stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קראנץ' (חטיף)
היסטוריה של המוצר

נסטלה קראנץ' הוצג לראשונה בשנת 1938. החברה השווייצרית ייצרה את החטיף במפעל פולטון שלה בארצות הברית.
באנגליה הוא נמכר כ-Dairy Crunch מאמצע שנות ה-60 ועד שנות ה-90, כאשר הוא מותג מחדש כ-Crunch כבכל העולם.
במאי 2013, נסטלה ארצות הברית הודיעה כי נסטלה קראנץ' הסכימה להתחיל להשתמש בפולי קקאו מאושרים ב-100% בכל קו חטיפי הקראנצ' הסטנדרטיים שלה בפעם הראשונה. תוכנית זו יצאה לפועל כחלק מתוכנית הקקאו של נסטלה, היוזמה העולמית של החברה לעזור לשפר את חייהם של חקלאי הקקאו ואת איכות המוצרים שלהם תוך הבטחת אספקת קקאו בת קיימא לשנים הבאות.
בינואר 2018, נסטלה הודיעה על תוכניות למכור את מותגי השוקולטייר שלה בארצות הברית (כולל הזכויות בארצות הברית על Crunch) לשוקולטייר האיטלקי Ferrero SpA, יצרנית נוטלה, תמורת 6.9 מיליארד דולר. פררו הטמיעה את המותגים הנרכשים לתוך הפעילות של חברת הממתקים פרארה. ייתכן שהמכירה נבעה מצמיחה נמוכה בשוק השוקולד המיינסטרים עקב מתחרים חדשים יותר כמו קינדר והמגוון המוגדל של חטיפים, מה שהפך אותו למאתגר עבור חטיפי ממתקים מיינסטרים כמו קראנץ'. המוצרים הנמכרים לפררו כוללים את החטיף קראנץ', Butterfinger, Nerds ו-LaffyTaffy.
טכניקת אריזה

נסטלה הפסיקה את טכניקת האריזה המסורתית של עטיפת הבר ברדיד אלומיניום, שרוול בתוך תווית נייר, לטובת שיטות אריזה קונבנציונליות יותר, ככל הנראה בשל הזמן המוגזם שלקח לבצע את האריזה הכפולה של החטיף.
החל משנת 2023 קראנץ' הוצע בארצות הברית במגוון גדלים כולל Classic, Fun Size, Minis ו-Giant.
מוצרים נוספים

מלבד חפיסת השוקולד, נסטלה מייצרת או נותנת רישיונות למוצרי קראנץ' נוספים (רשימה חלקית):
Buncha Crunch הם חתיכות ממתקים עשויות שוקולד חלב עם פצפוצי אורז מעורבב. שוחררו ב-1994, הם נמכרו במקור רק בבתי קולנוע, אך החל ממאי 2012, הם הפכו לזמינים ברוב חנויות המכולת.
קראנץ' לבן הוא חטיף ממתקים העשוי משוקולד לבן במקום שוקולד חלב.
לחטיפי גלידות קראנץ' יש מרכז גלידה יציב בטעם וניל, מוקף בציפוי שוקולד חלב עם פצפוצי אורז מעורבב.
קראנץ' עם קרמל הוא חטיף ממתקים המיוצר עם שוקולד חלב ו פצפוצי אורז מעורבב, המכיל מרכז קרמל.
קראנץ' עם בוטנים הוא חטיף ממתקים במהדורה מוגבלת העשוי עם שוקולד חלב ו פצפוצי אורז מעורבב, המכיל בוטנים.
קראנץ' כהה עם קרמל הוא חטיף ממתקים במהדורה מוגבלת המיוצר עם שוקולד מריר ופצפוצי אורז מעורבב, המכיל מרכז קרמל.
קראנץ' קריספ הוא חטיף ממתקים בגודל מלא עשוי פרוסות וקרם שוקולד.
דגני קראנץ' הוא דגני בוקר שוקולדיים עם אשכולות פצפוצי אורז וחיטה.
לקריאה נוספת

Chokito – חפיסת אורז ושוקולד פריכים
קראקל של חברת הרשי
רשימת מותגי חטיפי שוקולד
הערות שוליים

↑  "FERRERO TO ACQUIRE NESTLÉ'S U.S. CONFECTIONARY BUSINESS" (באנגלית). נבדק ב-2019-07-28.
↑  Andrew F. Smith (28 באוקטובר 2013). Food and Drink in American History: A "Full Course" Encyclopedia. Abc-Clio. p. 270. ISBN 9781610692335. נבדק ב-16 בנובמבר 2021. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  "Nestlé Sources 100% Certified Cocoa Beans For CRUNCH®". Nestlé. 21 במאי 2013. נבדק ב-3 באפריל 2023. Nestlé Crunch was invented in Fulton, New York, in 1938, and originally sold for five cents as “Nestlé’s Crunch” milk chocolate bar with crisped rice. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Nestlé Sources 100% Certified Cocoa Beans For CRUNCH®". Nestlé USA (באנגלית). 21 במאי 2013. נבדק ב-2021-11-19. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Nestle to sell US confectionery business" (באנגלית בריטית). 2018-01-17. נבדק ב-2019-05-10.
↑  confectionerynews.com (24 במאי 2019). "As Kellogg-Keebler deal closes, Ferrara poised to reach $3bn in sales". confectionerynews.com (באנגלית בריטית). נבדק ב-2019-06-16. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Kane, Jason (2021-08-20). "Crunch Bar". Snack History (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2021-11-19.
↑  Staff. "Crunch Products". Crunch Bar. Ferrero. נבדק ב-29 בדצמבר 2023. {{cite web}}:  (עזרה)
עט

עט שלם ועטים מפורקים
עטים בצבעים פופולריים - שחור, כחול ואדום
עטים של פרויקט 100wikidays
מאות עטים על מכונית מרצדס בסן פרנסיסקו
עטים נעוצים באדמה באנדרטה בליל לזכר קורבנות הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו"
עט הוא כלי כתיבה המכיל דיו. קיימים מגוון סוגים שונים של עטים. עטים מוקדמים כגון עטי קנה, עטי נוצה, עטי טבילה ועטי סרגל הכילו כמות קטנה של דיו על ציפורן או בחלל קטן שהיה צריך להטעין מעת לעת על ידי טבילת קצה העט לתוך קסת דיו.
סוגי עטים > עטים עתיקים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
סוגי עטים > עטים מודרניים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
העט הנובע הומצא בארצות הברית בסוף המאה ה-19.
העט הנובע מן הסוג המשובח הוא בעל ציפורן זהב עם חוד מצופה אירידיום. הודות לחוד האירידיום הקשה והחלק אין הציפורן מגרדת את הנייר וכתיבתה היא חלקה וברורה. ידיתו של העט הנובע היא חלולה ובתוכה מכל לדיו. יש עטים נובעים, אשר מכל הדיו שבתוכם אינו אלא שקית גומי. על ידי הרמת מנוף קטן נדחף מתוכה האוויר, ובשעת שחרור המנוף מתיישרת השקית ויונקת לתוכה את הדיו. עטים נובעים אחרים מצוידים בבוכנה אשר על ידי לחיצה עליה והרפיה ממנה פעמים אחדות בזו אחר זו נשאבת הדיו לתוך המכל.
יש מספר דרכים למלא עט נובע; אחת מהם היא על ידי מזרק ומכלית דיו. שואבים לתוך המזרק דיו, את הדיו מכנסים למכל דיו נוזל (צורתו כשל קליע) ומכניסים למקום האחסון של הדיו בעט.
עט כדורי הוא עט שבקצהו קבוע כדור פלדה זעיר. את מרכז הכדור חובק חרוט מתכת שאליו מחוברת צינורית המכילה דיו. תנועת הכדור חפשית וכתוצאה מהחיכוך שלו בפני הנייר הוא מסתובב ומורח שכבת דיו על פני הניר מהצד האחד ונרטב בדיו מהצד הנגדי הפונה אל צינורית הדיו. קיימים עטים כדוריים שבהם דיו סמיך ועטים בעלי דיו נוזלי יותר בעלי "חוד מחט" או "roller ball". יתרונותיו של העט הכדורי הם מחירו הזול, משך עבודה ארוך מאוד (עד כ-5,000 מטר קו רציף), אמינות פעולה (אינו נוזל בתנאי טמפרטורה רגילים), אחידות בכתיבה גם לקראת סוף חיי העט ומהירות ייבוש גבוהה.
העט להפעלת מחשב כף יד (סטיילוס) ולכתיבה בו הוא מוט מתכתי בעל קצה קהה במקצת מפלסטיק או מוט קטן מפלסטיק. באמצעות העט מפעילים לחץ נקודתי על מסך מחשב כף היד. קיים גם עט אשר מוליך חשמל וסוגר מעגל במסכי מגע חדשים.
הערות שוליים

↑  Definition of PEN, www.merriam-webster.com, ‏2024-06-22 (באנגלית)
↑  David C. Greetham, Textual Scholarship: An Introduction, Routledge, 2015-10-28, ISBN 978-1-136-75579-8. (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4348436-0
מערב פלורידה

מערב פלורידה (בספרדית: Florida Occidental) היה אזור בחוף הצפוני של מפרץ מקסיקו שעבר כמה שינויים בגבולות ובריבונות במהלך ההיסטוריה שלו. כפי ששמו מרמז, הוא נוצר מהחלק המערבי של פלורידה הספרדית לשעבר (מזרח פלורידה היווה את החלק המזרחי, עם נהר האפלאצ'יקולה כגבול ביניהן), יחד עם אדמות שנלקחו מלואיזיאנה הצרפתית; פנסקולה הפכה לבירת מערב פלורידה. המושבה כללה כשני שלישים ממה שמכונה כיום ה-Florida Panhandle, כמו גם חלקים מהמדינות המודרניות בארצות הברית לואיזיאנה, מיסיסיפי ואלבמה.
ממלכת בריטניה הגדולה הקימה את מערב ומזרח פלורידה בשנת 1763 מתוך אדמה שנרכשה מצרפת וספרד לאחר מלחמת שבע השנים. מכיוון שהשטח שנרכש זה עתה היה גדול מכדי לשלוט ממרכז מנהלי אחד, הבריטים חילקו אותו לשתי מושבות חדשות המופרדות על ידי נהר האפלאצ'יקולה. מערב פלורידה הבריטית כללה את החלק של פלורידה הספרדית לשעבר, ששכן ממערב לאפלאצ'יקולה, וכן חלקים מלואיזיאנה הצרפתית לשעבר; ממשלתו התבססה בפנסקולה. מערב פלורידה הקיפה אפוא את כל השטח בין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה, עם גבול צפוני שהוסט מספר פעמים במהלך השנים שלאחר מכן.
גם מערב ומזרח פלורידה נשארו נאמנים לכתר הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית, ושימשו מקלטים עבור לויאליסטים שנמלטו משלוש עשרה המושבות. ספרד פלשה למערב פלורידה וכבשה את פנסקולה ב-1781, ולאחר המלחמה ויתרה בריטניה על שתי הפלורידות לספרד. עם זאת, היעדר גבולות מוגדרים הוביל לסדרה של סכסוכי גבול בין מערב פלורידה הספרדית לבין ארצות הברית הצעירה המכונה מחלוקת מערב פלורידה.
בגלל חילוקי דעות עם ממשלת ספרד, מתיישבים אמריקאים ואנגלים בין הנהרות מיסיסיפי ופרדידו הכריזו על אזור זה כרפובליקה העצמאית של מערב פלורידה ב-1810. (הרפובליקה קצרת הימים לא הייתה בגבולות מדינת פלורידה המודרנית בארצות הברית; היא כללה את קהילות פלורידה של לואיזיאנה של ימינו) תוך חודשים היא סופחה על ידי ארצות הברית, שתבעה את האזור כחלק מרכישת לואיזיאנה ב-1803. ב-1819, ארצות הברית ניהלה משא ומתן על רכישת יתרת מערב פלורידה וכל מזרח פלורידה בהסכם אדמס-אוניס, ובשנת 1822 אוחדו שניהם לתוך טריטוריית פלורידה.
רקע

האזור המכונה מערב פלורידה נתבע במקור על ידי ספרד כחלק מלה פלורידה, שכללה את רוב מה שהוא כיום דרום מזרח ארצות הברית. ספרד עשתה מספר ניסיונות לכבוש ולהתיישב באזור, ובמיוחד את ההתיישבות קצרת-הימים של טריסטן דה לונה ב-1559, אך הוא לא יושב לצמיתות עד המאה ה-17, עם הקמת משלחות לאפלאצ'ה. בשנת 1698 הוקם היישוב פנסקולה כדי לבלום את התפשטות צרפת לאזור.
החל מסוף המאה ה-17, הקימו הצרפתים יישובים לאורך חוף המפרץ ובאזור כחלק מלואיזיאנה הצרפתית, כולל מובייל (1702) ומבצר טולוז (1717) באלבמה של היום  ומבצר מורפס (1699) בחוף מיסיסיפי של ימינו. לאחר שנים של מחלוקת בין צרפת לספרד, הם הסכימו להשתמש בנהר פרדידו (הגבול המודרני בין פלורידה לאלבמה) כגבול בין לואיזיאנה הצרפתית לפלורידה הספרדית.
לפני 1762, צרפת החזיקה וניהלה את הקרקע ממערב לנהר פרדידו כחלק מלואיזיאנה הצרפתית. ההסכם הסודי של פונטנבלו, שנחתם ב-1762 אך לא פורסם עד 1764, העביר למעשה לספרד את כל לואיזיאנה הצרפתית ממערב לנהר המיסיסיפי, כמו גם את האי אורלינס.
עם זאת, על פי האמנה שסיימה את מלחמת הצרפתים והאינדיאנים (מלחמת שבע השנים) ב-1763, בריטניה השיגה בעלות מיידית על כל לואיזיאנה הצרפתית ממזרח לנהר המיסיסיפי. זה כלל את האדמה בין הפרדידו למיסיסיפי. ספרד גם ויתרה לבריטניה הגדולה על שטח לה פלורידה, בתמורה לקובה, אותה כבשו הבריטים במהלך המלחמה. כתוצאה מכך, במשך שני העשורים הבאים שלטו הבריטים כמעט בכל חופי מפרץ מקסיקו ממזרח לנהר המיסיסיפי.  רוב האוכלוסייה הספרדית עזבה את פלורידה באותה תקופה, ורישומי הממשלה הקולוניאליים שלה הועברו להוואנה, קובה.
ספרד, בינתיים, לא הצליחה לבסס את שליטתה בלואיזיאנה עד 1769, אז תפסה את החזקה הרשמית. במשך שש שנים, אם כן, לואיזיאנה כפי שצרפת החזיקה בה, וכפי שספרד קיבלה אותה,  לא כללה אף אחת מהטריטוריות שבין נהרות המיסיסיפי והפרדידו, שכן התואר לאותו שטח עבר מיד מצרפת לבריטניה ב-1763
התקופה הקולוניאלית > התקופה הבריטית

לאחר שמצאו את השטח החדש הזה גדול מכדי לשלוט כיחידה אחת, חילקו אותו הבריטים לשתי מושבות חדשות, מערב פלורידה ומזרח פלורידה, מופרדות על ידי נהר האפלאצ'יקולה, כפי שנקבע בהכרזה המלכותית של 1763. מזרח פלורידה כללה את רוב פלורידה הספרדית לשעבר, ושמרה על הבירה הספרדית הישנה של סיינט אוגוסטין. מערב פלורידה כללה את האדמה שבין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה, כולל קרקע ממה שהיה פלורידה הספרדית ולואיזיאנה הצרפתית, כאשר פנסקולה מוגדרת כבירתה. הגבול הצפוני נקבע באופן שרירותי בקו הרוחב ה-31.
אמריקאים אנגלים ואמריקאים סקוטים-אירים רבים עברו לשטח בתקופה זו. מושל מערב פלורידה בנובמבר 1763 היה ג'ורג' ג'ונסטון; סגן המושל שלו, מונפורט בראון, היה בעל אדמות גדול במחוז שקידם מאוד את פיתוחו. שבע אסיפות כלליות כונסו בין 1766 ל-1778.
בשנת 1767, הבריטים העבירו את הגבול הצפוני לקו הרוחב 32° 22′ צפון, המשתרע מהיאזו עד נהר צ'טהוצ'י, שכלל את מחוז נאצ'ז ומחוז טומביגבי.  השטח המצורף כלל בערך את החצאים התחתונים של המדינות הנוכחיות מיסיסיפי ואלבמה. מתיישבים חדשים רבים הגיעו בעקבות חיל המצב הבריטי, והפיחו את האוכלוסייה. בשנת 1774 הקונגרס הקונטיננטלי הראשון שלח מכתבים שהזמין את מערב פלורידה לשלוח צירים, אך הצעה זו נדחתה מכיוון שהתושבים היו לויאליסטים ברובם. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מושל מערב פלורידה היה פיטר צ'סטר. מפקד הכוחות הבריטיים במהלך המלחמה היה ג'ון קמפבל. המושבה הותקפה בשנת 1778 על ידי משלחת וילינג .
התקופה הקולוניאלית > התקופה הספרדית

ספרד נכנסה למלחמת העצמאות האמריקנית בצד צרפת, אך לא לצד שלוש עשרה המושבות. ברנרדו דה גאלווס, מושל לואיזיאנה הספרדית, הוביל מערכה צבאית לאורך חוף המפרץ, וכבש את באטון רוז' ונאצ'ז מידי הבריטים ב-1779, את מוביל ב-1780, ואת פנסקולה ב-1781.
בהסכם פריז מ-1783 שסיים את המלחמה, הסכימו הבריטים לגבול בין ארצות הברית למערב פלורידה בקו הרוחב 31° צפון בין נהרות המיסיסיפי ואפלאצ'יקולה. עם זאת, הסכם אנגלו-ספרדי נפרד, שמסר את שני מחוזות פלורידה בחזרה לספרד, לא ציין גבול צפוני לפלורידה. ספרד התעקשה שהטענה שלה במערב פלורידה מתרחבת במלואה עד לגבול 1767 ב-32°22′, אך ארצות הברית טענה שהאדמה בין 31° ל-32° 22′ תמיד הייתה טריטוריה בריטית. זה עורר את המחלוקת הראשונה במערב פלורידה. משא ומתן בשנים 1785–1786 בין ג'ון ג'יי ודון דייגו דה גרדוקי לא הצליח להגיע למסקנה משביעת רצון. הגבול הוכרע לבסוף בשנת 1795 על ידי הסכם סן לורנצו, שבו הכירה ספרד בקו הרוחב 31° כגבול.
ספרד המשיכה לשמור על מזרח ומערב פלורידה כמושבות נפרדות. כאשר ספרד רכשה את מערב פלורידה ב-1783, הגבול המזרחי של בריטניה היה נהר האפלאצ'יקולה, אך ספרד ב-1785 העבירה אותו מזרחה לנהר סוואני. המטרה הייתה להעביר את המוצב הצבאי בסן מרקוס ואת מחוז אפלאצ'י ממזרח פלורידה למערב פלורידה.
בהסכם הסודי של סן אילדפונסו משנת 1800, הסכימה ספרד להחזיר את לואיזיאנה לצרפת; עם זאת, מיקום הגבול בין לואיזיאנה למערב פלורידה לא צוין במפורש. לאחר שצרפת מכרה את לואיזיאנה לארצות הברית ב-1803, פרץ סכסוך גבולות נוסף. ארצות הברית תבעה את השטח מנהר פרדידו ועד נהר המיסיסיפי, שהאמריקאים האמינו שהיה חלק מהמחוז הישן של לואיזיאנה כאשר הצרפתים הסכימו לוותר עליו לספרד בשנת 1762. הספרדים התעקשו שהם ניהלו את החלק הזה כמחוז מערב פלורידה ושהוא לא היה חלק מהטריטוריה שהוחזרה לצרפת על ידי קרלוס הרביעי ב-1802, כמו שצרפת מעולם לא נתנה את מערב פלורידה לספרד, בין רשימה של סיבות אחרות.
סיפוח אמריקאי של השטח

ב-27 באוקטובר 1810, נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון הכריז כי על ארצות הברית להשתלט על מערב פלורידה בין נהרות המיסיסיפי והפרדידו, בהתבסס על טענה קלושה שהיא חלק מרכישת לואיזיאנה.  ממשלת מערב פלורידה התנגדה לסיפוח, והעדיפה לנהל משא ומתן על תנאים להצטרפות לאיחוד. המושל פולוואר סקיוויט הכריז שהוא ואנשיו "יקיפו את מטה הדגל וימותו להגנתו". ויליאם קלייבורן נשלח להשתלט על השטח, ונכנס עם כוחותיו לבירת סנט פרנסיוויל ב-6 בדצמבר 1810 ולבאטון רוז' ב-10 בדצמבר 1810. עם זאת, קלייבורן סירב להכיר בלגיטימיות של ממשלת מערב פלורידה, וסקיפווית' ובית המחוקקים הסכימו בסופו של דבר לקבל את ההכרזה של מדיסון. הקונגרס העביר החלטה משותפת, שאושרה ב-15 בינואר 1811, לדאוג לכיבוש זמני של השטח השנוי במחלוקת ולהכריז שהשטח צריך להישאר נתון למשא ומתן עתידי.
ב-12 בפברואר 1812, הקונגרס אישר בחשאי לנשיא ג'יימס מדיסון להשתלט על החלק של מערב פלורידה הממוקם ממערב לנהר פרדידו, שלא היה כבר ברשותה של ארצות הברית, עם הרשאה להשתמש בכוח צבאי וימי כפי שיימצא צורך.  ב-14 באפריל 1812 אישר הקונגרס את חלק השטח שממערב לנהר הפנינה להתאגד במדינת לואיזיאנה, שהוקמה רשמית ב-30 באפריל,  אך הוא לא צורף רשמית עד שהבית המחוקקים של המדינה אישר את זה. ב-4 באוגוסט  ארצות הברית סיפחה את מחוז מוביל של מערב פלורידה לטריטוריית מיסיסיפי ב-14 במאי 1812,   אם כי החלטה זו לא בוצעה בכוח צבאי עד כמעט שנה לאחר מכן.  לדברי היסטוריון אחד, "השילוב של מערב פלורידה בטריטוריית אורלינס מייצג את הופעתו של האימפריאליזם האמריקאי על ידי האיחוד החדש שנבנה. תוך שימוש בכוח, לא במשא ומתן, קלייבורן וצבאו, עם הכרזתו של מדיסון, אילצו את סקיפווית' ותומכיו לקבל שלטון זר."
סיפוח אמריקאי של השטח > טענת ארצות הברית

על פי ההסכם הסודי מ-1 באוקטובר 1800, בין צרפת לספרד, המכונה הסכם סן אילדפונסו,  ספרד החזירה לצרפת ב-1802 את מחוז לואיזיאנה כפי שהיה באותה תקופה בבעלות ספרד, וכפי שהיה כאשר צרפת החזיקה בו בפעם האחרונה ב-1769.
בהעברת לואיזיאנה לארצות הברית, נעשה שימוש בשפה זהה בסעיף 3 של אמנת סנט אילדפונסו משנת 1800. העמימות בסעיף השלישי הזה התאימה למטרה של השליח האמריקני ג'יימס מונרו, אם כי היה עליו לאמץ פרשנות שצרפת לא טענה וגם ספרד לא התירה. מונרו בחן כל סעיף במאמר השלישי ופירש את הסעיף הראשון כאילו ספרד מאז 1783 ראתה את מערב פלורידה כחלק מלואיזיאנה. הסעיף השני רק שימש להבהיר את הסעיף הראשון. הסעיף השלישי התייחס לאמנות של 1783 ו-1795, ונועד לשמור על זכויותיה של ארצות הברית. הסעיף הזה פשוט נתן תוקף לאחרים.
לדברי מונרו, צרפת מעולם לא חילקה את לואיזיאנה כשהיא הייתה ברשותה. (הוא ראה ב-3 בנובמבר 1762 את תאריך הסיום של החזקה הצרפתית, ולא ב-1769 כאשר צרפת מסרה רשמית את לואיזיאנה לספרד). לאחר 1783, ספרד איחדה מחדש את מערב פלורידה ללואיזיאנה, החזיק מונרו, ובכך השלימה את המחוז כפי שהחזיקה בו צרפת, למעט אותם חלקים שבשליטת ארצות הברית. לפי פרשנות קפדנית של האמנה, עשויה ספרד להידרש לוותר לארצות הברית על שטח כזה ממערב לפרדידו שהיה שייך פעם לצרפת.
סיפוח אמריקאי של השטח > מתנגדים לטענת ארצות הברית

כחלק מאמנת הרכישה של לואיזיאנה משנת 1803, חזרה צרפת מילה במילה על סעיף 3 של האמנה עם ספרד משנת 1800, ובכך הכריעה במפורש את ארצות הברית לזכויות צרפת וספרד.
בשנת 1800, לואיזיאנה לא כללה את מערב פלורידה.
ספרד, בכל המשא ומתן עם צרפת, סירבה לוותר על כל חלק מפלורידה.
ב-1801 הודיעה ספרד למושלי ספרד בצפון אמריקה שהשטח שנמסר לצרפת אינו כולל את מערב פלורידה.
בפקודות והסכמים של ממשלת ספרד, תושבי פלורידה תמיד צוינו להבדיל מכל שאר הנחלות הספרדיות.
הסכם ארנחואס של צרפת משנת 1801 עם ספרד קבע שהוויתור על לואיזיאנה יהיה "שחזור", ולא רטרוצסיה.
צרפת מעולם לא נתנה שום חלק מפלורידה לספרד, ולכן ספרד לא יכלה להחזיר אותו.
בתקופה שספרד החזיקה בפלורידה, הם תמיד נקראו פלורידה ומעולם לא כונו חלק מלואיזיאנה. הסכמים בין ארצות הברית וספרד כינו אותם גם פלורידה.
ב-1803 החלה צרפת לנהל משא ומתן עם ספרד לרכישת מערב ומזרח פלורידה, ואישרה בכך שצרפת לא ראתה במערב פלורידה כאזור שכבר נרכש.
במהלך המשא ומתן שלו עם צרפת, השליח האמריקני רוברט ליווינגסטון כתב תשעה דוחות למדיסון שבהם הצהיר שמערב פלורידה אינה ברשות צרפת.
הנשיא ג'פרסון ביקש מגורמים אמריקאים באזור הגבול עצה לגבי גבולות לואיזיאנה, שהטובים ביותר לא האמינו שזה כולל את מערב פלורידה.
כאשר לואיזיאנה נמסרה רשמית לארצות הברית, ארצות הברית לא דרשה להחזיק במערב פלורידה.
בקיץ 1804, כאשר ארצות הברית וספרד פנו לצרפת כדי להשפיע על פרשנות ההסכם, נפוליאון צידד בחוזקה בספרד.
בנובמבר 1804, בתגובה לליווינגסטון, הכריזה צרפת על התביעה האמריקאית למערב פלורידה מופרכת לחלוטין.
בינואר 1805, שגריר צרפת וספרד הודיעו במשותף למדיסון כי התביעה האמריקאית למערב פלורידה אינה נסבלת. מדיסון הצביע על מפות שלפני 1763 שהראו את מערב פלורידה כחלק מטריטוריית לואיזיאנה הצרפתית לשעבר. השגריר הצרפתי ציין לחרדתו של מדיסון שאותו דבר חל על טנסי וקנטקי.
עם כישלון המשימה המיוחדת של מונרו בשנים 1804–1805, מדיסון היה מוכן לנטוש לחלוטין את התביעה האמריקאית למערב פלורידה.
בשנת 1805, ההצעה האחרונה של מונרו לספרד להשיג את מערב פלורידה נדחתה לחלוטין.
במכתב משנת 1809, ג'פרסון למעשה הודה שמערב פלורידה אינה נחלת ארצות הברית.
התואר האמריקאי לשטח לואיזיאנה היה בעצמו תואר פגום מכוח הסכם צרפת-ספרד משנת 1800.
הגנרל אנדרו ג'קסון קיבל באופן אישי את מסירת הבעלות למערב פלורידה מהמושל הספרדי שלה ב-17 ביולי 1821.
היסטוריה מאוחרת יותר ומורשת

הספרדים המשיכו לחלוק על סיפוח החלקים המערביים של המושבה במערב פלורידה, אך כוחם באזור היה חלש מכדי לעשות משהו בנידון. הם המשיכו לנהל את שאר המושבה (בין הנהרות פרדידו וסואני) מהבירה בפנסקולה.
ב-22 בפברואר 1819, ספרד וארצות הברית חתמו על הסכם אדמס-אוניס. בהסכם זה, ספרד ויתרה לארצות הברית הן את מערב ומזרח פלורידה בתמורה לפיצויים ולוויתור על תביעות אמריקאיות לטקסס.  בעקבות אשרור על ידי ספרד ב-24 באוקטובר 1820 וארצות הברית ב-19 בפברואר 1821, האמנה נכנסה לתוקף, ובכך קבעה את הגבולות הנוכחיים.
הנשיא ג'יימס מונרו הוסמך ב-3 במרץ 1821 להשתלט על מזרח פלורידה ומערב פלורידה עבור ארצות הברית ולדאוג לממשל ראשוני.  כתוצאה מכך, צבא ארצות הברית השתלט ושלט בשתי פלורידות כאשר אנדרו ג'קסון כיהן כמושל. ארצות הברית ארגנה עד מהרה את טריטוריית פלורידה ב-30 במרץ 1822, על ידי שילוב של מזרח פלורידה ושטחי מערב פלורידה ממזרח לנהר פרדידו והקמת ממשלה טריטוריאלית.  לאחר מכן היא התקבלה לאיחוד כמדינה ב-3 במרץ 1845.
למערב פלורידה הייתה השפעה על בחירת מיקומה של הבירה הנוכחית של פלורידה. בתחילה החליטה המועצה המחוקקת של הטריטוריה של פלורידה לעשות רוטציה בין הבירות ההיסטוריות של פנסקולה וסיינט אוגוסטין. מושב החקיקה הראשון נערך בפנסקולה ב-22 ביולי 1822; זה חייב את הנציגים מסיינט אוגוסטין לנסוע 59 ימים בים כדי להשתתף. כדי להגיע למפגש השני בסיינט אוגוסטין, חברי פנסקולה נסעו 28 ימים על פני היבשה. במהלך מושב זה, המועצה החליטה שיש לקיים ישיבות עתידיות בחצי דרך כדי לצמצם את המרחק. בסופו של דבר, טלהסי, אתר של יישוב אפלאצ'י מהמאה ה-18, נבחרה כנקודת האמצע בין הבירות לשעבר של מזרח ומערב פלורידה.
החלקים של מערב פלורידה הממוקמים כעת בלואיזיאנה ידועים בתור קהילות פלורידה. המוזיאון ההיסטורי של הרפובליקה של מערב פלורידה ממוקם בג'קסון, לואיזיאנה, המנוהל על ידי האגודה ההיסטורית של הרפובליקה של מערב פלורידה.  בשנת 1991 נוסדה אגודת השושלת "הבנים והבנות של המחוז והרפובליקה של מערב פלורידה 1763–1810" עבור צאצאי המתיישבים של התקופה. מטרתו כללה "לאסוף ולשמר רשומות, מסמכים ושרידים הנוגעים להיסטוריה ולגנאלוגיה של מערב פלורידה לפני ה-7 בדצמבר 1810".  בשנת 1993, בית המחוקקים של מדינת לואיזיאנה שינה את שמה לכביש הבין-מדינתי 12, שכל אורכו נמצא בקהילות פלורידה, ל"כביש המהיר של הרפובליקה של מערב פלורידה".
ב-1998, ליילה לי רוברטס, נינה של פולוואר סקיפווית', תרמה את העותק המקורי של החוקה של הרפובליקה של מערב פלורידה ואת המסמכים התומכים לארכיון המדינה של לואיזיאנה בבאטון רוז'.  אוניברסיטת דרום-מזרח לואיזיאנה בהאמונד מחזיקה גם באוסף ארכיוני של מסמכים ממערב פלורידה הבריטית ומהרפובליקה של מערב פלורידה, חלקם מתוארכים לשנת 1764.
פארק החורשות

| --- | --- |

 מידע כללי
 תאריך הקמה:  שנות ה־40 של המאה ה־20 
 נתונים ומידות
 שטח:  80 דונם
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 מיקום:   תל אביב-יפו
 קואורדינטות:  32°02′45″N 34°46′13″E﻿ / ﻿32.04591667°N 34.77022222°E﻿ / 32.04591667; 34.77022222
  מפת מיקום  מפה דינמית #invoke:תבנית חוזרת tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
פארק החורשות הוא פארק בשכונת אבו כביר בתל אביב.
גבולות הפארק כיום הם: מתחם כנסיית פטרוס הקדוש ורחוב עופר כהן מצפון, מתחם אגודת צער בעלי חיים ורחוב הרצל ממערב, המכון לרפואה משפטית ודרך בן צבי מדרום ורחוב פנחס לבון ושכונת קריית שלום ממזרח.
היסטוריה

לאחר כיבוש אבו כביר במלחמת העצמאות נטעו על שטח גדול מהשכונה בו היו מבנים רבים של אבו כביר שנהרסו ופרדס, חורשות של עצי אורן ירושלים ואורן קנרי. המקום נקרא בתחילה "גן ההגנה" והיה עזוב, מוזנח ומקום לפשע.
העבודות לשיקום המקום החלו ב-2011 וב-2013 נפתח לקהל שלב א' שהוא חלקו הדרומי של פארק החורשות המשתרע על שטח של 80 דונם. נסללו מסלולי אופניים נטעו עצי אלה וחרוב, שוקמו מתקני השקיה עתיקים שהיו בעבר בפרדס והותקנה תאורה. בעתיד יורחב הפארק עד רחוב קיבוץ גלויות וישתלבו בו הגן הבוטני והזואולוגי באבו כביר.
בפארק הוצבו מתקני משחקים לילדים ומתקן אומגה.
גלריה

פארק החורשות. ברקע - הכנסייה הרוסית
מתקן שעשועים בפארק
פינה בפארק וברקע הכנסייה הרוסית
טיגון בהקפצה

| --- | --- |

ירקות מוקפצים מושלכים לטיגון במחבת
 
 מאכלים
 סוג:  טיגון 
 
כרישה מוקפצת
טיגון בהקפצה (בצרפתית: Sauter; שפירושו לקפוץ, לדלג - כמונח בישול) וניתן לקרוא לה גם "טיגון בזק", היא שיטת בישול המשתמשת בכמות קטנה יחסית של שמן או שומן במחבת רדודה על אש גבוהה יחסית. קיימות שיטות שונות לטיגון בהקפצה.
תיאור

המרכיבים לטיגון בהקפצה נחתכים בדרך כלל לחתיכות קטנות או פרוסים דק, כדי לספק שטח פנים גדול, מה שמקל על בישול מהיר. אופן העברת החום העיקרי במהלך ההקפצה הוא הולכה בין המחבת למזון המתבשל באמצעות מעט שמן. מזון מוקפץ מושחם תוך שמירה על המרקם, הלחות והטעם שלו. אם מוקפצים בשר, עוף או דגים, לעיתים קרובות מסיימים את ההקפצה על ידי הסרת והמסת שאריות מזון במחבת להכנת רוטב.
ניתן להשוות את הטיגון בהקפצה לטיגון במחבת, שבו חתיכות מזון גדולות יותר (לדוגמה, צלעות או סטייקים) מבושלות במהירות בשמן או בשומן והופכים אותם לשני הצדדים. יש טבחים שמבדילים בין השניים על סמך עומק השמן המשמש, בעוד שאחרים משתמשים במונחים לסירוגין. מכיוון שאין שום "קפיצה או דילוג או זינוק" מעורבים בטכניקה זו, כפי שמרמזת מילת השורש Sauté", השימוש בהקפצה עבור נתחים גדולים של חלבון שהופכים אותם פעם אחת בזמן הטיגון הוא שימוש לא הולם במונח הקפצה או טיגון בהקפצה.
הטיגון בהקפצה שונה גם מצריבה בכך שהצריבה רק משחימה את פני האוכל.
אין להשתמש בשמנים מסוימים להקפצה בגלל נקודת העשן הנמוכה שלהם. חמאה מזוקקת, שמן קולזה ושמן חמניות משמשים בדרך כלל לפעולה זו של טיגון בהקפצה. לא משנה מה סוג השומן, חייבת להיות לו נקודת עשן גבוהה מספיק כדי לאפשר בישול על אש בינונית-גבוהה, שהיא הטמפרטורה שבה מתבצעת ההקפצה. לדוגמה, על אף שחמאה רגילה תעניק יותר טעם, היא גם תישרף בטמפרטורה נמוכה יותר ובמהירות יותר משומנים אחרים בשל נוכחותם של מוצקי חלב. חמאה מזוקקת מתאימה יותר לשימוש זה.
שיטות

בטיגון בהקפצה מחממים את כל המרכיבים בבת אחת והם מתבשלים במהירות. כדי להקל על כך, המרכיבים מועברים במהירות במחבת, או על ידי שימוש בכלי או על ידי תנועות חוזרות ונשנות של המחבת עצמה. מחבת לטיגון בהקפצה חייבת להיות גדולה מספיק כדי להכיל את כל האוכל בשכבה אחת, כך שאדים יוכלו לברוח, מה שמונע מהמרכיבים להתבשל ומקדם את התפתחות הפונד (הכוונה היא לנוזל טעים המשמש כבסיס להכנות אחרות, כגון ציר, מרק, ורטבים). לרוב המחבתות הנמכרות במיוחד כמחבתות לטיגון בהקפצה (pans) יש בסיס שטוח רחב ודפנות נמוכות, כדי למקסם את שטח הפנים הזמין לחימום. הצדדים הנמוכים מאפשרים אידוי מהיר ובריחה של אדים. בעוד שלמחבתות רגילות (skillets) יש בדרך כלל דפנות מתרחבות או מעוגלות, למחבתות טיגון בהקפצה יש בדרך כלל כאמור דפנות אנכיות ישרות. זה מונע מהמרכיבים לברוח בזמן שהמחבת מוזזת לערבוב.
גלריה

טיגון בהקפצה של בצל ופלפלים
פטריות מוקפצות בטיגון: פטריות בייבי פורטובלו מוקפצות
להבה במחבת טיגון ההקפצה
לקריאה נוספת

טיגון במחבת
טיגון בשמן עמוק
טיגון בשמן רדוד
מחבת טיגון
הקפצה
הערות שוליים

↑  "saute – Wiktionary". en.wiktionary.org (באנגלית). נבדק ב-2018-09-01.
↑  "Saute". Douglas Harper. נבדק ב-23 ביולי 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Sautéing". Alan's Kitchen.
↑  "How to Sauté (Pan Fry) and Stir-Fry". For Dummies.
↑  "The Secret To Great Saute". The Reluctant Gourmet. 18 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jennifer Good (4/17/2012). "Healthiest Cooking Oil Comparison Chart with Smoke Points and Omega 3 Fatty Acid Ratios". The Baseline of Health Foundation.
↑    Lydia Bell, ‏Why olive oil should be kept out of the frying pan, The Telegraph, 16 July 2014
↑  "Saute Pans – Choosing and Buying the Right Saute Pan". The Reluctant Gourmet. 4 ביוני 2012. {{cite web}}:  (עזרה)