תיאטרון ביוון העתיקה
מוצא הדרמה

מוצאה של הדרמה היוונית אינו לגמרי ברור. מסורות עתיקות מספרות שהטרגדיה והקומדיה התפתחו מחגיגות הפריון של דיוניסוס, הטרגדיה – מהדיתיראמבוס, שיר וריקוד הלל לאל, והקומדיה – מתהלוכות ה"קומוס" תהלוכות ההוללים השיכורים נושאי הפאלוס. המקור הקדום ביותר שמדבר על כך הוא אריסטו:
מכל מקום, הטרגדיה צמחה מראשית מאולתרת, גם היא וגם הקומדיה, הראשונה מאלה אשר הובילו את הדיתיראמבוס, האחרת מאלה שהובילו את ההופעות הפאליות.
שלמה דיקמן במבוא תרגומו לשבע הטרגדיות של סופוקלס מביא חמש השערות על מוצא הטראגדיה: א. הטראגדיה התפתחה מתוך המקהלות הדיתיראמביות ב. מתוך הדרמה הסאטירית ג. מתוך קינות שהיו נישאות על גיבורים קדומים ד. מתוך הפולחן לפרספונה ודמטר באלוסיס ה. עיבוד דראמטי לאגדות קדומות על גיבורים.
שלמה דיקמן משער שכל המקורות השפיעו על התפתחות הטראגדיה אך היסוד הדיוניסי בולט ביותר.
משמעות המילה טרגדיה ביוונית "שיר תיישים" (תיש ביוונית = טראגוס, שיר = אודֵי), תיש היה סמל פריון של דיוניסוס ומקהלות גברים מחופשים לתיישים עבדו ביוון הקדומה את כוחות הפריון. לפחות זה מצביע על קשר לפולחנים דיוניסיים קדומים, אף שקשה לדעת בוודאות איך הפכו טקסי פריון אלו להיות הבסיס לטרגדיה ולקומדיה.
במאה ה-8 וה-7 לפנה"ס התפשט פולחנו של דיוניסוס ביוון, האל הקדום, אל הפריון, היין והשמחה, הסובל, מת וקם לתחייה, ולהקות של גברים העובדים את האל סיפרו את עלילותיו בשיר ובריקוד שנקרא דיתיראמבוס. לפי המסורת היוונית הפך המשורר אריון, בסוף המאה ה-7 לפנה"ס, את הדיתיראמבוס מאמנות עממית לצורה ספרותית בכך שהעביר את ביצועו לידי מקהלה המופיעה מסביב למזבח האל והוסיף את הדיאלוג – ראש המקהלה שר, המקהלה עונה. בצורה זו הפך הדיתיראמבוס למין בלדה המספרת סיפור.
את הצעד הבא לכיוון הטרגדיה עשה לפי המסורת היוונית תספיס, שחקן ומשורר שהפריד עצמו מהמקהלה ואמר, במקום לשיר, את תפקידו כדמות הרואית, ועל ידי כך הפך לשחקן ולמחזאי היווני הראשון. מחזותיו של תספיס לא שרדו, אך השפיעו על הטירן פייסיסטראטוס להכריז על תחרות טרגדיות במסגרת חגיגות הדיוניסיה העירונית בחסות הפוליס ובמימונה, והתחרות הראשונה נערכה, לפי המסורת, ב-534 לפנה"ס.
כמו כן, פייסיסטראטוס גרם להעלאת האיליאדה והאודיסאה של הומרוס על הכתב לראשונה, ושילבן בתחרויות דקלום בחגיגות הפאנאתנאיה שיסד. פעולה זו הרחיבה את היכרות אזרחי אתונה עם המיתוסים הקדומים ואפשרה את הפיכתם לנושאי המחזות לעתיד לבוא.
פריחתה הפוליטית והמדינית של אתונה הדמוקרטית בשלהי המאה ה-6 ובמחצית הראשונה של המאה ה-5 לפנה"ס השליכה על התפתחות החיים הרוחניים והתרבותיים כפועל ישיר של הקשר ההדוק בין הפוליס לחיי האזרחים, ובמרכזם הטרגדיה שהתפתחה בתקופה זו, העמיקה והעשירה עד שהפכה להיות המחזה הפיוטי הגדול המוכר כיום.
הקומדיה היוונית נולדה כנראה מה"קומוס" – תהלוכה עממית של שיכורים עליזים בחגיגות הפריון של דיוניסוס, שהתפתחה להילולה כפרית של דרמה, שירים, ריקודים וסאטירה. משתתפי התהלוכה היו מתחפשים בתלבושות של בעלי חיים (סוסים, תיישים, צפרדעים) וכשהם חמושים בפסלי פאלוס גדולים, היו מביימים מריבה קולנית ביניהם או פונים בגידופים סאטיריים לקהל.
פעילות זו של המקהלה בקומוס, עדיין ללא פעולה דרמטית ועלילה, הייתה הופעות הקומדיה הקדומות ביותר (קומדיה = שיר אוֹדֵי של הקומוס). לגבי המעבר לשלב הבא קיימות שתי סברות; האחת טוענת שהשחקנים הופרשו מהמקהלה באופן דומה לשחקני הטרגדיה, והעלילה נוצרה בהדרגה תוך כדי תהלוכות משותפות של המקהלה והשחקנים. סברה אחרת מצביעה על המחזה המבדח של הדורים, שהתפתח במגארה ובכפרי הפלופונסוס כעל מי שהתמזג עם הקומוס ליצירת הקומדיה. המחזה הדורי, שעליו יודעים מאריסטו ומציורי כדים מהתקופה, הכיל סיפורים מבדחים מחיי היומיום, שהוצגו בפני הכפריים על ידי שחקנים ללא מקהלה.
הכרתה של הקומדיה כסוג אמנות חדש על ידי הפוליס באתונה הדמוקרטית, ושילובה בחגיגות הלנאיה והדיוניסיה שבהן הוצגה בפני אלפי אנשים (החל מ-486 לפנה"ס), גרמו לה לעלות מדרגה ממחזה היתולים כפרי לכדי יצירה ספרותית של ממש בצורה ובתכנים. מאלתור ליצירה ספרותית, מסאטירה אישית לסאטירה פוליטית וחברתית תרבותית נוקבת, שמשקפת את חיי הפוליס האתונאית על כל רבדיה.