אמזונות
האמזונות בתרבות המערב > העת החדשה

הסיפורים על ממלכת אמזונות זכו לתפוצה נרחבת לאחר המצאת הדפוס, ושולבו באפוסים על אבירים ובסיפורי המסעות של מגלי הארצות. באפוס Orlando furioso (אורלנדו המטורף) מתקופת הרנסאנס, שתורגם לשפות רבות, מסופר על אי של נשים עצמאית שבראשן מלכה. הן אמנם אינן נקראות אמזונות - אך בתיאור החוקים והנוהגים באותה ממלכת נשים ניכרת השפעה ברורה של הסיפורים על האמזונות. בממלכה אין מקום לגברים, אלא למטרות רבייה, וכל הגברים שאינם ממלאים את משימת ההולדה נרצחים. מבין הבנים הזכרים היילודים נבחרים בודדים לחיות כמרביעים, והאחרים או נרצחים או מוחלפים בנקבות. הנשים באפוס הן חזקות, עצמאיות, שולטות בגורלן ושולטות בגברים. הן מיניות מאוד, ונהנות מקיום יחסי המין עם הגברים. באפוס אבירי אחר Las sergas de Esplandián, שזכה לתפוצה בראשית המאה ה-16, מסופר על אי בשם קליפורניה, שבו קיימת ממלכת נשים שחורות לוחמות. הן מצטרפות למלחמת המוסלמים בקונסטנטינופול, ולאחר תבוסתן מקבלות עליהן את הנצרות.
האמונה כי ממלכת אמזונות קיימת במציאות התחזקה בעידן התגליות. המגלים והכובשים הראשונים של אמריקה כמו קולומבוס ודייגו ולאסקס דה קואיאר, שיצאו בעיקר למצוא זהב ואוצרות, קיוו לגלות גם את ממלכת האמזונות. תקוות אלו נעזרו בשמועות על נשים לוחמות בקרב הילידים ועל שבטים של נשים עצמאיות, בדומה לאמזונות. במשלחתו של קולומבוס שמעו על אי בשם Mantinino שחיות בו נשים עצמאיות הנזקקות לגברים רק לצורכי ריבוי. יומנו של Gaspar de Carvajal שליווה את פרנסיסקו דה אורייאנה במסעו לאורך נהר אמזונאס (1541), מתאר מפגש אלים עם נשים לוחמות ושמועות על ממלכה עשירה בעומק הג'ונגל. דעה מקובלת, השנויה במחלוקת בקרב החוקרים, מייחסת את השם "אמזונאס" שניתן לנהר למפגשים אלה.
תאורים אלו חיזקו את האמונה שבארץ החדשה מסתתרת ממלכת האמזונות. בין ההרפתקנים והמגלים שיצאו לחפש את הזהב באל דורדו היה גם סיר וולטר ראלי, שבספר מסעותיו סיפר איך הגיע קרוב לשבט של נשים שמוצאן הוא מהאמזונות של אסיה הקטנה, ליד נהר התרמודון. הן אכזריות וצמאות דם, אך במשך חודש אחד בשנה הן ומלכתן מבלות עם המלכים והגברים מהמדינות השכנות "בריקודים, שתייה ויין" ויש להן גם שפע של זהב ואבנים יקרות.
חוקרים מעריכים שהסיפורים על ממלכת האמזונות נועדו לחזק את הידיעות על העושר האגדי שיש בעולם החדש ובזכותם להבטיח את תמיכת המלכים במסעות לשם. בתיאורי האמזונות בולט האספקט המיני שלהן, אף יותר מכישוריהן כלוחמות. אנתרופולוגיות טוענות שהם מבטאים פנטזיה גברית על קיומן של נשים עצמאיות ושוחרות מין.
העניין הגובר בתרבות יוון הקדומה מאז תקופת הרנסאנס הביא לנוכחות הרבה של סיפורי המיתולוגיה היוונית באומנויות באירופה. כך האמזונות הן נושא חוזר בציורים רבים גם באמנות הבארוק והרוקוקו, בעיקר בציורים של קרבות בין אמזונות ובין יוונים, כשהאמזונות המתוארות בהם לבושות בבגדי התקופה או עירומות. נושא פופולרי אחר היה המפגש בין אלכסנדר הגדול ובין מלכת האמזונות. דמויות האמזונות בציורים אלה הן נשיות מאוד, שוות כח לגברים אך גם כמנצחות וגם כמובסות, הן אינן נראות מסוכנות או דמוניות.
במחזהו של שיקספיר "חלום ליל קיץ" היפוליטה, מלכת האמזונות מאורסת לתזאוס דוכס אתונה. שקספיר מתבסס על "חיי תזאוס" של פלוטרכוס, לפיו היפוליטה הביאה לסיום מלחמה ממושכת בין האתונאים והאמזונות בחתימת הסכם שלום ובנישואי היפוליטה ותזאוס.
האמנויות המשיכו לעסוק באמזונות גם במאה ה-19 בהשפעת זרם הרומנטיקה. היינריך פון קלייסט כתב מחזה בשם "פנתיסליאה" על פגישתם של פנתיסליאה ואכילס. במחזה התחלפו התפקידים ופנתיסליאה היא שרוצחת את אכילס, לאחר שלקח אותה בשבי.
בשם אמזונות כונו קבוצות של נשים לוחמות או שאומנו ללחימה. ב-1787 הקים הגנרל גריגורי פוטיומקין פלוגה של נשים שצורפו לבטליון היווני שהשתתף במלחמת רוסיה כנגד האימפריה העות'מאנית ובכיבוש חצי האי קרים. הנשים שהיו בנות משפחה של החיילים היווניים, נקראו "פלוגת האמזונות", בהשראת הקשר בין האמזונות הקדומות לערבות דרום רוסיה. הן אומנו ללחימה אך בעצם שימשו כאטרקציה בקבלת הפנים שערך פוטיומקין לקיסרית יקתרינה השנייה ולשגרירים הזרים והתלוו לקיסרית בסיורה.
במאה ה-20 הופנתה תשומת לב לתופעה של נשים לוחמת במיתוסים באסיה ובאפריקה, וגם במציאות ההיסטורית. בממלכת דהומיי (כיום בנין) שבאפריקה השתתפו נשים בצבא הממלכה מאז המאה ה-18 ובעקבות הצלחתן כלוחמות הוקמה בצבא יחידה סדירה של נשים. לוחמות אלה כונו על ידי משקיפים מערביים בשם "האמזונות של דהומי"