stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רפורמה בשפה
יתרונות וחסרונות

כמו בכל רפורמה קיימות סיבות בעד ביצוע הרפורמה וסיבות נגד. רפורמות עלולות לגרום לצורך לכתוב מחדש את כל הספרות, המסמכים הדיגיטליים, שלטי הדרכים והמפות. יותר מכך, כולם יצטרכו ללמוד מחדש את השפה. לילדים צעירים ולתלמידים בשיעורי לשון יהיה בסופו של דבר קל יותר עם השפה החדשה והקלה יותר, אבל בטווח הקצר תהיה להם עבודה רבה. נטען גם ששפות מאבדות את הפואטיות שלהן והופכות נוקשות וחסרות נשמה אם משנים אותן.
עם זאת, רבות מטענות אלו חסרות בסיס. רבות מהן מבוססות על ההנחה שהרפורמה תנתק את השרשרת הקושרת את ההווה לעבר. במציאות, רפורמות כתיב מתונות עשויות לסייע לחינוך ולתרבות הרבה יותר מאשר לעכב בעדם. על מחיר המעבר ניתן להתגבר באמצעות תכנון טוב, הקצאת זמן נאותה למעבר וניצול של התמיכה העממית ברפורמה.
בספרות

בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984", הפכה השפה האנגלית לשיחדש, שפה שנועדה להקל על הפצת תעמולה רשמית ונועדה להפוך את ביטוין בעל פה של מחשבות פוליטיות לבלתי אפשרי.
בספר הילדים "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור" מאת אפרים סידון גוזר המלך על עמו רפורמה שרירותית: "אוסר מהיום על כל הבריות / להגות ולבטא חמש אותיות. / אלף, דלת, ויוד, מם וגם וו / יתבטלו לחלוטין החל מעכשיו, יאסרו לביטוי בתכלית האיסור / ויוצאו מכלל משפט ודיבור".
ראו גם

ליטון (בלשנות)
לקריאה נוספת

Geoffrey Lewis, The Turkish Language Reform: A Catastrophic Success, Oxford University Press, 2002, ISBN 0-19-925669-1.
הערות שוליים

↑  קלמן סילי (Kálmán Szily) הציג כ-10,000 מילים בספרו "A magyar nyelvújítás szótára" ("מילון של הרפורמה של השפה ההונגרית" כרכים 1–2. 1902 ו-1908), מבלי שהתיימר להקיף הכול
תואר קרב

דגל 'הרגימנט המלכותי של הפוסילירים הוולשים' המציג 29 תוארי קרב.
תואר קרב (באנגלית: Battle Honour) הוא תואר המוענק באופן רשמי על ידי הממשלה או המונרך ליחידה צבאית עבור תרומה מיוחדת של היחידה בקרב או מערכה מסוימת. מסורת ההענקה של תוארי קרב ליחידות צבאיות קיימת בעיקר בקרב צבאות אירופה לאורך ההיסטוריה, אך מזוהה במיוחד עם הצבא הבריטי ומדינות האימפריה הבריטית לשעבר אשר חולקים את המסורת הבריטית.
בשונה מאות מערכה, תואר קרב בדרך כלל לא מוענק לחיילי היחידה אלא הוא נמצא במסורת הכוללת של היחידה. בנוסף, לא לכל מערכה או קרב ניתן להעניק באופן אוטומטי תואר קרב, אלא כאלו אשר אושרו במיוחד ואז נבחנת תרומתה של היחידה המסוימת לאותו הקרב. הדרכים לציון תואר הקרב מגוונות ומשתנות, בדרך כלל בצבא הבריטי תוארי הקרב מוצגים על דגל היחידה (כמו בדגל משמאל), אך ישנם מצבים אחרים. יחידות ארטילריה בצבא הבריטי לא נושאות דגלי יחידה, לכן תוארי קרב מיוחדים שניתנים להם מוספים לשם היחידה. יחידות שונות בצבא הבריטי נוהגות לענוד את סמל הספינקס עם הכיתוב 'מצרים' אשר מציין תואר קרב על המערכה במצרים (1801), דוגמה נוספת היא רגימנט משמר הדרגונים הסקוטי המלכותי אשר סמלו מורכב מעיט והכיתוב 'ווטרלו', לציון 'העיט הנפוליאוני' שלקחו מידי הצרפתים בשדה הקרב בקרב ווטרלו.
תואר קרב ניתן בדרך כלל בצבא הבריטי לרגימנטים וגדודים, בנוסף ניתן להעניק תוארי קרב לאוניית מערכה או לטייסת. תואר הקרב מכיל בדרך כלל את שם הפעולה או הקרב ואת השנה (לדוגמה: 'ווטרלו, 1815' ו-'איי פוקלנד, 1982').
תוארי קרב הופכים לחלק חשוב מהמסורת של היחידה ומגדירים את המורשת שלה, חיילי היחידה מתגאים בקרבות וזוכרים את חללי היחידה לאורך ההיסטוריה שלה. משמעות ציון תוארי הקרב על דגל היחידה היא שבהצדעה לדגל היחידה, החייל מצדיע גם למורשת היחידה.
בצה"ל קיימת מסורת דומה בכך שמוצגים סרטי המערכה כאשר הם תלויים מדגלי החילות. מסורת דומה נהוגה גם בצבא ארצות הברית.
שוורצלוזה

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מכונת ירייה
 תכנון:  אנדראס וילהלם שוורצלוזה 
 מדינה מייצרת:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 יצרן:  שטייר, Zbrojovka Brno, בופורס קרל גוסטב, Artillerie-Inrichtingen 
 מעצב:  אנדראס וילהלם שוורצלוזה 
 תקופת השימוש:  1905–1945 (כ־40 שנה) 
 מלחמות:  מלחמות הבלקן, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת האזרחים הרוסית, המלחמה הפולנית-סובייטית, מלחמת יוון–טורקיה, מלחמת קולומביה-פרו, מלחמת האזרחים האוסטרית, מלחמת האזרחים הספרדית, מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות
 יחידות שיוצרו:  43,000 
 מידע טכני
 קליבר:  8×50mmR Mannlicher, 7.92×57 מ"מ מאוזר, 6.5×54mm Mannlicher-Schönauer, 8×56mmR, 55X6.5 מ"מ, 6.5×53mmR 
 
שוורצלוזה במוזיאון חניתה
שוורצלוזה (Schwarzlose MG M.07/12) הוא מקלע בינוני מתוצרת אוסטרו-הונגריה הקרוי על שם מתכננו ואשר שימש במלחמת העולם הראשונה, וכן במלחמת העולם השנייה. מספר מקלעי שוורצלוזה הגיעו לארץ ישראל ושימשו את כוחות ההגנה כמקלע כבד מרכזי. שמו המחתרתי של המקלע היה 'שחורקה' (או - "השחורה").
המקלע תוכנן על ידי הגרמני אנדראס וילהלם שוורצלוזה, והתאפיין בהזנה על ידי שרשיר תחמושת, קירור מים ומנגנון מבוסס רתע מושהה בעל קפיץ יחיד הכולל שימון לתרמילים הנפלטים להקלת חליצתם. הדגמים הראשונים השיגו קצב אש של כ-400 כדורים לדקה, אך במהלך מלחמת העולם הראשונה, קצב זה הועלה על ידי התקנת קפיץ חזק יותר ל-580 כדורים לדקה. המקלע היה חסון ואמין בתפקידו המתוכנן כנשק לחי"ר, אך שימוש למטרות שונות מאלו להן נועד הקנה לו שם טוב פחות ממקלע המקסים הנפוץ.
המקלע תוכנן במקורו כנשק בינוני מסייע לחיל רגלים. הוא הופעל מעל חצובה בצוות של שלושה אנשים. מפקד הצוות היה לרוב סמל, המקלען היה אחראי לנשיאת המקלע, והחייל השלישי היה מזין את התחמושת ונושא אותה ואת החצובה. בפועל צורף על פי רוב חייל רביעי על מנת לשאת תחמושת רבה יותר. במהלך מלחמת העולם הראשונה, השתמשו בשוורצלוזה גם כנשק ימי, נשק נגד מטוסים, מקלע המותקן במטוסים וכמקלע כבד להגנת יעדים מבוצרים במלחמת החפירות.
במלחמת העולם השנייה עשו בו שימוש צבאות הולנד, יוון והונגריה.
ארגון ההגנה וצה"ל

שימש את יחידות הפלמ"ח בשנות הארבעים, בעיקר כאשר ירדו לנגב לבצע אימונים במסגרות של פלוגה ומעלה. באותם תרגילים היה המקלע הנשק הכבד ביותר שבידי פלוגות הפלמ"ח.
רצח מסעוד אבוטבול

| --- | --- |

מסעוד אבוטבול תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 תאריך:  11 באוקטובר 1953
 מקום:  נווה אילן
 סוג:  פיגוע 
 נשק:  תת מקלע
 הרוגים:  1
 מניע:  לאומני
 
שלט הנצחה בנווה אילן
רצח מסעוד אבוטבול התרחש ב-11 באוקטובר 1953 בקיבוץ נווה אילן. אבוטבול נרצח בשנתו במגוריו בקיבוץ ביריות  מסתננים.
הרצח

מסעוד פרוספר אבוטבול נולד במרוקו בשנת 1933. בגיל 18 לערך עלה לישראל והצטרף לקיבוץ נווה אילן במסגרת גרעין שהתכונן לעלות להתיישבות בנגב. הוא עבד בקיבוץ כרפתן.
הקיבוץ שכן בקרבת הקו הירוק. ב-11 באוקטובר 1953 חדרו ליישוב מסתננים משטחי הגדה המערבית הסמוכים. בשעת חצות לערך הם ירו באבוטבול שישן במיטתו באחד המבנים בשולי הקיבוץ. הירי נעשה בתוך חדרו או מבחוץ ואבוטבול נפגע בראשו ובחזהו ונהרג.
קול היריות נשמע בקיבוץ אך משמעותו לא הובנה. המסתננים לא גנבו דבר מהמשק.
דבר הרצח התגלה בארבע לפנות בוקר על ידי אחד מחברי הקיבוץ שבא לחדרו של אבוטבול להעירו לעבודה. לאחר שנקש על דלת החדר ללא מענה פרץ חבר הקיבוץ פנימה ומצא את גופת הנרצח. במקום התגלו תרמילים של תת מקלע מדגם טומיגן וכן עקבות המסתננים.
הרצח היה ההתקפה העשירית במהלך עשרה ימים של מסתננים מירדן על ישראלים.
אבוטבול הובא לקבורה בקיבוץ נווה אילן.
לאחר הרצח

ועדת שביתת הנשק המעורבת הישראלית-ירדנית קבעה ב-1 בדצמבר שההתקפה הפרה את הסכם שביתת הנשק בין המדינות.
לימים הונצח שמו של מסעוד אבוטבול באנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל.
אירוע זה היה חלק מסדרת אירועי הטרור נגד ישראלים בישראל בשנות ה-50, אשר עליהם הגיבה ישראל בפעולות התגמול.
רציחות המור

בריידי והינדלי
רציחות המור בוצעו על ידי איאן בריידי ומיירה הינדלי בין יולי 1963 ואוקטובר 1965, באזור מנצ'סטר רבתי, באנגליה. הקורבנות היו חמישה ילדים בגילאים שבין 10 עד 17, מתוכם ארבעה הותקפו מינית.
הרציחות נקראו בשם זה מכיוון ששניים מהקורבנות התגלו בקברים שנכרו באזור ביצות סאדלוורת' (Saddleworth Moor), בצפון אנגליה, יחד עם קבר שלישי אשר התגלה גם הוא באותו אזור בשנת 1987, למעלה מ-20 שנה לאחר הרצח. קיים חשד כי גם גופתו של הקורבן הרביעי, קית' בנט, נקברה שם, אך חרף חיפושים חוזרים ונשנים גופתו לא התגלתה במשך 35 שנים. ב-29 בספטמבר ראסל אדוארדס, סופר וחוקר עצמאי, דיווח למשטרה שמצא את שרידי גופתו של בנט באזור בו נמצאו שאר הגופות, והחקירה חודשה.
בתחילה הייתה המשטרה מודעת רק לשלושה מעשי הרג, של אדוארד אוונס, לסלי אן דאוני וג'ון קילברייד. החקירה נפתחה מחדש בשנת 1985, לאחר שבריידי דווח בעיתונות כמי שהודה ברציחות פאולינה ריד וקית' בנט. בריידי והינדלי נלקחו בנפרד לסאדלוורת' מור לסייע למשטרה בחיפושיהם אחר הקברים, לאחר שכבר הודו ברציחות הנוספות.
הינדלי הוגדרה על ידי העיתונות כ"האישה הכי מרושעת בבריטניה". היא עתרה מספר פעמים כנגד מאסר העולם שקיבלה, בטענה שהיא חזרה אל המוטב ואינה מהווה עוד סכנה לציבור, אך חרף טענותיה היא מעולם לא שוחררה. היא מתה ב-2002, בגיל 60. בריידי זכה להגנת אי-שפיות ב-1985, מרגע בו נכלא תחת אבטחה כבדה בבית החולים אשוורת', וביקש שוב ושוב שיורשה לו למות. הוא מת לבסוף בשנת 2017 מסרטן הראות, והוא בן 79.
דוח ראשוני

לתקיפה של אדוארד אוונס היה עד גיסהּ בן ה-17 של הינדלי, דייוויד סמית', בעלה של אחותה הצעירה, מורין. משפחת הינדלי סירבה לאשר את נישואיה של מורין לסמית', כיוון שהיו לו מספר הרשעות פליליות, כולל גרימת חבלה גופנית ממשית ופריצה, כאשר את הראשון מבין השניים ביצע בעודו בן 11. במהלך השנה שקדמה לתקיפה טיפח בריידי יחסי ידידות עם סמית', שהפך "ירא כבוד" כלפיו מעצם היותו בוגר ממנו. יחסים אלו הדאיגו את הינדלי, כיוון שחששה שיש בכך כדי לסכן את ביטחונם.
בערב ה-6 באוקטובר 1965 הינדלי הסיעה את בריידי אל תחנת הרכבת המרכזית של מנצ'סטר, שם חיכתה לו במכוניתה, בעודו בוחר את קורבנם; לאחר מספר דקות חזר בריידי בחברתו של אדוארד אוונס, והציג את הינדלי בפניו כאחותו. הם נהגו בחזרה והעבירו זמן מה בנעימים בשתיית בקבוק יין. לאחר מכן בריידי שלח את הינדלי להביא את גיסה. כאשר היא חזרה אל הבית הינדלי אמרה לסמית' להמתין בחוץ לסמן ממנה, אור מנצנץ. כאשר הגיע הסימן סמית' נקש על דלת הבית ופגש בבריידי, אשר שאל אותו האם הוא בא עבור "בקבוקי היין המזעריים". בריידי הוביל את סמית' אל המטבח והשאירו שם, באומרו שהוא הולך לאסוף את היין. דקות לאחר מכן שמע סמית' זעקה, ולאחריה את קולה של הינדלי קוראת לו בקול לבוא לעזרה. סמית' נכנס אל הסלון ומצא את בריידי מכה שוב ושוב את אוונס בעזרת חלקו השטוח של גרזן. לאחר מכן ראה כיצד בריידי חונק את אוונס בעזרת פיסה של חוט חשמל. גופתו של אוונס הייתה כבדה מכדי שסמית' יוכל לשאת אותה אל המכונית לבדו – בריידי נקע את קרסולו בזמן המאבק – ועל כן הם נאלצו לעטוף את הגופה ביריעות פלסטיק ולהניח אותה בחדר השינה הנוסף.
סמית' הסכים לפגוש את בריידי בערב שלמחרת כדי להיפטר מגופתו של אוונס, אך לאחר שחזר הביתה העיר סמית' את אשתו וסיפר לה את שראה. מורין אמרה לו שעליו להתקשר למשטרה. שלוש שעות מאוחר יותר הזוג עשה את דרכו במהירות אל תא טלפון ציבורי ברחוב, תחת דירתם. סמית' לקח עמו ליתר ביטחון מברג וסכין מטבח כדי להגן עליו ועל מורין, למקרה שבריידי יופיע כדי להתעמת איתם. בשעה 6:07 בבוקר סמית' ערך שיחת טלפון לשירות החירום של תחנת המשטרה הסמוכה בהייד, וסיפר את סיפורו לקצין התורן. בהודעתו למשטרה טען סמית כי בריידי פתח את הדלת ואמר לו בקול רם ... "האם אתה רוצה את הבקבוקים המזעריים הללו?" הנדתי בראשי לחיוב והוא הוביל אותי אל תוך המטבח... והוא נתן לי שלושה בקבוקי משקה מזעריים ואמר: "אתה רוצה את השאר?". כאשר פסעתי לראשונה אל תוך הבית, הדלת אל הסלון... הייתה סגורה... איאן הלך אל הסלון ואני חיכיתי במטבח. חיכיתי בערך דקה או שתיים כאשר לפתע שמעתי צרחה חזקה; זה נשמע כמו אישה, קול ממש גבוה. ואז הצרחות המשיכו, בזו אחר זו ממש חזק. ואז שמעתי את מיירה קוראת, "דייב, עזור לו" מאוד חזק. כאשר רצתי פנימה רק עמדתי בתוך הסלון וראיתי בחור צעיר. הוא שכב כשראשו וכתפיו על הספה ורגליו היו על הקרקע. פניו פנו כלפי מעלה. איאן עמד מעליו, מולו, עם רגליו משני צידי רגליו של הצעיר. הצעיר עדיין צרח... איאן אחז גרזן בידיו... הוא אחז בו מעל ראשו והוא הכה את הצעיר בצידו השמאלי של ראשו עם הגרזן. שמעתי את המהלומה, זו הייתה מכה קשה ונוראית, זה נשמע מחריד."
מעצר

מוקדם בבוקר ה-7 באוקטובר, זמן קצר לאחר שיחתו של סמית', רב-פקד בוב טלבוט ממשטרת צ'שייר הגיע אל הדלת האחורית של שדרות וורדל ברוק 16, לבוש סרבל אופה שאול כדי להסתיר את מדיו. טלבוט הזדהה בפני הינדלי כקצין משטרה כאשר פתחה את הדלת, וסיפר לה שהוא מעוניין לדבר עם בן זוגה. הינדלי הובילה אותו אל הסלון, בו בריידי ישב על הספה וכתב פתק למעסיקו, ובו הסביר כי לא יוכל להגיע לעבודה בשל פציעה בקרסולו. טלבוט הסביר כי הוא חוקר "מעשה אלימות שמערב רובים" עליו דווח כי התקיים בערב שעבר. הינדלי הכחישה שהתקיימה אלימות כלשהי, ואפשרה למשטרה להביט סביב ברחבי הבית. כאשר הם הגיעו אל החדר בקומה העליונה, בו אופסנה גופתו של אוונס, המשטרה גילתה כי הדלת נעולה וביקשה מבריידי את המפתח. הינדלי טענה כי המפתח בעבודה, אך לאחר שהמשטרה הציעה להסיע אותה אל מקום העסקתה כדי להשיב אותו, בריידי הורה לה למסור את המפתח. כאשר חזרו אל הסלון סיפרה המשטרה לבריידי כי הם גילו גופה כפותה וכי הוא עצור בחשד לרצח. בעוד בריידי מתלבש הוא אמר "לאדי ולי היה ויכוח והמצב יצא מכלל שליטה".
הינדלי לא נעצרה עם בריידי, אך היא דרשה לבוא עמו לתחנת המשטרה, מלווה בכלב שהיה בבעלותה, פאפט, ובהסכמת המשטרה. הינדלי תושאלה לגבי האירועים שסבבו את מותו של אוונס, אך היא סירבה לתת כל הצהרה מעבר לכך שהיה מדובר בתאונה. משראתה המשטרה כי אין בידה הוכחות לכך שהינדלי הייתה מעורבת ברצח אוונס היא הורשתה ללכת לביתה, בתנאי שתחזור ביום שלמחרת לחקירה נוספת. הינדלי המשיכה להיות חופשית במשך ארבעת הימים שלאחר מעצרו של בריידי. במהלך ימים אלו הלכה אל מעסיקיה וביקשה שיפטרו אותה, כך שתהיה זכאית לדמי אבטלה. כשביקרה במשרד בו עבד בריידי היא מצאה מסמכים השייכים לו במעטפה (על פי טענתה היא לא פתחה אותה), ושרפה אותם במאפרה. היא סברה כי אלו היו תוכניות לשדידת בנקים, ואינם קשורים לרציחות. ב-11 באוקטובר הינדלי הואשמה בסיוע לרצח אדוארד אוונס והושמה במעצר בבית הכלא ריסלי שבמחוז צ'שייר.
משפט

משפטם של בריידי והינדלי החל ב-19 באפריל 1966, שהואשמו ברצח אוונס, דאוני וקילברייד. שניהם טענו לחפותם. בריידי הודה בכך שהכה את אוונס בגרזן אולם טען שאדם אחר הרג אותו. הינדלי טענה כי לא הייתה מודעת למעשי הרצח.
ב-6 במאי 1966 מצא חבר המושבעים את בריידי אשם בכל שלוש הרציחות, ואת הינדלי אשמה ברצח דאוני ואוונס. בריידי נידון לשלושה מאסרי עולם והינדלי נידונה לשני מאסרי עולם ולשבע שנות מאסר נוספות על סיוע לרצח קילברייד. בהיותו בכלא בריידי התיידד עם רוצח סדרתי בריטי גרהאם יאנג זאת על רקע הדעות הנאציות.
ראו גם

המרטש מאטלנטה
המפלצת מפירנצה
הערות שוליים

↑  Padnani, Amisha (2017-05-17). "The Moors Murders: A Notorious Couple and Their Young Prey". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-01-10.
↑  "Moors Murders: Search for Keith Bennett's body restarts". BBC News (באנגלית בריטית). 2022-09-30. נבדק ב-2022-09-30.
↑  BBC NEWS | UK | Hindley: I wish I'd been hanged, news.bbc.co.uk
↑  Carol Ann Lee, One of your own : the life and death of Myra Hindley, Edinburgh: Mainstream, 2010, ISBN 978-1-84596-545-7
↑  Peter Topping, Topping : the autobiography of the police chief in the moors murder case, London: Angus & Robertson, 1989, ISBN 0-207-16480-0
↑  Jean Ritchie, Myra Hindley : inside the mind of a murderess, London: Angus & Robertson, 1988, ISBN 0-207-15857-6
תואר כבוד

מרטין גילברט (במרכז) בטקס קבלת תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב
תואר לשם כבוד הוא תואר המוענק לאדם או לארגון כהוקרה על פעילותו או מעלותיו.
לעיתים כולל התואר שם זהה או דומה לתואר הכולל סמכות ואחריות רשמיים, אך האדם לו מוענק תואר הכבוד לא נושא בחובות כלשהן, מלבד החובות הטקסיות הנלוות לתואר זה.
תוארי כבוד מוענקים במסגרת מגוון תחומים, כגון תארים אקדמיים (למשל דוקטור לשם כבוד), תארים צבאיים, תוארי הוקרה לאומיים (למשל גיבור הפדרציה הרוסית), תוארי הוקרה מוניציפליים (למשל יקיר העיר תל אביב-יפו), תוארי אצולה או חברות במסדרים (כגון דוכס, אביר), תוארי הערכה והצטיינות בתחומי עיסוק שונים (כגון תואר אמן העם) ועוד.
קיימים תוארי כבוד שניתן לרכוש באמצעים כספיים, דבר שעשוי ליצור הונאות שונות בתהליך קבלתם.
ראו גם

גברת
רפורטז'ה של בחור "ישיבה"

| --- | --- |

עטיפת הספר, מהדורת 1946
 מידע כללי
 מאת:  אב"א אחימאיר
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  רוסית
 סוגה:  יומן
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת חזון, הוצאת משרד הביטחון
 תאריך הוצאה:  1946, 1984
 מספר עמודים:  184
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001167463, 000960049
אב"א אחימאיר, 1932
"הסיעה המקסימליסטית ב-א"י" - מימין לשמאל: יהושע ייבין, אורי צבי גרינברג, אב"א אחימאיר, 25 ביוני 1927
הכניסה לבית הסוהר (כיום מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים)
רַפּוֹרְטָזָ'ה של בחור "ישיבה" (יומן בית הסוהר) הוא כותר ספרו של ד"ר אב"א אחימאיר, המבוסס על יומן אשר כתב בתקופת שבתו במאסר בבית הסוהר המרכזי בירושלים בשנים 1933–1935.
כתיבת החיבור, עריכתו והוצאתו לאור

אב"א אחימאיר נידון למאסר בכלא הבריטי. בתחילה נעצר בקשר לרצח חיים ארלוזורוב בבית הסהר בירושלים; אחר כך הועבר לכלא עכו; ואחר כך נאשם בשייכות ל"ברית הבריונים" (לאחר שהוכרז כארגון לא־חוקי). ונידון ב-19 ביולי 1934 ל-21 חודשי מאסר בפועל "עם עבודת פרך"; אולם ב-30 בנובמבר קוצר גזר דינו ל-18 חודשי מאסר בכלא בירושלים. הוא השתחרר מן הכלא באוגוסט 1935. והתקבל באהדה גדולה על ידי משלחת של מרכז הצה"ר בארץ ישראל וחברי תנועת הנוער בית"ר. בחודשי מאסר אלו עיין בספרים שהובאו אליו וכתב יומן כמעט מדי יום ביומו.
אחימאיר מציין בהקדמה לספר (הנושאת את הכותרת: "התנצלות במקום הקדמה") כי "אלו הינן רשימות עפרון ממש, אשר נרשמו "במקום", "על רגל אחת", עקב התנאים.... חלק מן הרשימות אבד בשעת ההברחות" של הפתקים עם רשימותיו אל מחוץ לבית הסוהר. פרקים מן היומן התפרסמו בעיתון "הירדן" בחתימת א. אסיר-ציון ובספר שראה אור בשנת 1943.
לקראת הוצאתו לאור כספר נערך החיבור גם לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה, שכן מוזכרים בו מחנות השמדה, כגון טרבלינקה. אחימאיר מציין שנעזר בחבריו במלאכת עריכת הספר, ובמיוחד בד"ר בנימין לובוצקי.
הכותר ראה אור תחילה בהוצאת "חזון" [ה], בסתיו תש"ז (1946);

ואחר כך, ב"ספרית תרמיל" של הוצאת משרד הביטחון בחורף תשמ"ד (1984). ראה אור ברוסית בשנת 1996 בכותר: Репортаж с отсидки.
שם הכותר מבטא עמדה הומוריסטית של אחימאיר, ד"ר לפילוסופיה, הוגה דעות ומרצה נערץ, כלפי הסיטואציה שנקלע אליה עקב פעילות המחאה שניהל כמנהיג ברית הבריונים ויוזם של "המרד" בבריטים, שמצא את עצמו בחברת אסירים שרובם הורשעו בפלילים, מיעוטם יהודים ורובם ערבים; המילה "רפורטז'ה" נלקחה מעולם הכתיבה העיתונאית ומשמעותה סקירה או דין וחשבון שכותב עיתונאי; המילים בחור "ישיבה" מציגים כפל משמעות: מחד גיסא, בחור ישיבה הוא תלמיד ב"ישיבה" המסורתית, ומאידך גיסא, משמעות המילים היא אדם צעיר ("בחור") שנמצא ב"ישיבה" בבית סוהר. אחימאיר מתאר ביומן את חוויותיו ורגשותיו מול מצבי החיים, בני האדם ומצבו של העם היהודי בעת ההיא; כך למשל, בתחילת הספר כתב אחימאיר כי הוא "מוקדש לאסירי־ציון בכל אתר ואתר". הוא מתגעגע אל החיים שמחוץ לכלא, וסופר את הימים לשחרורו; כך למשל כתב: "מהיום - עוד חודשיים, וגם אני חפשי, כאותו שחיין שעבר את רובו של הנהר לרוחבו ומתקרב אל החוף ההוא. והחוף ההוא כבר קרוב, אבל העייפות מרובה".
היומן עוסק בשלל ההיבטים של חיי היומיום בכלא הבריטי בירושלים, ובכלל זאת בהוצאה להורג בתלייה ובהכנות אליה; ולצדם תיאורי דמויות העבריינים, רובם ערבים ארץ-ישראליים, פשעיהם ומשפחותיהם, מנהגיהם ותפיסת עולמם ומבעיהם הרגשיים והנפשיים. אל המאסר התייחס אחימאיר, במידה רבה, כאל מחקר מעמיק את אוכלוסיית ארץ ישראל לקבוצותיה האתניות; וכך הוא כותב: "דוסטויבסקי אומר, שבסוהר אפשר להכיר את העם". ובהקדמה לספר הוא מציין את תקוותו: "תפתחנה הרשימות האלו צוהר קטן להבנת נפש העם השכן ולנפש השליטים העכשוויים (האנגלים)".
הספר בנוי פרקים קצרים, שכותרת רובם בצורת כוכבית (★) ומיעוטן עם כותרת מילים. כל פרק הוא מעין "גלויה" ספרותית: "צילום שבכתב" כדברי אחימאיר, אפוריזם, או סיפור קצר, המייצג למעשה מיקרוקוסמוס של מערכת חיים מורכבת וססגונית.
החיבור נכתב בשפה העברית בסגנון ספרותי, המשלב את העברית החדשה עם ביטויים מקראיים ותלמודיים, ביטויים מיידיש המתורגמים לעברית, ושלל מילים לועזיות ביידיש, אנגלית, צרפתית, ערבית וטורקית.
נושאי הספר > תנאי המחיה והיחסים בין האסירים

תנאי המחיה בכלא היו קשים והאסירים סבלו ממפגעים שונים, בהם: כינים שהועברו מאדם לאדם או באמצעות המצעים של האסירים. ההדברה נעשתה על ידי להבת "פרימוס" שהעבירו באתרים שבהם היו כינים רבות. תועלתה של הדברה זו הייתה מעטה.
כל האסירים היו גברים. גם הסגל כלל גברים, למעט מקרה חריג של רופאה שבאה לביקור אצל עמית בכלא.
האסירים היו מוצאים כל יום לחצר בית הסוהר לטיול לשעה קלה, הקרוי "חקורה". אבל פרק הזמן שהם נמצאים בבית הכיסא נגרע מאותה שעת טיול. כמו כן, "וכאן, בסוהר, יש אסירים, שבמשך שנים לא ראו כוכבים. ואף ביניהם הרוב אינם חשים את הצורך בכך".
הומוסקסואליות הייתה שכיחה בכלא בין האסירים, גם בין אלו שהיו הטרוסקסואלים לפני המאסר.
האסירים קבלו דואר: מכתבים וחבילות, אשר חולק פעם בשבוע.
העישון נאסר בכלא. אבל הנהלת הכלא לא הצליחה למנוע אותו מהאסירים, ואף התפתח שוק ער בסיגריות בין האסירים.
כל אסיר קבל מצעים לשינה: מחצלת קלועה מסמרטוטים, שנקראה "בורש", ושמיכה. המצעים הללו היו משותפים לרוב לכלל האסירים בחדר. כמו כן, לרוב היו המצעים משומשים ועברו ידיים רבות. בבוקר היה כל אסיר מחויב לשים את המחצלת והשמיכה בערימה שבמרכז החדר.
נערים צעירים לא נכלאו בדרך כלל עם המבוגרים, אלא במתחם שנקרא "מוסתשפה" (مستشفى; בית החולים), או בתא ה"חימאייה" (הזרים המיוחסים).
הלקאת הישבן החשוף ב"מקל ארוך, דק וגמיש" עד 12 מלקות, הייתה שכיחה ונהוגה בעיקר בענישת נערים.
חלק מהאסירים נשלחו מעת לעת אל הצינוק, הקרוי "זינזאנה".
נושאי הספר > אסירים

דמויות ססגוניות של אסירים פליליים מתוארות ביומן. והמחבר מספר על משפחותיהם, פשעיהם והרגעים האחרונים של חייהם, וכיצד ניהל עמהם שיחות ארוכות על חייהם ועל עבירותיהם, ועל אמונה ותפיסות עולם; בהם:
אבו ג'ילדה (בערבית: أبو جلدة – "בעל הרטייה") כינויו של אַחְמַד חַמַד מַחְמוּד (أحمد حمد محمود) שהתפרסם רבות בארץ ישראל המנדטורית ומעלליו תוארו בתקשורת ובעיתונות הערבית והעברית. הוא נידון למוות שהוצא לפועל בתקופת כתיבת היומן בכלא בירושלים. אחימאיר מספר עליו רבות, למשל: "הבוקר ראיתי את אבו ג'ילדה, השודד המפורסם מהרי שכם, כשהוא כבר לבוש בגדי אסירים רגילים ועומד בין אסירים־סתם. הנך מתחיל לדקלם, במידה שהדבר נחרט בזכרונך, את השיר של בודלאר "האלבאטרוס"".
סאלח אחמד מוסטפא, המכונה בשם "אל-ערמיט" (العرميط) - נידון למוות.
מוסטפא - פלח מאזור חברון שנידון למוות.
אבו דאולה - עוזרו של אבו ג'ילדה. נידון למוות והוצא להורג.
עבאס (שם פרטי) - ממנהיגי פרעות קיץ תרפ"ט. נידון למוות וקבל חנינה. עבד בכלא כספר.
השייך נזאר - הורשע ברצח ונידון לעשר שנות מאסר.
יוסוף עבדול-האדי עקיל - הואשם והורשע ברצח חברו. נידון לחמש עשרה שנות מאסר.
אסירים אחדים, שאינם מוזכרים בשמותם, חלקם צעירים לימים, שנידונו לשנות מאסר רבות.
חמישה עבריינים יוונים ילידי ירושלים, שנידונו על חטיפת צעירה ואונס שלה.
ג'יימס ויליאם מור - חייל בריטי שנאסר והורשע בגנבות בתל אביב לאחר שערק מהצבא הבריטי.
מעפילים (מהגרים בלתי־חוקיים) שנתפסו על ידי הבריטים, בהם יוצאי אתיופיה, יוצאי בוכרה, ויוצאי מזרח אירופה. הם נעצרו לתקופות קצרות ורובם גורשו מארץ ישראל המנדטורית אל ארצות מוצאם.
יעקב צבי קולטון - נאסר כשישה חודשים בגלל שהיה קומוניסט.
חיים שוורצמן - גנב.
דוד פפישווילי - גנב.
נסים עדני - רצח כשהיה שיכור. נידון לחמש עשרה שנות מאסר; שוחרר שלוש שנים לפני התאריך הנקוב וגורש לארץ מוצאו תימן.
נושאי הספר > מבקרים בכלא

אחמד ג'אבר - השתתף בפרעות תרפ"ט בחברון. הוא נידון למוות, ואחר כך קבל חנינה.
לקריאה נוספת

בנימין אליאב, פגישות עם אחימאיר, האומה, י"ג, תשל"ה 1975, עמ' 455-446.
יוסף נדבה (עורך), אב"א אחימאיר – האיש שהיטה את הזרם: לדמותו, לתורתו, לכתביו ולמאבקיו, תל אביב: העמותה להפצת תודעה לאומית, תשמ"ז 1987.
יוני אביב, אב"א אחימאיר והרוויזיוניזם המקסימליסטי בתנועה הרוויזיוניסטית, עבודת דוקטור, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2008.
יוסי אחימאיר (עורך), אב"א אחימאיר והציונות המהפכנית, קובץ מאמרים לציון חמישים שנה לפטירתו, תל אביב ורמת גן: מכון ז'בוטינסקי בישראל ובית אבא, 2012.
יוסף קיסטר, הגיבור וגבורת הלוחם במשנתם של ז'בוטינסקי ואב"א אחימאיר, האומה, 186, תשע"ב 2012, עמ' 70-62.
יורם ארידור, אב"א אחימאיר: על אישיותו הפוליטית, האומה, 187, תשע"ג 2012, עמ' 71-64.
הערות שוליים

↑  מהדורת תש"ז 1946, בהוצאת "חזון" כללה 184 עמודים.
↑  אב"א אחימאיר, רפורטז'ה של בחור "ישיבה" (יומן בית הסוהר), תל אביב: משרד הביטחון, 1984, (להלן, רפורטז'ה, 1984), עמ' 5.
↑  יוסף אחימאיר, "הגר הגר בתוכנו", בתוך: אב"א אחימאיר והציונות המהפכנית: קובץ מאמרים לציון חמישים שנה לפטירתו, תל אביב ורמת גן: מכון ז'בוטינסקי בישראל ו"בית אבא", תשע"ג 2012, עמ' 124.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 32.
1 2 3 4  רפורטז'ה, 1984, עמ' 5.
↑  רפורטז'ה של בחור "ישיבה" (יומן בית הסוהר) בהוצאת "חזון", תש"ז 1947, עם הערות והקדשה בכתב ידו של מאיר פיינשטיין, סימול התיק: כ 16 - 5/ 8
שייך לארכיון: עולי הגרדום, באתר ארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל.
↑  Репортаж с отсидки, באתר הספרייה הלאומית.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 103.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 64.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 12.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 121.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 14.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1984, עמ' 24-23.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 19.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 24-21.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 73.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 15.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 124-123.
1 2 3  רפורטז'ה, 1984, עמ' 7.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1984, עמ' 17-16, 35.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 11.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1985, עמ' 11, 13.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1985, עמ' 34.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1985, עמ' 9.
1 2  למשל, רפורטז'ה, 1985, עמ' 40.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1985, עמ' 115.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1985, עמ' 37.
↑  רפורטז'ה, 1985, עמ' 59.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1985, עמ' 77.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1985, עמ' 65.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1985, עמ' 61.
↑  למשל, רפורטז'ה, 1985, עמ' 16.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 28.
1 2 3 4 5 6 7  רפורטז'ה, 1984, עמ' 29.
↑  המילה הערבית "שבאב" ("شباب") בעלת משמעויות רבות, בהן: נוער, בחורים, עבריינים, פוחזים, ואחרות.
1 2 3 4  רפורטז'ה, 1984, עמ' 30.
↑  המילה "נייטיב" ("native") באנגלית הייתה בשימוש אירוני וביקורתי כלפי השלטונות הבריטים הקולניאלים, שראו במקומיים או בתושבי ארצות ששלטו בהן, יהיו מוצאם האתני, דתם או השכלתם אשר יהיו, ילידים נחשלים וחסרי תרבות.
↑  רפורטז'ה, 1984, עמ' 31-30.
חדר אסירים משוחזר בבית הסוהר המרכזי בירושלים (כיום מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים)
דלי לעשיית צרכים
מרתף הצינוק בכלא