stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
וין בייקר
סטטיסטיקת קריירה > בעונה הסדירה ב-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1993/1994 | מילווקי | 82 | 63 | 31.2 | 0.501 | 0.200 | 0.569 | 7.6 | 2.0 | 0.7 | 1.4 | 13.5 |
| 1994/1995 | מילווקי | 82 | 82 | 41.0 | 0.483 | 0.292 | 0.593 | 10.3 | 3.6 | 1.0 | 1.4 | 17.7 |
| 1995/1996 | מילווקי | 82 | 82 | 40.5 | 0.489 | 0.208 | 0.670 | 9.9 | 2.6 | 0.8 | 1.1 | 21.1 |
| 1996/1997 | מילווקי | 78 | 78 | 40.5 | 0.505 | 0.278 | 0.687 | 10.3 | 2.7 | 1.0 | 1.4 | 21.0 |
| 1997/1998 | סיאטל | 82 | 82 | 35.9 | 0.542 | 0.143 | 0.591 | 8.0 | 1.9 | 1.1 | 1.0 | 19.2 |
| 1998/1999 | סיאטל | 34 | 31 | 34.2 | 0.453 | 0.000 | 0.450 | 6.2 | 1.6 | 0.9 | 1.0 | 13.8 |
| 1999/2000 | סיאטל | 79 | 75 | 36.1 | 0.455 | 0.250 | 0.682 | 7.7 | 1.9 | 0.6 | 0.8 | 16.6 |
| 2000/2001 | סיאטל | 76 | 27 | 28.0 | 0.422 | 0.063 | 0.723 | 5.7 | 1.2 | 0.5 | 1.0 | 12.2 |
| 2001/2002 | סיאטל | 55 | 41 | 31.1 | 0.485 | 0.125 | 0.633 | 6.4 | 1.3 | 0.4 | 0.7 | 14.1 |
| 2002/2003 | בוסטון | 52 | 9 | 18.1 | 0.478 | 0.000 | 0.673 | 3.8 | 0.6 | 0.4 | 0.6 | 5.2 |
| 2003/2004 | בוסטון | 37 | 33 | 27.0 | 0.505 | 0.000 | 0.732 | 5.7 | 1.5 | 0.6 | 0.6 | 11.3 |
| 2003/2004 | ניו יורק | 17 | 0 | 18.4 | 0.404 | 0.500 | 0.711 | 4.1 | 0.7 | 0.4 | 0.5 | 6.6 |
| 2004/2005 | ניו יורק | 24 | 0 | 8.0 | 0.342 | 0.000 | 0.467 | 1.5 | 0.4 | 0.1 | 0.2 | 1.4 |
| 2004/2005 | יוסטון | 3 | 0 | 4.3 | 0.000 | 0.000 | 1.000 | 0.7 | 0.3 | 0.0 | 0.0 | 0.7 |
| 2005/2006 | קליפרס | 8 | 1 | 10.6 | 0.467 | 0.000 | 0.722 | 2.4 | 0.5 | 0.5 | 0.5 | 3.4 |

| קריירה |  | 791 | 604 | 32.5 | 0.485 | 0.215 | 0.638 | 7.4 | 1.9 | 0.7 | 1.0 | 15.0 |
| אולסטאר |  | 4 | 0 | 17.5 | 0.419 | 0.000 | 0.750 | 6.0 | 0.8 | 0.5 | 0.3 | 8.8 |
↑  בשל שביתת שחקנים ב-NBA התקיימו בעונת 1998/1999 50 משחקים בלבד
סטטיסטיקת קריירה > בפלייאוף ה-NBA

| עונה | קבוצה | משחקים | חמישייה | דקות | אחוזים מהשדה | אחוזים משלוש | אחוזים מהקו | ריבאונדים | אסיסטים | חטיפות | חסימות | נקודות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1998 | סיאטל | 10 | 10 | 37.1 | 0.530 | 0.000 | 0.421 | 9.4 | 1.8 | 1.8 | 1.5 | 15.8 |
| 2000 | סיאטל | 5 | 4 | 35.4 | 0.400 | 0.000 | 0.588 | 7.6 | 2.0 | 1.0 | 0.4 | 14.0 |
| 2002 | סיאטל | 5 | 4 | 28.8 | 0.500 | 1.000 | 0.778 | 5.0 | 0.8 | 0.6 | 1.2 | 13.2 |
| 2004 | ניו יורק | 4 | 0 | 14.3 | 0.571 | 0.000 | 0.667 | 3.0 | 0.3 | 0.8 | 0.5 | 5.5 |

| קריירה |  | 24 | 18 | 31.2 | 0.491 | 0.500 | 0.534 | 7.0 | 1.4 | 1.2 | 1.0 | 13.2 |
הערות שוליים

↑  Kelton Sears, Former Seattle Sonic Vin Baker Is On Dennis Rodman's North Korean Basketball Team , seattleweekly.com, 7 January 2014
↑  Darren Rovell, Vin Baker gold medal sells for $67K, ESPN, 21 August 2014
↑  Gary Washburn, Vin Baker back in NBA, assisting young players, Boston Globe, 15 July 2015
↑  Report: Former Sonics star Vin Baker blew $100 million, now working at Starbucks, Q13Fox.com, 3 August 2015
| נבחרת ארצות הברית – האלופה האולימפית - סידני (2000) |
| --- | --- | --- |
|  1  •  2  •  3  •  4 סטיב סמית' •  5 ג'ייסון קיד •  6 אלן יוסטון •  7 אלונזו מורנינג •  8 טים הארדוויי •  9 וינס קרטר •  10 קווין גארנט •   11 וין בייקר •  12 ריי אלן • 13 אנטוניו מקדייס •  14 גארי פייטון • 15 שריף עבדור-רחים • מאמן: רודי טומג'נוביץ' |  1  •  2  •  3  •  4 סטיב סמית' •  5 ג'ייסון קיד •  6 אלן יוסטון •  7 אלונזו מורנינג •  8 טים הארדוויי •  9 וינס קרטר •  10 קווין גארנט •   11 וין בייקר •  12 ריי אלן • 13 אנטוניו מקדייס •  14 גארי פייטון • 15 שריף עבדור-רחים • מאמן: רודי טומג'נוביץ' | ארצות הברית |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: no2017090340  VIAF: 3133150033033411180001   WorldCat (עם VIAF): 3133150033033411180001
ועד היוזמה הדרוזי

| --- | --- |
 מדינה:  ישראל 
 מייסדים:  סעיד נפאע 
 תקופת הפעילות:  10 במרץ 1972 – הווה (52 שנים) 
 
ועד היוזמה הדרוזי הוא ארגון דרוזי־ישראלי שהוקם ב-1972 על ידי סעיד נפאע, ופועל נגד גיוס חובה לדרוזים, נגד הפקעת אדמות הדרוזים, נגד התערבות המדינה בענייני דת ולאום ובעד דמוקרטיה ושוויון זכויות.
רקע

תחילה שירתו דרוזים בצה"ל על בסיס התנדבותי, במסגרת יחידת המיעוטים. בינואר 1956 החליטה הממשלה להחיל את חוק שירות ביטחון על הדרוזים. הצעד עורר התנגדות רבתי. בתחילת 1957 עמד מספר המתגייסים על 184 מתוך 507, זאת על אף הפעלת אמצעי אכיפה כמו מעצרים ופתיחת תיקים פליליים. הממשלה לא נסוגה, וגיוס הדרוזים לצה"ל שימש כלי בידי ישראל להפרדת הדרוזים משאר הערבים.
היסטוריה

ועד היוזמה הדרוזי הוקם ב-10 במרץ 1972, לאחר כינוס רב משתתפים בבית השיח' פרהוד קאסם פרהוד. עמדת הוועד הייתה שהדרוזים הם ערבים, ואסור לתת להם להיקלע למלחמה נגד אחיהם.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית הצטרף הוועד לחד"ש, שהוקמה אז. בין חברי הכנסת שהגיעו משורות הוועד לאורך השנים ניתן למנות את עבדאללה אבו מערוף וג'אבר עסאקלה.
ב-1977 נעצר יו"ר הוועד, עאצם ח'טיב, בחשד לפעילות חבלנית עוינת, ולתפקיד היו"ר נבחר השיח' פרהוד קאסם פרהוד.
ב-1978 הציג דובר הוועד, סמיח אל-קאסם, במסיבת עיתונאים, עצומה עליה חתומים אלפי דרוזים המתנגדים לגיוס חובה. לטענתו גיוס החובה נכפה על העדה בהסכמת מנהיגים שלא נבחרו על ידי כלל הדרוזים.
ב-2001 קיים הוועד כנס בירכא תחת הסיסמה "לא לגיוס חובה לצה"ל". בכנס השתתפו עזמי בשארה ומחמד ברכה.
הוועד מסייע לסרבני גיוס דרוזים ומשתף פעולה עם ארגונים מקבילים כמו פרופיל חדש.
נכון ל-2019 יו"ר הוועד הוא ע'אלב סיף.
ביבליוגרפיה

קייס פירו, "גיוס החובה של הדרוזים לצבא הישראלי: רקע היסטורי", בתוך: "הפלסטינים בישראל: עיונים בהיסטויה, בפוליטיקה ובחברה", מדה אל-כרמל
הערות שוליים

↑  ב-1976 הופרדו גם בתי הספר הדרוזיים ממערכת החינוך הערבית
חביב בן אוס אבו תמאם

| --- | --- |

 לידה:  804 גשמי, סוריה 
 פטירה:  מוסול
 שם לידה:  حبيب بن أوس بن حارث الطائي 
 שפות היצירה:  ערבית
 יצירות בולטות:  אל-וחשיאת, דיואן אל-חמאסה 
 
חביב בן אוס אבו תמאם (בערבית: حبيب بن أوس الطائي; בקירוב 796/807 – 845), מוכר יותר בכוניה אבו תמאם (בערבית: أبو تمام), היה משורר ערבי שנולד להורים נוצרים והתאסלם במהלך חייו. הוא ידוע בעיקר בספרות בשל אוסף השירים המוקדמים שלו מהמאה ה-9 הידועים בשם "החמאסה", הנחשבת לאחת האנתולוגיות הגדולות ביותר של הספרות הערבית שכונסו אי פעם. החמאסה הכיל 10 ספרי שירים, עם 884 שירים בסך הכל.
ביוגרפיה

אבו תמאם נולד בסוריה בכפר קטן בשם גשמי (בסוריה של ימינו) ליד דמשק, מצפון-מזרח לכנרת וקרוב לדרעא. אביו היה מוכר יין נוצרי ליד דמשק בשם תדאוס (תדאו או תאודוסיוס). ראשית חייו אינם ידועים היטב. מאמינים שאבו תמאם עצמו התאסלם, שינה את שם אביו לאוס וזייף שושלת יוחסין הקושרת אותו לשבט הערבי טאיע. לפי המשכיל השיעי אל-נג'אשי, אבו תמאם היה מוסלמי שיעי תריסרי, כפי שניתן לראות בכמה משיריו. אבו תמאם היה בן דורם של האימאמים עלי א-רידא ובנו מוחמד א-תקי, אותם הזכיר בכמה משיריו.
אבו תמאם בילה את נעוריו בחומס, אם כי, לפי סיפור אחד, הוא הועסק במהלך ילדותו במכירת מים במסגד בקהיר. הופעתו הראשונה כמשורר הייתה במצרים, אך מכיוון שלא הצליח להתפרנס שם הוא נסע לדמשק, ולאחר מכן למוסול. משם הוא חיפש חסות מהח'ליף אל-מאמון בסוריה מהח'ליפות העבאסית, אך לא הצליח להרשים אותו.
לאחר מכן הוא נסע לכיוון החלק המזרחי של הח'ליפות, בסופו של דבר רכש מעריצים על ידי שבחים של פקידים שונים, ביניהם מושל אמירות ארמניה חאליד בן יזיד א-שייבאני שלפי הדיווחים נתן לו 10,000 דירהם במספר הזדמנויות ומימן את מסעותיו. לאחר מותו של אל-מאמון, אבו תמאם שהפך מפורסם באותה העת חיפש חסות אצל הח'ליף החדש אל-מעתצם שלקח אותו מיד תחת חסותו. לאחר שנת 833 הוא התגורר בעיקר בבגדאד, בחצר הח'ליף. מבגדאד הוא ביקר בח'וראסאן, שם נהנה מחסדו של עבדאללה בן טאהיר. בשנת 845 בקירוב הוא היה במערת א-נועמאן, שם פגש את המשורר אל- בוהטורי (חי בסביבות 820–897). הוא מת במוסול בשנת 845.
אבו תמאם ידוע בעיקר בספרות על ידי אוסף השירים המוקדמים שלו מהמאה ה-9 הידוע בשם החמאסה. החמאסה (בערבית: حماسة) היא אחת האנתולוגיות הגדולות ביותר של הספרות הערבית שכונסו אי פעם. אבו תמאם אסף את היצירות הללו בהמדאן כשהיה מוגבל בתנועתו עקב שלגים עזים, שם הייתה לו גישה לספרייה השייכת לאבו אל-ופא בן סלמה. בחמאסה יש עשרה ספרי שירים הסווגים לפי נושאים. שירים מסוימים הם קטעים משירים ארוכים. זהו אחד מאוצרות השירה הערבית הקדומה. אנתולוגיה מאוחרת יותר באותו שם חוברה על ידי המשורר אל-בוהטורי. החמאסה יצר סוגה חדשה בשירה הערבית באותה התקופה ומאוחר יותר יצאו אנתולוגיות נוספות בסגנון דומה. שירה זו מזכירה את השירה אפית בכך שמגוללת סיפורי אבירות של חיילים.
המשורר אל-בוהטורי, שהיה תלמידו של אבו תמאם, היה גם חבר בשבט טאיע. בספרות הערבית הושוו שני משוררים אלו פעמים רבות זה לזה. בדרך כלל, אבו תמאם מקובל כנציג של סגנון השירה המלאכותי (המאסנו). מצד שני, תלמידו אל-בוהטורי נחשב בדרך כלל כמייצג של סגנון השירה הטבעית (מטבו').
שני אוספים נוספים בעלי אופי דומה מיוחסים לאבו תמאם. שיריו שלו הוזנחו מעט בשל הצלחת הליקוטים שלו, אך הם זכו למוניטין רב במהלך חייו. שיריו משקפים שבירה סגנונית מהשירה הערבית שעד אותה תקופה הייתה מבוטאת יותר בעל פה, המתארים לעיתים קרובות אירועים היסטוריים ואנשים. אוספים אלו הובדלי מאחרים בטהרת סגנונם, ונקשרו לפילוסופיה המואציליטית הרווחה בתקופה העבאסית. שיריו פורסמו בקהיר ב-1875.
לדברי המשורר אדוניס, אבו תמאם "החל מראיית השירה כבריאה של העולם דרך השפה, תוך השוואה בין יחסי המשורר והמילה הכתובה ליחס בין שני אוהבים, ופעולת כתיבת השירה לפעולה מינית".
הערות שוליים

↑  Ibn Ab̄i Tahir Ṭāyfūr and Arabic writerly culture a ninth-century bookman in Baghdad, Routledge Curzon Studies in Arabic and Middle-Eastern Literatures: A Ninth-century Bookman in Baghdad, By Shawkat M. Toorawa, pg. 94
↑  "Hamasah of Abu Tammam". archiveshub.jisc.ac.uk.
↑  "Abū Tammām: Syrian poet". Britannica.
↑  Najashi, Ahmad bin Ali. Rijal of al-Najashi. p. 141.
↑  Klein-Franke, Felix (1971). "The Hamasa of Abu Tammām". Journal of Arabic Literature. 2: 18. doi:10.1163/157006471X00027.
↑  Adonis.
1 2  Julie Meisami and Paul Starkey.
↑  The Oxford dictionary of Islam, New York: Oxford University Press, 2003, ISBN 0-19-512558-4
1 2  Adonis.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007274688005171  BIBSYS: 90537270  BNE: XX1158599  BnF: cb119697873 (data)  CiNii: DA06134848  GND: 118859331  ISNI: 0000 0001 1473 6762  LCCN: n83055952  NTA: 073509590  SELIBR: 31505  SUDOC: 060562870  TDVİA: ebu-temmam  VIAF: 62346122   WorldCat (עם VIAF): 62346122 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "חביב בן אוס אבו תמאם".
וימרבי

| --- | --- |

 מדינה:  שוודיה שוודיה
 מחוז:  מחוז קאלמאר
 קומין:  קומין וימרבי
 חבל ארץ:  סמולנד סמולנד
 תאריך ייסוד:  המאה ה-14
 שטח:  7.56 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  10,934 (31 בדצמבר 2010)
  ‑ צפיפות:  1,050 נפש לקמ"ר (31 בדצמבר 2010)
 קואורדינטות:  57°40′07″N 15°51′18″E﻿ / ﻿57.668639398054°N 15.855066742328°E﻿ / 57.668639398054; 15.855066742328 
 אזור זמן:  UTC+1
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת שוודיה מוגדלת) סטוקהולם אופסלה גטבורג האלמסטד מאלמה קרלסקרונה אומאו יבלה קירונה קרלסטד ויסבי נורווגיה פינלנד לטביה ליטא אסטוניה דנמרק האוקיינוס האטלנטי  הים הבלטי וימרבי(למפת שוודיה רגילה) סטוקהולם אופסלה גטבורג האלמסטד מאלמה קרלסקרונה אומאו יבלה קירונה קרלסטד ויסבי נורווגיה פינלנד לטביה ליטא אסטוניה דנמרק האוקיינוס האטלנטי  הים הבלטי וימרבי(למפת מחוז קאלמאר רגילה) קאלמאר בוריהולם טושוס אוסקשם וסטרוויק    הים הבלטי אסטרייטלנד ינשפין קרונוברי בלקיניהוימרבי(למפת מחוז קאלמאר מוגדלת) קאלמאר בוריהולם טושוס אוסקשם וסטרוויק    הים הבלטי אסטרייטלנד ינשפין קרונוברי בלקיניהוימרבי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
וימרבי (בשוודית: Vimmerby) היא עיר קטנה במחוז קאלמאר, בחבל סמולנד בדרום שוודיה.
היסטוריה

על פי רישומים, העיר נבתנה במאה ה־14. בנוסף, קיימים בה בתי עץ עתיקים.
גאוגרפיה

העיר ממוקמת בדרום שוודיה, כ־50 קילומטרים מערבית לעיר וסטרוויק (אנ') ומחופי המפרץ הבוטני. בירת המחוז, קאלמאר, נמצאת כ־110 קילומטרים מדרום־מזרח לעיר. העיר נורשפין נמצאת כ־100 קילומטרים מצפון־מזרח.
תחבורה

העיר נמצאת על כביש המחבר אותה מערבה עם הערים ינשפין, בורוס וגטבורג. כביש נוסף מחבר בין העיר לינקופין (אנ') מצפון לבין העיר וקשה ועד כ־30 קילומטרים מצפון־מזרח למאלמה. בנוסף, קיימת בעיר תחנת רכבת.
אישים שנולדו בעיר

אסטריד לינדגרן – סופרת ילדים מפורסמת (1907–2002)
תומאס ראבלי – כדורגלן עבר ששיחק בעמדת השוער (1959–הווה)
ערים תאומות

ארצות הברית פארגו, דקוטה הצפונית, ארצות הברית
ליטא ינישוק, ליטא
גלריה

בית העירייה
כנסיית העיר
הערות שוליים

↑  "Tätorternas landareal, folkmängd och invånare per km2 2005 och 2010" (בשוודית). Statistics Sweden. 14 בדצמבר 2011. ארכיון מ-27 בינואר 2012. נבדק ב-10 בינואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Vimmerbys Historia". vimmerby.com. נבדק ב-1 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "About Our City". City of Fargo. אורכב מ-המקור ב-2010-03-05. נבדק ב-2010-03-01.
↑  "International Relations". joniskis.lt. נבדק ב-29 באפריל 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007567890105171  LCCN: n92043487  VIAF: 158417048   WorldCat (עם VIAF): 158417048 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים באירופה ובנושא גאוגרפיה של שוודיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חנינא עמישב

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד אח"י נגה  מפקד אח"י יפו  מפקד שייטת 13
 פעולות ומבצעים
   מלחמת ששת הימים   מלחמת ההתשה   מלחמת יום הכיפורים  מבצע ליטני
 עיטורים
   צל"ש מפקד אוגדה
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל חברת אוקיאנה
 
חנינא עמישב (נולד 1940) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, פיקד על שייטת 13.
חייו

עמישב נולד בקיבוץ דגניה ב' ולמד בבית הספר הטכני של חיל האוויר. עם גיוסו לצה"ל התנדב לשייטת 13 ושירת כלוחם ביחידה. ב-1963 השתחרר. לאחר מספר שנים חזר לשירות הקבע ובפברואר 1966 סיים קורס קצינים כחניך מצטיין. במלחמת ששת הימים השתתף בפעולת פורט סעיד. לאחר המלחמה יצא לקורס חובלים, הוא שב לשייטת ומונה למפקד יחידת הסירות. ב-1970 פיקד על כוח מהשייטת במבצע להשמדת נקודת משמר מצרית. בינואר 1971 פיקד על כוח השייטת במבצע ברדס 20, פשיטה באזור צידון.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין אג"ם של שייטת 13, הוא השתתף בניסיון הכושל לחילוץ לוחמי מוצב המזח וכמפקד כוח במבצע ליידי, פשיטה על נמל פורט סעיד. על פועלו במלחמה הוענק לו צל"ש מפקד מספן ים. לאחר המלחמה שימש סגן מפקד השייטת והשתתף במבצעים נגד ארגוני מחבלים בלבנון, במסגרת ההכנות למבצע אנטבה נשלח יחד עם לוחם היחידה מיכאל אהרונסון לקניה על מנת לבדוק היתכנות צניחה לימת ויקטוריה. במבצע ליטני פיקד על אח"י יפו, ספינת טילים מדגם סער 4.
באוגוסט 1978 מונה למפקד שייטת 13 בדרגת אלוף-משנה. בדצמבר 1978 נהרג קצין השייטת עודד אליאס בתאונת אימונים באי טיראן. עמישב הועמד לדין על התרשלות, קיבל התראה והודח מהפיקוד על היחידה. בשנת 1981 השתחרר משירות הקבע.
לאחר השחרור, רכש עמישב את מפעל ספן בקיבוץ אפיקים ונהיה מנכ"ל שלה. באפריל 1983 העביר את המפעל למגדל העמק, בה הוא נקרא "קרינה שימושית". חברת כלל הייתה שותפה בחברה.
כיהן כמנכ"ל חברת אוקיאנה מחקרים ימיים.
הערות שוליים

↑  הוסמך מחזור קציני אג"ם, למרחב, 15 בפברואר 1966
↑  אל"ם מיל דב בר על ניסיון יחידה 707 לחילוץ אנשי מוצב המזח, באתר "משמר המורשת הימית"
↑  סואץ - נמל פורט סעיד 17/10/1973, כ"א תשרי תשל"ד, אתר אגף כוח האדם
↑  מאיר הראובני, קרינה שימושית מהירה ותוך כדי הייצור, מעריב, 24 בדצמבר 1985
↑  יגייסו הון בארה"ב, מעריב, 13 באוגוסט 1984
↑  לעשות עבודה עד היסוד, מעריב, 20 בינואר 1987
לעשות עבודה עד היסוד, מעריב, 3 במרץ 1987
↑  מינויים - מנכ"ל אוקיאנה פורש, באתר גלובס, 11 בדצמבר 2000
חנינא גאון

| --- | --- |
 מדינה:  האימפריה הסאסאנית והח'ליפות הערבית
 פטירה:  640 ד'ת' סורא, הח'ליפות הערבית
 מקום פעילות:  סורא, בבל
 תקופת הפעילות:  הדור השלישי לסבוראים
 השתייכות:  ישיבת סורא
 
רב חנינא (חיננאי) גאון היה מראשי הדור השלישי של הסבוראים במאה השביעית, וראש ישיבת סורא שבבבל בשלהי תקופת השלטון הסאסאני ובתחילת תקופת השלטון הערבי. לפי דעה אחרת, המתבססת על איגרת רב שרירא גאון, הוא נחשב לאחד מראשי הדור הראשון של הגאונים בסורא.
תולדותיו

רב חיננאי היה ראש הישיבה השני בסורא מאז שרב מר בר רב הונא הקים מחדש את ישיבת סורא בשנת ד'שס"ט (לאחר כמאה שנה שהיא לא הייתה קיימת בגלל רדיפות המלכים וכהני הדת הפרסיים). הוא התמנה לתפקיד גאון בישיבת סורא לאחר פטירתו של רב מר בר רב הונא בשנת ד'ש"ף (620) ושמש כראש ישיבה במשך עשרים שנה.
במקביל אליו שמש רב חנא כראש ישיבה בישיבת פומבדיתא ורב חנינא מבי גיהרא ורב יצחק שמשו כראשי ישיבה בישיבת פרוז שבור.
הוא נפטר בשנת ד'ת' (640). לאחר פטירתו מונה רב הונא לתפקיד ראש ישיבת סורא.
וסיל רדוסלאבוב

רדוסלאבוב, יושב רביעי מימין, במעמד חתימת חוזה ברסט-ליטובסק
וסיל חריסטוב רדוסלאבוב (בבולגרית: Васил Христов Радославов;‏ 15 ביולי 1854, לובץ', האימפריה העות'מאנית – 21 באוקטובר 1929, ברלין, רפובליקת ויימאר), היה עורך דין, מורה, חבר פרלמנט, שר וראש ממשלת בולגריה למשך שתי תקופות כהונה מטעם המפלגה הליברלית הבולגרית. רדוסלאבוב נתפש בנרטיב ההיסטורי הבולגרי כפטריוט, אך גם כאחד מהפולטיקאים השנויים ביותר במחלוקת בעידן הממלכה הבולגרית השלישית, אשר הוביל את הבולגרים במדיניותו הלאומנית-נצית לכניסה למלחמת העולם הראשונה ונחשב אחד האחראים המובילים לתבוסתה של בולגריה, שהובילה לחוזה ניי המכונה בבולגריה "אסון לאומי".
ראשית חייו ותחילת הקריירה

רדוסלאבוב נולד לתוך הלאומנות הבולגרית המתחדשת. אביו חריסטו פופוב רדוסלאבוב היה מורה, מחנך ודמות בולטת בתקופת התחייה הלאומית הבולגרית של אמצע המאה ה-19 והמרד כנגד העות'מאנים. אחיו הבכור אלכסנדר, נכלא למספר שנים על ידי העות'מאנים בעוון חתרנות ואחותו יורדאנה, הייתה אף היא אשת חינוך וחברת מחתרת אנטי-עות'מאנית.
את השכלתו התיכונית רכש רדוסלאבוב בעיר גברובו. תואר ראשון במשפטים רכש באוניברסיטת קארל בפראג ותואר שני בעיר וינה. רדוסלאבוב קיבל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת היידלברג בגרמניה. את הקריירה הפוליטית שלו החל במהלך מרד אפריל הבולגרי בשנת 1876 כיו"ר הוועדה המהפכנית של העיר לובץ'. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית, חתימת חוזה סן סטפנו וכינונה של הנסיכות הבולגרית, התמנה ליו"ר מועצת העיר לובץ'. ב-27 במאי 1884 נבחר לאספה הלאומית הבולגרית וב-29 ביוני נתמנה לשר המשפטים של הנסיכות, תפקיד אותו מילא עד 15 ביולי 1886.
הכהונה הראשונה כראש ממשלה

רדוסלאבוב כיהן כשר המשפטים תחת שני ראשי ממשלה, פטקו קרבלוב וסטפן סטאמבולוב. בספטמבר 1885, לאחר הכרזת האיחוד של נסיכות בולגריה עם מחוז רומליה המזרחית, פרצה מלחמת בולגריה-סרביה והבולגרים הסתכסכו עם האימפריה הרוסית, שהתנגדה למהלך והובילה את המהלכים שגרמו להפיכה הצבאית כנגד אלכסנדר בטנברג ולבסוף להדחתו. ראדוסלאבוב הפך למנהיג המפלגה הליברלית הבולגרית וב-28 באוגוסט 1886 הפך לראש הממשלה הצעיר ביותר של הנסיכות, תפקיד בו כיהן עד 10 ביולי 1887. רדוסלאבוב החזיק במדיניות אנטי-רוסית מובהקת, קל וחומר לאחר אכזבת מובילי המדיניות הבולגרית מעמדתה של האימפריה הרוסית בעניין גורלו של מחוז רומליה המזרחית והתערבותם הבלתי פוסקת בענייני הנסיכות. רדוסלאבוב עצמו ניצל מהתנקשות בחייו כאשר גורמי ביון רוסיים שילמו 300,000 רובל למספר מתנקשים שנתפסו טרום המעשה בשלהי 1886. כהונתו הראשונה נקשרה בשורת פרשיות שחיתות, וכתוצאה מכך התפטר מתפקידו, פרש מהמפלגה הליברלית והקים פלג מתחרה שנקרא המפלגה הליברלית-רדוסלאבובית על שם מייסדה ומנהיגה. מספר שנים לאחר מכן הפלג התאחד בחזרה עם הפלג המרכזי. ב-1899 מונה לשר הפנים בממשלו של טודור איבנצ'וב.
כהונתו השנייה כראש ממשלה

בימיה האחרונים של מלחמת הבלקן השנייה, כאשר הבולגרים כבר הובסו ואיבדו את כל הישגי מלחמת הבלקן הראשונה, הוטל עליו להרכיב ממשלה בשנית, וב-17 ביולי 1913 הפך לראש הממשלה ה-27 של הממלכה. רדוסלאבוב הפגין מיד את הסתייגותו מהרוסים ונקט במדיניות עקבית של תמיכה בקיסרות הגרמנית ובאימפריה האוסטרו-הונגרית. ב-10 באוגוסט נאלץ רדוסלאבוב לחתום בשם ממלכת בולגריה על הסכם בוקרשט, אשר סיים רשמית את מלחמת הבלקן השנייה ונחשב לפגיעה לאומית בבולגרים.
למרות מדיניותו, נמנעה בולגריה שהייתה מותשת ממלחמות הבלקן מלהצטרף לצד הגרמנים מיד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ורדוסלאבוב ניהל משא ומתן במקביל גם עם נציגי מדינות ההסכמה וגם עם נציגי מעצמות המרכז במטרה לקבל ערובות להחזרת השטחים האבודים ממלחמת הבלקן מחד וקבלת סיוע כלכלי נדיב בתמורה להצטרפות לאחד מהצדדים, מאידך. תבוסת מדינות ההסכמה במערכת גליפולי חיזקה את ביטחונם העצמי של פרדיננד הראשון וראש ממשלתו, וב-16 בספטמבר 1915 חתם רדוסלאבוב בשם ממלכת בולגריה על הסכם ההצטרפות למעצמות המרכז, אשר מתוקף הסכם קודם כונו גם חברות הברית המשולשת.
ב-15 באוקטובר הכריזה בולגריה מלחמה על סרביה ופלשה לשטחה. שנה מאוחר יותר הצטרפה למערכה כנגד רומניה תוך כיבוש חבל דרום דוברוג'ה. כאשר החזית המקדונית החלה לדשדש, האבדות גברו והמצב הכלכלי הורע, גברה מאוד תנועת המחאה בבולגריה, אשר הובלה על ידי מפלגת האיכרים וראשה, אלכסנדר סטמבוליסקי. ההתמרמרות החלה לחדור גם לשורות הצבא, בין היתר בשל העובדה שהגרמנים ניצלו חלק נכבד ממשאביה הכלכליים של בולגריה לטובת צבאם בחזית, ונקעה נפשו של ציבור האיכרים מניצול מתמשך זה. במקביל היו לבולגרים חילוקי דעות עמוקים מול הגרמנים בשאלת עתידו של חבל דוברוג'ה לאחר המלחמה. משלא התקבלה עמדת הבולגרים בקשר למעמד החבל במסגרת הסכם בוקרשט (1918), נאלץ רדוסלאבוב להתפטר ב-21 ביוני 1918 ובהמשך, נמלט לגרמניה מחשש לגורלו בעקבות התבוסה המסתמנת של הבולגרים במלחמה. בלחצו של המלך פרדיננד התמנה לתפקיד הפוליטיקאי הוותיק, אלכסנדר מלינוב.
אחריתו

ב-31 בדצמבר 1919 נמלט רדוסלאבוב מבולגריה לרפובליקת ויימאר, שם חי עוד כ-10 שנים, תוך שהוא מתמסר לכתיבת זכרונותיו. ב-1922 בהשראת ממשלו של אלכסנדר סטמבוליסקי נידון רדוסלאבוב למוות שלא בפניו, לאחר שהרכב מיוחד של שופטים פסק שהוא אחראי לתבוסת בולגריה במלחמה. בקיץ 1929, חודשים ספורים לפני מותו, חנן אותו המלך בוריס השלישי. רדוסלאבוב הלך לעולמו ב-21 באוקטובר 1929 בברלין ולאחר מותו הוענק לו תואר ברון על ידי נשיא הרפובליקה הגרמנית פאול פון הינדנבורג. למרות המחלוקת הקשה על דרכו הפוליטית ותוצאותיה הרות האסון לבולגריה, העריך אותו הציבור הבולגרי של סוף שנות ה-20 כפטריוט ומחל לו על מדיניותו הניצית. וכך, גופתו הועברה לסופיה שם נקבר בהלוויה ממלכתית ב-3 בנובמבר, כאשר המלך בוריס השלישי מוביל אישית את טקס ההשכבה.
רדוסלאבוב והקהילה היהודית

בעת כהונתו הראשונה כראש הממשלה, ניסה רדוסלאבוב לסייע להתיישבות קהילות יהודיות בדרום דוברוג'ה בתקופה זו, ניסיון שלא עלה יפה בשל התנגדות התושבים והנהגת הקהילות המקומיות בחבל. ד"ר רדוסלאבוב נאם לא אחת בפני הפרלמנט, נאומים בהם תקף וגינה את האירועים האנטישמיים בבולגריה.
ב-1900, בתקופת כהונתו של טודור איבנצ'וב כראש ממשלת בולגריה רבו התקריות האנטישמיות בבולגריה ולאחר כינוס חירום שנערך בסופיה בעניין, המליץ אברהם דויצ'ון לוי לשלוח את ישועה כלב לקהילות בולגריה כדי לערוך דין וחשבון על חומרת המצב. לאחר שובו, נועדו כלב ודוויצ'ון עם ראש הממשלה וזה יעץ לכלב להגיש את הדו"ח לרדוסלאבוב, אשר כיהן כשר הפנים בממשלתו של איבנצ'וב. כלב ערך דין וחשבון מפורט ולווה אותו במכתב חריף מטעמו בו נכתב בין השאר, שאם ממשלת בולגריה אינה מעוניינת שבשטחה יתגוררו יהודים, הם מבקשים ארכה של שנה ותמיכה כלכלית כדי לעזוב את הנסיכות. רדוסלאבוב נעלב מסגנון מכתבו של כלב וביקש לזמן את ראש קהילת סופיה לבירור, אך איבנצ'וב שכנעו שלא לעשות כן. בעקבות הדו"ח שהגיש כלב פנה רדוסלאבוב למושלי כל מחוזות בולגריה וציין כי זו אחריותם האישית למנוע פגיעה ביהודים.
ראו גם

בולגריה במלחמת העולם הראשונה