stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
אוספי הארכיון

כל יחידה שולחת מדי שנה את כל התיעוד שחובה לגנזו על פי הפקודות בכל סוגי המדיה (דוחות, מסמכים רפואיים, תיקים אישיים, חוברות וספרים חשובים, קלטות אודיו ווידאו, מפות, תצלומים, תצ"אות, מדיה מגנטית ועוד) לארכיון, בארכיון עובר החומר סידור ממוחשב והשמה ידנית, לפי שם היחידה, תאריך המסמך וכו'.
בארכיון מצוי תיעוד החל מהמאה ה-19:
תיעוד מצה"ל וממערכת הביטחון :
תיעוד של צה"ל מאז הקמתו ב-1948 ואילך, המשקף את פעולותיו של הצבא על כל יחידותיו, ובכלל זה לשכת הרמטכ"ל, אגפי מטכ"ל, זרועות, חילות, פיקודים וכו', במכלול היבטים- מבצעיים, ארגוניים, הדרכתיים, תורתיים, לוגיסטיים ועוד.
תיעוד שנוצר במשרד הביטחון, ובכלל זה לשכת השר, לשכת המנכ"ל, אגפים ויחידות.
פיקדונות מוסדיים (יחידות מיוחדות) ופיקדונות אישיים (תיעוד שנצבר אצל קצינים בכירים).
תיעוד של יחידות הסמך (חלקי) אוספים מיוחדים: הלוחם היהודי בצבאות העולם, מתנדבי היישוב.
תיעוד מתקופת טרום המדינה (ההגנה, הלח"י והפלמ"ח)
חומר שלל – תיעוד ערבי שנלקח שלל במלחמות השונות. לדוגמה: ארכיון משרדי אש״ף בביירות שנתפס על ידי צה"ל ב-1982.
תיעוד מיוחד – תיעוד אור קולי, מפות, תצלומים.
עיתונות – אינדקס עיתונות בנושאי צבא וביטחון, ביטאונים ועלונים.
לתיעוד השמור בארכיון שימושים רבים. בראש ובראשונה משרת הארכיון את צה"ל ומערכת הביטחון בעבודתם השוטפת. כך למשל לצורך הסדרת תביעות שתובעים אנשים וגופים שונים את צה"ל או את משרד הביטחון, וכן לצורך תחקירים ומחקרים היסטוריים וצבאיים שונים. חלק מהחומר הארכיוני נחשף לציבור לאחר פרק זמן של 50 שנה ולאחר שנבדק כי אין בו כל מידע שפוגע בצנעת הפרט, ביחסי החוץ של ישראל או בביטחון המדינה. המעוניינים בגישה לחומר ארכיוני מאוחר יותר נדרשים להגיש בקשה ל"הורדת חיסיון", בקשה לעיון בחומר ארכיוני מוגבל, על פי תקנות העיון בחוק הארכיונים משנת 2010.
הארכיון ממוקם בצמוד ללשכת הגיוס בתל-השומר מחנה דורי (בסיס תל השומר). לפי נתוני הארכיון, במדפיו ובמחשביו שמורים מעל מיליארד מסמכים, 2.5 מיליון תצלומים, 80 אלף שעות של רשתות קשר ודיוני מטכ”ל ו-30 אלף מפות. אלה מאוחסנים ב-450 אלף מכלים, בעשרה מיליון תיקים וב-3.5 טרה-בייט של חומר דיגיטלי.
במאי 2020 הודיעה הנהלת ארכיון צה"ל כי יתאפשר צילום עצמי של חומרי ארכיון ממחשבי חדר העיון בארכיון צה"ל ומערכת הביטחון ללא תשלום.
באוקטובר 2020 פורסם על מיזם דיגיטציה של ארכיון צה"ל, שבמסגרתו סרטים ממלחמות ישראל שצולמו בפילם עוברים המרה לפורמט דיגיטלי, המאפשר לשמר אותם באיכות גבוהה ולהנגישם לציבור.
הערות שוליים

1 2   עופר אדרת, האוצרות המסווגים שאי אפשר לחשוף, באתר הארץ, 5 ביולי 2013
↑  אריה דיין, איך התחילה מדיניות ההתנחלויות? זה סוד, באתר הארץ, 29 במרץ 2005
↑  שופטי בג"ץ: הוטרדנו ממשך הזמן הנדרש לחשיפת חומרים הנמצאים בארכיון צה"ל, באתר התנועה לחופש המידע, 18 בינואר 2010
↑  רונה סלע, את ההיסטוריה לא ניתן להעלים, באתר "העוקץ", 26 ביולי 2019
↑   עופר אדרת, צה"ל פרסם קטעי וידאו חדשים ממלחמת יום הכיפורים, באתר הארץ, 6 באוקטובר 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312707805171  LCCN: no2011109448  VIAF: 172978479   WorldCat (עם VIAF): 172978479
פליקס מנדל

פליקס מנדל (8 בינואר 1892 - 15 באוקטובר 1957) היה כירורג פורץ דרך.
ביוגרפיה

מנדל נולד בעיר ברנו שבמוראביה, צ'כיה (אוסטרו-הונגריה) לתעשיין אמיל מנדל וללינדה למשפחת באש.
בשנת 1910 התקבל ללימודי רפואה בווינה, לימודיו נקטעו בגין מלחמת העולם הראשונה בה שירת בחזית ולקראת הסוף כחובש בבית חולים שדה. ב-1919 סיים מנדל את לימודי הרפואה באוניברסיטת וינה. בשנת 1925 ביצע מנדל את הניתוח המתועד הראשון בעולם לכריתת בלוטת יותרת התריס. הוא היה כירורג בולט וחיבר מאמרים רבים.
בעקבות עליית הנאציזם עזב מנדל את אוסטריה לשווייץ ומשם לצרפת. במרץ 1939 עלה לארץ ישראל והצטרף לצוות בית החולים הדסה כמנהל מחלקה כירורגית, ונחשב לאחד הרופאים שתרמו להתקדמות משמעותית של הכירורגיה בישראל. מנדל עסק בכל תחומי הכירורגיה: מערכת העיכול, בית החזה (בעיקר לשם הקלה על כאבים), וכירורגיה אורתופדית. בנוסף עסק בכירורגיה ניסיונית. ב-1940 קיבל את התואר פרופסור לכירורגיה.
באשר למצב הכירורגיה בישראל, עד לעשור השני למנדט היו רוב הניתוחים שבוצעו בארץ ישראל "ניתוחים קטנים". עם הצטרפותם של ד"ר אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף) להדסה ירושלים ב-1928, ד"ר מכס מרכוס לבית החולים הדסה בתל אביב ב-1933 וד"ר פליקס מנדל להדסה ירושלים ב-1939 שונתה רשימת הניתוחים, מספר הניתוחים הגדולים והמורכבים שבוצעו בישראל הלך וגדל.
מתלמידיו המובהקים: פרופ' צבי נוימן, ד"ר נחום קוק, פרופ' נתן רבינוביץ, פרופ' חנוך מילויצקי.
בשנת 1947, שנתיים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, חזר מנדל לווינה עם אמו, לאחר שהוצע לו להצטרף להנהלת בית החולים על שם הקיסר פרנץ יוזף והוא מונה למנהל המחלקה הכירורגית של בית החולים. מנדל שימש גם כפרופסור באוניברסיטת וינה. בשלוש השנים האחרונות לחייו היה מנדל חבר מועצת העיר וינה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
מנדל נפטר בווינה שבאוסטריה בשנת 1957.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939

בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: דוצ' ד"ר מאנדל: ההסדר העצבי-הורמונלי של מחזור הדם (ישיבה ג', הוזמן לוכוח, 31 במאי)
הערות שוליים

↑  יהושע בן אריה, (עורך), "ירושלים בתקופת המנדט - העשיה והמורשת", פרופ' שמואל ניסן (קצנלסון), "התפתחות שירות הרפואה בירושלים בתקופת השלטון הבריטי", פרק: "התפתחות שירותי הרפואה בארץ", פרק משנה: "עליית הרופאים מגרמניה ואוסטריה", עמוד 313, הוצאת יד בן צבי, משכנות שאננים, 2003
↑  נסים לוי, יעל לוי, "רופאיה של ארץ-ישראל 1948-1799", הוצאת איתי בחור, מרץ 2012, עמוד 286-287
↑  בין המשתתפים (לפי א'-ב'): הנרי אונגר, יצחק איצקוביטש, מקס בוכמן, יחיאל קרל גוגנהיים, אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בנו גרינפלדר, אברהם דרוקמן, פריץ דרייפוס, פנחס וייל, חיים ארנסט ורטהיימר, פליכס זולמן, יעקב זס, רפאל משה חפץ, לודוויג פרדיננד מאייר, פליקס מנדל, דוד מרגלית, מכס מרכוס, אריה סדובסקי, רוברט פישר, יוסף פרגר, ברנרד צונדק, גאורג צונדק, הרמן צונדק, יוליוס קליברג, שמעון רוזנבאום, יהודה לייב רוקח, משה רחמילביץ'
↑  תוכנית הכינוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בא"י לשנת ה'תרצ"ט 1939, 30 במאי – 1 ביוני בבית הבריאות ע"ש שטראוס
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בוחוש

| --- | --- |
סמל בוחושסמל בוחוש

 מדינה:  רומניה רומניה
 מחוז:  מחוז בקאו
 ראש העיר:  וסילה זכריה
 בירת העיר:  בוחוש 
 שטח:  39.85 קמ"ר
 גובה:  235 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  14,152 (1 בדצמבר 2021)
  ‑ צפיפות:  365 נפש לקמ"ר (2011)
 קואורדינטות:  46°42′54″N 26°42′15″E﻿ / ﻿46.715°N 26.704166666667°E﻿ / 46.715; 26.704166666667 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://www.primariabuhusi.ro
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת רומניה מוגדלת) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בוחוש(למפת רומניה רגילה) בוקרשט קלוז' נאפוקה טימישוארה יאשי קונסטנצה קראיובה גאלאץ בראשוב פלוישט אוראדיה אוקראינה מולדובה אוק. בולגריה סרביה הונגריה ס. הים השחור בוחוש  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית החולים בבוחוש
בוחוש או בוהוש (ברומנית: Buhuşi, ביידיש: באָהוש), עיר קטנה במחוז בקאו ברומניה.
בוחוש שוכנת במפגש הנחל ביסטריצה עם יובלו, רומין (Români), במרחק 24 קילומטרים מהעיר בקאו. בשנת 2011 התגוררו בבוחוש 14,562 תושבים.
היסטוריה

בוהוש מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1438 בשם בודשט (Bodeşti). בשנת 1457, ביישוב אורביק, שמהווה היום רובע בעיר בוהוש, נערך קרב בו שטפן הגדול ניצח את פטרו ארון. המקום היה אחוזה של בויאר בשם בוהוש, לכן נקרא החל משנת 1800 "בודשטי של בוהוש", "בודשטי של בוחושואיה" ולבסוף "בוהוש". בשנת 1819 המקום הוכרז כיריד. ב-1823 בעלת האחוזה קאטינקה בוהושואיה (Catinca Buhusoaia) קיבלה הרשאה מאת הנסיך סטורזא (Sturza) בה נקבע שמתיישבים במקום יזכו למגרשים. בשנת 1831 היו כל התושבים הנוצריים בבוהוש איכרים מהאחוזה. החל משנת 1832 החלו להיפתח במקום בתי מלאכה של בעלי מקצוע. קהילה יהודית מאורגנת נוסדה בעיר בשנת 1860. בוהוש קיבלה מעמד של עיר ב-1921.
בעיר היה המפעל הגדול ביותר לטקסטיל באזור דרום-מזרח אירופה, אך פעילותו הצטמצמה לאחר שנת 1989 וכיום הוא מעסיק פחות מ-200 עובדים. בעיר יש חמישה בתי ספר יסודיים ובית ספר תיכון אחד.
אוכלוסיית העיר גדלה באופן הדרגתי והגיעה לשיאה בשנת 1992 כאשר נמנו בה 21,621 תושבים. מאז סובלת העיר מירידה דמוגרפית, ובשנת 2011 נמנו בה 14,562 תושבים בלבד. הרוב המכריע של האוכלוסייה הם נוצרים אורתודוקסים.
הקהילה היהודית

בית הכנסת הראשון שהוקם בבניין אבן, נבנה בתחילת המאה ה-19, ונקרא "בית המדרש שול". ב-1840 נבנה בית כנסת נוסף קטן יותר, וכן מקווה ובית עלמין. הקהילה היהודית התארגנה באופן פורמלי בשנת 1860. בית הספר העממי של הקהילה נוסד ב-1897. הקהילה הקימה את חברת "אהבת ישראל" לעזרה הדדית (נוסדה ב-1880) ואת חברת "ביקור חולים" (1882). ב-1905 שובשה הפעילות הסדירה של הקהילה לתקופה של 6 שנים, בשל מריבות פנימיות בתוך הנהגת הקהילה.
בוהוש הייתה אחד משלושת מרכזי החסידות שבנסיכויות רומניה: פעלה בה שושלת בוהוש, שתחילתה באדמו"ר רבי יצחק פרידמן. חלק מבניה היו בין מייסדי ראש פינה. ב-1908 פתחו רבי מנחם מנדל פרידמן וגיסו, הרב דוד טברסקי (Tverski), ישיבה ב"חצר הרבי", שבה למדו רבים מרבני רומניה, ולימדו בה גם מקצועות כלליים. באותה שנה נוסדה גם ישיבה בשם "אור חדש לבני ציון". תיאור של החיים בישיבה זו ניתן בספרו של הסופר העברי, יוחנן טברסקי, בשם "מעולם לעולם". המשכה של חסידות זו מכונה כיום חסידות בוהוש והיא עברה לעיר תל אביב בשנת 1951.
הקהילה היהודית > מבנה חברתי

בשנת 1910 היו בקהילה היהודית בבוהוש 201 סוחרים, 51 סנדלרים, 11 חייטים, ,4 נגרים, 3 פחחים, ו-68 בעלי מקצועות אחרים. לפי נתונים סטטיסטים משנת 1915 היו כל הפחחים, הזגגים, עושי הסבון, השענים ושואבי המים בבוהוש יהודים. כן היו בין היהודים : 41 חנוונים, 31 סוחרי אריגים, 11 חייטים, 8 אופים, 8 קצבים, 6 סוחרי תבואה ,5 רבנים, 5 מורים לעברית, 5 סוחרי עור, 3 סוחרי ברזל ועוד.
הקהילה היהודית > בימי השלטון הפשיסטי ברומניה

בחודשים הראשונים לאחר עלייתם לשלטון של אנשי "משמר הברזל", אולצו יהודי בוהוש לשלם להם סכום של 400,000 ליי. בימי הטבח בבוקרשט (24-20 בינואר 1941) רצו פעילים פשיסטים להרוג ביהודי בוהוש, אך מפקד "משמר הברזל" התנגד לכך, מחשש שיהיה עליו בעתיד לתת את הדין על מעשי ההרג. הוא הסתפק בכך שסחט מהיהודים כסף רב וגייס אותם לעבודות כפייה. יהודים נשלחו לגדודי עבודה במרחק רב מהעיר. על תושבי העיר היהודים הוטלו הגבלות שונות: הם הורשו לצאת מבתיהם רק בין השעות 10 בבוקר ועד 6 בערב. לקראת פרוץ המלחמה נגד ברית המועצות, במסגרת ההכנות למבצע ברברוסה, פקד הממונה על מחוז פיאטרה-ניאמץ, ב-18 ביוני 1941, להביא את כל הגברים היהודיים מגיל 16 ועד 60 למחנה הריכוז טרגו ז'יו (Târgu-Jiu), אך הפקודה בוטלה והיהודים לא גורשו. באביב 1944, כשחזרו היתומים מטרנסניסטריה, הובאו כשבעים מהם לבוהוש והקהילה דאגה לצרכיהם עד שהועברו למקום אחר.
ערב יום שביתת הנשק, ב-22 באוגוסט 1944, נתפס בית-הכנסת של הרב בידי 200 חיילים גרמניים שנסוגו מכוחות הצבא הסובייטי המתקדמים. בהלה אחזה בקהילה עקב נוכחות הגרמנים, אך למחרת כששמעו החיילים הגרמנים על שביתת הנשק הם ברחו מהעיר, והקהילה היהודית ניצלה.
לאחר השחרור עלה במקצת מספר היהודים בבוהוש, מכיוון שחלק ממגורשי הכפרים החליטו להישאר בעיר. בשנות החמישים והשישים בזמן השלטון הקומוניסטי היגרו רוב יהודי בוהוש מרומניה לישראל ומקומות אחרים בעולם.
מסע כומתה

מסע כומתה של חטיבת גבעתי
טקס הענקת הכומתה הירוקה של גדודי חטיבת הנח"ל, בסוף מסע כומתה
מסע כומתה הוא מסע אשר נערך על ידי חיילי החילות הקרביים בצה"ל, כשבסופו ניתנת להם כומתה בצבע ייחודי לחיל או לחטיבה. מסע הכומתה משמש גם כמסע המסכם של חלק ממסלולי ההכשרה של לוחמים בצה"ל, דהיינו בסוף הטירונות או בסוף האימון המתקדם.
אורך המסע > רקע

מסעות בצה"ל מתבצעים ב"קצב 6", כלומר, בכל שעה של מסע החיילים גומאים כ-6 קילומטרים. לאחר כל 6 קילומטרים מתקיימת עצירה בת מספר דקות על מנת להינפש ולאגור כוחות לקראת המשך המסע. לאחר כל 18 קילומטרים מוגשת ארוחה קלה, על מנת למנוע התמוטטות של חיילים עקב חוסר אנרגיה בגוף. הציוד שנלקח למסע על ידי החיילים כולל את נשקם האישי, חגור ובו 6 מחסניות ו-2 מימיות, אלונקות ומארזים עם מים ("פק"ל מים"). חיילים שיושכבו על האלונקה, כחלק מתכנון המסע מראש, לוקחים איתם גם קסדה.
במהלך חלק מהמסעות, ובייחוד במסעות הארוכים יותר, לקראות סוף המסע מתקיים קטע שבו החיילים נושאים אלונקות שעל כל אחת נמצא אחד מהחיילים במסע.
אורך המסע > מסע כומתה ביחידות צה"ל

בטירונות רובאי 03, אשר נערכת בין היתר על ידי לוחמי המעברים, מערך ההגנה האווירית וחיל התותחנים אורך המסע נע בין 10 ל-20 ק״מ. בטירונות רובאי 04 אשר נערכת על ידי לוחמי חיל השריון אורך המסע נע בין 20 ל-30 ק"מ. ובטירונות 05 אשר נערכת על ידי לוחמים רגליים בחיל האיסוף הקרבי וחטיבת החילוץ (פקע"ר) אורך המסע נע לרוב בין 30 ל-40 קילומטרים.
בטירונות רובאי 05, של משמר הגבול, אורך מסע הכומתה הוא בין 20 ל-30 קילומטרים, ובחיל ההנדסה נהוג היה לבצע בעבר מסע כומתה באורך 85 קילומטרים, שכללו סחיבת אלונקה לאורך שלושת הקילומטרים האחרונים של המסע, שהסתיים בעלייה להר מצדה. כיום המסע אורך בין 40 ל-45 קילומטרים.
בחטיבות חיל הרגלים מסע הכומתה אורך בין 42 ל-70 קילומטרים, כאשר האורך והמסלול מותאמים כל שנה. בחטיבת כפיר מבצעים הלוחמים מסע כומתה באורך של 45+5  עם אלונקות ובסופו מקבלים את הכומתה המנומרת. במסע של מחזור אוגוסט 2013 עשו הלוחמים מסע של 77 ק"מ ללא אלונקות; בחטיבת גבעתי המסע לכומתה הסגולה הוא באורך של 45 קילומטרים+5 קילומטרים עם אלונקות, כאשר בעבר הוא ארך 84 קילומטרים, כמספר היחידה ("חטיבה 84"). מסע הכומתה של גדס"ר גבעתי אורך כ-80 ק"מ;[דרוש מקור] בחטיבת הנח"ל יוצאים החיילים למסע כומתה שנע בין 50 ל-60 ק"מ (50+‏10 אלונקות או 46+‏7 אלונקות) ובסופו מקבלים הלוחמים את הכומתה הירוקה; הכומתה החומה של חטיבת גולני מתקבלת לאחר מסע שאורכו 60 ק"מ ובנוסף ישנם 10 ק"מ של מסע אלונקות (סך הכל מקבילה לרמת קושי של מסע רגלי בן 90 ק"מ), בגדס"ר גולני אורך המסע מגיע ל-90 ק"מ. בחטיבת הצנחנים היה נהוג גם כן לבצע במשך שנים רבות מסע כומתה באורך 90 קילומטרים, שנחשב לארוך והמפרך בין חטיבות החי"ר, שהחל באנדרטת הצנחנים בתל נוף ועד לגבעת התחמושת בירושלים, עם השנים שונה אורך המסע ל-55 ק"מ כאשר הלוחמים נושאים על גופם כ-40% משקל גוף ובסופו מחולקת הכומתה האדומה.
טקס כומתה

לאחר המסע מתקיים טקס הענקת כומתה בו מוענקות הכומתות לחיילים. נהוג ביחידות צה"ל שהמפקדים מעניקים את הכומתות שלהם לחיילים המצטיינים. לכל חטיבה או יחידה יש אתר קבוע בו נערך טקס קבלת הכומתות. לדוגמה, חטיבת כפיר מקיימת את הטקס באנדרטת חטיבת כפיר בעפולה ואילו חטיבת הצנחנים עורכת את הטקס בגבעת התחמושת בירושלים. קיימות שתי מתכונות לקיום הטקס: מתכונת קרבית וטקס רשמי.
טקס כומתה > טקס קרבי

טקס קרבי מתקיים מיד לאחר המסע. החיילים, עדיין עם החגור והנשק עליהם, מסתדרים בשלשות והמפקדים מחלקים להם את הכומתות. בעבר היה זה הטקס הרגיל בצה"ל. השם של הטקס נובע מאופיו: החיילים לבושים ומצוידים כאילו הם מוכנים ללחימה באופן מיידי.
טקס כומתה > טקס רשמי

טקס רשמי מתקיים מספר ימים לאחר הטקס הקרבי, דבר המאפשר לחיילים לצבור כוחות ולנוח לאחר המסע המפרך. בדרך כלל נישאים נאומים של מפקד החטיבה או היחידה, מפקד בסיס האימון החטיבתי או בסיס ההכשרה וקצינים נוספים. בטקס גם מוכרז מי היא הזוכה בתואר הפלוגה המצטיינת מבין כלל הפלוגות בהכשרה.
הערות שוליים

↑  56‏+9*3=83
↑  מסלול לוחם כפיר באתר מז"י
↑  מסלול לוחם גבעתי באתר מז"י
↑  "טירונות" באתר גבעתי
↑  מסלול לוחם נח"ל באתר מז"י
↑  מסלול לוחם גולני באתר מז"י
↑  מסלול לוחם צנחנים באתר מז"י
חיילי חטיבת הנח"ל בעת טקס כומתה קרבי, 2012.
טקס קבלת כומתה של חטיבת הצנחנים
טקס קבלת כומתה של חטיבת גבעתי
פנחס מרגלית

| --- | --- |

 לידה:  12 בפברואר 1886 קישינב, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  31 בינואר 1957 (בגיל 70) גבעתיים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
פנחס מרגלית (12 בפברואר 1886, ז' באדר א' תרמ"ו – 31 בינואר 1957, כ"ט בשבט תשי"ז) היה גואל אדמות מוערך בקום מדינת ישראל.
ביוגרפיה

פנחס מרגלית נולד בקישינב בבסרביה (מ-1991 מולדובה), לבתיה ואלימלך מרגלית. בן למשפחה דתית עם שורשים חזקים בקישינב, שפרנסתם התבססה במסחר וייעור.
ב-22 במאי 1901 (ד' בסיון תרס"א) התחתן פנחס עם טובה (גיטל) בת אריאל (אודליה) ומנחם ליפובצסקי, ויחד היו להם חמש בנות, שכולן נולדו בבסרביה.
מרגלית היה בין עשרת מייסדי תנועת המזרחי בקישינב, והקים סניפים בערים וברחבי בסרביה. במהלך הפוגרום של 1903 – 1904, הוא הקים את "מטבח העם", והיה יו"ר "חברת סומך נופלים", שסייע לשקם את הנזקקים. הוא היה המפעיל הרשמי של תלמוד תורה בקישינב. היה יד ימינו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן במשך שנים רבות, והיה אחד מעמודי התווך של הקהילה הציונית בבסרביה, במיוחד בגיוס כספים. במהלך מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית, הוא הקדיש את עצמו לעזרה ולסיוע של הפליטים. מרגלית נלחם קשה במלחמת התרבות עם השלטונות הרומנים לשימוש בשפה העברית בבתי הספר היהודים. היה אחד ממייסדי גן ילדים ובית ספר עברי "תרבות". בתוך הקהילה הדתית, הוא נאבק והשיג ייצוג של יהודים חרדים, והשיג מעמד מכובד בחוגים חילונים. הוא היה יו"ר הוועדה לסיוע לפליטים שגורשו מארץ ישראל ב-1914.
פנחס מרגלית היה יו"ר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבסרביה, והשתתף כציר בקונגרס הציוני הי"ב (12) שנערך ב-1921 בקרלסבד, צ'כוסלובקיה.
ב-7 בנובמבר 1924, הוא, אשתו וחמש בנותיהם הגיעו לארץ ישראל. הם התגוררו בתחילה בתל אביב, עברו לירושלים, וחזרו לתל אביב, שבו התגורר עד מותו בשדרות רוטשילד 55 פינת בצלאל יפה 9.
גאולת אדמות

בעשר השנים הראשונות בארץ ישראל עסק מרגלית ברכישת קרקעות מידי הערבים עבור ארגונים יהודים ואנשים פרטיים. תחילה עסק בכך יחד עם ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן בחברה "ארץ ישראל החדשה". לצד זאת, היה פעיל בכל ההיבטים הציונים בתוך הקהילה היהודית והיה נציג תנועת המזרחי מארץ ישראל לקונגרס הציוני הי"ז (17) שהתקיים בשנת תרצ"א (1931) וגם לקונגרס הציוני הכ"ב (22) בשנת תש"ו (1946), ששניהם התקיימו בבזל שווייץ.
בשנת 1935 נבחר מרגלית לאחראי גאולת הקרקע בנפת ירושלים, שכללה את יריחו, רמאללה וחלק מרמלה. חלוקה זו הייתה חלק ממנגנון שהקים יוסף ויץ, מנהל מחלקת הקרקעות של הקרן הקיימת לישראל, שבו חולקה ישראל לחמישה אזורים, ובכל אזור בחר ויץ אדם אחד שתפקידו היה גאולת קרקע, על סמך מומחיותם וכושר התנהלותם עם שלטונות המנדט הבריטי והמגזר הערבי.
מרגלית גאל אדמות רבות. ביניהן אדמות גוש עציון שהקימו את ארבעת הקיבוצים: כפר עציון, משואות יצחק, עין צורים ורבדים. אהרון סלומון, בעלה של בתו הבכורה הדסה עסק אתו בפעילות זו. ב-8 בדצמבר 1942, בזמן שהם היו באזור של "העץ הבודד", נורה סלומון במהלך שוד, ומרגלית ואנשים נוספים שהיו איתו נלקחו כבני ערובה. מרגלית הצליח לשכנע את הערבים לתת לו לקחת את גופתו של אהרן ולשחרר אותם בתמורת כופר נפש, וכך היה. הרצח של חתנו דרבן אותו בפעילות גאולת האדמות.
חוץ מאדמות גוש עציון, פנחס גאל אדמות שכללו את בני ברק, גבעתיים, חדרה, חירייה, כפר אז"ר, קיבוץ אפעל, קריית אונו, נווה אילן ורמת גן. לאחר הקמת מדינת ישראל, פנחס היה מעורב יותר בענייני הקהילה. הוא נבחר ליו"ר סניף המזרחי בתל אביב. הוא כיהן בדירקטורים רבים של ארגונים דתיים ומקומיים. הוא גם היה שופט עירוני של תל אביב.
נפטר ב-31 בינואר 1957 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק בגבעתיים.
לקריאה נוספת

בחבלי נחלה, פרקי יומן, יוסף ויץ, עמוד 17, תל אביב, 1951
קתדרה 56, יוסי כץ / רכישת הקרקעות בגוש עציון ומדרום לבית-לחם (1948-1840), עמוד 134, יד יצחק בן-צבי, ירושלים, יוני 2009
גוש עציון במלחמתו, עמוד 16, כינס וערך דוב קנוהל, ירושלים 2009
אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו, כרך י"א, עמוד 3807, דוד תדהר, תל אביב, 1961
משה אריה מירקין

| --- | --- |

 לידה:  24 בדצמבר 1896 י"ט בטבת תרנ"ז פוצ'פ, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 ביוני 1964 (בגיל 67) י' בתמוז תשכ"ד רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות סגולה 
 שפות היצירה:  עברית 
 צאצאים:  שלמה מורג 
 מספר צאצאים:  2 
 
בקשת הצטרפותו של מירקין לקבוצת הרכישה של מקימי רמת גן, 1922
משה אריה מירקין (24 בדצמבר 1896 – 19 ביוני 1964) היה מחנך וסופר ישראלי, חוקר ספרות חז"ל, מחבר הפירוש המנוקד והמבואר למדרש רבה על התורה ב-11 כרכים, וממקימי העיר רמת גן.
חייו

מירקין נולד פוצ'פ, רוסיה (רוסיה הלבנה), בנם הבכור של ריקלה לבית ויניקוב (בתו של מלמד וחזן) ושלמה מירקין, שו"ב. ב-1904 עלתה המשפחה לארץ ישראל, השתקעה במושבה יהוד שליד פתח תקווה וניסתה את מזלה בגידול שקדים. הניסיון לא צלח והמשפחה עקרה לרמלה, שם שימש האב כמנהל תחנת הדואר האוסטרי וכיהן כרב הקהילה היהודית בעיר.
בילדותו נתגלה מירקין כעילוי ונשלח ללמוד בירושלים בישיבות של הרב צבי פסח פרנק והרב יוסף חיים זוננפלד. בהמשך אימץ קו ציוני יותר והצטרף לישיבה של הרב קוק, בה גם הוסמך לרבנות. לאחר מות אביו הפסיק מירקין את לימודי הקודש כדי לעזור בפרנסת המשפחה. הוא עבד במושבת בצלאל שבכרם בן שמן כאמן פיליגרין (אנ') והיה האשכנזי היחיד בקבוצת התימנים שם. בהמשך עבד במשק הר-טוב והיה שותף לניסיונות הראשונים לגדל הדרים באזור. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפצע בהגנה על הר-טוב בעת התנפלות תושבי הכפרים הערביים צרעה ואשתאול.[דרושה הבהרה]
במקביל למד מירקין בבית המדרש למורים ולרבנים של חברת "עזרה". לאחר סיום המלחמה החל לשמש כמורה בבית הספר במזכרת בתיה, ובהמשך – בבית הספר נצח ישראל בפתח תקווה. בפרעות תרפ"א נפצע בעת הגנה על פתח תקווה מידי פורעים ערבים. לאחר החלמתו הצטרף לוועד העיר והיה חבר מועצת פתח תקווה. בהמשך ניהל מירקין את בית הספר העממי בבני ברק ואחר כך היה מורה בבית ספר בתל אביב.
משפחתו

בבית הספר 'נצח ישראל' הכיר מירקין את המורה שרה מרגלית, בת משה דב מרגלית, והשניים נישאו ב-1923. המשפחה עקרה לרמת גן והייתה לאחת ממשפחות המייסדים בה. אשתו הייתה לחברת עירייה ושימשה במשך שנים כיו"ר הארגון ויצו בעיר.

מירקין היה אב לשניים: אמוץ מורג (1929–1966), פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית, ושלמה מורג (1926–1999), פרופסור בחוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית, וחתן פרס ישראל במדעי היהדות.
מירקין נפטר ב-1964 ברמת גן, בגיל 67. נקבר בבית העלמין הישן בפתח תקווה. אלמנתו שרה נפטרה ב-1969.
יצירתו

במשך השנים פרסם מירקין מאמרים, סיפורים ומחקרים היסטוריים בעיתונים ובמוספים ספרותיים, בהם "מוריה", "הצופה ו"דבר".
ב-1942 ראה אור ספרו הראשון, "אור קדומים", שעלילתו ההיסטורית-פרודית מתארת את לוט בן הרן ואת עלייתה ושקיעתה של סדום כשיקוף לעולם המודרני.
בשנת 1950 פרש לפנסיה מוקדמת והשקיע שנים (1950–1964) במחקר מדעי של מדרש רבה לחמשת חומשי תורה, שראה אור בהוצאת יבנה ב-11 כרכים בין השנים תשי"ז-1956 לתשכ"ז-1967 (שני הכרכים האחרונים הופיעו לאחר מותו).
בתחילת כל ספר מחמשת חומשי תורה כלול הקדמה מדעית ארוכה ומקיפה על מדרשי חז"ל המופיעים בו, זמן כתיבתם, מקורם, סגנונם ולשונם. בצד הטקסט הוסיף מירקין פירוש חדשני בשם 'עין הדרש'. הוא התכוון להרחיב את יצירתו ולהוסיף גם פירוש על מדרש רבה לחמש מגילות, אך נפטר לפני שהספיק להשלים את משימתו. יצירתו זו נחשבת לגולת הכותרת של פעילותו המחקרית והיא ראתה אור במהדורות רבות.
על עבודתו כתב יצחק שבטיאל, הנקדן שעבד עמו על הסדרה במשך שנים:
"(מירקין) דייק ודקדק בנוסחאות וניפה בי"ג נפות כל אות וכל תיבה כדי להוציא דבר מתוקן תחת ידו. וגדולה הייתה מידת ענוותנותו שכל דבר חידוש היה תולה אותו באחר ולא בו, אף על פי שהיה שלו."
הנצחה

על שמו ועל שם אשתו נקרא רחוב ברמת גן.
ספריו

אור קדומים ללוט בן הרן, תל אביב: כבשן, תש"ב. (פרודיה על ימינו בצורת סיפור מקראי)
מדרש רבה: מפורש פירוש מדעי חדש בצירוף עין הדרש – מראה מקומות לכל מאמרי המדרש , תל אביב: יבנה, תשי"ז 1956–תשכ"ז.
א. בראשית רבה, חלק א, תשי"ז-1956.
ב. בראשית רבה, חלק ב, תשי"ז-1957.
ג. בראשית רבה, חלק ג, תשי"ח.
ד. בראשית רבה, חלק ד, תשי"ט-1958.
ה. שמות רבה, חלק א, תש"ך-1959.
ו. שמות רבה, חלק ב, תש"ך.
ז. ויקרא רבה, חלק א, תשכ"א.
ח. ויקרא רבה, חלק ב, תשכ"ב.
ט. במדבר רבה, חלק א, תשכ"ז.
י. במדבר רבה, חלק ב, תשכ"ה.
יא. דברים רבה, תשכ"ז.
לקריאה נוספת

יצחק שבטיאל, "ר' משה אריה מירקין ז"ל", מדרש רבה, הקדמה לכרך י"א, הוצאת יבנה, מהדורה ה, 2005.
הערות שוליים

↑  משה אריה מירקין באתר GRAVEZ
↑  על פי האנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו: בדימיטרובסק (דוד תדהר (עורך), "משה אריה מירקין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3339).
↑  דוד תדהר (עורך), "שרה מירקין (מרגלית)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ט (1958), עמ' 3340.
↑  דוד תדהר (עורך), "משה דב (בער) מרגלית", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 409.
↑  שרה מירקין, מעריב, מודעת אבל, 3 בפברואר 1969; דוד תדהר (עורך), "שרה מירקין", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יח (1969), עמ' 5491.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310099005171  GND: 1089774575  ISNI: 0000 0000 5016 1188  LCCN: nr98022512  NTA: 124855008  SUDOC: 165496797  VIAF: 76230314   WorldCat (עם VIAF): 76230314
אסעד ע'נמא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  14 בפברואר 1930 ירדן אל חיסן (אנ'), ירדן
 פטירה:  18 ביולי 2006 (בגיל 76) ירדן עמאן, ירדן
 השתייכות:  צבא ירדן
 תקופת הפעילות:  1945–1972 (כ־27 שנים)
 דרגה:  בריגדיר גנרל
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 48
 פעולות ומבצעים
 פעולת סמוע (1966) מלחמת ששת הימים (1967) פעולת כראמה (1968)
 עיטורים
 עיטור האומץ
 
אסעד ע'נמא (בערבית: أسعد غنما, 14 בפברואר 1930 – 18 ביולי 2006) היה מצביא ירדני. שימש כמייג'ור ומפקד גדוד 48 של צבא ירדן במהלך מלחמת ששת הימים ופעולת כראמה. אחרי מלחמת ששת הימים, הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, ונשאר בכוחות המזוינים של ירדן עד לפרישה. הוא ידוע בזכות תפקידו בפעולת סמוע.
פעילותו הצבאית

אסעד ע'נמא היה מפקד גדוד 48 של צבא ירדן, הכוח הירדני הראשון שהגיע לשדה הקרב במהלך פעולת סמוע. היחידה של ע'נמא נמצאה בקרבת הגבול, וחתרה למגע עם כוח צה״ל שכלל כ-11 טנקי "צנטוריון", חמישים משאיות משוריינות, וכ-500 צנחנים., הכוח נתמך על ידי מפציץ אוראגן ושמונה תותחי שדה מהצד הישראלי של הגבול שמטרתם הייתה למנוע מעבר כלי רכב משוריינים או ארטילריה פוטנציאלית.
עם כניסת הצבא הישראלי לסמוע ולכפרים הסובבים, כוחותיו של ע'נמא חולקו לשלושה ראשים. הם פנו ישירות לעמדות החסימה של ישראל שהיו פזורים מצפון מערב לסמוע. שני ראשים ירדנים נוספים נתפסו מצפון-מזרח, אך מחלקה ירדנית אחת הצליחה להיכנס לעיירה ועסקה בלחימה קרובה עם ישראל עד שהאחרון נהרג. 15 חיילים ירדניים ושלושה אזרחים נהרגו, 54 נפצעו ורוב המבנים והתשתיות של סמוע ניזוקו או נהרסו. בנוסף, מפקד ישראלי נהרג ועשרה חיילים נפצעו. לאחר הקרב, אסעד ע'נמא קיבל את עיטור האומץ מהמלך חוסיין, על חלקו בקרב.
לקריאה נוספת

Bowen, Jeremy (2003). Six Days: How the 1967 War Shaped the Middle East. Simon & Schuster. ISBN 9781471114755.
הערות שוליים

1 2  Bowen, p. 24.
↑  Bowen, pp. 24–25.
1 2  Bowen, p. 25.
ערך זה הוא קצרמרבנושא אנשי צבא ובנושא ירדן. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.