stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הנרי אדמס
קורות חייו > החזרה לאמריקה > פרופסור בהרווארד

ב-1870 התמנה אדמס כפרופסור להיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטת הרווארד, תפקיד בו כיהן עד לפרישתו המוקדמת ב-1877.
כהיסטוריון חוקר נחשב אדמס לראשון שניהל עבודה סמינריונית היסטורית בארצות הברית. עם תלמידיו נמנה הנרי קבוט לודג' שעבד במחיצתו.
ב-1875 הוא נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדע.
קורות חייו > השקפות > ההיסטוריה והחוק השני של התרמודינמיקה

האחים הנרי וברוקס אדמס עסקו רבות במציאת חוקי התפתחות חברתית והיסטורית של האדם שידמו לחוקי הטבע.
ב-1910 הדפיס הנרי אדמס והפיץ בין הספריות של האוניברסיטאות ומורי ההיסטוריה חוברת בשם "A Letter to American Teachers of History" (מכתב למורי ההיסטוריה האמריקאים) שבה הציע "תאוריה דינימית של ההיסטוריה" המבוססת אל החוק השני של התרמודינמיקה או עקרון האנטרופיה.
הוא הכריז כי האנרגיה היא הכוח הדוחף את ההיסטוריה. האנרגיה, אם כי אינה אובדת לעולם, נהיית פחות ופחות מאורגנת ושימושית. עליית הריבוי והשונות הולכת במקביל עם אבדן אנרגיה. מתוך רעיון שהוא שאל מגיבס שאותו הוא כנראה לא הבין נכון, ישנם שלבים שבהם האנרגיה מתבזבזת בצורה יותר מסיבית מכרגיל ובקצב מואץ. אדמס ראה בשנת 1917 (של המהפכות ברוסיה) רגע כזה. התפרצויות כאלה תיצורנה לבסוף אי סדר קיצוני ומות הציוויליזציה.

בעיני אדמס ההיסטוריה של האדם אינה מכוונת לקידמה, אלא להפך אל שפל וקץ.
מתוך ראייה פסימית זו כתב אדמס לאחיו "תודה לאל, אין לנו ילדים". אדמס עשה ניסיונות רבים להגיב לביקורת על התיאוריה שלו מצד עמיתיו הוגי דעות ומדענים, לא סיים את העבודה עד מותו ב-1918 והיא פורסמה לאחר מותו ב-1919 על ידי אחיו.
קורות חייו > השקפות > "אנגלו-סקסוניזם"

אדמס נחשב לנציג בולט של האנגלו-סקסוניזם של המאה ה-19,חרד לשמירת הדומיננטיות של היסוד האנגלו-סקסי בחברה האמריקאית.
משום כך הרגיש אדמס דאגה לגבי תהליך ההגירה של זרים לארצות הברית, במיוחד מכיוון מזרח אירופה. עוד ב-1894 הביע חשש מהתעצמות השפעת "הגזעים קהי העור".
הוא סבר שחוקת ארצות הברית היא מורשת אנגלו-סקסית ואף ביטוי ל"חופש הגרמאני"

חרה לו לפעמים שהאנגלו-סקסים אינם דבקים ביתר שאת במורשתם.
והביע ביקורת חריפה על מה שנראה לו סוג של התנוונות של גזעם.
קורות חייו > השקפות > אנטישמיות

בהתבטאויות שונות בדרך כלל בחייו הפרטיים הביע אדמס סלידה מהיהודים. ג'ון היי סיפר שכשאדמס ראה את הווזוביוס "מתחיל להידלק ...תמיד חיפש את היהודי שהצית אותו"

הוא כתב: "אני מתעב את היהודים, וכל מה שקשור בהם וחי אך ורק עם התקווה לראות את מותם, עם כל היהדות הארורה שלהם. אני רוצה לראות את כל המלווים בריבית נעצרים ומוצאים להורג"
פעם כתב לידיד "תפציץ את ניו יורק. אינני רואה מקום אחר שהיה משתפר הרבה על ידי כך. האוכלוסייה העיקרית היא היהודי, והשאר - יהודי גרמני"

ההיסטוריון רוברט מייקל ציין שמכתביו של אדמס היו מתובלים במגוון של הערות אנטישמיות. גם ההיסטוריון אדוארד סייוות הדגים ציטוטים כגון:
"אנחנו בידיים של היהודים"."הם יכולים לעשות כרצונם עם הערכים שלנו"
הוא לא ראה לנכון להמליץ על אף השקעה אחרת פרט לזהב נעול בכספת. "אז אין סיכון אחר חוץ מהשודד. בצורות (ההשקעה) האחרות יש לך עסק עם השודד, היהודי, הצאר, הסוציאליסט ומעל הכל, השחיתות הרדיקלית, חשוכת המרפא, של המערכת החברתית, התעשייתית, הפיננסית והפוליטית".

בביוגרפיה שכתב על אדמס בשלושה כרכים, בכרךImprovement of the World ניסה אדוארד צ'לפנטן להסביר את אנטישמיות של אדמס, בכך שכל פעם כשאדמס כתב "יהודים" התכוון ל"אנשי הממון". ההיסטוריון הזדהה עם אבחונו של אדמס כי בית הגידול לעקרונות מוסריים של המאה ה-18 הוחלף ב"עולם של הבנקאי" ושכפי שהתבטא אדמס "המוח הבנקאי הוה מגונה".

האנטישמיות באה לידי ביטוי גם בפעילותו הציבורית.
ב-1894 הוא ארגן "הליגה למען צמצום המהגרים" שנועדה "להגביל את הגישה לאמריקה של יסודות "לא בריאים", במקום הראשון, היהודים.
באוטוביוגרפיה שלו הוא הסביר: "אף יהודי פולני טרי מוורשה או קרקוב - אף בן מסתנן של יעקב או איזה יצחק הנודף עדיין ריח של גטו והמקטר ביידיש מוזרה בפני קציני המכס".
קורות חייו > חייו הפרטיים

הנרי אדמס היה פעיל בחוג חברים אקסלוזיבי בשם "חמש של לבבות" שכלל מלבדו, את אשתו קלובר, הגאולוג וחוקר ההרים קלרנס קינג, את ג'ון היי (עוזרו ולימים מזכיר המדינה של לינקולן) ואשתו של היי, קלרה.
אחד משותפיו למסעות היה האמן ג'ון לה פרג' שאיתו נסע ליפן ולים הדרומי.
ב-1885–1888 תאודור פרלינגהייזן דווייט (1846–1917) שכיהן כספרן ראשי של מזכירות המדינה, התגורר בביתו של אדמס ב-1603 H Street
בוושינגטון די סי. הוא שימש באותה תקופה כעוזר ספרותי, מזכיר אישי ואחראי על הבית. מאוחר יותר דווייט שימש כאחראי של הארכיון של משפחת אדמס בקווינסי, מסצ'וסטס, היה לאחר מכן מנהל הספרייה הציבורית של בוסטון וקונסול ארצות הברית בווה בשווייץ.
הנרי אדמס התחתן ב-27 ביוני 1872 בבוורלי, מסצ'וסטס, עם מריאן "קלובר" לבית הופר (Hooper). הם בילו את ירח הדבש באירופה, בין היתר, בוונלוק אבי, שרופשייר באנגליה, בחברתו של הפוליטיקאי הליברלי צ'ארלס מילנס גאסקל. בשובם אדמס חזר לתפקידו בהרווארד וביתם ברחוב מרלבורו 91 בבוסטון הפך למקום מפגשים שוקקי חיים של חבריהם האקדמאים.
ב-1877 עבר הזוג לוושינגטון, בה גר סמוך לככר לפאייט, ממול לבית הלבן. גם שם הזוג עמד במרכז חיי חברה תוססים. אדמס עבד באותה תקופה כעיתונאי והיסטוריון.
ביום אחד, ב-6 בדצמבר 1885 זמן מה אחרי ארוחת בוקר מאוחרת בביתם ברחוב H ליד ככר לפאייט, אדמס מצא את אשתו שוכבת ללא רוח חיים על שטיחון מול המוקד, כשבקבוקון אשלגן ציאניד ריק נמצא לצידה.
מותה בהתאבדות יוחס לדיכאון אחרי מות אביה. אחרי כן אדמס העלים את רוב מכתביה ותמונותיה. אדמס היה אחרי מותה באבל עמוק וממושך.
אישה חשובה אחרת בחייו הייתה אליזבת שרמן קמרון.
אדמס פגש אותה לראשונה בינואר 1881 במסיבה בסלון הזוג ג'ון וקלרה היי. היא נחשבה לאחת הנשים היפות והאינטליגנטיות ביותר מוושינגטון. גדלה כליזי שרמן, בת השופט צ'ארלס שרמן מאוהיו, הייתה אחיינית של ג'ון שרמן, מזכיר האוצר בממשל של רתרפורד הייז ואחיינית של הגנרל ויליאם טקומסה שרמן.
בגיל 20 משפחתה דחקה אותה ב-1878 לשאת בנישואים חסרי רגש אהבה עם הסנטור ג'. דונלד קמרון שהתחייב להבטיח לה הכנסה בשווי 160,000 דולר בניירות ערך.
קמרון היה אלמן ואב לשישה ילדים, ב-24 שנה יותר מבוגר ממנה. ילדיו דחו את אשתו השנייה הצעירה. הוא הצטייר כגבר גס רוח ואדיש, שוחר ויסקי בורבון ופמיליארי עם עולם השחיתות הפוליטית.
החל מ-1883 אדמס החל להתכתב עם אליזבת' בזמן שהיא ובעלה נסעו לאירופה. ההתכתבות ביניהם נמשכה 35 שנה והייתה עדות לחברות מלאת תשוקה שלא באה למימוש.
קורות חייו > משפחתו

אחותו לואיזה קתרין אדמס קוהן (1831–1870) מתה מטטנוס בעקבות תאונת מרכבה בבאני די לוקה באיטליה. היא נקברה בבית הקברות האנגלי של פירנצה. הנרי אדמס תיאר את מותה בפרק "כאוס" בספרו "חינוכו של הנרי אדמס".
אחיו ג'ון קוינסי אדמס השני (1833–1894) היה גם הוא בוגר הרווארד (1853), עבד כעורך דין והיה מספר פעמים חבר ב"בית הדין הכללי והגדול של מסצ'וסטס" - הפרלמנט של המדינה, מטעם המפלגה הדמוקרטית. ב-1872 היה מועמד לתפקיד של סגן נשיא מטעם הדמוקרטים אולם סירב לתמוך במועמדותו של הוראס גרילי
אח אחר, צ'ארלס פרנסיס אדמס הבן (1835–1915) השתתף במלחמת האזרחים בצבא האוניוניסטי והתמנה ב-1865 לבריגדיר גנרל בצבא הסדיר. הוא היה לסמכות בתחום ניהול מסילות הברזל, כתב ספר "מסילות הברזל, מקור ובעיות" (1878) והיה ב-1884–1890 יושב ראש חברת הרכבות nion Pacific Railroad. הוא שיתף פעולה עם הנרי בעריכת כתב העת The North Atlantic Review ובמיזמים אחרים.
עוד אח, ברוקס אדמס (1848–1927) היה גם הוא עורך דין ומחבר ספרי עיון: The Gold Standard ‏ 1894 ‏ The Law of Civilization and Decay ‏ 1895‏ America's Economic Supremacy ‏ 1900 ‏ The New Empire ‏ (1902) ‏
The Theory of Social Revolutions ‏ 1914 ‏ The Emancipation of Massachusetts ‏ (1919)
ניכרה השפעתו של הנרי על חשיבתו וכתיבתו.
הוקרה

1919 (אחרי מותו) - פרס פוליצר על ספרו האוטוביוגרפי
כתביו

1876. Essays in Anglo-Saxon Law.
עם הנרי קבוט לודג', ארנסט יאנג וג'יימס לורנס לאפלין - מסות כמשפט האנגלו-סקסי
1879. Life of Albert Gallatin. (חיי אלברט גלטין
1879. The Writings of Albert Gallatin (as editor, three volumes). כתבי אלברט גלטין (כעורך) בשלושה כרכים
1880. Democracy: An American Novel. (דמוקרטיה:רומן אמריקאי) פורסם ללא שם המחבר
1882. John Randolph. (ג'ון רנדולף)
1884.Esther: A Novel (facsimile ed., 1938, Scholars' Facsimiles & Reprints, ISBN|978-0-8201-1187-2).
אסתר:רומן (מהדורה פקסימילית 1938)
1889-1891 - History of the United States During the Administrations of Thomas Jefferson and James Madison
ההיסטוריה של ארצות הברית בימי ממשליהם של תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון - 9 כרכים
1891. Historical Essays. מסות היסטוריות
1893. Tahiti: Memoirs of Arii Taimai and Marama of Eimee... Last Queen of Tahiti (facsimile of 1901 Paris edition, 1947 facsimiles and scholar's הדפסות חוזרות, ISBN|978 - 0-8201-1213-8). (מהדורה פקסימילית 1901, פריז), פקסימילים (1947)
1893 - טהיטי:זיכרונותיהם של ארי טאימאי ושל מראמה של אמה... המלכה האחרונה
1904. Mont Saint Michel and Chartres. (מון סן מישל ושארטר)
1911. The Life of George Cabot Lodge (facsimile ed. 1978, Scholars' Facsimiles & Reprints, ISBN|978-0-8201-1316-6. (חיי ג'ורג' קבוט לודג') - פקסימילים והדפסות חוזרות
1918. The Education of Henry Adams. (חינוכו של הנרי אדמס)
1919.  '. (הידרדרות הדוגמה הדמוקרטית)
1930–1938. Letters' (בעריכת W.C. Ford, בשני כרכים). (מכתבים)
1982. The Letters of Henry Adams, Volumes 1–3: 1858–1892 (בעריכת. בעריכת ג'.ס.לוונסון, ארנסט סמואלס וצ'ארלס ונדרסי).
מכתבי הנרי אדמס, כרכים א-ג 1858–1892
1988. The Letters of Henry Adams, Volumes 4–6: 1892–1918
כתביו > הדפסות חוזרות

Democracy: An American Novel, Esther, Mont Saint Michel and Chartres, The Education of Henry Adams (Ernest Samuels, ed.) (Library of America, 1983 ISBN|978-0-940450-12 - 7
History of the United States During the Administrations of Thomas Jefferson and James Madison (Earl N. Harbert, ed.) (Library of America, 1986) Vol I (Jefferson) ISBN|978-0-940450 - 34-9. Vol II (Madison) ISBN 978-0-940450-35-6.
הערות שוליים

↑  The Education of Henry Adams, עמ' 101
↑  Gamble, Cynthia, John Ruskin, Henry James and the Shropshire Lads, London: New European Publications2008
↑  הנרי אדמס מצוטט ב-David R.Contosta Henry Adams and the American Experiment. Boston: Little, Brown & Co 1980, p33
↑  Noble E.Cunningham The United States in 1800: Henry Adams Revisited Charlottesville: University Press of Virginia, 1988 p. 63
↑  Garry Wills Henry Adams and the Making of America Boston: Houghton Mifflin Company 2005
↑  Letters ed Levinson vol 6
↑  American Antiquarian Society Members Directory
↑  באתר Modern Library 2021
↑  Jacques Barzun -  From Dawn to Decadence, 1500 to the Present, HarperCollins New York 2000, עמ' 768
↑  Arthur Herman - The Idea of Decline in Western History, Free Press 2007,p. 162 isbn 978-1-4165-7633-4
↑  [https://www.bartleby.com/159/9.html
Adams, Henry Foes or Friends (1862) in the Education of Henry Adams 1918]
↑  Louise Mayo The Ambivalent Image Associated University Presses,London 1988 עמ' 58
↑  Robert Michael A Concise History of American Antisemitism Rowman&Littlefield 2005 p.116
↑  https://archive.org/details/]warloversrooseve0000thom_t8e5 Evan Thomas The War Lovers: Roosevelt, Lodge, Hearst, and the Rush to Empire Little, Brown & Company 1898, p.126]
↑  https://archive.org/stream/americanhistoria001724mbp#page/n5/mode/2up Edward Saveth Henry Adams Norman Ancestors American Historians and European Immigrants 1875–1925 Columbia University,New York 1948 p.74]
↑  https://www.gutenberg.org/cache/epub/2044/pg2044.txt] H.Adams The education of Henry Adams,Project Gutenberg [2000
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007257462005171  PLWABN: 9810608794905606  BNE: XX1156561  BnF: cb12027247r (data)  CANTIC: a11998532  CiNii: DA01145009  GND: 118646931  ICCU: CFIV051631  ISNI: 0000 0001 0915 2113  LCCN: n80013444  LNB: 000036667  MGP: 207150  NDL: 00430965  NKC: jn20000600031  NLA: 35001075  NLG: 164087  NTA: 068899556  PIC: 185885  RERO: 02-A011472432  RKD: 410433  SELIBR: 205434  SNAC: w6cs6jc0  SUDOC: 027461122  Trove: 784782  ULAN: 500228007  VcBA: 495/353314  VIAF: 73867271   WorldCat (עם VIAF): 73867271 
צילום של הנרי אדמס כבוגר הרווארד
תמונה של אליזבת שרמן קמרון (1900) מאת הצייר אנדרס צורן
כביש 358

| --- | --- |

 מידע כללי
 סיווג:  כביש אזורי
 ציר:  כביש אורך
 אורך:  27 ק"מ
 מיקום
 נקודת התחלה:  מחלף לקייה (כביש 6)
 נקודת סיום:  אמציה
 קואורדינטות:  31°28′23″N 34°55′50″E﻿ / ﻿31.473166666667°N 34.930611111111°E﻿ / 31.473166666667; 34.930611111111
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הר חברון מוגדלת) כביש 358(למפת הר חברון רגילה) כביש 358(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 358(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום כביש 358  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
כביש 358 הוא כביש הנמצא בדרום הארץ ונמתח ממחלף לקייה בדרום, במפגש עם כביש 6 וכביש 31, בסמוך ללהב עד למושב אמציה. הוא עובר ברובו בצמוד לקו הירוק, בנתיב 'דרך הפטרולים' הישן.
היסטוריה

ההחלטה על סלילת הכביש התקבלה בשנת 2001 וסלילתו החלה בשנת 2003, במטרה לחבר את יישובי האזור, שקף ושומריה לבאר שבע בדרום, לכביש 35 בצפון ומשם לירושלים בנתיב קצר ומהיר, שישמש כציר נוסף המחבר בין באר-שבע לירושלים ותל אביב. הכביש נסלל ברובו במקביל לגדר ההפרדה וכביש הביטחון שגם הוקמו באותה עת. ארגוני איכות הסביבה מחו כל כך שהכביש פוגע באזור גבעות לכיש, שהיה עד שנות ה-2000 מהאזורים הבודדים בלבה של ישראל שבו כמעט שלא נבנו יישובים או נסללו כבישים. האזור אף נכלל בתוכניות המתאר בתור "שמורה ביוספרית" של שפלת יהודה, שבו רוב השטח יועד על פי התכנון לשימור, והפיתוח מוגבל ליישובים הקיימים.
ביוני 2009 נחנך הקטע העיקרי של הכביש באורך של 17 ק"מ, בין אמציה לשומריה, וחבר לקטע שהיה כבר סלול בין קיבוץ להב וכביש 31. סלילת הכביש צפונה עד לכביש 35, קרוב לכפר זוהרים ולקיבוץ בית גוברין, בוטלה. לטענת אגף הדוברות ב"נתיבי ישראל", סגירת פרויקט נבעה מהחסמים הבאים: "אי התאמה לתוכנית המתאר הארצית - תמ"א 3, אומדן פרויקטאלי גבוה, תחזיות תנועה נמוכות, התנגדות משרד הביטחון והתנגדות רשות הטבע והגנים". הכביש המקומי הקיים, כביש 3415, מחבר בין כביש 358  לכביש 35.
מחלף לקייה בקצהו הדרומי נפתח בשנת 2016 ואליו חובר כביש 6 שנפתח בשנה זו באזור.
צמתים לאורך הכביש

| ק"מ | שם | סוג מפגש | מיקום | דרכים מצטלבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
כביש 358 מדרום לצפון
| 0 | מחלף לקייה |  | לקייה |   כביש 6   כביש 31 |
| 4 | צומת ללא שם |  | להב | כביש לסנסנה |
| 5 | צומת ללא שם |  | להב |   כביש 325   כביש 3255 |
| 9.5 | צומת ללא שם |  | שומריה | כביש לשומריה |
| 16.5 | צומת ללא שם |  | נטע | כניסה לנטע |
| 19.5 | צומת ללא שם |  | שקף |   כביש 3265 |
| 20.5 | צומת ללא שם |  | שקף |   כביש 3415 (גישה לשקף) |
| 25 | צומת ללא שם |  | אמציה |   כביש 3415 (גישה לאליאב ולבני דקלים) |
| 27 | צומת ללא שם |  | אמציה |   כביש 3415 (גישה לאמציה, כרמי קטיף, לכיש   כביש 35) |
הערות שוליים

↑  גדי גולן , ‏כביש 35 מצומת פלוגות לברכיה יורחב השנה ל-4 נתיבים, באתר גלובס, 29 בינואר 2001
↑  שרון קדמי, ‏אושר קטע הכביש בין שומריה למושב שקף, באתר גלובס, 11 במאי 2002
↑  אביעד שר שלום, ‏עוד כביש לשום מקום, באתר גלובס, 11 במאי 2003
↑  הבולדוזרים הגיעו גם לגבעות לכיש, באתר הארץ, 11 במאי 2010
יעל עברי-דראל, חרף הפגיעה בטבע - יוקם יישוב נוסף בחבל לכיש, באתר ynet, 8 באפריל 2009
↑  אורי דביר, טבע הדברים, דרך טקסס: סיור באזור "טוסקנה הישראלית", באתר ynet, 3 בדצמבר 2009
1039

שנת 1039 היא השנה ה-39 במאה ה-11. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אירועים

גאגיק מוכתר כמלך ממלכת קאחתי-הרתי
ראו גם

ילידי 1039‎
נפטרים ב-1039‎
סטיוארט סאטקליף

| --- | --- |

סטיוארט סאטקליף
 לידה:  23 ביוני 1940 אדינבורו, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  10 באפריל 1962 (בגיל 21) המבורג, גרמניה המערבית 
 מקום קבורה:  St Michael's Church, Huyton 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  מ-1958 
 מקום לימודים:  המכללה לאומנויות בליברפול 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  גיטרה בס 
 בן או בת זוג:  אסטריד קירשהר 
 www.stuartsutcliffeart.com
 פרופיל ב-IMDb
 
דיוקן עצמי של סטיוארט סאטקליף
סטיוארט פרגוסון ויקטור סאטקליף (באנגלית: Stuart Fergusson Victor Sutcliffe; ‏ 23 ביוני 1940 - 10 באפריל 1962) היה הבסיסט המקורי בלהקת הביטלס. סאטקליף עזב את הלהקה בטרם פרצה לתהילת העולם כדי לקדם את הקריירה האומנותית שלו בתור צייר, אותה הפסיק כאשר הצטרף ללהקה. סאטקליף ולנון הם, ככל הנראה, האחראים לשם "הביטלס" ("החיפושיות") וזאת כאשר שם להקת "הצרצרים" אשר ליוותה את באדי הולי, אותו העריצו, שימשה כהשראה. סאטקליף מכונה לעיתים "החיפושית החמישית", על אף שבפועל היה הרביעי שהצטרף ללהקה בעוד המצטרף החמישי היה פיט בסט שהוחלף מאוחר יותר על ידי רינגו סטאר.
עוד בתחילת דרכה, הגיעה להקת הביטלס להמבורג שבגרמניה לסדרת הופעות במועדוני רובע השעשועים המפוקפק שלה, ריפרבהן (Reeperbahn). שם פגש סאטקליף את הצלמת המתלמדת אסטריד קירשהר, איתה ניהל רומן. בהמבורג עזב את להקת הביטלס ונרשם ללימודים במכללה לאומנויות, שם למד אצל אומן הפופ אדוארדו פאולוצי. זאת, לאחר שהפסיק את הקריירה שלו כצייר מבטיח שהתחיל במכללה לאומנויות בליברפול בה למד לצדו של ג'ון לנון. סאטקליף היה צייר מוכשר וציוריו התאפיינו לרוב בסגנון האקספרסיוניסטי המופשט.
ב-10 באפריל 1962 התמוטט סאטקליף בביתה של קירשהר, לאחר תקופה ארוכה שבה סבל מכאבי ראש עזים והבדיקות הרפואיות הרבות לא העלו מאומה. הוא נלקח מיד לבית החולים שם נקבע מותו - יום אחד בלבד לפני הגעתם של הביטלס להמבורג לסדרת הופעות נוספת והפעם כאשר הלהקה התחילה לעלות על מסלול ההצלחה.
השנים המוקדמות

אביו של סטיוארט, צ'ארלס סאטקליף (1905 - 18 במרץ 1966), היה עובד ציבור אשר עבר להתגורר בליברפול בשנת 1943, שם עבד כמכונאי על אונייה ולכן בילה את רוב זמנו בלב ים הרחק ממשפחתו. הביוגרף של הביטלס, פיליפ נורמן, תיאר את צ'ארלס כשתיין כבד אשר נהג באלימות כלפי אשתו אל מול עיני בנו הצעיר, סטיוארט.
אמו, מילי, הייתה מורה בבית ספר יסודי. לסטיוארט היו שתי אחיות צעירות ממנו, פולין וג'ויס.
סטיוארט נולד בבית החולים ליולדות ע"ש סימפסון באדינבורו שבסקוטלנד. בהיותו ילד עברה משפחתו לליברפול שבאנגליה, והתגוררה ברחוב אייגבורת' דרייב מספר 37. הוא למד בבית הספר היסודי פארק ויו שביוטון (1946-1950) ומאוחר יותר בבית הספר התיכון פרסקוט (1950-1956). משם עבר ללמוד במכללה לאומנויות של ליברפול בה פגש, באמצעות חבר משותף, ביל מוראיי, סטודנט חדש בשם ג'ון לנון. לנון סיפר מאוחר יותר כי לסטיוארט היה "תיק עבודות מדהים" וכי היה צייר מוכשר שנחשב במכללה לכוכב עולה. סטיוארט סייע ללנון לשפר את כישוריו האמנותיים וסייע לו להתכונן למבחנים. פול מקרטני הודה שנים מאוחר יותר שקינא בקשר החברות ההדוק שנוצר בין סאטקליף ללנון. בימי המכללה חלק סטיוארט דירה ברחוב פרסי מספר 9 בליברפול עם מוראיי. לקראת סוף 1959 עבר להתגורר ברחוב גמבייר טראס מספר 3. ב-1 באוקטובר 1959 ג'ון לנון הצטרף אף הוא כדייר. שניהם צבעו את קירות הדירה בצהוב ושחור, דבר שלא מצא חן בעיני בעלת הבית. מה שעוד פחות מצא חן בעיניה הייתה הדרך ששניהם מצאו להתחמם בלילות החורף הקרים: שריפת הרהיטים שבדירה.
לילה אחד, כאשר שניהם בילו במועדון הקסבה שהיה בבעלות אמו של פיט בסט, מונה, שכנע ג'ון לנון את סטיוארט סאטקליף לרכוש בחנות המוזיקה של הסי'ס גיטרה בס מסוג הופנר פרזידנט 500/5 תמורת 65 לירות שטרלינג - אותם קיבל תמורת ציור שמכר. כך, בינואר 1960 הצטרף סטיוארט ללהקה שחבריה היו ג'ון לנון, פול מקרטני וג'ורג' האריסון. למרות מאמציו של סטיוארט, הוא לא הצליח לנגן אלא ברמת בסיסית מאוד. ביל הרי, חברם של סאטקליף ולנון והעורך המייסד של עיתון המוזיקה "מרזי ביט", אמר לסטיוארט פעמים רבות כי עליו להתרכז בציור ולא במוזיקה. בעוד שמרבית הביוגרפים של הביטלס מתארים את סטיוארט כנגן בעל כישורי נגינה דלים וביטחון עצמי נמוך על הבמה, כאשר לעיתים ניגן עם גבו מופנה אל הקהל, פיט בסט, המתופף המקורי של הביטלס, מתאר את סטיוארט כמי שהופיע באופן טבעי ופעיל על הבמה. בתום הופעת הביטלס באודישן שנערך במועדון וויברן שבסיל סטריט בליברפול, בפני האמרגן המפורסם לארי פארנס שחיפש להקת ליווי לזמר בילי פיורי, זה סירב לשכור את שירותי הלהקה אלא אם סטיוארט לא ינגן בה. סטיוארט תועד בצילומים מאותו אודישן כמי שהפנה אל האמרגן את גבו, ככל הנראה, בעידודו של אלן ויליאמס שלא האמין בכישורי הנגינה שלו. מאוחר יותר פארנס הכחיש זאת וטען שסירובו לשכור את הלהקה נבע מדאגתו לעובדה שללהקה לא היה מתופף קבוע. קלאוס וורמן מעיד כי סטיוארט היה נגן בס טוב.
ביולי 1960, העיתון "דה פיפל" פרסם מאמר בשם "אימת הביטניק" ובו הוצגה תמונה שצולמה בדירה שבגמבייר טראס מספר 3 ובה נראה ג'ון לנון הצעיר שרוע על הרצפה וסטיוארט עומד על החלון.
השם ביטלס עלה כאשר הלהקה ערכה חזרות ברנשאו הול וסטיוארט, ג'ון וחברתו, סינטיה פאוול, העלו שמות שהזכירו את שם להקת "הצרצרים" שליוותה את באדי הולי, אותו העריצו.
המבורג

ב-1960 הגיעה הלהקה להמבורג לאחר שפיט בסט הצטרף אליה כמתופף קבוע ואלן וויליאמס השיג לה חוזה הופעות ברובע השעשועים המפוקפק של העיר, ריפרבהן.
הפופולריות של סטיוארט גברה באותם הימים אחרי שהחל להופיע חמוש במשקפי שמש שחורים ומכנסיים הדוקים, אשר נתנו לו מראה שהזכיר את ג'יימס דין. במסגרת הופעות הביטלס נהג סטיוארט לשיר את שירו של אלויס פרסלי "אהוב אותי ברכות" ובשל כך זכה לתשואות רבות, גם ביחס לחברי הלהקה האחרים, מה שהגביר את החיכוך בינו לבין מקרטני שסבר שאין בלהקה מקום לסטיוארט בשל כישורי הנגינה הדלים שלו. גם לנון החל לבקר את נגינתו ולהתבדח על חשבון קומתו הנמוכה ונגינתו הבסיסית.
בהמבורג הכיר סטיוארט את הצלמת המתלמדת אסטריד קירשהר, אשר צילמה אותו ואת יתר חברי להקתו באתרים שונים בעיר. אסטריד וסטיוארט ניהלו רומן ובסופו של דבר עבר סטיוארט להתגורר בבית אמה.
בדצמבר 1960 הלהקה חזרה לאנגליה לאחר שג'ורג' הריסון בן ה-17 גורש מגרמניה בשל הפרת האיסור שחל על בני 17 ומטה להימצא באזור הריפרבהן אחרי השעה 22:00, ומקרטני ובסט גורשו לאחר שהואשמו בניסיון להצית את הקולנוע במבי קינו, שבו התאכסנו. בעקבות כך, נסע לנון ברכבת בחזרה לאנגליה וסטיוארט נשאר בהמבורג עם אסטריד. ב-20 בפברואר 1961 סטיוארט טס חזרה הביתה, אחרי שלווה כסף מחברתו, וב-15 במרץ 1961 חזר להמבורג עם יתר חברי הלהקה לחודשי הופעות נוספים לאחר שגורג' היה כבר בגיר וענייני הוויזה סודרו מחדש.
כשמונה חודשים אחרי שפגש את אסטריד קירשהר, עזב סטיוארט את הביטלס במטרה לחזור לציור. הוא כתב לאמו מכתב שבו מופיע התאריך 31 באפריל (למרות שבאותו חודש יש 30 יום בלבד) ומספר לה כי עזב את הביטלס. סטיוארט, אשר קיבל מלגה מהמכללה לאמנויות של המבורג, החל ללמוד בה ב-1 בספטמבר 1961 תחת שרביטו של האמן אדוארדו פאולוצי.
אסטריד קירשהר

אסטריד קירשהר הייתה צלמת מתלמדת שחיה עם אמה האלמנה, נילסה, ברחוב אמביוטלר שטראסה בחלק העשיר של פרבר אלטונה בהמבורג אלטונה. סאטקליף וקירשהר נפגשו במועדון קייזקלר שבאזור ריפרבהן, שם הופיעו הביטלס. לאחר שצילמה את הלהקה, הזמינה אסטריד את חבריה לבית אמה לכוס תה והראתה להם את חדר השינה שלה, שקירותיו ורהיטיו היו צבועים בצבע שחור. סאטקליף החל לצאת עם אסטריד זמן קצר לאחר מכן.
סאטקליף כתב לחבריו שהוא מאוהב בקירשהר. בסט סיפר כי תחילתה של מערכת היחסים שלהם הייתה, "כמו אחד מאותם סיפורי אגדות". אסטריד וסטיוארט התארסו ב-30 בנובמבר 1960, והחליפו טבעות, כנהוג בגרמניה. סטיוארט אמר לאסטריד שהוא רוצה להיות מורה לאמנות בלונדון או בגרמניה. לאחר שעבר להתגורר בבית משפחת קירשהר החל סטיוארט להתלבש בסגנון הייחודי שלה ולעיתים אף שאל את בגדיה. הוא לבש מכנסי עור, מעילים עם צווארון וצעיפים ארוכים.
האמנות

כישרונו האמנותי של סאטקליף התבלט כבר בגיל צעיר. הלן אנדרסון (עמיתתו לכיתה במכללה האמנויות של ליברפול) זוכרת כי עבודותיו המוקדמות היו מאוד אגרסיביות, עם צבעים כהים וסוערים, לא מה שציפית מתלמיד שקט כפי שסטיוארט הצטייר". אחד הציורים של סאטקליף הוצג בגלריה לאמנות ווקר בליברפול במסגרת תערוכת ג'ון מור (מנובמבר 1959 עד ינואר 1960). לאחר התערוכה, מור קנה ציור של סטיוארט ששמו "ציור קיץ" תמורת 65 ליש"ט, שהיה אז שווה ערך לשכר של 6–7 שבועות עבור עובד ממוצע. רוד מאריי זוכר כי הציור צויר על גבי לוח, לא בד, והיה צורך לחתוך אותו לשני חלקים בגלל גודלו. מאריי הוסיף כי רק אחד החלקים בעצם הוצג בתערוכה, אך בכל זאת מור קנה את הציור בשביל הבן שלו.
אחרי שסאטקליף פגש את קירשהר הוא החליט לעזוב את הביטלס וללמוד במכללה לאמנות בהמבורג בחודש יוני 1961 (לאחר שלא קיבל תעודת הוראה באמנות מהמכללה של ליברפול), תחת הנחייתו של פאולוצי, שמאוחר יותר כתב דו"ח הקובע כי סאטקליף היה אחד הטובים מבין תלמידיו: "סאטקליף מוכשר מאוד, אינטליגנטי מאוד. עד כה הוא אחד התלמידים הטובים ביותר שיש לי".
יצירותיו המעטות של סאטקליף ששרדו חושפות השפעה של אמנים מופשטים בריטיים ואירופיים שהיו חלק מתנועת האקספרסיוניזם המופשט בארצות הברית. סאטקליף היה צייר מופשט עד סוף שנת 1960, לרבות "ציור הקיץ", שנרכש על ידי מור. עבודותיו של סאטקליף הן בנות השוואה לאלו של ג'ון הוילנד וניקולס דה סטאל, אם כי הם ליריים יותר (סאטקליף השתמש בשם הבמה "סטו דה סטאל" על שם ניקולס דה סטאל, כשניגן עם הביטלס בסיור ההופעות שערכו בסקוטלנד באביב 1960). תמונתו "המבורג מספר 2" נרכשה על ידי הגלריה לאמנות ווקר בליברפול, והיא אחת מסדרה בשם "המבורג". האמנים באירופה (כולל פאולוצי) השפיעו גם כן על סאטקליף באותה תקופה. בבעלות גלריית האמנות ווקר יצירות נוספות של סאטקליף, כגון "דיוקן עצמי" (בפחם) ו"הצליבה". לנון תלה שניים מציוריו של סאטקליף בביתו (קנווד).