stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה

| --- | --- |
דגל ארצות הברית
 צד בעימות:  חלק ממדינות ההסכמה
 תאריך כניסה לעימות:  6 באפריל 1917
 העילה למלחמה:  מברק צימרמן (רשמית)
 תאריך סיום העימות:  11 בנובמבר 1918
 אירועי הסיום:  ועידת השלום בפריז
 ראש המדינה בפועל:  וודרו וילסון
 מפקדים בולטים:  ג'ון פרשינג
 נתוני המדינה
 אוכלוסייה:  103,200,000
 פוטנציאל לגיוס:  10,000,000
 נתוני הצבא
 חיל המשלוח האמריקאי:  1,000,000 חיילים
 תוצאות המלחמה
 אבדות בנפש:  116,516 הרוגים  204,000 פצועים
 
ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה ב-6 באפריל 1917, כשלוש שנים לאחר פרוץ המלחמה, בעקבות פרסומו של מברק צימרמן. אף על פי שנגררה אל המלחמה בחוסר רצון בולט של רוב אזרחיה ומנהיגיה, יצאה ממנה בסופה כמנצחת הגדולה, כמעצמת על כלכלית וצבאית וכמנהיגה מוסרית של העולם המערבי. ארצות הברית גייסה ושלחה לחזית המערבית בצרפת כמיליון חיילים במסגרת חיל המשלוח האמריקאי תחת פיקודו של גנרל הצבאות ג'ון פרשינג. לכוח היו 53,402 הרוגים בשדה הקרב, 63,114 הרוגים שלא בקרב (מתוכם 25,000 מתו בשפעת הספרדית) ו-204,000 פצועים. על אף שהמשמעות הצבאית של הכוח האמריקאי בלחימה לא הייתה גדולה, הדחיפה המורלית שנתנו החיילים הרעננים לבעלי בריתם הייתה מכרעת.
רקע

בניגוד למדינות אירופה, שהיו קשורות זו בזו ברשת סבוכה של בריתות וחוזים שנבעו ממדיניות של מאזן כוחות, ארצות הברית החזיקה בתפיסה של בדלנות ביחסי החוץ שלה, בהתאם לדוקטרינת מונרו. לפיכך, בעוד מדינות אירופה נגררו עד מהרה להשתתפות במלחמה בהתאם לבריתות ההדדיות, נותרה ארצות הברית כמשקיפה מן הצד. על אף שהנשיא וודרו וילסון והקונגרס האמריקאי הצהירו על נייטרליות, לא הייתה ארצות הברית נייטרלית לגמרי. מראשית המלחמה סייעו אנשי עסקים אמריקאים לבריטניה באמצעות הלוואות, משלוח סחורות תעשייתיות ותחמושת. הציבור בארצות הברית הביע סלידה ממלחמה והסתבכות בענייני "העולם הישן". וילסון נבחר מחדש במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1916 על בסיס מצע של שלום והסיסמה "הוא שמר אותנו מחוץ למלחמה". בנוסף, עלה במערכת בחירות זו באופן ניכר כוחם של הסוציאליסטים, שהתנגדו למלחמה. הבריטים ניסו לעורר את דעת קהל האמריקאית לתמיכה במלחמה נגד גרמניה על רקע מוסרי, כיוון שגרמניה הפרה את ריבונותה של בלגיה הנייטרלית, אליה פלשה ללא התגרות מצדה. סיסמת תעמולה זו הייתה "זכרו את בלגיה".
הכניסה למלחמה

ב-7 במאי 1915 הוטבעה באוקיינוס האטלנטי אוניית הנוסעים הבריטית "לוסיטניה". האונייה נפגעה מטורפדו ששוגר אליה מצוללת גרמנית. בעקבות פגיעת הטורפדו טבעה הספינה ו-1,198 נוסעים נספו, בהם 128 אמריקאים. התקפה זו של צוללת גרמנית על אוניית נוסעים עוררה זעם במישור הדיפלומטי, אך עדיין ההתנגדות בציבור להילחם במלחמתה של אירופה הייתה גדולה ועזה יותר משאיפת הנקם. אפילו המחאה הדיפלומטית של וילסון עוררה כעס בקרב תומכי הבדלנות, שחששו פן תתדרדר למלחמה. מזכיר המדינה האמריקאי, ויליאם ג'נינגס ברייאן, התפטר ביוני משסבר שממשלתו תוקפנית יתר על המידה כלפי גרמניה.
בראשית 1917 סבלו בריטניה וצרפת מהתדלדלות כוחות בחזית. מיליוני חיילים מן האימפריה הבריטית ומצרפת נהרגו בקרבות ללא הישג, בצבא הצרפתי פרצו מרידות חיילים עקב התנאים הקשים והימשכות המלחמה וברוסיה גברה התסיסה שהביאה לבסוף למהפכת אוקטובר. בריטניה שיוועה לסיוע בכוח אדם מכריע שיכול היה להגיע רק מארצות הברית. כיוון שהמדיניות האמריקאית כלפי בית וכלפי חוץ התבססה על טיעונים משפטיים ומוסריים ולא על בריתות, הייתה מטרתה של בריטניה לייצר עבור ארצות הברית עילה חוקית למלחמה.
ב-17 בינואר 1917 יירט הביון הבריטי מברק שנשלח משר החוץ של גרמניה, ארתור צימרמן, אל שגריר ארצו בארצות הברית, עבור השגריר במקסיקו. במברק, שנודע כ"מברק צימרמן", הייתה הצעה שהגרמנים יעבירו למקסיקו סכום כסף גדול שיאפשר לה לכבוש מחדש את "נחלותיה ההיסטוריות" (טקסס, ניו מקסיקו ואריזונה) וינסו להסית את יפן כנגד ארצות הברית. חשיפת המברק נתנה בידיו של וילסון עילה למלחמה. ב-3 בפברואר ניתק וילסון את היחסים הדיפלומטיים של ארצו עם גרמניה.
בניגוד למקובל ביחסים בינלאומיים עד אז, כניסתה של ארצות הברית למלחמה לא הוצגה כנובעת מאינטרס אמריקאי צר, אלא מתוך רטוריקה של "שוטר שלום" מוסרי הבא להציל את העולם מעצמו. תפיסה זו של מה נכון וראוי לעולם נבעה מהאתוס האמריקאי. בנאומו של וילסון במליאה משותפת של שני בתי הקונגרס ב-2 באפריל אמר הנשיא:
דבר מפחיד הוא... להוליך עם גדול ושוחר שלום זה למלחמה האיומה והנוראה שבכל המלחמות... אך הצדק יקר מן השלום, ואנו נלחם על הדברים שנשאנו תמיד קרוב ביותר ללבנו, על הדמוקרטיה, על זכותם של אלה המכירים בסמכות להשפיע על ממשלותיהם, על זכויותיהן וחירויותיהן של אומות קטנות, על שלטונו האוניברסלי של הצדק באמצעות אספת עמים חופשיים שתביא שלום וביטחון לכל האומות ותהפוך את העולם עצמו לחופשי סוף סוף.
אין לנו ריב עם אזרחי גרמניה. אין בלבנו כלפיהם אלא רגשות של אהדה וידידות. לא הם דחפו את ממשלתם להיכנס למלחמה הזאת... זו הייתה מלחמה שהוחלט עליה כפי שהוחלט על מלחמות בימים הקדומים, האומללים, שבהם לא נועצו השליטים בעמיה
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה וב-7 בדצמבר 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית לצד מדינות ההסכמה.
תגובות הציבור להצטרפות למלחמה > גיוס והתנגדות לגיוס

הכרזת המלחמה לוותה בקריאה להתנדבות לשירות. עם זאת, מתוך כמיליון חיילים שהתכוון הקונגרס לגייס, התייצבו שישה שבועות לאחר מכן רק 73,000 מתנדבים. לפיכך חוקק הקונגרס חוק גיוס חובה, "חוק השירות הסלקטיבי" (Selective Service Act / Selective Draft Act (P.L. 65-12, 40 Stat. 76), שדרש מכל הגברים בגילאים 21–30 להתייצב לגיוס לצבא ארצות הברית.
סוציאליסטים ואנרכיסטים, ובראשם אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, הציגו טיעון לפיו המלחמה היא אינטרס כלכלי של תעשיינים, שהמלחמה מספקת להם שווקים לתוצרתם, ובנקאים, שהעניקו לבריטניה הלוואות עצומות והיו לפיכך בעלי עניין כלכלי בניצחונה. אולם, המשיך הטיעון, אצולת הממון קונה לה דרך להשתחרר מגיוס ושולחת אל המלחמה פועלים וחקלאים עניים כדי להילחם כנגד פועלים וחקלאים עניים כמוהם. הם הקימו את "הליגה נגד גיוס" בניו יורק שפעלה בצעדות, בהפגנות ובחלוקת חומרי תעמולה מול לשכות הגיוס. ההתנגדות התפשטה למדינות החקלאיות של המערב התיכון ודרום ארצות הברית. בתגובה חוקק הקונגרס ב-15 ביוני את "חוק הריגול" (Espionage Act of 1917, 18 USC § 792)‏ שקבע: "אדם אשר, עת ארצות הברית נתונה במלחמה, יגרום בכוונה או ישתדל לגרום לאי-ציות, חוסר נאמנות או מרידה או סירוב פקודה בצבא או בצי של ארצות הברית, או שיפריע בכוונה לשירותי הגיוס והחיול של ארצות הברית... דינו מאסר עשרים שנה". גולדמן וברקמן נאסרו על בסיס חוק זה ולבסוף גורשו לברית המועצות. לאחר המאסר שינו ראשי הסוציאליסטים ודובריהם את דעתם והחלו להטיף בעד אחדות וכניסה למלחמה.
התנגדות נוספת נבעה גם בשל היחסים הדו-ערכיים עם בריטניה, בת ברית מצד אחד, אך מדינה שנלחמה בארצות הברית רק מאה שנים קודם לכן (במלחמת 1812). בין המתנגדים היו גם צאצאי מהגרים מאירלנד שתיעבו את בריטניה.
תגובות הציבור להצטרפות למלחמה > פטריוטיזם

אזרחי ארצות הברית לא קיבלו מידע אמיתי על הנעשה בשדה הקרב ולא ידעו על היקף ההרוגים ועל הקיפאון בחזית. המידע לגבי המלחמה הועבר על ידי הוועדה למידע ציבורי (Committee on Public Information), שהייתה למעשה גוף תעמולה ממשלתי שעודד צעירים להתגייס. הפרסום המוכר ביותר של הוועדה היה כרזת הגיוס "הדוד סם רוצה אותך" (המבוססת על "לורד קיצ'נר רוצה אותך")
בצד ההתנגדות פרחה גם תנועת ה"ליגה הפטריוטית". הפטריוטים התבססו על חומרי הוועדה למידע ציבורי ועל גלי שנאה לגרמניה. שירים רבים נכתבו לשם עידוד החיילים ומשפחותיהם, הבולט שבין כותבי השירים הפטריוטים היה ג'ורג' מ. קוהאן, שחיבר את השיר You're a Grand Old Flag, עליו זכה ב-1936 לעיטור מדליית הזהב של הקונגרס עבור תרומתו למורל הלאומי.
הדימויים בכרזות, בשירים ובשיח הפטריוטי היו של הגרמנים כהונים וכחוטפי נשים ודימויים של וילהלם השני, קיסר גרמניה, כפרא ברוטלי, ולעומת זאת דימויים של בריטניה כאישה הזקוקה לעזרתו של הגבר האמריקאי (המיוצג על ידי "הדוד סם") או של "הרוח האמריקאית" (בדמות אמזונה) המובילה את אומות העולם לחופש ולניצחון.
בשדה הקרב

ארצות הברית גייסה בסופו של דבר 2.8 מיליון חיילים, מתוכם כמיליון נשלחו לחזית. אולם הגנרל פרשינג התעקש שלא לשלוח לחזית חיילים ללא אימון רציני, ולכן רק החל מאביב 1918 נשלחו חיילים אמריקאים לחזית. מיוני 1918 נשלחו לחזית באירופה כ-10,000 חיילים אמריקנים רעננים מדי יום.
האמריקאים לא חברו לגייסות מדינות ההסכמה אלא נלחמו במסגרת חיל משלוח עצמאי. ככלל, ולמרות דרישות האירופים, חיילים אמריקאים לא נלחמו בשוחות בעמדות הצבאות הבריטי והצרפתי כגיבוי, אולם חיילים בגדודים אפרו-אמריקאים ופוארטוריקניים "הושאלו" כתגבורת לצבאות אלה בעמדות בשוחות.
פרשינג שאף לכך שכוחות חיל המשלוח יוכלו לתפקד באופן עצמאי וללא תלות בחילות צרפת ובריטניה, אולם חיל המשלוח הותיר בארצות הברית את כלי הנשק הכבדים, ולפיכך נאלצו התותחנים האמריקאים להשתמש בארטילריה הצרפתית והבריטית: תותחי 75 מ"מ מודל 1897, תותח 155 מ"מ מודל 1917 שניידר (Canon de 155 C modèle 1917 Schneider) ואחרים. כוחות האוויר האמריקאיים השתמשו במטוסי ספאד אס XIII וניופורט 28 צרפתיים, וחיילי השריון צוידו בטנקי רנו FT-17 צרפתיים.
בתחילת 1918 הוצבו הכוחות האמריקאיים המעטים שהיו מוכנים לפעילות קרבית לצד כוחות צרפתיים ובריטיים באזורי חזית שקטים באופן יחסי. אולם עצם הגעתם, בפרט לאור "נטישת" רוסיה את הלחימה בעקבות מהפכת אוקטובר, היווה תמיכה מורלית לחיילים הבריטים, האוסטרלים, הקנדים והצרפתים.
הפעולה ההתקפית הראשונה של חיל המשלוח הייתה בקרב קנטיני, ב-28 במאי 1918, כאשר כוח אמריקאי שבו למעלה מ-3,000 חיילים כבש את הכפר קנטיני. למעלה מ-1,000 מחיילי הכוח נהרגו בקרב. לאחר קרב זה הגבירו האמריקאים את מעורבותם בקרבות. בחודש יוני 1918 היה לכוח האמריקאי תפקיד חשוב בבלימת מתקפת האביב הגרמנית לכיוון פריז. מתקפה אמריקאית רחבת היקף ראשונה החלה ב-12 בספטמבר 1918 בקרב סן-מייל, בו פיקד פרשינג על כוח של יותר מ-500,000 חיילים אמריקאים. הייתה זו ההתקפה הגדולה ביותר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית עד היום.
עד תום המלחמה הספיק חיל המשלוח האמריקאי להשתתף בקרב בשתי חזיתות נוספות. פרשינג שלח את רגימנט הרגלים ה-332 לאיטליה, ושני רגימנטים נוספים (ה-27 וה-339) נשלחו לחזית המזרחית.
ארבע עשרה הנקודות

בנאום שנשא וילסון בפני הקונגרס ב-8 בינואר 1918, ציין 14 נקודות למען בנייה מחודשת של אירופה לאחר השגת הניצחון.
רוב ה"נקודות" היו כלליות ודרשו חופש תנועה בימים, חיסול הדיפלומטיה החשאית, התפרקות מנשק, השבת הריבונות לאדמות כבושות ואת זכות ההגדרה העצמית. הנאום, שנוצר כהנחיה מוסרית עליונה, ללא תיאום עם שאר מדינות ההסכמה, שאף להגיע אל האידיאלים הגבוהים ביותר לפי תפיסתו של וילסון, והיה מבוא לכינון חבר הלאומים, בו היה מעוניין וילסון מלכתחילה. הבנייה המחודשת של אירופה בעידן הבתר-מלחמתי לוותה באימוץ מצומצם שלהן.
תוצאות המלחמה

כלכלת ארצות הברית נהנתה מפריחה כתוצאה מהצטרפותה של המדינה למלחמה. בעוד שמפעלי התעשייה באירופה נפגעו וכוח האדם במדינות אלה דולדל, הרי שתעשייתה של ארצות הברית התפתחה והשיגה מובילות עולמית, שחרור מתחרות, שווקים חדשים ונרחבים, שדרשו עוד ועוד מוצרים כחלק מתהליכי השיקום, ואף הילה מוסרית נעלה של מצילים. לאחר המלחמה ירדו בתלילות אחוזי האבטלה בארצות הברית והתפתחו מוצרים טכנולוגיים, בהם קנתה ארצות הברית עדיפות עולמית (מכוניות, רדיו, טלפון ועוד).
המלחמה העלתה את ארצות הברית על מסלול למובילות עולמית ולהפיכתה למעצמת-על. צבא ארצות הברית, שהיה כוח סדיר זעיר לפני המלחמה, אשר הוצב ותפקד בעיקר כמשמר גבול מול מקסיקו, הפך לגוף גדול, מאורגן ומיומן שהצמיח תוך כדי המלחמה מפקדים שהיוו את שדרת הפיקוד למלחמת העולם השנייה כדאגלס מקארתור, ג'ורג' מרשל וג'ורג' פטון.
ארצות הברית, שלא הייתה מעצמה מרכזית לפני המלחמה, הפכה יחד עם בריטניה וצרפת לאחת המעצמות המרכזיות בקביעת תנאי הכניעה של גרמניה. אולם, האכזבה מחוזה ורסאי, שלא התנהל ברוח האידיאליזם של "ארבע עשרה הנקודות" אלא ברוח האירופאית הנושנה של מאזן הכוחות, הביאה את וילסון להסדר שלום נפרד עם גרמניה ובעלות בריתה במסגרת ועידת השלום בפריז.
החיילים ששבו משדות הקטל של אירופה ציפו לשלום, לאחווה ולקיום האידיאלים של וילסון. משנתבדו, פשטה בדור אווירה של דקדנס, ניהיליזם, נהנתנות ושטחיות שהתבטאו בתוצאות חברתיות כ"שנות העשרים הסוערות" ו"הדור האבוד".
חיילים-יוצרים אמריקאים שחזרו מן המלחמה תיארו כמו בני-דורם האירופים את מוראותיה. בין היוצרים החשובים ניתן למנות את ארנסט המינגוויי ("הקץ לנשק") ואת דלטון טרמבו ("ג'וני שב משדה הקרב").
יהודי ארצות הברית ומלחמת העולם הראשונה

יהודים רבים יחסית היו חברים ב"גרעין הקשה" של המתנגדים הסוציאליסטים לכניסה למלחמה, בעיקר בניו יורק (גולדמן וברקמן עצמם היו יהודים). עם זאת, בקרב המגויסים גויסו לצבא גם יהודים בגיל הגיוס. עבורם, כמו עבור כל קבוצה אתנית בצבא, פעלה אגודה מיוחדת שסייעה להם באופן מיוחד.ויליאם סוואלסון ובנג'מין קאופמן היו בין היהודים הבודדים שזכו במדליית הכבוד על גבורתו במהלך הקרבות.
מתנדבים מקרב יהדות ארצות הברית התארגנו במסגרת הגדודים העבריים בגדוד ה-39 של קלעי המלך שכונה גם "הגדוד האמריקאי". שורשים להקמתו נעוצים ביוזמה של פנחס רוטנברג מ-1915 להקים יחידת צבא של יהודי ארצות הברית וקנדה שיילחמו לצד בריטניה לכיבוש ארץ ישראל, אך באותה עת לא הסכימו יהודי ארצות הברית ליוזמה. כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם חל שינוי בעמדתם.
היוזמים העיקריים להקמת הגדוד ב-1917 היו יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון שהוגלו מארץ ישראל. הגדוד מנה 5,000 מתנדבים אנשי התנועות הציוניות "החלוץ" ו"פועלי ציון", והוא פעל תחת פיקוד בריטי. מפקד הגדוד היה הקולונל אליעזר מרגולין. ב-1918 נשלחו חיילי הגדוד לארץ ישראל. כמחצית מאנשיו שהגיעו השתתפו במערכות הלחימה בעמק הירדן ובשומרון. חלק מאנשי הגדוד הגיעו לארץ ישראל רק בתום המלחמה.
לקריאה נוספת

ארנון גוטפלד, ארצות הברית ממלחמת האזרחים למלחמה הקרה, אוניברסיטה משודרת, עמודים 101 - 117
הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית: מ-1492 ועד ימינו, בבל, 2007 עמודים 479 - 500 (בעיקר על ההתנגדות למלחמה ולגיוס)
ג'יימס טראסלו אדמס, האפוס של אמריקה, מוסד ביאליק, עמודים 353 - 374
הערות שוליים

↑  גודל אוכלוסיית ארצות הברית 1900 - 1984
↑  ראו למשל הנרי קיסינג'ר, דיפלומטיה, הוצאת שלם, 2009 עמוד 205
↑  ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, John J. Dwyer
↑  הווארד זין, היסטוריה עממית של ארצות הברית: מ-1492 ועד ימינו, בבל, 2007 עמוד 485
↑  חוק הריגול
↑  "הכרזה המפורסמת ביותר בעולם"
| מדינות במלחמת העולם הראשונה |
| --- | --- | --- |
| מדינות ההסכמה | איטליה • ארצות הברית • בלגיה • האימפריה הבריטית (אוסטרליה • אירלנד • דרום אפריקה • ניו זילנד • קנדה) • יוון • האימפריה היפנית • ליבריה • מונטנגרו • סין • סרביה • פורטוגל • צרפת • רומניה • האימפריה הרוסית • לוקסמבורג |  |
| מעצמות המרכז | האימפריה האוסטרו-הונגרית (הונגריה) • בולגריה • הקיסרות הגרמנית • האימפריה העות'מאנית |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: sh2010118155 
מברק צימרמן בגרסתו המפוענחת
"הדוד סם רוצה אותך", כרזת הגיוס המפורסמת מ-1917
השיר הפטריוטי You’re a Grand Old Flag מאת ג'ורג' מ. קוהאן בביצוע תזמורת חיל האוויר האמריקאי
נלחמים לצד בריטניה
אנשי חיל ההנדסה האמריקאי חוזרים מהחזית בסן-מייל
גלויה לחייל של האגודה למען החייל היהודי
ג'וזף לרמור

| --- | --- |

 לידה:  11 ביולי 1857 בלפסט, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  19 במאי 1942 (בגיל 84) הוליווד (צפון אירלנד), הממלכה המאוחדת 
 ענף מדעי:  פיזיקה, מתמטיקה
 מקום מגורים:  אנגליה, צפון אירלנד
 מקום קבורה:  Holywood Priory 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת המלכה בבלפסט (1877)  קולג' סנט ג'ון (1880)  אוניברסיטת קיימברידג'  Royal Belfast Academical Institution 
 מנחה לדוקטורט:  אדוארד רות' 
 מוסדות:  אוניברסיטת קיימברידג' (1885–1932)  האוניברסיטה הלאומית של אירלנד בגולוויי (1880–1885) 
 תלמידי דוקטורט:  סידני צ'פמן, Kwan-ichi Terazawa, Robert Schlapp, David Burnett 
 פרסים והוקרה:  עמית החברה המלכותית (1892)  פרס אדמס (1899)  Knight Bachelor (1909)  דוקטור למשפט אזרחי  הרצאת בייקר (1909)  פרס סמית' (1880)  מדליית דה מורגן (1914)  מדליית קופלי (1921)  המדליה המלכותית (1915)  פרס פונסלה (1918)  דוקטור במדעים  Legum Doctor 
 תרומות עיקריות
 הגה את הרעיון, שכתמי השמש הם עדות לפעילות של מעין דינמו על פני השמש.
 
ג'וזף לרמור (באנגלית: Joseph Larmor;‏ 11 ביולי 1857 - 19 במאי 1942) היה פיזיקאי, מתמטיקאי ופוליטיקאי צפון אירי.
חייו

ג'וזף לרמור נולד בצפון אירלנד. הוא גדל בבלפסט ולאחר לימודים באוניברסיטה המקומית עבר לאוניברסיטת קיימברידג'.
החל משנת 1885 לימד באוניברסיטת קיימברידג', ובשנת 1903 התמנה לפרופסור למתמטיקה.
בשנת 1919 הגה את הרעיון, שכתמי השמש הם עדות לפעילות של מעין דינמו על פני השמש, עקב תנועת נוזל בעל מוליכות חשמלית (לימים התברר שמדובר בפלזמה - גז מיונן), ובכך הניח את היסודות לתאוריית הדינמו, המהווה בסיס להסברת השדה המגנטי של כדור הארץ, של השמש ושל גרמי שמיים אחרים.
בשנת 1921 זכה במדליית קופלי מטעם החברה המלכותית.
לרמור התנגד לניתוק אירלנד מבריטניה ועל רקע זה נבחר לפרלמנט בשנת 1911. הוא היה חבר הפרלמנט עד לשנת 1922. עם סיום עבודתו באוניברסיטת קיימברידג', חזר לצפון אירלנד.
ראו גם

נקיפת לרמור
בית המדרש לרבנים בברסלאו

| --- | --- |


 בית מדרש לרבנים
 תקופת הפעילות:  1854–הווה (כ־170 שנה) 
 מיקום
 מיקום:  ברסלאו, פרוסיה
 מדינה:  פרוסיה פרוסיה
 
בית המדרש לרבנים בברסלאו, או הסמינר התאולוגי היהודי – מכון פרֶנקֶל (במקור: בית מדרש הרבנים ברסלוי, בגרמנית: Jüdisch-Theologisches Seminar Fraenckel'sche Stiftung), היה בית מדרש גבוה להכשרת רבנים ומורים ולעיסוק בחכמת ישראל, שפעל בין 1854 ל–1938 בעיר ברסלאו שבפרוסיה (החל מ-1871 חלק מהרייך הגרמני). המוסד היה מוקדה של האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית, שהיהדות הקונסרבטיבית רואה עצמה כממשיכתה.
היסטוריה

בית המדרש נפתח ב-10 באוקטובר 1854. הוא מומן בעיקר על ידי הנדבן היהודי יונה פרֶנקֶל (בנו של דוד בן משה פרנקל), ובשל כך נקרא גם מכון פרנקל (Fränkel'sche Stiftung). הסמינר נועד למלא צורך חשוב שעלה כבר בראשית המאה ה-19: הכשרה מקיפה של רבנים מודרניים שירכשו השכלה כללית רחבה יחד עם מספיק ידע מסורתי ויוכלו להוות סמכויות דתיות בקהילות שעברו מודרניזציה גורפת ודחו את הרבנים מן הדור הישן; הטיפוס החדש של המנהיגות הדתית, שהתפתח במקביל במספר רב של אתרים, נועד לשמש ככהן דת האחראי על הרווחה והמצב המוסרי בקרב היהודים, לא כמשפטן בעל סמכות פוליטית כפי שהיה המרא דאתרא בעבר. הפער הגדול בין הרבנות המסורתית לקהל היה אחד מגורמי משבר ההתבוללות בשחר ימי האמנציפציה, וסמינר פרנקל נועד לספק פתרון מלא.
מנהלו הראשון וקובע הקו ההשקפתי בו היה הרב זכריה פרַנקל. בין המורים שהביא זכריה פרנקל היו צבי גרץ, יעקב ברנייס, מנואל יואל ובנדיקט צוקרמן.
תחומי הלימודים היו כתבי הקודש, הפירושים השונים, התרגומים ולימודי העברית והארמית. לימדו גם גאוגרפיה של ארץ ישראל, מבוא למשנה, התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי, שפות קלאסיות, היסטוריה של העם היהודי והספרות היהודית, מדרשים, פילוסופיה דתית ואתיקה על בסיס מקורות יהודיים, נוהגים וטקסים, רוח ההלכה והיבטיה האזרחיים והפליליים, עם דגש על ענייני אישות.
תלמידי הסמינר, שהוכשרו לרבנות, חויבו בלימודים כלליים ובהשגת תואר דוקטור. הם היו פטורים מתשלום, זכו לתנאי פנימייה ולעיתים גם קיבלו מלגות. רבים התפרסמו בהמשך כמנהיגים רבניים ורוחניים בקהילותיהם. בין בוגרי הסמינר היו ישראל לוי, יצחק משה אלבוגן, משה גידמן, חנוך יהודה קאהוט, משה גסטר, לאו בק, מיכאל גוטמן, יואכים פרינץ, הרמן שרייבר ועוד. מתוך 728 בוגרים במהלך השנים, 249 הוסמכו לרבנות.
לסמינר הייתה, החל מ-1851, הוצאה לאור יוקרתית שפעלה ברציפות (עם הפסקה קצרה אחת) עד לסגירתה על ידי שלטונות גרמניה הנאצית בספטמבר 1938, כאשר נסגר גם הסמינר.
בית המדרש היה המוסד הראשון מסוגו בגרמניה, ושימש דגם למוסדות נוספים: בית המדרש לרבנים באמריקה נקרא בשם זה כחיקוי לברסלאו, ובית המדרש לרבנים בבודפשט גם הוא חיקה את הקו שננהג שם. המכון היה מרכז של חוקרי חכמת ישראל, וממנו הופצו רעיונות היהדות הקונסרבטיבית המוקדמת. ההיסטוריון מרדכי ברויאר כותב: "הסמינר שבברסלאו נעשה לאב-טיפוס של מוסד ללימודים גבוהים, שראה במדען יהודי-מודרני את הדמות האידיאלית של רב המשלב מנהיגות דתית עם מחקר מדעי. בכך שימש הסמינר בברסלאו דוגמה למוסדות אחרים שקמו לאחר מכן בצמידות לזרמים שונים ביהדות, ואילו הוא בעצמו נעשה למרכז הרוחני של הזרם "הפוזיטיבי-היסטורי", שנטל על עצמו לאחר מכן את השם "קונסרבטיבי". בכך ביקש להביא לידי ביטוי את הפער שבין עמדתו לבין שאר הזרמים, הן האורתודוקסי הן הליברלי".
לקריאה נוספת

מיכאל א' מאיר, "חילוקי דעות על חינוך מודרני לרבנים בגרמניה של המאה הי"ט", דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות, 1973.
"Positive-Historical Judaism" – The Jewish Theological Seminary in Breslau, בתוך: Christian Wiese, Challenging Colonial Discourse: Jewish Studies And Protestant Theology In Wilhelmine Germany, Brill, 2005. עמ' 83-88.
קריסטינה טומה - "סמינר ברסלאו או לגיטימציה חדשה של היהדות באירופה של המאה ה-19" (Seminarul de la Breslau sau o nouă legitimare a iudaismului în Eurpa secolului XIX). ברומנית
אורי קובר, "בית המדרש לרבנים בברסלאו", בתוך: שמואל ק' מירסקי (עורך), מוסדות תורה באירופה בבנינם ובחורבנם, ניו-יורק תשט"ז 1956, עמ' 605 - 633
מיכאל א' מאיר, "הקמתם של בתי מדרש לרבנים בגרמניה - מבט השוואתי", בתוך: עמנואל אטקס (עורך), ישיבות ובתי מדרשות, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ז, עמ' 199 - 207
גיא מירון, "הסמינר לרבנים בברסלאו – הדור האחרון", בתוך: גיא מירון (עורך), מברסלאו לירושלים, בתי מדרש לרבנים: פרקי מחקר והגות, ירושלים, תשס"ט, עמ' 86 – 99
הערות שוליים

↑  מרדכי ברויאר, "בין סמינר לישיבה", בתוך: המעין, תמוז תשנ"ה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007525168805171  BnF: cb165442931 (data)  GND: 24165-9  ISNI: 0000 0001 1533 751X  LCCN: nr95029813  NKC: ko2016926598  NLA: 35936208  NLP: a0000002432851  SUDOC: 160400619  VcBA: 494/11942  VIAF: 146000046   WorldCat (עם VIAF): 146000046
ג'וזף מ. פרוסקאואר

| --- | --- |

 לידה:  6 באוגוסט 1877 מוביל, ארצות הברית 
 פטירה:  10 בספטמבר 1971 (בגיל 94) ניו יורק, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  בית הספר למשפטים קולומביה 
 בן או בת זוג:  Alice Naumburg 
 
ג'וזף מאייר פרוסקאואר (באנגלית: Joseph Meyer Proskauer ‏ 6 באוגוסט 1877 - 10 בספטמבר 1971) היה עורך דין, שופט, פילנתרופ ופעיל פוליטי יהודי אמריקאי, שותף במשרד עורכי הדין פרוסקאואר רוז.
קורות חיים

פרוסקאואר נולד במובייל, אלבמה למשפחה יהודית בשנת 1877. הוריו היו אלפרד ורבקה פרוסקאואר. בגיל 15, הוא הגיע למנהטן, ניו יורק, כדי ללמוד באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר ראשון מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה ב-1896 ותואר שני בשנת 1899.  הוא התקבל ללשכת עורכי הדין באותה שנה. מאוחר יותר הוענק לו תוארי כבוד מאוניברסיטאות היברו יוניון קולג', דארטמות', ברנדייס, ניו יורק ופורדהאם .
פרוסקאואר התחתן עם אליס נאומבורג ב-14 באוקטובר 1903, ונולדו להם שלושה ילדים: פרנסס, רות וריצ'רד.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, פרוסקאואר וחבר הקימו משרד עורכי דין, שב-1902 התמזג עם "ג'יימס, של ואלקוס" כדי ליצור משרד שלימים הפך ל-"אלקוס, גליסון ופרוסקאואר".
בתחילת הקריירה שלו, פרוסקאואר הפך לידידו של מושל ניו יורק אל סמית' ושימש כיועץ הקמפיין שלו וככותב נאומים. ביוני 1923, סמית' מינה אותו לשופט בבית המשפט העליון בניו יורק כדי למלא את כהונתו שטרם פגה של שופט אחר. בנובמבר 1923 הוא נבחר לכהונה מלאה. ב-1927 הוא מונה לשופט בבית משפט לערעורים וכיהן בתפקיד זה עד שפרש מכס השיפוט ב-1930. לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין והצטרף למשרד "Rose & Paskus", שלימים הפך ל- "פרוסקאואר רוז" (אנ'), ועבד בו במשך 40 שנה עד לפרישתו לגמלאות.
מ-1951 עד 1953, הוא עמד בראש ועדת הפשע של מדינת ניו יורק שחקרה את הפשע המאורגן בעיר ניו יורק, והוא היה מעורב בהקמת ועדת ווטרפרונט .
פרוסקאואר נפטר בשנת 1971 בגיל 94.
אקטיביזם פוליטי

פרוסקאואר היה פעיל בארגונים אזרחיים וצדקה רבים. הוא עמד בראש מספר ארגוני תרבות וצדקה יהודים, כולל רחוב 92 Y, והיה נשיא הוועד היהודי האמריקאי (AJC) מ-1943 עד 1949. הוא המשיך לכהן כנשיא כבוד לאחר תום כהונתו. בשנת 1946 הוא העיד בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל מטעם ההוועד היהודי-האמריקאי.
הערות שוליים

↑  "Judge Joseph M. Proskauer Dies at 94". Jewish Telegraphic Agency.
↑  "Joseph Meyer Proskauer". NYCourts.gov. נבדק ב-2017-08-08.
↑  "Columbia College Today". Internet Archive (באנגלית). p. 38. נבדק ב-2020-08-12.
↑  "Joseph M. Proskauer, 94, Dies; A Judge and Political Adviser". New York Times. 11 בספטמבר 1971. {{cite news}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007266863705171  CiNii: DA15207625  GND: 116305177  ISNI: 0000 0000 8338 9138  LCCN: n89648243  NTA: 163574944  SNAC: w6ff4f98  VcBA: 495/238067  VIAF: 4081100   WorldCat (עם VIAF): 4081100
ג'וזף מאגליוקו

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 ביוני 1898 Portella di Mare, איטליה 
 פטירה:  28 בדצמבר 1963 (בגיל 65) ווסט איסליפ, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 
ג'וזף מאגליוקו (באנגלית: Joseph Magliocco‏; 29 ביוני 1898 – 28 בדצמבר 1963) אשר נודע בכינוי "ג'ו עין הרע" (Joe Evil Eye) היה מאפיונר אמריקני ממוצא איטלקי אשר הנהיג את משפחת פרופאצ'י, אחת מחמש משפחות הפשע בניו יורק. ב-1962 היה מעורב בניסיון של ג'וזף בוננו להשתלט על עולם הפשע הניו יורקי, ניסיון שנכשל ואילץ את מאגליוקו לפרוש מהנהגת המשפחה. הוא נפטר כעבור שנה מהתקף לב.