stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אייזק מנסור

אייזק מנסור (באנגלית: Isaac Mansoor;‏ 30 במאי 1929 - יולי 2006), היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-הודי, סגן אלוף המכביה השלישית (1950) במשחה ל-100 מטר חופשי. ייצג את הודו בשתי אולימפיאדות כשחיין וכשחקן כדורמים (לונדון 1948 והלסינקי 1952).
קורות חיים

מנסור נולד וגדל במומבאי.
קורות חיים > 1948

באולימפיאדת לונדון (1948) סיים במקום 38 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.4 דקות. נוסף לכך, בטורניר הכדורמים הוא סיים עם נבחרתו במקום תשיעי. הוא שיחק ב-3 משחקים, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה להולנד (12-1) במשחק השני נבחרתו ניצחה את צ'ילה (4-7) ובמשחק השלישי נבחרתו הפסידה לספרד (11-1).
קורות חיים > 1950

בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה מנסור בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.5 דקות, אחרי סולומון יאק מדרום אפריקה (1:04.4 דקות) ולפני פרידנטל מאוסטריה (1:04.8 דקות). מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר בתוצאה של 11:24.9 דקות, אחרי ישראל (10:07.6 דקות) ואוסטריה (10:42.0 דקות).
קורות חיים > 1951

במשחקי אסיה הראשונים שנערכו בניו דלהי במרץ 1951 זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:28.8 דקות, אחרי סינגפור (4:19.8 דקות) ווהפיליפינים (4:23.2 דקות). נוסף לכך, כשחקן נבחרת הודו בכדורמים זכה במדליית זהב.
קורות חיים > 1952

באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוא סיים במקום 61 והאחרון, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:10.8 דקות. נוסף לכך, בטורניר הכדורמים הוא סיים עם נבחרתו במקום 17. הוא שיחק בשני משחקים, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לאיטליה (16-1) במשחק השני נבחרתו ניצחה את צ'ילה (12-0)
נפטר ב-2006 בחיפה.
הערות שוליים

↑  דבר הספורט, דבר, 6 באוקטובר 1950
↑  תוצאות המכביה, על המשמר, 4 באוקטובר 1950
↑  צבי כתבי, הדי שחייה לאומית במכביה השלישית, דבר, 10 בנובמבר 1950
אדוארד אלגר

| --- | --- |

 לידה:  2 ביוני 1857 ברודהית', ווסטרשייר, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  23 בפברואר 1934 (בגיל 76) ווסטר, אנגליה, ווסטרשייר, הממלכה המאוחדת 
 שם לידה:  Edward William Elgar 
 מקום קבורה:  כנסיית סנט וולסטן 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  ניו קולג' ווסטר 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית, סימפוניה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  עוגב
 בן או בת זוג:  קרוליין אליס אלגר (8 במאי 1889–ערך בלתי־ידוע) 
 פרסים והוקרה:  מדליית ולטר וילסון קובלט (1928)  מדליית הזהב של החברה הפילהרמונית המלכותית (1925)  אביר הצלב הגדול במסדר הוויקטוריאני המלכותי 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
"תמונות ים", אלגר
הבית בכפר ברודהית', שם נולד אלגר, משמש כיום מוזיאון לזכרו
פסלו בקצה הרחוב הראשי של וורסטר פונה אל הקתדרלה, מטרים ספורים מן המקום שם שכנה פעם חנותו של אביו
סר אדוארד ויליאם אֶלְגַר (באנגלית: Sir Edward William Elgar;‏ 2 ביוני 1857 – 23 בפברואר 1934) היה מלחין ומנצח אנגלי.
יצירתו התזמורתית הראשונה, וריאציות אניגמה (אנ'), זכתה לשבחים[דרוש מקור]. הוא חיבר גם אורטוריות, מוזיקה קאמרית, סימפוניות וקונצ'רטי לכלי סולו ותזמורת. בין חיבוריו הנודעים נמצאים "שירי הלכת הוד והדר" (Pomp and Circumstance Marches), שהראשון בהם מושר לעיתים קרובות למילות השיר הפטריוטי Land of Hope and Glory.
ביוגרפיה > השנים הראשונות

אדוארד ויליאם אלגר נולד בכפר הקטן ברודהית' (אנ'), סמוך לווסטר. אביו, ויליאם אלגר, היה מכוון פסנתרים וסוחר בתווים ובכלי נגינה. אדוארד, שגדל מוקף במוזיקה בחנותו של אביו, רכש ידע מוזיקלי בכוחות עצמו. הוא נהג לקחת עמו חוברות תווים כשיצא לטייל על אופניים, וכך נוצר אצלו קשר אסוציאטיבי מובהק בין מוזיקה לטבע. הוא ביטא זאת בגיל מבוגר יותר, באמרו: "יש מוזיקה באוויר, מוזיקה בכל הסובב אותנו, העולם מלא מוזיקה ואתה פשוט לוקח ממנה כל כמה שנחוץ לך."
אחרי שעזב את בית הספר בגיל 15, התחיל לעבוד אצל עורך דין מקומי, אבל אחרי שנה יצא לקריירה מוזיקלית, שהחלה במתן שיעורי נגינה בכינור.
שנותיו ככנר צעיר בווסטרשייר היו, במובנים רבים, המאושרות בחייו. הוא ניגן בפסטיבלים בווסטר ובברמינגהאם ואחת מחויותיו הגדולות הייתה נגינת הסימפונית השישית וה"סטאבאט מאטר" של דבוז'אק בניצוח המלחין. אלגר התפעל מן התזמור של דבוז'אק, שהשפיע על סגנונו הוא למשך יותר מעשור.
בגיל 29 הכיר את אליס רוברטס, בתו של איש צבא בדרגה גבוהה ומחברת שירה ופרוזה. הם התחתנו שלוש שנים לאחר מכן בניגוד לרצון משפחתה. כמתנת אירוסין הקדיש לה את היצירה הקצרה לכינור ופסנתר, Salut d'amour (אנ'). הזוג עבר ללונדון כדי להתקרב יותר אל מרכז חיי המוזיקה הבריטיים ואדוארד החל לחבר מוזיקה ברצינות. פרק שהותם בלונדון לא עלה יפה, והם נאלצו לחזור לגרייט מאלוורן (אנ'), שם יכול אדוארד להשתכר למחייתם בהוראה.
ביוגרפיה > פרסום ומוניטין

במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 בנה לו אלגר בהדרגה מוניטין של מלחין, בעיקר ביצירות לפסטיבלים הכוראליים הגדולים של מרכז אנגליה. יצירותיו האביר השחור (אנ'), "המלך אולאף" (1896), "אור החיים" ו"קאראקטאקוס" זכו כולן להצלחה מתונה והוא התקשר לשנים רבות עם המוציאים לאור "נובלו ושות'".
בשנת 1899 הושמעה יצירתו הראשונה הגדולה לתזמורת, "וריאציות אניגמה" בביצוע בכורה בלונדון תחת שרביטו של המנצח הגרמני הנודע, הנס ריכטר. היצירה התקבלה בעין יפה והציבה את אלגר כמלחין הבריטי החשוב ביותר בדורו. שמה הרשמי של היצירה הוא "וריאציות על נושא מקורי" (אניגמה - חידה). החידה היא בכך, שאם כי יש שלוש-עשרה וריאציות על "הנושא המקורי", הרי נושא ה"אניגמה", העובר, לדברי אלגר, "כחוט השני בכל מערך הווריאציות", איננו מושמע לעולם. פרשנים רבים חיוו דעתם, שאף כי אלגר נחשב כיום למלחין אנגלי אופייני, הרי במוזיקה התזמורתית שלו וביצירה זו במיוחד יש הרבה מן המשותף עם מסורת מרכז אירופה, שטיפוסית לה אותן שנים הייתה המוזיקה של ריכרד שטראוס. ואכן, "וריאציות אניגמה" התקבלו יפה בגרמניה.
בשנה שלאחריה בוצעה בברמינגהאם יצירתו חלום גרונטיוס (אנ'), לפי שיר של החשמן ניומן. על אף הופעה ראשונה כושלת, מצאה היצירה את מקומה בקרב קהל המאזינים כאחת מיצירותיו המעולות של אלגר וכמוזיקה מקהלתית אנגלית משובחת.
יצירתו הנודעת ביותר של אלגר, מן הסתם, היא קובץ שירי הלכת "הוד והדר" Pomp and Circumstance משנת (1901). זמן קצר אחרי חיבורם, התבקש אלגר להתאים את שיר הלכת הראשון למילים של בנסון, כאודה להכתרת אדוארד השביעי. תוצאת העבודה המשותפת של המשורר והמלחין היא Land of Hope and Glory, המהווה את קטע הסיום של האודה והופיעה גם, בשינוי קל במילים, כשיר נפרד.
בין השנים 1902 ל-1914 ביקר אלגר ארבע פעמים בארצות הברית, בין השאר למסע קונצרטים בניצוחו. בשנים 1911 עד 1912 היה מנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון. יצירותיו בוצעו במקומות שונים בעולם והנחילו לו תמלוגים נכבדים. בין 1905 ל-1908 החזיק במשרת פרופסור למוזיקה באוניברסיטת ברמינגהאם. מכתבים שלו שמורים בארכיב של אוניברסיטה זו.
מורשתו המוזיקלית של אלגר היא תזמורתית ברובה, אך הוא כתב גם לסולנים ולקבוצות כלים שונות. יצירתו היחידה לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, הסוויטה השביעית (שעובדה על ידו לאחר מכן לתזמורת מלאה), ממשיכה לתפוס מקום חשוב ברפרטואר לכלי נשיפה ממתכת. יצירה זו עובדה גם לעוגב על ידי אטקינס ולפעמים מבצעים אותה בתור הסונאטה השנייה של אלגר לעוגב. הסונאטה הראשונה שלו, המוקדמת בהרבה, לעוגב נכתבה במיוחד לכלי זה בסגנון תזמורתי מובהק, וכלולה גם היום ברפרטואר האנגלי הרומנטי לעוגב.
ביוגרפיה > השנים האחרונות

עם תחילת מלחמת העולם הראשונה החלה המוזיקה של אלגר לצאת מן האופנה ואחרי מות אשתו בשנת 1920 לא כתב עוד יצירות בעלות חשיבות של ממש. זמן קצר לפני מותה, בין השנים 1918–1919 חיבר את הקונצ'רטו האלגי לצ'לו, שנחשב לאחת מיצירות המופת לכלי זה.
בשלהי חייו התחיל אלגר לעבוד על אופרה, "הגברת הספרדית", וקיבל הזמנה מן ה-BBC לחבר סימפוניה שלישית. מחלתו האחרונה מנעה את השלמתן.
ראו גם

מיצירותיו של אלגר, בוויקיפדיה האנגלית
אייסטיין אור

| --- | --- |

 לידה:  7 באוקטובר 1899 כריסטיאניה, האיחוד השוודי-נורווגי 
 פטירה:  13 באוגוסט 1968 (בגיל 68) בארום, נורווגיה 
 שם לידה:  Øystein Mikaelsson Ore 
 ענף מדעי:  קומבינטוריקה, תורת הגרפים, תורת המספרים, אלגברה מופשטת, סריג, מתמטיקה, היסטוריה של המתמטיקה 
 מקום מגורים:  נורווגיה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות גרוב סטריט 
 מקום לימודים:  בית הספר הקתדרלי באוסלו (1918)  אוניברסיטת אוסלו (1922)  אוניברסיטת גטינגן (1924) 
 מנחה לדוקטורט:  תורלף סקולם 
 מוסדות:  אוניברסיטת ייל (1927–1968)  אוניברסיטת אוסלו (1925–1927) 
 תלמידי דוקטורט:  גרייס הופר, Warren R. Church, Casper Shanok, Harold Laird Dorwart, Bernard A. Hausmann, Joel G. Stemple, D. Bruce Erickson, Jon Henry Sanders, Jeanette Fox Delevie, Howard Engstrom, מלווין דרשר, Laurence Richards Alvarez, מרשל הול, Miriam Becker, Bruce Lee Rothschild, Mark E. Watkins 
 פרסים והוקרה:  מלגת גוגנהיים (1953)  מסדר אולף הקדוש (1947) 
 
אייסטיין אור
אייסטיין אור (בנורווגית: Øystein Ore;‏ 7 באוקטובר 1899, אוסלו (אז כריסטיאניה) - 13 באוגוסט 1968, אוסלו) היה מתמטיקאי נורווגי-אמריקאי, על שמו נקרא מספר אור.
חייו

אור למד באוניברסיטת אוסלו בין השנים 1918–1922, וקיבל תואר דוקטור בשנת 1924, על עבודת דוקטורט בשם "Zur Theorie der algebraischen Körper" ("התאוריה של השדות האלגבריים"). לאחר מכן המשיך בלימודיו באוניברסיטת גטינגן, שם למד והושפע עמוקות מגישתה של אמי נתר שלימדה שם אלגברה מופשטת. ב-1925 הפך לעוזר מחקר באוניברסיטת אוסלו.
המתמטיקאי האמריקני ג'יימס פִּירְפּוֹנְט (באנגלית: Pierpont) מאוניברסיטת ייל נסע בשנת 1926 לאירופה במטרה להרחיב את שורות סגל האוניברסיטה במתמטיקאים. אור התקבל לתפקיד, והחל לעבוד באוניברסיטה בשנת 1927 כעוזר פרופסור, ובמהרה הפך לפרופסור חבר, ושנה לאחר מכן לפרופסור מן המניין. ב-1931 מונה לפרופסור שטרלינג (Sterling, דרגת הפרופסורה הגבוהה ביותר באוניברסיטת ייל), תפקיד בו כיהן עד פרישתו לגמלאות ב-1968.
אור היה חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים וממייסדי החברה האקונומטרית (Econometric Society) העוסקת בהקשרים של כלכלה, מתמטיקה וסטטיסטיקה.
נודע בעיקר בזכות עבודותיו בתורת הגרפים, כמו גם בתחומים רבים נוספים. בין תלמידיו המפורסמים ניתן למנות את גרייס הופר שפועלה בתחום המחשוב זכה להכרה בינלאומית, ומרשל הול (Hall), מחשובי המתמטיקאים בתחום תורת הגרפים והקומבינטוריקה. עסק יחד עם גארט בירקהוף בסריג והפך לאחד מהמומחים הבולטים בנושא זה.
בנוסף להיותו מתמטיקאי מוכשר, עסק אור גם בהיסטוריה של המתמטיקה, וכתב ביוגרפיות של מתמטיקאים כמו ג'ירולמו קרדאנו ונילס הנריק אבל.
אישוש

ערך זה עוסק באישוש בפילוסופיה של המדע. אם התכוונתם לטקס נוצרי, ראו .
בפילוסופיה של המדע, אישוש הוא חיזוקה של תאוריה (במיוחד תאוריה מדעית) באמצעות ניסוי שאינו מפריך אותה או תצפית מדעית, שאינה מפריכה אותה.
את רעיון האישוש ביסס הפילוסוף קרל המפל. לפי המפל, לא ניתן לאמת תאוריה, משום שעל מנת לעשות זאת יש לבצע אינסוף ניסויים. בעוד שלא ניתן לאמת תאוריה, הרי ניתן להפריכה – לשם כך די בניסוי יחיד שתוצאותיו סותרות את התאוריה. בנסיבות אלה ניתן לאשש את התאוריה ("אישוש" הוא מושג חלש יותר מ"אימות"), באמצעות עריכת ניסויים שמטרתם להפריך אותה – כישלון חוזר ונשנה בניסויים כאלה מגדיל את הסבירות לנכונותה של התאוריה.
דוגמה לשימוש במושגים אלו נמצאת בספרו של המפל "פילוסופיה של מדעי הטבע". בספר זה מציג המפל מקרה שבו מנסה הרופא איגנץ זמלווייס לפתור בעיית תמותת יולדות במחלקה שבה עבד, באמצעות הגדרת היפותזה. זו קובעת כי תמותת היולדות נגרמת ממעבר של חומר מן המת. להיפותזה זו ניתן לנסח מסקנת בחינה: אם הרופאים יחטאו טוב יותר את ידיהם, תמותת הילדות תפחת. את מסקנת בחינה זו ניתן לבחון על ידי ניסוי, שתוצאתו יכולה להיות אחת משתיים: או שהתמותה תפחת, או שלא. כעת מגיע שלב האישוש. אם התמותה תישאר כמות שהיא, אזי התאוריה נכשלה והיא בטלה. אך אם התמותה אכן תפחת, נמצא אישוש לתאוריה, וכעת היא קרובה יותר להיות נכונה ואמיתית.
מדוע לא אומתה התאוריה, אלא רק "אוששה"? משום שייתכן שחיטוי הידיים הוא רק סיבה אחת מני רבות לתמותת היולדות, או יותר מזה – ביצוע החיטוי וירידת התמותה קרו בסמיכות באופן מקרי, וייתכן כי אין ביניהם שום קשר. לכן, טוען המפל, לעולם לא ניתן להפוך תאוריה לוודאית, אלא רק לקרובה יותר ויותר לאמת. נלסון גודמן ניסח דוגמה הממחישה את הבעייתיות של תהליך האימות של תאוריה.
ראו גם

פרדוקס העורב
אייזק מרפי

אייזק מרפי (באנגלית: Isaac Murphy;‏ 16 באוקטובר 1799 –  8 בספטמבר 1882) היה מורה ועורך דין אמריקאי, יליד פנסילבניה, שב-1834 עבר עם רעייתו ובתם לפאייטוויל, ארקנסו. הוא המשיך לעסוק שם בהוראה, והיה פעיל בפוליטיקה. מרפי ידוע בעיקר כנציג היחידי שהצביע שוב ושוב נגד פרישת ארקנסו מהאיחוד בוועידת הפרישה השנייה שלה ב-1861.
לאחר שכיהן בתפקידי ממשל מקומיים ובבית הנבחרים של ארקנסו, הוא נבחר כמושל ארקנסו בבחירות מיוחדות שנערכו לאחר שצבא ארצות הברית כבש את ארקנסו ב-1863. הוא היה המושל הראשון של ארקנסו בתקופת השיקום, שכן הותר לו להישאר בתפקידו לאחר שחוקי השיקום עבור בקונגרס ב-1867. מרפי נודע בשל מדיניות הריסון התקציבי שלו ובשל גישתו הפייסנית כלפי אנשי הקונפדרציה לשעבר.
ראשית חייו

אייזק מרפי נולד ליד פיטסבורג, פנסילבניה ליצרן נייר עשיר ולרעייתו. הוא התחנך במוסדות חינוך מקומיים ובוושינגטון קולג' (כיום וושינגטון וג'פרסון קולג') בוושינגטון, פנסילבניה. ב-1825 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין במחוז אלגייני שבפנסילבניה.
ב-1830 עבר מרפי לקלארקסוויל, טנסי, שם הוא לימד בבית ספר. שם הוא גם הכיר את אנג'לינה לוקהארט. אביה התנגד לנישואיהם לאחר שנודע לו על תמיכתו של מרפי בביטול העבדות, עד כדי כך שהוא שלל מבתו את ירושתה.
ב-1834 עברו בני הזוג מרפי, יחד עם בתם התינוקת מערבה לפאייטוויל שבטריטוריית ארקנסו. בפאייטוויל, עסק מרפי בהוראה בבית ספר, במדידות ובעריכת דין. ב-1836 התקבלה ארקנסו כמדינה בארצות הברית.
ראשית הקריירה

מרפי נעשה פעיל בפוליטיקה, וב-1836 נבחר כגזבר הראשון של מחוז וושינגטון, תפקיד בו הוא שימש שנתיים. ב-1841 הוא מונה כשופט.
בנובמבר 1844 השיגו מרפי והמיסיונר הנודע סיפס וושבורן, יחד עם מנהיגים אחרים, את הזיכיון להקמת הקולג' שנודע בשם "סמינר המערב הרחוק" (Far West Seminary). בסמינר זה לימד מרפי הן לבנים והן אינדיאנים. במוסד זה לימד מרפי עד שהבניין שלו חרב בשריפה ב-17 בפברואר 1845, אירוע שהכניס אותו לחובות, שכן כספו היה מושקע בו.
ב-1846 נבחר מרפי כחבר בית הנבחרים של ארקנסו מטעם מחוז וושינגטון, וב-1848 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת. עם מינויו כחבר בוועדת הבנקאות של הבית, הוא ניסה להעביר רפורמות, אך יוזמתו נבלמה על ידי קבוצות כוח פוליטיות.
ב-1849 נקלע מרפי לקשיים פיננסיים ועזב לקליפורניה בחיפוש אחר עושר במסגרת הבהלה לזהב. יחד עם רבים שדרכם שם לא צלחה, הוא שב ב-1854 לארקנסו. עם שובו, הוא עבר לעיר האנטסוויל שבמחוז מדיסון.
ב-1856 נבחר מרפי לסנאט של ארקנסו כנציג מחוזות מדיסון ובנטון, במקומו של הסנאטור ג'ון ברי שנפטר. בתו הבכורה של מרפי, מלילה, נישאה לג'יימס ר. ברי, אחד מבניו של הסנאטור המנוח. בשנים אלו שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית, היה אזור צפון-מערב ארקנסו מעוז של תומכי האיחוד.
ועידת הפרישה

בפברואר 1861, כאשר משבר הפרישה סחף את ארקנסו, נבחר מרפי כנציג מחוז מדיסון לוועידת הפרישה על בסיס מצע של תמיכה באיחוד לאחר שקיבל 85 אחוזים מקולות המצביעים במחוז, שהצביע נגד הפרישה. כאשר התרחש קרב פורט סאמטר, קרא הנשיא אברהם לינקולן לגיוס כוחות מארקנסו, ונציגי הוועידה נקראו לשוב למחוזותיהם לפני שמשאל עם מדינתי יכול היה להיערך. הוועידה קיבלה החלטה לפרישתה של ארקנסו מן האיחוד, אך מרפי וארבעה נציגים נוספים התנגדו לצעד זה. יושב ראש הוועידה קרא לכל החמישה לשנות את הצבעתם. כל ארבעת הנציגים האחרים נעתרו לפנייה, אך מרפי סירב. בתחילה זכתה עמדתו לתמיכה בהאנטסוויל, אך עם התקדמות המלחמה, התגברה שם האהדה כלפי הקונפדרציה.
מושל ארקנסו

עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, נמלט מרפי מביתו בהאנטסוויל. את רוב ימי המלחמה הוא העביר בהצטרפות לצבא האיחוד בצפון-מערב ארקנסו. לאחר נפילת בירת המדינה ליטל רוק בידי צבא האיחוד ב-1863, נמלטה ממשלת ארקנסו תומכת הקונפדרציה בראשותו של המושל האריס פלנגין לעיר וושינגטון שבארקנסו, שם הוקמה ממשלה גולה.
בבחירות מיוחדות, שנערכו באישור של הנשיא לינקולן, נבחר מרפי כמושל ארקנסו השמיני והוא הושבע לכהונתו ב-18 באפריל 1864.
מושל ארקנסו > תקופת השיקום

מרפי פעל לרפא את פגעי המלחמה בארקנסו, גם כאשר הלחימה נמשכה בחלקים הדרומיים של המדינה. הוא פעל למען יציבות ואמר בפומבי ש"כולנו פעלנו בדרך שגויה". חגיגות יום העצמאות של אותה שנה בליטל רוק הובלו על ידי נואמים שתמכו באיחוד, אך נמנעו מנאומים או מצעדים נגד הדרום.
לאחר רצח לינקולן ובעקבות צעדיהם של מספר רב של מחוקקים מדינתיים לשלוט בעבדים המשוחררים ולהגביל את זכויותיהם, החלו הרפובליקנים בקונגרס לנקוט בצעדי שיקום קשוחים יותר כלפי מדינות הקונפדרציה לשעבר. ב-1866, זכו מחוקקים תומכי הקונפדרציה ברוב בכמה ממדינות הדרום. באותה שנה, האלימות של הלבנים נגד העבדים המשוחררים פרצה בכמה מדינות.
בתגובה, קידמו הרפובליקנים בקונגרס את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שהעניק אזרחות, זכויות והליך הוגן לעבדים המשוחררים, והתקבלו חוקי השיקום של 1867. שטחי מדינות הדרום חולקו למחוזות צבאיים, שנשלטו על ידי צבא ארצות הברית עד אשר המדינות קיבלו חוקות חדשות שהגנו על זכויות האזרח של העבדים המשוחררים ואשררו את התיקון ה-14. למרפי הותר להמשיך ולהחזיק בתפקידו, אך הוא ספג ביקורת משני הצדדים.
כאשר סיים מרפי את תפקידו, נותר בקופת המדינה של ארקנסו עודף תקציבי, לאחר שתקופת ממשלו החלה עם קופה ריקה. ללא יוזמות שהועברו במסגרת חקיקת השיקום לספק לציבור רווחה וחינוך, וללא השקעה בתשתיות, עודף תקציבי זה יועד למיזמים ציבוריים.
שנותיו האחרונות

מרפי שב להאנטסוויל, שם הוא עסק בחקלאות ובעריכת דין, וחי חיים שקטים עם משפחתו. אייזק מרפי נפטר בביתו ב-8 בספטמבר 1882. הוא נטמן בבית הקברות של האנטסוויל.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 70-71.
אהוד הררי

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1935
 פטירה:  5 באוגוסט 2023 (בגיל 88)
 השכלה:  אוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת טוקיו
 פרסים והוקרה:  עיטור הקיסרי של מסדר השמש העולה: כוכב זהב וכסף (2002 ו-2012)
אהוד הררי (27 ביולי 1935 – 5 באוגוסט 2023) היה פרופסור ללימודי יפן בחוגים ללימודי מזרח אסיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 2015–2018 היה נשיא כבוד של האגודה הישראלית ללימודי יפן (איל"י). קיבל את "העיטור הקיסרי של מסדר השמש העולה": כוכב כסף וזהב עבור הפצת ידע על יפן וקירוב יפן וישראל בשנת 2002 ושוב בשנת 2017.
ביוגרפיה

אהוד הררי נולד בשנת 1935 ברמת גן. למד ב"תיכון חדש" בתל אביב ושירת בחטיבת גבעתי. ב־1956 החל את לימודי התואר הראשון בבית הספר לשירות חוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון די. סי.. ב־1962 התחיל את לימודי המוסמך בחוג לכלכלה פוליטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. במהלך תקופת לימודיו לתואר מוסמך הצטרף למלגת (UNDP) United Nations Development Programme כמתמחה ומייצג של אוניברסיטת ברקלי. את עבודת הדוקטורט בנושא "חוקי עבודה ביפן: אינטראקציה מדינית ובינלאומית" פרסם בשנת 1968 לאחר מחקר שדה של כשלוש שנים שנערך במסגרת המכון למדעי החברה באוניברסיטת טוקיו.
לאחר אישור הדוקטורט ב-1968 שב לישראל והצטרף כמרצה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 שב עם משפחתו לשנת מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מטעם "המרכז ללימודי יפן וקוריאה" של האוניברסיטה.
בשנת 1975 הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטה העברית, בחוגים ללימודי אסיה ולמדע המדינה. שם בנה את היסודות ללימודי הפוליטיקה, יחסי החוץ, תחום הסוציולוגיה והאנתרופולוגיה, המנהל הציבורי, מנהל העסקים והכלכלה המדינית של יפן.
בין השנים 1985–1987 כיהן כראש התכנית למנהל ציבורי במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1990–1992 כיהן כראש החוג ללימודי אסיה, תחתיו גדל מספר הסטודנטים בחוג מכמה מאות לכשמונה מאות סטודנטים.
פרופסור הררי היה עמית במספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת טוקיו ואוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 2015–2018 היה נשיא הכבוד של האגודה הישראלית ללימודי יפן (איל"י).
בשנת 2002 קיבל לראשונה את "העיטור הקיסרי של מסדר השמש העולה": כוכב כסף וזהב עבור הפצת ידע על יפן וקירוב יפן וישראל, ובשנת 2017 זכה בו שוב.
הררי היה נשוי לרותי הררי ולהם שלושה ילדים. עירא, פסיכולוגית חינוכית. עמרי, מפיק ואמרגן מוזיקלי ורעות, ד"ר להיסטוריה של יפן.
מחקרים > תיאור מחקריו

פרופסור הררי היה מבכירי היפנולוגים בעולם. מחקריו משלבים לימוד מעמיק של יפן ותרבותה יחד עם מדע המדינה ויחסים בין-לאומיים, מנהל ציבורי, ניהול עסקי וכלכלה מדינית. הוא נחשב כ-"אב המייסד" של תחומים אלו בישראל.
מחקרים > הפוליטיקה של ארגוני העובדים ביפן

ספרו של הררי המבוסס על עבודת הדוקטורט שלו מטעם אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשיתוף עם אוניברסיטת טוקיו. בנושא התפתחות יחסי העבודה ביפן. פורסם בהוצאה לאור של אוניברסיטת קליפורניה ב-1973 ונחשב לספר פורץ דרך עד היום.
מחקרים > מנהל ציבורי וועדות מייעצות ביפן במבט משווה

מחקר אשר התעמק בדעה שבעבר הייתה רווחת ביפן, שטענה כי הוועדות המייעצות ביפן הן חותמות הגומי של הבירוקרטיה הממשלתית. הררי מצא כי בתחום מדיניות עבודה הן מילאו תפקיד מרכזי. המחקר היה ברובו כמותני וכלל שאלונים שנשלחו לחברי הוועדות ולמשרדים הבירוקרטים הרלוונטיים. בנוסף, ערך סקר ספרות בנושא ועדות דומות במשרדים בירוקרטיים אחרים. המחקר הניב מספר פרסומים אשר חלקם נעשה יחד עם עמיתים.
מחקרים > יחסי יפן–אסיה

מחקר אשר נערך בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו והשיח סביב "מזרח תיכון חדש" ושאל את השאלה 'באיזו אסטרטגיה על ישראל לנקוט על מנת להשתלב במזרח התיכון מבלי לעורר את מדינות האזור?' למען מטרה זו חקר הררי את מהלך ההשתלבות מחדש של יפן בזירה האסיאתית לאחר מלחמת העולם השנייה, והסיק מכך מסקנות על ישראל. המחקר מופיע בספר בעריכתם של הררי, בן ארי ויפה (1988).
מחקרים > שיטות בחירה ובחירה ישירה של ראש ממשלה

עקב עלייתה בשנת 2000 של ההצעה לעבור לבחירה ישירה של ראש ממשלה על ידי ראש הממשלה וראש האופוזיציה היפנים, ניתח הררי את התוצאות הצפויות בהתבסס על הניסיון הישראלי ופרסם את תוצאותיו במכון למדעי החברה באוניברסיטת טוקיו.
הזיקה ליפן

בקיץ 1960, על סף המעבר מוושינגטון לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי הציע משרד החוץ הישראלי להררי להוסיף ללימודיו שפה מזרח אסיאתית עבור מלגה צנועה. בזמנו, העדיף משרד החוץ שילמד בורמזית אך לימודי שפה זו לא היו בנמצא באוניברסיטת ברקלי והררי החליט לבחור ביפנית כאתגר. בזמנו יפן הייתה "ארץ זרה מעבר להרי החושך" והוא ראה בכך שליחות לאומית.
ספריו

הפוליטיקה של ארגוני העובדים ביפן (הוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, 1973).
יפן: דמוקרטיה מתבגרת (הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2012). ספר זה הוא קריאת חובה בחוגים ללימודי אסיה בישראל.
בשנת 2014 הוציאו תלמידיו של הררי ספר לכבודו: "Japan's Multilayered Democracy" (הוצאת לקסינגטון, 2014) מאת: סיגל בן-רפאל גלנטי, ניסים אוטמזגין ואלון לבקוביץ'.
הערות שוליים

↑  Congratulations to Prof. Ehud Harari on Receiving The Order of the Rising Sun, The Israel Japan Friendship Society and Chamber of Commerce
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262322005171  ISNI: 0000 0001 1294 9641  LCCN: n2013014344  SUDOC: 080287018  VIAF: 40034693   WorldCat (עם VIAF): 40034693
איך להינשא למיליונר

| --- | --- |

 בימוי:  ז'אן נגולסקו 
 הופק בידי:  נונלי ג'ונסון
 תסריט:  ננלי ג'ונסון 
 עריכה:  לואיס ר. לופלר 
 שחקנים ראשיים:  בטי גרייבל מרילין מונרו לורן באקול ויליאם פאוול
 מוזיקה:  קיריל ג'יי. מוקרידג', אלפרד ניומן 
 צילום:  ג'וסף מקדונלד 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  פוקס המאה ה-20 
 חברה מפיצה:  פוקס המאה ה-20
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית4 בנובמבר 1953
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט רומנטי, סרט מוזיקלי, דרמה קומית, סרט קומדיה 
 תקציב:  $1,870,000
 הכנסות:  $8,000,000
 דף הסרט ב־IMDb
 
איך להינשא למיליונר (באנגלית: How to Marry a Millionaire) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1953 בבימויו של ג'ין נגולסקו. נונלי ג'ונסון הפיק וגם כתב את התסריט אשר מבוסס על המחזה "The Greeks Had a Word For It" שנכתב על ידי זואי אקינס ועל הספר ”Loco” של דל אונסון אי וקת'ארין אלברט.
בסרט מככבות בטי גרייבל, מרילין מונרו, ולורן באקול ומככבים ויליאם פאוול, דוד וויין, רורי קלהון, וקמרון מיטשל. שמה של בטי גרייבל מופיע ראשון ברשימת הקרדיטים בסרט אך שמה של מרילין מונרו היה הראשון בכל פרסום אחר, כולל הטריילר.
אף על פי שהסרט היה הראשון אי פעם שצולם בשיטת סינמסקופ הוא היה השני שהוקרן בבתי הקולנוע בשיטה זו מכיוון שהסרט "הגלימה", אשר צולם באותו פורמט, פורסם מוקדם יותר באותה שנה. בנוסף, הסרט היה גם הראשון בצבע בשיטת סינמסקופ ששודר בטלוויזיה ב-23 בספטמבר 1961 במסגרת "NBC Saturday Night at the Movies".
פסקול הסרט יצא על גבי דיסק על ידי Film Score Monthly ב -15 במרץ 2001.