stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפארק הלאומי הליאקלה
הפסגה

כביש מתפתל אך מתוחזק היטב מוביל אל פסגת ההר. אזור הפסגה כולל את לוע הר הגעש הליאקלה, פסגת הר הגעש, ואת האזור סביב הפסגה. הגישה אל חלק זה של הפארק היא באמצעות כביש מדינתי 378. יש מרכז מבקרים, עם חניה ושירותים, בסמוך לפסגה. בפסגה עצמה יש עוד מגרש חניה ומצפה פשוט ללא מתקנים.
תוואי הנוף העיקרי של חלק זה של הפארק הוא ללא ספק לוע הליאקלה המפורסם. הוא עצום: אורכו 11.25 קילומטרים, רוחבו 3.2 קילומטרים ועומקו 790 מטרים. פנים הלוע מנומר בתוואי נוף געשיים, כולל חרוטי אפר גדולים. שני שבילים עיקריים מובילים אל תוך הלוע מאזור הפסגה: שביל האלמואו (Halemau'u) ושביל החולות המחליקים (Sliding Sands). מטיילים בתוך הלוע יכולים ללון באחת משלוש בקתות (תלוי ברישום מוקדם מול הנהלת הפארק).
בכל בוקר מגיעים מבקרים לפסגה של הר הגעש כדי לצפות בזריחה המרהיבה. מבקרים נוספים מגיעים בכל יום אחר הצהריים כדי לצפות בשקיעה המדהימה לא פחות. מזג האוויר בשני המקרים יכולים להיות קר מאוד. אטרקציה נוספת של הפארק היא "חורשת הוסמר" (Hosmer's Grove) - יער של עצים מיובאים, כולל ארז הימלאי (Cedrus deodara) מהרי ההימלאיה קריפטומריה יפנית (Cryptomeria japonica) מיפן, אקליפטוס מאוסטרליה, ומספר מינים מאמריקה הצפונית (אורן, אשוחית, ברוש, אשוח ואחרים). צמחים ועצים מקומיים נמצאים גם הם בחורשה אבל הם לא נפוצים מאוד, עקב הצל שמטילים עליהם העצים המיובאים הגבוהים מהם.
הפארק ידוע בשל תוואי הנוף הגעשיים, הכביש הנופי הארוך המוביל לפסגתו שלאורכו תצפיות רבות, ושמי הלילה הבהירים באופן יוצא דופן. הליאקלה הוא אחד המקומות הטובים ביותר בארצות הברית לאסטרונומיית חובבים, וסוחרים רבים מציעים משקפות וטלסקופים להשכרה. בלוע אפשר לצפות בברנטה הוואית (המכונה ננה – Nēnē) בסביבתה הטבעית. הברנטה ההוואית נכחדה בעבר משטח הפארק, אבל היא הושבה ב-1946 בעזרת חברי תנועת הצופים מהוואי שנשאו ברנטות צעירות לתוך הלוע בתרמילי הגב שלהם.
הפסגה > מצפה הכוכבים הליאקלה

מצפה הכוכבים הליאקלה (Air Force Maui Optical and Supercomputing observatory) הוא אתר מצפה כוכבים חשוב השוכן סמוך למרכז המבקרים. מצפה הכוכבים שוכן מעל שכבת האינוורסיה הטרופית ולכן מצטיין בתנאי צפייה ושמים בהירים מאוד. מעל ל-40 שנים מנהל המכון לאסטרונומיה באוניברסיטת הוואי אתר זה, ומבצע ניסויים אסטרופיזיקליים ייחודיים. בשל המקום הייחודי של מצפה הכוכבים לא ניתן לבצע את מרבית התוכניות הללו בשום מקום אחר בעולם. אחת ממטרות המצפה היא הפעלת "מערכת מעקב החלל של מאווי" (Maui Space Surveillance System) העוקבת אחרי לוויינים ופסולת חלל המקיפים את כדור הארץ. הגישה למבנה היא בכביש סגור במרחק קצר מהפסגה.
קיפאהולו

החלק השני של הפארק הוא האזור המכונה קיפאהולו (Kipahulu). מבקרים אינם יכולים לנסוע ישירות לחלק זה מאזור הפסגה. הם חייבים לקחת את כביש החוף המתפתל (Hana Highway) לאורך קטע מחוף הים הפונה לרוח של האי. חלק זה של הפארק שוכן בתוך החלק התחתון של עמק קיפאהולו. החלק העליון של העמק מפריד בין אזור הפסגה של הפארק לחלק זה. החלק העליון של העמק מוגדר כ"שמורה הביולוגית של עמק קיפאהולו" (Kipahulu Valley Biological Reserve) וסגור לקהל הרחב כדי לשמר את הצמחייה הטבעית ובעלי החיים בשטחי יערות הגשם הטרופיים השברירים של הוואי.
בחלק הפתוח לציבור יש למעלה מעשרים בריכות טבעיות בנחל פאליקאה (Palikea) בנקיק הקרוי ʻOheʻo. בבריכות טבעיות אלו חי דג של מים מתוקים מקומי נדיר. המבקרים יכולים לבחור לשחות בבריכות אלו או לטפס בשביל המוביל לבסיס מפלי ואימוקו (Waimoku Falls).
צמחייה ובעלי חיים

בשל מוצאם הגעשי של איי הוואי ובידודם, כל הצמחים ובעלי החיים המקומיים על כל האיים התפתחו ממינים חלוצים, שנישאו ברוח, נסחפו בגלים או  בעזרת ציפורים או שהגיעו בכוחות עצמם באותה צורה. לפני הגעתם של בני האדם, הגיע מין חדש להוואי כל 10,000 עד 100,000 שנים. בסופו של דבר, הם מתפתחים למינים אנדמיים, ייחודיים לאיים. יותר מינים המצויים בסכנת הכחדה חיים בפארק הלאומי הליאקלה מאשר בכל פארק לאומי אחר בארצות הברית. לאחר שנעשה קל יותר ויותר להגיע לאזור זה של האי החלו מינים להיכחד. לדוגמה הצמח Argyroxiphium sandwicense macrocephalum (באנגלית Haleakalā silversword), שכיסה פעם את מדרונות הר הליאקלה בכמות כזו, שמרחוק נדמה היה שההר מכוסה בפתיתי שלג. מינים אחרים בסיכון כוללים את הצמח Schiedea haleakalensis (באנגלית Haleakalā schiedea).
הפארק הוא משכן למינים רבים של דובוני מים השורדים בסביבה הקיצונית בסמוך לפסגת ההר. בשנות ה-80 של המאה ה-20 גילה הביולוג סם גון (Sam Gon)‏ 31 מינים של דובוני מים בהר והוא מחשיב את הליאקלה כ"המקום העשיר ביותר בדובוני מים בכדור הארץ".
הערות שוליים

↑  Haleakalā NP
↑  National Park Service Land Resources Division Listing of Acreage
↑  The Civilian Conservation Corps
↑  The Military during WWII in the Park
↑  "Biosphere Reserve Information: United States of America: Hawaiian Islands". United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization.
↑  Westervelt, WD (1910). "Legends of Maui: A Demi-God of Polynesia and His Mother Hina". sacred-texts.com.
↑  "Haleakalā".
↑  Hurley, Timothy (2002-07-13). "Maui's Boy Scouts mark 40-year link to nene". Honolulu Advertiser.
↑  Maui Space Surveillance Site (MSSS)
↑  "Issues". Friends of Haleakala National Park.
↑  "Silverswords of Hawaii". Hawaii Guide.
↑  Shiedea haleakalensis. The Nature Conservancy.
↑  Wianecki, Shannon (2016-08-21). "Hawaii's mysterious water bears". BBC.
חרוטי אפר בלוע הר הגעש הליאקלה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007529735805171  GND: 4477605-6  LCCN: no2016052328  NARA: 10046835  VIAF: 168980045   WorldCat (עם VIAF): 168980045 
Argyroxiphium sandwicense macrocephalum – צמח המכונה באנגלית "חרב הכסף" שהוא אנדמי להר הגעש הליאקלה
מפה מפורטת של הפארק הלאומי הליאקלה
הרביעייה מספר 8 בדו מינור של דמיטרי שוסטקוביץ'

הרביעייה מספר 8 בדו מינור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 110 היא אחת מ-15 יצירות לרביעיית מיתרים שכתב שוסטקוביץ'. היצירה נכתבה במשך שלושה ימים בלבד ביולי 1960. היא בוצעה לראשונה באותה שנה בלנינגרד על ידי רביעיית בטהובן.
יצירה זו מבוצעת לעיתים קרובות באולמות הקונצרטים, יותר משאר הרביעיות האחרות של המלחין גם יחד.
רקע

היצירה נכתבה זמן קצר לאחר שפקדו את המלחין שני אירועים טראומטיים: הראשון הוא האבחון של חולשת עצבים בגפיו, סיוטו של כל נגן, שבסופו של דבר אובחנה כמחלת הנוירון המוטורי (ALS), והשני הוא הצטרפותו הכפויה למפלגה הקומוניסטית, בניגוד להצהרות קודמות, לפיהן נשבע שלא יעשה זאת. לפי רישומיו, היצירה הוקדשה "לקורבנות הפאשיזם והמלחמה". בנו, מקסים פירש זאת כהקדשה לקורבנות כל המשטרים הטוטליטאריים באשר הם, ואילו בתו גלינה פירשה זאת כהקדשה לעצמו, שפרסומה נכפה עליו על ידי הרשויות ברוסיה. חברו של שוסטקוביץ', המוזיקולוג לב לבנדינסקי, טען, ששוסטקוביץ' ראה ביצירה זו הספד לעצמו, כיוון שבאותה תקופה תכנן להתאבד.
רביעיית המיתרים נכתבה בדרזדן, שם שהה באופן מוצהר ורשמי כדי לכתוב את המוזיקה לסרט "חמישה ימים, חמישה לילות", העוסק בהריסתה של דרזדן על ידי הפצצות חיל האוויר האמריקאי וחיל האוויר המלכותי בזמן מלחמת העולם השנייה.
מוזיקה

הרביעייה, מרוכזת ועשירה על אף היותה קצרה, מחולקת לחמישה פרקים, המקושרים ביניהם בקשר פנימי ואורכה כעשרים דקות:
פרק ראשון: לרגו, איטי ורחב.
פרק שני: אלגרו מולטו, מהיר מאוד
פרק 3: אלגרטו - מהיר אך לא ביותר
פרק 4: לרגו
פרק 5: לרגו
הפרק הראשון פותח במוטיב ה-DSCH (רה-מי במול-דו-סי), המהווה מוטיב מרכזי ביצירות רבות של המלחין. פרק זה מאופיין בנושא איטי ועצוב, המופיע בווריאציות ביצירות אחרות של המלחין, כמו הקונצ'רטו מספר 1 לצ'לו, סימפוניות מספר 10 ו-15, סונאטה לפסנתר מספר 2 והקונצ'רטו מספר 1 לכינור. נושא זה חוזר ומופיע בכל פרק ברביעייה, והוא מהווה את בסיסו של הנושא המהיר בפרק השלישי.
היצירה כוללת ציטוטים רבים מיצירות רבות של שוסטקוביץ': הפרק הראשון מצטט מהסימפוניות מספר 1 ו-5, הפרק השני כולל מוטיבים יהודים, שהושמו לראשונה בשלישייה מספר 2 של המלחין, הפרק השלישי מצטט את הקונצ'רטו הראשון לצ'לו, הפרק הרביעי כולל נושא מתוך אריה "סריוז׳ה, אהובי" מהאופרה ליידי מקבת ממחוז מצנסק והחמישי מכיל גם הוא מוטיב מאופרה זו.
טריוויה

בהערת השוליים של הקלטת רביעיית בורודין ליצירה זו כתב המבקר אריק סמית: "רביעיית בורודין ביצעה יצירה זו לפני המלחין בביתו שבמוסקבה, בתקווה לקבל ביקורת על ביצועם. אולם שוסטקוביץ', שנדהם מהביצוע היפה, אשר חדר לעמקי נשמתו, טמן ראשו בין ידיו ובכה. כאשר סיימו לבצע את היצירה, ארזו ארבעת הנגנים את כלי הנגינה ללא הגה ויצאו חרש מהבית".
הסילפידה

הסילפידה (בצרפתית: La Sylphide) הוא בלט רומנטי בשתי מערכות. שתי גרסאות היו לבלט; את הכוריאוגרפיה לגרסה הראשונה יצר פיליפו טליוני בשנת 1832, ואת הכוריאוגרפיה לשנייה יצר אוגוסט בורנונביל ב-1836. הגרסה של בורנונביל היא היחידה הידועה ששרדה וזה אחד הבלטים הוותיקים ביותר ששרדו בעולם.
ב-12 במרץ 1832 עלתה הגרסה הראשונה של הסילפידה, בהצגת בכורה בסאל לה פלטייה של האופרה של פריז בכוריאוגרפיה של הכוריאוגרף האיטלקי פורץ הדרך פיליפו טליוני ולמוזיקה מאת ז'אן מדלן שנייצהפר.
טליוני עיצב את היצירה כתצוגה לבתו מארי. "הסילפידה" היה הבלט הראשון שבו היה לריקוד על קצות האצבעות צידוק אסתטי ולא תעלול אקרובטי גרידא, לא אחת תוך סרבול בתנועות הזרוע ומאמצים ניכרים, שהיה מקובל על רקדנים בסוף שנות ה-20' של המאה ה-19. מארי נודעה בקיצור חצאיותיה בהצגת "הסילפידות" (כדי להציג לראווה את ריקודה המעולה על קצות האצבעות), מעשה שנחשב לשערורייתי מאוד בשעתו. בן-זוגה של טליוני, בתפקיד ג'יימס, היה ז'וזף מאזילייר.
את הלברית כתב הטנור אדולף נורי, "רוברט" הראשון באופרה "רוברט השד" של מאיירבר, אופרה שבה השתתפה מארי טליוני בפרק המחולות, "בלט הנזירות". התסריט של נורי התבסס פחות או יותר על סיפור מאת שארל נודייה, Trilby, ou Le lutin d'Argail, אבל בשינוי מגדרי הגיבורים - שד ואשת דייג אצל נודייה; סילפידה, או רוח יער אוורירית, ואיכר, בבלט.
תמונת מעשה הכישוף של מאדג' הזקנה, הפותחת את המערכה השנייה של הבלט, נוצרה בהשראת "לה סטרגה" של ניקולו פגניני, שקיבלה את השראתה מתמונת המכשפות מתוך "Il Noce di Benevento" ("עץ האגוז של בנוונוטו"), בלט משנת 1812 שיצרו הכוריאוגרף סלבטורה ויגאנו והמלחין פרנץ קסאפר זיסמאייר.
אמה ליברי בתפקיד הסילפידה בבלט "הסילפידה" של טליוני/שנייצהופר, פריז 1862
הכוריאוגרף סלבטורה ויגאנו, ב-1797 בתצריב עם צבעי מים מאת יוהאן גוטפריד שדו
הפקות מחודשות

אמה ליברי, אחת הבלרינות האחרונות של עידן הבלט הרומנטי, הופיעה לראשונה עם בלט האופרה של פריז כסילפידה בהפקה של "הסילפידות" בשנת 1858. כשמארי טליוני (שפרשה בשנת 1847) ראתה את לִיבְרי בתפקיד זה, היא האריכה את שהותה בפריז כדי ללמד את הנערה, שהזכירה לה את עצמה בצעירותה.
בשנת 1892 העלה מריוס פטיפה הפקה מחודשת של בלט "הסילפידה" המקורי של טליוני בבלט הקיסרי, בצירוף מוזיקה של ריקרדו דריגו. וריאציה שדְריגוֹ הלחין בשביל הבלרינה ורוורה ניקיטינה בגרסה של פטיפה, היא כיום הסולו המסורתי שרוקדת הבלרינה הראשית בקלאסיקה המפורסמת, הגראנד פָּה מתוך "פאקיטה".
בשנת 1972 יצר וביים הכוריאוגרף פייר לאקוט גרסה חדשה של "הסילפידה", מבוססת על הגרסה של טליוני, בשביל בלט האופרה של פריז. כיוון שהכוריאוגרפיה של טליוני אבדה ללא השב, הכוריאוגרפיה של לאקוט מבוססת על תדפיסים, רשימות, ציורים וחומרים ארכיוניים מתקופת הצגת הבכורה של הבלט. הכוריאוגרפיה של לאקוט היא בסגנון התקופה, אבל חדשה כולה, והיו שביקרו אותה כבלתי-אותנטית. פרשניות התפקיד בגרסה של לאקוט באופרה הלאומית של פריז הן גיזליין תֶזְמָאר (אשתו של לאקוט) ואוֹרֶלי דיפּון. שתי האמניות הנציחו את עבודתן על DVD ווידאו.
מנהל הבלט הדני אוגוסט בורנונביל התכוון לחדש את הגרסה המקורית של טליוני בקופנהגן, עם הבלט המלכותי הדני, אבל האופרה של פריז דרשה מחיר גבוה מדי תמורת הפרטיטורה של שנייצהפר. בסופו של דבר העלה בורנונביל את "הסילפידה" בהפקה משלו, שהתבססה על הלברית המקורי, עם מוזיקה מאת הרמן סוורין לוונשלד. הצגת הבכורה התקיימה ב-28 בנובמבר 1836, עם הבלרינה הדנית הצעירה לוסיל גראהן ובורנונביל בתפקידים הראשיים.
הבלט הדני המלכותי מבצע את הגרסה של בורנונביל במתכונתה המקורית מאז יצירתה והיא עודנה אחת מיצירותיו המהוללות ביותר של בורנונביל. פרשניות מודרניות שלגרסת בורנונביל כוללות את אווה אבדוקימובה וליז יפסן, שהופעתה מוקלטת על גבי DVD.
סיפור העלילה > מערכה ראשונה

באולם של בית חווה סקוטי נם ג'יימס רובן, סקוטי צעיר, בכורסה לצד האח המבוערת. סילפידה תולה בו מבטים אוהבים ומחוללת סביב כורסתו. היא נושקת לו ונעלמת, כשהוא מקיץ לפתע. ג'יימס מעיר את חברו גורן משנתו וחוקר אותו על הסילפידה. גורן מצהיר, שמעולם לא ראה יצור כזה ומזכיר לג'יימס, שהוא עומד להינשא בקרוב מאוד. ג'יימס פוטר מעליו את התקרית ומבטיח לשכוח אותה.
כלתו המיועדת של ג'יימס, אפי, מגיעה עם אמה ועם שושבינותיה. ג'יימס נושק לה כמכיר בחובתו, אבל נרתע למראה צל בפינה. במחשבה, שהסילפידה שלו חזרה, הוא ממהר לשם, אך מוצא רק את המכשפה, מאדג' הזקנה, הכורעת מול האח כדי להתחמם. ג'יימס מאוכזב וכעוס.
אפי וחברותיה מפצירות במאדג' הזקנה לקרוא את עתידן, והמכשפה נענית להן. היא מבשרת בחדווה לאפי, שג'יימס מאוהב במישהי אחרת והיא עתידה להתאחד עם גורן. ג'יימס רותח מזעם. הוא מרחיק את מאדג' בכוח הזרוע מקרבת האח ומשליך אותה מן הבית. אפי שמחה להיווכח, שג'יימס מוכן להיאבק עם מכשפה למענה.
אפי ושושבינותיה ממהרות לעלות כדי להתכונן לכלולות, וג'יימס נשאר לבדו בחדר. בעוד הוא משקיף החוצה מבעד לחלון, מתגשמת הסילפידה לפניו ומתוודה על אהבתה. היא ממררת בבכי על אדישותו לכאורה. ג'יימס מתנגד תחילה, אבל הולך שבי אחר יופייה האוורירי, נכנע ונושק לה ברוך. גורן, האורב לו בצללים וצופה במתרחש, ממהר לתאר לאפי את מה שראה.
כשאפי הנרעשת וחברותיה נכנסות לחדר לאחר ששמעו את סיפורו של גורן, הסילפידה נעלמת. האורחים מניחים, שגורן פשוט מקנא וצוחקים למשבתו. הכל יוצאים במחול. הסילפידה נכנסת אל לב החגיגה ומשתדלת להסיח את דעתו של ג'יימס.
כשתהלוכת הכלולות נערכת ליציאה, ג'יימס עומד לבדו ומסתכל בטבעת, שהוא אמור לשים על אצבעה של אפי. הסילפידה חוטפת את הטבעת, מעלה אותה על אצבעה היא, ובחיוך מדוחים, נמלטת אל תוך היער. ג'יימס חש אחריה במרדף להוט. האורחים נדהמים מהסתלקותו הפתאומית של ג'יימס. אפי שבורת-לב. היא נופלת בזרועות אמה ומתייפחת ללא נחמה.
סיפור העלילה > מערכה שנייה

באזור לוט בערפילים ביער, רוקדות מאדג' וחברותיה המכשפות במחול גרוטסקי סביב קלחת רוחשת, הן מוסיפות כל העת מיני פסולת וזוהמה למרקחתן. כשתוכן הקלחת מתלהט ויוקד, מושיטה מאדג' את ידה אל תוכה ושולפת צעיף קסום, שקוף למחצה, ממעמקיה. הקלחת שוקעת, המכשפות מתפזרות, הערפל נגוז, ומתגלה קרחת יער ירוקה ומלבבת.
ג'יימס נכנס עם הסילפידה, המציגה לפניו את עולם היער הקסום שלה. היא מביאה לו גרגרי יער ומים להתרענן, אבל חומקת מחיבוקו. כדי לשמח אותו, היא מזמנת את אחיותיה השמיימיות, המתקרבות בביישנות ומבצעות את מחולותיהן האווריריים. הסקוטי הצעיר נהנה ומצטרף לשעשוע לפני שהכל נחפזים אל חלק אחר של היער.
בינתיים, אורחי החתונה תרים ביער ומחפשים את ג'יימס. הם נכנסים אל קרחת היער. גורן מוצא את כובעו, אבל מאדג' משכנעת אותו לשמור על שתיקה. אפי נכנסת, יגעה משיטוטיה ביער. מאדג' דוחקת בגורן להציע לה נישואים. הוא עושה כן, ואפי נענית לו.
אחרי שכל הציבור מסתלק, נכנס ג'יימס אל קרחת היער. מאדג' פוגשת אותו ומטילה לעברו את הצעיף הקסום. היא מספרת לאיכר הצעיר, שהצעיף יקשור את הסילפידה אליו, כך שלא תוכל להימלט במעוף. היא מורה לו לכרוך את הצעיף על כתפי הסילפידה וזרועותיה להשגת התוצאה הרצויה. ג'יימס משולהב משמחה. כשהסילפידה חוזרת ורואה את הצעיף, היא מרשה לג'יימס לכרוך אותו על גזרתה.
כשג'יימס מחבק את הסילפידה בתשוקה, נושרות כנפיה מעליה, היא מתחלחלת ומתה בזרועות ג'יימס. מוכות צער, באות אחיותיה ומרימות את גופה הדומם. לפתע, באה תהלוכת כלולות עולצת, בהובלת אפי וגורן, וחוצה את קרחת היער. ג'יימס המום. הוא מתבונן השמיימה ורואה את הסילפידה נישאת למרומים בזרועות אחיותיה. ג'יימס כורע תחתיו. מאדג' חוגגת על גופתו. הצדק ניצח.
הנפשות הפועלות

ג'יימס רובן, איכר סקוטי
הסילפידה, רוח יער
גורן, חברו של ג'יימס
אפי, ארוסתו של ג'יימס
מאדג' הזקנה, מכשפת הכפר
אמה של אפי, אישה קשישה
שושבינות, אורחי חתונה, מכשפות
גרסאות אחרות

האופרה "הסילפידה ההררית" משנת 1834 מבוססת על הסיפור "הסילפידה" של ג'ון ברנט. עלילת האופרה הזאת הייתה בתורה לסאטירה של ויליאם שוונק גילברט באופרטה "איולנטה".
לא פעם נוטים לבלבל בין "הסילפידה" לבין הבלט "הסילפידות", עוד בלט העוסק ברוח היער האגדית. את הכוריאוגרפיה לבלט זה כתב מיכאיל פוקין בשביל הבלט רוס, למוזיקה של פרדריק שופן, כמופע קצר של בלט טהור, ללא עלילה. אף כי קיבל את השראתו מן "הסילפידה", נועד "הסילפידות" לביצוע כבלט עצמאי בזכות עצמו.
מתיו בורן יצר גרסה מעודכנת של "הסילפידה" בהפקה שלו מ-1994, "היילנד פלינג"
 גרסה זו מתרחשת בסקוטלנד המודרנית (בשנות ה-90' של המאה ה-20) ומשתמשת בפרטיטורה המקורית של הרמן סוורין לוונשלד.
הערות שוליים

↑  http://www.the-ballet.com/sylphide.php "הסילפידות", אנציקלופדיה לבלט, הוצאת "הבלט"
↑  ריקודיבור, ליאורה בינג-היידקר, עלילת "הסילפידה", מערכה ראשונה
↑  ריקודיבור, ליאורה בינג-היידקר, עלילת "הסילפידה", מערכה שנייה
↑  מארק פישר, הגרדיאן, היילנד פלינג - ביקורת 13 באפריל 2018
↑  "היילנד פלינג" של מתיו בורן, הבלט הסקוטי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX5631033  BnF: cb13546833w (data)  SUDOC: 034219846  VIAF: 2147602315157640693   WorldCat (עם VIAF): 2147602315157640693 
אוגוסט בורנונביל ב-1841
הפטן (ביולוגיה)

הַפּטֵן (Hapten) הוא מולקולה קטנה המסוגלת או עשויה לעורר תגובה חיסונית בגוף כשהיא צמודה למולקולה גדולה יותר.
בניגוד לאנטיגנים, שהם בדרך כלל מולקולות ענק מורכבות המכילות כמה וכמה דטרמיננטים (רצפים כימיים המזוהים על ידי מערכת החיסון והמעוררים תגובה חיסונית), הרי שההפטנים הם מולקולות קטנות (קטנות מקילודלטון אחד) - פפטידים, סוכרים פשוטים יחסית וכדומה. הבדל נוסף בין אנטיגנים והפטנים הוא שהאנטיגנים מעוררים בעצמם תגובה חיסונית, ואילו ההפטנים מסוגלים לעשות זאת רק כשהם צמודים לנשא - מולקולה גדולה, בדרך כלל חלבון. לעיתים הנשא אינו מסוגל לעורר תגובה חיסונית ללא ההפטן.
להפטנים תפקיד חשוב באלרגיות. רוב האלרגנים - החומרים המעוררים אלרגיות - הם הפטנים; הללו מצויים באבקת פרחים ובצמחים רעילים, למשל.
הצהרת ירושלים על אנטישמיות

הצהרת ירושלים על אנטישמיות היא מסמך שנועד לשרטט את מאפייניה של אנטישמיות, ועוסקת בעיקר ביחס בין אנטישמיות והסכסוך הישראלי-פלסטיני.
כתיבת המסמך נבעה מרצון להתנגד לאנטישמיות, אולם תוך מחלוקת עם הגדרת אנטישמיות על ידי כוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה ועם הדרך בה היא מתייחסת לביקורת על ממשלת ישראל.
ההצהרה נוסחה בחסות מכון ון ליר בירושלים. והיא נחתמה על ידי כ-200 חוקרים בתחומים שונים ופורסמה במרץ 2021.
ההצהרה כוללת הגדרה קצרה של אנטישמיות - לפיה: ”אנטישמיות היא אפליה, דעות קדומות, עוינות או אלימות כלפי יהודים כיהודים (או מוסדות יהודיים כיהודים)”. בנוסף יש בהצהרה 15 קווים מנחים, המחולקים לשלושה חלקים, ומבקשים לסייע בזיהוי אנטישמיות ולתת דוגמאות של דיבור והתנהגות אנטישמיים ולא-אנטישמיים ביחס לישראל ופלסטין.
ההצהרה התקבלה בחיוב על ידי קבוצה של חברים דמוקרטיים בבית הנבחרים של ארצות הברית שהפצירו במשרד החוץ האמריקאי להשתמש בה לצד הגדרת האנטישמיות של כוח המשימה הבין-לאומי. מחלקת המדינה אישרה את תמיכתה בהגדרת כוח המשימה ולא אימצה את ההצהרה. ההצהרה זכתה לביקורת מטעמים רבים: היו שאמרו כי על מנת לערער על הגדרת כוח המשימה, ההצהרה פוגעת במאבק באנטישמיות. היו מבקרים שטענו גם שההכרזה מערבבת את נושא האנטישמיות במאבק נגד כל שאר צורות הגזענות והאפליה. היו שהאשימו מספר מחותמיו באנטישמיות.
רקע

ההצהרה נוסחה ופורסמה על מנת לשמש את מי שמבקש לזהות אנטישמיות ולהתנגד לה, תוך הבהרת "גבולות הדיבור והפעולה הפוליטיים הלגיטימיים הנוגעים לציונות, ישראל ופלסטין". היא מגדירה בקצרה מהי אנטישמיות ונותנת קווים מנחים על מנת להבחין בין אמירות אנטישמיות לבין ביקורת לגיטימית על ישראל.
הצהרת ירושלים רוכזה וחיברה קבוצה בת שמונה חברים שכללה שבעה אקדמאים ועיתונאי/יוצר סרטים. הקבוצה כללה שני בריטים, שלושה גרמנים, שני ישראלים ואמריקאי.
עוד קודם לכן, ב-2019, פורסם מסמך מטעם ״כח המשימה נקסוס״.
| רכז | מקצוע | אזרחות |
| --- | --- | --- |
| סת' אנציסקה | פרופסור חבר ליחסי יהודים-מוסלמים, יוניברסיטי קולג' לונדון | אמריקאי |
| אלידה אסמן | פרופסור, לימודי ספרות, שואה, טראומה וזיכרון, אוניברסיטת קונסטנץ | גרמנית |
| אלון קונפינו | פרופסור להיסטוריה ומדעי היהדות, מנהל המכון לחקר שואה, רצח עם וזיכרון, אוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט | ישראלי |
| אמילי דישה-בקר | עיתונאי עצמאי, יוצר סרטים | גרמנית |
| דוד פלדמן | פרופסור, מנהל המכון לחקר האנטישמיות, בירקבק, אוניברסיטת לונדון | בריטי |
| עמוס גולדברג | קתדרה לחקר השואה, ראש מכון המחקר ליהדות זמננו, אברהם הרמן, האוניברסיטה העברית בירושלים | ישראלי |
| בריאן קלוג | עמית מחקר בכיר בפילוסופיה, סנט בנט'ס הול, אוקספורד ; הפקולטה לפילוסופיה, אוניברסיטת אוקספורד | בריטי |
| סטפני שילר-ספרינגורום | פרופסור, מנהל המרכז למחקר על אנטישמיות, Technische Universität Berlin | גרמני |
רכזי ההכרזה החלו לנסח את המסמך באופן מקוון ביוני 2020, וההכרזה פורסמה בפומבי ב-25 במרץ 2021, תשעה חודשים לאחר מכן. לאחר השלמתה, חתמו על ההצהרה כ-200 חוקרים בתחומים שונים לרבות מדעי היהדות, לימודי ישראל, לימודי המזרח התיכון, ספרות השוואתית וסוציולוגיה.
ההכרזה נקראת "הצהרת ירושלים" מכיוון שהיא נוצרה בחסות מכון ון ליר בירושלים. התכנית הייתה לנסח ולחתום על ההצהרה בירושלים, אך בשל מגפת COVID-19 תוכנית זו לא יצאה לפועל.
הנחיות

חמש עשרה ההנחיות של ההכרזה מחולקות לשלושה סעיפים. חלק א' עוסק בגילויים כלליים של אנטישמיות ומספק דוגמאות כמו הכחשת השואה ותאוריית הקונספירציה של רוטשילד. חלק ב' נותן דוגמאות לדיבור והתנהלות הנוגעים לישראל ולפלסטין שהם מטבעם אנטישמיים על פי המחברים. אלה כוללים, בין השאר, הטלת אחריות קולקטיבית על יהודים לפעולות ישראל ודרישה מיהודים להתנער מישראל או מהציונות. בחלק ג' ניתנות דוגמאות של דיבור והתנהגות ביחס לישראל ופלסטין שאינם בהכרח אנטישמיים - אלה כוללים תמיכה בפלסטינים, מוסר-כפול נגד ישראל ואנטי-ציונות.
ההכרזה אינה נוקטת בעמדות מפורשות בעד או נגד תנועת ה-BDS או פתרון המדינה האחת, אך קובעת ש"על-פניו - הם אינם אנטישמיות.
הערות שוליים

↑  "The Jerusalem Declaration On Antisemitism". JerusalemDeclaration.org. נבדק ב-30 במרץ 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Emily Dische-Becker". Palestine Cinema Days. נבדק ב-2021-07-27.
המרדף אחר גבן וברסלאו

המרדף אחר גבן וברסלאו היה פעולה ימית שהתרחשה בים התיכון בפרוץ מלחמת העולם הראשונה כאשר גורמים בצי הים התיכון הבריטי ניסו ליירט את פלגת הים התיכון הגרמנית המורכבת מאוניית המערכה SMS גבן והסיירת הקלה SMS ברסלאו. הספינות הגרמניות התחמקו מהצי הבריטי ועברו דרך הדרדנלים כדי להגיע לקונסטנטינופול, שם נמסרו לבסוף לידי האימפריה העות'מאנית. שם האוניות שונה ליעבוז סולטן סלים ומידילי. גבן וברסלאו לשעבר נצטוו על ידי מפקדם הגרמני לתקוף עמדות רוסיות, ובכך להביא את האימפריה העות'מאנית למלחמה בצד מעצמות המרכז.
למרות "קרב חסר דם" היו לכישלון המרדף הבריטי השלכות פוליטיות וצבאיות אדירות. בטווח הקצר זה למעשה סיים את הקריירה של שני האדמירלים הבריטיים שהיו אחראים על המרדף. בכתב מספר שנים מאוחר יותר, וינסטון צ'רצ'יל - שהיה הלורד הראשון של האדמירליות - הביע את הדעה שבהכריח את טורקיה להיכנס למלחמה הביאה הגבן "יותר טבח, יותר אומללות ויותר חורבן מכל אונייה שקדמה להן אי פעם."
פַּלגַת הים התיכון של הצי הקיסרי הגרמני

ב-23 באוקטובר 1913 התמנה קונטר-אדמירל וילהלם סושון לפקד על פַלגַת הצי הקיסרי הגרמני שהוצבה בים התיכון. הפַּלגָה כללה שתי אוניות מלחמה חדישות ומהירות (עד 50 קמ"ש) המוּנָעוֹת על ידי טורבינות קיטור באמצעות פחם: סיירת המערכה הכבדה מסוג דרדנוט "גֶבֶּן" (Goeben) עם דחי של 25,000 טון ונושאת 10 תותחי 280 מ"מ ארוכי טווח ועוד 25 תותחים קלים יותר, והסיירת הקלה בּרֶסלָאוּ (Breslau) עם דחי של 4,500 טון. משימתו של סושון בעת שלום הייתה להפגין את נוכחות צי המלחמה הגרמני בנמלי הים התיכון. בפרוץ מלחמה עם צרפת היה על פלגת סושון להפריע להחזרת כוחות צרפתיים מצפון אפריקה לאירופה, ואחר כך לחמוק מהים התיכון כדי לחבור לאוניות צי המלחמה הגרמני באוקיינוס האטלנטי.
טורקיה נגררת למלחמה לצד גרמניה

במשך יומיים נערך משא ומתן אינטנסיבי בין הגרמנים וממשלת טורקיה כדי שתפתח את מצר הדרדנלים בפני פַּלגַת סושון ותסגור אותו מיד אחר כך בפני אוניות בריטיות. כדי לעקוף את הנייטרליות הטורקית, העניקו הגרמנים את האוניות במתנה לטורקיה. הממשלה, הצי ודעת הקהל הטורקית ראו באוניות אלו פיצוי גרמני נדיב על האוניות שרכשה טורקיה בבריטניה ואשר הופקעו על ידי הבריטים ערב המלחמה.
בהוראת שר הצבא הפרו גרמני, אנוור פאשה, שלא התייעץ עם חבריו לממשלה ולא ביקש את אישורם, נפתח מצר הדרדנלים, וסושון נכנס לים השיש (מרמרה). מיד אחר כך נחסם המצר בפני אוניות מלחמה בריטיות שהגיעו לבסוף באיחור לפתחו כדי להתעמת עם סושון (12 באוגוסט). אוניות המלחמה גייבּן וברסלאו הניפו את הדגל הטורקי, אך הצוותים הגרמניים המשיכו להפעילן וסושון המשיך לפקד עליהן. עצם נוכחות האוניות בים השיש יצרה איום סמוי ולחץ על קונסטנטינופול (איסטנבול) הבירה, ובפרט על משרדי הממשלה וארמונות הסולטאן. ב-15 באוגוסט ביטלה ממשלת טורקיה את חוזה הסיוע הימי עם בריטניה, ומשלחת הצי הבריטי בקונסטנטינופול התבקשה לעזוב. ב-23 בספטמבר 1914 התמנה סושון למפקד הצי הטורקי והמצרים נסגרו לשיט אזרחי. חסימת המֵצרים פגעה ברוסיה אשר 90% מסחר החוץ שלה עברו דרכם. אך רוסיה לא מיהרה להכריז מלחמה.
לאחר כישלון תוכנית שליפן ומפלתם בקרב על המַארן בצרפת, נכזבה תקוותם של הגרמנים לניצחון מהיר, והם הגבירו את לחצם על ממשלת טורקיה כדי שתצטרף למלחמה לצידם. ב-27 באוקטובר 1914 עזב הצי הטורקי בפיקוד סושון את ים השיש דרך מצר הבוספורוס לים השחור. אוניות הצי הטורקי, כולל שתי הסיירות הגרמניות שנמסרו לטורקיה, הפגיזו ב-29 באוקטובר את הנמלים הרוסיים העיקריים בים השחור: אודסה, סבסטופול ונובורוסיסק ואת שתי ערי חוף פאודוסיה ויאלטה. יומיים אחר כך, ב-2 בנובמבר, הכריזה רוסיה מלחמה על טורקיה ושלושה ימים מאוחר יותר (5 בנובמבר) הצטרפו אליה גם צרפת ובריטניה. הפגזת הנמלים הרוסיים בים השחור, שגררה סופית את טורקיה למלחמה, נעשתה ללא אישור וללא ידיעה מראש של ממשלת טורקיה. רק לשר המלחמה, אֶנוֶור פחה, הודיעו כנראה מראש על הפלגת הצי אל הים השחור.
סושון והצי הטורקי במלחמת העולם הראשונה

בעת המלחמה ניהלו אוניות הצי הטורקי בפיקוד סושון מספר קרבות ימיים עם אוניות רוסיות וסייעו למנוע התקפות רוסיות על הבוספורוס ועל נמלים טורקיים בים השחור. הצי גם הצליח במידה רבה להבטיח את ההובלה הימית של תגבורות והספקה טורקיים לחזית הקווקז. הובלה ימית לחזית זו נעשתה דרך הים השחור והייתה חיונית לצבא הטורקי בזירת הקווקז בהיעדר מסילות ברזל ובגלל מיעוט כבישים טובים לשם.