שפת בעלי חיים
השוואה בין "שפת בעלי חיים" ו"תקשורת בין בעלי חיים"

כדאי להבחין בין "שפה של בעלי חיים" ל"תקשורת בין בעלי חיים", אם כי יש מקום להשוואה במקרים מסוימים (למשל, מחקרם של צ'ייני וסיפארת'ים על קריאות של קופי ורווט). בשנת פרסם 1960 פרסם הבלשן צ'ארלס הוקט מאמר שבו הבדיל בין שפות אנושיות לשפות בעלי חיים. הוא הגדיר 13 תכונות עיצוב של שפה אנושית. לטענתו, רק שפות אנושיות כוללות את 13 התכונות, ואילו תקשורת בין בעלי חיים יכולות לכלול רק חלק מהן.
המסקנות לגבי שפת בעלי חיים שנויות במחלוקת ממספר סיבות (ראה גם הנס החכם). מחקר מוקדם על שימפנזים בוצע באמצעות תינוקות שימפנזים שגודלו כאילו היו בני אדם. לשימפנזים מבנה גרון שונה מאוד מזה של בני אדם, והטענה הייתה כי השימפנזים אינם מסוגלים לשלוט מרצונם על מערכת הנשימה. הדבר מקשה מאוד על השימפנזים לשחזר את האינטונציות הקוליות הנדרשות בשפה אנושית. לאחר מכן עברו המחקרים ליצירת שפה מלאכותית באמצעות מחוות (שפת סימנים), כמו גם מקלדות הכוללות לחצנים עם סמלים (הידועים כ"לקסיגרמות"), שעליהם יכלו בעלי החיים ללחוץ. שימפנזים אחרים למדו על ידי התבוננות בנבדקים אנושיים המבצעים משימות. מחקרים אלה נמצאים כיום בחזית המחקר על שפת בעלי חיים.
אולי המבקר הידוע ביותר על המחקרים בשפת בעלי חיים הוא הרברט טראס (Herbert Terrace) (אנ'). הביקורת שלו הסתמכה על עבודתו עם השימפנזה נים שימפסקי. לטענתו, החוקרים הרחיקו לכת בפירוש התוצאות שהשיגו. בנוסף, השימפנזים שלו לא הגיעו להכללה של מושג היחס בין אופני ההבנה והייצור, כאשר הכללה היא אחד היסודות הבסיסיים לשפות אנושיות. לדעת טראס, בעלי החיים למדו סדרה מתוחכמת של אסטרטגיות התנהגותיות מבוססות הקשר כדי לקבל חיזוק ראשוני (מזון) או חברתי, התנהגויות שניתן לפרש אותן בטעות כשימוש בשפה.
בשנת 1984 פרסם לואי הרמן דיווח על שפה מלאכותית שהתגלתה אצל דולפין הבקבוק בכתב העת Cognition. הבדל עיקרי בין עבודתו של הרמן למחקרים קודמים היה הדגש שהוא שם על שיטה לחקר הבנת השפה בלבד (ולא הבנה וייצור), שאפשרה בקרות קפדניות ובדיקות סטטיסטיות, בעיקר משום שהגביל את המחקר להערכת ההתנהגויות הפיזיות של בעלי החיים (בתגובה למשפטים) עם צופים עיוורים. שמות הדולפינים היו Akeakamai ופיניקס. איירין פפרברג השתמשה במודאליות קולית להפקת שפה והבנה אצל תוכי אפור בשם אלכס, וסו סאבאג'-רמבו ממשיכה לחקור קופי בונובו כמו קאנזי ופנבנישה. ר' שוסטרמן אישש תוצאות רבות בחקר הדולפינים עם אריות הים שלו בקליפורניה ("רוקי"), והוא נקט שיטה התנהגותית יותר לעומת הגישה הקוגניטיבית של הרמן. הדגש של שוסטרמן הוא על החשיבות של מבני למידה המכונים מחלקות שקילות.
עם זאת, לרוב לא התקיים דיאלוג משמעותי בין תחומי הבלשנות והשפה אצל בעלי חיים. התחום ההולך וצומח של אבולוציה של שפה הוא מקור נוסף להשפעה הדדית בין דיסציפלינות אלו. רוב חוקרי קופי האדם טוענים שקיימת יכולת קדם-לשונית משותפת אצל בני אדם ושימפנזים, שמקורה באב קדמון משותף. חוקרי דולפינים ותוכים מדגישים את העקרונות הקוגניטיביים הכלליים העומדים בבסיס יכולות אלו. תחומי מחקר אחרים המתמקדים ביכולות תקשורת אצל בעלי חיים כוללים את תאוריית הנפש, חיקוי, תרבות אצל בעלי חיים ואבולוציה של שפה.
לאחרונה קמו חוקרים שערערו על הרעיון שתקשורת בין בעלי חיים מתוחכמת פחות מתקשורת אנושית. דניס הרזינג ערכה מחקר על דולפינים באיי בהאמה, שבו קיימה שיחה דו כיוונית באמצעות מקלדת שקועה. המקלדת איפשרה לצוללנים לתקשר עם דולפינים פראיים. באמצעות צלילים וסמלים על כל מקש יכלו הדולפינים ללחוץ על המקש עם האף או לחקות את צליל השריקה שנפלט כדי לבקש מבני אדם אביזר ספציפי. ניסוי מתמשך זה הראה שאצל יצורים לא לשוניים אכן מתרחשת חשיבה מתוחכמת ומהירה. מחקר נוסף שנעשה עם קאנזי באמצעות לקסיקרמות חיזק את הרעיון שתקשורת עם בעלי חיים היא מורכבת הרבה יותר מכפי שחשבו בעבר.