stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מתקפת נארווה (1–4 במרץ 1944)
פעילות קרבית > אגף דרומי

ב-1 במרץ, יחידות של הארמייה הסובייטית ה-59 שנתמכה באש של 2,500 תותחי סער ויותר מ-100 טנקים, תקפו את דיוויזיית הרגלים הגרמנית ה-214 מראש הגשר קריבאסו. מטרת המתקפה הייתה כביש הגישה הקרוב ביותר בכפר Kuremäe. לאחר שלושה ימים של קרבות קשים, הצבא הסובייטי פרץ את ההגנה והתקדם לעבר כביש Vasknarva – ייהבי. הסובייטים כיתרו את הנקודות החזקות של דיוויזיית הרגלים ה-214 ושל גדודי האוסט האסטונים 658 ו-659, שהמשיכו להתנגד. לוטננט גנרל איוואן קורבניקוב, מפקד הארמייה ה-59 הסובייטית, עיכב את ההתקדמות, בטענה לחוסר תמיכה ארטילרית ומחסור בכוח אדם. זה נתן זמן לפריסנר לנוע בכל הכוחות הזמינים ולעצור את ההתקדמות הסובייטית. יחידות של הארמייה ה-59 תקפו לכיוון צפון מערב מראש הגשר Krivasoo ב-4 במרץ.
גדוד סובייטי של דיוויזיית הרובאים השנייה ניסה תקיפה מפתיעה מעל הקצה הצפוני-מזרחי של אגם פייפוס כדי לתפוס את הכביש לאורך החוף הצפוני של האגם ב-2 במרץ. עד 500 מהם נהרגו על ידי דיוויזיית הרגלים ה-225, נתפסו מספר רב של כלי נשק, כולל שבעה רובי סער.
פעילות קרבית > אגף צפוני

רגימנט הפאנצרגנדיר אס אס ה-24 "דנמרק" תקף נגד וכבש את בית הקברות סיוורצי. הם תקפו מהפרברים הצפוניים של נארווה, אך לא יכלו להרוס נקודת מעוז סובייטית בתוך אנדרטת גרניט מסיבית שהוקמה לכבוד חיילי הצבא הלבן הצפון-מערבי בקרב על נארווה, 1919. הסובייטים נהרגו בסופו של דבר על ידי מטיל להביורים. נקודה חזקה עוד יותר הייתה בהריסת טנק טיגר. הוא הושמד על ידי אגו לורפארג, מפקד פלוגת נ"ט אסטונית, שירה לעברו עם תותח 45 מ"מ סובייטית שנתפסה. הגדודים האסטוניים הראשון והשני צמצמו את ראש הגשר הסובייטי לתוך כמה מאות מטרים של גדת הנהר מסביב להריסות רובע ופסקולה.
לאחר מכן > נפגעים

האבדות הגרמניות נאמדו באלפים בכל הגזרות. אין מקור לגבי ההרוגים הסובייטים.
לאחר מכן > קרב מוצלח

בהתקפת פתע, הרגימנט האסטוני הראשון פיצל את ראש הגשר סיברצי לשלושה חלקים ו'גלגל' אותו למטה ב-5 במרץ. ראש גשר סובייטי קטן שעדיין נותר בגדה המערבית נוקה על ידי גדוד 2, הרגימנט האסטוני השני עד 6 במרץ.
חיל האוויר הסובייטי ביצע תקיפה אווירית, ויישר את העיר ההיסטורית נארווה. הפצצה אווירית וארטילרית של 100,000 פגזים ופצצות כוונה לעבר דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11 ודיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-23 באיוואנגורוד בגדה הנגדית של הנרב. היא גם הכינה את ההתקפה של דיוויזיית הרובאים ה-30 של המשמר ב-8 במרץ. קרבות התרחשו בו-זמנית מצפון לעיירה, שם ניסה קורפוס הרובאים ה-14 שנתמך על ידי ארטילריה מקורפוס הרובאים האסטוני ה-8 לפרוץ את ההגנה של הרגימנטים האסטוניים ה-1 וה-2. המגינים הדפו את ההתקפות עם אבדות כבדות לסובייטים.
ההתקפות האוויריות הסובייטיות נגד אזרחים (אנ') בערים האסטוניות נועדו לאלץ את האסטונים להפסיק לתמוך בגרמנים במהלך המתקפה הסובייטית. כוחות האוויר הסובייטים ארוכי טווח (אנ') תקפו את בירת אסטוניה (אנ') טאלין בלילה שלפני 9 במרץ. כ-40% משטחי הדיור נהרסו בעיר, 500 אזרחים נהרגו, ו-25,000 איש נותרו ללא מחסה. התוצאה של ההתקפה האווירית הייתה הפוכה מהמטרה הסובייטית, שכן האנשים חשו סלידה מהזוועות הסובייטיות (אנ') ויותר גברים נענו לקריאות הגרמנים.
התקפת הטנקים הסובייטית בתחנת אובר ב-17 במרץ נעצרה על ידי גדוד הטנקים הכבדים 502. הלחימה העזה נמשכה שבוע נוסף עד שהכוחות הסובייטיים נאלצו לחזור למגננה לאחר שספגו אבדות רבות, וזה אפשר לפלגת הארמייה נארווה לקחת את היוזמה.
הערות שוליים

↑  David M. Glantz (2001). The Soviet-German War 1941-1945: Myths and Realities (PDF). Glemson, South Carolina: Strom Thurmond Institute of Government and Public Affairs, Clemson University. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2011-07-09. נבדק ב-2009-07-22.
↑  V. Rodin (5 באוקטובר 2005). "Na vysotah Sinimyae: kak eto bylo na samom dele. (On the Heights of Sinimäed: How It Actually Was)" (ברוסית). Vesti. {{cite journal}}:  (עזרה); Cite journal requires |journal= (עזרה)
↑  L. Lentsman (1977). Eesti rahvas Suures Isamaasõjas (Estonian Nation in Great Patriotic War) (באסטונית). Tallinn: Eesti Raamat.
1 2 3 4 5  Laar, Mart (2005). Estonia in World War II. Tallinn: Grenader.
↑  Hannes Walter. "Estonia in World War II". Mississippi: Historical Text Archive. אורכב מהמקור ב-2012-05-23.{{cite web}}:  תחזוקה - ציטוט: bot: original URL status unknown (link)
↑  Боевой состав Советской Армии на 1 марта 1944 г.
↑  8th and 14th Rifle Corps may have been under 42nd Army, but the source above does not list them as such.
↑  Операция "Нева-2" http://www.rkka.ru/memory/baranov/6.htm chapter 6, Baranov, V.I., Armour and people, from a collection "Tankers in the combat for Leningrad"Lenizdat, 1987 (Баранов Виктор Ильич, Броня и люди, из сборника "Танкисты в сражении за Ленинград". Лениздат, 1987)
↑  F.I.Paulman (1980). Ot Narvy do Syrve (From Narva to Sõrve) (ברוסית). Tallinn: Eesti Raamat.
↑  David M. Glantz (2002). The Battle for Leningrad: 1941-1944. Lawrence: University Press of Kansas. ISBN 0-7006-1208-4.
↑  Евгений Кривошеев; Николай Костин (1984). "I. Sraženie dlinoj v polgoda (Half a year of combat)". Битва за Нарву, февраль-сентябрь 1944 год (The Battle for Narva, February–September 1944) (ברוסית). Tallinn: Eesti raamat. pp. 9–87.
1 2  Unpublished material from the official war diary of the army detachment "Narwa"
1 2  Harald Riipalu (1951). Siis, kui võideldi kodupinna eest (When Home Ground Was Fought For) (באסטונית). London: Eesti Hääl.
המצב סביב נארווה, מרץ 1944.
זכויות עיר

אמנת הרובע של פלנסבורג (1284)
כיכר מימי הביניים בספישקה סובוטה (Spišská Sobota) שבסלובקיה (כיום בפופרד). השם הקודם של העיירה פירושו "שבת בספיש" והוא נגזר מהיום בשבוע שבו ניתנה לעיירה זכות לארגן שוק.
זכויות עיר (או זכויות רובע, או הרשאות ערים) היו מאפיינים של עיירות אירופה במהלך רוב האלף השני. דיני הערים הנהוגים במרכז אירופה מקורם כנראה במודלים איטלקיים, אשר היו מכוונים לפי מסורת הניהול העצמי של הערים באימפריה הרומית.
מבחינה שיפוטית, רובע (או בורג, burgh) הובדל מהאזור הכפרי באמצעות אמנה של המלך השליט שהגדיר את הפריבילגיות והחוקים. הרשאות נפוצות כללו מסחר (שוק, אחסון סחורות וכו') והקמת גילדות. חלק מההרשאות היו קבועות ומעידות על כך שהיישוב קיבל את הזכות להיקרא עיר (או רובע, burgh), ומכאן המונח "זכויות עיר" או "זכויות רובע" (בגרמנית: Stadtrecht). היה ניתן גם להעניק מידה מסוימת של שלטון עצמי, ייצוג באמצעות אספה והקלות במס, לפעמים עד כדי פטור ממס. היו קיימים מספר רבדים. לדוגמה, בשוודיה, האמנה המלכותית המגדירה רובע אפשרה סחר, אך לא סחר חוץ, שדרש אמנה ברמה גבוהה יותר המעניקה זכות יסוד.
ראו גם

זכויות מגדבורג
חוקי מנו

מאנו הוא שמו של האדם הראשון על פי האמונה ההינדית וכן הברהמין הראשון ששלט על האדמה, זה שהציל את האנושות מהמבול. מנו היה מוכר כאדם ישר באופן מוחלט ולכן זכה לכינוי סטיאורטה "Satyavrata" – "אדם ששבועתו אמת", לאשתו קראו שרדהא Shraddha – אמונה.
על פי אחת המסורות, מנו נתן לבני האדם את חוקי מנו, הידועים כמנוסמרטי או מנוסמרוטי (मनुस्मृति, Manusmruti) או מנאוה דהרמהשאסטרה (Mānava-Dharmaśāstra). על פי חוקרים שונים, העלאת החוקים על הכתב מתוארכת בין המאה ה-3 לפנה"ס למאה הראשונה לספירה. המנוסמרטי הם לא רק סט חוקים אלא דרך חיים שלמה הכוללת את כל שטחי החיים עד לפרטים הקטנים ביותר. חמש העבירות החמורות ביותר על פי מנו הם הריגת ברהמין, שתייה לשכרה, גנבה, קיום יחסי מין עם אשת הגורו, או קשר חברתי עם מי שביצע אחת מעבירות אלו.
ספר חוקי מנו מכיל 2685 פסוקים או הוראות המחולקים ל-12 ספרים או פרקים. הספרים עוסקים בכל תחומי החיים אבל כל ספר שם דגש על נושא אחד יותר מאשר על האחרים, החלוקה לספרים היא:
ספר 1 – מקורו של העולם (119 פסוקים)
ספר 2 – מקור החוק (249 פסוקים)
ספרים 3–4 – היחסים בין בני ארבע הוורנות השונות (286 + 260, יחד 546 פסוקים), כללי נישואין, כללי אירוח, כללי התנהגות של בעלי בתים.
ספר 5 – מאכלים אסורים, כיצד סוגדים לאלים ומהו היחס הנאות לנשים (169 פסוקים)
ספר 6 – כללי האסקטיות (97 פסוקים)
ספר 7 – משפט המלך וחובותיו (226 פסוקים)
ספר 8 – חוק ומשפט (420 פסוקים)
ספר 9 – מערכות היחסים בין גברים ונשים במשפחה וחובותיהם (336 פסוקים)
ספר 10 – מהן חובות בני הוורנות השונות (131 פסוקים)
ספר 11 – אסקטיות (סיגוף עצמי) וכפרה (266 פסוקים)
ספר 12 - ארבע מטרות חייו של אדם (126 פסוקים)
חוקי מאנו מכתיבים את ההתנהגות, החובות ויחסי הגומלין בין ארבע הווארנות. מימוש חוקים אלו הביא לסדר החברתי הקיים עד ימינו של הקאסטות בהודו. חוץ מארבע הוורנות התייחס מנו גם לאלו שאינם נכללים במערכת הקסטות, אלו הקרויים דלית או הריג'אן ובעבר כינו אותם הטמאים, האסורים למגע או מנודים. מנו כינה אותם אוכלי כלבים, הטיל עליהם את העבודות הבזויות (כמו סילוק שפכין, עיבוד עורות) וקבע שאסור להם להיות בעלי רכוש. מי שנוגע פיזית בדלית חייב בטהרה וכך גם מי שנוגע באישה במחזור. בכלל נשים לפי מנו אינן ברשות עצמן ועליהן להיות בחסות גבר (אב, בעל, בן). מנו קבע כי לאלמנה אסור להינשא מחדש ואסר על נשים לעזוב את בעלן, גם אם הוא בעל מזג רע.
בחוקים אלו מצהיר מנו כי אסור לערער על הוודות ומדגיש את נושא המחויבות החברתית והדתית (דהרמה), על פי המנוסמרטי מי שזונח את חובותיו יגורש מהקבוצה (הג'אטי שלו) ובגלגול הבא ייוולד למעמד נמוך.
ויליאם ג'ונס, ששימש כשופט בהודו מטעם השלטון הבריטי בהודו ושפט בהתאם לחוקים עתיקים אלו, פרסם ב-1789 את ספרו "מחקרים אסיאתיים" ובו, בין השאר תרגם מסנסקריט לאנגלית את חוקי מנו וכך הנגיש אותם לקורא המערבי.
לקריאה נוספת

יוחנן גרינשפון, הינדואיזם : מבוא קצר, מפה, תל אביב, 2005, עמ' 35–37
קים נוט, הינדואיזם, משכל, תל אביב, 2008 עמ' 35–36, 58, 104, 140
ויליאם קמפבל פרסטון

ויליאם קמפבל פרסטון (באנגלית: William Campbell Preston‏; 27 בדצמבר 1794 – 22 במאי 1860) היה חבר הסנאט של ארצות הברית וחבר במפלגת תומכי הביטול, ומאוחר יותר ויגי. הוא גם היה בן דודם של ויליאם פרסטון, וויליאם פרסטון ואנג'ליקה סינגלטון ואן ביורן. הוא התחתן לראשונה עם מריה אליזה קואלטר ב-1819, ולאחר מכן עם לואיזה פנלופה דייוויס לאחר מותה של מריה. פרסטון היה בעל עבדים ומתנגד קולני לביטול העבדות.
ביוגרפיה

פרסטון נולד ב-27 בדצמבר 1794 בפילדלפיה, פנסילבניה, והיה בנם של פרנסיס פרסטון, איש עסקים אמיד, ושרה ביוקנן קמפבל, בתו של הגנרל ויליאם קמפבל. במהלך ילדותו הוא התחנך על ידי מורים פרטיים, ולאחר מכן נרשם לאוניברסיטת וושינגטון (שנודעה מאוחר יותר כאוניברסיטת וושינגטון ולי) בלקסינגטון, וירג'יניה. לאחר מכן עבר וסיים את לימודיו בקולג' קרוליינה הדרומית (שנודע מאוחר יותר כאוניברסיטת קרוליינה הדרומית) בקולומביה בשנת 1812, שם היה חבר באגודה האופרדיאנית.
לאחר שסייר ולמד ברחבי אירופה, פרסטון למד משפטים באוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד. הוא הפליג חזרה לארצות הברית ב-1819 והתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה ב-1820. הוא עסק שם בעריכת דין במשך שנתיים. לאחר מכן עבר לקולומביה, קרוליינה הדרומית ב-1822 והתמודד ללא הצלחה בניסיון להיבחר לקונגרס ה-22. עם זאת, הוא נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית וכיהן בין 1828 ל-1834. לאחר מכן הוא נבחר בשנת 1833 כתומך תנועת הביטול לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה לאחר התפטרותו של סטיבן ד. מילר. בשנתו הראשונה בסנאט, כישרונותיו הרטוריים של פרסטון הובילו את הנהגת המפלגה הוויגית להעניק לו תפקיד בולט במאמץ להטיל גינוי על אנדרו ג'קסון, מה שהציב את פרסטון "הרבה מעבר לרוב עמיתיו, לצד קליי, ובסטר, קלהון וקלייטון."
פרסטון נבחר מחדש כוויגי בשנת 1837 וכיהן עד התפטרותו ב-29 בנובמבר 1842. במהלך כהונתו כיהן כיושב ראש ועדת הספריות ויושב ראש ועדת ענייני הצבא. פרסטון היה הוויגי היחיד שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית. לאחר התפטרותו שב לעסוק בעריכת דין ושימש כנשיא קולג' קרוליינה הדרומית בין השנים 1845 ל-1851, אז פרש מתפקידו בשל בריאות לקויה. הוא נפטר ב-22 במאי 1860 בעיר קולומביה, הדרומית קרוליינה ונקבר בבית הקברות של כנסיית השילוש האפיסקופלית.
אגם פרסטון בדקוטה הדרומית נקרא על שמו. פרסטון קולג' באוניברסיטת קרוליינה הדרומית נקרא אף הוא על שמו; ביולי 2021 המליצה הוועדה הנשיאותית של האוניברסיטה לתולדות האוניברסיטה לשנות את שמה של המכללה.
הערות שוליים

1 2  "Appendix 11: Research Reports on Building Names: Preston College". Presidential Commission on University History. University of South Carolina. 16 ביולי 2021. נבדק ב-25 באוקטובר 2021. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Weil, Julie Zauzmer (10 בינואר 2022). "More than 1,800 congressmen once enslaved Black people. This is who they were, and how they shaped the nation". Washington Post. נבדק ב-5 במאי 2024. {{cite news}}:  (עזרה) Database at "Congress slaveowners", The Washington Post, 2022-01-13, נבדק ב-2024-04-29
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007278651305171  ISNI: 0000 0000 2517 4075  LCCN: n85367619  SNAC: w6ff3sg8  US Congress: P000519  VIAF: 50688307   WorldCat (עם VIAF): 50688307
גזרת הלבוש באימפריה הרוסית

סוחרים יהודים בוורשה במאה ה-19
 ציור מלפני שנת 1859 מאת יאן פליקס פיארסקי
גזרת הלבוש (או גזרת המלבושים) היא כינוי לחוקים שנחקקו באימפריה הרוסית נגד הלבוש היהודי בשנות ה-40 של המאה ה-19 בתקופת ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. במסגרת חוקים אלה, נאסר על יהודי האימפריה ללבוש את הלבוש היהודי המסורתי שהיה מקובל באזורים אלו, והם נצטוו להחליף את לבושם בלבוש אירופאי או רוסי. הגזרה גם אסרה על גילוח הראש לנשים נשואות, כפי שהיה נהוג בקהילות רבות.
התגובות לגזרות בעולם היהודי היו חלוקות: בתנועת החסידות התגלתה התנגדות רבה לגזרות, ומנהיגיה החשיבו את החובה לשנות את הלבוש המסורתי כשעת השמד, ואילו הרבנים המתנגדים סברו שאין צורך להתנגד לגזרות באופן פעיל, והסכימו לשנות את לבושם. החסידים האשימו את המשכילים בקידום החוקים כחלק מהמגמה להחדיר את תרבות המערב לעם היהודי.
לבוש יהודי בפולין במאה ה-17 וה-18
בעקבות חלוקה זו התקבע ההבדל בין הלבוש הליטאי שהתאים את עצמו ללבוש הכללי שבהמשך הפך ללבוש אירופאי עם (מגבעת קנייטש וחליפה קצרה) ולאחר מכן כלבוש החרדי-ליטאי בעוד הלבוש החסידי נותר ברובו דומה ללבוש המסורתי הישן (שטריימל או ספודיק וקפוטה) בשינויים מסוימים (קסקט בחסידות פולין ורוסיה, וכובע סמט בחצרות גליציה). בעקבות הגזרה גם התקבעה חבישת פאה נוכרית בקרב הנשים היהודיות ברוסיה ובפולין, ובליטא נשים רבות לא כיסו את ראשן כלל.
רקע

ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה שכונה "צאר הברזל", נודע כשליט עריץ. הוא דגל באבסולוטיזם פוליטי ושלט בארצו ביד רמה. בייחוד מפורסמת שנאתו ליהודים, שבהם ראה זרים. ססמתו הייתה: "צאר אחד, עם אחד ודת אחת", ובה באו לידי ביטוי הכוחניות, ריכוזיות היתר, והקנאות הדתית שאפיינו את ימי שלטונו. ב-30 שנות שלטונו פורסמו כ-600 גזרות (שנקראו בשם "תיקון היהודים") שמטרתן הייתה למנוע את ההשפעה הרבה של היהודים על הכלכלה ברוסיה, לבולל אותם באוכלוסייה המקומית, לערער את הקהילה היהודית ולהקטין את מספר היהודים על ידי המרת דתם. בין הגזרות המפורסמות יותר היו: גזרת הקנטוניסטים, וגזרת הגירוש מהכפרים.
רוב מוחלט של יהודי האימפריה הרוסית בתקופה זו היו יהודים מסורתיים שהשתייכו לזרם המתנגדים או לתנועת החסידות, ולבושם היה לבוש מסורתי, שכלל על פי רוב, לגברים: מעיל עליון שחור וארוך כמעט עד לקרסול, כדוגמת הקפוטה אך ארוך יותר, המעיל נרכס מימין לשמאל באמצעות קרסים או שרוכים, ולא באמצעות כפתורים. מכנסיים קצרות שנקשרו בדרך כלל בשרוכים באזור הברך. גרביים לבנות. נעליים ללא שרוכים דומות לנעלי בית. ולראשם כיפה גבוהה, או כובע פרווה כדוגמת קולפיק, או ספודיק. ואילו הנשים נהגו לגלח את שערן לאחר נישואיהן, ולחבוש מטפחת. כל שינוי מהותי בלבוש נחשב לפריצת גדר ולנטייה מהמסורת.
כבר בשנת ה'תקס"ד, בתקופת שלטונו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, נקבע שסוחרים יהודים הרוצים לצאת מתחום המושב, וכן יהודים שנבחרו כחברי מועצה בערים, מחויבים ללבוש לבוש גרמני או רוסי.
לפי המסופר, קבוצת משכילים מווילנה, בראשותם של מרדכי אהרן גינצבורג, שמואל יוסף פין, אייזיק מאיר דיק, ש. זלקינד, ולאון מנדלשטם, פנו לשר ההשכלה הרוסי סרגיי אובארוב לקראת ועידת הרבנים באימפריה בשנת ה'תר"א, ויזמו את הגזרה. הם ביקשו שהשלטונות יאסרו על הלבוש המסורתי, שאותו ראו כסמל של בערות ופנאטיות דתית, בכדי לגרום להתקרבות בין היהודים לאוכלוסייה המקומית. אולם, הרעיון נתקל בהתנגדות נחרצת של ראשי הרבנים בוועידה רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק) ורבי יצחק מוולוז'ין, ששכנעו את הממשלה הרוסית לא להטיל איסור כזה.
הגזרה

בשנת 1844 (ה'תר"ד) נחקקו באימפריה שני חוקים חדשים הנוגעים ליהודים: ייסוד בתי ספר לקטנים, כלומר, איסור על קיום תלמוד תורה במתכונת המסורתית, וחוק נוסף על פיו הוטל על היהודים לשנות את בגדיהם המסורתיים, לקצץ בבגדיהם הארוכים ולקצוץ את הפאות והזקן. החלטה זו כונתה בציבור היהודי בשם "גזרת הלבוש". מטרת שני החוקים הייתה זהה: לצמצם ככל האפשר את ההתבדלות התרבותית של היהודים באימפריה, שהתבטאה בסגנון הלבוש, כמו בחינוך היהודי המסורתי שהעניקו לבניהם.
בתחילה ניתנה ארכה בת 5 שנים לתת זמן ליהודים להחליף את בגדיהם, כאשר בינתיים הוטל מס שנקרא "קרובקה" על כל יהודי מגיל 10 עד גיל 60 הלובש בגדים מסורתיים, ובשנת ה'תר"ח נוסף עליו קנס בסך 5 רובל רוסי לשנה על חבישת ה"ירמולקה" – הכיפה הגבוהה.
אולם, רבים ממושלי המחוזות ומפקדי המשטרה המקומיים לא המתינו חמש שנים עד להחלתו סופית של החוק והחלו להתאנות ליהודים בעלי זקן ופאות: זקנים נקצצו, פאות נמרטו, בגדים נחתכו, והיו שאולצו להחליף את בגדיהם. לעיתים קרובות תוך התעללות קשה מצד השוטרים הרוסים.
יעקב ליפשיץ שחווה את הגזרה כילד, כתב:
ואת אשר ראו עיני בעיר מולדתי ווילקאמיר אותה אספר: שוטרי הפוליציא התנפלו על היהודים כחיות טרף, קצצו פאות הראש בקרדומות תחת מספריים, ועם קצת בדל אוזן ביחד, כרתו בגדיהם עד שתותיהם, ובשעה שלא היה להם מספריים או סכין קצצו את הבגדים בקרדומות או במגירה עם תוספת של מהלומות על מהלומות.
.
נראה שבתחילה חשבו היהודים שהגזרה לא תחזיק מעמד זמן רב, והיא תחלוף מהעולם על ידי שתדלנות, כמו במקרים דומים, ולכן בשנים הראשונות השתדלו להתחבא מנציגי החוק, ולא להחליף את בגדיהם. ביצוע הגזרה היה תלוי בעיקר במושלי המחוזות השונים, והיה נתון לשיקול דעתם. כך למשל כתב רבי שרגא פייבל מגריצא במכתב משנת תר"ז: ”פה"ק יצ"ו כשהתחיל הב"מ ליגוש קצת, סבב הקב"ה הדבר כי בא לביתי ובקשתיו לבל יעשה לנו שום דבר והבטחתיו שאנכי בעצמי אראה שילבישו עצמם במלבושי קאצאפסקי, ומאז ועד עתה הוא שותק ב"ה, וב"ה שאין ניכר עדיין שינוי כל כך, השי"ת יעזור לטובה על להבא בישועות כלל ישראל. כן בעיירות אחרות בפראשניץ ובטשעכינאווא שם יש עוזרים לרעה ל"ע, וכבר נטלו משם רובא דרובא זקני עמינו יצ"ו ד' ירחם”.
כאשר פורסמה לבסוף הגזרה היא כללה את כל היהודים חוץ מהרבנים שקיבלו היתר מיוחד להמשיך וללבוש את הלבוש היהודי. המלבושים שנאסרו היו: בגדי משי, קפטנים ארוכים, כובעי פרווה, כובעי קסקט ללא מצחייה, מכנסיים קצרות. נאסרו גם זקן ופיאות (ליהודים שבחרו לקבל תלבושת רוסית הותר לגדל זקן בלבד). בשבתות וחגים הותר ללכת לבית הכנסת בלבוש היהודי המסורתי. ביחס לנשים כללה הגזרה איסור לגלח את שערן בטרם הנישואין כנהוג, ועל רב שיסדר קידושין לאישה שתגלח שערותיה, יוטלו 12 שנות מאסר או גיוס לצבא האימפריה הרוסית.
תגובות היהודים לגזרה

המנהיגים הדתיים נדרשו לגזרה. דעתם של חלק גדול מהם היה להתיר, הבולטים שבהם היו: רבי מנחם מנדל שניאורסון, רבי ישראל מרוז'ין שהתייחס לגזרה בביטול וחשש בעיקר מהאכזריות שהפגינה המשטרה ברוסיה ועל התרת דמם של היהודים, רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב, ופוסקים נוספים כמו רבי שלמה דרימר. גם בין אישי הציבור הבולטים של הנהגת היהודים, רבים קמו ושינו את לבושיהם, כמו זלמן פוזנר שהתנגד בחריפות לדרך החסידות והיה הראשון שנזדרז לגזור את זקנו ולהחליף מלבושיו כמו לבושי הגוים.
גם אלו שהסכימו להקל, התייחסו על פי רוב לגזרה בכאב רב, ובפרט המנהיגים החסידיים כמו רבי משה מקוברין, ורבי מאיר מדז'יקוב שכתב שמי שיש באפשרותו לעקור ממקום הגזרה שיעשה זאת. רבי ישכר דב טורנהיים מוולברוז' כרוב המנהיגים החסידיים התייחס לגזרה בחומרה, ובנאום לחסידיו תלה את הסיבה לגזרה בהתפשטות הנוהג שבנים יורשים את אבותיהם בהנהגת חצר חסידית אף כאשר אינם ראויים.
לעומת עמדתם הפרגמטית של מנהיגי היהדות החרדית ברוסיה, הייתה עמדתם של רוב המנהיגים החסידיים בפולין בלתי מתפשרת. הם פעלו ככל יכולתם לביטול הגזרה, שראו אותה כחותרת תחת יסודות היהדות. ניסיון שעשו לביטולה דרך משה מונטיפיורי על ידי איגרות שנשלחו דרך רבי ישראל מרוז'ין מאת מנהיגי החסידות בפולין כמו רבי יצחק מוורקא, רבי חיים מאיר יחיאל שפירא ממוגלניצא, ורבי יצחק מאיר אלתר נכשל, ועם כניסת החוק לתוקף הכריזו עליה רבי יצחק מאיר אלתר (שככל הנראה גיבש את גישתו הקנאית לעניין מהשפעת רבו רבי שמחה בונים מפשיסחה) ורבי אברהם לנדא מטשכנוב כייהרג ואל יעבור (בניגוד לדעתו של רבי מנחם מנדל מקוצק).
בעמדה דומה תמכו פוסקים נוספים מגליציה והונגריה, כאשר נחקק בשנת ה'תר"ד חוק בממלכת הבסבורג, לפיו, יהודי הרוצה להינשא לפני גיל 30 עליו להחליף את לבושו היהודי. בהם: רבי שלמה קלוגר, רבי שאול לנדא, רבי זאב וולף פרנקל מפשבורסק, ורבי מאיר איזנשטטר, שחלקם הסתמכו על האפשרות להינשא מחוץ לגבולות הממלכה.
סיום הגזרה והשלכותיה

ברוסיה החליפו רוב היהודים את לבושם בהסכמת רוב המנהיגים המתנגדים והחסידיים. אחרי מותו של ניקולאי הראשון בפורים תרט"ו (1855) שככה הגזרה, החסידים החליפו בחלקם את לבושיהם בחזרה, והמתנגדים נותרו ברובם בלבוש החדש.
בפולין הגיעה הגזרה לשיאה בשנת תרי"א. אחרי שהיהודים שיחדו אישים בחצר הצאר, הגביר המושל איוואן פסקביץ' את האכיפה ופנה לאכוף את החוק בכוח המשטרה. לפי מקורות חסידיים הציעו לו משכילים ומתנגדים מוורשה לאסור את המתנגד המרכזי של החוק ביהדות פולין – רבי יצחק מאיר אלתר. בחצות הליל של ה-8 באפריל 1851, אור לז' בניסן תרי"א נעצר רבי יצחק מאיר מתוך כוונה לאלצו לחתום על כרוז הקורא לחסידים לוותר על לבושם היהודי. חסידי קוצק בוורשה שלחו מיד משלחת לקאצק להזכיר את רבי יצחק מאיר והוא ציווה למשמשו לכתוב לחסדים בוורשה כי בוודאי לא יוכלו ליגע בפאות ראשו וזקנו, ובזכותו תתבטל הגזירה בעקבות המעצר התעוררה סערה ציבורית, ולפי מספר מקורות מאוחרים אלפי חסידים התקבצו ברחובות. למחרת היום שוחרר הרב אלתר ועזב את ורשה לנאוידוואהר לתקופה קצרה.
לאחר תיווכים בין החסידים לשלטונות, הגיעו לפשרה שיהודים יוכלו לבחור בין לבוש קצר וגילוח הזקן בסגנון מערב אירופי, ללבוש ארוך בסגנון רוסי: כובע מצחייה, מכנסיים בתוך המגפיים וגידול זקן בדומה לאיכרים ברוסיה. החסידים כמובן בחרו באפשרות השנייה עם שינויים קלים, וכך התקבע הלבוש החסידי בפולין. בשנים הבאות היו עוד כמה ניסיונות שלא צלחו להחיל מחדש את הגזרה בפולין.
ההיסטוריון גלן דיינר שלא מצא אזכור למאורע זה ברשומות, טען שסיפור ההתנגדות והמאסר הוא המצאה חסידית מאוחרת, ובפועל היה רבי יצחק מאיר שותף לקו המתון שאחזו בו כמעט כל רבני פולין: הוא חתם ב-1849 על קריאה לציית להוראות הממשל. בפועל, למרות שהצו נותר על כנו ואף חודש ב-1853, הוא התמסמס מאחר שהיה בלתי-ניתן לאכיפה, והיהודים ניצלו את האפשרות לבחור בלבוש רוסי שהיה חריג דיו בסביבה הפולנית וקרוב לסגנונם המסורתי.
השלכותיה של הגזרה על הלבוש היהודי היו רבות. בקרב רבים מבנות יהדות ליטא פשט המנהג שלא לכסות את ראשן מאימת הגזרה.
בעקבות שינוי הלבוש גם פסק רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין לשנות את המנהג המקובל שגם בשבת חזון לובשים בגדי שבת, בנימוק שבעבר ההבדל בין בגדי החול לבגדי השבת כשטריימל וקפוטה היה בולט, והיה בכך איסור של אבלות בפרהסיא האסורה בשבת, אך לאחר שינוי הלבוש יש ללבוש את בגדי החול בשבת חזון.
בעקבות הגזירה, בקהילות שמקורם באזורים שהיו בשליטת האימפריה הרוסית (לדוגמה גור, ליטא, (חב"ד) ועוד) הפסיקו הנשים לגלח את שיער ראשן אחרי החתונה.
ראו גם

לבוש חרדי
גזרות הלבוש באימפריה העות'מאנית
גזרת הקנטוניסטים
לקריאה נוספת

מנחם אבינועם מקובר, הלבוש היהודי באירופה במהלך הדורות, פרק ו: גזרת הלבוש בפולין, בני ברק תשע"ב, עמ' 127–184
דוד אסף וישראל ברטל, שתדלנות ואורתודוקסיה: צדיקי פולין במפגש עם הזמנים החדשים, צדיקים ואנשי מעשה: מחקרים בחסידות פולין, ירושלים תשנ"ד, עמ' 90–65
ביאורים והרחבות

↑  כך למשל כתב אביו של יחזקאל קוטיק לבנו לאחר ששמע שקיצר את בגדיו העליונים והאריך את מכנסיו: ”לבני, בקמניץ פגשתי את ר' שלום בעקער ושאלתי אותו לשלומך, ענה לי שאתה לובש מכנסיים ארוכים מעל למגפיים, באותו רגע ממש פרחה נשמתי, הרגשתי כאלו כדור מפלח את לבי, ראשי היה סחרחר עלי, כי במשך כל ימי חיי לא קרה לי אסון גדול מזה, מתוך צער לא נכנס דבר לפי במשך שלושה ימים, דע לך בני, הייתי יותר שבע רצון לשמוע שאתה מתהלך בקפוטה קרועה, מאשר במכנסיים ארוכים מעל למגפיים. בקיצור, אם לא תכתוב אלי שהכנסת את המכנסיים לתוך מגפיך כפי שלובש אביך וכפי שלבשו אבותינו אין אתה בני”.
↑  יוסף קלויזנר ואחרים טענו כי גם מתתיהו שטראשון נמנה עם הפונים, אולם בן משפחתו צבי הרכבי הכחיש זאת.
↑  יצחק אייזיק קובנר, אחד ממשכילי וילנה כתב בספרו "המצרף" אודות הגזרה: ”זה יותר מעשרים שנה אשר ניתנה הדת מטעם הממשלה ירום הודה, להיות היהודים הולכים מלבשים בגדים קצרים כתושבי הארץ, ויגלחו פאותיהם מעט, ולא ישאו הור ההר על ראשיהם, רוצה לומר, כובע ומצנפת תחתיו. וביום ניתן האיסור התחבאו העברים האדוקים, עד אשר נתנה הממשלה פקודה ורשיון לכל פקידיה ושוטריה, אשר ביד חזקה יוכלו לאלצם וללחצם על זה, וגם יוכלו לענוש אותם בכסף אם יקשו עורף. עוד זכור אזכור את המהומה והצווחה אשר הייתה בעירנו ווילנא אשר העברים היו נתונים אז אל שוטרי העיר לעשות בם כטוב בעיניהם, הכות אותם הכה ופצוע, סחוב והשלך אל המשמר. ומה הועילה אז קשיות עורפם של האדוקים? [...] ובתום לבנו נשאל מאת האדוקים: האם בשולי בגדיהם הטבולים ברפש וטיט צרורה כל היהדות? האם יראת א-לוהים מצאה קן לה רק בפאות ארוכות ומקולעות וניצבות כעמודי שיש בירכתי הפנים?” הספר נכתב בשנת 1868, אך לא פורסם בזמנו.
↑  רבי מנחם מנדל מקוצק לעג להשתדלות זו מראש, ואמר כי "שטות היא! מונטיפיורי הוא עסקן יקר, אך נחוץ שיישפך דם יהודי רב כדי שהוא יתערב...".
דגון (מכ"ם ימי)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מערכת מכ"ם ימית; מערכת מכ"ם חופית
 מדינה מייצרת:  ישראל ישראל
 יצרן:  אלתא
 יחידות שיוצרו:  14 מערכות
 היסטוריית שירות
 תקופת השירות:  שנות ה-70 – שנות ה-90
דגון היא מערכת מכ"ם ימית משולבת עם מערכות הלחימה של הספינה, שכללה מספר חיישנים לביצוע הניווט וגילוי של מטרות שטח, ים ואוויר, כולל זיהוי עמית-טורף. היא פועלת כמערכת משולבת המציגה תמונת זירה על גבי עמדות מפעילים במי"ק וגשר הספינה בו זמנית יחד עם העברת תמונת המטרות, אשר התגלו במערכת המכ"ם באופן אוטומטי, למערכת השליטה והבקרה של הספינה. המערכת הייתה בשימוש בחיל הים הישראלי על ספינות סער 4, סער 4.5, וסער 5.
דגון פותח ועבר לייצור סדרתי, לפי דרישות טכניות ולוח זמנים של חיל הים הישראלי אשר ליווה ופיקח על כל השלבים. כל הפעילויות הללו בוצעו במפעל אלתא של התעשייה האווירית לישראל במספנת חיל הים ובמספנות ישראל. לוח הזמנים של הפעילויות הללו החל מהמחצית השנייה של שנות ה-60 ונמשכו עד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. הפיתוח העצמי של מערכת דגון היה צעד הכרחי לנוכח האמברגו הצרפתי המוצהר, וגם של חרם בריטי ואמריקאי בפועל, שהוקשח לאחר מלחמת ששת הימים, יחד עם מדיניות חיל הים להתבסס על מערכות מפיתוח עצמי.