stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוח בגיל ההתבגרות
שינויים תפקודיים > שינויים תפקודיים במערכת הלימבית

במהלך גיל ההתבגרות חלים שינויים תפקודיים במערכות מוחיות שונות, כמו למשל בהמערכת הלימבית ובמערכת התגמול. מחקרים עדכניים מראים כי קשיים בדחיית סיפוקים והתנהגות נטילת סיכונים, המאפיינים בני נוער, נובעים מחוסר התאמה ברמת הבשלות בין רשתות עצביות במערכת הלימבית לבין קליפת המוח הקדם-מצחית; המערכת הלימבית, שקשורה לחוויה רגשית, מוטיבציה ולמידה, מגבירה את הפעילות העצבית שלה בגיל ההתבגרות ואילו קליפת המוח הקדם-מצחית, שתפקידה למתן פעילות אימפולסיבית ולווסת תגובות רגשיות, מגיעה לבשלות רק כעשור לאחר מכן. בגיל ההתבגרות, האמיגדלה, שהיא חלק מהמערכת הלימבית ומעורבת בתהליכים של עיבוד רגשי, מגדילה את נפחה ופועלת בעוצמה רבה יותר. פעילותה המועצמת מובילה לכך שבני נוער נוטים לפרש גירויים נייטרליים כעוינים, להציג תגובתיות רגשית מוגברת, לחוש רמות רגש שלילי גבוהות ולחוות שינויים תכופים ועוצמתיים יותר במצב הרוח. פעילותה של המערכת הלימבית בתקופת גיל ההתבגרות קשורה גם לחיפוש מוגבר אחר ריגושים וסיכונים, לצד עניין והזדהות רבה יותר עם בני הגיל. גם ההיפותלמוס- חלק מהמערכת הלימבית- עובר שינויים ייחודיים בתקופת ההתבגרות, בשל העלייה ברמת הורמוני הדחק, אדרנלין וקורטיזול, ובפעילותה של מערכת הדחק (ציר ה-HPA), בה הוא מעורב. השינויים ההורמונליים, שמתרחשים ביתר שאת בגיל ההתבגרות, מעורבים גם בתהליכי למידה וזיכרון, כך שחשיפה ממושכת להורמוני דחק משפיעה לרעה על התפתחותן המאוחרת של מערכות קוגניטיביות ורגשיות. שינויים תפקודיים אלו במערכת הלימבית והביטוי ההתנהגותי שלהם בולטים אף יותר בנוכחות קבוצת השווים, וזאת בשל רגישותם המוגברת של מתבגרים ללחצים חברתיים. אף על פי שרגישות זו מאפשרת להם התמודדות יעילה עם מצבים חברתיים, היא עשויה להוות גורם סיכון עבורם, כך שהם מפעילים פחות שליטה ובקרה על התנהגותם לנוכח לחץ חברתי.
שינויים תפקודיים > שינויים תפקודיים במערכת התגמול

בנוסף לעוררות היתר של המערכת הלימבית בגיל ההתבגרות, תקופה זו מאופיינת בהתפתחות ובהגברת הפעילות של מערכת התגמול. העלייה בפעילות של מערכת התגמול, לצד העדר ההבשלה של קליפת המוח הקדם-מצחית והקישוריוּת ביניהן, קשורה לנטייה המוגברת של בני נוער להעדפת תגמול מידי, להתנהגות נטילת סיכונים, לחיפוש אחר ריגושים ולתגובות מוחיות עוצמתיות יותר לנוכח התנסויות חדשות. כך, לפעילותה המוגברת של מערכת התגמול השלכות על המוטיבציה, ההתנהגות והנטייה להתמכרות בקרב מתבגרים. אחד המסלולים המרכזיים של מערכת התגמול הוא המסלול המֶזוֹלימבי, המתחיל את דרכו במוח האמצעי (midbrain) ומגיע לאזור הסטריאטום הגחוני (ventral striatum), שהוא אזור התגמול העיקרי במוח. המרכז התגובתי המרכזי לתגמולים באזור זה הוא גרעין האָקוּמבֶּנס (NAc), המערב הפרשה של המוליך העצבי דופמין, בתגובה לגירויים שנתפסים כמתגמלים. פעילותו הרבה של מסלול זה בגיל ההתבגרות מגבירה את הפרשת הדופמין ובכך מגדילה את הסיכוי שהפרט יחזור על אותה התנהגות שהביאה בעיניו לתוצאות חיוביות; מנגנון זה קשור לשינויים בדפוסי מוטיבציה וליצירתן של תופעות התמכרות ונטילת סיכונים, בעיקר לאור נטייתם של מתבגרים להיות רגישים יותר לתגמול ורגישים פחות להפסד או עונש. העובדה כי השליטה הקוגניטיבית, הקשורה לשליטה בדחפים, ויסות ואיזון התגובה המוטיבציונית, אינה בשלה דיה בתקופת ההתבגרות, מעצימה את אותם שינויים ותופעות. דפוסים אלה קשורים גם לשינויים הורמונאליים המתרחשים במהלך שנות העשרה, ובפרט להשפעתם של הורמוני המין על המוליך העצבי דופמין, ולכך שכמות הקולטנים לדופמין בקליפת המוח גדלה משמעותית. לתגובתיות היתר לתגמול השפעה גם על תהליך קבלת ההחלטות, כך שבעת קבלת החלטה רגשית מתבגרים משתמשים בפחות מידע ומתקשים בקבלת החלטה רציונלית. נטיות אלו מקבלות משנה תוקף למול חיזוק של נוכחות בני הגיל, כך שלנוכח לחץ חברתי התנהגויות אימפולסיביות, כולל נהיגה מסוכנת, שימוש לרעה בחומרים, התנהגות מינית לא בטוחה וביצוע פעילויות פליליות, נתפסות כמתגמלות יותר עבור מתבגרים ובהתאם הסיכוי לבצען עולה. לראיה, במחקר בו נמדדה מידת לקיחת סיכונים באמצעות שימוש במשחק וידאו, נבדקים התבקשו לקבל החלטה על תזמון עצירת מכונית נוסעת בזמן שאור רמזור מתחלף מירוק לצהוב וצפוי להפוך לאדום. מטרתם הייתה לצבור כמה שיותר נקודות, באמצעות נסיעה למרחק רב יותר, ובמקביל להימנע מהתרסקות פוטנציאלית שעלולה להוביל להפסד בעת מעבר באור אדום. נמצא כי למתבגרים, בהשוואה למבוגרים, לקח זמן רב יותר להחליט על עצירת הרכב מרגע הופעת האור הצהוב. דהיינו, מתבגרים נטלו יותר סיכונים, תוך התמקדות יתרה בחיזוקים המידיים והתמקדות פחותה בסיכונים הקיימים. התנהגויות אלו התחזקו אף יותר לנוכח הימצאותם של בני קבוצת השווים שצפו בנבדק בזמן המשחק. במחקר נוסף, נמצא שעצם הידיעה של בני נוער שאחרים בני גילם מתבוננים בהם בעת משחק וידאו, גם ללא נוכחותם הממשית, הספיקה למתבגרים לשם נטילת סיכונים מוגברת והצגת תגובה מוחית גבוהה יותר במערכת התגמול.
גיל ההתבגרות כתקופה רגישה בהתפתחות המוח והפגיעות לפסיכופתולוגיות בקרב מתבגרים

התפתחות החומר האפור, החומר הלבן ורמת הקישוריות, כמו גם השינויים התפקודים במערכות המוח השונות, מדגישים את העובדה שהמאפיין הבולט ביותר בהתפתחות המוח המתבגר הוא התרחשותם של שינויים מפליגים. הגמישות המוחית הרבה המאפיינת את גיל ההתבגרות, לצד הרגישות הגבוהה לשינויים הורמונליים, מבניים ותפקודיים, מהווים את היסודות להיווצרותה של תקופה רגישה בהתפתחות המוח, בה עולה הפגיעות לפסיכופתולוגיות שונות. הרגישות המוגברת לגורמי דחק חברתיים ורגשיים בגיל ההתבגרות עשויה גם היא עצמה להיות מזיקה ולהיות קשורה להתפתחותה של פסיכופתולוגיה. זאת בעיקר לנוכח חוסר בשלותן של הרשתות העצביות המצויות בקליפת המוח הקדם-מצחית, האחראיות על שיקול דעת, שליטה בדחפים וויסות רגשי. ואכן, בגיל ההתבגרות מגיע לשיאו הסיכון לחלות בהפרעות נפש מסוימות, כולל הפרעות חרדה, הפרעה דו-קוטבית, דיכאון, הפרעות אכילה, פסיכוזה ושימוש בחומרים אסורים (כ-50% ממחלות הנפש מופיעות עד גיל 14 וכ-75% מתחילות עד גיל 24). הקשר בין השינויים האופייניים למוחם של מתבגרים ובין התפרצות מחלות פסיכיאטריות הוא קשר מורכב, אולם ניתן להמחישו באמצעות הרעיון המכונה "חלקים נעים עשויים להישבר"; דהיינו, השינויים הנרחבים המתרחשים בתקופה זו מגבירים את הסיכוי שיצוצו בעיות. הבדלים אינדיבידואלים בהתפתחות המוח המתבגר ובתגובה הרגשית ללחץ חברתי ודחק יכולים להוביל להבדלים בפגיעות או בחוסן לפסיכופתולוגיה. ההבנה שהמוח המתבגר הוא ייחודי ומשתנה במהירות עשויה לעזור לחברה ולבני הנוער עצמם להתמודד בצורה טובה יותר עם הסיכונים הטמונים בתקופה רגישה זו, כמו גם לנצל את ההזדמנויות הרבות של שנות העשרה.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13  Giedd, J. N., The amazing teen brain, Scientific American
1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23  Jetha, M. K.; Segalowitz, S., Adolescent brain development: Implications for behavior, Academic Press
↑  Steinberg, L., Risk taking in adolescence: what changes, and why?, Annals of the New York Academy of Sciences
↑  Freberg, L., Discovering biological psychology, Cengage Learning
↑  Somerville, L. H.; Jones, R. M.; Casey, B. J, A time of change: behavioral and neural correlates of adolescent sensitivity to appetitive and aversive environmental cues, Brain and cognition
1 2  סמיש, א, המוח הנעלם של גיל ההתבגרות, מכון דוידסון- הזרוע החינוכית של מכון ויצמן למדע
1 2  Gardner, M.; Steinberg, L., Peer influence on risk taking, risk preference, and risky decision making in adolescence and adulthood: an experimental study, Developmental psychology
↑  Andersen, S. L., Commentary on the special issue on the adolescent brain: Adolescence, trajectories, and the importance of prevention, Neuroscience & Biobehavioral Reviews
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואינו מהווה ייעוץ רפואי.
הזירה הסיציליאנית במלחמה הפונית השנייה

סיציליה הייתה אחת הזירות המשניות במלחמה הפונית השנייה. האי היה מחולק לשני חלקים עיקריים - הפרובינקיה הרומית סיקיליה במערב האי וערים עצמאיות, רובן המוחלט יווניות, במזרח האי. עיר היוונית החשובה ביותר הייתה סירקוסאי שהייתה בעלת ברית נאמנה של רומא עוד מימי המלחמה הפונית הראשונה.
בתחילת המלחמה האי לא הוטרד ממלחמות והלחימה הגיעה לאי בשנת 215 לפנה"ס בעקבות מותו של היירון השני, טיראן סירקוסאי, והתהפוכות שבאו לאי בעקבות מותו. בסופו של דבר הסתלקה סירקוסאי מבריתה עם הרפובליקה הרומית, שנכרת עוד במהלך המלחמה הפונית הראשונה וחברה לקרתגו. הלחימה נמשכה עד ניצחון רומאי מוחלט בשנת 210 לפנה"ס שבסופו נהרסה סירקוסאי עד היסוד ולא שבה עוד למעמד הבכורה שלה באי. כל האי צורף לפרובינקיה הרומית שבתחילת המלחמה השתרעה רק על חלקו המערבי של האי.
רקע

תושביה המקוריים של סיציליה כבר מזמן לא היו עצמאיים. מזה מאות שנים כ-80% משטחו של האי היה נתון בשליטתם של מתיישבים יוונים שהגיעו לשם בתנופת הקולוניזציה היוונית במאה ה-8 לפנה"ס. ה-20% הנותרים היו בשליטת קרתגו שהגיעו לאי בתקופה מקבילה להתיישבות היוונית. קרתגו איבדה את החזקותיה לרומא בעקבות תבוסתה במלחמה הפונית הראשונה (264 עד 241 לפנה"ס).
במהלך המלחמה הפונית הראשונה כרתה רומא ברית עם היירון השני, שליט העיר היוונית החשובה ביותר באי - סירקוסאי שמספר תושביה הגיע לפי הערכות מודרניות לכמה מאות אלפי נפשות בתקופה זו. בעקבות המלחמה יסדה רומא פרובינקיה באי והמשיכה לשמור על בריתה עם סירקוסאי. עם מותו של היירון בשנת 215 התערער הסדר בסירקוסאי והיא הסתלקה מבריתה עם רומא.
המצב בסיציליה בכלל ובסירקוסאי בפרט היה מורכב מאוד. ראשית, היו סיעות שהתנגדו לברית עם רומא והיו סיעות אחרות שהתנגדו לברית עם קרתגו. אם לא די בכך, בסירקוסאי הייתה סיעה שלישית שהתנגדה למלוכה וביקשה לכונן שלטון דמוקרטי בעיר. בתחילת המלחמה סיציליה הייתה שקטה למדי. היו פשיטות קטנות של הצי הקרתגי על ליליבאיום ופשיטות על החוף האפריקאי על ידי השייטת הרומית בת 50 ספינות (אחר כך תוגברה ב-25 ספינות נוספות) שהייתה מוצבת באי.
סיציליה הייתה בסיס חשוב מאוד לצי הרומי ולדגן שגדל בה הייתה השפעה עצומה על מחייתה של רומא. לכן, השליטה באי ובסירקוסאי, שהייתה כאמור העיר החשובה באי, הייתה חשובה מאוד מבחינת הרומאים. על מנת לשמור על האינטרסים שלהם, שלחו הרומאים את הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס בשנת 214 עם כוחות נוספים כדי לשמור אותו בחזקתם.
היירונימוס עולה לשלטון בסירקוסאי

היירון, שליטה של סירקוסאי, העיר החשובה ביותר באי היה בעל ברית נאמן ששמר על קשר אמיץ עם רומא גם אחרי מפלות קשות. המצב השתנה עם מותו בקיץ 215 לפנה"ס. בנו של היירון, גלון, נפטר לפני אביו, ולכן יורשו היה נכדו הצעיר בן ה-15 היירונימוס. לפי טיטוס ליוויוס גלון, החזיק בדעות פרו-קרתגיות ולכן אין זה מפתיע שבנו, היירונימוס, החזיק בדעות דומות. ליוויוס ממשיך וטוען שניסיון התנקשות שבוצע על ידי ראש הסיעה הפרו-רומית בסירקוסאי גרם להיירונימוס לבגוד בבעלי בריתו הרומאים. כשהפרו פרייטור, אפיוס קלאודיוס פולכר ביקש לחדש את הברית, השליט הצעיר גירש את שליחיו וסירב לחדש את הברית.
חניבעל ביקש לנצל את המצב שנוצר ושלח שני סוכנים לסירקוסאי על מנת לחזק את הנטיות הפרו-קרתגיות של תושביה: היפוקרטס ואפיקידס. שניהם היו ממוצא מעורב. הם היו אזרחים קרתגים, אך סביהם היו אזרחי סירקוסאי. בשיחות עם הצדדים נרמז להיירונימוס שהוא יכול לזכות בכל שטחה של סיציליה במידה שקרתגו תנצח.
הנער היה שליט לא אהוד והפכפך בדעותיו. הוא נרצח בעת שניסה לשכנע כמה ערים בסיציליה להסתלק מבריתן עם רומא, מעט יותר משנה לאחר שעלה לשלטון בקיץ 214. לפי ליוויוס הרוצחים שקיבלו את ברכתו של אדרנדורוס, קרוב משפחתו של הנער, ביקשו לרצוח אותו מתוך מגמה להפיל את הטיראניה בסירקוסאי ולכונן דמוקרטיה. נערכו בחירות שבהן אדרנדורוס ומספר קושרים נבחרו למשרות בכירות בסירקוסאי.
מעבר השלטון מידי הטיראן הנרצח לידי הסיעה הדמוקרטית המצב בעיר היה מורכב מאוד מאוד. מצד אחד, אדרנדורוס שנבחר זה עתה ואוהדים אחרים של המשטר הישן נחשדו בכך שהם רוצים להחזיר את שלטון היחיד לעיר. מצד שני, השליחים של חניבעל, היפוקרטס ואפיקידס, שנשלחו מבעוד מועד לסירקוסאי, הצליחו לשכנע סירקוסאים וחיילים רבים, במיוחד עריקים מהצבא הרומי, שנכבדי העיר שזה עתה נבחרו מבקשים, בעצם, לחדש את הברית המסורתית עם רומא ולהחזיר את המצב לקדמותו.
הפיכה דמוקרטית בסירקוסאי

בסופו של דבר, נרצח אדרנדורוס ויחד איתו רבים ממשפחתו של הטיראן. נראה היה שיש עדיין תקווה לחידוש הברית עם רומא והפסקת הלחימה שפרצה בעקבות עלייתו של היירונימוס לשלטון. סירקוסאי שלחה צירים לאפיוס קלאודיוס ששירת עדיין את ארצו באי במשרת פרופראיטור, אף שאחד הפראיטורים הנבחרים של שנת 214/213 מונה לשמש כנציב הרומי באי. הצירים סיכמו על הפסקת אש לעשרה ימים על מנת לאפשר לשלטונות סירקוסאי לארגן משלחת רצינית יותר שבסמכותה לחדש את הברית.
בעת הגעת המשלחת השנייה לאפיוס קלאודיוס נחת באי מרקלוס עם כוחות רומאים נוספים על מנת להבטיח את השליטה הרומית באי. מרקלוס היה אחד מהמצביאים הטובים בצבא הרומי. הוא נבחר כבר לקונסול בשנת 222 ובמהלך שירותו בתפקיד זה היה אחראי על הניצחון הרומאי בקרב קלסטידיום. במהלך המלחמה הפונית השנייה הצליח לשמור על העיר נולה במשך שנתיים שחלפו מתבוסת הרומאים בקרב קאנאי עד הסתלקותו מהזירה האיטלקית והגעתו לסיציליה. בעת שהותו באיטליה, הצליח להדוף שלוש התקפות של חניבעל על נולה. היות שמרקלוס היה המגיסטרט הבכיר ממנו, שלח אפיוס קלאודיוס את המשלחת השנייה של קרתגו אליו.
היפוקרטס ואפיקידס לא ישבו בשילוב ידיים וניצלו את הפופולריות שנהנו ממנה בציבור הסירקוסאי. ראשיתו של דבר הצליחו לגרום לבחירתה של הנהגה קיצונית שהתנגדה לברית עם רומא. בעזרת תעמולה הצליחו למשוך את הקהל לעמדתם וכשהצי הרומי שנשלח על ידי אפיוס קלאודיוס פולכר הופיע בקרבת הנמל של סירקוסאי על מנת לבלום את הצי הקרתגי שידיעותיו אודות הימצאותו ליד כף פאכיון הגיעו לאוזניו של קלאודיוס. סירקוסאיים, המשולהבים על ידי קיצונים, חשבו שהרומאים מתכוונים לנחות על החוף יצאו מהעיר כדי להדוף את הפלישה. בשלב זה אחד האזרחים המתונים בשם אפלונידס הצליח לצנן את האווירה ושכנע את בני עירו שהברית עם רומא טובה להם. סירקוסאים החליטו לשלוח משלחת כדי לדון עם רומא על חידוש הברית.
העניינים התנהלו בצורה טובה מבחינת הסיעה הפרו-רומית בסירקוסאי, אך הם עשו טעות שדחפה סופית את סירקוסאי לעבר המחנה הקרתגי. שכירי החרב והעריקים מהצבא הרומי היו היסודות הקיצוניים ביותר בעיר. הראשונים ביקשו מלחמה כי היא הייתה פרנסתם. האחרונים פחדו שאם ייחתם הסכם עם רומא, השלטונות יסגירו אותם לידי הנציב הרומי והוא יוציא אותם להורג. לכן, הסיעה הפרו-רומית שידה הייתה כרגע על העליונה, חשבה שטוב יהיה אם הקבוצה הזאת תצא את העיר. הם שלחו כ-4,000 מהם בראשותו של היפוקרטס ללאונטיני.
מרקלוס טען שכח זה פגע בטריטוריה רומית ודרש את הסגרתם יחד עם היפוקרטס ואפיקידס, שחמק מהעיר כדי להצטרף לאחיו בלאונטיני. שני האחים הצליחו לשלהב את תושבי לאונטיני והם הכריזו על עצמאות וכשדרישתו של מרקלוס הגיעה לסירקוסאי, רשויות העיר טענו שלאונטיני איננה עוד בשליטתם ואין ביכולתם לעשות דבר. מרקלוס דרש את הסגרת שני הסוכנים הקרתגים, אך שלטונות סירקוסאי טענו שלאונטיני מרדה בסירקוסאי ואין להם שליטה על הנעשה בה. יחד עם זאת, היות שהם עדיין ביקשו לשמור, בשלב זה, על יחסים תקינים עם הרומאים, הבטיחו את סיועם בתפיסתם. בדרך זו ביקשו להשתמש בצבא הרומי גם כדי להחזיר את העיר המורדת לשליטתם.
סירקוסאי כורתת ברית עם קרתגו

בעקבות הודעתם של שלטונות סירקוסאי תקף מרקלוס את לאונטיני וכבשה ללא קושי, אך שני הסוכנים הקרתגים הצליחו להימלט להברוס. בינתיים, בהתאם להבטחה שנתנה למרקלוס, שלחה סירקוסאי כח גדול שמנה כ-8,000 לוחמים לסייע לו לכבוש את לאונטיני. באמצע הדרך נודע למפקדי הכוח שלאונטיני נכבשה כבר. יתרה מכך, הגיעו דיווחים אל טבח שביצעו הרומאים בעיר. למרות השמועות על הטבח, הצליחו מפקדי הכח הסיראקוסאי לשכנע את החיילים לעלות על הברוס.
בצר להם יצאו אפיקידס והיפוקרטס מהברוס לקראת הכח התוקף ונתקלו ביחידת קשתים מכרתים שגילתה הבנה לעמדתם. אחרי שהצליחו לשכנע את הקשתים לא להסגירם לרומאים הוציא היפוקרטס מכתב משלטונות סירקוסאי למרקלוס, שהוא ירט כביכול. לפי מכתב זה ביקשו שלטונותיה הנבחרים של סירקואסאי לטבוח באנשי לאונטיני ובעריקים הרומאים שגורשו לאונטיני. בגלל שמועות קודמות על מעשי טבח ובגלל היחס האמביבלנטי שחשו חיילי סירקוסאי לברית עם רומא הצליחו הסוכנים הקרתגים במשימתם. בין המכתב היה אמיתי ובין אם היה מזויף, החיילים בשטח האמינו לכתוב בו והקצינים שפיקדו עליהם נאלצו להימלט על נפשם.
החיילים הזועמים חזרו לסירקוסאי ולמרות ניסיונות השלטונות לסגור את השערים, נכנסו לעיר וטבחו בפקידים שנבחרו לאחר רצח הטיראן. שני הסוכנים הקרתגים היפיקדס והיפוקרטס הצליחו להיבחר למשרות הסטרטגוס והפכו בדרך זאת לפקידים הבכירים בסירקוסאי. כמובן שעם בחירתם עזבה סירקוסאי סופית את בריתה עם רומא וכרתה ברית חדשה עם קרתגו.
הלחימה בפנים האי

כתוצאה מעריקת סירקוסאי פרצה מלחמה רבתי באי. סיציליה הייתה חשובה לקרתגו משתי בחינות: ראשית, כיבושה החליש את רומא ושנית הוא היה מונה מהצי הרומי את בסיסיו באי ועל ידי כך מקל מאוד על תגבור צבאו של חניבעל שנלחם באיטליה. האדמירל הקרתגי הימילקו הנחית באי צבא גדול שמנה 25,000 רגלים, 3,000 פרשים ו-12 פילים לעזרת סירקוסאי. המילקו חזר לקרתגו וביקש כוחות נוספים וכשניתנו לו כבש בעזרתם את אגריגנטום.
בינתיים הרומאים פתחו בהתקפה על סירקוסאי, אך התקפתם נבלמה ונפתח מצור על סירקוסאי שנמשך עד 212 לפנה"ס. מרקלוס השאיר שני שלישים מצבאו תחת פיקודו של הפראיטור אפיוס ויצא עם יתרת הכח לפנים האי. הוא לא הצליח להציל את אגריגנטום שנפלה לידי קרתגו לפני שהוא הספיק להגיע אליה. בדרך נתקל מרקלוס בהיפוקרטס שיצא את סירקוסאי במועד מוקדם יותר בראש 10,000 חיילים לתגבר את הצבא הקרתגי. היפוקרטס התרשל בתפקידו, לא הציב שמירה היקפית, והעסיק את צבאו בבניית מחנה, ולכן מרקלוס הצליח להפתיע אותו והשמיד בקרב קצר כמעט את כל חיל הרגלים שלו, אך פרשיו הצליחו להימלט והצטרפו לצבא הקרתגי.
מרקלוס קיבל תגבורת של לגיון מרומא שנחת בפנורמוס בפינה הצפונית מערבית של האי. המצביא הקרתגי הימילקו ניסה להשמיד את הלגיון לפני שהוא הצטרף לעיקר צבאו של מרקלוס. אולם, הלגיון הרומאי התקדם לכיוון צבא מרקלוס בנתיב ליד החוף תחת הגנת הצי, שלא נפגש עם הנתיב שבחר הימילקו, וכך נמנע מפגש עם צבאו. משלא הצליח להשמיד את התגבורת הרומית ניסה הימילקו להמריד את הערים הסיציליות נגד רומא והצליח להעביר לצדו את מורגנטיאה שתושביה בגדו בחיל המצב הרומי. מספר ערים נוספות לקחו דוגמה ממורגנטיאה והצטפרו אף הן לצד הקרתגי. הרומאים הצליחו לבלום את מגמת הנטישה בעיר הנה (Henna). בעיר זו, מפקד חיל המצב הרומאי הצליח לרכז את אנשי העיר באמפיתיאטרון כדי לדון, כביכול, בכניעה ובמקום זאת הורה לחייליו לכתר את האמפיתיאטרון מכל צדדיו ולטבוח בתושבי העיר. הטבח נטע פחד בלבבות תושבי הערים האחרות בסיציליה ומגמת הפרישה הגיעה לסיומה.
מצור סירקוסאי

ליוויוס טוען שההתקפה על העיר בוצעה מיד עם בחירתם של אפיקידס והיפוקרטס בשנת 214, אך לייזנבי מעריך שנפלה טעות בתיעודו של ליוויוס וההתקפה התחרשה רק בשנת 213.
בינתיים שייטת קרתגית גדולה שמנתה 55 ספינות קרב בפיקודו של בומילקר הגיע לסירקוסאי תוך ניצול היעדרותו הזמנית של הצי הרומי, שיצא ללוות את הלגיון שנחת בפנורמוס. משנודע לו גודל השייטת הרומית שמנתה 75 ספינות, החליט לא להסתכן בקרב נגדה. היות שלא רצה להעמיס על מצבור האספקה של סירקוסאי שהייתה עדיין נתונה למצור מצד היבשה, החליט להרים עוגן ויצא את העיר בלי לעשות דבר. נסיגתו הייתה אחת הדוגמאות המאלפות לחוסר היוזמה של הצי הקרתגי במלחמה זו.
באביב של השנה הבאה (213 לפנה"ס) הבאה הצליח מרקלוס לפרוץ לתוך סירקוסאי אחרי שמגניה השתכרו בחגיגות לכבודה של האלה ארטמיס והזניחו את שמירת החומות וחלק ניכר מהעיר נפל לידי הרומאים. המגנים התבצרו באי אורטיג'ה, בשכונת אכרדינה ובמספר שכונות נוספות שעדיין נותרו בידם. בומילקר שהיה בעיר עם שייטת של 35 ספינות שהביאה אספקה לעיר הצליח לחמוק מהנמל תוך ניצול העובדה שעיני הצדדים היו נשואות לעבר המאבק בשכונות שנתפסו על ידי הרומאים. הוא הצליח לשכנע את קרתגו לשלוח צי גדול שמנה 100 ספינות מלחמה לסירקוסאי וחזר עם השייטת המוגדלת שלו כעבור כמה ימים. עם הגעתו לקרבת האי, חבר עם כוחותיהם של אפיקידס והיפוקרטס. הרומאים הצליחו להחזיק מעמד וגרמו אבדות כבדות לתוקפיהם.
בינתיים הגיע הסתיו ואיתו המחלות. מגפה פרצה בעיר הנצורה. המגפה פגעה גם במחנה הרומאי, אך מרקלוס שיכן את חייליו בבתים שנכבשו מתושבי סירקוסאי וצבאו סבל פחות מהמגפה מתושבי סירקוסאי שנדחסו בכמה שכונות. הצפיפות הגדולה עזרה להתפשטות המגפה שעשתה שמות במגני העיר.
באביב של שנת 212 אספו תומכי קרתגו באי את כל כוחותיהם וקרתגו תגברה את הצי שלה לכדי 130 ספינות מלחמה ו-700 אוניות תובלה שהיו אמורות להביא אספקה לנצורים בסירקוסאי, אך הצי לא הצליח להגיע לסירקוסאי בגלל רוחות שהסיטו אותו להרקליאה. אפיקידס חשש שבומילקר יחליט לזנוח את העיר לרחמי הרומאים ויחזר לאפריקה הצטרף אליו במטרה לפקוח עין על הנעשה. הצי הקרתגי המשיך את דרכו לעבר סירקוסאי כשהשתנו הרוחות. מרקלוס שלח את ציו שהיה בנחיתות מספרית (75 אניות לעומת 130), אך הצי הקרתגי היה עמוס במאות ספינות אספקה ובומילקר לא העז לצאת לקרב, שלח את אניות האספקה לאפריקה ואילו הוא עצמו שט עם צי המלחמה לטרנטום. אפיקידס לא רצה לחזור לעיר הנצורה ונחת באגיגנטום והמתין להתפתחויות.
עזיבתו של אפיקידס ונטישתו של בומילקר סתמה את הגולל על הגנת סירקוסאי. כוחות סיציליים שגויסו למלחמה ברומאים פתחו במשא ומתן וגם מפקדי חיל המצב שהשאיר אפיקידס ביקשו להיכנע. הקיצוניים מנעו זאת מהם, אך כוחם לא עמד להם והעיר נפלה במהרה. לחימה ספורדית נשכה עוד שנה אחת בערך (עד 211), ויורשו של מרקלוס, לאיווינוס השלים את הדברת העיר. כוחות אחרים שהיו לקרתגו הובסו על ידי לאיווינוס באותה שנה.
ראו גם

המצור על סירקוסאי
לקריאה נוספת

ישראל שצמן. תולדות הרפובליקה הרומית. ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
תאודור מומזן, דברי ימי רומא. תרגמו צ’ ויסלבסקי, דוד קלעי, צ’ רודי. עורכים: פ. לחובר, צ’ וויסלבסקי. תל אביב, הוצאת מסדה,
טיטוס ליוויוס. תולדות רומא. ספרים א, ב, כא, כב, ל. תרגמה מרומית: שרה דבורצקי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ב
פלוטארכוס. חיי אישים. כרך שלישי - אנשי יוון ורומי. תרגם מן המקור היווני והוסיף הערות א' א' הלוי. ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ג-1973
הרולד למב, חניבעל - האחד נגד רומי, מערכות, 1964.
Livius. Translated by F.G. Moore. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1919-1959 .
Polybius. Translated by W.R. Paton. The Loeb Classical Library. London, William Heinemann, 1922-1925.
Diodorus Siculus. Library of History. Translated by C.H. Oldfather, R.M. Geer, C.L. Sherman, F.R. Walton and C.B. Welles. Loeb Classical Library. Cambridge, MA, Harvard University Press; London, William Heinemann, 1933-1967.
Mommsen, Theodore. History of Rome. Online version in Classic Literature Library.
J. F. Lazenby, Hannibals' war. Aris & Phillips, 1978
Walbank, F.W., A Historical Commentary on Polybius. Oxford, Oxford University Press, 1957.
Freeman, E.A., The History of Sicily. Oxford, Oxford University Press, 1894. Digitized copy in: Internet Archive.
Morrison, J.S., Greek and Roman Oared Warships, 399-30 B.C.. Oxford, Oxbow Books, 1996.
הערות שוליים

↑  ליוויוס, ספר 24 פרק 4.
↑  יש קושי במקורות כי ניתן להבין מליוויוס שהנער נרצח עוד ב-215, אך לייזנבי מקבל את הערכתו של פוליביוס ומתארך את מותו לשנת 214. לדיון: Lazenby p. 103
↑  ליוויוס טוען שהדיווח היה שקרי. ליוויוס ספר 24 פרק 30
↑  ליוויוס, ספר 24 פרק 33
↑  Lazenby p 105
מפת סיציליה במאה ה-5 לפנה"ס (יש הבדלים קטנים בין מצבה במאה ה-5 למצבה במאה ה-3, אך הרוב תקף גם למאה זו
מצור סירקוסאי, תבליט נחושת על כריכת תרגום לטיני של ספרו של מלומד ערבי מימי הביניים.
הלל נח מגיד שטיינשניידר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בספטמבר 1829 שניפישוק, ליטא 
 פטירה:  29 באוקטובר 1903 (בגיל 74) וילנה, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 שפות היצירה:  עברית 
 
הלל נח מגיד שטיינשניידר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: שטיינשניידער; ברוסית: Маггид (Штейншнейдер); ז' באלול תקפ"ט, 5 בספטמבר 1829, שניפישוק – ח' בחשוון תרס"ד, 29 באוקטובר 1903, וילנה) היה חוקר תולדות יהודי וילנה.
תולדות חייו

הלל נח מגיד בן שלום ישראל נולד בקיץ 1829 בשְׁנִיפִּישׁוֹק, פרוור של העיר וילנה, מצאצאי שאול וואהל, ונכדו של תלמיד הגר"א ר' פנחס ב"ר יהודה, מגיד מישרים בפולוצק (ומכאן שם משפחתו "מגיד"), בעל הפירוש על הסידור "שער הרחמים" (או "מגיד צדק"). הלל נח היה תלמידו של ר' אליעזר פייוִויש. בגיל 18 התייתם מאביו.
למד את מלאכת הגילוף באבן (גְליפְּטיקה), ובמקצועו היה חורט מצבות (ביידיש: שטֶיינשנַיידר, ומכאן החלק השני של שם משפחתו). במסגרת תפקיד זה חיבר לרוב גם את האפיטף (הכיתוב שעל גבי המצבה). עבודתו הקנתה לו ידע בתולדות חייהם של יהודי וילנה, בנוסף לעבודתו השוטפת חקר ותיעד כיתובי מצבות מדורות קודמים, אסף כתבי יד וחיבורים שונים וחקר את פנקסי הקהל במטרה להפיק מחקר כולל על בני העיר. "ותהי איפה מלאכתו מתאמתת לידיעותיו האמתיות, בתור חוקר הסתריות וביבליוגרף מצוין מיוחד במינו ומעורב בין חכמי הדור שהתוודע אליהם על ידי הקינות והמליצות שכתבו אז לזיכרון לפתח על האבנים".
בשנת 1860 הוציא יחד עם שמואל יוסף פין את הספר "קריה נאמנה", שכלל ביוגרפיות של חכמי וילנה ומשכיליה. ב-1900 הוציא את החלק הראשון של חיבורו "עיר וילנא", בו קיבץ את תולדות חכמיה של וילנה, משכיליה, סוחריה וראשי הקהילה בצירוף הכיתוב על מצבותיהם, שושלות יוחסין והערות גאוגרפיות בקשר למקומות מוצאם. הוא לא הספיק להוציא בימי חייו את החלק השני של החיבור שראה אור רק ב-2002 בעריכת מרדכי זלקין.
מגיד היה חבר בקבוצת משכילי וילנה וכתב בביטאוניה "הכרמל", "המליץ", "הצפירה", "המגיד", "השחר" ו"גן פרחים". מאמריו עסקו בעיקר במחקר גנאלוגי, בביוגרפיות של אנשי שם ובביקורת ספרים בנושאים קרובים. חלק ניכר ממאמריו נדפסו תחת שמות עט שונים.
בשנת 1892 פתח את ספריית שטראשון מעזבונות ספריהם של מתתיהו שטראשון ושמואל יוסף פין.
מספריו

עיר ווילנא: זכרונות עדת ישראל ותולדות חיי גדוליה חלק א' , וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראם, תר"ס.
ספר עיר ווילנא: יכלכל בתוכו זכרונות עדת ישראל ותולדות חיי גדוליה, נאספו ונכתבו על ידי הלל נח מגיד המכונה שטיינשניידער; עורך ומהדיר מרדכי זלקין, ירושלים: מאגנס, 2002.
קריה נאמנה: קורות עדת ישראל בעיר ווילנא וציונים לנפשות גאוניה, חכמיה, סופריה ונדיביה, יחד עם שמואל יוסף פין מהדורה ראשונה תר"ך, מהדורה שנייה ומורחבת, תרע"ה בדפוס של י' נאטעס וא' שוויליך (עם מתתיהו שטראשון) (הספר לצפייה ולהורדה בארכיון האינטרנט)
תולדות משפחות גינצבורג: דברי הימים לכל בני גינצבורג המצוינים עד ימי הדור האחרון, סנקט פטרבורג, דפוס ל' רבינוביץ וש' סוקולובסקי, תרנ"ט (יצא לאור על ידי בנו, דוד מגיד, המכונה "צפוני-מערבי")
לוח לאלף שנה, וילנה תרי"ד (עם חותנו יעקב גורדון)
לקריאה נוספת

גצל קרסל, לקסיקון הספרות העברית בדורות האחרונים ב', ספרית פועלים, 1967, עמ' 315.