stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאוקי טנאקה

זהו שם יפני; שם המשפחה הוא .
נאוקי טנאקה (ביפנית: 田中 直紀 ; נולד ב-19 ביוני 1940) הוא פוליטיקאי יפני מהמפלגה הדמוקרטית, שר ההגנה היפני וחבר בית היועצים היפני בדיאט של יפן מטעם מחוז ניאיגטה. הוא יליד קנזאווה (Kanazawa) ובוגר אוניברסיטת קיו. במקור הוא נקרא נאוקי סוזוקי, אך כשהתחתן עם מקיקו טנאקה, פוליטיקאית יפנית אף היא ובתו של ראש ממשלת יפן לשעבר, קקואיי טנאקה, שינה את שם משפחתו לשם משפחתה. הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים היפני ב-1983. לאחר שהפסיד את מקומו בבית הנבחרים בבחירות הכלליות של 1996, הוא נבחר לבית היועצים היפני, בפעם הראשונה ב-1998. מאז נבחר פעמיים נוספות.
הערות שוליים

↑  דף אודות טנאקה באתר המפלגה הדמוקרטית של יפן
נאוקנרפטור

| נאוקנרפטור |
| --- | --- |
איור משוער של נאוקנרפטור  בהשוואה לאדם
תקופה
קרטיקון עליון 90 מיליון שנה לפני זמננו PreЄ Є O S D C P T J K Pg N     
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: זוחלים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: דרומאוזאוריים
סוג:: נאוקנרפטור
שם מדעי
 Neuquenraptor ‏נובאס & Pol, 2005

נאוקנרפטור (שם מדעי: Neuquenraptor; מילולית: "שודד הנאוקן") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הדרומאוזאוריים שחי בפטגוניה בתור הקרטיקון שלפני 90 מיליון שנה מזמננו. זהו מראשוני הדרומזאוריים שהתגלו בחצי הכדור הדרומי, אף שבמקור שייכו אותו למשפחת הטרודוניים.
מאפיינים

הממצאים של דינוזאור זה התגלו בתצורת פורטסוולו (אנ') שבנאוקן, ארגנטינה. הממצאים נחשפו ב-1996 בידי משלחת של החוקר פרננדו נובאס (אנ') והובאו לאוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם הדינוזאור נחקר והוגדר ב-2006 בידי נובאס ודייגו פול (אנ'), כששמו קרוי על שם העיר לידה התגלה בסיומת "raptor" - שודד.
הממצאים שלו כללו שברי חוליות, חוליות זנב, כמה צלעות ועצם חישור. הדינוזאור הגיע לאורך 1.8 עד 3.5 מטרים ולמשקל של 75 קילוגרם בקירוב. הוא חולק מאפיינים רבים עם סוג קרוב - הבויטררפטור (Buitreraptor) וכן עם היוננלנגיה.
הדינוזאור התקיים בקרטיקון העליון שלפני 90 מיליון שנה דרומה בהרבה ממרבית הדרומזאורים שחיו באירואסיה ובאמריקה הצפונית ברובם הגדול.
משך דור

משך דור הוא מדד המשמש בביולוגיה אוכלוסיית ודמוגרפיה כדי לשקף את הגודל היחסי של מרווחים בהקמת דור של צאצאים. משך דור בדרך כלל מבטא את הגיל הממוצע של נשים המתרבות בתוך האוכלוסייה. נניח כי נשים מתחילות להתרבות בגיל α ומפסיקות להתרבות (או מתות) בגיל ω, אז הגיל הממוצע של הרבייה הראשון של קבוצה של נשים הוא
T={\frac {\sum _{x=\alpha }^{\omega }xl(x)m(x)}{\sum _{x=\alpha }^{\omega }l(x)m(x)}}
כאשר  l(x) הוא פונקציית סיכון, ו m(x) הוא הפוריות של נשים בגיל  x.
כאשר מבנה הגיל יציב, ניתן לתאר את משך הדור כגיל ההורות של אמהות לילדים בני יומם:
T=\sum _{x=\alpha }^{\omega }xe^{-rx}l(x)m(x)
כאשר  r הוא המדד המלתוסיאני של האוכלוסייה.
משה רחמילביץ'

| --- | --- |

פרופסור משה רחמילביץ' נפרד מלוי אשכול בתום אשפוזו בהדסה, דצמבר 1965
 לידה:  2 בספטמבר 1899 תרנ"ט מסטיסלב, בלארוס 
 פטירה:  13 באוקטובר 1985 (בגיל 86) תשמ"ה ירושלים, ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 התמחות:  רפואה פנימית
 תפקידים:  רופא 
 פרסים והוקרה:  פרס ישראל (1964) 
 
משה רחמילביץ' (2 בספטמבר 1899, תרנ"ט – 13 באוקטובר 1985, תשמ"ה) היה רופא פנימי, מאבות מקצוע הרפואה בישראל. חתן פרס ישראל לרפואה לשנת 1964.
ביוגרפיה

רחמילביץ' נולד בקיץ ב-2 בספטמבר 1899 במסטיסלב שבאימפריה הרוסית (כיום בתחומי בלארוס), וגדל בבוברויסק. אביו אליעזר רחמילביץ, שהיה סוחר עצים, הקפיד על חינוך יהודי-ציוני. לאחר לימודי הגימנסיה למד רפואה בגרמניה. ב-1926 עלה לארץ ישראל והחל לעבוד בבית החולים ביקור חולים בירושלים. ב-1927 נבחר לצאת להשתלמות בארצות הברית, שם עבד והתמחה בבית החולים מאונט סיני בניו יורק. לאחר שובו לארץ עבד בבית החולים הדסה. ב-1948 פונתה המחלקה הפנימית שניהל מהר הצופים ל"בית הדגל", וב-1961 עברה לעין כרם.
בנוסף היה רחמילביץ' רופאם האישי של מנהיגי מדינת ישראל. הוא היה מראשוני בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית (שהוקם ב-1949) וכיהן כדקאן הפקולטה בין השנים 1958 ו-1961. עסק במחקר רפואי ובפרט בחקר מחלות הדם. בשנת 1980 עמד בראשות ועדה שבחנה את מצב רפואת השיניים בישראל.
זכה בפרס ישראל לרפואה בשנת 1964, בתואר יקיר ירושלים (1970) ובתוארי דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית (1973), אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1982) ואוניברסיטת תל אביב (1984).
מתלמידיו: הפרופ' פנחס אפרתי.
היה נשוי לחווה לבית פומרנץ עד מותה, אב לשני בנים, שניהם פרופסורים לרפואה: דניאל (מומחה במחלות דרכי העיכול ורפואה פנימית) ואליעזר (המטולוג);.
משה רחמילביץ' נפטר ב-13 באוקטובר 1985 מסרטן המעי הגס, בגיל 86, כ-10 שנים לאחר שהתאלמן. הותיר את בניו ומשפחותיהם.
רחוב ראשי בשכונת פסגת זאב בירושלים קרוי על שמו.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939

בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה.ראו: ד"ר משה רחמילביץ': מחלות רימבטיות של הלב (ישיבה ב', 31 במאי), היפרטוניה ומחלת אבני הכליות (עם ד"ר פריץ דרייפוס, ישיבה ד', 1 ביוני)
לקריאה נוספת

נח קפלינסקי, 'עם פרופ. משה רחמילביץ', מידע לרופא: כתב-עת לבעיות רפואה 38 (1984), 22–24.
מתי גולן, רופא: משה רחמילביץ', תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ט 1989.
הערות שוליים

↑  רוני אשל, 90% מתושבי הארץ נגועים במחלות שן, רק 25% מטופלים, מעריב, 1 בדצמבר 1980
↑  תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס
↑  תוכנית הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס רחוב צ'נסלור, ירושלים. בין המשתתפים (לפי א'-ב'): הנרי אונגר, יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, פליכס זולמן, יעקב זס, רפאל משה חפץ, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303147005171  GND: 11904112X  ISNI: 0000 0003 9950 5609  VIAF: 293704809   WorldCat (עם VIAF): 293704809
מלחמת החורף

מלחמת החורף (בפינית: Talvisota) או המלחמה הסובייטו־פינית (ברוסית: Советско-финская война) הייתה מערכה צבאית בין ברית המועצות לבין פינלנד, שהתחוללה במשך 105 ימים, מ-30 בנובמבר 1939 עד מרץ 1940. המלחמה החלה בפלישה של כוחות הצבא האדום לתוך שטח פינלנד, והסתיימה בהסכם השלום של מוסקבה, אשר חייב את פינלנד לוותר על כעשירית משטחה ועל כחמישית מהיכולת התעשייתית שלה ולמסרם לברית המועצות בתמורה להפסקת הלחימה.
לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ופרוץ מלחמת העולם השנייה, דרשה ברית המועצות רשימת ויתורים טריטוריאליים מפינלנד, כדי להרחיק את הגבול בין שתי המדינות מהעיר לנינגרד. הממשלה הפינית סירבה לדרישות, מחשש לעצמאותה, ואי לכך פלשו כוחות הצבא האדום לשטחה. המנהיגות הסובייטית לא צפתה קשיים, לנוכח העדיפות המספרית והחומרית המכרעת של הצבא האדום, וההשערה הייתה כי פינלנד תיכנע במהרה. אולם הצבא הפיני הקטן יחסית, שחייליו היו מיומנים בלוחמת גרילה בתנאי חורף, ניצל את תפקודו הלקוי של הצבא האדום, והצליח לבלום את מתקפתו ולהסב לו אבדות כבדות. פינלנד החזיקה מעמד עד חודש מרץ 1940, אך לאחר הבקעת קו מנרהיים, נאלצו הפינים לקבל את הדרישות הסובייטיות במסגרת הסכם השלום, שסיים את המלחמה.
במהלך המלחמה החלו צרפת ובריטניה בהכנות לסיוע לפינלנד דרך צפון סקנדינביה. תוכנית זו, שכללה אף תפיסה זמנית של מכרות ושל מחצבים בנורווגיה ובשוודיה, דרבנה את גרמניה הנאצית לפלוש לנורווגיה ולדנמרק כחודש בלבד לאחר מלחמת החורף במסגרת "מבצע וסריובונג". יש סברה שהתפקוד הלקוי של הכוחות הסובייטיים במלחמת החורף השפיעו על החלטתו של אדולף היטלר לפלוש לברית המועצות, ולהוציא אל הפועל את מבצע ברברוסה בשנת 1941.
רקע

במשך כמעט 700 שנים, עד ראשיתה של המאה ה־19, הייתה פינלנד חלק בלתי נפרד מהממלכה השוודית. הצאר אלכסנדר הראשון, שחשש שמא שוודיה תתקוף את סנט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, דרך מצר קרליה, תקף את שוודיה ב־1809, בעימות שנודע כמלחמה הפינית. צבא האימפריה הרוסית (בתמיכת נפוליאון בונפרטה) כבש את פינלנד, וזו סופחה לרוסיה כדוכסות גדולה. פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר שהתחוללה ברוסיה ב־1917, הביאה לקריסת האימפריה הרוסית אשר פתח בפני הלאומנים הפינים חלון הזדמנויות, וב־6 בדצמבר 1917 הכריז הפרלמנט הפיני על עצמאותה של פינלנד. הבולשביקים שעלו לשלטון ברוסיה, היו חלשים מכדי להתנגד, והם מיהרו להכיר בעצמאות פינלנד שלושה שבועות בלבד לאחר ההכרזה. הפינים הקימו ממשלה דמוקרטית "בורגנית", והדבר היה לצנינים בעיני השלטון הקומוניסטי במוסקבה, שיזם התקוממות קומוניסטית שהפכה למלחמת אזרחים עקובה מדם במשך חמשת החודשים הראשונים של 1918. מצד אחד עמד "המשמר הלבן", שנלחם בשם האנטי־סוציאליסטים, ומצד שני לחם "המשמר האדום", שכלל בעיקר פועלים ואיכרים. במלחמה הזאת ניצח הצבא הלבן בפיקודו של גנרל מנרהיים ובסיוע גרמני את המשמר האדום ושימר בכך את עצמאות פינלנד.
רקע > היחסים הפוליטיים בין ברית המועצות לפינלנד

מערכת היחסים בין ברית המועצות לבין פינלנד הייתה מתוחה וצוננת, ורוויה בחוסר אמון הדדי. לכך היו מספר סיבות: ב־1898 החל ניקולאי השני, קיסר רוסיה לכפות רוסיפיקציה של פינלנד. באותה שנה הוא מינה את ניקולאי בובריקוב לתפקיד מושל־גנרל על פינלנד, שמשימתו העיקרית הייתה להחיל את החוקים הרוסיים על פינלנד, למנוע ממנה הקמת צבא ומערכת פוליטית עצמאית, ובכך לחסל את סיכוייה לעצמאות. ב־1904 נרצח בובריקוב, ותהליך הרוסיפיקציה הואט, אך חודש והגיע לשיאו ב־1914. באותן שנים החלה לקום בפינלנד תנועה לאומנית, שהתבססה על האיבה המתגברת בקרב הפינים כלפי הרוסים. לאחר תבוסת הקומוניסטים במלחמת האזרחים בפינלנד, שוגרה משלחת מתנדבים פינית (אביב 1918) שניסתה לכבוש חלקים מקרליה, השייכת לרוסיה, ללא הצלחה. מספר חודשים מאוחר יותר, התערבה פינלנד במלחמת האזרחים האסטונית, וסייע לגרש את הכוחות הבולשביקים מהמדינה. במרץ 1919 שוגרה משלחת פינית נוספת בת 1,000 איש (בעידוד חשאי מהממשלה) בניסיון לכבוש את העיר הגדולה בקרליה, אונוס (Aunus), אך גם היא כשלה. באוקטובר 1920 נחתם חוזה טרטו, שקבע כי הגבול בין רוסיה לבין פינלנד יהיה זהה לגבול הישן עם הדוכסות הגדולה של פינלנד, כשהעיר פטסמו (Петсамо, בפינית Petsamo) בעלת הנמל נטול הקרח לחוף אוקיינוס הקרח הצפוני ניתנה לפינלנד, ואילו מזרח קרליה ניתן לרוסיה.
רקע > המשא ומתן

בשנת 1932 נחתם הסכם אי התקפה בין ברית המועצות לפינלנד. ההסכם אושר מחדש ב־1934 לתקופה בת עשר שנים. באפריל 1938, הגיעה להלסינקי משלחת גרמנית לציון יום השנה ה־20 להתערבות הגרמנית במלחמת האזרחים הפינית כנגד הקומוניסטים, האנשלוס במרץ ופתיחת המשא־ומתן בין פינלנד לשוודיה על חימוש מחדש של איי אולנד הפינים. לאור ההתרחשויות אלו, החל השלטון הסובייטי במוסקבה לחפש הסדר חדש עם פינלנד. באפריל 1938, פנה איש סגל השגרירות הסובייטית בהלסינקי, בוריס יארטסב (איש NKVD), לשר החוץ הפיני רודולף הולסטי, והציע לו לפתוח בשיחות חשאיות במטרה לשפר את היחסים בין שתי המדינות. הסיבה לכך, לפי יארטסב, הייתה שברית המועצות מאמינה כי גרמניה הנאצית תתקוף אותה במוקדם או במאוחר, מתקפה שתתבצע דרך אדמת פינלנד. במצב כזה, בפני ברית המועצות לא תישאר ברירה והיא תבצע מתקפת מנע דרך פינלנד. במהלך חמשת החודשים הבאים התנהל משא ומתן חשאי בין המדינות, כשהסובייטים מציעים שהפינים ימסרו או יחכרו לברית המועצות מספר איים במפרץ פינלנד לאורך הגישה הימית לנינגרד. הפינים סירבו להצעה.
ב־23 באוגוסט 1939, חתמו שרי החוץ של גרמניה הנאצית ושל ברית המועצות על הסכם אי התקפה, הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שבו חילקו ביניהן את השליטה במרכז אירופה ובמזרחה. על פי סעיף סודי בהסכם, עברו למרחב ההשפעה הסובייטי המדינות הבלטיות ליטא, לטביה ואסטוניה, וכמו כן פינלנד וחבל בסרביה ברומניה. בעקבות ההסכם תקפה גרמניה את פולין ב־1 בספטמבר וכבשה את כל השטח שהוקצה לה על פי ההסכם, וב־17 בספטמבר פלש הצבא האדום למזרח פולין. בתוך שבועיים השלים הצבא האדום את ההשתלטות על מזרח פולין. עם סיומה של המערכה על פולין, כפו הסובייטים על אסטוניה, ליטא ולטביה הסכמים שהתירו הצבת כוחות של הצבא האדום בנקודות חיוניות בשטחן, וביוני 1940 סופחו מדינות אלו לברית המועצות.
ב־5 באוקטובר התבקשה ממשלת פינלנד לשגר נציגים למוסקבה, וב־12 באוקטובר 1939 החלו במוסקבה שיחות בין משלחת פינית לממשל הסובייטי. סטלין הציג בפני הפינים רשימת דרישות, שנועדו לדבריו להגן על גבולותיה של ברית המועצות, ובעיקר על לנינגרד, שהייתה מרוחקת רק 32 קילומטרים מהגבול הפיני: החכרת הבסיס הימי בכף הנקו לשלושים שנה, והתרה לברית המועצות הקמת בסיס שם והצבת 5,000 חיילים; הזזה של הגבול במצר היבשה קרליה, מצפון ללנינגרד, בשלושים וחמישה קילומטרים צפונה, והשמדת כל הביצורים באזור; ויתור על נמל האוקיינוס הארקטי פטסאמו, ועל שלושים איים קטנים במפרץ פינלנד. בתמורה הציעו הסובייטים למסור לפינלנד שטח בן 5,500 קמ"ר של קרליה הצפונית הסובייטית.
לרוב הבכירים בממשלה הפינית היה ברור כי ויתורים אלה, שיכללו גם את מרחב ההגנה העיקרי של המדינה, קו מנרהיים, יחלישו אותה מאוד ויהפכו את ריבונותה לכלי ריק מתוכן. מעבר לכך, הייתה דעת הרוב כי ויתורים אלה יובילו לדרישות סובייטיות נוספות, שהפינים לא יהיו מסוגלים להתנגד להן. סירובם של הפינים לדרישות הביא לבסוף לסיום המשא ומתן ב־13 בנובמבר, ללא כל תוצאות.
רקע > הפגזת מיינילה

ב־26 בנובמבר 1939, התחוללה תקרית גבול ליד הכפר מיינילה שבקרליה הסובייטית, כשמספר פגזי ארטילריה פגעו בעמדה של הצבא האדום. הסובייטים טענו שההפגזה הרגה ארבעה מחייליהם, והאשימו את הפינים בתקרית. באותו יום דרש שר החוץ מולוטוב שהפינים יסיגו את צבאם כ־25 קילומטרים מהגבול. הפינים הציעו בתגובה ששני הצדדים יסיגו את כוחותיהם מהגבול, ויפתחו בחקירה משותפת לבירור התקרית. ב־28 בנובמבר הודיעה ברית המועצות כי היא מנתקת את קשריה הדיפלומטים עם פינלנד ומבטלת את הסכם האי־תקיפה בגלל עוינות פינית וסכנה לביטחון לנינגרד. רק מספר שנים לאחר המלחמה התברר כי ההפגזה בוצעה במכוון בידי הסובייטים, כדי לספק עילה למלחמה (דבר דומה עשו הגרמנים מספר שבועות קודם לכן, שביימו את תקרית גלייביץ כתירוץ לפלישה לפולין).
הצדדים הלוחמים > ברית המועצות

כאשר התברר שהמשא ומתן עם פינלנד אינו מוביל לתוצאות, החלו הסובייטים בהכנות למלחמה. רמטכ"ל הצבא האדום, בוריס שפושניקוב, הציג את התוכנית המבצעית שהגה המטה הכללי למתקפה על פינלנד; התוכנית חייבה ריכוז כח ניכר, והכנות קפדניות בהתאם לתנאי השטח, הכוח המגן והבעיות הלוגיסטיות. התקיפה תוכננה להתבצע בחזית צרה דרך המצר הקרלי וקו מנרהיים, ממנו יבקיעו הסובייטים לתוככי פינלנד, כשהצפי היה שהלחימה תימשך מספר חודשים. מעודדים מהניצחון הקל על פולין, ציפו סטלין, שר ההגנה קלימנט וורושילוב ומזכיר המפלגה בלנינגרד אנדריי ז'דאנוב לניצחון מהיר על פינלנד ודחו את תוכניתו של שפושניקוב. במקום זאת, הטיל סטלין את האחריות למתקפה רק על פיקוד לנינגרד בראשות קיריל מרצקוב. תוכניתו של מרצקוב הייתה לתקיפה בחזית רחבה ככל האפשר, לאורך כל הגבול המשותף עם פינלנד (מעל 1,000 קילומטר), כשהמאמץ העיקרי יגיע במצר הקרלי בקו מנרהיים ושלושה מאמצי משנה יגיעו מצפון לאגם לדוגה ויכוונו לאיגוף קו מנרהיים, ביתור פינלנד לשניים במרכז וניתוקה של פינלנד מהצפון. הנחת העבודה של מרצקוב, שהושפעה מהדרג הפוליטי, הייתה שהלחימה תגמר בזמן קצר לאור העליונות הסובייטית וכי הפינים ימהרו להיכנע לאחר שיבינו את היקף הכח התוקף אותם. לפי שר החוץ מולוטוב, הדעה הרווחת בפיקוד העליון הייתה שהמלחמה תימשך שנים עשר יום בלבד. כתוצאה מהלך רוח זה, הוקדש זמן מועט להכנות למתקפה, עבודת המטה הצבאי לא הייתה קפדנית מספיק ולא הוכנה תשתית לוגיסטית ראויה.
הצדדים הלוחמים > ברית המועצות > פיקוד

בראש הפיקוד העליון של ברית המועצות עמד המזכיר הכללי של המפלגה, סטלין. מועצת ההגנה העליונה הורכבה משרים בכירים במפלגה, ביניהם שר החוץ מולוטוב, שר ההגנה ק. וורושילוב, סגן שר ההגנה גריגורי קוליק ואנדריי ז'דאנוב. תחת מועצת ההגנה העליונה פעל המטה הכללי של הצבא האדום בראשות שפושניקוב, שהיה למעשה כפוף למשרד ההגנה.
הטיהורים הגדולים שעשה סטלין בקצונת הצבא האדום בשנים 1937–1938 החלישו מאוד את צבאו. בין הקצינים שנרצחו או נאסרו היו שלושה מחמשת המרשלים של ברית המועצות, 13 מ־15 מפקדי הארמיות, 57 מ־85 מפקדי הקורפוסים, 110 מ־195 מפקדי הדיוויזיות, ו־220 מ־406 מפקדי הרגימנטים. את מקומם תפסו פעמים רבות קצינים צעירים, שחסרו ניסיון נדרש, אך נחשבו נאמנים יותר למפלגה. יתרה מכך, המעורבות הפוליטית בצבא הביאה לכך שכל פקודה מבצעית בשטח נאלצה לקבל את הסכמת הקומיסר הפוליטי הכפוף למפלגה. כתוצאה מסיבות אלו, הפיקוד הסובייטי התאפיין בהיעדר גמישות, יוזמה וחשיבה עצמאית, ומפקדיו נטו להיצמד לפקודות וחששו מקבלת החלטות עצמאיות. יכולתו של הצבא לנהל מלחמה מוצלחת נפגעה מאוד.
הצדדים הלוחמים > ברית המועצות > סדר כוחות וציודו של הצבא האדום

לרשותו של פיקוד לנינגרד בראשותו של מרצקוב עמדו 24 דיוויזיות, כ־450,000 חיילים, מעל ל־2,000 טנקים ו־1,000 מטוסי קרב והפצצה, כרבע מכלל סדר הכוחות של הצבא האדום ב־1939. בסך הכל, נהנו הסובייטים מיתרון גדול על פינלנד של 3 ל־1 בכח אדם, 80 ל־1 בטנקים, 5 ל־1 בארטילריה ו־5.5 ל־1 במטוסים. עוצבות השריון של הצבא האדום הושתתו בעיקר על טנקים קלים מדגמי BT, ‏T-26 ו־T-37, וכמו כן טנקים בינוניים מדגם T-28.
הפיקוד הצבאי המשיך לדגול בתורת הלחימה של מתקפה לעומק, גם לאחר הוצאתו להורג של הוגה תורה זו, מיכאיל טוכאצ'בסקי ב־1937. הלקחים שנרכשו ממלחמת האזרחים בספרד ומהקרבות נגד צבא יפן בחלקין גול ואגם חסן באו לידי ביטוי בעדכון תורת הלחימה בסתיו 1939 שכלל את הצורך לשפר את ריכוזי האש בהתקפה, להכין דרגי עתודה ולבצע חילופים תכופים יותר בין הכוחות בחזית לבין העתודות.
היערכותו של הצבא האדום ב־30 בנובמבר:
ארמייה ה־7 בפיקודו של ג'נרל יאקובלב במצר קרליה הייתה המאמץ הסובייטי העיקרי (מעל 40 אחוז מהכח). מטרותיה היו הבקעת קו מנרהיים, כיבוש ויפורי (ויבורג), ולבסוף כיבוש הלסינקי. הארמייה כללה 10 דיוויזיות חי"ר, 3 בריגדות טנקים, קורפוס ממוכן, ומספר רב של קני ארטילריה. בסך הכל היו לה כ־200,000 חיילים ו־1,500 טנקים. בהמשך היא פוצלה לארמיות 7 ו־13.
ארמייה ה־8 בפיקודו של גנרל חברוב הוצבה צפונית לאגם לדוגה, ומשימתה הייתה לפרוץ דרך ההגנה הפינית הדלילה יחסית באזור, לנוע דרומה ולתקוף את קו מנרהיים מעורפו. הארמייה כללה 6 דיוויזיות חי"ר ו־2 בריגדות טנקים, ובהן בסך הכל 130 אלף חיילים ו־400 טנקים.
ארמייה ה־9 בפיקודו של גנרל דוקנוב, נערכה מול מרכז פינלנד כדי לבתר אותה לשניים ולפגוע במרכזי תקשורת. היא כללה 3 דיוויזיות חי"ר (דיוויזיה נוספת הצטרפה מאוחר יותר).
הארמייה ה־14 בפיקודו של גנרל פרולוב הוצבה במורמנסק בצפון, ומשימתה לכבוש את הנמל הארקטי בפטסמו, ולבסוף את העיר רובניימי, מרכז התקשורת היחיד של פינלנד בצפון ואזור עשיר במכרות ניקל. היא כללה 3 דיוויזיות חי"ר ויחידות שריון מסייעות.
הצדדים הלוחמים > פינלנד

החל משנות העשרים של המאה העשרים, החלו הפינים בבניית מערך ביצורים לרוחב 100 הקילומטרים של המצר הקרלי, שנועד לעצור מתקפה מצד ברית המועצות. מרחב ההגנה הזה, שזכה לכינוי "קו מנרהיים", נבנה לעומק של כ־50 קילומטרים על פי שיטת "ההגנה לעומק" שפיתחו הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, כשאגפיו מוגנים על ידי ימות, ותוך ניצול והתחשבות בתנאי קרקע. בחזית הקו הוקמה רצועת אבטחה שכללה מכשולים רבים וכוחות מחפים בעומק 15–25 ק"מ. מאחוריה השתרעה רצועת ההגנה העיקרית בעומק של 10–15 ק"מ שהייתה תשלובת של מתחמים מבוצרים מבטון על פני הקרקע והן מתחתיה, וביניהם שטחי השמדה שכללו מוצבים שהיו מקושרים ביניהם בתעלות קשר. ברצועה הזאת היו עמדות של תותחי נ"ט, מקלעים וארטילריה, מוקשים ומכשולים אחרים. אחרי הרצועה העיקרית נבנו עוד שתי רצועות הגנה פחות חזקות, אולם גם הן היו בנויות באותה שיטה.
כוחותיה של פינלנד היו מתורגלים ומאומנים היטב לנצל באופן מיטבי את תנאי הקרקע של מדינתם, התמחו בלחימה מטווח קרוב, בצליפה, בטקטיקת גרילה ובהפעלת כוחות קטנים וניידים שנעו על מגלשי סקי. החיילים הפינים נהנו ממורל ומוטיבציה גבוהים, ועודדו לקיחת יוזמה בשדה הקרב. אחת הטקטיקות הידועות שבהן נקטו הכוחות הפינים נודעה בכינוי "מוטי" (Motti). הפינים היו מבתרים טורים של הצבא האדום, מנתקים את קווי האספקה שלהם, ומטרידים אותם באמצעות צוותים קטנים וניידים, עד לחיסולן של היחידות המנותקות.
הצדדים הלוחמים > פינלנד > סדר הכוחות של צבא פינלנד

אוכלוסייתה של פינלנד מנתה ב־1939 3.65 מיליון נפש. בעת שפרצה המלחמה, עמדו לרשות צבא פינלנד 9 דיוויזיות (כולן חיל־רגלים) ועוד כמה עשרות יחידות עצמאיות - כל יחידה בהיקף של פלוגה עד גדוד - שאורגנו בצוותי קרב. בסך הכל עמדו לרשות צבא פינלנד 127,800 חיילים סדירים, כ־100,000 חיילי מילואים ועוד כ־112 אלף חיילי "משמר המולדת".
היערכותו של צבא פינלנד ב־30 בנובמבר 1939:
ארמיית המצר הקרלי בפיקודו של גנרל הוגו אוסטרמן, כללה שני קורפוסים - 2 ו־3 - ובהם 5 דיוויזיות שנערכו בקו מנרהיים, בדרומה של פינלנד, מרחב ההגנה העיקרי.
הקורפוס ה־4 בפיקודו של יוהו הייסקנן (הוחלף זמן קצר מכן בידי וולדמאר הגלונד), כלל 2 דיוויזיות שנערכו מצפון לאגם לדוגה.
בגזרה שמצפון לאגם לדוגה ועד פטסמו בגבולה הצפוני של פינלנד, נערך אגד של צוותי קרב פלוגתיים וגדודיים בפיקודו של גנרל ויליו ּּטואומפו.
שתי דיוויזיות נוספות נשארו עתודת המטה הכללי בפיקודו הישיר של מרשל מנרהיים.
הצדדים הלוחמים > פינלנד > ציוד וחימוש

הצבא הפיני היה דל באמצעים ובתקציב (בייחוד אל מול ברית המועצות), בעיקר לנוכח הקיצוץ בתקציב הביטחון בשנות השלושים. הוא היה מבוסס כמעט כולו על חיילי רגלים, ומרבית הציוד שלו היה מיושן. חיל השריון הפיני כלל כמה עשרות טנקים מיושנים שיעילותם בקרב הייתה זניחה: כ־32 טנקים קלים מדגם רנו FT מתקופת מלחמת העולם הראשונה, ועוד 27 טנקי ויקרס 6 טון קלים שפינלנד רכשה מבריטניה, ללא כל חימוש עליהם. גם מלאי כלי הנשק כנגד טנקים שעמדו לרשות הפינים בתחילת המלחמה היה קטן ביותר, וכלל רק 50 תותחים נ"ט שוודים מדגם בופורס בקוטר 37 מ"מ, שהונפקו לחיילים מספר שבועות לפני תחילת המלחמה; כדי להתגבר על המחסור בנשקי נ"ט קונבנציונליים, פנו הפינים לאמצעים מאולתרים וזולים, דוגמת בקבוק מולוטוב ממנו ייצרו הפינים חצי מיליון יחידות עד סיומה של מלחמת החורף.
לרשות הצבא הפיני עמדו רק 600 קני ארטילריה מסוגים שונים, רובם כלים מיושנים שנלקחו שלל במלחמת העצמאות, הנפוץ ביניהם היה התותח דגם 1902 הרוסי בקוטר 76 מ"מ. חמור מכך, מלאי התחמושת בת 270,000 הפגזים הייתה אמורה להספיק לשבוע לחימה בלבד. עם זאת, האימונים וטקטיקת התותחנות הפינית היו עדיפים על אלה בצד הסובייטי. ציוד הקשר היה במצב רע. חיל האוויר מנה קרוב ל־120 מטוסים, מתוכם 46 מטוסי קרב, 15 מפציצים ועוד כ־60 מטוסים קלים ומטוסי סיור, אולם מעט מהם היו מודרניים.
ביזורה הגדול של תשתית מפעלי הנשק של פינלנד התברר כיתרון מכריע במלחמה. ברית המועצות סימנה את התשתית הזאת כמטרה עיקרית להפצצות אבל מכיוון שהיא לא הייתה מרוכזת במפעלים גדולים אלא מפוזרת בין המוני סדנאות קטנות - אחרי לא פחות מ-2,075 גיחות של חיל האוויר הסובייטי, רק 5% מהתשתית של המדינה חוסלה.
תנאי קרקע ואקלים

פינלנד השתרעה על שטח של כ־410 אלף קילומטר רבוע, מרבית שטחה מישורי, מיוער ובלתי מיושב וכולל 187,888 אגמים ו־179,584 איים. גבולה עם ברית המועצות נמתח לאורך כ־1,200 ק"מ, ממצר קרליה בדרום, הנמצא בין מפרץ פינלנד לאגם לדוגה, עד לאוקיינוס הארקטי בצפון. בהתאם לתנאי השטח, המטכ"ל הפיני העריך שעיקר האיום של הצבא האדום יגיע מדרום, במצר קרליה, ומצפון לאגם לדוגה, בעוד שבכל החלק הצפוני של פינלנד לא יבוצעו פעילויות לחימה משמעותיות בשל תנאי שטח קשים; אזור זה אופיין בהיעדר דרכים וצירים, רובו מכוסה יערות, והוא אינו מתאים לכוחות ממוכנים ומשוריינים.
קווי הרוחב מהווים את ההשפעה המרכזית על אקלימה של פינלנד. בגלל מיקומה הצפוני, החורף הוא העונה הארוכה ביותר. בממוצע, החורף נמשך מתחילת דצמבר עד אמצע מרץ באזור דרום־מערב ובארכיפלג, ומתחילת אוקטובר עד תחילת מאי באזור לפלנד הצפוני. משמעות הדבר היא שהאזורים הדרומיים יותר של המדינה מכוסים בשלג במשך כ־4 חודשים מהשנה, והאזורים הצפוניים - כ־7 חודשים מהשנה. הטמפרטורות במהלך המלחמה ירדו עד 30 מעלות מתחת לאפס, ואף 50 מעלות באזור לפלנד. רבים מחיילי הצבא האדום נשלחו למערכה ללא ביגוד חורפי מספק, והכוחות הסובייטים בלפלנד הקפואה סבלו קשות מהקור העז. לטמפרטורות הנמוכות היו השלכות נוספות: הרובה התקני של הצבא האדום, מוסין נגאן בקוטר 7.62 מ"מ, יצא מכלל פעולה כשהטמפרטורות ירדו מתחת ל־15 מעלות מתחת לאפס, משום ששמן הסיכה שלו קפא, והמנועים של כלי הרכב המשוריינים היו חייבים לפעול בלי הפוגה, אחרת היו קופאים ויוצאים מכלל שימוש.
המלחמה > תחילת המתקפה הסובייטית

ב־30 בנובמבר בשעה 06:50, פתחו כוחות הצבא האדום במהלומה ארטילרית ואווירית על מטרות בפינלנד, ללא הכרזת מלחמה רשמית. כמה מאות אזרחים נפגעו כתוצאה מההפגזה האווירית, בעיקר בהלסינקי הבירה. כעבור 70 דקות, בשעה 08:00, הסתיימה ההפגזה, וארבע הארמיות הסובייטיות החלו את מתקפתן בצירי הדרכים העיקריות לאורך הגבול עם פינלנד, מהים הבלטי ועד לאוקיינוס הקרח הצפוני. המאמץ העיקרי של הכוחות הסובייטים היה במצר הקרלי, בקו מנרהיים. על אף נחיתותם המספרית הניכרת, התגלו הכוחות הפיניים כיריב נועז ומיומן, בהשתמשם בטקטיקת גרילה, ביחידות אלפיניסטיות מהירות העוטות מדי הסוואה לבנים, ומעל לכל - בידע שרכשו אודות לחימת חורף.
את המלחמה נהוג לחלק לשלושה שלבים עיקריים: השלב הראשון (30 בנובמבר עד 22 בדצמבר 1939) החל עם מתקפה כוללת של הצבא האדום לאורך כל הגבול, שנבלמה בידי הצבא הפיני. השלב השני (23 בדצמבר עד 10 בפברואר 1940) כלל לחימה סטטית ברוב הגזרות, אותה ניצלו הצדדים לארגון ולהיערכות מחדש. השלב השלישי (11 בפברואר עד 13 במרץ 1940) - חידוש המתקפה של הצבא האדום במצר הקרלי, והבקעת קו מנרהיים.
הפינים סבלו מקשיים לוגיסטיים חמורים. בראשית המלחמה, רק החיילים שעברו טירונות ואימונים סדירים קיבלו מדים ונשק. שאר המגויסים נאלצו לתפור את מדיהם ואף להשיג נשק משלהם. הפינים נקטו במספר דרכים על מנת להתמודד עם המצב, כשהחשובה בהן הייתה תפיסת ציוד, כלי נשק ותחמושת מהאויב. למזלם, הצבא הפיני לא שינה את קוטר הנשק לאחר ההכרזה על עצמאות פינלנד, וכך היה יכול להשתמש בתחמושת הסובייטית.
המלחמה > תחילת המתקפה הסובייטית > הרפובליקה הדמוקרטית של פינלנד

ב־1 בדצמבר 1939 הקימו הסובייטים בכפר טריוקי, שנכבש זה עתה, את ה"רפובליקה הדמוקרטית של פינלנד", ממשלת בובות בראשות הקומוניסט הפיני אוטו קוסינן (Otto Wille Kuusinen), ראש המפלגה הקומוניסטית של פינלנד שערק למוסקבה לאחר תבוסת הקומוניסטים ב־1918. בצעד זה ביקשו הסובייטים להמחיש את אי־הכרתם בממשלתה הנבחרת של פינלנד, ולעודד את עריקתם של הסוציאליסטים הפינים משורות הצבא. קוסינן קרא לפינים להתקומם נגד ממשלתם, ולהתגייס ל"צבא הפיני העממי" ולסייע לצבא האדום בשחרור פינלנד. בסיכומו של דבר, ממשלת הבובות נחלה כישלון - האזרחים המשיכו לתמוך בממשלתם החוקית, ומספר זניח במיוחד הצטרף לצבא העממי - ושטחה סופח בסופו של דבר לגבולות ברית המועצות בתור מחוז קרליה.