stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של בוקרשט
היסטוריה מודרנית > הכיבוש הרוסי (1828 - 1843) – הגנרל קיסליוב והשליט אלכסנדרו השני גיקה

בשנת 1822 קם על כיסא ולאכיה השליט המקומי, גם הוא בן לשושלת ממוצא יווני-אלבני, גריגורה-הרביעי גיקא (1822–1828) אשר יזם עבודות פיתוח רבות בבוקרשט: ריצוף באבן של ארבעת הרחובות הראשיים (אשר כונו "גשרים") כולל "פודול (=גשר) מוגושואיי" המפורסם, בנה ארמונות, כנסיות, קסרקטינים וכו'. באותו זמן הוטלו מיסים כבדים ויושמה מדיניות "רומניזציה של הכנסייה" על ידי גירוש הכמרים הזרים (במיוחד יוונים) שהתחרו עם המקומיים על משרות הכהונה בכנסיות. בשנת 1828 מצאה עצמה שוב בוקרשט תחת כיבוש רוסי בהתאם להסכם אדריאנופול, שגרס כי הנסיכויות הרומניות תישארנה תחת שליטה רוסית "כערבון" עד לפירעון פיצויי המלחמה לרוסיה על ידי האימפריה העות'מאנית המובסת.
הממשל הרוסי בבוקרשט, שבראשו עמד בין השנים 1829–1843 הגנרל פאבל קיסליוב, ביצע שורה של רפורמות ושיפורים חשובים בחיי העיר: מונהגת במדינה מעין טרום - חוקה שמרנית הקרויה התקנון האורגני, ובבירה נכפית קרנטינה (בידוד זמני) לבלימת מגפות הדבר והכולרה. הגדילו את מספר הרופאים, מינו ועדה "לייפוי פני העיר" הכוללת אדריכלים ורופאים, הונהג תקנון ל"ייפוי ותיקון המשטרה", ריצפו באבן את הרחובות הראשיים, ייבשו את הביצות מסביב לנהר דמבוביצה, והקימו מזרקות. נעשה מיפוי של העיר ומפקד אוכלוסייתה, נקבעו גבולות קבע לשטח הבירה, בעל היקף של 19 ק"מ, אשר היו מוגנים על ידי פטרולים ומחסומים, התארגן והצטייד מחדש צבאה של המדינה עם חיל מצב בבוקרשט והשתפר שירות המכבי האש.
השליט אלכסנדר דימיטריה גיקא, המוכר כאלכסנדר השני גיקא (1834–1842) שהובא לשלטון בהמלצת הגנרל קיסליוב, הקים בשנים אלה את ארכיון המדינה, בתי ספר, בתי חולים, מוזיאון ראשון להיסטוריה, ספריות ציבוריות (ב-1834 קמה הספרייה הלאומית הרומנית) ותיאטרון, ובנה לעצמו ארמון נסיכותי חדש. הוקמו ארמונות נוספים כמו אלו של משפחות הנסיכים שטריביי וסוצו. בכלל החלו בתקופה זו בבירה ובמדינה כולה תמורות לכיוון מערביזציה הנוגעות ללבוש, לאורח החיים, לשפה, למוסדות ולמנטליות. תמורות אלה נהיו בולטות עוד יותר במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה. קם עיתון ראשון בשם "קוריארול רומנסק" (1829) ובעקבותיו עיתונים נוספים ברומנית ובשפות זרות, ונוסדו חברה סופרים וחברה פילהרמונית.
התושבים הבורגנים התחילו לנטוש את התלבושות המזרחיות ולעבור לסגנון לבוש מערב אירופי. רבים מבני האצולה נוסעים ללמוד בפריז.
למרות האמביוולנטיות ביחס לשלטון הכיבוש הרוסי, כאות הוקרה לזכויות מיטיבו לקידום הארץ והבירה, השליט העניק בשנת 1841 לגנרל קיסליוב את האזרחות של ולאכיה (הארץ הרומנית). ביום ההולדת של הגנרל הרוסי, בשנת 1844, ה"כביש" החדש שהיה לדרך השנייה בחשיבותה בבוקרשט (אחרי "פודול מוגושואיי"), קיבל את השם "הכביש קיסליוב" – לפי ההיגוי והאיות הצרפתי המקובל באותם הימים – "הכביש קיסלף" ("Şoseaua Kiseleff"), שם שלא השתנה מזה 160 שנה, דבר נדיר בתולדות הערים הרומניות. חוץ מהכביש קיסלף, בתקופה זו נסללה עוד דרך החוצה את העיר בכיוון דרום - צפון - "קאליה דורובאנצילור" (Calea Dorobanţilor). נבנו ככרות חדשות, כמו אמזיי (Piaţa Amzei), ספנטה וינר (Piaţa Sfânta Vineri) ואחרות, סידרו את הגן צ'ישמיג'יו (Grădina Cişmigiu) שנחנך רשמית ב-1847. בספרו על הארצות הרומניות שפורסם בשנת 1839, המבקר הצרפתי ראול פרן מציין בבוקרשט כ-1500 רחובות (כדבריו, גדושי כלבים שוטים) ואוכלוסייה בת 130,000 תושבים.
היסטוריה מודרנית > מהפכת 1848. שוב נוכחות צבאית זרה

מ-1842 עבר שרביט הנסיכות לידי השליט גאורגה ביבסקו. בזמנו, בשנת 1846, נחקק חוק לשחרור מעבדות של הצוענים, שיהוו בעתיד מיעוט חשוב בעיר הבירה.
ב-23 במרץ 1847 ידעה העיר דליקה קשה שהייתה כרוכה באובדן חיי 15 בני אדם והרסה כשליש מהעיר, בעיקר במרכז המסחרי שלה, על אלפיים בתיו. שנה לאחר מכן, בהשפעת רוח "אביב העמים" באירופה, גם בבוקרשט פרץ מרד בהנהגת צעירים מהפכנים, רובם בוגרי לימודים בצרפת וחברים בחברה החשאית "פרצייה" Frăţia ("האחווה") בהנהגת קונסנטין א. רוסטי, יון הליאדה רדולסקו, ניקולאה בלצ'סקו, הגנרל מאגֶרו ואחרים, המושרית על ידי תנועת הבונים החופשיים. החברה שאפה לבטל את התקנון האורגני, שלטענתה אבד עליו הקלח, ואת חסות רוסיה הצארית בוולאכיה, לבטל את מעמד האצילים - הבויארים, ולהנהיג רפורמות דמוקרטיות שהשליט ביבסקו היסס מאוד ליזום. אחרי ניסיון התנקשות נגדו, ב-11 ביוני 1848 אילצו התושבים את השליט ביבסקו להתפטר ולעזוב את המדינה. ב-15 ביוני 1848 התכנסו כ-30,000 אנשים בשדה פילארט הקרוי מאז "שדה החירות" (Câmpia Libertăţii) וצפו בהשבעת ממשלה זמנית. אך השלטון המהפכני, שהיה חצוי מבפנים על ידי פלגים יריבים, לא החזיק מעמד הרבה זמן. האימפריות השכנות, המעצמה הסוברנית - שהייתה עדיין טורקיה ויחד איתה רוסיה, שלחו כל אחת כוחות צבאיים.
ב-13 בספטמבר 1848, בגבעת "דיאלול ספירי" בבוקרשט, דיכאו הטורקים את ההתנגדות הצבאית היחידה שבאה מצד קבוצה של מכבי אש. על המדינה ועל בירתה באו שוב שנים של כיבוש זר - בהתחלה מעורב טורקי ורוסי (1848–1852), אחר כך בין השנים 1853–1854 כיבוש רוסי, ובעקבות תבוסת רוסיה במלחמת קרים - שליטה צבאית אוסטרית בשנים 1854–1857. ברוב תקופה זו מלך בוולאכיה השליט ברבו שטריביי, אחיו של השליט הקודם, ביבסקו. הוקמו ארמון נסיכותי חדש - הארמון שטירביי, "ההיפודרום שעל-יד הכביש" (1851), טחנת הקמח המודרנית של אסאן (1853), בתי עלמין חדשים - בלו (Bellu), ספנטה וינר (Sfânta Vineri), וגנצ'ה (Ghencea) והקונסרסטוריון (אקדמיה) למוזיקה (1851). כמו כן נפתחה גלריה ראשונה לציורים. המבקרים הזרים התרשמו מניגודים ופערים ניכרים בין עוני וכיעור מחד ובין עושר מופלג ופאר מאידך. הרופא הצבאי הגרמני וילהלם דבליך, כמו פרדיננד לסאל מאוחר יותר, בסביבות שנת 1860, התרשם מאוד מהגן צ'ישמיג'יו. לדעת דבליך "זהו המקום העליז להתכנסות של כל המטיילים והמקום היחיד שבו אתה שוכח כי אתה נמצא בוולאכיה ומרגיש כאילו מובל איפשהו באיזה אתר תענוגות של מדינה תרבותית". וכאילו כדי לבלבל עוד יותר את הרושם במאי 1857 הונהגה בעיר תאורה ציבורית בעזרת נפט מזוקק (קרוסין), ובכך הייתה בוקרשט לה\עיר הראשונה שהשתמשה לצורך תאורה במנורות נפט.
היסטוריה מודרנית > ממלכה ובירתה "פריז של המזרח"

ב-10 במאי1881 התקיים בבוקרשט טקס הכתרתם של קרול הראשון ואשתו אליזבטה (המוכרת גם בשם העט "כרמן סילבה") כמלכי רומניה. עם הפיכת רומניה לממלכה הואץ קצב הבנייה בה. בשנת 1883 עצרו עבודות תיעול הנהר דמבוביצה את השיטפונות שהיו בעבר מכה אנדמית בעיר. אוכלוסיית העיר צמחה באופן משמעותי. האדריכלות הראוותנית והתרבות הקוסמופוליטית של אותה תקופה העניקו לעיר את הכינוי "פריז של המזרח" (או "פריז הקטנה" - "Micul Paris" או "פריז של הבלקנים"), כששדרת הניצחון (Calea Victoriei) מתפקדת כ"שאנז אליזה" או "השדרה החמישית". אך הפער החברתי בין העניים והעשירים תואר על ידי פרדיננד לסאל כ"בליל פראי". עם הבניינים המרשימים שנבנו נמנים ה"אתנאום הרומני", (Ateneul român, ‏1888), אולם קונצרטים מפואר, והמלון "אתֶנֵה פאלאס" (Athenée Palace) בן חמש הקומות, שבבנייתו השתמשו לראשונה בבטון מזוין. בשנת 1893 נחנך ארמון קוטרוצ'ן (כיום ארמון נשיאי רומניה הפוסט-קומוניסטית) שגם הוא חובר בקו טרמוויי עם השוק אובור. בקרבת הארמון בקוטרוצ'ן נפתח הגן הבוטני של העיר.
.
בתחילת מאה ה-20 - בין השנים 1911 - 1916 - נבנה בניין ה"חוג הצבאי" (Cercul militar naţional), ארמון מרשים מיועד למפעלי התרבות של הצבא. בשנת 1918 אוכלוסיית העיר מגיעה ל-380,000 תושבים.
אחרי שנתיים של נייטרליות, כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה נגמרה בהתחלה בכי רע. ב-6 בדצמבר 1916 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני בפיקודו של הפלדמארשל מקנזן, והמלך פרדיננד, הממשלה ושאר מוסדות השלטון, הצבא וחלק מהתושבים ערקו ליאשי, באותו שליש משטח המדינה - בחבל מולדובה - שנשאר חופשי. ב-7 במאי 1918 כפו מעצמות המרכז על רומניה את הסכם השלום בבוקרשט, בתנאים כלכליים ופוליטיים מחפירים. מהתשלומים בשווי 215 מיליון שרומניה נדרשת לשלם לכיסוי הוצאות שלטון הכיבוש, 86 מיליון נגבו מהעיר בוקרשט.
שינוי המצב בזירה הצבאית והגאו-פוליטית הבינלאומית גרמו לחזרת רומניה למלחמה בסוף אותה השנה ולחזרתו של המלך פרדיננד כמנצח ומשחרר הבירה ב-18 בנובמבר 1918. בוקרשט הפכה לבירת ממלכת רומניה המאוחדת, "רומניה הגדולה".
היסטוריה מודרנית > בין מלחמות העולם 1919 - 1940

אחרי האיחוד עם הממלכה הרומנית של שטחי בסרביה, בוקובינה, טרנסילבניה ובאנאט, רומניה עלתה בשטחה מ-137,000 קמ"ר ל-295,000 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 16 מיליון תושבים.
העיר נהנתה מההתאוששות הכלכלית של השנים 1924–1928. אחרי שנת 1928 אוכלוסיית העיר גדלה ב-30,000 כל שנה. שטח העיר הגיע ל-78 קמ"ר על ידי סיפוח שטחים נוספים עם שכונות חדשות: אפרטורי פטריי (Apărătorii Patriei) ("מגני העם"), בניאסה, דמרואייה, פלוריאסקה, ג'ולשט, מיליטאר, והרחובות הראשונים משכונת טיטאן. מערכת החשמליות המיושנת הוחלפה בשנת 1929 על ידי טרוליבוסים. נעשו שוב עבודות בנייה נרחבות, חלקן ב"סגנון הבינלאומי".
הפערים החברתיים נשארו גדולים והתקיימו מספר פעמים תנועות מחאה של פועלים. ב-13 בדצמבר (26 בדצמבר) 1918 הסתיימה שביתת פועלי הדפוס בטבח של 102 מפגינים בידי כוחות הסדר. באוקטובר 1920 הוכרזה לראשונה שביתה כללית של הפועלים. בשנת 1921 קמה גם מפלגה קומוניסטית קטנה שפעילותה נאסרה לשנים רבות. אחד התירוצים לכך הוא הפיגוע בסנאט בבוקרשט שבוצע על ידי מתנקש ספק קומוניסט, ספק אנרכיסט, בשם מקס גולדשטיין. במקביל התפתחו תנועות של הימין הקיצוני לפי דוגמת אלו מאיטליה, גרמניה וארצות אחרות. שנות המשבר העולמי מהשנים 1929–1933 הביאו לאינפלציה, לאבטלה ולהרעה משמעותית ברמת החיים. קומוניסטים היו מעורבים בכמה מאבקים של הפועלים - כמו השביתה המפורסמת בסדנאות גריביצה של רשות הרכבות הרומנית. דיכויה עורר הדים בעולם. בשנים הבאות השתפר שוב המצב הכלכלי עד לשיא חדש בשנת 1938. בתקופה שבין מלחמות העולם פרחו בעיר חיי תרבות ובידור. בשמי בוקרשט זהרו שמות אמנים מפורסמים כמו של המלחין והכנר ג'ורג'ה אנסקו, הפסנתרן דינו ליפאטי, שחקני מיוזיק הול כמו קונסטנטין טנאסה, שחקני תיאטרון כמו לוצ'יה סטורדזה בולנדרה, זמרי אופרה ואופרטה. זמרי שירי עם כדוגמת מריה טנאסה, זמרי רומנסים ותזמורות צועניות ביניהן זו של הכנר והמלחין ממוצא צועני גריגוראש דיניקו עינגו את אוזני מבקרי המועדונים, המסעדות ובתי הקפה האופנתיים. בשנות מלכותו של קרול השני נוספו לנוף האדריכלי של בוקרשט בניינים חדשים, חלקם בסגנון אר דקו או "נאו-רומני". ביניהם בולטים הארמון המלכותי החדש, המשמש כיום אכסניה למוזיאון לאמנויות של רומניה, בניין האקדמיה הצבאית, שער הניצחון שבנייתו מסתיימת בשנת 1934, הפקולטה למשפטים, הארמון ויקטוריה, ארמון חברת הטלפונים שהיה לשנים רבות הגבוה בין בתי בוקרשט, האצטדיון ANEF, האגף החדש של תחנת הרכבת צפון, מוזיאון הכפר ע"ש דימיטריה גוסטי, והמוזיאון האנטורופולוגי הקרוי היום "של האיכר הרומני". קידוחים לעומק שיפרו את האספקה במים נקיים. הטיית מימי הנהר ארג'ש ועבודות תברואת האגמים הצפוניים קולנטינה, פלוריאסקה, הרסטראו, טיי, הביאו לידי יצירת השרשרת הנוכחית של פרקים ואגמים סכורים.
היסטוריה מודרנית > המעבר לעליית השלטון הקומוניסטי בחסות ברית המועצות (1944-1947)

תקוות עמי מזרח ומרכז אירופה כולל רומניה ועמי הבלקן שבעלות הברית המערביות בדרך לניצחון תצלחנה למנוע מבת בריתן הסובייטית את השליטה באזור התבדתה. בהתאם להסכם הפסקת הנשק בין רומניה לברית המועצות מ-12 בספטמבר 1944 קמה בבוקרשט "ועדת בעלות הברית" שהממשלה הרומנית מתחייבת לציית להוראותיה. הוועדה נשלטה על ידי נציגי ברית המועצות בראש עם המרשל מלינובסקי המיוצג בפועל על ידי הגנרל ויאצ'סלב וינוגרדוב. הוועדה התבטלה עם חתימת הסכם השלום בפריז וכניסתו לתוקף ב-5 בספטמבר 1947.
אמנם היה רושם כי המדינה חוזרת למשטר דמוקרטי רב-מפלגתי ולכלכלה חופשית, אך מ-31 באוגוסט 1944 הוחזרה למדינה החוקה משנת 1923 וכל המפלגות פרט לתנועות הפשיסטיות חזרו להיות חוקיות. חוקית הייתה כעת גם המפלגה הקומוניסטית, שבלעה בפברואר 1948 את הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ושינתה לבסוף את שמה למפלגת הפועלים הרומנית, בהנהגתו של גאורגה גאורגיו-דז'.
ב-29 באוגוסט 1945, גדול הקומיקאים הרומנים, קונסטנטין טנאסה, נפטר במפתיע בנסיבות חשודות אחרי שהעז לדקלם פזמון סאטירי על החיילים הסובייטים שאחדים מהם נהגו ל"הפקיע" את שעוני המקומיים. ברית המועצות כפתה על רומניה את השתתפות בני חסותה הקומוניסטים בממשלות הראשונות בהנהגת הגנרלים סנטסקו ורדסקו. בינואר - פברואר 1945 ארגנו הקומוניסטים הפגנות סוערות נגד ממשלת הגנרל רדסקו אותו מגנים בשביל הניסיון ליצור מגעים עם כוחות הימין והפאשיסטים לשעבר. משלחת סובייטית ובראשה סגן שר החוץ אנדרי וישינסקי מגיעה לבוקרשט ומכריחה את ראש הממשלה רדסקו להתפטר. מאוחר יותר הוא יברח מרומניה במטוס קטן יחד עם עוד כמה פוליטיקאים שהרגישו בסכנה. ב-6 במרץ 1945 קמה ממשלה בעלת רוב קומוניסטי בפועל בהנהגתו של ד"ר פטרו גרוזה, מנהיג של מפלגת הלוויין השמאלית "חזית החורשים". פטרו גרוזה מבצע רפורמה אגררית, הנשים משיגות מממשלתו זכות הצבעה בבחירות ואחרי המאמץ המלחמתי של הצבא הרומני נגד גרמניה הנאצית, רומניה מקבלת לידיה מברית המועצות את צפון טרנסילבניה בחזרה. לעומת זאת החירויות הפוליטיות נשחקות בקצב מהיר. בין 21 אוגוסט 1945 - ינואר 1946 המלך מיכאי שדרש את התפטרות הממשלה מכריז על מה שמכנים "שביתה מלכותית" ומסרב לחתום יותר על החלטות ממשלת גרוזה. ב-8 בנובמבר 1945 ביום הקדוש מיכאיל (היום האונומסטי של המלך) פורצות בבוקרשט הפגנות המוניות נגד הקומוניזם ובעד המלך תחת ססמאות כמו "המלך והמולדת!". כוחות הסדר פותחות אש והורגות
מספר מפגינים. 700 נעצרים, רבים מהם תלמידים. בינואר 1946 הצליחו מעצמות המערב, שלא היו מסוגלות לבוא לעזרת הדמוקרטיה ברומניה, רק לשכנע את ממשלת גרוזה לקבל לשורותיה גם נציגים בודדים חסרי כוח השפעה של המפלגות "היסטוריות": הליברלית לאומית ומפלגת האיכרים הלאומית.
ב-19 בנובמבר 1946 באווירה של הפחדה, התקיימו בחירות כלליות שתוצאותיהן מזויפות. תודות לזיופים "בלוק המפלגות הדמוקרטיות" BPD בהנהגת המפלגה הקומוניסטית משיגה רוב גדול (68% מהקולות).
ביולי 1947 השלטונות מוציאים מחוץ לחוק את מפלגת האיכרים הלאומית, ומנהיגיה הפופולריים נעצרים ונשפטים לתקופות ארוכות של מאסר. אחר כך בא גם תור המפלגה הליברלית הלאומית. ב-30 בדצמבר 1947 המלך התפטר ועזב את רומניה. בוקרשט נכנסת לעידן הרפובליקה העממית הרומנית.
מכונת הכסף

| --- | --- |

 מבוסס על:  הספר "מכונת הכסף" מאת מייקל לואיס
 בימוי:  אדם מקיי
 הופק בידי:  ארנון מילצ'ן בראד פיט דידי גארדנר ג'רמי קליינר
 תסריט:  אדם מקיי צ'ארלס רנדולף
 עריכה:  הנק קורווין
 שחקנים ראשיים:  סטיב קארל כריסטיאן בייל ראיין גוסלינג בראד פיט
 מוזיקה:  ניקולס בריטל
 צילום:  בארי אקרויד
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Plan B Entertainment, Regency Enterprises, פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 בנובמבר 2015 (פסטיבל מכון הסרטים האמריקאי) 11 בדצמבר 2015 (הפצה מוגבלת בארצות הברית)
 משך הקרנה:  130 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ביוגרפי, דרמה קומית, סרט פשע, סרט דרמה, סרט שמבוסס על ספרים 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, דבון 
 תקציב:  28 מיליון דולר
 הכנסות:  133 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   bigshort
 פרסים:  פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
מכונת הכסף (באנגלית: The Big Short) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2015 בבימויו של אדם מקיי. הסרט מבוסס על ספרו של מייקל לואיס באותו השם המתאר את התפתחות משבר הסאבפריים והאישים שהצליחו לנצל אותו להתעשרותם. בסרט מככבים סטיב קארל, כריסטיאן בייל, ראיין גוסלינג ובראד פיט. שני תסריטאי הסרט, אדם מקיי וצ'ארלס רנדולף, זכו בפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
עלילה

הסרט עוקב אחר מספר מנהלי השקעות שזיהו את התפתחות משבר הסאבפריים בארצות הברית וניצלו אותו לטובתם.
ד"ר מייקל בורי (אנ') (כריסטיאן בייל) הוא רופא, מנהל קרן גידור אקסצנטרי וחסר כישורים חברתיים. הוא מנתח נתונים של אלפי משכנתאות בסיכון גבוה ומגיע למסקנה כי הם יכנסו לחדלות פרעון בשנים הקרובות. בעוד שהרגולטורים ובתי ההשקעות הגדולים מתעלמים מקריאת המציאות בורי פונה לבנקאי השקעות מגופים כגולדמן זקס, דויטשה בנק, בנק אוף אמריקה, בר סטרנס ורוכש מהם מכשיר פיננסי, CDS, המאפשר לו תחליף למכירה בחסר של הלוואות אלו (כלומר יאפשר לקרן שלו להרוויח מאי תשלום המשכנתאות).
מארק באום (סטיב קארל) הוא מנהל קרן גידור הפועלת תחת מורגן סטנלי. הוא סובל מהתמוטטות עצבים והתפרצויות כעס בעקבות מות אחיו. הבנקאי החלקלק ג'ארד ונט (גוסלינג) מדויטשה בנק, נחשף לפועלו של בורי ומפנה את תשומת לבו של באום למשבר המתפתח, בניסיון לשכנע אותו לרכוש CDS. באום וצוותו נוסעים לפלורידה, הם בוחנים מקרוב את שוק המשכנתאות המנופח, ומגיעים למסקנה דומה. כאשר השוק לא מתנהג כפי שציפו, באום וצוותו נתקפים בפאניקה, הם מתחילים בסדרת מפגשים עם גורמים פיננסים, אנליסטים ורגולטורים ומגלים את עומק הטיפשות והשחיתות, מה שמביא אותם להגדיל עוד יותר את ההימור נגד השוק.
ג'יימי שיפלי וצ'ארלי גלר הם צמד מנהלי השקעות צעירים ומוכשרים שנחשפים במקרה למחקרו של ונט. הם פונים לסוחר הבכיר לשעבר בן ריקט (בראד פיט) במטרה שיסייע להם בהשגת גישה לביצוע מכירה בחסר ממונפת נגד שוק המשכנתאות.
כשהבועה הפיננסית מתפוצצת בסופו של דבר, קרן הגידור של מייקל בורי משיגה תשואה של 489% ורווח של 2.69 מיליארד דולר והוא מחליט לסגור אותה. קרן הגידור של מארק באום מרוויחה כמיליארד דולר, גלר ושיפלי מרוויחים כמה עשרות מיליוני דולרים וג'ארד ונט מרוויח 47 מיליון דולר.
הסרט מסתיים בכיתוב בו מתואר שב-2015 החלו הבנקים לסחור שוב במכשירים פיננסים מסוג Bespoke tranche opportunity, שהם למעשה מקבילים ל-CDO הסינתטיים שהביאו לנפילתם בעבר.
שחקנים

סטיב קארל - מארק באום (דמות המבוססת על מנהל ההשקעות סטיב אייזמן)
כריסטיאן בייל - ד"ר מייקל בורי (אנ') (מנהל קרן גידור, מהראשונים שחזו את משבר הסאבפריים)
ראיין גוסלינג - ג'ארד ונט (מבוסס על הסוחר בדויטשה בנק גרג ליפמן)
בראד פיט - בן ריקט (מבוסס על מנהל ההשקעות בן הוקט) - סוחר לשעבר בצ'ייס בשלוחת סינגפור שפרש בתיעוב מהמערכת הפיננסית
ג'רמי סטרונג - ויני דניאל, איש המספרים בצוותו של מארק באום
האמיש לינקלטייר - פורטר קולינס, ספורטאי אולימפי לשעבר, חבר בצוותו של באום
רייף ספול - דני מוזס, סוחר בצוותו של באום
ג'ון מגארו ופין ויטרוק - צ'רלי גלר וג'יימי שיפלי - צמד מנהלי השקעות צעירים
מליסה לאו - ג'ורג'יה הייל, מנהלת בסוכנות הדירוג סטנדרט אנד פורס
מריסה טומיי - סינתיה באום, רעייתו של מארק
טרייסי לטס -לורנס פילדס, המשקיע הראשי בקרן של מייקל ברי
קארן גילאן - עובדת בוועדה לניירות ערך ולבורסות (SEC)
מקס גרינפילד ובילי מגנוסן - צמד סוחרי משכנתאות שחצנים מפלורידה
השחקנית מרגו רובי - בהופעת קמע, מסבירה לצופים את הסוגיות הפיננסיות בסרט (נושא אג"ח על המשכנתאות)
השף אנתוני בורדיין - בהופעת קמע, מסביר לצופים את הסוגיות הפיננסיות בסרט (נושא ה-CDO)
הזמרת סלינה גומז - בהופעת קמע, מסבירה לצופים את הסוגיות הפיננסיות בסרט (נושא ה-CDO הסינתטי)
הכלכלן ריצ'רד ת'יילר - בהופעת קמע, מסביר לצופים את הסוגיות הפיננסיות בסרט (נושא ה-CDO הסינתטי)
הפקה וצילום

במאי ותסריטאי הסרט אדם מקיי הגה את הרעיון ליצירת סרט על בסיס ספרו של מייקל לואיס במהלך התחקיר שערך במסגרת עבודתו על הסרט החבר'ה האחרים. הוא חבר לחברת פלאן בי של בראד פיט שהסכימה להפיק את הסרט. במסגרת התסריט שיבץ קטעים של שבירת הקיר הרביעי, בהם מופיעים סלבריטאים בהופעות קמע כשהם מסבירים לצופה את הסוגיות הפיננסיות הנידונות בעלילה. וכן של שחקנים נוספים הפונים ישירות לצופים. צילומי הסרט התקיימו במחצית הראשונה של 2015 בניו אורלינס ובמנהטן. כוכב הסרט ראיין גוסלינג ציין ששיטת צילום הסרט הייתה שונה מהנהוג, מספר מצלמות הוצבו בסט והשחקנים לא ידעו מי מצולם בכל רגע נתון.
ביקורת ופרסים

הסרט היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר (כריסטיאן בייל), התסריט המעובד הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר. הוא זכה בפרס על התסריט המעובד הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי גלובוס הזהב בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (כריסטיאן בייל וסטיב קארל) והתסריט הטוב ביותר אך לא זכה באף קטגוריה. הסרט זכה בפרס הקומדיה הטובה ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, והשחקן הטוב ביותר בקומדיה (כריסטיאן בייל) מטעם איגוד המבקרים של רשתות השידור. הוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר מטעם גילדת המפיקים ובפרס התסריט המעובד הטוב ביותר מטעם גילדת התסריטאים. הוא זכה בפרס באפט"א בקטגוריות התסריט המעובד הטוב ביותר והיה מועמד בקטגוריות הסרט, הבמאי, העריכה, ושחקן המשנה הטוב ביותר (כריסטיאן בייל). הסרט זכה בפרס סטלייט בקטגוריית השחקן הטוב ביותר (כריסטיאן בייל) והיה מועמד בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
הערות שוליים

1 2  How Adam McKay Managed to Write and Wrangle Stars for 'The Big Short' (Q&A), הוליווד ריפורטר, 8 בנובמבר 2015
↑  Movie Sneaks Why Michael Lewis says Adam McKay gets the Wall Street meltdown right in 'The Big Short', לוס אנג'לס טיימס, 30 באוקטובר 2015
↑  Actors of ‘The Big Short’ Talk About the Debt Crisis, in Beverly Hills, הניו יורק טיימס, 24 בנובמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810699777605606  BNE: XX5647050  LCCN: no2016084033  VIAF: 114145911104027060960   WorldCat (עם VIAF): 114145911104027060960
1939 במוזיקה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  |  | 1939  במוזיקה |  |
< · 1937 · 1938 — 1939 — 1940 · 1941 · >
כל ערכי השנים במוזיקה במאה ה-20 · כל ערכי השנים במוזיקה במאה ה-21 · פורטל המוזיקה
אירועים

מנואל דה פאיה עוזב את גרנדה לְהַגלוֹת בארגנטינה
אופרה

לילא ומג'נון
The Old Maid and the Thief (אנ')
מוזיקה קלאסית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
להקות שהוקמו

ביסטריצה באבי
קלרנס פונטיין
להקות שהתפרקו

BBC Television Orchestra (אנ')
Chicago City Opera Company (אנ')
התזמורת הסימפונית של פריז
נולדו

ישראל אריק איינשטיין, זמר, פזמונאי ושחקן (נפטר ב-2013)
ארצות הברית מרווין גיי, זמר נשמה אמריקאי (נרצח ב-1984)
בריטניה דאסטי ספרינגפילד, זמרת פופ ומוזיקת נשמה בריטית (נפטרה ב-1999)
ארצות הברית טינה טרנר, זמרת ושחקנית אמריקאית
ישראל יהורם גאון, זמר ושחקן ישראלי
נפטרו

16 בינואר – אייב הולצמן, מלחין אמריקאי (נולד ב-1874)
9 בפברואר – הרשל אוונס, נגן סקסופון אמריקאי (נולד ב-1909)
11 בפברואר – פרנץ שמידט, מלחין אוסטרי (נולד ב-1874)
17 בפברואר – וילי הס, מוזיקאי גרמני (נולד ב-1859)
9 במרץ – ארנסט הייר, זמר אמריקאי (נולד ב-1883)
שירים

Kiss me Goodnight, Sergeant Major
Body and Soul
Over the Rainbow
The Lion Sleeps Tonight
We'll Meet Again
אני נושא עמי
להפציץ את אנגליה
תחת חורבות פולין
שטפניה מאנדי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 בנובמבר 1918 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  7 ביולי 2001 (בגיל 82) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1941) 
 בן או בת זוג:  בלה טאבור 
 פרסים והוקרה:  פרס אטילה יוז'ף (2001) 
 
שטפניה מאנדי (במקור מאנדל, בהונגרית: Mándy Stefánia; בודפשט, 5 בנובמבר 1918 – בודפשט, 7 ביולי 2001) הייתה משוררת, מתרגמת, והיסטוריונית אמנות יהודיה הונגרית.
קורות חיים

שטפניה מאנדי נולדה במשפחה יהודית. בין השנים 1936 - 1941 למדה באוניברסיטת אטווש לוראנד (כשמה היום) וקיבלה תואר דוקטור למדעי הרוח. כמשוררת התחילה בכתב העת "ספ סו" (Szép Szó שפירושו בהונגרית "מילה יפה"). בשנת 1944 היא גורשה לאושוויץ באחת מרכבות המוות הרבות. היא ניצלה וחזרה לבודפשט. בין השנים 1945–1949 הייתה מרצה במחלקה הפדגוגית בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה בה למדה לפני כן. כתבי העת "ירח חדש" (Újhold) ו"תשובה" (Válasz) פרסמו את שיריה. בשנות ה-50 של המאה ה-20 גורשה מאיגוד הסופרים. רק בשנת 1989 היא טוהרה מכל אשמה ושמה שוקם. הוא עסקה בתרגום משנת 1949 ומשנת 1963 החלה לפרסם גם מחקרים מאמרים וכתבים בתולדות האמנות ושירה לילדים. בין 1948 לבין 1989 ניתן היה לפרסם את שיריה רק בחו"ל. בין השנים 1945–1949, ובשנות השישים, העבירה הרצאות על אמני בית הספר האירופי, אמנותם של לסלו מוהולי-נג'י ולאיוש קשאק וארגנה ופתחה תערוכות יחיד וקבוצתיות של אמנות הונגרית מודרנית.
משפחתה

הוריה היו ד"ר אישטוואן מאנדי (מאנדל) (1884–1945) תובע בפרקליטות ובלנקה טמשווארי. דודה היה מיקלוש טמשווארי, פרופסור באוניברסיטה.
סבה וסבתה מצד אביה ד"ר שמואל מאנדל ואדריאן קמפנר (1853–1943),  סבה וסבתה מצד אמה היו ד"ר רז'ה טמשווארי (1864–1944) מיילד-גינקולוג, רופא ראשי ולאורה גאליצנשטיין (1868–1941).
בעלה בלה טאבור היה פילוסוף משנת 1945. ילדיהם; אדם טאבור (1947) ואסתר טאבור (1952), שניהם סופרים ומשוררים.
פרסים

פרס הוצאת מורה 1965
1993 פרס רמה IRAT
1994 צלב קטן של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה
פרס אטילה יוז'ף 2001
עבודותיה

1941 הנשמה נכנסת, מתנדפת (שירים)
1941 הילד בספרות הרומנים ההונגרית (מחקר)
1946 הערה צדדית לפיקאסו (מחקר)
1963 בית הספר האירופי והיסטוריה שלו (מחקר)
1964 ספר התאומים (שירי ילדים)
1964 לאיוש ויידה (מונוגרפיה קטנה)
1965 הציפור האדומה של סינבר (שירי ילדים)
1967 באלינט (ספר, בצרפתית)
1968 אנה מרגיט (מחקר)
1969 יוליה ויידה (מחקר)
1970 הסכין, היד, הדג (שירים, פריז)
1973 תיקיית לאיוש ויידה (הקדמה)
1979 ריקוד אסתרלאנץ (שירי ילדים)
1979 על פסליו של יוז'ף יקוביץ (מחקר)
1979 כולם רוכבים, כולם רצים (שירי ילדים)
1980 דרכה של יוליה ויידה (מחקר)
1982 כאן ועכשיו (מחקר)
1983 לאיוש ויידה (מונוגרפיה גדולה)
1987 קאנטרי לילי והכותל המערבי (מחקר)
1987 אני-אתה-מילה. על שברים פנאומטולוגיים של פרדיננד אבנר (מחקר)
1987 צעצוע סערה (שירי ילדים)
1989 מטרולוגיה והוראת הקשת בענן. האסתטיקה בפריזמה של לאיוש סאבו (מחקר)
1990 הפנים הנסתרות של הטבע. ארנה קלאי נולד לפני מאה שנה (מחקר)
1991 קשאק בחמש השנים האחרונות (מחקר)
1992 ההיסטוריה הגנובה. שירים 1944–1992
1995 חלקיקי פסיפס לשלמות. אודות בלה טאבור (מחקר)
1996 הבארוק הסובייקטיבי (מחקר)
1997 בלה וסלסקי : הניסוי היחיד (מחקר)
1999 Scintilla (שירים)
2000 מחלומות המת (פרוזה)
2000 עולם החלומות של פול קליי (מחקר)
תרגומיה הספרותיים

1950 PP Versigora: "מצפון נקי של אנשים"
1952 V. Poltoracki: "בדרך ובבית"
1953 זימנקו: "ציור פורטרטים סובייטי"
1955 סרפימוביץ': "נתוני יום ראשון"
1959 ברוקנר: "FC ספארו"
1959 קרילוב: סיפורי" (עם Lőrinc Szabó )
1963 אלפטוב: "תולדות האמנות", 1-2. כרך
1964 טירק: "עמק שבעת הירחים"
1965 מרשק: "כמה שווה שנה?"
1967 דניאלסון: "מרפסודה לרפסודה"
1969 פוסטובסקי: "וידויים של ציירים"
1969 וולפלין: "מושגי יסוד של תולדות האמנות"
1970 ולסקופף-הנריך: "בני הדוב הגדול"
1971 גילארד: "ערב גאלה במועדון המיני"
1971 L. Welskopf-Henrich: "Tokei-ihto Returns"
1973 לסלו מוהולי-נג'י: "מחומר לאדריכלות"
1979 לאזארב: "ציור ביזנטי"
1985 ה. מור: "על פיסול"
היינריך וולפלין: מושגי יסוד בתולדות האמנות. בעיית התפתחות הסגנון באמנות העכשווית ; לַחֲצוֹת. מאנדי סטפניה, הקדמה אנה זאדור ; מועדון הספרים ההונגרי, Bp, 2001
לקריאה נוספת

"מי זה מי 2000" (גרגר מדיה, דברצן)
"מי זה מי בספרות ההונגרית?" (ספרי מאגר; ISBN 963-8607-10-6 )
ביוגרפיה של Artportál.hu על שטפניה מאנדי
ג'רג' רבה: שטפניה מאנדי (1918-2001)