stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21

| --- | --- |

 ענף:  כדורגל
 תאריך ייסוד:  1978
 ארגון מפעיל:  אופ"א
 מספר מתמודדים:  16
 יבשת:  אירופה
 שמות קודמים:  גביע האתגר
 זוכה:  אנגליה אנגליה
 הכי הרבה זכיות:  ספרד ספרד   איטליה איטליה   (5 זכיות)
 UEFA U-21 Championship
 
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, או בקצרה היורו לנבחרות צעירות (עד גיל 21), היא אליפות כדורגל שנערכת כל שנתיים על ידי התאחדות הכדורגל האירופית, אופ"א. האליפות, במתכונתה הנוכחית, התקיימה לראשונה ב-1978. לפני כן, קיימה אופ"א את גביע האתגר עד גיל 23 (בשנים 1967–1970).
עד שנת 2006 התקיימה האליפות בשנים זוגיות, ועמדה בצילם של המונדיאל ואליפות אירופה בכדורגל המתקיימים באותן שנים. החל מ-2007 האליפות נערכת בשנים אי-זוגיות, כך שהיא האירוע המרכזי לנבחרות כדורגל אירופיות באותן שנים.
הגבלת הגיל באליפות החלה כבר באליפות הראשונה והיא נותרה על כנה מאז. לשחקן מותר להשתתף באליפות גם כאשר הוא בן 23, אך זאת בתנאי שאת המוקדמות הוא שיחק כשהוא טרם הגיע לגיל 21.
באליפות 2007 השתתפה לראשונה הנבחרת הצעירה של ישראל.
ישראל אירחה את אליפות אירופה לשנת 2013, אליה העפילה אוטומטית כמארחת הטורניר.
החל מהטורניר שהיה ב-2021 שהתקיים בסלובניה ובהונגריה, מספר המדינות המשתתפות בטורניר הגמר הוגדל משתים עשרה לשש עשרה נבחרות.
היסטוריה > גביע האתגר לנבחרות אירופיות עד גיל 23

קודם לאליפות זו, התקיים גביע האתגר עד גיל 23 שהתקיים שמונה פעמים בין השנים 1967 עד 1970. התחרות פעלה בצורה הבאה: בכל כמה חודשים התמודדה אלופת הטורניר המכהנת מול נבחרת אקראית מבין הנבחרות הצעירות של אירופה.
היסטוריה > אליפות אירופה עד גיל 23

בשנת 1970 הוחלט לקיים אליפות רשמית עד גיל 23. גביע זה שוחק על בסיס משחקי בית-חוץ במשך שנתיים, ובמסגרתו התקיימו שלושה טורנירים: 1972 (בשנים 1970–1972), 1974 (1972–1974) ו־1976 (1974–1976). הטורניר התנהל במקביל לאליפות הנוער, שהתקיימה ברצף מאז 1948 (כיום עד גיל 19). בסביבות 1980, אופ"א ביצעה רפורמה בתחרויות לנבחרות הצעירות, וארגנה אותן מחדש על סמך הגבלת גיל בלבד. מגבלת הגיל עבור תחרות זו נקבעה ל־21, ונותרה כך מאז.
היסטוריה > אליפות אירופה עד גיל 21

טורניר זה החל ב־1978, והוא מתקיים אחת לשנתיים. החל ממהדורת 1994, מתקיימים התחרויות במדינה מארחת, ולא על בסיס משחקי בית-חוץ כפי שהיה קודם לכן. באותו טורניר נעשה ניסיון לקיים משחק על המקום השלישי, אולם הוא לא שרד.
טורניר זה משמש גם כמוקדמות לאולימפיאדת הקיץ מאז ברצלונה 1992. דבר זה נחשב לקפיצת מדרגה משמעותית בדרך אל הנבחרת הבוגרת וצמצום שיח פוליטי שהיה קיים קודם לכן סביב המשחקים האולימפיים על מעמדם התעסוקתי של שחקנים מחוץ לספורט. שחקנים כמו מסוט אוזיל, קלאס יאן הונטלאר, לואיש פיגו, פטר צ'ך, איקר קסיאס, פרנצ'סקו טוטי, פאביו קנבארו, ג'אנלואיג'י בופון, אלברטו ג'ילארדינו ואנדראה פירלו ויורגוס קראגוניס, כולם החלו את הקריירה הבינלאומית שלהם בנבחרות הנוער עד גיל 21 והתגלו בטורנירים אלו.
אנגליה היא האלופה המכהנת מ־2023, לאחר שניצחה את ספרד 1–0 בגמר.
פורמט

עד לתחרות 1992 וכולל, חולקו כל הנרשמים לשמונה בתי מוקדמות, שמונה המנצחים בהן היו למשחקי נוקאאוט רבע הגמר. שאר המשחקים נערכו על בסיס זוג משחקים, בית וחוץ כדי לקבוע את המנצחת שתעלה לרבע הגמר.
לתחרות 1994, נבחרה אחת המועמדות לחצי הגמר, צרפת, כמארחת לחצי הגמר (במשחק אחד), הפלייאוף השלישי והגמר. באופן דומה, ספרד נבחרה לארח את ארבעת המשחקים האחרונים ב-1996.
החל משנת 1998, נעשה שימוש בתשע בתי מוקדמות, שכן ההשתתפות הגיעה ל-46 נבחרות, כמעט כפול מ-24 הנבחרות שנרשמו ב-1976. שבעת הקבוצות במקום הראשון בבתים העפילו אוטומטית לגמר, בעוד שהקבוצות השמיני והתשיעי היו הנבחרות במקום השני הטובות ביותר, יוון ואנגליה שיחקו צמד משחקים בפלייאוף העפלה לטורניר הגמר. המשחקים הנותרים, מרבע הגמר ואילך, נערכו ברומניה, אחת משמונת הקבוצות שהעפילו לטורניר הגמר.
בתחרות בשנת 2000 היו גם תשע קבוצות, אבל תשע הקבוצות המנצחות ושבע הסגנות האלו נכנסו לפלייאוף עם צמד משחקים על מנת להכריע את שמונה המעפילות. מתוכם נבחרה סלובקיה כמארחת הטורניר. בפעם הראשונה, שלב הבתים בטורניר הגמר נכנס לתוקף, כאשר שני מנצחות הבתים התמודדו בגמר, ושתי סגנות אלופת התמודדו בפלייאוף במקום השלישי. המבנה ב-2002 היה זהה, למעט הכנסת סיבוב חצי-גמר לאחר שלב הבתים של הטורניר גמר. שווייץ אירחה את גמר 2002.
בשנת 2004, נעשה שימוש בעשר קבוצות מוקדמות, כאשר מנצחות הבתים ושש הסגניות הטובות ביותר נכנסו לפלייאוף. גרמניה אירחה באותה שנה. עבור 2006, שתי הנבחרות המובילות של שמונה בתי מוקדמות סיפקו את 16 הנבחרות לפלייאוף, שנערך בנובמבר 2005. פורטוגל אירחה את טורניר הגמר.
החל מ-2007 בוצע שינוי בגלל שהקבוצות הבכירות של מדינות רבות בחרו לעיתים קרובות לקדם שחקנים מקבוצת עד גיל 21 שלהן, כאשר קמפיין המוקדמות שלהן התארך. זירוז הטורנירים אפשר לשחקנים יותר זמן להתפתח בנבחרת עד גיל 21 במקום לעלות מוקדם מדי ולהיכנס בסופו של דבר למילואים של הקבוצות הבוגרות.
התחרות של 2007 החלה למעשה לפני טורניר הגמר של 2006, עם סבב מוקדמות להדחה של שמונה מהמדינות המדורגות הנמוכות ביותר. לראשונה, המארחת (הולנד) הוכרעה עוד לפני שלב המוקדמות. כמארחים, הולנד העפילה אוטומטית לטורניר הגמר. במקרה, נבחרת הולנד זכתה בטורניר 2006 - כאשר מחזיקת הגביע הייתה בדרך כלל מעפילה אוטומטית לטורניר הבא. שאר האומות הוגרלו כולן לארבע עשרה בתים של שלוש קבוצות. 14 מנצחי הבתים צורפו בפלייאוף כפול כדי להכריע את שבעת המוקדמות לצד המארחים.
מ-2009 עד 2015, נעשה שימוש בעשר בתי מוקדמות, כאשר מנצחי הקבוצות וארבע הסגנות הטובות ביותר נכנסו לפלייאוף עם צמד משחקים.
גמר 2015 היה אמור להיות מהדורת שמונה הקבוצות האחרונות, שכן אופ"א הרחיבה את הטורניר ל-12 קבוצות החל מטורניר 2017.
ב-6 בפברואר 2019, הוועד הפועל של אופ"א החליט על הגדלת מספר המשתתפות בטורניר הגמר ל-16 קבוצות, החל מהטורניר של 2021.
זוכות > גביע האתגר

| תאריך | מארחת | אלופה | תוצאה | סגנית |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 7 ביוני 1967 | בולגריה סטארה זאגורה | בולגריה בולגריה | 3–2 | מזרח גרמניה גרמניה המזרחית |
| 6 בספטמבר 1967 | בולגריה בורגס | בולגריה בולגריה | 6–0 | פינלנד פינלנד |
| 15 בנובמבר 1967 | בולגריה פלבן | בולגריה בולגריה | 2–1 | צ'כוסלובקיה צ'כוסלובקיה |
| 17 באפריל 1968 | בולגריה סופיה | בולגריה בולגריה | 3–1 | הולנד הולנד |
| 26 באוקטובר 1968 | בולגריה רוסה | יוגוסלביה יוגוסלביה | 2–1 | בולגריה בולגריה |
| 18 ביוני 1969 | יוגוסלביה נובי סאד | יוגוסלביה יוגוסלביה | 3–0 | ספרד 1939 ספרד |
| 6 בנובמבר 1969 | יוגוסלביה זרניאנין | יוגוסלביה יוגוסלביה | 2–0 | שוודיה שוודיה |
| 24 במרץ 1970 | יוון אתונה | יוגוסלביה יוגוסלביה | 5–1 | יוון 1828 יוון |
זכיות לפי מדינה

| נבחרת | זכיות | סגנויות |
| --- | --- | --- |
| ספרד ספרד | 5 (1986, 1998, 2011, 2013, 2019) | 4 (1984, 1996, 2017, 2023) |
| איטליה איטליה | 5 (1992, 1994, 1996, 2000, 2004) | 2 (1986, 2013) |
| גרמניה גרמניה | 3 (2009, 2017, 2021) | 2 (1982, 2019) |
| אנגליה אנגליה | 3 (1982, 1984, 2023) | 1 (2009) |
| רוסיה רוסיה | 2 (1980, 1990) |  |
| הולנד הולנד | 2 (2006, 2007) |  |
| סרביה סרביה | 1 (1978) | 3 (1990, 2004, 2007) |
| צרפת צרפת | 1 (1988) | 1 (2002) |
| צ'כיה צ'כיה | 1 (2002) | 1 (2000) |
| שוודיה שוודיה | 1 (2015) | 1 (1992) |
| פורטוגל פורטוגל |  | 3 (1994, 2015, 2021) |
| גרמניה המזרחית גרמניה המזרחית |  | 2 (1978, 1980) |
| יוון יוון |  | 1 (1988, 1998) |
| אוקראינה אוקראינה |  | 1 (2006) |
| שווייץ שווייץ |  | 1 (2011) |
↑  כולל תוצאותיה של גרמניה המערבית.
↑  כולל תוצאותיה של ברית המועצות.
↑  כולל תוצאותיהן של יוגוסלביה וסרביה ומונטנגרו.
פרסים > שחקן הטורניר

| שנה | שחקן | מקור |
| --- | --- | --- |
| 1978 | יוגוסלביה וחיד חלילהודז'יץ' |  |
| 1980 | ברית המועצות אנטולי דמיאננקו |  |
| 1982 | מערב גרמניה רודי פלר |  |
| 1984 | אנגליה מארק הייטלי |  |
| 1986 | ספרד מנולו סנצ'יס |  |
| 1988 | צרפת לורן בלאן |  |
| 1990 | יוגוסלביה דאבור שוקר |  |
| 1992 | איטליה רנאטו בוסו |  |
| 1994 | פורטוגל לואיש פיגו |  |
| 1996 | איטליה פאביו קנבארו |  |
| 1998 | ספרד פרנססק ארנאו |  |
| 2000 | איטליה אנדראה פירלו |  |
| 2002 | צ'כיה פטר צ'ך |  |
| 2004 | איטליה אלברטו ג'ילארדינו |  |
| 2006 | הולנד קלאס יאן הונטלאר |  |
| 2007 | הולנד רויסטון דרנטה |  |
| 2009 | שוודיה מרקוס ברג |  |
| 2011 | ספרד חואן מאטה |  |
| 2013 | ספרד טיאגו אלקנטרה |  |
| 2015 | פורטוגל ויליאם קרבאליו |  |
| 2017 | ספרד דני סבאיוס |  |
| 2019 | ספרד פביאן רואיס |  |
| 2021 | פורטוגל פאביו ויירה |  |
פרסים > נעל הזהב

| שנה | נעל הזהב | שערים | נעל הכסף | שערים | נעל הארד | שערים | מקור |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2000 | איטליה אנדראה פירלו | 3 |  |  |  |  |  |
| 2002 | איטליה מאסימו מאקרונה | 3 |  |  |  |  |  |
| 2004 | איטליה אלברטו ג'ילארדינו | 4 |  |  |  |  |  |
| 2006 | הולנד קלאס יאן הונטלאר | 4 |  |  |  |  |  |
| 2007 | הולנד מסיאו ריגטרס | 4 |  |  |  |  |  |
| 2009 | שוודיה מרקוס ברג | 7 |  |  |  |  |  |
| 2011 | ספרד אדריאן לופס | 5 |  |  |  |  |  |
| 2013 | ספרד אלברו מוראטה | 4 | ספרד טיאגו אלקנטרה | 3 | ספרד איסקו | 3 |  |
| 2015 | צ'כיה יאן קילמנט | 3 | גרמניה קווין פולאנד | 2 | שוודיה יון גווידטי | 2 |  |
| 2017 | ספרד סאול ניגס | 5 | ספרד מרקו אסנסיו | 3 | פורטוגל ברומה | 3 |  |
| 2019 | גרמניה לוקה ואלדשמידט | 7 | רומניה ג'ורג'ה פושקש | 4 | גרמניה מרקו ריכטר | 3 |  |
| 2021 | גרמניה לוקאס נמצ'ה | 4 | איטליה פטריק קוטרונה | 3 | פורטוגל דני מוטה | 3 |  |
פרסים > נבחרת החלומות

ב־17 ביוני 2015 חשפה אופ"א את 11 השחקנים הטובים ביותר ששיחקו בטורניר במהדורותיו השונות.
| שוער | הגנה | קישור | התקפה |
| --- | --- | --- | --- |
| גרמניה מנואל נוייר | סרביה ברניסלב איוואנוביץ'   גרמניה מאטס הומלס   איטליה אלסנדרו נסטה   איטליה ג'ורג'ו קייליני | אנגליה פרנק למפארד   איטליה אנדראה פירלו   ספרד צ'אבי   גרמניה מסוט אוזיל | איטליה פרנצ'סקו טוטי   ספרד ראול גונזלס |
יואכים פון ריבנטרופ

יואכים פון ריבנטרופ
אולריך פרידריך וילהלם יואכים פרייהר פון ריבּנטרופּ (בגרמנית: Ulrich Friedrich Wilhelm Joachim Freiherr von Ribbentrop‏; 30 באפריל 1893 – 16 באוקטובר 1946) היה פושע מלחמה נאצי ודיפלומט גרמני, מראשי המשטר הנאצי בגרמניה ושר החוץ שלו. הוצא להורג לאחר שנמצא אשם במשפטי נירנברג בפשעי מלחמה ובעריכת מלחמה תוקפנית.
שנותיו הראשונות

ריבנטרופּ נולד בווזל שבריין התחתון, בנו של קצין. בנעוריו חי מספר שנים מחוץ לגרמניה, וכתוצאה מכך דיבר אנגלית וצרפתית באופן שוטף. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא, עלה לדרגת קצין, וזכה בצלב הברזל. אחרי המלחמה הצטרף לשירות הדיפלומטי והוצב בקונסטנטינופול. לאחר שעזב את השירות הדיפלומטי, התעשר מסחר ביינות. אחר כך היה סוכן מותגים של משקאות אלכוהוליים.
במנגנון הנאצי

בשנת 1930 פגש ריבנטרופּ באדולף היטלר והשניים התרשמו זה מזה עמוקות. בשנת 1932 הוא הצטרף למפלגה הנאצית. ריבנטרופּ הפך למעריץ של היטלר, ואילו זה הפך אותו ליועצו בעניין מדיניות חוץ. בשנת 1933 קיבל דרגת כבוד מהאס אס.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, הצטרף ריבנטרופּ לממשלה כשר לתפקידים מיוחדים. הוא ניהל את המשא ומתן בדבר ההסכם הימי האנגלו-גרמני בשנת 1935, והסכם האנטי-קומינטרן בשנת 1936. ברית זו שכרתה גרמניה עם האימפריה היפנית, הייתה בעלת ערך תעמולתי בלבד, אך משהצטרפה אליה איטליה בשנת 1937, היא היוותה את השלד ל"ברית הפלדה" בין מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1936, נשלח ריבנטרופּ לשמש כשגריר בלונדון, שם, כפי שהתפאר, היו לו ידידים בדרגים רמים, והמשא ומתן המוצלח על ההסכם הימי, נתן גושפנקא לכישוריו. ריבנטרופ שילב בהתנהגותו שחצנות (הוא נהג ללבוש "מדים" דיפלומטיים שעליהם סמל העיט הגרמני המחזיק בטפריו את כדור הארץ), עם חנופה בלתי מוגבלת להיטלר. ניסיונותיו להפגיש את ראש הממשלה הבריטי סטנלי בולדווין עם היטלר נכשלו, ובמנהגיו ובדרך התנהגותו הצליח להרגיז רבים בצמרת הבריטית.
בשנת 1938, נקרא ריבנטרופּ להחליף את קונסטנטין פון נויראט בתפקיד שר החוץ.
הסכם ריבנטרופ–מולוטוב

ריבנטרופ היה בעל תפקיד בארגונה של ועידת מינכן, ולאחר מכן בסיפוחן של בוהמיה ומוראביה. אך השפעתו האמיתית על מדיניות החוץ, הייתה בייזומו והוצאתו לפועל של "הסכם ריבנטרופ מולוטוב" בין גרמניה לרוסיה.
הסכם זה, הנחשב עד היום לאחד משיאי הציניות בדיפלומטיה הבינלאומית, נהגה כפי הנראה על ידי היטלר וריבנטרופ לאחר מתן הערבות הבריטית לפולין באפריל 1939. ב-28 באפריל 1939, הודיע היטלר בנאום על ביטול הסכם אי ההתקפה הפולני-גרמני, וההסכם הימי האנגלי-גרמני. היה זה אות ברור כי בכוונתו לפנות מזרחה, ולתקוף את פולין, ולשם כך היה להיטלר צורך להבטיח תמיכה של בעל ברית חזק, אחר שהתברר שהאנגלים והצרפתים אינם מתכוונים הפעם לעמוד מן הצד ולתת לגרמניה לספח עוד מדינה ל"רייך השלישי". אות רב משמעות לבאות היה בכך שבשונה מהרגלו בעת שנאם בנוגע למדיניות החוץ, בנאומו זה היטלר לא התייחס כלל לרוסיה ולא תקף את המשטר הקומוניסטי.
בצהרי יום 23 באוגוסט 1939 נחת ריבנטרופ במטוסו במוסקבה, ושם חתם על "הסכם אי התקפה", שהיה מעין ברית בין גרמניה הנאצית ורוסיה הקומוניסטית. להסכם זה היה נספח סודי אשר חילק את הטריטוריות במזרח, ובהן פולין, בין הרוסים והגרמנים. ההסכם לא רק נתן להיטלר יד חופשית לפעול כנגד פולין, אלא גם עודד אותו לכך, וקבע את תג המחיר שדרש יוסיף סטלין בעד הסכמתו לפעולה. תמונתו של ריבנטרופ המרים עם סטלין כוס ברכה לחיי הפיהרר "שהעם הגרמני אוהב אותו כל כך", הדהימה את העולם. תוך כשבוע ימים פרצה מלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה

גופתו של ריבנטרופ לאחר שנתלה
class=notpageimage|הצגה
עם פרוץ המלחמה נעשה תפקידו של ריבנטרופ בעל חשיבות משנית. עד מהרה הסתכמו יחסי גרמניה עם מדינות העולם ביחס של מדינה גרורה לגרמניה, או של אויב המצוי במלחמה. בשנת 1941, עם כניסת היפנים למלחמה לאחר המתקפה על פרל הארבור, עשה ריבנטרופ מאמץ לגרום ליפנים להתקיף את ברית המועצות, דבר שהיה מסייע מאוד לגרמנים במלחמתם במזרח. ניסיונות אלו נכשלו. אופייני הוא הדבר שהכרזת המלחמה של גרמניה על ארצות הברית, החלטה כבדת משקל וגורלית, הוכרזה על ידי היטלר, מבלי להיוועץ עם ריבנטרופ, ואף בניגוד לדעתו.
לאחר כיבוש שטחים נרחבים במזרח במהלך מסע המלחמה עם רוסיה, ניסה ריבנטרופ לקחת חלק בניהולם של השטחים הכבושים, ואף אסף ראשי תנועות לאומניות של העמים שנכבשו (אוקראינים, ליטאים ואחרים), על מנת לנסות ולפעול להשלטת ממשלות בובה שתפעלנה לפי הוראות משרד החוץ הגרמני. פעולות אלו לא עלו בקנה אחד עם תוכניותיו של היטלר לשיעבודה של האוכלוסייה, הורדת רמת החיים לרמה של ימי הביניים, אכלוס השטחים שנכבשו ב"ארים", והשמדת היהודים בהם. היטלר הורה לריבנטרופ לחדול ממאמצים אלו.
לאחר המלחמה

לקראת סיום המלחמה, ציווה היטלר בטרם התאבד, שלאחר מותו, תוקם ממשלה על ידי גרוס אדמירל קרל דניץ, ובה ימונה ארתור זייס-אינקווארט לשר החוץ במקום ריבנטרופ. דניץ בחר שלא לעשות כן, ומינה את לוץ שוורין פון קרוזיק לראש השרים, שר החוץ ושר האוצר. היה זה מינוי חסר משמעות, ועד מהרה מצאו עצמם כל האנשים המוזכרים לעיל על ספסל הנאשמים בבית הדין לפשעי מלחמה בעיר נירנברג.
ריבנטרופ נמצא אשם בכל האישומים כנגדו, והוצא להורג בתליה בנירנברג, בשנת 1946. כשנשאל למילותיו האחרונות הוא ענה:
”האל יגן על גרמניה! משאלתי האחרונה היא כי גרמניה תבין את מהותה, ותסייע להבנה בין המזרח ובין המערב. אני רוצה שלום בעולם”.
על פי מפקד כלא נירנברג רגע לפני שכוסו פניו לחש לכומר הלותרני של הכלא "אני אראה אותך שוב". התליה נמשכה 14 דקות, גופתו נשרפה והאפר פוזר בנהר איזר.
זיכרונותיו של ריבנטרופ יצאו לאור בשנת 1953.
הערות שוליים

↑  טים בוברי, תרגום: כרמית גיא, לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, עם עובד, 2023, עמ' 122, מסת"ב 978-965-13-2964-7
| הנאשמים במשפט פושעי המלחמה בנירנברג |
| --- | --- | --- |
| נשפטו לגזר דין מוות | ארנסט קלטנברונר • ארתור זייס-אינקווארט • מרטין בורמן (מת זמן רב לפני תחילת המשפט, אך נידון) • הרמן גרינג (התאבד לפני ההוצאה להורג) • אלפרד רוזנברג • אלפרד יודל • וילהלם קייטל • וילהלם פריק • הנס פרנק • פריץ זאוקל • יוליוס שטרייכר • יואכים פון ריבנטרופ |  |
| נידונו למאסר | ולטר פונק (מאסר עולם) • אריך רדר (מאסר עולם) • רודולף הס (מאסר עולם) • באלדור פון שיראך (20 שנה) • אלברט שפר (20 שנה) • קונסטנטין פון נויראט (15 שנה) • קרל דניץ (10 שנים) |  |
| זוכו מכל אשמה | הנס פריטשה • היילמאר שאכט • פרנץ פון פאפן |  |
| לא נידונו | רוברט ליי • גוסטב קרופ |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275489705171  PLWABN: 9810537396505606  BIBSYS: 90339696  BNC: 000252571  BNE: XX1415738  BnF: cb119404928 (data)  CANTIC: a19818221  CiNii: DA08758582  GND: 118600192  ISNI: 0000 0001 2139 8239  LCCN: n87882783  LNB: 000257987  NARA: 10572042  NDL: 00551977  NKC: jn20000701500  NLA: 35949920  NLG: 86729  NSK: 000199410  NTA: 071087605  RERO: 02-A003742327  SELIBR: 285996  SNAC: w6k936hj  SUDOC: 027342050  Trove: 1159345  VcBA: 495/241324  VIAF: 74645641   WorldCat (עם VIAF): 74645641 
ריבנטרופ (יושב, משמאל) עם באלדור פון שיראך (עומד, מימין) בבית הדין לפשעי מלחמה בנירנברג
פיאצה דיי מיראקולי

פיאצה דיי מיראקולי (באיטלקית: Piazza dei Miracoli – כיכר הנסים), הידועה גם בתור פיאצה דל דואומו (Piazza del Duomo - כיכר הקתדרלה), היא כיכר עירונית מוקפת חומה, במרכז העיר פיזה שבאיטליה. הכיכר נחשבת לאחד ממרכזי האמנות הראשיים בעולם בימי הביניים. חלק מהכיכר מרוצף וחלק מכוסה בדשא, והיא ידועה בזכות ארבעה מבני דת גדולי ממדים: הדואומו, מגדל פיזה, הבפטיסטריום והקמפו סנטו מונומנטלה.
שמה של הכיכר, שתרגומו לעברית הוא "כיכר הנסים", הומצא על ידי הסופר והמשורר האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו, שברומן "Forse che si forse che no" ("אולי כן, אולי לא") תיאר אותה בדרך הבאה:
L’Ardea roteò nel cielo di Cristo, sul prato dei Miracoli.
(האנפה הסובבת מעל שמי הצלוב, מעל ערבת הניסים)
לעיתים טועים ומייחסים את שם הכיכר לקמפו דיי מיראקולי (Campo dei Miracoli - שדה הנסים), שהוא שדה קסמים בדיוני המופיע בספר פינוקיו, ובו מטבע זהב יצמיח עץ של כסף.
בשנת 1987 הכריז אונסק"ו על הכיכר כאתר מורשת עולמית.
מגדל פיזה

המגדל הנטוי של פיזה (Torre pendente di Pisa) הוא מגדל פעמונים עצמאי המהווה חלק מקתדרלת פיזה (הדואומו). הוא שוכן מאחורי הקתדרלה, ונחשב למבנה השלישי מבחינת גילו לאחר הדואומו והבפטיסטריום. למרות שהוא היה אמור להיות אנכי, המגדל החל לנטות לכיוון דרום-מזרח זמן קצר לאחר שבנייתו החלה ב-1173, בעקבות יסודות רעועים ותנאי קרקע לא מתאימים, שגרמו לתזוזת היסודות. כיום נטייתו של המגדל היא לכיוון דרום-מערב.
המגדל מתנשא לגובה של 55.86 מטרים מהקרקע בצד הנמוך שלו, ולגובה של 56.70 מטרים בצד הגבוה. עובי הקירות בבסיס המגדל הוא 4.09 מטרים, ובראש המגדל 2.48 מטרים. משקלו של המגדל מוערך בכ-14,500 טונות מעוקבים. יש בו 296 או 294 מדרגות, כיוון שבקומה השביעית יש שתי מדרגות פחות בגרם המדרגות הצפוני. המגדל נטה בזווית של 5.5 מעלות עד ששופץ בין 1990 ל-2001, ולאחר מכן תוקנה הנטייה ל-3.99 מעלות. משמעות הדבר היא שקצה המגדל נמצא במרחק 3.9 מטרים מהמקום שבו הוא אמור להיות אם המגדל היה אנכי באופן מושלם.
הדואומו

לב הכיכר הוא קתדרלת סנטה מריה אסונטה הימי-ביניימית, המורכבת מחמש ספינות עם טרנספט תלת-ספינתי. היא ידועה גם בתור פרימטיאל, כיוון שהארכיבישוף של פיזה היה פרימוס מאז 1092 בקירוב. בניית הקתדרלה החלה ב-1063 בראשות האדריכל בוזקטו, והיא סימנה את תחילת הסגנון הרומנסקי באדריכלות של פיזה. הפסיפסים בפנים הקתדרלה נוצרו תחת השפעה ביזנטית, ואילו הקשתות המחודדות תחת השפעה אסלאמית.
חזית הקתדרלה עשויה משיש אפור ואבן לבנה עם מעגלי שיש צבעוני, והיא נבנתה על ידי אמן בשם ריינאלדו כפי שניתן להסיק מכתובת הנמצאת מעל הדלת המרכזית.
דלתות הכניסה הראשיות נוצרו מברונזה בסדנה של האמן ג'אמבולוניה, אך בעבר נכנסו המבקרים דרך "פורטה די סן רניירי" (דלת רניירי הקדוש) בחזית מגדל פיזה. דלת זו נוצרה על ידי בונאנו פיזאנו בערך ב-1180, ועד ליצירת דלתותיו של ג'אמבולוניה שכנה מול הבפטיסטריום. מעל הדלתות נמצאות ארבע גלריות פתוחות, מעליהן פסלים של מריה וישו, ובפינות פסלים של ארבעת כותבי הבשורות בברית החדשה. באחת מן הגלריות הללו נמצא קברו של בוזקטו.
פנים הקתדרלה מצופה בשיש שחור ולבן, תקרה מצופה זהב וכיפה עם פרסקו. רוב החלק הפנימי שופץ לאחר שרפה שפרצה ב-1595 והרסה את יצירות האמנות מימי הביניים.
הפסיפס שבאפסיס, המתאר את ישו, מוקף על ידי פסלים של הבתולה המבורכת ויוחנן כותב הבשורה, ששרדו את השרפה. ראש הפסל של יוחנן מ-1302 היה יצירתו האחרונה של האמן צ'ימבואה, שמת באותה שנה בפיזה. הקופולה, השוכנת בנקודת החיבור בין הספינה לטרנספט, קושטה על ידי האמן רימינאלדי בציור המתאר את עליית מרים לשמים. ישנה טענה כי גלילאו ניסח את התאוריה שלו על תנועת המטוטלת לאחר שצפה במנורה המתנדנדת מתקרת הספינה. המנורה הנוכחית גדולה יותר מזו שהייתה בתקופתו, והיא נשמרת בקפלת אאולה שבקמפו סנטו. העמודים הקורינתיים הנמצאים בין הספינה למזבח הובאו במקור ממסגד בפלרמו, שנכבשה על ידי פיזה ב-1063. תקרת המשושים של הקתדרלה הוחלפה לאחר השרפה של 1595, והנוכחית מקושטת בסמל של בית מדיצ'י.
דוכן הדרשות המגולף, ששרד גם כן את השרפה, נוצר על ידי ג'ובאני פיזאנו בין 1302 ל-1310. הוא הוזז ממקומו הקבוע במהלך השיקום של הקתדרלה, והתגלה מחדש רק ב-1926. הדוכן נתמך על ידי שני עמודים שבראשם פסלי אריות מצד אחד, ועל ידי קריאטידה וטלאמון בצד השני. הכן המרכזי מקושט בתיאורים של שבע האמנויות החופשיות והמעלות התאולוגיות. דוכן הדרשות המשוחזר נבנה בשינויים אחדים מהדוכן המקורי, ששכן ליד המזבח הראשי. גם המדרגות, שככל הנראה היו עשויות משיש, אבדו במשך השנים.
בחלק העליון של הקתדרלה יש פנלים המתארים בדרמטיות סצנות מהברית החדשה, שנחצבו בשיש הלבן והופרדו על ידי דמויות של נביאים: הבשורה למרים, טבח התמימים, לידת ישו, סגידת הרועים, הבריחה למצרים, צליבת ישו, ושני פנלים המתארים את יום הדין.
בכנסייה נמצאים גם קבריהם של ריינריוס, הקדוש המגן של פיזה, ושל קיסר האימפריה הרומית הקדושה היינריך השביעי. קברו של הקיסר נוצר על ידי הפסל טינו די קאמאינו ב-1315 באפסיס שמאחורי המזבח הראשי, ובמשך השנים השתנה מיקומו פעמים רבות בגלל סיבות פוליטיות. הסרקופג עצמו נותר בקתדרלה, אך חלק מהפסלים הועברו לקמפו סנטו או לראש חזית הקתדרלה. הפסלים המקוריים נמצאים במוזיאון אופרה דל דואומו. קבר נוסף הנמצא בקתדרלה הוא זה של האפיפיור גרגוריוס השמיני, אך הוא נהרס בשרפה שפרצה ב-1600.
הקתדרלה, בדומה למבנים אחרים בעיר, נטתה על צדה מאז שנבנתה.
הבפטיסטריום

הבפטיסטריום של יוחנן הקדוש (Battistero di San Giovanni), המוקדש ליוחנן המטביל, ניצב מול הקצה המערבי של הדואומו. מבנה רומנסקי עגול זה נבנה החל מאמצע המאה ה-12 על ידי האדריכל דיוטיסאלבי ("אלוהים מציל אותך"), שעבד גם על הגרסה הפיזאית של כנסיית הקבר הקדוש בירושלים. שמו של האדריכל מוזכר באחד העמודים שבתוך הבפטיסטריום, בו הוא מכונה דיוטיסאלבי מגיסטר. בניית הבפטיסטריום הסתיימה רק במאה ה-14 כשנבנו הלוג'יה, הקומה העליונה והכיפה. חלקים אלו עוצבו בסגנון גותי על ידי ניקולא פיזאנו וג'ובאני פיזאנו.
מבנה זה נחשב לאחד הגדולים ביותר מסוגו באיטליה, והיקפו 107.25 מטרים. אם בחישוב הגובה כוללים את פסל יוחנן המטביל, אזי הבפטיסטריום גבוה בסנטימטרים אחדים ממגדל פיזה.
השער הראשי, הניצב מול חזית הקתדרלה, מאוגף על ידי שני עמודים קלאסיים, והמשקופים מעוצבים בסגנון ביזנטי. המשקוף העליון מחולק לשניים. החלק התחתון מתאר מספר אירועים מחייו המאוחרים של יוחנן המטביל, והחלק העליון מתאר את ישו בין מרים ויוחנן, ומסביבם מלאכים והשליחים.
אגן הטבילה המתומן הנמצא במרכז המבנה מתוארך לשנת 1246, אז נוצר על ידי גידו ביגארלי דה קומו. פסל הברונזה של יוחנן המטביל נמצא במרכז האגן. דוכן הדרשה פוסל על ידי ניקולה פיזאנו בין 1255 ל-1260. הסצנות על הדוכן, ובעיקר הצורה הקלאסית של הרקולס העירום, הן דוגמה טובה לאיכויותיו של ניקולה פיזאנו כאחד מאמני הרנסאנס החשובים ביותר.
קמפו סנטו

הקמפו סנטו מונומנטלה (Campo Santo monumentale - בית קברות מונומנטלי) שוכן בקצה הצפוני של הכיכר. אזור זה הוא בית קברות מוקף חומה, שנטען לגביו כי הוקם מסביב לעפר שהובא מגבעת הגולגולתא במסע הצלב הרביעי על ידי אובלדו דה לנפראנצ'י, ארכיבישוף של פיזה מהמאה ה-12.
המבנה עצמו הוא קלויסטר גותי שהוקם ב-1278 על ידי ג'ובאני די סימונה. הוא מת ב-1284 לאחר שפיזה ספגה תבוסה בקרב הימי מלוריה מול ג'נובה. הקמתו של בית הקברות הסתיימה רק ב-1464. הקיר החיצוני מורכב מ-43 קשתות, ויש בו שתי כניסות. השער בקצה הימני מעוטר במשכן גותי עם פסלים של מריה וישו המוקפים בארבעה קדושים. הפסלים הללו נוצרו על ידי אחד מתלמידיו של ג'ובאני פיזאנו. רוב הקברים נמצאים בתוך ארקדות, וחלק באזור הפנימי של בית הקברות. החצר הפנימית מוקפת בקשתות רחבות עם קורות אמצע ותחרת חלונות.
בעבר היה בבית הקברות אוסף גדול של פסלים רומיים וסרקופגים, אך כיום נותרו רק 84 מתוכם. בערך ב-1360 כוסו הקירות בפרסקאות. סיפורי הברית הישנה הוצבו בגלריה הצפונית, ואילו הארקדה הדרומית הייתה ידועה בזכות סיפורי ספר בראשית. ב-27 ביולי 1944 הופלו פצצות תבערה על ידי מטוסי בעלות הברית, הציתו את הגג והרסו אותם. לאחר מלחמת העולם השנייה החלו עבודות השיקום. הגג שוחזר במידה רבה למצב הקדם-מלחמתי שלו, והפרסקאות הופרדו מהקירות על מנת לשחזרם במקום אחר. לאחר הסרת הפרסקאות נחשף מתחתם ציור קדום יותר, שהופרדו גם כן מהקיר והועברו לתצוגה במוזיאון הנמצא בצד השני של הכיכר. הפרסקאות המשוחזרים מועברים בהדרגה למיקומם המקורי בבית הקברות על מנת להחזיר לו את מראהו בתקופה שלפני המלחמה.
ספדאלה נואובו די סנטו ספיריטו

בקצה הדרומי של הכיכר שוכן מבנה הספדאלה נואובו די סנטו ספיריטו (Spedale Nuovo di Santo Spirito - בית החולים החדש של רוח הקודש), שהוקם ב-1257 על ידי ג'ובאני די סימונה. מטרת בית החולים הייתה לסייע לצליינים, עניים, חולים וילדים נטושים. בתקופה מאוחרת יותר שונה שמו לספדאלה דלה מיזריקורדיה (בית החולים של הרחמים) או די סנטה קיארה על שם הכנסייה הקטנה ששכנה במתחם.
הצד החיצוני נבנה מקיר לבנים עם חלונות המורכבים משני חלקים בסגנון גותי, ופנים המבנה נצבע בשחור ולבן על מנת לחקות את צבעי השיש של שאר הבניינים בכיכר. ב-1562 נערכו מספר עבודות שיפוצים בבית החולים על מנת להתאימו למה שהיה מקובל ברנסאנס הפיורנטיני: צורת כל הדלתות והחלונות הוחלפה למלבן, ומסביבם נבנו מסגרות מאבן חול אפורה.
המקום אינו מתפקד עוד כבית חולים, ומאז 1979 משמש חלקו המרכזי כמוזיאון שבו מוצגים הפרסקאות של הקמפו סנטו.
מראה פנורמי של בניין בית החולים
הערות שוליים

↑  בכניסה לכיכר, על קיר אחד הבניינים, קיים שלט הנושא שם זה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007568146605171  GND: 4505965-2  LCCN: sh2008002257  VIAF: 239188426   WorldCat (עם VIAF): 239188426 
הדואומו
דוכן הדרשות
הבפטיסטריום
פנים הקמפו סנטו