stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תיקון עולם (בלוג)
עמדות פוליטיות המובעות בבלוג

סילברסטיין מכנה עצמו "ציוני פרוגרסיבי (ביקורתי)" ואת "תיקון עולם" הוא מכנה "בלוג יהודי ליברלי", אך לפי העיתונאי יוסי מלמן, "שנאתו היוקדת לישראל שמתבטאת בפרסומיו העוינים, מהם רבים הם ספקולטיביים וחסרי בסיס, מצביעים על כך שהוא בעצם אנטי ציוני" - טענה שהשמיעו גם אחרים. בזמן מבצע עופרת יצוקה הביע סילברסטיין התנגדות נחרצת לפעילות צה"ל, אותה כינה "רצח בדם קר". את חיילי צה"ל כינה "תת בני אדם", ואף השווה את מדינת ישראל לגרמניה הנאצית. בנוסף, הביע תמיכה במשט לעזה. הוא הבהיר שאינו תומך בחמאס, אבל טען ש"אסמאעיל הנייה קשור פחות לטרור מאשר יצחק שמיר". בדצמבר 2011 חשף את זהותו וכתובתו של בלוגר ציוני עד כדי סיכון חייו (לפי דעתו של אותו בלוגר).
סילברסטיין תומך בעיקר בארגוני שמאל המזוהים עם השמאל הרדיקלי בישראל, ומציין שיש לו "מחלוקות פוליטיות, פילוסופיות, ומוסריות" עם ארגוני שמאל הנחשבים בעיניו למתונים יחסית, כמו שלום עכשיו והקרן החדשה לישראל. הוא מתנגד לשליטה הישראלית ביהודה ושומרון, תומך בשוויון זכויות לערביי ישראל, והגדיר את הדמוקרטיה הישראלית כדומה לסרביה של סלובודן מילושביץ'. את גישתו כלפי מערכת הביטחון בישראל הסביר:
אין לי בעיה עם הקיום של סוכנויות מודיעין, צבא וכל עניין השמירה על סודיות [...] אבל אני חושב שהם צריכים להיות אחראים למה שהם עושים. אני לא מרגיש שזה קורה בישראל. אני חושב שיש להם צ'ק פתוח לעשות מה שהם רוצים פחות או יותר, ולאף אחד לא חשוב להציג תימוכין להאשמות שלהם. אני אולי נתפס כאויב על ידי אנשים מסוימים מפני שאני עושה את זה, אבל בדמוקרטיה אמיתית כל אחד צריך להיות אחראי למה שהוא עושה - גם מרגלים וגם קהילת המודיעין.
על עמדתו בנושא צנזורה צבאית והטלת איסור פרסום:
בדמוקרטיות אחרות מערכת המשפט משמשת חסם למערכת הביטחון ומחייבת אותה להציג הוכחות לפעולות שלה. בישראל לא נראה שזה קורה. דוגמה נוספת היא השופטת הראשונה בעניין ענת קם, עינת רון, שהייתה תובעת צבאית בפרקליטות הצבאית. זה מלמד שמערכת היחסים בין מערכת המשפט לצבא יותר מדי קרובה.
חיים אורמיאן

| --- | --- |

 לידה:  8 בדצמבר 1901 טרנוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  22 ביוני 1982 (בגיל 80) ירושלים, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שפות היצירה:  עברית 
 
חיים יוסף אוֹרְמיאן (Ormian; כ"ז בכסלו תרס"ב, 8 בדצמבר 1901 – א' בתמוז תשמ"ב, 22 ביוני 1982) היה פסיכולוג ומחנך, מראשוני הפסיכולוגים בישראל. נודע בעבודתו החינוכית בתחום הפסיכולוגיה. חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשל"א.
קורות חיים

חיים יוסף (הנריק) אורמיאן (בפולנית: Henryk Ormian) נולד ב-1901 בטרנוב שבגליציה, (אז, האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין). בילדותו קיבל חינוך מסורתי וכללי, ובנעוריו החל לפעול בתנועת "השומר הצעיר" ונבחר להנהגת התנועה בגליציה. את לימודיו האקדמיים בתחום הפסיכולוגיה עשה באוניברסיטת וינה, שבה הוסמך ב-1925 לדוקטור. באותה תקופה למד גם מדעי היהדות בסמינר העברי בווינה תחת צבי פרץ חיות. בשנת 1924 שב לפולין והחל להרצות בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת לודז' (1924–1936) ולהורות בבית הספר העברי בלודז' (1925–1936). בשנת 1931 נישא לרות יַארבּלוּם (אחייניתו של מארק יארבלום, מראשי ציונות צרפת בין מלחמות העולם).
פעילותו הציבורית החלה בפולין במסגרת תנועת "השומר הצעיר". בנוסף פעל להרחבת פעילות קרן קיימת לישראל ותנועת "החלוץ". בלודז' נבחר לעמוד בראש סניף "תרבות" והיה פעיל במסגרת "איחוד קיבוץ בורוכוב". בתחום המקצועי נמנה עם חברי האגודות הפולניות לפסיכולוגיה ולחינוך.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל. תחילה התגורר שנים אחדות בתל אביב והורה בגימנסיה שלווה. אחר כך עבר לירושלים, שם היה מורה בבית המדרש למורים בית הכרם ומשנת 1945 מרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית. היה ממייסדי האגודה הישראלית לפסיכולוגיה (שבמסגרתה נבחר לכהן כיו"ר ועד סניף ירושלים וכיו"ר הוועד הארצי) וייסד את התחנה להדרכה מקצועית של "ההסתדרות הציונית הדסה", שאותה גם ניהל במשך שנה. בין פעילויותיו האחרות: חבר ארגון "ההגנה", חבר מועצת המורים למען קרן קיימת לישראל (1937–1942), חבר המרכז לחינוך ותרבות של הסתדרות העובדים הכללית, חבר המחלקה להוצאות ספרותיות של מרכז המורים (אוצר המורה), וכן חבר הוועדות למונחים בחינוך ובפסיכולוגיה של האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1950 הצטרף אורמיאן למשרד החינוך והתרבות. במהלך השנים כיהן כמפקח על הסמינרים להוראה, ובין השנים 1956–1959, ובשנית בין 1965–1966, עמד בראש המחלקה להכשרת והשתלמות מורים.
חיבר וערך שורת ספרים בנושאי חינוך ופסיכולוגיה.
ערך את 'שעלים: ספריה פידאגוגית למדריכים' בהוצאת המחלקה לענייני הנוער של ההסתדרות הציונית ואת ספריית 'מקראות פדגוגיות' של אוצר המורה.
כמו כן עסק בעריכה מדעית של ספרים שונים בפסיכולוגיה, בהם כתבי זיגמונד פרויד (דביר, מ-1966), מבוא לפסיכולוגיה של הילגרד ואטקינסון (בסדרת "אוצר המורה") ו"הפסיכולוגיה ההתפתחותית של ז'אן פיאז'ה" מאת ג'ון פלאבל בתרגום עמשי לוין (אוצר המורה, תשל"א).
בשנת תשל"א זכה בפרס ישראל לחינוך על מפעל חייו.
היה אב לשניים: נדי אורמיאן (חבר קיבוץ יטבתה, כתב מדריך טיולים לאירופה) ודלית אורמיאן (עורכת רדיו ב"קול ישראל").
כתביו

Das schlußfolgernde Denken des Kindes. Eine psychogenetische Untersuchung auf experimenteller Grundlage, Wien: Deutscher Verlag für Jugend und Volk (Wiener Arbeiten zur pädagogischen Psychologie, 4), 1926. (הדיסרטציה)
מקורות להיסטוריא ישראלית: לשימוש בבתי ספר תיכוניים: חוברת א: מגלות בבל עד סוף תקופת החשמונאים; ערוך ע"י חיים אורמיאן, חוברת ב: תקופת הירידה המדינית (מראשית מלכות הורדוס עד חרבן המדיניות); ערוכה ומעבדת ע"י חיים אורמיאן, ורשה: עבר, תרפ"ח.
המחשבה החִנוכית של יהדות פולניה: לאור הספרות הפדגוגית והפסיכולוגית, תל אביב: יבנה, 1939. (פרק מהספר פורסם בכתב העת האקדמי היהודי בשפה הפולנית Miesięcznik Żydowski.)
הפסיכולוגיה של שנות הילדות האחרונות, ירושלים: המחלקה לעניני הנוער של ההסתדרות הציונית ('ספריה פדגוגית קטנה', ג), תש"ו. (מהדורה ב: שם, כספר הראשון בספריית 'שעלים: ספריה פידאגוגית למדריכים', תשי"א; מהדורה ג: תשי"ז)
חיים אורמיאן (עורך), פסיכולוגיה של ההתבגרות: ילקוט פרקי עיון, ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ-ישראל – המחלקה לעלית ילדים ונוער, הסמינריון למדריכים, תש"ח. (מהדורה ב (מורחבת): תל אביב: הסתדרות המורים העברים בישראל ('אוצר המורה'), תשי"ב 1952)
תולדות הרעיון המדיני: ילקוט מקורות, ירושלים: בית הספר התיכון, תש"ט. (הופיע במהדורות נוספות, בהוצאת בית הספר התיכון בירושלים, על ידי קריית ספר)
הנטיה המקצועית של תלמידי בתי החינוך בארץ, תל אביב: אורים (המרכז לחינוך וארגון עובדים), תשי"ג 1952.
מרטין בובר (עורך ראשי), חיים יוסף אורמיאן (עורך מרכז), אנציקלופדיה חינוכית: אוצר ידיעות על החינוך בעם ישראל ובאומות, 5 כרכים, ירושלים: משרד החינוך והתרבות ומוסד ביאליק, תשי"ט–תשכ"ט. (כמו כן, היה בין עורכי כרך ג: "ארגון החינוך" (תשכ"ז) וכרך ה: "מדעי-העזר של החינוך" (תשכ"ט))
מרדכי אליאב, אהרן פריץ קליינברגר (ליקטו וערכו), מקורות לתולדות החינוך בישראל ובעמים; עריכה כללית: חיים אורמיאן, תל אביב : אוצר המורה ('מקראות פדגוגיות', ג), תש"ך 1959.
דב סדן וחיים אורמיאן (התקינו לבית הדפוס), זכרון מרדכי זאב ברודא: קובץ לזכר מרדכי זאב ברודא; הקדים: דב סדן, ירושלים: הספריה הציונית על יד ההסתדרות הציונית, תש"ך 1960.
חיים אורמיאן (ליקט וערך), כיצד להסתכל בילדים: דיונים והנחיות לגננות, למורים ולתלמידי בתי-המדרש למורים ולגננות, תל אביב: אוצר המורה ('מקראות פדגוגיות', י), תשכ"ו 1966.
פסיכולוגיה חינוכית, תל אביב: עם עובד; מישל"ב ('ספרית האוניברסיטה העממית'), תש"ל 1970. (מבוסס על שיחות ששודרו בשידורי ישראל במסגרת האוניברסיטה העממית)
חיים אורמיאן, יעקב נימן (עורכים), בעיות ודרכים בקידום ההכשרה להוראה בבתי המדרש למורים ולגננות בישראל: (הרצאות ודיונים בכנס הארצי של מורי המוסדות להכשרת מורים וגננות, ניסן תש"ל–אפריל 1970, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המחלקה להכשרת מורים, תשל"א.
חיים אורמיאן (עורך), החינוך בישראל, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשל"ג.
מנחם זהרי, אריה טרטקובר, חיים אורמיאן (עורך), הגות עברית באמריקה, 3 כרכים, תל אביב: ברית עברית עולמית ע"י הוצאת יבנה, תשל"ב–תשל"ד 1972–1974.
חיים אורמיאן, יעקב נימן (עורכים), הכשרת המורים בשנות השמונים: הרצאות ודיונים שהתקיימו בכינוס המחלקה, ירושלים מלון הולילנד כ"ז בשבט תשל"ז (15.2.1977), ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המחלקה להכשרת עובדי הוראה, תשל"ז. ("מדבריהם של מפקחים ומנהלי בתמ"ד למורים")
אוריאל לסט, מרדכי ניסן (ליקטו וערכו), בעריכתו הכללית של חיים אורמיאן, פסיכולוגיה בהוראה, תל אביב: אוצר המורה, תשל"ח.
לקריאה נוספת

ביבליוגרפיה של כתביו:
זבולון רביד, 'לד"ר חיים אורמיאן – ברכה והערכה', שבילי החינוך 40, 3 (תשמ"א), 175–192.
הערות שוליים

↑  נורית גוברין וחגית הלפרין (עורכות), צביה כהן לבית גורדון, תל אביב: ר' בית-אור, תשנ"ב 1992, עמ' 33.
↑  בספרות ובאמנות, דבר, טור 3, 4 במאי 1934.
↑  ביקורת: ש. בן-שמואל, "שעלים", חרות, 18 בינואר 1952.
↑  ביקורת: הנטיה המקצועית של תלמידי בתי החינוך בארץ, דבר, 4 באוקטובר 1956.
↑  ביקורת: אריה בן-שמעון, מה חסר בספר על החינוך בישראל, דבר, 9 בדצמבר 1973.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007294918505171  PLWABN: 9810690016405606  GND: 1140074199  ISNI: 0000 0000 6694 4515  LCCN: nr91014831  NTA: 204508738  RERO: 02-A024765852  SUDOC: 243447922  VIAF: 36771805   WorldCat (עם VIAF): 36771805
נירה ליברמן

| --- | --- |
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב  אוניברסיטת קולומביה 
 מוסדות:  אוניברסיטת תל אביב  בית-הספר למדעי הפסיכולוגיה, אוניברסיטת תל אביב 
 
נירה ליברמן (נולדה ב-4 באוגוסט 1966) היא פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת תל אביב.
ליברמן השלימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1997 ולאחר מכן יצאה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה. אחר כך חזרה לאוניברסיטת ת"א כחברת סגל. פיתחה יחד עם יעקב טרופה מאוניברסיטת ניו יורק את תאוריית רמת ההבנייה (Construal Level Theory).
בשנת 2021 נבחרה כחברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. ב-2022 הוענק לה פרס רוטשילד.
תאוריית רמת ההבנייה

התאוריה מקשרת בין תפיסת מרחק לבין רמת ההבנייה. לפי התאוריה, אובייקטים רחוקים נתפסים במונחים מופשטים וכלליים, ואילו אובייקטים קרובים נתפסים במונחים ספציפיים וקונקרטיים. האובייקט אשר נתפס בצורה מופשטת יותר בשל ריחוקו יכול להיות רחוק בזמן, רחוק גאוגרפית, רחוק חברתית (אדם זר ולא מוכר) או אף רחוק היפותטית (נראה כבעל סבירות נמוכה). תאוריה זו מאחדת מספר רב של ממצאים ידועים בפסיכולוגיה חברתית ובפסיכולוגיה קוגניטיבית, ואף מנבאת ממצאים חדשים.
דוגמה לאופן שבו משפיע מרחק פסיכולוגי על התפיסה הוא ההבדל באופן שבו תופסים בני אדם את התנהגותם שלהם לעומת האופן שבו הם תופסים את התנהגות האחרים, הבדל המוביל לטעות הייחוס הבסיסית. התנהגותו של האדם עצמו נתפסת בעיניו כתלויה במצב ובפרטיו המדויקים (תפיסה קונקרטית) ואילו התנהגות האחר, הרחוק ממנו, נתפסת כתלויה בטבעו ומהותו הפנימיים והיציבים (תפיסה מופשטת).
הערות שוליים

↑  רשימת חברים בוועדות אוניברסיטאיות
↑  פרופ' נירה ליברמן נבחרה כחברת האקדמיה הלאומית למדעים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007469352505171  VIAF: 308257541   WorldCat (עם VIAF): 308257541 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ישראלים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פונקציונליזם סטרוקטורלי

פונקציונליזם סטרוקטורלי או פונקציונליזם מבני (על פי האקדמיה ללשון העברית: תִּפְקוּדָנוּת מִבְנִית) היא פרדיגמה סוציולוגית ואנתרופולוגית מרכזית, המדגישה את האספקטים השונים במוסדות החברתיים ובהתנהגות האנושית. אספקטים אלו משמרים את המציאות הקיימת ופועלים יחדיו לקידום הסולידריות החברתית. זוהי גישה קונצנזואלית, שניתן למצוא לה שורשים אינטלקטואלים כבר במחצית המאה ה-19, אצל אוגוסט קונט, שייחס חשיבות רבה לקונצנזוס החברתי ואצל הרברט ספנסר, שהתייחס לפונקציות של חלקי החברה. מי שנחשב למנסח המרכזי הראשון של הפונקציונליזם הסטרוקטורלי הוא אמיל דורקהיים. בשנות ה-30 של המאה ה-20, פיתח אלפרד רדקליף-בראון, בהשפעת דורקהיים, את הפונקציונליזם-הסטרוקטורלי במסגרת הדיסציפלינה האנתרופולוגית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבר מרכז הכובד של הסוציולוגיה לארצות הברית, בזכות הסוציולוג טלקוט פרסונס, שתרגם את כתביהם של מקס ובר ושל דורקהיים לאנגלית, ואימץ חלק ניכר מהשקפותיהם תוך פיתוח גישת הפונקציונליזם-הסטרוקטורלי. בזכות פארסונס ותלמידו, רוברט מרטון, הגישה השתלטה תוך מספר שנים על העולם הסוציולוגי האמריקאי, ובמידה רבה גם על זה העולמי, והייתה לפרדיגמה השלטת בשנות ה-40 וה-50. מאז שנות ה-60 הגישה נמצאת בדעיכה מתמדת והיא כבר אינה מקובלת על מרבית הסוציולוגים והאנתרופולוגים.
עיקרי הגישה

על פי גישה פוזיטיביסטית זו, ההיסטוריה מונעת באמצעות רעיונות ואידאות (גישה אידיאליסטית). גישה זו מתייחסת אל החברה כאל מערכת, המורכבת מגורמים שונים המקיימים יחסי גומלין. ניתוח חברתי על פי גישה זו מתבצע בשני ממדים: הממד המבני, המתאר את הגורמים המרכיבים את החברה, והממד הפונקציונלי, המתאר את התפקיד (פונקציה) של המבנים הללו בחברה. הגישה מניחה כי כל תופעה חברתית ותרבותית ממלאת תפקיד כלשהו. הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית רואה את החברה כמערכת המורכבת מחלקים הפועלים יחדיו לקידום הסולידריות והיציבות החברתית. היא מדמה את החברה לגוף אורגני-ביולוגי אשר לכל איבר בו תפקיד ייחודי, ורק אם יפעלו כל האיברים יחדיו יוכל הגוף להמשיך לחיות ולהתקיים. לא ניתן לעשות לחברה רדוקציה לאחד האיברים שלה - לא ניתן להבין תופעות חברתיות מורכבות דרך יחידים, אחרת אנו עלולים לפספס ולא להבין את ההיגיון חברתי. על פי גישה זו מתגבשים מוסדות חברתיים שתפקידם לדאוג למילוי הצרכים של החברה כגון מוסדות פוליטיים, משפחתיים, מוסדות חינוך וכדומה. מטרת המערכת החברתית המורכבת הזו היא לייצר הסכמיות (קונצנזוס), והיא טוענת כי החברה חותרת באופן תמידי להשגת הסכמה בין חברי הקולקטיב. הסכמה זו על מערכת של ערכים ואידאות משותפים מושגת באמצעות סוציאליזציה וחינוך (חשיבה המושפעת רבות מגישתו של פרויד). הסוציאליזציה יוצרת אינטגרציה יעילה בין חברי הקולקטיב ובכך מייצרת סולידריות חברתית. כל מי שאינו שותף לקונצנזוס החברתי הופך לתת-תרבות ומוגדר, כאמור, כסוטה. התרבות, מנקודת מבטם של הפונקציונליסטים, הנה מנגנון חשוב ביצירת הסכמיות ולכידות חברתית, ולכן פריט תרבותי זר אינו מתקבל בברכה.
גישה זו אשר מזוהה עם עבודתו של דורקהיים, ראתה את החברה האנושית כמערכת של תפקודים (פונקציות), חברה בה כל אחד נותן את תפקידו. החברה, היא מערכת אשר כוללת מגוון רחב של תפקידים שצריכים להתבצע על מנת שהיא תוכל להתקיים. הרעיון המרכזי בגישה הוא שלתופעות חברתיות ופרטים יש פונקציות אשר בדרכן תורמות לתפקודה היעיל של החברה בה הם פועלים. כדי לבצע כל אחד מהתפקידים צריך כישורים והשכלה שונים אשר כמובן אין לכולם. ככל שהתפקיד יותר יוקרתי וחשוב בחברה כך גדל התגמול על תפקיד זה. התגמול מתבטא במעמד חברתי וכלכלי גבוה.
תאורטיקנים מרכזיים > אמיל דורקהיים

דורקהיים התעניין בעיקר במה שהוא ראה כהתמוטטותן של נורמות חברתיות וחוסר האנושיות הגוברת של החיים החברתיים. מרבית עבודתו המחקרית התמקדה בסדר החברתי ובדרכים לשימורו. לטענתו, למידת האדם וניסיון להסביר את חייו והתנהגותו, חייב קודם כל, ובעיקר, לקחת בחשבון את השפעת החברה עליו.
אחד המושגים המרכזיים אצל דורקהיים וקרל מרקס הוא הקונספט של חלוקת העבודה בחברה. בניגוד למרקס הרואה את חלוקת העבודה בחברה בהקשר של ניכוס וכוח, דורקהיים ראה את חלוקת העבודה בחברה כתהליך של שונות פונקציונלית. לטענת דורקהיים, בחלוקת עבודה חברתית מפותחת (הכוונה, בחברות מודרניות) המבנה החברתי עובר שינוי קיצוני, הצפיפות החברתית יורדת והתודעה הקולקטיבית נחלשת – כך, נולדת השונות. השונות הזו יוצרת אנומליה חברתית עקב חולשת התודעה הקולקטיבית. לפיכך, דורקהיים מחפש את המנגנונים (מוסר, כללים, נורמות, גבולות חברתיים, אתיקה) היכולים לשמש כדבק המחבר בין אינדיבידואלים ומלכדם לכדי יחידות קהילתיות או מקצועיות.
הוא דיבר על קונצנזוס וסדר חברתי והגדיר שני מקרים:
עבור חברה מסורתית: חברה המבוססת על הומוגניות, אינטרסים דומים, לכידות המבוססת על מסורת קהילתית, מין דבק חברתי. הומוגניות זו היא מעין סולידריות מכנית, הרגשת שייכות כמעט אוטומטית לאיזשהו קולקטיב, מכאן נגזר על החברה המסורתית סדר חברתי מבוסס קונצנזוס מוסרי. למעשה במודל חברתי זה אין קיום של הפרט כפרט עצמאי.
עבור חברה תעשייתית: חברה המבוססת על הטרוגניות, האנשים אינם דומים בשאיפותיהם, ישנה חלוקת עבודה ונוצרת תלות הדדית - סחר חליפין בשירותים ומוצרים, היא הסולידריות האורגנית. מכאן נגזר על החברה התעשייתית סדר חברתי המבוסס על תלות הדדית פונקציונלית. בהקשר זה צומחת תודעה פרטית. כלומר הפרט הוא תוצר של הקשר חברתי מסוים.
תאורטיקנים מרכזיים > רדקליף-בראון

בשנות ה-20 של המאה ה-20, האנתרופולוג אלפרד רדקליף-בראון עוד תמך בתאוריה הפונקציונלית של ברוניסלב מלינובסקי. בשנות ה-30, בהשפעה ישירה מהאנתרופולוגיה הצרפתית (ובמיוחד מדורקהיים) הוא הגיע למסקנה כי את המושג פונקציה צריך להכליל במסגרת המושג מבנה. הוא הגדיר מבנה כרשת מורכבת וסבוכה של מערכות חברתיות שבהן השחקנים נמצאים בתפקידים מוגדרים וממוסדים. תוך שהוא מושפע מעבודותיו של דורקהיים, רדקליף-בראון ראה את מטרת עבודת השדה שלו בחקר החברות הפשוטות, ובמציאת כללים למבנה החברתי של החברות הפשוטות, ואגב כך של המין האנושי. למשל, הוא ראה במוסדות החברתיים את המפתח לשמירת הסדר החברתי, ומחקריו הראו כיצד מנהגים (כגון טקסים) דואגים לייצב את המערכת החברתית. בניגוד לפונקציונליזם של מלינובסקי, רדקליף-בראון טען כי התרבות פועלת כדי לענות על צרכיה של החברה ולא של היחידים.
תאורטיקנים מרכזיים > דייוויס ומור

לטענתם הריבוד הוא חיוני לחברה ולמעשה אי אפשר בלעדיו. אם רוצים בקיומה של חברה מתפתחת צריך למצוא את הדרך כיצד לתגמל את האנשים המסוימים בחברה. הוכחה ראשונה לחיוניות האי שוויון היא שאין בעולם חברה אשר אינה מרובדת. מספר הכישרונות בחברה מוגבל, לא כולם בעלי כישורים זהים בסוגם וברמתם, ומכיוון שכולם שונים זה מזה אי השוויון הוא משהו נדרש. מכיוון שבחברה ישנן פונקציות חיוניות יותר וחיוניות פחות (רופאים / מנקי רחובות) יש למצוא את הדרך לתגמל יותר את הפונקציות החיוניות יותר על מנת ליצור מוטיבציה אכן לנצל את הכישורים לכך (התאוריה הפונקציונליסטית)
תאורטיקנים מרכזיים > רוברט מרטון

מרטון טען כי כל דפוס חברתי עשוי להשפיע באופן שונה על פרטים שונים בחברה. למבנים החברתיים ולפעולות שאנו עושים יש פונקציה: 1) פונקציה גלויה- תוצאות אובייקטיביות, התוצאות המזוהות והמכוונות של כל דפוס חברתי 2) פונקציה סמויה- תוצאות התנהגות שאינן גלויות אך שומרות על היציבות החברתית. לא כל תוצאותיו של כל מבנה חברתי הן בהכרח מועילות ומכאן נטבע המושג: דיספונקציה, האם הפעולה היא פונקציונלית ליחיד? לקבוצה? לחברה?
פונקציונליזם-סטרוקטורלי במדע המדינה

הפונקציונליזם הסטרוקטורלי משמש גם כגישה במדע המדינה, המתמקדת  בתפקוד הפרטים והקבוצות המרכיבות את המערכת הפוליטית הכוללת.
בדומה לגישת המערכות, גם הגישה הזאת מורכבת מתפוקות ותשומות, איזון ומשוב. תפקוד כל הפרטים בתוך המערכת הכרחי כדי שסך כל המערכת תתקיים. אם אחד מהאיברים מפסיק לתפקד אז גם ה"גוף" מפסיק לחיות. המערכת היא אורגניזם חי ולא משהו טכני.
גישה זו מאפשרת השוואה בין מערכות פוליטיות שונות. הנחת הייסוד היא שהמבנים הפוליטיים יכולים להיות שונים אבל התפקודים שלהם זהים, וההבדל ביניהם הוא רק באופן הביצוע. התפקוד של כל אחד מהפרטים לא נחשב כערך אלא לעובדה. ניתן לבדוק איך כל פרט תורם למערכת מבלי להעביר ביקורת אם זה טוב או לא.
לדוגמה: הממשלה השבטית שונה במבנה שלה מהממשלה הדמוקרטית אבל התפקוד של שתיהן הוא זהה. שתיהן צריכות לחוקק כללי התנהגות, לאכוף אותם ולהעניש את הסוטים. ההבדל הוא שבחברה דמוקרטית העשייה מתחלקת בין כמה רשויות ובחברה השבטית הכל נעשה על ידי אותו גורם. לכל המערכות הפוליטיות (פרימיטיביות ומתקדמות כאחד) יש ארבע תכונות משותפות:
מבנה - לכולן יש מבנה כלשהו, דרגת ההתמחות היא זו שמשתנה.
תפקוד - כל המערכות ממלאות את אותם התפקודים, אופן הביצוע הוא שונה.
רב תפקודיות - כל מבנה פוליטי יכול למלא יותר מתפקיד אחד.
מעורבות - כל מערכת פוליטית מכילה בתוכה תפקודים מסורתיים ומודרניים כאחד. אין מערכת שהיא רק מודרנית ולהפך.
פונקציונליזם-סטרוקטורלי במדע המדינה > תפקודי המערכת

התאוריה טוענת שבכל מערכת פוליטית, מכל סוג, ניתן למצוא את יישומם של שבעה תפקודים. השוני ביניהן יתבטא רק באופן ההוצאה לפועל של אותן הפונקציות:
חיברות פוליטי
ביטוי אינטרסים
צירוף אינטרסים
תקשורת פוליטית
קביעת כללים - רשות מחוקקת
הכלת כללים - רשות מבצעת
שפיטה על פי הכללים - רשות שופטת
מערכת פוליטית היא מערכת של פעולות גומלין שקיימת בכל החברות העצמאיות שממלאות תפקידים של אינטגרציה והסתגלות באמצעות השימוש בכפייה פיזית לגיטימית, או באמצעות האיום בשימוש כזה. לא חייב להיות קונצנזוס חד משמעי לשימוש בכוח, מספיקה הסכמה בסיסית.
פונקציונליזם-סטרוקטורלי במדע המדינה > מאפייני המערכת

כלליות - המערכת כוללת את כל התשומות והתפוקות של הפוליטיקה, היא מכילה בתוכה את כל המבנים הפוליטיים (גופים שיש להם לגיטימציה להפעיל כוח).
פעילות גומלין - הדדיות, כל חלק משפיע על האחר.
גבולות - למערכת פוליטית יש גבולות ולכן, כדי להשפיע על המערכת הפוליטית צריך לחדור אליה. זה לא מספיק רק לרצות בשינוי יש גם לפעול כדי לקדם את הנושא.
נאו-פונקציונליזם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
בסוציולוגיה, נאו-פונקציונליזם היא תפיסה המדגישה כי כל אינטגרציה היא תוצאה של אינטגרציה קודמת. הביטוי משמש גם לתיאור כל תאוריה חברתית שנולדה "אחרי" הפונקציונליזם המבני המסורתי.
במדעי המדינה, נאו-פונקציונליזם היא תאוריה של אינטגרציה אזורית הממעיטה בחשיבותה של גלובליזציה כמסבירה את תהליך זה, ומחדדת את חשיבות הממשל בטריטוריה נתונה. חוקרים שונים המחזיקים בגישה זו ניסו להסביר את תופעת האינטגרציה האירופית, באמצעות זיהוי אפקט גלישה בין אינטגרציה בתחום אחד למשנהו.
השפעת הגישה

פרדיגמה זו נתנה הצדקה למדיניות הציבורית האמריקאית של שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60. המדיניות שנגזרה מתוך הפרדיגמה הפונקציונלית-סטרוקטורלית הייתה מדיניות "כור ההיתוך", שנוצרה בתגובה לגלי ההגירה המסיביים לארצות הברית באותה תקופה. למהגרים ולעולים, המגיעים ברובם בגיל מבוגר יחסית, מתבצע תהליך של דה-סוציאליזציה (ביטול הערכים איתם היגרו) ואז רה-סוציאליזציה לערכים של התרבות הכללית השלטת. כל קבוצה שלא מצליחה לעבור את התהליך באופן תקין מוגדרת באופן אוטומטי כתת-תרבות וכתופעה סוטה שבתקווה תיעלם עם הזמן. גם בארץ ישראל של שנות ה-50, עם הקמת מדינת ישראל, התחזקה מדיניות "כור ההיתוך" וזאת בהמלצת האקדמיה בארץ (במיוחד סוציולוגים, כגון שמואל נח אייזנשטדט) למקבלי ההחלטות בדרג הפוליטי. אחת הדרכים בהן יושמה מדיניות זו בארץ היה השירות הצבאי בצה"ל בו ניתן דגש חזק על יצירת שוויון בין כל המשרתים, ללא קשר למוצאם או לערכים התרבותיים עליהם גדלו.
ביקורת על הפונקציונליזם-הסטרוקטורלי

תאוריה זו הייתה הדומיננטית בסוציולוגיה האמריקאית בפרט והעולמית בכלל, בשנות ה-40 ובשנות ה־50. כבר בשנות ה־60, וביתר שאת בשנות ה־70, ירדה קרנה של הגישה בעקבות ביקורות רבות שספגה. הביקורות על גישה זו הגיעו ממספר כיוונים:
שמרנות: גישה זו מניחה כי לכל אלמנט בחברה יש פונקציה מסוימת, ולכן הוא חיובי ותורם למערכת. עמדה זו משמעה התנגדות לכל שינוי מוצע.
חוסר יכולת להסביר שינוי: הסבר טלאולוגי (טלוס=תכלית) - מסבירים כל דבר באמצעות התכלית שלו. ההסברים הללו יוצאים מתוך הקיום, ולא מנסים להסביר הימצאות. כמו כן זהו הסבר טאוטולוגי (טאוטו=אותו) - הסבר מעגלי. מסבירים את הדבר באמצעות עצמו. כשמסבירים דבר באמצעות עצמו, בעצם לא מסבירים כלום.
היעדר ניגודים: גישה זו מניחה כי לכל השותפים בחברה מסוימת אינטרסים משותפים, אותם מנסות המערכות השונות למלא. מתנגדי השיטה טוענים כי זה אינו המצב, וכי לקבוצות חברתיות שונות יש אינטרסים שונים ולעיתים אף מנוגדים, וההכרעה בין אינטרסים אלה נעשית באמצעים של כוח חברתי. הגישה הפונקציונליסטית אינה מסוגלת לטפל במושגים אלה.
האופן שבו היא מתייחסת לצרכים חברתיים הוא בעייתי. התאוריה הזו מדברת על קיומים של צרכים חברתיים, ומסבירה את הקיום דרך הצרכים, בלי לשאול מהם הצרכים, מאין הגיעו. או מה הם משרתים ומדוע מאמינים שהצרכים הללו טבעיים. יש הנחה של צרכים, בלי לנסות לפתוח ולהבין את ההיווצרות שלהם.
ביקורת על כך שלפרט אין כוח. המערכת פועלת כשלעצמה, לא רואה ולא מדברת על קונפליקטים חברתיים, מניחה אחידות חברתית בין כולם. כל בני האדם בחברה נתונה מסכימים כביכול על אותם ערכים, המושג של קונפליקט לא קיים.
ראו גם

גישת הקונפליקט החברתי
פונקציונליזם (פסיכולוגיה)
ג'פרי אלכסנדר - נאו-פונקציונליסט
לקריאה נוספת

ג'ורג' ריצר, תרגום: יורם שדה, תאוריות סוציולוגיות מודרניות, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2006
הערות שוליים

↑  תִּפְקוּדָנוּת מִבְנִית במילון גאוגרפיה אנושית (תשע"ז), באתר האקדמיה ללשון העברית
רוני (שיר)

| --- | --- |
 סינגל בביצוע גזוז
 מתוך האלבום "גלגול שני"
 יצא לאור:  1979
 תאריך הקלטה:  1979
 מקום הקלטה:  אולפני טריטון
 סוגה:  פופ רוק ‏•‏‏ רוק ישראלי
 שפה:  עברית
 אורך:  4:09
 חברת תקליטים:  הד ארצי
 כתיבה:  דני סנדרסון
 לחן:  דני סנדרסון
 הפקה:  דני סנדרסון
 עיבוד:  דני סנדרסון ‏•‏‏ עיבוד כלי נשיפה: אילן מוכיח ודני סנדרסון
 
"רוני" הוא שיר שכתב והלחין דני סנדרסון וביצעה להקת "גזוז". הוא נכלל באלבומה השני של הלהקה, "גלגול שני" (1979). הסולנים היו גידי גוב ומוטי דיכנה.
השיר היה להיט שהגיע למקום השלישי במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ומקום שני במצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל.
על השיר

כשסנדרסון עסק בהכנת השיר, ב־1978, הוא התאמן על שתי גרסאות של הפזמון (שהשליכו גם על שם השיר): "נעמי" ו"רוני". "נעמי" היה גם שמה של רעייתו הטרייה של סנדרסון (ללא כל קשר לשיר). הוא סיפר שפחות אהב את הגרסה עם "רוני" בפזמון, משיקולים פונטיים: הנו"ן נשמעה לו יותר טוב מהרי"ש, שהיא אות גרונית. עם זאת, לבסוף הוא בחר ב"רוני". לסנדרסון היו שתי גרסאות לסיבה לבחירה הסופית. ב־2015 סיפר שפחד שבחירה ב"נעמי" תגרום לו לבעיות בחיי הנישואים: ”הייתי נשוי טרי ופחדתי ששיר על פרידה ייצור אינטריגות בין נעמי לביני, ושבסוף היא עוד תעזוב אותי, חס וחלילה, בגלל זה. אמרתי לעצמי: "מה אני צריך עכשיו צרות בבית", שיניתי את השם, וזהו, השאר היסטוריה”. ב־2022 סיפר שרצה לחסוך לו ”בלבולי מוח ושאלות טורדניות על בעיות בחיי הנישואים ה"מתפוררים שלי"”, ולכן שינה את הפזמון ל"רוני".
הסולנים בשיר היו גידי גוב ומוטי דיכנה (בסיסט הלהקה). עיבודי כלי הנשיפה נעשו על ידי אילן מוכיח ודני סנדרסון. השיר הוקלט בשמונה טייקים, ולבסוף נבחר הטייק הראשון, באחת הפעמים הבודדות שבהן נבחר בהקלטות הלהקה הטייק הראשון.
מהשיר "רוני" התגלגל הרעיון ללהקת "דודה". סנדרסון וגוב העלו את הרעיון להקים להקת רוק לאחר הופעה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע ב־1979, הופעה שהייתה אחת מההופעות המאוחרות של תקופת "גזוז", אז ביצעו את "רוני" בעיבוד רוקיסטי יותר וקיבלו ביקורות טובות מהקהל:
הייתה לנו הופעה באוניברסיטת באר שבע, ביום הסטודנט, וסיימנו את המופע עם "רוני", ובאופן מפתיע, כל הקהל הצטרף בשאגה לפזמון [... מחקה מחווה של ידיים באוויר]. זו פעם ראשונה שראיתי אנשים מגיבים ככה לשיר, לפחות שאני כתבתי, כמו בקונצרט רוק קלאסי. וכשירדנו מהבמה אמרתי לגידי: "וואו, יהיה נחמד לעשות להקה כזאת שמורכבת משירים מהסוג הזה, עם כוח". וכך בעצם נולדה "דודה" כלהקת רוק פרופר.