stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עשות אשקלון

| --- | --- |

סמליל החברה
 נתונים כלליים
 סוג:  חברה ממשלתית, חברה ציבורית
 בורסה:  הבורסה לניירות ערך בתל אביב
 סימול:  עשות
 מייסדים:  אפרים אילין 
 תקופת הפעילות:  1951–הווה (כ־74 שנים) 
 חברת אם:  אלביט מערכות 
 מיקום המטה:  אשקלון 
 משרד ראשי:  אשקלון
 שליטה בחברה:  קרן פימי
 ענפי תעשייה:  ביטחון, תעופה אזרחית
 מוצרים עיקריים:  מערכות הנעה לרק"מ, מכללים לתעופה אזרחית
 שווי שוק:  1.36 מיליארד ש"ח (16 במרץ 2025)
 הכנסות:  327 מיליון ש"ח (2023)
 רווח תפעולי:  42.3 מיליון ש"ח (2023)
 רווח:  32.6 מיליון ש"ח (2023)
 הון עצמי:  397 מיליון ש"ח (2023)
 סך המאזן:  681 מיליון ש"ח (2023)
 יו"ר:  ישי דוידי
 מנכ"ל:  אלי דמרי
 עובדים:  יותר מ-560
  
 www.ashot.co.il
 
מנוע היברידי - מוצר בפיתוח של עשות אשקלון
עשות אשקלון תעשיות בע"מ היא חברה העוסקת בייצור של מערכות מבוססות גלגלי שיניים, גלים למנועי סילון, ממסרות לשימושים צבאיים, תעופתיים, רכבי שטח וציוד בניה. היא מתמחה בייצור חלקי מכונות מטונגסטן, במערכות הנעה וחלקי חילוף לרכב קרבי משוריין, לצד פיתוח וייצור של מיכלולים ורכיבים לתעופה.
החברה שוכנת באשקלון ומועסקים בה כ-500 עובדים. חברת-הבת של עשות אשקלון, "Reliance Gear Corporation", שוכנת בשיקגו, ומשמשת כזרוע של "עשות אשקלון" בשוק האמריקאי. היא מתמחה בייצור גלגלי שיניים מיוחדים ובשחזור גלגלי שיניים לצורך ייצור חלקי חילוף, משרתת לקוחות מקומיים בארצות הברית ואת חברת האם.
החל מיוני 2022 החברה נמצאת בשליטת קרן פימי לאחר שקודם לכן הייתה חברה-בת של תעש מערכות.
היסטוריה > במאה ה-20

ראשית החברה בהקמת מפעל, החל משנת 1958, על ידי חברת קייזר אילין, לייצור חלקי חילוף שונים ובעיקר ייצור תמסורות עבור כלי-רכב שהרכיבה בישראל. הייצור בפועל החל ב-1960.
בשנת 1967 רכשה ממשלת ישראל את המפעל, לאחר שנקלע לקשיים כספיים, במטרה להמשיך ולייצר חלקי חילוף ומכלולים לכלי רכב בישראל, והוא הפך לחברה ממשלתית "עשות אשקלון תעשיות" שהוקמה לשם כך, כחברה בת של "התעשייה הצבאית" (תע"ש).
בשנת 1969 החלה החברה לייצר סרנים עבור חברת הרכב הישראלית אוטוקרס. אך רוב הייצור שלה הופנה למערכת הביטחון, בין השאר במחצית השנייה של שנות ה-70 החלה לייצר מתלים, תמסורת רכיבי הינע ופגזים חודרי שריון קינטיים עבור טנק המרכבה.
בשנות ה-80 הרחיבה החברה את סל המוצרים שלה, היא החלה לייצר מכלולים לענף התעופה, בנוסף ייצרה טרקטור בשיתוף קואופרטיב "גרנות". בתקופה זו גם החלה להפנות חלק ניכר מהייצור לייצוא, בין השאר סיפקה רכיבים לחברות וולוו משאיות ובואינג.
בשנת 1992 הונפקו ניירות הערך של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, אך רק כ-12.5% ממניות החברה נמצאו בידי הציבור.
בשנת 1998 החלה החברה לספק רכיבים למנועי סילון עבור חברת רולס-רויס הבריטית; חוזה שחודש מאז מספר פעמים.
היסטוריה > במאה ה-21

באוגוסט 2003, ועדת השרים לענייני הפרטה אישרה את הצעתו של שר האוצר בנימין נתניהו להפרטת החברה, שכללה מכירה של כל מניות המדינה בחברה, כמקשה אחת, למשקיע או לקבוצת משקיעים. במהלך 2004 הוכן מכרז ההפרטה והוא פורסם בנובמבר 2004, לאחר אישור של ועדת הכספים. במכרז זכתה קבוצת משקיעים בראשות יו"ר הכנסת לשעבר אברהם בורג, תמורת 16.5 מיליון שקל. אולם תחקיר של "ידיעות אחרונות" מספטמבר 2005 עלה החשד כי במימון הרכישה השתתפו שני אישים שהואשמו במרמה ובהונאה, ונאסר עליהם לרכוש את המפעל ובהוראת מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, הוקפאה הפרטת עשות אשקלון. בדצמבר 2005 אישרה ועדת השרים לענייני הפרטה את המכירה, לאחר שקבוצת הרוכשים הודיעה שלא תסתייע במימון של השניים החשודים בפלילים. אך המחלקה הכלכלית בפרקליטות המדינה החליטה להמשיך בחקירה, בטענה שבורג משמש כ"איש קש" של השניים למרות הכל. בנובמבר 2006 נסגר תיק החקירה בעניין, אך המכירה בוטלה. אחד השותפים בעסקה עתר לבג"ץ נגד ביטול העסקה, אך עתירתו נדחתה.
בשנת 2007 זכתה החברה במכרזים של משרד הביטחון לייצור מערכות הנעה לטנק המרכבה סימן 4 ולנגמ"ש ה"נמר" בהיקף 46 מיליון דולר וכן במכרז למיגון נגמ"שי נמר.
בשנת 2011 רכשה "עשות אשקלון" את חברת ".Reliance Gear Corp" מארצות הברית.
בשנת 2013 החליטה הממשלה מחדש על הפרטת החברה, כחלק מהפרטת תעש מערכות. חלק ממניות החברה היה ישירות בידי מדינת ישראל, וגם מרבית מניות החברה האם, תעש מערכות, היו בידי המדינה. בנובמבר 2018, עם מכירת תעש מערכות ל"אלביט מערכות", העבירה המדינה את מניותיה ב"עשות אשקלון" לתעש מערכות, ו"עשות אשקלון" חדלה להיות חברה ממשלתית.
באוקטובר 2021 רכשה קרן פימי מ"אלביט מערכות" 85% מהבעלות בעשות אשקלון, תמורת 285 מיליון ש"ח.
באפריל 2024 רכשה "עשות" את חברת "אי.די.סי", שמייצרת רכיבים לטנק מרכבה ולנגמ"שי נמר, תמורת 46 מיליון שקל במזומן ובמניות.
חורחה לואיס בורחס

.
| --- | --- |

חורחה לואיס בורחס ב-1951
 לידה:  24 באוגוסט 1899 ארגנטינה בואנוס איירס, ארגנטינה
 פטירה:  14 ביוני 1986 (בגיל 86) שווייץ ז'נבה, שווייץ
 שם לידה:  Jorge Francisco Isidoro Luis Borges Acevedo 
 מדינה:  ארגנטינה ארגנטינה
 לאום:  ארגנטינאי
 מקום קבורה:  בית הקברות דה רואה 
 שם עט:  B. Suarez Lynch, H. Bustos Domecq 
 עיסוק:  סופר, מסאי ומשורר
 מקום לימודים:  קולז' קלווין 
 שפות היצירה:  צרפתית, גרמנית, אנגלית, ספרדית 
 סוגה:  שירה, מסה 
 יצירות בולטות:  The Library of Babel 
 הושפע מ:  סרוואנטס, רוברט לואיס סטיבנסון, פרנץ קפקא, הרמן מלוויל, ארתור שופנהאואר, ג. ק. צ'סטרטון, ה.ג. ולס, אדגר אלן פו, ג'ונתן סוויפט, דנטה, ורגיליוס, אפלטון, ויליאם שייקספיר
 השפיע על:  חוליו קורטאסר, אומברטו אקו, איטלו קאלווינו, ז'ורז' פרק, סטניסלב לם, פיליפ ק. דיק, רוברטו בולניו, פול אוסטר, אורהאן פאמוק, ז'אן בודריאר, מישל פוקו
 בן או בת זוג:  Elsa Astete Millán (21 בספטמבר 1967–1970)  מריה קודמה (22 במאי 1986–14 ביוני 1986)   קונספסיון גררו 
 פרסים והוקרה:  Gran Premio de Honor de la SADE (1944)  פרס בלצן (1980)  הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (1983)  הפרס העולמי ע״ש סינו דל דוקה (1980)  אביר גדול עם כוכב במסדר הבז (1979)  פרס מיגל דה סרוואנטס (1979)  אביר הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (30 באוקטובר 1984)  פרס יהלומי קונקס (1984)  קצין גבוה במסדר החרב של יעקב הקדוש (1984)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מורסיה (1985)  פרס עולם הפנטזיה למפעל חיים (1979)  אביר בלגיון הכבוד (1983)  דוקטור לשם כבוד מאת אוניברסיטת פריז (1978)  מפקד מסדר האמנויות והספרות (1962)  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (1965)  צלב המפקד של מסדר המצוינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (1979)  פרס פורמנטור (1961)  קצין בכיר במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית (27 בדצמבר 1967)  מפקד במסדר השמש של פרו (1965)  פרס אדגר (1976)  מפקד במסדר ברנרדו או'היגינס (1976)  פרס ירושלים (1971)  פרס אלפונסו רייס הבינלאומי (1973)  מסדר הבז  מסדר האמנויות והספרות  מסדר השמש של פרו  מסדר החרב של יעקב הקדוש  מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של פרו  מסדר אלפונוסו העשירי החכם  מסדר האימפריה הבריטית  עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה  דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הלאומית סן מרקוס  מסדר ברנרדו או'היגינס  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 חתימה:   
 
חורחה לואיס בורחס (בספרדית: ( audio) Jorge Luis Borges; ‏24 באוגוסט 1899 – 14 ביוני 1986) היה סופר ארגנטינאי. מגדולי היוצרים בלשון הספרדית אשר קמו באמריקה הלטינית. בורחס היה גם מסאי ומשורר, אך עיקר כוחו בסיפוריו הקצרים.
חייו > ילדות ונעורים

בורחס נולד בבואנוס איירס. שמו המלא היה חורחה פרנסיסקו איסידורו לואיס בורחס אסוודו, אך הוא מעולם לא השתמש בצורה זו של שמו. אביו, חורחה גיירמו בורחס, היה עורך דין ומרצה לפסיכולוגיה, והיה בעל נטיות ספרותיות ("הוא ניסה להיות כותב אך נכשל בניסיונו", אמר פעם בורחס. "הוא כתב כמה סונטות טובות מאוד"). אימו, לאונור אסוודו סוארס, הייתה מתרגמת. המשפחה הייתה ממוצא איטלקי, ספרדי, פורטוגזי ובריטי. השפות המדוברות בבית בורחס היו ספרדית ואנגלית, ובורחס הצעיר גדל מילדות באווירה רב-לשונית. הוא גדל בשכונת פלרמו, בבית גדול בעל ספרייה עשירה.
בשנת 1902 נולדה לבורחס אחות בשם נורה. אביו של בורחס לקה באותה מחלה שתיטול ברבות הימים מן הבן המפורסם את מאור עיניו, וכך, בשנת 1914 עברה המשפחה לז'נבה, שם קיבל האב טיפול בעיניו, בעוד הבן השלים את לימודיו, בין השאר בצרפתית, שבתחילה הציבה בפניו קשיים מסוימים, ולימד את עצמו גרמנית. בשנת 1918 סיים לימודי תיכון בקולג' ז'נבה (Collège de Genève).
לאחר סיומה של מלחמת העולם הראשונה המשיכה משפחת בורחס בנדודיה באירופה, ובמהלך שלוש שנים גרה בלוגאנו, ברצלונה, מיורקה, סביליה ומדריד. בספרד התחבר בורחס הצעיר לתנועת האוונגרד "אולטרה", ופרסם במגזין "גרסיה" (Grecia – בספרדית פירושו "יוון") את שירו הראשון "המנון לים", שהיה בסגנונו של וולט ויטמן.
חייו > קריירה ספרותית מוקדמת

ב-1921 שבה משפחת בורחס לבואנוס איירס. בורחס הצעיר ייבא לארגנטינה את עקרונות תנועת ה"אולטרה" (Ultraísmo) והחל להיות פעיל בחוגים ספרותיים, לפרסם שירים, מאמרים וסיפורים קצרים. בשנת 1923 פרסם את קובץ שיריו הראשון – Fervor de Buenos Aires. הוא כתב למגזין האוונגרד Martín Fierro (אנ'), שדגל בגישה של התרכזות באמנות, שנגדה את גישתם של חוגי אוונגרד אחרים, מעורבים פוליטית, כגון "קבוצת בואדו" שהונהגה על ידי הסופר רוברטו ארלט. הוא ייסד את המגזינים "פריסמה" (ששיטת הפצתו הייתה הדבקה של גיליונות ענק על קירות העיר בואנוס איירס) ו"פרואה", והיה מן הכותבים הקבועים במגזין "סור", בעריכת הסופרת ויקטוריה אוקמפו (Victoria Ocampo), אשר הפך למגזין הספרותי המוביל בארגנטינה. אוקמפו הפגישה אותו עם הסופר אדולפו ביוי קאסארס (Adolfo Bioy Casares), שהפך להיות מידידיו הקרובים, ושותף לדרכו הספרותית.
ב-1933 הפך לעורך המוסף הספרותי של העיתון "קריטיקה" ושם פרסם את סיפוריו הקצרים שייאספו בעתיד לקובץ "Historia universal de la infamia" – "דברי ימי תועבת העולם" (יצא לאור בעברית בהוצאת "עם עובד – פרוזה אחרת" בשנת 1987). קטעים אלו, הנעים בין סיפורים בדויים קצרים וקטעים תיעודיים המשתמשים בטכניקות של בדיון על מנת לספר סיפורים מפורסמים מתרבויות שונות, שהיו ביסודם אמת, כללו אף "זיופים" ספרותיים שהתיימרו להיות קטעים מתורגמים מיצירות נודעות שאינן נקראות בתכיפות. על אף שבורחס התייחס לסיפורים אלו כ"תרגילים לשעשוע", הייתה להם השפעה חשובה על הספרות הדרום אמריקאית. הסיפורים יצאו לאור לראשונה כקובץ בשנת 1935 והם נחשבים לתפנית חשובה בהיסטוריה של הספרות באמריקה הלטינית ובשפה הספרדית.
עד לשנת 1939 המשיך בורחס בעבודתו הספרותית כעורך בהוצאה לאור בארגנטינה, וכן כתב סיפורים למגזין "אל אוגר" (El Hogar).
חייו > תקופת הפרוניזם והתעוורותו של בורחס

מות אביו בשנת 1938 היה אבדה אישית גדולה לבורחס, מאחר שהשניים היו קרובים באופן בלתי רגיל. בראש השנה האזרחית בשנת 1939 נפגע בורחס בתאונה כאשר ראשו נחבט בחלון בעת שעלה במדרגות. בבית החולים כמעט ומת מהרעלת דם. שם גם החל לכתוב סיפורים עלילתיים קצרים, ובשנת 1941 יצא לאור הקובץ El jardín de senderos que se bifurcan (בעברית "גן השבילים המתפצלים"). בקובץ זה מגיע בורחס לידי שלמות סגנונית. הוא כולל סיפורים קצרים הנושאים כולם את חותמו המיוחד – ההשכלה הרחבה, ההרמזים (האמיתיים או המדומים) לספרים (אמיתיים או בדויים), הברק הלשוני, הצמצום, וההתייחסות הפיוטית לנושאים הגותיים בפילוסופיה ובמתמטיקה. אף שחוגים ספרותיים בארגנטינה ראו בספר יצירת מופת, לא זכה הספר בעת פרסומו להצלחה לה קיווה בורחס.
בשנת 1941 פרסם את הקובץ "בדיונות" ("Ficciones") שכלל את כל סיפורי "גן השבילים המתפצלים" יחד עם סיפורים חדשים, בהם "La muerte y la brújula" ("המוות והמצפן") ו-Funes el memorioso ("פונס הזכרן").
החל מ-1937 עבד בורחס כספרן בספרייה עירונית בבואנוס איירס. ב-1946, עם עלייתו לשלטון של חואן פרון, "קודם" בורחס לתפקיד של משגיח על עופות וארנבות בשוק העירוני, תפקיד שממנו התפטר מיד. עד תקרית זו הסתכמה פעילותו הפוליטית של בורחס להוספת חתימתו לעצומות פרו-דמוקרטיות, אך מיד לאחר פיטוריו נשא בורחס נאום בפני אגודת הסופרים והמשוררים הארגנטינאית ובו אמר "דיקטטורות מקדמות דיכוי, דיקטטורות מקדמות כניעות, דיקטטורות מקדמות אכזריות, אך גרוע מכול – דיקטטורות מקדמות אידיוטיזם".
ללא עבודה מסודרת, וכשראייתו הולכת ודועכת מחמת מחלה תורשתית שבה לקה גם אביו, החל בורחס בקריירה של מרצה. בקריירה זו הצליח בורחס, ועל אף שסבל מדיכוי ומרדיפות בימיו של הפרוניזם, מונה לנשיא אגודת הסופרים הארגנטינאית (1950–1953), ולפרופסור באגודה הארגנטינאית לתרבות אנגלית. בשנת 1953 פרסם את הסיפור "El Sur" ("הדרום") בעל המוטיב הביוגרפי, המתאר את התאונה שעבר בשנת 1939. סיפורו הקצר "אמה צונץ" הוסרט בשנת 1954 על ידי הבמאי ליאופולדו טורה נילסון, תחת השם "ימי הזעם". בתקופה זו כתב אף מספר תסריטים.
עם נפילתו של המשטר הפרוניסטי, מונה בורחס בשנת 1955 למנהל הספרייה הלאומית. בתקופה זו התעוור חלקית:
אנשים מדמיינים את העיוור סגור בתוך עולם שחור. ישנה שורה של שייקספיר שלכאורה תומכת בתפישה הזאת "מתבונן באפלה שרואים העיוורים". אבל אם מפרשים אפלה כשחור השורה של שייקספיר שגויה. אחד הצבעים שעיוורים (על כל פנים העיוור הזה) מתגעגעים אליו הוא הצבע השחור... באיזשהו אופן הייתי אני המרכז של תשע מאות אלף ספרים בשפות שונות, ונוכחתי שאני בקושי מסוגל לפענח את הכתוב על הכריכות... שתי מתנות סותרות: ספרים רבים ולילה, ספרים וחוסר היכולת לקרוא אותם.
בתקופה זו קיבל את הפרס הלאומי לספרות, ואת הראשון מבין תוארי "דוקטור של כבוד" מהאוניברסיטה של קוז'ו בארגנטינה. בורחס שימש אף כמרצה לספרות באוניברסיטת בואנוס איירס, ובמשרות זמניות באוניברסיטאות נוספות. כיוון שלא היה יכול לקרוא או לכתוב, החל להיעזר באימו שהפכה למזכירתו האישית.
החלטתי. אמרתי לעצמי: מכיוון שאיבדתי את העולם היקר של המראות, אני צריך ליצור משהו אחר. אני צריך ליצור את העתיד, משהו שיירש את העולם הנראה לעין, העולם שאיבדתי למעשה.
חייו > פריחת הקריירה הספרותית של בורחס

פרסומו הבין-לאומי של בורחס החל בערך בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1961 קיבל (בצוותא עם סמואל בקט) את הפרס החשוב "פרס פורמנטור". הפרס הוביל לשורה של כיבודים בין-לאומיים, ומסע הרצאות בארצות הברית. בשנת 1962 פורסם קובץ של סיפוריו לראשונה בשפה האנגלית. הוא המשיך במסעות הרצאות באירופה ובדרום אמריקה. בשנת 1965 קיבל תואר אבירות ממלכת אנגליה. שיתוף הפעולה שלו עם המתרגם האנגלי נורמן תומאס די ג'ובאני, אשר החל בשנת 1967, הפך אותו למפורסם מאוד בארצות דוברות אנגלית. בשנים אלו המשיך לפרסם את ספריו "ספר היצורים הדמיוניים", "ספר החול" ו"הדו"ח של דוקטור ברודי". כן פרסם קובץ הרצאות בשם "שבעה לילות".
בשנת 1971 זכה בורחס בפרס ירושלים, ובמסגרת זו ביקר בישראל. לאחר מות אימו בשנת 1975 החל בורחס בטיולים ברחבי העולם, שנמשכו עד מותו.
בורחס נישא פעמיים. בפעם הראשונה ב-1967 לידידה ותיקה בשם אלסה אסטטה מיז'אן, אשר אך התאלמנה מבעלה בטרם נישאה לבורחס. נישואים אלו נמשכו שלוש שנים, ולאחר מכן התגרשו השניים, ובורחס חזר לחיות עם אימו. בשנותיו האחרונות חי עם מריה קודמה, חוקרת ספרות אשר שימשה גם כמזכירתו האישית. יחד עמה פרסם ספר מסעות בשם "אטלס". השניים נישאו בשנת 1986, חודשים ספורים לפני מותו של בורחס. בורחס מת מסרטן הכבד בז'נבה, העיר שבה בחר לבלות את ימיו האחרונים, לזכר התקופה המאושרת שבה למד שם כמתבגר. הוא נקבר בז'נבה.
בורחס היה מועמד לפרס נובל פעמים רבות, אך מעולם לא זכה בו.
השפעות לאומו וזהותו על יצירתו > בורחס כארגנטינאי וכאזרח העולם

עבודתו של בורחס כללה פרספקטיבה רחבה ששיקפה את האתניות המגוונת של מולדתו ארגנטינה, את החשיפה בגיל מוקדם לספריה העשירה בבית אביו, ואת חיי הנדודים שחי במשך תקופות ארוכות בחייו. כנער ביקר באזורי הגבול של ה"פמפס", ולאחר מכן סייר באירופה עם משפחתו. כבוגר הקדיש חלקים ניכרים מחייו למסעות הרצאות ברחבי העולם, ואופיינית היא בחירתו למות בז'נבה, שבה שהה כתלמיד תיכון. יצירתו של בורחס מושפעת מכל התרבויות שפגש, והיא מתעלה מעל הבדלי גזע ולאומיות.
בורחס הוא אוניברסליסט, ועבודתו קיבלה השראה ממקורות רבים ומגוונים – מסאגות איסלנדיות ואנגלו-סקסיות, ועד למקורות עתיקים מן המזרח הקרוב והמזרח הרחוק. גישה זו התנגשה עם הלאומנות שעודד משטרו של חואן פרון. התנגשות זו (אשר עלתה לבורחס במשרתו, ובשנים של מאבק פוליטי) הפכה את בורחס לביקורתי ביחס לממשלות, עד כדי כך שבהקדמה לספרו "אטלס" הוא מגדיר עצמו כאנרכיסט. כאשר אוהדי הנאציזם בארגנטינה טענו כי בורחס יהודי, ובמשתמע מכך כי ישנו פגם בזהותו כארגנטינאי, הגיב בורחס במאמר "Yo Judío", (אני, היהודי) בו כתב כי היה גאה להיות יהודי, אך הציג גנאלוגיה מפורטת שלו, והראה את מקורותיו הנוצריים, תוך שהוא מסביר כי לכל נוצרי ממוצא ספרדי יש שורשים יהודיים מתקופת האנוסים.
השפעות לאומו וזהותו על יצירתו > השפעות רב לאומיות על יצירתו של בורחס

ארגנטינה של בורחס הנה, למרות מקורה כמושבה ספרדית, ארץ רב לאומית, והבירה, בואנוס איירס, עיר קוסמופוליטית. זה היה נכון עוד יותר במהלך ילדותו של בורחס מאשר כיום. בזמן הכרזת העצמאות של ארגנטינה, ב-1816, הייתה האוכלוסייה ברובה קריאולית, כלומר שבארגנטינה יש אנשים ממוצא ספרדי, שבדמם מעורב מעט ממוצא אחר. הזהות הלאומית הארגנטינית הייתה מפוצלת, ובמהלך העשורים שלאחר הכרזת העצמאות עברה תהליך של האחדה. בתקופה זו באו גלי הגירה גדולים מארצות רבות באירופה, המזרח התיכון, ואף מסין, כאשר גלי ההגירה הגדולים ביותר הגיעו מספרד ומאיטליה.
השוני בין התרבויות החיות בצוותא הוא נושא טיפוסי ביצירתו של בורחס, השואבת מן המסורת הספרותית והלמדנית של הנצרות, הבודהיזם האסלאם והיהדות, תוך עיסוק בדמויות דתיות, בכופרים, ובמיסטיקנים.
השפעות לאומו וזהותו על יצירתו > בורחס כיוצר ארגנטינאי

גם אם עסק בנושאים בין-לאומיים ורב תרבותיים, התייחס בורחס ביצירתו לפולקלור ולהיסטוריה של ארגנטינה, ולבעיות בנות אותו הזמן בתרבות ובהיסטוריה הארגנטינאית. ספר שיריו הראשון נקרא, בהתאם, "התשוקה לבואנוס איירס" (1923). בורחס עסק בנושאים ארגנטינאים כהיסטוריה של הטנגו, כתובות על עגלות סוסים, פולקלור ארגנטינאי. אירוני הוא הדבר שהלאומנים הארגנטינים בני זמנו פקפקו בלאומיות של אחד מגדולי היוצרים שקמו לארגנטינה.
עניינו של בורחס בתרבות הארגנטינית נובע, אולי, בחלקו מן הגנאלוגיה שלו. סבתו של בורחס מצד אביו הייתה אנגלייה אשר נישאה לקריאולי פרנסיסקו בורחס, אדם בעל קריירה צבאית ותפקיד מפתח במלחמות האזרחים בארגנטינה ובאורוגוואי. בורחס היה גאה בייחוס זה, וסיפורים רבים שכתב מתרחשים בשנות מלחמות אזרחים אלו. אבי סבתו מצד אימו היה אף הוא איש צבא, ולו הקדיש בורחס את הפואמה "דף לזכרו של הקולונל סוארז, המנצח בקרב חונין".
הוא התנגד לרעיונות של אמריקו קסטרו ביחס לנחיתות של השפה הספרדית באזור ארגנטינה-אורוגוואי לעומת זאת המדוברת בספרד.
על אף שבורחס נתפש כאוניברסליסט, יש הרואים בכתביו שיקוף לא מודע של העדפות תרבותיות, במיוחד בדרך של השמטה. השפעותיו של בורחס אירופאיות ואמריקאיות, ומעט מאוד השפעות אסיאתיות. על אף למדנותו המרובה במקורות נוצרים, מוסלמיים, יהודיים ואף בודהיסטים, אין כמעט אזכור להינדואיזם בכתביו. כן אין כמעט התייחסות לתרבות האפריקנית, או התרבות המקומית האינדיאנית, או אף לאפריקנים או אינדיאנים כדמויות ביצירתו. במאמרו "חוסר יכולתנו" משקף בורחס אף רגשות הומופוביים.
בורחס נחשב למבשרה של הפריחה הגדולה בספרות אמריקה הלטינית באמצע המאה העשרים, ולפורץ דרך לקבלה בין-לאומית של עבודתם של יוצרים כגבריאל גארסיה מארקס, חוליו קורטאסר ומריו ורגס יוסה.
מספריו בעברית

הדו"ח של ד"ר ברודי, סיפורים, תרגמו צבי וולובסקי, חיים פלג, ספרית פועלים, תשל"ו 1976.
גן השבילים המתפצלים, תרגם מספרדית יורם ברונובסקי, הקיבוץ המאוחד. 1978.
ספר הישויות הדמיוניות, איורים – יוני בן-שלום, תרגם יורם ברונובסקי, שוקן, תשמ"א 1981.
ספר החול, תרגם יוסף שריג, כתר, 1982.
מבוכי הזמן, "חקירות נוספות", ו"היוצר", תרגם מספרדית יורם ברונובסקי, כתר, 1986.
דברי ימי תועבת העולם, תרגמה והוסיפה אחרית דבר רנה ליטוין, עם עובד, סדרת פרוזה אחרת, תשמ"ח 1988.
בדיונות, תרגם מספרדית יורם ברונובסקי, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תשנ"ח 1998.
האלף, תרגם מספרדית יורם ברונובסקי, הספריה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2000.
שבעה לילות, תרגום מספרדית והערות: אורי פרויס, תרגום שירה: טל ניצן, עריכת תרגום: טל גולדפיין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, אדום כהה, 2007.
מלאכת השיר, תמליל, עריכה והערות: קאלין-אנדריי מיכאילסקו, תרגום: פביאנה חפץ ויורם נסלבסקי, בבל, 2007.
שאין יודעים דבר – כתבים על אמונה, תרגום מספרדית: אורי בן־דוד, הוצאת כרמל, 2014. סיפור, שירים, מסות ופרגמנטים.
ראו גם

ריאליזם קסום
הטרונים
לקריאה נוספת

ליאו קורי, ‏עולמו הספרותי של חורחה לואיס בורחס, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1997 (ניתן להורדה מאתר המחבר).
נושאים ומוטיבים יהודיים ביצירתו של ח.ל. בורחס, מאת נינה טננבוים-בקר, נדפס ב"גשר", כתב עת לעניינים יהודיים, 2, 21, תשל"ה 1975.
רות נצר, בורחס – החיפוש אחר כוליות. השלם ושברו. כרמל. 2009. עמ' 96–112.
שלומי מועלם, משוררי האינסוף, בורחס וספרות הקבלה, הוצאת אדרא, 2019
חורחה לואיס בורחס – מניפסט האולטראיסמו (מספרדית: אינס מולדבסקי). דחק, כרך טז, 2023.
הערות שוליים

↑  הספר "גן השבילים המתפצלים" בתרגומו של ברונובסקי, איננו תרגומו של קובץ זה (שנכלל כולו, לאחר מכן, בקובץ "בדיונות"), אלא לקט של סיפורים, מסות ויצירות קצרות שבחר המתרגם.
↑  Labyrinths of Identity – Does it change Borges' fiction to know about Borges' life?, March 2006, Charles Paul Freund, Reason Online
↑  הספר היה במרכזה של תביעת יורשי של הסופר נגד פאבלו קאצ'ז'יאן על הפרת זכויות יוצרים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258822105171  PLWABN: 9810635885405606  BIBSYS: 90070625  BNC: 000034764  BNE: XX1720293  BnF: cb11892985q (data)  CANTIC: a10431366  CiNii: DA0004722X  GND: 118513532  ICCU: CFIV007696  ISNI: 0000 0001 2142 9031  LCCN: n79007035  LNB: 000026255  MusicBrainz: 494e041d-9636-4ed1-8bce-776a0f67e181  NDL: 00433878  NKC: jn19981000310  NLA: 35100025  NLG: 62120  NLK: KAC199603014  NLR:   NSK: 000007144  NTA: 068624344  RERO: 02-A000021723  SELIBR: 207839  SNAC: w6r49rsv  SUDOC: 026739917  Trove: 826448  ULAN: 500006476  VcBA: 495/88183  VIAF: 88919448   WorldCat (עם VIAF): 88919448 
חורחה לואיס בורחס, פריז
אנדרטה לזכרו של בורחס בליסבון
יצירתו של בורחס "El Mar" ("הים")
אילוסטרציה המתארת את בורחס בהולכו בפארק
אמנון ישראלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1947 (בן 78 בערך) אשדות יעקב, ישראל
 תחום יצירה:  קדרות
 
אמנון ישראלי (נולד ב-1947) הוא קדר ואמן קרמיקה ישראלי.
ביוגרפיה

ישראלי נולד בשנת 1947 באשדות יעקב. לאחר שירותו הצבאי עבר להתגורר בתל אביב-יפו. באותה עת החל ללמוד קדרות אצל הדוויג גרוסמן. לאחר מכן עבד כשנה במפעל הקרמי "לפיד".
עבודותיו המוקדמות של ישראלי נעשו ב"חמר מוצא" שנשרף לטמפרטורה נמוכה של כ-֯950 מעלות. עבודות אלו חופו בצבעי אנגוב, בהשפעת גרוסמן. בעבודותיו המאוחרות עושה ישראלי שימוש בהטבעות ובדימויים בסגנון ארכאולוגי, כשהו מצפה את הכלים בגלזורה. ישראלי הוא חבר בקואופרטיב האמנים "רוח כדים", ופועל בירושלים.
השכלה

קדרות, אצל הדוויג גרוסמן, המכון האומנותי - בית שניידרמן, גבעתיים
רישום, אצל פרופ' שוורצמן
חאן שער הגיא

| --- | --- |

חאן שער הגיא
 מידע כללי
 סוג:  אתר לאומי
 על שם:  שער הגיא
 מדינה:  ישראל
 
 קואורדינטות:  31°48′53″N 35°01′23″E﻿ / ﻿31.8148214°N 35.0231697°E﻿ / 31.8148214; 35.0231697
 חאן שער הגיא, באתר רשות הטבע והגנים
 he
 
אתר לאומי חאן שער הגיא (מכונה גם בָּאב אל-וָאד) הוא אתר זיכרון לאומי בשער הגיא המנציח את מבקיעי הדרך אל ירושלים הנצורה במלחמת העצמאות.
המבנים בחאן הוכרזו כאתר לאומי בשנת 1979. בסוף שנת 2020 נחנך אתר הזיכרון ונפתח לציבור.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
הדרך מיפו לירושלים שימשה לאורך דורות רבים כדרך ראשית ובפרט עבור עולי רגלים. ברוב הדורות בטרם נסללה הדרך והחלו להשתמש באמצעי תחבורה, היו עושים את הדרך ברגל או באמצעות רכיבה על חמורים. הדרך מיפו לירושלים נחשבה לקשה וארוכה מכדי לבצעה ביום אחד ולכן היו עושים אותה לפחות ביומיים עם לינה בדרך. לשם כך נבנה חאן זה ששימש רבים על דרך זו.
מבנה האתר והמוזיאון

האתר ממוקם במפתח הצר של נחל נחשון על הדרך המרכזית של כביש מס' 1 המחבר בין השפלה לירושלים. בסמוך לאתר נמצאת דרך בורמה, שנפרצה בהמשך הקרבות כדרך חלופית כדי לעקוף את החסימה של הלגיון הירדני בלטרון.
האתר הוקם במבנים ההיסטוריים של חאן שער הגיא, שנבנה כמלון דרכים בתקופה העות'מאנית, והמבנים שסביבו, כגון: "בית כוּתְנֵה", שנבנה על ידי משפחת כוּתְנֵה, משפחה ערבית מירושלים בשנת 1894 ושימש כחווה חקלאית.
מבנה נוסף, הממוקם ממזרח למבנה החאן, שימש כקנטינה ונבנה בתחילת שנות ה-30 על ידי הצבא הבריטי, שהקים בחאן תחנת נוטרים לשמירה על המעבר בכביש. הקנטינה שירתה את החיילים הבריטים בדרכם לירושלים וממנה. המבנה פורק ונבנה מחדש מטעמי בטיחות. כל המבנים עברו תהליכי שימור וחיזוק על מנת שהמבקרים יוכלו לבקר בהם. סביב המבנים ניטעו עצים וצמחי ארץ ישראל האופייניים לאזור.
באתר נמצא מיצג אור-קולי המדמה את הקרבות שהתחוללו במלחמת השחרור על הדרך לירושלים. המיצג משחזר את סיפורי הקרבות הקשים ומסע השיירות אל העיר, ובשלב מסוים גם המבקרים הופכים להיות פעילים במאבק על הדרך.
המקום נמצא בפאתי פארק יצחק רבין שבהרי ירושלים.
פרשת הנצחת רחבעם זאבי

בשנת 2011 הוחלט על ידי משרד ירושלים ומורשת על הקדשת האתר להנצחתו של האלוף במיל' והשר רחבעם זאבי. בעקבות זאת קמה מחאה של אנשי פלמ"ח ותיקים ובעיקר של בנות ובני דור ההמשך לפלמ"ח, נגד ההחלטה, כשמטרתם הייתה להנציח באתר זה את הנהגים והלוחמים שהבקיעו את הדרך אל העיר ובטענה שזאבי לא ראוי להנצחה וכלל לא לחם במקום. הם קיימו הפגנות ועצרות מחאה סמוך לחאן. בעקבות זאת (וגם בעקבות תוכנית התחקירים עובדה שבה נחשפו חשדות נגד זאבי), הועברה הנצחתו של זאבי למקום אחר, והתקבלה החלטת ממשלה המייעדת את האתר להנצחת מבקיעי הדרך לירושלים.
הערות שוליים

1 2  נחנך האתר הלאומי חאן שער הגיא, באתר רשות הטבע והגנים,‏ 1 באפריל 2021
↑  חאן שער הגיא, באתר רשות הטבע והגנים
↑  דוד טברסקי, ‏הקרב המאסף של הלוחמים והלוחמות על מורשת הפלמ"ח, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 21 באוקטובר 2016
↑  בתחקיר של העיתונאי עמרי אסנהיים בתוכנית "עובדה" באפריל 2016, הובאו עדויות וטענות של נשים וחיילות לשעבר ששירתו תחת פיקודו של זאבי על הטרדות מיניות מצדו, וכן קשריו לכאורה עם עבריינים.
↑  דוד טברסקי, ‏מסתמן: שער הגיא יקרא על שם לוחמי הפלמ"ח, ימצא מקום חלופי להנצחת גנדי, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 12 באפריל 2017
פורץ מחסומים משופץ מתקופת מלחמת העצמאות בחאן שער הגיא
משוריין משופץ ממלחמת העצמאות באתר ההנצחה בחאן שער הגיא
אישטוואן קומור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 באוקטובר 1926 באיה, הונגריה 
 פטירה:  4 בספטמבר 1974 (בגיל 47) סגד, הונגריה 
 שם לידה:  Klauber István 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לתאטרון ולקולנוע (1949) 
 פרסים והוקרה:  פרס יאסאי מארי (1966) 
 
אישטוואן קומור (במקור קלאובר, בהונגרית: Komor István;‏ באיה, 24 באוקטובר 1926 – סגד, 4 בספטמבר 1974) היה במאי תיאטרון יהודי-הונגרי ומנהל תיאטרון זוכה פרס מארי יאסאי, הפרס ממלכתי הגבוה אשר הוקם בשנת 1953 על ידי ממשלת הונגריה כפרס משחק במה/קולנוע/טלוויזיה.