stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חיים סוטין
הנצחה

על שמו רחובות בחיפה, בתל אביב ובפתח-תקווה.
מוזכר בסיפור "עור" של רואלד דאל (פורסם בעברית באסופת הסיפורים "עור", 2000).
סוטין נחשב לאחד האמנים המשפיעים שפעלו בפריז בין שתי מלחמות עולם. יצירותיו נמצאות במוזיאונים כמו: מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, מוזיאון פומפידו ו-מוזיאון האורנז'רי בפריז, מוזיאון טייט מודרן בלונדון ומוזיאון סטיידלק באמסטרדם. יצירות נוספות נמצאות באוספים פרטיים. ערכם הכספי של ציוריו נאמד במיליוני דולרים
ב-11 ביוני 1974, הנפיק השירות הבולאי  סדרה של שלושה בולים שנקראה "אמנות הציור והפיסול 1974", שבה נכלל  בול שבו מופיע ציור של סוטין שכותרתו "נערה בכחול", שמוצג במוזיאון  ישראל.  השירות הבולאי מכר  1,370,000 בולים  בתוך תקופה של חמישה חודשים עד להפסקת המכירה, שהנציחו כך את סוטין.
גלריה

גבעה בסרה במוזיאון ישראל
נוף של מונמארטר במוזיאון תל אביב לאמנות
דיוקן של מדלן קסטינג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות
דיוקן איש צעיר בעניבה שחורה במוזיאון תל אביב לאמנות
נער עם כובע צהוב במוזיאון תל אביב לאמנות
דיוקן עצמי במוזיאון תל אביב לאמנות
פרופיל של ראש גבר במוזיאון תל אביב לאמנות
לקריאה נוספת

אריה נבון ולאה גולדברג (עורכים), אמאדאו מודיליאני, ז'ול פאסקן, חיים סוטין, מרחביה: ספרית פועלים (אלכסון: חוברות לאמנות בספרית פועלים; ציָּרים יהודים), 1944.
סוטין, ירושלים: מוזיאון ישראל (קטלוג מס' 46), תשכ"ח.
עדנה קמפוס-דובואה, "סיפור הדיוקן העצמי של סוטין", סטודיו 102 (1999), 31–35.
Ernst-Gerhard Guese (Hrsg), C. Soutine, 1893-1943, Stuttgart: G. Hatje, 1981. (בגרמנית)
Avigdor W.G. Posèq, Soutine: His Jewish Modality, Lewes, Sussex: Book Guild, 2001.
Maurice Tuchman, Esti Dunow, The impact of Chaim Soutine (1893-1943): de Kooning, Pollock, Dubuffet, Bacon, Ostfildern-Ruit: H. Cantz, 2002.
Михаил Герман, Хаим Сутин, Москва: Искусство-XXI в. (Художники русской эмиграции), 2009. (ברוסית)
Chaim Soutine and his contemporaries from Russia to Paris, Ben Uri, London: 4 to 28 October 2012; edited by Sarah MacDougall, Lauren Barnes, London: Ben Uri, The London Jewish Museum of Art, 2012.
הערות שוליים

↑  "הצייר שאהב את צבעי הרקב", נעמה ריבה, גלריה, הארץ, יום א', 10 בנובמבר 2019, עמודים 1-2
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשכ"ב,  קטלוג מס' 12, רשות הדאר - השירות הבולאי, הוצאת כרטא, 1989, עמוד 155
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268376905171  PLWABN: 9810601032205606  BIBSYS: 90899326  BNE: XX1444732  BnF: cb13948329f (data)  CANTIC: a1069481x  CiNii: DA00373926  GND: 118615785  ISNI: 0000 0001 0875 8025  LCCN: n50021650  LNB: 000315115  NDL: 00475383  NKC: ola2002151597  NLA: 35514838  NSK: 000013758  NTA: 068883579  RERO: 02-A000154426  RKD: 74050  SELIBR: 244387  SNAC: w6bg37mv  SUDOC: 028718038  Trove: 980779  ULAN: 500004801  VcBA: 495/171842  VIAF: 18015110   WorldCat (עם VIAF): 18015110
1141

שנת 1141 היא השנה ה-41 במאה ה-12. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אירועים

7 באפריל – מתילדה הקיסרית מתחילה את מלוכתה הקצרה בתור האישה השליטה הראשונה של אנגליה
1 בנובמבר – מסתיים שלטונה של מתילדה הקיסרית כאשר בן דודה סטיבן מבלואה לוקח בחזרה את כתר אנגליה
נפטרו

רבי יהודה הלוי, מחבר ספר הכוזרי (נולד ב-1075)
11 בפברואר – איג מסן-ויקטור, תאולוג (נולד ב-1096)
18 באוקטובר – לאופולד, דוכס בוואריה (נולד ב-1108)
ראו גם

ילידי 1141‎
נפטרים ב-1141‎
רוג'ר מור

| --- | --- |

רוג'ר מור
 לידה:  14 באוקטובר 1927 סטוקוול, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  23 במאי 2017 (בגיל 89) קרנס-מונטנה, שווייץ 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונקו 
 שם לידה:  Roger George Moore 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 תקופת הפעילות:  1945–2017 (כ־72 שנים)
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (1945)  Launceston College  Dr Challoner's Grammar School  Battersea Grammar School 
 בן או בת זוג:  דורותי סקוירס (1953–1968)  לואיסה מאטיולי (אפריל 1969–1996)  כריסטינה טאולסטרופ (2002–23 במאי 2017)  דורן ואן סטיין (1946–1953) 
 צאצאים:  דבורה מור, גאופרי מור 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  מפקד מסדר האמנויות והספרות (2008)  מפקד במסדר האימפריה הבריטית (31 בדצמבר 1998)  אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (14 ביוני 2003)  צלב המפקד במסדר ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (2003)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://roger-moore.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
סר רוג'ר ג'ורג' מור (באנגלית: Roger George Moore;‏ 14 באוקטובר 1927 – 23 במאי 2017) היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי. תפקידיו הנודעים היו סיימון טמפלר, הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה המלאך, והדמות הראשית בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ביוגרפיה

מוּר נולד בלונדון שבאנגליה, בגיל 15 נטש את התיכון והחל לעבוד בתור מאייר מתלמד בחברת אנימציה ב-1943. לאחר מכן שירת ביחידת בידור של הצבא הבריטי בגרמניה בתום מלחמת העולם השנייה והחל לשחק בסרטים בשנות הארבעים המאוחרות.
מור התמחה באולפן אנימציה גם לאחר סיום לימודיו התיכוניים, אולם פוטר לאחר שעשה טעות בעבודה על שקפים בעת הכנת סרט.
הבמאי בריאן דזמונד הרסט ליהק אותו לראשונה בסרט "קיסר וקלאופטרה" משנת 1945. לאחר מכן הוא אף מימן למור את הלימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. מור למד שם במשך שלושה סמסטרים. לקראת תום מלחמת העולם השנייה גויס לצבא הבריטי.
בתחילת שנות ה-50, עבד כדוגמן, והופיע במודעות פרסום לבגדי סריג.
ב-27 במאי 1950 הופיע באחת מהופעותיו המוקדמות בתוכנית "Drawing Room Detective" של ערוץ BBC שהיה הערוץ היחיד אז.
היגר לארצות הברית בשנת 1953 ושיחק במספר סדרות טלוויזיה. הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בשנת 1954 בסרט "הפעם האחרונה שראיתי את פריז". בשנת 1962 קיבל הכרה בינלאומית לאחר שכיכב בסדרה "The Saint" (נקראה בישראל "המלאך (אנ')"), המבוססת על ספריו של הסופר הבריטי לסלי צ'רטריס, במשך 7 שנים.
בשנת 1973 הוצע לו תפקיד ג'יימס בונד, אותו גילם במשך שבעה סרטים עד שנת 1985 – יותר מכל שחקן אחר בסדרה.
חיים אישיים

בשנת 1946, בגיל 19, נישא לדורן ואן סטיין (Doorn Van Steyn), מחליקה על הקרח ושחקנית, שלמדה עמו באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. סטיין הייתה מבוגרת ממנו בשש שנים. בני הזוג התגוררו עם משפחתה. לימים נישאה סטיין לישראלי והשתקעה עמו בישראל. ב-1952 פגש את הזמרת דורותי סקוירס, וכעבור שנה הוא התגרש מאשתו והתחתן איתה. ב-1961, בזמן שצילם באיטליה, נטש מור את סקוירס לטובת השחקנית לואיסה מאטיולי, והוא גר איתה עד לנישואיהם ב-1969. למור בת ושני בנים ממאטיולי: הבן גאופרי הוא גם שחקן, ובעלים של מסעדה בלונדון, הבת, דבורה מור ביצעה הופעת אורח בסרט למות ביום אחר. מור ומאטיולי התגרשו ב-1993. לאחר מכן נישא מור לכריסטינה טאולסטרופ הדנית.
ב-1993 עבר מור בהצלחה ניתוח נגד סרטן הערמונית.
שימש כשגריר יוניסף מאז 1991 ועד למותו. היה מעורב בהפקת ווידאו אינפורמטיבי עבור PETA. היה ידוע כתומך של המפלגה השמרנית הבריטית.
נפטר בשנת 2017 ממחלת הסרטן.
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד |
| --- | --- | --- | --- |
| 1954 | בפעם האחרונה שראיתי את פריז | The Last Time I Saw Paris | פול |
| 1955 | המנגינה שלא נגמרה | Interrupted Melody | סריל לורנס |
| 1955 | גנב וידיד המלך | The King's Thief | ג'ק |
| 1956 | דיאן | Diane | הנסיך אנרי |
| 1958 | אייבנהו | Ivanhoe | אייבנהו |
| 1959 |  | The Miracle | קפטן מייקל סטיוארט |
| 1959 |  | The Alaskans | סילקי האריס |
| 1959 | מווריק | Maverick | בו מווריק |
| 1961 |  | The Sins of Rachel Cade | פול וילטון |
| 1961 |  | Gold of the Seven Saints | שון גארט |
| 1962 |  | Romulus and the Sabines | רומולוס |
| 1962 |  | No Man's Land | אנזו פראטי |
| 1962–1969 | המלאך | The Saint | סיימון טמפלר |
| 1968 |  | The Fiction Makers | סיימון טמפלר |
| 1969 |  | Vendetta for the Saint | סיימון טמפלר |
| 1969 |  | Crossplot | גארי פן |
| 1970 |  | The Man Who Haunted Himself | הרולד פלהאם |
| 1971 | המשכנעים | The Persuaders! | ברט סינקלר |
| 1973 | חיה ותן למות | Live and Let Die | ג'יימס בונד |
| 1974 | זהב | Gold | רוד סלייטר |
| 1974 | האיש בעל אקדח הזהב | The Man with the Golden Gun | ג'יימס בונד |
| 1975 |  | That Lucky Touch | מייקל סקוט |
| 1976 |  | Street People | יוליסס |
| 1976 |  | Shout at the Devil | סבסטיאן אולדסמית' |
| 1977 | שרלוק הולמס בניו יורק | Sherlock Holmes in New York |  |
| 1977 | המרגלת שאהבה אותי | The Spy Who Loved Me | ג'יימס בונד |
| 1978 | אווזי הפרא | The Wild Geese | לוטננט שון פין |
| 1979 | בריחה לאתונה | Escape to Athena | מייג'ור אוטו הכט |
| 1979 | מונרייקר | Moonraker | ג'יימס בונד |
| 1979 |  | North Sea Hijack | רופוס אקסקליבר פולקס |
| 1980 | זאבי הים | The Sea Wolves | קפטן גאווין סטיוארט |
| 1980 | אוהבי יום ראשון | Sunday Lovers | הארי לינדון |
| 1981 | מרוץ מחוף לחוף | The Cannonball Run | סיימור גולדפרב ג'וניור |
| 1981 | לעינייך בלבד | For Your Eyes Only | ג'יימס בונד |
| 1983 | אוקטופוסי | Octopussy | ג'יימס בונד |
| 1983 | קללת הפנתר הורוד | Curse of the Pink Panther | פקד ז'אק קלוזו |
| 1984 | מלכודת קטלנית | The Naked Face | ד"ר גאד סטיבנס |
| 1985 | רצח בעיניים | A View to a Kill | ג'יימס בונד |
| 1990 |  | Fire, Ice and Dynamite | סר ג'ורג' וינדזור |
| 1990 | נוכלים בשרות החוק | Bullseye! | סר ג'ון בוויסטוק |
| 1992 |  | Bed & Breakfast | אדם |
| 1995 |  | The Man Who Wouldn't Die | תומאס גרייס |
| 1996 | התקווה לניצחון | The Quest | לורד אדגר דובס |
| 1997 | ספייס וורלד - הסרט | Spice World | הצ'יף |
| 2001 | האויב | The Enemy | רוברט אוגילבי |
| 2002 | אמריקן טריפ | Boat Trip | לויד פאוורשם |
| 2010 | כלבים נגד חתולים - נקמתה של קיטי | Cats & Dogs: The Revenge of Kitty Galore | טאב לזנבי (דיבוב) |
| 2011 |  | A Princess for Christmas | אדוארד, דוכס קאסלברי |
| 2016 | המטפלת | The Carer | עצמו |
| 2017 | המלאך | The Saint | ארנולד ולאקרוס |
הערות שוליים

↑  "Sir Roger Moore: Remembering the quintessential English actor". The Independent (באנגלית בריטית). נבדק ב-2018-07-24.
↑  עופר אדרת, גברת בונד מרחוב טרומפלדור בקריית אונו, באתר הארץ, 24 במאי 2017
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: שון קונרי | שחקנים שגילמו את ג'יימס בונד | הבא: טימותי דלטון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007363090005171  PLWABN: 9810651501905606  BIBSYS: 1014433  BNE: XX879288  BnF: cb12174576n (data)  CANTIC: a11858722  GND: 124482376  ICCU: TO0V391049  ISNI: 0000 0001 1072 3729  LCCN: n85326587  LNB: 000249057  MusicBrainz: 776e6561-d312-4b86-89d6-76383e5e7f8f  NDL: 00621158  NKC: xx0119464  NLA: 35361125  NTA: 071350837  RERO: 02-A012345751  SNAC: w69893kn  SUDOC: 071453687  Trove: 925362  VIAF: 79071672   WorldCat (עם VIAF): 79071672
ביכורה

מצפה
רמון
מצפה
רמון
ביכורה הוא מרכז כפרי בדרום עמק בית-שאן המשתייך למועצה אזורית עמק המעיינות, ונמצא כ-6 ק"מ דרומית לעיר בית שאן.
המרכז הוקם בשנת 1956. מקור השם הוא בפירות המבכירים (פירות שמקדימים להבשיל) בעמק בית שאן.
המרכז מספק שירותים ליישובים המקיפים אותו וסמוכים לו: רחוב, רוויה, שדי תרומות ותל תאומים, הידועים גם בשם "ישובי ביכורה", נכון לנובמבר 2023 מתגוררים  ביישובי ביכורה כ-2,150 תושבים.
מרכז ביכורה נמצא במרכז שבין 4 היישובים אותם הוא משרת, וכ-200 מטרים מהכניסה לתל תאומים.
בביכורה בית ספר יסודי (בית ספר ביכורה), מוסדות חינוך לגיל הרך, מתנ"ס, ואנדרטה לשלושה חללים מעמק חרוד ועמק יזרעאל שנפלו בספטמבר 1938, לאחר שרכבם עלה על מוקש.
בעבר הייתה במקום גם בריכת שחייה, אך היא ננטשה עם השנים.
ביוני 2003 בוצע בביכורה הפיגוע בשדי תרומות בו נרצח תושב היישוב אבנר מרדכי ונפצע קשה עובר אורח.
הערות שוליים

↑  כל מקום ואתר, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1978, עמ' 67
↑  ביכורה, באתר מפה
↑  מושב שדי תרומות, באתר הרשות לפיתוח הגליל
הרכבת האווירית לסטלינגרד

הרכבת האווירית לסטלינגרד (בגרמנית: Stalingrad Luftbrücke) הייתה ניסיון כושל של הלופטוואפה להעביר אספקה בדרך האוויר לכ־300 אלף חיילים של מדינות הציר, שכותרו בידי כוחות הצבא האדום בחורף 1942–1943 באזור העיר סטלינגרד שבדרום ברית המועצות במסגרת קרב סטלינגרד. במהלך המבצע האווירי, שהחל בסוף נובמבר 1942 וארך למעלה מחודשיים, סיפקו מטוסי התובלה הגרמניים כמויות גדולות של ציוד ואספקה לכוחות הנצורים, ופינו עשרות אלפי פצועים מכיס סטלינגרד, אך לא היו מסוגלים לספק את כל צרכיה של הארמייה השישית המכותרת. חוסר יכולתו של חיל האוויר הגרמני לעמוד במשימה שנטל על עצמו, יחד עם כישלון הניסיון הקרקעי לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ולחבור אל כוחות הארמייה השישית (מבצע סערת חורף), חרץ את גורל הכוחות הגרמניים ב"כיס סטלינגרד", ושרידיהם נאלצו להיכנע ב־2 בפברואר 1943. במהלך המבצע ספג מערך מטוסי התובלה של הלופטוואפה אבדות כבדות.
כוחות ופיקוד > הלופטוואפה

האחריות על המבצע האווירי הוטלה על וולפרם פון ריכטהופן, שפיקד על צי האוויר הרביעי (Luftflote 4), והוא הטיל את משימת הארגון והביצוע על מרטין פיביג, מפקד קורפוס האוויר השמיני (Fliegerkorps VIII), שכלל שש כנפות תובלה ובהן 295 מטוסי תובלה. אלא שמתוך כוח זה ניתן היה להקצות רק כ־30 מטוסי תובלה לרכבת האווירית לסטלינגרד, זאת בשל נתוני שמישות נמוכים של כלי הטיס, שלעיתים אף היו נמוכים מ־30 אחוז. בנוסף, רבים מהמטוסים רותקו למשימות תובלה חיוניות, סיפקו את צורכי הקורפוס עצמו, או סייעו לפעילות הצי הגרמני בים השחור. לפי חישוביו של ריכטהופן, בשביל להטיס 500 טונות ציוד ביום לכיס סטלינגרד, בהתחשב בנתוני השמישות הנמוכים, היה צורך ב־800 מטוסי תובלה מסוג יונקרס Ju 52. באותו זמן מנתה כל מצבת מטוסי התובלה מדגם זה של הלופטוואפה 750 מטוסים בלבד, כאשר רבים מהם הועברו לזירת הים התיכון, כדי להוביל אספקה ותגבורות לכוחות הציר בתוניסיה במסגרת המערכה בצפון אפריקה.
לאחר כיתור כוחות הארמייה השישית בסטלינגרד, היו שדות התעופה טצינסקאיה ומורוזובסקיה־מערב שני הבסיסים האוויריים הגדולים הקרובים ביותר לסטלינגרד שנותרו בשליטת הגרמנים. הם נמצאו כמאתיים קילומטר מהעיר, ומשם היו אמורות לצאת גיחות האספקה לכוחות הגרמניים המכותרים.
כ־12,000 חיילים של הלופטוואפה, שרובם שירתו בדיוויזיית הנ"מ ה־9 נלכדו בכיס סטלינגרד. על מפקדם, גנרל־מיור פיקרט, הוטלה המשימה לדאוג לתחזוקה ולאבטחה של שני שדות התעופה הפעילים בשטח הכיס – פיטומניק וסרנגינו, כאשר פיטומניק היה הבסיס המצויד והמשמעותי יותר, והיווה את מרכז הפעילות של הרכבת האווירית. הוא כלל מסלולים ארוכים ורחבים, תאורת לילה וכן משואות ניווט רדיו לטיסת מכשירים. פיקרט פרס סוללת נ"מ כבדה להגנה נקודתית על שדה התעופה פיטומניק, והורה לשאר סוללות הנ"מ, שלא רותקו ללחימה נגד כוחות הקרקע הסובייטיים, להתמקד ביירוט מטוסים סובייטיים בדרכם לשדות התעופה הגרמניים בכיס.
עם תחילת הפעלת הרכבת האווירית לסטלינגרד, עמדו לרשות מפקד קורפוס האוויר השמיני, פיביג, פחות מ־90 מטוסי קרב שמישים לצורך הגנה על מטוסי התובלה הגרמניים מפני מטוסי הקרב הסובייטיים, וגם אלה הופנו לעיתים למשימות חיוניות אחרות.
| הקצינים המפקדים של המבצע> שם הקצין | הקצינים המפקדים של המבצע> דרגה | הקצינים המפקדים של המבצע> תפקיד | הקצינים המפקדים של המבצע> הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| וולפרם פון ריכטהופן | גנרל־אוברסט | מפקד צי־האוויר הרביעי | המפקד העליון של המבצע |
| מרטין פיביג (בגרמנית: Martin Fiebig) | גנרל־לויטננט | מפקד קורפוס אוויר השמיני | המפקד הישיר של המבצע |
| הנס פרסטר (בגרמנית: Hans Förster) | אוברסט | מפקד כנף תובלה KGzbV 1 | מפקד טייסות ה־Ju 52 וה־86 Ju |
| ארנסט קיהל (בגרמנית: Ernst Kühl) | אוברסט | מפקד כנף הפצצה KG 55 | מפקד טייסות ה־He 111 |
| וולפגנג פיקרט (בגרמנית: Wolfgang Pickert) | גנרל־מאיור | מפקד אוגדת הנ"מ ה־9 | פיקד על כוחות הלופטוואפה בתוך העיר סטלינגרד. |
כוחות ופיקוד > חיל האוויר הסובייטי

אלכסנדר נוביקוב, מפקד חיל האוויר הסובייטי ומפקד כוחות האוויר שפעלו בחזית סטלינגרד, פעל בתאום מלא עם נציגי הסטאבקה באזור סטלינגרד, גאורגי ז'וקוב ואלכסנדר ואסילבסקי. לקראת תחילת מבצע אורנוס תגבר נוביקוב את הכוח האווירי במרחב סטלינגרד עד לכדי שלוש ארמיות אוויר, שכללו ביחד כ־1,200 מטוסים, מתוכם 480 מטוסי קרב. ארמיות האוויר הסובייטיות כללו דיוויזיות מטוסי קרב, שהפעילו מטוסים מדגם LAGG-3, יאק־1 ו־יאק-7, וכן דיוויזיות מטוסי הפצצה, תקיפה וסיור, שכללו מטוסים מדגם פטליאקוב Pe-2, פוליקרפוב Po-2 ו־איליושין Il-2.

עם השלמת כיתור כוחות הציר באזור סטלינגרד, פיקח נוביקוב על יצירת מצור אווירי סביב כיס סטלינגרד. המרחב האווירי שמעל הכיס חולק לחמש גזרות, שלכל אחת מהן הוקצתה טייסת מטוסי קרב, ואילו המרחב האווירי מחוץ לתחומי הכיס וסביבו חולק בין שאר טייסות הקרב. עם תחילת הרכבת האווירית הוקצו כוחות נ"מ חזקים ליירוט המטוסים הגרמניים בדרכם, והוקמה טבעת סוללות נ"מ סביב כיס סטלינגרד, כאשר ריכוז גדול במיוחד של כוחות נ"מ הופעל באזור שבו עבר המסדרון האווירי של הרכבת.
נוביקוב גם הפעיל טייסת קרב ייחודית, אשר כללה את טייסי הקרב ואלופי ההפלות המנוסים ביותר, במסגרת המאמץ לפעול נגד הרכבת האווירית הגרמנית.
| מספר המטוסים של ארמיות האוויר הרוסיות בדצמבר 1942 בקרב סטלינגרד> החיל | מספר המטוסים של ארמיות האוויר הרוסיות בדצמבר 1942 בקרב סטלינגרד> מטוסי קרב | מספר המטוסים של ארמיות האוויר הרוסיות בדצמבר 1942 בקרב סטלינגרד> מטוסי תקיפה | מספר המטוסים של ארמיות האוויר הרוסיות בדצמבר 1942 בקרב סטלינגרד> מפציצי יום | מספר המטוסים של ארמיות האוויר הרוסיות בדצמבר 1942 בקרב סטלינגרד> מפציצי לילה | מספר המטוסים של ארמיות האוויר הרוסיות בדצמבר 1942 בקרב סטלינגרד> מטוסי סיור | מספר המטוסים של ארמיות האוויר הרוסיות בדצמבר 1942 בקרב סטלינגרד> סך הכל |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ארמיית האוויר ה־16 של ברית המועצות | 114 | 105 | אין | 93 | 3 | 315 |
| ארמיית האוויר השמינית | 284 | 273 | 65 | 122 | 7 | 751 |
| ארמיית האוויר ה־17 של ברית המועצות | 82 | 40 | אין | 79 | אין | 201 |
| סך הכל מטוסים | 480 | 418 | 65 | 294 | 10 | 1,267 |
כוחות ופיקוד > תנאי אקלים

חורף 1942–1943 לא נחשב קשה ולא היה חריג מבחינת מזג האוויר, אך סטלינגרד נחשבה לעיר הקרה ביותר מהערים הגדולות בסביבה. בלנינגרד, למשל, הייתה הטמפרטורה הממוצעת 6.9- מעלות צלזיוס, בעוד שבסטלינגרד הגיעה ל־7.8-. התחזיות המטאורולוגיות דיברו על תנאי חורף קשים המתחילים מאמצע נובמבר ועד סוף מרץ, שבהם יש משקעי שלג תמידיים וסופות שלג תכופות, כאשר ברוב הימים הייתה העננות נמוכה מ־650 מטר. תנאים אלה דרשו מהלופטוואפה היערכות מוקדמת ותחזוקה רבה ושוטפת של המסלולים, כמו גם ציוד חימום ייעודי להתנעת מנועים בתנאי קיפאון, אך הקושי הגדול ביותר בתנאי מזג אוויר מסוג זה הוא הניווט ויכולת ההטסה. במרבית הימים נאלצו טייסי הלופטוואפה לטוס טיסת מכשירים עקב העננות הנמוכה, כאשר חלה החמרה במזג האוויר היה על הטייסים להמריא ולנחות באפס ראות ובימים של סופות קשות ביותר לא יכלו המטוסים להמריא כלל.
תוצאות המבצע

מבצע הרכבת האווירית נחל כישלון חרוץ, וב־72 ימי הפעילות לא הצליחו מטוסי התובלה של הלופטוואפה לספק לארמייה השישית הנצורה את המינימום הדרוש של אספקה שהייתה מאפשרת לה לשרוד. פרט ליומיים בהם הובלו למעלה מ־300 טונות ציוד, הוטסו ברוב הימים רק מעט מעל למחצית מהכמות הדרושה. הכוחות בתוך הכיס גוועו לאיטם, עד שלא יכלו לעמוד מול הרוסים כאשר אלה פרצו לתוך הכיס ב־16 בינואר 1943.
מצד שני, הרכבת האווירית איפשרה לארמייה השישית להחזיק מעמד ולהמשיך ללחום בעודה מכותרת במשך למעלה מחודשיים, תוך שהיא מרתקת כוחות סובייטיים חזקים. בנוסף, היא שמרה על המורל של הכוחות הגרמניים המכותרים, ואיפשרה פינוי של עשרות אלפי פצועים (ומספר קצינים בכירים) מכיס סטלינגרד לפני חיסולו.
לדעתם של מרבית קציני הלופטוואפה לא היה מבצע זה בר ביצוע ולא היה צריך להורות עליו, ואף שהיטלר הכיר את הסוגיות והיה מודע להתנגדות הקצינים, החליט לבטוח בגרינג והורה על תחילת הרכבת האווירית. עם סיום הקרב על סטלינגרד נפגש היטלר עם מילך, ריכטהופן ומאנשטיין בנפרד. בפגישות אלה הוא לקח אחריות מלאה ואמר:
אני יכול להטיל חלק מהאשמה על גרינג שתיאר לי תמונה לא נכונה של יכולות התובלה של הלופטוואפה, אבל אני מיניתי אותו ליורשי, ולכן האחריות על סטלינגרד חלה עלי.
ריכטהופן קודם מאוחר יותר לדרגת גנרלפלדמרשל, וחזר לצי האוויר הרביעי כדי להמשיך בארגונו מחדש לטובת תעסוקות מבצעיות עתידיות. כוח התובלה הגדול של הלופטוואפה שפיביג פיקד עליו גויס לעזור לארמייה ה־17 בנסיגתה מהקווקז, ולשם כך נוצלו כל המטוסים וכן כל הדאונים שמילך הזמין מגרמניה. הארגון שהחל עוד לפני תום המבצע תרם ליכולת של הצי לבצע את משימותיו וכתוצאה מכך חזר זה בהצלחה לפעילות משמעותית בקיץ 1943, אך רק דחה את השפעת השחיקה על כלל הלופטוואפה; הצי לא הצליח לשמור על רמת פעילות כזאת לאורך זמן. אובדן מדריכים מנוסים למערך התובלה בסטלינגרד, כמו גם בצפון אפריקה, הוביל לקיצוץ בתוכניות ההכשרה של טייסים וצוותי אוויר באגף. משימות אספקה רבות הוטלו בשל כך על זרוע המפציצים, דבר שהוביל לשחיקה חמורה בה.
תוצאות המבצע > סטטיסטיקות של המבצע

מ־24 בנובמבר 1942 עד 2 בפברואר 1943 הובילו מטוסי הלופטוואפה 8,350.7 טונות של ציוד, 117.6 טונות של ציוד בממוצע ליום. באותו זמן חולצו קרוב ל־30,000 פצועים.
האבדות היו קשות מאוד והסתכמו ב־488 מטוסים, כ־7 מטוסי תובלה בממוצע ליום. מתוכם 166 מטוסים מופלים, 108 מטוסים נעדרים על צוותיהם, ו־214 מטוסים שהוצאו מהשירות עקב נזק שלא היה ביכולתם של הטכנאים לתקן. כ־1,100 אנשי צוות אוויר נהרגו, כ־16 בממוצע ביום.
| סטטיסטיקות המבצע> דגם המטוס | סטטיסטיקות המבצע> מספר האבדות |
| --- | --- |
Ju 52: ‏ 266
He 111: ‏ 116
Ju 86: ‏ 42
Fw 200: ‏ 9
He 177: ‏ 5
Ju 290: ‏ 1
ראו גם

הרכבת האווירית לברלין
תובלה אווירית
לקריאה נוספת

Bregsrtom, Chirster. Pegg, Martin. Jagdwaffe: War in Russia, November 1942 - December 1943. Classic Publications, 2004. ISBN 1903223369
Brookes, Andrew. Air War Over Russia. Ian Allan publishing, 2003. ISBN 0711028907
Hayward, Joel S. A. Stopped At Stalingrad - The Luftwaffe and Hitlers defeat in the East. University Press of Kansas, 1998. ISBN 0700611460
Morgan, Hugh. Aircraft Of The Aces 15, Soviet aces of WWII. Osprey Publishing, 1997. ISBN 1855326329
Murray, Williamson Strategy For Defeat - The Luftwaffe 1933-1945. University Press of the Pacific, 2002. ISBN 0898757975
Pegg, Martin. Transporter, Volume one, Luftwaffe transoprt units 1939-1943. Classic Publications, 2006. ISBN 1903223636
Winchester, Carles. Osfront - Hitler's war on Russia 1941-1945. Osprey Publishing, 2000. ISBN 1841760668
ביאורים

↑  באזור המסדרון של הרכבת האווירית הוצב מערך נ"מ צפוף במיוחד.
הערות שוליים

↑  בראשית פברואר 1942, במסגרת מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה, כותרו 6 דיוויזיות גרמניות באזור העיר דמיאנסק במחוז נובגורוד. משימת העברת האספקה לכוחות הנצורים הוטלה על הלופטוואפה, שהצליח לספק את צורכיהם בדרך האוויר במשך מספר חודשים, עד שכוחות הוורמאכט הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור ולחבור אליהם.
↑  Murray, עמוד 119
↑  Hayward, עמוד 235
↑  Allan, עמוד 96
↑  Hayward, עמוד 247-248.
↑  Winchester, עמוד 71.
↑  מתוך שישה שדות תעופה שהיו בתוך כיס סטלינגרד
↑  Hayward, עמוד 253.
↑  Hayward, עמוד 225.
1 2  Pegg and Bregstrom, עמוד 202.
↑  סטטיסטיקות הרכבת האווירית לסטלינגרד
↑  סדרי כוחות של חיל האוויר האדום במלחמת העולם השנייה ו- סדרי כוחות של ארמיית האוויר ה-16
↑  Hayward, עמוד 252-251.
↑  Hayward, עמוד 257.
↑  Allan, עמ' 97-100
↑  Hayward, עמ' 266-270.
↑  Hayward, עמוד 278.
↑  Hayward, עמוד 272.
↑  Pegg, עמוד 57.
↑  Hayward, עמוד 279.
↑  Hayward, עמודים 280-288.
↑  Hayward, עמוד 290.
↑  Hayward, עמודים 302-311.
↑  Hayward, עמוד 319.
↑  Ian Allan, עמוד 104.
↑  Hayward, עמוד 310.
| --- | --- |
ערך מומלץ: 
מפה המראה את מיקום שדות התעופה, ששימשו כבסיסים לרכבת האווירית, מסדרונות אוויריים עיקריים, ואת האיום שיצר מבצע סטורן קטן על שדות התעופה הקדמיים של הלופטוואפה
מטוס התובלה יונקרס Ju 290, מטוסים מדגם זה פעלו משדות סטלינו וזפורוז'יה בשל טווח הטיסה הגדול שלהם.
מפציץ היינקל He 111 ברוסיה, ינואר 1943. מטוסים אלה שימשו כמטוסי תובלה בזמן המבצע.
חיה ותן למות

| --- | --- |

 מבוסס על:  חיה ותן למות מאת איאן פלמינג
 בימוי:  גאי המילטון
 הופק בידי:  הארי סאלצמן   אלברט ברוקולי
 תסריט:  טום מאנקיוויקז
 עריכה:  ברט בייטס   ריימונד פולטון   ג'ון שירלי
 שחקנים ראשיים:  רוג'ר מור   יפת קוטו   ג'יין סימור
 מוזיקה:  ג'ורג' מרטין 
 צילום:  טד מור 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 חברת הפקה:  הפקות Eon 
 חברה מפיצה:  יונייטד ארטיסטס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 27 ביוני 1973   הממלכה המאוחדת 6 ביולי 1973
 משך הקרנה:  121 דק'
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט ריגול
 תקציב:  7,000,000 $
 הכנסות:  161,800,000 $
 הכנסות באתר מוג'ו:   liveandletdie
 סרט קודם:  יהלומים לנצח
 סרט הבא:  האיש בעל אקדח הזהב
 דף הסרט ב־IMDb
 
חיה ותן למות (באנגלית: Live and Let Die, היינו "לחיות ולהניח למות", פרפרזה על "חיה ותן לחיות") הוא סרט קולנוע בריטי, השמיני בסדרת סרטי ג'יימס בונד. הוא יצא לאקרנים בשנת 1973 בבימויו של גאי המילטון. לראשונה בסדרת סרטי בונד, כיכב בו השחקן רוג'ר מור. הסרט מבוסס על ספר באותו שם (יצא ב-1954) מאת הסופר איאן פלמינג, מתוך סדרת ספרי עלילותיו של סוכן הריגול ג'יימס בונד.
עלילה

בסרט, ברון סמים מהארלם בשם מיסטר ביג מתכנן להפיץ שתי טונות של הרואין על מנת להביא לפשיטת רגל של ברוני סמים מתחרים. במהלך הסרט מתגלה כי מיסטר ביג הוא למעשה דמות שאליו מתחזה ד"ר קננגה (יפת קוטו), עריץ ששולט בסן מוניק, אי בדוי בקריביים שעליו מגדלים את צמחי הפרג לשם ייצור ההרואין. בונד חוקר את מותם של שלושה סוכנים בריטיים; החקירה מובילה אותו אל קננגה. הוא נקלע לעולם של גנגסטרים ווודו והוא נלחם כדי לשים סוף למזימתו של קננגה. במהלך החקירה בונד פוגש בקוראת בקלפים בשם סוליטייר (ג'יין סימור).