הגנה מרחבית
היסטוריה

תפיסת ההגנה המרחבית גובשה על ידי יגאל אלון, לאור הניסיון שלו במלחמת העצמאות, שבה כוחות הגנה אזרחיים ביישובים הסמוכים לגבול הצליחו להדוף מתקפות צבאיות של האויב, תוך הישענות משמעותית מאוד על התושבים ביישוב עצמו, בנוסף לתגבורת של כוחות ההגנה וצה"ל. כך פיתח אלון את התפיסה של פריסת יישובים כבסיס להגנה מרחבית שתגשר על פערי הגודל בין ישראל לצבאות ערב, ותהיה מסוגלת לבלום או לעכב התקפת אויב. בנוסף לכך, יכולות ההגנה של היישובים יצמצמו את ההכרח לרתק אליהם כוחות הגנה צבאיים, וכך ישחררו את הצבא להתרכז במתקפת נגד. תפיסה זו נשענת על ההנחה שהן כוחות הצבא והן הכוחות האזרחיים ערוכים למתקפה ויכולים להגיב במהירות וביעילות. בעיני רוחו תיאר אלון את חזונו בנושא ההגנה המרחבית: "רשת יישובים צפופה, פרושה לעומק, מבוצרת כהלכה, חמושה במיטב הנשק החדיש ומאורגנת במערך הגנתי טריטוריאלי מוצק, עשויה לשמש מעין עומק אסטרטגי, כתחליף לעומק הגאוגרפי שאינו קיים."
אחרי המלחמה קיבלה ההגנה המרחבית תנופה ואורגנה בגושים. הוחלט על סתימת אזורים ריקים ביישובים חדשים, אם אי אפשר להקים במקום היאחזויות צבאיות ולצרפן להגנה המרחבית. היישובים חולקו לסוגים שונים בהתאם לקרבתם לגבול. לפי חלוקה זו הוקצו להם כלי נשק והוצבו בהם יחידות נח"ל. התפיסה הצבאית של צה"ל לגבי ההגנה המרחבית, כי על מערכת זו לבלום את האויב הפולש בשיתוף עם היחידות הסדירות, עד התארגנות יחידות המילואים. מערכת ההגנה המרחבית היא שתעניק לישראל עומק אלטרנטיבי במקום העומק הגאוגרפי שהיא חסרה אותו. בעיתות רגיעה תקיים את הביטחון השוטף באזורה, ותחסוך בכך לצה"ל הוצאות רבות ותאפשר לו להתרכז באימונים והתכוננות למשימות התקפיות.
אף על פי שתוכנן מערך של הגנה מרחבית והופצו הנחיות מקצועיות מתאימות, לא הוקצו להגנה המרחבית משאבים מתאימים לצורכי התבצרות ביישובים ואימון הכוחות, מה שגרם לירידה משמעותית ברמת הכוננות והמוכנות של מערך ההגנה המרחבית. ירידה זו השתקפה בדו"חות צה"ל בשנת 1950, שבהם צוינו פערים רבים בהיערכות הצבא ללחימה. בתקופת כהונתו של משה דיין כרמטכ"ל מראשית 1954 ירדה התמיכה של צה"ל בתקציב ההגנה המרחבית. דיין הגדיר שתפקיד היישובים שמירה על יישוביהם ואילו הצבא והמשטרה אחראים על שמירת הגבול. דיין הוביל את מדיניות פעולות התגמול ודחה את טענות נציגי ההתיישבות על קיבול ההגנה המרחבית. הוא הדגיש שמערך ההגמ"ר מחוזק בנשק קל ובנשק נגד טנקים, ואילו תקציבי הגידור והביצורים מוטלים על הסוכנת היהודית ולא על הצבא. בימיו חולקה המדינה ל-14 גושים, וההגנה המרחבית מנתה 108 קצינים ו-459 חיילים.
לאחר מלחמת סיני חלה ירידה נוספת ברמת ההגנה המרחבית, עקב התפתחות אמצעי מודיעין צבאי. באותה עת החלה להתעצב תפיסה שאפשר להיערך למתקפת פתע של האויב מבעוד מועד, בזכות מודיעין איכותי. תפיסה זו הביאה לדעיכה בכשירות מערך ההגנה המרחבית, ירידה בקשב הפיקוד הבכיר אליו וצמצום הולך וגובר של המשאבים שהוקצו עבורו. לאחר המלחמה חלה ירידה בחשיבות הצרכים ההגנתיים. בדיון במטכ"ל ב-1960 הביעו חלק מהמשתתפים דעות המפקפקות בחיוניות ההגנה המרחבית, ומטילות ספק בתפקידם הביטחוני של יישובי הספר. צה"ל הגדיל את כוחותיו המשוריינים ואת חיל האוויר הישראלי, ושם את הדגש על לוחמה התקפית ולא הגנתית.
בעקבות מלחמת ששת הימים גברה ההזנחה בתפישת ההגנה המרחבית. הגורמים לכך היו הישגי המלחמה אשר הביאו להגדלה טריטוריאלית והושג עומק אסטרטגי יחסי ומרחבי הגנה. גורם נוסף היה שקווי ההגנה הפכו לנוחים יותר. מלבד זאת התעצם צה"ל ובמיוחד בכוחות שריון ניידים. התבססה הקונספציה של העברת המלחמה לשטח האויב. התעצמות צבאות ערב בשריון הקטינה את המשקל הסגולי של היישוב כמעוז להגנה המבוסס על חיל רגלים. הוכח שאי טיפוחה של ההגנה המרחבית לא הביא נזק ואפילו נחסך כוח, מאמצים ומשאבים. פריסת צה"ל בגבולות והיתרונות המוענקים על ידי שטח וכן דלילות היישובים והתושבים שינו את משקל ההגנה המרחבית כגורם הגנתי צבאי.
הייתה זו מלחמת יום הכיפורים שהביאה לתמורה בחשיבה הצבאית על חשיבותה של ההגנה המרחבית. במהלך קרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן פונו כל היישובים ברמת הגולן. האפשרות של מכה ראשונה על ידי האויב ולחימה בשטחי ישראל העלו שוב את הצורך במערך הגנתי שיוכל להתארגן במהירות מרבית ולעכב לפחות זמנית את התקדמות צבאות האויב. יישובים מבוצרים, מאומנים ומצוידים ברמת הגולן יכולים היו אולי לסייע עד להתארגנות הצבא למגננה והתקפות נגד. הלקחים הופקו והתפיסה של ההגנה המרחבית חזרה לתפוש מקומה הנאות במחשבה הצבאית שלאחר מלחמת יום הכיפורים. אולם היו גם כאלה שטענו שהיישובים ברמת הגולן היוו נטל ביטחוני והפריעו במהלך הלחימה ועל כן פונו. היו גם שטענו כי לתפיסת ההגנה המרחבית המבוססת על יישובים אזרחיים אין כל ערך. יגאל אלון דחה טענה זו וטען שברמת הגולן היו באותה עת רק "יישובים רכים וזעירים" שלא יכלו לספק רמת הגנה מספקת, ונדרש לשפר את הביצורים ואמצעי הלחימה ביישובים אלה על מנת לשלבם במערך הצבאי.
באוגוסט 1977 הוחלט לאחד את מחלקת ההגמ"ר (ההגנה המרחבית), שהייתה כפופה לאג"מ/ מטכ"ל, עם מפקדת ראש הג"א (התגוננות אזרחית). איחוד זה הביא להקמת מפקדת קצין חיל ראשי להג"א והגמ"ר, המכונה מקחל"ר.