stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניוטאון (קונטיקט)

| --- | --- |
סמל ניוטאון

 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה:  קונטיקט קונטיקט
 מחוז:  מחוז פיירפילד
 ראש העיר:  דן רוזנטל
 תאריך ייסוד:  1711
 שטח:  153.1 קמ"ר
 גובה:  121 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  27,173 (1 באפריל 2020)
 קואורדינטות:  41°24′54″N 73°18′36″W﻿ / ﻿41.415°N 73.31°W﻿ / 41.415; -73.31
 אזור זמן:  UTC -5
 http://www.newtown-ct.gov/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ארצות הברית מוגדלת) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ניוטאון(למפת ארצות הברית רגילה) וושינגטון ניו יורק לוס אנג'לס שיקגו סן פרנסיסקו אטלנטה דאלאס יוסטון בוסטון סיאטל מיאמי ה א ט ל נ ט י  ה ש ק ט  מפרץ מקסיקו  קנדה מקסיקו איי בהאמה ניוטאון(למפת קונטיקט רגילה) הרטפורד ברידג'פורט סטמפורד ניו הייבן ניו לונדון ווטרברי רוד אייל.  מסצ'וסטס ניו יורק  האוקיינוס האטלנטי ניוטאון(למפת קונטיקט מוגדלת) הרטפורד ברידג'פורט סטמפורד ניו הייבן ניו לונדון ווטרברי רוד אייל.  מסצ'וסטס ניו יורק  האוקיינוס האטלנטי ניוטאון    מיקום ניוטאון במחוז פיירפילד, קונטיקט tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ניוטאון (באנגלית: Newtown) היא עיירה קטנה במדינת קונטיקט שבארצות הברית. העיר ממוקמת במחוז פיירפילד בדרום-מערב המדינה, פחות ממאה קילומטרים מניו יורק. העיר נוסדה בשנת 1705 ונרשמה כמועצה ב-1711.
היסטוריה

בשנת 1705 נקנתה חלקת האדמה עליה נמצאת ניוטאון מידי ילידים אמריקאים, בני שבט פוטטק. שם העיירה המקורי היה קוונפג (Quanneapague). בשנת 1711 התיישבו התושבים הראשונים בעיירה וייסדו את המועצה המקומית. המתיישבים הראשונים בעיירה היו נאמני בית המלוכה הבריטי (חברי מפלגה שנקראו גם לויאליסטים, או טוׁרים), ונקטו בעמדה זו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית כנגד הממלכה המאוחדת.
בשנת 2012 אירע הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק בניוטאון. תושב העיירה, כבן 20, נכנס חמוש לבית הספר וירה למוות ב-20 תלמידים ושישה אנשי סגל.
גאוגרפיה

ניוטאון מצויה בדרום מערב קונטיקט, כ-57 ק"מ דרום מערבית להרטפורד ו-97 ק"מ צפון מזרחית לניו יורק.
היא העיירה החמישית בגודלה מבין העיירות בקונטיקט (לא כולל הערים), עם שטח שיפוט בגודל 156 קמ"ר. כ-2.2% משטח העיירה הוא אגמים.
אתרים מפורסמים

בין האתרים המפורסמים בניוטאון נמנים בית המועצה אדמונד, שבנייתו הושלמה ב-1930. בית המועצה מושכר למטרות שונות, בין השאר הרצאות וחתונות.
בית הספרייה על שם סירניוס בות' הושלם בשנת 1932, ומהווה את הספרייה העירונית של ניוטאון. הספרייה מכילה מקום ל-25,000 כותרים.
בתי ספר

בניוטאון 4 בתי ספר יסודיים מגיל טרום-חובה עד כיתה ד': מידלגייט, סנדי הוק, הד או'מדו, והאולי; בית ספר יסודי ריד לכיתות ה'-ו'; חטיבת הביניים ניוטאון לכיתות ז'-ח'; ותיכון ניוטאון לכיתות ט'-י"ב'.
הערות שוליים

↑  קווין צימרמן, Newtown First Selectman Dan Rosenthal says business outreach must improve, באתר Westfair online, ‏7 בדצמבר 2017
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554894205171  LCCN: n81035811  MusicBrainz: cc4c252e-02f2-424f-932d-5969c2ea17d3  VIAF: 127849220   WorldCat (עם VIAF): 127849220
ניוטון ארווין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 באוגוסט 1900 Valparaiso, ארצות הברית 
 פטירה:  23 במרץ 1963 (בגיל 62) נורת'המפטון, ארצות הברית 
 שם לידה:  Frederick Newton Arvin
 מדינה:  ארצות הברית 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת הרווארד 
 שפות היצירה:  אנגלית
 פרסים והוקרה:  National Book Award, 1951
 
פרדריק ניוטון ארווין (באנגלית: Fredrick Newton Arvin;‏ 25 באוגוסט 1900 – 21 במרץ 1963) היה מבקר ספרות ואיש אקדמיה אמריקאי. זכה להכרה לאומית בעקבות מחקריו על סופרים אמריקאים מהמאה ה-19.
בשנת 1960 נאלץ ארווין לפרוש מתפקידו כמרצה במכללת סמית' בנורת'המפטון, מסצ'וסטס לאחר שעבד בתפקיד במשך 38 שנים. זאת לאחר שנמצאו בביתו תמונות של גברים עירומים למחצה, שנחשבו באותה תקופה לפורנוגרפיה אסורה על פי חוק.
ארווין היה אחד ממאהביו הראשונים של הסופר האמריקאי טרומן קפוטה.
חיים וקריירה

ארווין נולד בוואלפאראיסו, אינדיאנה. הוא למד ספרות אנגלית באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1921. קריירת הכתיבה שלו החלה כאשר ואן ויק ברוקס, מורה נערץ בהרווארד, הזמין אותו לכתוב במגזין הליברטריאני "האדם החופשי" בזמן שהיה עדיין תלמיד לתואר ראשון. לאחר תקופה קצרה בה לימד בבתי ספר תיכוניים, הצטרף ארווין לפקולטה לאנגלית במכללת סמית' בנורת'המפטון. על אף שמעולם לא כתב דוקטורט, זכה ארווין לקביעות. אחת מתלמידותיו הייתה המשוררת והסופרת סילביה פלאת'.
ארווין לימד אנגלית במכללת סמית' במשך 38 שנים, בהן עזב את נורת'המפטון לעיתים רחוקות בלבד. הוא ביקר באירופה רק פעם אחת, בקיץ 1929 או 1930. באמצע שנות ה-20, כיהן במשך שנה כעורך "Living Age", תקציר שבועי של מאמרים מכתבי עת בריטיים ואמריקאים.
ארווין כתב לעיתים קרובות על נושאים פוליטיים ונקט עמדות פוליטיות ציבוריות. לדוגמה, בשנת 1936, ביום שבו חגגה אוניברסיטת הרווארד 300 שנה להיווסדה, הוא הצטרף למחאה כנגד נשיא הרווארד בדימוס, אבוט לורנס לואל, על שהשתתף בוועדה שקבעה כי סאקו וונצטי, אנרכיסטים שהוצאו להורג, קיבלו משפט הוגן. בין החותמים הנוספים היו העורך מלקולם קאולי והסופר ג'ון דוס פסוס.
ספרו הראשון של ארווין, הות'ורן, הופיע ב-1929. ב-1935 הוענקה לו מלגת קרן גוגנהיים, שאפשרה לו לקחת הפסקה מההוראה. בזמן הזה השלים ביוגרפיה של המשורר וולט ויטמן.
בשנת 1939 הפך לנאמן של יאדו, מושבת האומנים בסרטוגה ספרינגס, ניו יורק, לשם היה מגיע לעבוד לעיתים קרובות. בקיץ 1946, בעודו מבלה כמה שבועות ביאדו, פגש את הסופר טרומן קפוטה, הצעיר ממנו ב-24 שנים. בין השניים התפתח רומן שנמשך כשנתיים. קפוטה הקדיש את הרומן הראשון שלו, קולות אחרים, חדרים אחרים, שפורסם בשנת 1948, לארווין. מאוחר יותר תיאר קפוטה כמה למד מארווין באומרו, "ניוטון היה ההרווארד שלי".
ארווין פרץ לתודעה לאומית כאשר פרסם את הביוגרפיה הרמן מלוויל בשנת 1950. שנה מאוחר יותר זכה הספר בפרס הלאומי השנתי השני לספרי עיון לשנת 1951. בשנת 1952 נבחר ארווין כחבר במכון הלאומי לאמנויות ומכתבים. המבקר אדמונד ווילסון טען שמכל מבקרי הספרות האמריקאית רק ארווין ומורו ואן וויק ברוקס "יכולים להיחשב בעצמם לסופרים מהשורה הראשונה".
למרות שהביוגרפיה שכתב אודות וויטמן שיקפה חלק מדעותיו השמאלניות של ארווין, הוא הגיב למלחמה הקרה בפטריוטיות תרבותית מחודשת. בשנת 1952 פרסם במגזין Partisan Review מאמר בשם "המדינה שלנו והתרבות שלנו", שם כתב:
That period, at any rate is over, and the habit of rejection, of repudiation, of mere exacerbated alienation, has ceased to seem relevant or defensible-inevitably, since the culture we profoundly cherish is now disastrously threatened from without, and the truer this becomes, the intenser becomes the awareness of our necessary identification with it.
סקנדל

בשנת 1960, יזם משרדו של מנהל הדואר הכללי של ארצות הברית (אז ארתור אלסוורת' סאמרפילד) קמפיין נגד הפצה והחזקה של חומרי זימה, בעיקר תמונות המכילות תכנים הומוסקסואליים. במקביל, פקידים מקומיים בנורת'המפטון עסקו במסע צלב כנגד הומוסקסואלים (ראה בהלת הלבנדר). ב-2 בספטמבר עצרו קציני משטרת מדינת מסצ'וסטס את ארווין באשמת פורנוגרפיה. המשטרה האשימה את ארווין ב"היותו אדם זימה", והאשימה אותו את הקולגה שלו, אדוארד ספופורד, בהחזקת "תצלומים מגונים". לטענת המשטרה, ארווין סיפק את התצלומים לספופורד ושניהם ניסו לערב חברי סגל אחרים. עוד טענה המשטרה כי ארווין הודה בפניהם ש"הציג את התמונות בדירתו והחליף אותן עם אחרים". דיווחים נוספים ציינו כי התמונות היו של גברים, שנחשפו מאוחר יותר כגליונות של ה-Grecian Guild Pictorial and Trim: Young America's Favorite Physique Publication, המכילים תמונות של גברים עירומים למחצה. לבסוף הודה ארווין באשמה, שילם קנסות בסך 1,200 דולר וקיבל שנה מאסר על תנאי.
ארווין הושעה מהוראה, אך הוחזק על ידי המכללה בחצי משכורת עד גיל פרישה. מושבת יאדו הוציאה אותו מהדירקטוריון שלה, אך עד מהרה הציעה לו מענק. אף על פי כן, ארווין מעולם לא ביקר שוב במושבה. זמן לא רב לאחר מעצרו, אושפז ארווין בבית חולים למשך זמן מה, בשל דיכאון אובדני.
מלבד ארווין, חבר הסגל היחיד שנקלע לחקירת המשטרה היה ג'ואל דוריוס. הביוגרף של ארווין טען כי ארווין סיפק למשטרה את שמותיהם של דוריוס וספופורד, אך קרובי משפחתו של ארווין (אחותו ואחיינו) טענו שארווין תמיד הכחיש זאת ואמר שהמשטרה השיגה את השמות מחומרים שנמצאו בביתו. נאמני מכללת סמית' פיטרו את דוריוס ואת ספופורד, שלאף אחד מהם לא הייתה קביעות. הרשעותיהם בוטלו בשנת 1963.
אדוארד "נד" ספופורד (1931 - 17 בפברואר 2013 ) המשיך ללמד ספרות באוניברסיטת סטנפורד. בפרסומיו ניתן למצוא את הספר The Social Poetry of the Georgics.
ריימונד ג'ואל דוריוס (4 בינואר 1919 - 14 בפברואר 2006) עזב את ארצות הברית לאחר השערורייה ועבד כפרופסור באוניברסיטת המבורג בגרמניה המערבית. בשנת 1964 חזר לארצות הברית ולימד כפרופסור באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט. דוריוס נפטר בביתו בסן פרנסיסקו מסרטן מח העצם בשנת 2006.
מוות והכרה

פרסומו האחרון של ארווין, העוסק במשורר הנרי וודסוורת' לונגפלו, הופיע זמן קצר לפני מותו. לפי עיתון הניו יורק טיימס, הספר העריך מחדש את חשיבותו של לונגפלו בספרות האמריקאית.
ב-21 במרץ 1963 נפטר ארווין מסרטן הלבלב בנורת'המפטון, ונקבר בבית הקברות של העיר העתיקה במחוז פורטר, אינדיאנה.
טרומן קפוטה ייסד בצוואתו את פרס טרומן קפוטה לביקורת ספרות שיוענק "לכבוד המבקר ניוטון ארווין". הפרס מוענק על ידי אוניברסיטת איווה אחת לשנה החל מ-1994. הוא נחשב לפרס הכספי הגדול ביותר לביקורת ספרותית בשפה האנגלית.
בשנת 1966 פרסמו חבריו של ארווין אוסף של מאמרים וביקורות ספרותיות שכתב, בשם הפנתיאון האמריקאי. בין המחברים העיקריים שנדונו בספר: לואיזה מיי אלקוט, הנרי אדמס, אמילי דיקינסון, ראלף וולדו אמרסון, וויליאם דין האולס, הנרי ג'יימס, ג'יימס וויטקומב ריילי, הנרי דייוויד ת'רו, מארק טוויין וג'ון גרינליף וויטייר, וכן הות'ורן, מלוויל, ווויטמן. מבקר אחד ניצל את הספר כהזדמנות לסכם את תרומתו של ארווין לחקר הספרות האמריקאית, וטען כי הוא "חידד בדיוק כמעט בלתי נסבל את הקונפליקט בין 'שלמות אישית' לבין הסביבה החברתית".
ב-2001 פרסם בארי ורת' ביוגרפיה אודות ארווין, The Scarlet Professor: Newton Arvin: A Literary Life Shattered by Scandal. הספר עורר תגובה מאחיינו של ארווין, שביקר את דמותו של ארווין ובמיוחד את האישום כי ארווין סיפק שמות של קולגות למשטרה ב-1960.
בביקורת על הביוגרפיה שכתב ורת', טען המבקר בנג'מין דהמוט כי "ספריו הנוקבים של ארווין על הות'ורן ווויטמן... היו פורצי דרך בזמנם ונשארו קריאים היום".
מכללת מאונט הוליוק ערכה סימפוזיון על ניוטון ארווין ב-2001. בשנת 2002 ייסדה מכללת סמית' את "פרס ניוטון ארווין בלימודים אמריקאים", המוענק לסטודנטים. בשנת 2006 שודר סרט תיעודי בשם The Great Pink Scare בערוץ PBS האמריקני. הסרט עוקב אחר מעצרם של ארווין, ספופורד, ודוריוס, ועל הקריירות שלהם לאחר הפרשה.
פרופסור הארגמן, אופרה על ארווין מאת אריק סוייר והארלי ארדמן, המבוססת על הביוגרפיה שכתב ורת', הועלתה בבכורה בסמית' קולג' ב-2017.
מחקריו ויצירותיו

מחבר
Hawthorne (Boston: Little, Brown, 1929), ISBN 1-4047-6722-3.
Whitman (NY: Macmillan Company, 1938).
Herman Melville (NY: Sloane 1950), ISBN 0-8021-3871-3.
Longfellow: His Life and Work (Boston: Little, Brown, 1963), ISBN 0-8371-9505-5.
Daniel Aaron and Sylvan Schendler, eds., American Pantheon: Essays (NY: Delacorte Press 1966).
"Individualism and American Writers" in The Nation, October 14, 1931.
"Religion and the Intellectuals" in Partisan Review, January, 1950.
"Our Country and Our Culture" in Partisan Review, May 1952.
עורך
The Heart of Hawthorne's Journals, ed., (Boston: Houghton Mifflin Company, 1929).
Hawthorne's Short Stories, ed., (NY: Vintage Books, 1946)
נרסורנאט

| --- | --- |

  
 פרטים
 מדינה:  דנמרק 
 נוסד:  12 במאי 1989 
 
נרסורנאט בזהב
נרסורנאט בכסף
נרסורנאט (בגרינלנדית: Nersornaat "ראוי") או מדליית גרינלנד לשירות ראוי לציון (בדנית: Grønlands Hjemmestyres Fortjenstmedalje), מוענקת על ידי ממשלת גרינלנד. זהו הפרס הגבוה ביותר שמבוסס בגרינלנד. המדליה הונפקה ב-1 במאי 1989 לרגל עשור לאוטונומיה הגרינלנדית. המדליה מוענקת על שירות ראוי לטובת גרינלנד בתחומים כמו שירות ציבורי, עסקים, אמנות או מדע. המדליה נלבשת בסרט בצבעי דגל גרינלנד; אדום המסמל את השמש ולבן המסמל את השלג.
המדליה מוענקת בשתי דרגות: זהב וכסף.
מקבלי המדליה

יונתן מוצפלדט – זהב
מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק – זהב
פול שליטר – זהב
לארס אמיל יוהנסן – זהב
הנריק, נסיך דנמרק – זהב
פרדריק, נסיך דנמרק – זהב
הנס אנוקסן – זהב
מרי סיימון - זהב
משתנה לא מאותחל

במחשוב, משתנה לא מאותחל הוא משתנה שהוכרז בקוד, אבל לא נעשתה עליו פעולת השמה, כך שהערך שלו לא נקבע על ידי המתכנת. במצב זה יהיה למשתנה ערך כלשהו בלתי צפוי, אשר עלול להיות גורם לבאג. חלק מהמהדרים המודרניים מתריעים מפני שימוש במשתנה בלתי מאותחל ועורכי קוד מקור לרוב מסמנים שימוש כזה בתור שגיאה פוטנציאלית.
דוגמה בשפת C

הנחה נפוצה של מתכנתים מתחילים היא שהערך של כל המשתנים נקבע לערך ידוע, כמו אפס, כאשר הם מוצהרים. אמנם זה נכון עבור שפות רבות, אבל זה לא נכון עבור כולן, ולכן הפוטנציאל לטעות קיים. שפות כמו C משתמשות במחסנית לצורך אחסון הערכים של משתנים מקומיים (אוטומטיים) (אנ'). למרות שהמחשב יפריש את כמות השטח המתאימה למסגרת המחסנית, הוא בדרך כלל עושה זאת פשוט על ידי התאמת הערך של מצביע המחסנית, מבלי לבצע שינוי כלשהו בתוכן הזיכרון (בדרך כלל משיקולי יעילות). לכן, כל תוכן הזיכרון באותו זמן יופיע כערכים התחלתיים של המשתנים שתופסים את הכתובות הללו.
הנה דוגמה פשוטה ב-C:
void count( void )
{
  int k, i;

  for (i = 0; i < 10; i++)
  {
    k = k + 1;
  }

  printf("%d", k);
}
הערך הסופי של k אינו מוגדר. ההנחה שהערך הסופי של k חייב להיות 10 מתבססת על ההנחה שהערך ההתחלתי שלו הוא 0, מה שעשוי להיות נכון ועשוי להיות שגוי. יש לשים לב לכך שבדוגמה המשתנה i מאותחל לאפס (בתוך ה- for).

דוגמה נוספת בערך זה עוסקת במבנים. בדוגמה מטה, יש מבנה - struct student - שמכיל כמה משתנים שנותנים מידע על תלמיד. הפונקציה register_student גורמת לדליפת זיכרון משום שהיא לא מצליחה לאתחל את השדות של struct student new_student כמו שצריך. מעיון מעמיק של הקוד ניתן להסיק כי השדות age ו- semester student_number מאותחלים בצורה טובה, אולם אבל האתחול של האיברים first_name ו- last_name שגוי: אם האורך של מערכי התווים first_name ו- last_name הוא פחות מ-16 בתים, במהלך strcpy, לא מצליחים לאתחל את כל 16 הבתים של הזיכרון השמורים לכל אחד מהשדות הללו של המבנה.
struct student {
  unsigned int age;
  unsigned int semester;
  char first_name[16];
  char last_name[16];
  unsigned int student_number;
};

int register_student(struct student *output, int age, char *first_name, char *last_name)
{
  // If any of these pointers are Null, we fail.
  if (!output || !first_name || !last_name)
  {
    printf("Error!\n");
    return -1;
  }

  // We make sure the length of the strings are less than 16 bytes (including the null-byte)
  // in order to avoid overflows
  if (strlen(first_name) > 15 || strlen(last_name) > 15) {
   printf("first_name and last_name cannot be longer than 16 characters!\n");
   return -1;
  }

  // Initializing the members
  struct student new_student;
  new_student.age = age;
  new_student.semester = 1;
  new_student.student_number = get_new_student_number();

  strcpy(new_student.first_name, first_name);
  strcpy(new_student.last_name, last_name);

  //copying the result to output
  memcpy(output, &new_student, sizeof(struct student));
  return 0;
}
בכל מקרה, גם כאשר משתנה מאותחל באופן מרומז לערך ברירת מחדל כמו 0, זה בדרך כלל לא הערך הנכון . אם הערך הוא ערך ברירת מחדל (כמו 0) זה לא בהכרח מעיד על כך שהאתחול בוצע כהלכה. (עם זאת אתחול של מצביעים למצביע האפס הוא חיוני מכיוון שהוא מונע ביצוע פעולות על המצביעים הללו לפני שהם מאותחלים בפועל לערך הנכון שלהם). ב-C, משתנים שלא מוקצים דינמית ולא מאותחלים במפורש בקוד מאותחלים לאפס (או null עבור מצביעים).
לא רק שמשתנים לא מאותחלים הם גורם תכוף לבאגים, אלא שסוג זה של באגים הוא חמור במיוחד כי ייתכן שלא ניתן לשחזר אותו: למשל, משתנה עשוי להישאר לא מאותחל רק בפקודת תנאי מסוימת כלשהו בתוכנית.
שימוש בשפות שונות

משתנים לא מאותחלים הם בעיה מסוימת בשפות כמו C ,C++ ואסמבלי שיועדו לתכנות מערכות (אנ'), ופותחו כך שביצועים מועדפים על פני בטיחות - על המתכנת הוטל הנטל להיות מודע לבעיות מסוכנות כמו משתנים לא מאותחלים.
בשפות אחרות לרוב משתנים מאותחלים לערך ידוע בעת ההכרזה עליהם. הנה מספר דוגמאות:
ב-VHDL המשתנים הסטנדרטיים מאותחלים לערך 'U' מיוחד.
ב-Java אין משתנים לא מאותחלים. שדות של מחלקות, אובייקטים ואלמנטים במערכים שלא מאותחלים באופן מפורש מאותחלים אוטומטית עם ערך ברירת המחדל לסוג שלהם (false עבור בוליאני, 0 עבור כל הסוגים המספריים, null עבור פוינטרים). משתנים אחרים חייבים להיות מאותחלים לפני שנעשית עליהם או באמצעותם פעולה כלשהי, אחרת תיגרם שגיאת קומפילציה.
לקריאה נוספת

"CWE-457 Use of Uninitialized Variable".
הערות שוליים

↑  strcpy
ס.ק. קרנטן

ס.ק. אוסטריה קרנטן (בגרמנית: SK Austria Kärnten) היה מועדון כדורגל אוסטרי. הוא היה מועדון הכדורגל של העיר קלגנפורט. המועדון הוקם ב-1 ביוני 2007 ותוך ניצול רישיון של קבוצה אחרת שפורקה הוא נכלל בהבונדסליגה האוסטרית. המועדון שיחק באצטדיון היפו ארנה שידוע גם בשמו אצטדיון "ורס'ירסי". במועדון נקלטו כדורגלנים מקובצה אחרת של העיר (שבהמשך פורקה) וגם כדורגלנים זרים חדשים כמו תיירי טזאמטה. בעונתו הראשונה סיים המועדון במקום התשיעי מ-10 קבוצות. את עונת 2008/2009 הקבוצה סיימה במקום השישי. לאחר עונת 2009/2010 הקבוצה ירדה לליגת משנה.
ביוני 2010 הקבוצה הודיעה על פשיטת רגל והתפרקה.
נמל מאלברי

תצלום אוויר חלקי של הנמל המלאכותי הבריטי ליד חוף גולד. נראה בו רציף הפריקה המרכזי ומעליו רציף נוסף ששימש לפריקת תחמושת
נמל מאלברי (באנגלית: Mulberry Harbour, "נמל תות עץ" שם קוד ללא משמעות) היה נמל מלאכותי, מורכב מחלקים שיוצרו מראש, אשר נבנה על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. שני נמלים שכאלו הובאו לנורמנדי לאחר הפלישה אליה ביוני 1944 והוצבו מול שניים מחופי הפלישה. הנמל שבחוף אומהה האמריקני נהרס במהרה בסערה, אך הנמל האחר, בחוף גולד, פעל כחצי שנה וסייע בהזרמת אספקה לכוחות בעלות הברית באירופה.
סיבות להקמה

לאחר כיבוש צרפת במאי 1940 נעשו ניסיונות לחדור לשטח על ידי כוחות של בעלות הברית אך ללא הצלחה. המפורסם שבניסיונות אלו הייתה הפשיטה על דייפ ב-19 באוגוסט 1942 ניסו כמה אלפי חיילים של בעלות הברית שרובם היו מדיוויזיית החי"ר ה-2 הקנדית, לתפוס ראש גשר בחופה הצפוני של צרפת. ניסיונם לא עלה בטוב ורוב הכוח נהרג או נלקח בשבי.
אחד הלקחים המרכזיים של פשיטה זו היה, כי ערי נמל בצפון צרפת יהוו יעד מבוקש לנחיתת בעלות הברית ובשל כך יהיו ממוגנות היטב מה שיגרום לאבדות רבות בכיבושן.
הנמל הצף

מהנדסים של בעלות הברית הגו את הרעיון לפיו ייבנה נמל מלאכותי מחלקים מוכנים מראש. חלקיו ייגררו על פני תעלת למאנש אל חופי הפלישה. שם יוצב וישמש בסיס אליו יוכלו בעלות הברית לפרוק אספקה עד לתפיסת אחת מערי הנמל הגדולות.
חלקיו העיקריים של הנמל היו:
שוברי גלים – אלו נועדו להיות מוצבים במקביל לחוף הנמל ובמרחק של כ-1,000 עד 2,000 מטר ממנו (על פי הטופוגרפיה של קרקעית הים ועומק מי הים באותו אתר), וכן בניצב לחוף, כדי ליצור אזור מלבני בצורתו, של מים שקטים ומוגנים. המרכיב העיקרי של שוברי הגלים היו תיבות בטון חלולות (תמונות 2, 5), הגדולה שבהן הייתה באורך של 60 מטר ובגובה של 18 מטר. הן נועדו להיות ממולאות מים באופן חלקי ולהיות משוקעות מול החוף כך שעיקר גובהן יבלוט מעל פני המים וישמש כמחסום לגלים. בנוסף להן שימשו לצורך יצירת שובר גלים ספינות ישנות, שהובאו אל מול החוף והוטבעו שם באופן שיבלטו גם הן באופן חלקי מעל פני המים.
רציפי פריקה (Pierheads) – אלו נועדו להיות מוצבים בתוך השטח הימי המוגן על ידי שוברי הגלים ולאפשר פריקה מהירה של מטענן של ספינות קלות ונחתות. רציף הפריקה שעוצב (תמונה 6) היה משטח מתכת באורך של 60 מטר וברוחב של 18 מטר. בארבע פינותיו חוברו רגליים אנכיות באורך של 27 מטר. בתחתית כל רגל חובר משטח אופקי בשטח של 1.5 מטר רבוע, אשר נח על קרקע הים. ניתן היה לשנות את עמדת משטח הרציף ביחס לרגליים כדי לשנות את גובהו מעל קרקע הים בהתאם לצורך על פי השינוי במפלס מי הים במהלך הגאות והשפל (בחופי נורמנדי הגיע הבדל המפלס בשיא הגאות ובשיא השפל למספר מטרים).
רציף פריקה איפשר פריקת מטען מספינה שעגנה לאורך צלעו הארוכה (תמונה 7). בנוסף לכך תוכנן מערך רציפים, שאיפשר פריקת מטען מהירה מנחתות, אשר כבשים או דלתות היו מותקנים בחרטומן: הנחתות עגנו משני צידיו של רציף פריקה, שעליו ניצב מבנה מוגבה שאיפשר פריקת כלי רכב מסיפונן העליון באמצעות גשרים מתקפלים. מהמבנה ירדו כלי רכב אלו ברמפה אל מפלס הרציף (תמונה 8). רציף פריקה שני הוצב בניצב לרציף הראשון, וכלי רכב מן הסיפונים התחתונים של הנחתות עלו אליו באמצעות רמפות מיוחדות (תמונה 9).
מזחים צפים (piers) (תמונות 10, 11) – אלו נועדו לאפשר תנועה בין רציפי הפריקה לבין החוף. הבסיס למזחים היו מצופי דמויי סירות (floats) (תמונה 4), באורך של 12.5 מטר, ברוחב של 4.5 מטר ובגובה של 2.4 מטר. עקב מחסור במתכת לבנייה נבנו המצופים מבטון, שנוצק על גבי מסגרת תמיכה של מוטות מתכת ולוחות עץ.
המצופים הוצבו בטור מרווח מן החוף עד לצלעו של רציף פריקה, ועל המרווחים ביניהם גישרו מקטעי גישור (Bridge Spans) באורך של 24 מטר, אשר קצותיהם נחו לאורך המצופים וחוברו זה לזה. מקטעי הגישור יצרו נתיב נסיעה לרכב ברוחב של 3 מטר. הם היו בנויים פלדה ותוכננו באופן שתהיה להם מידה של גמישות, כך שיוכלו לעמוד בתנועת פני הים והגלים מבלי להישבר ולהינזק. בעת השפל נחו חלק מהמצופים של המזח ישירות על גבי קרקע הים החשופה.
פעילות הנמלים

שני נמלים מלאכותיים הוקמו בחופי הפלישה, האחד בחוף אומהה והשני בסמוך לחוף גולד ליד העיירה ארומאנש. ב-19 ביוני 1944 נהרס הנמל בחוף אומהה עקב סופה חזקה במיוחד. רק הנמל של ארומאנש המשיך לפעול.
הנמל בארומאנש היה מוגן על ידי שוברי גלים שהוקמו במרחק של עד 1.6 קילומטר מן החוף, אשר יצרו אזור מוגן בצורת טרפז, שצלעו הרחבה נחה על החוף. אורכו היה כ-3.8 קילומטרים. שלושה מרווחים בין שוברי הגלים שימשו כפתחי כניסה לאזור הנמל. האורך הכולל של שוברי הגלים שהונחו בנמל היה כ-5 קילומטרים.
בנמל הוקם רציף פריקה מרכזי לספינות, שהורכב משבעה רציפי פריקה שהוצבו בטור עורפי וביניהם חוליות מקשרות. אורכו הכולל היה כ-700 מטר. שני מזחים צפים באורך של כקילומטר כל אחד הובילו ממנו אל החוף.
בנוסף לכך הוקמו בנמל עוד שני רציפי פריקה, שלכל אחד מהם היה מזח צף משלו: רציף פריקה לנחתות ולספינות נחיתה לטנקים, ורציף פריקה לכלי שיט שנשאו תחמושת.
הנמל בחוף ארומאנש פעל כששה חדשים, עד אשר נפתח נמל אנטוורפן שבבלגיה לשימושן של בעלות הברית בחודש נובמבר 1944. בנמל נפרקה אספקה של מעל 2 מיליוני טונות [דרוש מקור] ואין ספק כי הוא מילא את ייעודו.
כיום ניצבות תיבות הבטון העצומות ושרידי האוניות הטבועות, כעדות אילמת למבצע הגדול שהתחולל בחוף במחצית השנייה של 1944.
בעיירה ארומאנש, שלחופה שכן בעבר הנמל הבריטי, קיים כיום מוזיאון המספר על המבצע ובו דגם שלו.
‏1. שרידי שוברי הגלים הצפוני והמערבי של הנמל הבריטי בים מול ארומאנש
‏2. שרידי תיבות הבטון של שובר הגלים המערבי של הנמל בארומאנש
‏3. שרידי מזח צף בחוף ארומאנש
‏4. שרידי מזח צף בחוף ארומאנש. מצופי המזח (בתמונה) היו עשויים בטון שנוצק על גבי מסגרת של מתכת ועץ
תמונות מדגם הנמל

‏5. תיבת בטון ששימשה ליצירת שוברי גלים
‏6. רציף לפריקת מטען, בעל ארבע רגליים שנחו על קרקע הים
‏7. פריקת מטען מספינה
‏8. פריקת כלי רכב ברמפה מהסיפון העליון של ספינת נחיתה לטנקים (למעלה). למטה ניצבת נחתת טנקים
‏9. כלי רכב נפרקים מהסיפון התחתון של ספינת הנחיתה לטנקים אל רמפה וממנה לרציף פריקה
‏10. כלי רכב על רציף הפריקה ניגשים לקצהו של מזח צף המוביל אל החוף
‏11. כלי רכב יורדים מן המזח הצף אל החוף
ראו גם

מבצע פלוטו
טנק יוצא מספינת נחיתה לטנקים אל רציף פריקה בנמל מאלברי הבריטי
מזח צף בנמל מאלברי האמריקני; ברקע מאחוריו - רציף פריקה
נועה רוזין

| --- | --- |

 לידה:  27 בספטמבר 1986 (בת 38) רמת גן, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  תיכון בליך  אוניברסיטת רייכמן 
 מספר צאצאים:  3
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  noafoodmagazine
 טוויטר:  NoaRosin
 
נועה רוזין (נולדה ב-27 בספטמבר 1986) היא מגישת טלוויזיה ועיתונאית ישראלית שמתמחה בתחום הקולינריה.
ביוגרפיה

נועה רוזין נולדה וגדלה ברמת גן. אמה, טלי רוזין, עיתונאית וסופרת, אביה, סיני רוזין, היה בעל אולפן הפקות והוצאת ספרים וכיום מנהל ייבוא בחברה לשיווק מוצרי סניטריה. לנועה אח צעיר. למדה בתיכון בליך והתנדבה לשנת שירות בגרעין צופים בשדרות. בצה"ל שירתה כמפיקה ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל.
ב-2007 רוזין התחילה לעבוד בקופי-בר, וכעבור שנה עברה להוטל מונטיפיורי (שניהם של חברת R2M). במסעדות אלה התגבשה אהבתה לאוכל לפני ומאחורי הקלעים. בוגרת תואר ראשון בתקשורת, המרכז הבינתחומי הרצליה (2012-2010). כניסתה לתקשורת אירעה בשנה השנייה ללימודיה עת פרסמה סדרת כתבות במדור האוכל אתר "וואלה" עם המלצות על מסעדות מיוחדות באירופה. בשנים 2010–2012 הייתה כתבת הווידאו המרכזית באתר, ויצרה עשרות כתבות למדורים השונים. במקביל עבדה ככתבת שטח בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" ששודרה בערוץ 10. בשנת 2010 היא הפיקה את הסרט אווה: שם זמני.
בתום השנה השלישית ללימודיה החלה להפיק את תוכנית הבוקר של סלוצקי ודומינגז ברדיו תל אביב (2013-2012). בשנת 2014 החלה לערוך את מדור האוכל של אתר "נענע10". במקביל החלה להגיש את פינת "חדשות האוכל" בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" ושלל פינות אוכל נוספות בתוכנית הבוקר של "אורלי וגיא" וגם ב"לילה כלכלי" - כולן בערוץ 10. במקביל, נבחרה להנחות את "המלצת השף", תוכנית הבת של ריאליטי האוכל "משחקי השף"; בתקופה זו למדה בישול בבית הספר לקולינריה "בישולים".
בשנת 2015 שנה ערכה את "לאון אל-דנטה", תוכנית בישול אוכל איטלקי עם השף לאון אלקלעי ששודרה בערוץ האוכל ולאחר מכן גם בערוץ 10.
בשנת 2015 רוזין התמנתה לכתבת האוכל של "טיים אאוט תל אביב". בשנים 2016–2017 כיהנה ככתבת האוכל בדיגיטל של רשת.
רוזין הגישה במשך תקופה קצרה את תוכנית האוכל "פודיז" ברשת 13, ולאחר מכן החלה להגיש יחד עם אלעד זוהר את התוכנית "פותחים יום", המשודרת מימי ראשון עד חמישי בין השעות 9:30 ל-12:00. בימי שישי הצמד היה מגיש את "פותחים שישי", בין 10:00 ל-12:00, גם היא בערוץ רשת 13.
עד סוף שנת 2017, במקביל להנחיה היומית, הייתה מגישה רוזין פעם בשבוע פינת אוכל במסגרת התוכנית "הערב" בהגשתם של קובי מחט ויעל בר זוהר, גם היא ברשת 13.
כיום רוזין מנהלת מגזין אוכל ביוטיוב תחילה בשותפות עם יובל מרום, ובהמשך תקופה קצרה עם יוגב עזריאל ועכשיו שוב עם יובל מרום. השניים מעלים מדי שבוע סרטון חדש ובו הם סוקרים אירועים חדשים בתחום הקולינריה בישראל: מסעדות, ברים, פסטיבלים, מנות ואירועים אחרים.
בנוסף השניים מקליטים את הפודקסט "על מה נדבר הפעם? הפודקאסט של נועה רוזין ויובל מרום".
הפודקאסט עוסק בנושאי תוכן, שיווק ודיגיטל.