stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אישטוואן האן
ביוגרפיה

אישטוואן האן נולד במשפחה יהודית להורים רופאים כבנם של דז'ה האן (1878–1940) ושל אירמה הרצוג (1877–1948). בשנת 1935 קיבל תעודת הוראה לתיכון ודוקטורט במדעי הרוח בהיסטוריה הלטינית-והיוונית באוניברסיטת פאזמאני פטר בבודפשט (משנת 1951 שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובשנת 1937 קיבל סמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בבודפשט. גם הוא וגם אמו שרדו את השואה בבודפשט. בשנת 1953 סיים את לימודיו במחלקת בערב של אוניברסיטת אטווש לוראנד תואר ברוסית. בשנים 1937–1942 היה מורה במחלקת החינוך של הקהילה היהודית של פשט. משנת 1942 היה מרצה בגימנסיה של בית המדרש לרבנים, משנת 1948 היה ממלא מקום מנהל הגימנסיה הממלכתית יצחק יהודה גולדציהר ברובע 8 בבודפשט. בשנים 1949–1951 היה סגן מנהל הגימנסיה פזקש ברובע 8. בשנים 1952–1955, היה מרצה בכיר במכללה הפדגוגית בודפשט ולאחר מכן פרופסור חבר. בשנים 1955–1957 היה ראש החוג להיסטוריה של המכללה הפדגוגית בעיר אגר.
משנת 1957 היה מרצה בכיר במחלקה להיסטוריה יוונית-רומית באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט, משנת 1959 היה פרופסור חבר, משנת 1963 ועד פרישתו בשנת 1983 פרופסור מן המניין. במקביל, בין 1959 לבין 1962, עמד האן בראש המחלקה להיסטוריה העתיקה של אוניברסיטת סגד על בסיס משרה חלקית ולימד את ההיסטוריה של העת העתיקה, היסטוריה של יוון והיסטוריה של האימפריה הרומית. בשנת 1979 נבחר כחבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים וב-1982 כחבר מן המניין.
האן עסק גם בתחומים רבים של ההיסטוריה המזרחית והיוונית-רומאית העתיקה וההיסטוריה הדתית, כולל תרבות עירונית עתיקה, כלומר תרבות הפוליס, המדע הצבאי העתיק, התקופה המיקנית וההומרית, הדמוקרטיה האתונאית, כלומר עידן פריקלס, המיתולוגיה היוונית והרומית. הוא הציג את האימפריות העתיקות מלידתן עד נפילתן. בעבודותיו ציטט רבות היסטוריונים קדומים, היווני הרודוטוס ותוקידידס, או הרומאי אפיאנוס. המאפיינים העיקריים של דיוקן החוקר והמרצה שלו היו: כישורי שפה נרחבים (הוא קרא בעשרים ושש שפות וכתב ודיבר בהרבה מהשפות הללו). זיכרון מעולה, יכולת הדגשת נקודות, הצגה חזותית ומוסר עבודה יוצא דופן.
חייו הפרטיים

אשתו הייתה יהודית קלמן, בתם של הרב אדן קלמן (מקודם קוהן-כהן) ושל מרגיט שטרסר.
עבודותיו העיקריות

הרמב"ם - קטעים (בודפשט, 1935);
בריאת העולם באגדות האסלאם (בודפשט, 1935);
ספר הבר מצווה (עם אדולף פיש, בודפשט, 1938);
חגים ומנהגים יהודיים (בודפשט, 1940, 1995, 1997, 2004);
חג אורים (חנוכה) (בודפשט, 1941);
תולדות העם היהודי מגלות בבל ועד ימינו (בודפשט, 1947, 1995, 1996, 1998, 2004);
היסטוריה. תוכנית לימודים להשכלה כללית תיכונית והכשרת מורים. פרהיסטוריה, ימי קדם, ימי הביניים המוקדמים (בודפשט, 1953);
תולדות הכרונולוגיה (בודפשט, 1960);
היסטוריה של העת העתיקה (בזרימת הזמן, בודפשט, 1967);
אלים ואנשים (בודפשט, 1968; מהדורה שנייה מתוקנת, מורחבת, בודפשט, 1980; גם בגרמנית: Götter und Völker, בודפשט, 1977);
קרתגו (עם ג'רג' מאתה, בודפשט, 1972);
האלים של רומא (לקט, ערך, הערה, בודפשט, 1975);
Oikumené Studia ad historiam antiquam classicam et orientalem spectantia. 1-4. לִקְשׁוֹר. עורך אישטוואן האן. (בודפשט, 1976, 1978, 1982, 1983)
אמונה והיסטוריה. מחקרים מדתות עתיקות (בודפשט, 1982);
היסטוריה עולמית בשנים עד 1789 / נערך. פאל אנגל, בבקרת אישטוואן האן, פטר האנאק, גזה קומורוצי (בודפשט, 1982). ISBN 9632810546
מערכות לוח זמנים ותזמון (בודפשט, 1983; 1998);
פרשנות חלומות ומציאות חברתית. ארטמידורוס דלדיאנוס כמקור להיסטוריה חברתית (בודפשט, 1985).
מהפכת הנביאים (בודפשט, 1998) ISBN 9638569786
נוצרים, יהודים ברומא העתיקה (היסטוריה, 2004).
חברות ארגונית

יו"ר הוועדה לעת העתיקה
נשיא שותף בחברה לעת העתיקה (מאז 1979).
פרסים

פרס האקדמיה (1970)
פרס Apáczai Csere János (1974)
דרגת הזהב של מסדר העבודה (1970; 1983).
הנצחה

בשנת 2008, לזכרו של אישטוואן האן, המחלקה שלו, המחלקה להיסטוריה עתיקה של אוניברסיטת אטווש לוראנד וקרן Non Omnis Moriar הקימו הוקרה מדעית להכרה במדענים שכתבו יצירות משמעותיות בתחומי המחקר של פרופסור האן.
בין 22 ל-23 במרץ 2013, לכבוד 100 שנה להולדתו אישטוואן האן אוניברסיטת אטווש לורנד, האקדמיה ההונגרית למדעים וקרן Non Omnis Moriar ארגנו כנס בנושא תולדות הדת.
חדר הסמינרים של המחלקה להיסטוריה עתיקה של אוניברסיטת אטווש לוראנד נושא את שמו.
לקריאה נוספת

איבאן ט. ברנד: אישטוואן האן = מדע הונגרי, 1984. מס' 12.
האלמנך של אוניברסיטת סגד, 1996. כרך 1. עמוד 559. ISBN 9634820379 ראו מאמר מאת אישטוואן האן. עמ' 126.
העבר וההווה של אוניברסיטת סגד: 1921–1998 = בעבר ובהווה של אוניברסיטת סגד. שאמו סדצקי-קרדוש משבח את פועלו של אישטוואן האן כמרצה וכחוקר, ראו עמוד 209.
Új magyar életrajzi lexikon III. (H–K). Főszerk. Markó László. Budapest: Magyar Könyvklub. 2002. 25–26. o. ISBN 963-547-414-8 (לקסיקון ביוגרפי חדש)
הערות שוליים

↑  שמו העברי מופיע בספר A Blau Lajos Talmudtudományi Társulat, Évkönyve, 1935, עמ' 72
↑  "Gyászjelentése (1984)".
↑  "Szülei házasságkötési bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári házassági akv. 499/1910. folyószáma alatt".
↑  Szádeczky-Kardoss Samu, Berend T. Iván és Hahn tanítványainak véleménye nyomán
↑  "Házasságkötési bejegyzése a Budapest X. kerületi polgári házassági akv. 297/1942. folyószáma alatt".
↑  Hahn István - 100. Vallástörténet konferencia, írta Németh György, Szombat, 2013. március 13.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262253005171  PLWABN: 9810636892105606  BnF: cb120334257 (data)  GND: 119281929  ISNI: 0000 0001 0898 4719  LCCN: n81011999  NKC: ntk2013790513  NTA: 06829199X  SUDOC: 028513134  VcBA: 495/79577  VIAF: 49241177   WorldCat (עם VIAF): 49241177 
רומא, כנסיית האלה דיאנה
קלייר ויליאמס

| --- | --- |

 לידה:  21 ביולי 1976 (בת 48) וינדזור, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  אוניברסיטת ניוקאסל 
 תקופת הפעילות:  מ-2002 
 פרסים והוקרה:  קצינה במסדר האימפריה הבריטית (2016) 
 
קלייר ויליאמס (באנגלית: Claire Williams; נולדה ב-21 ביולי 1976) שימשה כסגנית מנהלת קבוצת הפורמולה 1 וכמנהלת בפועל מ-2013 עד 2020 במקומו של אביה, פרנק ויליאמס, הבעלים של הקבוצה"ויליאמס F1"..
ביוגרפיה

ויליאמס נולדה לפרנק ויליאמס בעיר וינדזור שבמחוז ברקשייר באנגליה.
בשנת 1999 היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת ניוקאסל עם תואר בפוליטיקה.
קריירה

לאחר סיום לימודיה הפכה לאחראית תקשורת במסלול המרוצים סילברסטון, שבו מתקיים גרנד פרי בריטניה.
בשנת 2002 הצטרפה לקבוצת המרוצים ויליאמס כקצינת תקשורת, ובשנת 2010 הפכה לראש צוות התקשורת.
בשנת 2011 מונתה למנהלת השיווק והתקשורת של ויליאמס. במרץ 2012 הפכה לנציגת משפחת ויליאמס בדירקטוריון חברת ויליאמס לאחר התפטרותו של אביה.
במרץ 2013 מונתה לסגנית מנהלת קבוצת המרוצים "ויליאמס F1", והיא אחראית על התקשורת, השיווק ושאר ההיבטים העסקיים.. שימשה בתפקיד עד למכירת הקבוצה לקבוצת משקיעים בספטמבר 2020.
ב-2016, בזמן חגיגות יום ההולדת של קבוצת ויליאמס, מונתה ויליאמס למפקדת במסדר האימפריה הבריטית.
חיים אישיים

ב-10 באוקטובר 2017 ילדה בן. בינואר 2018 נישאה למארק האריס.
הערות שוליים

↑  Williams F1 (2013). "Our People Claire Williams". Williams F1. אורכב מ-המקור ב-19 בפברואר 2013. נבדק ב-3 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Charlie Cooper (20 באפריל 2013). "My Secret Life: Claire Williams, 36, Williams F1 Deputy Team Principal". The Independent. נבדק ב-29 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Andrew Benson (2 במרץ 2012). "Sir Frank Williams steps down from the Williams team board". BBC Sport. נבדק ב-30 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Ian Parkes (27 במרץ 2013). "Frank Williams promotes daughter Claire to deputy team principal at F1 team". The Independent. נבדק ב-27 במאי 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Andrew Benson (28 במרץ 2013). "Williams names daughter Claire deputy team principal". BBC Sport. נבדק ב-29 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  formula1.com (17 במאי 2013). "Claire Williams Q & A:I won't give up until we're back". formula1.com. נבדק ב-3 ביוני 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  טוויטר, באתר mobile.twitter.com
↑  "F1: Claire Williams gives birth to a boy". www.crash.net. 10 באוקטובר 2017. נבדק ב-11 באוקטובר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  טוויטר, באתר mobile.twitter.com
אפונסו פנה

אפונסו אוגוסטו מוריירה פנה (בפורטוגזית Afonso Augusto Moreira Pena; ‏30 בנובמבר 1847 – 14 ביוני 1909) היה פוליטיקאי ברזילאי מטעם המפלגה הרפובליקנית של מינאס ז'ראיס; כיהן בתפקיד נשיא ברזיל השישי בין השנים 1906 ל-1909, בתקופת הרפובליקה הברזילאית הראשונה. אפונסו היה הנשיא הראשון ממדינת מינאס ז'ראיס ונשיא ברזיל הראשון שנפטר בעת מילוי תפקידו. שלטונו עמד בסימן סדרת רפורמות במוסדות המדינה ופיתוח תשתיות לחיזוק התעשייה הברזילאית.
ביוגרפיה

אפונסו פנה נולד ב-30 בנובמבר 1847 בעיר הקטנה סנטה ברברה אשר ממוקמת במדינת מינאס ז'ראיס, דאז האימפריה הברזילאית. הוא היה בנו של דומינגוס חוסה טיקסיירה פנה, שהיגר לברזיל מממלכת פורטוגל ואנה מריה דוס סנטוס שהייתה ברזילאית במוצאה. לפני תחילת הקריירה הפוליטית שלו, היה פנה עורך דין, משפטן וחבר בבית המשפט העליון של ברזיל הוא סיים לימודיו בבית הספר למשפטים של סאו פאולו בשנת 1870. פנה החל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 1874 בגיל 27, אז נבחר לאספה הלאומית של האימפריה הברזילאית (מוסד הפרלמנט הלאומי; מאוחר יותר הוחלף בקונגרס הלאומי של ברזיל עם סיום המונרכיה).
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

אפונסו היה חלק מתנועה גוברת של רפובליקנים בברזיל שקראו לסיום המונרכיה והקמתה של רפובליקה פדרלית. במהלך הקריירה המצליחה שלו, כיהן במספר משרות; שר החקלאות (1882), שר המסחר וענייני הציבור (1883), ושר המשפטים (1885). לאחר מכן, כיהן פנה כנשיא האספה החוקתית של מדינת המחוז הברזילאית מינאס ז'ראיס, בה נמצאת עיר הולדתו. עם ההפיכה צבאית שהפילה את המונרכיה והקימה את הרפובליקה הברזילאית הראשונה בשנת 1889, פנה מונה למושל מדינת מינאס ז'ראיס בין השנים 1892–1894 ובהיותו בתפקיד העביר את מוקדי המנהל והשלטון לעיר בלו הוריזונטי, אשר נהפכה עם הזמן לכרך ולעיר הבירה של המדינה (לפניה הייתה אורו פרטו במעמד זה).
הפוליטיקה של הרפובליקה הברזילאית הראשונה הונהגה בידי האוליגרכים של סאו פאולו (מייצרת הקפה העיקרית) ומינאס ז'ראיס (מייצרת החלב העיקרית) במה שכונה "רפובליקת הקפה בחלב" שכן אלו היו בעלי מונופול בחשיבותם על הכלכלה הברזילאית. במטרה לשמור על מעמדם של האוליגרכים, המפלגות הרפובליקניות מסאו פאולו ומינאס ז'ראיס פעלו להקים קואליציה פוליטית. בשנת 1902 נעשה פנה לסגן הנשיא של רודריגס אלווס לאחר ניצחון הברית הפוליטית בבחירות. בתפקיד זה הוא כיהן במשך 4 שנים, עד שנת 1906 - אז נבחר לנשיא ברזיל וכיהן בתפקיד זה עד מותו שקטע את כהונתו בשנת 1909, ימים אחדים לאחר מות בנו אלברו פנה (Álvaro Pena).
ביוגרפיה > מורשת

מדיניותו הפעלתנית של אפונסו פנה חיזקה את מעמד התעשייה הברזילאית ואת סמכות הממשל הפדרלי בריו דה ז'ניירו על כלל המדינה. פועלו לחיזוק מעמדם של האוליגרכיות במינאס ז'ראיס וסאו פאולו הוביל להישענות יתרה של הכלכלה הברזילאית על ייצוא הקפה והחלב. כאשר הצורך הבינלאומי בייצוא משאבים אלו פחת בצורה דרסטית לנוכח השפל הגדול, הכלכלה הברזילאית נפגעה בצורה חריפה לכדי נפילת המערכת הפוליטית של שליטת האוליגרכיות.
הערות שוליים

↑  ממשלת אפונסו פנה, באתר היסטוריה של ברזיל
↑  Afonso Augusto Moreira Pena - President of Brazil - from 15/11/1906 to 14/06/1909, Educacao
| נשיאי ברזיל |
| --- | --- | --- |
| הרפובליקה הישנה | דאודורו דה פונסקה • פלוריאנו פיישוטו • פרודנטה דה מוראיס • קמפוס סאלס • רודריגס אלווס • אפונסו פנה • נילו פסניה • ארמס דה פונסקה • ונססלאו בראז • רודריגס אלווס • דלפים מוריירה • אפיטסיו פסואה • ארתור ברנרדס • וושינגטון לואיס • ז'וליו פרסטס | דגל ברזיל |
| עידן ורגאס | ז'טוליו ורגאס • ז'וזה ליניארס | דגל ברזיל |
| הרפובליקה השנייה | גספאר דוטרה • ז'טוליו ורגאס • קפה פיליו • קרלוס לוז • נראו דה אוליביירה • ז'וסלינו קוביצ'ק • ז'אניו קואדרוס • רניירי מזילי • ז'ואאו גולאר | דגל ברזיל |
| הדיקטטורה הצבאית | רניירי מזילי • קסטלו ברנקו • קוסטה אה סילבה • אמיליו גרסטזו מדיסי • ארנסטו גייזל • ז'ואאו פיגיירדו | דגל ברזיל |
| הרפובליקה החדשה | טנקרדו נווס • ז'וזה סרניי • פרננדו קולור דה מלו • איתמר פרנקו • פרננדו אנריקה קרדוזו • לואיז אינסיו דה סילבה • דילמה רוסף • מישל טמר • ז'איר בולסונארו • לואיז אינסיו דה סילבה | דגל ברזיל |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb12066329p (data)  GND: 121802741X  ISNI: 0000 0000 2621 821X  LCCN: n84002178  NTA: 073999342  VIAF: 13700456   WorldCat (עם VIAF): 13700456 
איור של אפונסו פנה בידי רודולפו אמואדו.
מר זוטרא

ערך זה עוסק באמורא מפורסם בשם זה. אם התכוונתם לאישים אחרים בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  המאה ה־4 
 פטירה:  417 
 תקופת הפעילות:  דור שישי לאמוראי בבלי
 השתייכות:  ישיבת פומבדיתא
 רבותיו:  רב פפא ורב פפי
 בני דורו:  אמימר, רב אשי אחיו - רב אדא סבא
 אב:  רב מרי
 
קבר מר זוטרא באזור ברעם
מר זוטרא היה אמורא בבלי בדור השישי. היה חברם הקרוב של אמימר ושל רב אשי.
מר זוטרא היה ראש ישיבת פומבדיתא, לפי הספר הקדום "סדר תנאים ואמוראים", לפני רב אחא בריה דרבא. באיגרת רב שרירא גאון (נוסח צרפת) אינו מוזכר כראש ישיבה, אך במקורות מאוחרים יותר מוזכר מר זוטרא כראש ישיבה.
חבריו

מר זוטרא למד אצל רב פפא ואצל רב פפי. מסר גם הלכות שקיבל בשמם של חכמים מדורות קודמים לו, כרב הונא, רב חסדא ורב ששת.
חבריו היו אמימר ורב אשי. השלושה מוזכרים יחד בלימודם, בסעודות שסעדו יחד וגם בהיותם בחצרו של המלך יזדגרד הראשון.
כן נמצא מר זוטרא נושא ונותן בהלכה עם חכמי דורו, כמרימר, רב יימר בר שלמיא ורבינא.
אחיו של מר זוטרא היה רב אדא סבא.
למר זוטרא היו שני בנים שנמנו אף הם על החכמים, נתן והונא.
ממידותיו והנהגותיו

בעלותו על מיטתו, לפני השינה, היה אומר: אני מוחל לכל מי שציער אותי, ומכאן הנוסח שנאמר בקריאת שמע שעל המיטה "הריני מוחל וסולח...".
חיבר "ברכת אבלים", בשעת ניחום אבלים אצל חברו, רב אשי: "אל אמת, דיין אמת, שופט בצדק, לוקח במשפט, ושליט בעולמו לעשות בו כרצונו, כי כל דרכיו משפט, שהכל שלו, ואנחנו עמו ועבדיו, ובכל אנחנו חייבים להודות לו ולברכו. גודר פרצות בישראל הוא יגדור את הפרצה הזאת בישראל לחיים".
"אגרא דתעניתא - צדקה". עיקר השכר על קיום תענית הוא על הצדקה שניתנת ביום התענית.
ברוך קורצווייל

| --- | --- |

 לידה:  22 ביולי 1907 פירניץ, צ'כיה 
 התאבד:  24 באוגוסט 1972 (בגיל 65) רמת גן, ישראל 
 ענף מדעי:  ספרות עברית 
 מקום קבורה:  בית העלמין קריית שאול 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת גתה בפרנקפורט  האוניברסיטה העברית בירושלים 
 מוסדות:  אוניברסיטת בר-אילן 
 תלמידי דוקטורט:  יהודה פרידלנדר, יפה ברלוביץ 
 פרסים והוקרה:  פרס ביאליק (1962) 
 
ברוך (בנדיקט) קוּרצוַוייל (22 ביולי 1907, י"א באב תרס"ז – 1 באוגוסט 1972, כ"א באב תשל"ב) היה פרופסור באוניברסיטת בר-אילן חוקר ספרות ושירה ישראלי, שנודע במיוחד במחקריו על כתבי ש"י עגנון. כתב גם ספרי הגות. קיבל את פרס ביאליק לספרות.
תולדות חייו

ברוך קורצווייל נולד בעיר פירניץ שבמוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), בן לרב העיירה אברהם אריה קורצווייל. הוא נשלח ללמוד בישיבה בפרנקפורט והוסמך לרבנות. במקביל השלים לימודיו באוניברסיטת פרנקפורט בשנת 1933. את תואר הדוקטור קיבל על עבודה שכתב על המחזה "פאוסט" מאת גתה. עד שנת 1939 היה מורה בגימנסיה יהודית בברין שבצ'כיה וממלא מקומו של הרב המקומי. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים. קבע מושבו בחיפה ובמשך כחמש עשרה שנים הורה בבתי ספר תיכוניים בעיר, בהם בית ספר "חוגים". הוא היה מקור השראה לתלמידים רבים, ביניהם נתן זך ומאיה בז'רנו. תלמידתו, דליה רביקוביץ, תיארה את נדיבותו: "דווקא הוא העני שבמורים היה הנדיב שבהם. במלחמת העצמאות, כאשר בחלקים אחדים של חיפה התנהלו קרבות, היו תלמידים משכונת נשר שלא יכלו לחזור הביתה ונשארו בחצר בית הספר. קורצווייל, שגר בדירת חדר אחד עם אשתו, בתו הפעוטה ואמו, היה היחיד שאסף את הפליטים לביתו".
נשא בארץ לאשה את מרגוט לבית גוטלבסקי.
בשנת 1941 פרסם ב"הארץ" מאמר על ספרו החדש של ש"י עגנון, "אלו ואלו", ומכאן ואילך הפך לאחד מהמובהקים שבחוקרי עגנון. בשנת 1965 אף הגיש את עגנון לפרס נובל לספרות, וזה אכן זכה בו בשנה העוקבת (אז הוגש על ידי הסופר השוודי אייווינד יונסון).
בשנת 1956 נקרא להקים את המחלקה לספרות עברית באוניברסיטה החדשה ברמת גן, אוניברסיטת בר-אילן. בבר-אילן היה פרופסור לספרות וראש החוג. בשנת 1960 נתמנה ליו"ר הסנאט של האוניברסיטה וכן לחבר המועצה להשכלה גבוהה. הוא התאבד בדירתו השכורה בקמפוס האוניברסיטה ברמת גן בקיץ 1972. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
מספריו > מחקרי ספרות והגות

מסכת הרומן, הוצאת שוקן, 1953.
ספרותנו החדשה: המשך או מהפכה?, הוצאת שוקן, 1959.
ביאליק וטשרניחובסקי: מחקרים בשירתם, הוצאת שוקן, 1960.
מסות על סיפורי ש"י עגנון, הוצאת שוקן, 1962.
בין חזון לבין האבסורדי: פרקים לדרך ספרותנו במאה העשרים, הוצאת שוקן, 1966.
במאבק על ערכי היהדות, הוצאת שוקן, 1969.
מסכת הרומן והסיפור האירופי, ההדיר והקדים מבוא והערות יהודה פרידלנדר, הוצאת שוקן, 1973.
לנוכח המבוכה הרוחנית של דורנו, פרקי הגות וביקורת, ערך והקדים מבוא משה שוורץ, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1976.
הדרמה האירופית, פרקי מחקר ומסה, ערכו יעקב אברמסון וחיים שוהם, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1979.
חיפוש הספרות הישראלית, מסות ומאמרים, ערכו צבי לוז וידידיה יצחקי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1982.
חילופי איגרות: קורצווייל, עגנון, אצ"ג, ההדירה וצירפה הקדמה והערות ליליאן דבי-גורי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1987.
מחוץ לתחום, דברי פולמוס וסאטירה מענייני דיומא, ערך יעקב אברמסון, הוצאת כרמל, 1998.
מספריו > ספרות מקור

הנסיעה וסיפורים אחרים, עם עובד, תל אביב, תשל"ב 1972.
ספר לזכרו

ספר ברוך קורצווייל / המערכת: א’ סולטמן, מ"צ קדרי, מ’ שוורץ; תל אביב: הוצאת שוקן ואוניברסיטת בר-אילן, תשל"ה 1975.
לקריאה נוספת

אברהם שאנן, "בשבעה למותו של ברוך קורצווייל", בין מבקר להיסטוריון, משא 32, תשל"ב 1972.
ישראל כהן, "רציפותה של ספרותנו", (1963). כונס: 'כתבי ישראל כהן', הכרך: 'בחינות ומידות', הוצאת עקד, תשל"ז/1977.
עוזי שביט, "הערות ל'הנסיעה' לברוך קורצווייל", בקורת ופרשנות 6, תשל"ד 1974.
עוזי שביט, "פנים אחרות, לדיוקנו של הפרופ’ ברוך קורצווייל ז"ל כפי שמשרטטים אותו תלמידיו", בקורת ופרשנות 6, 1974.
גרשום שוקן, "יהודי, איש מרכז אירופה, שמרן", ספר ברוך קורצווייל, תשל"ה 1975.
יעקב לוינגר, "על ברוך קורצוויל", קריית ספר נ"ב, תשל"ז 1977.
אברהם עוז, "הדיבוק הטראגי של ברוך קורצווייל", הארץ, מאי 1980.
דן לאור, "קורצווייל והכנענים, בין תובנה למאבק", קשת, גיליון לציון הארבעים, 1998.
עופר חן, "ברוך קורצוויל: מביקורת ספרות לביקורת תרבות וערכים", זמנים: רבעון להיסטוריה, 144 (2021), עמ' 62–75.
עופר חן, 'הד מכאיב של שייכות: על ברוך קורצוויל כמבקר ספרות', עיתון 77: ירחון לספרות ולתרבות, גיליון 426 (אוגוסט-ספטמבר 2022), עמ' 40-38.
עופר חן, '"גן העדן האבוד": משבר הערכים ביצירתו הספרותית של ברוך קורצוויל', עתון 77: ירחון לספרות ולתרבות, גיליון 427, (אוקטובר-דצמבר 2022), עמ' 31-30.
משה גולצ'ין, ברוך קורצווייל כפרשן של תרבות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2009.
משה גולצ'ין, "ברוך קורצווייל: המשך ומהפכה", בתוך: דב שוורץ (עורך), אוניברסיטת בר-אילן - מרעיון למעש, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ו, כרך ב, עמ' 197–210.
ליליאן דבי-גורי (עורכת), קורצווייל עגנון אצ"ג - חילופי אגרות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1987
שלום לינדנבאום. מאמר "מבקר אמיץ, הוגה דגול" על ,,ספר ברוך קורצווייל" בעריכת: א. סילטמן, מ"צ קדרי, מ' שוורץ. הוצאת שוקן ואוניברסיטה בר-אילן תשל"ה 416 עמ'. ידיעות אחרונות 'תרבות ספרות אמנות' ט"ז באלול, תשל"ה (22.8.1975)
הערות שוליים

↑  זך, נתן, המורה ששבר את המוסכמות, הד החינוך, 77, (10-11), יוני-יולי 2003, עמ' 15-12.
↑  בז'רנו, מאיה, המורה שלא הסכים לוותר, הד החינוך, 77 (10-11), יוני-יולי 2003, עמ' 39-38.
↑  שמואל אבנרי, קורצווייל ורביקוביץ: תהום אל תהום, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2005.
↑  ארכיון המועמדים, באתר פרס נובל
↑  מנויים באוניברסיטת בר אילן, הצופה, 19 במאי 1960
↑  המבקר שקטל את עצמו, "העולם הזה", גיליון 1826 מ-30 באוגוסט 1972, עמוד 19
↑  יצחק שלו, ביקורת או רוח רעה?, דבר, 22 במרץ 1957; המשך.
↑   יוסף שלהב, המלכוד הדתי־לאומי, באתר הארץ, 17 בספטמבר 2019
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מרדכי בן יחזקאל | פרס ביאליק לספרות יפה  1962 | הבא: יוכבד בת-מרים |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007298365905171  BnF: cb11970555z (data)  GND: 116626445  ISNI: 0000 0000 6641 328X  LCCN: n82115543  NLA: 35090163  NTA: 106935569  SUDOC: 067044735  VIAF: 32004933   WorldCat (עם VIAF): 32004933 
מימין לשמאל: ש"י עגנון, ברוך קורצווייל, אורי צבי גרינברג
גלב ז'רדב

גלב ז'רדב (בבלארוסית: Глеб Жэрдзеў; נולד ב-18 במאי 2000 במינסק שבבלארוס) הוא כדורגלן בלארוסי המשחק בעמדת קשר הכנף בדינמו מינסק.
קריירת מועדונים

ז'רדב גדל במחלקת הנוער של מינסק. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הבלארוסית, וערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
במהלך עונת 2020 הושאל ז'רדב למשך תקופה קצרה לנפטאן נובופולוטסק מהליגה הבלארוסית הראשונה. הוא ערך עשר הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
בעונת 2021 הושאל ז'רדב לסלביה מאזיר מליגת העל הבלארוסית. הוא ערך 23 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-7 בפברואר 2022 חתם ז'רדב על חוזה קבוע בסלביה מאזיר מליגת העל הבלארוסית. הוא ערך 29 הופעות ליגה במהלך עונת 2022, בהן הבקיע עשרה שערים. בתום העונה שוחרר מהמועדון.
בינואר 2023 חתם בבני יהודה תל אביב.
אלן מימון

מקצה הגמר בריצת 5000 מטר באולימפיאדת הלסינקי (1952). ראשון אמיל זטופק מצ'כוסלובקיה, שני אלן מימון ושלישי הרברט שאד ממערב גרמניה. זה היה גם סדר חלוקת המדליות
אלן מימון (בצרפתית: Alain Mimoun;‏ 1 בינואר 1921 – 27 ביוני 2013) היה אתלט צרפתי בתחום ריצות ארוכות. אלוף אולימפי בריצת מרתון (מלבורן 1956), פעמיים סגן אלוף אולימפי בריצת 10,000 מטר (לונדון 1948 והלסינקי 1952) וזוכה מדליית ארד אולימפית בריצת 5000 מטר (הלסינקי 1952). זכה בארבע מדליות זהב במשחקי הים התיכון (אלכסנדריה 1951 וברצלונה 1955) בריצת 5000 מטר וריצת 10,000 מטר ובשתי מדליות כסף באליפות אירופה באתלטיקה (בריסל 1950) בריצות לאותם מרחקים. בנוסף זכה ב-10 מדליות זהב, חמש מדליות כסף ושתי מדליות ארד באליפות הבין-לאומית במרוצי שדה (אנ') והפך לאתלט הצרפתי המעוטר ביותר בהיסטוריית הספורט של צרפת.
ביוגרפיה > נעוריו

אלן מימון נולד ב-1921 בעיירה טלח' (אנ') שבפרובינציית סידי בל-אבס (אנ') שבצפון מערב אלג'יר בתקופה בה הייתה אלג'יריה קולוניה של צרפת. מימון נולד בשם עלי מימון אוולד קשה (Ali Mimoun Ould Kacha) למשפחה ענייה משבטי הברברים שעסקה בעבודת אדמה והיה הבכור לשבעה ילדים. לאחר שסיים בית ספר יסודי בהצטיינות ביקשה אימו, שרצתה שיהיה מורה, מלגה עבורו להמשך לימודיו אך נדחתה ומימון יצא לעבודה. תחילה עבד כבנאי ובהמשך עבד כמוכר בחנות ובמקביל החל לשחק כדורגל ולרכב על אופניים.
ביוגרפיה > שירות צבאי

בתחילת 1939 גויס מימון לצבא צרפת והוצב ברגימנט הרגלים ה-19. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב, עם הרגימנט שלו, בגבול עם בלגיה שם נלחם בקרב על בלגיה כשבסופו הובס צבא צרפת והרגימנט שלו נסוג לצפון צרפת תוך ניסיונות לחמוק מליפול בשבי הגרמני. ביוני 1940, לאחר נפילת צרפת לידי הגרמנים, הוצב מימון בבורק-אן-ברס שב"אזור החופשי". בתקופת שירות זו החל להתאמן בריצה באצטדיון שהיה סמוך למחנה בו שירת ואף זכה בתחרויות ריצה מקומיות. ב-1942 הוצב ברגימנט הנדסה קרבית והועבר לשרת בבזאנסון במזרח צרפת. בהמשך אותה שנה הועבר לשרת באלג'יריה.
עם הקמת צבא צרפת החופשית החל מימון לשרת בצבא זה תחת פיקוד בעלות הברית. תחילה השתתף במערכה בתוניסיה שם לחם, תחת פיקודו של אנרי ז'ירו, מול קורפוס אפריקה. ביולי 1943 הועבר לזירת איטליה שם נלחם במסגרת חיל המשלוח הצרפתי (אנ') תחת פיקודו של מרשל אלפונס ז'ואן. בינואר 1944, במהלך הקרב על מונטה קאסינו, נפצע מימון קשה ברגלו מרסיסי פגז גרמני. הרופא שטיפל בו התכוון לכרות הרגל הפצועה אך מימון סירב ורופא כירורג הצליח להציל את הרגל והעביר את מימון להבראה בבית הבראה צבאי בנפולי. לקראת סיום המלחמה חזר מימון לאיתנו ובאוגוסט 1944 השתתף בפלישת בעלות הברית לדרום צרפת ובקרבות לשחרור צרפת. במרץ 1945 השתתף בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה ושירת שנה בגרמניה.
לאחר סיום המלחמה הועבר בחזרה לאלג'יר שם שוחרר מהצבא ב-1946. לאחר השחרור עבר לגור בפריז, שינה שמו לאלן ונרשם ל"מועדון הריצה של צרפת" (Racing Club de France). במקביל החל לעבוד כמלצר בבית קפה ביער בולון. בתקופה זו החל לזכות בתחרויות פנימיות בצרפת.
ביוגרפיה > לאחר המלחמה

בגיל 25 פתח מימון בקריירה ספורטיבית שנמשכה כ-20 שנה במהלכה התחרה בארבע אולימפיאדות וזכה בארבע מדליות אולימפיות ובשלל מדליות בתחרויות אחרות. גם לאחר הפרישה מספורט תחרותי המשיך מימון להתחרות עד גיל 70 במסגרות של מבוגרים. בנוסף להישגיו הבינלאומיים זכה מימון בכ-80 מדליות בתחרויות לאומיות בצרפת. בכל התקופה הזו המשיך מימון לעבוד כמלצר בפריז.
ביוגרפיה > מרכז הספורט הלאומי

מימון סיפר שהתאמן בשוודיה לקראת תחרויות עקב חוסר במתקנים הולמים בצרפת לכן יזם ב-1956 הקמת מרכז ספורט לאומי. תהליך אישור הקצאת הכספים לפרויקט על ידי הממשלה ארך מספר שנים ורק ב-1967 נפגש ז'אק שיראק, יועץ הנשיא ז'ורז' פומפידו, עם מימון והודיע על אישור התקציב. המרכז הוקם בקורז (אנ') במרכז צרפת ונקרא Centre national d'entraînement sportif.
קריירה ספורטיבית > 1946

באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית (אנ') שנערכה באייר, סקוטלנד זכה מימון במדליית זהב קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, לפני נבחרות בלגיה ואנגליה.
קריירה ספורטיבית > 1947

באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בפריז, צרפת זכה מימון במדליית זהב קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, לפני נבחרות בלגיה ואנגליה.
קריירה ספורטיבית > 1948

באולימפיאדת לונדון זכה מימון במדליית כסף בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 30:47.4 דקות אחרי אמיל זטופק (שיא אולימפי 29:59.6 דקות) ולפני ברטיל אלברטסון (אנ') משוודיה (30:53.6 דקות). מימון התחרה גם בריצת 5000 מטר אולם הגיע שישי במקצה השלישי של המוקדמות ולא עלה לגמר.
קריירה ספורטיבית > 1949

באליפות הקרוס קאנטרי הבינלאומית שנערכה בדבלין, אירלנד זכה מימון במדליית זהב אישית בריצת 9 מייל בתוצאה של 47:50 דקות לפני רפאל פוז'סון (אנ') מצרפת (47:51 דקות) וצ'ארלס סרו (Charles Cérou) מצרפת (47:55 דקות). כמו כן זכה במדליית זהב קבוצתית, יחד עם נבחרת צרפת, לפני נבחרות אנגליה ואירלנד.