stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חדרי הבית
תקציר העלילה

אברהם נאווי (יובל סגל) גר עם אשתו דסי (אסנת פישמן) ובנו המתבגר דורון (עידו זייד) בדירה חדשה ומרווחת בירושלים לשם עברו לאחריו שהשקיע בה את כל חסכונותיו. דורון הוא בן 14 ושחקן בנבחרת הכדורסל של בית הספר שמאמן המורה לספורט והיסטוריה, דולברג (אריה צ'רנר). דולברג הוא מורה קשוח ונוזף כל הזמן בדורון על משחקו. הוא מטיל עליו לכתוב עבודה על בוכנוואלד.
אברהם הוא קבלן בניין ועסקיו הולכים ומתמוטטים בגלל ניהול כושל ובגלל תאונת עבודה שמשביתה פרויקט בנייה גדול. כדי להמשיך בעבודה הוא פונה לבנק, אבל המנהל גדעון (יפתח קמינר) מסרב לתת לו הלוואה ומציע שימכור את דירתו. אברהם מסרב למכור את דירתו ופונה לשוק האפור אבל גם שם הוא מתקשה להחזיר את ההלוואה עם הריבית הרצינית ואיש השוק האפור (שמואל כהן) מכריח אותו למסור את מכוניתו ומאיים עליו ועל משפחתו. גם ידידו הקבלן יפתח (דן תורג'מן) מסרב לעזור לו.
יחסיו עם דסי רופפים, והיא שעובדת כאחות ב"שערי צדק" נוסעת עם משלחת רפואית לרומניה בעיקר כדי להינתק קצת ממנו. מי שתומך בו בעיקר נפשית הוא גיסו שמואל (דני שטג). כשהנושים מאיימים עליו ועל דורון וממתינים לו למטה, הוא בורח עם דורון לבית משפחתו של שמוליק שם מארחות אותו אשתו אורנה (שרון שטרק) החוזרת בתשובה ושלושת בנותיהם.
אברהם חייב לסוחר חומרי הבניין לויקו (יעקב זדה דניאל) 40.000 ש"ח. לויקו מתעמת אתו אך שמואל מתערב ומכה אותו. לויקו מקלל ומבטיח לחזור עם חברים. אברהם מודיע על המצב לדסי והיא כועסת עליו מאוד אבל לבסוף מחליטה לחזור ארצה ולהתאכסן אצל אחיה.
דורון מודע לכל הצרות של אביו וזה משפיע על משחקו בכדורסל תחת דולברג הקפדן עד שברגע אחד הוא מתפרץ בבכי ודולברג מבין את המצב ומתרכך. דסי אינה רוצה להישאר אצל אחיה והולכת עם דורון לראות דירה שמיועדת להשכרה ומסתבר שזו דירתו הצנועה של דולברג.
מנהל העבודה סלים (ג'מיל ח'ורי) מציע לאברהם לעבוד אצלו ולשלם לאט את חובותיו. הפועל הפצוע תאופיק (מג'ד ביטאר) צועק על אברהם שאין לו מה לאכול.
אברהם נשבר, חוזר לדירת המשפחה ולוקח כמות גדולה של כדורים במטרה להתאבד. דורון מוצא אותו, גורם לו להקיא ודסי מזעיקה מד"א אך אברהם מתאושש ומסרב להתפנות לבית החולים.
למחרת הוא עולה לגג ומנסה לחתוך את הרשת מעל המעקה כדי להתאבד. ברגע זה מגיע לויקו עם שני עוזרים כדי לגבות את החוב. לויקו מודע לעובדה שאברהם ניסה פעמיים להתאבד, מתרכך ומסביר לו את חשיבות החיים.
הסרט מסתיים ללא פתרון לבעייתו של אברהם.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| יובל סגל | אברהם נאווי | קבלן בניין |
| אסנת פישמן | דסי נאווי | אשתו של אברמם |
| עידו זייד | דורון נאווי | בנון של אברהם |
| דני שטג | שמואל נחמיאס | גיסו של אברהם |
| אריה צ'רנר | דולברג | מורה לספורט והיסטוריה |
| שרון שטרק | אורנה נחמיאס | גיסתו של אברהם |
| ג'מיל ח'ורי | סלים | פועל בניין |
| מג'ד ביטאר | תאופיק | פועל בניין |
| דן תורג'מן | יפתח | קבלן |
| יעקב זדה דניאל | לויקו | סוחר חומרי בניין |
| שמואל כהן |  | איש השוק האפור |
| יפתח קמינר | גדעון | מנהל סניף בנק |
הערות שוליים

1 2 3  איתמר זהר, "חדרי הבית": סרט המתיימר להיות ריאליסטי, אבל חושש ללכת עד הסוף, באתר הארץ, 17 במאי 2017
↑  ערן רולניק, חדרי האַלבֵּיתִי, באתר הארץ, 25 ביוני 2017
↑  נירית אנדרמן, הסרטים "אבינו" ו"וסופת חול" מובילים את רשימת המועמדים לפרסי אופיר, באתר הארץ, 10 באוגוסט 2016
↑  אורי קליין, "חדרי הבית" הוא הסרט הטוב ביותר של איתן גרין, באתר הארץ, 4 במאי 2017
שמוליק דובדבני, ביקורת סרט: "חדרי הבית" - הסגידה הבורגנית לדירה, באתר ynet, 5 במאי 2017
תומר קמרלינג, ‏חצי עבודה, באתר ‏מאקו‏, 4 במאי 2017
↑  Lewie Pollis, The Room as Late-Capitalist Critique, www.thelewsletter.lewispoll.is (באנגלית)
↑  שמוליק דובדבני, ביקורת סרט: "חדרי הבית" - הסגידה הבורגנית לדירה, באתר ynet, 4 במאי 2017
חמדה (סרט)

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 בימוי:  שמי זרחין
 הופק בידי:  משה אדרי, לאון אדרי
 תסריט:  שמי זרחין
 עריכה:  עינת גלזר-זרחין
 שחקנים ראשיים:  ששון גבאי אסי לוי  מאור לוי
 מוזיקה:  גל לב
 צילום:  איציק פורטל
 מדינה:  ישראל ישראל
 חברה מפיצה:  יונייטד קינג
 הקרנת בכורה:  2024
 משך הקרנה:  125 דקות
 שפת הסרט:  עברית
 סוגה:  סרט דרמה 
 דף הסרט ב־IMDb
 
חמדה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2024 בכתיבה ובימוי של שמי זרחין, עם ששון גבאי, אסי לוי ומאור לוי בתפקידים הראשיים. זהו שיתוף פעולה חוזר בין זרחין, גבאי ולוי לאחר "אביבה אהובתי" משנת 2006. העלילה עוקבת אחר זוג נשוי העובר משברים קשים אבל האהבה ביניהם חזקה ומנצחת.
את שיר הנושא של הסרט, "חמדה" (מילים: שמי זרחין, לחן: גל לב), מבצעת גלי עטרי.
תקציר העלילה

ששי (ששון גבאי) ואפי (אסנת לוי) הם זוג נשוי שגר במושב בגליל. ששי בן 73 ואפי בת 51. אין להם ילדים משותפים. ששי היה נשוי ללבנה (לבנה פינקלשטיין) והם הורים לדרור (רועי אסף) ולרותם (ליטל שוורץ).
ששי ואפי מתמודדים עם מספר בעיות:
ששי סובל מהפרעה בזקפה לאחר שעבר ניתוח ערמונית קשה. הם מתייעצים עם אורולוג (איציק כהן) שמייעץ לששי טיפול השתלת תותב לפין עם משאבה אך ששי דוחה זאת ואפי מקבלת את דעתו של בעלה.
הבן האלמן דרור שמכור להימורים, נאלץ לברוח לבריסל יחד עם בנו עומרי (מאור לוי) וששי, אפי ולבנה עושים מאמצים לשלם את חובותיו. ששי עובד בבוקר עם חמיד (שאדי מרעי), על משאית הממחזרת בקבוקים ובערב הוא שומר בספרייה המקומית. אפי עובדת בבוקר בטיפול בהידרותרפיה בשיטת ואטסו ובערב היא מדריכת מוזיקה במתנ"ס ומתכננת כעת את חגיגת חנוכה. בבית הם גם מכינים כיסונים ממולאים למעדניה של עמי (גיא אריאלי).
דוד דהאן (עדי אלון), חייל פצוע שזכה לצל"ש מגיע לטיפול ואטסו ומזכיר לאפי כי היא פיתתה אותו כשהיה בן 17. אפי נסערת אך ששי מגבה אותה.
עומרי מגיע מבריסל ומפתיע את ששי ואפי. יחסם אליו הוא עם מעלות ומורדות ולבסוף הם מוכנים שיישאר אצלם אך דרור נקלע שוב לחובות הימורים ועומרי מחליט לחזור אליו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ששון גבאי | ששי |  |
| אסי לוי | אפי |  |
|  מאור לוי | עומרי | בנו של דרור |
| ליטל שוורץ | רותם | בתו של ששי |
| רועי אסף | דרור | בנו של ששי |
| עדי אלון | דוד דהאן |  |
| לבנה פינקלשטיין | לבנה | גרושתו של ששי |
| לוטם טושינסקי | נטע | בתה של רותם |
| שאדי מרעי | חמיד |  |
| גיא אריאלי | עמי |  |
| דוד שאול |  | גיטריסט במתנ"ס |
| ח'אולה חאג'-דיבסי | נדיה | מנהלת מתנ"ס |
| אמיר חורי | אמיר | זמר במתנ"ס |
| מיקי פלג רוטשטיין | רות | אמא של דוד |
| איציק כהן | ד"ר יוסי ענב | אורולוג |
| דניאל מורשת | אודי | מנהל ההידרותרפיה |
| נועה כרמי | נוגה |  |
הערות שוליים

↑   גלי עטרי - חמדה, סרטון  באתר יוטיוב (אורך: 03:42)
אריה לייב לנדא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1895 תרנ"ה איזביצה, רפובליקת פולין 
 נרצח:  אפריל 1943 (בגיל 48 בערך) ניסן תש"ג ורשה, גנרלגוברנמן 
 תקופת הפעילות:  ? – אפריל 1943 
 
הרב אריה לייב לנדא (תרנ"ה, 1895 - ניסן תש"ג, אפריל 1943) היה ראש ישיבה בישיבת חכמי לובלין ורב העיירה קולבייל שבפולין. נספה בשואה.
ביוגרפיה

נולד באיזביצה להרב ישראל איסר שמחה לנדא, רב העיירה. בשל כישרונו, לא למד במסגרת רשמית, אלא למד באופן עצמאי ועם אביו, עד לנישואיו. נשא לאישה את בתו של הרב ישעיהו קאליש, בנו של האדמו"ר הזקן מאמשינוב. לאחר נישואיו דר שנים ספורות בפשיסחה, אז מקום מושבו של חותנו, ולמד באופן עצמאי, כשהוא נסמך על שולחן חותנו.
בשנת תרפ"ב מונה לכהן כרב בעיירה קולבייל, עיירה קטנה הסמוכה לוורשה, בה התגוררו אז כמה מאות משפחות יהודים. בשנת תרצ"ה, יותר משנה אחרי פטירתו של רבי מאיר שפירא, מונה לכהן תמורתו כראש ישיבה בישיבת חכמי לובלין. שם נודע בכושר הסברתו והוראתו, הגם שלא למד מעולם בישיבה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, היה בעיירת מגוריו מכיוון שהיו אלו ימי חופשה ולא היה בישיבה. כשהחלו הפולנים לכבוש את ורשה, גירשו הגרמנים את יהודי העיירות הסמוכות אל עבר מינסק. עקב חולשתו של הרב ותנאי מזג האוויר כשל כוחו מלכת, ונישא על כתפי בני קהילתו עד למינסק. לאחר תקופה הורשה, יחד עם כל יהודי האזור, לחזור לעיירתו.  כאשר הגיעו הגרמנים לפנות את יהודי המקום למחנות השמדה, התחבא יחד עם בתו. בתשרי תש"ג, הצליחו לברוח כל יהודי המקום לוורשה, בה שהו עד פרוץ מרד גטו ורשה. באפריל 1943 במהלך המרד, נספה יחד עם החבורה שאיתה הוא למד בוורשה.
לקריאה נוספת

אלה אזכרה, חלק א' - הרב ר' אריה ליב לנדא - קולביל.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 569146461539827731190   WorldCat (עם VIAF): 569146461539827731190 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
טמאני הול

| --- | --- |

סמל הטמאני הול
 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  44 Union Square, Tammany Hotel, Tammany Hall 
 יושב ראש:  ארון בר 
 תקופת הפעילות:  12 במאי 1789 – 1967 (כ־177 שנים) 
 
הטמאני הול (באנגלית: Tammany Hall), שנודע גם כאגודת סנט טמאני (Society of St. Tammany), וכבניו של סנט טמאני (Sons of St. Tammany) או המסדר הקולומביאני (Columbian Order), היה ארגון פוליטי בעיר ניו יורק שנוסד בשנת 1786 ונרשם ב-12 במאי 1789 כ"אגודת טמאני". הגוף היה קבלן הקולות המרכזי של המפלגה הדמוקרטית ומילא תפקיד מרכזי בשליטה בפוליטיקה של ניו יורק העיר ושל ניו יורק המדינה ועזר למהגרים, בעיקר לאלו ממוצא אירי, לטפס במעלה הפוליטיקה האמריקאית החל מהמאה השמונה עשרה עד לשנות השישים של המאה ה-20. הגוף בדרך כלל שלט במינויים הפוליטיים ובמועמדים הדמוקרטיים במנהטן, החל מהיבחרו של פרננדו ווד (Fernando Wood) בשנת 1854 לראשות עיריית ניו יורק, והשתמש במשאביו כדי לבנות גרעין חזק של מנהיגי מחוזות נאמנים; אחרי 1850, רוב חבריו היו אירים קתוליים.
אגודת טמאני צמחה כמרכזה הפוליטי של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בעיר בתחילת המאה ה-19. אחרי 1854, האגודה הרחיבה את שליטתה הפוליטית עוד יותר כשהשיגה את תמיכת קהילת המהגרים הגדלה של העיר, שהייתה חוט השדרה הפוליטי שלה. הקהילה העסקית העריכה את נכונות האיגוד, בעלות סמלית, לדחוף לאישור פרויקטים ולהוביל לצמיחה כלכלית מהירה, והבוסים המקומיים של האגודה שירתו כקבלני קולות וסיפקו טובות הנאה לבוחרים. החל מ-1872 לטמאני היה "בוס" אירי קתולי, וב-1928 היה תומך הטמאני, מושל ניו יורק אל סמית', המועמד הדמוקרטי לנשיאות. עם זאת, הטמאני הול גם הוביל למתן טובות הנאה ולשחיתות פוליטית, שנודעה לשמצה תחת שלטונו של ויליאם "בוס" טוויד באמצע המאה ה-19. עד 1880, הטמאני בנה מועדונים מקומיים שמשכו פעילים חברתיים מהמעמד הבינוני והמיעוטים האתניים. בזמנים שקטים, הגוף השתמש בתומכיו הנאמנים כדי לקבוע את המדיניות במנהטן; הוא גם שיחק תפקיד מרכזי במועצה המחוקקת באולבני.
צ'ארלס מרפי (Charles Francis Murphy) היה הבוס השקט אך היעיל של טמאני מ-1902 עד 1924. "טים הגדול" סאליבן היה המנהיג של טמאני הול ברחוב באוורי, והדובר בבית המחוקקים של המדינה. בתחילת המאה העשרים מרפי וסאליבן קידמו את הטמאני כגוף שארגן עצמו מחדש למען מעמד הפועלים. כך הדפו האשמות על שחיתות וזכו לתמיכה בקרב מעמד הביניים. באותו הזמן רוברט פ. וגנר האב הפך לסנטור חזק, ואל סמית' כיהן מספר כהונות כמושל המדינה, והיה מועמד הדמוקרטי לנשיאות ב-1928.
השפעת הטמאני הול דעכה מ-1930 עד 1945 כאשר הפסידה במאבקה נגד פרנקלין דלאנו רוזוולט, מושל המדינה בין 1928 ל-1933, ולאחר מכן נשיא ארצות הברית עד 1945. ב-1932 נאלץ ראש העיר ג'ימי ווקר (Jimmy Walker) להתפטר מתפקידו כשנחשף שלקח שוחד מהטמאני. רוזוולט שלל מהטמאני סמכויות רבות שניתנו לו. פיורלו לה גוארדיה הרפובליקני נבחר כראש העיר בכוחות משותפים של שתי המפלגות, והפך לראש העיר הנבחר הראשון שהתנגד במוצהר לטמאני. בשנות ה-50 התחיל כוחו של הטמאני להתעורר מחדש תחת הנהגתו של קרמיין דה סאפיו (Carmine DeSapio), אולם מולו התייצבה אופוזיציה מתוך המפלגה הדמוקרטית בהנהגת אלינור רוזוולט, הרברט ליהמן, והוועידה הדמוקרטית לענייני הבוחרים בניו יורק. באמצע שנות השישים, הארגון חדל להתקיים.
היסטוריה > תמיכה במהגרים

הבסיס האלקטורלי של האגודה היה בעיקר קהילת המהגרים של ניו יורק, שתמכה בה בתמורה לעזרה חומרית. לפני הניו דיל, השירותים החברתיים שהטמאני וקבלני קולות אחרים סיפקו היו הבסיס למערכת הרווחה. התמיכה שהטמאני נתן למהגרים, שרבים מהם חיו בעוני קיצוני וקיבלו אך מעט סיוע ממשלתי, כיסתה שלושה תחומים מרכזיים. ראשית, הטמאני סיפק את האמצעים לקיום החומרי בשעת חירום: מזון, פחם, שכר דירה או עבודה. שנית, הטמאני שימש כמתווך רב עוצמה בין המהגרים לבין המדינה. כדוגמה למעורבותו בחייהם של האזרחים, במהלך יום אחד, אחד מאנשיו סייע לקורבנות שרפה; הבטיח את שחרורם של שישה "שיכורים" על ידי הגנה עליהם בפני שופט; שילם את שכר הדירה של משפחה ענייה כדי למנוע את פינויים ונתן להם כסף לאוכל; סידר עבודה עבור ארבעה אנשים; השתתף בהלוויות של שניים מהפעילים באגודה (אחד איטלקי, האחר יהודי); השתתף בבר-מצווה; ונכח בחתונה של זוג יהודים מהרובע שלו.
הטמאני הול גם שימש ככלי לשילוב המהגרים בחברה בכך שהכיר להם את החברה האמריקנית ואת מוסדותיה הפוליטיים, ועזר להם להתאזרח. דוגמה אחת הייתה תהליך ההתאזרחות שארגן ויליאם טוויד (אנ'). תחת שלטון טוויד, הוקמו "ועדות התאזרחות". ה"ועדות" היו מורכבות בעיקר מעובדים ופוליטיקאים מהטמאני, ותפקידיהם היה למלא ניירת, לספק עדים, ולהלוות כסף למהגרים עבור דמי אזרחות. השופטים ושאר הפקידים בעיר שוחדו כדי לפעול ביחד עם הוועדות. בתמורה לכל העזרה הזאת, המהגרים הבטיחו לטמאני הול שיתמכו במועמדיו. עד 1854, התמיכה שהטמאני הול קיבל מהמהגרים ביססה את מעמדו כגוף החזק בפוליטיקה של ניו יורק. עם היבחרו של פרננדו ווד (אנ') לראשות העיר בשנת 1854, הטמאני הול שלטו בפוליטיקה של ניו יורק עד שפיורלו לה גוארדיה ניצח בבחירות לראשות העיר בשנת 1934.
היסטוריה > תקופת טוויד

שליטת הטמאני על הפוליטיקה בניו יורק סיטי התחזקה באופן משמעותי תחת טוויד. בשנת 1858, טוויד ניצל את המאמצים של הרפובליקנים לנטרל את הדמוקרטים כדי להשיג משרה בוועדת המפקחים של המחוז (שהשתמש בה כקרש קפיצה לתפקידים אחרים), ומינה את חבריו למשרות שונות. מתוך עמדה זו של כוח, הוא נבחר להיות ה"צ'יף הגדול" של טמאני, ובתפקידו זה השתלט על השלטון בעיר. כשחבריו נבחרו להיות ראש העיר ומושל המדינה, טוויד הצליח להרחיב את השחיתות ואת השוחד בקרב אנשי ה"כנופיה" שלו כמעט אל כל ממסד בעיר. אף על פי שטוויד נבחר למועצת העיר, כוחו האמיתי היה שליטתו במינויים הפוליטיים למשרות שונות בעיר. המשרות נתנו לו גישה לקבלנים ולתקציב של העיר, וכך הוא שלט בתוכניות העבודה הציבורית. דבר זה עזר לכיסו שלו ולכיסם של חבריו, אבל גם סיפק מקומות עבודה עבור המהגרים, בעיקר האירים, שהיו חוט השדרה הפוליטי של הטמאני.
תחת שליטתו של "בוס" טוויד, העיר התרחבה לתוך אפר איסט ואפר ווסט סייד של מנהטן, החלה בניית גשר ברוקלין, הוקצתה קרקע להקמת מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, נבנו בתי יתומים ובתי תמחויי, והשירותים החברתיים – שסופקו ישירות בידי המדינה ובאופן עקיף בידי קרנות צדקה – הורחבו לרמה חסרת תקדים. כל הפעילות גם גרפה רווחים נאים לטוויד ולחבריו. הם גם כרתו ברית עם האליטה העשירה של העיר, שנשאפה אל מעגל השחיתות, או שסבלו אותה בגלל יכולת הטמאני לשלוט במהגרים, מהם האליטה חששה.
לכן, כשהטמאני הפגין חוסר יכולת לשלוט בפועלים האירים במהלך עימות בין קתולים ופרוטסטנטים ב-1871, טוויד החל ליפול. מסעות פרסום כדי להפיל טוויד, שנוהלו על ידי ה-"New York Times" ותומאס נאסט, החלו לצבור תאוצה בעקבות המהומות, ויודעי דבר החלו להדליף את סיפורי השחיתות לעיתונות.
טוויד נעצר ונשפט בשנת 1872. הוא מת בכלא, ומתנגדיו השתלטו על העיר ועל העירייה. לאחר מעצרו של טוויד, הטמאני שרד, אולם כבר לא נשלט רק בידי הפרוטסטנטים והיה תלוי עכשיו במנהיגות הבוסים מהמוצא האירי.
היסטוריה > 1870-1900

לטמאני לא לקח זמן רב להתאושש מנפלית טוויד. הרפורמות דרשו בדק בית כללי, והשריף לשעבר, ג'ון "הישר" קלי (אנ') נבחר להיות המנהיג החדש. קלי לא היה מעורב בשערוריות של תקופת טוויד, וגם היה דתי קתולי שהיה קשור בנישואין לארכיבישוף. הוא ניקה את הטמאני מנאמני טוויד, וחיזק את שליטתו בארגון. ההצלחה שלו בהחייאת המנגנון המפלגתי השתלמה בבחירות של 1874, כשמועמד הטמאני, ויליאם ויקהם (אנ'), הדיח את המועמד הרפורמיסטי המכהן והבלתי אהוד, ויליאם אווימייר, ובאופן כללי הדמוקרטים ניצחו בבחירות, וכך הטמאני השתלט שוב על העיר.
היסטוריה > 1870-1900 > הבחירות לעירייה בשנת 1886

הבחירות לראשות העירייה בשנת 1886 היה חשובות עבור הארגון. פעילי איגוד עובדים ייסדו את מפלגת העבודה המאוחדת (ULP), שבחרה בכלכלן הפוליטי הנרי ג'ורג', מחבר הספר "קידמה ועוני", כמועמדה. ג'ורג ' היסס בתחילה לרוץ לתפקיד, אבל השתכנע לעשות זאת לאחר שהטמאני הציעו לו בחשאי מושב בקונגרס אם לא יתחרה במירוץ. הטמאני לא ציפו שג'ורג' יבחר, אבל ידעו שמועמדותו והמפלגה החדשה איימו על מעמדם כנציגי מעמד הפועלים.
לאחר שגרמו לג'ורג' לרוץ לבחירות, הטמאני נאלצו להציב נגדו מועמד חזק, ולכן נדרשו לשתף פעולה עם הכנסייה הקתולית בניו יורק, כדי להשיג את תמיכת המצביעים האירים ממעמד הביניים. ריצ'רד קרוקר, יד ימינו של קלי, ירש אותו בתפקיד המנהיג, וגם הוא הבין שנדרש שיתוף פעולה מלא בתוך המפלגה הדמוקרטית כדי לעצור את ג'ורג' ואת ה-ULP, שיכלו לארגן את הפוליטיקה במבנה מעמדי, ולא אתני, כפי שהטמאני העדיפו. כדי לשלב בין קבוצות שונות, קרוקר בחר באברם יואיט כמועמד הדמוקרטי לראשות העיר. לא רק שיואיט היה המנהיג של האישים שלא היו מהטמאני במפלגה בניו יורק, אלא שגם היה חתנו של נדבן ידוע והיה בעל מוניטין ישר. הרפובליקנים, מצידם, בחרו בתיאודור רוזוולט, חבר בית המחוקקים של המדינה לשעבר.
בסופו של דבר, יואיט ניצח בבחירות, כשג'ורג' השיג יותר קולות מרוזוולט, שהשיג פחות ממה שהרפובליקנים קיבלו בדרך כלל. העתיד של תנועת ה-ULP נראה מבטיח, אולם המפלגה התפרקה במהירות ולא השפיעה על הפוליטיקה במדינה. הטמאני שוב ניצח. יותר מכך, קרוקר הבין שהוא יכול לנצל את השיטות שה-ULP השתמשו בהן במהלך הבחירות. כיוון שכוחם של הטמאני הול היה במסבאות, המפלגה החלה מארגנת פגישות, תהלוכות, כנסים במועדונים וכנסים מחוזיים, ויצרה תרבות פוליטית משל עצמה כדי להריץ את מסע הבחירות שלה. קרוקר ניצל זאת, ויצר מועדונים פוליטיים במקום המסבאות, וגם מימן טיולים ופיקניקים למשפחות כדי להשפיע על נשים וילדים. הטמאני החדש נראה היה מכובד יותר, ופחות קשור לכנופיות. השיטה החדשה גם פישטה את העזרה למהגרים: על המהגר היה פשוט להצטרף למועדון, ומתנדב בא לתמוך בו.
יואיט התברר כראש עיר נוראי, בשל אישיותו והנייטיביזם שהפגין, ובשנת 1888 הטמאני בחרו במועמדו של קרוקר, יו ג'יי גראנט, שהפך לראש העירייה האירי הראשון בניו יורק. גרנט הותיר לקרוקט יד חופשית בחוזים ובמשרדים של העיר, וכך נוצר מנגנון תמיכה אדיר, מעבר לכל מה שטוויד חלם עליו, מצב אשר נמשך תחת יורשו של גרנט, תומאס פרנסיס גילרוי. עם משאבים רבים של כסף וכוח אדם – 1,200 איש – קרוקר היה מסוגל לנטרל את מתנגדי הטמאני בתוך המפלגה לצמיתות. הוא גם השיג זרם הכנסות חדש מהקהילה העסקית, שסופק בעזרת ריכוז השוחד: במקום לשחד בעלי תפקידים בודדים, העסקים, במיוחד השירותים הציבוריים, יכלו לגשת ישירות אל הטמאני ולשלם, והטמאני הפנה את הכסף לפי צרכיו; הטמאני השתלט על כל המנגנון של העיר.
קרוקר שילב כוחות גם עם הפועלים, ודחף לתיקוני חקיקה שפייסו אותם, כך ששוב הטמאני נראה כידיד הפועלים – אף על פי שתמיד הקפיד לשמור על חזות פרו-עסקית של תמיכה בכלכלת לסה פר והורדת מיסים. הטמאני שוב השפיע על המועצה המחוקקת של המדינה, והקים מערכת תמיכה מסועפת. הבוס הרפובליקני, תומאס פלאט, אימץ את אותן שיטות, ושני הגברים ביניהם למעשה שלטו במדינה.
היסטוריה > 1870-1900 > הבחירות לעירייה בשנת 1894

בשנת 1894, הטמאני נפגעו בשל שימועים ציבוריים על השחיתות במשטרה, ומועצת העיר ארגנה ועידה שנועדה לשבור את כוחו של הטמאני. היא הייתה מלאה בחלק מהאנשים העשירים ביותר בעיר – כולל ג'יי. פי. מורגן, קורנליוס ואנדרבילט, ואליהוא רוט, בין היתר – ותמכה בוויליאם סטרונג, מיליונר אחר, לראשות העיר. כך נאלץ המועמד המקורי של הטמאני, נתן שטראוס, שהיה מהבעלים של מייסיס, לפרוש ממערכת הבחירות מחשש שיוחרם בידי האליטה של ניו יורק. הטמאני שוב תמכו ביו גרנט, על אף שהוכתם בפומבי בידי השחיתות המשטרתית. בעזרת הכסף של הוועדה, מסע בחירות יעיל ואסטרטגיה לא מוצלחת מצד גרנט, סטרונג ניצח בבחירות בקלות, וניהל את העיר במשך שלוש שנים תחת עקרונות "עסקיים", כשהוא מחויב לממשל יעיל ולהחזרת המוסר אל העיר. הבחירות עצמן היו ניצחון גדול לרפובליקנים: לוי מורטון (אנ'), בנקאי מיליונר ממנהטן, הפך למושל, והמפלגה זכתה ברוב במועצה המחוקקת.
אולם עדיין לא היה ניתן לרסן את הטמאני לזמן רב, ובשנת 1898 קרוקר, בעזרת מותו של הנרי ג'ורג' שחיסל את הרעיון להקים מחדש תנועת פועלים בעיר, העביר את המפלגה הדמוקרטית מספיק שמאלה כדי לזכות בתמיכת הפועלים, והצליח למשוך בוחרים שהתנגדו לניסיון להטיל איסור על שתיית אלכוהול וראו בכך ניסיון לאכוף את תרבותם של הפרוטסטנטים על המיעוט. מועמד הטמאני, רוברט א. ואן ויק, ניצח בקלות את סת ' לו, המועמד הרפורמטור, ושוב הטמאני שלטו בניו יורק.
למרות התבוסות המזדמנות, הטמאני היה מסוגל באופן עקבי לשרוד ולהצליח. תחת מנהיגים כגון צ'ארלס פרנסיס מרפי וטימותי סאליבן, הוא שמר על השליטה במפלגה הדמוקרטית בעיר ובמדינה.
המאה ה-20 > קבלני קולות נגד רפורמטורים

הפוליטיקה בעיר בין 1898 ל-1945 סבבה סביב העימותים בין קבלני הקולות והרפורמטורים. בזמנים שקטים יותר קבלני הקולות זכו לתמיכה מוצקה ובדרך כלל שלטו בענייני העיר והרבעים שלה; הם גם שיחקו תפקיד מרכזי במועצה המחוקקת באלבני. החל מ-1880, למשל, הטמאני הקים רשת גדולה של מועדונים מקומיים שמשכו מיעוטים ממעמד הביניים. אולם בעתות משבר, בעיקר במיתון של שנות התשעים של המאה ה-19, ובמהלך המשבר הכלכלי העולמי בשנות השלושים, הרפורמטורים השתלטו על משרות חשובות, בעיקר על משרת ראש העיר. הרפורמטורים מעולם לא הציגו חזית אחידה: הם היו מורכבים מקבוצות אזרחיות רבות, שלכל אחת מהן היה סדר יום שונה. רובם היו גברים ונשים משכילים ממעמד הביניים, בדרך כלל ממקצועות חופשיים, שלא אהבו את השחיתות. שיתוף הפעולה ב-1898 הכפיל את כוחם של הרפורמטורים, כל עוד הצליחו לשמור על מטרות משותפות.
לא היה מנגנון מפלגתי עירוני. במקום, מנגנונים מפלגתיים התפתחו בכל הרבעים של העיר, והבולט ביותר היה במנהטן. הם בדרך כלל היו ארגונים מקומיים חזקים, שנודעו כ"מועדונים פוליטיים", ועם מנהיג בולט שכונה "בוס". צ'ארלס מרפי (אנ') היה הבוס היעיל אך השקט של הטמאני הול בין 1902 ל-1924. "טים הגדול" סאליבן היה מנהיג הטמאני ברובע באוורי, והדובר במועצה המחוקקת. הארגונים הרפובליקניים המקומיים היו חלשים מאוד, אבל הם שיחקו תפקידי מפתח בגיבוש קואליציות נגד הטמאני הול. הם ניסו לקבל השראה מאלבני ומוושינגטון. סת' לואו, נשיא אוניברסיטת קולומביה, נבחר כראש העיר כנגד הטמאני בשנת 1901. אולם היה חסר לו מגע עם העם, והוא איבד את תמיכת הפועלים כשהסכים לדרישות להגביל צריכת אלכוהול.
מ-1902 עד למותו ב-1924, צ'ארלס מרפי היה הבוס של טמאני. מרפי רצה לטהר את התדמית של הטמאני, ומימן רפורמות פרוגרסיביות לטובת מעמד הפועלים בעזרת שני תלמידיו, המושל אל סמית' ורוברט פ. וגנר. אד פלין, בן חסותו של מרפי שהפך לבוס בברונקס, אמר שמרפי תמיד טען שאסור לפוליטיקאים להתערב בהימורים או בזנות, ולהתרחק מכל מעורבות במשטרה או במערכת החינוך.
אתגר חדש לטמאני הגיע מצד ויליאם רנדולף הרסט, מו"ל רב עוצמה שרצה להיות נשיא. הרסט נבחר לקונגרס בתמיכת הטמאני, הובס במירוץ לראשות העיר לאחר ריב מולם, וזכה לתמיכתם כשניסה להיבחר לתפקיד מושל ניו יורק. הרסט הצליח לשלוט בראש העיר מטעם הטמאני, ג'ון היילן (1917-1925), אבל הוא איבד שליטה כאשר סמית' ווגנר מנעו מהיילן לזכות שוב במועמדות ב-1925. הרסט עבר לקליפורניה.
המאה ה-20 > לה גוארדיה נכנס, הטמאני מפסיד: 1933 עד 1945

ב-1932, המנגנון נפגע פעמיים כשראש העיר ג'יימס ווקר נאלץ להתפטר מתפקידו בעקבות שערורייה, ואילו דמוקרט רפורמטור נלהב, פרנקלין דלאנו רוזוולט, נבחר לנשיא ארצות הברית. מנהיג הטמאני הול ג'ון פ. קרי, והבוס מברוקלין ג'ון מקוי, שיתפו פעולה כדי לתמוך במועמדותו של אל סמית'. רוזוולט הסיר מהטמאני את סמכויותיו בתחום הרווחה, שהורחבו תחת ה"ניו דיל", והעביר אותן במקום זאת לאד פלין, הבוס של הברונקס שמחוזו היה נקי משחיתות. רוזוולט עזר לרפובליקני פיורלו לה גוארדיה להיבחר לראשות העיר בשיתוף פעולה, והקטין עוד יותר את כוחם של הטמאני. לאחר שהפך לראש העיר, לה גוארדיה ארגן מחדש את הקבינט באישים לא-מפלגתיים וניסה לנקות את הממשלה.
בתור ראש העיר, לה גוארדיה הוביל בהצלחה את המאמץ בניקוי העיר וקבע ייצוג יחסי במועצת העיר, שעבר במשאל בשנת 1936. לאחר כניסת החוק החדש לתוקף ב-1938, הוקמה מועצה עירונית חדשה. לה גוארדיה מינה רבים מנאמניו אל התפקידים, וכוחו של הטמאני הול ירד לשפל. ב-1937, לה גוארדיה הפך לראש העיר הראשון שהתנגד לטמאני ונבחר מחדש, ונבחר שוב ב-1941, לפני שפרש ב-1945. תקופתו הארוכה החלישה את הטמאני.
הטמאני היה תלוי בחוזים ממשלתיים, עבודות, מערכת הרווחה, שחיתות, ובסופו של דבר, ביכולת מנהיגיו לשלוט במועמדים הדמוקרטיים. לאחר ירידת קרנן של תוכניות סיוע כמו מנהל העבודה והקדמה, וחיל השימור האזרחי, כוחו נחלש, כיוון שהטמאני השתמש בתוכניות כדי לקבל תומכים. חבר הקונגרס כריסטופר "כריסטי" סאליבן היה ה"בוס" האחרון לפני קריסת הטמאני.
להיות כוכב

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ארנון צדוק
 הופק בידי:  דורון ערן
 תסריט:  חיים אידיסיס, בנצי אידיסיס
 עריכה:  יובל מנצורה
 שחקנים ראשיים:  ארנון צדוק אלונה טל
 מוזיקה:  מיקי גבריאלוב, אריק רודיך, דוד קריבושי
 צילום:  בועז יהונתן יעקב
 מדינה:  ישראל ישראל
 הקרנת בכורה:  3 ביולי 2003
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  עברית טורקית
 דף הסרט ב־IMDb
להיות כוכב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2003 בבימויו של ארנון צדוק, עם ארנון צדוק ואלונה טל בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי חיים ובני אידיסיס, והוא מבוסס על סיפורים אמיתיים של בני נוער מ"בית השנטי".