִ֫יבַּה", בריבוי: كتائب, "כַּתַ֫אאִבּ") הוא תרגום לערבית של מילה זו. המפלגה הלבנונית נודעה גם בשמה הצרפתי Les Phalanges.
↑  בשיר ג'ומאייל התנגד לפלישה הסורית למזרח ביירות באותה העת, ואילו מנהיגים אחרים בפלנגות תמכו בה. על כן, המימון נועד לפייס את דעתו של בשיר בנושא.
↑  כך יורם המזרחי, ממקימי צד"ל, תיאר את ה-SKS: 

שמעם מטיל האימה של SKS לא הרשים הרבה בגזרה המזרחית (שאז הייתה מובלעת) ואחרי שהלוחמים מביירות לא הוכיחו עצמם בתפקידי סיור או תפיסת מוצבים, הם שימשו מעין עתודה רכובת נגמ"שי שלל רוסיים BTR-152. כך קרה שכמה פעמים עלו למזרע'ה, סיירו בשטח ההררי בין שובא לשבעא'ה והתגלו... כמבריחי סיגריות ועראק, טיפוסים שליליים, שפעם אחר פעם סירבו להשתתף במבצעים "מסוכנים"... או שנמלטו כל עוד נפשם בם מיחידת צ'עיאקה שאחרי כיבוש מארון א ראס ביצעו התקפת נגד מוצלחת ועקרו כח נוצרי שהפקיר בשטח לא רק גוויות אלא גם שני זחל"מים, טנק שרמן וג'יפ... מספר פעמים הוזעקתי להר "להרגיע" אנשי SKS שאיימו לעלות על הכפר (חוות שבעא) בניגוד להוראות מפורשות של פיקוד הצפון. פעם מנעתי עימות חמוש בין "הנועזים" הביירותים לכח טנקי שרמן של רס"ן חדאד. אחדים מאנשי SKS נשלחו "לצינון" בכלא מגידו, שם המתינו למועד הפלגת נחתת שתחזירם לג'וניה, כל זה בניגוד לרצון השייח' בשיר...

— משקפת שדה
↑  למשל הצהרת פייר ג'ומאייל ב-6 בפברואר 1976. עמדה זו הייתה מקובלת בקרב המרונים, גם נשיא לבנון סולימאן פרנג'יה הביע דעה דומה ב-19 ביולי 1976, דורי שמעון ב-21 ביולי ואביו כמיל שמעון ב-16 בספטמבר.
↑  


אירוע
הרוגים מוסלמים (משוער)
הרוגים נוצרים (משוער)
מקור

השבת השחורה
110
-
יא ביירות

טבח כרנתינא
1,500
-
האריס

טבח דאמור
-
600
ניסן

טבח שכא
-
120


טבח תל א-זעתר
2,000
-
World Socialist Web Site

טבח סברה ושתילה
800
-
שיף-יערי, עמ' 282
↑  על-פי מספר עדויות, המשפחה הייתה מעורבת בהברחת סמים, ממנה עשתה את הונה הגדול. כמו כן, באזורי שליטה גבו לעיתים הפלנגות דמי חסות מעסקים מקומיים. לוחמי הפלנגות עצמם כונו לעיתים "גורמים מפוקפקים" ופושעים.
↑  לטענת תומכי פרנג'יה, מדובר היה בניסיון של בשיר ג'ומאייל להשתלט על המרדה. תומכי אלו שנותרו בחזית טוענים כי פרנג'יה החל לנהל משא ומתן עם סוריה ועושה דברה הבולט בלבנון ראשיד כראמה, כדי לזכות בתמיכת סוריה שתעניק לו יתרון על פני המפלגות הנוצריות האחרות. לטענת תומכי החזית, הבריגדה של פרנג'יה החלה ברצף התנקשויות נגד בכירי מפלגת הכתאיב, ורק בעקבותיהן באה המתקפה על ביתו של פרנג'יה.
↑  ראש המועצה הגבוהה של המפלגה, חבר קבינט.
↑  ראש המפלגה.
בנימין ברעם

| --- | --- |

 לידה:  20 ביולי 1923
 פטירה:  18 בפברואר 2012 (בגיל 88)
 מקום קבורה:  בית הקברות נחלת יצחק 
 מוקד פעילות:  ישראל ישראל
 עיסוק:  מלחין, מרצה למוזיקה ומבקר מוזיקה
 
בנימין בר-עם
בנימין (ברנהרד) ברעם (או בר-עם) (20 ביולי 1923 – 18 בפברואר 2012) היה מלחין ישראלי, מרצה למוזיקה ומבקר מוזיקה.
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
ברעם נולד בשם ברנהרד ברמן (Behrmann) ב-1923 בעיר ויסבאדן שבדרום-מערב גרמניה, בנם של רוזה לבית הֶרמֶר ואיזידור ברמן. עלה לארץ ישראל בשנת 1936. למד מוזיקה אצל המלחין פאול בן-חיים בתל אביב בין השנים 1945-49 ואחר-כך באקול נורמל סופרייר פריז ב-1950-51 ובמדרשה למוזיקה בתל אביב.
חיבר מוזיקה קולית וכלית. בעיקר שירים לקול ולפסנתר לטקסטים מאת משוררים שונים.
החל משנת 1959 עבד וזאת למשך שנים רבות כמבקר מוזיקה בעיתון "ג'רוזלם פוסט".
בשנות ה-60 וה-70 כיהן כמזכ"ל איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
לימד בקונסרבטוריון רון, קונסרבטוריון רמת גן, בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובמדרשה למורים למוזיקה בסמינר לווינסקי. בין הקורסים הבולטים שלימד: המוזיקה של ריכרד וגנר, המוזיקה של ימי הביניים ומוזיקת רנסאנס, תאוריית המוזיקה, מוזיקה של המאה ה-20, מוזיקה ישראלית, מוזיקה יהודית ועוד.
זכה בפרסים שונים: בין השאר על יצירתו "נכון ליבי" ועל יצירתו "איכה" (פרס אקו"ם 2007).
בנימין ברעם כאב מאוד את עלבונה של המוזיקה הישראלית הרצינית, ובשנת 2002 כתב לשרת החינוך לימור לבנת מכתב גלוי חריף. המכתב נמצא ברשת כאן, וקטעים מתוכו ציטט חגי חיטרון במספדו על ברעם בעיתון הארץ.
הנה כמה דברים מתוך המאמר הנוגעים ליצירתו אחותי קטנה הפואמה של אבא קובנר:
"רוב יצירותיי שכתבתי בשנים האחרונות זכו לביצועים אך ורק באוסטריה ובעיקר בגרמניה ואילו כאן לא היה כלום. הרשי לי לספר לך בהקשר זה שיצירתי אחותי קטנה, לפי טקסט של אבא קובנר לקול וכלים זכתה בשנת 2000 לביצוע בכורה יוקרתי ביותר בבית האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, במסגרת הפסטיבל השנתי של האופרה בחודש יולי. אני מדבר כאן 'פרו דומו' משום שברצוני לציין שאירוע זה היה עבורי מרגש ביותר; הבאתי לקהל גרמני יצירה על השואה, המושרת בשפה העברית ומבוצעת על ידי זמרת גרמניה ונגנים גרמניים. אבל ההצלחה הגדולה שהיצירה זכתה לה בקהל וגם בביקורות הייתה מלווה גם בתחושת צער עמוק. היצירה לא זכתה לביצוע בכורה בארץ וגם עד עתה, למרות מאמצים רבים שנעשו על ידי וע"י אחרים, לא זכתה היצירה (למצו-סופרן, כינור, צ'לו, פסנתר) לביצוע בארץ."
נפטר ב-2012, בגיל 89.
ארכיונו שמור בספרייה הלאומית.
יצירותיו > יצירות קוליות

אחותי קטנה: לקול אלט, כנור, צ'לו ופסנתר / טקסט מאת אבא קובנר
איכה. מוטטה, אלט, בריטון ומקהלה מעורבת ללא ליווי
אשיבה נפשי, מצו-סופרן ופסנתר (1957)
השכיבנו, מתוך שבת מציון, לטנור או בריטון ו-4 קולות מעורבים בליווי עוגב (1962)
ויכולו לחזן (טנור או בריטון), מקהלה ועוגב (1963)
זכרו אותי לקול ופסנתר / טקסט מאת מרים וילנסקי (ילן) שטקליס (מוזיקה: א. בנימין ברעם; ב. בנימין חתולי (עומר))(1949)
זכרו שאהבתי, מצו-סופרן ופסנתר. (1958/2010)
יהיו לרצון לחזן (טנור או בריטון), מקהלה ועוגב (1963)
למען ציון לא אחשה (ישעיהו ס"ב) לקול ולפסנתר (1969)
נכון לבי: קנטטה לאלט ומקהלה מעורבת ללא לווי (תהילים ק"ח, ד-ו) (1970)
קדושה לחזן, מקהלה ועוגב (1970)
קולות למצו-סופרן, קלרינט, קרן, כלי הקשה ורביעיית כלי קשת (1989)
שאת אינך לקול ולפסנתר / טקסט מאת משה טבנקין (1958)
שיר על שלושה חתולים: למקהלת ילדים / טקסט מאת אברהם חלפי (1992)
3 שירים למצו-סופרן ופסנתר: והיה ביום ההוא, כובשי דרך, באנו אליך הנגב (1954-1963)
שירים קטנים לילדים גדולים: למקהלה ללא לווי / טקסט מאת משה הנעמי (1966)
שני שירי התרסה מאת פאול צלאן, מצו-סופרן ואנסמבל קאמרי : הכדים, טנבראה (2002)
שני שירי מתי כ"ץ, סופרן ופסנתר (1969): געגועים; להמשיך כך
(1997) Hieremiae prophetae Lamentationes, motet, alto, baritone and mixed choir, unaccompanied
יצירותיו > מוזיקה כלית

סימפוניה "מס' 1" (1990) (יצאה לאור בתקליטור בנגינת התזמורת הסימפונית של מינכן בניצוחו של הייקו מתיאס פרסטר (Förster))
סוויטה זעירה לחלילית וצ'מבלו (1967) (יצאה לאור בתקליטור בביצוע מרינה מינקין בצ'מבלו ודרורה ברוק בחלילית)
יצירותיו > עיבודים

אנו נושאים לפידים, מקהלה מעורבת. / המלים: זאב; הנעימה: מ. זעירא; העבוד למקהלה: בנימין בר-עם
ספרים ומאמרים

החנוך המוזיקלי - חוברת מיוחדת ל"שבועי המוזיקה הישראלית", חוברת י"ז
בנימין בר-עם, גילה אברהמסון, יצחק ינאי, נתן מישורי (עורכים), 20 שנה במוזיקה הישראלית: קובץ מאמרים וראיונות, תל אביב: המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות; איגוד הקומפוזיטורים בישראל, תשכ"ט 1968.
Unconventional Music, Jerusalem Post Musical Diary, 29 Aug, 1962
Benjamin Bar-Am et al. (editorial board), 20 Years of Israeli Music: Articles and Interviews, Tel Aviv: National Council for Culture and Art: League of Composers in Israel, 1969.
Benjamin Bar-Am (editor), Aspects of music in Israel :a series of articles pub. on the occasion of the Iscm world music days. Israel music weeks :13.12.70-9.2.71
לקריאה נוספת

'Bar-Am Benjamin,' in: Who's who in world Jewry, 1972, p. 55.
הערות שוליים

↑  יהודה כהן, "נעימי זמירות ישראל", עמ' 220
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310167505171  GND: 1100094857  ISNI: 0000 0000 4582 8590  LCCN: no97064100  SUDOC: 114978247  VIAF: 24209423   WorldCat (עם VIAF): 24209423
אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני

| --- | --- |


 אוניברסיטה ציבורית
 על שם:  פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה 
 מוטו:  Ad Scientiarum Haustum et Seminarium Doctrinarum 
 תקופת הפעילות:  5 ביוני 1224 – הווה (800 שנה) 
 מייסדים:  פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה 
 בעלי תפקידים
 סגל:  6,185 (נכון ל־2022) 
 סטודנטים
 :  73,553 (נכון ל־2022) 
 מיקום
 מדינה:  איטליה איטליה
 קואורדינטות:  40°50′50″N 14°15′25″E﻿ / ﻿40.8472°N 14.2569°E﻿ / 40.8472; 14.2569
 www.unina.it
  (למפת איטליה מוגדלת) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאוניברסיטת נאפולי פדריקו השני(למפת איטליה רגילה) בארי נאפולי בולוניה רומא מילאנו טורינו קליארי פלרמו פירנצה ונציה קטנזארו סיציליה סרדיניה קור. צרפת שווייץ אוסטריה סלובניה הונגריה קרואטיה בוסניה והרצגובינה  מ. תוניסיה אלג'יריה הים האדריאטי  הים הטירני הים הליגורי  הים התיכוןאוניברסיטת נאפולי פדריקו השני
 
אוניברסיטת נאפולי ידועה גם בשם אוניברסיטת פדריקו השני על שם מייסדה פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (איטלקית: Università degli Studi di Napoli Federico II), היא אחת האוניברסיטאות הוותיקות ביותר שעדיין פעילות. האוניברסיטה נוסדה בנאפולי בשנת 1224 על ידי הקיסר מתוך מטרה ברורה להסיט את מרכז הכובד של החינוך הגבוה באיטליה מהצפון (בעיקר בולוניה ופדובה) העוין לקיסרות לדרום. הקיסר שכר את המורים ומשכורתם שולמה מקרנות קיסריות. על-מנת להבטיח את מעמד האוניברסיטה, לא הורשו הבוגרים והסגל לצאת מתחומי נאפולי. בוגרי האוניברסיטה התחייבו להישאר נאמנים לכתר ולהישאר פעילים באוניברסיטה לא פחות מ-16 חודשים לאחר סיום לימודיהם. לאחר מות הקיסר בשנת 1250 ידעה האוניברסיטה עליות ומורדות בהתאם לאקלים הפוליטי הסוער של איטליה ושינתה את משכנה מספר פעמים.
איחוד איטליה הביא גם להסדרת הלימודים הגבוהים והאחדת תוכנית ודרישות התוארים, כפי שנקבע בחוקים משנת 1877 ו-1859.
בעת החדשה שני שלבים עיקריים בתולדות האוניברסיטה. בשנת 1884, בעקבות מגפת כולרה שעשתה שמות באוכלוסיית העיר הוסבו מבני ציבור ישנים לשימוש האוניברסיטה. הבולט בהם הוא הבניין המרכזי השוכן ושולט על הנוף של רחוב אומברטו הראשון, שבנייתו הושלמה בשנת 1912 ובו שוכנים מוסדות סנאט האוניברסיטה וחלק מבית הספר למשפטים. האירוע השני הוא הפצצת האוניברסיטה במלחמת העולם השנייה במספר הזדמנויות, והיא אף הייתה לזירת קרבות בין פרטיזנים איטלקיים לבין כוחות צבא גרמניים במהלך שנת 1943. בקרבות אלו עלו באש חלק מבנייני האוניברסיטה. לאחר כיבוש איטליה שימשו חלק ממבני האוניברסיטה כמטה כוחות הכיבוש האמריקאים והבריטים, ונזקים נוספים נגרמו למבנים ולפעילות הסדירה של המוסד.
האוניברסיטה זכתה לפריחה מוחדשת בשנות השישים של המאה ה-20 - נוספו פקולטות חדשות ומבנים חדשים נבנו, בעיקר בפריפריה של נאפולי. הבולטים בהם הן הפקולטות לרפואה ולווטרינריה והפקולטה להנדסה. בשנת 2000 נבנה קמפוס גדול וחדש בשם מונטה סנט'אנג'לו (Complesso Universitario di Monte Sant'Angelo) ובו שוכנו הפקולטות למתמטיקה, פיזיקה, ביולוגיה וכלכלה. כיום פועלות באוניברסיטה 13 פקולטות המחולקות ל-82 מחלקות, ולומדים בה כ-100,000 תלמידים, מספר שנותר יציב מתחילת שנות השמונים של המאה ה-20. באוניברסיטה עובדים כ-3,000 אנשי סגל הוראה וכ-4,500 עובדים נוספים.
ראו גם

נאפולי
ממלכת נאפולי
אוניברסיטת בולוניה
אוניברסיטת פדובה
מכרם ח'ורי

| --- | --- |

מכרם ח'ורי בסרטו של תום שובל "פתח תקווה", 2007
 לידה:  30 במאי 1945 (בן 79) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 תקופת הפעילות:  מ-1968
 מקום לימודים:  האוניברסיטה העברית בירושלים  אקדמיית מאונטוויו לאמנויות התיאטרון (1973) 
 צאצאים:  קלרה ח'ורי, ג'מיל ח'ורי, רולא ח'ורי 
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1987)  פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר 
 פרופיל ב-IMDb
 
מכרם ח'ורי נכתב גם כ'ורי (בערבית: مكرم خوري; נולד ב-30 במאי 1945 בירושלים), הוא שחקן ובמאי ערבי-ישראלי. חתן פרס ישראל לתיאטרון (1987) ופרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר (2013). בשנת 1984 זכה בפרס עיריית תל אביב וב"פרס כינור דוד". בשנת 2022 זכה בפרס "מפעל חיים" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-38 בחיפה.
ביוגרפיה

ח'ורי נולד למשפחה ערבית-נוצרית בשכונת שיח' ג'ראח בירושלים. אביו, ג'מיל ח'ורי, היה עורך דין, ולאחר מכן שופט בית משפט השלום בירושלים בתקופת המנדט הבריטי. לאחר פרוץ מלחמת העצמאות נסעה המשפחה ללבנון, וחזרה בטרם נסגרו הגבולות, והתיישבה בעיר עכו. מאוחר יותר עברה המשפחה לכפר יאסיף בגליל. בשנת 1959 הורשעו שני אחיו הגדולים בריגול נגד מדינת ישראל, על אחד מאחיו נגזרו ארבע שנות מאסר באשמת ריגול, שנפגש בירושלים עם סוכן זר מטעם מצרים. אחיו השני, שהיה מעורב במעשה הריגול, נידון לשנה וחצי מאסר.
בשנת 1963 החל ללמוד באוניברסיטה העברית אך פרש למטרת לימודי משחק. בתחילה למד אצל מספר מורים בצורה פרטית, ולאחר מכן עבר להתגורר בלונדון, והחל ללמוד ב"בית הספר מאונטביו למשחק" (Mountview Academy of Theatre Arts). כשחזר לישראל פיתח את הקריירה שלו בתיאטרון והצטרף ללהקת השחקנים של תיאטרון חיפה.
קריירה > שחקן בתיאטרון

הוא השתתף בהצגות: "מחכים לגודו", "פלסטינית", "האי", "החלם קרב", "שדים במרתף", "עקומים", "מלחמת טרויה לא תהיה", "סינדרום ירושלים", "רוסמרסהולם", "אדי קינג", "וינה על הים", "שבת ראשון שני", "אשתו ובתו", "מעגל הגיר הקווקזי", "כובע הקש האיטלקי", "פלאטונוב", "הדה גאבלר" ו"המיליונרית מנאפולי". כמו כן השתתף בהצגות התיאטרון הקאמרי, "דוניה רוסיטה הרווקה", "החקירה" ו"הבכיינים", וכן ב"יתומים" בתיאטרון בית ליסין, ב"גן הדובדבנים" בתיאטרון הבימה, ב"סטריפטיז אחרון 89" בתיאטרון צוותא וב"לחנך את ריטה" בתיאטרון באר שבע.
בשנת 2009 התגורר ח'ורי בפריז במשך כ-14 חודשים ושיחק בתיאטרון בוף דה נור בבימויו של פיטר ברוק בהצגה "11 ו-12, חייו ומשנתו של טירנו בוקאר (Tierno Bokar)", החכם הסופי. מחזה מאת אמאדו המפאטה בא – (Amadou Hampâté Bâ). ח'ורי שיחק בתפקיד הראשי בהפקה בשפה האנגלית, וההצגה זכתה להצלחה עולמית. הוא נסע עימה למרכז של יז'י גרוטובסקי בוורוצלב בפולין, שם הופיעו במשך כחודש. לאחר מכן יצאו למסע הופעות באוסטרליה, ניו זילנד, סינגפור, קוריאה, ספרד, איטליה ואנגליה. בשנת 2010 שב מפריז ושחק בהצגה "מחיר הכבוד" בבימוי רוני פינקוביץ' בתיאטרון חיפה.
קריירה > שחקן בסרטי קולנוע ובטלוויזיה

ח'ורי השתתף במספר רב של סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה ודרמות. בשנת 1979 השתתף בסרט "אמי הגנרלית" לצד גילה אלמגור ובסדרת הטלוויזיה של נסים דיין "מישל עזרא ספרא ובניו" לצד עמוס לביא. הסדרה שנעשתה לפי ספרו של אמנון שמוש שודרה בטלוויזיה הישראלית (רשות השידור) שגם הפיקה אותה.
עוד באותה שנה גילם את דמותו של אבו ג'אמיל במשדר הקרוי ג'ארכ קריבכ, אשר נכלל בסדרת הטלוויזיה ללימוד ערבית סלם ותעלם בטלוויזיה החינוכית, שהונחתה על ידי שייקה אופיר. כמו כן, בשנת 1986 השתתף בפרק של "רחוב סומסום" בו ביחד עם מיקי קם וילדים שרו בערבית ובעברית השיר "זה עולם קטן".
ח'ורי גילם מפקח משטרה ב"מתחת לאף", סרטו של ינקול גולדווסר מ-1982, לצד משה איבגי ואורי גבריאל; השתתף ב"כאסח", סרטו של חיים גיל מ-1984 לצד אריה אליאס; ב"גשר צר מאד", סרטו של נסים דיין מ-1985 לצד אורי גבריאל; ב"חיוך הגדי", סרטו של שמעון דותן, מ-1986; ב-1987 השתתף בסרט הערבי "ארס אל-ג'ליל"; הופיע ב"אש צולבת" בבימויו של גדעון גנני ב-1989; ב"להב חצוי" של הבמאי עמוס קולק לצד ענת עצמון ב-1992; ב"הפטריוטים" בבימוי אריק רושאן לצד יוסי בנאי ב-1994; ב"שביל החלב" של הבמאי עלי נסאר ב-1997; שיחק ב"הגופה", סרטו של ג'ונס מקורד, לצד לימור גולדשטיין ב-2001; וב-2004 לצד בתו, קלרה ח'ורי, ב"הכלה הסורית" בבימויו של ערן ריקליס. באותה שנה היה שחקן אורח בסדרה "הבית הלבן" בתפקיד יושב ראש הרשות הפלסטינית. בשנת 2005 שיחק בסרטו של עמוס גיתאי "אזור חופשי" לצד חנה לסלאו; בשנה זו הופיע גם בתפקיד משני בסרטו של סטיבן ספילברג "מינכן".
ב-2006 שיחק ח'ורי ב"מחילות" של אודי אלוני לצד מוני מושונוב וב-2008 השתתף בסרט "עץ לימון" של ערן ריקליס. בשנת 2007 לוהק ח'ורי לתפקיד ראש הממשלה בטלנובלה "האלופה".
בשנת 2013 שיחק בסרט טלוויזיה בריטי מבית היוצר של ערוץ 4, "Complicit" לצד השחקן דייוויד אוילאו, בסרט "סוכריות" ובסרטם של ארז תדמור וגיא נתיב, "הבן של אלוהים" ב-2014 השתתף בסרט "מפריח היונים" בבימויו של נסים דיין (על פי ספרו של אלי עמיר), בתפקיד ראש ממשלת עיראק, נורי סעיד. עוד באותה שנה שיחק בסרט "The Cut" של הבמאי הטורקי פתיח אקין.
בשנת 2015 יצאו לאקרנים שני סרטים בהם שיחק: "סיפור על אהבה וחושך" שכתבה וביימה נטלי פורטמן על פי ספרו האוטוביוגרפי של עמוס עוז, ובסרט הילדים הישראלי "אבוללה", שם גילם את האני, אב הבית. מלבד זאת, באותה שנה הופיע בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "הומלנד" של רשת שואוטיים. באותה שנה שיחק בסרט "ארץ פצועה" של ארז תדמור.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של נוני גפן, "הכל שבור ורוקד".
בשנת 2017 שיחק לצד אורלנדו בלום במותחן הפעולה האמריקאי "המתקפה" של הבמאי מייקל אפטד.
בשנת 2020 שיחק בסרט הריגול של ערן ריקליס "עכביש ברשת" ובסדרת המתח של "נטפליקס" "איש הניסים".
בשנת 2022 שיחק בסדרה "ירושלים" שמשודרת ב"הוט". בנוסף השתתף בעונה השנייה של "מנאייכ", וגילם את לאון בכר, אביו של איזי בכר (שלום אסייג), הדמות הראשית בסדרה. באותה שנה השתתף בסרטו של טאריק צאלח, "הילד מגן עדן".
בשנת 2023 שיחק בסרטו התנ"כי של טרנס מאליק "The Way of the Wind" בתור דמותו של יונה בן אמיתי. באותה שנה שיחק בסרט הפלסטיני דובר האנגלית "A House in Jerusalem" בדמותו של שלומי.
בנוסף, גילם את דמותו של הכהן הגדול קיפא בסרט "האמן ומרגריטה" שייצא לאקרנים ב־2024.
קריירה > במאי ומנהל אמנותי

במשך השנים ניהל ח'ורי את תיאטרון אל מידאן. תיאטרון שנדד תחילה בין נצרת לחיפה וזכה בסופו של דבר לאולם, במגדל הנביאים בחיפה. ח'ורי היה מנהלו האמנותי, וביים שם הצגות רבות, כמו גם בתיאטרון אל-קאסבה ברמאללה. ב-2010 הוא ביים את הנסיך הקטן בתיאטרון אל-מידאן, בשפה הערבית.
פרסים והוקרה

ב-1984 פרס עיריית תל אביב ו"פרס כינור דוד"
חתן פרס ישראל לתיאטרון (1987)
2013 – פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר על הסרט "הבן של אלוהים" (של הבמאים ארז תדמור וגיא נתיב). המספר על מסעם של אב ובנו ליוון, כדי לחפש קוסם שהציל את האב בזמן מלחמת העולם השנייה.
פרס תא המבקרים לשחקן הטוב ביותר לשנת 2014, על הסרט "הבן של אלוהים".
2022 – פרס "מפעל חיים" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-38 בחיפה.
פעילות ציבורית

ח'ורי חבר המועצה הציבורית של ארגון בצלם.
חיים אישיים

לחו'רי יש שלושה ילדים, השחקנים קלרה ח'ורי וג'מיל ח'ורי וההיסטוריונית רולא ח'ורי.
לקריאה נוספת

הערך "מכרם ח'ורי" בלקסיקון החיפאים, אישים ודמויות בחיפה, מאת ד"ר שי חורב, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 171–172, 2018, חיפה.
הערות שוליים

1 2  עיריית חיפה, [https://www.facebook.com/ אלפי מבקרים בפתיחת פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-38 בחיפה
בטקס פתיחת הפסטיבל הוענק פרס "מפעל חיים" לשחקן ולבמאי, מכרם ח'ורי.], באתר פייסבוק עיריית חיפה, ‏08/10/2022
↑  מפריח היונים, באתר אידיבי
↑  המועצה הציבורית, באתר בצלם
| פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–2010 | משה איבגי (1990) • אריה מוסקונה (1991) • שולי רנד (1992) • שאול מזרחי (1993) • שמיל בן ארי (1994) • משה איבגי (1995) • עמוס לביא (1996) • אסי דיין (1997) • יורם חטב (1998) • ניר לוי (1999) • אקי אבני (2000) • ליאור אשכנזי (2001) • זאב רווח (2002) • אריה אליאס (2003) • שולי רנד (2004) • אורי גבריאל (2005) • אסי דיין (2006) • ששון גבאי (2007) • מיכאל מושונוב (2008) • סשה אגרונוב (2009) • אדיר מילר (2010) |  |
| 2011 ואילך | שלמה בראבא (2011) • רועי אסף (2012) • מכרם ח'ורי (2013) • זאב רווח (2014) • רועי אסף (2015) • מוריס כהן (2016) • ליאור אשכנזי (2017) • נוה צור (2018) • ערן נעים (2019) • שי אביבי (2020) • אלכס בכרי (2021) • ששון גבאי (2022) • רועי ניק (2023) • שאדי מרעי (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007309944305171  BIBSYS: 9025144  BNE: XX4920058  BnF: cb141933787 (data)  GND: 131758594  ISNI: 0000 0000 7826 455X  LCCN: no2003019292  NKC: pna2017953324  SUDOC: 130923850  VIAF: 69140433   WorldCat (עם VIAF): 69140433 
מימין לשמאל: מכרם ח'ורי, קלרה ח'ורי, היאם עבאס, השמאלי ביותר ערן ריקליס, בסרט "הכלה הסורית (צילם יוני המנחם)"
ח'ורי מגלם את לאון בכר בסדרה "מנאייכ"