stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת יהודי מיסלוביצה

| --- | --- |
בית הכנסת הגדול של קהילת יהודי מיסלוביצה
בית הכנסת הגדול של קהילת יהודי מיסלוביצה
 מידע כללי
 סוג:  בית כנסת
 כתובת:  כיכר וולנושי-pl. Wolności
 מיקום:  מיסלוביצה
 מדינה:  פולין פולין
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1895–1899 (כ־4 שנים)
 תאריך פירוק:  ספטמבר 1939
 חומרי בנייה:  לבנים
 אדריכל:  Ignatz Grunfeld
 סגנון אדריכלי:  נאו-מורי
 
 heהמיקום המדויק בית הכנסת הגדול
 
קהילת יהודי מיסלוביצה חיה והתקיימה בעיר מיסלוביצה וסביבותיה (בפולנית: Mysłowice, נהגה: [mɨswɔˈvʲit͡sɛ]; בגרמנית: Myslowitz, מיסלוביץ). העיר נמצאת בשלזיה העילית, בדרום פולין. על גדות הנהר פשמשה והבריניצה יובלי הוויסלה. בעבר השתייכה העיר מבחינה מנהלית לפרובינציית קטוביץ ומאז שהוקמת פרובינציית שלזיה העילית העיר משויכת אליה. מיסלוביצה היא אחת הערים המרכיבות את אגד הערים של קטוביץ (אנ') שבו כ-2.7 מיליון תושבים. בעיר עצמה התגוררו נכון לסוף יוני 2020 כ־74,601 תושבים.
בשנת 1887 חיו בעיר 900 יהודים מתוך 14,000 תושבים; על פי מקורות מסוימים, בשנה זו זה היה המספר הגבוה ביותר של יהודים שחיו בעיר בכל שנותיה. בשנת 1895 הוקם בית כנסת חדש בעיר. ב־1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה לפולין. כבר בימיה הראשונים של המלחמה נכבשה מיסלוביצה בידי הצבא הגרמני. בסתיו 1939 הגרמנים שרפו והרסו את בית הכנסת הגדול בעיר. באוגוסט 1942 חלק מיהודי מיסלוביצה נשלחו ברכבת ב"טרנספורט המוות" למחנה המוות בבלז'ץ. האחרים הועברו, באוגוסט 1943, למחנה המוות הנאצי אושוויץ-בירקנאו והומתו שם בתאי הגזים.
לאחר השחרור בחודש מאי 1945 חזרו למיסלוביצה יחידים מתושביה היהודים שניצלו, ונוספו עליהם גם כמה עשרות יהודים, רובם משטחי פולין שסופחו לברית-המועצות. בחודש ספטמבר 1945 חיו במיסלוביצה 82 יהודים. הם נטשו את מיסלוביצה בגלי ההגירה של היהודים מפולין לארצות מערב אירופה, ארצות-הברית ולישראל.
היסטוריה > המאה ה-17

ראשית ההתיישבות היהודית במיסלוביצה קשורה לצו הקיסרי שהוצא בשנת 1627, אשר אפשר ליהודים להתיישב מחדש על אדמות המורשה ההבסבורגית לאחר ששילמו תשלום מיוחד בסך 40,000 גילדן גרמני. הקיסר פרדיננד החליט להוציא צו זה על מנת לשפר את מצבה הכלכלי של המדינה שחרבה מלחמת שלושים השנים (1648-1618). הצו האימפריאלי אפשר ליהודים לנהל תנאי מסחר ומלאכה על ידי קבוצה נבחרת של יהודים מיוחסים (יהודי חסות), שנקראה גם יהודי בית המשפט (יהודי החצר
-Hofjuden). הקיסר גם אפשר להם לעסוק בגביית החובות והמיסים. הם יכלו לקנות בתים ולהיות בעלי בתים. גם קרישטוף מירושבסקי שליט מיסלוביצה הנהיג את השינוי בגישה כלפי היהודים כדי לעורר את ההתפתחות הכלכלית של העיר, בשנת 1637 הוא הביא את היהודים הראשונים לעיר. כומר הקהילה המקומי, האב גוסלבסקי, התנגד לשינוי הגישה כלפי היהודים והגיש תלונה לבישוף של קרקוב ובה דרש להרחיק את היהודים מהעיר ולהרוס את בית תפילתם.
חוזה השלום וסטפאליה, שהביא לסיום מלחמת שלושים השנים (שהסתיימה ב־24 באוקטובר 1648), אשרר את אישור ההתיישבות היהודית על אדמות שלזיה עילית. בשנת 1677, היהודי מרטק ניהל מסגרייה ומתקן לחישול ברזל משלו ליד מיסלוביצה. מפקד האוכלוסין שבוצע בשלזיה בשנת 1691 מזכיר את נוכחותם של יהודים בעיר. בסוף המאה ה-17 עסקו 9 אנשים במסחר במיסלוביצה; הם היו בעיקר יהודים.
היסטוריה > המאה ה-18

מנתוני מפקד האוכלוסין משנת 1744 עולה כי 3 יהודים עסקו באותה תקופה במסחר במיסלוביצה, ומכרו מוצרי עור. בשנת 1748 חייבו הרשויות הפרוסים את כל היהודים החיים בשלזיה לפחות שנה לשלם מס בגובה 10% מרכושם. ב־17 באפריל 1750 הרשויות הפרוסיות פרסמו את התקנות העיקריות והצווים הכללים של פרוסיה. צווים אלה תיארו בפירוט את המצב המשפטי, החברתי, הפוליטי והכלכלי של היהודים. בתקופה זו, בסביבות שנת 1751, נבנה בית כנסת במיסלוביצה. בעיר היה גם בית דין רבני לאוכלוסייה היהודית.
בשנת 1771 התגוררו במיסלוביצה 43 יהודים. בשנת 1776 הורו השלטונות הפרוסים להעביר את כל היהודים החיים בגדה השמאלית של נהר אודר לגדה הימנית של הנהר תוך חודש. במקומות החדשים הם יכלו לחיות רק בכפרים. בספטמבר 1779, שינו השלטונות את דעתם והורו לכל היהודים לעזוב את הכפרים ולהתיישב בערים. באותה תקופה צוינה גליביצה כעיר המגורים המרכזית. ב־17 באוגוסט 1780, מועצת ורוצלב הגדירה חמש ערים כערי יישוב מחדש ליהודים. הערים היו: Tarnowskie Góry, Mysłowice, Mikłów, Lubliniec ו-Bieruń Stary. בשנת 1787 נסוגו השלטונות הפרוסיים מהפקודות להעתיק יהודים לערי יישוב מחדש, מכיוון שהערים שנעזבו סבלו כלכלית מאוד.
היסטוריה > המאה ה-19

בפברואר 1808 ביטלו הרשויות הפרוסיות את כל הפריבילגיות הפיאודליות של גילדות והערים, כולל את צו אי-הסובלנות כנגד היהודים De non tolerandis Judaeis. משנה זו, היהודים יכלו, בהסכמת השלטונות, להתיישב בכל הערים בשלזיה ולרכוש נדל"ן בחופשיות. בשנת 1811 התגוררו במיסלוביצה 89 יהודים. הם היו בעיקר יהודים מפולין הקטנה והיו בעיקר סוחרים, שסחרו בבקר, בתבואה ובסדקית.
קיומה של הקהילה היהודית במיסלוביצה אושר רשמית ב־11 ביולי 1821. המסמך שהונפק הסדיר את נושאי מקומות הקבורה של חמש הקהילות היהודיות שנוצרו במחוז בויטן/ביטום (Bytom, Tarnowskie Góry, Miasteczko Śląskie, Mysłowice ו- Zabrze) . בשנת 1826 הוקם בית תפילה. הוא היה ממוקם בפינת רחוב קולוסאצ'ה וכיכר מירושבסקי, והרחוב המוביל אליו מכיכר השוק נקרא סימטת בית הכנסת-Synagogengasse.
בסביבות 1830 עבר רופא יהודי מרטיבור, ד"ר סלמון סטרוהיים, למיסלוביצה ובשנת 1836 הוא עבר לגליביצה.
בשנת 1869 התגוררו במיסלוביצה כ־1040 יהודים (הנתון לא מאושר סופית. רובם התפרנסו ממסחר ועבודה בתעשייה. היהודים המפורסמים ביותר בעיר היו: לובל דנציגר - הבעלים של המכרה "מיסלוביצה"; ד"ר יעקב לוסטיג - רופא, חבר מועצת העיר, מחבר המונוגרפיה הראשונה במיסלוביצה; מקס וייכמן - מנהל תחנת ההגירה של מיסלוביצה. ליהודים רבים אחרים היו מלונות, מסעדות וחנויות. אף על פי כן, בתקופה זו הקהילה נחלשה משמעותית עקב הקמתה של הקהילה הדתית העצמאית בקטוביץ (קהילת יהודי קטוביץ) בשנת 1866.
בשנת 1872 הוקם איגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה (Oberschlesische Synagogen-Gemeinden) שכלל את הקהילה היהודית במיסלוביצה. בסוף המאה ה-19 הייתה התקופה הטובה ביותר בתולדות קהילת יהודי מיסלוביצה. בשנת 1887 חיו בעיר 900 יהודים מתוך 14,000 תושבים; על פי מקורות מסוימים, בשנה זו זה היה המספר הגבוה ביותר של יהודים שחיו בעיר בכל שנותיה. בשנת 1895 הוקם בית כנסת חדש בעיר.
אוכלוסיית יהודי קהילת מיסלוביצה

| שנה | האוכלוסייה הכללית | מספר היהודים | אחוז היהודי מהאוכלוסייה הכללית |
| --- | --- | --- | --- |
| 1601 | כ־300 |  |  |
| 1771 |  | 43 |  |
| 1775 | 312 |  |  |
| 1825 | 1,205 |  |  |
| 1861 | 5,328 |  |  |
| 1869 | 6,300 | 1,040 | 16.5% |
| 1887 |  | 900 |  |
| 1910 | 17,838 | 488 | 2.7% |
| 1939 | 20,250 | 162 | 0.8% |
| 1945 |  | 82 |  |
בתי הכנסת > בית הכנסת הישן

המיקום המדויק בית הכנסת הישן ששרד את מלחמת העולם השנייה
בית הכנסת העתיק במיסלוביצה נבנה בשנת 1826 ברחוב plac Mieroszewskich 2. שהיה בשוק החדש באותם הימים.
הבניין הוקם בתוכנית מלבנית. בפנים, עזרת נשים נבנתה מעץ משלושת צדדי האולם, ובקיר הצפוני בתוך שקעים חצי עגולים מוקמו החלונות.
לאחר בניית בית הכנסת הגדול, בית הכנסת הישן נמכר בסביבות שנת 1899 לחברת הרהיטים "רובק". בשנת 1927 הבניין נמכר לקהילה הקתולית בעיר. בשנת 1928 הוסב הבניין לבית-עם קתולי, על פי תכנון של א. קרפצ'יק. הבניין שרד את מלחמת העולם השנייה וחל משנת 2007 נמצא בו מועדון נוער קתולי.
בית הכנסת הישן במיסלוביצה ששרד את מלחמת העולם השנייה.
בתי הכנסת > בית הכנסת הגדול והחדש

בית הכנסת הגדול והחדש במיסלוביצה, היה ממוקם בכיכר וולנושי, תוכנן ונבנה בשנים 1895–1899 על ידי האדריכל איגנץ גרונפלד, ממשרד האדריכלים שנמצא ברובע שרלוטנבורג, שבברלין. הוא היה מפורסם ביופיו. בית הכנסת נבנה, בסגנון נאו-מורי, והוא דמה בקווים האדריכלים שלו לבתי הכנסת בבודפשט, אך גם לבתי הכנסת הסמוכים בביילסקו-ביאלה ובביטום. האלמנט האופייני של הבניין היו שני מגדלים מתומנים גבוהים, בעלי צריחים, שעליהם הוצבו מגני דוד. הנאצים הרסו את בית הכנסת בספטמבר 1939. נכון להיום יש במקום בו עמד בית הכנסת, בניין חדש השייך לעיריית מיסלוביצה.
בית הקברות

המיקום המדויק בית הקברות היהודי במיסלוביצה
בית קברות היהודי במיסלוביצה ברחוב סטאובה-ul. Stawowa הוקם בראשית המאה ה-18, על חלקת אדמה שרכשה קהילת יהודי מיסלוביצה ברובע קוויאטצ'יסקו-Kwiatczysko (לימים רובע פיאסק-Piasek). הוא היה ממוקם בצד המזרחי של רחוב סטאובה, שהיה שביל צר.
בשנת 1864 נבנה חלק חדש של בית הקברות בצידו המערבי של רחוב סטאובה, שם הוא נותר כמעט ללא שינוי עד עצם היום הזה. רחוב סטאובה, מפריד בין בית העלמין הישן לחדש. ליד השער, עליו מגן דוד, ניתן לראות את יסודות בית הלוויות והטהרה. באביב ובקיץ מכסה הקיסוס את בית הקברות לגמרי. לא ניתן להיכנס לבית העלמין שכן השער נעול במנעול.
הנקרופוליס ששטחו כ־4 דונם בצורת טרפז. על פי סקר ראשוני שנעשה על ידי המכון להיסטוריה יהודית, שבוצע בשנת 1989 על ידי קשישטוף דומנסקי, נמצאו כמעט ארבע מאות מצבות ואו שברי מצבות, על פי הפירוט הבא: 55 מצבות, 23 מהן שוכבות ו-10 שבורות; 77 אובליסקים, בהם 75 שוכבים ו-2 שוכבים שבורים; טור אחד של מצבות הפוכות, עוד 16 מבני קבורה וייתכן שבחלקם לא נקברו נפטרים.
אזור הנקרופוליס מכוסה בצמחייה עבותה, במיוחד באביב ובקיץ ומקשה על הגישה למצבות רבות. בית הקברות כולו מוקף בקיר לבנים גבוה. לא ניתן להיכנס לבית העלמין מכיוון שהשער נעול באמצעות מנעול.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים, במהלך בניית בנייני מגורים בפינת הרחובות סטאובה 27, ובוליני 16 וחיבור מערכת הביוב אליהם, נפגעו ונשדדו קברים רבים, לרוב אלה שהיו להם מצבות משיש שחור.
בית הקברות של קהילת יהודי מיסלוביצה ששרד את מלחמת העולם השנייה.
ראו גם

קהילת יהודי קטוביץ
קהילת יהודי גלוגובק
קהילת יהודי גליביצה
קהילת יהודי ביטום (בויטן)
מיסלוביצה
שואת יהודי פולין
יהדות פולין
לקריאה נוספת

Kundera J., Historia parafii Mysłowickiej, Mysłowice 1934.
Jaworski W., Żydzi w województwie śląskim w okresie międzywojennym, Katowice 1991.
Myslowice, The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust, red. Sh. Spector, G. Wigoder, t. 2, New York 2001, s. 864.
Walerjański D., Z dziejów Żydów na Górnym Śląsku do 1812 roku, „Pismo Muzealno-Humanistyczne Orbis” 2005, t. V.
הערות שוליים

↑  מפקד האוכלוסיית 2020 בפולין (בפולנית)
1 2 3 4 5 6  Myslowice, The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust, ed. Sh. Spector, G. Wigoder, vol. 2, New York 2001, p. 864.
↑  Steinert A, Geschichte der Juden in Oppeln, Oppeln 1922, s. 23; Walerjański D., Z dziejów Żydów na Górnym Śląsku do 1812 roku, „Pismo Muzealno-Humanistyczne Orbis” 2005, t. V, s. 33.
↑  Kundera J., Historia parish Mysłowicka, Mysłowice 1934, p. 81; Walerjański D., From the history of Jews in Upper Silesia until 1812, "Orbis Museum and Humanistic Pismo" 2005, vol. V, p. 33.
↑  Jaworski W., Jews in the Silesian Province in the Interwar Period, Katowice 1991, p. 4; Gwóźdź K., Jews in the Habsburg period, Historia Tarnowskie Góry, ed. J. The Ladder, Tarnowskie Góry 2000, p. 110.
↑  Jaworski W., From the history of Bieruń Jews, Bieruń Stary 1989, p. 5; Walerjański D., From the history of Jews in Upper Silesia until 1812, "Orbis Museum and Humanities Pismo" 2005, vol. V, p. 36.
↑  State Archives in Katowice, Files of the town of Tarnowskie Góry, ref. No. 1912, pp. 23–24; Gwóźdź K., Jews in the Prussian Period, Historia Tarnowskich Góry, ed. J. Drabina, Tarnowskie Góry 2000, p. 287.
↑  Nadolski P., The history of Jewish settlement in Gliwice - the legal situation of Jews in Silesia until World War I, Gliwice Jews, ed. B. Kubit, Gliwice 2006, p. 57.
↑  Myslowice, The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust, ed. Sh. Spector, G. Wigoder, vol. 2, New York 2001, p. 864
↑  מיסלוביצה MYSLOWICE | מרכז מורשת יהדות פולין, באתר www.moreshetyahadutpolin.org
↑  האוכלוסייה היהודית בקטוביץ בין השנים 1601–1945 באתר השטאטל הווירטואלי
↑  מיסלוביצה, מרכז מורשת יהודי פולין
↑  Bergman E., The Moorish trend in the architecture of Central and Eastern European synagogues in the nineteenth and early twentieth centuries, Warsaw 2004, p. 177.
↑  Jagielski J., Bergman E., Preserved synagogues and houses of prayer in Poland. Katalog, Warsaw 1996, p. 89.
↑  Bergman E., The Moorish trend in the architecture of Central and Eastern European synagogues in the nineteenth and early twentieth centuries, Warsaw 2004, p. 178.
↑  Przemysław Burchard: Souvenirs and monuments of Jewish culture in Poland . Warsaw: 1990, p. 191.
קהילת יהודי ואץ

בית הכנסת בואץ לאחר השיקום
בעיר ואץ (בפי היהודים: וייטצען או וייצען, בהונגרית: Vác) שבמחוז פשט בהונגריה, התקיימו קהילות יהודית גדולות עד שואת יהודי הונגריה ומעט לאחריה.
תולדות הקהילה > בתקופה הקדומה

בתקופת הכיבוש העות'מאני בהונגריה, התקיימה קהילה יהודית קטנה בואץ. סופו של העידן העות'מאני בהונגריה בסוף המאה ה-17 הביא עמו את האיסור על יהודים להתיישב ב"ערי המלך", ובכללן בואץ (שמגורי יהודים נאסרו בה בשל היותה מושב בישוף). יהודים עברו להתגורר בכפרים שסביב ואץ, שאדמותיהם היו שייכות לאצילים ולא למלך. הקבוצה העיקרית ישבה בכפר פנץ (אנ') וקבוצה נוספת ישבה בכפר טויטופאלו (אנ'), ושתיהן עסקו במסחר בואץ.
בשנת ה'תקצ"ג (1833) נוסדה קהילה עצמאית בפנץ.
תולדות הקהילה > הקהילה המחודשת

בחורף ה'ת"ר (1840) הותר ליהודים לשבת בואץ, וקהילת פנץ העתיקה את מקומה לואץ. בשנה הראשונה מנתה הקהילה כ-40 בתי אב, ובשנת ה'תר"ח נמנו מעל 300 נפש וכבר פעלו במקום בית עלמין, מוסדות קהילתיים ובית כנסת זמני.
תולדות הקהילה > הקרע

בעת הקרע ביהדות הונגריה בשנת ה'תרכ"ט, רוב הקהילה תמך בחוקי הקונגרס הנאולוגיים, וקבוצת מיעוט בראשות רב הקהילה שלום אולמן פרשה וייסדה לעצמה קהילה קטנה. בעקבות זאת הוסכם על כל הצדדים הקהילה לא תקבל את חוקי הקונגרס הנאולוגיים, אך גם לא את תקנות האורתודקסים, ותמשיך להתנהל כפי שהתנהלה עד אז (קהילות הסטטוס קוו אנטה). הדבר יצר מחלוקת נוספת בקהילה, בשל רצונה של קבוצת מיעוט חרדית לקבל גם את תקנות האורתודקסים, כשלצדם עמד הרב חיים סופר. לצד הרב אולמן, שרצה להימנע מפילוגים נוספים, עמדו הרבנים יואל אונגר מפקש, מאיר פרלס מקאריי וישראל יצחק יהודה לנדסברג מאוראדיה, מהבולטים שברבני הזרם האורתודקסי. הקבוצה הקנאית החליטה לפרוש מקהילת הסטטוס קוו וייסדה קהילה שקיבלה את התקנות האורתודקסיות. הקהילה החרדית הייתה מאוד קנאית, ואדם שגילח את זקנו לא הורשה לעלות לתורה, וכן אשה ללא כיסוי ראש או פאה נכרית לא הורשתה להיכנס לבית הכנסת. בשנת ה'תר"ץ הצטרפה גם הקהילה המרכזית ללשכה האורתודקסית, ובכך נוצרו למעשה שתי קהילות אורתודקסיות נפרדות בואץ, כאשר לכל אחת מהן היו רב, בית כנסת, בית עלמין וישיבה משל עצמה.
כמות היהודים בואץ גדלה בקצב מהיר מאוד. הגידול המהיר באוכלוסיית הקהילה הואט בעקבות מלחמת העולם הראשונה. היהודים עסקו במסחר, וכתשעים אחוזים מהמסחר בואץ היה נתון בידיהם. מעט יהודים התפרנסו מאחוזות שהיו בבעלותם, ממפעלי טקסטיל וחומרי בניין ומסחר בבשר אווזים. כמו כן, בואץ פעלו שני בתי דפוס עבריים, מהגדולים בהונגריה. הדו-שבועון התורני "תל תלפיות", שהיה הבמה המרכזית של היהדות האורתודוקסית בהונגריה, יצא לאור בואץ החל משנת ה'תרנ"ב-1892 למשך 45 שנה.
תולדות הקהילה > בשואה ואחריה

החל משנת 1938 סבלו היהודים בואץ, כמו בהונגריה כולה, מחוקים אנטישמיים מפלים בהשראת חוקי הגזע בגרמניה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, עוד בטרם כבשו הנאצים את הונגריה, הוקם בואץ בית מחסה לילדים פליטים מפולין. הדיין המקומי, צבי הירש מייזליש, היה מפעילי ועד ההצלה.
ואץ נכבשה על ידי הוורמאכט ב-19 במרץ 1944, אך שטחי הונגריה לא עברו לשלטון נאצי ישיר, אלא נותרו בשליטת הונגריה, שפעלה בחסות גרמניה הנאצית. ב-מאי הוקם גטו בואץ, בהוראת סגן הממונה על המחוז ד"ר לסלו אנדרה, שהיה אנטישמי קיצוני, ובביצועו של ראש העיר ד"ר קלמן קראי.
גטו ואץ כלל 67 בתי מגורים, שני בתי ספר ושני בתי כנסת. בשבוע האחרון של חודש מאי הועברו אליו 1515 יהודים מואץ, ועוד כ-500 יהודים מכפרי הסביבה. בגטו הוקמה יודנראט, שכללה את רבני שתי הקהילות ונשיאיהן.
בסוף יוני או ראשית יולי הועברו תושבי הגטו למפעל לבנים בעיירה מונור, שם רוכזו יהודי המחוז לשם שילוחם להשמדה. יהודי ואץ גורשו ממונור לאושוויץ בין ה-6 ל-8 ביולי. מיד לאחר גירוש היהודים, השתלטו שכניהם ההונגרים על נכסיהם. בתי הכנסת הפכו למחסני רהיטים.
ניצולים מעטים חזרו לואץ אחרי השואה וייסדו בה קהילה חרדית קטנה, אך היא לא האריכה ימים ותוך כמה שנים התפזרו יהודי ואץ והקהילה חדלה להתקיים. בעיר נותרו יהודים בודדים עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
דמוגרפיה

| שנה | מספר חברי הקהילה | אחוז חברי הקהילה מכלל האוכלוסייה בעיר |
| --- | --- | --- |
| 1840 | 40 משפחות | לא ידוע |
| 1848 | 300 | לא ידוע |
| 1910 | 2131 | לא ידוע |
| 1920 | 2059 | לא ידוע |
| 1930 | 1934 | לא ידוע |
| 1941 | 1854 | 8.3% |
| 1944 | 1527 | לא ידוע |
| 1946 | 377 | לא ידוע |
בית הכנסת

בראשית ימי הקהילה, התפללו היהודים בבית כנסת זמני. בשנת ה'תר"ח החלו המאמצים לבניית בית כנסת קבע. בניית בית הכנסת ארכה שנים רבות, והוא נחנך רק בשנת ה'תרכ"ד (1864). מבנה בית הכנסת, שנבנה בסגנון רומנטי, תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי אביס קאצ'ארי. בניין בית הכנסת לווה במחלוקות בין האורתודוקסים לנאולוגים על שאלות מיקום הבימה, מחיצות עזרת הנשים וקיומו של מגדל בבית הכנסת. בשתי השאלות הראשונות גברה ידם של האורתודוקסים, ואילו בסוגיית המגדל, שבה התערב רבי יהודה אסאד, ניצחו הנאולוגים, ובכך הייתה קהילת ואץ לקהילה הראשונה בהונגריה שבנתה מגדל בבית הכנסת שלה.
בית הכנסת ננטש במלחמת העולם השנייה, ונותר מוזנח והרוס. בית הכנסת שוקם ושופץ בשנת 2005.
מלבדו, גם לקהילה החרדית היה בית כנסת שננטש בשואה.
רבנים

רבה הראשון של קהילת ואץ עוד מימי שבתה בפנץ היה הרב אשר אנשיל ניימאן. הוא כיהן כרב הקהילה המרכזית משנת ה'תקצ"ג ועד לעלייתו לארץ ישראל לכהן כרב הקהילה ההונגרית בירושלים בשנת ה'תרכ"ד.
הרב שלום אולמן - כיהן משנת ה'תרכ"ד. מינויו נתקל בהתנגדות הזרם הנאולוגי, אך לאחר מחלוקת אושר על ידי הקהילה. מתיחות המשיכה לשרור בינו לבין הנאולוגים. בתקופת כהונתו אירעו הקרע ביהדות הונגריה והפילוג בקהילת ואץ שבא בעקבותיו. הוא המשיך להיות רב קהילת הסטטוס-קוו.
הרב שרגא פיש פולאק - בעל "ספר תשבי". כיהן כרב קהילת הסטטוס-קוו משנת ה'תרס"א ועד השואה. לפני כן כיהן כרב בנובי בצ'יי. כיהן גם כרב הכלא בואץ, ועמד בראשות ישיבה. במאמציו עברה הקהילה לזרם האורתודוקסי. נספה באושוויץ בכ"א בתמוז ה'תש"ד.
הרב משה סג"ל לוינגר (ר' משה קומורן) - כיהן כרב וראש ישיבה של הקהילה החרדית מתחילת שנת ה'תרל"ו ועד למותו הפתאומי בי"ג בחשוון ה'תרל"ז. לפני כן כיהן כרב וראש ישיבה בגרוסמגנדורף ובמילכדורף. חתנו היה הרב יהודה הכהן קרויס, רבה של לקנבך.
הרב דוד לייב זילברשטיין - בעל "שבילי דוד". כיהן משנת ה'תרל"ו ועד שנת ה'תרמ"ד. כיהן לפני כרב בשאטוראליאויהיי, בזנטה, בירושלים, בבודרוגקרסטור ובטרבש. נקבר בואץ.
בנו הרב ישעיהו זילברשטיין - בעל "מעשי למלך". כיהן משנת ה'תרמ"ד עד פטירתו בשנת ה'תר"ץ. נקבר בואץ ועל קברו הוקם אוהל. הגדיל את ישיבת אביו, ובתקופתו היא הייתה לאחת הישיבות המפורסמות והחשובות בהונגריה.
בנו הרב דוד יהודה לייב זילברשטיין - בעל "יד דוד". כיהן כדיין ומו"ץ בואץ משנת ה'תרפ"ב, ולאחר פטירת אביו מילא את מקומו כרב הקהילה החרדית וכראש הישיבה. נספה באושוויץ בי"ח בתמוז ה'תש"ד.
לאחר השואה כיהן כרב בואץ הרב יהודה דב זינגר, עד עלייתו לישראל ב-1950. בישראל כיהן כרב מושב בית מאיר ושל גבעת שמואל.
הרב יהודה לייב עקשטיין, בעל "לא יסור שבט מיהודה" ו"כנפי נשרים". כיהן קודם לכן כדיין ומורה צדק בסערדהאלי. נפטר ונקבר בואץ בשנת ה'תרכ"ו.
הרב יששכר דב שטרן. כיהן בין ה'תרנ"א ל-ה'תרפ"ו/ה'תרפ"ז, אז נפטר ונקבר בואץ. הייתה לו גם ישיבה בואץ.
הרב משה זאב פאלל.
הרב צבי הירש מייזליש בעל שו"ת "מקדשי השם" ו"בנין צבי", כיהן משנת ה'תר"ץ ועד השואה. לאחר השואה כיהן כרב בברגן בלזן ולאחר מכן היגר לארצות הברית וכיהן כרב בשיקגו.
מלבדם, ישבו בוואץ תלמידי חכמים שלא כיהנו במשרות רבניות רשמיות, בהם רבי חיים אלטר ברקוביץ' (בעל "חידושי הרח"א הכהן") שעמד בראשות ישיבה קטנה בוואץ והרב דוד צבי קאצבורג, שהיה מוסר שיעורים ומשיב תשובות אך לא נשא בתפקיד רשמי. הרב קאצבורג ערך את קובץ "תל תלפיות" בכל תקופת פרסומו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ישב בוואץ הרב שמואל אנגל.
חינוך

בשנת 1852 נוסד בית ספר לבנים ולבנות שהוכר על ידי המדינה. בית הספר מומן על ידי הקהילה שגבתה עבור כך מס על הבשר הכשר. בשנת 1922 הוקם בית ספר תיכון לבנות. הקילה החרדית ייסדה את ה"חדר" שלה בשנת 1882, בו לימד בין השאר הרב ברוך מן, שמשך אליו תלמידים גם מחוץ לוואץ.
חינוך > ישיבות

הישיבה בוואץ הוקמה על ידי הרב משה לוינגר, ובתקופתו למדו בה כ-60 תלמידים. לאחר פטירתו, עמד בראשות הישיבה ר' דוד לייב זילברשטיין (הראשון), כאשר בנו ר' ישעיהו מסייע לו בתפקידו. לאחר פטירת האב, ירש הבן את הרבנות ואת ראשות הישיבה, ובימיו היא הגיעה לשיא גודלה ותפארתה. היא הייתה מהמרכזיות שבישיבות הונגריה, ולמדו בה כמאתיים תלמידים. בישיבה פעלה "מנזה" (חדר אוכל). בין התלמידים המפורסמים שיצאו ממנה נמנים הרב אהרן ראטה, הרב מרדכי שטיין (רב בסומבטהיי ורבו של מושב הזורעים), הרב יוסף נפתלי שטרן ועוד. לאחר פטירת הרב ישעיהו זילברשטיין, ירש אותו בנו ר' דוד לייב. תחתיו פעלה הישיבה עד השואה, כאשר בשנותיה האחרונות היא הלכה והצטמצמה.
במקביל אליה פעלה הישיבה של הקהילה המרכזית (שהייתה בעבר קהילת סטטוס-קוו). בראשה עמד רב הקהילה שרגא פיש פולק, ולמדו בה כ-20 בחורים.
הדיין הרב יששכר דב שטרן עמד בראשות ישיבה קטנה בואץ.
תלמידים חסידים למדו בישיבתו של הדיין צבי הירש מייזליש.
סמוך לשואה פעלה ישיבה נוספת בוואץ, שבה למדו כ-40 בחורים צעירים. בראש ישיבה זו עמד הרב אלטר חיים ברקוביץ. בשנת ה'תש"ג עברה הישיבה לבודפשט, בהמשך חזרה לתקופה קצרה לואץ ונסגרה לצמיתות עם כניסת הגרמנים להונגריה.
לקריאה נוספת

תיאודור לביא ונתנאל קצבורג (עורכים), פנקס הקהילות: הונגריה, ה'תשל"ו, עמ' 284–285.
צבי אבלס ויהודה הרצל, זכרונות מקהילות הקודש ואץ, תל אביב, ה'תשמ"ז.
מאיר יהודה הירשפלד, משערי ויצן לשערי ציון, חיפה ה'תש"ס.
מאיר יהודה הירשפלד, ולמען תספר, ה'תשנ"ח
יוסף שפיצר, קהילות הונגריה, ירושלים ה'תשס"ט, עמ' 145–146.
דוד צבי ניימאן, הגאון שנשכח, ירושלים ה'תשמ"ב, עמ' 65–130.
הערות שוליים

↑  ראו את השתלשלות הפרשה ומכתבי ארבעת הרבנים אצל ניימן, עמ' 102-89
↑  הרב שמעון א. זוסמן-סופר, על ארגון היהדות החרדית בהונגריה, בתוך המעיין, כרך ב גיליון ג, טבת ה'תשכ"ד, עמ' 5.
↑  בבית העלמין של הקהילה המרכזית נמצאים 929 קברים, ובבית הקברות של הקהילה החרדית 396 קברים.
↑  ראו אצל אסתר פרבשטיין, בסתר המדרגה, עמ' 140 הערה 64.
↑  ראו אצל פרבשטיין עמ' 150-149
↑  לאחר המלחמה אנדרה הואשם בפשעי מלחמה והוצא להורג.
↑  הירשפלד, משערי ויצן לשערי ציון, עמ' 208-207
↑  בן חנניה כרך 7 עמ' 904
↑  שו"ת יהודא יעלה אורח חיים סימן לט
↑  תמונת בית הכנסת ההרוס, אתר יד ושם.
↑  בן חנניה כרך 8 עמ' 304
↑  ידיעה על פטירתו מעיתון עברי אנכי, 10 בנובמבר 1876
↑  הרב נתן צבי פרידמן, "אוצר הרבנים" 14827.
↑  "אוצר הרבנים" 7365.
↑  אוצר הרבנים 15377
↑  בן חנניה כרך א ה'תרי"ח, עמ' 478.
↑  לפי שמואל הכהן וינגרטן (הישיבות בהונגריה - דברי ימיהן ובעיותיהן, מראשית קיומן ועד חיסולן בשואה ירושלים ה'תשל"ז, עמ' 81) ואברהם פוקס (ישיבות הונגריה, ירושלים ה'תשל"ט, עמ' 219) כתבו כי הישיבה הוקמה על ידי הרב זילברשטיין, אך מקורות רבים בני התקופה מעידים כי כבר הרב לוינגר העמיד ישיבה בואץ. ראו אצל ניימאן, עמ' 104 ובידיעה על פטירתו שהובאה לעיל.
↑  בית מרדכי, בני ברק ה'תשמ"ה, הקדמת המהדיר, עמ' א.
הפיגוע בקו 32א

| חלק מהאינתיפאדה השנייה |
| --- | --- |

 תאריך:  18 ביוני 2002
 מקום:  ירושלים
 מטרה:  אוטובוס קו 32א של אגד
 קואורדינטות:  31°45′00″N 35°11′54″E﻿ / ﻿31.750055555556°N 35.198361111111°E﻿ / 31.750055555556; 35.198361111111
 סוג:  פיגוע התאבדות
 הרוגים:  19
 פצועים:  74
 מבצע:  חמאס חמאס
  (למפת ירושלים מוגדלת) הפיגוע בקו 32א(למפת ירושלים רגילה) הפיגוע בקו 32א(למפת הרי ירושלים רגילה) הפיגוע בקו 32א(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הפיגוע בקו 32א
 
הפיגוע באוטובוס 32א ליד צומת פת בירושלים היה פיגוע התאבדות שהתרחש ב-18 ביוני 2002 ובו נרצחו 19 בני אדם ונפצעו 74.
הפיגוע

את הפיגוע ביצע פעיל החמאס מוחמד אל-ראל, תלמיד השריעה (חוק איסלאמי) באוניברסיטת א-נג'אח שבשכם הידועה כמעוז של אסלאמיזם קיצוני ובפרט של תנועת החמאס.
אל-ראל נסע משכם אל בית לחם, ומשם הוסע לאבו דיס בסיוע האחים רמאדאן ופהמי משאהרה, שניהם תושבי סוואחרה בעלי תעודת זהות ישראלית. השניים גם סייעו בבחירת מקום הפיגוע ובהסעת אל-ראל לתחנת האוטובוס שנבחרה בשכונה הערבית בית צפאפא בהנחה שבמקום זה לא יזוהה כחשוד.
בשעה 7:50 בבוקר הוא עלה על אוטובוס קו 32א שיצא מגילה ועצר בתחנה. מיד לאחר שעלה על האוטובוס - שהיה עמוס בקשישים היוצאים לקניות ותלמידים בדרכם לבית ספר - פוצץ אל-ראל את חגורת הנפץ שנשא עליו. הפיצוץ החזק השמיד את חציו הקדמי של האוטובוס ופיזר רסס מתכת שהיה חלק מהמטען. מהפיצוץ והרסס נהרגו 19 אנשים וכ-74 נוספים נפצעו, מהם 6 קשה. רוב ההרוגים היו אנשים זקנים מאוד או נערים צעירים, 17 מהם היו תושבי שכונת גילה.
ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע. באוגוסט 2005 נגזרו על האחים משאהרה 20 מאסרי עולם. בינואר 2025 רמדאן ופהמי משאהרה שוחררו בעסקת החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל.
תגובות

למחרת בוצע פיגוע התאבדות נוסף בירושלים: מחבל מתאבד מגדודי חללי אל-אקצא פוצץ את עצמו בגבעה הצרפתית ורצח 7 ישראלים. בעקבות פיגועים אלה פתח צה"ל במבצע דרך נחושה שכלל כניסה מחודשת לערי יהודה ושומרון וביצוע מאות פשיטות, מעצרים ומארבים על מנת לנקות את תשתית הטרור והמחבלים שנותרו או צצו אחרי מבצע חומת מגן.
הערות שוליים

↑  מחבלים מתאבדים, עמ' 31, אתר משרד ראש הממשלה
↑  20 מאסרי עולם למעורבים בפיגוע בי-ם בו נרצחו 19 בני אדם, באתר ynet, 1 באוגוסט 2005
| פיגועי טרור נגד ישראלים בעשור הראשון של המאה ה-21 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | < • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | הפיגוע בדלפק אל על בנמל התעופה של לוס אנג'לס (4 ביולי 2002) • הפיגועים במומבסה (28 בנובמבר 2002) • הפיגוע בשגרירות ישראל בטשקנט (30 ביולי 2004) • מתקפת הטרור בסיני (7 באוקטובר 2004) • הפיגוע בשגרירות ישראל במאוריטניה (1 בפברואר 2008) • מתקפת הטרור במומבאי (26 בנובמבר 2008) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
קהילת יהודי אוסטרולנקה

הקהילה היהודית באוסטרולנקה (בפולנית: Ostrołęka), עיר בפרובינציית מזוביה שבפולין היושבת על נהר נרב, כ-120 ק"מ צפונית מזרחית לוורשה, התקיימה מסוף המאה ה-18 עד השמדתה בשואה. בתחילה מנתה הקהילה כ-73 משפחות יהודיות, אשר עסקו במסחר ובמלאכה, הוקם בית כנסת והוקצה ליהודים מקום בית העלמין. טרם מלחמת העולם השנייה, בשיאה של הקהילה, התגוררו בעיר כ-4,300 יהודים.