stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שמואל גרינגאוז
חייו

שמואל גרינגאוז למד פילוסופיה, משפטים וכלכלה בגרמניה, צרפת, איטליה ורוסיה, וקיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1928 מאוניברסיטת ברן על עבודת גמר על הכלכלן מיכאיל טוגן-ברנובסקי. עד 1939 עבד כעורך דין בקלייפדה.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941, נכלא גרינגאוז בגטו קובנה, שבו שימש כסגן מנהל משרד העבודה במועצת הזקנים. עם חיסול הגטו ביולי 1944 גורש למחנה הריכוז דכאו בשנת 1944 והיה עובד כפייה באחד ממחנות המשנה קאופרינג.
לאחר השחרור פנה גרינגאוז להשתתפות בהקמת עזרה עצמית יהודית, למען דאגה לאינטרסים החיוניים של העקורים היהודים. במחנה העקורים לנדסברג באוקטובר 1945, הכוח האמריקני הכובש קבע בחירות לנציגות המחנה. הקבוצה "האיחוד הציוני" בראשות גרינגאוז הפכה לכוח החזק ביותר, והוא נבחר ליושב ראש נציגות המחנה בת שבעה החברים. במחנה התגוררו לעיתים 5,000 תושבים, בגלל זרימת הפליטים ממזרח אירופה. כעורך דין הגן גרינגאוז על מנהיגי "מרד מחנה לנדסברג" שאירע באביב 1946, במסגרתו אירעו הפרות סדר על ידי ניצולי השואה לאחר ששני יהודים נהרגו בירי של חיילים גרמנים שפעלו תחת שלטון הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
במחנה העקורים לנדסברג פורסם ביידיש החל מ-8 באוקטובר 1945 העיתון "לנדסברגר לאגר-צייטונג", ששמו שונה לאחר מכן ל"יודישע צייטונג" – עיתון ביידיש באותיות לטיניות. העיתון הגיע לתפוצה מרבית של 15,000 עותקים. העורך הראשון היה רודולף וולסונוק, שנפטר זמן קצר לאחר מכן, ב-1946, כתוצאה מהשלכות מאסרו במחנות הריכוז. ברוך הרמנוביץ' וגרינגאוז לקחו על עצמם את עריכת העיתון.
נציגי היהודים במחנות העקורים באזור האמריקני נפגשו ב-1 ביולי 1945 במחנה העקורים פלדאפינג. הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים בבוואריה הוקם כדי לייצג את האינטרסים של היהודים תחת ממשל הכיבוש האמריקאי בגרמניה. ההכרה על ידי צבא ארצות הברית התעכבה, אך הוועד הועבר למבנה זמני במינכן ב-11 ביולי 1945. בינואר 1946 נבחר הרופא זלמן גרינברג לנשיא הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש האמריקני. כיורשו דוד טרגר, הפך גרינגאוז ליו"ר מועצת הוועד המרכזי. גרינגאוז השתתף בקונגרס הראשון של היהודים המשוחררים באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, ב-27 בינואר 1946 בבניין העירייה במינכן. גרינגאוז הצליח להביא את רשויות הכיבוש האמריקאיות להכיר רשמית בוועד המרכזי כשותף למשא ומתן בספטמבר 1946. הוועד המרכזי היה קבוצת הייצוג היחידה המוכרת רשמית מבין קבוצות הפליטים השונות באזור הכיבוש האמריקאי.
בשנת 1948 היגר גרינגאוז לארצות הברית ועבד בניו יורק עבור ארגון ההשבה לרכוש יהודי ועבור ועידת התביעות. הוא פרסם מאמרים בכתב העת Jewish Studies על המבנה הסוציולוגי של הגטאות בתקופת הכיבוש הגרמני. גרינגאוז היה ביקורתי כלפי ספרות הזיכרון העכשווית, אותה ראה כ"יודוצנטרית ואגוצנטרית." מחקריו הסוציולוגיים משנת 1950 צוטטו כמקורות היסטוריים על ידי כריסטוף דיקמן (בספרו מדיניות הכיבוש הגרמנית בליטא 1941–1944), שישים שנה לאחר מכן.
כתביו

מ. ג'. טוגן ברנובסקי ותפקידו בכלכלה תאורטית. קובנה, 1928; ריגה: סלמנדרה, 1928.
ניצחון בעלות הברית ועם ישראל (נאום שנשא בפגישת הניצחון החגיגית של האסירים הפוליטיים היהודים לשעבר בלנדסברג ב-24 באוגוסט 1945). Landsands Landger M. Neumeyer, 1945.
עתידה של התרבות היהודית. בתוך: Jüdische Rundschau, מאי / יוני 1946, עמ' 22–24
על נטישת השרידים היהודים באירופה. בתוך: Jüdische Rundschau, יולי 1946, עמ' 5–7
מיקום: היסטוריה, תוכנית, ביצועים. בתוך: Jüdische Rundschau, יוני 1947
הגורל היהודי כפי שרואים זאת העקורים, Commentary,‏ 4 בדצמבר 1947
הזדמנויות האנטישמיות הגרמנית החדשה: הצהרתו של קורט שומאכר ועמדת היהודים המשוחררים בגרמניה. בתוך: Aufbau, 31 באוקטובר 1947, עמ' 3
המדיניות הגרמנית החדשה שלנו והעקורים. מדוע יישוב מיידי הוא הכרחי. בתוך: ,Commentary‏ 5, 1948, עמ' 508–514
חורבן קובנה. בתוך "פון לעצטן חורבן" (מהחורבן האחרון) (ביידיש), גיליון 7, 1948, עמ' 6–29; גיליון 8.
“The Ghetto as an Experiment of Jewish Social Organization (Three Years of Kovno Ghetto).” in Jewish Social Studies 11, no. 1 (1949): 3–20.
הערות שוליים

↑  יוסף גאר, אומקום פון דער יידישע קאוונע, מינכען: ארגון היהודים הליטאים באזור האמריקני בגרמניה, 1948, עמ' 320
↑  זאב מנקוביץ, בין זיכרון לתקווה, ע' 291-290
↑  מידע על ולסונוק, באתר יד ושם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007399376005171  CiNii: DA07026975  GND: 120026102X  ISNI: 0000 0000 1381 002X  LNB: 000214850  NTA: 166325376  RERO: 02-A013054685
שלמה ילוז

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1909 י"ז בשבט ה'תרס"ט טבריה
 פטירה:  1984 (בגיל 75 בערך) ה' בחשוון ה'תשמ"ה
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  טבריה, אשדוד וחיפה בישראל, קזבלנקה ורבאט במרוקו, טהראן באיראן ולוב
 תקופת הפעילות:  ?–1984 
 תחומי עיסוק:  רבנות ודיינות
 רבותיו:  יעקב חי זריהן
 
הרב שלמה ילוז (8 בינואר 1909–31 באוקטובר 1984) היה אב בית דין ורבה הראשי של לוב, ראש מוסדות "אוצר התורה" בקזבלנקה שבמרוקו, דיין בבית הדין הרבני האזורי בחיפה, אב בית הדין הרבני האזורי באשדוד וחבר הוועד הפועל הציוני.
ביוגרפיה

נולד בטבריה ב-8 בינואר 1909 (י"ז בשבט ה'תרס"ט) לשמחה ולרב דוד ילוז, בן למשפחה שמוצאה ממזרח מרוקו. סבו היה הרב רפאל חיים ילוז בן הרב דוד יחיא ילוז. בילדותו למד בתלמוד תורה של עדת הספרדים בעיר, ובגיל 13 עבר יחד עם קבוצת תלמידים מטעם הת"ת ללמוד אצל הרב משה מאיר חי אליקים. כשהתבגר החל ללמוד בישיבת "רבי מאיר בעל הנס" של העדה הספרדית בעיר, ובהמשך אצל הרב אליהו ילוז. לאחר סיום לימודיו נישא לאסתר בת הרב מאיר ועקנין, ובשנת 1928 (ה'תרפ"ח) הוסמך לרבנות ולהוראה על ידי רבני טבריה - הרב יעקב חי זריהן והרב אשר זאב ורנר. בהמשך אותה שנה הוסמך לרבנות גם על ידי הרבנים הראשיים - הרב יעקב מאיר והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בחודש יולי 1946 (ה'תש"ו) עבר להתגורר בטריפולי שבלוב, ומונה לשמש כאב בית הדין והרב הראשי של יהדות לוב בהמלצת הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ואברהם אלמליח. בתפקיד זה שימש במשך כשלוש שנים, עד לחודש יולי 1949 (ה'תש"ט). בלוב תיקן מספר תקנות לטובת הקהילה היהודית, וחידש בה את מערכת החינוך לאחר שנפגעה במלחמת העולם השנייה. בשנות פעילותו הקים בטריפולי את ישיבת "נווה שלום" וסמינר למורים הראשון מסוגו בצפון אפריקה, והעמיד בראשו את הרב ד"ר משה אוירבך ובנו הרב שמואל.
בסוף שנת 1949 (ה'תש"ט) עבר להתגורר בקזבלנקה שבמרוקו, ועמד בראש מוסדות "אוצר התורה" בעיר. בשנת 1954 (ה'תשי"ד) שימש כראש המדרשה הגבוהה לרבנים ודיינים, ור"מ לתלמוד והלכה בעיר רבאט. בין יתר פעילותו במרוקו ובלוב, שימש גם כחבר בוועד הפועל הציוני.
בחודש ינואר 1963 (ה'תשכ"ג) עלה לישראל עם אשתו ובנו הקטן והשתכן בחיפה. בחודש יוני 1965 (ה'תשכ"ה) מונה לשמש כדיין בבית הדין הרבני האזורי בעיר, לאחר שנבחן לכך מחדש. בחודש דצמבר 1967 (כסלו ה'תשכ"ז) נשלח על ידי משרד הדתות לטהראן שבאיראן, כדי להקים בעיר בית דין מקומי ולעמוד בראשו, ולסדר מספר תיקים שהמתינו לפתרון. חזר לישראל והמשיך בתפקידו בבית הדין הרבני האזורי בחיפה. בתחילת חודש מרץ 1971 (אדר ה'תשל״א) עבר להתגורר באשדוד ומונה לשמש כאב בית הדין הרבני האזורי, ורב בית הכנסת "אהבה ואחווה" בעיר.
נמנה עם עשרת הרבנים שפסקו להיתר בעילום שמם בפרשת האח והאחות, ושעל חוות דעתם ביסס הרב שלמה גורן את ההיתר המפורסם בפרשה
הלך לעולמו ב-31 באוקטובר 1984 (ה' בחשון ה'תשמ"ה).
מילדיו: ד"ר רפאל ילוז, קרדיולוג; ד"ר אביעזר ילוז, רופא ילדים; ד"ר מיכל דנינו-ילוז, רופאת שיניים; מרים חן-ילוז, הנשואה לד"ר דוד חן.
חיבוריו

אשר לשלמה - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך במספר חלקים, יצא לאור על ידי הרב יצחק ברדא, בני ברק ה'תשמ"ה
חיבורים נוספים שלו הודפסו במספר ירחונים תורניים:
קובץ שבילין, בעניין אלמנה וגרושה באיסור בת אחת כיצד, תשרי ה'תשכ"ה;
קובץ נועם, במה לבירור בעיות בהלכה, ירושלים ה'תשל״א;
קובץ לזכרו של הרב אליהו פרדס, בעניין עיכוב נסיעת הבעל למרחקים, בהוצאת המחלקה לתרבות תורנית בעיריית ירושלים, ה'תשל"ד.
לקריאה נוספת

תולדות חייו בספרו אשר לשלמה, בני ברק ה'תשמ"ה, חלק א' (עמ' 17 - 27)
הערות שוליים

↑  לעיתים אילוז
↑  הרב איתם הנקין, "זה פאליטיק, לא הלכה" – הרב שלמה גורן, פרשת "האח והאחות" והרב יוסף אליהו הענקין באתר ספריית אסיף
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519058005171  VIAF: 308263781   WorldCat (עם VIAF): 308263781
עמוס בן-גוריון

| --- | --- |

הכתבים משה ז"ק מ"מעריב" (מימין) ויוסף אוליצקי מ"דבר" (משמאל) מראיינים את עמוס בן-גוריון לאחר כניעתה של יפו לידי "ההגנה" ב-1948 (צילום: פרנק שרשל)
 לידה:  23 באוגוסט 1920 לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  22 ביולי 2008 (בגיל 87)
 מקום קבורה:  עינת 
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  הצבא הבריטי הצבא הבריטי   משטרת ישראל
 תקופת הפעילות:  1948–1963 (כ־15 שנים)
 דרגה:   מייג'ור (הצבא הבריטי)   ניצב (משטרה)
 תפקידים בשירות
 מפקד נפה מפקד מחוז תל אביב סגן המפקח הכללי
 תפקידים אזרחיים
 מנכ"ל "אתא"
 
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לוחץ את ידה של כלתו, מרי. בנו, עמוס, במדי המשטרה
עָמוֹס בֵּן-גּוּרְיּוֹן (23 באוגוסט 1920 – 22 ביולי 2008) היה סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל ומנכ"ל אתא. בנו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של ישראל.
ביוגרפיה

נולד בט' באלול תר"פ בלונדון לדוד ופולה בן-גוריון, כילד האמצעי במשפחה בת שלושה ילדים. אחיותיו הן גאולה ורננה. גדל בתל אביב, למד בבית חינוך בתל אביב ולאחר מכן בגימנסיה הרצליה, ובגיל 17 למד במשך כשנה בבית הספר החקלאי כדורי. במקביל היה חבר במחנות העולים, ובגיל 15 התגייס ל"הגנה".
במהלך המרד הערבי הגדול נמנה עם פלוגות השדה בגליל התחתון.
בסוף שנת 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי, ובאוגוסט 1941 נתמנה לקצין. בשנת 1943 הוצב במדבר המערבי, ובשנת 1944 הועבר לאיטליה עם הגדוד השני של הבריגדה היהודית.
בזמן שירותו הוא חלה ואושפז בבית חולים צבאי בליברפול. בשהותו שם התאהב במרי קאלו, אנגליקנית מהאי מאן, שטיפלה בו במהלך השתלמותה כאחות. למרות התנגדות אמו לנישואים עם לא-יהודייה, השניים קיבלו את ברכתו של אביו.
הם נישאו באפריל 1946 בנישואים אזרחיים, בחיפזון, ללא נוכחות הוריהם, מכיוון שהכלה כבר הייתה בהריון. דוד בן-גוריון ניסה לסדר לה גיור כהלכה בידי רב אורתודוקסי, אך נכשל, ומרי התגיירה בלונדון על ידי רב רפורמי, גיור שלא הוכר בארץ. בסוף יולי 1946 הגיעו עמוס ומרי לארץ ישראל ובדצמבר נולדה בתם, גליה. רק ב-1968 עברו מרי וגליה גיור כהלכה, בידי הרב יהושע קניאל רבה של העיר חיפה.
בן-גוריון השתחרר מהצבא הבריטי בדרגת מייג'ור. לאחר שחרורו היה חבר מנגנון ההגנה, ובשנים 1946–1947 שימש כקצין קישור מטה ההגנה עם הבריטים.
במלחמת העצמאות היה תחילה איש מחלקת הביטחון של הסוכנות. מתחילת 1948 שימש כמפקד גדוד חי"ר ב'הגנה' ואחר כך בצה"ל: גדוד 43 של חטיבת קרייתי. במהלך ההפוגה הראשונה שימש כקצין קישור עם האו"ם.
באוגוסט 1948 עזב את צה"ל ומונה למפקד נפת פתח תקווה במשטרת ישראל. לאחר כמה חודשים עבר לתפקיד סגן מפקד מחוז תל אביב. לאחר חצי שנה עבר למטה הארצי והקים שם את אגף ההדרכה. באביב 1950 קיבל את תפקיד ראש אגף הארגון. בתפקיד זה זכה לקידום לדרגת מפקח מחוזי, ובמחצית השנייה באותה שנה קודם שוב לדרגת עוזר המפקח הכללי. באותה שנה יצא ללימודים בבריטניה ובארצות הברית.
ב-7 בינואר 1952, בזמן דיון על כניסה למשא ומתן עם גרמניה על הסכם השילומים, הותקפה הכנסת על ידי מפגינים שהתנגדו לקשרים עם גרמניה, ובן-גוריון פיקד על פעולת השוטרים. בשלב מסוים הורה להזעיק את הצבא כדי למנוע מהמפגינים לחדור אל הבניין.
בן-גוריון פעל לביטול התחנות בנפות מחוז תל אביב, להקמת משמר הגבול, ויזם הקמת בית ספר לקצינים בכירים. בחודש אוקטובר 1958 (בגיל 38) קודם לדרגת ניצב וקיבל את הפיקוד על מחוז תל אביב. התוכנית להקמת יחידת החקירות המחוזית (יח"מ) של תל אביב הוכנה על ידו ועל ידי סגן-ניצב שלום ירקוני, והוגשה למפכ"ל יחזקאל סהר במרץ 1959.
ביוגרפיה > האשמות שורת המתנדבים

בדצמבר 1955 פרסמה שורת המתנדבים חוברת בשם "סכנה אורבת מבפנים", שבה הובעה ביקורת חריפה על קצין משטרה בכיר שניהל קשרים עם אנשי עסקים שהיו חשודים בפלילים ועל הקשרים של בן-גוריון עם אחד החשודים, קשרים אשר כדבריהם "מביאים לידי פרוטקציה והעדפה". בתגובה דרש בן-גוריון במכתב גלוי שאנשי שורת המתנדבים יפרשו את טענותיהם כדי שיוכל לתבעם לדין על הוצאת דיבה. אנשי שורת המתנדבים הגיבו בהבהרת טענותיהם על בן-גוריון, על כך שכשהיה קצין בכיר במשטרה נהיה שותף בחברת "כורים" לכריית זיפזיף וכן על שהיה שותף וחבר של ישעיהו (שייקה) ירקוני, בעלה של הזמרת יפה ירקוני, שהיה חשוד במרמה בנוגע לחברת אירס"ו, שעסקה בהחזרת כספים של קורבנות השואה, והתיק שלו נסגר.
בן-גוריון הגיש תביעת לשון הרע נגד ארבעת ראשי שורת המתנדבים שחתמו על החוברת, בהם אליקים העצני וחנן רפפורט. ביולי 1957 פסקו שלושת שופטי בית המשפט המחוזי, שכללו את זאב צלטנר ויצחק קיסטר, 5,300 לירות פיצויים ו-2,000 לירות הוצאות משפט נגד שורת המתנדבים על שלושה פרטי הוצאת דיבה, שכללו את הטענה נגדו שהפגין ידידות כלפי ירקוני למרות היותו חשוד בפלילים, והטענה שנתן גושפנקה מוסרית לירקוני כדי להשפיע על החוקרים לתת לו פרוטקציה בחקירה.
עם זאת, השופטים קבעו ששותפותו של עמוס בן-גוריון בקואופרטיב לכריית זיפזיף ושימושו בווילה של אחד משלושת אנשי העסקים שנזכרו בחוברת נשוא התביעה, לא היו ראויים. שורת המתנדבים ערערה לבית המשפט העליון על פסק הדין. ב-3 ביוני 1960 הפך למעשה בית המשפט העליון את פסיקתו של בית המשפט המחוזי ואת ממצאיו: הוא הפחית את הפיצויים שנקבעו ל-1,200 לירות ואת סכום ההוצאות ל-500 לירות, וקבע שהתיק נגד ירקוני נסגר מסיבות פסולות, אך אנשי שורת המתנדבים לא הוכיחו שעמוס בן-גוריון היה מעורב אישית בסגירת התיק המשטרתי נגד ירקוני.
ביוגרפיה > שנים מאוחרות

בשנת 1961, לאחר ביקור בבריטניה, החליט להקים יחידת שוטרוֹת במחוז תל אביב (לפני כן לא היו שוטרות בשירות המשטרה). בן-גוריון תמך בדרכו הפוליטית של אביו והצטרף לחוג הפנימי של מקורביו בתקופה הסוערת של פרשת לבון.
בסוף שנת 1963 פרש מהמשטרה.
לאחר מכן התמנה למנכ"ל חברת "אתא", על ידי חברת השקעות שקנתה את המפעל, לאחר מות מייסדה הנס מולר ועבר עם משפחתו לחיפה. "אתא" הייתה בזמנו בית-החרושת הגדול בישראל למוצרי ביגוד, והחזיקה ברשת חנויות ברחבי ישראל. הוא מילא תפקיד זה עד 1980.
לבן-גוריון ולאשתו מרי נולדו שלושה ילדים: שתי בנות, גליה (נולדה ב-24 בדצמבר 1946) ורותי, ובן, אלון (נולד ב-16 בנובמבר 1951), שהיה מנהל מלון וולדורף-אסטוריה במנהטן.
בן-גוריון נפטר ב-22 ביולי 2008 ונקבר בבית העלמין החילוני בקיבוץ עינת. רעייתו, מרי, נפטרה בנובמבר 2018, בגיל 94, ונטמנה לצידו.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 | 10 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|   |   |  דוד בן-גוריון  דוד בן-גוריון     |  דוד בן-גוריון  דוד בן-גוריון     |  דוד בן-גוריון  דוד בן-גוריון     |     |  פולה בן-גוריון  פולה בן-גוריון     |  פולה בן-גוריון  פולה בן-גוריון     |  פולה בן-גוריון  פולה בן-גוריון     |   |   |
|   |   |   |   |   |    |   |   |   |   |  |
|  גאולה בן אליעזר  גאולה בן אליעזר     |  גאולה בן אליעזר  גאולה בן אליעזר     |  גאולה בן אליעזר  גאולה בן אליעזר     |   |  עמוס בן-גוריון  עמוס בן-גוריון     |  עמוס בן-גוריון  עמוס בן-גוריון     |  עמוס בן-גוריון  עמוס בן-גוריון     |   |  רננה לשם  רננה לשם     |  רננה לשם  רננה לשם     |  רננה לשם  רננה לשם     |
|   |   |   |   |   |   |   |  |  |  |  |
|  יריב בן אליעזר  יריב בן אליעזר     |  יריב בן אליעזר  יריב בן אליעזר     |  יריב בן אליעזר  יריב בן אליעזר     |   |   |   |   |  |  |  |  |
הערות שוליים

↑  אניטה שפירא, בן-גוריון: דמותו של מנהיג, עם עובד, 2015, עמ' 104.
1 2  אניטה שפירא, בן-גוריון: דמותו של מנהיג, עם עובד, 2015, עמ' 127–129.
↑  מיכאל בר-זוהר, בן-גוריון, כרך ג, פרק יב, עמ' 1420.
↑  מיכאל בר-זוהר, "כל דבריו אומרים כבוד", כתב בן גוריון על בנו, באתר הארץ, 25 ביולי 2008 לימים, בראיון בדצמבר 1968, נשאל דוד בן-גוריון לעמדתו בשאלה "מיהו יהודי", וחיווה דעתו כי "יהודי הוא כל אדם שבא ואומר בתום לב: 'אני יהודי'. אדם כזה ייחשב לבן הלאום שלנו" (ב.ג.: "חרה לי שלנכדתי היו קשיים בעת נישואיה ונאמר שנולדה לאם לא יהודיה", מעריב, טור 1, 23 בדצמבר 1968).
↑  לשכת הרב הראשי יצחק נסים  - שבועוני "חיינו הדתיים". כרך א', באתר ארכיון המדינה, עמ' 377; הרב שלמה גורן - קטעי עיתונות - 1971 - 1972 - כרך א', באתר ארכיון המדינה, עמ' 194 (אור המזרח [כא,ב-ד], טבת תשל"ב, עמ' 123); עופר אדרת, כלתו של בן גוריון, האחות הנוצרייה שטיפלה בבנו עמוס ונישאה לו, מתה בגיל 94, באתר הארץ, 30 בנובמבר 2018
1 2 3  עמוס בן-גוריון מגולל תולדות חייו, דבר, 25 בפברואר 1957.
↑  פתח תקווה, עמוס בן-גוריון - מפקד הנפה, דבר, 5 באוגוסט 1948.
↑  תום שגב, המיליון השביעי: הישראלים והשואה, ד, 2, עמ' 200.
↑  ע. בן-גוריון יתבע למשפט את "שורת המתנדבים", דבר, 13 בינואר 1956.
↑  תשובת "שורת המתנדבים" לפניית עמוס בן-גוריון, דבר, 16 בינואר 1956.
↑  ת"א (מחוזי ת"א) 113/56 בן-גוריון נ' אפלבוים, פ"מ יד 307 (1957);
"שורת המתנדבים" חויבה בדין, דבר, 18 ביולי 1957
↑  ע"א 256/57 אפלבוים נ' בן-גוריון, פ"ד יד(1) 1205 (1960);
בית המשפט העליון קיבל באופן חלקי את ערעור שורת המתנדבים, דבר, 5 ביוני 1960.
↑  עמוס בן־גוריון פורש מ"אתא" להקמת קונצרן טקסטיל בהשקעה גרמנית בשיתוף עם מצרים, דבר, 8 באוגוסט 1980.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301656405171  ISNI: 0000 0000 6977 462X  VIAF: 97512892   WorldCat (עם VIAF): 97512892
נבחרת ברזיל בכדורגל עד גיל 20

| --- | --- |

 מידע כללי
 התאחדות:  קונפדרציית הכדורגל הברזילאית 
 השתייכות:  CONMEBOL
 דירוג פיפ"א (19 בדצמבר 2024):  5      
  - ניקוד פיפ"א:  1,775.85
  - דירוג שיא:  1 (נמדד בספטמבר 1993)
  - דירוג שפל:  22 (נמדד ביוני 2013)
 
נבחרת ברזיל בכדורגל עד גיל 20 מייצגת את ברזיל בתחרויות כדורגל לנבחרות נוער ומנוהלת על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית (CBF).
הקבוצה זכתה באליפות אמריקה הדרומית לנוער 12 פעמים (שיא), והיא השנייה הכי מצליחה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20, לאחר שזכתה בתחרות חמש פעמים.
שחקנים בולטים שהחלו את דרכם בנבחרת הצעירה והמשיכו לנבחרת הבוגרת כוללים, בין היתר, את רונאלדיניו, קאקה, ריבאלדו, רומאריו, רוברטו קרלוס, קלאודיו טפארל, בבטו, דידה, ניימאר, דני אלבס, מאייקון, אדריאנו, ז'וליו בפטיסטה, ג'ובאני אלבר, לאונרדו, מרסלו, דוד לואיז, ויליאן, ז'ו ולוקאס מורה.
מאזן תחרותי > בגביע העולם עד גיל 20

| מאזן בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20> שנה | מאזן בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20> סיבוב | מאזן בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20> מש' | מאזן בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20> נ' | מאזן בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20> ת' | מאזן בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20> ה' | מאזן בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20> זכות | מאזן בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20> חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| תוניסיה 1977 | מקום שלישי | 5 | 3 | 2 | 0 | 13 | 3 |
יפן 1979: לא העפילה
| אוסטרליה 1981 | רבע גמר | 4 | 2 | 1 | 1 | 7 | 4 |
| מקסיקו 1983 | זכייה | 6 | 5 | 1 | 0 | 13 | 4 |
| ברית המועצות 1985 | זכייה | 6 | 6 | 0 | 0 | 14 | 1 |
| צ'ילה 1987 | רבע גמר | 4 | 2 | 0 | 2 | 6 | 3 |
| ערב הסעודית 1989 | מקום שלישי | 6 | 5 | 0 | 1 | 13 | 2 |
| פורטוגל 1991 | סגנות | 6 | 4 | 2 | 0 | 14 | 4 |
| אוסטרליה 1993 | זכייה | 6 | 5 | 1 | 0 | 11 | 2 |
| קטר (מדינה) 1995 | סגנות | 6 | 4 | 1 | 1 | 11 | 3 |
| מלזיה 1997 | רבע גמר | 5 | 4 | 0 | 1 | 25 | 5 |
| ניגריה 1999 | רבע גמר | 5 | 3 | 0 | 2 | 13 | 5 |
| ארגנטינה 2001 | רבע גמר | 5 | 4 | 0 | 1 | 15 | 3 |
| איחוד האמירויות הערביות 2003 | זכייה | 7 | 5 | 1 | 1 | 14 | 6 |
| הולנד 2005 | מקום שלישי | 7 | 5 | 1 | 1 | 9 | 4 |
| קנדה 2007 | שמינית גמר | 4 | 1 | 0 | 3 | 6 | 9 |
| מצרים 2009 | סגנות | 7 | 5 | 2 | 0 | 14 | 3 |
| קולומביה 2011 | זכייה | 7 | 5 | 2 | 0 | 18 | 5 |
טורקיה 2013: לא העפילה
| אוסטרליה 2015 | סגנות | 7 | 4 | 2 | 1 | 15 | 5 |
קוריאה הדרומית 2017: לא העפילה
פולין 2019: לא העפילה
| ארגנטינה 2023 | רבע גמר | 5 | 3 | 0 | 2 | 16 | 6 |
| סה"כ | 19/23 | 108 | 75 | 16 | 17 | 247 | 77 |
מאזן תחרותי > באליפות אמריקה הדרומית לנוער

| מאזן באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20> שנה | מאזן באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20> סיבוב | מאזן באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20> מש' | מאזן באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20> נ' | מאזן באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20> ת' | מאזן באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20> ה' | מאזן באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20> זכות | מאזן באליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20> חובה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ונצואלה 1954 | סגנות | 6 | 3 | 3 | 0 | 14 | 5 |
| צ'ילה 1958 | מקום שלישי | 5 | 2 | 2 | 1 | 10 | 6 |
קולומביה 1964: לא נרשמה
| פרגוואי 1967 | חצי גמר | 5 | 3 | 0 | 2 | 7 | 5 |
| פרגוואי 1971 | סיבוב ראשון | 4 | 2 | 0 | 2 | 7 | 3 |
| צ'ילה 1974 | זכייה | 6 | 5 | 1 | 0 | 18 | 3 |
| פרו 1975 | סיבוב ראשון | 5 | 1 | 0 | 4 | 6 | 7 |
| ונצואלה 1977 | סגנות | 6 | 5 | 1 | 0 | 13 | 2 |
| אורוגוואי 1979 | מקום רביעי | 7 | 2 | 1 | 4 | 5 | 7 |
| אקוודור 1981 | סגנות | 6 | 3 | 2 | 1 | 13 | 5 |
| בוליביה 1983 | זכייה | 7 | 6 | 1 | 0 | 16 | 3 |
| פרגוואי 1985 | זכייה | 7 | 6 | 1 | 0 | 11 | 3 |
| קולומביה 1987 | סגנות | 6 | 3 | 2 | 1 | 11 | 4 |
| ארגנטינה 1988 | זכייה | 7 | 5 | 1 | 1 | 14 | 2 |
| ונצואלה 1991 | זכייה | 7 | 4 | 3 | 0 | 15 | 5 |
| קולומביה 1992 | זכייה | 6 | 5 | 1 | 0 | 7 | 0 |
| בוליביה 1995 | זכייה | 6 | 5 | 0 | 1 | 17 | 4 |
| צ'ילה 1997 | סגנות | 9 | 6 | 2 | 1 | 26 | 10 |
| ארגנטינה 1999 | מקום שלישי | 9 | 4 | 3 | 2 | 22 | 10 |
| אקוודור 2001 | זכייה | 9 | 6 | 2 | 1 | 21 | 6 |
| אורוגוואי 2003 | סגנות | 9 | 7 | 1 | 1 | 23 | 5 |
| קולומביה 2005 | סגנות | 9 | 5 | 2 | 2 | 18 | 9 |
| פרגוואי 2007 | זכייה | 9 | 6 | 3 | 0 | 20 | 9 |
| ונצואלה 2009 | זכייה | 9 | 6 | 1 | 2 | 17 | 9 |
| פרו 2011 | זכייה | 9 | 7 | 1 | 1 | 24 | 7 |
| ארגנטינה 2013 | סיבוב ראשון | 4 | 1 | 1 | 2 | 4 | 6 |
| אורוגוואי 2015 | מקום רביעי | 9 | 5 | 1 | 3 | 13 | 9 |
| אקוודור 2017 | סיבוב חמישי | 9 | 3 | 4 | 2 | 10 | 9 |
| צ'ילה 2019 | סיבוב חמישי | 9 | 3 | 3 | 3 | 6 | 7 |
| קולומביה 2023 | זכייה | 9 | 7 | 2 | 0 | 19 | 4 |
| ונצואלה 2025 | זכייה | 9 | 6 | 1 | 2 | 14 | 12 |
| סה"כ | 29/30 | 208 | 126 | 45 | 37 | 407 | 164 |
מלכי השערים

| # | שחקן | שנים | שערים |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | אדאילטון | 1997 | 24 |
| 2 | רומאריו | 1985 | 11 |
| 3 | ניימאר | 2011 | 9 |
| 3 | הנריק | 2011 | 9 |
| 3 | מרקוס לאונרדו | 2021– | 9 |
| 5 | רודריגו גראל | 1999 | 8 |
| 5 | אדו | 1999 | 8 |
| 5 | פאטו | 2007 | 8 |
| 5 | ויטור רוקה | 2022– | 8 |
| 8 | דודו סראנסה | 2003 | 7 |
| 9 | ג'ובאני | 1983 | 6 |
| 9 | רונאלדיניו | 1999 | 6 |
| 9 | אדריאנו | 2001 | 6 |
| 9 | דניאל קרבליו | 2003 | 6 |
| 9 | אלן קרדק | 2009 | 6 |
| 9 | מרקוס גילהרמה | 2015 | 6 |
| 9 | אנדריי סנטוס | 2021– | 6 |
שושי חייט

| --- | --- |

 לידה:  25 ביוני 1947 קלוז'-נאפוקה, ממלכת רומניה 
 פטירה:  17 באפריל 2011 (בגיל 63) 
 שם לידה:  שושי גולדמן 
 לאום:  ישראלית
 תחום יצירה:  פיסול, שירה, עיצוב גרפי, ספרות 
 בן או בת זוג:  יעקב חייט 
 מספר צאצאים:  2 
 
שושי חייט (25 ביוני 1947 – 17 באפריל 2011) הייתה ציירת, פסלת, משוררת וסופרת ישראלית, חברת אגודת הציירים והפסלים בישראל.
ביוגרפיה

נולדה למשפחת גולדמן, דור שני לשואה בעיר קלוז' בטרנסליבניה, רומניה. בשנת 1950 עלתה לישראל. חיי ילדותה ונערותה היו קשים מנשוא היות שאביה נטש אותה בהיותה תינוקת ואמה התאבדה כשהייתה נערה בת 12.
ובשנת 1964 נישאה לצייר יעקב חייט. לזוג שתי בנות.
לימודים

1961-1964 - לימודי אמנות בויצו צרפת. בין מוריה היו היוצרים: אלכסנדר בוגן, שמואל טפלר, משה רוזנטליס, ויצחק יורש.
1984-1986 - לימודי פיסול במכון לאמנות בבת-ים. מורה ראשי: הפסל יעקב אפשטיין.
סגנון היצירה

בחייט דבק הכינוי 'ציירת הליצנים', משום שהדמויות האנושיות בציוריה עוטות על פניהן לרוב מסכה. סימטריה, שקט, סמכותיות ושלוות צבע עבדו אצל הציירת כמין בולם זעזועים מפני רקמת המציאות הקשה. חייט אפשרה ביצירותיה למצוא גוונים רבים ולעיתים הניחה רק לשחור וללבן, הפשוטים לכאורה של העיפרון, להעניק הבעות אנושיות מגוונות כחכמה, תמימות, ערמומיות ואומללות.
בין יצירותיה הטריפטיכון, המשקף את מסכת חייה הקשים של האמנית כבר מילדותה, שהטילה אותה כהגדרתה, וכשם היצירה, אל זירת קרקס החיים של שושי. בכוח אישיותה, בדומה למסכה שביצירותיה, היא עוטה על רגשותיה מעטה בדמוי של 'רומנטיקת קרקסים', ובכך מרחיקה את הצופה מן ההליכה על חבל הזכרונות הדק האישי שלה.
אף על פי שהעיסוק בדמות הליצן מאפשר זאת, קשה למצוא בעבודותיה פארסה, בוטות או סלפסטיק לשמו, שכן דומה כי מרבית הדמויות, לרבות הפסלים שיצרה, נושאות בנטל של סבילות.
דוגמה לשימוש בלקסיקון הלולייני החזותי של היוצרת הייתה נוכחת ביצירת סדרת ציורי התנ"ך שיצרה, שבה הדמויות המסורתיות לובשות על פניהן מסכות של ליצנים. מתוך הסדרה בולט ציור בשם "טרוף טורף יוסף" (מתוך מעמד כתונת הפסים לאחר מכירתו של יוסף לישמעאלים), המהווה כמשל וכנמשל מרחשי ליבה וסיפורה האישי.
באחד הראיונות שנתנה לתקשורת הסבירה את עומק יצירתה ואת ההקשר לדמויות הליצנים:
"אני משתמשת בדמותו של הליצן כדי להמחיש את מורכבות האדם ואת הצורך שלו להסתתר מאחורי מסכות. ליצן הוא אדם שעוטה על פניו מסכה, כולנו עוטים על פנינו מסכות. רוב שעות היום אנחנו מכסים את האמת במסכות כדי להתאים את עצמנו לסביבה. הליצן הוא אני, ומזה אני לא יכולה לברוח".
ספרים

ספר שירים, תותים אדומים. פורסם בשנת 1990
ספר שירים, לראות את אלוהים מבעד לחשיכה. פורסם בשנת 1997
רומן, שלושה לילות בפופראד. הוצאת תמוז. פורסם בשנת 2006.
ספר שירים, התזכור אהובי. הוצאת סער. פורסם בשנת 2012. הספר מאגד למעלה מ – 100 שירים מתוך כ – 200 שנמצאו במגירה לאחר מות היוצרת. בשירים אלה הסירה חייט את המסכה שעטתה על פניה וחשפה את אהבתה העזה לבעלה ואת כאבי הגוף וייסורי הנפש השזורים כחוט השני בתוך הדיאלוג הנצחי בין החיים והמוות.
פרסים

1984 - פרס לאמנות בת-ים.
1994 - פרס ספרותי של קרן תרבות ע"ש שרה וחיים ינקולוביץ-חיפה, על ספר שיריה "תותים אדומים".
הוראה

2003-1994 - הרצתה וקיימה השתלמויות ברחבי הארץ למורים בתחום האמנות.
2004-1996 - לימדה והקימה סדנא לציור ופיסול ב"אורט" כפר-סבא.
גלריית עבודות > ציורים

נערה, שושי חייט
ריקוד, שושי חייט
זוג לאור ירח, שושי חייט
כתונת הפסים, שושי חייט
בבית הקפה, שושי חייט
רגע של הרהור, שושי חייט
משחקי הקלפים, שושי חייט
ליצן בהופעה, שושי חייט
גלריית עבודות > פיסול

אישה שוכבת, שושי חייט
ערום, שושי חייט
בת שבע, שושי חייט
מסכה, שושי חייט
טורסו, שושי חייט
דלתות (פסל סביבתי בגן הפסלים, בית ספר עיינות), שושי חייט