שיחות ישראל-סוריה (2010)
רקע

לאחר ועידת מדריד (1991) קיימו רוב ממשלות ישראל משא-ומתן בעצימות כזו או אחרת עם ממשלת סוריה:
ממשלת רבין השנייה פעלה נמרצות לפריצת דרך מדינית. רבין העמיד תחילה את המשא ומתן עם סוריה בראש סדר עדיפויותיו, אך עם פריצת הדרך להסכמי אוסלו ב-1993 העדיף את "הערוץ הפלסטיני" על פני זה הסורי. את ישראל ייצג פרופ' איתמר רבינוביץ ואת הצד הסורי ד"ר מועפק עלאף. שליט סוריה באותם ימים היה חאפז אל-אסד, אשר התעקש כי ישראל תבצע נסיגה מלאה מרמת הגולן בטווח הזמן המיידי וסירב להתחייב ללוח-זמנים לנורמליזציה. מעבר לכך, הצדדים פירשו באופן שונה את משמעות ה"נורמליזציה", כאשר הצד הישראלי פירש זאת כמצב של יחסים דיפלומטיים רגילים בין שתי מדינות, כולל פתיחת שגרירויות הדדית, ואילו הסורים פירשו זאת כ"זכות הדדית לחיות בשלום" ולא מעבר לכך. עוד חודדו הפערים בדבר לשאלת ה"תוקפן" במלחמת ששת הימים, אז נכבשה רמת הגולן מידי סוריה. הצד הישראלי ראה בה כ"מלחמת מגן" ואילו הצד הסורי ראה בה כתוקפנות לא מוצדקת, שמשמעותה כי על ישראל לוותר ויתור מלא על כל השטח וכי אין לה זכות לדרוש פשרה על סנטימטר ממנו, ללא קשר למה שתקבל מסוריה בתמורה. בתוך כך המשא ומתן הופסק וחודש שוב בשלהי ממשלת רבין אך ללא תוצאות ממשיות.
בתקופת ממשלת נתניהו הראשונה (1998), ייצג את הצד הישראלי רון לאודר ואת הצד הסורי השגריר וליד אל-מועלם. מיומו הראשון, קרא נתניהו לממשלת סוריה לחזור לשלחן המשא-ומתן "ללא תנאים מוקדמים", אך שיחות רציניות התקיימו באוגוסט-ספטמבר 1998. לאודר דן עם הסורים כביכול במתווה דומה לזה של ממשלת רבין, דבר שנתניהו הכחיש. אכן דווח כי צבא סוריה היה נדרש לסגת כ-80 ק"מ ממזרח לאגן דמשק למעט דיוויזיה אחת, תישקל נוכחות של צה"ל "כמה מיילים" אל תוך הגולן ויפונו רק 20% מתוך היישובים הישראליים. השיחות נפסקו לאחר שנתניהו לא הסכים לשלוח לאסד מפה מפורטת ובה מותווה הקו אליו ישראל תיסוג, מחשש שהסורים יצלמו אותה. ב-2007 טען נתניהו כי בשיחות אלה הסכים נשיא סוריה לוותר על החרמון. במקורות אחרים דווח כי הסורים הסכימו לקיומה של "תחנת התרעה" אמריקנית על ההר.
ועידת שפרדסטאון (2000) שהתקיימה בתקופת ממשלת ברק בישרה על עליית רמה ברצינות השיחות: ראשית, היא הייתה פומבית ולא חשאית כמו השיחות הקודמות; שנית, נכחו בה הדרגים הגבוהים ביותר שכללו את ראש הממשלה ברק, שר החוץ דוד לוי והשר והרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק, ומנגד שר החוץ פארוק א-שרע; ושלישית, נכח בה כמתווך הנשיא האמריקני ביל קלינטון. הפעם, אמנם הצד הישראלי הסכים לנסיגה כמעט מלאה, אך מחלוקת התגלעה באשר למעבר קו הגבול מזרחית למימי הכנרת, לדרישת ישראל, או בתוך המים, לדרישת הסורים, מה שהיה מאפשר גישה סורית למי הכנרת. השיחות נפסקו ולא חודשו שוב, על אף הצהרת דוד לוי מספר חודשים לפני כן כי "ניתן להגיע להסדר עם הסורים תוך פחות מ-15 חודשים". עם זאת, ראש אמ"ן לשעבר אורי שגיא שהיה בסוד העניינים טוען כי הסדרי הגבול היו סיפור כיסוי למחלוקת מהותית הרבה יותר באשר לקושי הדדי של הצדדים לשווק את ההסכם לציבור.
מספר חודשים לאחר מכן, ביולי 2000, נפטר הנשיא חאפז אל-אסד והוחלף על ידי בנו בשאר. במקביל, פרצה האינתיפאדה השנייה ואריאל שרון נבחר לראשות הממשלה. בתקופת ממשלות שרון (2001–2006) לא התקיימו שיחות רציניות בין הצדדים, על אף הצהרת בשאר אל-אסד, ב-2003, כי בכוונתו לחדש את המשא ומתן עם ישראל. על רקע האינתיפאדה ישראל נרתעה מלקיים מגעים עם סוריה עקב הימצאות מפקדותיהם של ארגוני טרור רבים בדמשק.
ממשלת אולמרט חידשה את המגעים לאחר מלחמת לבנון השנייה, ועידת אנאפוליס והפצצת הכור הגרעיני הסורי. שיחות אלו התנהלו בחסות טורקית והתקיימו בחמישה סבבים ב-2008, בתיווך ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן. ב-2007 אולמרט הציג את משנתו לגבי מטרת השלום, לפיה על סוריה להפסיק לתמוך בארגוני טרור כגון חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, להפסיק לספק נשק לחזבאללה ולנתק את הברית הצבאית עם איראן. השיחות נגדעו עקב הסתבכותו הפלילית והפוליטית של אולמרט, אשר בנאום פרישתו אמר כי "אנחנו קרובים יותר מתמיד להבנות מוצקות שעשויות להוות בסיס להסכמים בשני צירי ההדברות - הפלסטיני והסורי". לאחר פרישתו, העדיפו הסורים להמתין עד להתחלפות הממשלות בישראל ובארצות הברית. לאחר שנקבע שהבחירות לכנסת השמונה עשרה יוקדמו - פורסם שאולמרט שלח מסר לסוריה, על פיו ניתן לחדש את השיחות בתיווך טורקי. ניסיון זה עורר ויכוח ציבורי בישראל, האם ממשלת מעבר רשאית לנהל מהלך מכריע כזה, או לא.