stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ארס פואטיקה
ארס פואטיקה באמנות פלסטית

יש שטוענים שכל דיוקן עצמי באמנות פלסטית הוא יצירה ארס פואטית. הטענה היא שהאמן מצייר או מפסל את האמן שבו ולא סתם את תווי פניו, ושמרכז הציור הוא באמנות. מנגד יש שטוענים שצריכה להיות התייחסות ברורה לאמנותו של האמן כדי שהיצירה תחשב ארס פואטית. בכל אופן ישנן יצירות ארס פואטיות ברורות בהן מופיעה יצירה אחרת של האמן ברקע, או שהיצירה מתארת אמן או כלי לאמנות.
דוגמה מובהקת לארס פואטיקה היא הציור של פיקאסו "הגיטריסט הזקן", כמו כן לפיקאסו הייתה תקופה בה צייר אך ורק עפרונות וכלי כתיבה בצורות שונות ובמקומות שונים.
חיים לזר-ליטאי

| --- | --- |

חיים לזר (קיץ 1960) תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  31 במאי 1914 
 פטירה:  31 באוגוסט 1997 (בגיל 83) 
 מדינה:  ישראל 
 
חיים לזר-ליטאי (31 במאי 1914 – 31 באוגוסט 1997) היה פרטיזן ביערות ליטא במלחמת העולם השנייה, איש בית"ר, היסטוריון וסופר ישראלי.
חייו

לזר-ליטאי נולד בשנת 1914 בשם חיים לזר בפוניבז' שבליטא, בן לבתיה (לבית יפה) ואליהו לזר. הוא למד בישיבת פוניבז', והצטרף לבית"ר כילד בן עשר, בעקבות נאום של זאב ז'בוטינסקי. עד 1940 היה מפקד מעו"ז בית"ר בפוניבז'. בתחילת מלחמת העולם השנייה למד בווילנה, ונכלא בגטו וילנה עם הקמתו.
לזר הצטרף אל ארגון הפרטיזנים המאוחד (פ.פ.או, FPO) כאיש בית"ר, לצדו של יוסף גלזמן. הוא יצא מן הגטו ביולי 1943 בקבוצה של 35 לוחמים. בדרכם ליערות נתקלו במארב גרמני, ורק 13 מהם שרדו את הקרב. לזר לחם כפרטיזן וכמפקד מחלקה ביערות רודניקי ויערות נארוץ'. באפריל 1944 נפצע כשחימש מוקש שנועד לפגוע ברכבת נשק גרמנית, וידו הימנית נקטעה. בתקופה זו הכיר את חיה לבית שפירא, ונישא לה ב-1944.
לאחר המלחמה עבר לפולין, שם היה חבר בוועדה העליונה לארגון הבריחה. בהמשך עבר לאיטליה, שם היה נציב בית"ר וחבר המרכז והנשיאות של ארגון הפליטים. ב-1946 נבחר כציר לקונגרס הציוני ה-22.
במרץ 1947 עלה לארץ ישראל עם אשתו, שהייתה בחודש התשיעי להריונה. אחרי עלייתו השתמש בשם העט "ח. ליטאי" ובהמשך שינה את שמו לחיים לזר-ליטאי.
לזר-ליטאי היה מנהל מרכז קופת חולים לאומית. הוא השתתף במאבקים נגד הסכם השילומים ונגד כינון יחסים דיפלומטיים עם גרמניה. היה חבר בהנהלת יד ושם ופעל בארגוני הפרטיזנים ונכי המלחמה, בתנועת החרות ובמסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי. לזר היה חבר פעיל בארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים ושימש כנציגו הראשון במועצת יד ושם.
בשנות ה-70 הקים לזר-ליטאי את מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים במצודת זאב בתל אביב. הוא ערך 83 חוברות שהוצאו על ידי המוזיאון.
לזר-ליטאי נפטר בתל אביב ב-1997.
חייו > משפחתו של לזר

אמו של לזר-ליטאי נפטרה בילדותו. ארבעה מאחיו ואחיותיו עלו לארץ-ישראל לפני השואה. אביו ואחותו שרה נספו בשואה. אחותו עדה נכלאה במחנות ריכוז ושרדה. רעייתו חיה לזר אף הייתה פרטיזנית ועסקה אף היא רבות בחקר ותיעוד השואה.
לחיים וחיה לזר-ליטאי שני ילדים וארבעה נכדים. המזרחנית שרה אוסצקי-לזר היא בתם. נכדתם, דניאלה אוסצקי-שטרן, היא מנהלת ארכיון מורשת לחקר והוראת השואה.
יצירתו

לזר-ליטאי עסק במחקר והנצחה, ונאבק בהשכחת פועלם של אנשי בית"ר בשואה ואחריה. בתו, שרה אוסצקי-לזר, כתבה כי פעל מתוך תחושת שליחות היסטורית, וכי ניסה ללא הצלחה לקבל מתנועת החירות סיוע למחקריו. כבר בינואר 1948 פרסם, בעיתון המשקיף, כתבות ראשונות על קורותיו בשנות השואה. מחקריו עוסקים בחלקם של אנשי בית"ר בהתנגדות בזמן השואה, בהעפלה, ובמאבק לעצמאות.
ספרו הראשון, חורבן ומרד (1950) הוא ספר אישי אוטוביוגרפי העוסק בארגון הפרטיזנים המאוחד בגטו וילנה ובלחימתו של המחבר כפרטיזן.
בשנת תשי"ח-1958 זכה לזר-ליטאי בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על ספרו אף-על-פי - ספר עלייה ב'.
לזר-ליטאי טען ב-1948 כי חלקו של הארגון הצבאי היהודי (זז"וו – ZZW) במרד גטו ורשה הושכח במכוון, מסיבות פוליטיות, כבר בעצרת הזיכרון הראשונה למרד שהתקיימה בלובלין באפריל 1945. ספרו מצדה של ורשה, שפורסם ב-1963, מתאר, לפי עדויות ומקורות כתובים, את תפקידו המרכזי של הארגון הבית"רי.
ספרו האחרון, בית"ר בשארית הפליטה, הופיע ב-1997, סמוך לפטירתו. הספר עוסק בפועלם של שרידי חברי בית"ר בארגון "הבריחה" וההעפלה.
ספריו

חורבן ומרד, תל אביב: משואות, ה'תש"י 1950. (מהדורה ב מורחבת: תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים; בית ז'בוטינסקי, ה'תשמ"ח 1988)
כיבוש יפו, תל אביב: שלח, ה'תשי"א. (הדפסה חוזרת: תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ה'תשמ"א 1981)
מבצר עכו, תל אביב: שלח, ה'תשי"ג. ("פרשת הגבורה שנרקמה בין החומות") (מהדורה ב: תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, ה'תשכ"ב 1962)
אף-על-פי: ספר עליה ב', תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, ה'תשי"ז, באתר "כותר". (מהדורה ב: ה'תשי"ט 1959, הדפסה נוספת: תל אביב: הוועד הציבורי לציון יובל עליית אף-על-פי, ה'תשמ"ח 1988) (זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר, ה'תשי"ח)
מצדה של ורשה: הארגון הצבאי היהודי במרד גיטו ורשה Z.Z.W., תל אביב: מכון ז'בוטינסקי, ה'תשכ"ג.(מהדורה ב: תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים לציון 40 שנה למרד גיטו ורשה, ה'תשמ"ג 1983) (בשנת 1966 הופיע בתרגום לאנגלית: Muranowska 7: The Warsaw Ghetto Rising)
חיה וחיים לזר (אספו וערכו), עדות מימי חורבן ומרד, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ה'תשל"ח.
פרקי בריחה, תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזאנים; בית ז'בוטינסקי, ה'תשמ"ו 1986.
בית"ר בשארית הפליטה: 1945–1948; עריכה והבאה לדפוס: חיה לזר, תל אביב: מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים; מכון ז'בוטינסקי בישראל, ה'תשנ"ז 1997.
ראו גם

ארגון הפרטיזנים המאוחד
ארגון חיילים ופרטיזנים נכי המלחמה בנאצים
יוסף גלזמן
איסר לובוצקי
אבא קובנר
יצחק ויטנברג
מכון ז'בוטינסקי
הערות שוליים

↑  שרה אוסצקי-לזר, איפה האמת - תגובות לרשימתו של דניאל בלטמן, באתר הארץ, 6 במאי 2009
↑  לדוגמה: מן הגיטו אל הפרטיזנים ביער, המשקיף, 2 בינואר 1948; הפרטיזנים היהודים ביער, המשקיף, 9 בינואר 1948.
↑  המערכה על גאולת האמת, חרות, 6 באוקטובר 1950; א. גיא, עין הקורא, חרות, 27 באוקטובר 1950; יהא דיון צבורי על המאורעות בגיטו וילנא, חרות, 30 באוקטובר 1950 (מתוך דברים במסיבת עיתונאים לכבוד הופעת הספר); ד"ר אליהו סגל, ספר הצער והאהבה, חרות, 8 בדצמבר 1950, המשך; י. הטמן, ההשמדה ומרד הגיטאות כנושא ספרותי: "חורבן ומרד של חיים לזר, חרות, 26 באפריל 1951.
↑  ח. לזר וד"ר י. שכטמן חתני פרס ז'בוטינסקי, חרות, 29 באוגוסט 1958; פרס ז'בוטינסקי הוענק אמש לח. לזר (ליטאי) וד"ר י. שכטמן, חרות, 4 בספטמבר 1958; מסקנות ועדת-השופטים לקבלת פרס ז'בוטינסקי, חרות, 5 בספטמבר 1958.
↑  אליהו גלעזר, צי היאוש והישע, חרות, 5 במאי 1957; ש"ס., בעין בוחנת | קריעת ימים: להופעת הספר "אף על פי" לח. לזר, חרות, 17 במאי 1957.
↑  ח. לאזאר, הארגון הצבאי הלאומי במרד גיטו ורשה, המשקיף, 23 באפריל 1948.
↑  י. א. ג., מעט לעט | אפיקים הזורמים למאגר אחד, מעריב, 24 במאי 1963.
↑  מנחם בגין, שחרור יפו, חרות, 15 באפריל 1952 (מתוך ההקדמה לספר). ש. אלידן, בעין בוחנת | למען ניצחון האמת, חרות, 27 ביולי 1951.
↑  ש. אלידן, בעין בוחנת | מבצר עכו, חרות, 23 בינואר 1953.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007275269805171  PLWABN: 9810588404805606  BnF: cb17031717n (data)  GND: 1131905296  ISNI: 0000 0000 6693 5694  LCCN: n83175635  NLA: 36511820  NTA: 190385243  VIAF: 94688978   WorldCat (עם VIAF): 94688978
Fleetwood Mac (אלבום, 1975)

Fleetwood Mac הוא אלבום האולפן העשירי של להקת הרוק הבריטית-אמריקאית פליטווד מק, שיצא ב-11 ביולי 1975 בארצות הברית וב-1 באוגוסט 1975 בבריטניה על ידי חברת רפרייז רקורדס. זהו האלבום השני של הלהקה שנקרא על שמה; הראשון הוא אלבום הבכורה שלה משנת 1968 Fleetwood Mac, שמכונה גם האלבום הלבן. זהו האלבום הראשון של ההרכב ה'מודרני' של פליטווד מק, עם לינדזי בקינגהאם כגיטריסט וסטיבי ניקס כסולנית, לאחר שבוב וולץ' עזב את הלהקה בסוף 1974. זהו גם האלבום האחרון של הלהקה שיצא בחברת ההוצאה לאור רפרייז עד אלבום ההופעה The Dance מ-1997; האלבומים הבאים של הלהקה יצאו על ידי חברת וורנר רקורדס, חברת האם של רפרייז.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד 200 בארצות הברית ב-4 בספטמבר 1976, 58 שבועות לאחר כניסתו למצעד, והוליד שלושה סינגלים שהגיעו לראשי המצעדים: "Over My Head","Rhiannon", ו-"Say You Love Me". הוא קיבל שבעה עיטורי פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) עבור מכירות של למעלה משבעה מיליון עותקים בארצות הברית, והגיע למקום ה-23 במצעד האלבומים הבריטי.  אלבום זה היה ההתחלה של רצף של אלבומים מצליחים מאוד עבור הלהקה, עם עוד חמישה אלבומים אחרי Fleetwood Mac שהגיעו למקום הראשון: Rumors (1977), Tusk (1979), Mirage (1982), Tango in the Night (1987), ו-Behind the Mask (1990).
רקע

ב-1974, פליטווד מק עברו מאנגליה לקליפורניה כדי לנהל טוב יותר את ענייני הלהקה, ושם הוקלט האלבום Heroes Are Hard to Find שלאחריו עזב בוב וולץ' את הלהקה, מה שסיים את ההרכב התשיעי שלה בשמונה שנים, כדי להקים את הלהקה Paris.
לפני עזיבתו של וולץ', מיק פליטווד נפגש עם המפיק קית' אולסן, שהשמיע לפליטווד אלבום שהוא הפיק לאחרונה בשם Buckingham Nicks. פליטווד התלהב מהאלבום, והחליט להעסיק גם את אולסן וגם את הגיטריסט, לינדזי בקינגהאם, שהתנה את בואו בקבלת בת זוגו באותה העת, סטיבי ניקס, אף על פי שהשניים היו קרובים להיפרד. פליטווד הסכים, וכך נוצר ההרכב המצליח ביותר של הלהקה, שהקליט את Fleetwood Mac תוך שלושה חודשים.
בקינגהאם וג'ון מקווי התנצחו רבות במהלך הקלטת האלבום על החלטות אומנותיות, ובעיקר על קטעי הבס באלבום. מקווי הזכיר לבקינגהאם שה'מק' בשם הלהקה הוא על שמו, ושהוא נגן הבס. בקינגהאם ציין עם זאת, שכריסטין הייתה יותר פתוחה לדעותיו האומנותיות.
רבים מהשירים ב-Fleetwood Mac נכתבו לפני שבקינגהאם וניקס הצטרפו ללהקה, אך "Rhiannon", "I'm So Afraid", "Monday Morning" ו-"Crystal" נכתבו ובוצעו על ידי הצמד לפני שהצטרפו ללהקה, והאחרון אף מוחזר מהאלבום שלהם.
קבלה וביקורת

Fleetwood Mac יצא לאור ב-11 ביולי 1975. האלבום זכה להצלחה מועטה לאחר צאתו, אך סיבוב ההופעות הגדול שערכה הלהקה שינה זאת – 15 חודשים לאחר יציאתו, Fleetwood Mac הגיע לראשי המצעדים בארצות הברית.
בשנת 2003, האלבום דורג במקום ה-182 ברשימת "500 האלבומים הגדולים של כל הזמנים" של מגזין רולינג סטון, ושמר על מקומו ברשימה מחודשת מ-2012.
האלבום נכנס במקום ה-183 למצעד בילבורד 200 בארצות הברית ב-2 באוגוסט 1975, והגיע בשיא למקום הראשון ב-4 בספטמבר 1976, 57 שבועות לאחר מכן. ב-11 בספטמבר 2018, האלבום זכה ל-7 עיטורי פלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) עבור מכירות של למעלה משבעה מיליון עותקים בארצות הברית.
בבריטניה, האלבום בתחילה לא נכנס למצעדים ונכנס במקום ה-49 למצעד האלבומים הבריטי ב-6 בנובמבר 1976, יותר משנה לאחר יציאת האלבום, והגיע לשיא במקום ה-23 שבוע לאחר מכן. ב-5 ביולי 1978, האלבום זכה לעיטור זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) עבור מכירות של למעלה מ-100,000 עותקים בבריטניה.
רשימת השמעה

| צד א'> מס' | צד א'> שם | צד א'> משך | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  | צד א'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Monday morning  | 2:48 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Warm Ways  | 3:54 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | Blue Letter  | 2:41 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Rhiannon  | 4:11 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | Over My Head  | 3:38 |  |  |  |  |  |  |  |
| 6. | Crystal  | 4:22 |  |  |  |  |  |  |  |
| צד ב'> מס' | צד ב'> שם | צד ב'> משך | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  | צד ב'>  |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 1. | Say You Love Me  | 4:11 |  |  |  |  |  |  |  |
| 2. | Landslide  | 3:19 |  |  |  |  |  |  |  |
| 3. | World Turning  | 4:25 |  |  |  |  |  |  |  |
| 4. | Sugar Daddy  | 4:10 |  |  |  |  |  |  |  |
| 5. | I'm So Afraid  | 4:22 |  |  |  |  |  |  |  |
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים שבועיים> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים שבועיים> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי | 3 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 | 1 |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד האלבומים הבריטי | 23 |
|  נורווגיה | VG-lista | 3 |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 4 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 2 |
|   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה> מדינה |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה> מצעד |   ‏‏‏  מצעדי סוף שנה> מיקום שיא |
| --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי (1976) | 14 |
|  אוסטרליה | מצעד האלבומים האוסטרלי (1977) | 12 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 (1976) | 2 |
|  ארצות הברית | בילבורד 200 (1977) | 10 |
|  קנדה | מצעד האלבומים הקנדי | 16 |
עיטורים

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | 4× פלטינה | 280,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | 7× פלטינה | 7,000,000 |
| הממלכה המאוחדת (BPI) | זהב | 100,000 |
| קנדה (Music Canada) | זהב | 100,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 7,480,000 |
ביבליוגרפיה

Strong, Martin C. (2003). The Great Rock Discography. Canongate. ISBN 1-84195-312-1.
Roberts, David (2006). British Hit Singles & Albums (19th ed.). London: Guinness World Records. ISBN 978-1-904994-10-7.
Fleetwood, Mick; Bozza, Anthony (2014). Play On: Now, Then & Fleetwood Mac. New York: Little, Brown And Company. ISBN 978-0-316-40342-9.
הערות שוליים

↑  "BPI".
↑  Gleason, Holly (29 במאי 2014). "The 20 Best Fleetwood Mac Songs of All Time". Paste. אורכב מ-המקור ב-15 במאי 2019. נבדק ב-30 במרץ 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Roberts 2006, p. 205.
↑  Strong 2003.
1 2 3 4  Serpick, Evan. "Fleetwood Mac Biography". Rolling Stone. נבדק ב-10 באפריל 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2 3 4 5 6  Williamson, Nigel (29 בינואר 2013). "Fleetwood Mac: 'Everybody was pretty weirded out' – the story of Rumours". Uncut. נבדק ב-10 באפריל 2015. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Honingmann, David (9 בינואר 2017). "The Life of a Song: Fleetwood Mac's the Chain". The Financial Times. ארכיון מ-10 בדצמבר 2022. נבדק ב-24 בפברואר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Fleetwood & Bozza 2014, pp. 164, 169.
↑  Giles, Jeff (11 ביולי 2015). "Revisiting Fleetwood Mac's 1975 Breakthrough Album". Ultimate Classic Rock. נבדק ב-28 בינואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "500 Greatest Albums of All Time > 182: Fleetwood Mac, 'Fleetwood Mac'". Rolling Stone. 1 בנובמבר 2003. נבדק ב-18 ביוני 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "500 Greatest Albums of All Time". Rolling Stone. 31 במאי 2012. נבדק ב-18 בספטמבר 2019. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Top LPs & Tapes" (PDF). Billboard. 87 (31): 64. 2 באוגוסט 1975. ISSN 0006-2510. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  "Official Albums Chart Top 60: 31 October 1976 – 06 November 1976". Official Charts Company. נבדק ב-4 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| פליטווד מק |
| --- | --- | --- |
| חברי הלהקה |  1967–1970: פיטר גרין • מיק פליטווד • ג'ון מקווי • ג'רמי ספנסר • דני קירוון    1970–1974: בוב וולש • כריסטין מקווי • דייב ווקר • בוב וסטון    1975–1987: סטיבי ניקס • לינדזי בקינגהאם • מיק פליטווד • ג'ון מקווי • כריסטין מקווי   1987 ואילך: ניל פין • מייק קמפבל     |  |
| אלבומי אולפן | Fleetwood Mac (1968) • ‏ Mr. Wonderful • ‏ Then Play On • ‏ Kiln House • ‏ Future Games • ‏ Bare Trees • ‏ Penguin • ‏ Mystery to Me • ‏ Heroes Are Hard to Find • ‏ Fleetwood Mac (1975) • ‏ Rumours • ‏ Tusk • ‏ Mirage • ‏ Tango in the Night • ‏ Behind the Mask • ‏ Time • ‏ Say You Will |  |
| אלבומי הופעה | Live • ‏ The Dance |  |
| אוספים | Greatest Hits • ‏ 25 Years – The Chain • ‏ The Very Best of Fleetwood Mac • ‏ 50 Years – Don’t Stop |  |
| סינגלים | Over My Head • ‏ Rhiannon • ‏ Landslide • ‏ Go Your Own Way • ‏ Dreams • ‏ Don't Stop • ‏ You Make Loving Fun • ‏ Songbird • ‏ The Chain • ‏ Never Going Back Again • ‏ Silver Springs • ‏ Tusk • ‏ Sara • ‏ Hold Me • ‏ Gypsy • ‏ Big Love • ‏ Little Lies • ‏ Everywhere |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 6b5d9bf1-f496-34b5-9488-7df2533d6208
שוקולטין

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  מאפים וינאיים, לחמניה מתוקה 
 מוצא:  צרפת 
 מרכיבים עיקריים:  חמאה 
 
שוקולטין לפני האפייה
שוקולטין או לחמניית שוקולד או לחם שוקולד (בצרפתית: Pain au chocolat או Chocolatine), כאמור שוקולטין בחלק הדרום-מערבי של צרפת ובחלקים דוברי הצרפתית של קנדה, או koek au chocolat בבלגיה.
מאפיינים

השוקולטין הוא סוג של מאפה מגדנאות ממקור וינאי המורכב מחתיכה בצק בצורת קובייה של "בצק שמרים – בצק עלים", הדומה במרקם לבצק עלים. זהו מאפה, עם פיסת בצק מקופלת ועם חתיכה אחת או שתיים של שוקולד מריר בין הקפלים. לשוקולד יש בדרך כלל נגיסות קלה במרקם.
שוקולטין עשוי מאותם בצקי שכבות כמו קרואסון. לעיתים קרובות הם נמכרים עדיין חמים או רותחים ממש מהתנור, הם נמכרים בדרך כלל לצד קרואסונים במאפיות ובמרכולים צרפתיים.
השם

בצרפת, שם ה-pain au chocolat משתנה לפי אזור:
באו-דה-פראנס ובאלזס, המילים petit pain au chocolat או petit pain בשימוש.
במרכז צרפת, בדרום צרפת ובפריז, pain au chocolat בשימוש.
בדרום מערב צרפת (אקיטן החדשה, אוקסיטניה) ובקנדה, המילה chocolatine בשימוש.
בבלגיה, המילים koek au chocolat משמשים גם. הם נמכרים לרוב באריזות בסופרמרקטים ובחנויות נוחות, או עשויים טריים בקונדיטוריות.
במרוקו, לבנון, תוניסיה, אלג'יריה, הולנד, בלגיה, נורווגיה, אירלנד, דנמרק, שוודיה ובריטניה, הם נמכרים ברוב המאפיות, הסופרמרקטים ובתי הקפה.
בגרמניה, הם נמכרים בתדירות נמוכה יותר מאשר קרואסוני שוקולד, אך שניהם מכונים Schokoladencroissant
בארצות הברית ולפעמים בקנדה האנגלית, הם ידועים בדרך כלל כ-"pain au chocolat" או "קרואסוני שוקולד".
בהולנד, הם נמכרים ברוב בתי הקפה, הסופרמרקטים והמאפיות ומוכרים בדרך כלל כ-chocoladebroodje.
באזור פלנדריה של בלגיה, הם נמכרים ברוב המאפיות, ומכונה chocoladekoek או chocoladebroodje.
בפורטוגל ובספרד, הם נמכרים במאפיות ובסופרמרקטים בשם napolitanas (כלומר, "נפוליטנים").
במקסיקו, הם נמצאים לרוב במאפיות ובסופרמרקטים, וידועים בתור שוקולטינים.
באל סלוודור ובברזיל, הם מכונים croissant de chocolate.
באוסטרליה ובניו זילנד, הם מכונים בדרך כלל "קרואסוני שוקולד", ונמכרים אפויים טריים ברוב המאפיות והסופרמרקטים.
בקולומביה, הם מכונים בדרך כלל "Cruasan de Chocolate", והם ידועים בתור המענגים מכולם.
בישראל הם נמכרים במאפיות מרכולים ובבתי קפה תחת שמות שונים.
מקורות והיסטוריה

האגדה מספרת שמארי אנטואנט הציגה את הקרואסון לצרפת, אבל קרואסונים ושוקולדים הם המצאה מודרנית יחסית. המילה קרואסון, המתייחסת למאפה בצורת חצי ירח או "סהר", נכנסה למילון הצרפתי בשנת 1863. סוג המאפה, שנקרא בצרפתית viennoiserie, (בסגנון וינאי) הוצג בתחילת המאה ה-19, כאשר אוגוסט זאנג, קצין אוסטרי, וארנסט שוורצר, אריסטוקרט אוסטרי, הקימו מאפייה וינאית בפריז שהייתה הממוקמת ברחוב רישלייה 92.
במקור, קרואסונים ושוקולטינים יוצרו מבסיס בריוש, אך מאוחר יותר החליפו האופים הצרפתים את בצק הבריוש לבצק עלים (pâte feuilletée levée) וזה הפך למוצר המוכר כיום.
הערות שוליים

↑  Tuesday's Tasting - Trader Joe's Chocolate Croissants
↑  "History of the Croissant". 1-800-Bakery.com. 16 באפריל 2013. אורכב מ-המקור ב-8 ביולי 2016. נבדק ב-16 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "D'ou viennent les sacrosaints Croissants et Pains au Chocolat?" (בצרפתית). Club Doctissimo. נבדק ב-16 ביוני 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
זאב קליין

ערך זה עוסק בעיתונאי. אם התכוונתם לפסיכולוג, ראו .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 ביוני 1949 (בן 75)
 מדינה:  ישראל
 עיסוק:  עיתונאי, תחקירן ועורך
 
זאב קליין (נולד ב-27 ביוני 1949) הוא עיתונאי, תחקירן ועורך ישראלי.
ביוגרפיה

זאב קליין נולד בלוד. למד בתיכון "גאולה" בתל אביב ואחר כך בתיכון מקיף יהוד. בוגר הסיטי קולג' של ניו יורק. בעל תואר שני מאוניברסיטת TUFTS בבוסטון.
קליין התגייס לצה"ל ב-1967 ושירת בחטיבה 7. במהלך שירותו, לחם במלחמת ההתשה בקרבות ברמת הגולן ובתעלת סואץ. במילואים לחם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
משנת 1979 היה תחקירן ראשי בכתיבת אנציקלופדיית "צה"ל בחילו". במסגרת זאת, היה שותף בכתיבת הכרכים "סיירות ומיעוטים", "חיל החימוש וחיל התחזוקה" וכן לכתיבת ערכים בסדרה.
שימש עוזר מחקר של העיתונאים זאב שיף ב"הארץ", יעקב ארז ב"מעריב" ואילן כפיר ב"מעריב".
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 החל לכתוב בשבעון הכלכלי "כספים" ובהמשך משנת 1990 החל לכתוב ביומון הכלכלי "גלובס". במקביל בשנות ה-80 של המאה ה-20 שימש כתב, בין השאר, בעיתונים "על המשמר" ו"דבר".
בשנת 1988 כתב וערך את הספר "המלחמה בטרור".
החל משנת 2008, משמש קליין ככתב לנושאים כלכליים של העיתון "ישראל היום". לתקופה מסוימת גם שימש גם ככתב בכנסת עבור העיתון.
הערות שוליים

↑  זאב קליין, באתר "ישראל היום"
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303796905171  ISNI: 0000 0000 6697 6031  LCCN: n2009005665  VIAF: 43787355   WorldCat (עם VIAF): 43787355
צבי נצר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  20 באפריל 1920 קובל, אוקראינה 
 פטירה:  13 בינואר 1993 (בגיל 72) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית הקברות מורשה 
 מעסיק:  המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים 
 
צבי נצר (משמאל) עם אנטק צוקרמן - 1946
צבי נצר במעבר קודובה (בין פולין וצ'כיה) במסגרת פעילותו בארגון הבריחה
צבי נצר (רביעי מימין) עם מנהיגי ארגון הבריחה בפולין
מנהיגי ארגון הבריחה בפולין. איסר בן צבי (יושב רביעי מימין), צבי נצר (יושב שישי מימין) - 1946
צבי נצר (20 באפריל 1920 - 13 בינואר 1993) היה מפעילי תנועת החלוץ הצעיר. איש המוסד לעלייה ב' ומראשי ארגון הבריחה שסייע ליהודים ממזרח אירופה לעלות ארצה. פעיל בארגון נתיב.
ביוגרפיה > נעוריו

צבי נצר נולד כצבי מלניצר בקובל שבפולין לאברהם מלניצר וחנה (לבית רוזמן). נצר היה הבכור מארבעה ילדים שנולדו לזוג (צבי, יעקב, אשר וחנה). האב אברהם עסק בכריתה וסחר בעצים וכן היה בעלים של מנסרה לעצי בנייה וריהוט וקיים בית אמיד. נצר למד בגימנסיה "תרבות" שבקובל. בזמן לימודיו הצטרף לתנועת דרור (במסגרת החלוץ הצעיר) ויצא למחנה מדריכים שם פגש ביצחק (אנטק) צוקרמן עם סיום לימודיו הלך בעקבות צוקרמן לחוות ההכשרה בגרוכוב שליד וורשה.
ביוגרפיה > תקופת המלחמה

ב-1939, עם פלישת הנאצים לפולין, היה צבי בין המארגנים של בריחת חברי החווה החקלאית בגרוכוב והוביל את קבוצת העוזבים הראשונה שכללה בעיקרה כ-70 מילדי גירוש זבונשין. הקבוצה עשתה דרכה מוורשה מזרחה לקובל ובהמשך לווילנה. בווילנה נשלח על ידי התנועה לנסות ליצור קשר עם חברים ברוסיה אך נתפס כשניסה לחצות את הגבול. צבי נשפט ונשלח למאסר. תחילה ישב בכלא בברנוביץ' ולאחר חצי שנה הועבר לכלא באורשה ומשם נשלח למחנה עבודה בוורקוטה שבסיביר. ב-1941 שוחרר על ידי השלטונות הרוסיים ונסע דרומה דרך בוכרה (אוזבקיסטן) ובאקו (אזרבייג'ן) עד לטהראן. שם עבד עם ילדי טהראן. בתקופת שהותו ברוסיה האסייתית עסק ביצירת קשר בין חברי תנועות הנוער הציוניות (דרור החלוץ, השומר הצעיר גורדוניה, נוח"ם) כך שהחברים יוכלו לדאוג זה לזה ולעזור זה לזה. ב-1943 הגיע לישראל והצטרף לקיבוץ אלונים ושם, בעזרת הכתובות שאסף בדרכו, היה בין היוזמים של מפעל משלוח חבילות מהארץ לחברים בברית המועצות דבר שסייע לרבים להינצל ממוות ברעב. בתום המלחמה התברר לו שרק אחיו יעקב שרד בעוד שהוריו, אחיו אשר ואחותו חנה נספו בשואה.
ביוגרפיה > ארגון הבריחה

ב-1945 גויס נצר על ידי שאול אביגור למוסד לעליה ב' ומונה לנהל (יחד עם יוחנן כהן ואיסר בן צבי) את תנועת "הבריחה" בפולין. לצורך התפקיד קיבל את השמות המחתרתיים "אלכסנדר" ו"פאן (אדון) חרקובסקי". תפקידיו העיקריים של נצר היו:
ראש "ועידת המזרח", שטיפלה בניצולים שחזרו לפולין מברית המועצות במסגרת הסכם הרפטריאציה בין פולין לבית ברית המועצות. התפקיד כלל גם את הסיוע בהברחתם של הניצולים מליטא ולטביה שהיו חסרי דרכון פולני.
אחריות על הכנת תיעוד מזויף וחותמות מזויפות.
ניהול הכספים הרבים ששימשו את הארגון.
לאחר פוגרום קיילצה ב-1946 התרככו השלטונות הפולנים ונצר הגיע להסכם עם גנרל רוסי בשם צ'רווינסקי (שהיה מפקד גבולות פולין) על יציאתם של יהודים מפולין לצ'כיה ומשם לחופי הים התיכון ולישראל בעזרת תנועת "הבריחה". ההסכם שנחתם ביולי 1946 היה תקף עד פברואר 1947 ואיפשר יציאת כ-70 אלף יהודים מרוסיה לפולין. ההסכם התבטל בלחצם של הבריטים שביקשו למנוע מיהודים להגיע ארצה.
ביוגרפיה > ארגון נתיב

ב-1957 קרא שאול אביגור בשנית לנצר לשירות המדינה. נצר נשלח שוב לפולין, הפעם כשליח של ארגון נתיב. תפקידו הרשמי היה נספח תרבות ומזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוורשה אך למעשה עסק בקשר עם יהודים שהגיעו מרוסיה לפולין במסגרת "הסכם הריפטריאציה" על מנת לשכנעם לא להשתקע בפולין אלא להמשיך ולעלות ארצה. עם סיום שליחותו חזר ארצה אך המשיך לעבוד ב"נתיב" ועמד בראש אגף "בר" שפעל לגיוס דעת הקהל במערב למען עליית יהודי ברית המועצות לישראל.
אגף "בר" פעל ממשרד במתחם הקריה בתל אביב שכונה "לשכת הקשר, משרד החוץ". תפקידו של אגף זה היה לנהל מאבק למען פתיחת השערים של מסך הברזל עבור יהודי ברית המועצות באמצעות שינוי דעת הקהל היהודי והלא יהודי במערב. פעילות זו נעשתה באמצעות שיתוף פעולה עם משפיעי דעת הקהל, אנשי תקשורת, אישי ציבור, פוליטיקאים וידוענים בעולם המערבי כולו כדי להציג, מצד אחד, את מצבם העגום של יהודי ברית-המועצות וכדי להפעיל, מצד שני, לחץ ציבורי על ממשלת ברית המועצות לאפשר את עליית היהודים מסיבות הומניטריות של איחוד משפחות. אנשי "בר", ובראשם נצר, הדגישו שישראל אינה מנהלת מלחמה נגד ברית המועצות אלא פועלת ממניעים הומניטריים יהודיים וכלל עולמיים. בין האישים שנתנו ידם למאבק היו ז'אן-פול סארטר, ברטראנד ראסל, אינגריד ברגמן וכן מדינאים אירופאים וסנטורים מארצות הברית.
מדיניות ארגון נתיב דגלה בהסתרת הפעילות להעלאת יהדות רוסיה לארץ אולם בשנות ה-70 קמה תנועת התנגדות למדיניות זו ובראשה יעקב קזאקוב ודב שפרלינג מצד העולים ויונה יהב ודוד קוליץ מצד התאחדות הסטודנטים הארצית. יהב ארגן הפגנות בקמפוסים וקזאקוב ושפרלינג השמיעו את מחאתם. נצר איים על יהב שיודח מתפקידו או יגויס למילואים ארוכים כדי שישתוק אולם הנושא הגיע לכנסת והח"כים גד יעקבי ושולמית אלוני הגישו שאילתות מביכות לממשלה וגולדה מאיר זימנה לשיחת הבהרה את יהב וחבריו. בעקבות השיחה הודח נצר מהנהלת נתיב ומדיניות הארגון השתנתה והצנזורה רוככה. בסופו של דבר גויס קזאקוב לארגון נתיב ואף עמד בראשו.
ביוגרפיה > משפחה

נצר נשא באלונים את חיה (לבית צוקרוביץ) אותה הכיר בחוות ההכשרה בגרוכוב. לזוג נולדו שני ילדים: מרים ויצחק. עם התחלת עבודתו במשרדי "נתיב" בתל אביב עזבה המשפחה את הקיבוץ ועברה למרכז הארץ.
נצר שינה את שמו ב-1948 ממלניצר לנצר. גם אחיו, יעקב, שעסק בתחום העלאת יהודי אירופה ארצה, שינה שמו לנצר.
לקריאה נוספת

צביקה דרור, בנתיבי הצלה, סיפור חייו של צבי נצר, 1988, הוצאת הקיבוץ המאוחד.