stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כי האדם עץ השדה (שיר)
תולדות השיר

ב-21 בספטמבר 1979 ערכה תחנת הרדיו גלי צה"ל מופע מחווה לנתן זך לרגל הופעת ספר שיריו "צפונית מזרחית", שהתפרסם 11 שנה לאחר ספרו הקודם וזמן קצר אחרי ששב לישראל משהות בת כעשור באנגליה. במופע, שנערך במועדון "צוותא" בהנחייתה של חוקרת הספרות לילי רתוק, השתתפו משוררים וסופרים ידועים, ולצידם הופיעה נורית גלרון, אז זמרת צעירה שמאחוריה אלבום אחד. זך אהב את שיריו בביצועה של גלרון, ובעקבות המפגש בין המשורר לזמרת הרגישו השניים שעשוי להיווצר משהו מעניין אם יכתוב שירים בשבילה. "את יצירתו של נתן הכרתי כמובן עוד לפני שהכרתי אותו", סיפרה גלרון לימים. "באותו ערב שרתי הרבה מאוד שירים שלו, ואחד שנכתב במיוחד, 'בכל פעם שאני מנגן', שהלחין יוני רכטר. ואז עלה הרעיון להמשיך אולי את המפגש הזה ולעשות תקליט שלם – אז קראו לזה תקליט – ונתן היה ממש בעניין".
ואומנם זך חיבר שירים במיוחד לתקליטה הבא של גלרון. גלרון סיפרה שבסוף שבוע אחד הוא כתב בביתו בחיפה את השיר ורבים אחרים. "כי האדם עץ השדה", שהיה בן שני בתים, נראה לה קצר; היא ביקשה להאריכו, ועל כן זך הוסיף את הבית המכיל את המילים "כמו העץ הוא צמא למים". "שירים באמצע הלילה", אלבום האולפן השני של גלרון, יצא בסתיו 1981 בחברת התקליטים NMC וזכה להצלחה. היו מעורבים בו יוצרים כגון סשה ארגוב, מתי כספי ושלמה יידוב, והוא כלל שירים נוספים שהפכו לקלאסיקה: "כולנו זקוקים לחסד" (לחן: אילן וירצברג), "כשצלצלת רעד קולך" (לחן: חנן יובל) ו"עד מחר" ("בכל פעם שאני מנגן"; לחן: יוני רכטר). "חיה בודדת הוא השיר הנובע מן הדף", כתב זך ב-1981. "זה המושר, לעומת זאת, הוא ברִיה חברתית ומזמין שותפים למעשה היצירה: מלחינים וזמרים, מעבדים ומנגנים. נתמזל מזלו של תקליט זה ונמצאו לו מן הטובים בשותפים שבשדה הלחן הישראלי. על כך אין לי אלא להודות". לימים כתב עוד: "נורית גלרון היא הזמרת שלי: הטמפרמנט, המנעד, הקול הנמוך המתפרץ פתאום למיצוי אופראי". גלרון מנגד כינתה את זך "המשורר שלי", והעידה כי היא רואה באותו "משורר חכם מרגיש ומרגש", מי ש"נפלה בחלקי זכות גדולה לשיר את מילותיו". באלבומיה הבאים ביצעה גלרון שירים נוספים של זך.
בשנת 1983, כשנה וחצי לאחר הופעת אלבומה של גלרון, הוציא שלום חנוך את אלבום הסולו שלו "על פני האדמה" (NMC), אשר כלל בעיקר ביצועים שלו לשירים שכתב לאומנים אחרים, כגון אריק איינשטיין ("הבלדה על יואל משה סלומון") ויהודית רביץ ("שיר ללא שם"), וכן ביצוע לשיר "כי האדם עץ השדה" שהלחין לגלרון. גם ביצוע זה זכה לחשיפה משמעותית.
בשנת 1999 ראה אור בהוצאת תמוז הספר "כי האדם עץ השדה", שבו רוכזו שיריו המולחנים של זך.
תוכן השיר

השיר יוצא מהרמז מקראי ובנוי כפרפרזה עליו. הביטוי "כי האדם עץ השדה" מופיע בפרשת שופטים שבספר דברים, במסגרת דיני מלחמה ומצור. בפסוקים החותמים את הפרק נכתב:
כִּי-תָצוּר אֶל-עִיר יָמִים רַבִּים לְהִלָּחֵם עָלֶיהָ לְתָפְשָׂהּ, לֹא-תַשְׁחִית אֶת-עֵצָהּ לִנְדֹּחַ עָלָיו גַּרְזֶן – כִּי מִמֶּנּוּ תֹאכֵל, וְאֹתוֹ לֹא תִכְרֹת; כִּי הָאָדָם עֵץ הַשָּׂדֶה, לָבֹא מִפָּנֶיךָ בַּמָּצוֹר. רַק עֵץ אֲשֶׁר-תֵּדַע כִּי-לֹא-עֵץ מַאֲכָל הוּא – אֹתוֹ תַשְׁחִית, וְכָרָתָּ; וּבָנִיתָ מָצוֹר עַל-הָעִיר אֲשֶׁר-הִוא עֹשָׂה עִמְּךָ מִלְחָמָה – עַד רִדְתָּהּ.
הביטוי בהקשרו המקורי מופיע כשאלה רטורית: "וכי עץ השדה הוא אדם?" כלומר העץ איננו אדם, הלוקח חלק במלחמה ומסייע לנצורים, אלא הוא מקור מזון לצרים ולכן אין לגדוע עצי פרי בזמן מצור על עיר אויב. בסיום הקטע מחודדת האבחנה בין עצי פרי, שאותם אסור לכרות, לבין עצי סרק, שאותם מותר לכרות לצורכי המצור.
לפי פירוש רש"י: "כי האדם עץ השדה. הֲרֵי כִּי מְשַׁמֵּשׁ בִּלְשׁוֹן דִּלְמָא, שֶׁמָּא הָאָדָם עֵץ הַשָּׂדֶה לְהִכָּנֵס בְּתוֹךְ הַמָּצוֹר מִפָּנֶיךָ לְהִתְיַסֵּר בְּיִסּוּרֵי רָעָב וְצָמָא כְּאַנְשֵׁי הָעִיר? לָמָּה תַּשְׁחִיתֶנּוּ?" (רש"י על דברים כ, יט).
בתרבות הישראלית השתרש פירוש ההפוך לכוונה המופיעה במקרא – "כי האדם עץ השדה" מתפרש לא כשאלה אלא כהצהרה: האדם דומה לעץ השדה. ביטוי זה מציין הקבלה בין העץ לבין האדם הנטוע באדמתו כביכול.[דרושה הבהרה][דרוש מקור] זך בשירו נתן ביטוי פואטי לפרשנות שכבר הייתה קיימת ומבוססת.[דרוש מקור]
בשלושת בתיו הראשונים השיר מקביל לכאורה בין האדם לעץ, אולם בבית הרביעי (שבלחנו של שלום חנוך הפך לפזמון החוזר), החותם את השיר, ההקבלה נשברת: "קברו אותי בחלקה של עפר / ומר לי, מר לי בפה / כמו עץ השדה". בניגוד לעץ, שחיים מתחילים עם נטיעתו באדמה, האדם נקבר באדמה עם מותו.
לחן, ביצוע והתקבלות

גלרון הייתה מעוניינת ששלום חנוך יכתוב את הלחן בשבילה, ונתן זך והיא ראו בו מלחין מתאים לשיר. חנוך ביצע את השיר באוזני גלרון מתחת לעץ בביתו. לימים סיפרה: "נפלתי כבר בשמיעה ראשונה. שלום עשה לחן מדהים". הביקורת הגדירה את הלחן "צבעוני ומלא ניואנסים". גלרון הקליטה את השיר כשהיא מלוּוה בנגינתם של משה לוי (קלידים), ירוסלב יעקובוביץ' (ליריקון (אנ'), מעין אבוב חשמלי), מיקי שביב (גיטרה בס) ואהרלה קמינסקי (כלי הקשה). מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי קבע עם הופעתו של התקליט כי מבין שירי האלבום, "היפה ביפים, שבא לך לנגנו שוב ושוב הוא – 'כי האדם עץ השדה' במוסיקה מרגשת של שלום חנוך. אפסותו של האדם כפי שמצאנו בכתובים (פרק מ' בישעיה) היא מר־גורלו בבלדה הזו, ואת מר־הגורל שבשיר מזמרת נורית כתחינה. במוסיקה המתנגנת באיטיות כמו כדי להעניק תחושה של מסע־חיים". לימים הוסיף כי גלרון "הצליחה לשדר תחושת העצבות העמוקה, יפי הצליל הזה שחודר ומחלחל ומצמרר". לדברי המבקר גיא טנא, הליריקון "מייחד את הצליל הבלעדי של השיר", והעיבוד והנגינה "יוצרים מעטפת מוסיקלית פיוטית ומלטפת לטקסט שנושא בחובו אופטימיות ופסימיות, עדנה ומרירות ואפשרות לגלרון לבטא פן מינורי ושקט יותר מתוך מנעד יכולותיה הווקאליות".
"כי האדם עץ השדה" היה לאחד משירי האבל המושמעים בישראל בימי זיכרון ובמקרי אסון. כבר עם פרסומו שודר השיר הנוגה ב"קול ישראל" לרגל הירצחו של אנואר סאדאת ולרגל מותו של משה דיין. הוא הושמע רבות במלחמת לבנון הראשונה, שפרצה פחות משנה אחר כך, ביוני 1982, נמשכה כארבעה חודשים וגבתה יותר מ-650 הרוגים בצד הישראלי.
בריאיון בשנת 1996 העיד זך: "אני שונא לשמוע את השיר הזה, הוא מסמל תמיד אסון. יום אחד הלכתי ברחוב ושמעתי אותו מתנגן מהחלונות. כשהגעתי הביתה ופתחתי רדיו, שמעתי שרצחו את סאדאת. אחר כך, כשדיין מת". הוא הוסיף והצהיר: "הלווייתי שלי תהיה חילונית, בארון. שישירו איזה שנסון צרפתי ואחד משירי, אבל בשום אופן לא 'עץ השדה'".
בריאיון ב-2011 סיפר כי השיר "נעשה לשיר אבל לאומי. כל פעם שהייתי הולך ברחוב ושומע אותו מחלונות הבתים, הייתי רץ הביתה כדי לבדוק מי מת".
השיר מוזכר רבות בהקשר לט"ו בשבט והוא נכלל בסדרי ט"ו בשבט רבים.
השיר בדפוס

נתן זך, כיוון שאני בסביבה: בצד השני של שינקין: שירים לספר חדש: בחרוזים ישנים וחדשים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1996.
נתן זך, כי האדם עץ השדה: שירים ופזמונים שהולחנו, רישומים: רפי לביא, תל אביב: תמוז, 1999.
לקריאה נוספת

דפי קודיש, "ירידת כושר הריכוז של המשורר: הרהורים על שירתו המאוחרת של נתן זך", דימוי, 25 (תשס"ה), עמ' 76–77.
צבי לוז, "דבר והיפוכו: ארס־פואטיקה של נתן זך", מאזנים, פג, 5–6 (תש"ע), עמ' 4–6 (המאמר באתר JSTOR).
הערות שוליים

1 2  כי האדם עץ השדה, אתר הפיוט והתפילה (הזמנה לפיוט), הספרייה הלאומית.
↑  nrg מעריב, בא להם לשתף פעולה, באתר nrg‏, 7 בדצמבר 2009; טל גורדון, הזמרת של נתן זך: ראיון, "הבמה", 3 במרץ 2010; ynet, השירים הגנוזים של נורית גלרון, באתר ynet, 11 בדצמבר 2013; יונתן גת‏, נורית גלרון: "עדיין מתחברת לשירים טובים", באתר וואלה, 13 בינואר 2014.
↑  נתן זך, צפונית מזרחית: שירים 1967–1978, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט, 1979.
1 2 3 4   רז שכניק, הו, מה יפים, באתר "ידיעות אחרונות", 12 באוקטובר 2021
↑  רדיו | מחווה לנתן זך, דבר, 21 בספטמבר 1979.
↑  טל גורדון, הזמרת של נתן זך: ראיון, "הבמה", 3 במרץ 2010.
1 2  יוסי חרסונסקי, תקליט משותף של משורר וזמרת, מעריב, 11 באוקטובר 1981.
↑  זך הוא גם מי שהעניק לאלבום את שמו: "זו השעה בה נכתבו מקצת השירים וזו גם השעה שבה אני עצמי מרבה לשמוע מוזיקה ומוצא בה הרבה שמחה והפוגה מטרדות היום" (מתוך ההקדמה).
↑  האלבום הופיע בהוצאה מחודשת בשנת 1990, ושוב ב-2013 בהוצאת מחודשת במסגרת סדרת "סימני דרך" של NMC, שלה נוספו הקלטות שירים מתוך המופע שקדם לאלבום.
1 2  מצוטט אצל מבקר המוזיקה גיא טנא, נורית גלרון – שירים באמצע הלילה, שירים ופזמונים מאת נתן זך, בלוג "שני יסודות", באתר תרבות.il, פברואר 2014.
↑  נורית גלרון, נתן זך, ואז בא לנו (NMC,‏ 2010); דבריו, שנדפסו בפתיחת החוברת שנספחה לאלבום, מצוטטים אצל סנונית ליס, מנוחה נכונה, באתר nana10‏, 14 בפברואר 2010.
↑   בן שלו, נורית גלרון משמרת באלבום החדש שלה את הקול והטעם המזוהים איתה, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2015.
↑  ניתוח השיר 'עץ השדה', באתר "תרבות•il".
↑  רות אלמגור-רמון ונורית אלרואי, כִּי הָאָדָם עֵץ הַשָּׂדֶה, באתר האקדמיה ללשון העברית, ‏29 בינואר 2019.
↑  יכין אפשטיין, לא ממש כמו עץ, באתר 929 - תנ"ך ביחד, 17 באוגוסט 2015.
1 2  גיא טנא, נורית גלרון – שירים באמצע הלילה, שירים ופזמונים מאת נתן זך, בלוג "שני יסודות", באתר תרבות.il, פברואר 2014.
↑  יוסי חרסונסקי, נורית גלרון, שירים באמצע הלילה (אן אם סי מהדורה מחודשת דיסק כפול, 1981 סדרת "סימני דרך"), באתר "חרסונסקי מיוסיק", 27 בינואר 2014.
↑  חזי עמיאור, "כי האדם עץ השדה" – נתן זך על העץ, האדם ומה שביניהם, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 19 בינואר 2021.
↑  מירי פז, שירים טובים באמצע הלילה, דבר, 1 בנובמבר 1981.
↑  ידיעות אחרונות, 9 בפברואר 1996, מצוטט אצל חזי עמיאור, "כי האדם עץ השדה" – נתן זך על העץ, האדם ומה שביניהם, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 19 בינואר 2021.
↑  אלי אליהו, נתן זך מדבר על שירה, משוררים ועל דור הסקס, באתר הארץ, 6 במאי 2011. באותה נשימה אמר זך: "אני לא איש פוליטי [...] במשך שנים רבות לא כתבתי שיר פוליטי. במלחמת לבנון לא יכולתי להתאפק ואז יצא השיר 'כי האדם עץ השדה'[...]"; ואולם השיר התפרסם כאמור כבר בשנת 1981.
↑  ראו לדוגמה ט"ו בשבט בראי התורה: כי האדם עץ השדה, תנ"ך ממלכתי, חטיבת הביניים, באתר משרד החינוך.
יגאל תומרקין, "כי האדם עץ השדה" (מתוך ספר האמן "הינריך היינה: גרמניה: אגדת חורף"), 1996
מילות השיר "כי האדם עץ השדה" בפארק ע"ש לילי שרון בעכו
המחבר, נתן זך (1991)
המלחין, שלום חנוך (1992)
המבצעת המקורית, נורית גלרון (1996)
שוך המים

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ג'ון מרטין 
 תאריך יצירה:  1840 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  219.1 ס״מ 
 גובה:  143.5 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  1989.73 (Fine Arts Museums of San Francisco) 
 מיקום:  מוזיאון לגיון הכבוד
 
שוך המים (באנגלית: The Assuaging of the Waters) הוא ציור שמן על בד מאת האמן הבריטי ג'ון מרטין, שנוצר בשנת 1840. זהו הציור השלישי והאחרון בטרילוגיה של מרטין המתארת את סיפור המבול המקראי, לצד "ערב המבול" ו-"המבול". הציור מתאר את הרגע שבו המים נסוגים לאחר המבול, תוך שילוב של סמלים דתיים, השפעות מדעיות וקומפוזיציה דרמטית היוצרת תחושת נשגבות.
תיאור הציור ותוכנו

הציור מתאר את רגעי השקט לאחר המבול המקראי, כאשר המים נסוגים ונחשפת אדמה חדשה. תיבת נח נראית כנקודה קטנה באופק, מה שמדגיש את קטנותו של האדם מול כוחות הטבע. נקודת המבט בציור יוצרת תחושה כאילו הצופה עומד על קרקע שזה עתה התגלתה לאחר נסיגת המים. מרטין השתמש בטכניקות ציור ייחודיות, בהן מרקמים נוזליים וגושיים לסירוגין, על מנת להמחיש את אופיו הגולמי של העולם המתחדש.
רקע והיסטוריה תערוכתית

לאחר הכתרתה של המלכה ויקטוריה בשנת 1838, צייר מרטין ציור המציג את האירוע, מה שזיכה אותו בתשומת לב רבה. ביקורו של הנסיך אלברט בסטודיו שלו הוביל להזמנת ציור כחלק מטרילוגיה המרחיבה את יצירתו הקודמת, "המבול". במקביל, הרייט, דוכסית סאת'רלנד השנייה (אנ'), הזמינה את הציור השלישי והאחרון בסדרה, "שוך המים". במקור, מרטין יצר גרסה בצבעי מים שהוצגה בשנת 1838, אך גרסת השמן הסופית הושלמה בשנת 1840. לבקשת הדוכסית, שונתה הקומפוזיציה כך שתתאים לטעמיה – במקום גופות ויצורים ימיים מתים, כפי שמרטין תכנן במקור, נוספו קונכיות וצמחייה עדינה יותר.
הטרילוגיה המקראית של מרטין

"שוך המים" הוא הציור האחרון בטרילוגיה של מרטין על המבול. הציור הראשון, "ערב המבול", מתאר את הרגעים שקדמו לאסון, ואילו השני, "המבול", מציג את רגעי ההרס. הציור "שוך המים" משלים את הסיפור, וממחיש את חזרת העולם לחיים לאחר האסון. היצירות המרכיבות את הטרילוגיה נמצאות כיום באוספים שונים. "ערב המבול" שמור באוסף המלכותי הבריטי, "המבול" מוצג במרכז לאמנות בריטית של אוניברסיטת ייל, ו-"שוך המים" נמצא בהמוזיאון לאמנויות יפות של סן פרנסיסקו. הטרילוגיה כולה לא הוצגה יחד עד 1997, אז המרכז לאמנות בריטית של אוניברסיטת ייל ארגן את התערוכה "John Martin: Visions of the Biblical Flood".
פרשנות היצירה > סמליות דתית

הציור כולל סמלים מקראיים. היונה שחוזרת לתיבת נח עם ענף זית מסמלת את סוף האסון ואת תחילת התקווה והחיים החדשים. לצד זאת, מרטין מתאר עורב הניצב מעל נחש טובע, רמז לניצחון על החטא והשטן, ולרעיון הנוצרי של גאולה.
פרשנות היצירה > השפעות מדעיות

מרטין שילב בציורו ידע מדעי עדכני. בין האלמנטים הבולטים ניתן למצוא את היצור הימי ארגונאוט, שקיבל תשומת לב מדעית רבה באותה תקופה. בשנת 1839, החברה הזואולוגית של לונדון אישרה את ממצאיה של החוקרת ז'אן וילפרו-פאוארס, שהוכיחה כי הארגונאוט מייצר בעצמו את קונכייתו. מרטין ראה בכך מטפורה לתיבת נח ולהישרדות האנושות לאחר האסון.
פרשנות היצירה > קומפוזיציה ותחושת הנשגב

נקודת המבט בציור יוצרת תחושת ריחוק והשתאות, שכן הצופה ניצב על קרקע שזה עתה התגלתה. השימוש של מרטין בפרופורציות – כאשר תיבת נח מוצגת כאובייקט זעיר באופק – מחזק את התחושה שהאדם הוא חסר חשיבות אל מול עוצמת הבריאה מחדש.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  The Assuaging of the Waters, FAMSF (באנגלית)
1 2  John Martin, The Assuaging of the Waters by John Martin, Genesis 8:1-14, Bible.Gallery, Bible.Gallery, ‏2023-08-08 (באנגלית)
עץ

ערך זה עוסק בצמח. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
.
שני עצי אֶדֶר אשר צמחו האחד בסמוך לשני
פריחה של עצי פרונוס.
עץ הוא שם כללי לצמחים רב-שנתיים גבוהים, אשר בסיסם עשוי גזע מרכזי ניכר, ממנו לרוב צומחים ענפים מכוסי עלים, ולעיתים אף פרחים ופירות ובמקרים מסוימים מכנים שיחים גם כעצים. עצים אינם קבוצה טקסונומית מובהקת, אם כי כולם שייכים לקבוצה צמחי זרע.
קיבוץ רב של עצים יכול להפוך ליער או לסבך וכשהם מגודלים בידי האדם לפרדס, מטע ועוד. עצים שונים המגודלים במיוחד למאכל הם ברובם עצי פרי. לעומתם עצים יכולים להיכרת, הן למטרות חקלאיות והן להפקת העץ מהם.
הגדרת העצים

עצים מופיעים באלפי משפחות שונות של צמחים. בהערכה גסה קיימים כ-100,000 מיני עצים. מספר זה מהווה רבע ממספר מיני הצמחים הווסקולריים (שאינם טחבים, בעלי קשקשים או אצות). התחום בבוטניקה העוסק בחמש הקבוצות של הצמחים העציים קרוי דנדרולוגיה (Dendrology; מיוונית: דנדרוס פירושו "עץ", לוגיה (λογία) פירושו "תורה"). הענף מתמקד בעצים בעלי תועלת לאדם ובטכניקות לגידולם.
קיימים חמישה סוגים ראשיים של צמחים עציים, אך רק שניים מהם נחשבים לעצים אמיתיים: המחטניים והעצים רחבי-העלים. גזעם וענפיהם של העצים המשתייכים לשני סוגים אלו עשויים עץ. עץ כחומר גלם המופק מעצים רחבי-עלים מכונה באופן מסורתי עץ קשה, ואילו העץ של המחטניים מכונה עץ רך. לחלוקה זו קשר רופף בלבד לקושיו האמיתי של העץ; עץ האורן, למשל, המחטנאי הידוע ביותר, קשה בהרבה מרוב העצים רחבי-עלים.
הצמחים בשלוש הקבוצות הנותרות נחשבים לדמויי-עצים; אלו הם שרכי עצים (אנ'), דקלאים והציקסינים. בשלוש קבוצות אלו אין התעבות שנתית של הגזע, ולפיכך קוטרו אחיד במידה זו או אחרת לכל אורכו אך הוא חסר ענפים אמיתיים.
לצמחים מסוימים תכונות רבות המשותפות להם ולעצים, אך הם אינם נחשבים לדמויי-עץ. הבמבוק, למשל, משתייך למשפחת הדגניים והוא חסר ענפים או פירות, על אף שגובהם מגיע ל-40 מטרים וגזעם עשוי רקמות הדומות לעץ. באופן דומה נהוג לכנות את הפפאיה, בננה, עץ יהושע והדרקונית כעצים, אף שמבניהם שונה דומה יותר לצמחי קרקע דמויי-עשבים.
תיאור כללי

המאפיין המובהק של עצים הוא גודלם וגובהם ביחס לצמחים אחרים, וכמות עליהם. גובהם הוא תכונה הישרדותית המאפשרת לעצים להתחרות על אור כשמשאבים אחרים, כגון מים או מינרלים חיוניים, מצויים בשפע, ובעצם להיהפך למין הצמחי השליט בסביבות כאלה. גם בסביבות יבשות יותר כמו בסוואנה באפריקה גובהם של עצים משמש תכונה הישרדותית. שם גדלים למשל עצי שיטה לגובה כדי להתחמק מרעייה של ג'ירפות. בתנאי גידול רבים, מפתחים עצים גזע מרכזי אחד, המקנה להם את תצורת הגידול המקושרת פעמים רבות עם עצים. אולם עצים רבים, מפתחים גזעים מרובים במיוחד כשגידולם אינו מוגבל בכמויות אור. גמישות זאת בצורת הגידול היא גם מאפיין של עצים רבים ומבטאת את יכולת התאמתם לתנאים שונים. אם כן, עצים נבדלים משיחים בעיקר בגובהם ולעיתים גם במספר הגזעים, אך במקרים רבים קשה להבחין בין עץ לשיח, שכן מיני עצים ושיחים בתנאים שונים יוצרים רצף של תצורות גידול שקשה לשרטט בו גבול בין שתי התצורות. כיום גם מצויים עצים ננסיים רבים מעשי ידי אדם שגודלם קטן משל שיחים רבים, כמו עצי בונסאי, אשר נחשבים עדיין עצים.
שני מאפיינים חשובים של העצים הם העלווה (מכלול הענפים והעלים), אשר במקרים רבים אינה צומחת בסמוך לקרקע, אלא במרחק מה ממנה, דבר המותיר מקטע של גזע חשוף מהקרקע ועד לעלווה, והחומר העיקרי המרכיב את הגזע והענפים: העץ, אשר קרוי על שם הצמח עצמו. בעברית המילה עץ משותפת גם לחומר הגלם וגם לצמח, בעוד המילה אילן משמשת רק לעץ הצומח. גם ברוב השפות האחרות קיימות מילים נפרדות לציון הצמח והחומר; כך למשל באנגלית משמש tree לציון הצמח ו-wood לציון החומר.
מבחינה היסטולוגית נחשב החומר עץ לסוג של עצה שניונית. עצה היא אחת משתי הרקמות העיקריות המשמשות להעברת חומרים בצמחים וסקולריים: השיפה מעבירה חומרי מזון אורגניים - ובעיקר סוכרוז - לכל חלקי הצמח שאינם ירוקים ולפיכך אינם פוטוסינתטיים (מקור הסוכרוז בתאים הפוטוסינתטיים, בהם הוא נוצר ממים ומפחמן דו-חמצני בתהליך הקרוי מעגל קלווין). העצה מעבירה בעיקר מים, מלחים ומינרלים, והיא מורכבת ברובה מתאים מתים - בניגוד לשיפה. עצה שניונית היא עצה דחוסה שהתפתחה במשך שנים. הצורה הנפוצה ביותר של עצה שניונית היא חומר העץ, כאמור המרכיב העיקרי של גזע וענפי צמח העץ.
החומר עץ מורכב מכמה תרכובות בסיסיות:
תאית: 40% עד 50%; רב-סוכר פולימרי המורכב מיחידות של גלוקוז. הודות לתאית, המרכיבה את דופן התא של רוב תאי הצמחים, נחשב הגלוקוז לתרכובת האורגנית השכיחה ביותר על פני כדור הארץ.
ליגנין: 20% עד 30%; פולימר צמחי המורכב מיחידות של פנילפרופאן (תרכובת ארומטית בעלת טבעת בנזן ומספר קבוצות הידרוקסיל) והממלא בדופן תא הצמח את החללים שבין מולקולות התאית. ליגנין מסונתז בתא מחומצת האמינו פנילאלנין.
המיצלולוז: 20% עד 30%; רב-סוכר פולימרי המורכב מיחידות של חד-סוכרים שונים, כגון גלוקוז, גלקטוז ומנוז.
חומרים אחרים: 1% עד 15%; שומנים, חלבונים, עמילן, פנולים, שעוות, פקטין, שרף.
אנטומיה ופיזיולוגיה

המרכיבים העיקריים של העצים הם השורשים, הגזע, הענפים והעלים. למרבית העצים יש פרחים; כל הפרחים באשר הם הופכים במרוצת הזמן לפירות, אם כי לא בהכרח אכילים לאדם.
העצים מתחלקים לשתי חלוקות עיקריות:
רחבי עלים מול מחטניים
בעלי פרחים מול חשופי זרע
מגוון העלים בעצי הקבוצה הראשונה עצום; קוצים, למשל, נחשבים בעצים רבים כעלים רחבים, למרות צורתם הקרובה למחט. הבדלים גדולים קיימים גם בצורת הניצנים, האיברים מהם מתפתחים עלים וענפים חדשים. גזעם של עצים מסוימים מגיע עד לקצה העץ, וכל הענפים צומחים ממנו; הענפים הצעירים ביותר קצרים ומופיעים בראש העץ, כך שהעלווה מקבלת צורת פירמידה. זהו המצב בעצי אשוח ואשוחית, למשל. בעצים אחרים מתפצל הגזע בשלב מוקדם למספר ענפים ראשיים, מהם מתפתחים ענפים משניים. עצי בוקיצה, אשור ותרזה נוהגים כך. הגובה מעל האדמה שבו מתחילים הענפים הראשונים לצמוח תלוי גם בקרבתו של העץ לעצים אחרים; ביער צפוף מתחילים הענפים לצמוח בגובה רב, ואילו עצים העומדים לבדם מצמיחים ענפים קרוב יחסית לקרקע. סידור הענפים בעצים רבים מאפשר חשיפה מרבית לאור השמש, וביערות צפופים לעצים הצומחים לגובה רב שרידות טובה יותר מאשר זו של העצים הנמוכים.
העצים נבדלים ביניהם בצורת השורש. עצים מסוימים, כגון אלון, שומרים את השורש הבודד עמו נולדו, והלה גדל באופן תמידי ומעמיק בצורה מאונכת אל תוך האדמה. בעצים אחרים מתפצל השורש בשלב מוקדם. בעצי תרזה, למשל, צומחים שורשי המשנה עמוק אל תוך האדמה, ואילו בעצי צפצפה נשארים השורשים קרוב לפני הקרקע וצומחים לרוחב.
כיוון צמיחת השורשים תלוי, בין השאר, בצפיפות האדמה ובעומק שבו מתחילה שכבת הסלע שמתחת לאדמה. בקרקע אוורירית ועמוקה יצמחו השורשים ברוב המקרים לעומק, ואילו בקרקע צפופה ורדודה יצמחו השורשים בדרך כלל לרוחב. צמחים דמויי-עץ, כגון הדקלים, לעולם לא מצמיחים שורש בודד ומאונך, אלא ניזונים משורשי-משנה רוחביים. שורשיהם של עצים גדולים עשויים להתפרש על פני שטח עצום ולגרום לבקיעת האדמה ולהרס של מדרכות וכבישים במקרה והשורש מנסה לבצבץ אל מעל לפני האדמה.
פרח הוא איבר הרבייה של עצים רבים. רוב הפרחים זכריים ונקביים כאחד, ומכילים את איבר הרבייה הנקבי (השחלה) ואת האיברים הזכריים (אבקנים) זה לצד זה. עצים מסוימים מצמיחים פרחים זכריים או נקביים בלבד, כך שניתן להגדיר כל פרט כ"עץ זכרי" או "עץ נקבי". היות שרק הפרחים הנקביים המופרים הופכים לפירות, הרי שרק העצים הנקביים או העצים המעורבים נושאים פרי. רוב פירות העצים הם סוגים שונים של אגוזים שאינם ניתנים למאכל האדם. אגוז מוגדר כפרי יבש שבו קיים זרע אחד (ולעיתים נדירות שניים) ושבו דופן השחלה של הפרח התקשתה עד מאוד והפכה דמוית עץ. רק מעט עצים מפיקים פירות מאכל עסיסיים.
ישנם עצים שרק קצות הצמרת שלהם נמצאת מעל פני הקרקע, לעיתים נראית כשיח, ורוב העץ הוא למעשה תת-קרקעי. לעצים אלו ענפים, ואף גזעים ושורשים היכולים להיות מאוד עמוקים. כיוון שלמעשה הם עצים, הרי שעל פני הקרקע הצמרת שלהם תיראה כמו שיחים בפיזור מסוים. אחד מעצים אלו הוא ינבוט השדה, המהווה לעיתים מטרד בשדות, והיותו עץ מקשה על מיגורו, כיוון שהוא חוזר ומתחדש.
אקולוגיה

אזורים ומערכות אקולוגיות רבות על פני כדור הארץ מוגדרים על פי סוג וצפיפות העצים הצומחים בהם. שטח שבו גדלים עצים בצפיפות בינונית, המאפשרת מעבר של קרני השמש ביניהם, נקרא חורש. עצים הגדלים בצפיפות גבוהה יותר, כך שהאדמה שביניהם נשארת מוצלת, מהווים יער, ואילו שטח שבו גדל בעיקר עשב עם עצים בצפיפות נמוכה נקרא סוואנה. אזורי יער מוגדרים לפי סוג העצים הצומחים בהם: אזור המיוער בעצי מחט נקרא טייגה, ואילו אזור של עצים רחבי-עלים וירוקי עד מכונה יער גשם טרופי, יער גשם ממוזג או יער נשיר. לא כל היערות מסווגים לסוג יער ברור וחלק מהיערות הם "כלאיים", בהם צומחים עצים שונים.
התפתחותם של המחטניים במרוצת הדורות מהווה הסתגלות אבולוציונית לתנאי הסביבה. שטח הפנים המזערי של עלי המחט מצמצם את איבוד המים ואת סכנת הקפיאה בטמפרטורות נמוכות. דבר זה מאפשר לעצי המחט להישאר ירוקי עד גם בחורפים קשים. צפיפות העצים קטנה ככל שמתקרבים לקטבים של כדור הארץ; בקווי רוחב בני מעל ל-70 מעלות כמעט ולא צומחים עצים.
גובהו של אזור מסוים מעל לפני הים משפיע גם הוא על גדילת העצים בו. הטמפרטורות הנמוכות והרוחות החזקות מקטינות את הסיכוי לצמיחת עצים באזורים גבוהים; צמיחתם של העצים שכן צומחים בגבהים איטית והם לעיתים קרובות אינם מגיעים לממדים של עצים זהים הצומחים באזורים נמוכים. הסיכוי לצמיחת עץ בגובה רב תלוי גם בכמות השלג באזור: באזורים גבוהים הקרובים לקו המשווה (הרי האנדים בצ'ילה, למשל), צומחים עצים בגובה של 2,800 מטרים מעל לפני הים, ואילו בהרי האלפים שבמרכז אירופה מפסיקה צמיחת העצים כבר בגובה של 1,600 מטרים. בהרי ההימלאיה האזורים המושלגים גבוהים יחסית מסיבות אקלימיות שונות וכתוצאה מכך ניתן להבחין בעצים אף בגובה של 3,800 מטרים. הפרט שנצפה בגובה הרב ביותר בעולם הוא מין של אשוח (Abies squamata) אשר גדל בגובה של 4,600 מעל לפני הים באזור של רכס ההימלאיה בסין. העצים העמידים ביותר לטמפרטורות נמוכות הם מינים מסוימים של לֶגֶש (Larix gmelini) ואורן ננסי (Pinus pumila), אשר מסוגלים לשרוד קור של 70- מעלות צלזיוס. מין זה של לגש נצפה בקו רוחב של 72 מעלות צפון, העץ המרוחק ביותר מקו המשווה.
שורשי העצים מגינים על קרקע מפני סחף, בעיקר בזמן שיטפונות, ובכך מאפשרים צמיחה גם במורדות ההרים.
יער נשיר בשוודיה.
יער גשם טרופי, בגינאה הצרפתית. יערות גשם כמו יערות נוספים הם מסביבות החיים היבשתיות העשירות ביותר בחיים.
יער גשם ממוזג בצ'ילה
טייגה, באלסקה. הטייגה מכילה מעט מאוד מיני עצים, ברובם מחטניים. עם זאת שטחה עולה בהרבה על שטח יערות הגשם.
עצי מנגרובים החיים לחופי מים מלוחים או מליחים, בהם רמת מליחות גבוהה.
העץ והאדם

העצים ליוו את האדם מראשיתו, במגוון רחב של שימושים. הגם שאין ביכולתם של העצים להתחרות בצבעוניות הרבה של הפרחים ועל אף הרגשות העזים שהאחרונים מעוררים בלבם של אנשים רבים, הרי שתועלתם של העצים לאדם גדולה בהרבה. שימושים עיקריים של העצים:
מקור לפירות מאכל
שוברי רוח (להגנה על שדות ואזורי מגורים מפני הרוח)
נוי ובילוי בגנים ובחורשות
מחומרי הגלם העיקריים שבשימוש האדם (ראו עץ (חומר גלם))
מקור לייצור תבלינים, תרופות, שמן מאכל
אחת התגליות הקדומות והחשובות ביותר של האדם הקדמון - האש - הושגה ככל הנראה לאחר שברק פגע בעץ והצית אותו. גילוי האש תרם תרומה מהותית להתפתחותו המהירה של האדם; האש הגבירה את שרידותו, אפשרה לו לנדוד לאזורים קרים ושיפרה את תזונתו.
כיום עצים רבים ביערות נכרתים הן לטובת שימוש בעצה להסקה, בנייה ועוד והן כדי לפנות את השטח לשימושים חקלאיים או לכבישים. הדבר גורר מספר מיני עצים לסכנת הכחדה, נוסף על נזקים נוספים ביניהם הפצת מינים פולשים - חיות, צמחים, פטריות ופתוגנים, הריגת חיות מאביקות ומפרות (עץ הדודו למשל כמעט נכחד עם הכחדת הדודו), שינויים אקלים קיצוניים, אשר גורמים בין השאר לשרפות יער קשות וכן מזיהומים שונים.
העץ והאדם > העץ בספרות ובאמנות

עצים מוזכרים בספרות ובאמנות לעיתים תכופות. העצים מסמלים את הקשר שבין האדם ואדמתו, וכשהם מואנשים (במשלים ובספרי פנטזיה, למשל) ניתנות להם תכונות כגון חוכמה, יציבות ורצון להגן. בולינור, מקום בדיוני פרי מוחו של ג'ון רונלד רעואל טולקין, מחבר "שר הטבעות", צמחו "שני העצים של ולינור" (Valinor). הם הושמדו על ידי מורגות', אך הפרח והפרי שלהם נשמרו והוולאר הפכו את אחד העצים לשמש ואת השני - לירח.
בשירו של נתן זך "כי האדם עץ השדה" (הולחן מאוחר יותר על ידי שלום חנוך) מוצגת הקבלה בין תלאותיהם וקשייהם של האדם ושל העץ (מקור שמו ונושאו של השיר בספר דברים כ, יט).
הסיפור העץ הנדיב מתאר מערכת יחסים בין עץ לילד במשך שנים עד לבגרותו. ניתן לראות את הסיפור כמשל ל: ביקורת על מערכת היחסים בין האדם לכדור הארץ, מערכת יחסים בין האדם לעצמו, ועוד נמשלים.