stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קפלה (משחק)
היסטוריה

משחק הקפלה נולד במוחו של מהנדס הולנדי ששמו טום ון דר ברוגן בשנות ה-80, שבכלל חיפש דרך לבנות את טירת חלומותיו. יישומי המחשב של אז היו עדיין בחיתוליהם, וון דר ברוגן מצא דרך מקורית כיצד לבנות דגמים מורכבים תוך יכולת לערוך בהם שינויים תכופים ויומיומיים. את הטירה הוא בנה מכפיסי עץ זהים לחלוטין, כדי לתרום ליציבות המבנה ונעזר לשם כך בחיתוך בלייזר. חבריו האדריכלים התלהבו מדרכו החדשה לבניית הדגמים, ומשם ועד ליצירת משחק בניה פופולרי, הייתה הדרך קצרה ומהירה.
משחק הקפלה נמכר בדרך כלל בישראל בקופסאות של 200 עד 250 כפיסים.
המשחק מתאים לילדים ולמבוגרים כאחד, ומאפשר דמיון מופשט בבניית מודלים. ברוב המקרים המשחק לא מגיע עם הוראות הרכבה כמו לגו או פליימוביל וכדומה, אלא עם תמונות של יצירות, ולכן כל משחק לפי דמיונו בונה מודלים שונים.
מריו לוי (חקלאי)

ערך זה עוסק בחקלאי מריו לוי. אם התכוונתם לסופר, ראו .
מריו לוי, בשדה האורגני בשדה אליהו יחד עם נינו
מריו משה לוי (1924 - 3 במרץ 2018) היה חקלאי ישראלי, חבר קיבוץ שדה אליהו, מחלוצי החקלאות האורגנית בישראל, ומייסד הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל.
תולדות חייו

לוי נולד בטרייסט, איטליה בשנת 1924. הוא עלה לארץ ישראל ב-1939, בהיותו בן 15, במסגרת עליית הנוער, ולמד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל. אביו נספה בשואה, אך אימו ואחיו ניצלו. ב-1941 הצטרף לוי לקיבוץ הדתי שדה אליהו, במסגרת גרעין של בוגרי מקוה ישראל. לוי ואשתו פריבה, ילידת גרמניה, גידלו בקיבוץ חמישה ילדים.
נפטר בשבת כי-תשא, ט״ז באדר התשע״ח, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוצו שדה אליהו.
חקלאות אורגנית

בשנות ה-60 היה לוי אחראי לגן הירק של הקיבוץ. השימוש הגובר בחומרי הדברה, עד ארבעים ריסוסים ליבול, והופעת מזיקים חסינים, עוררו בו אי נחת. בשנת 1969 אפשר לו מנחם בר-דרומא, האחראי לגידולי שדה במשרד החקלאות, להשתלם בשווייץ אצל ד"ר האנס מילר, הנחשב לגורו של החקלאות האורגנית.
בשובו ארצה, ניסה לוי להפיץ את הידע שרכש באמצעות משרד החקלאות, אך נתקל בסרוב. קיבוצו, שדה אליהו, הקצה לבקשתו שטח של 200 דונם לגידולים אורגניים. בניסוי שנמשך שלוש שנים, גידל לוי שבעה מינים שונים. בעקבות הצלחתו, סייע משרד החקלאות בייצוא התוצרת.
ב-1979 פרסם לוי את מאמרו יסודות החקלאות הביו-אורגנית בשדה. בעקבותיו, קבל תפקיד של מדריך לחקלאות אורגנית בשירות ההדרכה של משרד החקלאות.
ב-1982 הקים לוי את הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל, ועמד בראשו שנים רבות.
פרסים

באוגוסט 2000 הוענק ללוי פרס על מפעל חיים מטעם 'הפדרציה הבינלאומית של תנועות חקלאות אורגנית' (IFOAM).
ב-2008 הוענק לו אות מפעל חיים בחקלאות מטעם מועצת הצמחים. בנימוקים להענקת הפרס נאמר:
למרות הביטול והזלזול בהם נתקל בתחילת הדרך, האמין בכל מאודו בחקלאות האורגנית ודחף בכל כוחו לקידומה ולפיתוחה של חקלאות זו בישראל. מריו לוי ראה בחקלאות האורגנית חלופה אמיתית ואפשרית לחקלאות המסורתית ופעל במשך עשרות שנים לקיימה, תוך הקפדה על כל מרכיב וללא ויתור על יבול התוצרת ואיכותה... מריו הגיע לכל מקום, הסביר, לימד ושכנע, והתוצאה לא איחרה לבוא: גזר, צנונית, תפוחי-אדמה ותמרים ישראליים, אורגניים, יוצאו לאירופה ונמכרו במחירים מרשימים.
ב-2013 ניתן לו תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בר-אילן
הערות שוליים

↑  טקס הענקת תוארי דוקטור של כבוד באוניברסיטת בר-אילן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007385591805171  VIAF: 19152199198514280753   WorldCat (עם VIAF): 19152199198514280753
ראול לה מוטון דה בואדפר

| --- | --- |

דה בואדפור בשנת 1893
 לידה:  6 בפברואר 1839 אלנסון, ממלכת הצרפתים צרפת
 פטירה:  24 באוגוסט 1919 (בגיל 80) פריז, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  האקדמיה הצבאית סן-סיר 
 השתייכות:   צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1858–1898 (כ־40 שנה)
 דרגה:   גנרל של דיוויזיה
 תפקידים בשירות
 מפקד רגימנט הרגלים ה-106 מפקד הדיוויזיה ה-10 מפקד הדיוויזיה ה-9 ראש המטה הכללי
 פעולות ומבצעים
 כיבוש אלג'יריה מלחמת צרפת–פרוסיה
 עיטורים
  קצין גבוה לגיון הכבוד
 
קריקטורה המציגה את בואדפר מגן על כבודו של הצבא במהלך משפטו של זולא. הקריקטורה התפרסמה ב-17 בספטמבר 1898, בעיתון ל'אורור אשר תמך בדרייפוס לכל אורך הפרשה
קריקטורה הלועגת לאשמים העיקריים בפרשת דרייפוס. משמאל לימין: אוגוסט מרסייה, די פאטי, בואדפר ופרדיננד אסטרהאזי
גנרל של דיוויזיה ראול פרנסואה שארל לה מוטון דה בואדפר (בצרפתית: Raoul François Charles Le Mouton de Boisdeffre;‏ 6 בפברואר 1839 – 24 באוגוסט 1919) היה ראש המטה הכללי של צבא צרפת בין השנים 1894–1898. בואדפר פעל להידוק היחסים בין צרפת לאימפריה הרוסית, אולם נאלץ לפרוש בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
ביוגרפיה

בואדפר נולד ב-6 בפברואר 1839, באלנסון שהשתייכה אז למונרכיה של יולי. הוא יועד לקריירה צבאית כבר בגיל צעיר, וב-1858 התגייס לצבא צרפת ולמד באקדמיה הצבאית סן-סיר.
ביוגרפיה > קריירה צבאית

ב-1860 הוצב כלוטננט משנה ברגימנט הרגלים ה-31, וב-1863 הוצב במטה הרגימנט. ב-1866 הועלה לדרגת קפטן והועבר לרגימנט הרגלים ה-48. הוא הוצב באלג'יריה בין 1865–1867, ולאחר מכן בין 1868–1870. ב-1870 הוחזר לצרפת כדי להילחם במלחמת צרפת–פרוסיה. הוא השתתף במצור על פריז, וב-22 בדצמבר של אותה שנה הצליח להתחמק מהעיר ולחבור אל ארמיית הלואר של הגנרל אלפרד שאנזי. בין 1873–1879 הוצב כמפקד גדוד באלג'יריה, וב-1878 הועלה לדרגת לוטננט קולונל. בין 1879–1882 היה הנספח הצבאי הצרפתי באימפריה הרוסית, והתיידד עם סגן הרמטכ"ל הרוסי ניקולאי אוברוצ'ב. ב-1882 הועלה לדרגת קולונל, ב-1887 לדרגת גנרל של בריגדה וב-1892 לדרגת גנרל של דיוויזיה. הוא היה אחד הגנרלים הצעירים ביותר בדורו.
לאחר שחזר מרוסיה, הוצב במטה הקורפוס ה-6. מ-1883 עד 1887 הוא פיקד על רגימנט הרגלים ה-106, ובתקופה זו התיידד עם הגנרל ז'וזף דה מיריבל. ב-1890 מונה מיריבל לראש המטה הכללי, ומינה את בואדפר לסגנו. נטען שבואדפר השיג את המינוי רק תודות לקשריו עם מיריבל, והוא כונה בידי אחד מעמיתיו: "נוכל ממולח אך דגיג עצלן, אשר ניהל את הדברים בצורה חובבנית". במהלך תקופה זו, פעל בואדפר לשיפור היחסים בין צרפת לרוסיה. באותה שנה הוזמן בואדפר בידי אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה כדי לייצג את צרפת בתמרונים הגדולים של צבא האימפריה הרוסית. הזמנה זו נועדה להתריס בפני וילהלם השני, קיסר גרמניה אשר סירב לחדש את ברית ביטוח המשנה. תודות ליוזמותיו של בואדפר, ב-1892 נחתמה הברית הצרפתית-רוסית, אשר גרמה להפסקת העוינות ההדדית בין רוסיה לצרפת אשר שררה מאז פלישת נפוליאון לרוסיה ב-1812. ברית זו הוציאה את צרפת מהבידוד הפוליטי שבו הייתה שרויה מאז תבוסתה ב-1870, ובדיעבד גרמה גם להחלשת תנועות קיצוניות כמו הבולנז'יסטים, אשר מצען העיקרי הייתה הסיסמה להוציא את צרפת מבידודה. הוא פיקד על הדיוויזיה ה-10, ולאחר מכן במשך ימים בודדים פיקד על הדיוויזיה ה-9, לפני שמותו הפתאומי של מיריבל ב-28 בספטמבר 1893 אפשר לו להתמנות לראש המטה הכללי. ב-1896 הוא נכח בהכתרתו של ניקולאי השני כקיסר רוסיה, ויזם את ביקור הקיסר בצרפת באוקטובר של אותה שנה. ביוזמתו הוכנסו לשימוש אופניים בצבא.
ביוגרפיה > פרשת דרייפוס

בואדפר ציין לשבח את הקפטן היהודי אלפרד דרייפוס אשר שרת במטה הכללי, ובאחת הפעמים אף הסתודד עמו זמן ארוך בעת אחד התמרונים. ב-1894 טען ז'אן סאנדהר - מפקד המשרד הסטטיסטי ("המשרד השני"), שחשף מרגל במטכ"ל הצרפתי. ההאשמה הוטלה על דרייפוס, אף על פי שהראיות נגדו היו קלושות. לאחר משפט מוטה מראש, דרייפוס נשלח למאסר עולם באי השדים. ב-1 ביולי 1895 קיבל ז'ורז' פיקאר את הפיקוד על המשרד הסטטיסטי, אשר טיפל בתיק של דרייפוס. פיקאר נדהם לגלות את דלות הראיות כנגד דרייפוס, ולעומת זאת עלה על המרגל האמיתי - פרדיננד אסטרהאזי. פיקאר הראה את הממצאים לבואדפר, אשר הפנה אותו אל סגנו שארל-ארתור גונז. גונז, בעצה אחת עם בואדפר ועם שר ההגנה ז'אן-בטיסט ביו, הורה לפיקאר לגנוז את הממצאים. בהמשך נשלח פיקאר לתפקיד נידח בתוניסיה כדי להבטיח את שתיקתו.
בסופו של דבר התפוצצה הפרשייה, וב-13 בינואר 1898 פרסם אמיל זולא את מאמרו המפורסם "אני מאשים...!", אשר בו האשים את בואדפר "בשותפות לפשע... מתוך קנאות קלריקלית". המעשה הוביל למשפט כנגד זולא על הוצאת דיבה. זולא ניסה במהלך המשפט לקרוא לקצינים לבוא ולהעיד, אך בואדפר הוציא הוראה מפורשת לכל הקצינים "לא לענות". במהלך המשפט הופיע בואדפר במדים מלאים בבית המשפט, ואישר את קיומו של מסמך סודי המרשיע את דרייפוס. הוא אף רמז שאם זולא יזוכה, יתפטר הפיקוד העליון: "אתם חבר המושבעים, את האומה. אם האומה אין לה אמון בראשי הצבא שלה, באלה הנושאים באחריות להגנה הלאומית, הרי הם מוכנים להניח את הנטל הכבד הזה לאחרים. אין לכם אלא להשמיע את דברכם". עם זאת, התביעה כולה התנפצה ב-30 באוגוסט, כאשר אובר-ז'וזף אנרי, אשר עדות השקר שלו שימשה להפללתו של דרייפוס מלכתחילה, הודה שהמסמך הסודי אינו אלא זיוף. השערורייה שנגרמה בעקבות כך, אילצה את בואדפר להתפטר ב-2 בספטמבר.
ביוגרפיה > אחריתו

בואדפר פרש מהחיים הציבוריים, פרט לפגישות מזדמנות עם פקידים רוסיים. הוא אף נפגש פעמיים עם ניקולאי השני. הוא נפטר בפריז ב-24 באוגוסט 1919.
בואדפר מופיע בספרו של רוברט האריס "קצין ומרגל".
לקריאה נוספת

ז'אן דני ברדן, פרשת דרייפוס, עם עובד, 2003.
ברברה טוכמן, המגדל הגאה, הוצאת דביר, 1998.
פייר מיקאל, פרשת דרייפוס, מ. מזרחי, 1964.
הערות שוליים

↑  ניתן להבחין שיש עוקץ על כובעו של אסטרהאזי. בעוקץ מסוג זה השתמשו האולאנים בצבא הקיסרות הגרמנית. הדבר מרמז על "מכתבי האולאן" - מכתבים שאותם כתב אסטרהאזי ובהם הוא מביע את רצונו להיות האולאן שישסף בחרבו "מאה אלף צרפתים".
↑  מיקאל, עמ' 21.
↑  מיקאל, עמ' 11.
↑  מיקאל, עמ' 34.
↑  מיקאל, עמ' 24.
↑  מיקאל, עמ' 36.
↑  מיקאל, עמ' 63.
↑  מיקאל, עמ' 64.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb15753846b (data)  GND: 1035019418  ISNI: 0000 0004 0897 554X  Léonore: 220738  VIAF: 302278304   WorldCat (עם VIAF): 302278304
מנזר סנט אטיין

| --- | --- |

האטריום (חצר קדמית), עם פסל סטפנוס הקדוש
 מידע כללי
 סוג:  כנסייה, בזיליקה זוטרה 
 על שם:  סטפנוס הקדוש 
 כתובת:  מזרח ירושלים 
 מיקום:  ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1900
 תאריך פתיחה רשמי:  1900 
 תאריך פירוק:  1187 
 קואורדינטות:  31°47′06″N 35°13′48″E﻿ / ﻿31.78495556°N 35.23002222°E﻿ / 31.78495556; 35.23002222
 he
 
הבזיליקה ומגדל הפעמונים
פנים הבזיליקה
העוגב
פסל הרונימוס בבזיליקה
מנזר סנט אטיין הוא שמו של מתחם נוצרי-קתולי סמוך לשער שכם בירושלים, המנציח את זכרו של המרטיר הראשון סטפנוס הקדוש ("סנט אטיין", בצרפתית: Saint Étienne).
היסטוריה > התקופה הביזנטית

מנזר סנט אטיין נבנה בתקופה הביזנטית על ידי יובנליס, הבישוף של ירושלים, במימונה של הקיסרית הביזנטית אאודוקיה. המקום נקרא על שם סטפנוס, המרטיר הראשון בנצרות, שעל פי המסורת הנוצרית נסקל ונהרג על ידי יהודים במקום זה, סמוך לשער שכם עקב ויכוח שפרץ בינו לבין יהודים שטענו כי במילותיו ביזה את בית המקדש ואת תורת ישראל (מעשי השליחים פרק ו', הברית החדשה). למרבית האירוניה, יש הטוענים שזהו אחד מהאתרים, בין אתרים אחרים, שייתכן שאליו הועברו כלי קודש שהיו במקדש, ואשר התגלגלו לפני כן מרומא לקרתגו - ולאחר מכן לקונסטנטינופול, בירת הקיסרות. העברת שרידים קדושים אלה, מתקשרת אולי לנסיעתה של אאודוקיה לירושלים, בין השנים 438–439.
הכנסייה הגדולה נחנכה בשנת 439 בנוכחותו של קיריליוס, הפטריארך של אלכסנדריה. במהלך הטקס העביר קריליוס לכנסייה באופן רשמי את שרידי עצמותיו של סטפנוס, שנשמרו מאז גילוין ב-415 בכנסיית ציון על הר ציון.
כעשרים שנה מאוחר יותר החליטה הקיסרית אאודוקיה להגדיל את הכנסייה, ולבנות בה מנזר המורכב ממספר בניינים. העבודה נמשכה לאורך שנים, ואאודוקיה, שחששה שלא תאריך ימים עד גמר המלאכה, ערכה טקס הקדשה רשמי ב-15 ביוני 460, בטרם הסתיימה המלאכה. היא מינתה את האח גבריאל, נזיר מלומד ששלט ביוונית, בלטינית ובארמית-סורית, לעמוד בראש המנזר. לאחר מותה של אאודוקיה באוקטובר אותה שנה, היא נקברה בקריפטה של הכנסייה.
היסטוריה > בתקופה הפרסית והצלבנית

בשנת 614 כבשו הפרסים את ירושלים והרסו את המקום. לאחר גירוש הפרסים בידי הביזנטים הקימו הנוצרים במתחם ההרוס קפלת תפילה קטנה, סמוך לאטריום (החצר הקדמית) המקורי, ששימשה מצורעים מקומיים.
מיד לאחר כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099 שופצה הכנסייה מן היסוד, אולם במהלך כיבוש ירושלים ב-1187 על ידי צלאח א-דין, נהרסה הכנסייה שוב בידי צבאו, שביקש להשתמש בשטח הקרוב כל כך לשער שכם למטרת כיבוש העיר.
היסטוריה > במאה ה-19

המנזר נבנה מחדש בשלהי המאה ה-19 ביוזמה משותפת של האב אלפונס רטיסבון והרוזן דה פיילא עבור המסדר הדומיניקני. המקום נחנך ב-15 במאי 1900, במטרה לשמש גם את בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה (École Biblique et Archéologique Française), שהוקם על ידי הדומיניקנים ב-1890.
לבזיליקת סנט אטיין בנויה שלוש אפסידות קדמיות, בדומה לכנסייה רומנסקית קלאסית. עם זאת, שולבו בה מוטיבים אדריכליים מתקופות אחרות, מה שהופך אותה לאקלקטית בסגנונה: בגובה קירות אולם התווך קבועים חלונות עגולים הסוגרים על רוזטות ויטראז' בסגנון גותי; העמודים המפרידים בין אולם התווך והסטראות עשויים שיש אדום, ותומכים בקשתות המורכבות מתשליבי אבן אדומה ולבנה בסגנון אבלק מזרחי; הכותרות בראש העמודים הן בסגנון "העלים הנופלים" האופייני לאדריכלות הצלבנית; אלמנט צלבני נוסף הוא "קשתות החצי" בגובה אולם התווך, בו הקשת אינה מגיעה עד הרצפה, וכן "הקשתות הדואות" התומכות את המבנה מבחוץ, ואופייניות לקתדרלות צלבניות גותיות.
מול האפסיס המרכזי ישנה במה מוגבהת, תחתיה קבור האב מארי-ז'וזף לגראנז' (Marie-Joseph Lagrange), מייסד בית הספר הצרפתי למקרא וארכאולוגיה, שעבד במתחם במשך שנים רבות. בחזית האפסיס המרכזי מופיע טריפטיכון שנעשה בשנת 1997 ובו במרכז דמותו של ישו, משמאל - יוחנן המטביל ומימין - סטפנוס הקדוש. בראש האפסיס הימני ניצב פסל של המדונה והילד, ובראש האפסיס השמאלי ניצב פסלו של אב הבזיליקה הירונימוס.
בחזית הבזיליקה מבחוץ ישנו אטריום - חצר קדמית, המשמשת את הקהל בהיכנסו ובצאתו מן הבזיליקה. במרכז האטריום ניצב על עמוד גבוה פסלו של סטפנוס הכורע על ברכיו בעת סקילתו, כמתואר בברית החדשה בספר מעשי השליחים פרק ז':
"וַיִּתְנַפְּלוּ עָלָיו כֻּלָּם יָחַד, וַיִּדְחָפֻהוּ חוּצָה לָעִיר וַיִּסְקְלוּ אֹתוֹ בָּאֲבָנִים, וְהָעֵדִים פָּשְׁטוּ אֶת בִּגְדֵיהֶם... וַיִּסְקְלוּ אֶת סְטֵפָנוֹס וְהוּא מְשַׁוֵּעַ. וְיאֹמֵר: אֲדֹנִי יֵשׁוּעַ, קַבֵּל אֶת רוּחִי! וַיִּכְרַע עַל בִּרְכָּיו וַיִּזְעַק בקוֹל גָּדוֹל: ה', אַל תִּשְׁמֹר לָהֶם אֶת הַחֵטְא הַזֶּה! וַיְהִי אַחֲרֵי דַבְּרוֹ כַּדָּבָר הַזֶּה וַיִּישָׁן (וימות)."
ממצאים ארכאולוגיים

המתחם החדש מן המאה ה-19 משלב בתוכו כמה פריטים ארכאולוגיים, בעיקר מן המאה ה-5, שנמצאו באתרם: האטריום החדש מכסה על בור מים ענק, שהשתמר כמעט במלואו, כולל הקשתות התומכות. בור זה, שחלק מריצופו המקורי מן התקופה הביזנטית עוד קיים, מתמלא עדיין במים, דבר המוכיח כי מערכת הניקוז שלו לא נפגעה, אף על פי שחלפו כ-1,500 שנה מאז נבנתה.
בתוך הבזיליקה, ברצפת האכסדרה הימנית (הדרומית) השתמר קטע פסיפס ביזנטי, המציג דגמים גאומטריים. קטע פסיפס זה מכוסה בשטיחים, אותם ניתן להרים כדי לראות את הפסיפס.
בחלק הצפוני של הבזיליקה השתמרה מצבת אבן הנושאת את הכיתוב היווני: "זהו קברו הפרטי של הדיאקון נונוס אונסימוס (Nonnus Onesimus), של כנסיית עליית אדוננו ושל מנזר זה."
ממצאים ארכאולוגיים > מערות הקבורה

בשנת 1885, במהלך הכשרת השטח לבנייתו המחודשת של המתחם, נחשפה במקום מערכת קבורה קדומה, המיוחסת לתקופת הברזל II על פי סגנון הקבורה. מדובר במערכת חללים רבועים תת-קרקעיים, שנחצבו כולם בסלע האם. סגנון החציבה המוקפד, תוך יצירת חדרים מסודרים וכוכי קבורה מפוארים, מעיד על עושרם הרב של הנקברים, אולם לא נתגלו כל כתובות המעידות על זהותם. המאפיינים האדריכליים של חדרי הקבורה כוללים אלמנטים שיובאו לארץ ישראל מאשור, דבר המסייע לתארך את מערכת הקבורה לסוף המאה ה-8 לפנה"ס. מערות הקבורה אלו הן מהגדולות ביותר הידועות לנו מתקופת הברזל II (תקופת המלוכה בארץ ישראל). שטחה של מערה מס' 1 הוא כ 78 מ"ר, וניתן היה לקבור בה 23 נפטרים בעת ובעונה אחת ואילו שטחה של מערה מס' 2 הוא כ-94 מ"ר, ובה מקום ל-28 נפטרים. מערות אלה כה מפוארות, עד כי חוקרים אחדים חשבו אותן למערות הקברים של מלכי יהודה המאוחרים.
עם גילוייה של מערכת הקבורה, היא הפכה לחלק בלתי נפרד ממתחם סנט אטיין. חללים חדשים נחצבו לצדה, ובתוכם נקברו רבים מחבריו של המסדר הדומיניקני.
ראו גם

בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה
מארי-ז'וזף לגראנז'
המתחם הצרפתי בירושלים
גן הקבר
לקריאה נוספת

ג' ברקאי, "בתי קברות בירושלים בימי בית ראשון", בתוך עידן כרך 15, הוצ' יד בן צבי, ירושלים 1993
הערות שוליים

↑  גבריאל ברקאי, "בתי הקברות של ירושלים בימי בית ראשון", בתוך: ירושלים בימי בית ראשון : מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, עורכים: דוד עמית ורבקה גונן, יד יצחק בן-צבי, 2001, עמוד: 115
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 160929133   WorldCat (עם VIAF): 160929133
קפלוטירי

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  גבינה יוונית, גבינת כבשים, גבינה דחוסה 
 מוצא:  יוון 
 מרכיבים עיקריים:  חלב כבש 
 
קפלוטירי (ביוונית: κεφαλοτύρι; בטורקית: Talar peyniri; באנגלית: Kefalotyri) היא גבינה לבנה קשה ומלוחה העשויה מחלב כבשים או מחלב עיזים (או משניהם) ביוון ובקפריסין . גבינה דומה Kefalograviera, עשויה גם היא מחלב כבשים או עיזים (או משניהם), נמכרת לפעמים מחוץ ליוון ולקפריסין כקפלוטירי. בהתאם לתערובת החלב המשמשת בתהליך, הצבע יכול להשתנות בין צהוב ללבן.
מאפיינים

זוהי גבינה קשה מאוד. קפלוטירי ניתן לצרוך כמות שהיא, לטגן בשמן זית למנה הנקראת סאגאנקי (Saganaki), או להוסיף למאכלים כמו מנות פסטה, בשר או ירקות מבושלים, והיא מתאימה במיוחד כגבינה מגוררת. היא משמשת גם יחד עם גבינת פטה ברוב המוחלט של המתכונים של ספנקופיטה, ומתכונים רבים מציעים להחליף עם פקורינו רומנו או פרמזן אם לא ניתן להשיג קפלוטירי. זוהי גבינה פופולרית וידועה, המבססת את שורשיה ביוון בתקופה הביזנטית. ניתן למצוא אותה בכמה חנויות גורמה או מתמחות במדינות אחרות. לגבינות צעירות לוקח חודשיים-שלושה להבשיל. קפלוטירי מיושנת, בן שנה ומעלה, יבש יותר עם טעם חזק יותר, וניתן לאכול אותו כמזה עם אוזו, או לגרר על מזון.
הערות שוליים

↑  Ridgway, J., The Cheese Companion (2002), מסת"ב 1-84092-339-3
↑  Hoffman, Susanna. 2004. The Olive and the Caper: Adventures in Greek Cooking. Workman Publishing. מסת"ב 978-1563058486. p.28
↑  Harbutt, J., The World Encyclopedia of Cheese (2006), מסת"ב 978-0-7548-0992-0
↑  Janet Fletcher (2009-06-07). "Kefalotyri cheese offers intriguing mix". San Francisco Chronicle. אורכב מ-המקור ב-2018-06-18. נבדק ב-2009-06-08.
מפלי מריה כריסטינה

| --- | --- |

מפלי מריה כריסטינה
 מידע כללי
 מיקום:  9.3 קילומטרים דרומית־מערבית לעיר איליגן סיטי (אנ'), שבצפון מחוז מינדנאו, בפיליפינים
 נהר:  נהר אגוס (אנ')
 גובה כולל:  98 מטרים מטר
 מספר נפילות מים:  2
 ספיקה ממוצעת:  כ-130 מ"ק/שנייה
 קואורדינטות:  8°11′00″N 124°11′40″E﻿ / ﻿8.1833333333333°N 124.19444444444°E﻿ / 8.1833333333333; 124.19444444444
  (למפת הפיליפינים מוגדלת) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי מפלי מריה כריסטינה(למפת הפיליפינים רגילה) מנילה קזון סיטי דבאו סיטי סבו סיטי זמבואנגה סיטי קגאיאן דה אורו מלזיה ים הפיליפינים  ים סין הדרומי מפלי מריה כריסטינה he
 
מפל מריה כריסטינה (באנגלית: Maria Cristina Falls) הוא מפל מים המקבל את מימיו מנהר אגוס (אנ') באזור צפון מינדנאו, בפיליפינים. לפעמים המקום נקרא "מפל התאומים" שכן הזרימה על סף המפל מופרדת על ידי סלע. המפל הוא נקודת ציון בעיר איליגן סיטי (אנ'), המכונה גם עיר המפלים המלכותיים, בגלל נוכחותם של יותר מ -20 מפלים בעיר. המפל ממוקם במרחק 9.3 ק"מ מדרום-מערב לעיר. אזור הידוע בטבע הפראי והטבעי שלו. גובה המפל 98 מטרים הוא המקור העיקרי של החשמל לתעשיות בעיר, מאחר שהוקמה במקום תחנת כוח הידרואלקטרית הנקראת אגוס VI.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית אגוס VI

תחנת הכוח ההידרואלקטרית אגוס VI שהוקמה במפלי מריה כריסטינה, היא אחת מתחנות הכוח המופעלות על ידי נהר אגוס. לתחנת הכוח יכולת פוטנציאלית לייצור 200 מגה-וואט חשמל המיוצר על ידי זרם מי הנהר של כ-130 קוב לשנייה.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית אגוס VI מופעלת ומפוקחת על ידי תאגיד הכוח הלאומי הפיליפיני החל ב-31 במאי 1953. במסגרת תוכנית הפיתוח של אזור מינדנאו, שיצאה לפועל על ידי הנשיאה הפיליפינית ה-14 (שרתה 2001–2010) גלוריה מקפגל ארויו. תחנת הכוח ההידרואלקטרית אגוס VI מתוכננת לעבור שדרוג בעלות של 1.856 מיליארד פסו פיליפיני.
הערות שוליים

↑  "Iligan City - The City of Waterfalls". נבדק ב-2008-04-04.
1 2  Official Website of the Iligan City Government - Scenic Spots
↑  "Maria Christina Falls". World Waterfall Database. 2004. אורכב מ-המקור ב-2011-05-20. נבדק ב-2008-04-04.
↑  Rebultan, Babes J. "Super-Region projects in Normin underway" Philippine Information Agency. 2008-02-28. Retrieved on 2008-04-04.
ראול לאפורטרי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  13 באוגוסט 1897 
 פטירה:  27 בפברואר 1992 (בגיל 94)
 מדינה:  צרפת 
 מקצוע:  ראש עירייה 
 מידע חסיד אומות העולם
 פרסים והוקרה:  חסיד אומות העולם (18 במרץ 1976) 
 קישורים חיצוניים
 יד ושם:  ראול לאפורטרי
 
ראול לאפורטרי (בצרפתית: Raoul Laporterie;‏ 13 באוגוסט 1897 – 27 בפברואר 1992) היה ראש עיריית בסקונס (Bascons) בשנים 1935–1971 וחסיד אומות העולם צרפתי שהציל כ-1,600 יהודים.
ביוגרפיה

לאפורטרי נולד בעיירה בסקונס שבמחוז לנדס בדרום-מזרח צרפת ב-13 באוגוסט 1897.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לאפורטרי נלקח בשבי הגרמני, ולאחר המלחמה הוענקו לו מדליית הבורחים מהשבי (Médaille des évadés), מדליית המארן ומדליית ורדן.
ב-11 באוקטובר 1934 נבחר לאפורטרי למועצת העיר של בסקונס, וב-12 במאי 1935 נבחר לראש העיר.
לאחר כיבוש צרפת על ידי גרמניה, לאפורטרי המשיך לגלות התנגדות חשאית לגרמנים, ואף היה שותף להפצת העיתון המחתרתי "Le Franc Tireur".
ביוגרפיה > מעשה ההצלה

במהלך המלחמה לאפורטרי כיהן כראש העיר של העיירה בסקונס, שנמצאה ב"אזור החפשי" בשליטת ממשלת וישי. בבעלותו הייתה חנות בעיירה מון דה-מרסן (Mont-de-Marsan) שבשטח הכבוש. לאפורטרי, אשר הבין את כוונותיהם הנאצים בקשר ליהודים, לא הזדהה עם המדיניות הנאצית אותה החשיב כפשעים נגד האנושות. הוא ניצל את מעמדו כראש עיר וכדמות מוכרת לנאצים, על מנת להציל מאות יהודים ולא יהודים. בתוקף תפקידו הוא קיבל אשרת מעבר שאפשרה לו לעבור באופן חפשי במעבר הגבול בין החלק הכבוש של צרפת לאזור החופשי. בכל נסיעה כזו, נהג לאפורטרי להבריח אנשים, מזון, מידע וכיוצא בזאת בין האזורים. בנוסף, הוא נתן מחסה ליהודים ולא-יהודים שנרדפו על ידי הנאצים בביתו. לנשים לרוב היה נותן מסמכים שהציגו אותן במקרה הצורך כאשתו.
לאפורטרי סירב לקבל תשלום תמורת מעשיו, אף שהיה נתון בסכנה חמורה אם מעשיו היו מתגלים. באחת מהברחותיו, בשנת 1942, המשטרה חשפה יהודיה שהתחזתה לאשתו של לאפורטרי, ולאפורטרי ירד למחתרת.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

ב-10 במאי 1945 נבחר לאפורטרי שוב לראש עיריית בסקונס, ובהמשך כיהן כראש העיר למשך שלוש קדנציות נוספות, עד ל-25 במרץ 1971. בשנת 1973 קיבל לאפורטרי תואר "ראש עיר של כבוד".
הכרה והנצחה

בשנת 1945 זכה לאפורטרי בצלב המלחמה (croix de gurre).
בתאריך ה-18 במרץ 1976 הוכר לאפורטרי כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 1989 הוענק ללאפורטרי עיטור לגיון הכבוד.
לקריאה נוספת

Bacque, James. Just Raoul. Rocklin: Prima Publishing. 1992
הערות שוליים

↑  http://www.francaislibres.net/liste/fiche.php?index=78194
1 2  תיק חסיד אומות העולם מארכיון יד ושם
↑  http://www.bascons.fr/Vie-municipale/Les-maires-de-Bascons
↑  ראול לאפורטרי, באתר יד ושם (באנגלית)
↑  http://www.raoulwallenberg.net/general/raoul-laporterie/
↑  https://righteous.yadvashem.org/?searchType=righteous_only&language=en&ind=0&itemId=4016010
↑  Bacque, James. Just Raoul. Rocklin: Prima Publishing. 1992
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "ראול לאפורטרי".
מספר רציונלי

דוגמאות למספרים רציונלים בין 0 ל-1
מספר רציונלי הוא מספר אשר ניתן להצגה כמנה של מספרים שלמים, הנקראים מונה ומכנה. לדוגמה, כל מספר שלם z הוא מספר רציונלי, משום שאפשר לכתוב אותו בצורה  {\frac {z}{1}}.
אפשר להציג כל מספר רציונלי כשבר בדרכים רבות. למשל, המספר  {\tfrac {1}{2}} יכול להיכתב גם בתור  {\tfrac {2}{4}} או  {\tfrac {16}{32}}. עם זאת, לכל מספר יש הצגה מצומצמת אחת ויחידה, שבה המונה והמכנה זרים זה לזה, והמכנה חיובי.
הקבוצה הכוללת את כל המספרים הרציונליים עם פעולות החיבור והכפל שלהם היא מבנה אלגברי, הנקרא שדה. לשדה זה קוראים שדה המספרים הרציונליים, ומקובל לסמן אותו באות  \mathbb {Q} .
מספר רציונלי הוא היחס בין שני מספרים שלמים. בתמונה ניתן לראות מספרים רציונליים בכתיבה עשרונית וכשברים.
אריתמטיקה של המספרים הרציונליים

שני מספרים רציונליים  {\tfrac {a}{b}},{\tfrac {c}{d}} שווים זה לזה אם  \ ad=bc.
פעולות החיבור והכפל עבור מספרים רציונליים מוגדרות לפי הנוסחאות הבאות:
לכל מספר רציונלי  {\tfrac {a}{b}} קיים הופכי חיבורי:  -{\tfrac {a}{b}}.
לכל מספר רציונלי  {\tfrac {a}{b}} שונה מאפס ( \ a\neq 0) קיים הופכי כפלי:  {\tfrac {b}{a}}.
על כן, על המספרים הרציונליים מוגדרות גם פעולות החיסור והחילוק.