stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מסע הצלב האלביגנזי
הערות שוליים

↑  Catherine Léglu, Rebecca Rist, The Cathars and the Albigensian Crusade: A Sourcebook, Routledge, 2013. עמ' 4–7
↑  F. Donald Logan, A History of the Church in the Middle Ages, Routledge, 2012. עמ' 206; M. D. Costen, The Cathars and the Albigensian Crusade, Manchester University Press, 1997, עמ' 76
↑  Malcolm Barber, The Cathars: Dualist Heretics in Languedoc in the High Middle Ages, Routledge, 2014. עמ' 1–13
↑  לגבי עמדה זו, ראו: Mark Gregory Pegg, A Most Holy War The Albigensian Crusade and the Battle for Christendom, Oxford University Press, 2008; Uwe Brunn, Des contestataires aux Cathares, Institut d'Études Augustiniennes, 2006
↑  Laurence W. Marvin, The Occitan War: A Military and Political History of the Albigensian Crusade, 1209–1218, Cambridge University Press, 2008. עמ' 1–4; קוסטן, עמ' 103–105
1 2 3 4  וולטר, De la Croisade Contre les Languedociens, 1756
1 2  The Albignesian Crusade (1209-1255)
↑  Caesarius of Heisterbach: Medieval Heresies (באנגלית). ככתוב שם, אמורי ציטט מטימותיוס ב', ב' י"ט; פאולוס השליח עצמו הביא את המשפט שם כמובאה מספר במדבר, פרק ט"ז ה'.
↑  Laurence W. Marvin, The Occitan War: A Military and Political History of the Albigensian Crusade, 1209–1218, Cambridge University Press, 2008. עמ' 43–45
↑  Beverly Mayne Kienzle, Cistercians, Heresy, and Crusade in Occitania, 1145-1229: Preaching in the Lord's Vineyard, Boydell & Brewer, 2001. עמ' 8
↑  מיכאל קוגן, מאמר "יהודים ונוצרים בהחלטותיה של ועידת לטראן הרביעית"
↑  Weis, René. The Yellow Cross: The Story of the Last Cathars. (Alfred A. Knopf, New York, 2000), 11–12
↑  המרכז לטכנולוגיה חינוכית: על מעמד היהודים בימי הביניים בעיר הנוצרית - הפרק על יהודי דרום צרפת
↑  אנציקלופדיה מסדה, 1960, כרך רביעי, עמוד 221
↑  אוטו ראן - אונליין מוזיאון (באנגלית)
| מסעי הצלב |
| --- | --- | --- |
| תשעת המסעות הגדולים | מסע הצלב הראשון • מסע הצלב השני • מסע הצלב השלישי • מסע הצלב הרביעי • מסע הצלב החמישי • מסע הצלב השישי • מסע הצלב השביעי • מסע הצלב השמיני • מסע הצלב התשיעי |  |
| מסעי הצלב האחרים | מסע הצלב העממי • מסע הצלב של 1101 • מסע הצלב של הילדים • מסע הצלב הליבוני (אנ') • מסע הצלב של 1197 • מסע הצלב האלביגנזי • מסע הצלב הפרוסי • מסעי הצלב הצפוניים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4141805-0  NDL: 00560331 
נזירים פרנציסקנים נחרדים למראה פרפקטי קתרים העורכים קונסולמנטום למאמין.
המטיף דומיניקוס הקדוש, ציור של קלאודיו קואלו
חבל לנגדוק ערב מסע הצלב. ירוק חזק: שטח רוזנות טולוז; ירוק בהיר: ווסאלים של טולוז; צהוב-ירוק: ממלכת אראגון; חום: ווסאלים של אראגון.
פסל של צזאריוס מהייסטרבאך
קתרים מגורשים מקרקסון בשנת 1209
אוטו דה פה של קתרים בניהולו של דומיניקוס הקדוש המתואר בציור משנת 1475
מפת אראגון וחבל לנגדוק ב-1213, לפני קרב מירה
ציור המתאר את קרב מירה
ציור המתאר את נפילת סימון הרביעי דה מונפור
לואי השמיני, מלך צרפת, במצור על אביניון
בלנקה, נסיכת קסטיליה, עוצרת הכתר הצרפתית בשם בנה הקטין, לואי התשיעי, מלך צרפת, הביאה לסיום מסע הצלב האלביגנזי
הצלב הצהוב שקתרים מתחרטים אולצו לתפור על בגדיהם.
מצבה לזכר 200 קתרים שהועלו על המוקד במצודת מונטסגור
יחידה ליתוסטרטיגרפית

יחידה ליתוסטרטיגרפית - (lithostratigraphic unit) מכונה גם יחידת סלע - (rock unit). היחידה משמשת לתיארוך רצף סלעים הקיים באזור מסוים, זאת על-פי המסלע ומיקומו בטור הסלעים. כלומר, היא מציינת את סוג הסלע שהורבד באזור מסוים בפרק זמן נתון ואת מיקומו בחתך. 
יחידות הסלע מחולקות:
לחבורות-על (Supergroup)
לחבורות (Group)
לתצורות (Formation)
לפרטים (Memeber)
ולעדשות (Len)
בהכנת  מפות גאולוגיות מקומיות ומפורטות נעשה שימוש ביחידות הסלע.
דוגמה לשימוש במושגים

באתר הספרייה הווירטואלית של מטח מופיע הקטע הבא של ד"ר אבי בורג ופרופ' יהושע קולודני בנושא סטרטיגרפיה בהרי יהודה. באמצעותו נבהיר את המושגים:

הסלעים אלה החשופים במערבה של ירושלים, מאוגדים יחדיו בתוך יחידה ליתוסטרטיגרפית  המכונה חבורת יהודה. החבורה מחולקת בחלוקת משנה לתצורות, כאשר כל תצורה מתאפיינת בסוג סלע אחר משכנתה.

מעל חבורת יהודה מונחת חבורה נוספת – חבורת הר הצופים. זו בנויה בעיקרה מסלעים רכים – קירטון, חוואר ואולם גם משכבות צוֹר קשה וכהה. גם חבורה זו מחולקת לתצורות, כאשר כל תצורה מתאפיינת בסוג סלע שולט אחר. בחלק העליון של החבורה תצורת ע'רב ותצורת טקיה סלעי הקירטון והחוואר עשירים בחומר אורגני – פצלי שמן. חבורת עבדת מונחת על חבורת הר הצופים והיא מורכבת שוב מסלעי גיר וקירטון. כל הסלעים שתוארו עד כה שקעו בסביבה ימית ולכן מכילים מאובנים ימיים. מעליהם מופיע רצף של חולות וחלוקים ששקעו באגמים ובנחלים, כלומר בסביבה יבשתית.
בקית הכרשינה

| בקית הכרשינה |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: קטניתאים
משפחה:: קטניות
תת־משפחה:: פרפרניים
סוג:: בקיה
מין:: בקית הכרשינה
שם מדעי
 Vicia ervilia ‏וילדנו, 1802
בקית הכרשינה (שם מדעי: Vicia ervilia; שם אנגלי: Bitter-vetch; שם ערבי: כרסנה) הוא עשב חד-שנתי או רב-שנתי בעל עלים מורכבים מנוצים, ממשפחת הקטניות. הצמח מטפס בעזרת קנוקנות קצרות ופשוטות. הפרי משונץ כמחרוזת. טיפוס תפוצה ים-תיכוני, גדל היום בשטחים מצומצמים במשק החקלאי הערבי בארץ, בעיקר לצורך האכלת הבקר, וכן גדל בר כפליט תרבות ברוב חלקי הארץ.
שימושים רפואיים על פי מקורות קדומים ועד ימינו

פירות הצמח וזרעיו נקראים כרשינים (כרשינין בלשון המשנה). הצמח עשיר בחלבון ולכן יש לו ערך רב בהזנת בהמות אך הוא בעל טעם מר מאד הנובע מחומרים כמו ספונינים והחומצה האמינית קנבין (cannabine) הנמצאים בזרעיו. על מנת לסלק את החומרים הרעילים ולהפיג את טעמו המר נהגו להשרות את הזרעים במים. לצמח יש יתרון בגלל הקלות בה ניתן לגדלו ולכן הוא מועדף כצמח מספוא עבור בהמות אך לצורך האדם דרושות פעולות הכנה רבות המגבילות את אכילתו רק למצבים של מחסור.
הצמח שימש מזון לאדם בארץ החל מתקופות פרהיסטוריות. הפירות מופיעים בצורה של תרמיל שבתוכו יש מספר זרעים הנראים כמו עדשים אדומות וטעמם מריר. בתקופה הקלאסית נחשב לצמח מרפא היעיל לטיפול בבעיות בקיבה, במחלות עור, בנשיכת כלב, אדם והכשת נחש, וכן לריכוך השדיים. בימי הביניים נוספו לשימושים אלו שימושים נוספים וביניהם מרכיב בתרופה לטיפול בטחורים. ברפואה העממית בימינו משמשים הזרעים לחיזוק הגוף. קלאודיוס גלנוס, הרופא המפורסם מן המאה השנייה לספירת הנוצרים, כותב על צמח זה כי אינו מזין, ומשמש למאכל בקר. אך במקרים קשים של רעב הוא עשוי לשמש למאכל אדם.
הערות שוליים

↑  בקית הכרשינה באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  אפרים לב וזהר עמר, סממני המרפא המסורתיים בארץ ישראל, ירושלים, תשס"ב, עמ' 90.
↑  Powell, Owen, and John Wilkins. Galen: On the properties of foodstuffs. Cambridge University Press, 2003.
האזור הסודאני

נוף של סוואנה בטנזניה
האזור הסודאני או בשמו המלא "האזור הסודאני-סַמבֵּזִי" הוא אזור פיטוגאוגרפי, ברובו טרופי יובשני, הכולל ברובו צמחייה אופיינית לו. הוא תופס רצועה רחבה מדרום לאזור הסהרו-ערבי : הכולל את מדבר סהרה מסנגמביה עד ים סוף ומשם עד למחוז סינד, המחוז שבירתו קראצ'י, שבהודו הצפון מערבית עד לסין. הוא מאופיין באקלים טרופי: בחורף יבש ובקיץ גשום ובטמפרטורות גבוהות כל השנה.
המשקעים אינם מרובים ומוגבלים לעונת הקיץ בלבד.
הצמחייה טרופית לפי מוצאה, אולם אינה עשירה ביותר מבחינת הביומסה שלה- כלומר, הצומח הוא דליל בהשוואה ליערות הגשם המשווניים. בצומח הטיפוסי לאזור הוא הסוואנה - צומח של עשבים רב-שנתיים ובייחוד דגניים גבוהי קומה, הגדלים על פי רוב בצפיפות גבוהה וביניהם פזורים עצים במרחק ניכר זה מזה. הסוונה דומה לערבה, אלא שלרוב כסותה צפופה יותר.
חקלאות בעל דלה בשל מיעוט הגשמים ומעט חקלאות שלחין - טרופית וסובטרופי - לרוב בנאות מדבר
בארץ ישראל - בארץ אפשר רק להבחין ברצועה חדירה של הצמחייה הזאת בבקעת הירדן ובמפרץ אילת. האזור אינו עולה מעל קו הרוחב 33 מעלות.
צבי הרמן שפירא

.
| --- | --- |

 לידה:  30 באוגוסט 1840 האימפריה הרוסית ארז'וויליק, רוסיה
 פטירה:  8 במאי 1898  (בגיל 57) האימפריה הגרמנית קלן, גרמניה
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 מקום מגורים:  רוסיה, גרמניה
 פעילות בולטת:  יוזם הקרן הקיימת לישראל (קק"ל) והוגה רעיון האוניברסיטה העברית בירושלים.
 השכלה:  אוניברסיטת היידלברג 
 מקצוע:  מתמטיקה.
 מעסיק:  אוניברסיטת היידלברג 
 השקפה דתית:  יהדות 
 בת זוג:  קלרה בלנק (Clara Blank)
 
המצבה על קברו של צבי הרמן שפירא בהר המנוחות
צבי הרמן שפירא (בגרמנית: Hermann Schapira; ‏ 30 באוגוסט 1840, א' באלול ת"ר – 8 במאי 1898, ט"ז באייר תרנ"ח), היה משכיל יהודי-ליטאי שחי ופעל ברוסיה ואחר כך בגרמניה, מתמטיקאי, מראשוני חובבי ציון ותנועת הציונות המדינית.
שפירא היה יוזם הקרן הקיימת לישראל (קק"ל) והוגה רעיון האוניברסיטה העברית בירושלים.
ראשית דרכו

צבי שפירא נולד בארז'וויליק, עיירה קטנה בליטא על יד העיר טאוראגה. אביו היה למדן ושאיפתו הייתה שבנו יהיה רב בישראל.
בילדותו גילה צבי הרמן שפירא כישרונות בלתי רגילים: בגיל שלוש קרא כבר "אותיות קטנות" בספר, בגיל ארבע למד גמרא עם פירושים, בגיל שמונה שלט כבר בלשון העברית במידה כזאת, עד שחיבר ספר דקדוק משלו והתמחה בספר מורה נבוכים לרמב"ם.
בשנת ה-24 לחייו שימש כבר כרב וראש ישיבה בעיר הליטאית בירטושלא, ושמו יצא לתהילה בכל הסביבה.
השגים במדע ובחכמה

בן 26 החליט שפירא להתחיל בלימודי-חול ולבסס את ידיעותיו במתמטיקה.
בהשפעת רעיונות ההשכלה עזב את עיירתו, את רבנותו ואת עולם הישיבות והלך אל מרכזי הרוח והמדע בעולם.
תחילה הגיע לווילנה ובידו מכתב המלצה מאת הסופר אברהם מאפו.
כאן התחיל הרב לשעבר והוא אז בן 27 - בפעם הראשונה בחייו ללמוד את שפת המדינה ולהתעמק במדעים, וכאשר נוכח לדעת כי בווילנה לא ימצא את מבוקשו, החליט לגלות למקום אחר.
אחרי טלטולים רבים וניסיונות קשים (בין היתר באודסה) הגיע בשנת 1868 לברלין ללא ידע מוקדם בגרמנית ובחוסר כל. נרשם לקורסים באקדמיה לאומנויות ומלאכות. בריאותו התרופפה ושפירא הפסיק לזמן מה את לימודיו וחזר לעיירתו.
בין השנים 1871–1878 עסק בהצלחה במסחר באודסה ורכש לעצמו אמצעים לשם חידוש לימודיו.
בשנת 1878 חזר לברלין ומשם לאוניברסיטת היידלברג. הפרופסור למתמטיקה מוריץ קנטור, הסכים לתת לו שיעורים פרטיים וללמדו מתמטיקה בסיסית.
שפירא נתקבל כחבר בחברה המתמטית בהיידלברג. כעבור זמן קצר, נתן את הרצאתו הראשונה ובשנת 1880 הופיע ספרו הראשון במתמטיקה. הוא הוכתר בתואר כבוד ונתמנה למרצה באוניברסיטה. עברו עוד שש שנים ושפירא מונה כפרופסור שלא מן מהמניין למתמטיקה באוניברסיטת היידלברג. גם לאחר שנתמנה כמרצה נאלץ להתפרנס גם מעבודתו כשען.
תחילת פעולתו הציונית

בגיל 30 התוודע לרעיון ההתיישבות בארץ ישראל וחלם על הקמת מרכז עליון למדעים בירושלים. הוא התחיל לפרסם מאמרים על בעיות תנועת התחיה הלאומית וקשר קשרים עם הסטודנטים היהודים בהיידלברג, שהיו רובם יוצאי רוסיה ורעיון שיבת ציון היה קרוב ללב כולם. בגיל 40 יסד שפירא בהיידלברג אגודה יהודית לאומית בשם "ציון" שמטרותיה היו להפיץ בקרב היהודים את השפה ואת הספרות היהודית, לארגן את היהודים לפעולה ציבורית למען שחרור מעמדו של העם היהודי, להגשים את הרעיון של התיישבות יהודית בארץ ישראל ולהקים מרכז רוחני של המתיישבים היהודים בארץ.
הקונגרס הציוני הראשון

אגודתו של שפירא לא האריכה ימים ולו הייתה זו אכזבה רבה. אולם עד מהרה מצא עידוד כאשר הגיעו אליו בנימין זאב הרצל וספרו "מדינת היהודים". תחילה היסס מחשש כי סופו של החזון יהא כסוף האגודה בהיידלברג, ואולם בשנת 1897, בצאת קריאתו של הרצל אל בית ישראל להתכנס לקונגרס הציוני הראשון בבזל הוא לא היסס עוד.
ההצעה ההיסטורית

עוד בוועידת קטוביץ בשנת 1884, הציע שפירא לארגון חובבי ציון להקים קרן לקניית אדמות בפלסטינה. אמנם, הארגון לא מימש את הצעתו אך שפירא לא איבד מנחישותו. 13 שנים מאוחר יותר הוא הציע אותה שוב בפורום הקונגרס הציוני העולמי הראשון, בישיבה האחרונה של הקונגרס, הצעה לייסד את הקרן הקיימת לישראל.
ההצעה כללה 12 סעיפים, בהם הגדיר שפירא את אופייה ומטרתה של הקרן, ועיקר הסעיפים הם:
לאסוף מכל יהודי בעולם כסף ליסוד קרן יהודית כללית.
שני שלישים יהוו קרן לקרקעות והשליש האחרון יוצא על שמירת הקרקעות הנרכשות.
את האדמה הנרכשת אין להוציא בשום זמן מרשות הקרן ואסור למכור ליהודי יחיד.
הצעתו נתקבלה על ידי צירי הקונגרס ללא התלהבות יתרה ונמסרה לוועדה מיוחדת לשם עיבוד ועיון. שפירא עצמו לא זכה לראות בהתממשות חזונו ונפטר 8 חודשים מאוחר יותר. הרצל עצמו כבר תמך ברעיון ואחרי נאום סוחף קרא להצבעה מחודשת על ההצעה.
באותה ישיבה ראשונה של קונגרס הציוני הגיש שפירא גם את ההצעה להקמת אוניברסיטה עברית בירושלים.
ימיו האחרונים

הוא הוזמן להשתתף בכינוס ציוני חשוב בעיר קלן וחלה בדלקת ריאות. הוא לא זכה להשתתף בקונגרס הציוני העולמי השני אך היה זה הרצל עצמו שספד לו מעל בימת אותו קונגרס. הוא נקבר תחילה בבית הקברות העתיק של העיר קלן, ובי"ט בטבת ה'תשי"ד הועלו עצמותיו לירושלים ונטמנו בהר המנוחות.
על שמו המושב גבעת שפירא, שמות רחובות בחיפה, בירושלים, בפתח תקווה, בראשון לציון, בחולון ובתל אביב שם שוכן בית קק"ל.
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
לקריאה נוספת

צבי (הרמן) שפירא, כתבים ציוניים, נאספו ונסדרו בידי בן ציון דינבורג, בהוצאת הלשכה הראשית של הקהק"ל, ירושלים תרפ"ה
גצל קרסל, לכסיקון הספרות העברית (עמ' 971), הוצאת הקיבוץ הארצי, תשכ"ה.
הערות שוליים

↑  על פי תמונה אצל דוד אסף‏, סיפורי רחובות: צבי הרמן שפירא, יאנוש קורצ'אק ואֶנְצוֹ סֶרֶנִי, בבלוג "עונג שבת", מאי 2020
↑  "מוכוחי הקונגרס השני", מאת בנימין זאב הרצל, פרויקט בן יהודה
↑  ארכיון אוסף צבי הרמן שפירא, בספרייה הלאומית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267639605171  BnF: cb12388523k (data)  GND: 117620165  ISNI: 0000 0001 2118 9920  LCCN: nr96027030  MGP: 90716  NKC: ntk20241235864  NTA: 303018887  SELIBR: 172507  SUDOC: 238685950  VIAF: 5713357   WorldCat (עם VIAF): 5713357 
צבי הרמן שפירא (מימין) על תבליט בכניסה לקמפוס גבעת רם באוניברסיטה העברית. כהוקרה על חזונו להקמת האוניברסיטה.
פליקס דה מנשה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1 באוגוסט 1865 אלכסנדריה, מצרים 
 פטירה:  20 ביולי 1943 (בגיל 77) 
 מדינה:  מצרים 
 
הברון פליקס דה מנשה (בצרפתית: Felix De Menasce;‏ 1 באוגוסט 1865 – 20 ביולי 1943) היה מנהיג בכיר בקהילה היהודית במצרים, דמות מרכזית בכלכלת מצרים ומהבולטים בפעילים הציונים מבין יהודי צפון אפריקה. נולד וחי כל ימיו באלכסנדריה, אך נסע תכופות, לתקופות שונות לבירות אירופה. אחד ממייצגי הציונות שדגלה ביזמה חופשית לא ממוסדת ושם דגש על תועלת כלכלית להתיישבות יהודית בארץ ישראל.
משפחת דה מנשה

אבי המשפחה היה יעקב קטאווי, שאבותיו הגיעו לקהיר מחברון. נכדו, בן בתו שמחה, יעקב לוי מנשה (1809–1882) (סבו של פליקס) עבר מקהיר לאלכסנדריה בשנת 1854, לאחר שהקיסר האוסטרו-הונגרי פרנץ יוזף העניק חסות ליהודיה. בראשית דרכו היה בנקאי פרטי ובהמשך היה הראשון שהקים בעיר רשת מסחרית ענפה שסחרה עם מרכז אירופה (בשם J. L. Menasce et Fils לאמור "י.ל. מנשה ובניו"). שותפיו העסקיים העיקריים היו בני משפחות האצולה היהודית של מצרים: מוצרי (אבותיו של אלברט מוצרי ומכבי מוצרי-מני), רולו, סוארס, קטאווי, אגיון ופיצ'וטו. במהלך החגיגות לפתיחת תעלת סואץ (1869) שכנע את הקיסר פרנץ יוזף שמקור משפחתו ממרכז אירופה ובשנת 1873 העניק לו הקיסר תואר של ברון הונגרי.
המשפחה ביססה את מעמדה בעיר והפכה לאחת המשפחות העשירות ביותר בה. ב-1907 הקימו חברה עסקית, יחד עם משקיעים אנגלים במסגרת שותפות זו הקימו שכונת מגורים (בשם "שכונת מנשה"), בתי ספר, בית חולים (בראשות בכור דה מנשה), ניהלו חברות למסחר ואף שלטו בבנק הלאומי המצרי. באלכסנדריה קיימת עד היום שדרה בשם Rue Menasce על שם המשפחה. המשפחה, יחד עם משפחות אחרות של שותפיה, שלטה במוסדות הקהילה היהודית וניהלה רבים מנכסי הקהילה, בין היתר בית הכנסת "היכל מנשה". יעקב לוי דה מנשה השקיע גם מחוץ למצרים, באוסטריה, אנגליה ופריז.
אחיו של יעקב לוי, אדמונד, הצטרף ב-1897 למסעו של מועדון החברים היהודי-בריטי האקסקלוסיבי, "המכבים הקדמונים", בראשות ישראל זנגוויל והרברט בנטוויץ' (אביהם של תלמה ילין, נורמן ויוסף בנטוויץ'). יחד עמם יצא למסע "עלייה לרגל למקומות הקדושים בארץ ישראל".
לברון יעקב לוי דה מנשה (ואסתר לבית נג'ארי, אשתו) נולדו הבנים מואיז, יוסף, אליהו ובכור-לוי והבנות מרגריט, ג'מילה ורוזה. עם התבגרותם השתלבו בעסקי המשפחה. מואיז ניהל את עסקי המשפחה במרסיי, יוסף בליברפול, אליהו בלונדון ומנצ'סטר. בכור נשאר לנהל את עסקי המשפחה בקהיר ואלכסנדריה.
בכור (1830–1885) נשא לאשה את שמחה-אלגרה לבית קטאווי והיה אביהם של יעקב (ז'ק), אלברט (או אלפרד), אליהו, אסתר ופליקס. יעקב פנה למסחר סוכר וכותנה וכיהן כנשיא קהילת יהודי אלכסנדריה במשך למעלה מ-25 שנה (1889–1914), אלברט השתלב בעסקי המלונאות ופליקס המשיך את עסקי הבנקאות והנדל"ן.
חייו האישיים

פליקס למד בווינה ובלונדון, שם ניהל זמן מה את עסקי המשפחה לפני שחזר לאלכסנדריה.
ב-30 בדצמבר 1889 נשא פליקס לאישה את סלין אסתר (1870–1900 Céline, Esther De Menasce), בת דודו, יוסף, שניהל את עסקי המשפחה באנגליה. היא הייתה נערה צעירה (בת 19 בנישואיה) ילידת ליברפול וילדה לו את בנו הבכור ג'ורג'. היא נפטרה בעת שהות המשפחה בצרפת והיא בת 29 בלבד.
ב-17 באוקטובר 1903 נשא בז'נבה את אשתו השנייה והדומיננטית רוזה לבית בוסטוס (1875–1949 Rose Claudia, Rosette Larriba de Bustos), ילידת פריז. היא ילדה לו את בנותיו קלייר ודניס ואת בנו, ז'אן דה מנשה.
בין השנים 1926–1932 כיהן פליקס כנשיא הקהילה היהודית של אלכסנדריה. ובכך המשיך את עשרים וחמש השנים בהן כיהן בכהונה זו אחיו יעקב (עם הפסקה של 12 שנים) עד כי נאמר שהקהילה היהודית באלכסנדריה היא נכס פרטי של משפחת מנשה. נשיאות הקהילה מינתה את הרב הראשי של יהודי אלכסנדריה ופקידים שונים במנגנון הקהילה, כך שפליקס דה מנשה ריכז בידיו כח רב.
בשנת 1936, עקב המרד הערבי הגדול חדל דה מנשה להשקיע בארץ ישראל. הוא המשיך לארח נציגים של ההנהגה הציונית במצרים אך בשנת 1938 חלה ופסק לתפקד. בנו, ג'ורג' מיעט לפעול בארץ ישראל, אך תרם להקמת תיאטרון הבימה והאוניברסיטה העברית. בן אחר, ז'אן, התנצר (בשעה שהיה מזכיר המשרד הציוני בז'נבה). נכדתו, מרי-לואיז (רחל), נישאה לימים למכבי מוצרי. הפעילות הכלכלית של בני המשפחה במצרים הסתיימה ב-1948 ואחרוני בניה עזבו את מצרים ב-1956.
קשריו הראשונים עם הציונות

עד מלחמת העולם הראשונה התנהלו עסקיו של דה מנשה בעיקר במצרים ובאירופה והוא לא הראה כל זיקה לנושא הציוני. אולם בשנת 1914 קלט פליטים יהודים שנמלטו מארץ ישראל. בתי הספר של הקהילה קלטו מילדי הגולים והמשפחות המבוססות קלטו משפחות יהודיות.
בדרך זו נפגש פליקס דה מנשה עם אהרון אהרונסון שנע בין ארץ ישראל ומצרים וכן עם חיים ויצמן ואיתמר בן-אב"י. אהרונסון, במכתב שכתב לאורד וינגייט ב-23 באוגוסט 1917 מזכיר בחיבה את האירוח של משפחת דה מנשה אך מגנה את הסלידה שלהם מהציונות המדינית בעלת הזיקה הסוציאליסטית.
עם תום המלחמה יזמו חיים ויצמן ו"הפדרציה של ציוני מצרים", שבראשה עמד ז'ק מוצרי, ידידו של דה מנשה, טקס הזדהות של יהודי מצרים עם יהודי ארץ ישראל לרגל מתן הצהרת בלפור. אולם פליקס דה מנשה עצמו לא היה שותף להתארגנות זו אלא יזם במקביל את הקמת ה"ועדה למען ארץ ישראל" כארגון לתמיכה כלכלית במתיישבים היהודים בארץ ישראל.
קשריו עם חיים ויצמן

בשנות ה-20 של המאה ה-20 התהדקו קשריו האישיים של דה מנשה עם ויצמן, שנהג להתארח בבית משפחת דה מנשה בנסיעותיו התכופות מארץ ישראל לאירופה, אשר עברו כולן דרך אלכסנדריה. כמו כן אירח דה מנשה נדבנים יהודים ואנשי עסקים שויצמן ביקש כי יבקרו בארץ ישראל (למשל פליקס ורבורג, אחד ממנהיגי הקהילה היהודית בארצות הברית ומייסד ארגון הג'וינט). בספטמבר 1921 ייצגו פליקס ויעקב דה מנשה את הפדרציה הציונית של יהודי מצרים במסגרת דיוני הקונגרס הציוני ה-12 בקרלסבאד.
באותה שנה הזמין ויצמן את דה מנשה להשתתף בוועידת קהיר (1921), בראשות וינסטון צ'רצ'יל, שדנה בהפרדת ארץ ישראל מעבר הירדן. כמו כן יזם סדרת פגישות בין בכירים בהסתדרות הציונית כנחום סוקולוב וחיים מרגליות קלווריסקי עם ראשי המנהיגות הערבית וראשי השלטון הבריטי, באווירה בלתי רשמית תחת חסותו של דה מנשה. ויצמן סבר כי השתייכותו של דה מנשה לאצולת יהודי ספרד וכישוריו לשאת ולתת בערבית, אנגלית וצרפתית יסייעו לו לשכנע את המנהיגות הערבית לקבל את רעיון הבית הלאומי ליהודים בארץ ישראל.
הדיונים המדיניים הללו לא הניבו פרי ויחסי ויצמן ודה מנשה הצטננו. עם זאת, בספטמבר 1928 חזר ויצמן ופנה אל דה מנשה בהצעה עסקית לרכוש את הכותל המערבי ואת הקרקע הסמוכה אליו, ואף דיווח להנהלה הציונית כי:
הברון מנשה מעורב ברעיון ומכיר היטב את הבעיות הכרוכות ברכישתן של אדמות הווקף. הוא הצליח לרכוש את אמונם של המנהיגים המוסלמים בירושלים, ורק לאחרונה הבטיח לי שיגיע לארץ ישראל לכל קריאה שלי, כדי לעזור בעניין זה.
אף על פי שוויצמן ביקש במוצהר לקדם עניינים מדיניים, הוא ביקש גם לעניין את משפחות יהודי מצרים העשירות בהשקעות כלכליות בארץ ישראל וניסה לשכנע יזמים לבקר בארץ ישראל ולהשקיע בה.
השקעות כלכליות ויזמות בארץ ישראל

קשריו של דה מנשה עם משפחת אהרונסון, שהחלו באירוח גולים במלחמת העולם הראשונה, התהדקו על רקע שותפות עסקית. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הקימו אלכסנדר אהרונסון, איתמר בן אב"י ועובד בן עמי את הסתדרות האיכרים בני בנימין. הם שכנעו את דה מנשה להיכנס עמם לשותפות בבנק בני בנימין ובחברת "הנוטע". אלו היו ההשקעות הראשונות של דה מנשה בארץ ישראל. שיטת ההשקעה של דה מנשה בארץ ישראל הייתה זהה לשיטתו בעסקאות נדל"ן בכל מקום אחר. לאמור, השקעה ביחד עם יזם מקומי ברכישת שטח אדמה, חלוקתו לחלקות ומכירתן ברווח למתיישבים פרטיים לצורכי מגורים או חקלאות. על האדמות שנרכשו בסיועו הוקמו, בין השאר, היישובים כפר אהרון, הרצליה, אבן יהודה, צור משה ונתניה. בזכות קשריו של דה מנשה עם יהודי ארצות הברית נוצר קשר עם נתן שטראוס, אחד ממגייסי הכספים הגדולים של יהדות ארצות הברית, שהעיר נתניה קרויה על שמו.
לאחר שראה ברכה בעמלו הרחיב דה מנשה את קשריו העסקיים בישראל. נוסף על קשריו העסקיים עם חברת "בני בנימין" רכש דה מנשה אדמות גם בתל אביב וסייע לראשי העיר תל אביב דוד בלוך ומאיר דיזנגוף בהגשמת תוכניותיהם להקים בתל אביב "בתי מרפא ומרגוע". כמו כן רכש עם משה ליטוינסקי ואחיו אמיל את האדמות עליהן קמה המושבה תל ליטווינסקי (תל השומר) וקרקעות רבות בסביבות רמת גן.
החל משנת 1933, הכניס פליקס לניהול עסקיו בארץ ישראל את בנו ג'ורג' (1891–1967). באותה תקופה שיתף פעולה עם חברת גן חיים לרכישת פרדסים בסביבת פתח תקווה. על אחד מפרדסים אלה הוקמה קריית מטלון כשכונת גנים למתיישבים עצמאיים, זאת לאחר שדה מנשה סירב לבקשתו של ארתור רופין שימכור לו את הפרדס עבור שיכון יהודי גרמניה. פרשה זו מדגימה את אופי הפעולה של דה מנשה בארץ ישראל שהונע ממניעים כלכליים שהעדיפו, בנוסף לשיקולי רווח, סיוע ליזמות פרטית על פני סיוע למוסדות ההסתדרות הציונית. הצטרפה לכך נטייתם של יהודי מצרים שלא להתבלט בפעילות ציונית גלויה ופומבית על רקע העוינות שהחלה להיווצר בסביבתם לאחר עליית היטלר לשלטון והזיקה שהייתה לחלק ממנהיגי הציבור במצרים לתנועה הנאצית.
בנוסף לפעילות רכישת הקרקעות בשרון רכשו פליקס ואלברט דה מנשה מניות של מלונות. הידועים ביניהם הם מלון "פנורמה" בכרמל מרכזי בחיפה ומלון המלך דוד בירושלים שהוקם על ידי ידידו ושותף המשפחה, ז'ק מוצרי.
בשנת 1936 רכש דה מנשה פרדס על שטח 218 דונם מצפון מערב לכפר סבא, סמוך לפרדסי גן חיים. על אדמות אלה תכנן להקים את ביתו ועד שבנה אותו נטע בו גן גדול, הקרוי גן מנשה. הבית לא הוקם מעולם אך הגן הפך לאחד הגנים הפרטיים הגדולים והמרשימים ביותר בארץ.
הנצחה

פליקס דה מנשה כמעט ואינו מונצח בישראל. פרט לשם רחוב קטן בקריית מטלון בפתח תקווה וגן מנשה בכפר סבא הקרוי על שמו (להלכה, אך ללא ציון במפות וללא שלט בשערו), אין לו זכר. החוקרת עירית עמית כהן עומדת על סוגיית אי-ההנצחה ותולה אותה במספר גורמים:
יהדות אשכנז ככלל נטרה טינה לעשירי יהודי המזרח על כך שלא סייעו לפליטי השואה ולכן נטתה לצמצם את חשיבותם בציונות בכלל ובהתיישבות בארץ ישראל בפרט
פליקס דה מנשה פעל כיזם בודד ועל בסיס עצמאי והיה מתנגד חריף להתארגנות הסוציאליסטית. ראשי המדינה בראשיתה באו משורות הציונות הסוציאליסטית ולא ראו בעין יפה את ההתיישבות הפרטית
חברת "בני בנימין" וחברת "הנוטע" פשטו את הרגל בשנת 1936 ועד קום המדינה הטשטש רישומם כבעלי תפקיד בגאולת הקרקעות בשרון
לדברי עופר רגב חוסר ההנצחה נעוץ בכך שדה מנשה לא עסק בהאדרת שמו, גם יורשיו נמנעו מכך, ולראיה, נכדתו רחל מכבי הסתירה עד אחרון ימיה כל קשר למשפחה שלא הייתה ציונית די הצורך בעיניה.
הנצחה > בתרבות ובספרות

משה שמיר מתאר בספרו "עד הסוף" את תלאות הגולים מתל אביב באלכסנדריה בתקופת מלחמת העולם הראשונה. במסגרת זו הוא מתאר בהרחבה את הווילות, הגנים והגינונים של משפחת דה מנשה שאירחה חלק מן הגולים. (ראו למשל בעמודים 335–336).
בני ציפר טוען שמספר דמויות מרכזיות בספריו של לורנס דארל, "הרביעייה האלכסנדרונית" מבוססים על בני משפחת דה מנשה. במיוחד אמורים הדברים לגבי הפאם פאטאל, ז'וסטין, שהיא כביכול בת דמותה של רוזה, אשתו של פליקס. דארל אף נשא לאשה את קלוד וינסנדון, נכדתו של פליקס, בתה של בִתו קלייר.
לקריאה נוספת

עירית עמית כהן, החידה מאחורי הברושים, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2006.
יעקב שקולניק, 101 עצים מופלאים בישראל, הוצאת עם עובד, 2008.
Maurice Mizrahi. The Role of Jews in Economic Development. In Shimon Shamir (Ed.), The Jews of Egypt: A Mediterranean Society in Modern Times. Boulder, CO: Westview, 1987.
Gudrun Kramer, The Jews in Modern Egypt, 1914-1952, I.B.Tauris, 1989. ISBN 9781850431008
הערות שוליים

↑
Gudrun Kramer, The Jews in Modern Egypt, 1914-1952, 1989 עמוד 76 מציינת 1807–1887 אך אילנות היוחסין מציינים שנים אלו.
↑  לסקר, ארץ ישראל ומדינת ישראל בתודעת העילית היהודית במצרים במאה העשרים, בתוך: זאב הרווי, גלית חזן-רוקם, חיים סעדון וצבי שילוח (עורכים), ציון וציונות בקרב יהודי ספרד והמזרח, ירושלים תשס"ב, עמודים 443–458.
↑  טיגנור, יהדות מצרים - המתחים בקהילה והציונות, פעמים 16, (תשמ"ג), עמודים 89–105.
↑  המסע זכה לתיאור יומיומי כמעט מעל דפי הג'ואיש כרוניקל, מה-30 באפריל ועד 18 ביוני 1897
↑  דף המוקדש למשפחת דה מנשה בגיליון LOS MUEST "קול עדות הספרדים" מ-16 בספטמבר 1994.
1 2  דף מאילן היוחסין
↑  Gudrun Kramer, The Jews in Modern Egypt, 1914-1952,1989 עמוד 77.
↑  Menasce, Pierre Jean de
↑  למשל במכתבו ביום 15 בנובמבר 1923 ללטס, אצל עירית עמית-כהן, ‏בין מערב למזרח: הברון פליקס דה מנשה – עסקן, יזם וציוני, קתדרה 114, דצמבר 2004, עמ' 82, הערה 39.
↑  אצל עירית עמית-כהן, ‏בין מערב למזרח: הברון פליקס דה מנשה – עסקן, יזם וציוני, קתדרה 114, דצמבר 2004, עמ' 92.
↑  דן אלדר, תגובת היהודים בארצות המזרח על המדיניות האנטישמית בגרמניה
↑  בני ציפר, העיר והנוסטלגיה, באתר הארץ, 22 בספטמבר 2007
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011344942505171  VIAF: 940165709965049380001   WorldCat (עם VIAF): 940165709965049380001 
אבי השושלת, יעקב לוי דה מנשה (1809–1882).
שדרת הברושים בגן מנשה