פנתסיליאה
סיפורה > על פי קינטוס מסמירנה

הסיבה שבשלה באה פנתסיליאה לעזרת טרויה לא מפורטת אצל פרוקלוס, והיא הייתה נושא שבו עסקו מחברים הן מהעת העתיקה והן מתקופות מאוחרות יותר. קינטוס מסמירנה, שבמאה ה-3 חיבר את המעשה הידוע ביותר לגבי פנתסיליאה, מספק שתי סיבות להתערבותה של פנתסיליאה במלחמת טרויה: ראשית, מתוך רצון להשיג תהילה וממון, ושנית, כדי לפייס את האלים ואת בנות עמה הזועמות, לאחר שהרגה בטעות את אחותה היפוליטה בשעה שערכה מסע ציד. אבלה ונרדפת, היא מגיעה לעזרתו של פריאמוס מלך טרויה.
לפי קינטוס, פנתסיליאה לא הגיעה לטרויה לבדה, אלא מלווה בשתים-עשרה אמזונות, שאת שמן ויופיין הוא מפרט. בהגיען עורך להן פריאמוס קבלת פנים מפוארת ומרעיף על פנתסיליאה מתנות, והעיר מתמלאת תקווה, אף שמהתאור של קינטוס ברור כי זוהי תקוות שווא. רק אנדרומאכה, אלמנתו של הקטור, מנבאת את חורבנה של פנתסילאה במאבק עם אכילס ותוהה על גאוותנותה. בלילה חולמת פנתסיליאה שאביה מעודד אותה לצאת לקרב, והיא מתעוררת מלאת תקווה לניצחון, אך קינטוס מעיר שזה טיפשי לבטוח בחלומות. היא מתכוננת לקרב ומצטיידת בכלי נשקה, אותם מתאר קינטוס כמופלאים וזוהרים. הם כוללים בין השאר שריון חזה מזהב, חרב מכסף ושנהב, פגיונות, האלברד שנתנה לה אריס אלת המריבות והכאוס, קסדה בוהקת עם שערות מוזהבות ושני כידונים. היא רכובה על סוס מלחמה שנתנה לה אורתיאה, "כלתו של רוח הצפון". בהופיעה כך, אנשי טרויה ששים אלי קרב, אך קינטוס מבהיר שגורלה וגורלם נחרץ.
הקרב נראה בתחילה מבטיח, כשפנתסיליאה ובנות לווייתה פוגשות את היריבים המופתעים והורגות בהם ללא רחם. אולם, בהדרגה מצליחים היוונים להרוג חלק מהאמזונות, מה שממריץ את פנתסיליאה הנחושה לנקום. קינטוס מתאר את שדה הקטל בפירוט ואת פנתסיליאה עצמה כ"לביאה צמאת דם". בעוד היא שוחטת את יריביה, קוראת פנתסיליאה תיגר על היוונים המפוחדים ומכריזה כי אף אחד לא מהם לא יחמוק מידיה ולא יזכה לראות את ביתו ומשפחתו. היא קוראת תיגר על אכילס ואיאס, שאת היעדרם היא מפרשת כפחד מפניה, אך קינטוס מסביר ששני הגיבורים עדיין לא הופיעו משום שהם עדיין מתאבלים על קרוביהם שנהרגו.
בתוך המהומה משלב קינטוס דרמה שמתרחשת בקרב נשות טרויה, שלמראה פנתסיליאה עומדות בפני הפיתוי להצטרף לקרב. אישה צעירה בשם היפודמיה אחוזה לפתע בתשוקה עזה לקרב, והיא נושאת נאום שמלהיב את נשות טרויה, "כי אנו, הנשים, איננו יצורים שנוצקו לתבנית שונה מגברים: גם לנו ניתנה אנרגיית חיים כזו שרוחשת בהם. עיניים יש לנו כשלהם, וגפיים גם. מכל וכל אנו כמוהם: באור אחד אנו רואים ואוויר אחד אנו נושמים; מאותו מזון אנו ניזונים... אז אל לנו להירתע מן הריב". נלהבות, משליכות נשות טרויה את מסרגותיהן ושולחות ידיהן לנשק. אולם, לפני שהן מספיקות להצטרף לטבח, תיאנו משכנעת אותן כי הן אינן מוכנות למלחמה משום שלא התאמנו לכך. לפי תיאנו, השמועה היא שפנתסיליאה היא בתו של אל המלחמה ועל כן אף אחת לא יכולה להשתוות לה. עם זאת, היא מסבירה "כן, דם אחד הם כל בני המין האנושי; אך הם פונים למלאכות שונות". לפי אדריאן מייור, נאומים אלו משקפים את האמונה בעת העתיקה, שלנשים יש את היכולת להיות לוחמות, אם רק הן יקבלו את ההכשרה והאימונים המתאימים לכך.
לבסוף, מגיעים איאס ואכילס ממקום מושבם ומצטרפים לקרב תוך שהם הורגים בחיילי טרויה בהמוניהם, וכן את ארבעת האמזונות שנותרו, בנות לווייתה של פנתסיליאה. כשפנתסיליאה רואה אותם, היא מנתרת לעברם כמו חיית טרף. היא משליכה עליהם את כידוניה, אך השריון ששניהם לובשים הוא בלתי-חדיר. פנתסיליאה לא נמלכת בדעתה, וקוראת לשניים להעז להתקרב אליה על מנת להילחם. איאס מסתלק, ומותיר את אכילס ופנתסיליאה להילחם לבדם. אכילס לועג לה: "אישה, באיזו התרברבות יהירה באת לפה, כולך צמאה להילחם בנו, שאנו רבי עוצמה מכל גיבור ארצי?". הוא מטיל את חניתו לעבר חזה, ושותתת דם נשקה נופל. פצועה, היא חוככת בדעתה האם לנסות להרוג את אכילס בחרבה או להיכנע ולנסות לקנות את רחמיו בזהב וכסף. אך בהבחינו שהיא עודנה חיה, משליך לעברה אכילס חנית נוספת, בעוצמה כה רבה שהיא חודרת גם אותה וגם את סוסה.
קינטוס מתאר את מותה של פנתסיליאה כמוות יפה. היא צונחת לארץ "בחן ושלווה", והיא זכה ללא אשמה ומבלי שיוכתם כבודה. בינתיים, אנשי טרויה אחוזים בבהלה, והם בורחים לחומות העיר תוך שהם מתאבלים ומבכים את מותה. אכילס ממשיך ללעוג לפנתסיליאה ("בעפר שוכבת את שם, טרף לכלבים, למקורם של עורבים, דבר אומלל שכמוך!"), אך כשהוא מסיר ממנה את קסדתה נגלה לו יופיה המהמם, והוא מתמלא חרטה וחמלה. פניה קורנות כמו השמש, והיא נדמית לארטמיס או אפרודיטה בעיני אכילס והסובבים. לבו של אכילס נשבר והוא מתמלא בצער ובחרטה של אוהבים.