לאוס (פרוטקטורט צרפתי)
מרד

בשנת 1901, פרץ מרד בדרום לאוס ברמת בולוואן בקרב קבוצות של בני לאו טאונג בראשות אונג קיאו, שהיה איש קדוש שהוביל כת משיחית. המרד קרא תיגר על השליטה הצרפתית בלאוס ולא דוכא עד 1910, כאשר אונג קיאו נהרג. עם זאת, יורשו וסגנו, אונג קומנדאם, הפך למנהיג בתנועה הלאומנית של לאוס.
בין 1899 ל-1910, התרחשה תסיסה פוליטית במחוז הצפוני של פונגסאלי. ראשי שבטי הגבעות המקומיים קראו תיגר על השלטון הצרפתי ועל מדיניות ההתבוללות המתבצעת ברמות הגבוהות. בשיאו של המרד, התסיסה התפשטה לאזור ההררי של טונקין (צפון וייטנאם) והתרכזה בעיקר בקרב קבוצות מיעוט של המאו וההמונג. אף-על-פי שהמרד התחיל כהתנגדות להשפעה הצרפתית ולהידוק הממשל, הוא שינה אחר כך את מטרתו לבלימת הדיכוי הצרפתי של סחר האופיום.
חוסר היציבות נמשך בצפון לאוס עד שנת 1919 כאשר קבוצות המונג שהיו המפיקות הראשיות של האופיום בהודו סין, התקוממו נגד המיסוי הצרפתי והמעמד המיוחד שניתן לבני לאו לום, שהיו מיעוט הררי, בסכסוך המכונה "המלחמה המשוגעת" או "מלחמת המשוגעים". המורדים מאנשי ההמונג טענו כי גם אנשי לאוס וגם פקידים צרפתים מתייחסים אליהם כאל קבוצות נחותות ובלתי מתורבתות, והובסו מאוחר יותר במרץ 1921. לאחר המרד העניקה ממשלת צרפת לאנשי ההמונג אוטונומיה חלקית במחוז שיאנג-צ'ואנג.
למרות התסיסה בקרב שבטי המיעוטים בצפון, החלקים המרכזיים והדרומיים של לאוס זכו לשיפור במצבם תחת השלטון הצרפתי לעומת השלטון הסיאמי. הדבר הביא להגירה ניכרת של בני לאו מאזור איסאן שבצפון-מזרח סיאם אל לאוס, מה שחיזק את האוכלוסייה. ערי עמק המקונג, כגון ויינטיאן וסאוואנכט, גדלו במידה ניכרת, אף על פי שערים אלה היו בעיקר של מיעוטים וייטנאמיים וסיניים.
כדי להתחרות במסחר הסיאמי, הציעו הצרפתים לבנות רכבת שתקשר בין האנוי לבין ויינטיאן, אך תוכניות אלה מעולם לא אושרו. עם זאת, תשתיות השתפרו בפעם הראשונה בלאוס. לדוגמה נבנה הכביש הלאומי 13 המקשר בין ויינטיאן לפאקאס, שהוא הכביש החשוב ביותר בלאוס. בשנת 1923 נפתח בית ספר למשפטים בווינטיאן כדי להכשיר אנשי לאוס מקומיים המעוניינים להשתתף בממשל הקולוניאלי, אולם חלק גדול מהסטודנטים בבית הספר היו וייטנאמים, שהמשיכו לשלוט במשרדים פוליטיים.
אף על פי שכריית האבץ והקפה החלו בשנות העשרים של המאה העשרים, הרי שתנאי הבידוד ופני הארץ הקשים של המדינה גרמו לכך שלאוס נותרה במידה רבה חסרת ערך כלכלי לצרפתים. יותר מ-90% של תושבי לאוס נותרו חקלאים בחקלאות קיום - גידלו מעט עודפים לצורכי מסחר במזומן ותשלום המיסים שלהם.
אף על פי שהצרפתים יזמו תוכנית פיתוח בלאוס כמו בווייטנאם, הם היו איטיים לאכוף אותם בשל הבידוד וחוסר החשיבות הכלכלית במושבה. בתי הספר נמצאו בעיקר בערים הגדולות, ורק בשנות העשרים של המאה הקודמת החלו אזורים כפריים להיחשף לחינוך הצרפתי. בשנות ה-30 של המאה ה-20, שיעורי האוריינות בקרב אנשי לאו לום ואוכלוסיות בשפלה גדלו במידה ניכרת, ותלמידים לאוטיים החלו לקבל השכלה גבוהה בהאנוי או בפריז. עם זאת, ההתקדמות הייתה איטית. בפריפריה, שם שבטי הגבעות היו מבודדים מדי כדי להגיע או סירבו לאמץ את מערכת החינוך המבוססת על השפה הצרפתית הזרה, החינוך היה ברמה מאוד נמוכה.
רוב הצרפתים שהגיעו ללאוס כפקידים, מתיישבים או מיסיונרים פיתחו חיבה עזה למדינה ולעם שלה ושנים רבות הקדישו למה שראו כחיזוק חיי עם לאו. חלקם נישאו לנשי לאו, למדו את השפה, הפכו לבודהיסטים - תהליך שהיה יותר מקובל באימפריה הצרפתית מאשר בבריטית. עם זאת, בהשפעת עמדות גזעניות האופייניות לאירופאים באותה תקופה, הם נטו לסווג את אנשי לאו כילדותיים, נאיביים ועצלנים ביחס לאירופאיים.
תרומה צרפתית ללאומיות של לאוס, מלבד הקמתה של המדינה עצמה, נעשתה על ידי המומחים המזרחניים של בית הספר הצרפתי של המזרח הרחוק (אקול פראנסאיס ד'אקסטרם אוריינט), אשר ערך עבודות ארכאולוגיות גדולות, מצא ופרסם טקסטים היסטוריים, יצר סטנדרטיזציה של שפת לאו בכתב, שיקם מקדשים מוזנחים, ייסד את המכון הבודהיסטי בעיר ויינטיאן, שם יכלו בני לאו ללמוד את ההיסטוריה העתיקה שלהם וכן טקסטים בודהיסטים.