stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי יפן–סין

| יחסי יפן–סין |
| --- | --- |
יפן: הרפובליקה העממית של סין


יפן: סין
שטח (בקילומטר רבוע)
377,915: 9,596,967.75
אוכלוסייה
123,320,213: 1,417,173,284
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,212,945: 17,794,782
תמ"ג לנפש (בדולרים)
34,163: 12,557
משטר
מונרכיה חוקתית: רפובליקה עממית (בפועל דיקטטורה למחצה)

"תמונות משולבות של אנשים אמיצים מיפן וסין" הדפס עץ "אוקיו-אה" של האמן המפורסם קצושיקה הוקוסאי. מתאר את הגיבורה היפנית אוֹיְקוֹ (יפ') מוזגת משקה לפאן קואי (אנ'), גיבור סיני נודע משושלת האן.
יחסי יפן–סין (סינית פשוטה: 中日关系; סינית מסורתית: 中日關係, פין-יין: Zhōngrì guānxì, יפנית: 日中関係) הם היחסים הבין-לאומיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין יפן. המדינות מופרדות גאוגרפית על ידי ים סין המזרחי.
היחסים בין יפן לסין הם חלק מההיסטוריה ארוכה ומורכבת שנמשכת אלפי שנים, שחוו תקופות של התקרבות ויריבות. במהלך המאה ה-19 וה-20, יפן התפשטה לאזורי סין, יזמה את מלחמת סין–יפן הראשונה וניצחה בזכות המודרניזציה המואצת שחוותה ברסטורציית מייג'י. במהלך המלחמה כבשה את חצי האי הקוריאני, פורמוזה ושטחים נוספים. הניצחון סימל את העברת ההגמוניה במזרח אסיה מסין ליפן, לראשונה מזה אלפיים שנה. לאחר מכן פרצה מלחמת סין–יפן השנייה, שהתלכדה למלחמת העולם השנייה, והסתיימה כניעת האימפריה היפנית ללא תנאי. הייתה זו מלחמה אכזרית ועקובה מדם, במהלכה נהרגו כ-20 מיליון סינים, רובם המכריע אזרחים, וכ-1.8 מיליון יפנים, מה שהוביל לסבל רב ולתיעוב נמשך בסין כלפי יפן.
לאחר מלחמת העולם השנייה, יפן אימצה מדיניות דיפלומטית פציפסטית, בעוד שסין עברה את "מהפכת מאו" והפכה לדיקטטורה קומוניסטית. במהלך המלחמה הקרה היו תקופות של יריבות אידאולוגית בין המדינות, לאור השתייכותן לגושים יריבם: סין לגוש המזרחי ואילו יפן לגוש המערבי. לאור זאת קיימת מתיחות מתמשכת מתחת לפני השטח בין שתי המדינות. העוינות נובעת מאיבה עקב ההיסטוריה הלוחמנית-אימפריאליסטית של יפן, ומסכסוכים ימיים בים סין המזרחי. מצב זה מהווה סכנה להיתכנות סכסוך באסיה, אותה מנסים המנהיגים בשני הצדדים למתן.
מאז המאה ה-20, קיימת תחרות גאו-פוליטית בין המדינות. מתנהלים עימותים על שליטה באיים במזרח ים סין, במיוחד איי סנקאקו, וחילוקי דעות בנוגע לשדות אנרגיה בסביבה הימית. למרות המתחים המדיניים, יפן וסין הן שותפות סחר חשובות. כלכלותיהן מהגדולות בעולם והן משתלבות זו בזו, עם שיתוף פעולה בתחומים שונים כמו טכנולוגיה, תעשייה ותחבורה. סין היא שותפת סחר מרכזית ליפן, ויפן היא אחת המשקיעות הגדולות ביותר בסין. אולם התעצמות השפעתה הצבאית והפוליטית של סין באזור, מהווה גורם סיכון ליפן ומדינות אחרות במזרח אסיה. יפן, בתגובה, חיזקה את קשריה עם מדינות כמו ארצות הברית והודו והרחיבה את יכולות צבא שלה, מה שמהצד השני שמעורר דאגות בסין.
היסטוריה

לאורך ההיסטוריה יפן הושפעה מאוד מסין בתחומים רבים בהם שפה, אדריכלות, תרבות, דת, פילוסופיה ומשפט. למרות השאילה מהסינים, היפנים עשו התאמות שנוצקו לתוך תרבות ייחודית משלהם. לדוגמה, בהקמת מדינה ריכוזית וביורוקרטית בראשות קיסר, היפנים לא אימצו את התפיסה הסינית לפיה הקיסר שולט מכוח "מנדט שמיימי", אשר ניתן לבטלו על ידי שושלת אחרת. במקום זאת היפנים שאבו את המסורות מהמיתולוגיות שלהם, שתמכו בשלטון הנצחי של משפחה אימפריאלית אחת.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

בהיסטוריה המוקדמת של סין ויפן נקשרות שתי התרבויות בצורה הדוקה. במיוחד בשל ההתפשטות התרבותית של סין ברחבי מזרח אסיה, כשנשלטה תחת שושלות חזקות כשושלת טאנג ושושלת סונג. התקופה הקלאסית של יפן השתרעה על פני המאות השישית עד השתים עשרה, וכבר מראשיתה יפן התפתחה תחת השפעות סיניות. זאת במיוחד דרך קוריאה, ששימשה "גשר" תרבותי בין סין ליפן. השפעת סין ניכרה בתחומים כמו דת, משפט, תרבות ומערכות כתיבה.
במהלך המאה ה-6, הסינים התחילו לשלוח סחורות, רעיונות ומורים דתיים לקוריאה, ומאוחר יותר גם ליפן. הבודהיזם הועבר באופן רשמי ליפן בשנת 525, כאשר מלך בָּקְגֶ'ה (אנ') הקוריאנית שלח ליפן שליחים עם מתנות, כולל דמותו של בודהה, מספר אובייקטים טקסיים וכתבים מקודשים. מסע הבודהיזם מהודו לסין, קוריאה ויפן ארך כאלף שנה. הגעת הבודהיזם, ששונה מאוד מאמונת הקאמי, מערכת האמונות המקומית העתיקה, יצרה מאבקים פוליטיים בין קבוצות תומכות ויריבות בבודהיזם. בסופו של דבר, מאמיני הבודהיזם ניצחו, והדת החדשה התבססה בחסות הקיסר. הבודהיזם הביא עמו גם מבנה פוליטי, טכנולוגיות מתקדמות, ונוהגים תרבותיים משוכללים – כולל מוזיקה, ריקוד, מערכת כתיבה חדשה, ובמיוחד, אמנות בודהיסטית מפוארת – ששינו רבות מהיבטי החיים ביפן. הבודהיזם הפך לדת המרכזית ביפן, והשפיע גם על האמנות והפוליטיקה. הוא עזר גם בהפצת רעיונות סיניים על ריבונות ושליטה בממלכה, כגון מערכת הממשל הקיסרי, שהושפעה במידה רבה מהממשל הסיני.
בסוף המאה השישית, סין הייתה אחת המדינות המפותחות ביותר בעולם, ואילו יפן לעומת זאת, הייתה מדינת אי נחשלת ומבודדת. עבור הקיסר הסיני, יפן הייתה רק עוד מדינת יובל (אנ') תחת תחום ההשפעה שלה, אך ליפן, סין הייתה חשיבות יתרה בזכות הציוויליזציה המתקדמת שלה. מאותה תקופה ואילך, התקיימו חילופי תרבות נרחבים, שהתבטאו לא רק בהשפעות תאולוגיות ותרבותיות, אלא גם בתחומים מגוונים כגון תכנון מדיני, חקיקה, כתיבה, רפואה, וכן פיתוח מערכות כרייה והשקיה. באופן מסורתי, הסינים היוו מקור מרכזי לתרומות משמעותיות שהתוו את פיתוחה של החברה היפנית. בתקופה זו נערכו המשלחות היפניות לסין (אנ') של שושלת טאנג, הידועות בשם "קֶנטושי".
היסטוריה > תקופת נארה

בתקופת נארה (710–794) הייתה השפעה מסוימת מצד סין על היפנים. מתווה העיר הבירה הראשונה של יפן, נארה, התבסס על תוכנית הבירה הראשונה של סין המאוחדת תחת שושלת טאנג, העיר צ'אנג-אן (לימים שִׂי־אָן). על פי הדגם הסיני, לנארה הייתה תוכנית אחידה ומוגדרת היטב, כשהיא חולקה לשני חצאים סימטריים, ומבני הציבור המזוהים עם האדריכלות הסינית. הבדל משמעותי מהערים סיניות הוא שנארה לא הייתה מוקפת בחומות, אף על פי שהיו לה שני שערים סמליים: שער רָשׁוֹמוֹן בדרום ושער סוזאקומון בצפון. האריסטוקרטים היו בעלי בתי מגורים גדולים, בדרך כלל בסגנון יפני (רצפה מלוחות עץ, מסגרות תמיכה מעץ וגג רעפים או סכך מקש), וגודלם נקבע בקפדנות על פי הדרגה החברתית של בעליהם. העיר הייתה מרווחת למדי, עם שדרות רחבות ובנייה נמוכה. זמן קצר לאחר מכן, הגדרתה כעיר הבירה, הוקמה אוניברסיטה המוקדשת למסורת הקונפוציאנית. שם, גברים צעירים הוכשרו להיות פקידים בבירוקרטיה של המדינה על ידי לימוד סינית, מתמטיקה וטקסטים קונפוציאניים קלאסיים ועקרונותיהם הרלוונטיים לממשל. בשנת 728 הורחבה תוכנית הלימודים לספרות ומשפט סיניים.
יפן לא רק קיבלה השפעות תרבותיות אלא גם אימצה עקרונות פוליטיים מהשלטון הסיני. בין המאה ה-7 למאה ה-9, היפנים ניסו לאמץ את מערכת הממשל המרכזי של סין, עם סגנון ממשל פיאודלי שהתאים לאורח החיים היפני. דגם זה נמשך גם בשושלות מאוחרות יותר. בשנת 607, סויקו, קיסרית יפן שלחה לקיסר סין שליחים, כדי להדגיש את הכוונה לפתח קשרים הדוקים יותר. תחת שלטון שושלת טאנג, יפן החלה ליישם את מערכת הממשל הסינית, ובעיקר את הרעיון של בירוקרטיה ומעמד של סוחרים-פקידים. אולם, מערכת השלטון הפיאודלית היפנית, למשל, הייתה פחות ריכוזית מאשר זו הסינית, והציבה דגש על ערכים כמו כבוד, נאמנות ובושידו, קוד הסמוראי. היפנים גם לקחו את הבודהיזם הסיני והפכו אותו לאסכולות ייחודיות כמו זן בודהיזם.
במהלך המאה ה-9, כאשר יפן התחילה להציג גישה עצמאית יותר בנוגע לממשל ולדת. בנוסף, במשך הזמן, התרבות היפנית הוסיפה יסודות ייחודיים משל עצמה. יפן יצרה סגנונות אמנותיים, כמו ציור על קלף ואדריכלות היפנית, שהיו שונות באופן ברור מאלו של סין.
היפנים אימצו את הכתב הסיני, שהפך לאבן יסוד בתרבות היפנית, עד שפיתחו מערכות כתב משלהם, כמו הקאנג'י וההיראגאנה. הם אימצו גם שיטות ממשל סיניות, והשפעות תרבותיות נוספות כמו האומנויות וההנדסה. במהלך המאה ה-7 וה-8, הסינים השפיעו על יפן גם מבחינה פוליטית ותרבותית. יפן אימצה מודלים ממשלתיים ותרבותיים מסין בימי שושלת טאנג (618–907), כולל את מערכת המנהל המרכזית. במהלך ההתבודדות היפנית בתקופת אדו (1603–1868), יפן שמרה על בידוד ועצמאות, שלא אפשר קשרים אינטנסיביים עם מדינות זרות. מדיניות זו השפיעה גם על הקשרים עם סין, שקשריה עם יפן נשמרו רק במידה מוגבלת. במהלך המאה ה-19, סין הייתה נתונה להתערבות קולוניאליסטית מצד המערב, ויפן החלה להיפתח לעולם החיצוני, ולסיים את תקופת הבידוד שלה.
היסטוריה > הפלישות היפניות לקוריאה והסאקוקו

בתקופת אזוצ'י-מומויאמה המצביא טויוטומי הידיושי איחד את יפן תחת דגלו. אך הוא לא הסתפק בכך, ושאף להקים אימפריה ולכבוש את סין, שנשלטה אז על ידי שושלת מינג. לשם כך, בין השנים 1592 ל-1598 הוא פלש לקוריאה, במטרה להשתמש בה כ"ראש גשר" בפלישה המתוכננת לסין. צבא יפן עשה התקדמות מרשימה ואף כבש את סיאול ופיונגיאנג, אך מותו של הידיוושי ב-1598 סימן את נסיגתה חזרה ליפן וסיים את המלחמה עם סין. הפלישות היפניות לקוריאה אומנם סיימו את התקופה הפיאודלית בקוריאה ברעש גדול, אך למעשה נכשלו תחת התנגדותם הנמרצת של הקוריאנים, ובמיוחד הצי בהנהגת האדמירל יי סון-סין. בנוסף, גיבוי קרקעי גדול של שושלת מינג סייע לבלום את ההתקפות.
לאחר מותו של הידיושי התחולל מאבק פנימי על השלטון. רק ב-1603, לאחר שלוש שנים מניצחונו בקרב סקיגהארה (1600), קיבל טוקוגאווה איאיאסו את תואר השוגון. שוגונות טוקוגאווה החלה את תקופת אדו. מדיניות ה"סאקוקו" שלה סגרה את יפן בפני העולם החיצון. זכות סחר הוגבלה רק לסין ולחברת הודו המזרחית ההולנדית דרך תחנת הסחר באי דג'ימה בלבד. נתינים זרים שהגיעו לחופי יפן הוצאו להורג, וכל יפני שיצא לא הורשה לחזור. היא שימשה לא רק לשליטה על המסחר, אלא גם לתביעת מעמד עצמאי במערכת ההיררכית של המזרח-אסיה.
יפן פיתחה מערכת בין-לאומית מוגבלת, שהאפשרות להחזיק בגישה למצרכים חיוניים כמו תרופות ולרכוש מודיעין על המתרחש בסין, מבלי להיות כפופה למדיניות הסינית. הקשרים הדיפלומטיים עם קוריאה, באמצעות שושלת ג'וסון, אפשרו ליפן לשמור על קשרי סחר ונציגויות, לצד קבלת גישה להתפתחויות תרבותיות וטכנולוגיות בסין. עם דעיכת שושלת מינג, היפנים לא ראו צורך בכינון קשרים דיפלומטיים עם שושלת צ'ינג החדשה. סחר עם סין התקיים דרך איי ריוקיו והולנד, והיפנים עודדו את איי ריוקיו לשמור על מערכת תשלומים עם סין.
היסטוריה > פתיחת שערי יפן

בשנת 1853 יפן פתחה את שעריה לעולם, כאשר הקומודור האמריקאי מת'יו פרי הגיע עם צי של ארבע ספינות למפרץ אדו, בדרישה שיפן תפתח את נמליה לסחר עם המערב. מהלך זה הוביל להסכמות עם ארצות הברית בשנים 1854–1855, שהביאו לסיום תקופת הבידוד, שנמשכה יותר מ-200 שנה. הסכם קנאגאווה סימן את תחילת הפתיחות והמעורבות של יפן עם העולם המערבי. פתיחת השערים וקשרי הסחר עם המערב באמצע המאה ה-19, החלו תהליך התמערבות, כחלק מרסטורציית מייג'י בשנת 1868.
סין ויפן הגיבו באופן שונה לחלוטין לחדירה המערבית. סין התנגדה, נכשלה במודרניזציה, הובסה, וחולקה לתחומי השפעה זרים. תקופת שפל זו לימים תקרא "מאה שנות ההשפלה". ביפן, לעומת זאת, במקום התנגדות החלה תהליך של התעצמות דרך למידה, ובסופו של דבר הזדהות עם המערב. היפנים למדו במהירות כיצד לבנות חברה מודרנית ומתועשת. הם גם למדו כיצד לבנות כוח צבאי, בו עמדו להשתמש כדי להכפיף חלקים מסין תחתם. יפן, שאימצה אתה ההשפעות התרבותיות המערביות, החלה לראות את סין כציוויליזציה מיושנת. כזו שאינה מסוגלת להגן על עצמה מפני כוחות מערביים, בין השאר בשל מלחמת האופיום הראשונה והשנייה ומשלחות אנגלו-צרפתיות משנות ה-60 ועד ה-80 של המאה ה-19. בעקבות ההשקפה הזו, היא פתחה במלחמת סין–יפן (1894–1895), בו השיגה יפן ניצחון מובהק, תוך השתלטות על שטחים אסטרטגיים כמו פורמוזה וחצי האי הקוריאני. ניצחון זה סימן את תחילתה של יפן כמעצמה אזורית, והתגברות המתיחות בין המדינות.
היסטוריה > מלחמת סין–יפן הראשונה

לאור זיהוי החולשה הסינית, פתחה יפן במלחמה (1894–1895) בעיקר בחצי האי קוריאה ובחופי ים צהוב. יפן, שהייתה במצב צבאי וטכנולוגי מתקדם יותר, השיגה ניצחון מובהק. היא השתלטה על שטחים אסטרטגיים כמו פורמוזה וחצי האי הקוריאני. בתום הקרב היפנים כפו על סין את חוזה שימונוסקי, בו סין נאלצה לוותר ליפנים על טאיוואן, איי פנגחו וחצי האי ליאודונג (אנ'), למשוך את טענות הריבונות שלה על קוריאה ולהכיר בעצמאותה. זאת בזמן שיפן בעצמה כרסמה בעצמאות קוריאה. בנוסף, נאלצה סין לשלם ליפן פיצוי מלחמה כמה מיליוני קילוגרמים של כסף במשך שבע שנים. בנוסף, זכתה יפן להטבות מסחר וקיבלה מעמד של שותפת סחר מועדפת, מה שהבטיח לה זכויות סחר שוות למעצמות המערב ונפתחו ארבעה נמלים (שאשי, צ'ונגצ'ינג, סוג'ואו והאנגזו) למסחר עמה. החוזה סימן נקודת מפנה משמעותית בהיסטוריה היפנית, והפך אותה למעצמה אזורית מובילה במזרח אסיה. החוזה הגביר את ההשפעה הזרה בסין, כאשר מעצמות אחרות ניסו לנצל את חולשתה של שושלת צ'ינג. תנאיו המבישים של ההסכם החלישו עוד יותר את שושלת צ'ינג ותרמו לירידתה הסופית.
אולם, התערבות דיפלומטית של רוסיה, גרמניה וצרפת, שנקראה "ההתערבות המשולשת", הצרה את הישגי יפן. כחלק מהמאמצים לקצר את המסילה הטרנס-סיבירית, הרוסים גילו עניין באזור ליאודונג. כמו כן רוסיה חפצה בנמל פורט ארתור, משום שאינו קופא בחורף. צרפת, שהייתה כבולה לברית הפרנקו-רוסית, נחלצה לטובת רוסיה, וגם גרמניה שגילתה בעצמה אינטרסים בסין. בעקבות התערבות המעצמות, ב-5 במאי 1895 נאלץ המדינאי היפני איטו הירובומי להכריז על נסיגת יפן מחצי האי ליאודונג. צעד זה הביא לזעם ציבורי ביפן ולסנטימנט אנטי-רוסי, שהיה אחד הגורמים למלחמת רוסיה–יפן. בעקבות הנסיגה היפנית, רוסיה הגיעה ל"הסכם פבלוב" (אנ'), הסכם חכירה של חצי האי ליאוטונג ונמל פורט ארתור למשך 25 שנה.
במרד הבוקסרים של שנת 1900, יפן הייתה בצד של המערב. היא ניצחה במלחמה על רוסיה ב-1905 וב-1910 סופחה קוריאה. במהלך מלחמת העולם הראשונה, היא כבשה כמה איים גרמניים בצפון האוקיינוס השקט והשתלטה על השטח החכור הגרמני במחוז שאנדונג בסין.
היסטוריה > מרד הבוקסרים

במרד הבוקסרים (1899–1901) הייתה יפן אחת מהמעצמות הזרות שהתערבו בסין כדי לדכא את המרד ולשמור על האינטרסים שלה באזור. מרד הבוקסרים, שנקרא כך על שם אגודת "אגרופי הצדק וההרמוניה", הידועה כ"בוקסרים" (מתאגרפים), היה ניסיון אלים מצד תנועות סיניות לאומיות לגרש את הזרים ולהתנגד להשפעתם הכלכלית, הפוליטית והדתית של מעצמות המערב ושל יפן בסין. יפן, שהייתה בתהליך של מודרניזציה מהירה, ראתה עצמה כמעצמה מודרנית המעוניינת להרחיב את השפעתה באסיה, ובמיוחד בסין. היא שלחה כ-20,000 חיילים כחלק מברית שמונה האומות כדי לדכא את המרד, ולהגן על הזרים בבייג'ינג. יפן ראתה במעורבותה הזדמנות להגן על הנוכחות שלה בסין. כוחות ברית הבין-לאומית הביסו לבסוף את המורדים הסינים.
היסטוריה > סיפוח קוריאה

סין היבשתית היא את המדינה היחידה הגובלת בחצי האי הקוריאני. כתוצאה מכך, קוריאה נתונה להשפעה סינית לאורך מרבית ההיסטוריה שלה. בתחילת המאה ה-20, האימפריה היפנית, המתבשמת בעקבות ניצחונות צבאיים, החלה להרחיב את כיבושיה לקוריאה. הסיפוח, שהחל בהדרגה לאחר מלחמת סין–יפן הראשונה, התחזק לאחר מלחמת רוסיה–יפן והושלם בהסכם כפוי ב-1910 לאחר רצח המושל איטו הירובומי. הכיבוש היפני של קוריאה נמשך במשך 35 שנה, עד כניעת האימפריה היפנית בסוף מלחמת העולם השנייה.
סין אירחה בשאנגחאי את הממשלה הקוריאנית הגולה, שדגלה בסיום השליטה היפני בקוריאה באמצעות התנגדות פעילה. מיליציות חמושות ששלחו על גדודים של הצבא האימפריאלי היפני בצ'ינגשאן לי שבמנצ'וריה, בעת שניסו היפנים לכבוש את מחוז ג'יאנדאו שבצפון סין ב-1920. ההישג השני היה מארב מוצלח שתכננו מצביאי הממשלה הגולה ב-1932 נגד הקצונה הבכירה של הצבא היפני בסין.
הכיבוש היפני בקוריאה הגביר את האיום על סין, במיוחד לאור חולשתה הפנימית והחיצונית במאה ה-20. יפן השתלטה כלכלית על מזרח אסיה, תוך שהיא מנצלת את משאבי קוריאה לטובתה, מה שעורר חשש בסין לגבי שמירת הריבונות הסינית. השלטון השיני חשש סיפן תמצל את קרואיה כ"ראש גשר" לפלישה אליה. הכיבוש היפני עורר חשש בסין לגבי שמירת התרבות שלה, עקב ההשפעה היפנית, והוביל לזעזועים פוליטיים והגברת הלאומיות הסינית. סין ראתה בכיבוש היפני איום על ערכיה והיסטוריה שלה.
היסטוריה > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, כוח משלחת יפני עבר במהירות לכבוש את הנכסים הגרמניים באוקיינוס השקט ובמזרח אסיה. זאת כחלק ממדיניותה להרחיב את השפעתה ולבסס שליטה על אזורי סחר חשובים. יפן השתלטה על איי מריאנה, איי קרוליין ואיי מרשל, שהתנהלו כמדינת חסות במסגרת המנדט היפני על איי האוקיינוס השקט. בנוסף, יפן כבשה את צ'ינגדאו וחלק ממחוז שאנדונג בסין, וחיזקה את מעמדה האזורי. בינואר 1915 הציבה יפן בחשאי אולטימטום לממשלת סין שכונה "עשרים ואחת התביעות". המסמך דרש שליטה מיידית בזכויות גרמניות לשעבר, חוזי חכירה ל-99 שנים בדרום מנצ'וריה, זכויות במפעלי פלדה וזיכיונות לגבי מסילות ברזל. מערכת הדרישות החמישית העניקה ליפן קול חזק בתוך ממשלת סין, ותהפוך את סין למעשה למדינת חסות. ארבע מערכות הדרישות האחרות, התקבלו על ידי כל הצדדים ונכנסו לתוקף. אולם מערכת הדרישות החמישית עוררה את חמתן של בעלות הברית, שהובילו את טוקיו לבטלן.
סין הייתה כאוטית מבחינה כלכלית, מאוד לא יציבה מבחינה פוליטית, וחלשה מאוד מבחינה צבאית. התקווה הטובה ביותר שלה הייתה להשתתף בוועידת השלום שלאחר המלחמה, בניסיון למצוא בנות ברית שיעזרו לה לחסום את איומי ההתפשטות היפנית. סין הכריזה מלחמה על גרמניה באוגוסט 1917, לקראת סוף המלחמה, כדבר טכני שיהפוך אותה לזכאית להשתתף בוועידת השלום של אחרי המלחמה.
בהסכם ורסאי, יפן קיבלה מעמד חדש של מעצמה גדולה. אולם בפועל יפן הרוויחה מעט מאוד. היא ניסתה להיאחז בהוראה שתכניס את מחוז פוג'יין תחת תחום ההשפעה של יפן, אך כשלה, ואיבדה יוקרה בוושינגטון ובלונדון. יפן סיפקה תמיכה כספית לממשל של דוואן צ'יז'ווי באמצעות "הלוואות נישיהרה", ולחצה עליו לחתום על ברית הגנה המשותפת (אנ') במאי 1918. הברית הייתה שורת חוזים צבאיים סודיים ובלתי שוויוניים בין המדינות. הם העניקו ליפן זכויות צבאיות רבות בתוך שטח סין, לאורך הגבול עם רוסיה. תוכן ההסכמים הודלף לעיתונות בשלב מוקדם, והם היו לבלתי נסבלים בדעת הקהל הסינית. תנועת מחאה נרחבת התעוררה בקרב סטודנטים סינים, לרבות סטודנטים סינים ביפן – עד שבוטלו רשמית בינואר 1921.
היסטוריה > בעיית שאנדונג

סין סירבה לחתום על הסכם ורסאי בשנת 1919 בשל התנגדותה לסעיפים שנגעו להעברת השליטה על שטחים סיניים ליפן. במסגרת ההסכם, נקבע כי חצי האי שאנדונג, שלפני המלחמה היה בשליטת גרמניה, יועבר ליפן במקום להחזירו לסין. החלטה זו עוררה כעס רב בקרב הציבור הסיני, שנתן ביטוי להתנגדותו במסגרת תנועת ארבעה במאי – גל מחאות לאומיות, אינטלקטואליות ופוליטיות, שהוביל להתעוררות תודעתית ופוליטית בסין. סין, שהצטרפה למלחמת העולם הראשונה לצד בעלות הברית, בתקווה לשפר את מעמדה הבין-לאומי ולהחזיר לעצמה שטחים שאיבדה, חשה נבגדת על ידי המעצמות המערביות. סירובה לחתום על ההסכם, נבע מרצונה להימנע מהסכמה להחלטות שנתפסו כפוגעניות ומנוגדות לריבונותה, ולשאיפות הלאומיות של העם הסיני. לבסוף בעיית שאנדונג נפתרה עם "הסכם תשע המעצמות" בה נאלצה יפן לוותר על שטחיה בשאנדונג ולהכיר בעצמאותה ושלמותה של סין.
היסטוריה > מלחמת קוריאה

סין ויפן היו מעורבות במלחמת קוריאה (1950–1953) בתפקידים שונים. סין, ששלטה על חבל טיבט נהנתה מקשר הדוק עם קוריאה הצפונית. מפלגת הפועלים של קוריאה, בעלת האידאולוגיה הקומוניסטית, מצאה את המפלגה הקומוניסטית הסינית בת ברית איתנה. ב-25 באוקטובר 1950, כוחות סיניים חצו את נהר יאלו והצטרפו ללחימה לצד צפון קוריאה, מול האומות המאוחדות בדגש על צבא ארצות הברית. סין נלחמה ישירות באמריקאים וכוחות האו"ם, כדי לא לאפשר את התפשטות השפעתה של ארצות הברית באזור. יפן לעומת זאת, תחת הכיבוש האמריקאי לא הייתה מעורבת ישירות במלחמה, אלא סיפקה סיוע לוגיסטי חשוב לצבאות האומות המאוחדות. היפנים סיפקו אספקה צבאית, תחבורה ומתקנים תעשייתיים שהיו חיוניים לצבא האמריקאי. יפן גם הפכה למוקד חשוב של בסיסים אמריקאיים, ששימשו כנקודות יציאה עבור חיילים ואספקה בדרכם לקוריאה. למעשה, יפן שימשה כמרכז לוגיסטי חיוני במהלך מלחמת קוריאה, גם אם היא לא הייתה מעורבת במלחמה עצמה. תהליך זה תרם להליך השיקום שלה ו"הנס הכלכלי" שחוותה בתקופה זו.
היסטוריה > המלחמה הקרה

לאחר מלחמת העולם השנייה, היחסים בין יפן לסין היו מתוחים, במיוחד בעקבות זיכרונות המלחמה והפלישה היפנית. הכיבוש היפני בסין והפגיעות החמורות באוכלוסייה הסינית, כמו טבח נאנג'ינג, הותירו צלקות עמוקות ביחסים בין העמים. המתחים גברו בשל העובדה שסין תפסה את יפן כמדינה שמתחמקת מהכרה מלאה באחריותה למעשיה. בנוסף, סין ויפן עמדו בצדדים מנוגדים במאבק העולמי של המלחמה הקרה. יפן הצטרפה לגוש האנטי-קומוניסטי ולבת ברית מרכזית של ארצות הברית. היא קיבלה את השפעת המעצמות המערביות, עברה הליכי מודרניזציה והתמערבות מואצים, וחוותה "נס כלכלי" שהפך אותה למעצמה תעשייתית וכלכלית מובילה. סין, לעומת זאת, הפכה למדינה קומוניסטית וחלק מהגוש המזרחי. תחת שלטון מאו דזה-דונג, הובלו מהפכת התרבות בסין והקפיצה הגדולה קדימה, שהביאו לרעב המוני, קריסת מערכות ייצור מזון ותעשייה, שיתוק פוליטי וכלכלי ובידוד ברמה בין-לאומית. הניסיונות לשנות את סין באופן רדיקלי, הסתיימו בתוצאות הרסניות למדינה ולאזרחיה. בנוסף, תורת הבלימה האמריקנית בודדה את סין מהמערב במשך שני עשורים. הכלכלה הסינית, שהתבססה על תכנון מרכזי בסגנון סובייטי, התקשתה באינטראקציה עם כלכלת שוק כמו זו של יפן.
אומנם בשנות ה-50 ברית המועצות סייעה לסין בתיעוש במסגרת תוכנית החומש הראשונה שלה, אך הפיצול הסיני-סובייטי בשנות ה-60 אילץ את סין לחפש שותפים חדשים. יפן, שהחזיקה בציוד תעשייתי כבד שסין נזקקה לו הפכה לשותפת סחר בדרכים לא רשמיות. מהפכת התרבות שבאה לאחר מכן האטה את ההתקדמות בסחר. קשרי הסחר בין המדינות התקיימו דרך ערוצים פרטיים ולא רשמיים, בהסכמה שבשתיקה, ואף תמיכה, מצד שתי הממשלות.
היסטוריה > נורמליזציה

ב-1972 כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות. זאת לאחר ההתקרבות האמריקאית על רקע סכסוך הגבולות הסיני-סובייטי, שהגיע לשיאה עם ביקור ניקסון בסין. בהודעה המשותפת של יפן וסין (אנ') שיצאה ב-29 בספטמבר 1972 בבייג'ינג, שנרמלה את היחסים הדיפלומטיים בין יפן לרפובליקה העממית של סין, והביא לניתוק היחסים הרשמיים בין יפן לרפובליקה הסינית בטייוואן. יפן הכירה בעיקרון "סין האחת" ובעקבות זאת סגרה את שגרירותה ברפובליקה הסינית, והעבירה אותה לרפובליקה העממית של סין. בנוסף, יפן הצהירה שהיא מודעת לאחריותה לנזק העצום שנגרם לעם הסיני במלחמת העולם השנייה. בתמורה סין ויתרה על דרישתה לפיצויי מלחמה מיפן.
ב-5 בפברואר 1973, סין ויפן הסכימו לשוב ולחדש את קשריהן הדיפלומטיים. לאחר מלחמת יום הכיפורים ב-1973 פרץ משבר האנרגיה העולמי, ומחירי הנפט זינקו בצורה חדה ברחבי העולם. בין המדינות המתועשות, יפן הייתה המוכה ביותר ממשבר הנפט, שנוצר משום שצרכיה סופקו לחלוטין באמצעות ייבוא. יפן רכשה כמויות גדולות של נפט סיני. סין גם קיבלה הלוואות מגובות סחורות מיפן לצורך בניית שדה הנפט דאצ'ינג, עליהן שילמה באמצעות נפט. במאי 1974, החל המשא ומתן הרשמי על הסכם שלום, אך המגעים הופסקו בספטמבר 1975. זאת לאחר שסין דרשה לכלול בהסכם את סעיף "ההתנגדות להגמוניה" המופנה נגד ברית המועצות. יפן דחתה זאת מכיוון ששלא רצתה להיכנס למחלוקות הדיפלומטיות בין סין לברית המועצות.
רק באוגוסט 1978 נחתם בבייג'ינג הסכם השלום והידידות בין יפן לרפובליקה העממית של סין (אנ'). הסכם אשר זכה להתנגדות חריפה של ברית המועצות. דנג שיאופינג, מנהיגה בפועל של סין, ביקר ביפן כבר ב-23 באוקטובר 1978. בעת הזו החלה תקופה קצרה של ליברליזציה בסין, שנודעה כ"האביב של בייג'ינג". לאחר הנורמליזציה של היחסים היקף הסחר נסק מעלה. באותה שנה נחתם הסכם סחר לעשר שנים, בו התחייבה יפן לתוכנית יבוא-יצוא ארוכת טווח עם סין. התוכנית דרשה מידת תיאום במגזר הפרטי שהיה יוצא דופן לכלכלת שוק. הוא התאפשר הודות לשימוש נרחב במימון מבנק הייצוא-יבוא של יפן (אנ'). בנוסף, סין החליטה לאפשר קבלת סיוע זר, ויפן הפכה מיד לתורמת העיקרית. סיוע הפיתוח הרשמי של יפן (אנ') לסין, אשר החל בשנת 1979 באמצעות הסוכנות לשיתוף פעולה בין-לאומי של יפן (אנ'), הפך לאחד מעמודי התווך המרכזיים של הקשרים הכלכליים בין המדינות. עיקר הסיוע היה במענקים ובסדרת הלוואות ארוכות טווח בריבית נמוכה, שלעיתים נחשבות לפיצויים. לאחר אמנת פלאזה (אנ') ב-1985, כאשר עלה באופן משמעותי ערך המטבע היפני, ין, חברות יפניות מיהרו להקים מרכזי ייצור בסין.
במהלך שנות ה-80, יפן הפכה לאחת השותפות הכלכליות הגדולות של סין, לאחר שזו פתחה את שעריה לכלכלה העולמית. המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין, הו יאו באנג, ביקר ביפן בנובמבר 1983, וראש ממשלת יפן, יסוהירו נקסונה, ביקר בסין במרץ 1984. יפן תרמה להעברת טכנולוגיות מודרניות לסין, במיוחד בתחומי התעשייה והאנרגיה. סין ויפן גם חלקו חשש משותף בנוגע לכוח הצבאי של ברית המועצות. שתי המדינות גינו את הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ואת הכיבוש הווייטנאמי בקמבודיה ב-1979. שיתוף האינטרסים בלט גם בטיפול בסוגיית קוריאה, וראש הממשלה הסיני חואה גוופנג הבטיח לראש ממשלת יפן מסיושי אוהירה כי קוריאה הצפונית לא תפלוש לדרום קוריאה, והבטחות דומות ניתנו על ידי יורשיו.
היסטוריה > אירועי כיכר טיין-אן-מן

שפיכות הדמים באירועי כיכר טיין-אן-מן בשנת 1989 הפריעה לפעילות הכלכלית במידה מסוימת. היא הביאה לירידה חדה מאוד בתדמית חיובית של סין בידי הציבור היפני. כמו רוב העולם, יפן הגיבה להשלכות האלימות של דיכוי המחאות בהלם והתנגדות. ממשלת יפן הביעה דאגה עמוקה לגבי השימוש בכוח נגד מפגינים שקראו לרפורמות דמוקרטיות. יפן אף הצטרפה למדינות אחרות בגינוי הפעולות של הממשלה הסינית. הלחץ הבין-לאומי, כולל זה של יפן, גרם לסין לבודד את עצמה למשך תקופה. אולם למרות הלחץ הפוליטי, היחסים הכלכליים בין שתי המדינות המשיכו להתפתח תוך זמן קצר יחסית. סין הייתה שוק חשוב ליצוא היפני, והחברות היפניות המשיכו להשקיע בסין, כשיפן הייתה המדינה הראשונה ב-G7 להסיר את הסנקציות.
היסטוריה > סוף המלחמה הקרה

הכלכלה הסינית צמחה במהירות והפוטנציאל של השוק הסיני הענק משך תשומת לב רבה, לא רק מצד חברות יפניות אלא גם מצד חברות מכל העולם. כלכלת יפן, מצד שני, הייתה במצב של קיפאון במהלך שנות ה-90. השינוי באיזון בין השניים משתקף גם בתחומים אחרים, כמו ביקורו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ישירות לבייג'ינג, תוך שהוא מדלג על עצירה בטוקיו. הייתה כאן גם התמקדות בגידול במעמדה של סין בזירה הבין-לאומית, ועוררה מתיחות עם יפן, שראתה בכך במעין "השפלה" דיפלומטית. מאז שנות התשעים נשיאי ארצות הברית, נעו בין יחסי שותפות לתחרות מול סין, ובהתאמה החלישו או חיזקו את יחסיהם עם יפן.
ב-1998 התקיים ביקור ממלכתי ביפן של ג'יאנג דזה-מין, נשיא סין והמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית הסינית. אולם ביקורו זה הוצג באור שלילי בגלל התעקשותו על נוסח ההתנצלות בכתב, לו סרבה יפן.