אליזה רקלו
ביוגרפיה

רקלו נולד בסאנט-פי-לה-גרנדה (ז'ירונד). הוא היה בנם השני של כומר פרוטסטנטי ואשתו. ממשפחה של ארבעה-עשר ילדים, כמה אחים נעשו גאוגרפים עמיתים, בהם אונסים (Onésime) ואלי (Élie) רקלו, ואחרים המשיכו את המוניטין המשפחתי ככותבים, פוליטיקאים או חברי אקדמיה.
רקלו קבל את השכלתו בפרושיה רניש והמשיך בלימודים גבוהים במכללה הפרוטסטנטית במונטאובן. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ברלין, שם עבר מסלול ארוך של לימודי גאוגרפיה אצל קארל ריטר.
הוא עזב את צרפת עקב האירועים הפוליטיים בדצמבר 1851, כבחור צעיר הוא בילה בשש השנים הבאות (1852 –1857) בנסיעות ועבודה בבריטניה, ארצות הברית, מרכז אמריקה וקולומביה. כשהגיע ללואיזיאנה בשנת 1853, עבד רקלו כשנתיים וחצי כמורה לילדיהם של בן דודו שהייתה להם חווה גדולה שנמצאה כ -80 קילומטרים במעלה הנהר מניו אורלינס. הוא כתב על המעבר שלו דרך דלתת נהר מיסיסיפי והתרשמותו מניו אורלינס ולואיזינה בספר שפרסם בשנת 1855.
עם שובו לפריז תרם רקלו לטור דו מונד ולכתבי-עת אחרים, מספר גדול של מאמרים המגלמים את תוצאות עבודתו הגאוגרפית. בין שאר העבודות מתקופה זו היה הספר הקצר Histoire d'un ruisseau, בו התחקה אחר התפתחותו של נהר גדול ממקור עד לדלתה. במהלך 1867 ו- 1868 הוא פרסם כתבים גאוגרפים ראשונים.
במהלך המצור על פריז (1870–1871 ), השתתף רקלו בפעולות בעזרת ספינות אוויר שניהל פליקס נאדר. הוא שירת גם במשמר הלאומי. הוא פרסם מניפסט עוין נגד ממשלת ורסאי בתמיכה בקומונה של פריז בשנת 1871.
המשך שרותו במשמר הלאומי, נחשב אז למרד גלוי. הוא נלקח בשבי ונכלא ב־5 באפריל. ב־16 בנובמבר נידון לגירוש לכל החיים. בגלל התערבותם של תומכים מאנגליה, גזר הדין שונה בינואר 1872 לגירוש תמידי מצרפת.
לאחר ביקור קצר באיטליה, רקלו התיישב בקלרנס שבשווייץ, שם חידש את עבודתו הספרותית - כתב סקירה רגיונלית על כל חלקי העולם - "בחינה של כל יבשת ומדינה מבחינת ההשפעות שהיו לתכונות גאוגרפיות כמו נהרות והרים על אוכלוסיות אנושיות - ולהפך,"[2] חיבורים אלה הודגמו בהרחבה באמצעות מפות, תוכניות ותחריטים. עבודתו זו זכתה להוקרה גדולה, והביאה לו את מדליית הזהב של האגודה הגאוגרפית בפריס בשנת 1892. מהדורה אנגלית פורסמה במקביל, גם ב -19 כרכים. כתביו של רקלו התאפיינו ברמת דיוק גבוהה שהעניקו להם ערך ספרותי ומדעי גבוה.
על פי קירקפטריק סאל: "עבודתו הגאוגרפית, שחקרה ביסודיות ומדעיות הציגה תמונה של קשרים בין הטבע-והאנושי שאנו מכנים היום ביורגיונליזם. הוא הראה, בפירוט רב יותר מכל אחד אחר, כיצד האקולוגיה של מקום קבעה את סוגי החיים והפרנסה שיהיו לתושביו, וכן כיצד אנשים יוכלו לחיות כראוי באזורים ביולוגיים שקשורים אליהם ולהגדיר בעצמם ללא התערבות ממשלות גדולות ומרכזיות. ממשלות אלה תמיד מנסות לבצע הומוגניזציה של אזורים גאוגרפיים מגוונים."
בשנת 1882 יזם רקלו את התנועה נגד נישואין. בהתאם לאמונות אלה ולנוהג האגודה ליברה ("איגודים חופשיים"), שהיה נפוץ בקרב צרפתים ממעמד הפועלים באמצע עד סוף המאה ה-19. , רקלו איפשר לשתי בנותיו לחיות עם בני זוגן ללא טקסי נישואין אזרחיים או דתיים, פעולה שגרמה למבוכה לרבים מאוהביו. בשנת 1882 הוא כתב בעלון האיגודים החופשיים, אשר פירט את התנגדויותיו האנרכיסטיות והפמיניסטיות לנישואים. ממשלת צרפת יזמה תביעה בבית המשפט של ליון, ועצרה אותו ואת פיטר קרופוטקין כמארגני ההתאחדות הבינלאומית וגזרו על האחרון מאסר של חמש שנים. רקלו נמלט מעונש כשנשאר בשווייץ.
לרקלו היו דעות מוצקות על נטוריזם ועל יתרונות העירום. הוא טען שחיים בערום הם יותר היגייניים מללבוש בגדים. הוא האמין שבריא יותר לעור להיחשף במלואו לאור ולאוויר כך שיוכל לחדש את "חיוניותו ופעילותו הטבעית" ולהיות גמיש ומוצק יותר באותו זמן. הוא גם טען שמבחינה אסתטית העירום הוא טוב יותר - אנשים עירומים הם יפים יותר. התנגדותו העיקרית לבגדים הייתה, לעומת זאת, מוסרית -הוא הרגיש שקיבעון עם בגדים גורם להתמקדות מוגזמת במה שמכוסה.
בשנת 1894 מונה רקלו ליושב ראש המחלקה לגאוגרפיה ההשוואתית באוניברסיטת בריסל, ועבר עם משפחתו לבלגיה. אחיו אלי רקלו היה כבר באוניברסיטה ולימד דת. אליזה רקלו המשיך לכתוב, תרם כמה מאמרים וחיבורים חשובים לכתבי עת מדעיים בצרפתית, גרמנית ואנגלית.
הוענקה לו מדליית הזהב בשנת 1894 של החברה הגאוגרפית המלכותית.
בשנת 1905, זמן קצר לפני מותו, השלים רקלו את L'Homme et la Terre, במסגרתו סיכם את עבודותיו הקודמות בהדגשת התפתחות האנושות ביחס לסביבה הגאוגרפית.
הוא מת בטורוהוט, ליד ברוז', בלגיה.