צ'ארלס פונזי
ביוגרפיה > הונאת פונזי

לאחר ששוחרר מבית הכלא פונזי עשה דרכו חזרה לבוסטון, שם פגש בנערה איטלקית בשם רוז גנצ'ו אשר התאהבה בו. אף שלא סיפר לנערתו על השנים אותן בילה בבתי כלא, אימו שלחה מכתב לנערה וגילתה לה על עברו של בנה. למרות זאת, היא נשארה עמו והם התחתנו בשנת 1918. בחודשים הראשונים לאחר חתונתם הוא עבד במשרות זמניות שונות, עד שעלה בו הרעיון למכור שטחי פרסום במדריך פרסומי שישלח לבתי עסק שונים. פונזי לא הצליח לשווק את רעיונו והחברה שהקים לצורך כך התפרקה בתוך זמן קצר.
מספר שבועות לאחר כישלון חברת הפרסום קיבל פונזי מכתב מחברה ספרדית אשר ביקשה מידע על המדריך הפרסומי. במעטפה מצא פונזי אף שובר תשובה בינלאומי, אמצעי תשלום אותו לא ראה בעבר. לאחר שבירר על מהותו של אמצעי תשלום זה, מצא נקודת תורפה במערכת, אשר באופן תאורטי הייתה יכולה להיות לו למקור הכנסה.
מטרת שובר התשובה הבינלאומי היא לאפשר לנמען, הנמצא במדינה זרה, לממן באמצעותו את מכתב התשובה. השובר נמכר במחיר דמי הדואר במדינת הרכישה, אולם ניתן לרכוש בעדו דמי משלוח בדואר בארץ היעד של המכתב. אם ערכי דמי הדואר (בין ארץ המוצא לארץ היעד) שונים, קיימת אפשרות לעשיית רווחים מהפרש זה במחיר. האינפלציה לאחר מלחמת העולם הראשונה הפחיתה במידה משמעותית את מחירי דמי הדואר באיטליה, כאשר ערכם מחושב בדולר אמריקאי. בדרך זו ניתן לרכוש שובר תשובה בינלאומי במחיר זול באיטליה ולפדות בעבורו בולים בארצות הברית, אשר ערכם גבוה ממחיר הרכישה של השובר. לצורך התוכנית נשלחו כספים מארצות הברית לאיטליה, שם הומרו למטבע מקומי ונרכשו בעבורם שוברי תשובה בינלאומיים, השוברים נשלחו בחזרה לארצות הברית, שם הומרו בבולים בערך הגבוה מעלות רכישת השובר. הבולים נמכרו בארצות הברית בערכם הנקוב והותירו בידי פונזי את רווחי העסקאות. לטענת פונזי, הרווח הנקי מעסקאות שוברי התשובה, לאחר ניכוי הוצאות ופערי שערי חליפין, היה למעלה מ-400%. הייתה זו למעשה גרסת ארביטראז', שבה ניתן לקצור רווחים מקניית סחורה במחיר נמוך בשוק אחד ומכירתה המיידית במחיר גבוה יותר בשוק אחר, התנהגות שאיננה פלילית.
את המימון לעסקאות אלה גייס פונזי מחברים ועמיתים לעבודה, כשהוא מבטיח להם רווח של 50% על ההשקעה בתוך 45 יום. הוא טען כי פערי המחירים של שוברי התשובה בין איטליה לארצות הברית, יאפשרו רווחים אלה בקלות. לצורך המיזם הוא הקים חברת השקעות. חלק מן המשקיעים של פונזי אכן קיבלו את הרווח המובטח. השמועה התפשטה במהירות וגל השקעות שטף את החברה. לצורך העבודה העסיק פונזי סוכנים ושילם להם שכר נאה על פי תפוקותיהם. בחודש פברואר 1920 רווחיו של פונזי הסתכמו בכ-5,000 דולר. בחודש מרץ עלו רווחיו לכ-30,000 דולר וגל המשקיעים הלך וגאה מכל רחבי ניו אינגלנד וניו ג'רזי. בשלב זה המשקיעים קיבלו רווחים נאים על השקעותיהם, דבר שעודד משקיעים נוספים להצטרף לתוכנית.
בחודש מאי 1920 הגיעו רווחיו של פונזי ל-420,000 דולר (כ-4.5 מיליון דולר במונחי 2008). פונזי החל מפקיד את הכסף בבנק הנאמנות הנובר שבבוסטון (בנק איטלקי-אמריקאי קטן), בתקווה שפקדונו יגיעו לממדים מספיקים כדי להשתלט על הבנק. ואכן, הוא קנה את מניות השליטה בבנק. בחודש יולי 1920 הסתכמו רווחיו של פונזי במיליוני דולרים ומשקיעים החלו נוטלים משכנתאות על בתיהם כדי להשקיע במיזם. רוב המשקיעים לא נטלו עימם את רווחיהם, אלא שבו מיד והשקיעו את הקרן יחד עם רווחיה במיזם של פונזי.
אף שההשקעות במיזם היו עצומות, ניתוח כלכלי של עסקאותיו של פונזי מדגים כי העסק צבר כל העת הפסדים. כל עוד נוספו כספי המשקיעים למיזם, בין בהשקעות חדשות או בהשקעות חוזרות, ניתן היה לשלם את הרווחים, אולם נוצרו למיזם חובות אדירים.
באותה עת חי פונזי חיי מותרות, הוא רכש בית אחוזה מפואר בלקסינגטון, מסצ'וסטס עם מיזוג אוויר ובריכת שחיה מחוממת, אביזרי מותרות באותם ימים. הוא אף הביא את אימו מאיטליה לארצות הברית, כשהיא מפליגה במחלקה ראשונה.