stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויכוח טורטוסה
הרקע לוויכוח

לקראת סוף המאה ה-14 מצב היהודים בספרד הורע מאוד. בשנת 1391 החלו גזירות קנ"א, גל פוגרומים בסביליה שהתפשט לכל רחבי ספרד. בתי כנסת הפכו לכנסיות, בתי היהודים נבזזו, נשים נאנסו ורבים נרצחו. קהילות יהודיות שלמות הושמדו, בהרג או באמצעות המרת דת. הנזיר וינסנט פרר הוביל את מאמץ הכנסייה לנצר את היהודים. הוא נהג לעבור עם אנשיו בין בתי כנסת עם צלב ביד אחת וספר תורה בשנייה, להכריז על המקום ככנסייה, וללחוץ על בני הקהילה להתנצר. להערכת החוקרים, הוא הביא להתנצרותם של כ-25,000 יהודים.
יוזם הוויכוח ונציג הנוצרים היה רופאו של בנדיקטוס, יהושע הלורקי, יהודי מומר. אחרי התנצרותו הגיש למעבידו חיבור המכיל נושאים להתנצח בהם עם בני אמונתו הקודמת. בנדיקטוס הזקן שמח על הפולמוס הדתי וקפץ על ההזדמנות שנקרתה לידיו להביא את היהודים אל הוויכוח. המלך פרננדו הראשון ששלט אז באראגון, לא היה מעוניין לעכב בעדו, וכתבי ההזמנה נשלחו לקהילות ב-1413. ניסיונות היהודים להיפטר מהכורח לא עלו יפה.
הנציגים היהודים באו מעמדה של נחיתות ניכרת, גרועה בהרבה מזו שהייתה לרמב"ן בזמן ויכוח ברצלונה. יהושע הלורקי, שנטל לעצמו את השם הנוצרי הירונימוס (או ג'ירונימו) דה סנקטה פידה היה רשאי להתריס כנגדם בכל דרך שתעלה על דעתו. כך נמצא בספר שבט יהודה לרבי שלמה בן וירגה:
"טופס הכתב ששלח החכם הגדול אבונשטרוק לקהל קדוש גירונא שנת קע"ג לפרט, כי עמדו בצרה וצוקה בפני האפיפיור גדולי ישראל לבקשת יהושע הלורקי, אשר אחר שנשתמד נקרא שמו בין הגויים מאישטרי גירונימו די-שאנטה פי, וסימנו מגד"ף, כי שאל מאת האפיפיור שיבואו חכמי ישראל לפניו, והוא יוכיח להם שהמשיח כבר בא, והוא ישו, ויוכיח מן התלמוד שלהם".
על היהודים נאסר להביע כל אמירה שיש בה ביקורת או התנגדות לנצרות. מולם ניצב יהודי לשעבר, בקיא במדרשי האגדה, שעשה בהם שימוש כדי להצדיק את ההשקפה הנוצרית. למעשה לא היה זה ויכוח אובייקטיבי אמיתי אלא מעין הצגה שסופה ידוע מראש, שבה אולצו הנציגים היהודיים לקחת חלק.
התנהלות הוויכוח > ראשית הוויכוח

תחילה פגשו היהודים באפיפיור, ששהה אז בעיר, אזור הולדתו, והוא הבטיח להתייחס אליהם יפה ולארח אותם בכבוד, אך כוונתו הייתה ברורה, ולא היה בדעתו לקיים ויכוח בין שווים, אלא להשתמש בכינוס כדי להטיף לאמונה הנוצרית. בראשית הוויכוח, ב-7 בפברואר 1413, הציג יהושע הלורקי, הוא הירונימוס, את עקרונות הוויכוח ואת האיסור שחל על היהודים להקשות במהלכו על הנצרות. לדבריו, דווקא משום שהאמונה היהודית קרובה לאמונה הנוצרית ומשום שהאפיפיור רואה ביהודים "ישויות נידחות", הוא להוט להחזירם למוטב, יותר משהוא להוט לעשות כן עם המאמינים באסלאם. הדובר הראשי בין חכמי היהודים נקבע בתורנות והשתנה מדי יום. הם היו נתונים בתנאי לחץ גדולים ומשחזרו למעון שהוענק להם פרצו ביניהם לעיתים ויכוחים על התשובות שנתנו. ליריבם ניתנה תמיד זכות המילה האחרונה.
הירונימוס הדגיש את המדרשים שלפיהם המשיח כבר בא. למשל, לידתו של המשיח ביום החורבן או המאמר בתלמוד על כך שהעולם יתקיים ששת אלפים שנה, ואלפיים השנים האחרונות הן שנות המשיח. הוא השתמש גם במדרש בפסיקתא שלפיו המשיח יסבול ייסורים.
היהודים השיבו בפרשנות למדרשים, בדרך הפשט או בדרך משל, שהוציאה מהם את העוקץ המשיחי, וכן בחזרתם על דברי הרמב"ן בוויכוחו שלו, לפיהם אין הוא מחויב להאמין בדברי אגדה, מה שגרם להירונימוס להציג אותם ככופרים בדתם שלהם. כן ציינו היהודים שאמונת המשיח אינה, בכל מקרה, עיקר האמונה היהודית. נקודה זו מופיעה בצורה מפורשת ונרחבת בספר העיקרים שכתב רבי יוסף אלבו בעקבות הוויכוח.
הירונימוס עשה שימוש גם במדרשים, שפורסמו בידי ריימונדוס מארטיני בספרו "פגיון אמונה". היהודים טענו לזיוף ולתרמית ותבעו בתוקף, שיובא לפניהם כתב היד היהודי המקורי שבו מופיעים המדרשים, אולם לא נענו. השאלה האם המדרשים שהביא ריימונדוס אכן היו מזויפים הייתה שנויה במחלוקת במחקר, אולם כיום נוטה הכף לדעה שהם אותנטיים בעיקרם, אך הדברים הוצאו מהקשרם ונעשה בהם שימוש מסולף[דרוש מקור].
אחרי שבועיים של דיונים, שהתנהלו גם בשבת, סיכם ראש המסדר הדומיניקני ואמר, כי ברור ניצחונם של הנוצרים והוכח בוודאות כי לפי מדרשי היהודים עצמם הגיע כבר המשיח. תיתכנּה, אם כן, שתי אפשרויות: או שהנציגים היהודים לא אמרו כל שבפיהם, או שהם נעדרי תשובה. האפיפיור סיכם ואמר, שמאחר שהיהודים משנים את דבריהם מפעם לפעם מוטב לנהל את הוויכוח בכתב. כך נמשך הוויכוח על ידי הקראת תזכירים כתובים לתוך החודשים מרץ ואפריל.
היהודים תבעו את חופש הוויכוח, ונאמר להם שהם אינם בוויכוח אלא בכנס של הסברה והטפה. משאמרו שהמורה צריך להתחשב ברצון התלמיד, נאמר להם שאין מעוניינים בהסברה להם, אלא להמון היהודי. בדרך של המעטה בערכם אמרו החכמים שייתכן שיפלו בדבריהם טעויות ושגיאות, אך תורת משה קיימת לעד. הירונימוס התעקש לעשות שוב ושוב שימוש במדרשים מ"פגיון אמונה" ולהשתמט כשנדרש להציג את כתב היד שבו הם מופיעים.
התנהלות הוויכוח > חלקו השני של הוויכוח

מחודש מאי (חודש אייר) ואילך התמקד הדיון בדברים שעל המשיח לקיים. היהודים טענו שעליו להוציא את עם ישראל מהגלות ולבנות את בית המקדש, דברים שישו לא עשה, ואילו הנוצרים הציגו לתנאים אלו פרשנות אלגורית.
עיקרי דברי היהודים היו: הגלות עדיין קיימת, אפילו הנצרות לא התפשטה בכל העולם, העמים נלחמים ביניהם. אין שלום עולמי, והאנשים לא חדלו מלחטוא. בכל מקרה, גאולת ישראל צריכה להיות גאולת היהודים, וזו ודאי לא התרחשה. הגויים אינם יכולים להיקרא "ישראל" (שלא כדעת הכנסייה שראתה את עצמה כ"ישראל שברוח").
הנוצרים טענו בתוקף, שבמדרשים עצמם ניתן לראות שהגאולה, שיביא המשיח היא רוחנית, כלומר כפרה לאדם והוצאת הנשמות מהגיהנום. היהודים השיבו, שלמען גאולת הנשמות אין נזקקים למשיח. מקיימי המצוות בכל דור ודור יזכו לתשועה בחיי העולם הבא, בלי שהדבר קשור לבוא המשיח.
נושא מעניין שנדון בוויכוח הוא ביטול הקורבנות לעתיד לבוא. מול טענות הירונימוס, שהשתמש בין השאר בדברי הרמב"ם המפורסמים על היותם של הקורבנות אנטיתזה פסיכולוגית לעבודה זרה, כדי להוכיח שהקורבנות יתבטלו לעתיד, עמדו היהודים על כך שגם בימות המשיח תימשך הקרבתם, ושבנוסף לטעמיהם הרציונליים יש להם גם טעמים נסתרים. חכמי היהודים דחו בתוקף את הטענה שסירובם לקבל את דת ישו היא הסיבה לאריכות הגלות. הרי אם היו מקבלים עליהם את דת האסלאם ופונים אל ארצות כטורקיה, גם כן יכולים היו להיחלץ משעבודם. מקור השראתם של היהודים היה הרמב"ן, והם מיעטו להשתמש בדעות השאובות מהאסכולה המימונית.
מסכם יצחק בער:
התשובות שנתנו חכמי היהודים בשלב זה של הוויכוח הגדול הן מן המעולות ביותר, שהשיבו הסניגורים של ישראל לטענות הנוצרים במשך כל ימי הביניים. הם פירשו את התורות המשיחיות של חכמי המשנה והתלמוד בפרטות ובבהירות שלא נמצא כמותן, לא לפניהם ולא לאחריהם, וחבל שלא כינסו את דברים בחיבור עברי, לדורם ולדורות הבאים[דרוש מקור]
התנהלות הוויכוח > חלקו השלישי של הוויכוח

בין אוגוסט לנובמבר הייתה הפסקה בדיונים, וסדרת הישיבות החדשה נפתחה למעשה רק ב-8 בינואר 1414. רק שלושה מחכמי היהודים הסכימו להמשיך בו. רבי יוסף אלבו ביקש לשוב לביתו, אך נותר בעיר בסופו של דבר. היהודים הכריזו שהנוצרים עושים שימוש משונה במדרשים. אפילו על פי שיטתם שלפיה אלו מלמדים על בוא המשיח, ודאי שאינם מלמדים על בואו בזמנו של ישו. אם כך, כיצד ניתן לעשות בהם שימוש להוכיח אמיתות הנצרות? הנוצרים השיבו שהם אכן אינם מחויבים להאמין במדרשים, אולם היהודי, אשר מאמין בהם, חייב להסיק מהם שהמשיח כבר נולד. היהודים שבו ונימקו מדוע לדעתם בטענה כזו אין היגיון.
בהמשך הדיונים על תורת המשיח הדגיש רבי אסטרוק הלוי שהמילה "משיח" במשמעותה ביהדות ובנצרות מקבלת משמעות שונה לגמרי, ובשל כך אין חילוקי דעות בין היהודים לנוצרים בשאלת בואו, אלא ויכוח בהגדרה מהו בכלל משיח. אחר כך שלל את משמעותו של הוויכוח. אין כישלון בוויכוח יכול להוכיח את כישלונה של האמונה, אלא את קוצר ידו של המתווכח. החכמים היהודים, שנמצאים רחוק מביתם מאבדים בשל כך את רכושם ונגרמים נזקים למשפחותיהם. מצבם כה שפוף שאין דרושה חוכמה גדולה להתנצח עימם בתנאים אלו.
הירונימוס השיב, שהתנהגותם המבוהלת והמפוחדת של היהודים היא עצמה מוכיחה, שאמונתם אינה אמת, שהרי על אמונת האמת נאמר בתנ"ך: "ואדברה בעדותך נגד מלכים ולא אבוש" (תהלים קי"ט מ"ו). הוויכוח בענייני אמונה הוא נדרש, ומנהיגי היהדות צריכים לתת דין וחשבון על התורה, שהם מלמדים.
אחר כך הדגיש רב אחר שהאמונה במשיח היא עיקר, שלפיו צריך לפרש את המדרשים הכתובים. לפיכך שלל את הניסיון להסיק מהמדרש טיעונים כנגד אמונת המשיח, שהרי הפרשנות צריכה לשאוב מעיקר האמונה ולבוא אל ביאור המדרש ולא להגיע אל עיקר האמונה מהמדרש. באפריל סיכם הירונימוס את הוויכוח לפי תפיסתו, ובכך הסתיימו חילופי הדברים בעניין המשיח.
הוויכוח על התלמוד

מיד החלה התדיינות בעניין חדש, שכבר היה נושא לוויכוח עתיק אחר, משפט פריז: "הטעויות והמינות והנבלה וגידופי הדת הנוצרית" המצויים בתלמוד. בנקודה זו החליטו כנראה היהודים שמוטב להם לשתוק, ואמרו שאף שהם משוכנעים שחכמי התלמוד היו יודעים להגן על דבריהם, הם אינם יודעים לעשות כן. רבי יוסף אלבו לא השתתף במסירת הודעה זו והסכים להשיב, אך תשובותו אינה ידועה לנו[דרוש מקור].
הירונימוס תבע לבער את התלמוד. מעניין שהוא עשה שימוש בוויכוח על הרמב"ם שהסתיים בשריפת ספריו, כדי להראות, שיש הצדקה לשרוף ספר, גם אם רק חלק קטן ממנו הוא כפירה.
נראה שרוב חכמי היהודים הגיעו למסקנה, שהמשך הוויכוח יגבה מחיר כבד מדי והנזק שנגרם לקהילות ולמשפחות בהיעדרם הוא בלתי נסבל, והחליטו להפסיקו בכל מחיר. לא ידוע מה אמרו אלו מהחכמים שהסכימו להמשיך לדבר, ובדצמבר 1414 הסתיים הוויכוח רשמית.
תוצאות הוויכוח

הנזיר פרר הגיע לטורטוסה עם סיום הוויכוח, ותוך ניצול המבוכה והדמורליזציה המיר את דתם של למעלה מ-3,000 יהודים[דרוש מקור]. כתוצאה מההכרזה הנוצרית על ניצחון מוחץ בוויכוח, והמרת הדת של חלק מנציגי היהודים שהשתתפו בו, מצב היהודים בקהילות ספרד הידרדר עוד יותר.
כשנה לאחר מכן, ב-1415, הוציא בנדיקטוס בולה (מכתב פומבי מחייב) שאישר מחדש את כל ההגבלות שהוטלו בעבר על היהודים אך לא נאכפו בכל מקום, כגון איסור לשאת משרות ציבוריות, מגורים או מאכל עם נוצרים, מסחר עם נוצרים, ועוד. ספרי התלמוד נאספו או נשרפו, וכל יהודי מגיל 12 חויב להשתתף לפחות ב-3 טקסים נוצריים מדי שנה. על יהודים שאולצו להתנצר נאסר לשוב ליהדות, ורבים מהם הפכו לאנוסים. הנזיר פרר עבר בקהילות וכפה על היהודים לשמוע את דרשותיו. יהדות אראגון ספגה מכה קשה, ורבים מעשיריה ונכבדיה התנצרו. התחושה הייתה שהיהודים יצאו כשידם על התחתונה מהעימות עם הירונימוס. התעמולה הנוצרית זרעה שמועות על התבוסה, שנחלו שלוחי הקהילות.
לאחר מעשה מתח דון יצחק אברבנאל ביקורת על חולשת הטיעונים שהעלו חכמי ישראל, אך נראה שבנסיבות הקשות שבהן פעלו יכולתם להצליח יותר הייתה מוגבלת.
ראו גם

הפולמוס היהודי-נוצרי
ויכוח פריס
ויכוח ברצלונה
לקריאה נוספת

בין יהודים לנוצרים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, כרכים ג', ה'.
*  Bobichon, Philippe, Yosef Albo, Sefer ha-'Iqqarim: Un chapitre de la controverse judéo-chrétienne, Madrid 2015
Lasker, Daniel J., Jewish philosophical polemics against Christianity in the Middle Ages, New York 1977
הערות שוליים

↑  דון יצחק אברבנאל ואורן גולד, ישועות משיחו: הוויכוחים עם האסכולה הנוצרית המשיחית על פי דון יצחק אברבנאל, אשקלון: אורן גולד, תשע"ז, עמ' 54-53, 71-66, 156-155, 166-161.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541314905171  LCCN: sh85136179
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1963

| --- | --- |

אצטדיון מועדון הטניס וסט סייד
 ענף:  טניס 
 תקופת התחרות:  1963 
 מספר תחרות:  83 
 עיר מארחת:  ניו יורק, בוסטון
 אצטדיון:  מועדון הטניס וסט סייד מועדון הקריקט לונגווד
 זוכה:  גברים:רפאל אוסונה (מקסיקו) נשים:מריה בואנו (ברזיל) זוגות גברים:צ'אק מקינלי/דניס רלסטון (ארצות הברית) זוגות נשים:רובין אברן /מרגרט סמית (אוסטרליה) זוגות מעורבים:מרגרט סמית /קן פלטצ'ר (אוסטרליה)
 
 → אליפות ארצות הברית הפתוחה 1962 אליפות ארצות הברית הפתוחה 1964 ← 
 
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1963 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי הדשא. תחרויות זוגות גברים וזוגות נשים התקיימו במועדון הקריקט בפרברי בוסטון. הם החלו ב-19 באוגוסט והסתיימו ב-25 באוגוסט. תחרות הנשים, תחרות הגברים וזוגות מעורבים התקיימו במועדון הטניס וסט סייד שבניו יורק. הם החלו ב-28 באוגוסט והסתיימו ב-7 בספטמבר.
מרגרת סמית ניצחה ב-2 תחרויות והפסידה בגמר תחרות הנשים.
התחרות > תחרות הגברים

לתחרות זו נרשמו 128 טניסאים שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות, 8 הטניסאים החזקים דורגו כדלקמן:
צ'אק מקינלי (ארצות הברית ארצות הברית), הודח בחצי הגמר
רוי אמרסון (אוסטרליה אוסטרליה), מנצח תחרות 1961, הודח בסיבוב הרביעי
דניס רלסטון (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר
רפאל אוסונה (מקסיקו מקסיקו), ניצח בתרחות
קן פלטצ'ר (אוסטרליה אוסטרליה), הודח בסיבוב השלישי
בובי וילסון (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודח ברבע הגמר
אאוגן סקוט (איטליה איטליה), הודח בסיבוב השלישי
הם ריצ'רדסון (ארצות הברית ארצות הברית), הודח ברבע הגמר
מנצח אליפות 1961 רוד לייבר מאוסטרליה עבר למקצוענים ולא השתתף. רפאל אוסונה ממקסיקו שיחקבמשחק הגמר נגד פרנק פרלניג מארצות הברית וניצח ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות הנשים

בתחרות הנשים השתתפו 97 טניסאיות שחולקו ל-8 בתים. לקראת התחרות, 12 הטניסאיות החזקות דורגו כדלקמן:
מרגרט סמית (אוסטרליה אוסטרליה), מנצחת תחרות 1962, הפסידה בגמר
דרלין הארד (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחת תחרויות 1960 ו-1961, הודחה ברבע הגמר
בילי ג'ין קינג (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב הרביעי
מריה בואנו (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחת תחרות 1959, ניצחה בתחרות
ננסי ריצ'י (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה ברבע הגמר
אן היידון ג'ונס (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחה בחצי הגמר
כריסטין טרומן (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחה ברבע הגמר
רובין אברן (אוסטרליה אוסטרליה), הודחה בסיבוב השלישי
ורה סוקובה (צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה), הודחה בסיבוב הרביעי
קארול קדוול (ארצות הברית ארצות הברית), הודחה בסיבוב רביעי
נורמה ביילון (ארגנטינה ארגנטינה), הודחה בסיבוב הרביעי
מרגרט האנט (דרום אפריקה (1928–1994) דרום אפריקה), הודחה בסיבוב הרביעי
מנצחת תחרות 1962 מרגרט סמית מאוסטרליה שיחקה במשחק הגמר נגד מריה בואנו מברזיל והפסידה ב-2 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות גברים

בתחרות השתתפו מספר זוגות. במשחק הגמר מנצחי תחרות 1962 רפאל אוסונה/אנטוניו פלאפוקס ממקסיקו נפגשו עם צ'אק מקינלי/דניס רלסטון מארצות הברית והפסידו ב-5 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות נשים

בתחרות השתתפו 36 זוגות. לקראת התחרות 4 זוגות החזקות דורגו כדלקמן:
מריה בואנו (ברזיל ברזיל)/דרלין הארד (ארצות הברית ארצות הברית), מנצחות תחרות 1962, הפסידו בגמר
מרגרט סמית/רובין אברן (אוסטרליה אוסטרליה), ניצחו בתחרות
בילי ג'ין קינג/קארול קדוול (ארצות הברית ארצות הברית),  הודחו ברבע הגמר
אן היידון ג'ונס/כריסטין טרומן (הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת), הודחו בחצי הגמר
במשחק הגמר מנצחות תחרות 1962 דרלין הארד (ארצות הברית)/מריה בואנו (ברזיל) שיחקו נגד מרגרט סמית/רובין אברן (אוסטרליה) והפסידו אותן ב-3 מערכות.
התחרות > תחרות זוגות מעורבים

בתחרות השתתפו 32 זוגות. לא בוצע דירוג של הזוגות החזקות.
במשחק גמר מרגרט סמית/קן פלטצ'ר (אוסטרליה) שיחקו נגד ג'ודי טגארט/אד רובינוף (ארצות הברית) וניצחו אותם ב-3 מערכות. למרגרט סמית זה היה הניצחון השני ברציפות בתחרות זו באליפות ארצות הברית.
הערות שוליים

↑  מיקום תחרויות
מריה בואנו, מנצחת תחרות הנשים
תשואה על ההון

תשואה על ההון (באנגלית: return on equity או בראשי-תיבות: ROE) היא מדד לרווחיות של עסק ביחס להון העצמי שלו. תשואה על ההון נחשבת לאחד מהיחסים הפיננסיים החשובים ביותר של חברה שמודד את היעילות של החברה ביצירת רווחים מהנכסים נטו. המדד גם ממחיש את צפי הגידול ברווחים במקרה של גיוס הון. תשואה על ההון שקולה לרווח השנתי הנקי מחולק בהון העצמי.
להלן אופן חישוב המדד:
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| תשואה על ההון (ROE) | = | רווח נקי |
| תשואה על ההון (ROE) | = | ממוצע סך ההון עצמי |
לא כל חברה בעלת תשואה גבוהה על ההון מבצעת בהכרח השקעות נבונות ומוצלחות בכספי בעלי המניות. בענפים מסוימים, לדוגמה חברות ייעוץ, אין צורך בהשקעות הון כדי להשיג תשואה. לעומתם ישנם תעשיות, כמו תעשיות זיקוק הנפט שזקקות לתשתיות יקרות לפני שתוכלנה לייצר, לכן לא ניתן להסיק חברה מהווה השקעה טובה רק משום שיש להן תשואה על ההון גבוהה. באופן כללי, לעסקים שזקוקים להשקעות הון גדולות יש חסמי כניסה גבוהים ולכן גם פחות חשופות לתחרות בהשוואה חברות שלא זקוקות לו. באופן כללי חברות עם צורך מועט בהשקעות הון תהיה תשואה על ההון גבוהה אך חסמי כניסה נמוכים ומכאן שחברות אלו חשופות יותר לסיכונים עסקיים, כי מתחרים יכולים לשכפל את הצלחותיהן ללא צורך במימון חיצוני נרחב. כמו ביחסים פיננסיים רבים השימוש הנכון בתשואה על ההון הוא בהשוואת חברות באותו הענף.
לתשואה גבוהה על ההון אין תועלת מידית משום שמחירי מניות מושפעים יותר מקריטריון הרווח למניה. המשקיע ישלם מחיר כפול במונחי רווח למניה על חברה עם תשואה על ההון של 20% ביחס לחברה עם תשואה על ההון של 10%. התועלת תצמח מכך שהרווחים יושקעו מחדש בחברה בתשואה גבוהה על ההון, שייתן מצדו לחברה שיעור צמיחה גבוה.
מודל הצמיחה של חברות מראה כי כאשר חברות משלמות דיבידנדים, מהירות הצמיחה מואטת. לדוגמה, אם שיעור הדיבידנד המחולק הוא 20%, קצב הצמיחה יהיה רק 80% מההחזר על ההון העצמי.
קצב הצמיחה יהיה קטן יותר אם הרווחים יושקעו לקניה חוזרת של המניות. אם לדוגמה המניות נרכשות במחיר גבוה פי 3 ממחירן בספרי החברה, הגידול השולי בהכנסות יהיה רק חלק זה (תשואה על ההון חלקי 3).
השקעות חדשות עשויות להיות רווחיות פחות מאלו הקיימות.
יש לזכור שתשואה על ההון מחושבת מנקודת ראות החברה ועל סך פעילויותיה. משום שניתן לבצע מניפולציות פיננסיות על ידי הנפקת מניות חדשות או קנייתן בחזרה משוק ההון, יש תמיד לשחזר את החישוב ולהגיע לנתון ביחס למניה בודדת.
מוזס וילהלם שפירא

| --- | --- |

 לידה:  1830 קמניץ-פודולסקי, האימפריה הרוסית 
 התאבד:  9 במרץ 1884 (בגיל 54 בערך) רוטרדם, הולנד 
 שם לידה:  Moses Wilhelm Shapira 
 מדינה:  ממלכת פרוסיה, האימפריה הרוסית 
 
מוזס וילהלם שפירא (1830 – 9 במרץ 1884) היה אספן וסוחר עתיקות שחי ופעל בירושלים העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-19. שפירא, יהודי שהמיר את דתו לנצרות, התפרסם כזייפן עתיקות בינלאומי שעמד במרכזן של שתי פרשות זיוף עתיקות אשר הסעירו את עולם הארכאולוגיה וחקר המקרא בבריטניה, בצרפת ובגרמניה.
בשערורייה הראשונה שהסתבך בה, ב-1873, התברר כי אוסף חרסים מואבי בן אלפי פריטים שמכר למוזיאון בברלין אינו אלא עבודת זיוף זולה של קדרים בני התקופה. עשור לאחר מכן, לאחר ששיקם את המוניטין שלו כסוחר עתיקות מומחה, הסתבך בשנית כשניסה ב-1883 להציע למכירה למוזיאונים אחדים באירופה אוסף מגילות שנתגלו, לכאורה, במערות באזור ים המלח. כאשר שפירא עמד על סף סגירת עסקה עם המוזיאון הבריטי בלונדון, נקבעו המגילות בידי מומחים כמזויפות בחוות דעת שהביאה לכישלון העסקה, להתאבדותו של שפירא ולאובדן המגילות.
חייו > מיהודי ברוסיה לנוצרי בירושלים

משה שפירא נולד כיהודי בקמניץ פודולסק שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה אדוקה, מתלמידי הגאון מווילנה. בבגרותו החל נודד ברחבי אירופה, התנצר, ושינה את שמו למוזס וילהלם שפירא. ב-1856 הגיע לירושלים, שם נחשף להשפעתו של המיסיון האנגליקני של "החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים" שפעל בעיר. הוא הצטרף לכנסיית המשיח שברובע הנוצרי, ולמד ועבד בבית המלאכה של המיסיון תחת הדרכתו של קונרד שיק, לימים האדריכל הנודע ובונה ירושלים.
ב-23 באפריל 1861 נשא שפירא לאישה, בכנסיית המשיח, את רוזטה יקל, אחות גרמניה ממסדר הדיאקוניסות, אותה הכיר כשסעדה אותו במחלתו עת אושפז בבית החולים הפרוטסטנטי. ב-1865 נולדה בתם הבכורה אוגוסטה-לואיזה-וילהלמינה, וכעבור 4 שנים, ב-1869, נולדה הבת הצעירה מריה-רוזטה (לימים הסופרת מרים הרי). המשפחה התגוררה בבית בתוך מתחם כנסיית המשיח.
ירושלים של אותה תקופה מלאה אנשי דת, צליינים נוצרים, חוקרי מקרא למיניהם, דיפלומטים ממעצמות העולם, וכולם שלחו ידיהם בארכאולוגיה ובאיסוף עתיקות ומזכרות שהביקוש להם באירופה היה רב. שפירא נתוודע לעולם זה, גילה חוש עסקי ממולח, שאפתנות ושליטה בשפות רבות, והחליט לבנות את עתידו כסוחר. בהיותו מומר, נידתה אותו הקהילה היהודית בעיר וכינתה אותו "המשומד" ו"עבד המיסיון".
בשנת 1869 פתח שפירא חנות ברחוב הנוצרים, רחוב המסחר הראשי של הרובע הנוצרי בעיר העתיקה. בחנותו מכר מזכרות תיירים ועתיקות שרכש מאיכרים ערבים, כשלצידו עוזרו-שותפו סלים אל-ח'ורי, דרגומן ומדריך תיירים ערבי-נוצרי שכבר רכש לעצמו שם של נוכל ערמומי. בעזרתו של אל-ח'ורי השכיל שפירא ליהנות מפירות גל הצליינות ששטף את העיר ולעשות חיל בעסקיו. שפירא, ששנים אחדות קודם לכן הגיע לעיר בחוסר כל, היה לסוחר אמיד ששמו הלך לפניו כמומחה לעתיקות. הוא שכר את "טירת אגא רשיד" בעיר החדשה, וילה מפוארת עם גן רחב ידיים (לימים בית טיכו), ועבר לגור בו עם אשתו רוזטה ושתי בנותיו, אוגוסטה ומריה. הוא בנה לעצמו מערך קשרים בינלאומי שכלל מוזיאונים, אוניברסיטאות ומוסדות מחקר במדינות אירופה, אנשי דת ותאולוגים נוצריים ששהו או ביקרו בירושלים, שייח'ים בדואים ברחבי מדבריות המזרח התיכון, קהילות יהודיות נידחות, אספנים שונים, ארכאולוגים מקצועיים וחובבים, ובין אלה רכש, מכר, תיווך, ייעץ והתייעץ. השלט בחזית חנותו ברחוב הנוצרים ציין שהוא "סוכן מורשה של המוזיאון הבריטי".
חייו > פרשת חרסי מואב

בשנת 1868 התגלה בדיבון שבמואב, בעבר הירדן, לוח אבן בזלת שחורה עם כתובת, שנודע עד מהרה בשם "מצבת מישע" ועורר עניין אדיר בעולם הארכאולוגיה. גם שפירא גילה עניין רב בתגלית, ואף שלא היה שותף לגילויה, היה עד לחילוצה ושחזורה בידי הארכאולוג והדיפלומט הצרפתי שארל קלרמון-גנו, יחד עם עוזרו סלים. בחושיו העסקיים הבחין בפוטנציאל המסחרי הטמון בעתיקות מואביות, קשר קשרים עם שייחים בדואים בעבר הירדן, ותוך זמן קצר הופיעו בחנותו מאות חרסים נושאי כתובות מואביות. ב-1872 הצליח למכור 1,700 חרסים מואביים למוזיאון הישן בברלין תמורת סכום נאה, וחרסים נוספים לאספנים פרטיים.
שמחתו של שפירא לא האריכה ימים. הארכאולוג קלרמון-גנו, שמלכתחילה פקפק בשפירא ובאל-ח'ורי, ראה בחנותו של שפירא קבוצת חרסים זהה לחלוטין לזו שנמכרה למוזיאון בברלין והצליח להוכיח כי החרסים המואביים של שפירא מזויפים. לטענתו של קלרמון-גנו, הוא הגיע בחקירתו אל בתי מלאכה של קדרים מקומיים, שהעידו בפניו על ייצור החרסים. ב-1876 פרסמו בלשני השפות השמיות אלברט סוצין ואמיל קאוטש (גר') את תוצאות המחקר שערכו בכתובות שעל "חרסי מואב" וקבעו שהן מעשה זיוף. שפירא הנבוך גלגל את כל האחריות לזיוף לפתחו של סלים אל-ח'ורי וטען שהיה קורבן תמים, אך המוניטין שלו כסוחר הגון נפגמו.
שפירא התאושש מהחשיפה המביכה והמשיך בעסקיו. פתיחת תעלת סואץ הגבירה את זרם הצליינים לירושלים, וחנותו של שפירא פרחה. הוא התמקד עתה ברכישה ומכירה של כתבי יד עתיקים. חלק ניכר מזמנו הקדיש למסעות לקהילות המזרח לרכישת גווילי קלף, ולארצות אירופה, למכירתם. בין היתר רכש את כתב היד של פירוש הרמב"ם למשנה, ומכר אותו בברלין. במסעותיו הגיע גם אל קהילות יהודיות בתימן וקיבל מהם ספרי תורה ישנים שיועדו לגניזה בארץ הקודש, ובהם סחר מאוחר יותר.  תימנים שהגיעו לארץ ישראל, טענו בעדויותיהם ששפירא הציג עצמו אצלם כרב, והשתתף בתפילותיהם. לפי אחת הטענות, כשנתקל בסירוב למסור או למכור כתבי יד, לא היסס לשחד את אנשי השלטונות העותמאניים כדי שיוציאו בכוח את כתבי היד מידי בני הקהילה.
חייו > מגילת ירמיהו

בשנת 1870 שפירא פרסם כי יש בידיו מגילה המכילה טקסט של ספר ירמיהו. העדות הישירה היחידה הידועה כיום היא עדותו של חוקר המקרא אנטון שולץ שביקר בחנותו של שפירא בירושלים על מנת להתרשם ואולי אף לקנות את המגילה, וכתב את רשמיו בספרו על היחס בין נוסח המסורה ונוסח השבעים של ספר ירמיהו. לדבריו, שפירא טען שהמגילה התגלתה בסיני ושלדעתו היא נכתבה במאה הראשונה לספירה. שולץ כתב שהיא נכתבה בכתיב חסר לגמרי, וכאשר הוא פענח כמה שורות מהמגילה הוא ראה שהן מקבילות לנוסח המשתקף בתרגום השבעים. שולץ חזר לשם כעבור כמה ימים אלא שהמגילה כבר נמכרה לידי אספן פרטי מאנגליה. מדבריו לא ברור האם כתב היד הכיל נוסח שלם של ספר ירמיה או רק חלקים ממנה.
אלברט סוצין ערער על מהימנותה של המגילה, בעיקר על סמך העובדה שבאותו הזמן לא היו ידועים שום כתבי יד מקראיים קדומים מאד, ולדעתו לא סביר שמגילה כזו תשרוד זמן רב כל כך. ככל הנראה סוצין לא ראה את המגילה כלל, ולא ידע עליה דבר מלבד עדותו של שולץ.
החוקר אדולף קוך ביקר בירושלים בקיץ 1975 ומסר נתונים נוספים על המגילה, אשר לטענתו שמע משפירא. לדבריו, המגילה נכתבה בכתב עברי על קלף לבן, הכילה רק שלושה עמודות שבהם פרקים יז-יח מספר ירמיהו, ושהיא נמכרה ל"Colonel Campbell" אשר היה באותו הזמן בבירות. הוא אף טען שמקור המגילה אינו בסיני אלא בצנעא (ושולץ התבלבל בין sinai לsana'a), ושלא היו בידי שפירא שום מגילות מסיני כלל.
באופן כללי העניין במגילות אלה היה מועט, מכיוון שהמגילה נמכרה תוך זמן קצר לאוסף פרטי. פרשת הזיוף של חרסי מואב, ומאוחר יותר פרשת מגילות שפירא גרמו לכך שהעניין במגילת ירמיהו דעך ונעלם, וכיום לא ידוע מה עלה בעקבותיה. העניין המחודש במגילות שפירא בשנים האחרונות עורר עניין גם במגילת ירמיהו, ומספר חוקרים חזרו לחקור אודות המגילה.