stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויומינג (BB-32)
היסטוריית שירות > תקופת בין המלחמות > 1931–1941

לאחר שחזרה לפילדלפיה ב-1 בינואר 1931, פורקה ויומינג באופן חלקי מנשקה. על פי תנאי הסכם הצי של לונדון שנחתם בשנה הקודמת, ויומינג הייתה אמורה להיות מפורזת. במהלך תהליך הפירוז, הבליטות נגד טורפדו שלה, שריון הצד ומחצית מתותחי הסוללה הראשיים שלה הוסרו. היא חזרה לשירות עד מאי, וב-29, היא לקחה צוות של צוערים מאנאפוליס לשייט אימונים לאירופה, שהחל ב-5 ביוני. בזמן שהייתה בדרך ב-15 ביוני, ויומינג חילצה את הצוללת O-12 המושבתת ולקחה אותה תחת גרירה לקווינסטאון, צפון אירלנד. בזמן שהותה באירופה, היא עצרה בקופנהגן, דנמרק, גרינוק, סקוטלנד, קדיס, ספרד וגיברלטר. הספינה חזרה להמפטון רודס ב-13 באוגוסט; בזמן השייט, ויומינג סווגה מחדש כ"AG-17", כדי לשקף את תפקידה החדש כספינת אימונים.
ויומינג בילתה את ארבע השנים הבאות בביצוע הפלגות הכשרה לצוערי המקצועות וצוערי NROTC ליעדים שונים, כולל נמלי אירופה, האיים הקריביים ומפרץ מקסיקו. ב-18 בינואר 1935, היא נשאה את הגדוד השני, רגימנט הנחתים הרביעי, מנורפוק לפוארטו ריקו לתרגילי תקיפה אמפיביים. ב-5 בינואר 1937, האונייה עזבה את נורפוק ויצאה לכיוון האוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה. היא השתתפה בתרגילי תקיפה אמפיביים יותר ובתרגילי ירי באי סן קלמנטה. ב-18 בפברואר, במהלך התרגילים, התפוצץ פגז רסס בקוטר 5 אינץ' תוך כדי העמסתו לתוך אחד התותחים שלה. בפיצוץ נהרגו שישה נחתים ו-11 נוספים נפצעו. ויומינג יצאה מיד לסן פדרו והעבירה את הנחתים הפצועים לספינת בית החולים Relief.
ב-3 במרץ עזבה ויומינג את לוס אנג'לס, בדרך לאוקיינוס האטלנטי. היא הגיעה לנורפוק ב-23 במרץ, שם שימשה כאוניית הדגל הזמנית של אדמירל משנה וילסון בראון, מפקד שייטת ההדרכה, בין 15 באפריל ל-3 ביוני. ב-4 ביוני, היא עזבה את הנמל כדי לערוך הפלגת רצון טוב לקיל, גרמניה, לשם הגיעה ב-21 ביוני. שם, היא ביקרה באדמירל גראף ספי. היא עזבה את גרמניה ב-29 ביוני, עצרה בטורביי, בריטניה, ופונשל, מדיירה, והגיעה לנורפוק ב-3 באוגוסט. ויומינג חידשה את תפקידיה בספינות האימון עבור יחידות עתודת הצי וצי הסוחר. היא חזרה למספנת הצי של נורפוק לצורך שיפוץ שנמשך מ-16 באוקטובר עד 14 בינואר 1938.
וויומינג ביצעה את שגרת האימונים האופיינית שלה באוקיינוס האטלנטי עד 1941. ההפלגות כללו סיור נוסף באירופה ב-1938; היא לקחה את הצוערים ללה האבר, צרפת, קופנהגן ופורטסמות'. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה בספטמבר 1939, ויומינג שובצה לכוח מילואים ימי באוקיינוס האטלנטי, לצד אוניות המערכה ניו יורק, ארקנסו וטקסס ונושאת המטוסים ריינג'ר. ויומינג הפכה לאוניית הדגל של אדמירל משנה רנדל ג'ייקובס, מפקד כוח הסיור ההדרכה ב-2 בינואר 1941. בנובמבר, ויומינג הפכה לספינת אימונים לתותחים. השיוט הראשון שלה בתפקיד חדש זה החל ב-25 בנובמבר; היא שייטה ליד שרטון פלאט'ס במפרץ מיין כאשר קיבלה הודעה על המתקפה היפנית על פרל הארבור ב-7 בדצמבר.
היסטוריית שירות > מלחמת העולם השנייה

לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ויומינג ביצעה את משימותיה הרגילות כספינת אימון תותחים עם פיקוד האימונים המבצעיים, הצי האטלנטי של ארצות הברית החל מפברואר 1942. היא פעלה בעיקר באזור מפרץ צ'ספיק, ותצפיות תכופות של האונייה המפליגה מסביב למפרץ זיכו אותה בכינוי "צ'ספיק ריידר". ויומינג הייתה עסוקה מאוד, והכשירה אלפי תותחנים נגד מטוסים על כלי נשק החל ממקלעים קלים .50 קליבר (12.7 מ"מ) עבור דרך תותחים בקליבר בינוני של 5 אינץ' עבור הצי האמריקאי המתרחב במהירות. בתחילת המלחמה, הצי שקל לזמן קצר להמיר את ויומינג בחזרה לתצורת אוניית המערכה שלה, אך החליט נגד התוכנית.
משימות אלו נמשכו לאורך שאר המלחמה. ויומינג עברה מודרניזציה במספנת הצי של נורפוק מ-12 בינואר עד 3 באפריל 1944; השחזור הסיר את האחרון מבין שלושת צריחי התותחים שלה בקוטר 12 אינץ', והחליף אותם בארבעה צריחי תותחים תאומים ושני צריחים סגורים בודדים עבור תותחי 5 אינץ'/38 קליבר. כמו כן הותקנו מכ"מים חדשים של בקרת אש; שינויים אלה אפשרו לוויומינג להכשיר תותחנים נגד מטוסים עם הציוד המודרני ביותר שישתמשו בו בזמן הלחימה עם הצי. היא חזרה לשירות במפרץ צ'ספיק עד 10 באפריל. במהלך המלחמה, ויומינג אימנה כ-35,000 תותחנים על שבעה סוגים שונים של תותחים: 5 אינץ', 3 אינץ', 1.1 אינץ', 40 מילימטר, 20 מילימטר, קליבר 0.50 וקליבר .30 (7.62 מ"מ). בשל השימוש הרב שלה כספינת אימונים לתותחנים, היא טענה להבחנה של ירי יותר תחמושת מכל ספינה אחרת בצי במהלך המלחמה.
ויומינג סיימה את משימות האימון בתותחנים שלה באזור צ'ספיק ב-30 ביוני 1945, כאשר עזבה את נורפוק למספנת הצי של ניו יורק, לצורך שינויים נוספים. העבודה הסתיימה עד 13 ביולי, ולאחר מכן היא עזבה למפרץ קאסקו. שם, היא הצטרפה לכוח משימה מורכב 69 (CTF 69), בפיקודו של תת-אדמירל ויליס א. לי. על ויומינג הוטלה המשימה לפתח טקטיקות כדי להפיל בצורה יעילה יותר את מטוס ההתאבדות הקמיקזה היפני. התותחנים ערכו תרגילי ירי ניסויים עם שרוולים נגררים, מטוסי מזל"ט ומטרות מבוקרות רדיו. ב-31 באוגוסט שונה שמו של CTF 69 לכוח הפיתוח המבצעי, צי ארצות הברית.
ויומינג המשיכה ביחידה זו עד סוף המלחמה, והחלה לשמש לבדיקת ציוד בקרת אש חדש. בקיץ 1946, הצוער ג'ימי קרטר, נשיא ארצות הברית לעתיד, עלה לסיפון כחלק מהצוות הסופי של אוניית המערכה הישנה. ב-11 ביולי 1947, ויומינג נכנסה לנורפוק והושבתה שם ב-1 באוגוסט. הצוות שלה הועבר לאוניית המערכה לשעבר מיסיסיפי (AG-128), ששירתה גם היא ביחידה לאימון ירי. ויומינג נמחקה מרשימות הצי ב-16 בספטמבר, והיא נמכרה לגריטה ב-30 באוקטובר. היא הגיעה ב-5 בדצמבר לניו יורק, שם היא פורקה על ידי Lipsett, Incorporated.
ויומינג מפליגה במעלה איסט ריבר ב-1912
פלגת אוניות המערכה ה-9 נכנסת לסקפה פלו
ויומינג עוברת את תעלת פנמה ב-26 ביולי 1919
ויומינג בלב ים במרץ 1930
ויומינג ב-1935, לאחר הפיכתה לספינת אימונים
ויומינג באפריל 1944
מקלע ShKAS

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מכונת ירייה
 תכנון:  בוריס שפיטאלני, אירינרך קומריצקי 
 מדינה מייצרת:  ברית המועצות ברית המועצות
 יצרן:  מטאליסט-סמרה, מפעל הנשק (טולה) 
 מעצב:  בוריס שפיטאלני, אירינרך קומריצקי 
 מלחמות:  מלחמת העולם השנייה מלחמת האזרחים בספרד מלחמת סין–יפן השנייה
 מדינות המשתמשות:  ברית המועצות ברית המועצות הרפובליקה הספרדית השנייה הרפובליקה הספרדית השנייה הרפובליקה הסינית הרפובליקה הסינית
 יחידות שיוצרו:  150,000
 מידע טכני
 קליבר:  7.62x54 מ"מ מזרחי
 תחמושת:  שרשיר תחמושת
 כוונות:  כוונת ברזל
 משקל ריק:  10.5 קילוגרם
 משקל מלא:  40 קילוגרם עם 650 קליעים
 קצב אש:  1,800 כדורים לדקה 3,000 כדורים לדקה (UltraShKAS)
 מהירות לוע:  775-825 מ'/שנייה
 
מקלע ShKAS ראשי תיבות של (Shpitalny Komaritski Aviatsionny Skorostrelny) ברוסית:(ШКАС - Шпитальный-Комарицкий Авиационный Скорострельный) (ספיטלני-קומארניצקי אש מהירה למטוס) הוא מקלע אשר שימש את חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה המקלע הומצא על ידי בוריס שפיטאלני ואירינרך קומריצקי, ונכנס לשירות בשנת 1934. ה-ShKAS היה המקלע אשר הותקן במרבית המטוסים של חיל האוויר הסובייטי במלחמת העולם השנייה ושימש בסיס לתותח ShVAK. ה-ShKAS הוא כלי נשק המופעל באמצעות גז.
הסכם ברטון-וודס

| --- | --- |

 מקום יצירה:  Bretton Woods 
 תאריך יצירה:  22 ביולי 1944 
 
מלון "מאונט וושינגטון" שבו נחתם ההסכם
הסכם ברטון-וודס (באנגלית Bretton-Woods) הוא הסכם סחר בינלאומי אשר קבע את שערי החליפין של מטבעות בין המדינות המפותחות. ההסכם נחתם במהלך ועידת פסגה כלכלית בינלאומית שנערכה ביולי 1944 בעיירה ברטון-וודס שבניו-המפשייר שבארצות הברית ומכאן שמו. ועידת ברטון-וודס נועדה להניח את היסודות לשיטה הפיננסית העולמית לאחר מלחמת העולם השנייה והשתתפו בה 44 מדינות. בין המדינות המשתתפות: ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, סין, ברזיל, מקסיקו ועוד. מנגנון שער החליפין שעליו הוסכם בוועידה נקרא "מערכת ברטון-וודס" (באנגלית "Bretton Woods system").
רקע היסטורי

שני גורמים פוליטיים עיקריים הביאו למערכת ברטון וודס: הניסיון המשותף של שתי מלחמות העולם, והתחושה שכישלון ההתמודדות עם הבעיות הכלכליות שנבעו במלחמה הראשונה הוביל לשנייה; וריכוז הכוח במספר קטן של מדינות.
רקע היסטורי > המשבר הכלכלי בין שתי מלחמות העולם

בין המעצמות היה חוסר תיאום בקביעת שערי החליפין בתקופה בין שתי מלחמות העולם, דבר שהחמיר את המתחים הפוליטיים. ניסיון זה הקל על ההחלטות שהתקבלו בוועידת ברטון וודס.
החוויה של מלחמת העולם הראשונה הייתה רעננה במוחם של פקידי הציבור שהובילו את הדיונים. המשתתפים בוועידת ברטון וודס קיוו להימנע מחזרה על חוזה ורסאי שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שיצר מספיק מתח כלכלי ופוליטי אשר הוביל למלחמת העולם השנייה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בריטניה חייבת לארצות הברית סכומים ניכרים, שבריטניה לא יכלה להחזיר כיוון שהשתמשה בכספים כדי לתמוך בבעלות בריתה כמו צרפת במלחמה; בעלות הברית לא יכלו להחזיר את הכספים לבריטניה, ולכן בריטניה לא יכלה להחזיר אותם לארצות הברית. הפתרון שנקבע בחוזה ורסאי על ידי הצרפתים, הבריטים והאמריקאים היה חיוב גרמניה בחובות שנצברו. אם הדרישות כלפי גרמניה היו לא מציאותיות, הרי שזה לא היה מציאותי לצרפת להחזיר לבריטניה, ובריטניה להחזיר לארצות הברית. לפיכך, "נכסים" רבים במאזן הבנקים בעולם היו למעשה חובות אבודים, שהגיעו לשיאם במשבר הבנקאות ב-1931. ההתעקשות הבלתי מתפשרת של מדינות הנושות לפירעון חובות המלחמה ומתן פיצויים לבעלות הברית, בשילוב עם נטייה לבידוד, הביאה לפירוק המערכת הפיננסית הבינלאומית ולמיתון כלכלי עולמי. בעקבות המלחמה יישמו מספר מדינות מדיניות של פיחות מטבעותיהן בעקבות המשבר בניסיון להגדיל את תחרותיותן בשוק (כלומר, העלאת היצוא והורדת היבוא).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 גברו הזרמים הבינלאומיים של הון פיננסי ספקולטיבי, דבר שהוביל למצבי קיצון במאזן התשלומים במדינות אירופה ובארצות הברית (כלומר עליות וירידות מהירות במאזן). בשנות ה-30 של המאה ה-20, היו מוגבלים השווקים העולמיים בהיקפם בגלל המחסומים וההגבלות על היקף הסחר וההשקעה הבינלאומי. חסמים שהושמו ללא תכנון או מדיניות ברורה, מונעים מלאומניות ונכפו ללא הסכמה בין מדינות. המדיניות הלאומנית ולעיתים קרובות האוטרקית והפרוטקציוניסטית שהופיעה במהלך המחצית הראשונה של העשור אצל מדינות רבות, עבדה באופן לא עקבי ולא הביאה לקידום החלפת יבוא בייצור מקומי, או להגברת היצוא הלאומי. הבנקאים המרכזיים ניסו לנהל את המצב על ידי מפגש זה עם זה, אך הבנתם את המצב כמו גם קשיים בתקשורת בינלאומית, הפריעו לכך. הלקח היה שפעולות בהובלת בנקאים מרכזיים לא מספיקות ויש צורך במערכת בינלאומית מוסכמת.
בריטניה בשנות ה-30 של המאה ה-20 קיימה גוש סחר עם מדינות האימפריה הבריטית המכונה "גוש השטרלינג". אם בריטניה ייבאה יותר ממה שייצאה למדינות כמו דרום אפריקה, מקבלי תשלום בשטרלינג דרום אפריקאים נטו להפקיד אותם בבנקים בלונדון. פירוש הדבר היה שאף על פי שבריטניה ניהלה גירעון סחר, היה לה עודף במאזן תשלומים ובחשבון הפיננסי התשלומים היו מאוזנים. יותר ויותר, מאזן התשלומים החיובי של בריטניה הצריך הפקדת הון ממדינות האימפריה בבנקים בריטים. תמריץ אחד עבור, למשל, בעלי ראנד דרום אפריקאים להפקיד את הונם בלונדון ולשמור על הכסף בשטרלינג, כל עוד השטרלינג היה בעל שער חליפין גבוה. לאחר שהפעילות התעשייתית בבריטניה ירדה בצורה חדה בשנות העשרים, הדרך לצאת מגירעון הסחר הייתה פיחות מטבע. אך בריטניה לא ביצעה פיחות, כדי שההון שנצבר מהסחר של האימפריה הבריטית לא יעזוב את המערכת הבנקאית שלה.
תוכן ההסכם ומשמעויותיו

הנחת המוצא של ההסכם הייתה ששיתוף פעולה בינלאומי כלכלי יגביר את יציבות הסדר העולמי. ”הבריאות הכלכלית של כל מדינה היא עניינה של כל אחת משכנותיה, הקרובות והרחוקות” (נשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, בעת פתיחת הוועידה).
בעקבות הוועידה הוקמו קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי. היוזמה להקמת גופים אלו, אשר מהווים זרוע של הממשלות להשפעה על הכלכלה העולמית, התבססה על עקרונות הכלכלה הקיינסיאנית שפותחה על ידי הכלכלן הבריטי ג'ון מיינרד קיינס בעשור שקדם לכינוס הוועידה. גישתו של קיינס דגלה במעורבות ציבורית בניהול הכלכלה, ובמסגרתה אף הציע ליצור מטבע לסחר בינלאומי שיגובה בסל סחורות, אך הצעה זו לא מומשה.
תוכן ההסכם ומשמעויותיו > הצמדת מטבעות בינלאומיים לדולר

ההסכם קיבע את ערכם של מטבעות בינלאומיים מול הדולר האמריקאי. בכך ביטא ההסכם הלכה למעשה את הפיכת ארצות הברית למעצמה כלכלית עולמית. ערכו של הדולר עצמו נקבע ל-1/35 אונקיית זהב, ומכיוון ששאר המטבעות הוצמדו לדולר - נכפה על המדינות תקן הזהב בעקיפין. ההסכם נועד למנוע משברים כלכליים נוספים דוגמת המשבר הכלכלי של שנות ה-30. עקרון מרכזי של הסכם ברטון-וודס בוטל למעשה בשנת 1971 עם הכרזתו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון על ביטול אפשרות המרת דולרים בזהב. הרקע להחלטה היה גידול בגירעון במאזן המסחרי של ארצות הברית, אשר נבע מהוצאות העתק על מלחמת וייטנאם והוביל לעלייה דרמטית באינפלציה בארצות הברית.
עם תחילת עידן הגלובליזציה, הלכו ונעלמו עקרונות ההסכם. בשנת 1989 טבע הכלכלן ג'ון וילאמסון את המונח קונצנזוס וושינגטון, שהיה סממן המעבר לפרדיגמה כלכלית חדשה שכונתה כלכלה נאו-ליברלית. עם זאת, המורשת של הסכם ברטון-וודס ששמה את הדגש על חשיבות שיתוף פעולה בינלאומי בענייני הכלכלה נותרה על כנה.
הערות שוליים

↑  ג'וזף שטיגליץ, אין מנצחים במלחמת המטבעות, באתר הארץ, 7 בנובמבר 2010
↑  משה שלום, ‏מתי זה יכאב באמת?, באתר גלובס, 8 בספטמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4146589-1  HDS: 013744  VIAF: 431145857922923020179   WorldCat (עם VIAF): 431145857922923020179
מערכת שיגור אנכי

תאי הטילים על סיפון ה-USS San Jacinto
מערכת שיגור אנכי (באנגלית: Vertical launching system או בקיצור VLS) היא מערכת מתקדמת לשיגור טילים מכלי שיט. כל מערכת שיגור אנכי מכילה מספר תאים, המסוגלים להכיל טיל אחד או יותר המוכן לשיגור. בדרך כלל, כל תא יכול להכיל טיל מסוג אחר וכך לאפשר לכלי השיט גמישות בטעינת כלי הנשק המתאים ביותר למשימה. כמו כן, טילים חדשים המפותחים, מותאמים בדרך כלל למערכת הקיימת המותקנת, ובכך מתאפשר לכלי השיט להשתמש בטילים חדשים מבלי להשקיע בהתאמות מיוחדות. כאשר ניתנת פקודת הירי, הטיל משוגר כלפי מעלה, הרחק מכלי השיט ורק אז פונה ליעדו.
טעינת המערכת בטיל טומהוק
בנוסף לכוח אש גדול יותר, המערכת עמידה יותר בפני נזק ואמינה יותר ממערכות קודמות כדוגמת משגר טילים MK13 ומשגר תיבה משוריינת, כמו כן למערכת שטח חתך מכ"ם נמוך. צי ארצות הברית מסתמך באופן בלעדי על מערכת שיגור אנכי במשחתות טילים מונחים וסיירות.
המערכת הנפוצה ביותר בעולם היא מערכת שיגור אנכי סימן 41 אשר פותחה על ידי צי ארצות הברית. יותר מ-11,000 תאי מערכת סימן 41 נמסרו או בתהליכי הזמנה, לשימוש ב-186 ספינות, ב-11 חילות ים ברחבי העולם.
הדגם המתקדם יותר (סימן 57) נמצא בשימוש במשחתות מסדרת זומוואלט. מערכת מותקנת בצוללת גרעינית של צי ארצות הברית, מאפשר מגוון גדול יותר של כלי נשק בהשוואה לשימוש בצינור טורפדו בלבד.
שיגור חם ושיגור קר

מערכת שיגור אנכי תומכת בשיגור חם, תהליך בו הטיל מוצת כבר בתא, או בשיגור קר, תהליך בו הטיל נפלט מהתא על ידי גז, שאינו חלק מהטיל עצמו ורק אז מוצת. שיגור קר הוא קר יחסית לשיגור חם בו נעשה שימוש במנוע הטיל לצורך הפליטה. מערכת לשיגור חם לא דורשת מנגנון פליטה, אך כן חייבת לעמוד בטמפרטורות גבוהות על מנת שלא יוצתו הטילים בתאים הסמוכים לטיל המשוגר.
שימוש במערכת לפי מדינות

אוסטרליה
איטליה
אינדונזיה
ארצות הברית
בלגיה
בריטניה
גרמניה
דנמרק
דרום אפריקה
הודו
הולנד
טורקיה
יוון
יפן
ישראל (סער 5 - 2 × 32 תאים לטילי ברק)
נורווגיה
ניו זילנד
סין
סינגפור
ספרד
פורטוגל
צ'ילה
צרפת
קוריאה הדרומית
קנדה
רוסיה
תאילנד
שיגור חם של טיל טומהוק
מטוס שליטה ובקרה

מטוס AWACS של חיל האוויר האמריקאי.
צוות של בקרים מוטסים במטוס E-2 הוקאיי של צי ארצות הברית מנתחים מידע ממערכות המטוס.
מטוס חיל האוויר ההודי Beriev A-50EI Mainstay עם מערכת שליטה ובקרה מתוצרת התעשייה האווירית
מטוס שליטה ובקרה (באנגלית: Airborne Warning And Control System או AWACS או AEW&C) הוא מטוס אשר מותקן בו מכ"ם ייעודי ותפקידו הוא לזהות איומים ולתאם פעולות אוויריות (ומכאן שמו האנגלי שאומר: מערכת אזהרה ובקרה מוטסת).
היסטוריה

הבריטים היו הראשונים שהרכיבו אנטנת מכ"ם סובבת על מטוס (הוויקרס ולינגטון) על מנת שהוא יהווה "מרכז יירוט אווירי". בפברואר 1944 החל צי ארצות הברית בתוכנית פיתוח של מטוס בקרה שהיה דגם מוסב של מפציץ צלילה מדגם TBM, ניסויי הטיסה המוצלחים הראו שהמכ"ם הצליח לאתר מבנים מנמיכי טוס במרחק של למעלה מ-161 ק"מ. סך הכול נבנו ושירתו 40 יחידות מדגם TBM-3W.
בשנות החמישים והשישים שולבו מערכות מכ"ם ובקרה במטוסים גדולים יותר (לרוב מטוסי נוסעים מוסבים) שאפשרו למערכות לטוס גבוה יותר ולהישאר באוויר ליותר זמן.
מלחמת פוקלנד שהתרחשה בשנת 1982 המחישה לראשונה את החיוניות של מטוסים אלו לשדה הקרב, כאשר סייעו לצי הבריטי להתגונן בפני התקפות אוויריות של חיל האוויר הארגנטינאי.
מאפיינים

מטוסי שליטה ובקרה מסוגלים לכסות יותר שטח אווירי מאשר מכ"מים ומרכזי בקרה קרקעיים, שלושה מטוסי בקרה המשייטים בגובה 9,000 מטר מסוגלים לכסות את כל מרכז אירופה (כאשר כל מטוס מכסה 311,990 קילומטרים רבועים). צוות המטוס מסוגל לזהות מטוסי אויב ולתאם את היירוט שלהם, בעצם מטוסי הבקרה מסוגלים לחסוך ממטוסי הקרב את הצורך בהפעיל את המכ"ם שלהם בשביל לזהות ולקבל כיוון למטרה, מה שמגדיל את החמקנות שלהם שכן המכ"ם שלהם לא נקלט אצל האויב (RWR). בנוסף מסוגלות מערכות המטוס לאסוף מודיעין אלקטרוני, ועל ידי כך לעזור ליצור תמונת מצב מושלמת של גזרת השליטה של המטוס.
מאפיינים > צוות המטוס

בדרך כלל כולל צוות המטוס את הטייסים, הנווטים, מהנדסי הטיסה והמכונאים המוטסים שיש בכל מטוס תובלה. יחודו של מטוס הבקרה הוא צוות בקרים היושב מול צגי מכ"ם ושולט על גזרה מוגדרת משטח הכיסוי של מכ"ם המטוס.
מאפיינים > מכ"מ המטוס

לצורך כיסוי מתאים במטוסי השליטה והבקרה הורכבו צלחות מכ"ם מסתובבות אשר שימשו את מטוסי הבקרה עד להופעתו של מכ"ם AESA (מכ"מ המסובב את האלומה שלו אלקטרונית ולא מכנית על ידי סיבוב האנטנה), יתרונו של מכ"ם זה הוא ביכולתו לסרוק את שטח הכיסוי שלו במהירות רבה, בהשוואה למכ"מים רגילים, ויכולות השידור והקליטה שלו עדיפות.
התעשייה האווירית יצרה את מערכת המכ"ם AESA הראשונה המותאמת למטוסי בקרה הפלקון.
| תעופה צבאית  • תעופה • תעופה אזרחית |
| --- | --- | --- |
| סוגי כלי טיס | מטוס קרב • מטוס תובלה צבאי • מטוס תקיפה • מטוס קרב רב-משימתי • מפציץ • מטוס ריגול • מטוס תובלה • מסוק קרב • מסוק סער • מטוס שליטה ובקרה • כטב"ם | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| כלי נשק | פצצה (שימוש כללי ומונחית) • טיל אוויר-אוויר • טיל אוויר-קרקע • טיל שיוט • חימוש משוטט (כטב"ם מתאבד) • רקטה • תותח אוטומטי/מקלע כבד (כגון M2 בראונינג ו-M61A1 וולקן) | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| מושגים עיקריים | לוחמה אווירית • קרב אוויר • הפצצה אסטרטגית • הפצצה טקטית • תובלה אווירית • מודיעין אוויר | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| מערכות עיקריות | לוחמה אווירית במלחמת העולם הראשונה • לוחמה אווירית במלחמת העולם השנייה • לוחמה אווירית במלחמת קוריאה • לוחמה אווירית במלחמת וייטנאם • לוחמה אווירית במלחמת המפרץ | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
| מושגים משניים | טייסת • אלוף הפלות • גיחה • נ"מ • יעף • חמקנות  • לוחמה אלקטרונית | מטוס F-16I של חיל האוויר הישראלי מסוק קרב מטוס ספיטפייר מדגם 22 |
משגר תיבה משוריינת

משגר תיבה משוריינת בספינת הקרב "ניו ג'רזי" (BB-62)
משגר תיבה משוריינת סימן 143 (באנגלית: Mark 143 Armored Box Launcher או בקיצור ABL) הוא משגר משוריין בעל ארבעה תאים לשיגור טילי שיוט ים-חוף מדגם BGM-109 טומהוק.
המשגר הותאם לספינות קרב מסדרת איווה ובמסגרת חידוש האוניות בשנות ה-80, כל משגר מכיל ארבעה טילי טומהוק מוכנים לשיגור. השימוש במשגר משוריין בכלי השיט, על פני שימוש במשגר לא משוריין, הוא הכרחי על מנת להבטיח שהספינה תוכל להמשיך ולנצל את כוח האש שלה, ולצמצם את הסיכוי לפגיעה בטילים הנמצאים במשגר. לכל ספינה 32 טילי טומהוק המאוכסנים בשמונה משגרים.
בנוסף לספינות קרב מסדרת איווה, המשגר הותאם גם לסיירות המונעות בהנעה גרעינית, בין היתר סיירות מסדרת וירג'יניה וכן משחתות מסדרת ספוראנס. המשחתות והסיירות היו בעלות שמונה טילים המאוכסנים בשני משגרים.
מאז המשגר יוצא משימוש בהדרגה לטובת מערכת שיגור אנכי (VLS), שהיא גמישה יותר ובעלת קיבולת גדולה יותר. המשגר המשוריין חולק מאפיין משותף אחד עם מערכת השיגור האנכית, לא ניתן להטעין אותו מחדש בים.
ראו גם

מערכת שיגור אנכי
מונרו פיין

| --- | --- |

לוטננט מונרו פיין  תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  1923 
 פטירה:  1982 (בגיל 59 בערך) 
 השתייכות:  צי ארצות הברית 
 
מונרו עמנואל פיין (Monroe Fein;‏ 1923, שיקגו, ארצות הברית – 2 ביולי 1982, סנטה מוניקה, קליפורניה) היה קצין אמריקאי-יהודי בצי ארצות הברית, בעל עיטור ותיקי הקרבות בזירה הפסיפית באוקיינוס השקט. מאוחר יותר, היה רב החובל של אוניית האצ"ל אלטלנה.
קורות חיים

מונרו נולד בשנת 1923, בשיקגו לזוג יהודים מן המעמד הבינוני, אביו היה עורך דין, והיה ידוע כתורם למטרות ציוניות. בילדותו הצטיין במקצועות ספורט שונים, היה שחיין, אצן, ואף התבלט ביכולותיו כמתאגרף. בעת לימודיו באוניברסיטה שימשו אותו יכולות אלו בהתמודדויותיו עם אנטישמיות, ויצא לו שם בקרב הסטודנטים, כמי שלא כדאי להעיר הערות גזעניות בקרבתו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפסיק מונרו את לימודיו האקדמיים והתגייס לצי. הוא עבר קורס קצינים, והתמנה למפקד אוניית תובלה של הצי. האונייה תחת פיקודו השתתפה בפלישה לאיי מרשל. המלחמה טרם הסתיימה והוא עבר לשרת באונייה אחרת אשר נשאה מטוסים, והשתתפה במתקפה על יפן, והפצצתה.
אלטלנה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
עם תום המלחמה ביוני 1946, השתחרר מונרו משירותו הצבאי, חזר לשיקגו והחל לעבוד כמנהל הוצאת ספרים. הוא הצטיין בתפקידו, קודם ואף משכורתו עלתה, אך הוא חש חוסר סיפוק הולך וגובר לנוכח אי-השתתפותו במאבקם של היהודים על ארץ ישראל. יום אחד ללא הודעה מוקדמת, עזב את העבודה ופנה למשרדי "הוועד העברי לשחרור האומה" בשיקגו, בבקשה להצטרף למתנדבים לארץ ישראל. בראיון הקבלה סיפר על שירותו הצבאי בצי האמריקאי ועל התנסותו בהנחתת כוחות בחופי יפן. דבריו נקלטו באוזניו של חבר ועד מניו יורק, שהיה באותה עת במשרד, ושעסק בחיפוש אנשי צוות לאלטלנה, הוא שלח את פיין להיפגש עם אברהם סטבסקי, אשר מינה אותו לרב החובל של הספינה.
אלטלנה החלה את מסעה כאוניית תובלה. היא סובבה בין נמלי הים התיכון, כשהיא מובילה משאות, תחת הנהגתו של פיין שהיה אזרח אמריקאי, וכשהיא נושאת דגל פנמי. פיין המתין להוראה להעמיס את הנשק והאנשים ולהגיע לאחד מנמלי ישראל.
ב־30 במאי 1948 התכנסו אנשי מטה אצ"ל בגולה לשם דיון בנושאים מעשיים הכרחיים, הקשורים להפלגתה של אלטלנה. ראש הדוברים היה רב החובל, נורמן פיין שבימי מלחמת העולם השנייה שירת על ספינה דומה, והכיר את יתרונותיה ומגבלותיה. פיין דרש לקבל את נתוני החופים בישראל, פרטים על עומק המים, אופי הקרקע, סלעים או מכשולים אחרים.
בליל שבת, 11 ביוני עזבה אלטלנה את נמל פורט-דה-בוק. עם היוודע דבר הפלגתה החלו משאים ומתנים קדחתניים, בין ראשי המדינה וראשי האצ"ל, בנושא עתידו של הנשק. הספינה הייתה בדרכה לישראל, ומפקדיה לא ידעו דבר אודות ההתרחשויות בארץ. עקב טעות בניווט הגיעה הספינה לחופי תל אביב, אך ברגע שהובהרה הטעות עשתה הספינה את דרכה לחוף כפר ויתקין, כמתוכנן, והחלו בפריקת המטען. כאשר הובהר לראשי האצ"ל, כי בתנאים הקיימים לא יאפשרו לספינה לפרוק את מרבית הנשק בכפר ויתקין, נתנו הוראה להחזיר את הספינה לתל אביב.
מונרו ניהל את מסע הספינה מכפר ויתקין לתל אביב, כאשר הוא מתמרן אותה מול שתי אוניות המלחמה (אילת וווג'ווד). הוא עשה מאמצים עליונים להישאר בקרבת החוף, תוך שהוא מנצל את העובדה שנחתת יכולה להתקרב לחוף יותר מאשר אוניית מלחמה. מטרתו בכך הייתה למנוע ירי כלפי אלטלנה, שכן היה בטוח שהיורים לא יעזו לסכן את הרחובות הסמוכים לחוף ואת יושביהם. תמרוניו של מונרו הכריעו את הכף לטובת אלטלנה, והיא הצליחה לחמוק לכיוון תל אביב, דבר שהעלה את חמתו של דוד בן-גוריון.
נישואין ומשפחה

בתום שבוע ממעצרו שוחרר פיין בשל מחלת האסתמה ממנה סבל. לצורכי החלמה, שהה במלון "גאולה" בתל אביב, ואחות צעירה, חברת האצ"ל בשם מלכה יפת, דאגה לו למזון ותרופות. לאחר פרשת אלטלנה החליטה מלכה לעזוב את ישראל לארצות הברית, וכשהגיעה לשם, יצרה קשר עם מונרו, שכבר שב לשיקגו, והם נפגשו בניו יורק. מערכת היחסים התהדקה, והם נישאו ב־21 באפריל 1949.
בשנת 1952 חזר הזוג לישראל ולהם תינוק ראשון, כבן שנה. מונרו, שכבר סיים לימודי הנדסה באוניברסיטת ברקלי לא השתלב בשוק העבודה ולאחר 6 חודשים החליטו לחזור לארצות הברית בעקבות הצעת עבודה שקיבל מג'נרל אלקטריק. בהמשך, במהלך כעשר שנים, עבד בחברה גדולה שסיפקה מים וחשמל בקליפורניה. מלכה עבדה כאחות בבית חולים בסנטה מוניקה, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
הערות שוליים

↑  שלמה נקדימון, אלטלנה, מהדורת ידיעות אחרונות, ירושלים, 1978, עמ' 244
↑   עופר אדרת, "הכנסנו את הכסף לגרביים": לוחמת האצ"ל מתה בגיל 95, באתר הארץ, 28 בינואר 2021
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012858930805171 
הצוות של אלטלנה, למטה במרכז, רב החובל מונרו פיין
לנדקרוזר P.1500

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  תותח מתנייע
 מדינה מייצרת:   גרמניה הנאצית
 יצרן:  משפחת קרופ 
 מערכה מרכזית:  מלחמת העולם השנייה 
 מידע טכני
 אורך:  42 מטרים
 רוחב:  18 מטרים
 גובה:  7 מטרים
 משקל:  1,500 טונות
 מהירות:  15 קמ"ש
 טווח פעולה:  לא ידוע
 מנוע:  2,200 כ"ס M9v 40/46
 שריון:  250 מילימטר
 צוות:  100+
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  תותח 80 ס"מ 'שוורר גוסטב' 
 חימוש משני:  שני תותחי הוביצר 150 מ"מ
 
לנדקרוזר P.1500 (בגרמנית: Landkreuzer P 1500 Monster) או בכינויו "המפלצת", היה תכנון גרמני לתותח מתנייע כבד מאוד במלחמת העולם השנייה, שיוכל לשאת את השוורר גוסטב. הפרויקט בוטל ב-1943.