stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרשת אלאור אזריה
משפטו של אלאור אזריה > הדיון

ב-9 במאי 2016 נפתח משפטו של אזריה. אזריה הועמד לדין באשמת הריגה בבית הדין הצבאי ביפו. נציגי התביעה הצבאית במשפט היו עורכי הדין סא"ל (במיל.) נדב ויסמן, שגויס לשירות מילואים ארוך לצורך המשפט, ורס"ן תאה שליט. בראש צוות ההגנה עמדו עורכי הדין אילן כץ ואייל בסרגליק. המשפט קיבל סיקור נרחב באמצעי התקשורת, ובכלל זה כותרות ראשיות בעיתונים ודיווח בראש מהדורות החדשות בטלוויזיה וברדיו.
בראשית המשפט המליצו השופטים לצדדים לעבור להליך גישור. ההגנה הסכימה להליך זה והתביעה התנגדה. לאחר הקראת כתב האישום כפר אזריה בהאשמות. התביעה טענה שהירי היה בלתי מוצדק משום שלא ניתן להתרשם כי נשקפה סכנת חיים לאזריה זאת בין היתר בהתבסס על סרטון הווידאו של ארגון "בצלם" וסרטונים אחרים. לאור זאת טענה התביעה שאזריה פעל שלא בהתאם להוראות הפתיחה באש ובכך גרם למותו של המחבל. התביעה טענה גם שמצילומי הווידאו של האירוע לא נראה שהחיילים בזירת האירוע הרגישו סכנת חיים ושלא היה חשש שהמחבל נושא מטען חבלה. מטעם התביעה העידו המג"ד והמח"ט, שסברו שאזריה שיקר ופעל בניגוד להוראת הפתיחה באש.
מנגד טענה ההגנה כי מעדויות החיילים והאזרחים אשר נכחו בזירת האירוע ניתן להתרשם כי התחושה בקרב כלל הנוכחים באירוע החבלני הייתה שעדיין נשקפת סכנת חיים ולכן הירי היה מוצדק בנסיבות העניין. כמו כן טענה ההגנה כי לא ניתן לבחון זירת אירוע חבלני בתנאי מעבדה, ללא התחשבות בכלל הנסיבות אשר אופפות את האירוע. היא הציגה עדות מומחה מטעם פרופסור יהודה היס, אשר התבסס על ממצאי דו"ח נתיחת הגופה שהציגה התביעה, אך הסיק שקרוב לוודאי שהמחבל מת מהירי הראשון, ואזריה ירה בגופה.
במהלך שלב ההגנה העיד אזריה ואמר שביצע את הירי כיוון שחש סכנה וחשש שמא המחבל נושא על עצמו חגורת נפץ. מטעם ההגנה העידו האלופים (מיל') דן ביטון ועוזי דיין, שהצדיקו את הירי. מטעם ההגנה העידו גם מפקד המחלקה שהיה בזירה וקצין ההנדסה החטיבתי, שאמרו שהייתה התרעה על פיגוע משולב בגזרה שכולל מטען חבלה ושהיה חשש למטען בזירת הפיגוע, שכן המחבל לא "זוכה" (כלומר: נבדק שאינו נושא מטען) על ידי חבלן כנדרש. גם הלוחם שנפצע במהלך פיגוע הדקירה העיד לטובת אזריה ואמר כי חש סכנה גם לאחר שירה בשני המחבלים שתקפו אותו ונמנע מלירות במחבל פעם נוספת רק בגלל מעצור בנשק. במהלך פרשת ההגנה ביקשו הסנגורים לקבל את התחקיר המבצעי בעניין הירי במוחמד האני אלכסבה, שבוצע על ידי אל"ם ישראל שומר בזמן שאלכסבה נמלט מפניו לאחר שהשליך אבן על רכבו, וכן להעיד אותו לצורך ביסוס טענה של הגנה מן הצדק על בסיס אכיפה בררנית. בית הדין קיבל חלקית את דרישת ההגנה והורה לתביעה להעביר חלקים מהתחקיר המבצעי בעניינו של אל"ם ישראל שומר, אך דחה את בקשתם להעיד אותו.
משפטו של אלאור אזריה > פסק הדין

ב-4 בינואר 2017 הרשיע בית הדין פה אחד את אזריה בהריגה ובהתנהגות שאינה הולמת. השופטים קיבלו את חוות דעתם של הפתולוגים מטעם התביעה שלפיה המחבל מת מהירי של אזריה ודחו את חוות דעתו של היס וכן מומחה נוסף מטעם ההגנה. עוד נכתב בהכרעת הדין כי גרסת אזריה לגבי חשד למטען לא הייתה אמינה, ואף אם הייתה מתקבלת, ”העובדה שהיה מחבל על הקרקע שביקש לקטול חיי חיילים אין בה להצדיק פעולה לא מידתית”, ו”אין מקום לבצע ירי רק מחמת חשד וללא זיהוי ודאי של אמצעי”. השופטים מתחו ביקורת על ההגנה על כך שנמנעה מלשאול שאלות מהותיות את עדי התביעה, דבר אשר עמד לחובת הנאשם לפי הפסיקה, ואף טענו טענות ללא ביסוס ראייתי, כמו טענת הגנה מהצדק.
ב-24 בינואר 2017 החל שלב הטיעונים לעונש, במסגרתו דרשה התביעה הצבאית לגזור על אזריה עונש של בין שלוש לחמש שנות מאסר בפועל (בניכוי תשעת ימי המעצר שריצה בכלא הצבאי בשלב חקירתו), מאסר על תנאי והורדה בדרגה לדרגת טוראי.
משפטו של אלאור אזריה > גזר הדין

ב-21 בפברואר 2017 גזר בית הדין הצבאי על אזריה 18 חודשי מאסר בפועל, 12 חודשי מאסר על תנאי והורדה לדרגת טוראי.
משפטו של אלאור אזריה > ערעור

| --- | --- |

 מידע החלטה
 ערכאה:  בית הדין הצבאי לערעורים
 תאריך החלטה:  30 ביולי 2017
 החלטה
 דחיית הערעורים
 חברי המותב
 חברי המותב:  אלוף דורון פיילס, יגאל פליטמן, צבי סגל, אלוף (מיל') איל איזנברג ותת-אלוף אבי פלד
 
ב-1 במרץ 2017 הגיש צוות ההגנה של אזריה ערעור על הכרעת הדין ועל גזר הדין. מיד לאחר מכן, רוב פרקליטיו של אזריה, שליוו אותו לכל אורך ההליך המשפטי, הודיעו כי הם פורשים מייצוגו, כך שבצוות ההגנה נותר רק עו"ד יורם שפטל, שהצטרף לצוות ההגנה רק לאחר גזר הדין. בית הדין הצבאי לערעורים החליט לעכב את ביצוע עונש המאסר שהוטל על אלאור אזריה עד לאחר קבלת החלטה בערעור שהגיש. התביעה הצבאית ערערה על קולת העונש.
ב-30 ביולי 2017 דחה בית הדין הצבאי לערעורים הן את ערעורי ההגנה והן את ערעור התביעה. בראש ההרכב שדן בערעור עמד נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, האלוף דורון פיילס, וחברים בהרכב נשיא בית הדין הארצי לעבודה יגאל פליטמן, שופט בית המשפט המחוזי צבי סגל, האלוף (מיל') איל איזנברג ותת-אלוף אבי פלד. בפסק הדין קבעו השופטים:
עם הקראת פסק הדין בערעור המליץ שר הביטחון ליברמן למשפחת אזריה לא להגיש ערעור נוסף אלא לפנות בבקשת חנינה לרמטכ"ל. הרמטכ"ל איזנקוט אמר ש"אם יבחר אזריה להגיש בקשה להקלה בעונש, היא תישקל בכובד ראש, תוך בחינת מכלול השיקולים הנוגעים בדבר ומתוך מחויבותי אך ורק לערכי צה"ל, ללוחמיו ולמשרתיו".
ריצוי העונש ובקשות להמתקת עונש וחנינה

ב-3 באוגוסט 2017 פנה אזריה בכתב אל הרמטכ"ל איזנקוט בבקשה להמרת העונש שנגזר עליו – 18 חודשי מאסר בפועל – בעבודות שירות. במקביל הצהיר אזריה: "אני נכנס לכלא בראש מורם". ב-9 באוגוסט החל אזריה לרצות את עונשו בכלא 4 שבמחנה צריפין.
ב-27 בספטמבר 2017 השיב הרמטכ"ל רב-אלוף גדי איזנקוט לבקשת ההמתקה של אזריה, והחליט לקצר את עונשו מ-18 ל-14 חודשי מאסר בפועל, מ"שיקולי חסד ורחמים". במכתב שנשלח לאזריה הודגש כי לדעת הרמטכ"ל התנהגותו של אזריה הייתה פסולה ושלנגד עיניו עמדה העובדה שאזריה לא הביע חרטה.
ב-19 באוקטובר 2017 הגיש אזריה בקשת חנינה לנשיא המדינה ראובן ריבלין. בבקשתו כתב אזריה כי על פי תחושתו לא זכה למשפט צדק. ב-5 בנובמבר פנה גם שר הביטחון, אביגדור ליברמן לנשיא, בבקשה שיחון את אזריה. ב-19 בנובמבר דחה הנשיא את בקשת החנינה. בהודעת הנשיא נכתב כי "הקלה נוספת בעונש תפגע בחוסנם של צה"ל ושל מדינת ישראל". בעקבות זאת חתמו ראש הממשלה, בנימין נתניהו, השרים משה כחלון, אביגדור ליברמן, נפתלי בנט, איילת שקד, גלעד ארדן ואריה דרעי וכ-50 חברי כנסת על פנייה לנשיא שישקול מחדש את בקשת החנינה.
ב-19 במרץ 2018 דחתה ועדת השחרורים הצבאית את בקשת אזריה לנכות מחצית מעונשו, אך החליטה לנכות שליש. ב-8 במאי 2018 השתחרר מהכלא.
תגובות ואירועים במקביל להליך המשפטי > בעולם

לאחר פרסום פסק הדין, הצניעו חלק מהדיווחים בתקשורת העולמית את העובדה שהפצוע הפלסטיני שאזריה ירה בו היה מחבל וחלקם תיקנו את הפרסומים לאחר שקיבלו פנייה לעשות כן.
נציבת זכויות האדם באו"ם יצאה נגד העונש הקל שהושת על אזריה לדבריה.
לאחר שחרורו מהכלא

בינואר 2019 הצטלם אזריה לקמפיין הבחירות של ח"כ ירון מזוז בפריימריז של הליכוד, לקראת הבחירות לכנסת ה-21.
במרץ 2019 פתח אזריה במיזם גיוס המונים למימון הוצאת ספרו ‘מחושך אל אור – ירייה אחת בחברון’ שבו יגולל את סיפור חייו ואת גרסתו לאירוע הירי בחברון.
ב-2020 הגיש אזריה תביעה למשרד הביטחון להכרה בו כנכה צה"ל. משרד הביטחון דחה את התביעה.
ב-2021 פתח אזריה מאפייה בעיר רמלה בשם "בוטיק הניצחון".
ב-2022 הודיע תיאטרון חיפה על העלאת היצירה "שירת אלאור", שכתב עודד ליפשיץ וביים משה נאור, במסגרת פסטיבל מקור.
ב-17 ביולי 2024 הודיע משרד החוץ האמריקאי על הטלת סנקציות על אזריה ובני משפחתו בגין הפרת זכויות אדם בגדה המערבית בהיותו מעורב בהוצאה להורג ללא משפט של פלסטיני, ונאסר עליהם להיכנס לארצות הברית. על פי הודעת משרד החוץ מטרת הטלת הסנקציות היא הצורך באחריותיות (אנ') ובצדק לכל פשע והפרת זכויות והתעללות נגד פלסטינים וישראלים.
פרידריך השני, רוזן צולרן

| --- | --- |
 לידה:  1125 
 פטירה:  1148 (בגיל 23 בערך) 
 
פרידריך השני, רוזן צולרן (בגרמנית: Friedrich II. Graf von Zollern; מת בשנת 1142 או בשנת 1145
) היה רוזן צולרן בין השנים 1125–1145.
ביוגרפיה

פרידריך היה הבן הבכור של פרידריך הראשון, רוזן צולרן, והפך לרוזן צולרן לאחר מות אביו סביב 1125
. פרידריך תמך בלותאר מזיפלינגנבורג, מלך גרמניה, לימים קיסר האימפריה הרומית הקדושה, משנת 1125 עד מות לותאר בשנת 1137 נגד בית הוהנשטאופן, אולם לאחר מותו חבר לקונראד השלישי, מלך גרמניה מבית הוהנשטאופן נגד בית ולף.
פרידריך הצליח להגדיל באופן משמעותי את נחלותיו בדרום-מערב גרמניה של היום, לעבר הריין והדנובה העליונה, וכן רכש שטחים באלזס ועל הנהר נקר. כל השטחים הללו הפכו לפייף שנוסף על הנחלות הקדומות של רוזנות צולרן. בשנת 1145 מת פרידריך, ובנו פרידריך השלישי, רוזן צולרן ירש את נחלותיו.
משפחתו

לפרידריך היו לפחות שני בנים:
פרידריך השלישי, רוזן צולרן (1139–1204), מאוחר יותר הפך לרוזן העיר נירנברג, כפרידריך הראשון
ברטהולד מצולרן
הערות שוליים

↑  Schultze, Johannes; Seigel, Rudolf (1972). "Hohenzollern, Dynastengeschlecht". Neue deutsche Biographie, Bd.: 9, Hess – Hüttig, Berlin. Bayerische Staatsbibliothek. נבדק ב-30 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Friedrich II. Graf von Zollern". נבדק ב-30 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Friedrich I. Graf von Zollern". נבדק ב-30 בינואר 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Hohenzollern Ancestry,
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
פרידריך השני, רוזן צולרן   בית הוהנצולרן   נולד:לא ידוע מת:1145
| פרידריך הראשון | רוזנות צולרן   1125–1145 | פרידריך השלישי |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 136176186  VIAF: 80565313   WorldCat (עם VIAF): 80565313
פרידריך הרביעי, רוזן העיר נירנברג

| --- | --- |

 לידה:  1287 
 פטירה:  19 במאי 1332 (בגיל 45 בערך) 
 מדינה:  האימפריה הרומית הקדושה 
 בן או בת זוג:  Margaret of Görz-Tyrol (2 באוגוסט 1307–19 במאי 1332) 
 
פרידריך הרביעי, רוזן העיר נירנברג (בגרמנית: Friedrich IV. von Nürnberg; ‏1287–1332) היה רוזן העיר נירנברג מבית הוהנצולרן בין השנים 1300–1332.
ביוגרפיה

פרידריך נולד בשנת 1287, לפרידריך השלישי, רוזן העיר נירנברג ולהלן מסקסוניה, בתם של אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה והלנה מבראונשווייג-לינבורג. בשנת 1300 מת אחיו יוהאן הראשון, רוזן העיר נירנברג, ופרידריך ירש את נחלותיו. בשנת 1307 הוא ואלברכט הראשון, מלך גרמניה הובילו את הצבא הקיסרי בקרב לוקה נגד בית וטין בהנהגתם של פרידריך הראשון, מרקיז מייסן ודיטריך הרביעי, מרקיז לוסטיה, אולם הובסו בקרב. פרידריך הרביעי נלחם בהצלחה רבה יותר לצד בית ויטלסבאך בהנהגת לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בקרב מיהלדורף ב-28 בספטמבר 1322, ולכד את יריבו ההבסבורגי פרידריך הראשון, דוכס אוסטריה.
בשנת 1331 הוא רכש את העיר אנסבך, ממנה הוקמה נסיכות אנסבך בשנת 1398. שנה מאוחר יותר מת פרידריך, ובנו יוהאן השני ירש את נחלותיו.
משפחתו

פרידריך התחתן עם למרגרטה מקרינתיה, בתם של אלברט מגוריציה ואגנס מההנברג, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
יוהאן השני, רוזן העיר נירנברג (1309–1357).
קונרד השלישי מנירנברג (מת ב-1334).
פרידריך מנירנברג (מת ב-1365), בישוף רגנסבורג בין השנים 1340-1365.
אלברכט מנירנברג (מת ב-1361).
ברטהולד מנירנברג (1320–1365), בישוף אייכשטדט בין השנים 1354-1365, והקנצלר של קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הלנה מנירנברג (מתה אחרי 1374), התחתנה עם אוטו החמישי מאורלמינדה, ולאחריו התחתנה עם היינריך השביעי, רוזן שוורצבורג-בלאנקנבורג.
אנה מנירנברג (מתה אחרי 1340), התחתנה עם אולריך הראשון מלוכטנברג.
מרגרטה (מתה אחרי 1382), התחתנה עם אדולף הראשון, רוזן נסאו-ויסבאדן-אידשטיין.
אגנס מנירנברג (מתה אחרי 1363), התחתנה עם ברטהולד החמישי מנויפן, ולאחריו התחתנה עם אלברכט השני מוורדנברג והייליגנברג.
קתרינה מנירנברג (מתה אחרי 1373), התחתנה עם אברהרד מוורטהיים.
פרידריך הראשון, מרקיז מייסן

| --- | --- |

 לידה:  1257 אייזנך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  16 בנובמבר 1323 (בגיל 66 בערך) אייזנך, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 בת זוג:  אגנס מגוריציה-טירול   אליזבת מלובדבורג-ארנשאוגק
 
פרידריך הראשון, מרקיז מייסן (בגרמנית: Friedrich der Freidige או Friedrich der Gebissene‏; 1257 – 16 בנובמבר 1323) היה מרקיז מייסן ורוזן תורינגיה.
ביוגרפיה

פרידריך נולד בשנת 1257 באייזנך, לאלברכט השני, מרקיז מייסן ומרגרטה מסיציליה. לפי האגדה, אמו, שנמלטה מבעלה ב-1270, ניסתה להתגבר על הכאב של הפרידה, ונשכה את פרידריך על לחיו, ובשל כך הוא נודע בתור "הנשוך".
לאחר מותו של קונראד השלישי, מלך ירושלים בשנת 1268, הוא הפך ליורש החוקי של טענות בית הוהנשטאופן, וטען לזכותו על ממלכת סיציליה, ועל התארים מלך ירושלים ודוכס שוואביה (למרות שהוא לא היה צאצא של מלכי ירושלים, סבא שלו פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, טען לזכותו על התואר).
אולם, טענות אלו לא הביאו לו תועלת. שוואביה, שהוחזקה בידי קונרדין לפני המערכה האחרונה, התפוררה כיחידה טריטוריאלית. הוא לא זכה להכרה באוטרמר, ושארל מאנז'ו היה מושרש עמוק בדרום איטליה. פרידריך הציע פלישה לאיטליה בשנת 1269, ומשך אליו קצת תמיכה מן גיבלינים של לומברדיה, אולם התוכניות שלו לעולם לא יצאו אל הפועל, והוא לא מילא עוד חלק בעניינים האיטלקיים. משנת 1280, הוא נחשב לפלטין של סקסוניה.
מכיוון שאביו העדיף את אחיו למחצה אפיץ, פרידריך ואחיו דיצמן הכריזו עליו מלחמה. פרידריך נלכד בשנת 1281, אבל אחרי מלחמה ארוכה אביו הכיר בזכויות האחים ב-1289. לאחר מותו של בן דודם פרידריך טוטה, מרקיז מייסן (1291), שני האחים השתלטו על אדמותיו ופרידריך קיבל את מרקיזות מייסן, והם השאירו לאביהם רק את מרקיזות לנדסברג. עם זאת, המלך אדולף מנסאו-ויילבורג חשב כי מרקיזות מייסן והמרקיזות המזרחית צריכות לחזור אל הכתר אחרי מותו של טוטה, וקנה את תורינגיה מאלברכט שהיה שקוע בחובות. שני האחים שוב יצאו להילחם על הגנת הירושה שלהם, אולם לבסוף נאלצו לוותר על הנחלות. פרידריך נשאר הרחק מביתו עד מותו של אדולף, ורק לאחר מכן חזר לנחלותיו, ואף השלים עם אביו. אולם, מיד לאחר מכן, אלברכט הראשון, מלך גרמניה טען לזכותו על תורינגיה, ונתמך על ידי הערים, אשר השתוקקו להיות עצמאיות (reichsunmittelbar). משפחתו של פרידריך הושמה במצור שהוטל על וארטבורג בידי כוחות מאייזנך, אולם פרידריך הצליח לשחרר אותם. אולם רק הניצחון בלוקה ב-31 במאי 1307 העניק את הניצחון לאחים, מאחר שאלברכט מת קודם שהצליח לאסוף כוחות חדשים.
אחרי מותו של דיצמן (1307) נשבעו הווסלים אמונים לפרידריך בלבד, כי אלברכט ביטל את חוקי הארנונה. רק הערים היו עדיין נגד פרידריך, אולם ארפורט נכבשה בכוח, והוא אף השלים עם היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אשר בשנת 1310 העניק לו את אדמותיו כפייף.
עם זאת, המאבק עם ברנדנבורג עדיין המשיך, ולאחר שפרידריך נתפס על ידי ולדמאר, מרקיז ברנדנבורג-שטנדאל, הוא נאלץ לקנות את חירותו ב-32,000 מארקים, ולוותר על לוסאטיה התחתית באמנת טרנגרמינדה בשנת 1312. הסכסוך התחדש בשנת 1316, אולם הסתיים בשנת 1317 בשלום מגדבורג. לאחר היכחדותו של בית אסקניה, פרדיריך החזיר לעצמנו חוץ מלנדסברג ולוסאטיה התחתית.[דרושה הבהרה]
פרידריך היה משותק עקב שבץ מוחי מאז 1321, ומת ב-16 בנובמבר 1323 באייזנך.
משפחתו

בשנת 1286 התחתן פרידריך עם אגנס מגוריציה-טירול, בתם של מיינהרד, דוכס קרינתיה ואליזבת מבוואריה, מלכת גרמניה, ממנה היה לו בן אחד:
פרידריך העלוב (1293–1315), התחתן עם אנה מסקסוניה-ויטנברג
ב-24 באוגוסט 1300 הוא התחתן עם אליזבת מלובדבורג-ארנשאוגק, בתם של הרטמן האחד עשר, רוזן לובדבורג-ארנשאוגק ואליזבת, רוזנת ויימאר-אורלאמינדה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אליזבת ממייסן (1306–1368), התחתנה עם היינריך השני, רוזן הסן
פרידריך השני, מרקיז מייסן (1310–1349)
פרידריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך

| --- | --- |

 לידה:  8 במאי 1460 אנסבך, נסיכות אנסבך  
 פטירה:  4 באפריל 1536 (בגיל 75) אנסבך, נסיכות אנסבך  
 מקום קבורה:  מנזר היילסבורן 
 בת זוג:  סופיה יגלו, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך
 
פרידריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך (הידוע גם בשם פרידריך החמישי; בגרמנית: Friedrich II. von Brandenburg-Ansbach-Kulmbach או Friedrich der Ältere;‏ 8 במאי 1460 – 4 באפריל 1536), היה מרקיז אנסבך בין השנים 1486–1536, ואביו של אלברכט, דוכס פרוסיה.
ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-8 במאי 1460 באנסבך, לאלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ולאשתו השנייה אנה מסקסוניה, נסיכת הבוחר מברנדנבורג, בתו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה, והיה אחיו למחצה של יוהאן השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג. בשנת 1486 מת אביו, ופרידריך ירש את נסיכות אנסבך, ובשנת 1495 מת אחיו הצעיר זיגיסמונד, מרקיז ביירוית, ופרידריך ירש אף את מרקיזות ביירוית.
בשל אורח החיים הבזבזני שלו, פרידריך הודח על ידי שני בניו הבוגרים, קזימיר וגאורג בשנת 1515, ונכלא על ידי בנו קזימיר בטירת פלסנבורג, למשך 12 שנים. מיד לאחר כליאתו, בנו קזימיר תפס את מרקיזות ברנדנבורג-קולומבאך, ובנו גאורג תפס את מרקיזות ברנדנבורג-אנסבך. עם זאת, הדחתו של פרידריך התקבלה בתרעומת גלויה על ידי בניו הצעירים. בעת ביקורו של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג בקולומבאך בעת מסעו לאאוגסבורג, הוא ביקש את שחרורו של פרידריך, אולם בקשתו לא התקבלה, ורק בשנת 1522 הוא שוחרר על פי דרישותיהם של בניו הצעירים.
לאחר שחרורו התגורר פרידריך באנסבך, עד מותו ב-4 באפריל 1536.
משפחתו

ב-14 בפברואר 1479 התחתן פרידריך בפרנקפורט על האודר עם סופיה יגלו, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך, בתם של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין ואליזבת מאוסטריה, אחותו של זיגמונט הראשון, מלך פולין, ממנה נולדו לו 17 ילדים:
אליזבת מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1480).
קזימיר, מרקיז ביירוית (1481–1527).
מרגרטה מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1483–1532).
גאורג, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך (1484–1543).
סופיה מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1485–1537), התחתנה עם פרדריק השני, דוכס לגניצה.
אנה מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1487–1539), התחתנה עם ונצלאוס השני, דוכס צ'שין.
ברברה מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1488–1490).
אלברכט, דוכס פרוסיה (1490–1568).
פרידריך מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1491–1497).
יוהאן מברנדנבורג-אנסבך (1493–1525)
אליזבת מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1494–1518), התחתנה עם ארנסט, מרקיז באדן-דורלאך.
ברברה מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1495–1552), התחתנה עם גאורג השלישי, רוזן לוכטנברג.
פרידריך מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1497–1536).
וילהלם מברנדנבורג (1498–1563)
יוהאן אלברכט מברנדנבורג (1499–1550)
פרידריך אלברכט מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1501–1504).
גומפרכט מברנדנבורג-אנסבך-קולומבאך (1503–1528).
פרגלי אבראהים פאשא

| --- | --- |

פרגלי אבראהים פאשא רכוב על סוס כפי שצויר על ידי הצייר הגרמני זבאלד בהאם בשנת 1529
 לידה:  1495 פארגה, חבל אפירוס ביוון, אז חלק מהרפובליקה של ונציה 
 הוצאה להורג:  15 במרץ 1536 (בגיל 41 בערך) איסטנבול, האימפריה העות'מאנית 
 מדינה:  האימפריה העות'מאנית, הרפובליקה של ונציה 
 השכלה:  Enderun School 
 תפקיד:  וזיר גדול של האימפריה העות'מאנית (7 ביולי 1523–24 במרץ 1536)  ביילרביי מצרים (1525–1525) 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית (בילדותו)   הומר לאסלאם הסוני
 בת זוג:  Muhsine Hatun
 
פרגלי אִבּראהים פאשא (בטורקית: Pargalı İbrahim Paşa,‏ 1493, פארגה, הרפובליקה של ונציה – 15 במרץ 1536, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית) היה וזיר גדול באימפריה העות'מאנית בין השנים 1523–1536, בראשית ימי שלטונו של הסולטאן סולימאן הראשון.
חייו

אבראהים נולד בפארגה, עיירת דייגים ברפובליקה של ונציה (כיום בצפון יוון), למשפחת מלח נוצרי אורתודוקסי. בילדותו נחטף אבראהים על ידי שודדי ים ונמכר לעבדות בארמון במניסה, הארמון שבו קיבלו את חינוכם יורשי העצר (שהזאדה) של האימפריה העות'מאנית. בעודו במניסה הפך לחבר קרוב של השהזאדה סולימאן (שהפך בהמשך לסולטאן סולימאן הראשון) וקיבל את חינוכו בחצרו של השהזאדה, שם רכש ידע במגוון מקצועות ושליטה במספר שפות. לאחר עלייתו של סולימאן לשלטון ב-1520 הוא הפך לבזייר של הסולטאן ובהמשך הוכיח את יכולותיו בזירה הדיפלומטית ובמסעות צבאיים. התקדמותו במעלה הדרגות והתפקידים הייתה מהירה, כך שלעיתים זכה לקנאה מצד נושאי המשרות הבכירות האחרים.
ב-1523 קיבל אבראהים פאשא את תפקיד הוזיר הגדול של האימפריה, ובהמשך אף קיבל את תואר שר המלחמה (Serasker) ותארים נוספים אשר הרחיבו את סמכויותיו לכמעט זהות לאלה של הסולטאן עצמו.
ב-1525, זמן קצר לאחר המרד והוצאתו להורג של שליט מצרים מטעם הסולטאן, האין אהמט פאשא, נשלח אבראהים פאשא למצרים ולזמן קצר כיהן כביילרבי שלה, במהלכו ביצע רפורמות נרחבות במערכות השלטון האזרחי והצבאי של האזור, וחיבר קובץ חוקים אשר מקבע את אותה רפורמה.
בעבר נטען שאבראהים פאשא נישא לאחותו של סולימאן, חדיג'ה סולטאן, אך כיום טענה זו אינה מקובלת. היסטוריונים הראו שהוא נישא לאישה אחרת בשם Muhsine Hatun. הוא הפך לדאמאט (תואר שהוענק למי שנישא לבת השושלת העותמאנית), אך היסטוריונים לא נוטים להשתמש בתואר זה בהקשרו של אבראהים, ייתכן כדי לא לבלבל בינו לבין מדינאים אחרים שנשאו שמות דומים. הכינוי הנפוץ ביותר של אבראהים שמופיע במקורות הוא "פרגלי", על שם עיר הולדתו, ובנוסף ידועים גם הכינויים "פרנק" (Frenk, האירופאי), "מאקבול" (המועדף) ו"מאקטול" (ההרוג).
במישור הדיפלומטי, מגעיו עם מדינות המערב הנוצריות נחלו הצלחה. אבראהים פאשא, אשר ראה עצמו כ"כוח האמיתי מאחורי האימפריה" נהג לנקוט טקטיקות מגוונות במשא ומתן לחתימת הסכמים מול שליטי ממלכות אירופה. המדינאים הוונציאנים אף נהגו לכנותו "אבראהים המפואר", בעקבות הכינוי שדבק במקור לסולטאן סולימאן. ב-1533 שכנע אבראהים את קרל החמישי להפוך את הונגריה למדינה וסאלית ביחס האימפריה העות'מאנית. ב-1535 כרת הסכם היסטורי עם מלך צרפת פרנסואה הראשון, שבמסגרתו קיבלה צרפת זכויות יתר במסחר עם האימפריה העות'מאנית, בתמורה לתמיכה צרפתית במאבקה של האימפריה נגד שליטי בית הבסבורג. הסכם זה גם היווה את תחילתה של הברית הצרפתית-עות'מאנית, אשר התקיימה למעלה מ-250 שנה, עד ימי נפוליאון בונפרטה.
ירידתו מגדולה והוצאתו להורג

קרנו של אבראהים החלה לרדת בעיני הסולטאן במהלך הקמפיין נגד האימפריה הספווית, אז החל לכנות עצמו "סרסקר סולטאן". הוספת המילה סולטאן לתואר שר המלחמה, התפרשה בעיני סולימאן כעלבון אישי. ידועה גם לפחות שיחה אחת שערך אבראהים עם השגריר האוסטרי בשנת 1533, במהלכה פיאר עצמו יתר על המידה בצורה שהתפרשה כאיום על סמכויותיו של הסולטאן.
תקריות נוספות, אשר חרצו בסופו של דבר את גורלו של אבראהים התרחשו גם הן במהלך אותה מערכה, בהן התגלע ריב בין אבראהים פאשא ואיסקנדר צ'לבי, שר האוצר הוותיק של האימפריה העות'מאנית וחונכו האישי של אבראהים, בנוגע לקבלת ההחלטות במהלך המסע המלחמתי. איסקנדר צ'לבי, שנחשב מקורבו של הסולטאן, קיבל סמכויות נרחבות במהלך המסע, שאיפשרו לו במקרים מסוימים לבטל פקודות שניתנו על ידי אבראהים ואף הורה לו לנוע עם חייליו מחלב לכיוון אזרבייג'ן, במקום לבגדאד, יעדו המקורי של אבראהים. אף שציית, עצם העובדה כי מישהו באימפריה זולת הסולטאן עולה עליו בכוחו לא מצאה חן בעיני אבראהים, מה שהביא אותו לשורת החלטות והכפשות שמטרתן הייתה לפגוע בצ'לבי, דבר אשר במהרה הגיע לאוזניו של הסולטאן סולימאן. בהמשך אף צ'לבי עצמו הוצא להורג, לאחר שבראשית שנת 1535 פקד על אבראהים להישאר עם חייליו בעומק שטח האויב, דבר שהתפרש על ידי הסולטאן, עם הגעתו לטבריז, כסיכון לצבא ולאימפריה. במילותיו האחרונות, האשים איסקנדר צ'לבי את אבראהים פאשא בחוסר נאמנות לסולטאן, האשמה שהשפיעה על הסולטאן לקבל החלטה להעניש את אבראהים.
בליל ה-14–15 במרץ 1536 הוזמן אבראהים פאשא לארוחת ערב בארמונו של הסולטאן, ולאחר הארוחה הוצא להורג בחניקה על ידי ארבעה תליינים אילמים.
בתרבות

הסופר הצרפתי לואי גארדל כתב בשנת 1997 רומן בשם L’Aurore des bien-aimés אשר עוסק בחייו של אבראהים פאשא.
בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטאן", מגולם אבראהים פאשא על ידי השחקן הטורקי אוקאן ילביק.
הערות שוליים

↑  Ebru Turan, "The Marriage of Ibrahim Pasha", Turcica 41 (2009), pp. 10-11
↑  Ebru Turan, "The Marriage of Ibrahim Pasha", Turcica 41 (2009)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007451626905171  PLWABN: 9810531933705606  BnF: cb16297477k (data)  GND: 1035676397  ISNI: 0000 0000 3714 5845  LCCN: n88254189  TDVİA: ibrahim-pasa-makbul  VIAF: 1576564   WorldCat (עם VIAF): 1576564 
ארמונם של אבראהים פאשא והדיג'ה סולטאן, ברובע סולטאנאהמט באיסטנבול, מאכלס כיום את המוזיאון לאמנות טורקית ואיסלאמית.
פרגלי אבראהים פאשא על גבי סוס כפי שצויר על ידי הצייר הגרמני זבאלד בהאם בשנת 1529
פרידריך השלישי, רוזן העיר נירנברג

| --- | --- |

 לידה:  1220? נירנברג, דוכסות בוואריה 
 פטירה:  14 באוגוסט 1297 (בגיל 77 בערך) קאדולצבורג, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 מדינה:  גרמניה 
 בן או בת זוג:  Elisabeth of Andechs-Merania (1246–18 בדצמבר 1272) Helena of Saxony (1275–14 באוגוסט 1297) 
 
פרידריך השלישי, רוזן העיר נירנברג (בגרמנית: Friedrich III. von Nürnberg;‏ סביב 1220 – 14 באוגוסט 1297) היה רוזן העיר נירנברג מבית הוהנצולרן בין השנים 1261–1297.
ביוגרפיה

פרידריך נולד בשנת 1220, לקונרד הראשון, רוזן העיר נירנברג ולאדלהייד מפרונטנהאוזן, בתם של היינריך השני, רוזן פרונטנהאוזן ואדליידה מפליין. בשנת 1248 הוא ירש את שטחי בית הוהנצולרן במערב נירנברג סביב טירת קאדולצבורג, ואת שטחי אנדכס וביירוית, אולם בעקבות כך הוא הסתכסך עם בתי אצולה אחרים, אשר היו להם גם טענות על אדמות אלו. בשנת 1261 מת אביו, ופרידריך הפך לרוזן העיר נירנברג. הוא ניסה לחסל את הפרנקים שהיו הכוח העיקרי באזור, אולם זה גרם להתנגדות אלימה של הבישופים של וירצבורג ובמברג.
בשנת 1273 העניק פרידריך את הקול המכריע עבור חברו רודולף מהבסבורג במהלך הבחירות למלך הרומאים. כפרס אישר רודולף את תוארו, והעניק לו את התואר של נסיך בוחר. בעקבות כך הופקד פרידריך על בית המשפט המלכותי המחוזי של פרנקוניה, נטל חלק במלחמה נגד אל אוטוקאר השני, מלך בוהמיה ואף הצטרפו למאבק בקרב דירנקרוט וידנשפייגן בשנת 1278. באופן ספציפי יותר, היה לו סכסוך טריטוריאלי עם בוהמיה על אגרלאנד, ובעקבות כך הוא סיפח את וונזידל, ארלנגן וארצברג לבית הוהנצולרן.
ב-14 באוגוסט 1297 מת פרידריך, ובנו יוהאן הראשון, רוזן העיר נירנברג ירש את נחלותיו, אולם יוהאן מת בשנת 1300 ללא ילדים, ומשום כך ירש אותו אחיו, בנו הצעיר של פרידריך - פרידריך הרביעי, רוזן העיר נירנברג.
משפחתו

בשנת 1246 התחתן פרידריך עם אליזבת ממראניה, בתו של אוטו הראשון, דוכס מראניה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
יוהאן (נרצח ליד נירנברג ב-1262).
זיגמונד (נרצח ליד נירנברג ב-1262).
מריה (מתה ב-1299), התחתנה עם לודוויג החמישי, רוזן אטינגן.
אדלהייד (מתה ב-1307), התחתנה עם היינריך השני, רוזן קסטל.
אליזבת (מתה ב-1288), התחתנה עם אברהרד השני משליסלברג, ולאחריו התחתנה עם גוטפריד השני מהוהנלוהה.
ב-10 באפריל 1280 התחתן פרידריך בשנית עם הלנה מסקסוניה, בתו של אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה והלנה מבראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
יוהאן (1279–1300).
פרידריך (1287–1332).
אנה (מתה ב-1355), התחתנה עם אמיך הראשון, רוזן נסאו-הדמאר.
פרידריך השני, דוכס שוואביה

פרידריך השני, דוכס שוואביה (1090 – 6 באפריל 1147), המכונה בעל העין האחת, היה דוכס שוואביה משנת 1105 ועד מותו, השני משושלת הוהנשטאופן. אחיו הצעיר קונרד נבחר למלך הרומאים ב-1138.