stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גספצ'ו

| --- | --- |

 
 מאכלים
 סוג:  cold sweet soup, מאכל עגבנייה, מזון 
 מטבח:  המטבח הספרדי, המטבח הפורטוגזי 
 מוצא:  ספרד 
 מרכיבים עיקריים:  עגבנייה, חומץ, לחם, עגבנייה, פלפל, מיץ לימון, שמן זית, בצל הגינה, מלפפון, שום, פלפלת, מים, מלח שולחן 
 
גספצ'ו (שמרכיביו מרוסקים)
גספצ'ו (שמרכיביו חתוכים)
מרכיבי הגספצ'ו
גספצ'ו (בספרדית: gazpacho) הוא מרק עגבניות קר המקובל במטבח הספרדי, אשר נאכל בעיקר בעונת הקיץ.
היסטוריה

מקור המרק במטבח האנדלוסי, והוא מבוסס על מרכיבים פשוטים המצויים באנדלוסיה: לחם יבש, שום, שמן זית, מלח וחומץ. לאחר גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס בשנת 1492 והבאת העגבנייה והפלפל לספרד הפכו גם אלה לחלק בלתי נפרד מהמרק. גם כיום העגבנייה מהווה חלק בלתי נפרד ממרק הגספצ'ו והצבע האדום שלה מהווה את סימן ההיכר את המרק, אולם המתכון המקורי של המרק לא כלל עגבנייה.
גרסאות של המרק

באנדלוסיה עדיין פופולרי האחובלנקו - הגרסה המקורית של המרק, בלי העגבנייה.
גרסה נוספת של המרק התפתחה באזור לה מנצ'ה, ומרק זה מכונה "גספצ'ו מנצ'גו" על שם האזור בו נוצר. מרכיבי מרק זה זהים למרכיבי הגספצ'ו, אולם הוא מוגש כנזיד חם, ולרוב מוסיפים לו גם בשר ארנבת ופטריות.
ראו גם

וישיסואז
בוני רייט (זמרת)

| --- | --- |
בוני רייט, 2007
בוני רייט, 2007
 לידה:  8 בנובמבר 1949 (בת 75) ברבנק, קליפורניה
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1971 
 מקום לימודים:  מכללת רדקליף, אוניברסיטת הרווארד, בית הספר אוקווד פרינדס 
 סוגה:  בלוז, רוק, פולק, קאנטרי
 כלי נגינה:  גיטרה
 חברת תקליטים:  האחים וורנר רקורדס, קפיטול רקורדס, וורנר רקורדס 
 בן או בת זוג:  מייקל או'קיף (1991–1999) 
 פרסים והוקרה:  איש השנה של MusiCares (1992)  היכל התהילה של הרוק אנד רול (2000)  פרס גראמי לשיר השנה (2003)  פרס מרכז קנדי (2024)  Americana Lifetime Achievement Award for Performance (2012)  Maple Blues Awards  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  דוקטור לשם כבוד של מכללת ברקלי למוזיקה 
 BonnieRaitt.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:  
 
בוני לין רייט (באנגלית: Bonnie Lynn Raitt; נולדה ב-8 בנובמבר 1949) היא זמרת וגיטריסטית בלוז, מוזיקאית וכותבת שירים.
במרוצת שנות ה-70, הוציאה רייט סדרת אלבומים ששילבו בלוז, רוק, פולק וקאנטרי. רק בשנת 1989, לאחר שנים של שבחים ממבקרים והצלחה מסחרית מעטה, הוציאה רייט אלבום שהפך ללהיט גדול, וכך גם היו שני האלבומים שאחריו, שנמכרו במיליוני עותקים.
רייט קיבלה 10 פרסי גראמי. היא דורגה במקום ה-50 ברשימת "100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים" של מגזין רולינג סטון ובמקום ה-89 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים של כל הזמנים" של המגזין.
ביוגרפיה > ראשית חייה

בוני רייט נולדה בברבנק שבקליפורניה. היא בתם של כוכב מחזות הזמר של תיאטראות ברודוויי, ג'ון רייט, ואשתו הראשונה, הפסנתרנית מרג'ורי היידוק (Marjorie Haydock), והיא גדלה במסורת הקווייקרית. היא החלה לנגן בגיטרה בגיל צעיר, במחנה קיץ בניו יורק. מאוחר יותר בלטה בסגנון נגינתה בגיטרת סלייד.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון ב-1967, רייט החלה ללמוד יחסים חברתיים ולימודי אפריקה במכללת רדקליף. רייט התיידדה עם אמרגן הבלוז דיק ווטרמן, ובמהלך שנתה השנייה במכללה, היא עזבה את לימודיה למשך סמסטר אחד ועברה עם ווטרמן ומוזיקאים מקומיים נוספים לפילדלפיה.
ביוגרפיה > 1970–1976

בסתיו 1970, בזמן שחיממה את הופעתו של מיסיסיפי פרד מקדואל בניו יורק, היא נראתה על ידי כתב מגזין "ניוזוויק", שהחל להפיץ את השמועה על הופעתה. מהר מאוד, מגלי כישרונות של חברות תקליטים גדולות החלו להגיע אל הופעותיה, כדי לראותה מנגנת. בסופו של דבר קיבלה את ההצעה של האחים וורנר, שהוציאה ב-1971 את אלבום הבכורה שלה, "בוני רייט". האלבום התקבל יפה על ידי עיתונות המוזיקה, כאשר עיתונאים רבים שיבחו את יכולותיה כמעבדת ומבצעת, וכגיטריסטית סלייד. בתקופה זו, רק מעט נשים במוזיקה הפופולרית היו בעלות מוניטין כגיטריסטיות.
בזמן שקיבלה את הערכתם של אלה שראו אותה מופיעה, כמו גם של חבריה למקצוע, רייט קיבלה הכרה ציבורית מעטה בלבד. אלבומה השני, "Give It Up"‏ (1972) ואלבומה השלישי, "Takin' My Time"‏ (1973) התקבלו על ידי המבקרים, אך ללא התאמה במכירות התקליטים.
רייט החלה לקבל כיסוי עיתונאי גדול יותר, שכלל כתבת שער במגזין רולינג סטון, אולם לאחר הוצאת האלבום "Streetlights"‏ (1974), הביקורות הפכו למעורבות. בשלב זה, רייט כבר ניסתה מפקים שונים וסגנונות שונים, והיא החלה לאמץ צליל שקרוב יותר למיינסטרים, שהמשיך גם באלבום "Home Plate"‏ (1975).
ב-1976, רייט התארחה באלבום של וורן זבון (Warren Zevon), שנקרא בשמו.
ביוגרפיה > 1977–1988

האלבום "Sweet Forgiveness"‏ (1977) העניק לרייט את פריצתה המסחרית הראשונה, כאשר הניב מתוכו להיט - גרסת כיסוי לשירו של דל שאנון, "Runaway".
אלבומה הבא של רייט, "The Glow"‏ (1979), קיבל ביקורות שליליות ונמכר במספרים צנועים. עם זאת, באותה שנה עזרה רייט לארגן את חמשת הקונצרטים של "מוזיקאים מאוחדים למען אנרגיה בטוחה" (MUSE - Musicians United for Safe Energy) במדיסון סקוור גארדן בעיר ניו יורק. ההופעות הולידו את אלבום הזהב המשולש "No Nukes", כמו גם סרט קולנוע באותו שם. בהופעות הללו השתתפו היוזמים ג'קסון בראון, גראהם נאש, ג'ון הול ובוני רייט, כמו גם ברוס ספרינגסטין, טום פטי, האחים דובי, קארלי סימון, ג'יימס טיילור ורבים אחרים.
באלבומה הבא, "Green Light"‏ (1982), רייט ניסתה לשפר את הצליל של אלבומיה המוקדמים, אולם להפתעתה, מוזיקאים רבים וגם התקשורת השוו את הצליל החדש שלה לתנועת הגל החדש. האלבום קיבל את הביקורות הטובות ביותר שקיבלה מזה שנים, אולם המכירות לא השתפרו, דבר שהיה לו השפעה חמורה על יחסיה עם האחים וורנר.
ביוגרפיה > 1977–1988 > עזיבת האחים וורנר

ב-1983, בזמן שרייט הייתה בסיום עבודתה על אלבומה הבא, "Tongue & Groove", חברת האחים וורנר ויתרה על כמה אמנים גדולים, כמו ואן מוריסון וארלו גאת'רי. ביום למחרת השלמת המאסטרינג של האלבום, נטשה החברה גם את רייט. האלבום נגנז לתמיד ורייט נותרה ללא חברת תקליטים. באותה תקופה היא נאבקה גם בבעיות סמים ואלכוהול.
למרות בעיותיה אלו, רייט המשיכה להופיע ולהשתתף בפעילות פוליטית. ב-1985 היא שרה והופיעה בווידאו-קליפ של השיר "Sun City", מתוך תקליט האנטי-אפרטהייד שנכתב והופק על ידי הגיטריסט סטיבן ואן זאנדט. במקביל להשתתפותה ב-Farm Aid ובקונצרטים של אמנסטי אינטרנשיונל, רייט נסעה למוסקבה ב-1987 להשתתף בקונצרט השלום הסובייטי/אמריקאי המשותף. עוד באותה שנה, היא ארגנה אירוע התרמה בלוס אנג'לס לעצירת הקונטראס. באירוע השתתפו לצדה המוזיקאים דון הנלי, הרבי הנקוק, הולי ניר ואחרים.
שנתיים לאחר שהפסיקו את התקשרותם עמה, האחים וורנר הודיעו לרייט על תוכניותיהם להוציא את האלבום "Tongue and Groove". החברה הסכימה לאפשר לה לערוך מחדש כמחצית מהאלבום, שיצא ב-1986 בשם "Nine Lives", ואכזב ביקורתית ומסחרית.
בשנות ה-80 המאוחרות החלה בתהליך פסיכותרפיה והצטרפה לאלכוהוליסטים אנונימיים וב-1987 נגמלה מסמים ואלכוהול. מאוחר יותר, במהלך הופעה במינסוטה בלילה שלאחר מותו של הגיטריסט סטיבי ריי וון ב-1990, היא ציינה לטובה את עזרתו להפסקת הצריכה שלה, באומרה שמה שהעניק לה את האומץ להכיר בבעיית האלכוהול שלה ולהפסיק לשתות, היה שראתה שסטיבי ריי וון היה מוזיקאי אפילו טוב יותר כשהיה פיכח.
בסוף 1987 רייט הצטרפה לזמרות קיי די לאנג וג'ניפר וורנס כזמרות ליווי בספשל הטלוויזיוני של רוי אורביסון, "Roy Orbison and Friends, A Black and White Night". בעקבות שידור התוכנית האיכותית, רייט החלה לעבוד על חומר חדש.
רייט שרה גרסת כיסוי לשיר "Baby Mine", שיר הערש מדמבו הפיל המעופף, מתוך אלבום מחווה למוזיקה של חברת וולט דיסני. בהקלטות הללו היא הכירה את המפיק דון וואז. מאחר שהייתה מרוצה מההקלטות, ביקשה ממנו להפיק את אלבומה הבא.
ביוגרפיה > 1989–1999: פריצת דרך מסחרית

לאחר העבודה על אלבום המחווה, רייט חתמה עם חברת קפיטול רקורדס. היא החלה להקליט שילוב בלוזי של פופ ורוק בהפקתו של דון וואז והשיגה הצלחה מסחרית מאוחרת, לאחר 20 שנה, עם אלבומה העשירי, "Nick of Time", שיצא באביב 1989 ועלה לראש המצעדים באמריקה לאחר זכייתה של רייט בגראמי בתחילת 1990. אלבום זה נבחר למקום 230 ברשימת 500 האלבומים הגדולים של כל הזמנים של מגזין רולינג סטון. רייט טענה כי זה היה "האלבום הפיכח הראשון" שלה.
באותו זמן, רייט קיבלה פרס גראמי רביעי על הדואט שלה עם ג'ון לי הוקר, "In the Mood", מתוך אלבומו "The Healer". אלבומה העשירי של רייט היה הראשון בין הקלטות רבות שלה, בהן ניגנה חטיבת הקצב הוותיקה שלה, ריקי פאטאר (Ricky Fataar) וג'יימס האצ'יסון (James "Hutch" Hutchinson). האלבום "Nick of Time" נמכר בלמעלה משישה מיליון עותקים בארצות הברית בלבד.
על אלבומה "Luck of the Draw"‏ (1991), שנמכר בכמעט שמונה מיליון עותקים בארצות הברית, היא זכתה בשלושה פרסי גראמי נוספים. ב-1994 זכתה בשני פרסי גראמי נוספים על אלבומה "Longing in Their Hearts", אלבומה השני שהגיע למקום הראשון. שני אלבומים אלה זכו במספר תקליטי פלטינה.
ב-1995 כתב בריאן אדמס את הלהיט "Rock Steady", כדואט של אדמס ורייט לסיבוב ההופעות שלה "Road Tested". גרסת הדמו המקורית של השיר מופיעה בסינגל של אדמס "Let's Make a Night to Remember" מ-1996.
שיתוף הפעולה שלה עם וואז הגיע לסיומו עם הוצאת אלבום ההופעה החיה "Road Tested" ב-1995, שקיבל תקליט זהב.
לאלבומה הבא, רייט שכרה את מיצ'ל פרום וצ'אד בלייק כמפיקים. עבודתה איתם יצאה באלבום "Fundamental"‏ (1998).
ביוגרפיה > 2000–2007

במרץ 2000 רייט הוכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול בקליבלנד, אוהיו.
בשנת 2002 יצא האלבום "Silver Lining", שהגיע בארצות הברית למקום ה-13 במצעד הבילבורד ומאוחר יותר קיבל תקליט זהב. יצאו ממנו שלושה סינגלים, שכולם נכנסו ל-40 המקומות הראשונים בארצות הברית. באלבום זה היא שיתפה את חביב קויטה וחברי להקתו.
בשנת 2003 הוציאה קפיטול את האוסף "The Best of Bonnie Rait", הכולל שירים מאלבומיה מהשנים 1989–2002.
בספטמבר 2005 יצא האלבום "Souls Alike", שהגיע בארצות הברית ל-20 הראשונים בבילבורד. שני סינגלים מתוכו הגיעו ל-40 הגדולים בארצות הברית.
ב-2006 יצא אלבום ההופעה החיה "Bonnie Raitt and Friends", בדיסק וב-DVD. ההופעה התקיימה בטראמפ טאג' מהאל באטלנטיק סיטי ב-30 ספטמבר 2005, וצולמה במסגרת הסדרה "VH1 Classic Decades Rock Live Concert Series", ובין היתר התארחו בה אליסון קראוס ונורה ג'ונס. באפריל 2011 קיבל ה-DVD תקליט זהב.
ב-2007 השתתפה רייט באלבום המחווה לפאטס דומינו, "Goin' Home: A Tribute to Fats Domino", בו שרה מחרוזת המורכבת משני שירים של דומינו.
ביוגרפיה > 2012 – הווה

בפברואר 2012 ביצעה רייט דואט עם אלישה קיז בטקס פרס גראמי ה-54, לכבוד אטה ג'יימס.
באפריל 2012, הוציאה רייט את אלבום האולפן הראשון שלה מאז 2005, "Slipstream". הוא הגיע למקום ה-6 בבילבורד 200, מה שהפך אותו לאלבום הראשון שלה שהתברג לעשרת הגדולים, מאז אלבומה מ-1994.
בספטמבר 2012 רייט השתתפה בקמפיין "Songs / 30 Days‏ 30", לתמיכה ב-"Half the Sky", פרויקט מדיה לקידום הזדמנויות לנשים ברחבי העולם. ב-2013 השתתפה באלבומו של פוי ואנס "Joy of Nothing".
רייט נרשמה במקום ה-50 ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון. היא גם נרשמה במקום ה-89 ברשימת 100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים של המגזין.
בפברואר 2016 רייט הוציאה את אלבום האולפן ה-17 שלה, "Dig in Deep", שהגיע למקום ה-11 במצעד בילבורד 200 וקיבל ביקורות חיוביות. האלבום כולל גרסת כיסוי לשיר של להקת INXS,‏ "Need You Tonight".
גיטרה

גיטרת ההופעות הראשית של בוני רייט היא פנדר סטראטוקסטר מותאמת (customized). גוף הגיטרה משנת 1965 ואילו צוואר הגיטרה משנה קצת יותר מאוחרת. היא רכשה אותה בשנת 1969 וניגנה עליה בכל הופעותיה מאותה שנה. בשנת 1996 הפכה הגיטרה לבסיס של מודל חתום (דגם על שמה). בכך הייתה רייט למוזיקאית-אשה הראשונה שקיבלה מודל גיטרות על שמה בחברת פנדר.
חיים אישיים

ב-27 באפריל 1991, התחתנה עם השחקן מייקל או'קיף. ב-9 בנובמבר 1999 הם הכריזו על גירושיהם.
פעילות פוליטית

מעורבותה הפוליטית של רייט החלה בשנות ה-70 המוקדמות. על הכריכה האחורית של האלבום "Give It Up" הייתה הקדשה "לתושבי צפון וייטנאם...".
האתר של רייט מעודד מעריצים להרחיב את אופקיהם על שימור הסביבה. היא הייתה חברה מייסדת של "מוזיקאים מאוחדים למען אנרגיה בטוחה" (Musicians United for Safe Energy) ב-1979.
ב-1994 מימנה רייט את החלפת המצבה של גיטריסט הבלוז מיסיסיפי פרד מקדואל. מאוחר יותר מימנה מצבות זיכרון במיסיסיפי גם למוזיקאים ממפיס מיני (אנ'), סאם צ'אטמון וטומי ג'ונסון.
ב-2002 הצטרפה כתומכת רשמית של הארגון ללא רווח "Little Kids Rock", המספק כלי נגינה ושיעורים בחינם לתלמידים בבתי ספר ציבוריים ברחבי ארצות הברית. היא ביקרה תלמידים המשתתפים בתוכנית ויושבת במועצת המנהלים של הארגון כחברת כבוד.
ב-2008 תרמה רייט שיר לדיסק של "Aid Still Required", לעזרה במאמצי הסיוע בדרום-מזרח אסיה לנפגעי הצונאמי ב-2004.
לקראת סיבובי ההופעות של סתיו-חורף 2005 ואביב-קיץ-סתיו 2006, עבדה רייט עם ארגון הסביבה ללא רווח "Reverb".
רייט היא חלק מקבוצת "No Nukes", המתנגדת להרחבת השימוש באנרגיה גרעינית. בשנת 2007, צילמה הקבוצה וידאו קליפ ליוטיוב לשיר של באפלו ספרינגפילד, "For What It's Worth".
במהלך הקמפיין לפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ב-2008, הופיעה רייט, יחד עם ג'קסון בראון והבסיסט ג'יימס האצ'יסון למען המועמד ג'ון אדוארדס.
דיסקוגרפיה

1971: Bonnie Raitt (אנ')
1972: Give It Up (אנ')
1973: Takin' My Time (אנ')
1974: Streetlights (אנ')
1975: Home Plate (אנ')
1977: Sweet Forgiveness (אנ')
1979: The Glow (אנ')
1982: Green Light (אנ')
1986: Nine Lives (אנ')
1989: Nick of Time (אנ')
1991: Luck of the Draw (אנ')
1994: Longing in Their Hearts (אנ')
1998: Fundamental (אנ')
2002: Silver Lining (אנ')
2005: Souls Alike (אנ')
2012: Slipstream (אנ')
2016: Dig in Deep (אנ')
פרסים > פרסי גראמי

| שנה | יצירה | פרס | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1980 | "You're Gonna Get What's Coming" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת רוק | מועמדות |
| 1983 | "Green Light" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת רוק | מועמדות |
| 1987 | "No Way To Treat A Lady" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת רוק | מועמדות |
| 1990 | "Nick of Time" | אלבום השנה | זכייה |
| 1990 | "Nick of Time" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת רוק באלבום | זכייה |
| 1990 | "Nick of Time" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת רוק | זכייה |
| 1990 | "I'm in the Mood" (עם ג'ון לי הוקר) | הקלטת הבלוז העממי הטובה ביותר | זכייה |
| 1992 | "Luck of the Draw" | אלבום השנה | מועמדות |
| 1992 | "Something to Talk About" | הקלטת השנה | מועמדות |
| 1992 | "Something to Talk About" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת פופ באלבום | זכייה |
| 1992 | "Luck of the Draw" | ביצוע הסולו הטוב ביותר של שירת רוק | זכייה |
| 1992 | "Good Man, Good Woman" | ביצוע השירה הטוב ביותר של להקת רוק | זכייה |
| 1995 | "Longing in Their Hearts" | אלבום השנה | מועמדות |
| 1995 | "Longing in Their Hearts" | אלבום שירת הפופ הטוב ביותר | זכייה |
| 1995 | "Love Sneakin' Up On You" | הקלטת השנה | מועמדות |
| 1995 | "Love Sneakin' Up On You" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת פופ | מועמדות |
| 1995 | "Love Sneakin' Up On You" | ביצוע הסולו הטוב ביותר של שירת רוק | מועמדות |
| 1996 | "You Got It" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת פופ | מועמדות |
| 1997 | Road Tested | אלבום הרוק הטוב ביותר | מועמדות |
| 1997 | "Burning Down The House" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת רוק | מועמדות |
| 1997 | "SRV Shuffle" | ביצוע הרוק האינסטרומנטלי הטוב ביותר | זכייה |
| 1999 | "Kisses Sweeter Than Wine" (עם ג'קסון בראון) | שיתוף הפעולה בשירה הטוב ביותר בפופ | מועמדות |
| 2003 | "Gnawin' On It" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת רוק | מועמדות |
| 2004 | "Time of Our Lives" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת רוק | מועמדות |
| 2006 | "I Will Not Be Broken" | הביצוע הנשי הטוב ביותר של שירת רוק | מועמדות |
| 2013 | "Burning Down The House" | אלבום האמריקנה (אנ') הטוב ביותר | זכייה |
| 2025 | "Nothing in Rambling" | ביצוע השורשים האמריקאי הטוב ביותר | מועמדות |
פרסים > פרסי מוזיקת אמריקנה

2012 - זכתה בפרס מפעל חיים על ביצוע
2016 - מועמדת לפרס אמן השנה
דודג' פאוור וואגון

| --- | --- |

Dodge Power Wagon, שנת 1946
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  דודג'
 שנות ייצור:  1969–1945
 יחידות שיוצרו:  95,145
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מודל קודם:  Dodge WC series (אנ')
 מודל אחריו:  Ram pickup (אנ')
 חברת אם:  קרייזלר
 אורך:  5,556 מ"מ (דגם W 200)
 גובה:  1,875 (דגם W 200)
 משקל:  2,108 ק"ג (ריק), עומס מטען : 1,134 ק"ג (דגם W 200)
 בסיס גלגלים:  3,200 מ"מ  3,327 מ"מ (דגם W 200)
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 3.8 ליטר המפיק 103 כ"ס  6 צילינדרים, 4.1 ליטר  V8 צילינדרים, 5.2 ליטר (5,217 סמ"ק המפיק 150 כ"ס ב-4,000 סל"ד)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות עם הילוכים אחוריים והפחתה דו-שלבית
דודג' פאוור וואגון (באנגלית : Dodge Power Wagon) הם מספר דגמים של משאיות קלות ו-טנדרים אשר יוצרו על ידי חטיבת דודג' בקונצרן המכוניות האמריקאי קרייזלר בין השנים 1969–1945.
"דודג' פאוור וואגון"

יוצרו 95,145 יחידות
מנוע קדמי
סוגי הנעות : הנעה כפולה 4x4, הנעה 4x2
מספר נוסעים : 9-2
תצורות : משאית קלה, טנדר, סטיישן
קיבולת מכל דלק - 75.7 ליטר (דגם W 200)
מערכת חשמל : 12 וולט (דגמים מסוימים 24 וולט כולל מקלט רדיו וכדומה)
מרווח קרקע - 21 ס"מ (דגם W 200)
"דודג' פאוור וואגון" > דגמים

W100
W200
W300
W500
דגם "W200" "דודג' פאוור וואגון" 1.25 טון

סדרה "M 880 4×4"
סדרה "M 881 4×4"
סדרה "M 882 4×4"
סדרה "M 883 4×4"
סדרה "M 884 4×4"
סדרה "M 885 4×4"
סדרה "M 886 4×4" - אמבולנס
סדרה "M 888 4×4"
סדרה "M 890 4×2"
סדרה "M 891 4×2"
סדרה "M 892 4×2"
סדרה "M 893 4×2"
תמונות

"דודג' פאוור וואגון"
"דודג' פאוור וואגון", שנת 1954
"דודג' פאוור וואגון"
"דודג' פאוור וואגון", שנת 1962
"דודג' פאוור וואגון", "סדרה C", דגם "W200", שנת 1959
"דודג' פאוור וואגון", "סדרה C"
"דודג' פאוור וואגון"
"דודג' פאוור וואגון" דגם "W200", שנת 1965
"דודג' פאוור וואגון", שנת 1963 - סטיישן
"דודג' פאוור וואגון", שנת 1958 - סטיישן
"דודג' פאוור וואגון"
"דודג' פאוור וואגון" בשרות חיל האוויר היווני
"דודג' פאוור וואגון" בשרות צבא ארצות הברית
"דודג' פאוור וואגון", שנת 1963 - אמבולנס, שירת בחיל האוויר האמריקאי
ראו גם

דודג'
קרייזלר
דודג' דקוטה
הערות שוליים

↑  דודג' פאוור וואגון" 1968-1946 howstuffworks.com/1946-1968-dodge-power-wagon
↑  "דודג' פאוור וואגון" 1968-1945 hemmings.com/stories/article/1945-68-dodge-power-wagon
↑  "דודג' פאואר וואגון" allpar.com/model/ram/powerwagon
↑  "דודג' פאוור וואגון", שנת 1947, הנעה 4x4 fourwheeler.com/features/1609-the-1947-dodge-wdx-power-wagon
↑  "דודג' פאוור וואגון" 1968-1946 - היסטוריה texaspowerwagon.com/detailed_history
פורד GPA

| --- | --- |

Ford GPA
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  פורד (שם מלא: Ford Motor Company) בשותפות עם "National Coach Works"
 שנות ייצור:  1942–1943
 הרכבה:  ארצות הברית ארצות הברית
 מרכב:  front-engine RWD / 4×4
 אורך:  4,620 מ"מ
 רוחב:  1,630 מ"מ
 גובה:  1,750 מ"מ
 משקל:  3,665 ליברה (1,662 ק"ג) - ריק  4,460 ליברה (2,023ק"ג) - משקל דגם "פורד GPA" בכושר העמסה מקסימלי)
 בסיס גלגלים:  2,130 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 2,199 סמ"ק, המפיק 60 כ"ס
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 3 מהירויות  speed transfer case (2 מהירויות)
 מהירות מרבית:  105 קמ"ש (יבשה)  8 קמ"ש (מים)
פורד GPA (באנגלית: Ford GPA) הוא כלי רכב אמפיבי בתצורת רכב שטח,  הנעה כפולה 4x4, מתוצרת קונצרן הרכב פורד, אשר יוצר בין השנים 1942–1943, בארצות הברית.
"פורד GPA" הייתה הגרסה האמפיבית של ג'יפ ויליס "Ford GPW".
סך הכול יוצרו 12,778 יחידות.
דגמי "פורד GPA" עזרו למאמץ המלחמתי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מאפיינים

הנעה כפולה 4x4
צוות 3+ נהג
טווח: 400 ק"מ (יבשה), 70 ק"מ (מים)
מכירות בעולם

ברית המועצות ברית המועצות - 3,520 יחידות
בריטניה בריטניה - 852 יחידות
הרפובליקה העממית של סין סין - 40 יחידות
צרפת צרפת - 24 יחידות
קנדה קנדה - 20 יחידות
ארצות דרום אמריקה - 22 יחידות
מדינות אחרות - 6 יחידות
תמונות

דגם "פורד GPA" - מבט לתא הנהג
דגם "פורד GPA" - מבט לתא הנהג
דגם "פורד GPA"
דגם "פורד GPA"
דגם "פורד GPA" בבריטניה במלחמת העולם השנייה
דגם "פורד GPA" בקולורדו
מנוע "פורד GPA"
דגם "פורד GPA" בשרות הצבא האדום
דגם "פורד GPA"
דגם "פורד GPA" באימון נסיוני בדטרויט
דגם "פורד GPA", שנת 1942
דגם "פורד GPA"
דגם "פורד GPA"
דגם "פורד GPA" (מימין)
ראו גם

פורד
כלי רכב אמפיבי
רכב שטח
לקריאה נוספת

כלי רכב אנפיבים (members.iinet.com.au)
פורד GPA - תמונות
הערות שוליים

↑  כלי רכב אמפיבי - הוא כלי רכב המסוגל לנוע הן ביבשה והן במים. בדרך כלל כלי רכב אמפיביים יכולים לחצות רק מכשולי מים רדודים ולא עמוקים מדי
↑  היסטורית "פורד GPA" m201.com/GPA.htm
↑  "פורד GPA"  bonhams.com/auctions/23513
↑  "פורד GPA" - הג'יפ שיכול לשחות books.google.co.il
↑  "פורד GPA" ruggedridge.com/blog/tag/ford-gpa
↑  דגם "פורד GPA" - מפרט טכני olive-drab.com/idphoto
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph307641
M-113

| --- | --- |
נגמ"ש M-113 בשירות צה"ל
נגמ"ש M-113 בשירות צה"ל
 מידע כללי
 סוג:  נגמ"ש
 מדינה מפתחת:  ארצות הברית ארצות הברית
 מדינה מייצרת:  ארצות הברית ארצות הברית
 יצרן:  BAE סיסטמס, ג'נרל מוטורס, Goodyear Tire and Rubber Company, FMC Corporation, Kaiser Aluminum, Firestone Tire and Rubber Company 
 שנת ייצור:  1960
 תקופת השימוש:  1960–הווה (כ־65 שנים) 
 דגם קודם:  M59
 דגם עוקב:  M2 בראדלי
 מערכה מרכזית:  מלחמת יום כיפור, מלחמת וייטנאם, מלחמת לבנון הראשונה מלחמת חרבות ברזל
 יחידות שיוצרו:  80,000 
 מידע טכני
 אורך:  4.86 מטרים
 רוחב:  2.54 מטרים
 גובה:  2.54 מטרים
 משקל:  12 טונות
 מהירות:  64 קמ"ש (מרבית)
 טווח פעולה:  550 ק"מ
 מנוע:  מנוע דיזל, 210 כוח סוס
 שריון:  12–38 מ"מ אלומיניום
 צוות:  2 + 8 לוחמים
 מערכות נשק
 חימוש עיקרי:  מקלע מאג 7.62 מ"מ, או מק"כ M2.
 
נגמ"ש M-113 הוא שמה של משפחת דגמי נגמ"שים בעל יכולת אמפיבית, שפיתחה וייצרה ארצות הברית בשנות ה-60 של המאה ה-20. נגמ"שים אלה הפכו לנפוצים ביותר בעולם. הנגמ"ש נמצא בשירותן של למעלה מחמישים מדינות עד היום, כולל ארצות הברית וישראל. ה-M-113 הוא נגמ"ש קל וזול, ומטרתו לשמש כלי תחבורה לחיילים אל שדה הקרב ובחזרה. כיום נחשב הנגמ"ש לבעל מיגון בלתי מספק: גופו עשוי מאלומיניום על מנת לחסוך במשקל אך הדבר הופך אותו חדיר לנשק נ"ט ואף לתחמושת כללית הנורית ממקלעים כבדים כמו ה-M2 בראונינג.
סקירה כללית והיסטוריה

ה-M-113 נכנס לשירות לראשונה ב-1960 ופותח מנגמ"שי M59 ו-M75 שתוכננה על ידי "Ford and Kaiser Aluminium and Chemical" בסוף שנות החמישים. זהו רכב זחלי בעל יכולת אמפיביות מול מכשולי מים רדודים, ובעל יכולת תנועה הן על הדרך והן בשטח פתוח. במשפחת ה-M-113 יש עשרות סוגים בתפקידי לחימה או סיוע ללחימה. מספר הכלים שיוצרו בדגמים השונים עולה על 80,000.
ה-M-113 היה "מונית הקרב" המודרנית הראשונה, שתוכננה להעביר כוחות חי"ר בשדה הקרב הממוכן. הנגמ"ש דרש צוות של שניים לתפעולו וחומש במקלע כבד M2 בראונינג כנשק ראשי ובמקלע 7.62 מ"מ כנשק משני. שלדת ה-M-113 עשויה מאלומיניום המשמש לבניית מטוסי קרב, מתכת חזקה למדי אך קלה בהרבה מפלדה. מטרת השימוש באלומיניום הייתה הקטנת משקל הכלי, אך הדבר גרם לפגיעה באיכות המיגון. ה-M-113 הוא רכב קל מאוד (13 טון), דבר המאפשר לו שימוש במנוע דיזל קטן (פחות מ-300 כ"ס) וכן יכולת יבילות אוויר, דבר שהיה חשוב מאוד עבור הכוחות המזוינים של ארצות הברית בגלל פעולותיהם ברחבי העולם.
ההתעקשות על משקל נמוך הפכה את הרכב לפגיע ביותר. רקטות נ"ט חדרו אותו בקלות והרגו את כל מי שבתוכו, אך גם תחמושת קלה יכלה לחדור את המיגון הבסיסי. ה-M-113 קנה לו מוניטין גרוע למדי בקרב החיילים האמריקנים שנסעו בו. חלקם העדיפו לשבת על גג הרכב מבחוץ, כי הם טענו שזו תהיה התאבדות לשבת בפנים.
ה-M-113 עבר מספר שכלולים, האחרון שבהם הוא ה-M-113-A3 שנוספו לו מכל דלק חיצוני משוריין, מנוע וממסרת חזקים יותר וכנים להתקנת שריון נוסף.
ה-M-113 שירת במלחמות רבות.
הוא שירת במלחמת וייטנאם בצבא ארצות הברית. הוא שירת גם ב-50 מדינות ובסכסוכים רבים ברחבי העולם. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הצטייד צה"ל בכמות רבה של נגמ"שי M-113 ומאז הוא שירת בכל המלחמות והמבצעים של ישראל כולל במלחמת יום הכיפורים, מבצע שלום הגליל, האינתיפאדה הראשונה, האינתיפאדה השנייה, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה מבצע צוק איתן ומלחמת חרבות ברזל.
ה-M-113 בישראל

הנגמ"שים הראשונים מדגם זה הגיעו לישראל בשנת 1971 אך רבים מהם הגיעו דווקא במסגרת הרכבת האווירית של אספקה, נשק וציוד שהעבירה ארצות הברית לישראל בזמן מלחמת יום הכיפורים. הנגמ"ש נועד להחליף את הזחל"מים M-3 הפתוחים למחצה שהושמדו בהמוניהם בקלות רבה על ידי הפגזות ארטילריות ונשק נ"ט של האויב.
ישראל קיבלה בחינם מספר רב של נגמ"שי M-113 ועקב הכמות הרבה של הכלים נהפך לנגמ"ש הראשי של צה"ל. לאור רמת המיגון הנמוכה של הנגמ"ש הותקנה עליו שכבת שריון נוספת מתוצרת תע"ש, במרחק 250 מ"מ משלדת הנגמ"ש (שיטה זו ידועה כ-Spaced Armor). מיגון זה נקרא "ויזתא" והוא הותקן על חלק מהנגמ"שים לפני מבצע שלום הגליל, נגמ"ש ממוגן ב"ויזתא" נקרא "זלדה". ה"ויזתא" אומנם שיפר את שרידות הנגמ"ש אך משקלו גרם לעומס על המנוע והפחית את ניידות הרכב.
ה-M-113 היה בשימוש במבצע שלום הגליל ובאינתיפאדות. למרות תוספות המיגון, נגמ"שים רבים לא שודרגו ובאופן כללי הדגם נותר פגיע. חיילי צה"ל נהגו לקרוא לו זיפו בגלל נטייתו להתלקח מפגיעות נשק כבד. בתקופת מלחמת לבנון, החלו החיילים לאלתר[דרוש מקור] מיגון על ידי הוספת שקי חול על גוף הנגמ"ש בתקווה ששק החול יבלום לפחות נשק קל ופגזים קטנים (של עד 23 מ"מ) ואילו ה-M-113 זכה לכינוי המזלזל "נגמ"חול" (במהלך מבצע חומת מגן היו שקי חול על מרבית הנגמ"שים שנמסרו ליחידות המילואים שהשתתפו במבצע, בתור מיגון תקני).
באינתיפאדה השנייה נטלו הנגמ"שים חלק ניכר בלחימה אך שמם נודע לשמצה בעקבות "אסון הנגמ"שים" שהתרחש ב-2004 ברצועת עזה. האירוע הביא לביקורת רבה על השימוש בנגמ"שים הפגיעים והמיושנים ברצועת עזה ובעקבותיו הוחלט להוציאם מהרצועה ולהשתמש שם רק בנגמ"שים הממוגנים יותר שברשות צה"ל. כמו כן, הוחלט לפתח סדרה חדשה של נגמ"שים ממוגנים היטב על בסיס תובת טנק המרכבה. ב-2005 הושק נגמ"ש מרכבה לחי"ר. כמו כן, צה"ל הזמין 100 יחידות של מיגון L-Vas[דרוש מקור] האמור להקנות ל-M-113 עמידות מסוימת כנגד רקטות נ"ט קלות, כגון RPG-7.
במבצע צוק איתן שהתרחש ברצועת עזה בשנת 2014 נספו שבעה לוחמי צה"ל מחטיבת גולני עקב פגיעת טיל נ"ט בנגמ"ש מדגם M-113. בעקבות האירוע הוחלט להוציא לחלוטין את הנגמ"ש משימוש קרבי, ולהחליפו בנמ"רים, אף שימשיך לשמש את תומכי הלחימה. גם הוחלט להסב טנקי מרכבה סימן 2 לנגמ"שים שייקראו "אופק", שגם הם יחליפו את ה־M-113. בנוסף, הוחלט למגן את כלל הנמ"רים במערכת מעיל רוח, אך אינו ברור היקף הכלים שימוגנו בפועל. ב-2022 הוערך מספרם של נגמ"שים אלו בצה"ל ב-5,000 יחידות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל צה"ל החל להשתמש בנגמ"שי M-113 נשלטים מרחוק המצוידים בנשק נ"ט ומקלעים. הם נכנסו לשימוש בין השאר ברפיח וג'באליה.
ה-M113 הוא הרק"ם היחיד בצה"ל בעל יכולות אמפיביות.