stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס
תאונות ותקריות

ב-14 באוגוסט 1959 מטוס ויקרס ויקונט התרסק בנמל התעופה הבינלאומי קראצ'י, שניים מתוך שלושה אנשים שהיו במטוס נהרגו.
ב-20 במאי 1965 התרסקה טיסה 705 במהלך הנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי קהיר, הטיסה בוצעה במטוס בואינג 720, 119 נהרגו.
ב-2 בפברואר 1966 התרסק מסוק סיקורסקי S-61 במזרח פקיסטן (כיום בנגלדש), 23 נהרגו.
ב-26 בנובמבר 1979 התרסק מטוס בואינג 707 בטיסה 740 לאחר ההמראה מנמל התעופה הבינלאומי של ג'דה, 145 הנוסעים ו-11 אנשי הצוות נהרגו.
ב-2 במרץ 1981 נחטפה טיסה 326 והוחזקה במשך שבועיים בקאבול. יותר מ-100 נוסעים הוחזקו בשבי עד שפקיסטן שחררה 55 אסירים. אחד הנוסעים, דיפלומט פקיסטני נרצח.
ב-28 בספטמבר 1992 התרסקה טיסה 268 במהלך הנחיתה בנמל התעופה הבינלאומי בקטמנדו כל 167 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-10 ביולי 2006 התרסקה טיסה 688 דקות ספורות לאחר ההמראה מנמל התעופה הבינלאומי מולטאן, 45 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-7 בדצמבר 2016 התרסק מטוס ATR 42-500 מספר זנב: AP-BHO בטיסה 661 (אנ') דקות מספר לאחר ההמראה משדה תעופה במחוז צ'יטרל בצפון פקיסטן לכיוון הבירה, כל 42 הנוסעים + 5 אנשי צוות נהרגו בהתרסקות.
ב-22 במאי 2020 טיסה 8303 במטוס איירבוס A320 התרסקה במהלך הנחיתה בנמל התעופה ג'ינה בקראצ'י. מתוך 91 הנוסעים ו-8 אנשי הצוות נהרגו כולם למעט שני ניצולים.
הערות שוליים

↑  פרטי צי המטוסים של פקיסטן אינטרנשיונל איירליינס, באתר planespotters.net (באנגלית)
↑  http://www4.piac.com.pk/pianew/wp-content/uploads/Fleet%20Seat%20Charts/Seating%20Config%20-%20ATR%2042-500.pdf
↑  http://www4.piac.com.pk/pianew/wp-content/uploads/Fleet%20Seat%20Charts/Seating%20Config%20-%20ATR%2072-500.pdf
1 2  http://www4.piac.com.pk/pianew/wp-content/uploads/2017/08/B777-240ER_AP-BGJ-BGK-BGL_P-2180-02_BC3554EYPLUS240EY329PAX.pdf
1 2  http://www4.piac.com.pk/pianew/wp-content/uploads/2017/08/B777-2Q8ERILFC_AP-BHX_P-2180-04_35-BC45EYPLUS240EY320PAX.pdf
↑  http://www4.piac.com.pk/pianew/wp-content/uploads/2017/08/B777-240LR_AP-BGYBGZ_P-2180-03_35BC60EP215EY310-PAX.pdf
↑  לפחות 36 הרוגים בהתרסקות מטוס נוסעים פקיסטאני בצפון המדינה, באתר הארץ, 7 בדצמבר 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 6137510-X  LCCN: n85299354  VIAF: 145491462   WorldCat (עם VIAF): 145491462
מאורעות תרפ"ט

הר-טוב עולה באש במהלך מאורעות תרפ"ט
הלוויות ההרוגים שנפלו בהגנת תל אביב (כ' באב ה'תרפ"ט, 26 באוגוסט 1929)
קינה על מאורעות תרפ"ט שחיבר הרב נח גד וינטרוב
מאורעות תרפ"ט (1929; בפי הערבים: ثورة البراق, תעתיק: תַ'וּרַת אל-בֻּראק, "מהפכת אל-בוראק", כינוי לכותל המערבי, או: אַחְדאת', "מאורעות"; השם הרשמי באנגלית: The Disturbances of August 1929, "מהומות אוגוסט 1929") היו סדרה של פרעות אלימות, מעשי טרור ורצח מצד ערביי ארץ ישראל נגד היישוב היהודי בארץ ישראל, שאירעו בין י"ז - כ"ג באב ה'תרפ"ט, 23 - 29 באוגוסט 1929. במאורעות נרצחו 133 יהודים ו־339 נפצעו, ומספר יישובים וקהילות ברחבי ארץ ישראל ננטשו ונחרבו; תושבי ירושלים היהודים הותקפו על ידי אלפי פורעים ערבים מהעיר ומהסביבה, אולם במקום היו גם כוחות חמושים, של בריטים ויהודים שהצליחו להדוף את רוב המתקפות, במספר קטן יחסית של נפגעים. חברון, הותקפה גם היא ובשל העדר הגנה אירע בה הטבח הגדול ביותר. מקרי רצח רבים התרחשו גם בצפת ובמוצא, והותקפו יישובים רבים נוספים כולל יפו, תל אביב, חיפה, באר טוביה, הר-טוב, וישובים נוספים בכל רחבי הארץ.
מצד הערבים נהרגו 116 ונפצעו 232, מרביתם בידי שוטרים בריטים חלקם בקרבות בירושלים ובמקומות נוספים, חלקם במהלך דיכוי המהומות, ומקצתם על ידי יהודים בפעולות נקם.
בעקבות המאורעות מונתה ועדת שו לחקירת האירועים. הוועדה הגישה ב־1930 את דו"ח הופ-סימפסון, ובעקבותיו הוצא לאחר מכן הספר הלבן של פאספילד.
הסיבות המשוערות שתרמו בחלקן לפרוץ מאורעות תרפ"ט

ירידת קרנם של המופתי של ירושלים, חג' אמין אל-חוסייני, ושל ההנהגה החוסיינית: באותה התקופה הייתה יריבות עזה על ההנהגה בקרב ערביי ארץ ישראל. עניין זה בא לידי ביטוי בניצחון האופוזיציה הנשאשיבית בבחירות לעיריית ירושלים. חוסייני איבד מיוקרתו וכדי לזכות בה מחדש הקצין את דעותיו, ופנה להסתה אנטי-ציונית. הוא גייס את תשומת ליבם של מיליוני מוסלמים למקומות הקדושים ובדרך זו יצר מחויבות של המדינות המוסלמיות למאבקם של ערביי ארץ ישראל.
התאוששות מהמשבר הכלכלי: בשנים 1926–1927 התרחש בארץ משבר כלכלי חריף. המשק המקומי קרס, ערך המטבע ירד, ובשנת 1927 ירדו מהארץ כ-5,000 איש. אולם באותה השנה – עם תום המשבר – חזר היישוב היהודי לשגשג הודות לעבודות ציבוריות שאורגנו בידי המנדט הבריטי וקליטת עובדים במפעלים ציבוריים למיניהם. ברחוב הערבי גברו תחושות הכישלון לנוכח קניין האדמות והעלייה היהודית.
היעדר הנהגה: באותה התקופה הנציב העליון ג'ון צ'נסלור שהה בלונדון, ובהיעדרו מונה הארי לוק, הפרו-ערבי. הכוחות שעמדו לרשותו של לוק היו מועטים: כ-300 שוטרים, כ-100 חיילים, שש שריוניות ומספר דומה של מטוסים. תגבורות, שהכפילו את הכוח פי כמה וכמה, הגיעו רק לאחר פרוץ המאורעות, ב־24 באוגוסט בשעות המאוחרות. בין היתר הוחשו לארץ ישראל תגבורות של חיילים בריטים שהוטסו לשדה התעופה עטרות ממצרים, והיה זה מבצע ההטסה הצבאי הראשון בהיסטוריה. 
בנוסף לכך, ראשי היישוב שהו באותו הזמן בקונגרס הציוני בציריך. ארגון ההגנה היה עדיין חלש יחסית, תקציביו היו פעוטים, כלי נשקו ישנים וניסיונו מועט. מקור החולשות הללו היה בשקט ששרר בארץ לאורך שנות קיומו של הארגון, ובמשבר הכלכלי.
השתלשלות האירועים > ירושלים וסביבותיה

בתגובה להתגרויות המוסלמים, בתשעה באב ה'תרפ"ט, 15 באוגוסט 1929, קיימו צעירי בית"ר תהלוכת הפגנה גדולה לעבר הכותל המערבי דרך שער שכם. ברחבת הכותל נישאו נאומים, הונף דגל הלאום והקהל שר את "התקוה". המפגינים קראו: "הכותל - כותלנו, ובוז לממשלה". למחרת, 16 באוגוסט, חגגו המוסלמים את יום הולדתו של הנביא מוחמד ברחבת מסגד אל-אקצא ויצאו להפגנת תגובה להפגנה היהודית. בהנהגת השיח' אבו סעוד, ירדו חלקם אל הכותל ושרפו ספרי קודש יהודיים ופתקאות שהוטמנו בין אבני הכותל. הארי לוק, ממלא מקום הנציב העליון, הכריז כי "לא נשרפו ספרי תפילה, אלא רק דפים של ספרי תפילה". למחרת, ב-17 באוגוסט, פרצה תגרה בשכונת הבוכרים לאחר שצעיר יהודי גנב ירקות מחלקה של ערבי. בתגרה נהרג יהודי. בהמשך התנפל המון יהודי על צריפי אנשי ליפתא שליד שכונת הבוכרים ואחד מהם נפגע קשה. לוויית ההרוג שהתקיימה ב-20 באוגוסט הפכה להפגנה שכללה קריאות נקם של היהודים כלפי הערבים.
ביום חמישי 22 באוגוסט החלו להגיע כפריים ערבים רבים, חלקם חמושים, למתחם הר הבית, לקראת תפילות יום שישי. אחר הצהריים נפגשו שלושה נציגי ההסתדרות הציונית ובהם יצחק בן-צבי, עם נציגי המופתי ובהם ג'מאל אל-חוסייני ועווני עבד אל-האדי, בביתו של המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הארי לוק, אולם הצדדים לא הצליחו להגיע להסכם על הודעת הרגעה משותפת לקראת תפילות יום שישי. לוק לחץ עליהם להודיע לפחות שנפגשו. היהודים הסכימו, אולם הערבים סירבו.
ביום שישי, 23 באוגוסט 1929, החל משעות הבוקר המוקדמות נהרו לירושלים אלפי כפריים מהסביבה, כדי להשתתף בתפילה בהר הבית. רבים מהם היו חמושים במקלות ובסכינים, ובעיר שררה אווירה מתוחה של אלימות. לקראת השעה 9:30, החלו הסוחרים היהודים לנעול את חנויותיהם. ברבע ל-11 בבוקר לערך, הסביר המופתי חג' אמין אל-חוסייני לממלא מקום מפקד משטרת ירושלים, כי המתפללים נושאים מקלות וסכינים, רק כי הם חוששים מניסיון לפרובוקציה מצד יהודים. אחד הדרשנים במסגד נשא נאום לאומני, בו הסביר שהמוסלמים צריכים להילחם עד טיפת דמם האחרונה נגד היהודים. בשעה 11:00 בערך נשמעו על הר הבית כ-20–30 יריות, שנועדו ככל הנראה לשלהב את המתפללים. כמה מאות מהם פרצו אל השוק והחלו לתקוף עוברי אורח יהודים. המון רב של מוסלמים חמושים בסכינים יצא משער שכם. ממלא מקום הנציב, הארי לוק, התקשר למופתי ודרש ממנו להרגיע את הרוחות. אל-חוסייני הגיע למקום, אך לא הוביל לרגיעה, ולוק סבר כי נוכחותו רק מגבירה את התסיסה. ההמון הסתער על השכונות היהודיות הנמצאות מחוץ לשער, משני צידי רחוב הנביאים - שכונת הגורג'ים ("אשל אברהם") וקריה נאמנה ("בתי ניסן ב"ק"). 19 יהודים (בהם מרדכי וינר) נרצחו בשכונות אלה, בית כנסת ובתים נוספים נהרסו ונשרפו.
המוסלמים תקפו גם שכונות נוספות בירושלים, כגון מאה שערים, בית וגן ושכונת הבוכרים. ביריות על בית החולים משגב לדך נפצע קשה הרופא ד"ר נחום קורקידי. הפורעים תקפו גם את בית הכרם, הרסו בתים בתלפיות והשתלטו על רמת רחל. בזמן המאורעות ניסו תושבי הכפר דיר יאסין שוב ושוב לנתק את הכביש המוליך מירושלים לתל אביב.
ב-24 באוגוסט הותקפה המושבה מוצא על ידי אנשי הכפר הערבי קאלוניה הסמוך. הם פרצו לבית משפחת מקלף ורצחו שבע נפשות: את אבי המשפחה ואשתו, את בנם ושתי בנותיהם, ושני אורחים שהיו בבית. אחרי הרצח, שדדו הפורעים את הבית והעלו אותו באש. אחד מהאורחים שנרצחו בבית משפחת מקלף היה הרב הישיש שלמה זלמן שך, דיין בבית דינו של הראי"ה קוק ביפו שנפש במקום. הילד מרדכי מקלף, לעתיד הרמטכ"ל השלישי של צה"ל, הצליח לברוח עם אחיו ואחותו.
השתלשלות האירועים > חברון

הפרעות התפשטו למחרת (שבת, 24 באוגוסט, תרפ"ט) לחברון, שם נערך טבח חברון שבוצע על-ידי ערבים-מוסלמים תושבי העיר חברון ושבמהלכו נרצחו 67 יהודים, ילדים נשחטו לעיני הוריהם והורים לעיני ילדיהם, איברים נכרתו מגופות של יהודים, חלקם אף הוצתו ונשרפו חיים - בו בעת שנשים וילדות יהודיות נאנסו - על רקע לאומני. בנוסף, בתים וחפצים אישיים שלהם נבזזו על ידי אותם פורעים, רוצחים ואנסים.
הטבח התרחש כאשר הקצין הבריטי האחראי במשטרת חברון, ריימונד קפראטה, לא נוקף אצבע לעצור בעד הרוצחים ושני פרשי משטרה בריטים מביטים על הטבח בלא לעשות דבר. רק כשהרוצחים החלו להתקרב אל אותם בריטים והם עצמם הרגישו מאוימים, ירה אחד מהם לאוויר, הרוצחים נמלטו וכך הסתיים הטבח. גם היישוב מגדל עדר הסמוך לחברון נעזב וננטש לאחר שתושביו הוזהרו על ידי ערבים ידידים.
היו גם תושבים ערבים שהצילו יהודים. המצילים היו ברובם מבני המשפחות הוותיקות של חברון, שהיו בהם שנפצעו בעת הצלת מכריהם היהודים. אולם הקהילה היהודית העתיקה שישבה בעיר מאות שנים נמחקה כולה. כמה חודשים לאחר הטבח שבה קהילה יהודית קטנה לעיר, אולם זו פונתה סופית באפריל 1936, עם פרוץ מאורעות תרצ"ו.
השתלשלות האירועים > צפת וישובי הגליל

ב-29 באוגוסט 1929 בשעה 17:30 פרצו פורעים ערבים לרובע היהודי בצפת שלא היה מוגן. מזוינים במקלות ובסכינים הם פרצו לבתים דקרו והרגו את תושבי הרובע והעלו את בתיהם באש. ההשתוללות נמשכה כ־20 דקות והופסקה על ידי המשטרה הבריטית שחשה למקום והרגה שניים מהפורעים. מספר הנפגעים היהודים היה 18 הרוגים ו-80 פצועים. בין הניצולים היה ישראל טל לימים סגן הרמטכ"ל.
משמר העמק הותקפה עוד קודם לכן, ב-26 באוגוסט וב-29 באוגוסט נערך גם מסע רצח בעין זיתים.
ב-30 באוגוסט הייתה התקפה על מחניים, אך דווח כי המתקפה נהדפה. מתקפה נוספת הייתה על משמר הירדן וגם היא נהדפה. רוב תושבי יסוד המעלה, כ-400 איש ברחו ממנה אל צפת מפחד הערבים. נותרו ביישוב רק זקנים בודדים שסירבו לעזוב את המקום לאחר 40 שנות מגורים במקום. המושבה נשדדה כולה. מנחמיה נעזבה גם היא. תושבי איילת השחר, ראש פינה, דגניה, ומטולה חשו התושבים בסכנה ופנו לבקשת עזרה. בסג'רה שרפו הערבים בית אך התושבים הצליחו לכבות את הדלקה ואספו את הנשים והטף במקום מרכזי.
גם הקהילה היהודית בבית שאן הותקפה אבל המשטרה הבריטית הצליחה להגן עליה. הקהילה המשיכה להתקיים עד מאורעות 1936.
השתלשלות האירועים > חיפה ותל אביב

יהודי תל אביב-יפו וחיפה הצליחו להדוף את מתקפות הערבים בעזרת פעילי ההגנה וצעירי בית"ר, אך גם בהם נמנו הרוגים ופצועים, בהם 6 הרוגים ו-33 פצועים בתל אביב-יפו, ו-7 הרוגים ו-61 פצועים בחיפה.
בחיפה נרצח ג'ורג' סייקס שהיה המנהל האנגלי של מחלקת תנועת הרכבות בארץ ישראל על ידי המון ערבי שחשב אותו ליהודי. בעקבות רציחתו חומשו כל השוטרים הבריטים בארץ ישראל.
השתלשלות האירועים > יישובים בשפלת יהודה

המושבה הר-טוב ששכנה סמוך לבית שמש, הותקפה ותושביה נמלטו ממנה. הערבים שרפו אותה עד היסוד. ב-25 באוגוסט גם המושבה הקטנה כפר אוריה נעזבה, נבזזה והועלתה באש.
ב-26 באוגוסט התקיים טבח באר טוביה בו הותקפה המושבה באר טוביה שהייתה אז היישוב היהודי הדרומי ביותר בישראל. 130 התושבים התבצרו בבניין אבן של רפת שהותאם להתגוננות. והתגוננו עם מעט נשק עד שחולצו על ידי הבריטים לאחר ימים. כל בתי המושבה היו עשויים עץ והם נשרפו עד היסוד. בהתקפה נרצחו רופא המושבה ד"ר חיים יזרעאלי ותושב נוסף שהומת באכזריות וגופתו נעטפה בספרי תורה ונשרפה. המושבה נהרסה לגמרי ואנשיה התפזרו למקומות שונים בארץ. במרץ 1930 חודש היישוב במקום על ידי גרעין חדש של מתיישבים שהקימו במקום מושב עובדים שקיים עד היום.
ב-26 באוגוסט הותקפה גדרה.
ב-28 באוגוסט הותקפה חוות חולדה. בהתקפה נהרג מפקד המקום אפרים צ'יזיק. הבריטים חילצו את התושבים והמקום נעזב ונהרס.
השתלשלות האירועים > יישובים בשפלת יהודה > יישובים נוספים

יהדות עזה, אשר הייתה קהילה קטנה בעלת עבר היסטורי ארוך בעיר, התכנסה כולה בבית מלון שם התגוננה נגד ההמון הערבי. לבסוף חולצו היהודים על ידי הבריטים, אולם לא הורשו לחזור לעיר אלא כדי לקחת את רכושם.
קהילות יהודיות קטנות בשכם, רמלה, ג'נין ועכו פונו על ידי הבריטים.
תוצאות המאורעות

מאורעות תרפ"ט שככו רק ב-3 בספטמבר 1929, ורק אחרי התערבותם של כוחות בריטיים, שדיכאו את הפורעים.
במהלך שבוע המאורעות נרצחו 133 יהודים ונפצעו 339. מקרב הערבים נהרגו 116 ונפצעו 232, מרביתם על ידי כוחות הביטחון הבריטיים.
תוצאות המאורעות > הודעת הנציב העליון

בעקבות המאורעות, פרסם הנציב העליון הבריטי ג'ון צ'נסלור הודעה חריפה:
שבתי מאנגליה, ולחרדתי מצאתי את הארץ במצב של אי סדר והיא שלל למעשי אלמות בלתי חוקיים.

מתוך אימה למדתי לדעת את מעשי הזועה אשר עשו חבורות אנשי בליעל צמאי דם ורוצחים פראים לבני היישוב העברי מחוסרי מגן מבלי הבדל מין או גיל ואשר נלוו, כמו בחברון, במעשי פראות בל יתוארו, בשרפת בתים וחוות בעיר ובכפר ובמעשי שוד והרס.

הפשעים האלה הביאו על ראש עושיהם את קללת כל עמי התרבות בכל קצוי תבל.

חובתי הראשונה היא להשליט סדר בארץ, ולהעניש באופן חמור את אלה אשר ימצאו אשמים במעשי אלמות.

יאחזו בכל האמצעים הדרושים להשגת המטרה הזו, ואני מטיל על כל תושבי ארץ ישראל לעזור לי במלוי חובותי אלו.

בהתאם למה שהטלתי על עצמי בפני הוועד הפועל הערבי לפני צאתי את הארץ בחדש יוני, התחלתי בהיותי באנגליה במשא ומתן עם מזכיר הממלכה בדבר שנויים קונסטיטוציוניים בארץ ישראל.

בהתחשב עם המאורעות האחרונים אני מפסיק את המשא ומתן הזה עם ממשלת הוד מלכותו.

כדי לשים קץ לידיעות כוזבות אשר נפוצו בזמן האחרון בעניין הכתל המערבי, הריני מודיע בזה, בהסכמת ממשלת הוד מלכותו, שברצוני לתת תוקף לעקרים המפורטים בספר הלבן מיום 19 בנובמבר 1928, לאחר אשר יקבעו את אופני הוצאתם לפועל.

(חתום) ג.ר. צנסלור, נציב העליון ומפקד ראשי
הצהרה חריפה זו, שכוונה כלפי הערבים, עוררה זעם בקרבם כלפי הנציב העליון, וכעבור מספר ימים הוא פרסם הצהרה שנייה, הקובעת שתיערך חקירה לגבי התנהגות שני הצדדים.
תוצאות המאורעות > צעדים של הממשלה

שלטונות המנדט הכריזו על השבתה זמנית של כל העיתונים הערבים משום שראו בהם אחראים להסתה לאלימות ולהפרת הסדר הציבורי. מיד לאחר ההתפרצויות, מיהרו ההנהגה והעיתונות הפלסטינית להתנער מאחריות להן, בטענה שהן לא היו רצויות לערבים, ובמקום זאת טענו שהייתה זו התנפלות יהודית על ערבים. לאחר תחילת המאורעות שינו עיתוני האופוזיציה את גישתם ושיבחו את מאבק החוסיינים והמועצה המוסלמית העליונה על "אל-בוראק א-שריף". העיתון "מראת א-שרק", תומך האופוזיציה, הלך בעקבות ביטאונו של המופתי, "אל-ג'אמעה אל-ערביה", ופרסם שקרים שהיהודים חילקו ממתקים מורעלים בשווקים הערביים. בפקודת השלטונות, נסגרו שני העיתונים למשך חודש.
גם על העיתונות העברית ושאר אמצעי התקשורת (טלפון, טלגרף) הטילו שלטונות המנדט צנזורה החל מ-24 באוגוסט, והם חידשו את פעילותם רק כעבור 9 ימים, ב-2 בספטמבר.
לדעתו של יהושע פורת, התפרעויות הדמים פרצו "לאו דווקא כתגובה להפגנת היהודים" שבוע קודם לכן, אלא היו תוצאה ישירה של האירועים מאז פרשת הכותל בספטמבר 1928 ושל ההכרה של נשיא המועצה המוסלמית העליונה, אמין אל-חוסייני, בכך שהסכסוך בכותל הוא בעל רגישות דתית ולכן עשוי ללכד את הציבור המוסלמי בכל הארץ, אך מאידך אינו עלול לגרום להרעת יחסיו עם הנציב העליון, שקיבל את עמדתו בנושא. חלקו המכריע של אל-חוסייני בסכסוך על הכותל הפך אותו למנהיג הפלסטיני החשוב ביותר. ההתפרעויות גרמו להסערת הרוחות בציבור הערבי והביאו לתנופה בפעילות הוועד הפועל הערבי, שראה בהן הזדמנות לחידוש המאמץ לשינוי המדיניות הבריטית.
עם זאת, המופתי מיהר להתנער ממעשי ההרג וטען שהם גרמו נזק לעניין הערבי.
בעקבות המאורעות זימנה הממשלה הבריטית את ועדת שו. בוועדה זו, קו הטיעון הערבי היה שבמאורעות הייתה התנפלות יהודית על ערבים.
ב-17 בינואר 1930, בזמן שהותה של ועדת שו בארץ ישראל, שלח הנציב העליון ג'ון צ'נסלור תזכיר סודי ומקיף אל שר המושבות, בו הציע "לבטל את המעמד המועדף במיוחד של היהודים" בהשוואה לערבים, ולהגביל את העלייה היהודית ואת מכירת הקרקעות המצויות בידי ערבים ליהודים.
באוגוסט 1930 הוגש דו"ח הופ-סימפסון ובאוקטובר 1930 הוצא הספר הלבן של פאספילד. ביוני 1930 שהתה בארץ ועדת הכותל המערבי מטעם חבר הלאומים, שהגישה את הדוח שלה בדצמבר אותה שנה.
תוצאות המאורעות > ענישה ופיצויים

ממשלת המנדט הודיעה ב-25 במרץ 1930 על הקצבת 100,000 לא"י לפיצוי הנפגעים, תוך הדגשה שמדובר בתשלום בתור חסד. מכיוון שהתקציב אינו מכסה את הנזקים נקבע שישולם רק פיצוי חלקי שיגיע לכ־25–35% מהרכוש שנהרס על פי הערכת שמאי ממשלתי. בפועל הפיצויים כיסו רק אחוז קטן מהנזקים וזכו לתרעומת בקרב היישוב.
על מספר כפרים הושתו קנסות קיבוציים בסך 17,840 לא"י.
ברחבי הארץ הורכבו בתי משפט מיוחדים של שופט אחד, בהם ישבו שופטים בריטים בלבד. לפניהם נשפטו כ-1,300 איש, שרובם הגדול ערבים. 28 אנשים נידונו למיתה, מתוכם 26 ערבים שלקחו חלק בטבח בצפת ובחברון. כל הנידונים למוות ערערו לבית המשפט העליון, שאישר 17 פסקי דין מוות, כולם נגד ערבים. את שאר פסקי הדין המיר בתקופות מאסר. פסק דין מוות נגד שוטר יהודי הומר ב-15 שנות מאסר ואילו בפסק דין מוות נגד יהודי אחר לא הושלם הערעור בעניינו. בתגובה, הציפו הערבים את הנציב העליון בבקשות להמיר את עונשי המוות במאסר עולם ובדרישה שתישלל מנורמן בנטוויץ' היהודי האפשרות להשתתף בדיונים בבקשותיהם, כפי שנמנע ממנו לטפל בתביעות הקשורות למהומות. הוועד הפועל הערבי פעל לכך שגם אישים ערבים ומוסלמים מחוץ לארץ ישראל יבקשו חנינה עבור הנידונים למוות. ב-2 ביוני 1930 פרסם הנציב העליון את החלטתו לאשר סופית את עונשי המוות רק לשלושה מהרוצחים האכזריים ביותר: עטאא אחמד אל-זיר, מוחמד ח'ליל אבו ג'מג'ום מחברון ופואד חג'אזי מצפת. חג'אזי כתב לסגן-נשיא הוועד הפועל: "לבי מלא שמחה ואושר על שום שעתיד אני להיתלות למען פלסטין", אך עם זאת ביקש להמשיך לנסות "לשכנע את השלטונות להציל את חיי". לאחר מספר ימים כתב מכתב לוועד הפועל בו הכחיש את ההאשמות וייחס את העדות נגדו ל"איבה אישית". ב-17 ביוני נתלו בעכו שלושת הנידונים למוות. הוועד הפועל הערבי פרסם גילוי-דעת, בו תוארו שלושת התלויים כ"חלוצי החירות והעצמאות" וכ"קורבנות האימפריאליזם התאוותן הזר ומדיניות הדיכוי".
תוצאות המאורעות > השפעת המאורעות על החברה היהודית והחברה הערבית

הצלחת ה"הגנה" בפעולות ההגנה, במקומות שבהם פעלה, העלתה את קרנה. עם זאת, בשל מעשי הרצח והפגיעות המזעזעות, קמו קולות מתוך ההגנה שטענו כי אין לשבת תמידית ב"חיבוק ידיים" וכי יש לנקוט קו תקיף יותר כלפי הצד הערבי. הדבר הביא לפילוג שיצר את "ארגון ההגנה ב'", או כפי שנקרא לימים, ה"אצ"ל".
מכלל ההרוגים הערבים, נהרגו 9 נשים. המאורעות נתנו את הדחף לפעילות פוליטית של הנשים הערביות בארץ ישראל. בעקבות המאורעות התארגן ציבור הנשים הערביות לראשונה כגוף פוליטי בעל מסגרות ארגוניות מוגדרות. לנשים ניתנה עתה לגיטימציה לקחת חלק בחיים הציבוריים והפוליטיים, ואף הותר להן לעשות זאת בקבוצה ארגונית המיוחדת להן.
בניגוד לאירועים רבים אחרים, על מאורעות תרפ"ט חוברה קינה אחת ויחידה על ידי הרב נח גד וינטרוב, שנכתבה בכותל המערבי, שגם היישוב מגדל עדר שהיה ממייסדיו נחרב במהלך מאורעות תרפ"ט.
ראו גם

המאורעות
ג'ורג' סייקס
הסכסוך הישראלי-ערבי
לקריאה נוספת

ספר תולדות ההגנה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1973 [דרושה הבהרה]
אביבה חלמיש, מבית לאומי למדינה בדרך, האוניברסיטה הפתוחה, 2004, כרך ב, יחידה 6: "בין משבר לגאות".
הלל כהן, תרפ"ט - שנת האפס בסכסוך היהודי-ערבי, הוצאת כתר, 2013
יאיר אורון (עורך), מצילי 1929: סיפורי הצלה של יהודים ופלסטינים בחברון ובירושלים, הוצאת פרדס, 2017
י. טריואקס, מלחמה ושלום בארץ ישראל - אלבום לזיכרון, תל אביב: בית הוצאת ספרים "תל אביב" תרצ"א, 1930
סודות שעוד טרם נודעו חבור הסופר המפורסם האדון זאהיד שאהין משכם, מערבית: סלים אבו גוש. תל אביב: דפוס קואופרטיבי הפועל הצעיר, תר"ץ, 1930
פרס רוטשילד לחינוך

| --- | --- |
 תיאור:  פרס לאנשי חינוך ישראלים
 מדינה:  ישראל 
 הגוף המעניק:  יד הנדיב 
 תקופת הפרס:  1987–הווה (כ־38 שנים) 
 נקרא על שם:  מקס רואו 
 אתר רשמי
 
פרס רוטשילד לחינוך לזכר מקס רואו ז"ל הוא פרס המוענק מאז שנת ה'תשמ"ח (1987) על ידי יד הנדיב "לאנשי חינוך הפועלים מתוך הצטיינות, יוזמה וחדשנות במערכת החינוך בארץ ומקדמים את תלמידיהם באופן יוצא דופן וראוי לציון." הפרס קרוי על שמו של מקס רואו, שהיה מנהל החברה היהודית ליישוב ארץ ישראל (פיק"א) ונשיאה הראשון של האוניברסיטה הפתוחה.
הפרס ניתן בדרך כלל לזוכה יחיד, על הישגיו האישיים. בשנת תשס"ט ניתן הפרס לצוות של ארבעה מורים מתיכון עירוני "אהל שם" ברמת גן. עם הזוכים בפרס נמנים ריאד כבהא, הרב משה צבי וקסלר וד"ר עליזה בלוך.
הערות שוליים

↑  פרס רוטשילד לחינוך לזכר מקס רואו ז"ל, באתר של "יד הנדיב"
פרייזר פורסטר

פרייזר ג'רארד פורסטר (באנגלית: Fraser Gerard Forster; נולד ב-17 במרץ 1988) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת השוער בטוטנהאם הוטספר.
קריירת מועדונים

פורסטר התחיל את הקריירה שלו במחלקות נוער של קבוצות קטנות. בגיל 17 הצטרף לאקדמיה של ניוקאסל יונייטד. ב-2 באוקטובר 2008 הושאל לסטוקפורט קאונטי לחודש כמחליפו של אוואין פור ויליאמס שהצטרף לנבחרת ויילס. כעבור 5 ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה בהפסד 1:0 לבורי במסגרת גביע הליגה האנגלי. כעבור 4 ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה בתיקו 1:1 נגד סאות'אנד יונייטד. במהלך תקופתו בסטוקפורט שיחק 6 משחקים וב-3 מהם שמר על רשת נקייה.
לאחר שחזר לניוקאסל שימש כשוער שני עד לתום העונה. ב-31 ביולי 2009 הושאל לחודש לבריסטול רוברס. לאחר שהציג יכולת טובה במדי בריסטול רצו ראשי המועדון להאריך את חוזהו במועדון, אבל בסופו של דבר נוריץ' סיטי הגישה הצעה על השחקן ופורסטר חתם בנוריץ' לחודש. בתום תקופת ההשאלה האריך את חוזהו עד ינואר 2010. ב-20 בנובמבר 2009 הוארכה תקופת השאלתו עד ניוקאסל יונייטד. בנובמבר 2009 נבחר לשחקן החודש של המועדון. בתום העונה נבחר למקום השני בתחרות "שחקן השנה של המועדון" שנערכה בקרב אוהדי הקבוצה. בתום העונה זכה עם המועדון בפוטבול ליג הראשונה.
ב-24 באוגוסט 2010 הושאל לסלטיק עד לסיום העונה. ב-29 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בסלטיק בניצחון 0:1 נגד מאת'רוול. פורסטר זכה עם סלטיק בעונתו הראשונה בגביע הסקוטי ובגביע הליגה הסקוטי. בקיץ 2011 הושאל שוב לסלטיק עד לסיום העונה. בתום העונה זכה עם סלטיק באליפות. ב-29 ביוני 2012 עבר באופן רשמי לסלטיק ל-4 שנים תמורת 2 מיליון פאונד.
ב-8 באוגוסט 2014 חתם בסאות'המפטון ל-4 שנים תמורת כ-10 מיליון פאונד. ב-17 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בסאות'המפטון בהפסד 2:1 לליברפול. בפברואר 2016 נבחר לכדורגלן החודש בפרמייר ליג. ב-22 באוגוסט 2019 חזר לסלטיק והושאל לעונה אחת.
קריירה בינלאומית

ב-4 באוקטובר 2012 זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה לקראת המשחקים נגד פולין וסן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ב-15 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2:0 לצ'ילה. פורסטר נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
תארים

הפוטבול ליג הראשונה: 2009/2010
ליגת העל הסקוטית: 2011/2012, 2012/2013, 2013/2014
הגביע הסקוטי: 2010/2011, 2012/2013
גביע הליגה הסקוטית: 2019/2020
מבצע הרלינג

מבצע הרלינג, הידוע כקרב גורגופוטמוס (ביוונית: Μάχη του Γοργοποτάμου) היה מבצע פשיטה ביוון במלחמת העולם השנייה שבוצע על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית (SOE), בשיתוף ההתנגדות היוונית: קבוצות EDES (אנ')‏ (National Republican Greek League) ו-ELAS (אנ')‏ (Greek People's Liberation Army).
ב-25 בנובמבר 1942 פוצץ גשר גורגופוטאמוס שאובטח בכבדות. היה זה אחד ממבצעי החבלה הראשונים והגדולים באירופה הכבושה, ותחילת המעורבות הבריטית הקבועה עם ההתנגדות היוונית.
רקע

מבצע הרלינג תוכנן בסוף קיץ 1942, כמאמץ לבלימת שרשרת האספקה מיוון לצפון אפריקה שיועדה לקורפוס אפריקה.
ה-SOE תכנן לשלוח כוח שינתק את קו הרכבת בין אתונה לסלוניקי. נבחנו שלושה ויאדוקטים, כולם באזור ברלוס: הגשרים גורגופוטאמוס, אסופוס ופפאדיה. בעדיפות להשמיד את הוויאדוקט של אסופוס, מכיוון שבנייתו מחדש תארך יותר מהאחרים. הבחירה נותרה בידי מפקד המבצע בשטח.
מפקד המבצע היה לוטננט קולונל (מאוחר יותר בריגדיר גנרל) אדמונד מאיירס מחיל ההנדסה המלכותי, "קצין ההנדסה היחיד במזרח התיכון שעבר קורס צניחה", לפי מפקד המשנה. מייג'ור (מאוחר יותר לקולונל) כריס וודהאוס.
בסיום המשימה, תוכנן לפנות את הבריטים, פרט לוודהאוס, היווני תמיס מרינוס ושני מפעילי רדיו כדי שיחברו לתנועת ההתנגדות היוונית.
הניסיונות הראשונים להתנגדות מזוינת במקדוניה היוונית נבלמו בקיץ 1941 על ידי הגרמנים והבולגרים. אולם באביב וקיץ 1942 הוקמו יחידות גרילה חמושות ראשונות באזור ההררי של מרכז יוון ואפירוס. בהתחלה, הכוח הגדול היה הELAS, שהוקם על ידי חזית השחרור הלאומית הקומוניסטית (EAM) ובראשה עמד אריס ולוצ'וטיוס. השניים בגודלם היו הEDES בראשם עמד קולונל נפוליאון זרבאס.  מפקדי המבצע לא ידעו על ההתרחשויות ביוון הכבושה, או כוחם ושיוכם הפוליטי של קבוצות ההתנגדות.