stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
איגוד ישיבות ההסדר
רשימת הישיבות החברות בארגון

הרשימה היא לפי משה שמופיע באתר הארגון
ישיבת ההסדר קריית שמונה
ישיבת נהריה
ישיבת ההסדר רמלה
ישיבת שירת משה ביפו
ישיבת ההסדר נוף הגליל
ישיבת ההסדר שילה
ישיבת בית אורות הר הזיתים ירושלים
ישיבת ההסדר מעלה אפרים "אוצרות אפרים"
ישיבת ההסדר אור עקיבא
ישיבת ההסדר קריית גת
ישיבת כרמיאל נקראת ישיבת "כרמי-אל"
ישיבת ההסדר שעלבים
ישיבת ברכת יוסף באלון מורה
ישיבת איתמר
ישיבת רעותא כרמל (בהר חברון)
ישיבת "שיר לנריה" לב תל אביב
ישיבת הכותל
ישיבת ההסדר ירוחם
ישיבת הר עציון
ישיבת ההסדר "אורות משה" ראש העין
ישיבת ההסדר "אורות שאול"
ישיבת ההסדר עכו
ישיבת "מדברה כעדן" מצפה רמון
ישיבה גבוהה הסדר דימונה
ישיבת ההסדר "איילת השחר" אילת
ישיבת ההסדר "דרך חיים" קריית גת
ישיבת ההסדר "אורות יעקב"
ישיבת אור עציון
ישיבת ההסדר "המאירי"
ישיבת ההסדר "בינות" רעננה
ישיבת ההסדר ראשון לציון
ישיבת ההסדר "אור מאופיר"
ישיבת הסדר הגבוהה שדרות
ישיבה גבוהה גבעת אולגה
ישיבת "בית ועד הר חברון" עתניאל
ישיבת "ברכת משה" מעלה אדומים
ישיבת ההסדר תקוע
ישיבת ההסדר נווה דקלים
ישיבת ההסדר אשקלון
ישיבת טפחות
ישיבת ההסדר רמת גן
ישיבת ההסדר "מעלות יעקב הרצוג" מעלות
ישיבת ההסדר רמת השרון
ישיבת ההסדר "שדמות נריה"
ישיבת "ניר" קריית ארבע חברון
ישיבת ההסדר "חיבורים" בית שאן
ישיבת הר ברכה
ישיבת "אור וישועה" חיפה
ישיבה גבוהה-הסדר שבי שומרון
ישיבת "היכל אליהו" כוכב יעקב
ישיבת הסדר חולון
ישיבת "כרם ביבנה"
ישיבת ההסדר צפת
ישיבת ההסדר "אהבת ישראל" נתיבות
ישיבת הגולן
ישיבת "הר שלום" חומש
ישיבת "חיבורים" עפולה
ישיבת ההסדר "לב לדעת" שדרות
ישיבת "נצר מטעי" אריאל
ישיבת ההסדר בית אל
ישיבת ההסדר קרני שומרון
ישיבת "לב התורה"
קריאות ציבוריות

בשנת תשפ"א, לאחר תקיפת הרב אליהו מאלי ביפו, פרסם האיגוד מכתב לראש הממשלה בנימין נתניהו, לשר הביטחון בני גנץ ולשר לביטחון פנים אמיר אוחנה, בו הוא קרא לפעול להרתעה ביפו וברחבי הארץ.
בשנת 2021 פרסם הארגון מכתב לראש הממשלה נפתלי בנט, יחד עם איגוד הישיבות הגבוהות, נגד הפסקת הסבסוד לילדי אברכים.
ראו גם

איגוד הישיבות הגבוהות
ועד הישיבות
אסיף, כתב העת של איגוד ישיבות ההסדר
ספריית אסיף
הערות שוליים

1 2  אודות, באתר איגוד ישיבות ההסדר
↑  בני טוקר, "הצבא לא סופר את הרבנים", באתר ערוץ 7, 15 בנובמבר 2017
↑  קובי נחשוני,'"`UNIQ--nowiki-00000001-QINU`"'הרב זאב קרוב הלך לעולמו, באתר ynet, 17 בינואר 2018
↑  דביר עמר, לבקשת צה"ל: גיוס אוגוסט בהסדר יוקדם למרץ הקרוב, באתר ערוץ 7, 5 בפברואר 2024
↑  יהונתן גוטליב, מנכ"ל איגוד ישיבות ההסדר אורי פינסקי: "לא יכול להיות שיהודי יצטרך לפחד ביפו", באתר ערוץ 7, 21 באפריל 2021
↑  גיא עזרא,'"`UNIQ--nowiki-00000006-QINU`"'‏ראשי הישיבות הציוניות במכתב חריף לנפתלי בנט, באתר "סרוגים", 8 ביולי 2021
↑  איגוד הישיבות נגד החרגת הציונות הדתית מגזירות ליברמן, באתר ערוץ 7, ד' באב תשפ"א
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007308636405171  VIAF: 136581209   WorldCat (עם VIAF): 136581209
מיכאיל קוטוזוב

| --- | --- |

 לידה:  5 בספטמבר 1745 (יוליאני) סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 באפריל 1813 (יוליאני) (בגיל 67) בולסלבייץ, רפובליקת פולין 
 מקום קבורה:  קתדרלת קאזאן 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  Second Cadet Corps  האוניברסיטה של שטרסבורג 
 בן או בת זוג:  Yekaterina Golenishcheva-Kutuzova (1778–?) 
 צאצאים:  Elizaveta Khitrovo, Anna Golenishcheva-Kutuzova, Darya Golenishcheva-Kutuzova, Praskovya Kutuzova, Ekaterina Mikhaylovna Golenishcheva-Kutuzova 
 השתייכות:  צבא האימפריה הרוסית 
 תקופת הפעילות:  מ-1759 
 דרגה:  גנרל-פלדמרשל 
 פעולות ומבצעים
 המלחמה העות'מאנית-רוסית  קרב מצ'ין  כיבוש איזמאיל  מצור אוצ'קוב  קרב קינבורן  Battle of Dürenstein  Battle of the Danube  Battle of Ruschuk  Battle of Maloyaroslavets  Battle of Tarutino  Battle of Krasnoi  קרב קגול  המלחמות הנפוליאוניות  המלחמה העות'מאנית-רוסית  המלחמה העות'מאנית-רוסית  המצור על בנדר  קרב אוסטרליץ  קרב ברזינה  קרב בורודינו  קרב לרגה  Battle of Stănilești  הקואליציה האנטי-צרפתית השישית  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 עיטורים
 אביר הצלב הגדול במסדר מריה תרזיה  מסדר העיט האדום, דרגה 1  דרגה רביעית במסדר גאורגיוס הקדוש  מסדר גאורגיוס הקדוש, דרגה שנייה  עיטור  אנה הקדושה,  דרגה ראשונה  מסדר יוחנן הקדוש של ירושלים  אות המסדר אלכסנדר נבסקי הקדוש  מסדר גאורגיוס הקדוש, דרגה שלישית  עיטור אנדריי הקדוש  אביר במסדר אלכסנדר נבסקי  חרב הזהב של גבורה  מסדר העיט השחור  אות המסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 1  מסדר ולדימיר הקדוש, דרגה 2  מסדר גאורגיוס הקדוש, דרגה 1 
 
הנסיך מיכאיל אילריונוביץ' קוטוזוב (ברוסית: князь Михаи́л Илларио́нович Голени́щев-Куту́зов‏; 16 בספטמבר 1745 – 28 באפריל 1813 לפי הלוח הגרגוריאני) היה מצביא רוסי הנחשב כגיבור העם הרוסי וכמי שהציל את רוסיה מידי נפוליאון בונפרטה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מיכאל קוטוזוב נולד בסנקט פטרבורג לגנרל אילריון מיכאיילוביץ' קוטוזוב, ובהגיעו לגיל 15, בשנת 1760, גויס לצבא הרוסי. בתקופת יקתרינה השנייה החל להתבלט כקצין צעיר במלחמותיה של רוסיה נגד פולין בשנות ה-60 של המאה ה-18 ועם האימפריה העות'מאנית בשנות ה-70. בשנת 1774 נפצע בעינו הימנית בקרב מול הטורקים, ונסע לאירופה לשנתיים על מנת להירפא.
בשנת 1776, עם שובו, הועבר קוטוזוב לחצי-האי קרים ושירת שם תחת פיקודו של אלכסנדר סובורוב במהלך שש שנים. קוטוזוב קודם לדרגת קולונל (אלוף-משנה) בשנה שלאחר מכן.
מינויו לגנרל-מיור ב-1784 תחת הגנרל הנערץ אלכסנדר סובורוב הביא לקידומו המהיר. הצטיינותו במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792 -  שבמהלכה השתתף בקרבות החשובים של מצור אוצ'קוב, כיבוש איזמאיל ומאצ'ין - הביאה לו הערכה רבה בצבא, ובשנת 1791 קודם לגנרל-לויטננט. בעשור האחרון של המאה ה-18 מילא שורה של תפקידים, ביניהם שגריר בקונסטנטינופול, שגריר בברלין ומושל פינלנד, סנקט פטרבורג וליטא.  כמוכן מונה לגנרל מלא. אולם בשנת 1802, על רקע סכסוך עם הקיסר פאבל הראשון, פרש קוטוזוב מהצבא.
ביוגרפיה > המלחמה נגד נפוליאון - 1805

בשנת 1804 חברה רוסיה לאימפריה האוסטרית כנגד נפוליאון, ושנה לאחר-מכן שלחו הרוסים לעזרת האוסטרים שני צבאות. בראש אחד מהם הועמד קוטוזוב. הוא לא הספיק לחבור אל הצבא האוסטרי שחנה באולם, כיוון שזה האחרון הובס ונשבה על ידי נפוליאון, ובשל נחיתותו המספרית נסוג כדי להימנע מכיתור. בסופו של דבר, לאחר שאיבד 12,000 חיילים מתוך ה-50,000 שהיו לו, הצליח להתחמק מצבאו של נפוליאון ולהגיע לאולמוץ.
באולמוץ הציע קוטוזוב לקיסרים אלכסנדר ופרנץ לאסוף את כל הכוחות ורק אז לצאת למתקפה, אך הללו לא שעו לו ואף סילקו אותו מתפקיד המצביא. ב-2 בדצמבר 1805 תקפו את נפוליאון ליד אוסטרליץ ונחלו תבוסה קשה.
בשנים 1806–1811 שימש קוטוזוב כמושל קייב וליטא מטעם הקיסר אלכסנדר הראשון.
ביוגרפיה > המלחמה נגד העות'מאנים

בשנת 1811 מינה הקיסר אלכסנדר הראשון את קוטוזוב לעמוד בראש הצבא שנשלח כנגד הטורקים. בראשית אפריל אותה שנה קוטוזוב הגיע לחזית ובהמשך אותה שנה הביס את הצבא העות'מאני בקרב רושצ'וק, שבו פיתה את העות'מאנים לחצות את הדנובה וניתק אותם מקווי האספקה שלהם. באסטרטגיה דומה נקט קוטוזוב גם מאוחר יותר, נגד נפוליאון.
תוצאת הקרב הזה הייתה חתימת שלום בוקרשט של שנת 1812, שלפיו קיבלה רוסיה את בסרביה והאימפריה העות'מאנית התחייבה שלא לתקוף אותה, מה ששיפר מאוד את עמדותיה של רוסיה לקראת פלישתו של נפוליאון באותה שנה. אולם אלכסנדר הראשון שוב פיטר את קוטוזוב מהצבא.
ביוגרפיה > המלחמה של שנת 1812

ב-22 ביוני 1812 פלש נפוליאון לרוסיה בראש ה"גרנד ארמה" שמנה 700,000 חיילים.
ראש הצבא הרוסי בזמנו, מיכאיל ברקלאי דה טולי, לא רצה לסכן את צבאו בקרב מול צבאו האדיר של נפוליאון, מה גם שהוא היה בנחיתות מספרית מולו. הטקטיקה שנקט בה הצבא הרוסי הייתה נסיגה תוך השארת אדמה חרוכה לצבא נפוליאון המתקדם לתוך רוסיה, תוך כדי ניהול קרבות קטנים בכוחות צרפתים תועים ומזדנבים. טקטיקה זו של דה טולי, יצרה תרעומת בקרב הצבא הרוסי, תוך קריאה מצד גנרלים רבים להדחתו, ואכן ב-20 באוגוסט 1812 מונה קוטוזוב, הגנרל הוותיק, לראש הצבא.
קוטוזוב, לאחר שהמשיך זמן-מה במדיניות הנסיגה של ברקלאי, בחר לבסוף להתעמת עם צבאו של נפוליאון בקרב פנים אל פנים, ואכן זמן קצר אחר כך, ב-7 בספטמבר, התנגשו צבאות רוסיה וצרפת בקרב בורודינו.
קרוב ל-300,000 חיילים מכל צד השתתפו בקרב, שנחשב כקרב המתועד הגדול ביותר בהיסטוריה הצבאית עד לאותה עת.
האבדות היו קרוב לרבע מסדר הכוחות לכל אחד מהצדדים הלוחמים, והקרב נגמר ללא הכרעה ברורה. לאחר הקרב החליט קוטוזוב לחזור לטקטיקת הנסיגה והשארת אדמה חרוכה של דה טולי. הצעד הקיצוני ביותר שבוצע במסגרת מדיניות זו היה פינוי העיר מוסקבה מתושביה ושריפה מכוונת של העיר עד ליסוד, על מנת למנוע מנפוליאון וצבאו להפוך עיר אסטרטגית זו לבסיסם, ולמנוע מהם כל אספקת מזון אפשרית שהייתה בעיר. הצבא הצרפתי, מוכה קור ורעב, שב על עקבותיו כחודש לאחר שהגיע לעיר.
בזמן זה קוטוזוב פנה עם צבאו לכיוון מערב בהשאירו כח הטעייה קטן שהמשיך בתנועה מזרחה, על-מנת לבלבל את נפוליאון. התחבולה פעלה, וקוטוזוב הרוויח זמן יקר, במהלכו יכול היה לבנות ולצייד מחדש את צבאו, ולתקוף את קווי אספקת המזון של הצבא הצרפתי.
הצבא הצרפתי יצא ממוסקבה ב-19 באוקטובר וניסה תחילה לנוע לכיוון דרום רוסיה במטרה למצוא שם אספקה, אך קוטוזוב ידע זאת וחסם את הצרפתים בקרב מאלויארוסלאבץ. מרגע זה נמצא צבא נפוליאון בנסיגה מתמדת לכיוון מערב, כאשר קוטוזוב מאיים כל הזמן לכתרו. בסופו של דבר גורש נפוליאון מרוסיה ושארית צבאו הושמדה כמעט כליל בקרב ברזינה.
בעקבות הדיפת הכוחות הפולשים מרוסיה, זכה קוטוזוב לעיטור גאורגי הקדוש מדרגה ראשונה ולדרגת פילדמרשל, ונחשב לגיבור העם הרוסי עד היום.
ביוגרפיה > מותו

קוטוזוב נפטר ב-28 באפריל 1813 בעיירה בולסלבייץ שבחבל שלזיה, ונקבר בקתדרלת קאזאן בסנקט פטרבורג.
מורשתו

אנדרטאות רבות המפארות את קוטוזוב הוקמו בכל רחבי רוסיה בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1942, בתקופת מלחמת העולם השנייה, נקבע בברית המועצות עיטור על שמו, הנחשב עד ימינו לאחד העיטורים הגבוהים ביותר המוענקים ברוסיה.
קוטוזוב הוא דמות מרכזית בספר "מלחמה ושלום" של לב טולסטוי, והוא מתואר בו כגנרל נערץ וכמודל לרוסי המושלם.
מקנס

מֶקְנֶס (בערבית: مكناس, תעתיק מדויק: מכנאס; בצרפתית: Meknès; בברברית: ⴰⵎⴽⵏⴰⵙ - אַמְכְּנַאס) היא עיר במחוז פאס-מקנס שבצפון מרוקו. העיר שוכנת בגובה של כ-560 מטר מעל פני הים, כ-120 ק"מ מזרחית לבירה רבאט וכ-50 ק"מ דרום-מערבית לעיר פאס. על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2024, התגוררו במקנס כ-551,503 בני אדם, והיא העיר השישית בגודלה במרוקו (אחרי קזבלנקה, טנג'יר, פאס, מרקש וסלא).
מקנס נוסדה במאה ה-10 ושמה נגזר משמו של שבט "מקנסה" (Meknassa) הברברי שייסד אותה. שמו של השבט נגזר מהמילה הברברית שמשמעותה "לוחם". העיר שימשה בירת מרוקו בימי אסמאעיל מלך מרוקו (המוכר גם בשם "מולאי אסמאעיל"), והיא ידועה בשל רובע המדינה והעיר הקיסרית שלה, וכן בנייניה המונומנטאליים. מקנס נחשבת לאחת מארבע "הערים הקיסריות" (Les quatre villes impériales) של מרוקו, ובשנת 1996 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה ואקלים

מקנס שוכנת בגובה של כ-560 מטר ברמת סאיס (Saïs), בין הרי האטלס המרכזי מדרום והגבעות שמדרום להרי הריף מצפון. העיר נחלקת לשניים על ידי ואדי בופקראן (oued Boufekrane), החוצץ בין רובע המדינה והעיר הקיסרית מדרום-מערב, לבין העיר החדשה (la ville nouvelle), המכונה גם "חמריה", מצפון-מזרח.
האקלים בעיר הוא ים תיכוני עם השפעה יבשתית. הטמפרטורות הממוצעות בחודש אוגוסט נעות בין 18 °C ל-36 °C בעוד שבחורף הן נעות בין 2 °C ו-7 °C. כמות המשקעים השנתית עומדת על 400 עד 500 מ"מ בממוצע, ואלה יורדים בין חודש אוקטובר לחודש מאי, שבכל אחד מהם בין תשעה ל-14 ימים גשומים. עיקר הגשמים יורדים באביב ובסתיו, וסך הכל יש באזור 84 ימים גשומים בשנה בממוצע.
היסטוריה

ייסודה של מקנס מיוחס לשבט המקנסה הברברי שהעניק לה את שמה. בני השבט הגיעו ממזרח והקימו במקום יישוב כפרי לא מבוצר במאה ה-10. ייסודה של העיר ממש מתוארך לשנת 1063, עת שושלת אלמורביד (المرابطون, Almoravides) הקימה מעוז צבאי לא מבוצר במקנס, אשר שימש כמקום לאחסון מזון וכלי נשק. בתחילה נקראה העיר בשם "טגרארט" (Tagrart), דהיינו "קסרקטין", וסביבו קמו שווקים שעסקו בסחר במוצרי מתכת, כלי נשק ומוצרי עץ. העיר בוצרה לקראת סוף תקופת שושלת אלמורביד בתחילת המאה ה-12. שושלת אל-מוואחידון (الموحدون, Almohades) השתלטה על מקנס ב-1150, ושליטיה הרחיבו את העיר והקימו מערכת שהובילה אליה מים וארבעה בתי מרחץ. שליטיה הבאים של העיר היו בני שושלת מריניון (مرينيون, Mérinides) שהשתלטו עליה ב-1244. בתקופתם המשיכה העיר להתפתח ובלעה את הפרברים שקמו סביבה. בתקופה זו גדלה אוכלוסיית העיר כתוצאה מהגירה של מוסלמים ויהודים אשר נמלטו מפני הרקונקיסטה בספרד, ונוסדה הקהילה היהודית בעיר. בעיר נבנו קסבה (מצודה), וב-1350 נוסדה בה המדרסה הראשונה והידועה מבין שלוש - "מדרסת בו ענאניה" (المدرسة البوعنانية, Médersa Bou Inania).
תקופת הזוהר של מקנס החלה במאה ה-15, כאשר אסמאעיל מלך מרוקו עשה אותה לבירת מרוקו ב-1672. בתקופה זו שנמשכה עד מותו ב-1727 הוקמו בעיר רוב מבניה המונומנטאליים והעיר הקיסרית ובה הארמון המלכותי נוסדו מדרום לרובע המדינה. רובע חדש זה נבנה בסגנון ספרדי-מורי, והוקמו בו אורוות, מאגרי מים, מזרקות ומבנים נוספים. אסמאעיל הקיף את העיר בחומות באורך של 40 ק"מ וקבע בהן כעשרים שערים מפוארים. עם מותו של אסמאעיל ירדה העיר מגדולתה, ומאוחר יותר הועברה הבירה אל מרקש. רעידת האדמה שהחריבה את ליסבון ב-1755 פגעה גם במקנס, ואוצרותיה, כולל עיטורי מבנים, נלקחו ממנה ונקבעו בערים אחרות. ב-1912 קבעו הצרפתים את מפקדתם הצבאית במרוקו. רק בעשורים האחרונים[דרושה הבהרה], ולאור הפוטנציאל התיירותי הגלום באתרי העיר, החלו נערכות בה עבודות שיפוץ מקיפות במבניה החשובים.
העיר כיום

רוב תושבי העיר וסביבתה הם ברברים המדברים בניב ברברי בשפת יום-יום, לצד ערבית שהיא השפה הרשמית במדינה. כלכלת העיר נסמכת על התיירות, המסחר, התעשייה הזעירה, והשירותים, ובה מרוכזים מוסדות השלטון המחוזיים. למרות אתרי העניין הרבים שבעיר, מבחינה תיירותית מקנס עדיין שוכנת בצילה של פאס, שכנתה ממזרח. כ-140 מפעלים שוכנים בעיר, ומחצית מהם מתמקדים בעיבוד תוצרת חקלאית ומזון, ובעיבוד טקסטיל ועור. השטח מסביב לעיר פורה, ואוכלוסיית הכפרים והיישובים בסביבתה עוסקת בחקלאות, ומגדלת זיתים, הדרים, ענבים וירקות וכן במשק החי. בעיר נערכת תערוכה בינלאומית שנתית המוקדשת לחקלאות (le Salon international de l'agriculture), ומאז 2001 נערך בה גם ה"פסטיבל הבינלאומי לסרטי הנפשה של מקנס" (festival international du cinéma d'animation de Meknès או FICAM).
מקנס היא מקום מושבה של "אוניברסיטת מולאי אסמאעיל" (Université Moulay-Ismaïl) שהוקמה ב-23 באוקטובר 1989 על בסיס שתי פקולטות שנוסדו ב-1982. באוניברסיטה פקולטות למדעים, משפטים, כלכלה ומדעי החברה ולספרות ולמדעי הרוח. עוד פועלים במסגרת המוסד שני בתי ספר גבוהים - "בית הספר הלאומי המקצועי הגבוה" (L'École Nationale Supérieure d'Arts et Métiers או ENSAM) מאז 1997, ו"בית הספר הגבוה לטכנולוגיה" (École Supérieure de Technologie) מאז 1993.
בעיר שתי תחנות רכבת והיא מקושרת אל הבירה רבאט שממערב לה ואל פאס ממזרח באמצעות כביש מהיר A2 החולף מדרום לה. שדה תעופה קטן עם מסלול בודד (09/27) באורך של 9,252 רגל (2,820 מטר) שוכן בפאתיה המזרחיים של העיר.
אתרי העיר

חלקה ההיסטורי של העיר, השוכן בצידו המזרחי של ואדי בופקראן (oued Boufekrane), כולל את רובע המדינה מצפון, את המלאח (השכונה היהודית) הישן והחדש ממערב, ואת העיר הקיסרית והארמון המלכותי מדרום. העיר הקיסרית וארמון המלך נבנו על ידי אסמאעיל מלך מרוקו, שהעריץ את תרבות צרפת, בהשראתו של ארמון ורסאי. שטח העיר העתיקה שהוכרז כאתר מורשת עולמית, מקביל לשטחה של העיר בתחילת המאה ה-18, עת מקנס הייתה לבירת מרוקו. בהכרזה כלולים למעלה משמונים מבנים, ובהם אמת המים של שער ברדאין בצפון המדינה, 18 בתי מגורים, 25 מסגדים, תשעה משערי העיר ועשרה בתי מרחץ.
אתרי העיר > רובע המדינה

רובע המדינה הוא המקום בו החלו תולדותיה של מקנס. בצידה הדרומי שוכנת כיכר אל-הדים (Place el-Hédim), היינו "כיכר ההרס", המכונה כך בשל הרס הבתים שניצבו במקום על ידי מולאי אסמאעיל. הכיכר המלבנית נבנתה כדי לשמש רחבת כניסה לשער מנסור (ראו להלן) הנמצא מדרום לה, והיא הייתה בעבר מקום מפגש ומסחר. מצפון לכיכר ניצב מבנה מ-1882 המשמש כמשכנו של "מוזיאון דאר ג'מאי" (Musée dar Jamaï). הוא הוקם על ידי בני משפחת ג'מאי שירדו מנכסיהם, ועם תחילת השלטון הצרפתי הפך לבית חולים. ב-1920 הוסב המבנה למוזיאון שנוסד באופן רשמי ב-1926, והוא משנה את תצוגתו לפי עונות השנה. במבנה מוצגים שטיחים, תכשיטים, כלי קדרות, בדים, עבודות מעץ ומוצגים תרבותיים ואומנותיים נוספים. בצידו השני של השער נמצאת: כיכר ללה עוודה ששימשה בעבר את "מגרש המסדרים הגדול" של הסולטאן.
במרכזה של המדינה ניצבים המסגד הגדול שצריחו קרס בעת תפילת יום שישי ב-19 בפברואר 2010 והביא למותם של עשרות מתפללים, וכן מדרסת בו ענאניה. המדרסה נוסדה ב-1350 ובנייתה נמשכה עד 1358. היא נחשבת למבנה המרשים ביותר שהותירה שושלת מריניון בעיר. יש בה אולם תפילה, אגן טהרה וכיתות לימוד, והיא מעוטרת בעושר גג המבנה עשוי מרעפים ירוקים ואדומים. מדרסה בשם דומה נוסדה מספר שנים לאחר מכן גם בפאס. המסגד הגדול (La grande mosquée) שוכן בסמוך למדרסה. הוא הוקם במאה ה-11 על ידי שושלת אלמורביד. יש בו 11 שערים וארקאדה עם 143 קשתות וב-1203 נוסף לו המיחרב. מינרט המסגד רבוע ומצופה באריחים ירוקים, וקבועים בו חלונות ביפוריים (ראו תמונה לעיל).
שווקיה של העיר שוכנים בין כיכר אל הדים ובין המסגד הגדול. על אלה נמנים שווקים המוכרים מוצרי טקסטיל ושטיחים, שוק "אוקשן" (Okchen) המתמחה ברקמה, שוק "קיסריאת א-דאהב" (Qissariat ad-dahab) המתמחה בתכשיטים, שוק פשפשים ושוק לתבלינים ולעשבי תיבול.
אתרי העיר > העיר הקיסרית

העיר הקיסרית (ville impériale) שוכנת מדרום לרובע המדינה, ושער מנסור (Bab Mansour) מוביל אליה מכיכר אל הדים. השער הוא הידוע משערי מקנס, ואחד הידועים והמפוארים במרוקו כולה. גובה המבנה 16 מטר וגובה המעבר הקבוע בו הוא כשמונה מטרים. השער מצופה באריכי טרקוטה מזוגגים באמייל ("זליג'", Zellige, الزليج) ובכתובות. בנייתו של המבנה הקרוי על שם האדריכל שהקים אותו, החלה ב-1697 והושלמה בשנת 1732, היינו, לאחר מותו של מולאי אסמאעיל. בשער שלושה פתחים - המרכזי שבהם גדול משני האחרים שאינם משמשים כמעברים אלה לקישוט בלבד. הפתח המרכזי מוליך כיום אל גלריית אומנות התופסת את שטחו של המעבר ההיסטורי, באורך של 17 מטר וברוחב של 6.2 מטרים, ועל כן לא ניתן לעבור דרכו. מיד מדרום לשער ובתחומיה של העיר הקיסרית שוכנת כיכר לאלה אאודה (Place Lalla Aouda) ששימשה כרחבת מצעדים, ובצידה המזרחי שוכן מסגד הנושא את אותו שם.
סמוך מדרום-מערב לכיכר ניצבים שני מבנים. האחד הוא "אולם השגרירים" ("קובת א-סופארע") המכונה גם "קובת אל-חייטין" ("Koubat Al Khayatine" - "אולם החייטים") על שם שימושו הקודם של המבנה החל במאה ה-13. במבנה זה קיבל המלך אסמאעיל משלחות שגרירים זרות החל במאה ה-15. במרתפיו של האולם שכן בית כלא גדול, המכונה "כלא קרה" (Prison Qara) שבו נכלאו העבדים ששימשו את אסמאעיל בעבודות הבנייה רחבות ההיקף במקנס. רוב העבדים היו נוצרים ועל כן מכונה המבנה גם בשם "כלא הנוצרים" (Prison dse chrétiens). המבנה האחר הוא "המאוזוליאום של אסמאעיל" (Mausolée Moulay Ismaïl), המשמש גם כמסגד. אסמאעיל דאג לבנייתו של המבנה עוד בחייו, והוא חודש במאה ה-20 בתמיכתו של המלך מוחמד החמישי. המבנה מקיף מספר חצרות ואולם הקבר ותקרתו מעוטרים בעושר רב.
חומה נוספת חוצצת בין חלק זה של העיר הקיסרית לחלקה הדרומי הגדול בהרבה. כאן משתרע "מגרש הגולף המלכותי", שרכש את ייעודו זה ב-1971, והוא הוקם מחרס על חלק משטח הגנים המלכותיים. מדרום לו שוכנים מאגר אגדאל (Bassin de l'Agdal) ואסמי התבואה. המאגר באורך של 319 מטר וברוחב של 148.75 מטר, שטחו כ-40 דונם ועומקו כ-3.5 מטר. הוא הוזן במים שהובאו ממרחק של עד 25 ק"מ, והוא שימש הן כמאגר מים והן כבריכת נופש למשפחת המלוכה. האסמים צמודים למאגר מדרום והם שימשו לאחסנת תבואה שנועדה להזין את 12,000 סוסיו של המלך. חלק מהקשתות הנושאות את התקרה שוחזרו אך היתר עומדות בהריסותיהן. קירותיו העבים של המבנה שמרו על טמפרטורה קבועה אשר סייעה בשימור התבואה. ממזרח למגרש הגולף שוכן הארמון המלכותי (Palais Royal), המכונה גם "דאר אל-מאחזן" (Dar El Makhzen). הארמון רחב ממדים אך בנייתו מעולם לא הושלמה.
תקרת המאוזוליאום של מולאי אסמאעיל
האסמים
אגן אגדאל ואסמי התבואה בצידו המרוחק
דר אל-מא
יהדות מקנס

תחילתה של הקהילה היהודית במקנס עם הגיעם של יהודי גירוש ספרד לעיר, והיא מנתה 30,000 איש בשיאה. בתקופת מולאי אסמאעיל זכו היהודים להגנה, אך הוטלו עליהם מסים כבדים. ב-1679 הכריח אסמאעיל את יהודי העיר לעבור להתגורר במלאח הישן שהוקם בצמוד ממערב לרובע המדינה. בסוף המאה ה-18 היו יהודי מקנס, כמו יהודי פאס, לקורבן של פוגרום קשה, ובשנת 1911 שוב נערכו בהם פרעות, והמלאח הושם במצור משך שלושה חודשים, וזה נפסק רק לאחר התערבות הצרפתים. פוגרום קשה ממנו אירע ב-17 באפריל 1912, בתגובה לתחילת השלטון הצרפתי במרוקו באופן רשמי. כ-150 יהודים נרצחו ורבים נפצעו, אך מרבית האוכלוסייה היהודית נמלטה לארמון המלכותי ומצאה בו מסתור עד שחרורם על ידי תגבורת של הצבא הצרפתי ב-28 באפריל 1912.
באמצע שנות ה-20 הוקם המלאח החדש ממערב לקודמו, והוא התאפיין ברחובות רחבים וישרים ובבתי מידות. ברובע זה הוקם בית הכנסת של רבי יהושע ב-1926 וב-1930 נפתח בו תלמוד תורה. הרובע הוקף בחומה ושעריו ננעלו מידי לילה, כלקח מהפרעות שהתרחשו בעיר בעשור הקודם. ברשות הקהילה היו שני בתי קברות - בית הקברות ישן במלאח הישן ובית הקברות חדש בקצהו המערבי של המלאח החדש, והיא הפעילה את המוסדות היהודיים המקובלים. הקהילה החלה להצטמצם עם הגירת יהודי העיר מחוץ למרוקו במהלך המאה ה-20, והתחסלה כמעט לחלוטין לאחר שמרוקו זכתה לעצמאותה ב-1956. כיום מתגוררים כ-200 יהודים במלאח החדש. על יהודי העיר הנודעים נמנים, שושלת הרבנים ממשפחת בירדוגו, ביניהם רבי משה בירדוגו, רבי רפאל בירדוגו, רבי יקותיאל בירדוגו, רבי יעקב בירדוגו, רבי יעקב טולידאנו (מהרי"ט), רבי משה מאימראן, רבי יוסף אלקובי, רבי רפאל אלקובי, הפייטן רבי דוד בן חסין, הפייטן רבי משה בן יעקב אדאהן שפיוטו סוכה ולולב לעם סגולה התפרסם ומושר אצל כל בני עדות המזרח, רבי רפאל ברוך טולדנו ששימש כאחרון רבני העיר וכן כראש אבות בתי הדין, ושמו נודע בכל העולם היהודי הרבה מעבר למרוקו, יעקב טולידאנו שהיה ראש אבות בתי הדין וכן הרבנים לבית משפחות משאש וחליוה (חלואה). ורבי יצחק אוחנה ששימש בעלותו לארץ ישראל כרב של קריית שמונה.
ערים תאומות

צרפת נים, צרפת
קזחסטן אלמטי, קזחסטן
ראו גם

ווליביליס
כיכר אל-הדים
הערות שוליים

1 2  Fès - Meknès (Morocco): Urban Communes and Urban Centers in Provinces and Prefectures - Population Statistics, Charts and Map, citypopulation.de
↑  La Situation Géographique
↑  Informations générales
↑  Industrie
↑  אתר האוניברסיטה
↑  Aperçu Historique
↑  Bab Mansour Laalej
↑  The historic buildings most famous
↑  Les monuments historiques les plus célèbres
↑  Le Bassin de l'Agdal
↑  המלאח (הרובע היהודי)
↑  The Alaouite Dynasty
↑  Jewish Quarter
↑  פרעות 1912
↑  Meknes
↑  מופיע בפירוש  אור החיים (ספר)  דברים א טז
↑  חקר מסורת יהודי מרוקו
מראה מהעיר החדשה לעבר העיר העתיקה של מקנס. ואדי בופקראן בחזית התמונה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550313505171  LCCN: n80067218  MusicBrainz: dc5b9d93-8dff-40b5-9741-cc4936cce339  TDVİA: miknas  VIAF: 129002623   WorldCat (עם VIAF): 129002623 
המינרט של המסגד הגדול, שקרס בעת תפילת יום השישי ב-19 בפברואר 2010. מבט מגג מדרסת בו ענאניה
שער אל-ברדאין בפינה הצפונית של המדינה
שער מנסור
מראה במדרסת בו ענאניה
מאגר המים הצמוד לאסמים.
מולאי אסמאעיל, מלך מרוקו
שער התלמוד תורה במקנס
זליג' בכיכר אל-הדים
אובונטו (לינוקס)

.
| --- | --- |


צילום מסך של אובונטו 18.04 בעברית
 מפתח:  .Canonical Ltd / קרן אובונטו
 משפחה:  גנו/לינוקס
 מודל קוד:  קוד פתוח
 מחזור חיים:  20 באוקטובר 2004 – הווה (20 שנה) 
 גרסה אחרונה:  24.04 LTS ב־25 באפריל 2024 (לפני 10  חודשים ו־6  ימים)
 סוג גרעין:  מונוליטי
 סוג רישיון:  הרישיון הציבורי הכללי של גנו
 מצב עבודה:  עדכני
 מנהל חבילות:  Dpkg 
 סביבת שולחן עבודה:  GNOME 
 מבוססת על:  דביאן 
 פלטפורמות:  x86-64, ppc64, IBM System/390, ARM, x86, RISC-V 
 אתר אינטרנט:  https://ubuntu.com/ 
 
אוּבּוּנטוּ (אנגלית: Ubuntu) היא מערכת הפעלה והפצת גנו/לינוקס חופשית עם קוד פתוח המבוססת על דביאן. אובונטו מומנה ברובה על ידי היזם הדרום אפריקני מרק שאטלוורת'. היא הופצה לראשונה ב-20 באוקטובר 2004 (גרסה Warty Warthog 4.10).
לאובונטו יש שלוש מהדורות רשמיות:
Ubuntu Desktop למחשבים אישיים
Ubuntu Server לשרתים ולענן
Ubuntu Core לאינטרנט של הדברים.
גרסה חדשה של אובונטו מופצת כל שישה חודשים. גרסה עם תמיכה לטווח ארוך מופצת כל שנתיים.
בעזרת הקהילה, קנוניקל מפתחת, משווקת ומפיצה את אובונטו במודל מריטוקרטי (שבו בעלי הכישורים הם בעלי השליטה). קנוניקל מפיצה עדכוני אבטחה ומספקת תמיכה בחינם לכל גרסה, החל מתאריך ההפצה שלה ועד לתאריך נקוב מראש שבו התמיכה מסתיימת. קנוניקל מרוויחה ממכירת שירותי פרימיום הקשורים לאובונטו.
אובונטו פותחה כדי לספק מענה ראוי לצורכי המשתמשים הביתיים, וככזו אחת ממטרותיה העיקריות היא להפוך את מערכת ההפעלה לינוקס לזמינה וקלה לשימוש. המערכת מופצת עם מספר רב של תוכניות מותקנות מראש, כגון תוכנת הדואר האלקטרוני מוזילה ת'נדרבירד, דפדפן האינטרנט מוזילה פיירפוקס, חבילת היישומים המשרדיים ליברה אופיס ועוד.
מקור השם

אובונטו, שעל שמה קרויה התוכנה, היא פילוסופיה אתית הומניסטית המתמקדת באמון ובקרבה שבין כל אדם לרעהו, פילוסופיה זו מהווה עקרון חשוב לשבטי הזולו והקוסה.