stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
טוגרול חאן
ביוגרפיה > בשרות הקיסרים משושלת ג'ין. יסוגיי

הצלחתו של טוגרול הייתה זמנית בלבד. הדוד גורחאן, שסלד מרצחנותו, הוקיע אותו קבל עם ועדה והדיח אותו.
גורחאן נהנה מאהדה בקרב העם בגלל דאגתו לרווחת הכלל, להבדיל מטורגול שדאג יותר לעצמו.
לבסוף נאלץ טוגרול להימלט עם בתו ועם מאה מרעים. הוא ניסה לקבל את עזרת המרקיטים, אבל מנהיגם, טוקטואה, דחה את בקשתו, על אף שטוגרול הציע לו את יד בתו.
טוגרול המשיך בבריחתו עד לסין ופגש את יסוגיי, אביו של טמוג'ין. חרף הפצרותיו של קוטולה חאן, מנהיג שבטו, שהמליץ לא להיגרר אחרי טקסיסי החיירדים, הסכים ייסוגיי לעזור לטוגרול. ייתכן כי לקח בחשבון את הברית שנכרתה בעבר בין החיירדים למונגולים נגד הטטרים.
יסוגיי וטוגרול עברו בפומבי טקס כריתת ברית של אחים בדם ("אנדה"). למשך שבע שנים שירתו שניהם כשומרי גבולם של קיסרי ג'ין. בשנה השביעית הם פלשו לתחום החריידים והדיחו את הדוד גורחאן. טוגרול הצליח כך לשוב להנהגת החריידים. בשלב מסוים הצליח ארקה קארה, אח למחצה של טוגרול להדיחו פעם נוספת, אך שוב הוא הוחזר לשלטון בעזרת יסוגיי.
ביוגרפיה > בן ברית של טמוג'ין

כשהורעל יסוגיי למוות בעת ביקור אצל הטטרים וכשבורטה, אשתו של טמוג'ין בנו, נחטפה על ידי המרקיטים, הסכים טוגרול לעזור לטמוג'ין. כדי לשכנעו הרעיף עליו טמוג'ין כבוד רב, הכריז עליו כ"אביו המאמץ" והעניק לו במתנה את גלימת הדלק הסיבירי השחורה שקיבל מחמיו דיי, כשי נישואים עבור אמו, הלון. טוגרול חשש מאוד מהקואליציה שהתארגנה בראשות הנאימנים, האויבים המסורתיים של החריידים, ושכללה את האוירדים, האונגודים, המרקיטים, הטאיצ'ודים והטטרים. האחרונים השתחררו אז מתחת חסות הקיסרים משושלת ג'ין וקמו נגדם. נוצרה בשביל טוגרול גם דרך טובה להתנקם במרקיטים על שנות העבדות שעבר בתחומם. המרקיטים היו פחותים במספר לעומת החריידים. טוגרול השיג סיוע מג'מוקה, אחיו בדם של טמוג'ין.
הקואליציה שהתגבשה כללה איפוא את לוחמיהם של טוגרול, טמוג'ין, ג'מוקה ואחיו של טוגרול, ג'אחה-גמבו. בערך בשנים 1180–1181 חצו כוחות אלו את נהר צ'יקוי וניהלו מערכה קשה נגד המרקיטים. כשהגיעו כוחות הקואליציה בקרבת שדה הקרב, שני מנהיגים של המרקיטים, דאיר-אוסון וטוקטוא-בקי נמלטו. הקואליציה ניצחה והשלל התחלק בין המנצחים, כולל נשות המרקיטים שחולקו בין הלוחמים. ילדיהם נלקחו לעבדות. בורטה, אשתו של טמוג'ין נמצאה בריאה ושלמה (אם כי בהריון) מאוחר בערב. טוגרול שב למחנותיו גאה בניצחונו.
ייתכן מאוד כי תיאור המסע נגד המרקיטים שנשאר מעורפל נשאב ממקורות על מסעות שונים שהתנהלו נגד המרקיטים במשך הזמן.
מעריכים כי מנהיגי המרקיטים היו גומרים בכי רע לולא נסוג טמוג'ין בשלב מסוים מן המתקפה בטענה שאבדותיו גדולות מדי. ככל הנראה מהלך זה היה מחושב כשהוא לא רצה את התחזקות החריידים יתר על המידה. ב-1189 כשנבחר טמוג'ין לחאן של שבטו בורג'יגין, עדיין ראה את עצמו כשותפו הצעיר של טוגרול חאן.
ביוגרפיה > שנות הגלות. המאבק בטטרים

בשנים 1987-1195 שעליהן לא דווח כלום ב"היסטוריה הסודית" ככל הנראה פעל טמוג'ין בשירות שושלת ג'ין שהיו נזקקים לשומרי גבולות במקום הטטרים שעזבו ואף הפכו לאיום. בתקופה זו, לפי "ההיסטוריה הסודית" והכרוניקה של רשיד א-דין, עקב קשר חדש של ארקה - קארה, המקרוב לניימאנים, הודח טוגרול עוד פעם, ונדד קודם לסין ואחר כך שם פעמיו מערבה אל ארצות האויגורים וקארא-קיטאי ולממלכה הטנגוטית הסיה-הסיה. אחר כך אחרי מעשי שוד שלאנשיו גורש משם ונדד ברחבי מונגוליה.
באותו זמן התגייס טמוג'ין במאבק של כוחות הגבול של אימפריית ג'ין בטטרים, שרצחו בעבר את אביו.
הכוחות המשולבים של טמוג'ין וחיילי הקיסר שתקפו מאחורה, לכדו את הטטרים כמו במלקחיים. הגברים הטטרים נטבחו, הנשים חולקו בין הלוחמים המצטיינים, וילדי המנוצחים אומצו או נהפכו לשרתים ועבדים. כמה אלפי טטרים הצליחו להימלט.
לשמע ניצחונו של טמוג'ין על הטטרים, פנה טוגרול אליו כדי לחדש את הקשר. הוא חצה הרים ומדבריות עד שהגיע אל טמוג'ין והצטרף אליו כשהוא בודד וחסר כל. לפי המקורות עזר טמוג'ין להתחזקותו מחדש של טוגרול, העניק לו 90 % מן השלל שלקח במלחמה ואף התיר לשבויים מן השבט החריידי טומן טובגן להתגייס בצבאו המחודש של טוגרול.
טוגרול עצמו זכר כי הטטרים רצחו את סבו. יחד עם כמה אלפי חריידים, הצטרף לחילו של טמוג'ין. למול הסתייגות הקיסר צ'יאנג צונג כלפיהם, טמוג'ין ואחר כך גם טוגרול מצאו אוזן קשבת אצל ואניאן צ'נגשיאנג, מפקד כוחות הגבול של האימפריה.
ביוגרפיה > וואנג חאן

אחרי התייעצות עם הקיסר, העניק המפקד
לטוגרול את התואר "ואנג חאן" או נסיך. טמוג'ין שלמעשה היה הגיבור הראשי של הקרבות קיבל תואר פחות של צ'אוט-גורי - "מפקד". ישנן כמה השערות על סיבת הכבוד שניתן לטוגרול מדי הממשל הסיני-גורצ'ני. לפי אחת מהן הוא עשה עבורו שירות כלשהו שלא יודעים עליו או לפי השערה אחרת, הקיסר לא בטח בטמוג'ין והעדיף לכבד קודם כל את המנהיג הוותיק שנחשב מבחינתו מהימן יותר לשמירת האינטרסים שלו במונגוליה.
ביוגרפיה > חזרתו לשלטון. המלחמה בניימאנים ובשבטים אחרים

בסביבות 1197–1198, בסיועו של טמוג'ין כבש טוגרול מחדש את תמיכת שבטו וגירש את ארקה-קארה. לעומת זאת, אחיו של טוגרול, ג'אקה-גמבו, נשאר ידיד קרוב של טמוג'ין וכרת איתו ברית של אחים בדם.
טמוג'ין שנזקק עדיין בבן ברית חזק כמו טוגרול, יזם פיוס בין טוגרול ואחיו הצעיר, ג'אקה גמבו. ג'אקה גמבו נהנה מיוקרה בקרב הניימאנים בתור ראש הקלאנים החריידים טובגן ודונגחאיט. הוא הוחזר על ידי טמוג'ין מגלותו בארץ יאוקוט. טמוג'ין עצמו נכח במשתה הפיוס של שני האחים.
מעודד משיקום מעמדו, ב-1198 יזם טוגרול מסע נגד המרקיטים מבלי להודיע לטמוג'ין. הוא נחל ניצחון מזהיר, שבמהלכו הרג את אחד מבניו של ראש המרקיטים, טוקטאי-בקי ולקח בשבי שני אחים שלו ואת רוב בני משפחתו. טוגרול חזר מקרב זה עם שלל רב ולא התחלק בו עם טמוג'ין. המנהיג המונגולי ידע זאת ושמר בינתיים את כעסו בליבו.
בסביבות 1199 תכנן טוגרול לשים קץ אחת ולתמיד לכוחו של שבט הניימאנים. באותה תקופה הניימאנים נמצאו בתקופת משבר אחרי מות מנהיגם אינאנץ' בינגה חאן. הם התפצלו לשני מחנות בראשותם של שני בניו של המנוח שהפכו אויבים זה לזה. טוגרול מצא שזוהי הזדמנות פז לתקוף את פלגם הדרומי בברית עם טמוג'ין ועם ג'מוקה, ראש השבט ג'אג'יראט, שהיו קודם יריבים ביניהם. הג'מוקה התחמק מהקרב, בעוד שטמוג'ין יחד עם טוגרול תקפו את אחד ממלכי הניימאנים, קוצ'ו-גודן בוירוק, על יד האגם קישיל באש במדרון הצפוני של הרי אלטאי והביסו אותו. אמנם התברר שהניימאנים שהחזיקו שטחים עצומים, שמרו על עוצמתם. המלך הנאימני השני, טאיאנג, שעמד מן הצד, שינה את דעתו ושלח ללחימה כוח רענן בפיקודו של הגנרל המוכשר קוקסו-סבראק. הניימאנים תקפו במרגלות הדרומיות של רכס הרי חנגאי בגדול נהר ביידאראג. הקרב התנהל באכזריות למשך כל היום עד רדת הלילה.
ככל הנראה בהשפעת דברי דיבה של ג'מוקה, חשד טוגריל שטמוג'ין זומם בחשאי לעזוב אותו ולעבור לצד בני ניימאן. לפי עצת ג'מוקה, הוא יצא משדה הקרב ועזב את טמוג'ין לבד. טמוג'ין נאלץ לסגת. בזמן הזה יצא קוקסו-סבראק למרדף דווקא אחרי כוחותיו האחוריים של טוגרול חאן שנמצאו בפיקודם של ג'אקה גמבו ושל בנו של טוגרול, ה"סנגגום" אילחה, והפתיע אותם במעבר בחנגאי. אלו נאבקו בחרוף נפש, סוסו של אילכה נפצע קשה ודימם. אילחה איבד את אשתו, את ילדיו ואת שומר ראשו. מחצית הצבא החריידי נהרג בקרבות או נפל בשבי. טוגרול, מבוהל, שלח שליחים אל טמוג'ין עם בקשה לעזרה דחופה. הגעתו של טמוג'ין הצילה את המצב. טמוג'ין ריסק במפתיע את הצבא הניימאני וחילץ את שאר החריידים מטבח אילחה פנה לאביו וביקש נקמה בנימאנים. טמוג'ין השתכנע לבוא שוב פעם לעזרת החריידים, מכיוון שלא היה מעוניין בהתעצמותם של בני נימאן יתר על המידה. מפקדיו - (בורצ'ו, בורוקול, מוקאלי, צ'ילאון ואחיו של טמוג'ין, קסאר) בראש יחידות מובחרות חילצו את אילחה כשעמד ברגע קריטי לקראת תבוסה קטלנית. המונגולים הצליחו לגרש את נימאנים מתחום החריידים ולחלץ מידיהם את המקנה שלקחו כשלל. טוגרול הודה לטמוג'ין והבטיח לו שלא ישכח לעולם את מה שעשה בשבילו בקרב זה. טמוג'ין הצהיר בצניעות מעושה ש"הוא אחד משני הגלגלים בעגלתו" של טוגרול.
ביוגרפיה > הניצחון על הטאיצ'יוד

ב"שנת הקוף" 1199-1200, כינסו טוגרול וטמוג'ין קורילטאי בסרי קבר שבו החליטו להכריע גם את המרקיטים ואת הטאיצ'יוד.
טוגריל הושיט יד לעזרה לטמוג'ין מול ברית של הטאיצ'יוד בראשותו של טרגוטאי קירילטוק, אויב ותיק של טמוג'ין, ושל מרקיטים בראשות טוקטוא-בקי. הקרב התקיים על גדות הנהר אונון. הכוחות המאוחדים של החריידם והמונגולים של טמוג'ין ניצחו. עם זאת הטאיצ'יוד לא אמרו נואש וגייסו בני ברית שמנו ביחד פי שניים יותר לוחמים מאשר אינשי טמוג'ין וטוגרול יחדיו. לפי ראשיד א-דין, באותם הרגעים קלט טוגרול שג'אקה גמבו ומנהיגים חריידים אחרים קושרים נגדו קנוניה להפילו. ג'אקה-גמבו נמלט יחד עם בני בריתו אל הניימאנים הצפוניים.
ג'אקה גמבו הדיח פעם נוספת את טוגרול, וכרת ברית עם הניימאנים נגד טמוג'ין. טוגרול עצמו לקח שוב את מקל הנדודים ונמלט למנצ'וריה.
ביוגרפיה > ניצחונו של טמוג'ין על ג'אמוקה ובני בריתו

ב-1201–1202 "שנת העגור", זימן ג'אמוקה, כגד טמוג'ין, קורילטאי שכלל מנהיגים של 13 שבטים שכנים, ביניהם המרקיטים, הטטרים וניימאנים, וגם שבטים מונגולים שהתנגדו לו, כמו ג'דראן, טאיצ'יוד ואחרים, ובו בחרו בג'אמוקה כ"גור חאן" - חאן כל החאנים, תואר ששימש בעבר את שליטי ח'אנות קארה חיטאי. הכרזתו של ג'אמוקה כ"גור חאן" סימן את הקרע הסופי בינו לטמוג'ין וגרם לאחרון, שהיה אחיו בדם, להרכיב קואליציה של שבטים נגדו. בסתיו 1201 פרצה מלחמה בין הברית של ג'אמוקה לברית החריידים והחאמאג-מונגולים. הקרב המכריע התנהל בעמק ארגונה בשנת 1204 וכונה "קרב שלושה עשר הצדדים". הוא הסתיים בניצחונו של טמוג'ין והיה ציון דרך בעלייתו כחאן של כל השבטים המונגולים המאוחדים.
טוגרול השתתף במלחמה זו לצדו של טמוג'ין. הם הגיעו לעמק שנקרא קרולן עם 15,000 לוחמים. כשראו את המוני האויבים הם טיפסו בהרים בסביבה. הניימאנים מהדרום באו גם הם לעזרתו של ג'אמוקה. טוגרול וטמוג'ין לחמו אז בקרב הגנתי קשה ומסוכן. ירדו גשמי זלעפות שגרמו לרבים ליפול לתהום. טוגרול חזר לנהר טולה עם לוחמיו. טמוג'ין תקף את האויבים שנסוגו על סוסיהם והרג כמה מהם. עם הפצועים נמנה טרגוטאי.
בעוד "ההיסטוריה הסודית" מדברת על קרב אחד, כרוניקנים אחרים מספרים של שני "קרבות קייטן" ("בארץ הקפואה") שהתנהלו באותו מקום בהרי חינגאן במרחק זמנים של שנה.
ביוגרפיה > העימות בין טוגרול לטמוג'ין

בסביבות גיל 70 מעמדו של טוגרול נחלש בקרב בני עמו, החריידים. בנו השאפתן, אילקה, לקח את הפיקוד. ג'מוקה, אלטאן וקוצ'אר שכנעו אות אילקה לארגן את רציחתו של טמוג'ין.
בשנת 1203 ניסיון ההתנקשות לא הצליח ואילקה נאלץ לנהל קרב קשה מול כוחותיו של טמוג'ין. הוא עצמו נפצע בקרב. טוגרול שנכח בלחימה לקח את פיקוד הכוחות אך התקשה להילחם והורה על נסיגה. במהלך הקרב ואחריו חלק מהחריידים הצטרפו לצבאו של טמוג'ין. קרב זה כונה "קרב החולות הלוהטים".
טמוג'ין ראה את עצמו עדיין במיעוט כוחות מול צבאו של טוגרול ואילקה ולכן שלח אליהם שגרירים עם בקשה לשלום, מתוך רצון מוצהר לחדש את הידידות עם טוגרול. הוא הציע לחתן את בנו ג'וצ'י עם אחת מבנותיו של טוגרול ואת אחת מבנותיו לאחד מבניו של סנגים אילקה. הפעם, אילקה השיב בשם אביו ודחה את הבקשה.
בינתיים הצטרפו שבטים נוספים אל טמוג'ין ומספרם הכולל של השבטים בהנהגתו הגיע לאחד-עשר - כשליש מאוכלוסיית האזור המונגולי. הלוחמים של ג'אמוקה, קוצ'אר ואלטן קמו נגד טוגרול אך לבסוף עזבו את אזור החריידים ונמלטו אל הנימאנים בצפון. בני טאיצ'יוד, דורבד, צ'אטאגין וסלג'יאוט הלכו בעקבותיהם.
כשמצא טמוג'ין הזדמנות מתאימה, תקפו 8000 פרשים מונגולים את החריידים במפתיע, כשבראש הפרשים עמד מוקאלי, מפקד מונגולי חדש ומוכשר. חלק מהחריידים עזבו מיד את שדה קרב, בעוד שאחרים, נאמנים יותר, נאבקו במונגולים למשך שלושה ימים ולבסוף נכנעו. טוגרול, מבוייש וחסר אונים, נמלט אל אזור גובי אך נהרג בקרבת הנהר נקון, ככל הנראה על ידי קבוצת איכרים או שודדים ניימאנים שאולי לא זיהו אותו. טמוג'ין לא רצה לעצמו את אוסף כלי הבית המפוארים של טוגרול והוא חילק אותם לאותם אנשים שהזהירו אותו בזמנו בקרב החולות מפני קנוניית בנו של טוגרול.
אילקה נמלט תחילה לצפון-מזרח טיבט, שבה כמעט נרצח, ברח אחר כך אל אזור החיטאנים והעיר קאשגאר ואחר כך הגיע לאזור קוצ'ה שבתחומי האויגורים, בו חי זמן קצר כשודד עד נהרג על ידי אמיר מקומי.
רוב החריידים התלכדו סביב טמוג'ין, לימים ג'ינגיס חאן, שהפך לשליט החזק שבאזור.
צאצאיו

צאציהם של טוגרול ושל אחיו ג'אחה גמבו מילאו תפקיד חשוב בתולדות האימפריה המונגולית.
לטוגרול היו שני בנים אילקה-סנגון ואויקו (ייקו).
בתו של אויקו, דוגוז חתון (דוקוז, טוקוז) נישאה לאישה על ידי טולוי, ואחר כך, על ידי בנו של טולוי, הולאגו.
נכדתו של אויקו, אורוק-חתון הייתה לאשתו של האילחאן ארגון חאן ואמו של אולג'ייטו.
בתו הצעירה של ג'אקה גאמבו, סורחטני-בקי נישאה לטולוי וילדה את החאנים מונגקה, קובלאי, הולאגו ואריק בוק.
ראו גם

חריידים
ג'ינגיס חאן
ההיסטוריה הסודית של המונגולים
הכומר יוחנן
לקריאה נוספת

de Hartog, Leo. Genghis Khan, Conqueror of the World. Tauris Parke Paperbacks, 2004. ISBN 1860649726
Man, John. The Mongol Empire - Genghis Khan, His Heirs and the Founding of the Modern China. Random House, 2014. ISBN 1448154642
McLynn, Frank. Genghis Khan - The Man who Conquered the World. Random House, 2015. ISBN 1446449297
May, Timothy (ed). The Mongol Empire - A Historical Encyclopedia, 2 vol. ABC-CLIO, 2016. ISBN 161069340X
Russell, Jesse. Cohn, Ronald (ed). Ong Khan, Tbilisi State University Press 2012
Woodman Cleaves, Francis. Kahn, Paul. +transl+by+Francis+Woodman+Cleaves+Harvard+University+Press+1982&hl=iw&source=gbs_navlinks_s The Secret History of the Mongols: The Origin of Chinghis Khan (expanded Edition) : an Adaptation of the Yüan Chʼao Pi Shih, Based Primarily on the English Translation by Francis Woodman Cleaves. Cheng & Tsui, 1998. ISBN 0887272991
הערות שוליים

↑  2015 John Man עמ' 24
1 2  F.McLynn 2015 ע' 31
1 2 3  F.McLynn 2015 ע' 32
↑  F.McLynn 2015 ע' 51, 80
1 2 3  F.McLynn 2015 ע' 45
↑  J.Man ע' 24, 25
↑  F.McLynn 2015 ע' 46
↑  F.McLynn ע' 53
↑  F.McLynn ע' 55
1 2 3  F.McLynn ע' 57
1 2 3  F.McLynn ע' 58
↑  F.McLynn 2015 ע' 61
↑  לדברי ראשיד א-דין
1 2  F.McLynn 2015 ע' 62
1 2  Jack weatherford, Genghis Khan and the Making of the Modern World, 2004, עמ' 46
↑  L.de Hartog ע' 24
↑  F.McLynn 2015 ע' 79
הנהר טול במונגוליה. טוגרול שכן ב"יער השחור" על חלק העליון של הנהר טול
ג'נגיס חאן וטוגרול "ואנג חאן" באיור של כתב יד מן המאה - 15 של הכרוניקה של רשיד א-דין
יהדות קוריאה הדרומית

יהדות קוריאה הדרומית היא הקהילה היהודית בדרום קוריאה, אשר התפתחה במחצית השנייה של המאה ה-20.
עד למאה ה-19 כמעט ולא הייתה נוכחות של יהודים בקוריאה. כנראה היהודי הראשון שהגיע לחצי האי הקוריאני הוא ארנסט אופרט, סוחר גרמני משנגחאי, אשר הגיע לקוריאה בשנת 1867 בניסיון כושל להביא לפתיחתה למסחר עם המערב. בעקבות ניסיונו הוא כתב את אחד הספרים הראשונים במערב על קוריאה בשם "המדינה המסוגרת". בנוסף, בשנת 1886 הגיע מקסימיליאן טאובלס, הרפתקן יהודי אמריקאי ממוצא בוהמי, אשר מצא את מותו בסיאול באותה שנה בעקבות מגפה, והוא מוכר בתור המערבי הראשון שנפטר בסיאול.
הנוכחות המורגשת הראשונה של יהודים בקוריאה הדרומית הייתה במהלך מלחמת קוריאה, כאשר מאות חיילים יהודים השתתפו במאמץ המלחמתי של האומות המאוחדות בראשות ארצות הברית להדוף את הניסיון הקומוניסטי לשליטה על חצי האי כולו.
חלק הארי של הקהילה היהודית בקוריאה הדרומית מתגורר בעיר סיאול. הקהילה מורכבת בעיקר מאנשי צבא אמריקאים ובני משפחותיהם, אנשי עסקים, עיתונאים ומורים בשפה האנגלית ותיירים. האוכלוסייה היהודית במדינה נמצאת בתנועה מתמדת, בהתאם לשינויים שעורך צבא ארצות הברית. כיום[דרושה הבהרה] מספר היהודים מוערך בפחות מאלף בני אדם ואין לה בתי ספר יהודיים.
לישראל יחסים דיפלומטיים מלאים עם קוריאה הדרומית, והאוכלוסייה הנוצרית במדינה, המונה כיום כשליש מהאוכלוסייה הכללית, שומרת אף היא על קשר הדוק בין שתי המדינות. בחודש אוגוסט 2005, פסגת ירושלים לקידום התמיכה הנוצרית בישראל נערכה בסיאול. במדינה השכנה לעומת זאת, קוריאה הצפונית, לא ידוע על נוכחות של יהודים.
בחודש אפריל 2008, הוקם בית חב"ד הראשון במדינה בעיר סיאול, בהנהגת הרב אשר ליצמן. קודם לכן נאלצו יהודים דתיים ללכת לבסיס הצבא האמריקאי לשם ארוחות שבת וחגים, מאחר שבתי כנסת לא קיימים במדינה.
למרות התעניינות מעטה של הדרום קוריאנים בדת היהודית, פילושמיות נפוצה בקרב האוכלוסייה בקוריאה הדרומית אשר אלו מנסים לחקות את הרמה האקדמית הגבוהה המצויה לדעת חלקם בקרב היהודים. בעקבות זאת הם לומדים את הספרות היהודית מהתנ"ך ומהתלמוד, והם מהווים רבי מכר במדינה. קובץ סיפורי התלמוד נמצאים ברשימת הקריאה המומלצת של בתי הספר בקוריאה הדרומית. עם התפיסה הדרום קוריאנית המעריכה חינוך ולמידה, הדרום קוריאני הממוצע מחזיק בראייה סטריאוטיפית של יהודים כמודל של מצוינות אקדמית ואינטליגנציה[דרוש מקור]. באשר לסיפורי התלמוד הסביר שגריר קוריאה הדרומית בישראל, יונג-סאם מה, כי "היינו סקרנים מאוד לגבי ההישגים האקדמיים הגבוהים של היהודים, והמסקנה שהגענו אליה היא שאחד מהסודות שלהם זה לימוד התלמוד".
קוריאנים רבים מוצאים ביהדות ערכי חינוך, והתקשורת הדרום קוריאנית דנה רבות ביתרונות ה"חינוך היהודי" למול החינוך הקונפוציאני הקוריאני. ברמה הכללית קיימת באוכלוסייה רגש הזדהות בסיסי עם העם היהודי המבוסס על היסטוריה משותפת של רדיפות ותפישה של הימצאות תחת איום גרעיני חיצוני.
עם זאת, תפיסות אנטישמיות ודעות קדומות שליליות נגד יהודים נפוצות בה. מסקר נרחב שערכה במדינה הליגה נגד השמצה בשנים 2013–2014, נמצא כי שיעור ההשקפות האנטישמיות במדינה הוא 53%, הרבה יותר מהממוצע במדינות המזרח, וכפול מהממוצע העולמי. מספר הסברים סופקו לתופעה זו, ביניהם כי ייתכן שתפיסות אלו נובעות דווקא מההערצה העמוקה במדינה כלפי היהודים וההערכה להישגיהם, המובילות לאמירות המתפרשות במערב כאנטישמיות.
ראו גם

יחסי ישראל-קוריאה הדרומית
הערות שוליים

↑  דור בן-ארי, סיפורו של ההרפתקן היהודי מפראג שברח ונדד מסביב לעולם
↑  south korea, the virtual jewish world
↑  Jerusalem Summit, www.jerusalemsummit.org (ארכיון)
↑  יהדות נט - בדרום-קוריאה ובסין התאהבו בגמרא, מדוע?, באתר www.yahadoot.net
↑  How the Talmud Became a Best-Seller in South Korea, the new yorker, ‏23.06.2015
↑  שני קוריאנים אוחזים, באתר ynet, 24 במרץ 2011
↑  How I made the leap from being Korean to being Jewish, Quartz (באנגלית)
1 2  יניב מגל, ‏לא תאמינו מה היחס כלפי יהודים במדינות אסיה, באתר גלובס, 3 באוקטובר 2014
↑  Zachary Keck, The Diplomat, Why is South Korea So Anti-Semitic?, The Diplomat
↑  פורטל קוריאה - האם הקוריאנים אנטישמיים כמעט כמו האירנים?, באתר KOISRA - פורטל קוריאה
יוני שלמה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  2 במרץ 1977 (בן 47) י"ב באדר ה'תשל"ז צרפת
 שם לידה:  יהונתן שלמה זרביב
 מוקד פעילות:  ישראל 
 עיסוק:  זמר
 סוגה:  מוזיקה חסידית
 סוג קול:  טנור
 שפה מועדפת:  עברית 
 
יוני שלמה (נולד בשם: יהונתן שלמה זרביב; בי"ב באדר ה'תשל"ז, 2 במרץ 1977) הוא זמר חסידי, ישראלי יליד צרפת. חסיד חב"ד.
ביוגרפיה

נולד בצרפת, למד בישיבת תומכי תמימים בברינואה ובהמשך בישיבות חב"ד בישראל: בצפת, בקריית גת, ובישיבת תורת אמת בירושלים. מאוחר יותר למד גם בישיבת אהלי תורה שבקראון הייטס. היה נשוי ואב לשבעה. בתשע"ה עלה לישראל ומתגורר בנחלת הר חב"ד.
שלמה הוציא חמישה תקליטים והוא מופיע גם בחתונות ובהופעות.
עם השנים השתתף יוני בשיתופי פעולה רבים ביניהם עם משה לאופר באלבום משה לאופר מנגן חב"ד ועוד עשרות רבות.
ביוני 2018 הוציא את הסינגל "והכל טוב", המבוסס על ספר התניא.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

"שירי י"ב הפסוקים" - שירי שנים-עשר הפסוקים
שאמיל
טראכט גוט
דיסקוגרפיה > שיתופי פעולה

"קיבוץ גלויות"
"מתוך שמחה"
"שעה עם משה לאופר"
משה לאופר מנגן חב"ד 3 (2014)
לשורר שיר חדש 5 ו-6
ניחוחות 4, 5 ו-6
הניגונים
דיסקוגרפיה > סינגלים

"מקולות מים רבים"
"בדרך", עם משה לאופר שהוא המנהל והמפיק המוזיקלי שלו
"דער רבי זאל געזונט זיין" (סינגל; 2019)
"ותמהר" (סינגל;2020)
"השקיפה"
"ניגון קובליץ" (סינגל;2020)
והכל טוב
כי רגע באפו עם מנדי ג'רופי, שמחה פרידמן, ישראל ג'רופי ונמואל הרוש.
והתענג . (סינגל;2022)
יוהאן רטנהובר

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1897 אוברהאכינג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  30 ביוני 1957 (בגיל 60) מינכן, גרמניה המערבית 
 מדינה:  גרמניה 
 מקום קבורה:  Ostfriedhof 
 תקופת הפעילות:  מ-1933 
 מפלגה:  המפלגה הנאצית 
 השקפה דתית:  נצרות קתולית 
 פרסים והוקרה:  צלב הברזל  מדליית הסודטים  אות השירות הארוך של המפלגה הנאצית  מדליית האנשלוס  מסדר ההצטיינות הצבאית  צלב הכבוד  אות הזהב המפלגתי 
 
יוהאן (האנס) רטנהובר (באנגלית: Johann (Hans) Rattenhuber;‏ באפריל 1897 – 30 ביוני 1957) היה שוטר במשטרה הגרמנית וגנרל ב-אס אס. רטנהובר היה שומרו האישי של דיקטטור גרמניה הנאצית אדולף היטלר משנת 1933 עד 1945 (אנ'). בסיום מלחמת העולם השנייה נכלא בכלא הסובייטי ושוחרר ב־10 באוקטובר 1955. רטנהובר הורשה לנסוע לגרמניה המערבית ונפטר במינכן בשנת 1957.
מלחמת העולם הראשונה ורפובליקת ויימאר

רטנהובר, יליד מינכן, פיתח עוד בצעירותו קריירת שיטור. בשנת 1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית ושירת בגדודי הרגלים מספר 13 ו-16. רטנהובר קודם לדרגת סגן שני לקראת סיום המלחמה. לאחר המלחמה הצטרף לצבא שכירי חרב בשם פרייקור.
הרייך השלישי

ב-15 במרץ 1933, מונה לראש אחת מיחידות שומרי הראש, שתכליתן המרכזית הייתה להעניק הגנה לפיהרר. חבריה המקוריים היו שוטרי FSK) Führerschutzkommando, משטרה פלילית בווארית), שהיו אחראים להגנה על הפיהרר רק באזור בוואריה. אולם, באביב 1934 הורחב תפקידו של ה- Führerschutzkommando והחליף למעשה את ארגון הליווי האישי של היטלר, שעד אז נקרא SS - Begleitkommando des fuhrers בכל רחבי גרמניה (אנ'). ב־1934 סופח הארגון לגסטאפו וב־1935 הפך שוב לארגון עצמאי. ב-1 באוגוסט 1935, הוחלף ה- FSK ל- RSD, שירות הביטחון של הרייך. עד אז, היה הביטחון של הקנצלר בידי שומרי ראש אישיים ומעתה היו השומרים תחת ראש ה- RSD(אנ'), היינריך הימלר, שהוכרז רשמית ב-1935. רטנהובר נשאר בפיקוד ונשמע לפקודותיו הישירות של היטלר. הימלר קיבל שליטה מנהלית על ה- RSD. אין להתבלבל בין ארגון ה-SD הידוע לשמצה לבין ה- RSD, שכן, חברי ארגון ה- SD קיבלו מדי SS עם יהלום על שרוול שמאל. בנוסף, ארגון ה- RSD הוקם במטרה ייחודית: להגן על היטלר בברלין ועל מגוריו ולהיות אחראי ישירות על היטלר. לשם כך, נדרש היה מנהיג, והישגיו של רטנהובר במהלך החיים הפכו אותו למסוגל לפקד על הארגון. רטנהובר היה גם אחראי על מטה השדה שהגן על היטלר ובו אנשים מיומנים שסרקו את משכן הקנצלר עם פנסים ואקדחים. אנשיו של רטנהובר נשארו בצללים עד שמלחמת העולם השנייה פרצה ב-1939. רטנהובר היה אחראי על ביטוח מסילת רכבת ונתן לשיטור פקודות הכוללות שמירה על כל הכניסות, היציאות, המעברים, הגשרים והמדרגות. הביטחון של היטלר סופק על ידי שני ארגונים- הראשון, של רטנהובר והשני של מאג׳ור ברונו גשה (אנ')- חבר בפמלייתו של היטלר. במהלך טיול של היטלר- רטנהובר היה בפיקוד וגשה התנהג כסגן שלו. כחלק מההגנה על היטלר, רטנהובר דאג ששלוש נקודות ציון יהיו מפוקחות על ידי ארגונו בזמן ששהה במקום מסוים, מתוך ידיעה, שאין היטלר רוצה ביותר מדי שומרים, אך הפקרת הביטחון תהיה קריטית ומסוכנת.
מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היו ב- RSD כ־200 פקודים. היחידה של רטנהובר סיפקה ביטחון אישי לפיהרר, לחברי המפלגה ובכירי הממשל הנאצי. רטנהובר היה אחראי על אבטחת מטה השדה של היטלר, זה כלל את מערך הזאב (אנ'), המטה הצבאי הראשון של החזית המזרחית. רטנהובר נסע לויניצה במערב-מרכז אוקראינה, שם היה בונקר בשלבי בנייה על מנת לסקר את האזור. בינואר 1942, רטנהובר נפגש עם מנהיגי משטרת ה- SS והרשויות האזרחיות והורה על פינוי היהודים באזור לפני הגעתו המתוכננת של היטלר בקיץ. ב-10 בינואר 1942 השתתפו יחידות ה- RSD בפיקודו של רטנהובר בירי המוני של 227 יהודים ב-סטריז'בקה. פרטים על ההוצאה להורג דווחו לרטנהובר על ידי סגנו. טבח נוסף של יהודי ויניצה ועובדי השבויים שעבדו בבניית מטה התרחש בערב הגעתו של היטלר ביוני 1942.
בינואר 1945, ליווה רטנהובר את היטלר לבונקר שלו, מתחת לגן הקנצלרים. רטנהובר הועלה בדרגה ל-אס אס גרופנפיהרר (Gruppenführer) ב-24 בפברואר 1945. ב-1 במאי באותה שנה, רטנהובר הוביל את אחת מקבוצות הבריחה מן הבונקר. רוב הקבוצות, כוללת זאת של רטנהובר, נתפסו ונכלאו על ידי הסובייטים. רטנהובר נלקח למוסקבה, שם העיד בעיקר בכל הנוגע לימיו האחרונים של היטלר ושל ההנהגה הנאצית בבונקר. עדויות אלו נשמרו בארכיונים של רוסיה, ולא שוחררו עד פרסום ספר על מות היטלר, ב - 2000.
יחסיו של רטנהובר עם היטלר

רטנהובר קיבל פקודות ישירות מהיטלר והעביר אותן לאנשיו. חלק מהפקודות שמילא היו שליחתם של 19 שומרים ו-106 אנשי צבא להגן על קומפלקס ריק כחלק מהסחה. כמו כן, לרטנהובר הייתה הרשאה להיכנס לקומפלקס האישי של היטלר. לאחר תקופה, בנובמבר 1937, הפחית מכמות השומרים, וזאת גם בעקבות פקודה של היטלר, שפקד זאת כי לא אהב שראו אותו מוגן על ידי שומרים, כך טען רטנהובר.
בפן המבצעי, היחסים בין היטלר לרטנהובר היו עכורים ולא מובנים, אך בזמן שחיכו חברי הבונקר לתשובות לגבי המצב בברלין, זימן היטלר את חבריו הקרובים, רטנהובר ביניהם.
רטנהובר היה אחד מן היחידים שאליו היטלר אמר, שמעדיף הוא להתאבד מאשר ליפול בשבי אצל הסובייטים. רטנהובר בעדותו סיפר איך יום לפני שהתאבד, היטלר אמר לו:
”שירתת אותי בנאמנות במשך שנים רבות, מחר זהו יום הולדתך וברצוני להודות לך עכשיו כי מחר לא אוכל לעשות זאת. לקחתי את ההחלטה שעליי לעזוב את עולם זה.”
רטנהובר ניסה לשכנע שהישרדותו חשובה לגרמניה ושעדיין יש סיכוי להינצלות, אך היטלר השיב בשאלה:
”בשביל מה? הכל נהרס ולהמשיך זה אומר ליפול בשבי של הסובייטים.”
יום אחרי, צפה מהצד וראה איך גופתו של היטלר נשרפת.
הסיק רטנהובר כשראה את גופתו של היטלר, שקודם נטל רעל ואחר כך נורה על ידי גרמני ממלא הוראות. רטנהובר התבקש להשיג עוד בנזין כדי לשרוף את גופות היטלר ואווה בראון (אשתו). רטנהובר הגיע יחד עם בורמן אל פתח הבונקר. נכתב על רטנהובר שכאשר הגיע אל מקום השריפה פרץ בבכי כיוון שהיה עצוב על מות הפיהרר. בהמשך, חזר רטנהובר אל הבונקר יחד עם קצינים אחרים כדי לשרוף מסמכים ותכנן את הבריחה אחרי ההצתה של המקום. כל מידע על החקירות של רטנהובר לא שוחרר לשימוש ולא פורסם עד שנת 2000, כשפורסם הספר Hitler's Death: Russia's Last Great Secret from the Files of the KGB.
אחרי המלחמה

באוגוסט 1951, הואשם על ידי המשרד לביטחון המדינה הסובייטי כי "עוד מימייה הראשונים של הדיקטטורה הנאצית בגרמניה בשנת 1933 ועד 1945, הוא הבטיח את ביטחונם האישי של היטלר ומנהיגי הרייך האחרים". רטנהובר נידון למאסר של 25 שנה על ידי בית הדין הצבאי במוסקבה. בספטמבר 1955, הוא שוחרר ונמסר לשלטונות הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, שאיפשרו לו לצאת למערב גרמניה. הוא נפטר במינכן בשנת 1957.
לקריאה נוספת

יואכים פסט, בתוך הבונקר של היטלר: 14 הימים האחרונים, תרגם חנן אלשטיין, הוצאת אחוזת בית, 2006.
Blaine Taylor, Guarding the fuhrer, Fonthill Media, 2014.
Mark Felton, Guarding the fuhrer: the secret world of the fuhrer, Naval Institute Press; Stated First Edition edition, 2014.