stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם שייקספיר
ההומור של שייקספיר

להבדיל ממשוררים גדולים נעדרי חוש הומור, שייקספיר ידע לצחוק. ההומור של שייקספיר דרמטי ורב-צדדי: מההומור הפנטסטי או הפארודיה של הקומדיות המוקדמות, להומור המשעשע של "הנרי הרביעי", להומור הרומנטי השמח של הקומדיות המעודנות, להומור השחור והאירוני של הקומדיות הכבדות, להומור ההגותי החריף והביקורתי שבטרגדיות, להומור החינני של המחזות האחרונים.
כתב אדוארד דאודן: "ההומור של שייקספיר הוא יותר מאשר הכוח להצחיק. יש לו השפעה נוכחת וחודרת ביצירותיו הכנות ביותר. זה מה ששמר על שייקספיר, מפני אינטנסיביות נלהבת וצווחנית, והוא שאיפשר לו רגשות עצומים".
שייקספיר והיהודים

היהודים גורשו מאנגליה ב-1290, ואין זה סביר ששייקספיר פגש ביהודי מימיו. עם זאת, בשנת 1594 נשפט והוצא להורג באופן פומבי מראנו (יהודי שהתנצר) פורטוגזי בשם רודריגו לופז, ששימש רופאהּ של המלכה אליזבת והסתבך בקשר לרציחתה. משפטו של לופז זכה לפרסום רב, ואלמנט מכריע במשפט זה היה מוצאו של לופז, שהביא לחשדות נגדו בדעת הקהל. בשנת 1597 העלה שייקספיר לראשונה את המחזה "הסוחר מוונציה" המתייחס אל היהדות ואל היהודים.
המחזה מבטא אנטישמיות הטיפוסית לתקופה: שיילוק היהודי קשה וקמצן ואכזר מטבעו, ובתו הנוטה להתנצר היא הדמות החיובית; הסוף הטוב – התנצרותו של היהודי. המחזה נסוב סביב התחייבותו של סוחר נוצרי בשם אנטוניו לערוב לחובו לשיילוק בליטרת בשר מגופו, וסביב דרישתו של שיילוק לגבות את ליטרת הבשר בפועל ממש. על אף מוטיבים אלו, שייקספיר מבקר את החומרנות של החברה הוונציאנית ואת יחסה לזרים (בדומה לביקורתו עליה במחזהו "אותלו"), ודמותו של שיילוק מוצגת באופן מורכב. כך במונולוג "האין ליהודי עיניים" שם בפיו את הדברים הבאים:
וְאֵין לַיְהוּדִי עֵינַיִם? אֵין לַיְהוּדי יָדַיִם, אֵבָרִים, צוּרָה, חוּשִׁים, מַאֲוַיִּים, רְגָשׁוֹת? וְלֹא כְּמוֹ הַנּוֹצְרִי מֵאוֹתוֹ הַלֶּחֶם הוּא אוֹכֵל, בְּאוֹתָם כְּלֵי נֶשֶׁק הוּא נִפְצָע, בְּאוֹתָן מַחֲלוֹת הוּא מִתְיַסֵּר, בְּאוֹתָן רְפוּאוֹת הוּא מִתְרַפֵּא, בְּאוֹתוֹ קַיִץ חַם לוֹ וּבְאוֹתוֹ חֹרֶף קַר לוֹ? אִם תִּדְקְרוּ אוֹתָנוּ – לֹא נָזוּב דָּם? אִם תְּדַגְדְּגוּ אוֹתָנוּ – לֹא נִצְחַק? אִם תַּרְעִילוּ אוֹתָנוּ – לֹא נָמוּת? וְאִם תִּתְעַלְּלוּ בָּנוּ – הַאִם לֹא נִתְנַקֵּם? אִם אָנוּ דּוֹמִים לָכֶם בְּכָל הַשְּׁאָר – הִנֵּה נִדְמֶה לָכֶם גַּם בָּעִנְיָן הַזֶּה. אִם יְהוּדִי פּוֹגֵעַ בְּנוֹצְרִי, לְאֵיזֶה חֶסֶד יִזְכֶּה מִיָּדָיו? – נְקָמָה! וְאִם נוֹצְרִי פּוֹגֵעַ בִּיהוּדִי, לְאֵיזֶה שֵׁפֶל־רוּחַ יְצַפֶּה מִמֶּנּוּ, עַל פִּי הַמּוֹפֵת הַנּוֹצְרִי? – שׁוּב, נְקָמָה!
השערות אודות שייקספיר > זהותו של שייקספיר

במהלך השנים דמויות כוולט ויטמן, מארק טוויין, הנרי ג'יימס וזיגמונד פרויד הביעו את חוסר אמונם בכך שהאיש הפשוט מהעיירה הכפרית סטרטפורד אפון אייבון יצר את העבודות המיוחסות לו, המראות ידע נרחב בתרבות העולם, במדינות זרות, בהיסטוריה של בריטניה ושל העולם, ובשפות כלטינית ויוונית, הרבה מעבר למה שניתן להניח שרכש תלמיד בית ספר כפרי בזמנו של שייקספיר. טענות אלו טיבן שהן נשענות על תאוריית קשר על מנת להסביר את היעדר הראיות הישירות לעניין זהותו של שייקספיר, על אף שיש ממקדמי תאוריות אלו המראים על פערים ראייתיים בתיעוד ההיסטורי המקובל. רוב המלומדים אינם מתייחסים לטענות אלו כמבוססות, ומייחסים את הרקע להן לנדירותן ועמימותן של הרשומות ההיסטוריות מתקופה זו.
אדוארד דה וור, הרוזן מאוקספורד, אציל אנגלי וידידה של אליזבת הראשונה, היה לפי חלק מהתאוריות המועמד העיקרי להיות האיש שכתב את מחזותיו של שייקספיר, החל משנות העשרים של המאה ה-17. התומכים בהשערה זו מצביעים על זהות בין אירועים בחיי הרוזן ובין אירועים המופיעים במחזות ובסונטות שכתב שייקספיר. הבעיה העיקרית בתאוריה זו היא כי רבים מהמחזות נכתבו לאחר מותו של הרוזן מאוקספורד. כריסטופר מרלו הוא מועמד נוסף, ואנשי תיאורית הקשר טוענים כי מותו של מרלו בתיגרה בבית מרזח זויף, וכי מסיבות שונות העדיף מרלו להיעלם ולהמשיך את כתיבתו בשם "ויליאם שייקספיר".
שאלה העולה בחוגים אקדמיים היא, האם אכן כתב שייקספיר כל מילה ממחזותיו, לאור העובדה כי המחזאים בתקופתו עבדו לעיתים במשותף. עבודה רבה מושקעת בניסיון לוודא כי היה זה שייקספיר שיצר את מחזותיו ואת הסונטות שלו, כמו גם לנסות ולגלות את עקבותיו של שייקספיר בעבודתם של אחרים בתקופתו.
מבקרים שונים העלו ספקות בעניין דיוקן דרושאוט: דיוקנו המשוער של שייקספיר. הדיוקן, שפורסם לראשונה ב-1623, עיטר את כריכת המהדורה הראשונה של אוסף מחזותיו של שייקספיר, ויש החולקים על אמינותו. עם זאת, הביקורת על הדיוקן אינה מקובלת על ידי הזרם המרכזי של ההיסטוריונים.
השערות אודות שייקספיר > מיניות

מסמכי בית-משפט מאשרים כי בשנת 1582 נישא שייקספיר בן ה־18 לאן האת'וויי, בת ה־26, ובהמשך נולדו להם שלושה ילדים: סוזנה הבכורה, והתאומים האמנט וג'ודית. מהמסמכים הקיימים ניתן גם לשער כי לאחר שנת 1585 (בה ידוע לנו שהיה עדיין בעיר הולדתו) עזב שייקספיר את ביתו, עבר ללונדון, וחי בה הרחק ממשפחתו עד שפרש מפעילותו התיאטרונית בעיר הבירה ושב לסטרטפורד.
בכל זאת, שאלת זהותו המינית של שייקספיר עולה בהתחשב בתוכן של חלק מהסונטות שלו. בעוד שעשרים ושש מן הסונטות של שייקספיר הן שירי אהבה המוקדשים ל"גבירה הכהה", מאה עשרים ושש הן שירים המוקדשים לאדם הידוע כ"אדון הבהיר". הנימה המאוהבת של קבוצת השירים האחרונה, המתמקדת ביופיו של האדם הצעיר, התפרשה כראייה לביסקסואליות של שייקספיר, אף על פי שיש המייחסים זאת לידידות שבין השניים, ולא לאהבה מינית, כי רבים מהמשוררים והיוצרים בתקופה זו התבטאו כלפי גברים אחרים בנימה רגשית עזה בהרבה מן המקובל כיום. יש המפרשים את השירים לא כאוטוביוגרפיים, אלא כדמיוניים, כמקובל בקובצי סונטות אליזבטנים, כלומר אינם אלא אלגוריה מופשטת המשקפת פילוסופיה עמוקה. למרות פירושים אלו, ישנם קוראים שהעדיפו להבין את השירים כפשוטם כביטוי של אהבה רגשית ומינית לגבר צעיר. סטפן בות' בפירושו לסונטות, הבחין: "ויליאם שייקספיר היה קרוב לוודאי הומוסקסואל, ביסקסואל, או הטרוסקסואל. הסונטות לא מספקות שום ראיה לדבר".
האהבה בין איש ואישה ומסגרת הנישואין תופסות מקום מרכזי במחזותיו של שייקספיר. פרופסור הרדפורד, מלומד ועורך של מהדורה שייקספירית, בספרו "הנורמליות של שייקספיר על פי עיסוקו באהבה ובנישואין", כתב: "אהבה מקומה לא יכיר / אשר מחליפה עת חילוף היא מוצאת / או נוטה עם ממיר להמיר – רק מבטא לירית את האידיאל של יחסים בין גברים ונשים, שראינו כמושל במחזותיו. ואשר מדגים את הנורמליות הנעלה שייחסתי לאמנותו".
מחזותיו

| מחזותיו של ויליאם שייקספיר |
| --- | --- | --- |
| טרגדיות | טיטוס אנדרוניקוס • רומיאו ויוליה • יוליוס קיסר • המלט • מקבת' • אותלו • המלך ליר • אנטוניוס וקלאופטרה • קוריולנוס • טימון איש אתונה |  |
| קומדיות | קומדיה של טעויות • שני אדונים מוורונה • אילוף הסוררת • עמל אהבה לשווא • חלום ליל קיץ • הסוחר מוונציה • מהומה רבה על לא דבר • כטוב בעיניכם • הלילה השנים עשר • נשות וינדזור העליזות • טרוילוס וקרסידה • סוף טוב הכול טוב • מידה כנגד מידה • שני שארים אצילים |  |
| רומנסות | פריקלס • סימבלין • אגדת חורף • הסערה |  |
| מחזות היסטוריים | המלך ג'ון • ריצ'רד השני • הנרי הרביעי, חלק ראשון • הנרי הרביעי, חלק שני • הנרי החמישי • הנרי השישי, חלק ראשון • הנרי השישי, חלק שני • הנרי השישי, חלק שלישי • ריצ'רד השלישי • הנרי השמיני |  |
| מחזות אבודים | עמל אהבה לא לשווא (אנ') • קרדניו (אנ') |  |
| בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) | בכל קבוצה מסודרים המחזות לפי סדר כתיבתם המקובל (פרט למחזות ההיסטוריים המסודרים לפי סדר התרחשות כרונולוגי) |  |
גלריית סצנות ממחזותיו העיקריים (לפי סדר כרונולוגי של המחזות)

ג. קוגלן, סצנה מ"קומדיה של טעויות" (1816)
תומאס סאלי, ריצ'רד השלישי (1811–1812)
צ'קרלס רוברט לסלי, פטרוקיו וקתרין (מתוך "אילוף הסוררת", 1832)
ויליאם הולמן האנט, ולנטין מציל את סילביה מפרותאוס (מתוך "שני אדונים מוורונה", 1850)
תומאס סטות'ארד, סצנה מ"עמל אהבה לשווא" (1800)
ג'ון סימונס, הרמיה וליסנגר (מתוך "חלום ליל קיץ", 1870)
ג'ון מייסי רייט, סצנת המרפסת מ"רומיאו ויוליה" (1800)
ג'יימס נורת'קוט, סצנה מ"ריצ'רד השני" (1793)
צ'ארלס בוצ'ל, המלך ג'ון (1900)
מאוריציו גוטליב, שיילוק וג'סיקה (מתוך "הסוחר מוונציה", 1876)
ג'ורג קלינט, הנסיך האל ופלסטף (מתוך "הנרי הרביעי חלק ראשון", 1832)
ג'ון קאז, פלסטף בוחר את מתגייסיו (מתוך "הנרי הרביעי חלק שני", 1818)
הנרי פוסלי, הנרי החמישי מגלה את הקושרים (1780s)
ג'ון סולקליף, סצנה מ"מהומה רבה על לא דבר" (1904)
פרדריק ויליאם דייוויס, סצנה מ"כטוב בעיניכם" (1902)
ויליאם המילטון, סצנה מ"הלילה השנים עשר" (1797)
אדווין אוסטין אבי, באוהלו של ברוטוס (מתוך "יוליוס קיסר", 1905)
ויליאם מוריס האנט, המלט (1864)
אנג'ליקה קאופמן, דיומס וקרסידה (מתוך "טריולוס וקרסידה", 1789)
ארתור שיינר, "סוף טוב הכל טוב" (לפני 1923)
ויליאם הולמן האנט, קלאודיו ואיזבלה (מתוך "מידה כנגד מידה", 1850)
תיאודור שסריו, אותלו ודזדמונה בוונציה (1850)
ג'ון אגברט ג'ונס, סצנה מתוך "מקבת'" (1820)
ג'ורג פרדריק בנסל, המלך ליר (המאה ה-19)
לורנס אלמה-טדמה, פגישת אנטוניוס וקלאופטרה (1885)
ריצ'רד וסטאל, וולומניה מתחננת לקוריולנוס שלא להרוס את רומא (1800)
יוהאן היינריך רמברג, טימון והזהב (מתוך "טימון איש אתונה", 1829)
ג'ון פייד, פוסטומוס ואימוג'ן (מתוך "סימבלין", 1865)
אוגוסטוס אג, הסעודה החגיגית בכפר (מתוך "אגדת חורף", 1845)
פרוספרו, מירנדה ואריאל (מתוך "הסערה", 1780)
ראו גם

הקדמה לשייקספיר
מהדורת הפוליו הראשונה
הסונטות של שייקספיר
המחזות האחרונים של שייקספיר
מיקרוקוסמוס (פילוסופיה)
מידות טובות
ג'ון מילטון
בן ג'ונסון
לקריאה נוספת > ספרים

אמיל פוירשטיין, וויליאם שקספיר: חייו ויצירותיו, תל אביב, תשי"ח
א"א מנדילוב ואליס שלוי, שקספיר – עולמו ויצירתו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ו
רות נבו, הקומדיה השקספירית (עברית: תמר עמית), בית הוצאה כתר, 1980
רות נבו, הטרגדיות של שקספיר (עברית: ארי אבנר), הוצאת מאגנס, 1987
אברהם עוז, ‏היצירה השקספירית, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2006
ביל ברייסון, שייקספיר: העולם כבמה, תרגם מאנגלית: גיא הרלינג. הוצאת מודן, 2008
סטיבן גרינבלט, להיות או לא להיות שייקספיר, תרגמה מאנגלית: מיכל קירזנר אפלבוים, ספרי עליית הגג, 2010
טל ניצן, "שקספיר לפני השינה – 14 המחזות הגדולים בקצור ובצורת ספור", אחוזת בית הוצאה לאור, 2011.
לקריאה נוספת > מאמרים

ויליאם שיקספיר – 'עוף החול והיונה' (מאנגלית: יותם בנשלום) מתוך: דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ד', 2014.
שאול אדר, הטוב בעיניכם – 400 שנה למותו של שייקספיר, מסע אחר, תרבות | שנת שייקספיר, ינואר 2016, גיליון 291, עמוד 54–62.
האיחוד הלאומי–תקומה

| --- | --- |

 מדינה:  ישראל ישראל
 מייסד:  חנן פורת, צבי הנדל 
 מנהיגים:  חנן פורת צבי הנדל יעקב כץ (כצל'ה) אורי אריאל בצלאל סמוטריץ'
 תקופת הפעילות:  מרץ 1999 – אוגוסט 2023 (כ־24 שנים) 
 אפיון:  מפלגת ימין דתית-לאומית
 אידאולוגיות:  ציונות דתית ארץ ישראל השלמה שמרנות שוק חופשי
 כנסות:  הכנסת הארבע עשרה ואילך
 ממשלות:  29, 30, 33, 34, 37
 אותיות:  יט (1999) ל (2003) טב (2006, 2013 - 2020)  ט (2009, 2021, 2022)
 שיא כוחה:  7 מנדטים (2022)
 שפל כוחה:  מנדט אחד (1999)
 רשימה פוליטית:  האיחוד הלאומי (1999–2000, 2009–2013) איחוד לאומי-ישראל ביתנו (2000–2006) האיחוד הלאומי-מפד"ל (2006–2009) הבית היהודי (2013–2019) איחוד מפלגות הימין (2019) ימינה (2019–2021) הציונות הדתית (2021 ואילך)
 נוצרה מתוך:  המפד"ל
 מיקום במפה הפוליטית:  ימין
 צבעים רשמיים:    כתום,   כחול כהה
 נציגויות בפרלמנטים
 הכנסת:  7 / 120
 
 https://zionutdatit.org.il/
 
האיחוד הלאומי–תקומה (כיום מוכרת בשם מפלגת הציונות הדתית) הייתה מפלגת ימין ציונית דתית אשר הוקמה במרץ 1999 על ידי חנן פורת וצבי הנדל אשר פרשו מהמפד"ל במהלך הכנסת הארבע עשרה והקימו את סיעת תקומה.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת החמש עשרה ברשימה משותפת עם מפלגת מולדת וחרות - התנועה הלאומית תחת השם האיחוד הלאומי, והשם אומץ לשם המפלגה בעקבות היותה מזוהה איתו.
בכל מערכות הבחירות שמאז הקמתה חברה המפלגה למפלגות אחרות והתמודדה במסגרת רשימה מאוחדת. החל מהבחירות לכנסת העשרים וארבע מותגה מחדש בשם "הציונות הדתית".
באוגוסט 2023 חתם יו"ר המפלגה, בצלאל סמוטריץ על הסכם מיזוג מפלגות עם חגית משה, יו"ר מפלגת הבית היהודי, מה שגרם לסגירת המפלגה.
היסטוריה > הכנסת הארבע עשרה

ב-4 במרץ 1999, בשלהי הכנסת הארבע עשרה פרשו חברי הכנסת חנן פורת וצבי הנדל מהמפד"ל, בעקבות חתימת הסכם ואי בסוף 1998 ולקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה, שנועדו להתקיים כעבור כחודשיים. השניים מקימים סיעה בשם "אמונים", אך ב-17 במרץ השם משונה לתקומה. המייסדים הקימו למפלגה החדשה גם מזכירות, בת 70 חברים כיום, שתקבל את ההחלטות. בנוסף הוקמה ועדת רבנים שכללה את הרבנים דב ליאור, זלמן מלמד וחיים שטיינר.
היסטוריה > הכנסת החמש עשרה (1999–2003)

במהלך הבחירות לכנסת החמש עשרה התמודדה המפלגה פעולה ברשימת האיחוד הלאומי, יחד עם מולדת של רחבעם זאבי ובני אלון, שהוקמה ב-1988 ועם חרות - התנועה הלאומית, שהוקמה כחודש קודם לכן על ידי בני בגין ומיכאל קליינר שפרשו מהליכוד. האיחוד נועד להוות סיעה משמעותית בכנסת, שתמנע מהליכוד בראשות בנימין נתניהו, להוסיף ולוותר על שטחים מארץ ישראל, כפי שכבר עשה לדעתם בקדנציה הראשונה שלו כראש הממשלה, בהסכם ואי.
בבחירות עצמן הפסיד נתניהו לאהוד ברק וגם הרשימה המאוחדת נכשלה יחסית לציפיותיה וזכתה ב-4 מושבים בלבד בכנסת, מהם אחד בלבד לתקומה. בעקבות זאת, כמה חודשים אחרי הבחירות, באוקטובר 1999 פרש חנן פורת מהכנסת ופינה מקום לצבי הנדל. תקומה, כחלק מרשימת האיחוד הלאומי, עברה עימה את כל תהפוכות הכנסת החמש עשרה: תחילה היא נותרה באופוזיציה לצד של הליכוד. ב-1 בפברואר 2000 היא חברה למפלגת ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן, ליצירת סיעה חדשה - איחוד לאומי-ישראל ביתנו. וכעבור שנה, במרץ 2001 היא הפכה לחלק מהקואליציה, כחלק מסיעת האיחוד הלאומי–ישראל ביתנו, אחרי הקמת ממשלת שרון הראשונה.
ב-17 באוקטובר 2001 נרצח רחבעם זאבי על ידי מחבל פלסטיני מהחזית העממית, במלון הייאט במזרח ירושלים. מחליפו של זאבי בכנסת היה אורי אריאל, חבר הכנסת השני מטעם תקומה בתוך ההאיחוד הלאומי-ישראל ביתנו. כחצי שנה אחרי הרצח, ב-14 במרץ 2002, פרשה האיחוד הלאומי–ישראל ביתנו ובתוכה תקומה, מהממשלה ומהקואליציה, תוך שהיא מבקרת בחריפות את מדיניות ההבלגה בה נקטה הממשלה באותה עת למול השתלשלות אירועי האינתיפאדה השנייה. כשבועיים אחרי הפרישה, ב-27 במרץ אירע הפיגוע במלון פארק בנתניה ויומיים לאחר מכן החל מבצע חומת מגן, אולם האיחוד הלאומי–ישראל ביתנו, לרבות תקומה, נותרה באופוזיציה לממשלת שרון עד תום כהונת הכנסת החמש עשרה.
היסטוריה > הכנסת השש עשרה (2003–2006)

בבחירות ינואר 2003 זכתה הרשימה המאוחדת תחת השם "האיחוד הלאומי" ב-7 מושבים בכנסת, מהם שניים לתקומה (הנדל ואריאל).
האיחוד הלאומי הצטרפה לקואליציה ונציגיה בממשלת שרון השנייה, שהוקמה בפברואר 2003, היו בני אלון וליברמן, מטעם שני המרכיבים האחרים של הרשימה המאוחדת ולא מטעם תקומה. בראשית יוני 2004, לקראת ולצורך השגת רוב בהצבעה בממשלה על תוכנית ההתנתקות, פיטר ראש-הממשלה שרון את ליברמן ואלון, שניים מהמתנגדים לה ובעקבות הפיטורין פרשה האיחוד הלאומי, לרבות תקומה, מהקואליציה. ב-6 ביוני 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות בממשלה, לאור הרוב שנוצר בה לאחר פיטורי שני שרי האיחוד הלאומי. האיחוד הלאומי נותרה לאחר מכן באופוזיציה עד תום תקופת כהונת הכנסת השש עשרה, כאשר לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה פרשה ממנה ישראל ביתנו, שהחליטה לרוץ בנפרד.
היסטוריה > הכנסת השבע עשרה (2006–2009)

האיחוד הלאומי החלה את המירוץ בבחירות לכנסת השבע עשרה כשהיא כוללת בששת המקומות הראשונים ברשימתה שני נציגים מכל אחת מהמפלגות שהרכיבו אותה - מולדת, ציונות דתית לאומית מתחדשת ותקומה (הנדל ואריאל). עם זאת, לאחר לחצים מצד רבנים ותנועות ציבוריות של פעילי ימין הוסכם ב-9 בפברואר 2006 על רשימה משותפת של האיחוד הלאומי והמפד"ל.
בבחירות שנערכו במרץ 2006, ניצחה מפלגת קדימה בראשות אהוד אולמרט, שירש את אריאל שרון חודשיים קודם לכן, בעיצומה של מערכת הבחירות, בעקבות האירוע המוחי שאירע לשרון. רשימת האיחוד הלאומי - מפד"ל לא עמדה בציפיות מרכיביה וזכתה בתשעה מושבים בכנסת, בלבד, מהם שניים לנציגי תקומה (הנדל ואריאל). האיחוד הלאומי - מפד"ל התייצבה באופוזיציה, לצידה של מפלגת הליכוד המצומקת (12 מושבים בלבד).
היסטוריה > הכנסת השמונה עשרה (2009–2013)

לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה בפברואר 2009 החליטו תקומה ומולדת להתאחד עם המפד"ל, ליצירת מפלגה חדשה - הבית היהודי, שאמורה הייתה להתמקד בנושאי ערכים וחינוך ופחות בנושא ארץ ישראל השלמה מלאכת הכנת הרשימה החדשה הופקדה בידי ועדה ציבורית עצמאית, אולם לאחר פרסום הרשימה המיועדת לכנסת וערב סגירת רשימות המועמדים פרשו ממנה חברי הכנסת של "האיחוד הלאומי" (מפלגת מולדת ותקומה). הם טענו שהוועדה המסדרת מעלה בתפקידה בכך שכללה את כל חברי הכנסת של המפד"ל ברשימה הסופית, בעוד רק אחד מחברי האיחוד הלאומי הוצב בין עשרת המועמדים הראשונים. תקומה ומולדת הפורשות, נשארו לפיכך עם השם "האיחוד הלאומי", בעוד המפד"ל רצה בנפרד בשם "הבית היהודי". מפלגת התקווה, שבראשה עמד אריה אלדד, שפרש קודם לכן מהאיחוד הלאומי, חזרה והצטרפה אל תקומה ומולדת וכמו כן הצטרפה גם מפלגת ארץ ישראל שלנו של הרב שלום דב וולפא וברוך מרזל. בראש רשימת האיחוד הלאומי החדשה - ישנה הזו הוצב הפעם יעקב כץ (כצל'ה) שהיה חבר תקומה.
בבחירות עצמן זכתה הרשימה ב-4 מושבים בכנסת, אחד יותר מהבית היהודי, כאשר נציגי תקומה הם יעקב כץ (כצל'ה) ואורי אריאל. לאחר הקמת ממשלת נתניהו השנייה נשארה הסיעה כולה באופוזיציה, בעוד הבית היהודי וגם כן ישראל ביתנו מצטרפים לממשלה.
אורי אריאל היה יושב ראש הוועדה לביקורת המדינה, יושב ראש ועדת משנה לעניין מפוני גוש קטיף וצפון השומרון והיה בין השאר גם חבר בוועדה למינוי שופטים, חבר וועדת הכספים. האיחוד הלאומי כולו וגם אורי אריאל לבדו, דורגו במקום הגבוה ביותר במדד הפעילות הלאומית, בדו"ח החצי-שנתי שמפרסם ארגון מטות ערים, עם ציון ממוצע של מעל 95.
בנוסף לפעילות בכנסת, תמכה המפלגה בארגוני הימין הבאים באופן פעיל: הפורום המשפטי למען ארץ ישראל, החזית הכתומה וארגון זכויות האדם ביש"ע. ארגונים אלה מוקדשים להגנה על זכויותיהם של המתנחלים ומפוני גוש קטיף וצפון השומרון.
היסטוריה > לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה

ב-18 באוקטובר 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה התפצלה "האיחוד הלאומי" שוב. שניים מהח"כים (אריאל וכץ, בפועל מפלגת תקומה) חתמו על הסכם ריצה משותפת עם מפלגת הבית היהודי בבחירות לכנסת ה-19, אך אריה אלדד ("התקווה") ומיכאל בן-ארי ("ארץ ישראל שלנו") פרשו, הקימו רשימה חדשה בשם עוצמה לישראל והחליטו לרוץ בנפרד. במקביל, ביקשה תקומה מרשם המפלגות לשנות את שמה הרשמי להאיחוד הלאומי-תקומה בקשה שאושרה רשמית סמוך למועד הגשת הרשימות.
ב-29 בנובמבר 2012 הגיעו אנשי המפד"ל (הבית היהודי) ותקומה להסכם מפורט וסופי שהשלים את ההסכם שנחתם חודש קודם לכן, לרוץ במשותף בבחירות לכנסת התשע העשרה. על פי ההסכם נפתלי בנט ישמש כראש הסיעה המאוחדת תחת השם "הבית היהודי" ואנשי תקומה יקבלו ארבעה מקומות בעשירייה הראשונה. בבחירות זכתה הבית היהודי ב-12 מנדטים, 4 מהם נציגי האיחוד הלאומי - תקומה.
היסטוריה > הכנסת העשרים

לאחר ההכרזה על הקדמת הבחירות, החלו דיונים בסיעה לגבי שיתוף פעולה מחודש עם הבית היהודי, או חיבור למפלגתו החדשה של אלי ישי. חברי הכנסת ורבני המפלגה לא הגיעו להכרעה, והחליטו להעביר את ההכרעה למרכז המפלגה, שהכריע בהצבעה על חבירה לבית היהודי. עם זאת, מספר מחברי המרכז החליטו לחבור למפלגתו של ישי (בהם הרב דוב ליאור וכן הרב שלמה אבינר, שלקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הביע תמיכה במפלגת הבית היהודי). בבחירות לכנסת ה-20 זכתה רשימת הבית היהודי ב-8 מנדטים, 2 מהם נציגי האיחוד הלאומי - תקומה
משנת תשע"ה עומד הרב שטיינר בראש ועד רבני המפלגה, ולצדו הרב דוד חי הכהן, הרב איסר קלונסקי, הרב גדעון פרל, הרב חיים ירוחם סמוטריץ' והרב שמעון כהן.
היסטוריה > הכנסת העשרים > תוכנית ההכרעה

בספטמבר 2017 אישרה ועידת המפלגה את "תוכנית ההכרעה" של בצלאל סמוטריץ'. התוכנית מציעה פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני ולפיה יוקמו ביהודה ושומרון שישה אזורי ממשל מוניציפלי שייבחרו בידי הפלסטינים שם. תושבי האזור יוכלו לקבל סיוע כדי להגר למדינות ערב. אם יישארו ויפעילו אלימות הם יטופלו בידי כוחות הביטחון "בעוצמה גדולה מכפי שאנו עושים כיום".
לפי התכנית, שלום אמיתי ובר קיימא יושג באמצעות נקיטת מספר צעדים במקביל:
סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל
יישום הריבונות הישראלית בכל רחבי יהודה ושומרון, בפרט באמצעות הקמת יישובים נוספים שבהם מאות אלפי מתיישבים
פירוק הרשות הפלסטינית.
לפי התכנית יוצע לפלסטינים תושבי יהודה ושומרון לקבל את השלטון הישראלי וליהנות ממלוא זכויות האזרח למעט הזכות לבחור ולהיבחר לכנסת, תמורת הסכמתם לוותר על מימוש שאיפה לאומית. כל תושב שלא יהיה מעוניין בכך, יקבל סיוע להגר למדינה ערבית שבמסגרתה יוכל לממש את שאיפתו הלאומית, או לכל מדינה אחרת. כלפי אלו שינקטו בפעולות טרור תינקט התמודדות נחושה שתוביל לייאוש מחזון המדינה הפלסטינית ולדעיכת המוטיבציה לטרור (כפי שלאחר מלחמת העצמאות קיבלו ערביי ישראל את השלטון הישראלי כעובדה מוגמרת) עוד לפי התכנית, יינתן לערביי יהודה ושומרון ממשל עצמי, שיחולק לשישה ממשלים מוניציפליים אזוריים שייבחרו בבחירות דמוקרטיות.
התכנית שוללת את הטענה שיישום התכנית יהפוך את ישראל למדינת אפרטהייד, בנימוק שהיא מהווה את הרע במיעוטו ומעניקה לפלסטינים את מירב הזכויות הדמוקרטיות, הרבה יותר מאשר הם צפויים לזכות בכל הסדר אחר. בטווח הארוך מציעה התוכנית לאפשר לפלסטינים שיחפצו בכך ליישם את זכותם לבחור ולהיבחר לפרלמנט ריבוני דרך הפרלמנט הירדני, או לקבל אזרחות מלאה במדינת ישראל לאחר תקופה בה יוכיחו את נאמנותן למדינה.
היסטוריה > הבחירות לכנסת ה-21

לקראת הבחירות לכנסת ה-21 התמודד ח"כ בצלאל סמוטריץ על תפקיד יו"ר המפלגה וניצח את היו"ר המכהן, אורי אריאל, בבחירות במרכז המפלגה. לאחר הדחתו פרש אריאל מהחיים הפוליטיים היות שהכריז כי יתמודד רק על תפקיד יושב ראש המפלגה ולא על מקום ברשימה לכנסת.
לקראת משא ומתן, הושג הסכם בין מפלגת הבית היהודי בראשות היו"ר הטרי רפי פרץ לבין סמוטריץ' על ריצה משותפת גם בבחירות אלה. סוכם כי במקומות האי-זוגיים ברשימה יוצבו נציגים של הבית היהודי ובמקומות הזוגיים נציגים של האיחוד הלאומי-תקומה. בראש הרשימה יעמוד פרץ. סמוטריץ' יוצב שני אך יבחר ראשון תפקיד בממשלה ובכך יהיה לשר הבכיר בין השניים. אם תקבל הרשימה רק תפקיד אחד בממשלה תתקיים רוטציה על התפקיד בין שניהם. אם תזכה הרשימה במספר מושבים אי זוגי תתקיים רוטציה בין נציגי שתי המפלגות על מושב. כן הוחלט ש"כל ההחלטות יתקבלו בהסכמת שני הצדדים וחלוקת כל התפקידים יהיה באופן שוויוני על ידי יושב ראש שתי המפלגות". בהמשך צורפו לרשימה גם נציגי עוצמה יהודית והוצבו במקום החמישי והשמיני. הרשימה המאוחדת נקראה איחוד מפלגות הימין.
בבחירות אלו קיבלה הרשימה כולה 5 מנדטים ונכנסו לכנסת העשרים ואחת שני נציגים של האיחוד הלאומי - תקומה.
היסטוריה > הבחירות לכנסת ה-22 וה-23

בבחירות לכנסת ה-22 בספטמבר 2019 התמודדה המפלגה כחלק מרשימת ימינה בראשות איילת שקד וקיבלה שני מנדטים (סמוטריץ' וסופר) מתוך שבעה לרשימה. ימינה התפרקה מיד אחרי הבחירות לסיעת הימין החדש וסיעת "הבית היהודי-האיחוד הלאומי". בכנסת זו לא הוקמה ממשלה חדשה והממשלה הקודמת המשיכה לכהן כממשלת מעבר. בחודש יוני התפטר אורי אריאל מתפקידו כשר החקלאות ובמקומו נכנס לממשלה סמוטריץ' שמונה לשר התחבורה וחבר הקבינט המדיני ביטחוני.
בבחירות לכנסת ה-23 שנערכו במרץ 2020 התמודדה המפלגה שוב ברשימת "ימינה" שהקמה מחדש, כשהפעם בראשה נפתלי בנט. רשימת "ימינה" זכתה לשישה מנדטים, מתוכם שניים למפלגת "האיחוד הלאומי - תקומה".
היסטוריה > הבחירות לכנסת ה-24

לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הכריז סמוטריץ על התמודדות ברשימת "הציונות הדתית", שתתמודד בנפרד מימינה ושמטרתה לייצג את ערכי הציונות הדתית. בנוסף הכריז כי ברצונו לבצע מיזוג מלא עם מפלגת הבית היהודי על בסיס מתווה שנחתם בעבר עם הרב רפי פרץ, וקרא לביצוע פריימריז פתוחים לשם כך. לקראת הגשת רשימת המפלגה, הודיעה "הציונות דתית" כי ישולבו ברשימתה לכנסת נציגים ממפלגות עצמה יהודית ונעם.
היסטוריה > הבחירות לכנסת ה-25

לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש קיימה המפלגה לראשונה בתולדותיה בחירות מקדימות בקרב כלל מתפקדי המפלגה. המפלגה, תחת השם הציונות הדתית, התמודדה לכנסת ברשימה משותפת עם עוצמה יהודית ונעם. הרשימה זכתה ב-14 מנדטים, בהם שבעה לאיחוד הלאומי - תקומה.
באוגוסט 2023 חתם יו"ר המפלגה, בצלאל סמוטריץ על הסכם מיזוג מפלגות עם חגית משה, יו"ר מפלגת הבית היהודי. על פי ההסכם מפלגת הבית היהודי תתמזג לתוך מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה. מוסדות הבית היהודי יפורקו, ושמונים חברי המרכז של הבית היהודי יצורפו למרכז מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה, ושם המפלגה יהיה "מפד"ל – הציונות הדתית". מרכז הבית היהודי ומרכז האיחוד הלאומי–תקומה אישרו את ההסכם, אך נכון לינואר 2024 לא נעשו צעדים נוספים לקראת איחוד, פרט להגשת רשימה מאוחדת לעיריית ירושלים.
מצע המפלגה

מצע מפלגת הציונות הדתית מתמקד בציונות, בלאומיות, באחדות ושלמות העם והארץ ובקשר עם המסורת וההיסטוריה היהודית. בכלל זה תומכת המפלגה בחיזוק הזהות היהודית-דתית של המדינה, בעידוד עלייה יהודית ובצמצום ההגירה הלא יהודית, בחיזוק ההתיישבות היהודית ביו"ש, בגליל ובנגב, בצמצום יכולת ההתערבות של מערכת המשפט בהחלטות הממשלה, בקידום פטור מגיוס לתלמידי ישיבה ועידוד השתלבות של חרדים בשוק העבודה, ובהפרדת החינוך הדתי מהחינוך הממלכתי הן מבחינת תכנים והן מבחינת תקציבים.
מבנה המפלגה

רשימת המפלגה לכנסת נבחרה עד הבחירות לכנסת ה-25 על ידי 129 חברי מרכז המפלגה. החל מהבחירות לכנסת ה-25 הרשימה נבחרת על ידי מתפקדי המפלגה.
מזכ"ל המפלגה הראשון היה נחי אייל, שכיהן בתפקיד עד 2014, אז הוחלף על ידי אופיר סופר. לאחר הבחירות לכנסת ה-21, בעקבות היבחרו של סופר לכנסת נבחר סגנו יהודה ולד לתפקיד המזכ"ל.