stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נבחרת רוסיה בכדורעף
היסטוריה > שנות ה-90

נבחרת רוסיה בכדורעף הוקמה בשנת 1992 כיורשת נבחרת ברית המועצות בכדורעף ופדרציית הכדורעף הבינלאומית הכירה בה כיורשת הנבחרת הסובייטית האגדית, שעודנה נחשבת לשיאנית הזכיות באליפות אירופה.
המשחק הרשמי הראשון של הנבחרת היה ב-10 ביוני 1992 במסגרת טורניר בינלאומי וגברה על נבחרת צ'כוסלובקיה בתוצאה 3:1 ובספטמבר אותה שנה הנבחרת החלה להשתתף בטורניר כדורעף ביפן.
מאמני הנבחרת הראשונים לאחר התפרקות ברית המועצות היו ויקטור ראדין ויורי פורייב שהדריכו על הקווים בטורניר הליגה העולמית 1993 ובו סיימה במקום השני, במה שהיה למעשה לטורניר הרשמי הראשון של הנבחרת.
הנבחרת, שמרבית שחקניה התאמנו בשורות הנבחרת הסובייטית החזקה שמרו על מעמדה של הנבחרת הרוסית שהעפילה באליפות אירופה בכדורעף בשנת 1993 עד לשלב חצי הגמר בו הובסה על ידי הולנד 3:0, זאת לאחר מאזן מושלם של ניצחונות בשלב הבתים. מאמן הנבחרת ההולנדית היה יופ אלברד, שמאוחר יותר היה גם למנג'ר ראשי בנבחרת הכדורגל הרוסית. טורניר האליפות האירופית שנערך בטורקו, פינלנד היה לטורניר המוצלח האחרון שבו נטלו חלק שחקני כדורעף רוסים שהתחנכו עוד במוסדות הספורט הסובייטיים. בטורניר הגדול הבא, אליפות העולם בכדורעף 1994, הנבחרת התקשתה להציג כדורעף משכנע בעיקר עקב היעדרות קפטן הנבחרת אנדריי קוזנצוב, שנפצע קשה וב-30 בדצמבר 1994 נהרג בתאונת דרכים.
באליפות אירופה בכדורעף 1995, הנבחרת לא הצליחה להעפיל לשלבי הפלייאוף בטורניר שנערך ביוון ומאמן הנבחרת ויקטור ראדין פוטר כבר במהלך הטורניר.
בשנת 1996 מונה ויאצ'סלב פלאטונוב למאמן הנבחרת בפעם השלישית (לאחר שבעבר אימן את הנבחרת הסובייטית בשנים 1977 - 1985 ואת נבחרת חבר העמים בשנים 1990 - 1992). אך גם מינוי המאמן האגדי לא הצליח להביא לנבחרת הישגים משמעותיים ובאולימפיאדת אטלנטה (1996) ובאליפות אירופה 1997 ובטורניר הליגה העולמית באותה שנה פלאטונוב חלה והוחלף בויאצ'סלב זייצב.
בשנת 1998 מונה גנאדי שיפולין למאמן הנבחרת, לאחר שאימן בהצלחה את בלוגוריה בלגורוד. בהדרכתו הנבחרת הצליחה לסיים במקומות הגבוהים בטורנירים הבינלאומיים: היא סיימה במקום השני באליפות אירופה 1999 וזכתה בתואר הראשון שלה, הזכייה בגביע העולם בכדורעף 1999, שהצליחו לגבור על נבחרות הכדורעף הטובות בעולם.
היסטוריה > העשור הראשון של המאה ה-21

לקראת אולימפיאדת סידני (2000), הנבחרת הרוסית הוזכרה בתור הפייבוריטית לזכייה בטורניר הכדורעף, אך לבסוף סיימה במקום השלישי.
אליפות אירופה שנה לאחר מכן, ב-2001, נערכה באוסטרבה והנבחרת העפילה לחצי גמר. בשנת 2002 הנבחרת זכתה בליגה העולמית לאחר ניצחון על ברזיל. חודשיים לאחר מכן הנבחרת העפילה גם לגמר אליפות העולם אך הפעם הפסידה לאותם ברזילאים, בתוצאה 2:3. בשנת 2003 הנבחרת שמרה על מעמדה כאחת המהירות הטובות ביותר וסיימה במקום השלישי בטורניר.
באולימפיאדת אתונה (2004) הנבחרת הרוסית שחזרה את החשכה מהאולימפיאדה הקודמת וזכתה במדליית ארד. לאחר האולימפיאדה, שיפולין הוחלף במאמן הסרבי זוראן גאיץ', אך לאחר סדרת הבובות באליפות העולם 2006 הוא הוחלף בוולדימיר אלקנו. אך תחלופת המאמנים לא החזירה לרוסים את הזכייה בתארים והנבחרת הפסידה בגמר אליפות אירופה 2005 לאיטליה ובמשחק המכריע באליפות אירופה 2007 הנבחרת הפסידה לספרד.
במסגרת טורניר הליגה העולמית ב-2008 הנבחרת גברה על ברזיל וסיימה במקום השלישי. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הנבחרת אומנם נראתה טובה אך הפסידה בחצי הגמר לנבחרת אריות הברית.
בפברואר 2009 מונה דניאלה בניולי האיטלקי למאמן הנבחרת, שבעבר אימן גם את דינמו מוסקבה (2007 - 2009).תחתין הנבחרת שמרה על ההישג המסורתי שלה וסיימה במקום השלישי בליגה העולמית, שהפך להישגים קבוע שלה מאז 2001. ברם באליפות אירופה 2009 הנבחרת הפסידה לצרפת ולא העפילה למשחק על המקום השלישי ולראשונה מאז 1997 נותרה ללא מדליות באליפות אירופה.
היסטוריה > העשור השני של המאה ה-21

בליגה העולמית בשנת 2010 רוסיה סיימה במקום השני, כשהיא מפסידה בגמר לברזיל ובאליפות העולם אף התקשתה עוד יותר לאחר שהפסידה בשלב רבע הגמר לסרביה וסיימה במקום החמישי.
בסוף 2010 בניולי פוטר ובמקומו מונה ולדימיר אלקנו שהוביל את הנבחרת לזכייה בליגה העולמית ב-2016, בפעם השנייה בתולדותיה. הנבחרת הפסידה רק לנבחרת בולגריה וגברה על פולין בחצי הגמר ועל ברזיל בגמר בתוצאה 3:2
בספטמבר 2011 הנבחרת סיימה במקום הרביעי באליפות אירופה אך בכל זאת קיבלה כרטיס השתתפות בגביע העולם מאת FIVB‏, כשהיא מנצחת 10 מתוך 11 משחקים רוסיה הבטיחה לעצמה השתתפות באולימפיאדת לונדון (2012) וזכתה בגביע העולם לאחר ניצחון על פולין.
במשחקי הקיץ האולימפיים שנערכו בלונדון ב-2012 רוסיה זכתה במדליית זהב לאחר שזכתה בטורניר הכדורעף. הנבחרת ניצחה בארבעה משחקים מתוך חמש בשלב הבתים (לרבות ניצחונות על סרביה, ארצות הברית, גרמניה ותוניסיה כשהיא הובסה רק על ידי ברזיל). בדרכה לגמר היא גברה רבע גמר על פולין, בחצי הגמר הביסה את בולגריה ובגמר ניצחה את ברזיל בתוצאה 3:2
בסוף 2012 ולדימיר אלקנו הודיע עם התפטרותו בשל בעיות בריאותיות. במרץ 2013 2013 מונה במקומו אנדריי וורונקוב. הנבחרת נתקלה בקשיים רבים באותה שנה של שחרור שחקנים משורות הנבחרת, אך הצליחה לזכות באותה שנה בליגה העולמית לאחר ששוב גברה על ברזיל בגמר. בספטמבר 2013 רוסיה זכתה באליפות אירופה, שנערכה בפולין ודנמרק כשהנבחרת מפסידה רק במשחק הפתיחה מול גרמניה. היא הסיבה את צרפת (שזכתה באליפות הקודמת) וגברה על איטליה בגמר בדרך לזכייה. הזכייה באליפות אירופית אפשרה לרוסיה להשתתף לראשונה בגביע האלופות העולמי והגיעה עד למקום השני בטורניר. שנת 2014 הייתה מוצלחת פחות ורוסיה סיימה במקום החמישי בליגה העולמית, זה היה המצב גם באליפות העולם שנערכה בפולין כשרוסיה סיימה חמישית.
בשנת 2015 נבחרת הכדורעף נכשלה בהעפלה לשלבי הכרעה בליגה העולמית, לאחר שהפסידה 10 משחקים רצופים. וביוני אותה שנה וורונקוב פוטר. במקומו התמנה אלכסנדר קלימקין לממלא מקום. ביולי אותה שנה התמנה ולדימיר אלקנו שוב למאמן הנבחרת. בגביע העולם שהתקיים באותה שנה רוסיה סיימה במקום הרביעי ובאוקטובר 2015 הטלה חלק באליפות אירופה אך גם שם לא הצליחה להעפיל לגמר והודחה מהטורניר כבר בשלב רבע הגמר על ידי איטליה. ברם, הנבחרת הצליחה להעפיל לאולימפיאדת ריו, לאחר שניצחה בטורניר ההעפלה האירופי. באולימפיאדה עצמה הנבחרת נכשלה בהשגת מדליה וסיימה במקום הרביעי.
בפברואר 2017 מונה סרגיי שליאפניקוב למאמן הנבחרת. בהדרכתו הנבחרת לא הצליחה לזכות בליגה העולמית והיא סיימה במקום הרביעי, ברם היא הצליחה לזכות באליפות אירופה בכדורעף 2017 והעפילה גם לאליפות העולם 2018 שתתקיים בבולגריה ובאיטליה. ביולי 2018 הנבחרת זכתה באליפות ליגת האומות לאחר ניצחון 3-0 על צרפת המארחת.
בשנת 2019 מונה תואומס סאמלבואו הפיני למאמן. בהדרכתו שוב זכתה בליגת האומות וכמו עונה קודם גברה על המארחת, הפעם זו הייתה ארצות הברית שהובסה 3-1 במשחק הגמר. ברם, בספטמבר אותה שנה הודחה ברבע גמר אליפות אירופה ובגביע העולם שנערך ביפן פתחה עם 2 ניצחונות.
ביורו 2021 העפילה עד לרבע גמר הטורניר.
מאמנים

| תקופת כהונה | שם |
| --- | --- |
1992—1995: רוסיה (1991-1993) ויקטור ראדין
1996—1997: רוסיה ויאצ'סלב פלאטונוב
1997: רוסיה ויאצ'סלב זייצב (ממלא מקום)
1998—2004: רוסיה גנאדי שיפולין
2005—2006: סרביה זוראן גאיץ'
2007—2008: רוסיה ולדימיר אלקנו
2009—2010: איטליה דניאלה בניולי
2011—2012: רוסיה ו. אלקנו (קדנציה שנייה)
2013—2015: רוסיה אנדריי וורונקוב
2015: רוסיה אלכסנדר קלימקין (ממלא מקום)
2015—2016: רוסיה ו. אלקנו (קדנציה שלישית)
2017—2019: רוסיה סרגיי שליאפניקוב
2019—: פינלנד תואומס סאמלבואו
ראו גם

נבחרת רוסיה בכדורעף נשים
הערות שוליים

↑  כדורעף: רוסיה גנבה לברזיל את הזהב בקאמבק דרמטי, באתר וואלה, 12 באוגוסט 2012
↑  דירוג הנבחרות הלאומיות בכדורעף באתר הפדרציה הבינלאומית לכדורעף
↑  В. Стецко. 15 лет прошло, а словно было это вчера! (О первых матчах сборной России) // Время волейбола.— 2008.— № 3.— С. 24—25
↑  Йоп Алберда: Моя сборная не уступила русским ни одного сета, Советский спорт
↑  Российские волейболисты выиграли в карты, Коммерсантъ
↑  «Я ухожу. Поступила тревожная эсэмэска от сердца», Спорт-Экспресс
↑  Андрей Воронков — новый главный тренер мужской сборной России, Всероссийская федерация волейбола
↑  «Россия — это фабрика по производству волейболистов», Российская газета
↑  Лондон, Копенгаген, далее везде?, Новые Известия
↑  Сборная России закрыла сезон победами, Коммерсантъ
↑  Российские волейболисты потерпели 10-е поражение подряд в Мировой лиге, Р-Спорт
↑  Андрей Воронков подал в отставку с поста главного тренера сборной России по волейболу, Р-Спорт
↑  Свершилось! Сборная России с 12-й попытки победила в Мировой лиге, Чемпионат.com
↑  В третий раз в ту же реку. Алекно вернулся в сборную России, Чемпионат.com
↑  Вылет в четвертьфинале. Россия проиграла Италии
↑  Бразилия, приём! Россия едет на Игры, Спорт-Экспресс
↑  Два «неуда», не считая «пляжников». Итоги года в волейбол
↑  Итоги Президиума ВФВ, Всероссийская федерация волейбола
| כדורעף ברוסיה רוסיה |
| --- | --- | --- |
| ניהול | התאחדות הכדורעף הרוסית • קבוצות |  |
| תחרויות ליגה | ליגת העל (גברים) • ליגת המשנה • ליגת העל (נשים) |  |
| טורנירי הכנה, תחרויות גביע ומשחקי דרבי | הטורניר לזכר פלאטונוב • הגביע הרוסי • הסופרקאפ הרוסי • דרבי זניט |  |
| נבחרות | הנבחרת הלאומית • נבחרת הנשים |  |
11 בספטמבר 2005. רומא. רוסיה — איטליה. גמר אליפות אירופה
‏5 ביוני 2010 נבחרת רוסיה נגד ארצות הברית בליגה העולמית 2010
‏10 ביולי 2011. גדנסק — פולין. נבחרת רוסיה — אלופת הליגה העולמית 2011
כתב עת ספרותי

כתב עת ספרותי הוא כתב עת המיועד לפרסום ספרות ומאמרים העוסקים בה. בכתב עת ספרותי נכללים סיפורים קצרים, שירה, מסה ביקורת ספרות, סקירת ספרים חדשים, ראיונות עם אנשי ספרות (סופרים, משוררים ומו"לים), ביוגרפיות של אנשי ספרות וכדומה.
כתבי עת ספרותיים החלו להתפרסם במחצית הראשונה של המאה ה-19, כחלק ממגמה כללית של גידול במספר הספרים וכתבי העת באותה תקופה. בבריטניה נוסד בשנת 1802 כתב העת הספרותי Edingburgh Review. אחריו נוסדו Westminster Review‏ (1824), the Spectator‏ (1828) ו־Athenaeum‏ (1828). בארצות הברית כתבי עת ספרותיים ראשונים כללו את Philadelphia Literary Magazine‏ (1803–1808), Monthly Anthology‏ (1803–1811), שהפך ל־North American Review, ו-Yale Review, שנוסד ב-1819.
בשנת 1902 נוסד בלונדון כתב העת The Times Literary Supplement, המוקדש לביקורת ספרות. בשנת 1912 נוסד בארצות הברית כתב העת לשירה Poetry.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החלו לפעול כתבי עת ספרותיים באינטרנט.
פעמים רבות משמשים כתבי עת ספרותיים כבמה ראשונה לפרסום יצירות של סופרים ומשוררים, ובפרט מתחילים. לעיתים מכונסות יצירות אלה מאוחר יותר בספר של היוצר. סיפורו של ש"י עגנון, "עגונות", למשל, פורסם לראשונה בכתב העת הספרותי "העומר", וסיפוריו הראשונים של עמוס עוז פורסמו בכתב העת "קשת".
בישראל

כתב העת "מאזנים", של אגודת הסופרים העברים, שנוסד בשנת 1928, הוא כתב העת הספרותי הוותיק ביותר היוצא לאור בישראל. כתב העת "עיתון 77" הוא כתב העת הספרותי היחיד הרואה אור באופן סדיר (בין שישה לעשרה גיליונות בשנה) מזה שלושים שנה. בנוסף פעלו ופועלים כתבי עת ספרותיים רבים, מהם אחדים המוקדשים לשירה בלבד (לדוגמה, כתב העת ביטאון שירה). ב-2004 תחום השירה בישראל זכה לפריחה מחודשת בעקבות יציאתם לאור באותה שנה של שלושה כתבי עת, מטעם, הו! ומעין, שני האחרונים עדיין מתפרסמים. רוב כתבי העת הספרותיים בישראל מוקדשים ליצירות בעברית, אבל אחדים ראו או רואים אור בשפות אחרות, בהן ערבית, רוסית ואנגלית.
יצירות ספרותיות, ביקורות ספרות ומאמרים בנושאים אלה מתפרסמים גם במוספים של עיתונים יומיים בישראל. "הארץ" כולל מוסף ספרותי בשם "תרבות וספרות" ומוסף לביקורת ספרות בשם "ספרים" היוצאים מדי יום שישי. מוספים ספרותיים שבועיים מתפרסמים גם בעיתונים "ידיעות אחרונות", "מקור ראשון" ו"מעריב".
לצד כתבי העת המודפסים רואים אור בישראל מספר כתבי עת ספרותיים באינטרנט, מהם המתפקדים בדומה לכתב עת מודפס (כולל מערכת מסודרת ופרסום גיליונות מעת לעת), ומהם הפתוחים עקרונית לפרסום כל יצירה ספרותית (המקיימת דרישות יסוד מינימליות), ללא עריכה. כתב העת הראשון מהסוג הראשון היה "דג אנונימי?"; האתר הגדול והוותיק ביותר מהסוג השני הוא "במה חדשה".
בשנת 2024 קיימים בישראל כ 100 כתבי עת לספרות ולשירה
לקריאה נוספת

נורית גוברין, 'שי של ספרות' מוסף ספרותי לשבועון 'חדשות מהארץ' (תרע"ח-תרע"ט/ 1918 - 1919). מבוא + מהדורת צילום. הוצאת עקד ואוניברסיטת תל אביב, תשל"ג/1973, 129 + 157 עמודים.
נורית גוברין, 'העומר: תנופתו של כתב עת ואחריתו', הוצאת יד יצחק בן צבי, תש"ם/1980, 284 עמודים.
נורית גוברין, "בין נכס לנטל: המדורים לספרות בעיתונות היומית", קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה, כרך ב, תל אביב: גוונים ואוניברסיטת תל אביב, תשס"ב 2002, עמ' 81–98.
נורית גוברין. "כתבי העת העבריים אז והיום - הקושי בהתמדה, המעבר לאינטרנט". 'קריאת הדורות: ספרות עברית במעגליה', כרך ז, תל אביב: כרמל ואוניברסיטת תל אביב, תשע"ט 2019, עמ' 524 - 537.
נורית גוברין: מונוגרפיות ומחקרים על כתבי עת ספרותיים ועיתונות עברית, בסדרת 7 הכרכים של ספריה: 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', תשס"ב - תשע"ט /2002 - 2019.
הערות שוליים

↑  דפנה לוי, "כתבי העת הספרותיים הם אלטרנטיבה למוסדות המיושנים", באתר ישראל היום, 12 ביולי 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007531568305171  GND: 4035949-9  LCCN: sh85077532  NKC: ph122407
מילט שמידט

| --- | --- |

 לידה:  5 במרץ 1918 קיצ'נר, אונטריו, קנדה
 פטירה:  4 בינואר 2017 (בגיל 98) ווסטווד, מסצ'וסטס, ארצות הברית
 מידע כללי
 שם לידה:  Milton Conrad Schmidt 
 מדינה:  קנדה קנדה
 השכלה:  Kitchener-Waterloo Collegiate and Vocational School 
 משקל:  84 קילו
 גובה:  1.83 מטר
 ספורט
 ענף ספורט:  הוקי קרח
 עמדה:  חלוץ מרכזי
 תקופת הפעילות:  1936-42 1945-55 כשחקן  כמאמן: 1955-76
 מועדון:  כשחקן: קיצ'נר אמפיירס קיצ'נר גרינשרטס בוסטון ברואינס פרובידנס רדס אוטווה RCAF פליירס  כמאמן: בוסטון ברואינס וושינגטון קפיטלס
 כניסה להיכל התהילה:  1961
 הישגים
 פרסים והוקרה:  פרס לסטר פטריק  גביעי סטנלי  היכל התהילה של ההוקי  גביע הארט
 
מילטון קונרד שמידט (באנגלית: Milton Conrad Schmidt;‏ 5 במרץ 1918 – 4 בינואר 2017) היה שחקן הוקי קרח מקצועי בעמדת חלוץ מרכזי, מאמן ומנכ"ל קנדי, בעיקר עבור בוסטון ברואינס מליגת ההוקי הלאומית, שם היה חבר בקו הגרמני. הוא נבחר להיכל התהילה של ההוקי בשנת 1961. בשנת 2017, שמידט נבחר לאחד מ-100 שחקני ה-NHL הגדולים בהיסטוריה.
ביוגרפיה

בשנותיו הראשונות גדל בקיצ'נר, שם למד בבית הספר הציבורי קינג אדוארד. בתיכון, הוא למד לזמן קצר בבית הספר למכללות קיצ'נר-ווטרלו, אך נשר בגיל 14 כדי לעבוד ולפרנס את משפחתו (אביו חלה מכדי לעבוד באופן קבוע), ועבד במפעל נעליים. הוא הרוויח 18 סנט לשעה (3.77 דולר לשעה בדולרים של 2023) בזמן שעבד שם וטען שהוא יודע את ערכו של הדולר. הוא המשיך לשחק הוקי לנוער עם קיצ'נר אמפריירס וקיצ'נר גרינשרטס. שמידט היה חבר ילדות של חברי היכל התהילה וודי דומארט ובובי באואר. בגיל 20, כששיחק בקבוצת הבת ב-AHL של בוסטון ברואינס, פרובידנס רדס, שמידט הוזמן להתנסות בקבוצת הבייסבול המקצוענית סנט לואיס קרדינלס, אך הכיר את עצמו מספיק טוב מניסיון הבייסבול שלו בצעירותו, שבעוד הוא יכול לחבוט את הכדור מחוץ לפארק, הוא היה חובט הרבה יותר פעמים מאשר חובט הום ראן.
קריירת משחק > משחק

שמידט שיחק בהוקי נוער עם דומארט ובאואר בקיצ'נר, לפני שזכויותיהם נרכשו על ידי הברואינס ב-1935. לאחר ששיחק שנה אחרונה בהוקי נוער בקיצ'נר וחצי שנה עם פרובידנס רדס, שמידט זומן לברואינס במהלך עונת 1937. הוא הוכיח את עצמו במהירות כמרכזי קשוח, מיומן בשליטה על המקל ושחקן חלק.
שמידט וחבריו מילדות באואר ודומארט חברו יחד גם ב-NHL. הם יצרו את קו קראוט והיוו קו חזק ואמין עבור הברואינס במשך רוב חמש עשרה העונות הבאות. הם היו מרכיב מרכזי להצלחתם של הברואינס כשהם התאמצו לזכות בתואר העונה הרגילה ולזכות בגביע סטנלי במאבק קשה ב-1939. בעונה שלאחר מכן שמידט הפך לכוכב, כשהוביל את הליגה בהבקעות והוביל את הברואינס להיות במקום הראשון פעם נוספת, הוביל בשערים בליגה ונכון ל-2024, אוחז במקום השלישי במספר השערים בתולדות הקבוצה.
בעונת 1941 שמידט הוביל את הברואינס לזכייה השנייה בגביע תוך שלוש שנים. עם זאת, תחנות הכוח בראון וגולד הושמדו במלחמת העולם השנייה בשנה שלאחר מכן כאשר שמידט, באואר ודומארט התגייסו לצבא הקנדי, והשוער האמריקאי המוצלח פרנק ברימסק התגייס למשמר החופים של ארצות הברית. קו קראוט מצא הצלחה במשחק הוקי עבור קבוצת אוטווה בחיל האוויר המלכותי הקנדי על ידי זכייה בגביע אלן לפני שיצאה לחו"ל. שמידט, באואר ודומארט החמיצו בסופו של דבר שלוש עונות פוריות של ה-NHL בשל שירותם במלחמה.
שמידט חזר לתחילת עונת 1946. הוא חידש את דרכיו בכיכובו וסיים במקום הרביעי בהבקעות בליגה ב-1947. שמידט מונה לקפטן ב-1951, וזכה בגביע הארט בתור ה-MVP של הליגה באותה שנה.
בחלק המאוחר של הקריירה שלו, שמידט התיידד עם העיתונאי ליאו מונהאן שנסע עם הקבוצה בנסיעות לילה ברכבת. נסיעה אחת ברכבת שמידט נזכר ש"ליאו היה בדרגש מעלי ואני למטה. במשך כל הלילה, הוא אמר לי, הוא לא זז מחשש שיעשה משהו שיעיר אותי".
שמידט פרש כשחקן באמצע עונת 1954–1955 כדי לקחת על עצמו את תפקידי האימון הראשיים, במקום לין פטריק.
קריירת משחק > אימון

שמידט אימן את הברואינס עד עונת 1966 עם הפסקה של שנה וחצי, והוביל אותם לגמר גביע סטנלי ב-1957 וב-1958. הוא גם היה עוזר המנכ"ל של הקבוצה.
לאחר שאימן את הברואינס במשך 11 עונות, שמידט הועלה לתפקיד המנכ"ל ב-1967 בדיוק כשהליגה הכניסה שישה קבוצות זיכיון חדשות, שהכפילו את מבנה הליגה. שמידט הוכיח את עצמו כאדריכל גדול בעידן החדש של ה-NHL, כאשר רכש וגייס מספר שחקני מפתח כדי לבנות את הקבוצה שזכתה בשני גביעי סטנלי נוספים ב-1970 וב-1972. העסקה הגדולה ביותר שלו הייתה שוברת קופות כשרכש את פיל אספוזיטו, קן הודג' ופרד סטנפילד משיקגו בלאק הוקס בתמורה לפיט מרטין, ז'יל מארוט וג'ק נוריס.
לאחר הקריירה הארוכה והנאמנה שלו בארגון הברואינס, שמידט עזב את הקבוצה כדי להיות המנכ"ל הראשון של קבוצת ההתרחבות וושינגטון קפיטלס ב-20 באפריל 1973. לרוע מזלו של שמידט, הקפיטלס קבעו שיא שלילי ביותר שעדיין עומד כשיא NHL כיום, שכן הזכיינית החדשה סיימה את השנה עם 21 נקודות זעירות עם השיא הגרוע ביותר בליגה של 18 קבוצות (8–67–5).
סטטיסטיקת קריירה > עונה סדירה ופלייאוף

כתב מודגש מתייחס לנתון שיא במהלך העונה.
סטטיסטיקת אימון

| קבוצה | שנה | עונה סדירה> מש | עונה סדירה> נ | עונה סדירה> ה | עונה סדירה> ת | עונה סדירה> נק | עונה סדירה> מיקום | פלייאוף> תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| בוסטון ברואינס | 1954/55 | 40 | 13 | 12 | 15 | (41) | 4 בליגה | הפסידו בחצי הגמר |
| בוסטון ברואינס | 1955/56 | 70 | 23 | 34 | 17 | 59 | 5 בליגה | פספסו |
| בוסטון ברואינס | 1956/57 | 70 | 34 | 24 | 12 | 80 | 3 בליגה | הפסידו בגמר |
| בוסטון ברואינס | 1957/58 | 70 | 27 | 28 | 15 | 69 | 3 בליגה | הפסידו בגמר |
| בוסטון ברואינס | 1958/59 | 70 | 32 | 29 | 9 | 73 | 2 בליגה | הפסידו בחצי הגמר |
| בוסטון ברואינס | 1959/60 | 70 | 28 | 34 | 8 | 64 | 5 בליגה | פספסו |
| בוסטון ברואינס | 1960/61 | 70 | 15 | 42 | 13 | 43 | 6 בליגה | פספסו |
| בוסטון ברואינס | 1962/63 | 56 | 13 | 31 | 12 | (38) | 6 בליגה | פספסו |
| בוסטון ברואינס | 1963/64 | 70 | 18 | 40 | 12 | 48 | 6 בליגה | פספסו |
| בוסטון ברואינס | 1964/65 | 70 | 21 | 43 | 6 | 43 | 6 בליגה | פספסו |
| בוסטון ברואינס | 1965/66 | 70 | 21 | 43 | 6 | 48 | 5th in NHL | Missed Playoffs |
| וושינגטון קפיטלס | 1974/75 | 8 | 2 | 6 | 0 | (4) | 5 בנוריס | פספסו |
| וושינגטון קפיטלס | 1975/76 | 36 | 3 | 28 | 5 | (11) | 5 בנוריס | (פוטר) |
| סה"כ | סה"כ | 770 | 257 | 410 | 127 |  |  |  |
פרישה ומוות

שמידט הוכנס להיכל התהילה של ההוקי בשנת 1961 והחולצה מספר 15 שלו הוצאה בדימוס על ידי הברואינס. לאחר שפרש מניהול ההוקי, שמידט נשאר מעורב עם הברואינס דרך קבוצת הבוגרים שלהם וכמנהל מועדון הבורדס והלהבים בבוסטון גארדן. ב-6 באוקטובר 2010, הברואינס חגגו את 75 שנותיו של שמידט בקבוצה במהלך ליל מילט שמידט. באותו לילה הוא קיבל 2 פסלונים קטנים של גביע סטנלי להנצחה כדי לייצג את שני הגביעים שהביא לקבוצה, בנוסף הוא העלה את מספרו על הקורות בתוך TD גארדן. הוא היה החבר האחרון ששרד בקבוצות של הברואינס שזכו בגביע סטנלי ב-1939 וגם ב-1941. שמידט היה גם שחקן ה-NHL החי האחרון ששיחק בשנות ה-30 והאחרון ששיחק נגד מונטריאול מארונס (קבוצה שנסגרה ב-1938).
ב-20 באוקטובר 2016, יחד עם בובי אור, שמידט הטיל את הדסקית החגיגית במשחק הבית הראשון של בוסטון ברואינס באותה עונה.
שמידט מת לאחר שבץ מוחי ב-4 בינואר 2017, במתקן פרישה בווסטווד, מסצ'וסטס בגיל 98; בזמן מותו הוא היה שחקן ה-NHL המבוגר ביותר בחיים, והשחקן האחרון שחי מעונת הפתיחה של ה-AHL. לאחר מותו של שמידט, הפך צ'יק ובסטר לשחקן ה-NHL המבוגר ביותר. שמידט נקבר לצד אשתו בבית הקברות היילנד בדובר, מסצ'וסטס.
הוקרה

לאחר ששמע על מותו של שמידט, נציב ה-NHL גארי בטמן, פרסם את ההצהרה הבאה: "זה יהיה אתגר למצוא מישהו שהתגאה בלהיות שחקן בוסטון ברואינס יותר מאשר מילט שמידט - בין אם זה כשחקן, מנהל או שגריר. במשך יותר מ-80 השנים שבהן שירת בקבוצה, העיר בוסטון וליגת ההוקי הלאומית. הוא זכה לכבוד במשחק בשל ענוונותו והשתקף בכבוד הרב שבו התייחסו אליו יריביו, ודורות של שחקני ברואינס לאורך השנים."
פרסים והישגים

גביע סטנלי - עם בוסטון ברואינס ב-1939 ו-1941 כשחקן וב-1970 ו-1972 כמנכ"ל.
מקום ראשון בליגה בנקודות ב-1940.
נקרא לקבוצת האול סטאר הראשונה ב-NHL, ב-1947, 1948, 1951.
שיחק במשחק האול סטאר ב-1947, 1948, 1951 ו-1952.
גביע הארט ב-1951.
נקרא לקבוצת האול סטאר השנייה ב-1952.
חולצתו #15 הופרשה על ידי בוסטון ברואינס ב-13 במרץ 1980.
פרס לסטר פטריק על תרומתו להוקי ב-1996.
בזמן פרישתו, היה מקום רביעי בהובלת נקודות בהיסטוריית ה-NHL ומקום שלישי באסיסטים.
היה שחקן ה-NHL הפעיל האחרון ששיחק במהלך שנות ה-30.
היה שחקן העבר הראשון שזכה בגביע סטנלי עם אותה קבוצה בתור מנכ"ל, הישג שמושווה על ידי סרג' סבארד וג'ו סאקיק.
ב-1998, הוא הוצג כמספר 27 ברשימת ההוקי ניוז של 100 שחקני ההוקי הגדולים ביותר.
בינואר 2017, שמידט היה חלק מהקבוצה הראשונה של שחקנים שנקראו להיות מ'100 שחקני ה-NHL הגדולים ביותר' בהיסטוריה.
הערות שוליים

1 2  "100 Greatest NHL Players". National Hockey League. 1 בינואר 2017. נבדק ב-1 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hicks, Jeff (4 בנובמבר 2006). "Kitchener's Great One". The Record, קיצ'נר. p. A1, A8, A9. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Bailey, Arnold (10 בספטמבר 2008). "Pesky, Schmidt share a Boston bond for life". sportscollectorsdigest.com. נבדק ב-17 בינואר 2017. "It was around 1938 that I was invited to a tryout by the St. Louis Cardinals," Schmidt recalled. "I had been an outfielder, and at bat, I’d either hit the ball out of the park or end up walking back to the dugout (after a strikeout). Unfortunately, I ended up walking back to the dugout more than I ended up running around the bases." Schmidt never followed up on the Cardinals' invitation. "In Boston, we were in a fight for the Stanley Cup, anyway, and I was just too busy with that to give baseball much thought," he said. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Diamond, Dan, ed. (2000) [1998]. Total Hockey: Second Edition. Total Sports Publishing, Kingston, New York. pp. 655, 698, 802.
1 2 3 4  Скончался член Зала славы НХЛ Милт Шмидт
↑  Marquard, Bryan (2 באפריל 2013). "D. Leo Monahan, 86; Boston sports reporter, columnist". The Boston Globe. Boston, Massachusetts. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "'Express' Enters Indy 500," Daytona Beach (FL) Sunday News-Journal, Sunday, April 22, 1973. Retrieved February 24, 2023.
↑  Goss, Nicholas (20 באוקטובר 2016). "Bruins Legends Bobby Orr, Milt Schmidt Take Part In Special Puck Drop Ceremony". NESN.com. נבדק ב-21 באוקטובר 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "MILTON CONRAD SCHMIDT Obituary (1918-2017) Boston Globe". Legacy.com.
↑  "Bruins legend Milt Schmidt dies at 98". Boston Globe.
↑  jreiser (4 בינואר 2017). "Milt Schmidt Passes Away at 98". Stanley Cup of Chowder. נבדק ב-4 בינואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Shinzawa, Fluto (7 בינואר 2017). "The state of the NHL leaves much to be desired. Here are 7 fixes to improve it". Boston Globe. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Bruins great Milt Schmidt dies at 98". bangordailynews.com. Bangor Daily News. 4 בינואר 2017. נבדק ב-25 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "What Joe Sakic Means to the Avalanche". 7 ביולי 2022. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2017000552  NTA: 074763253  VIAF: 122148449802215691489   WorldCat (עם VIAF): 122148449802215691489 
שמידט, בסביבות 1942
מילט שמידט חותם את חתימתו לציבור ב-6 במרץ 2011
שאלתיאל חן

רבי שאלתיאל בן שלמה (גרסיאן) חן היה רב מתקופת הראשונים במאה ה-14, בסוף תור הזהב של יהודי ספרד, צאצא למשפחת ראשי הגולה בבבל. כיהן כרבן הראשי של הערים אלקוליעא וברצלונה.
קורות חייו

אביו, שלמה, היה דור תשיעי לשאלתיאל ראש הגולה בנו של חזקיה בן דוד ראש הגולה. במאה שלפני כן, נמנה עם משפחתו בברצלונה רבי זרחיה חן.
היה תלמידו של הר"ן רבה של ברצלונה, וחברו של הריב"ש. נשא את בתו של יוסף רימוך מחשובי העיר פראגה (עיר באראגון), והתגורר זמן מה בעיר זו. בשנת ה'קכ"ט (1369) ביקשוהו בני העיר אלקוליעא ("אלקוליה דה סינקה", עיר סמוכה באראגון), שישבע להם כי יכהן כרב בעירם, הרב חן נענה ונשבע.
בהמשך התחרט על החלטתו, כנראה כי חפץ לכהן כרב בברצלונה, ופנה לריב"ש בשאלה האם מותר לו להתיר שבועתו שלא בפני בני הקהילה, בתשובה ארוכה פרש הריב"ש לפניו את דעתו שאין בית דין יכול להתיר לו נדר זה שלא בפני הקהילה והוא יאלץ לקיים את שבועתו. הוא מציין שאף הציע בשמו את השאלה בפני הר"ן שסירב להשיב בדבר. פרטי הדיון ביניהם נכתבו בשו"ת הריב"ש.
הרב חן אכן כיהן כרבה של אלקוליעא כ-6 שנים. בה'קל"ה (1375) התיר לו מהר"ם חלאווה להפסיק את רבנותו מפני ששבועתו אינה מחייבת אותו לתמיד, והוא נבחר לכהן כרבה של ברצלונה, כממלא מקומו של הר"ן שכיהן בתפקיד ונפטר באותה שנה. הוא חיבר פירוש על התורה והרבה להתכתב עם רבני דורו.
במהלך גזירות קנ"א נחרב ביתו של אביו שלמה, ושניהם ברחו מהעיר עם הגולים. כשנתיים לאחר מכן, בי"ג בתשרי ה'קנ"ג (1392) התיר חואן הראשון מלך אראגון לשלמה ושאלתיאל לשוב לברצלונה, אך בד' באלול באותה שנה דרש המלך מהמלכה לצוות על הממונה על הכנסות המלך לאסור את הרב שאלתיאל חן ה"חשוד בעוונות חמורים". גזירה זו כנראה לא התקיימה בחומרה, מפני שבה'קנ"ה (1935) פטר אותו המלך מתשלומי מיסים וארנונות מיוחדים למשך שנה.
שניים מבניו שהו אז במצרים, ובהמשך עברה משפחת גרסיאן-חן לליבורנו, משם לוונציה, לקונסטנטינופול ומשם לקנדיאה, למשך כ-100 שנה. מזכרת היסטורית שנותרה ממשפחתו מברצלונה ומקנדיאה היא הגדת שאלתיאל.
הרב חן היה מאבות משפחת חן, מצאצאיו בפזורת אירופה במאות המאוחרות יותר ידועים ארנסט בוריס צ'יין, דוד אביו הרב פרץ חן, וצאצאיו, שרבים מהם היו מפורסמים ורבנים.