stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אײאיצ'י נגישי
ביוגרפיה

אי איצ'י נגישי נולד בצ'אנגצ'ון שבמנצ'וקוו. בגיל שנה עבר להתגורר עם משפחתו לחרבין וכמספר שנים מאוחר יותר עברה המשפחה לאינצ'ון. בשנת 1945 עברה המשפחה ליפן. בשנת 1958 סיים אי איצ'י נגישי את התואר הראשון באוניברסיטת טוקיו, ובשנת 1963 הפך לדוקטור באוניברסיטת פנסילבניה. בשנת 1966 החל לעשות פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרדו, שם עבד עד שנת 1972. בשנה זו עבר אי איצ'י נגישי ללמד באוניברסיטת סירקיוז.
בשנת 2010 קיבל אי איצ'י נגישי את האות מסדר התרבות. הוא היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, האקדמיה הלאומית למדעים והחברה המלכותית לכימיה.
נפטר באינדיאנפוליס, אינדיאנה שבארצות הברית ב-6 ביוני 2021.
במלכודת העולמות

| --- | --- |

 סוגה:  פנטזיה, סדרת נעורים, מדע בדיוני
 יוצרים:  מארק שירפס, ג'ון טומפון
 כותבים:  מארק שירפס, ג'ון טומפון
 בימוי:  נואל פרייס
 שחקנים:  צ'ביץ' טרופימיוק גוסיה פיוטרובסקה בריאן רוניי הת'ר מיטשל
 ארץ מקור:  אוסטרליה אוסטרליה פולין פולין
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  1 
 מספר פרקים:  26 
 תוכנית המשך:  במלכודת העולמות: ארצו של לורד הדרקון
 הפקה
 מפיק:  נואל פרייס
 מפיקים בפועל:  רון סאונדרס קריס נובל
 מוזיקה:  Ian Davidson 
 אורך פרק:  24–25 דקות
 שידור
 רשת שידור:  רשת 9 
 רשת שידור בישראל:  הערוץ הראשון
 תקופת שידור מקורית:  9 בינואר 1995 – 4 ביולי 1995
 תקופת שידור בישראל:  יולי 1999 – יולי 1999
 קישורים חיצוניים
 דף התוכנית ב-IMDb
 
במלכודת העולמות (באנגלית: Spellbinder, בפולנית: Dwa światy) היא סדרת נעורים טלוויזיונית, מסוג פנטזיה/מדע בדיוני, שהופקה על ידי Film Australia ו-Telewizja Polska בשיתוף עם קרן הטלוויזיה לילדים האוסטרלית.
הסדרה שודרה במקור באוסטרליה ב-1995, ובישראל בחופש הגדול בשנת 1999, וכללה 26 פרקים, הפקה משותפת של אוסטרליה ופולין. בהמשך היא גם חוברה לספר על ידי יוצריה, מארק שירפס וג'ון טומסון.
הצילומים התקיימו גם באוסטרליה, שייצגה את העולם "המודרני" (סידני, ההרים הכחולים), וגם בפולין, בה רוב הצילומים כללו את העולם המקביל (קרקוב-צ'נסטוחובה, טירת צ'וצ'ה).
לסדרה הייתה סדרת המשך, שנקראה "במלכודת העולמות: ארצו של לורד הדרקון", בה הת'ר מיטשל גילמה בשנית את תפקידה של אשקה.
תקציר העלילה

במהלך מחנה קיץ פול נתקל בשדה כוח ועובר לעולם מקביל. בעולם זה אין טכנולוגיה מלבד לישויות הנקראות קושרי הקסם (spellbinder). פול מבין כי מה שהמקומיים חושבים לקסם, אינו אלא מדע. הוא מתחבר עם נערה בת גילו הנקראת ריהנה ומסביר לה ולמשפחתה כי אותם "קוסמים" אינם קוסמים, אלא אנשים שיש להם טכנולוגיה בסיסית. הוא מעודד אותם לשאול שאלות ולנסות להבין את עולמם, בניגוד לתפיסה המקובלת בה אסור לפקפק בכוחם של הקוסמים. כיוון שהשתמש במדע, פול מושך את תשומת לבם של הקוסמים, ונתפס על ידי אחת מהם, הנקראת אשקה. אשקה רוצה כוח, ורוצה שפול ילמד אותה עוד סודות מדעיים על מנת להשתלט על העולם. בייחוד היא מתעניינת ביצירה של אבק שרפה. פול מצליח לשכנע את שאר הקוסמים בסכנה שנשקפת להם, אך אשקה מצליחה להפילם בפח. פול וריהנה מצליחים לברוח ממנה חזרה לעולם שלנו, בעזרתם של אלכס, וקטרינה, חבריו של פול. אשקה מצליחה לעבור דרך השער לעולם שלנו ופול וריהנה צריכים למצוא דרך להביס את אשקה, ולהחזיר אותה ואת ריהנה לעולמן.
ביטוח לאומי

ערך זה עוסק במושג "ביטוח לאומי" במובנו הכללי. אם התכוונתם לביטוח הלאומי בישראל, ראו .
פוסטר של הביטוח הלאומי בארצות הברית
ביטוח לאומי הוא מנגנון ממשלתי שמטרתו לסייע לתושבי המדינה להימנע ממצוקה כלכלית בשל גורמים שאינם בשליטתם, כגון מחלה או פציעה או זקנה, באמצעות תמיכה הניתנת מהביטוח הלאומי. במרבית המדינות שבהן מונהג ביטוח לאומי, הוא מבוסס על גביית תשלום חובה שמנוכה מהכנסתו של עובד (שכיר או עצמאי), ולעיתים חייב בו גם מי שאינו עובד.
מטרות

הביטוח הלאומי מספק רמות שונות של הגנה במדינות שונות, וכך שונים גם המצבים המזכים בתשלום מהביטוח הלאומי. סוגי המצבים הללו כוללים:
אבטלה שלא מרצון (למשל, בשל פיטורים, תאונת עבודה, מחלה).
אסונות משפחתיים כגון מות מפרנס במשפחה (למשל קצבת שאירים, מענק פטירה, דמי קבורה)
נכות מלידה או עקב תאונה או מחלה.
עוני.
תשלומי קצבת אזרח ותיק לאחר פרישה לגמלאות.
שמירת היריון וחופשת לידה.
פגיעה בשל מלחמה או פעולות טרור.
סיוע למשפחות (למשל, קצבת ילדים ודמי מזונות).
פשיטת רגל של מעסיק.
חלק מסוגי התמיכה מוגבלים בזמן (למשל, בישראל ניתן לקבל דמי אבטלה רק לתקופת זמן מוגבלת) בעוד שאחרים אינם מוגבלים (למשל, קצבת נכות). חלק מסוגי התמיכה מוגבלים בהתאם למצבו הכלכלי של המבוטח (למשל, תמיכה לעניים - בישראל, הבטחת הכנסה) בעוד שאחרים אינם מותנים במצב הכלכלי (למשל, תשלום בעת חופשת לידה). חלק מסוגי התמיכה מיועדים לשכירים בלבד (למשל, דמי האבטלה בישראל) וחלקם מיועדים לשכירים ועצמאיים כאחד (למשל, פיצוי עקב תאונת עבודה). מנגנון הביטוח הלאומי נועד לוודא במידת האפשר כי רק הזכאים לתשלומי התמיכה אכן מקבלים אותם.
היסטוריה

המדינה הראשונה בה התקיים ביטוח לאומי הייתה גרמניה, שם הנהיג אוטו פון ביסמרק בשנת 1883 ביטוח חובה מפני מחלות במפעלי התעשייה. בשנת 1884 הורחב הביטוח כדי לכסות תאונות עבודה, ובשנת 1889 הונהגה גם פנסיה וביטוח נכות. ביסמרק הנהיג את הביטוח הלאומי כחלק ממאבקו בסוציאליזם, אותו ראה כאיום על הלאומיות.
בעקבות גרמניה הותקן גם באוסטריה מנגנון ביטוח מחלות. (אין מדובר בביטוח בריאות, שכן הביטוח לא הבטיח טיפול רפואי לחולים אלא קצבה שתאפשר את המשך מחייתם).
בצרפת הונהג ביטוח חובה בשנת 1894, תחילה לכורים ובהמשך (1910) לכל השכירים.
בבריטניה הונהג פיצוי לעובדים שנפגעו בתאונות עבודה בשנת 1897. הביטוח הלאומי בבריטניה התרחב וכלל קצבאות לקשישים נזקקים (1910) וביטוח מפני מחלה, נכות ואבטלה שנה מאוחר יותר.
בארצות הברית היו כמה מנגנוני ביטוח לאומי במדינות השונות, אולם החוק הפדרלי כלל ביטוח סוציאלי לראשונה בשנת 1935.
דו"ח בוורידג', שאותו הגישה ועדה בין-משרדית שבראשה עמד הכלכלן ויליאם בוורידג' לפרלמנט הבריטי בשנת 1942, נחשב לאבן היסוד של הביטוח הלאומי המודרני.
היסטוריה > בישראל

בשנת 1954 הוקם בישראל המוסד לביטוח לאומי, על פי מתכונת דו"ח בוורידג'.
בהתחלה כלל הביטוח הלאומי רק שלוש קצבאות: קצבת זקנה, ביטוח אמהות (דמי לידה) וביטוח תאונות עבודה. בשנת 1959  נוספו קצבאות ילדים, בשנת 1963 נוספו דמי אבטלה ובשנת 1988 נוסף הביטוח הסיעודי.
תחילה הוקם כמוסד עצמאי עם תקציב ומערכת גבייה נפרדים שנתון לפיקוח של שר העבודה בלבד. בשנת 1980 הוכפף ביטוח לאומי, לפי דרישת משרד האוצר, להעביר את עודפיו לאותו המשרד בתמורה לאיגרות חוב ממשלתיות.
גביית דמי הביטוח

במדינות רבות נקבע שגביית דמי הביטוח נעשית על ידי מנגנון ייעודי של הביטוח הלאומי על מנת לשמר את עצמאות הביטוח הלאומי. בחלק מהמדינות הוחלט לאחד את מנגנון הגבייה של הביטוח הלאומי עם זה של מס הכנסה על מנת לייעל את הגבייה.
בישראל, גביית דמי הביטוח הלאומי משכירים נעשית בידי המוסד לביטוח לאומי על בסיס ההכנסה החודשית, בעוד שגביית מס הכנסה נעשית על ידי רשות המסים על בסיס ההכנסה השנתית. הגבייה מעצמאים נעשית בידי שני הגופים על בסיס ההכנסה השנתית.
הערות שוליים

↑  תחומי פעילות של המוסד לביטוח הלאומי (ישראל)
↑  הפודקאסט חיות כיס: פרק בונוס: מה הסיפור עם ביטוח לאומי
↑  גביית דמי הביטוח הלאומי תשולב עם מס הכנסה, דבר, 6 באוקטובר 1969
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11934328n (data)  LCCN: sh85124036  NARA: 10641016  NDL: 00571857  NKC: ph116215
במלכודת

| --- | --- |
כרזת הסרט
כרזת הסרט
 מבוסס על:  הרומן Wild Calendar של ליבי בלוק
 בימוי:  מקס אופולס
 הופק בידי:  וולפגנג ריינהרדט
 תסריט:  ארתור לורנץ
 עריכה:  רוברט פאריש
 שחקנים ראשיים:  ברברה בל גדס רוברט ראיין ג'יימס מייסון קורט בואה
 מוזיקה:  פרידריך הולנדר
 צילום:  לי גרמס
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  The Enterprise Studios 
 חברה מפיצה:  מטרו גולדווין מאייר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  17 בפברואר 1949
 משך הקרנה:  88 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט דרמה, פילם נואר, סרט המבוסס על יצירה ספרותית 
 הכנסות:  776,000‏$
 דף הסרט ב־IMDb
 
במלכודת (באנגלית: Caught) הוא סרט אפל אמריקאי משנת 1949 בבימויו של מקס אופולס, עם ברברה בל גדס, רוברט ראיין וג'יימס מייסון (בסרטו ההוליוודי הראשון) בתפקידים הראשיים.
תקציר העלילה

לאונורה איימס (ברברה בל גדס) עובדת כדוגמנית בחנות למכירת פרוות. לחנות מגיע פרנצי קרטוס (קורט בואה) שליחו של הטייקון סמית אורליג (רוברט ראיין) בנותן לה פתק הזמנה למסיבה שתיערך על היאכטה של הטייקון. לאונורה מסרבת כי היא יודעת שהמטרה היא לנצל אותה אבל הוא משאיר בידה את ההזמה וחברתה לדירה משכנעת אותה כי אין לה מה להפסיד.
לבסוף היא משתכנעת ומחליטה להגיע למסיבה. במרינה היא נפגשת במקרה עם אורליג ומתפתחת שיחה. היא מוצאת חן בעיניו והוא מביא אותה לביתו אבל היא מבקשת שיחזיר אותה לביתה. הוא מתחיל לחזר אחריה והיא נענית. בכל העיתונים מתפרסמות ידיעות על ה"סינדרלה" שנישאה לטייקון.
אולריג הוא אדם קשה ומרבה להימצא מחוץ לביתו כשהוא משאיר ימים רבים בבית עם פרנצי שמעצבן אותה. הוא מתייחס ללאונורה בקשיחות כאילו היא רכושו ומבייש אותה בפני מנהלי חברותיו. לבסוף היא מבקשת להיפרד, שוכרת דירה קטנה ומתחילה לעבוד כמזכירה במרפאה של רופא הילדים לארי קווינדה (ג'יימס מייסון). לארי מתאהב בה אך אולריג מגיע אליה, מתנצל על התנהגותו ומשכנע אותה לחזור אליו והיא מסכימה. בתקופה זו היא נכנסת להיריון ממנו.
אורליג ממשיך להתייחס אליה כעל רכושו. לארי מגיע אליו ומתוודה על אהבתו לליאונורה אך אורליג מגרש אותו. לאונורה נשארת לכודה בביתו של אולריג לאחר שהוא מודיע לה שהוא מרשה לה לעזוב אבל הילד שיוולד יישאר ברשותו.
אולריג נרגז ושתוי, נופל ומבקש ממנה שתעזור לו אך היא מסרבת. באתו רגע מגיע לארי. לאונורה חשה בבטנה, מובלת לבית חולים שם היא מפילה את עוברה וכעת היא חפשית להיפרד מאולריג ולהישאר עם לארי.
אריאל רות

| --- | --- |

 לידה:  19 באפריל 1960 (בן 64) בואנוס איירס, ארגנטינה 
 שם לידה:  Ariel Eduardo Rotenberg Gutkin 
 מוקד פעילות:  ארגנטינה 
 סוגה:  פופ רוק 
 שפה מועדפת:  ספרדית 
 כלי נגינה:  גיטרה 
 www.arielrot.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אריאל רות (בספרדית: Ariel Rot; נולד ב-19 באפריל 1960) הוא גיטריסט, זמר, מלחין ומפיק ספרדי, יהודי יליד ארגנטינה, שפעל בעיקר בתחום מוזיקת פופ-רוק. עמד בראש הלהקות "טקילה" (Tequila) ו"לוס רודריגס" (Los Rodríguez).
ביוגרפיה

אריאל אדוארדו רוטנברג גוטקין (Ariel Rotenberg) נולד בבואנוס איירס, למשפחה יהודית . אביו היגר לארגנטינה מאוקראינה בשנות ה-30 של המאה ה-20. אמו, דינה רות, ילידת צ'ילה, היא זמרת מוכרת של שירי לדינו. בשנת 1976 המשפחה היגרה לספרד עקב רדיפות הדיקטטורה בארגנטינה.
אחותו של אריאל רות, ססיליה רות, היא שחקנית קולנוע מפורסמת, שהייתה נשואה בעבר למלחין הרוק הארגנטינאי פיטו פאאס (Fito Paez).
בשנת 1977 הקים את להקת "טקילה" יחד עם עוד ארגנטינאי, הזמר אלחו סטיבל, ושלושה ספרדים - חוליאן אינפנטה (גיטרה), פליפה ליפה (בס) ומנולו איגלסיאס (תופים). להקת טקילה הייתה אחת מלהקות הרוק המיתולוגיות של שנות הדמוקרטיה הראשונות בספרד אחרי מות פרנקו. הלהקה התפרסמה במיוחד בלהיטים Salta ו-Rock&Roll en la plaza del pueblo.
אחרי פירוק הלהקה, המשיך רות בקריירת סולו תוך כדי התמודדות עם בעיות של התמכרות לסמים ושל ירידה בפופולריות. חלק מהשירים הלחין למילים של ידידו, המלחין והפזמונאי סרחיו מלקוף. בשנים 1990–1996 הקים להקה חדשה בשם "לוס רודריגס" יחד עם חברו הוותיק חוליאן אינפנטה ועם חרמאן וילייה.
בין השירים שכתב בקריירה העשירה שלו אפשר לציין: "Mucho mejor, Me estas atrapando otra vez" שכתב ללהקת "לוס רודריגס", ושירים ששר לבד כמו "Vicios caros ,Cenizas en el aire" ו-"Gustos sencillos" המוקדש לבנו.
דיסקוגרפיה > Tequila

Matrícula de honor (1978)
Rock and Roll (1979)
Viva Tequila (1980)
Confidencial (1981)
דיסקוגרפיה > בתקופה הראשונה כזמר יחיד

Debajo del puente (1984)
Vértigo (1985)
דיסקוגרפיה > Los Rodríguez

Buena suerte (1991)
Disco pirata (Directo 1992)
Sin documentos (1993)
Palabras más, palabras menos (1995)
Hasta luego (Recopilatorio 1996)
Para no olvidar (Recopilatorio 2002)
דיסקוגרפיה > בתקופה השנייה כזמר יחיד

Hablando solo (1997)
Cenizas en el aire (2000)
En vivo mucho mejor (2001)
Lo siento Frank (2003)
Acústico (2003)
Ahora piden tu cabeza (2005)
Dúos, tríos y otras perversiones (2007)
Etiqueta Negra (Recopilatorio 2007)
אנדרה פרנקן

| --- | --- |
צילום משנת 1983 בפסטיבל אנגולם
צילום משנת 1983 בפסטיבל אנגולם
 לידה:  3 בינואר 1924 אטרבק, בריסל, בלגיה 
 פטירה:  5 בינואר 1997 (בגיל 73) Saint-Laurent-du-Var, האלפים הימיים, צרפת 
 שם לידה:  André Jacques Hector Franquin
 מדינה:  בלגיה 
 מקום לימודים:  Institut Saint-Luc 
 שפות היצירה:  צרפתית 
 סוגה:  קומיקס הומוריסטיים 
 זרם ספרותי:  אסכולת מרסינל 
 יצירות בולטות:  Gaston, Modeste et Pompon, Idées noires, Marsupilami, Spirou et Fantasio in « Le Journal de Spirou » 
 הושפע מ:  Georges Beuville 
 פרסים והוקרה:  הפרס הגדול של העיר אנגולם (1974)  פרס סן-מישל (1981)  פרס מקס ומוריץ (1996)  פרס סן-מישל (1972)  פרס אדמסון (1980) 
 חתימה:   
 
אנדרה פרנקן, בשמו המלא - אנדרה ז'אק אקטור פרנקן (בצרפתית: André Franquin או André Jacques Hector Franquin,‏ 3 בינואר 1924 – 5 בינואר 1997) היה קומיקסאי בלגי שיצר קומיקס בצרפתית. פרנקן נודע בעיקר בזכות הסדרות "Spirou et Fantasio", "Gaston", Modeste et Pompon ו-Idées noires.
כמו כן יצר את דמותו של מרסופילמי, בעל חיים דמיוני.
פרנקן היה חניכו של ז'יז'ה, יחד עם היוצרים ויל ומוריס והתחיל את דרכו בתחום הקומיקס בשנת 1946 במגזין "Spirou (ספירו). הוא ירש ופיתח את הסדרה "ספירו ופנטזיו" (1968-1946) אותה זנח ז'יז'ה. פרנקן בנה את עולמה של הסדרה תוך הוספת דמויות כמו הרוזן דה שמפיניאק, זורגלוב, זנטאפיו, סקוטין, ובמיוחד מרסופילמי. אחרי ריב עם המו"ל שארל דופווי הצטרף פרנקן בשנת 1955 למגזין Journal de Tintin" ("ז'ורנל דה טנטן") ("טינטין") ויצר את הסדרה "מודסט ופומפון". בהמשך חזר להוצאה לאור דופווי.
בשלהי שנות ה־50 במגזין "ספירו" יצרו פרנקן ואיוואן דלפורט את הגיבור Gaston Lagaffe ("גסטון לאגאף"), דמות שעמדה בהמשך במרכזה של סדרה חדשה. באותה תקופה, עמוס בעבודה, הקים פרנקן סטודיו משלו וכינס סביבו יוצרים צעירים שהידועים בהם היו Greg (גרג), Roba (רובא) וז'ידהם (Jidéhem).
בעקבות מחלה גופנית ודיכאון בהם לקה בשנות ה־60 הפסיק פרנקן לעבוד על הסדרה "ספירו ופנטזיו" על מנת להקדיש את זמנו ל"גסטון" וכדי לכתוב את התסריט לסדרה Isabelle (איזבל). בסוף שנות ה־70 נמנה עם מייסדי המגזין Trombone illustré (טרומבון המאויר), בו יצר את הסדרה "Idées noires" (רעיונות שחורים), שפורסמה בהמשך ב־"Fluide glacial".
אנדרה פרנקן נפטר בשנת 1997 מאוטם שריר הלב.
פרנקן נחשב לאחד מעמודי התווך של הקומיקס הפרנקו־בלגי ושל הדור הראשון של אסכולת מרסינל (Marcinelle).
הוא הצטיין באיכות ציוריו, במיוחד בתיאור התנועה, בהבעות הדמויות, בתפאורות עשירות וגם בהומור עתיר דמיון, בעל נגיעות ליריות לפרקים. פרנקן יצר בתקופה שבה הקומיקס נתפס כיצירה המיועדת בעיקרה לילדים וחיבר סיפורים נגישים לקהל הצעיר בלי לשכוח לזרוע בהם גם פרטים המתגלים רק אחרי קריאה מעמיקה. החל מסוף שנות ה־1970 יצר פרנקן גם יצירות קומיקס בעלות אופי בוגר ופוליטי יותר ובנושאים אקולוגיים.
קורות חייו > ילדות וצעירות

אנדרה פרנקן נולד בשנת 1924 באטרבק, אחד היישובים באזור בריסל רבתי, שהיה גם מקום הולדתו של הקומיקסאי הרז'ה. כשהיה בן חמש עברה משפחתו של פרנקן לגור ברובע סמוך, איקסל. אביו היה פקיד בנק חמור סבר. לימים סיפר פרנקן שהאווירה המתסכלת והמחניקה של רצינות יתרה ששררה בביתו בתקופת ילדותו היא זו שיצרה בו צורך עז להצחיק ולבדר.
פרנקן התחיל לצייר בגיל חמש כשקיבל במתנה לוחית שחורה עליה צייר בגירים. הוא צייר לעיתים קריקטורות של הסובבים וצייר קצת גם בתקופת לימודיו במכללת סן בוניפאס, שבה למד גם הרז'ה כמה שנים לפניו.
בעירותו קרא פרנקן את כתבי העת הופלה, (!Hop-là), מיקי, רובינסון, טינטין, וביקו (Bicot) של מרטין בראנר, פופאי של אי סי סיגאר, הסדרה פים פם פום (Pim Pam Poum) אותה אהב במיוחד, וכן התוודע אל המחברים האמריקאים אלכס ריימונד, מילטון קאניף אך בלט מכולם ג'ורג' מקמאנוס, מחבר "משפחת איליקו", אותו העריץ בשל ההומור והעיצוב הגרפי היצירתי.
פרנקן אהב גם את העיתון ההומוריסטי הצרפתי "L'Os à moelle" (העצם עם מח) שהיה פחות מאויר. כנער אהב פרנקן סרטים אמריקאים עם לורל והארדי, בסטר קיטון, הרולד לויד, מק סנט ויותר מכולם – אהב את צ'רלי צ'פלין. גם השפה הוויזואלית וההומור בסרטי וולט דיסני נתנו לו השראה. פרנקן העריץ גם את יצירתו של טקס אוורי שממנו למד לתאר תנועה בצורה קומית, ובתחילת דרכו חיקה את סגנונו של ז'יז'ה. השפיעה עליו גם הצבעוניות בציוריו של רובנס ושל הציירים הפרימיטיבים הפלמים. בין הסופרים משכו אותו בעיקר ז'ול ורן וספרו של דניאל דפו, "רובינזון קרוזו".
קורות חייו > ילדות וצעירות > לימודיו

אחרי סיום לימודים הומניים במכון סן בוניפאס-פרנאס החליט אביו לרשום אותו ללימודי אגרונומיה.
בעזרת אמו שכנע פרנקן את אביו לוותר על הרעיון ולאפשר לו ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות סן לוק, מוסד חינוך קתולי לאמנויות אותו עזב לבסוף אחרי תקופה קצרה. פרנקן למד שם טכניקות ציור בצבע, רישום בפחם, ציורים של מוטיבים רומיים או ביזנטיים, ציור מודל ושיעורי קורות הקדושים (הגיוגרפיה). כללי הצניעות במוסד אסרו על שימוש במודל עירום נשי. בדרך כלל הסטודנטים עצמם שימשו כמודלים עבור הסטודנטים האחרים.
בימי מלחמת העולם השנייה בזכות מעמדו כסטודנט בסן לוק, חמק פרנקן מהמגבלות שהוטלו על התושבים ומעבודות שנכפו עליהם. לימים הודה שכל מה שלמד בסן לוק לא היה "מיותר" בסופו של דבר. אולם באותה תקופה, כשנה לאחר תחילת לימודיו, חש פרנקן שהוא כבר למד את כל מה שהמוסד היה מסוגל להעניק לו והחל להשתעמם. באותם ימים ימים פגש פרנקן את הקומיקסאי אדי פאפ, מפגש שהשפיע על המשך מהלך חייו.
המפגש בין השניים התרחש בסן לוק, בעת ביקורו של פאפ, שהיה בעצמו בוגר המוסד. פאפ התרשם מאוד מציוריו של פרנקן הצעיר והציע לו להצטרף ל־CBA, סטודיו קטן לסרטי אנימציה שבו עבד. מבחינת פרנקן, ההצעה לא יכלה להגיע בזמן מתאים יותר שכן בית הספר סן לוק נאלץ לסגור את שעריו בשל ההפגזות האוויריות בתקופת המלחמה. בספטמבר 1944, ללא הכשרה מוקדמת, היה פרנקן ליוצר סרטי אנימציה, עיסוק חדש לחלוטין עבורו. פרנקן נאלץ להסתדר בכוחות עצמו, ללא כל הדרכה או הנחיה.
בעקבות שחרור בלגיה מהכיבוש הגרמני, נוצרה תחרות בין התעשייה המקומית לבין תעשיית סרטי האנימציה אמריקאית והסטודיו CBA פשט את הרגל. עם זאת, פרנקן הפיק תועלת מעבודתו בסטודיו ובמיוחד בשל ההיכרות שעשה עם שותפיו לעבודה, הקומיקסאי מוריס, שהיה מופקד על הציור בדיו ועל עבודת ההצללה, והקומיקסאי פיו (Peyo) שהיה מופקד על עבודת צביעת הציורים בגואש.
קורות חייו > תחילת דרכו כקומיקסאי 1945–1949 > אצל שארל דופווי

בשנת 1945 היה פרנקן מובטל. מוריס, שכבר פרסם ציורים הומוריסטיים וקריקטורות במגזין "מוסטיק" ("יתוש", מגזין לתוכניות רדיו בהוצאת המו"ל שארל דופווי), סיפר לפרנקן שהמו"ל מחפש מאיירים עבור מגזין אחר שלו, "ספירו" (Spirou). פרנקן, מוריס ואחרים מצאו אז בית במגזין זה.
במקביל פרסם פרנקן ציורים "מקצועיים" בכתב העת של ארגון הצופים הקתולים הבלגים, Plein-Jeu. לשם כך הוא התעמק בעולם הצופים, על תלבושותיהם ומנהגיהם שעליהם למד מהמאייר פייר ז'ובר ומהעורך הראשי הנמרץ של כתב העת, ז'אן-ז'אק שלנס, בין היתר.
בשנים 1945–1952 יצר פרנקן עבור "מוסטיק" כארבעים ציורים, שכללו כמה עיצובים לשער המגזין, קומיקס המתאר גגים מפתיעים המתפרסים על פני עמוד אחד (פורמט המכונה gags en une planche - גג בעמוד אחד) וכן איורים עבור מודעות פרסום.
כבר בתחילת דרכו בספירו זכה פרנקן להערכה בזכות דמויותיו ההבעתיות ובשל נטייתו להומור שחור מעודן (גיבוריו נקלעים למצבים קשים אך הדבר מתקבל על ידי הקורא בזכות סגנונו הקומי).
באותה תקופה יצר פרנקן כמה שערים בטכניקת ווש (ציור מונוכרומטי בצבעי מים או בדיו מדוללים) עבור השבועון Bonnes Soirées.
קורות חייו > תחילת דרכו כקומיקסאי 1945–1949 > אצל שארל דופווי > בסטודיו של ז'יז'ה

באותם הימים ז'יז'ה היה המאייר הראשי של "ספירו" ויצר כמעט את כל הקומיקסים של המגזין: ספירו ופנטזיו, ואלארי (Valhardi), דון בוסקו, עמנואל, ועוד. ריכוז המטלות בידי ז'יזה הטיל עליו עומס רב. בעצת שארל דופווי כינס ז'יז'ה בביתו שבווטרלו את המאיירים החדשים: וויל, מוריס (שעבד על פרויקט בנושא בוקרים עבור אולפן האנימציה) ופרנקן שלקח על עצמו את המשך העבודה על הסדרה "ספירו ופנטזיו". הקבוצה עבדה בחדר השינה של ז'יז'ה ובת זוגו. לפרקים הגיעו גם מאיירים נוספים לסטודיו המאולתר להתייעצות וביניהם גם פיו, יוצר סדרת הדרדסים.
בתחילת שנת 1946 הפליג פרנקן ביצירת המשכים ל"ספירו ופנטזיו": "הירושה" ו"הטנק" שראו אור בשנת 1947 ב"אלמנך ספירו". שקיבץ בתוכו קומיקסים שונים של מאיירי הבית של דופווי. פרנקן עבר מבחן זה בהצלחה וז'יז'ה הרשה לעצמו לעזוב את הסדרה כדי לנסוע לאיטליה לשם תחקיר לקראת הסדרה השנייה של "דון בוסקו". ביוני 1946 התפנה פרנקן גם להשלמת הסדרה ה"טרומית" של ז'יז'ה "ספירו והבית הטרומי" שראתה אור באלבום "רדאר הרובוט". פרנקן ידע להיצמד בדיוק לסגנון הקריקטורי של קודמו, כך שלא ניתן היה להבדיל במעברים מיוצר ליוצר.
לאחר מכן עבר פרנקן ביד בטוחה לפרק "הירושה של ספירו". באותה תקופה תרמו ז'יז'ה ומוריס רבות לשילובם של האמנים הצעירים ולחיזוק ביטחונם באמנות הקומיקס.
קורות חייו > תחילת דרכו כקומיקסאי 1945–1949 > אצל שארל דופווי > באמריקה

בתקופה שהשלים פרנקן את "תוכניות הרובוט" הזוג ז'יז'ה שחשש לפריצת מלחמה חדשה בין המערב לברית המועצות, עזבו את אירופה לארצות הברית החליטו לקחת איתם את פרנקן ומוריס הצעירים. מוריס נטש אותם כדי להתקבל באולפני "דיסני"
אולם פרנקן נשאר לצאת יחד איתם לגילוי לוס אנג'לס שנחשבה בעיניו לב - לבה של עולם הקומיקס. אולם בהגיעם לאמריקה גילו שמכסת המהגרים מבלגיה התמלאה כבר ונאלצו לחכות שנה עד להשגת ויזה למהגרים. בעזרת ויזת התיירים שברושתם הם יצאו למסע אל קליפורניה במכונית מתוצרת "הדסון" הישנה של ז'זיה. בהגיעם ללוס אנג'לס התאכזב וגילה שניו יורק ושיקגו יותר מתקדמות בתחום הקומיקס.
בגלל תפוגת תוקף הוויזה נסעו למקסיקו אך גם שם מוריס ופרנקן אולצו לחכות בגבול כחודשיים. הם הצטרפו לז'יז'ה בטיחואנה באוקטובר 1948. שם יצר פרנקן את "ספירו בזירת באגרוף", שבה הצטיין בהעברת התנועות של הגיבור. הוצאת דופווי לא הייתה מרוצה מהמטמורפוזה של הגיבור המנומס שעבר לקרבות עם שודדי הרחוב. פרנקן החליט להתפטר אבל לבסוף התעשת והגיע להסדר עם המו"ל הבלגי.
בחג המולד 1948 עברה הקבוצה למקסיקו סיטי, בה שכר ז'יז'ה ומשפחתו וילה בפרברי העיר. פרנקן ומוריס העדיפו לשכור חדר שכור בתוך העיר. באותו חדר צייר פרנקן את הסדרה "ספירו על הסוס" (1949). היו לו אז קשיים לא מעטים בציור הסוסים.
. בגלל מחסור בכספים סידור התשלומים בין בלגיה למקסיקו לא עלה יפה ושני היוצרים חזרו לגור אצל ז'יז'ה ומשפחתו עד יוני 1949. אז מוריס ופרנקן עזבו לניו יורק. שם דרכיהם נפרדו כשמוריס נשאר בארצות הברית, בעוד פרנקן, שהרגיש געגועים למולדת ולליליאן סרווה, אשתו לעתיד, שב לבלגיה.
באותם ימים הוא סיים את "ספירו אצל הפיגמאים", סיפור שהתחיל במקסיקו ושבו שיפר את הקומפוזיציה, על ידי ניצול המרחבים.
קורות חייו > ההתמקצעות בקומיקס 1972-1950 > קרע עם דופווי

ב-1955 חתם פרנקן חוזה עם הוצאת דופווי לצורך הוצאת אלבום (לפרנקן לא היה חוזה כללי איתם, וחתם על חוזים עבור כל אלבום בנפרד). בתמורה להפחתת זכויותיו הבטיח לו דופווי את העלאת מספר העותקים. אולם בסופו של דבר יצא האלבום במספר עותקים רגיל ופרנקן יצא בהפסד. מנהלי החשבונות של דופווי סירבו לכבד את החוזה. האמן זעם והתפטר מיד מהוצאת דופווי. הוא חתם חוזה לחמש שנים עם ההוצאה המתחרה "לה לומבאר" (Le Lombard) שפרסמה את כתב העת "טינטין", יריבו הגדול של "ספירו". המו"לים של "טינטין" היו מעוניינים לשנות את התדמית ה"רצינית" שנדבקה אליהם.
פרנקן יצר עבורם את סדרת הגאגים "מודסט ופומפון".
ברוח יצירתו הקודמת "ספירו ופנטזיו", בתיאום עם רמון לבלאן, העורך של כתב העת "טינטין", בחר פרנקן בפורמט של גאג אחד על עמוד, שהיה מעט נפוץ עד אז בקומיקס הפרנקו-בלגי. אופיים של הגיבורים התגלה לאט לאט במהלך הסדרה וכשהציג את הסדרה במערכת של "טינטין" עדיין לא ידע מראש איך יניע אותם בתמונות.
זמן קצר אחרי הופעת הסדרה בגיליון 42/55 של כתב העת "טינטין" התפייס פרנקן עם הוצאת דופווי, כשהתיווך נעשה על ידי המו"ל שארל דופווי עצמו שקיבל את טענותיו בסכסוך עם מחלקת הכספים של ההוצאה לאור; פרנקן חידש אז את ההרפתקאות של "ספירו ופנטזיו" בעוד הוא נמצא לחוץ בין שתי ההוצאות לאור. הוא התקשה לעמוד במחויבויות כלפי שני כתבי העת ונאלץ לפנות לעזרתו של גרג שאותו הכיר כשהלה הציג בפניו את ציורי הבוסר שלו. גרג כתב לבסוף יותר תסריטים ל"מודסט ופומפון" מפרנקן עצמו. בהמשך התווספו גם תסריטים אחדים מאת רנה גוסיני ומדי פעם גם עבדו בסדרה גם תסריטאים אחרים כמו הצייר טיבה (Tibet), פיו (Peyo) ופרנסואה קראנהלס (Craenhals) שהשתתפו ביצירת גאגים אחדים.
אחרי פרסומם של שני אלבומים בסדרה שההוצאה לאור "לה לומבאר" לא קידמה במיוחד את שיווקם וזכו במעט הצלחה, שוחרר פרנקן מוקדם מהחוזה עם "לה לומבאר" וחזר אל הוצאת דופווי. הוא ויתר על זכויות היוצרים על גיבוריו בהוצאת "לה לומבאר", שרצתה להעביר את האחריות על הסדרה לאמן אחר, דינו אטנאזיו.
קורות חייו > כוכב חדש:גסטון לאגאף

ב-1957 הגה פרנקן יצירת גיבור חדש שריענן את המגזין "ספירו" באמצעות ה"פדיחות" האופייניות שלו, ששמן בצרפתית: gaffes ("גאף"). אחרי שיתוף פעולה עם איוואן דלפורט, העורך הראשי של המגזין באותה תקופה, בגיליון 985 ב-28 בפברואר 1957 השיק פרנקן את דמותו של גסטון לאגאף ("גסטון הפדיחה" - Gaston Lagaffe).
לאגאף כצפוי "פוצץ" את המגזין עם הפדיחות הצצות בדפי העיתון בצורת ציורים קטנים מוקפים בעקבות כחולות של צעדים
בהמצאת ובעיצוב הגיבור שאב פרנקן השראה מקומיקס מקסיקני ובאשר לציור ראשו הושפע מהקומיקס האמריקאי "Barney Google and Snuffy Smith".
חיש מהר נכנס דמיונו של פרנקן לסחרור סביב דמותו של גסטון והחליט להשתמש בה בקומיקס חדש שכיכב בשני פסים בתחתית דפי המגזין. הסדרה הופיעה במתכונת זו עד שנת 1959. על אף הסתייגותם של משווקי ההוצאה לאור דופווי בנוגע לגסטון, הופיע בשנת 1960 יצא לאור האלבום הראשון איתו בפורמט בסגנון איטלקי על קטעי נייר.
החל מ-24 בספטמבר 1959 תפסה הסדרה חצי עמוד של המגזין "ספירו", דבר שהוכיח את הצלחתה אצל הקוראים. על מנת ליצור את ה"גג" השבועי
 הסתייע פרנקן בז'ידהם, אמן צעיר שהצטרף לסטודיו שלו. בהמשך הופקד ז'ידהם לבד על הסדרה, אולם הוא לא אהב כל כך את הגאגים ומשיכת מכחולו הגסה יותר הלמה פחות בעיני פרנקן את דמותו העדינה של גסטון. פרנקן המשיך עם זאת לפנות לעזרתו של ז'ידהם בתפאורה ובצביעה בדיו של הסדרה.
במנגנון הגאגים בסדרה זו חשיבות השתלשלות הסיפור השתוותה לזו של "פאנצ'ליין". הסיום עם הפאנצ'ליין נבנה כדובדובן שעל הקצפת של הסיפור.
רחוק ממגבלות דמותו של ספירו, הגיבור החדש גסטון איפשר לפרנקן להביע פנים נוספים באישיותו: ה"עצלנות" (באמצעות הרישום הרפה של הגיבור, שלדברי היוצר הרשה לעצמו מידה רבה של הרפיה), אי הציות לסמכויות ואף פן חתרני מסוים: למשל ב"גאף" מס 1 בגיליון 1026 של "ספירו", " שבה בעזרת שק אגוזים פירק גסטון שיירה צבאית שלמה, ביטא משהו מגישתו המזלזלת של פרנקן לכל דבר צבאי