stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יאנוש קומלוש
יצירותיו הספרותיות

מדינה נבגדת (הכיבוש הגרמני בשנת 1945 וכרוניקה היסטורית וניתוח תקופת ההורטי, 1961)
יותר עם סיבה מאשר בלעדיה (1962)
הצד השלישי של המטבע (1964)
רק מאה השנים הראשונות קשות (1965)
למה לנפח אריה? (1966)
על הביקורת. 1959/60; בית הספר לעיתונאות של האגודה הלאומית לעיתונאים הונגרית, 1966
עדן סגורה (מחזה, 1967)
אתה לא יכול ללכת בלי מטרה (הומור, סצנות, 1967)
בעיניים פקוחות (מחקרים, ביקורות; סגד, 1969)
הראש שלנו הוא ראש (הומור, 1970)
מיקרוסקופ ; ההתאחדות הלאומית של עיתונאים הונגרים, 1972
אירופה אקספרסː הכלה חשבה שהיא סוס. 1973 (ספריית שחקנים קטנה)
כמה פעמים עלי לומר? (הומור, 1974)
מים צלולים בראש (הומור, 1981)
פרסים והוקרה

פרס פרנץ רוז'ה דרג ראשון (1961)
טבעת קארינתי (1976)
פרס האמן המצטיין (1975)
לקריאה נוספת

Kertész Péter: A Komlós; Ulpius Ház, Bp., 2002
Bálint László: A kommunista párt öklei. Államvédelmi és állambiztonsági tisztek Szegeden és Csongrád megyében 1944–1990. Budapest, 2014, Kárpátia Stúdió. 128–130. p.
Blasszauer Róbert: A pécsi „Sahti-per”, Pécsi Szemle, 2006, tél. p. 60-81.
Tabajdi Gábor: Kis állambiztonsági topográfia, Betekintő 2. 2011/1. szám [7]
A szovjet megszállástól a fordulat évéig; Sulinet, Örökségtár/Települések értékei/Szeged/Köztörténet [8]
Cserényi-Zsitnyányi Ildikó: Az Államvédelmi Hatóság szervezeti változásai (1950–1953), Betekintő, 2009/2 [9]
Kubinyi Ferenc: A kabaré kapitánya, Pesti Hírlap, 1991. október16.
Magyar színházművészeti lexikon [10]
Ki kicsoda a magyar irodalomban? Tárogató Könyvek ISBN 963-8607-10-6
Ki kicsoda a magyar irodalomban? Könyvkuckó Kiadó, Budapest, 1999 ISBN 9-638157-91-7
ראו גם

יאנוס קומלוש – ארכיון תמונות דיגיטליות
סופרים הונגרים עכשוויים
מאגר התיאטרון. המוזיאון הלאומי והמכון להיסטוריה של התיאטרון
הערות שוליים

1 2 3  Bálint László: A kommunista párt öklei. Államvédelmi és állambiztonsági tisztek Szegeden és Csongrád megyében 1944–1990. Budapest, 2014, Kárpátia Stúdió. 128–130. p.
↑  Sinkovics Ferenc: Rutinszerűen megküldtek bizonyos anyagokat, Magyar Hírlap, 2012. április 12. >>
1 2  Komlósné Molnár Klára 55-60. p.; in Kertész Péter: A Komlós.
↑  Surányi Lili 254. p. in Kertész Péter: A Komlós.
↑  Szilágyi János 265. p. in Kertész Péter: A Komlós.
1 2  Harkányi Endre 350. p. in Kertész Péter: A Komlós.
1 2 3 4 5  Schweitzer József, 23-29. p., Kertész Péter: A Komlós
1 2 3 4  Dr. Ilkei Csaba: Televíziósok, rádiósok és az állambiztonság. 176-186. old. Szerzői kiadás, Budapest, 2015.
↑  Komlós János: Tiszta vizet a fejekbe / Látogatás, 8-9. old.; Szépirodalmi Könyvkiadó, 1981
↑  Apai nagyapja működési Bizonyítványa, Nagyszombat, Kerületi Főrabbiság, fotó, in Kertész Péter: A Komlós, 218. p.
↑  Kertész Péter: A Komlós, 5. p.
↑  Osztálykép, apai nagyapjával, mint osztályfőnökével, Kertész Péter: A Komlós, 220. p.
1 2  Molnár Gál Péter, in A Komlós, 175-185. p.
↑  Várkonyi Tibor, 45-46. p., in A Komlós
↑  Rényi Péter, Népszabadság főszerkesztője volt, 201. p., in A Komlós.
↑  Lakatos Ernő, 203. p. in A Komlós.
1 2  Marton Frigyes, 298. p. in A Komlós.
↑  Görgey Gábor, 426. p. in A Komlós.
1 2 3  Hajdú János, 196. p. in A Komlós.
↑  Tamás István, 196. p. in A Komlós.
↑  E. Fehér Pál, in A Komlós, 153-169. p.
↑  Államrendőrség Politikai Rendészeti Osztály, az ÁVO elődje.
↑  Farkas Csaba szegedi levéltáros közlése in Arany Mihály: Mozaikok a szegedi ’56 történetéből, Szegedma, 2012. október 23. >>
↑  Angyal János író, színművész interjúja a Pannon Rádióban 2012 táján. A beszélgetést Szőcs Zoltán, a Havi Magyar Fórum egykori főszerkesztője vezette.
↑  Blasszauer Róbert: A pécsi „Sahti-per”, Pécsi Szemle, 2006, tél. p. 60–81.
1 2 3 4 5 6 7  Kertész Péter: A Komlós, Ulpius Ház, 2001
↑  Farkasházy Tivadar: 22 bolond a Rádiókabaréból, 1987, szerző kiadása
↑  "1931. szeptember 9-án született Latinovits Zoltán színész | Magyar Irodalmi Lap". www.irodalmilap.net. אורכב מ-המקור ב-2016-10-06. נבדק ב-2016-10-05.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810563623505606  BnF: cb11459735s (data)  GND: 1215059469  ISNI: 0000 0000 7902 7740  LCCN: n82131822  NKC: xx0065374  VIAF: 16122012   WorldCat (עם VIAF): 16122012 
בניין מערכת היומון נפסבדשאג בשנת 1964, בניהול הדסק התרבותי של קומלוש
גזה הופי, הכוכב מספר אחד של קומלוש בבימת מיקרוסקופ במהלך הקלטת רדיו של קברט בשנת 1979
ג'ון יאנג ג'ונסטון

| --- | --- |

 לידה:  12 בנובמבר 1887 מונטריאול, קנדה 
 פטירה:  13 בפברואר 1930 (בגיל 42) הוואנה, קובה 
 מקום לימודים:  אקדמיה גראנד שומיאר  מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות 
 הושפע על ידי:  ויליאם ברימנר 
 פרסים והוקרה:  חבר האקדמיה הקנדית המלכותית לאמנויות 
 
ג'ון יאנג ג'ונסטון (באנגלית: John Young Johnstone;‏ 12 בנובמבר 1887 – 13 בפברואר 1930) היה צייר אימפרסיוניסטי קנדי, שנודע בציורי חיי העיר, באזורים וכן בסצנות של צ'יינה טאון במונטריאול.
ביוגרפיה

לא ידוע הרבה על חייו, בהשוואה לציירים אחרים בקנדה.
הכשרתו של ג'ונסטון כאמן הלכה בדרכם של אמנים אחרים במונטריאול בני דורו. בשנים 1905–1910 למד אצל ויליאם ברימנר באגודת האמנות של מונטריאול, ואחר כך בפריז, צרפת באקדמיה דה לה גרנדה שאומייר בשנים 1911–1915 אצל לוסיין סיימון ואמיל-רנה מנארד. בפריז, חלק סטודיו עם אדריאן הרברט, הוא צייר מספר נופים עירוניים אימפרסיוניסטיים קטנים באזור הכפרי הצרפתי, שווייץ ובלגיה.
עם שובו לקנדה, הוא בחר כנושא מרכזי - תצפיות על החיים בקוויבק. ציוריו התקבלו היטב והוא הוצג לסירוגין בתערוכות האביב השנתיות של התאחדות האמנות במונטריאול עד 1925 ובאקדמיה הקנדית המלכותית בין השנים 1918–1923, בה הפך לחבר בשנת 1920.
ג'ונסטון הוערך והיה מבוקש על ידי אספנים מוסדיים וכאות תמיכה, הגלריה הלאומית של קנדה קנתה שישה מציוריו עוד בחייו. יתר על כן, הוא זכה לשבחי הביקורת. בשנת 1925, מבקר האמנות, ניוטון מקטוויש, טען שהוא נמנה עם הציירים הטובים ביותר של אותם ימים בספרו "האמנויות היפות בקנדה". הוא היה חבר בקבוצת ביבר הול שהציגה את התערוכה הראשונה שלה בשנת 1921 במועדון לאמנויות של מונטריאול.
ג'ונסטון התגורר ככל הנראה עם אמו באיל ד'אורלאנס בקוויבק עד שנת 1920. זה היה קרוב לצ'יינה טאון במונטריאול, שם מצא סצנות לציוריו וייתכן שביקר במאורות אופיום. בשנים 1920–1928 גר בדירה בקמפוס אוניברסיטת מקגיל. כדי להשלים את הכנסותיו לימד ג'ונסטון בקונסיל דה ארטס בשנים 1918 עד 1928 ובבתי ספר שונים לאמנות. בשנת 1928 גורש ממועדון האמנויות במונטריאול.
בשנת 1930 הוא נסע לקובה, שם, בהוואנה, נפטר חסר כל כעבור שישה שבועות. סיבת מותו לא ברורה.
סגנון ועבודה

ציוריו של ג'ונסטון היו של החיים בעיר כמו גם סצנות של צ'יינה טאון ודיוקנאות בעיר מונטריאול. דיוקן עצמי באוסף גלריית רוברט מקלופלין מראה אותו מחויך למחצה, מביט בקשב אל משהו מעבר לכתפו של הצופה, אך דיווחים על התקפי הדיכאון שלו וכתוצאה מכך הרגלי השתייה מרובה מעידים על צד אפל יותר באישיותו. יחודו היה אפלוליות עדינה בציוריו.
הערות שוליים

↑  Johnstone, John Young, Collections | MNBAQ
↑  John Young Johnstone: Myth and Modernism, Alan Klinkhoff Gallery | Art Dealers & Appraisers (באנגלית)
↑  Evelyn Walters, The Beaver Hall Group and Its Legacy, Dundurn, 2017-02-11, ISBN 978-1-4597-3778-5. (באנגלית)
1 2  Prakash, A.K. (2015). Impressionism in Canada: A Journey of Rediscovery. Stuttgart: Arnoldsche Art Publishers
↑  Prakash, A.K. (2015). Impressionism in Canada: A Journey of Rediscovery. Stuttgart: Arnoldsche Art Publishers. pp 608
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 5175 5139  RKD: 87236  VIAF: 317006547   WorldCat (עם VIAF): 317006547
מיוזיק (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  סיה
 הופק בידי:  סיה 
 שחקנים ראשיים:  קייט הדסון לסלי אודום ג'וניור   מאדי זיגלר
 מוזיקה:  סיה, לאברינת' 
 מדינה:  ארצות הברית 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  2021 
 משך הקרנה:  107 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט מוזיקלי 
 www.musicthemovie.com.au
 דף הסרט ב־IMDb
 
מיוזיק (באנגלית: Music) הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי משנת 2021, בבימויה של הזמרת-יוצרת סיה. בסרט מככבים קייט הדסון, מאדי זיגלר ולסלי אודום ג'וניור. זה מסמן את הופעת הבכורה של סיה כבמאית, ואת התפקיד הראשי הראשון של זיגלר. הסרט יצא לאור ב-14 בינואר 2021 באוסטרליה וב-10 בפברואר 2021 בארצות הברית.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-78 קיבל הסרט מועמדות לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי והדסון קיבלה מועמדות בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי. כמו כן, היה הסרט מועמד למספר קטגוריות בטקס פרס פטל הזהב.
עלילה

קאזו "זו" גמבל (קייט הדסון) היא סוחרת סמים מפוכחת המנוכרת ממשפחתה שנותרה כאפוטרופוס היחיד של אחותה למחצה הצעירה והאוטיסטית, מיוזיק (מאדי זיגלר), בעקבות מות סבתן שגידלה את מיוזיק. זו סוחרת בסמים בעזרת ידידה, רודי (בן שוורץ), אך אינה מסוגלת להחזיר לו את כספו מכיוון שהיא מובטלת. בוקר אחד, מיוזיק חווה התמוטטות כאשר זו אינה מסוגלת לקלוע את שערה. שכנה, אבו אודום (לסלי אודום ג'וניור), בא לעזור להרגיע את מיוזיק, וזו ואבו מפתחים ידידות. זו מגלה שאבו הוא מתאגרף שמלמד ילדים אגרוף, אחד מהם הוא פליקס (בטו קלווילו), שחי מול מיוזיק ונראה לעיתים קרובות צופה בה. הוא לא אוהב אגרוף אבל נאלץ לעשות זאת בגלל אביו. זו לומדת כיצד לטפל במיוזיק בעזרתו של אבו, אך ממשיכה לעסוק בסמים כדי לממן את חלומה - לעבור לקוסטה ריקה.
מאוחר יותר מגלה אבו בפני זו שאשתו לשעבר עזבה אותו בגלל אחיו, והיא מבטיחה להתלוות אליו לחתונתם. זו הולכת לרודי לבקש סמים למכירה לכוכבת פופ בעלת מעמד גבוה (סיה), ומתבקשת לקחת תרופות לטיפול ב-HIV לקונה, שנחשף מאוחר יותר כאבו. כשזו ומיוזיק יוצאות לטיול, זו מוסחת, ומיוזיק נעקצת על ידי דבורה. היא סובלת מתגובה אלרגית ומאושפזת בבית חולים. זו אינה יכולה לשלם עבור הטיפול, והיא השאירה את התיק שלה בפארק, המכיל את הסמים לכוכבת הפופ. בגלל המצוקה, זו מתחילה לשתות שוב. היא מעורבת בקטטה עם שכנו של אבו (הנרי רולינס) והמשטרה באה; היא מגלה שהיא במבחן. באותו לילה, הוריו של פליקס נקלעים למריבה פיזית שכתוצאה מכך אביו הורג אותו בטעות.
לאחר זמן מה, אבו, ללא זו, משתתף בחתונה של אחיו. בינתיים זו מביאה את מיוזיק לבית יתומים, אך אינה מסוגלת להביא את עצמה להשאיר אותה שם. הן מחליטות להצטרף לאבו בחתונה, שם חולקים זו ואבו נשיקה על הבמה, ומתכוננים לשיר. מיוזיק קוטעת אותם ומתחילה לשיר בעצמה. בהמשך מקבלת מיוזיק כלב תמיכה חדש שפליקס ביקש בשבילה לפני מותו.
לאורך הסרט מתרחשים בראשה של מיוזיק קטעים מוזיקליים המראים כיצד היא רואה את העולם.
שחקנים

קייט הדסון בתפקיד קאזו "זו" גמבל
מאדי זיגלר בתפקיד מיוזיק גמבל
לסלי אודום ג'וניור בתפקיד אבו אודום
הקטור אליזונדו בתפקיד ג'ורג'
מרי קיי פלייס בתפקיד מילי, סבתא של מיוזיק
ברנדון סו הו בתפקיד טאנר
טיג נוטארו בתפקיד מנחה
בטו קלווילו בתפקיד פליקס צ'אנג
סלסט דן בתפקיד אמא של פליקס
וואנג לואיונג בתפקיד אבא של פליקס
בן שוורץ בתפקיד רודי
ג'ולייט לואיס בתפקיד אוולין
קתי נג'ימי בתפקיד אמא של אוולין
הנרי רולינס בתפקיד השכן של אבו
פרבש צ'ינה בתפקיד מנהל חנות אלקטרוניקה
בלייר ויליאמסון בתפקיד בלייר ויליאמסון
בראדן מרקוט בתפקיד נאסיר
זנדר איירוף בתפקיד קליאו
סיה בתפקיד כוכבת פופ
פסקול > ביצועים מוזיקליים

הביצועים המוזיקליים ומבצעיהם מפורטים בכתוביות הסיום של הסרט.
| --- | --- |
* "Oh Body" (מבוצע על ידי מאדי זיגלר) "Best Friend" (מבוצע על ידי זיגלר)  "1+1" (מבוצע על ידי קייט הדסון)  "Insecure" (מבוצע על ידי הדסון ולסלי אודום ג'וניור)  "Music" (מבוצע על ידי הדסון ואודום ג'וניור.)  "Beautiful Things Can Happen" (מבוצע על ידי אודום ג'וניור.)  "Could I Love with No Fear" (מבוצע על ידי הדסון וזיגלר): * "Easy" (מבוצע על ידי הדסון) "Music" (מבוצע על ידי הדסון)  "Mountains" (מבוצע על ידי הדסון ואודום ג'וניור.)  "Music" (מבוצע על ידי זיגלר, הדסון ואודום ג'וניור.)  "Together" (מבוצע על ידי סיה)  "Courage to Change" (מבוצע על ידי סיה)
פרסים ומועמדויות

| פרס | תאריך | קטגוריה | מועמד | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| פרס גלובוס הזהב | 28 בפברואר 2021 | הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי | מיוזיק | מועמדות |
| פרס גלובוס הזהב | 28 בפברואר 2021 | השחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי | קייט הדסון | מועמדות |
| פרס פטל הזהב | 21 באפריל 2021 | הסרט הגרוע ביותר | מיוזיק | מועמדות |
| פרס פטל הזהב | 21 באפריל 2021 | הבמאי הגרוע ביותר | סיה | זכייה |
| פרס פטל הזהב | 21 באפריל 2021 | השחקנית הגרועה ביותר | קייט הדסון | זכייה |
| פרס פטל הזהב | 21 באפריל 2021 | שחקנית המשנה הגרועה ביותר | מאדי זיגלר | זכייה |
מחלוקות > הצגה של אוטיזם

כמה חודשים לפני שהסרט יצא לאקרנים, קיבלה סיה ביקורת על כך שליהקה את זיגלר (שאינה אוטיסטית בעצמה) כילדה אוטיסטית בסרט, כמו גם שהעירה כמה הערות שנויות במחלוקת על אוטיסטים לפני צאת הסרט. בחודש פברואר 2021 הכירה סיה בביקורת על הסרט מצד חלק מחברי הקהילה האוטיסטית ופרסמה התנצלות בטוויטר. בתגובה לביקורת על הצגה של ריסון פיזי שעלול להיות מסוכן, הודיעה סיה כי לפני הקרנת הסרט צפויה שקופית אזהרה, וכי הסצנות הקשורות לריסון יוסרו. חדשות הBBC כתבו "עבור רבים בקהילה האוטיסטית, ההתנצלות של סיה נתפסת כמעט מדי ומאוחר מדי". האינדפנדנט כתבו כי הצגת הריסון בסרט עלולה להיות מסוכן, מכיוון שאנשים נוירוטיפקלים עשויים לצפות בו ולחשוב שזה בסדר "למחוץ" אדם אוטיסט כשהוא חווה התמוטטות. הדסון, כשהופיעה בתוכנית האירוח של ג'ימי קימל, התייחסה למצב ואמרה כי היא מאמינה כי "זו שיחה שחשוב לנהל - לא רק על [הסרט], אלא גם על ייצוג". לפני המחלוקת, סיה חשפה כי מכון Child Mind העניק לגילומה של זיגלר לדמות של אוטיסט ציון של 100.
המועצה הלאומית לאוטיזם קשה, לעומת זאת, תיארה את תגובת הקהילה האוטיסטית כ"מתקפה על סיה בידי מיעוט קולני ובלתי-מושמע". ג'יל אסצ'ר, נשיאת הארגון, הגנה על סיה וכתבה כי "פתיחה במסע צלב [על מנת לבטל אותה]" נגד סיה בגלל בחירת הליהוק אינה סבירה, וכי השיימינג הציבורי כלפיה הוא "טרגדיה לאמנויות ולקהילת האוטיזם". הארגון פרסם גם מכתב של מעריץ אוטיסט שכותרתו "תודה על ייצוג ילדה עם אוטיזם קשה".
רשת הייצוג העצמי האוטיסטית (ASAN), יחד עם מוסדות נוספים פרסמו הודעה משותפת לעיתונות בה הכריזו כי צפייה בסצנות הסרט הכוללות ריסון פיזי הן מסוכנות, זאת לאחר ש"צוות הסרט [לא הצליח] להתייחס להמלצות להגנה על אוטיסטים", וכן קראו לסיה לבטל את הסרט. ג'יין האריס, דוברת בעד ארגון הצדקה הלאומי האוטיסטי, אמרה כי הם "היו מודאגים מהרמיזה כי אדם אוטיסט לא יוכל להתמודד עם גילום תפקיד דמות ראשית אוטיסטית", והוסיפה "הרבה אוטיסטים יהיו מאוכזבים מ[החדשות על מועמדות בגלובוס הזהב] לאור המחלוקת". תומכת האוטיזם הדנית נינה סקוב ג'נסן פתחה בעצומה שקראה לבטל את מועמדות הסרט לגלובוס הזהב, שקיבלה מעל 133,000 חתימות החל מ-3 במרץ 2021.
מחלוקות > סטריאוטיפים גזעניים

הסרט עורר ביקורת על דמותו של אובו המתוארת כ"כושי קסום", סטריאוטיפ גזעי המתייחס לסרטים שבהם קיימת דמות משנה שהוא אדם מקבוצת מיעוט אתנית אשר עוזר לגיבור לבן. הסרט ספג גם ביקורת על כך שלכאורה הציג את זיגלר עם בלאקפייס במהלך הביצוע המוזיקלי של "Oh Body", כשחלק מהצופים מאמינים שזיגלר "נראתה מאופרת על מנת להפוך את עורה לכהה יותר."
ביאורים

↑  המושג בלועזית הוא "Magical Negro". בקולנוע של ארצות הברית, "כושי קסום" זה ביטוי לתיאור דמות משנית שבאה לסייע לגיבור הלבן של הסרט.
סמואל תומאס גיל

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1818 סאמרסט, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  27 באוקטובר 1880 (בגיל 62) מלבורן, אוסטרליה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הכללי של מלבורן 
 
סמואל תומאס גיל (באנגלית: Samuel Thomas Gill‏; 1818 – 1880) היה אמן אוסטרלי יליד אנגליה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

גיל נולד בפריטון, מיינהד, סאמרסט, אנגליה, בשנת 1818. הוא היה בנם של הכומר סמואל גיל ואשתו הראשונה, ויניפרד אוק. הכומר גיל הפך למנהל בית ספר בפלימות', שם התחנך הבן תחילה, והמשיך לאקדמיה של ד"ר סיברוק, בפלימות'. לאחר שעבר ללונדון, נראה שגיל הציג את צבעי המים שלו ועבד כשרטט בגלריה ציבורית בלונדון.
רשימת פרסומים

Gill, S. (1852). Sketches of the Victorian gold diggings and diggers as they are, 1852 [picture], Q85/146
Gill, S., & H. H. Collins & Co. (1853). Sketches of the Victoria Gold Diggings and Diggers as They Are. Part I [picture] / by S.T.G., Q85/57
Gill, S. (1855). Sketches in Victoria. No. [1-4] / drawn on stone by S.T.G. Melbourne: James J. Blundell, DSM/741/G
Gill, S., & J. Luntley & Co. (1855). Sketches of the gold diggers comprising 16 chromo-lithographic plates. London: J. Luntley &., 85/536
Gill, S. T. (Samuel Thomas), (1855), Sketches in Victoria. No. (1–4), Melbourne: J.J. Blundell.
Gill, S. T. (Samuel Thomas), (1855), The Australian sketch book, Melbourne, s.n.
Gill, S., & Allan & Wigley. (1856). Scenery in & around Sydney [picture] / by S.T.G, Q85/53
Gill, S., & Tingle, J. (1857). Victoria illustrated. Melbourne: Sands, Kenny, RB/DQ992A/2
Gill, S. T. (Samuel Thomas), (1857), Victoria illustrated, Melbourne: Sands & Kenny.
Gill, S. T. (Samuel Thomas), (1862), Victoria illustrated, Second series, with descriptive letterpress, Melbourne: Sands, Kenny.
Gill, S. (1864). The Australian sketch book / by S.T.Gill. Melbourne]: Hamel & Ferguson, RB/F990.1A/11
Gill, S., & Allan & Wigley. (1865). Sydney illustrated. Sydney: Allan & Wigley, Q981.1/G
Gill, S. T. (1869). The Victorian Gold Fields During 1852 & 3, Comprising Forty Original Sketches By S.T. Gill: Drawn By Desire of the Trustees of the M.P.L., Melbourne Public Library, OCLC 933219720, reprinted Gill, S. T. and Michael Cannon (ed.) (1982) as The Victorian Gold Fields, 1852-3: An Original Album, J. Currey, OŃeil Publishers, ISBN 9780859023122
Gill, S. (1872). The gold fields of Victoria during 1852–3 : Comprising 50 original sketches. Melbourne, Q87/83
הערות שוליים

↑  GILL, SAMUEL THOMAS (1818–1880), gutenberg.net.au
↑  "Centenary Exhibition of Pioneer Art of Samuel Gill". The Advertiser (Adelaide). LXXXVI (26739). South Australia. 15 June 1944. p. 4.
↑  "SAMUEL THOMAS GILL". The Sun (1245). New South Wales, Australia. 24 June 1914. p. 12 (FINAL EXTRA).
1 2  "NOTES & QUERIES". The Australasian. CXXIX (4, 271). Victoria, Australia. 15 November 1930. p. 4
1 2  "SAMUEL THOMAS GILL". The Sun (1245). New South Wales, Australia. 24 June 1914. p. 12
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: gill-samuel-thomas-2096  AGSA: 2580  BnF: cb15052867v (data)  DAAO: samuel-gill  GND: 118877151  ISNI: 0000 0000 8204 7515  LCCN: n50030139  LNB: 000310391  NGV: 4456  RKD: 31684  SNAC: w6dj603p  SUDOC: 23052799X  Trove: 616895  ULAN: 500092067  VIAF: 19984566   WorldCat (עם VIAF): 19984566 
סמואל גיל, מלך הטרור ומלוויו
ג'יימס וילסון מוריס

| --- | --- |

 לידה:  10 באוגוסט 1865 מונטריאול, קנדה 
 פטירה:  23 בינואר 1924 (בגיל 58) תוניס, תוניסיה הצרפתית 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן  אוניברסיטת טורונטו 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  פוסט-אימפרסיוניזם 
 פרסים והוקרה:  חבר האקדמיה הקנדית המלכותית לאמנויות 
 
ג'יימס וילסון מוריס (באנגלית: James Wilson Morrice‏; 10 באוגוסט 1865 – 23 בינואר 1924) היה צייר נוף קנדי. התגורר במשך רוב הקריירה שלו בפריז.
ביוגרפיה

מוריס נולד במונטריאול שבקוויבק, בנו של סוחר עשיר, ולמד משפטים בטורונטו בין השנים 1882–1889. בשנת 1890 עזב ללמוד ציור באנגליה. בשנה שלאחר מכן הגיע לפריז, שם למד באקדמיה ז'וליאן בין השנים 1892 - 1897. באקדמיה ז'וליאן התיידד עם צ'ארלס קונדר ומוריס פרנדרגסט, ופגש גם את רוברט הנרי.
מוריס המשיך להתגורר בפריז עד מלחמת העולם הראשונה, אף שבילה את רוב חורפיו בקנדה. הוא יצר קשרים רבים בחוגים האינטלקטואליים של פריז, תוך שהוא נשאר בקשר עם עולם האמנות הקנדי - הצטרף לסלון ד'אוטומן, 1905, למועדון האמנות הקנדי, 1907, נבחר לחבר האקדמיה המלכותית הקנדית, 1913.
בתקופה זו הוא היה בקשר עם חוגי הספרות, עם אינטלקטואלים גולים אנגלים שחיו בפריז, כמו סומרסט מוהם, ארנולד בנט וקלייב בל. בחורף 12–1911 הוא חלק סטודיו עם מאטיס בטנג'יר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מוריס ברח למונטריאול, ואז לקובה. שם החל לשתות, והפך לאלכוהוליסט.
בקיץ 1922 נסע לאלג'יר, שם צייר עם אלברט מרקט. זו תהיה הפעם האחרונה שהוא צייר. בריאותו החלה להתדרדר במהירות. הוא נפטר, בן 58, בתוניס.
ציוריו של מוריס לפני תחילת המאה צבועים עדין וצבעים רכים בהשפעת ויסלר. לפני מלחמת העולם הראשונה הוא החל לצייר, בסגנון מלא יותר, סצנות קנדיות חורפיות שהושפעו מהאימפרסיוניסטים.
חלק מיצירותיו בתקופת הקאריביים שלו נחשבות לטובות שלו וצבועות בסגנון רופף בהשפעת הפוסט אימפרסיוניזם.
גלריה

חוף בטנג'יר
בית סנט דייגו
מראה בשוק
בשלג
גן ליד פריז
בוונציה
הערות שוליים

↑  Biography – MORRICE, JAMES WILSON – Volume XV (1921-1930) – Dictionary of Canadian Biography, www.biographi.ca
↑  Reid, Dennis (1988). A Concise History of Canadian Painting, Second Edition. Don Mills: Oxford University Press Canada
↑  Ash K. Prakash: Impressionism in Canada. A Journey of Rediscovery. Pref. Guy Wildenstein, introd. William H Gerdts. Arnoldsche Verlagsanstalt, Stuttgart 2014, 2. Aufl. 2015 (illustr. book, with expl
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12064482x (data)  GND: 121290050  ISNI: 0000 0001 1041 984X  LCCN: n50006152  NKC: jx20120910005  NLA: 35363184  RKD: 57828  SNAC: w6jt0hp7  SUDOC: 028906128  Trove: 926141  ULAN: 500031652  VIAF: 18075040   WorldCat (עם VIAF): 18075040
אני (אתר ארכאולוגי)

אני (ארמנית Անի; טורקית Ani) הוא אתר ארכאולוגי השוכן בצפון-מזרחה של טורקיה, על גבולה עם ארמניה. בתקופת שושלת בגראטוני, בין השנים 961–1045, הייתה אני בירתה של ממלכת ארמניה שהשתרעה על פני שטחן של ארמניה של ימינו ומזרחה של טורקיה. בשיאה הייתה אני אחת הערים הגדולות בעולם ומרכז סחר בינלאומי על דרך המשי. העיר נודעה בבנייני הציבור, מבני הדת וביצוריה, שחלקם ניצבים על תילם גם כיום, ובשל כנסיותיה הרבות זכתה בכינוי "עיר 1001 הכנסיות". בשנת 1045 השתלטה האימפריה הביזנטית על העיר, ולאחר מספר שנים נכבשה בידי הסלג'וקים. העיר ידעה תקופת פריחה קצרה נוספת, שהסתיימה עת נבזזה ונהרסה בידי המונגולים ב-1239. ב-1319 נפגעה אני ברעידת אדמה ממנה לא התאוששה. העיר היא אחת מבירותיה ההיסטוריות של ארמניה והיא נושאת חשיבות רבה לעם הארמני. בשנת 2016 הוכרז האתר הארכאולוגי של אני כאתר מורשת עולמית.
מיקום

אני שוכנת בגובה של 1,450 מטרים מעל פני הים על מישור שצורתו כשל משולש, התחום על ידי נחל אחוריאן (ארפצ'אי) בצידו הדרומי, ועל ידי שניים מיובליו הימניים, התוחמים אותה ממזרח וממערב ומעניקים לה הגנה טבעית. מצפון לה שוכן הכפר אוג'קלי (Ocaklı). האתר שוכן בנפת קארס, כ-42 ק"מ מזרחית למרכז העיר עיר קארס שבצפון-מזרחה של טורקיה, על גבולה עם ארמניה, העובר לאורכו של נחל אחוריאן. האתר נחלק לשלושה חלקים - המצודה, העיר התחומה על ידי הביצורים ומבנים השוכנים מחוץ לעיר המבוצרת.
היסטוריה

מממצאים ארכאולוגיים עולה כי אתרה של אני היה נושב בתקופת הברזל המוקדמת (1200-1100 לפנה"ס) ובתקופת הברונזה, וייתכן שבאתר שכנו גם מבנים בתקופת אוררטו. עם זאת, יישוב הקבע הראשון המתועד בכתובים קם באתר עם הקמת המצודה בחלקה הדרומי של אני במאה ה-4, והעיר נזכרה בכתבים ארמניים במאה ה-5 כמצודה חזקה היושבת בראש גבעה. מעט מצפון למצודה, בנקודה הצרה ביותר של האתר, נמצאים הביצורים אשר הוקמו בידי אשוט השלישי (953-977) משושלת בגראטוני בשנים 960–961. אשוט השלישי העביר את בירתו מקארס לאני ב-961, דבר שהביא להתפתחותה המהירה, מכפר קטן לעיר בירה ולתחנה חשובה על דרך המשי. למעשה, התפתחות העיר הייתה כה מהירה עד כי תוך פחות משלושים שנה היה צורך להקים לה חומה חדשה שתתחום את שטחה החדש. בנו של אשוט השלישי, סמבט השני (977-989), פיתח את העיר והקים בה חומה באורך של כמעט חמישה קילומטרים, ובצידו הצפוני של האתר הוקמה חומה כפולה. העיר הגיעה לשיא פריחתה בתקופת המלך גגיק הראשון (989-1020) אשר העביר אליה את מושב הקתוליקוס של הכנסייה האפוסטולית הארמנית בשנת 992. דבר זה הקנה לעיר מעמד דתי והיא נודעה כ"עיר 1001 הכנסיות". בתחילת המאה ה-11 התגוררו בעיר כ-100,000 איש לפחות, וייתכן שנתון זה היה כפול. עוד שירתו בה 12 בישופים, 40 נזירים ו-500 כמרים.
ב-1042 ניסו הביזנטים להשתלט על העיר אך נהדפו, אולם ב-1045 נכנעה להם העיר והייתה לחלק מהאימפריה הביזנטית. ב-1064 נכבשה אני בידי הסלג'וקים לאחר מצור בן 25 ימים. ב-1072 מכרו הסלג'וקים את אני לידי שושלת וסאלית ממוצא כורדי. העיר הייתה יעדן של מספר התקפות גאורגיות, וב-1199 היא נכבשה בידי צבאותיה של המלכה תמר. בתקופה זו ידעה העיר פריחה מחודשת ותנופת בנייה של כנסיות ומבני ציבור. ב-1239 נכבשה העיר בידי המונגולים אשר בזזו והרסו אותה, ודעיכתה הואצה בשל רעידת אדמה ב-1319 והסטת דרך המשי דרומה לכיוון קיליקיה ומסופוטמיה במחצית המאה ה-14. אני איבדה את מעמדה כבירה דתית כאשר הקתוליקוס העביר את מקום מושבו לירוואן ב-1441. ב-1579 השתלטו העות'מאנים על אני, ובמקום הוסיפה והתקיימה עיירה קטנה עד אמצע המאה ה-17. כנסיית קיזקאלה בדרום האתר נותרה בשימוש של נזירים לפחות עד 1735, וזמן קצר לאחר מכן ננטשה גם היא והיישוב באני בא לסיומו.
האתר

אני יושבה בצפיפות, ולמעט הכנסיות הגדולות, הביצורים והמצודה, מעט מאוד נותר ממבני העיר. רוב המבנים נבנו באיכות פחותה בהרבה מזו של הכנסיות העיקריות, והם התמוטטו ויצרו את שדה ההריסות שמכסה את רובו של שטח העיר. השטח הבנוי כיסה את כל תחומי העיר המבוצרת ופרוורים שכנו בשטח המישורי שמצפון לחומות. מעבר לבתי המגורים, היו בעיר חנויות, בתי מלאכה, בתי מרחץ, כנסיות קטנות, מחסנים ועוד. רובה של העיר נבנה ללא תכנון ואגב צפיפות רבה. הצירים העיקריים החלו בשלושת השערים ונמתחו לאורכה של העיר לכיוון גבעת המצודה שבצידה הדרומי. כיום רק שרידיו של הרחוב שמתחיל בשער האריות ניכרים לעין. להלן תיאור של המבנים החשובים באתר: