stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שלמה בונימוביץ
קריירה > חפירות תל בית שמש

בשנת 1990, החלו בונימוביץ' ולדרמן לחפור בתל בית שמש, מתוך הבנה כי רוב האתר כבר נחפר ומתוך כוונה לענות על מספר שאלות שנותרו פתוחות במבנה השכבות של התל ולמפות את ההקשר התרבותי של תל בית שמש. החפירות התמקדו בצד הצפון מזרחי של התל שלא נחפר כלל. עם זאת, החפירות העלו שפע ממצאים שהביאו להרחבת יריעת המחקר והתארכות תקופת החפירות.
החל משנת 2008, הופעלו באתר שיטות הדמיה דיגיטלית במטרה לשחזר את מראה השרידים והממצאים ואת תהליכי בתר ההרבדה של האתר, שאפשרו, בשילוב טכנולוגיות דיגיטליות, לשחזר את מראהו המשוער בעת שלבי קיומו השונים. בין השאר נחשפו מקטעים נוספים של החומה שנחשפה לראשונה על ידי מקנזי, קטעי ביצורים נוספים, מבצר נוסף שנבנה מעל לחומה, ושער נוסף בצד הצפוני של התל. על פי חוקרי אוניברסיטת תל אביב ביצורים אלו מתוארכים לתקופת הברזל ב' (הממלכה המאוחדת). באתר גם נחשפה סדנת ברזל הקדומה ביותר שהתגלתה עד כה באגן המזרחי של הים התיכון. ובה נחשפו כבשנים, כלי עבודה ששימשו להפקת המתכת ופריטים שיוצרו בסדנה ובהם ראשי חיצים.
החפירות בתל בית שמש הוסיפו נדבך נוסף לוויכוח שניטש על הכרונולוגיה של תקופת הברזל, בפרשנות שנתנו להיעדר עצמות חזיר וקרמיקה פלשתית באתר, ושינוי תיארוך הממצא. בית שמש, לפי הבנתם, הייתה מרכז תעשייתי-מסחרי אזורי פעיל תחת שלטון מרכזי יהודי, במחצית השנייה של המאה העשירית ובתחילת המאה התשיעית לפני הספירה. מציאת מערכות הגנה, אספקת מים ותעשייה בקנה מידה שאיננו אופייני לעיר שאיננה עיר-מדינה אלא עיר מחוז. מול טענת פרופ' ישראל פינקלשטיין על חוסר של ישות פוליטית שיכולה להתפרש כ"ממלכה מאוחדת", הציבו בונימוביץ' ולדרמן, חופרי תל בית שמש את מסקנות מחקרם על המבט מגבול הממלכה. לפי תפיסתם בחפירות שנערכו באתרים השוכנים על גבולות הממלכה כמו תל ירמות ותל לכיש נחשפו ממצאים המעידים בוודאות על קיומו של גוף פוליטי מרכזי ישראלי כבר מסוף המאה העשירית לפנה"ס ובתחילת המאה התשיעית לפני הספירה.
ביולי 2012 חשפו בונימוביץ ולדרמן בחפירות שערכו באזור, חותם, ובו דמות אדם הניצב מול "חיה גדולה עם ראש גדול וזנב מתעקל, מאוד חתולי", ומושיט ידו לעבר ראשה. החותם נמצא בשכבה המתוארכת למאה ה-11 לפנה"ס. הסמיכות הגאוגרפית והכרונולוגית למקום ולזמן בו פעל, לפי המסופר במקרא, השופט שמשון אשר שיסע "כפיר אריות" בידיו החשופות, יחד עם העובדה שלא מוכר חותם דומה ממקום אחר, רומזים, לדעת בונימוביץ ולדרמן, לכך שבאזור זה נפוצה המסורת המיתית שמצאה את מקומה בחותם ובמקרא.
ממאמריו באנגלית

Bunimovitz, S. 1992. The Middle Bronze Age Fortifications in Palestine as a Social Phenomenon. Tel Aviv 19: 221-234.
Bunimovitz, S. and Faust, A. 2010. Re-constructing Biblical Archaeology: Towards an Integration of Archaeology and the Bible. In: Levy, T.E. ed. Historical Biblical Archaeology and the Future: The New Pragmatism. London, Equinox: 45-56.
Bunimovitz, S. 1998. Sea Peoples in Cyprus and Israel: A Comparative Study of Immigration Processes. In: Gitin, S., Mazar, A. and Stern, E., eds. Mediterranean Peoples in Transition: Thirteenth to Early Tenth Centuries BCE. Jerusalem, Israel Exploration Society: 103-113.
Bunimovitz, S. 2018. “Canaan Is Your Land and Its Kings are Your Servants”: Conceptualizing the Late Bronze Age Egyptian Government in the Southern Levant. In: Yasur-Landau, A., Cline, E.H. and Rowan,Y.M. eds. The Social Archaeology of the Levant: From Prehistory to the Present. Cambridge, Cambridge University Press: 265-281.
ספריו באנגלית

Finkelstein, I., Bunimovitz, S. and Lederman, Z. eds. 1993. Shiloh: The Archaeology of a Biblical Site. (Monograph Series of the Institute of Archaeology of Tel Aviv University No. 10). Tel Aviv.
Finkelstein, I., Lederman, Z. and Bunimovitz, S. 1997. Highlands of Many Cultures. The Southern Samaria Survey. The Sites. (Monograph Series of the Institute of Archaeology of Tel Aviv University No. 14). Tel Aviv.
Bunimovitz, S. and Lederman, Z. 2016. Tel Beth-Shemesh: A Border Community in Judah. Renewed Excavations 1990-2000: The Iron Age. (Monograph Series of the Institute of Archaeology of Tel Aviv University, No. 34). Winona Lake, IN: Eisenbrauns.
הערות שוליים

↑  בית-שמש בגבול פלשת – תקציר, באתר www.antiquities.org.il
↑  לפענח חורבן באמצעות GIS : תל בית שמש בתקופת אל עמארנה, באתר www.antiquities.org.il
↑  עמירם ברקת, החופרים הופתעו: הנפחייה הקדומה ביותר בעולם התגלתה בבית שמש, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2003
↑  רן שפירא, חותם מובהק של ממלכה, באתר הארץ, 7 במרץ 2005
↑  דליה מזורי, האם נמצאה הוכחה לקיום שמשון הגיבור?, באתר nrg‏, 29 ביולי 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259271205171  BIBSYS: 90789602  BnF: cb158169293 (data)  GND: 1069191744  ISNI: 0000 0000 2772 4755  LCCN: n88294643  NTA: 204832365  RERO: 02-A003057119  SUDOC: 195903633  VIAF: 74184840   WorldCat (עם VIAF): 74184840 
שלמה בונימוביץ וצבי לדרמן בתל בית שמש. 2007.
מאיר בלומנטל

מאיר בלומנטל, שנת 1972
מאיר בלומנטל (11 באפריל 1952 – 21 בנובמבר 1974) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל פתח תקווה בתחילת שנות ה-70 ונחשב לאחת התקוות הגדולות ביותר באותה התקופה. נפטר בגיל 22 בעת אימון ריצה של קבוצתו.
בלומנטל נולד וגדל בפתח תקווה. למד בבית-הספר היסודי 'השומר' שבבני-ברק. אחרי-כן למד בבית-הספר המקצועי ע"ש 'מקס פיין' שבתל אביב וסיים את לימודיו בבית-הספר המקצועי 'עמל' שבפתח-תקוה. גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, וכשחקן נבחרת הנוער של ישראל היה שותף עימה לזכייה בגביע אסייה בבנגקוק. עלה לקבוצת הבוגרים של הפועל פתח תקווה בשנת 1970, ומשחקו הראשון בקבוצה היה מול בית"ר תל אביב, אשר הסתיים בתיקו 1-1.
החל מעונת 1971/72 רכש לעצמו בלומנטל מקום של קבע בהרכב הקבוצה והפך לאחד השחקנים האהובים ביותר על אוהדי הקבוצה, משחק השיא שלו היה בתחילת עונת 1973/74 בדרבי נגד מכבי פתח תקווה, עת כבש שער בניצחון קבוצתו בתוצאה 0-5.
ב-21 בנובמבר 1974 צנח בלומנטל על כר הדשא במהלך אימון כושר עם חבריו לקבוצה. תחילה היה נדמה שהוא מעד אולם כאשר התקרבו אליו מאמן הכושר ומעסה הקבוצה נדהמו לראות את פניו שהכחילו. עיסוי הלב והנשמה לא הועילו, ואמבולנס שהוזעק למקום הביאו לבית החולים בלינסון שם נקבע מותו.
בלומנטל היה חייל קבע בחיל האוויר, שם שימש כנהג ועל כן נערכה לו הלוויה צבאית בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
בסך הכל ערך בלומנטל 69 הופעות בליגה וכבש 4 שערים, ובגביע ערך 16 הופעות וכבש שער אחד.
הערות שוליים

↑  מאיר בלומנטל באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007404177405171  VIAF: 44154921221763590961   WorldCat (עם VIAF): 44154921221763590961
אורי רובין

| --- | --- |

אורי רובין, 2007
 לידה:  1944 קריית אונו, ישראל 
 פטירה:  26 באוקטובר 2021 (בגיל 77 בערך) 
 ענף מדעי:  לימודי ערבית, לימודי אסלאם, מזרחנות 
 מקום לימודים:  תיכון חדש  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב 
 www.urirubin.com
 
אורי רובין (1944 – 26 באוקטובר 2021) היה פרופסור בחוג ללימודי הערבית והאסלאם באוניברסיטת תל אביב.
חייו

אורי רובין נולד וגדל בקריית אונו, הוריו נמנו עם מייסדי המקום. הוא למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב; מנהלת בית הספר, טוני הלה, פתחה באותן שנים מגמה מזרחנית, ורובין למד בה והיה בוגר המחזור הראשון. הוא סיים את לימודיו לתואר הראשון בחוג לתולדות המזרח התיכון ובחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב. כשסיים נפתח באוניברסיטת תל אביב החוג לשפה ולספרות ערבית, אותו ייסד פרופסור מאיר יעקב קיסטר. רובין למד בו לתואר ראשון נוסף, והוא בוגר המחזור הראשון של חוג זה. אחר המשיך במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטת תל אביב וסיים בהצטיינות. נושא עבודת הדוקטורט שאותה הגיש בשנת 1975 היה דמותו של מוחמד במסורת האסלאמית הקדומה והוא נערך תחת הנחייתו של פרופ' קיסטר.
חלקה הראשון של עבודת הדוקטורט עוסק בדמותו של מוחמד כיישות קדם-קיומית. חלקה השני עוסק בהיבט האסכטולוגי של דמות מוחמד ומתמקד בניתוח השוואתי של מסורות על תפקידו של הנביא ביום תחיית המתים וביום הדין. העבודה התבססה על כתב יד של ספרו של אבו סעד אלח'רגושי (מת 1015), שהוא קובץ רחב ממדים של מסורות קדומות העוסקות בהיבטים שונים של חייו ודמותו של מוחמד, במעמדו בקרב עדת מאמיניו ובמעלותיו כאחרון הנביאים.
לקראת סיום הדוקטורט רובין החל ללמד בחוג לערבית באוניברסיטת תל אביב ולימים היה ראש החוג. היה חבר בוועדה המייעצת של האנציקלופדיה של הקוראן שיצאה בהוצאת בריל (ליידן). שהה במכון ללימודים מתקדמים בירושלים בשנת 1998/99 ובשנת 2009/10. הגיע לדרגת פרופסור מן המניין וב-1 באוקטובר 2012 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה. הופקד על הקתדרה לספרות ערבית ע"ש איירין הלמוס בשנים 2009–2014.
מחקריו ופרסומיו > תיאור מחקרו

אורי רובין עסק בחקר הקוראן, פרשנות הקוראן והמסורת האסלאמית הקדומה. מטרת מחקרו הייתה לחשוף את תפיסת העולם של ראשוני המוסלמים אודות עברם הקדם-אסלאמי, דתם ותרבותם כפי שהיא באה לידי ביטוי הן בקוראן והן בספרות האסלאמית החוץ-קוראנית, הדתית וההיסטוריוגרפית. מקורות אלה שימשו אותו לא לצורך חקר האירועים המתוארים בהם כי אם לצורך בדיקת האופן שבו האירועים מתוארים, וזאת כאמצעי לחשיפת תפיסת העולם של מחברי הטקסטים. הוא לא שאף להבחין בין "היסטוריה" לבין "אגדה" כי אם בין מבנים שונים של מסורות ושל תפיסות עולם שונות שהצמיחו את הטקסטים המצויים בידינו.
במהלך שנות פעילותו המחקרית פרסם ספרים ומאמרים וכתב ערכים לאנציקלופדיה של הקוראן, למהדורות השנייה והשלישית של האנציקלופדיה של האסלאם, לכרך המילואים (ג) של האנציקלופדיה העברית, ולאנציקלופדיות נוספות, וכן פרסם סקירות ספרים. בשנת 2005 פרסם תרגום עברי חדש לקוראן.
מחקריו ופרסומיו > ספרים שכתב

בעיני המתבונן: חיי מוחמד כפי שנראו בעיני המוסלמים הראשונים.
בין התנ"ך והקוראן: בני ישראל ודימויו העצמי של האסלאם.
בין ירושלים למכה: קדושה וגאולה בקוראן ובמסורת האסלאם, הוצאת מאגנס, 2019.
הקוראן: דבר הקול האלוהי אל מוחמד השליח, הוצאת מאגנס, 2019.
מחקריו ופרסומיו > ספרים שערך או תרגם

ערך יחד עם דוד וסרשטיין ספר על מעמדם של בני החסות באסלאם.
תרגום הקוראן, אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור, תשס"ה 2005. הוצאה גם מהדורה מורחבת בשנת 2016.
מחקריו ופרסומיו > קובץ מאמריו

אורי רובין ערך אסופת מאמרים העוסקים בחיי מוחמד מהיבטים שונים:
הנביא מוחמד וארץ ערב - מבחר מאמרים שהופיעו בין השנים 1975--2009. האוסף מכיל מידע על הדמות הנבואית של מוחמד, ההתנסות הנבואית שלו, וארץ ערב בימיו.
מחקריו ופרסומיו > נושאי מאמריו

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא דרוש קיצור רב של התיאורים, ולהמעיט את הניסוחים של "במחקריו הראה רובין", "דחה רובין", "רובין שב לעסוק" – אלו לא ניסוחים מתאימים.
מחקריו ופרסומיו > נושאי מאמריו > דת אברהם

שני מאמרים עוסקים בדת אברהם בערב הקדם-אסלאמית וזיקתה לפולחן הכעבה בעיר מכה.
במאמרים אלה דחה רובין את תפיסת העולם שהייתה מקובלת על חוקרי האסלאם (בעיקר בהשראת פרסומיו של החוקר ההולנדי Snouck Hurgronje), ולפיה החיבור בין אברהם לבין הכעבה נוצר במוחו של מוחמד לאחר שעשה את ההיג'רה ממכה למדינה, שם פגש שבטים יהודים שאת לבם ניסה לקנות בהכריזו על ירושלים ככיוון התפילה האסלאמי הרשמי. החוקרים סבורים כי לאחר שנכזבה תקוותו לקנות את לב היהודים החליט מוחמד להתנתק מן היהודים ולהפנות את גבו לירושלים, ולהתחיל להתפלל לכיוון הכעבה שאותה הציג כמקדש שהוקם על ידי אברהם. כך, לפי החוקרים, נולד רעיון דת אברהם כמודל לאסלאם של מוחמד, מודל שנועד להבליט את הפער שבין האסלאם ליהודים אנשי דת משה.
במאמריו הראה רובין שעל פי המקורות האסלאמיים, רעיון דת אברהם היה ידוע כבר בערב הקדם אסלאמית, וחסידיה (המכונים חניפים במסורות האסלאמיות) ראו בכעבה מקדש אברהמי מובהק והוא שימש להם ככיוון תפילה הרבה לפני שמוחמד ניסה להתנתק מיהודי אלמדינה.
מחקריו ופרסומיו > נושאי מאמריו > קדושת ירושלים

רובין שב לעסוק בנושא מעמדה של הכעבה ככיוון תפילה בשני מאמרים חדשים יותר המטפלים גם בקדושת ירושלים.
במאמרים אלה רובין טען שלקדושה האסלאמית של ירושלים שורשים קדומים מאוד, אולי אפילו קדם אסלאמיים. הוא טען שקיימות בידינו עדויות על ציר קדושה מכה-ירושלים שהיה מקובל באזורים הללו עוד לפני הופעת האסלאם והדבר בא לידי ביטוי במסורות קדומות המציגות את הנביא מוחמד כמי שנהג להתפלל אל מכה וירושלים בעת ובעונה אחת. הדבר מופיע במסורות הקדומות ביותר על אודות מוחמד שהשתמרו בביוגרפיה שלו שחוברה על ידי אבן אסחאק (מת בשנת 150 להיג'רה). על-פי מסורות אלה, הנביא מוחמד כשהתפלל, נהג לעמוד מול הכותל הדרומי של הכעבה, כשפניו אל הכעבה וירושלים בעת ובעונה אחת. רובין סבור שהציר מכה-ירושלים משתקף גם בפסוק בקוראן מתקופת מכה (סורה 17 פס' 1) המתאר את מסעו הלילי (אִסראא') של מוחמד מהמסגד הקדוש במכה, אל "המסגד הקיצון" (אלמסג'ד אלאקצא). רובין סבר ש"המסגד הקיצון" הוא ירושלים, וזאת בניגוד לדעתם של מספר חוקרים שטענו ש"המסגד הקיצון" הוא מסגד בשמים ולא בירושלים. למשל, עמנואל סיון, וכן פרשנים מוסלמים כאבן כת'יר ב"תפסיר אבן כת'יר" ("תפסיר" הוא פרשנות לקוראן). יש לציין כאן שהמסגד בהר הבית הנקרא מסגד אל-אקצא הוקם בחצי השני של המאה השביעית לספירה אחרי מותו של מוחמד.
רובין טען שהייתה קדושתה של ירושלים ידועה למוחמד והוא אימץ אותה במסגרת תפיסתו העצמית, שלפיה הוא חותם הנביאים (ביטוי המופיע בקוראן, סורה 33 פס' 40), ולהיות "חותם הנביאים" פירושו להזדהות עם הנביאים, במקום שבו פעלו. כמו כן הקוראן מכנה את ארץ ישראל "הארץ הקדושה", וזה עולה בקנה אחד עם העובדה שנביאי ישראל על-פי הקוראן הם מוסלמים. על כך כתב רובין גם במאמריו.
כלומר, רובין סבר שגם תפילתו של מוחמד לכיוון ירושלים לא התחילה מתוך רצון לקנות את לבם של היהודים לאחר שהגיע למדינה, אלא היה זה המשך לציר הקדושה מכה-ירושלים ששורשיו עוד לפני שמוחמד הגיע למדינה. ואולם, ברגע שהיהודים הפנו לו עורף, אז הפכה מכה למוקד העיקרי של הדת והדבר בא לידי ביטוי בסורות בקוראן מתקופת מדינה, שבהן מצטווים המאמינים להפנות את פניהם לכיוון המקדש הקדוש במכה. כלומר, רובין סבר שבשלב מסוים איבד הציר מכה-ירושלים את האיזון שלו והכעבה הפכה למוקד קדושה המרכזי.
מחקריו ופרסומיו > נושאי מאמריו > הרקע הערבי של הקוראן

במאמריו האחרונים אורי רובין חקר את הרקע הערבי של הקוראן וזאת על רקע מחקרים שפורסמו בעשרות השנים האחרונות לחייו שהדגישו דווקא את הרקע הלא-ערבי של הקוראן. בולט ביניהם ספרו של וונסברו מ-1977. ספר זה הרעיד את אמות הסיפים כשטען שהקוראן לא נוצר בערב של מוחמד, אלא דורות לאחר מותו של הנביא באזור בבל. על פי מחקר זה הקוראן איננו הטקסט הקדום ביותר שיש לנו, אלא הוא תוצר של החברה האסלאמית והוא גובש לאחר מותו של הנביא בהשפעה יהודית מובהקת.
ב-2001 פרסם החוקר הגרמני כריסטוף לוקסנברג מחקר, שבו הוא מנסה להראות שהערבית של הקוראן היא למעשה ארמית, שהמוסלמים הפכו אותה לערבית בעריכה מאוחרת, הוא לא מעלה אף סברה לגבי מקום היווצרותו, אולם אם נוצר בערב, אין סיבה שייכתב בארמית. לאחר מחקרו של לוקסנברג מתעורר הצורך לאשש מחדש את הרקע הערבי-לשוני-פילולוגי של הקוראן.
בהקשר זה חשף רובין במאמר שהתפרסם ב-2009 את השורשים הערביים של המילה "פרקאן" המופיעה בקוראן ואשר החוקרים מסכימים ביניהם שמקורה הוא ארמי צרוף, ללא כל שורשים בלשון הערבית הקדם אסלאמית.
במאמרו ציין רובין שזו אומנם מילה בארמית (שפירושה "ישועה"), אך הוא הצביע גם על מקבילתה הערבית הקיימת במילונים ערביים המתעדים את הערבית הקדם-אסלאמית. שם המילה "פרקאן" מציינת את "אור השחר", ורובין גרס כי במשמעות זו של "אור השחר" ניתן להבין את המילה גם בכמה מהקשריה בקוראן, שם היא מתארת את הבשורה הנבואית שניתנה לנביא. זו דוגמה שרובין טען שממחישה שלא הכל ארמי בקוראן.
מחקריו ופרסומיו > תרגום הקוראן של אורי רובין

תרגומים של הקוראן לעברית נעשו כבר בימי הביניים, אולם הללו לא היו תרגומים משפת המקור, אלא משפות אירופאיות כגון איטלקית או הולנדית, תרגומים אלה מצויים בכתבי יד. התרגום המודפס הראשון מערבית נעשה על ידי צבי הרמן רקנדורף והופיע ב-1857 בלייפציג. התרגום השני נעשה על ידי יוסף יואל ריבלין והופיע בהוצאת דביר של ביאליק ב-1937. ב-1971 הופיע תרגומו של אהרון בן-שמש. תרגומו של אורי רובין לקוראן שהופיע ב-2005 היווה ניסיון להציע לקורא טקסט עברי מדויק ככל האפשר אבל גם קריא ושוטף ככל הניתן, והוא השתדל לשקף את הפרשנות המקובלת על הזרם הסוני באסלאם. רובין הוסיף הערות שוליים על משמעויות שונות שלא באו לידי ביטוי בגוף התרגום, וכן נספחים על סדר התגלות הקוראן, ומפתח עניינים מפורט.
מהדורה חדשה, מעודכנת ומורחבת של תרגום הקוראן של אורי רובין הופיעה בשנת 2016, בהוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב.
בפרסומיו האחרונים הוא עסק בחקר היבטים חדשים של הרקע המקראי והמדרשי של הקוראן.
נפטר ב-26 באוקטובר 2021.
הערות שוליים

1 2  אילמ"א מודיעה על פטירתו של פרופ' אורי רובין ז"ל, באתר Facebook
↑  Encyclopaedia of the Qur'an (E.J. Brill, Leiden, 2001-2006))
↑  (The Encyclopaedia of Islam E.J. Brill, Leiden))
↑  The Eye of the Beholder: the Life of Muhammad as Viewed by the Early Muslims (a Textual Analysis), The Darwin Press, Princeton, New Jersey, 1995.
↑  Between Bible and Qur'an: the Children of Israel and the Islamic Self-Image. The Darwin Press, Princeton, New Jersey, 1999.
↑   שועי רז, המקום המעולה ביותר לחיות ולהיקבר בו, באתר הארץ, 26 בדצמבר 2023
↑  Uri Rubin and David J. Wasserstein (eds.). Dhimmis and Others: Jews and Christians and the World of Classical Islam. Israel Oriental Studies 17 (1997).
↑  Uri Rubin (ed. and Introduction). The Life of Muhammad (The Formation of the Classical Islamic World: Vol. 4). Aldershot, 1998
↑  Rubin, Uri., Muhammad the Prophet and Arabia, Ashgate, 2011, ISBN 1-4094-0846-9
↑  "Hanifiyya and Ka`ba: An Inquiry into the Arabian Pre-Islamic Background of Din Ibrahim", Jerusalem Studies in Arabic and Islam 13 (1990), 85–112. Repr. in Peters (ed.), The Arabs and Arabia on the Eve of Islam, 267-94;
↑  "The Ka`ba: Aspects of its Ritual Functions", Jerusalem Studies in Arabic and Islam 8 (1986), 97–131.).
↑  "Between Arabia and the Holy Land: A Mecca-Jerusalem Axis of Sanctity", Jerusalem Studies in Arabic and Islam 34 (2008);
↑  "Muhammad’s Night Journey (isra’) to al-Masjid al-Aqsa: Aspects of the Earliest Origins of the Islamic Sanctity of Jerusalem, al-Qantara, 2008
↑  עמנואל סיון, מיתוסים פוליטיים ערביים, עם עובד, תל אביב, תשנ"ז 1997, עמ' 89.
↑  "כיוון התפילה באסלאם – לתולדותיו של מאבק בין-פולחני", היסטוריה 6, תשס, 5-29, 2000;
↑  "ארץ-ישראל ובני-ישראל במקורות האסלאם", קשת החדשה 2, 2002, 106-113; "בין מכה וירושלים: על מקורותיה הקדומים של קדושת ירושלים באסלאם", קשת החדשה 19, 2007, 102-111
↑  (Quranic Studies: Sources and Methods of Scriptural Interpretation/ John Wansbrough; Oxford. Oxford University Press, 1977)
↑  מדובר בשם עט
↑  (Christoph Luxenberg, The Syro-Aramaic Reading of the Koran: A Contribution to the Decoding of the Language of the Koran.)
↑  Uri Rubin, "On the Arabian Origins of the Qur'an: The Case of al-furqan", Journal of Semitic Studies 54 (2009), 421-33.
↑  הקוראן / תרגם מערבית והוסיף הערות, נספחים ומפתח: אורי רובין; תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור, תשס"ה 2005
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267460105171  BnF: cb13603951q (data)  GND: 1033670863  ISNI: 0000 0000 8082 3891  LCCN: n94123618  NTA: 151791155  SUDOC: 055288952  VIAF: 2643802   WorldCat (עם VIAF): 2643802
תוכנית האוטונומיה

תוכנית האוטונומיה הייתה תוכנית לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני שהוצעה על ידי ראש ממשלת ישראל מנחם בגין, שר החוץ משה דיין ונשיא מצרים אנואר סאדאת, לפיה תהיה לעם הפלסטיני זכות לנהל את ענייניו באופן אוטונומי, ללא התערבות ישראלית.
היסטוריה > גישות לפתרון

לאחר מלחמת ששת הימים, שלטה ישראל בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה. כיבוש השטחים יצר מצב בעייתי, בו אין אפשרות לספח את השטחים הכבושים מחשש לפגיעה ברוב היהודי של מדינת ישראל. בציבור הישראלי שלטו שתי גישות לפתרון הסכסוך.
הגישה הראשונה, שהוביל יגאל אלון, גרסה כי צריך להרשות לעם הפלסטיני להתחבר לממלכת ירדן או לכונן מדינה עצמאית בשטחים הכבושים. גישה זו זכתה לכינוי "פשרה טריטוריאלית" והצגתה העיקרית הייתה בתוכנית אלון.
הגישה השנייה, שאותה הובילו משה דיין ושמעון פרס, גרסה כי יש לשמור את השטחים בשליטת ישראל, ולחלק את הסמכויות השלטוניות בין ישראל לפלסטינים או לממלכת ירדן, ולא את השטח. גישה זו נקראה "פשרה פונקציונלית".
היסטוריה > הסכמי קמפ דייוויד

בהסכמי קמפ דייוויד, שנחתמו במסגרת הסכם השלום עם מצרים, השתנתה הגישה הישראלית. סאדאת סבר כי לא תיתכן יציבות ללא מילוי צרכיו של העם הפלסטיני ופתרון בעיותיו. בדיון על העם הפלסטיני, הציעו בגין ודיין את "הפשרה הפונקציונלית" כפתרון לסכסוך, ותוכנית זאת כונתה "תוכנית האוטונומיה".
גישת הפשרה הפונקציונלית הייתה הגישה הנפוצה יותר בישראל, ואף הסכמי אוסלו מבוססים עליה. מגמה זו השתנתה רק בשנת 2000, בהצעתו  של ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד ברק.
סעיפי התוכנית

לאחר הסכם השלום, ניסח בגין בזהירות טיוטת הסכם אוטונומיה. עיקרי התוכנית היו:
אי הקמת מדינה פלסטינית, מחשש שמדינה כזאת תעמיד בסכנה את ישראל והעולם החופשי
לא יהיה צבא פלסטיני
מדיניות חוץ לפלסטינים תהיה נחלתה הבלעדית של ישראל. משה דיין התנגד לרעיון זה, וסבר כי האוטונומיה לא צריכה להיות במסגרת הריבונות הישראלית, בעוד שבגין סבר כי האוטונומיה כן צריכה לחול במסגרת הריבונות הישראלית
בגין פירט שלפלסטינים יהיו 11 משרדי ממשלה (אוצר, תחבורה, חינוך ועוד) שישבו בבית לחם
כל תושבי יהודה, שומרון ועזה, כולל הפלסטינים, יוכלו לבחור בין אזרחות ירדנית לאזרחות ישראלית. התושבים שיבחרו באזרחות ישראלית יהיו זכאים לבחור ולהיבחר לכנסת, לפי חוק הבחירות לכנסת.
יהודים יוכלו להתיישב בשטחים
מספר מוגבל של פליטים פלסטינים יוכלו לחזור לגדה ולעזה
גורל התוכנית

טיוטת ההסכם של בגין אומנם לא יושמה, אך שיחות אוטונומיה התחילו. התנועה הלאומית הפלסטינית ואש"ף לא השתתפו בשיחות ולמעשה התנגדו לתוכנית. ביוני 1979, נערכו שיחות הכנה בין משלחת מצרית, ישראלית ואמריקאית במלון אכדיה בהרצליה.
התוכנית הוקפאה עם קבלת חוק ירושלים ביולי 1980. רצח סאדאת ערער את התוכנית, והשיחות הופסקו סופית בעקבות פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982.
רעיונות הפשרה הפונקציונלית תפסו תאוצה מחודשת עם חתימת הסכמי אוסלו, שהעניקו אוטונומיה לפלסטינים. אך בהמשך תהליך השלום של שנות התשעים, הציע בשנת 2000 ראש הממשלה אהוד ברק הקמת מדינה פלסטינית, ומאז, על אף כישלון השיחות ופרוץ האינתיפאדה השנייה בעקבותם, רעיון "הפשרה הטריטוריאלית" נדמה היה מציאותי יותר.
הערות שוליים

↑  שמואל שגב, שיחות הרצליה לא גישרו על הפערים, מעריב, 22 ביוני 1979
עזיז אליהו

| --- | --- |

עזיז אליהו
 לידה:  1919 תרע"ט בגדאד, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  2 במרץ 1974 (בגיל 55 בערך) ח' באדר תשל"ד ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין הישן בהרצליה 
 תאריך עלייה:  1950
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:  חיל המודיעין מערך הקשר של חיל המודיעין
 תפקידים בשירות
 מרגל אלחוטן בחיל המודיעין
 פעולות ומבצעים
 מלחמת סיני 
 
עזיז אליהו (תרע"ט, 1919 – ח' באדר תשל"ד, 2 במרץ 1974) היה אסיר ציון בעיראק ואיש חיל המודיעין.
ביוגרפיה

עזיז אליהו נולד בשנת 1919 כבן בכור לחביבה וסלמן בבגדאד שבעיראק. בנעוריו היה חבר בתנועת "החלוץ".
בשנת 1948 נאסר בעיראק למשך כשנה, באשמת סיוע והעברת מידע לציונים. לאחר שחרורו מהמאסר עלה לישראל בשנת 1950 יחד עם רעייתו שמחה-מדלן. הוא גויס למערך הקשר של חיל המודיעין, בו שירת בהצטיינות עד יום מותו.
במסגרת שירותו, השתתף במבצעים ובפעולות תגמול צבאיות רבות בישראל ומחוצה לה, שחלקן עדיין נותרו חסויות ואסורות בפרסום.
בין תפקידיו בחיל המודיעין, שירת כאלחוטן וכמנהל עבודה, מפקח על אלחוטנים. במסגרת פעילותו במלחמת סיני איתר מטוס מצרי שיורט במבצע תרנגול, ובו היו קצינים מצריים בכירים.
במסגרות שירותו בחיל המודיעין, אליהו קיבל את שידורו האחרון של אלי כהן לארץ ב-7 בינואר 1965, ובכך הבין כי כהן נתפס על ידי השלטון הסורי. בשנת 1967 נשלח לשליחות חשאית באתיופיה, למשך מספר חודשים, במהלכה הופסק שירותו בקבע והוא הפך לאזרח עובד צה"ל עד יום מותו.
אליהו היה אדם משכיל שידע מספר שפות: עברית, ערבית, צרפתית ואנגלית. במקביל לפעילותו הביטחונית, סייע להשכלת בני נוער, ובהכנת תלמידים לבחינות הבגרות בלימוד בשפות אלו ובמתמטיקה.
בסוף חייו החל בכתיבת ספר, שלא הספיק לסיימו. אליהו נפטר לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1974 בגיל 54. לאור שירותו בחיל המודיעין עד לפטירתו, הוא נקבר בטקס צבאי מלא בהרצליה, שבה התגורר.
הוא הותיר אחריו רעיה, שמחה-מדלן, ושמונה ילדים.
הנצחה

זכרו הונצח באתר הנצחה לחללי קהילת המודיעין באתר גלילות, ובשכונת מגוריו בהרצליה הוקמה גינה לזכרו. בטקס החניכה הודה ראש עיריית הרצליה, משה פדלון, על "פעילותו הציונית ארוכת השנים למען המדינה וביטחונה", אשר "הייתה כרוכה במחיר אישי ומשפחתי לא קל", ועל הדרך שבה חי ופעל ש"מהווה עבורנו מקור השראה".
הערות שוליים

1 2  תאריך לידתו המדויק אינו ידוע ומצוין לעיתים כ-1 בינואר 1919.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "עזיז אליהו".
גינת אליהו בהרצליה
ניקולו פיסילי

ניקולו פיסילי (באיטלקית: Niccolò Pisilli; נולד ב-23 בספטמבר 2004) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר ברומא ובנבחרת איטליה.
קריירת מועדונים

פיסילי החל לשחק כדורגל עבור הקבוצה המקומית, הליוס, לפני שעבר לרומא כשהיה בן שמונה. הוא שיחק במחלקות הנוער של מועדון הכדורגל עד שבנובמבר 2022, הוא חתם על חוזה מקצועי במועדון עד שנת 2026.
חרף היותו חלק מקבוצת הנוער של המועדון, הוא ערך את משחק הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בסרייה א' ב-6 במאי 2023, כשנכנס כמחליף בדקות האחרונות בהפסד הביתי 2–0 לאינטר. בחודש אפריל של אותה השנה, הוא היה חלק מהקבוצה עד גיל 19 של רומא אשר זכתה בגביע הפרימוורה האיטלקי.
ב-14 בדצמבר 2023, פיסילי ערך את הבכורה האירופית שלו, כשהחליף את אנדראה בלוטי בדקה ה-72 במשחק מול שריף טירספול במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית; הוא הבקיע את השער הראשון שלו בבוגרים באותו המשחק בדקה ה-93, משחק שהסתיים בניצחון רומאי 0–3.
בעונת 25–2024, מאמן רומא, דניאלה דה רוסי קידם אותו לקבוצה הבוגרת, כשהעלה אותו בהרכב הפותח למשחק הליגה מול יובנטוס. שער הבכורה שלו בליגה הגיע ב-29 בספטמבר, כשכבש את שער הניצחון מכדור קרן של לאנדרו פארדס בניצחון 1–2 על ונציה.
קריירה בינלאומית

במאי 2023, הוא נכלל על ידי מאמן נבחרת איטליה עד גיל 20, כרמין נונזיאטה לסגל הנבחרת האיטלקית לקראת גביע העולם בכדורגל עד גיל 20, שהתקיים בארגנטינה, ובו הם סיימו כסגני האלופים לאחר שהפסידו לנבחרת אורוגוואי בגמר.
כעבור חודש, הוא נכלל בסגל הנבחרת האיטלקית עבור אליפות אירופה עד גיל 19, שהתקיימה במלטה, ובו הוא ונבחרתו היו שותפים לזכייה שנייה בתולדותיה בתואר היבשתי.
ב-4 באוקטובר 2024, פיסילי זומן לראשונה לסגל נבחרת איטליה על ידי המאמן, לוצ'אנו ספאלטי לצמד משחקי ליגת האומות לעונת 25–2024 מול נבחרת בלגיה ונבחרת ישראל. ב-10 באוקטובר, הוא רשם את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת, כאשר הוא נכנס בדקה ה-80 כמחליפו של סנדרו טונאלי במשחק מול בלגיה, שהסתיים בתיקו 2–2.
תארים

אליפות אירופה עד גיל 19: 2023