stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקדש מצרי
התפתחות > פיתוח מתקדם

בתקופת הביניים השלישית ובתקופה המאוחרת שלאחר מכן (664–323 לפנה"ס), נפלה המדינה המצרית המוחלשת לידי שורה של מעצמות חיצוניות, וחוותה רק תקופות מזדמנות של עצמאות. רבים מהשליטים הזרים הללו מימנו והרחיבו מקדשים כדי לחזק את תביעתם למלכות מצרים. קבוצה אחת כזו, הפרעונים הכושיים מהמאות השמינית והשביעית לפני הספירה, אימצה את ארכיטקטורת המקדשים בסגנון מצרי לשימוש בארצם מולדתם נוביה, והחלה מסורת ארוכה של בניית מקדשים נוביים (אנ') מתוחכמים. בתוך המהומה הזו, הונם של מקדשים ואנשי דת שונים השתנה באופן לא עקבי ועצמאותה של הכהונה של אמון נשברה, אך כוחה של הכהונה בכלל נותר בעינו.
למרות המהפך הפוליטי, סגנון המקדש המצרי המשיך להתפתח מבלי לספוג לתוכו השפעה זרה רבה. בעוד שבניית המקדשים המוקדמת יותר התמקדה בעיקר באלים זכרים, בתקופה זו הלכו והתבלטו יותר אלות ואלוהויות בדמות ילדים. מקדשים התמקדו יותר בפעילויות דתיות פופולריות כגון אורקלים, פולחן לבעלי חיים (אנ') ותפילה. צורות ארכיטקטוניות חדשות המשיכו להתפתח, כגון ביתנים מקורים מול שערים, סגנונות עמודים משוכללים יותר, והממיסי (Mammisi), בניין החוגג את הולדתו המיתית של אל. למרות שהמאפיינים של סגנון המקדש המאוחר התפתחו עד התקופה האחרונה של השלטון המקומי, רוב הדוגמאות הן מתקופת בית תלמי, מלכי יוון העתיקה אשר שלטו כפרעונים במשך כמעט 300 שנה.
לאחר שרומא כבשה את ממלכת תלמי בשנת 30 לפנה"ס, קיסרים רומאים קיבלו על עצמם את תפקיד השליט ופטרון המקדש. מקדשים רבים במצרים הרומית המשיכו להיבנות בסגנון מצרי. אחרים, כולל כמה שהוקדשו לאלים מצריים - כמו המקדש לאיסיס בראס אל-סודה (אנ') נבנו בסגנון שנגזר מהאדריכלות הרומית.
בניית המקדשים נמשכה במאה השלישית לספירה. כשהאימפריה נחלשה במשבר המאה השלישית, קטנו התרומות האימפריאליות לפולחני המקדש, וכמעט כל הבנייה ומתן אות הכבוד לאלים פסקו. פעילויות הפולחן בחלק מהאתרים נמשכו, כשהיא מסתמכת יותר ויותר על תמיכה כספית ועבודה מתרומות הקהילות הסובבות. במאות הבאות, קיסרים נוצרים (אנ') הוציאו צווים שהפכו עוינים יותר ויותר לפולחנים ומקדשים פגאניים. חלק מהנוצרים תקפו והרסו מקדשים, כמו בבזיזת הסרפיאום (Serapeum) ומקדשים אחרים באלכסנדריה בשנת 391 או 392 לספירה. באמצעות שילוב כלשהו של כפייה נוצרית ואובדן תקציבים, מקדשים חדלו לתפקד בזמנים שונים. פולחני המקדשים האחרונים גוועו במאות הרביעית עד השישית לספירה, אם כי ייתכן שהמקומיים המשיכו לחלוק כבוד באתרים מסוימים זמן רב לאחר שפסקו הטקסים הקבועים שם.
בניה

מקדשים נבנו ברחבי מצרים העליונה והתחתונה, כמו גם בנווה מדבר בשליטה מצרית במדבר לוב עד מערבה עד סיווה, ובמאחזים בחצי האי סיני ובקעת תמנע. בתקופות שבהן שלטה מצרים בנוביה, בנו בה שליטי מצרים גם מקדשים, דרומה עד ג'בל ברקל. ברוב הערים המצריות היה מקדש, אך במקרים מסוימים, כמו במקדשי מתים או המקדשים בנוביה, המקדש היה בסיס חדש על אדמה שהייתה ריקה עד אז. המקום המדויק לבניית מקדש נבחר לעיתים קרובות מסיבות דתיות; זה יכול להיות, למשל, מקום הולדתו או קבורתו המיתיים של אל. ציר המקדש עשוי גם להיות מתוכנן כדי ליישר קו עם מיקומים בעלי משמעות דתית, כגון אתר של מקדש שכן או מקום עליית השמש או כוכבים מסוימים. המקדש הגדול של אבו סימבל, למשל, מיושר כך שפעמיים בשנה השמש העולה מאירה את פסלי האלים בחדרה הפנימי ביותר. רוב המקדשים היו מיושרים לכיוון הנילוס עם ציר העובר בערך לכיוון מזרח–מערב.
סדרה משוכללת של טקסי יסוד קדמה לבנייה. סדרה נוספת של טקסים באה בעקבות השלמת המקדש, והקדישה אותו לאל הפטרון שלו. טקסים אלה נערכו, לפחות בתיאוריה, על ידי המלך כחלק מתפקידיו הדתיים; ואכן, באמונה המצרית, כל בניית המקדש הייתה עבודתו באופן סמלי. למעשה, זו הייתה עבודתם של מאות מנתיניו, המגויסים למערכת הקורווה. תהליך הבנייה של מקדש חדש, או תוספת מרכזית למקדש קיים, עשוי היה להימשך שנים או עשרות שנים.
השימוש באבן במקדשים מצריים הדגיש את ייעודם כבתים נצחיים לאלים והבדיל אותם ממבנים לשימוש בני תמותה, שנבנו מלבני בוץ. מקדשים מוקדמים נבנו מלבנים ומחומרים מתכלים אחרים, ורוב המבנים המרוחקים במתחמי המקדש נותרו בנויים מלבנים לאורך ההיסטוריה המצרית. האבנים העיקריות ששימשו לבניית המקדש היו אבן גיר ואבן חול, הנפוצות במצרים; אבנים קשיחות וקשות יותר לחציבה, כגון גרניט, שימשו בכמויות קטנות יותר עבור אלמנטים בודדים כמו אובליסקים. ייתכן שהאבן נחצבה בקרבת מקום או נשלחה על הנילוס ממחצבות (אנ') במקומות אחרים.
מבני המקדשים נבנו על יסודות של לוחות אבן שהוצבו בתעלות מלאות בחול. ברוב התקופות נבנו קירות ומבנים אחרים עם בלוקים גדולים בעלי צורות שונות הבלוקים הונחו בנדבכים, לרוב ללא מלט. כל אבן הייתה מסותתת כך שתתאים לשכנותיה, ויצרה בלוקים קובייתיים שצורותיהם הלא אחידות השתלבו זו בזו. פנים הקירות נבנו לעיתים קרובות בשימת לב פחותה, תוך שימוש באבנים גסות ופחות איכותיות. כדי לבנות מבנים מעל פני הקרקע, השתמשו העובדים ברמפות בנייה שנבנו מחומרים שונים כגון בוץ, לבנים או אבן גסה. בעת סיתות חללים בסלע חי, עבדו הפועלים מלמעלה למטה, וחצבו חלל זחילה ליד התקרה וחתכו עד הרצפה. לאחר השלמת מבנה המקדש, יושרו פניהן המחוספסות של האבנים בטיח ליצירת משטח חלק. בעיצוב משטחים אלו נחצבו תבליטים באבן או, אם האבן הייתה באיכות ירודה מכדי לחצוב, שכבת טיח שכיסתה את משטח האבן. לאחר מכן עוטרו תבליטים בתהליך הזהבה (אנ'), שיבוץ (אנ') או צביעה. הצבעים היו בדרך כלל תערובות של פיגמנטים מינרליים עם סוג של דבק, ככל הנראה גומי טבעי (אנ').
בניית המקדש לא הסתיימה לאחר השלמת התוכנית המקורית; לעיתים קרובות פרעונים בנו מחדש או החליפו מבני מקדש שנרקבו או שיפצו ובנו תוספות לאלה שעדיין עמדו. במהלך התוספות הללו, הם פירקו לעיתים קרובות מבני מקדש ישנים כדי להשתמש בהם כמילוי פנים של מבנים חדשים. במקרים נדירים, ייתכן שהסיבה לכך היא שהמבנים הישנים או הבנאים שלהם הפכו למוחרמים, כמו מקדשי אחנתון, אבל ברוב המקרים נראה שהסיבה לכך הייתה נוחות. הרחבה ופירוק כאלה היו עלולים לעוות במידה ניכרת את תוכנית המקדש המקורית, כפי שקרה במתחם אמון-רה העצום בכרנכ, שפיתח שני צירים מצטלבים ומספר מקדשי לווין.
עיצוב וקישוטיות

כמו בכל האדריכלות המצרית העתיקה, עיצובי המקדשים המצריים הדגישו סדר, סימטריה ומונומנטליות ושילבו צורות גאומטריות עם מוטיבים אורגניים מסוגננים. מרכיבים של עיצוב המקדש רמזו גם לצורת הבניינים המצריים הקדומים ביותר. כרכובים קעורים (אנ') בחלק העליון של הקירות, למשל, נעשו כדי לחקות שורות של עלי דקלים שסועים שהוצבו על גבי קירות ארכאיים, בעוד שייתכן שהטורוס לאורך קצוות הקירות התבסס על עמודי עץ ששימשו בבניינים כאלה. חזית הקירות החיצוניים, על אף שחלקה נועדה להבטיח יציבות, הייתה גם חזקה משיטות בנייה ארכאיות. תוכניות קומת הקרקע של המקדש מתמקדות בדרך כלל בציר העובר בשיפוע קל מהקודש עד לכניסה למקדש. בתבנית המפותחת במלואה ששימשה בממלכה החדשה ומאוחר יותר, השביל המשמש לתהלוכות הפסטיבל - שדרה רחבה משובצת דלתות גדולות - שימש כציר מרכזי זה. השביל נועד בעיקר לשימושו של האל כשהוא עבר מחוץ לקודש; ברוב המקרים אנשים השתמשו בדלתות צד קטנות יותר. החלקים האופייניים של מקדש, כמו אולמות היפוסטיל מלאי עמודים, חצרות פריסטיל פתוחות ושערי כניסה נישאים, היו מסודרים לאורך השביל הזה בסדר מסורתי אך גמיש. מעבר למבנה המקדש עצמו, מחוץ לקירות החיצוניים שכנו מבני לווין רבים. כל השטח המוקף בחומות אלו נקרא לעיתים "טמנוס" (Temenos), המתחם הקדוש המוקדש לאל.
תבנית המקדש עשויה להשתנות במידה ניכרת, מלבד ההשפעה המעוותת של בנייה נוספת. מקדשים רבים, הידועים בשם היפוגיאה, נחצבו לחלוטין בסלע חי, כמו באבו סימבל, או שהיו להם חדרים פנימיים חצובים עם חצרות בנייה ועמודים, כמו בוואדי א-סבוע (אנ'). הם נבנו כמעט באותה פריסה כמו מקדשים עצמאיים, אך חדריהם הפנימיים נחפרו. במקדשים מסוימים, כמו מקדשי המתים בדיר אל-בחרי, שביל התהלוכה עבר לצד שורת טרסות במקום לשבת על מפלס אחד. מקדש קום אומבו התלמי נבנה עם שני מקדשים עיקריים, המייצרים שני צירים מקבילים לאורך הבניין. סגנון המקדש הייחודי ביותר היה זה של מקדשי אתון שנבנה על ידי אחנאטן באל-עמארנה, שבהם הציר עבר דרך סדרה של חצרות פתוחות לחלוטין מלאות מזבחות.
העיצוב המסורתי היה מגוון סמלי ביותר של אדריכלות קודש (אנ'). היה זה גרסה משוכללת מאוד לעיצוב של בית מצרי, המשקפת את תפקידו כבית האל. יתר על כן, המקדש ייצג חלק מהממלכה האלוהית עלי אדמות. המקדש המוגבה והסגור הושווה לגבעה הקדושה שבה נברא העולם במיתוס המצרי ולחדר קבורה של מבנה הקבר, שם באה הבה, או רוחו של האל, לאכלס את צלם הפולחן שלו בדיוק כפי שבה אנושי שוכן במומיה שלו. המצרים האמינו כי המקום המכריע הזה צריך להיות מבודד מהעולם החיצון הטמא. לכן, ככל שנכנסו אל תוך המקדש כמות האור המגיעה מבחוץ ירדה וההגבלות על מי רשאי להיכנס גברו. אולם המקדש יכול גם לייצג את העולם עצמו. הדרך התהלוכה יכולה, אם כן, לעמוד בנתיב של השמש העוברת על פני השמים, ואת המקדש של הדואת, שבו האמינו שהיא תשקע ותיולד מחדש בלילה. המרחב שמחוץ לבניין הושווה אפוא למי התוהו השוכן מחוץ לעולם, בעוד המקדש ייצג את סדר הקוסמוס ואת המקום שבו סדר זה התחדש ללא הרף.
עיצוב וקישוטיות > חדרים פנימיים

החדרים הפנימיים של המקדש התרכזו בקדושת האל הראשי של המקדש, ומוקמו בדרך כלל לאורך הציר ליד גב בניין המקדש, ובמקדשי פירמידה ישירות מול בסיס הפירמידה. המקדש היה המוקד של טקסי המקדש, המקום שבו הנוכחות האלוהית באה לידי ביטוי בצורה החזקה ביותר. הצורה שבה היא באה לידי ביטוי הייתה מגוונת. במקדשי אתון ובמקדשי שמש מסורתיים, מושא הטקס היה השמש עצמה או אבן בנבן המייצגת את השמש, שסגדו אותה בחצר פתוחה לשמים. במקדשי בתי מתים רבים, האזורים הפנימיים הכילו פסלים של פרעה הנפטר, או דלת מדומה שבה האמינו שהבה שלו ("אישיותו") מקבלת מנחות.
ברוב המקדשים, המוקד היה תדמית הפולחן (אנ'): פסל של אל המקדש שבו האמינו שהבה של האל שוכנת בזמן שהוא מקיים יחסי גומלין עם בני אדם. היכל הקודש במקדשים אלה הכיל נאוס, חפץ דמוי ארון שהכיל את התדמית האלוהית, או דגם דוברה שהכיל את התדמית בתוך התא שלו, ששימש לנשיאת צלמו במהלך תהלוכות הפסטיבל. במקרים מסוימים ייתכן שהמקדש הכיל מספר פסלי פולחן. כדי להדגיש את אופיו הקדוש של המקדש, הוא היה מצוי בחושך מוחלט. בעוד שבתקופות קדומות יותר היה היכל הקודש מצוי ממש בחלקו האחורי של המבנה, בתקופות מאוחרות ובתקופת ממלכת בית תלמי הוא הפך למבנה עצמאי בתוך המקדש, מבודד עוד יותר מהעולם החיצון על ידי המסדרונות והחדרים שמסביב.
חדרי תפילה משניים, המוקדשים לאלוהויות הקשורות לאל הראשוני, שכנו לצידי חדר התפילה הראשי. כאשר אל המקדש הראשי היה זכר, חדרי התפילה המשניים הוקדשו לעיתים קרובות לבת זוגו ולילדו המיתולוגי של האל. חדרי התפילה המשניים במקדשי המתים הוקדשו לאלים הקשורים למלכות.
מספר חדרים נוספים אחרים גבלו בהיכל הקודש. רבים מהחדרים הללו שימשו לאחסון ציוד טקסים, כתבים פולחניים או חפצי ערך במקדש; לאחרים היו ייעודים פולחניים ספציפיים. החדר שבו ניתנו מנחות לאלוהות היה לעיתים קרובות נפרד מהקודש עצמו, ובמקדשים ללא דוברה בקודש, היה מקדש נפרד לאחסון הדוברה. במקדשים מאוחרים אזורי הטקסים יכלו להתרחב עד לחדרי התפילה על הגג ולחדרים התת-קרקעיים (קריפטות) מתחת למפלס הכניסה. לבסוף, בקיר החיצוני שבחלק האחורי של המקדש, היו לעיתים קרובות גומחות להדיוטות להתפלל לאל המקדש, קרוב ככל שיכלו להגיע למקום משכנו של האל.
עיצוב וקישוטיות > אולמות וחצרות

אולמות היפוסטיל, חללים מקורים מלאים בעמודים, מופיעים במקדשים לאורך ההיסטוריה המצרית. בתקופת הממלכה החדשה הם מוקמו, בדרך כלל, ישירות מול אזור היכל הקודש. אולמות אלה היו פחות ממודרים בהשוואה לחדרים הפנימיים, והם היו פתוחים להדיוטות לפחות במקרים מסוימים. לעיתים קרובות הם גם היו פחות חשוכים: אולמות הממלכה החדשה התנשאו לגובה מעל שביל התהלוכה, מה שאיפשר כניסת אור עמום. התגלמות הסגנון הזה היא אולם ההיפוסטייל הגדול (אנ') בכרנכ, שגובה העמודים הגדולים ביותר שלו 21 מטרים. בתקופות מאוחרות יותר, המצרים העדיפו סגנון שונה של אולם, שבו קיר מסך נמוך בחזית מכניס את האור. האולמות המוצלים, שעמודיהם עוצבו לעיתים קרובות כדי לחקות צמחים כמו לוטוס או גומא פפירוס, היו סמלים לביצה המיתולוגית שהקיפה את התל הקדמוני בזמן הבריאה. ניתן היה להשוות את העמודים גם לעמודים שהחזיקו את השמים בקוסמולוגיה המצרית.
מעבר לאולם ההיפוסטיל היה חצר פריסטיל אחד או יותר הפתוחים לשמים. חצרות פתוחות אלו, שהיו חלק מתכנון המקדשים המצריים מאז הממלכה הקדומה, הפכו לאזורי מעבר בתוכנית הסטנדרטית של הממלכה החדשה, ושכנו בין המרחב הציבורי שמחוץ למקדש לבין השטחים המוגבלים יותר בתוכו. כאן נפגש הציבור עם הכוהנים והתאסף במהלך חגים. בקדמת כל חצר היה בדרך כלל שער וזוג מגדלים טרפזים שמאגפים את השער הראשי. השער מוכר מדוגמאות בודדות בלבד בממלכות הישנה והתיכונה, אך בממלכה החדשה הוא הפך במהרה לחזית הייחודית והמרשימה המשותפת לרוב המקדשים המצריים. השער שימש באופן סמלי כמגדל שמירה נגד כוחות אי-הסדר וייתכן שגם נועד להידמות לאח'ת, ההירוגליף של ה"אופק", המדגיש את הסמליות השמשית של המקדש.
החזית של כל עמוד החזיקה גומחות לצמדי מוטות דגל. שלא כמו עמודים, דגלים כאלה עמדו בכניסות למקדש מאז המקדשים הקדם-דינסטיים המוקדמים ביותר. הם היו קשורים כל כך בנוכחות אלוהות, עד שההירוגליף עבורם עמד על המילה המצרית ל"אלוהים".
עיצוב וקישוטיות > גידור

מחוץ לבניין המקדש היה מתחם המקדש, מוקף בקיר לבנים מלבני שהגן באופן סמלי על החלל הקדוש מפני אי סדר מבחוץ. לעיתים, תפקיד זה היה יותר מסמלי, במיוחד במהלך השושלות הילידים האחרונות במאה הרביעית לפני הספירה, כאשר החומות היו מבוצרות במלואן במקרה של פלישה של האימפריה האחמנית. במקדשים מאוחרים, בקירות אלו היו לעיתים קרובות נדבכים קעורים וקמורים לסירוגין של לבנים, כך שחלקו העליון של הקיר התפתל אנכית. ייתכן שתבנית זו נועדה לעורר את מי הכאוס המיתולוגיים.
החומות הקיפו מבנים רבים הקשורים לתפקיד המקדש. חלק מהמתחמים הכילו חדרי תפילה משניים המוקדשים לאלוהויות הקשורות לאל המקדש, כולל מאמיסי ("בית הלידה") החוגגת את הולדת ילדו המיתולוגי של האל. אגמים קדושים שנמצאו במתחמי מקדשים רבים שימשו כמאגרי מים המשמשים בטקסים, כמקומות לכוהנים להתנקות וטהרה טקסית וכייצוגים של המים שמהם יצא העולם.
מקדשי מתים (אנ') הכילו לעיתים ארמון לרוח המלך לו הוקם המקדש, שנבנה על רקע בניין המקדש עצמו. מקדש המתים של סטי הראשון (אנ') באבידוס שילב מבנה תת-קרקעי יוצא דופן, האוסיריון (אנ'), שייתכן ושימש כקבר סמלי עבור המלך. סנטוריה במספר מקדשים סיפקה מקום לחולים בעת המתנתם לחלומות מרפאים שנשלחו על ידי האל. מבני מקדש אחרים כללו מטבחים, בתי מלאכה ומחסנים כדי לספק את צורכי המקדש.
חשוב במיוחד היה "בית החיים" (pr ꜥnḫ), שבו המקדש ערך, העתיק ואחסן את הכתבים הדתיים שלו, כולל אלה ששימשו לטקסי המקדש. בית החיים תפקד גם כמרכז לימוד כללי, שהכיל יצירות בנושאים לא דתיים כמו היסטוריה, גאוגרפיה, אסטרונומיה (אנ') ורפואה. למרות שהמבנים המרוחקים הללו הוקדשו למטרות ארציות יותר מהמקדש עצמו, עדיין הייתה להם משמעות דתית; אפילו אסמים היו עשויים לשמש לטקסים ספציפיים.
דרך המתחם עבר שביל התהלוכה, שהוביל מכניסת המקדש דרך השער הראשי בחומת המתחם. השביל היה מקושט לעיתים קרובות בפסלי ספינקס ומודגש על ידי תחנות דוברה, שם יכלו הכוהנים הנושאים את הדוברה של הפסטיבל להניח אותו למנוחה במהלך התהלוכה. שביל התהלוכה הסתיים בדרך כלל ברציף על הנילוס, ששימש כנקודת הכניסה למבקרים המגיעים מהנהרות ונקודת היציאה לתהלוכת הפסטיבל כשהיא מתקיימת במים. במקדשי הפירמידה של הממלכה הקדומה, הרציף היה צמוד למקדש שלם (מקדש העמק), שהיה מקושר למקדש הפירמידה על ידי מסלול התהלוכה.
פעילויות דתיות > טקסים יומיים

הטקסים היומיומיים ברוב המקדשים כללו שני רצפים של טקסי הקרבה: האחד התמקד בניקיון ולבוש האל לאותו היום, והשני בהגשת הארוחה. הסדר המדויק של האירועים בטקסים אלה אינו ודאי וייתכן שהשתנו במקצת בכל פעם שבוצעו. בנוסף, שני הרצפים כנראה חפפו זה לזה. עם הזריחה, נכנס הכוהן המכהן אל הקודש, כשהוא נושא נר כדי להאיר את החדר. הוא פתח את דלתות ההיכל והשתטח לפני צלם האל, כשהוא קורא מזמורים בשבחו. הוא הוציא את האל מההיכל, הלביש אותו (החליף את הבגדים של היום הקודם), ומשח אותו בשמן וצבע. בשלב מסוים הציג הכוהן את ארוחת האל, שכללה מגוון בשרים, פירות, ירקות ולחם.
המצרים האמינו כי האל אוכל רק את המהות הרוחנית של ארוחה זו. אמונה זו אפשרה לחלק את המזון לאחרים, מעשה שהמצרים כינו "השבת מנחות". המזון עבר תחילה לשאר הפסלים ברחבי המקדש, אחר כך לחדרי תפילה מקומיים למחיית המתים, ולבסוף לכוהנים שאכלו אותו. כמויות המזון לארוחה היומית היו כה גדולות, עד שניתן היה להניח רק חלק קטן ממנה על שולחנות המנחה. רובו בוודאי הלך ישירות לשימושים משניים אלה.
יצירות אמנות של המקדש מציגות לעיתים קרובות את פרעה מציג דמות של האלה מאעת לאלוהות המקדש, מעשה שייצג את המטרה של כל שאר המנחות. ייתכן שהפרעה הציג לאלוהות פסלון אמיתי של מאעת, או שתבליטי המקדש המתארים את המעשה היו סמליים בלבד.
טקסי מנחה נוספים התקיימו בצהריים ובשקיעה, אם כי המקדש לא נפתח מחדש. מספר טקסים מלבד הנחת מנחות התקיימו גם הם מדי יום, כולל טקסים ספציפיים לאל מסוים. בפולחן אל השמש רע, למשל, שרו מזמורים יומם ולילה בעבור כל שעה במסעו של האל על פני השמים. רבים מהטקסים בוצעו בטקס הקרב נגד כוחות הכאוס. הם ניו עשויים, למשל, לכלול הרס של דמויות אלים עוינים כמו של עאפפ או סת, מעשים שהאמינו שיש להם השפעה ממשית באמצעות העיקרון של הקה (אנ') (הגייה מצרית ḥkꜣ), "כישוף".
למעשה, המצרים האמינו שכל הפעולות הפולחניות משיגות את השפעתן באמצעות הקה. היה זה כוח בסיסי שטקסים נועדו לתמרן. שימוש בכישוף, אנשים, חפצים ופעולות הושוו לעמיתים בתחום האלוהי ולכן האמינו שהם משפיעים על אירועים בין האלים. במנחה היומית, למשל, פסל הפולחן, ללא קשר לאלוהות שהוא מייצג, היה קשור לאוסיריס, אל המתים. הכוהן שערך את הטקס זוהה עם הורוס, בנו החי של אוסיריס, אשר במיתולוגיה פרנס את אביו לאחר מותו באמצעות מנחות. על ידי השוואת כישוף עם אל במיתוס, הצליח הכוהן ליצור יחסי גומלין עם אלוהות המקדש.
פעילויות דתיות > מועדים

בימים בעלי משמעות דתית מיוחדת הוחלפו הטקסים היומיומיים במצוות חג. חגים שונים התרחשו במרווחי זמן שונים, אם כי רובם היו שנתיים. העיתוי שלהם התבסס על לוח השנה האזרחי המצרי (אנ'), שרוב הזמן לא עלה בקנה אחד עם השנה האסטרונומית. לפיכך, בעוד שלמועדים רבים היה מקור עונתי, העיתוי שלהם איבד את הקשר שלו עם עונות השנה. רוב המועדים התקיימו במקדש בודד, אבל אחרים יכולים לכלול שני מקדשים או יותר או אזור שלם של מצרים; מספר מועדים נחגגו ברחבי כל הארץ. בממלכה החדשה ומאוחר יותר, לוח המועדים במקדש בודד עשוי היה לכלול עשרות אירועים, כך שסביר להניח שרוב האירועים הללו נצפו רק על ידי הכוהנים. באותם מועדים שכללו תהלוכה מחוץ למקדש, התאספה גם האוכלוסייה המקומית לצפות ולחגוג. היו אלה טקסי המקדש המשוכללים ביותר, מלווים בשירת מזמורים בביצוע של מוזיקאים.
טקסי המועדים כללו שחזור של אירועים מיתולוגיים או ביצוע מעשים סמליים אחרים, כמו חיתוך אלומה של חיטה במהלך הפסטיבל הקשור לקציר שהוקדש לאל מין. רבים מהטקסים הללו התקיימו רק בתוך בניין המקדש, כמו פסטיבל "האיחוד עם דיסקת השמש" שהתקיים בתקופה המאוחרת ולאחר מכן, כאשר פסלי פולחן נישאו לגג המקדש בתחילת השנה החדשה כדי להחיות חיים על ידי קרני השמש. במועדים שכללו תהלוכה, נשאו הכוהנים את התדמית האלוהית מהקודש, בדרך כלל בדוברה שלו, כדי לבקר באתר אחר. הדוברה הייתה עשויה לנוע כולה ביבשה או להיות מועמסת על סירה אמיתית כדי לשוט על הנהר.
מטרות ביקורו של האל היו מגוונות. חלקן היו קשורות לאידאולוגיה של מלכות. בחג אופט (Opet Festival), טקס חשוב ביותר בתקופת הממלכה החדשה, ביקרה דמותו של אמון מכרנכ בצורת אמון שסגדו לו במקדש לוקסור, ושניהם פעלו כדי לאשר מחדש את שלטונו האלוהי של הפרעה. לחגיגות אחרות היה אופי הלוויה (אנ'), כמו בפסטיבל היפה של העמק (אנ'), כאשר אמון מכרנכ ביקר במקדשי המתים של הנקרופוליס בתבאי כדי לבקר את הפרעונים שהונצחו שם, בעוד שאנשים רגילים ביקרו בחדרי הקבורה של קרוביהם שנפטרו. חלקם אולי התרכזו בנישואים פולחניים בין אלוהויות, או בין אלוהויות ובני זוגם האנושיים, אם כי הראיות לכך שנישואים פולחניים היו מטרתם אינן חד-משמעיות. דוגמה בולטת היא המועד שבו הובאה מדי שנה תדמית של חתחור ממתחם מקדש דנדרה לביקור במקדש אדפו, מקדש בן זוגה המיתולוגי הורוס. טקסים מגוונים אלה אוחדו מתוך מטרה רחבה של חידוש החיים בין האלים ובקוסמוס.
האלים המעורבים במועדים קיבלו גם מנחות בכמויות גדולות בהרבה בהשוואה לטקסים יומיים. סביר להניח שכמויות האוכל העצומות המפורטות בכתבים של אותו מועד לא חולקו בין הכוהנים בלבד, ולכן סביר להניח שגם פשוטי העם שחגגו השתתפו ב"השבת מנחות" אלו.
פעילויות דתיות > חיות קדושות

מספר מקדשים החזיקו בעלי חיים קדושים, מתוך האמונה שהם ביטויי ה-בה של אל המקדש באותו אופן שבו היו תדמיות הפולחן. כל אחת מהחיות הקדושות הללו נשמרה בבית המקדש ועבדה במשך זמן מסוים, שנע בין שנה לכל אורך חייה. בתום תקופה זו הוחלפה בחיה חדשה מאותו המין, שנבחרה על ידי אורקל אלוהי או על סמך סימונים ספציפיים שהיו אמורים להצביע על אופיה הקדוש. בין הבולטים מבעלי החיים הללו היו אפיס, פר קדוש (אנ') שסגדו לו כביטוי לאל הממפיסי פתח, והבז באדפו שייצג את אל הבז הורוס.
במהלך התקופה המאוחרת, התפתחה צורת פולחן אחרת הכוללת בעלי חיים. במקרה זה, הדיוטות שילמו לכוהנים כדי להרוג, לחנוט ולקבור חיה ממין מסוים כמנחה לאל. בעלי חיים אלה לא נחשבו כקדושים במיוחד, אלא כמין, הם היו קשורים לאל מכיוון שהוא הוצג בצורתו של אותה חיה. את האל תחות, למשל, ניתן היה לתאר כמַגְּלָן וכבבון, וניתנו לו גם מַגְלָנִים וגם בבונים. למרות שנוהג זה היה נבדל מהפולחן של נציגים אלוהיים בודדים, החזיקו מספר מקדשים מלאי של בעלי חיים שניתן לבחור לכל אחת מהמטרות. שיטות אלה יצרו בתי קברות גדולים של בעלי חיים חנוטים, כגון הקטקומבות סביב הסרפיאום של סקארה (אנ'), שם נקברו שוורי האפיס יחד עם מיליוני מנחות של בעלי חיים.
פעילויות דתיות > אורקלים

בתחילת תקופת הממלכה החדשה, ואולי קודם לכן, תהלוכת החג הפכה להזדמנות עבור אנשים לחפש אורקל מהאל. שאלותיהם עסקו בנושאים החל ממיקום חפץ אבוד ועד לבחירה הטובה ביותר למינוי ממשלתי. תנועות הדוברה כפי שהיא נישאה על כתפי הנושאים אותה - ביצוע תנועות פשוטות לציון "כן" או "לא", הטיה לעבר לוחות שעליהם נכתבו תשובות אפשריות, או נעים לעבר אדם מסוים בקהל - נלקחו כציון תשובת האל. בתקופה היוונית-רומית, ואולי הרבה קודם לכן, נעשה שימוש באורקלים מחוץ לפסטיבל, מה שאפשר לאנשים להתייעץ איתם לעיתים קרובות. כוהנים פירשו את תנועותיהם של חיות קדושות או, לאחר שנשאלו שאלות ישירות, כתבו או דיברו תשובות שקיבלו כביכול מהאל המדובר. תביעתם של הכוהנים לדבר בשם האלים או לפרש את מסריהם העניקה להם השפעה פוליטית רבה וסיפקה את האמצעים עבור הכוהנים הגדולים של אמון לשלוט במצרים העליונה במהלך תקופת הביניים השלישית.
פעילויות דתיות > פולחן עממי

למרות שלא נכללו בטקסים הרשמיים של המקדש, הדיוטות עדיין ביקשו ליצור יחסי גומלין עם האלים. ישנן עדויות מועטות למנהגים הדתיים של אנשים בודדים מההיסטוריה המצרית המוקדמת, כך שהבנתם של אגיפטולוגים את הנושא נובעת בעיקר מהממלכה החדשה או מתקופות מאוחרות יותר. העדויות מאותם זמנים מצביעות על כך שבעוד שהמצרים הפשוטים השתמשו במקומות רבים כדי לקיים יחסי גומלין עם האלוהי, כגון מקדשי בית או בתי תפילה קהילתיים, המקדשים הרשמיים עם האלים המבודדים שלהם היו מוקד מרכזי להערצה עממית.
בהיעדר יכולת להתייחס ישירות לתדמית הפולחן, הדיוטות עדיין ניסו להעביר אליה את תפילותיהם. לפעמים הם סיפרו מסרים לכוהנים למסור לאלוהות המקדש; בפעמים אחרות הם הביעו את אדיקותם בחלקי המקדש שאליהם יכלו לגשת. חצרות, פתחים ואולמות היפוסטיליים עשויים היו לכלול חללים המיועדים לתפילה בציבור. לפעמים אנשים כיוונו את פניותיהם לנפילים המלכותיים, אשר האמינו שהם פועלים כמתווכים אלוהיים. אזורים פרטיים נוספים להתמסרות מוקמו בקיר החיצוני של הבניין, שם שימשו גומחות גדולות כ"חללים של האוזן השומעת" ליחידים לדבר אל האל.
המצרים גם קיימו יחסי גומלין עם אלוהויות באמצעות תרומת מנחות, החל מתכשיטים פשוטים ועד פסלים ואסטלות גדולים ומגולפים. בין תרומתם היו פסלים ששכנו בחצרות המקדש ששימשו כאנדרטה לתורמים לאחר מותם וקיבלו חלקים ממנחות המקדש לשמירה על רוחם של התורמים. פסלים אחרים שימשו כמתנות לאל המקדש, ואסטלות כתובות עליהן העבירו לאלוהות התושבת את תפילות התורמים ומסרי התודה. במהלך מאות השנים, הצטברו כל כך הרבה מהפסלים הללו בתוך בניין מקדש, עד שכוהנים הזיזו אותם לפעמים מהדרך על ידי הטמנתם במטמונים מתחת לרצפה. פשוטי העם הציעו דגמי עץ או חימר פשוטים כקבועים. צורת הדגמים הללו עשויה להצביע על הסיבה לתרומתם. צלמיות של נשים הן מהסוגים הנפוצים ביותר של דמויות מנחה, ובחלקן כתובה תפילה לאישה שתביא ילד לעולם.
תהלוכות החגים והמועדים הציעו הזדמנות להדיוטות להתקרב ואולי אפילו להציץ בתדמיות הפולחן בדוברות שלהן, ולקבל מנות ממזון האל. מכיוון שטקסי המפתח של כל מועד עדיין התקיימו בתוך המקדש, מחוץ לטווח הראייה של הציבור, האגיפטולוג אנתוני ספלינגר שאל אם התהלוכות עוררו השראה אמיתית ל"רגשות דתיים" או פשוט נתפסו כאירועים להילולה. בכל מקרה, האירועים האורקולריים במהלך המועדים סיפקו הזדמנות לאנשים לקבל תגובות מהאלוהויות המבודדות בדרך כלל, כמו שאר זני האורקל שהתפתחו מאוחר בהיסטוריה המצרית. מקדשים הפכו בסופו של דבר למקום עבור סוג נוסף של מגע אלוהי: חלומות. המצרים ראו בחלום אמצעי להתאחדות עם הממלכה האלוהית, ועד התקופה התלמית מקדשים רבים סיפקו מבנים לאִינְקוּבַּצְיָה פולחנית. אנשים ישנו במבנים האלה בתקווה ליצור קשר עם אל המקדש. לעיתים קרובות חיפשו העותרים פתרון קסם למחלה או לעקרות. בפעמים אחרות הם חיפשו תשובה לשאלה, וקיבלו את התשובה דרך חלום ולא אורקל.
לקריאה נוספת

Arnold, Dieter (1992). Die Tempel Ägyptens: Götterwohnungen, Kültstatten, Baudenkmäler (in German). Bechtermünz Vlg. ISBN 3-86047-215-1.
Oakes, Lorna (2003). Temples and Sacred Centres of Ancient Egypt: A Comprehensive Guide to the Religious Sites of a Fascinating Civilisation. Southwater. ISBN 1-84215-757-4.
Vörös, Győző (2007). Egyptian Temple Architecture: 100 Years of Hungarian Excavations in Egypt, 1907–2007. Translated by David Robert Evans. The American University in Cairo Press. ISBN 978-963-662-084-4.