stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דיסקוגרפיה של סנדרה
קולות רקע

מלבד גרסת עריכת הרדיו של "Precious Little Diamond" (2000) של אנדרו דונלדס, סנדרה השתתפה בחמישה-עשר שירים שונים של אניגמה:
| שנה | אלבום | שירים |
| --- | --- | --- |
| 1990 | MCMXC a.D. |  "Sadeness"  "Find Love"  "Callas Went Away"  "Mea Culpa (Part II)" |
| 1993 | The Cross of Changes |  "Second Chapter"  "The Eyes of Truth"  "Return to Innocence"  "I Love You ... I'll Kill You"  "Age of Loneliness (Carly's Song)" |
| 1996 | Le Roi Est Mort, Vive Le Roi! |  "Beyond the Invisible"  "T.N.T. for the Brain" |
| 1999 | The Screen Behind the Mirror |  "Smell of Desire"  "The Screen Behind the Mirror"  "Between Mind and Heart" |
| 2001 | Love Sensuality Devotion: The Greatest Hits |  "Turn Around" |
| 2003 | Voyageur |  "Voyageur"  "Page of Cups"  "Look of Today" |
הישר הממשי המורחב

במתמטיקה, הישר הממשי המורחב הוא המרחב הטופולוגי  \mathbb {R} \cup \left\{-\infty ,\infty \right\} (כאשר  -\infty ,\infty  הם איברים פורמליים) המסומן על ידי  \left[-\infty ,\infty \right] או  {\overline {\mathbb {R} }}, עם הטופולוגיה הנוצרת על ידי הבסיס לקבוצות הפתוחות  \left\{\left(a,b\right)\mid a,b\in \mathbb {R} \right\}\cup \left\{\left(a,\infty \right]\mid a\in \mathbb {R} \right\}\cup \left\{\left[-\infty ,a\right)\mid a\in \mathbb {R} \right\}.
אחת המוטיבציות להגדרת מרחב זה, היא האפשרות להכליל באופן פורמלי את מושג הגבול האינסופי. כך למשל ניתן להתבונן בפונקציה  f(x)=1/x^{2} כפונקציה מהצורה  f:\mathbb {R} \to {\overline {\mathbb {R} }}, ואז הסימון המקובל  \lim _{x\to 0}f(x)=\infty  מקבל משמעות טופולוגית מוגדרת. מוטיבציה ברוח דומה היא בתורת המידה, שם נהוג להשתמש באינטגרל לבג כאופרטור מהצורה  L^{1}(X,{\mathcal {F}},\mu )\to {\overline {\mathbb {R} }}, ובכך לכלול בתחום ההגדרה של אופרטור האינטגרל גם פונקציות שהאינטגרל שלהן אינסופי.
ניתן להראות כי הישר הממשי המוכלל הוא קומפקטי. יתרה מזאת, הוא הומאומורפי לכל קטע ממשי סגור לא טריוויאלי. למשל  \phi :\left[-{\frac {\pi }{2}},{\frac {\pi }{2}}\right]\to {\overline {\mathbb {R} }} המוגדרת על ידי
 \phi (t)=\left\{{\begin{matrix}\arctan(t),&{\mbox{if }}t\in \left(-{\frac {\pi }{2}},{\frac {\pi }{2}}\right)\\-\infty ,&{\mbox{if }}t=-{\frac {\pi }{2}}\\\infty ,&{\mbox{if }}t={\frac {\pi }{2}}\end{matrix}}\right. היא הומאומורפיזם.
הערות שוליים

↑  סימון זה של קטעים פתוחים בעלי קצוות אינסופיים מוגדר  \left(a,\infty \right]:=\left\{t\in \mathbb {R} |t>a\right\}\cup \left\{\infty \right\} ובאופן דומה  \left[-\infty ,a\right)=\left\{t\in \mathbb {R} |t<a\right\}\cup \left\{-\infty \right\}
האינפנטה חיימה, דוכס סגוביה

האינפנטה חיימה, דוכס סגוביה (בספרדית: Jaime de Borbón y Battenberg;‏ 23 ביוני 1908 - 20 במרץ 1975), היה בנו השני של מלך ספרד אלפונסו השלושה עשר, והטוען לכתר צרפת מטעם הלגיטימיסטים בין השנים 1941–1975.
ביוגרפיה

חיימה נולד ב-23 ביוני 1908 בסגוביה, לאלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד וויקטוריה אאוחניה, נסיכת בטנברג, בתם של הנרי, נסיך בטנברג וביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת. בילדותו חלה חיימה בדלקת הזיז הפטמתי, וכתוצאה מכך נותר חירש עד סוף ימיו. בשנת 1921 העניק לו אביו את מסדר גיזת הזהב, והוא היה האביר ה-1153 במסדר.
בשנת 1931 התפטר אביו מתפקידו, והוקמה הרפובליקה הספרדית השנייה, ובשנת 1933 ויתר חיימה על מקומו בסדר הירושה הספרדי, וקיבל את התואר דוכס סגוביה. ב-4 במרץ 1935 התחתן חיימה בנישואים מורגנטיים עם אמנואלה דה דמפייר, ממנה נולדו לו שני בנים. בשנת 1941 מת אביו, וחיימה הוכר על ידי הלגיטימיסטים כז'אק השני, מלך צרפת ונווארה (או לחלופין "אנרי השישי"). ב-6 במאי 1947 התגרשו חיימה ואמנואלה בבוקרשט, וב-3 ביוני 1949 התחתן חיימה בשנית עם שרלוט לואיז אוגוסטה טידמן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-6 בדצמבר 1949 חזר בו חיימה מוויתורו על טענתו לכתר ספרד, והוכר על ידי חלק מהקרליסטים כחיימה הרביעי, מלך ספרד. ב-3 במאי 1964 הוא נטל לעצמו את התואר דוכס מדריד, אולם ב-19 ביולי 1969 ויתר שוב על טענתו לכתר הספרדי לטובת אחיינו חואן קרלוס, נסיך ספרד. ב-20 במרץ 1975 מת חיימה בסנט גאלן, ובנו אלפונסו, דוכס אנז'ו וקדיס ירש את תאריו.
משפחתו

ב-4 במרץ 1935 התחתן חיימה עם אמנואלה דה דמפייר, ממנה נולדו לו שני בנים:
אלפונסו, דוכס אנז'ו וקדיס (1936–1989)
גונזאלו, דוכס אקיטן (1937–2000)
האלור האנסון

האלור האנסון (בפארואזית: Hallur Hansson; נולד ב-8 ביולי 1992) הוא כדורגלן פארואזי המשחק בוויילה בעמדת הקשר.
קריירה

האנסון התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ואגור, בגיל יותר מאוחר עברה משפחתו לטורסהאבן, והוא עבר למחלקת הנוער של הבנר בולטפלאג המקומית. כאשר סיים את גיל הנוער ביחד עם עמיתו לקבוצה גילי רולנטסון הוא חתם באברדין הסקוטית. ב-27 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת בהפסד 2-0 נגד קילמרנוק. לאחר שלא זכה לדקות משחק באברדין, בשנת 2011 חזר להבנר בולטפלאג. ב-29 בינואר 2013, חתם לשנה וחצי באולבורג הדנית, אך כעבור שנה עזב את המועדון וחתם בויקינגור גוטה. בסיום העוה חתם בונדסיסל בה הוא שיחק במכרז השדה לצד יליד איי פארו נוסף ברנדור אולסן. ב-17 ביוני 2016 חתם לשנתיים בהורסנס.
ב-31 במרץ 2023 האנסון חתם בקלאקסוויק.
האנסון שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של ארצו. ב-15 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איי פארו במשחק ידידות נגד איסלנד. ב-11 באוקטובר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד קזחסטן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
תארים

קשר העונה בליגת העל של איי פארו: 2012
נבחרת העונה בליגת העל של איי פארו: 2012
הבריאה (אורטוריה)

הבריאה (בגרמנית: Die Schöpfung) היא אורטוריה, שכתב יוזף היידן בין השנים 1797 ל-1798 (הובוקן 21/2). רבים רואים בה את יצירת המופת שלו. האורטוריה מתארת וחוגגת את בריאת העולם כפי שהיא מתוארת בספר בראשית ובגן העדן האבוד של ג'ון מילטון, משורר בין המאה ה-17.
הטקסט של היצירה "בריאת העולם" נמסר להיידן כאשר ביקר בלונדון, ותורגם מאנגלית לגרמנית על ידי הברון גוטפריד ואן סוויטן, שמימן את הפקת הבכורה של היצירה בווינה ב-29 באפריל 1798. זהותו של מחבר הטקסט המקורי לא ידועה. הטקסט מבוסס על קטעים מספר בראשית, קטעים מתהילים והשיר "גן העדן האבוד" מאת ג'ון מילטון. היצירה כתובה לזמרי סופרן, טנור ובס, (סולנים המייצגים את המלאכים גבריאל, רפאל ואוריאל בחלק השלישי, אדם וחוה), מקהלה ותזמורת סימפונית, ובנויה בשלושה חלקים.
התזמורת מנגנת לעיתים קרובות לבדה, בעיקר בקטעים של ציור מילים: הופעת השמש, בריאת החיות השונות, ומעל לכל בפתיחה, התיאור המפורסם של התוהו ובוהו לפני בריאת העולם.
מתוך Europe a Prophecy, מאת ויליאם בלייק
השראה

ההשראה לכתיבת האורטוריה רחבת ההיקף נחה על היידן בביקוריו באנגליה ב-1791–1792 וב-1794–1795, כאשר שמע אורטוריות מאת הנדל בביצועים מרשימים בגודלם. יש מקום להניח, שהאורטוריה ישראל במצרים הייתה ביניהן. סביר שהיידן רצה להשיג תוצאות דומות בהיקף ובחשיבות, תוך שימוש בשפה המוזיקלית של הסגנון הקלאסי הבשל.
הטקסט

לטקסט של "הבריאה" יש היסטוריה ארוכה. שלושת המקורות הם ספר בראשית, ספר תהילים וגן העדן האבוד של ג'ון מילטון, פואמה אפית בעשרה כרכים, שיצאה לאור בשנת 1667. בשנת 1795, כשהיידן התכונן לעזוב את אנגליה, נתן לו יוהאן פטר סלומון, האמרגן שארגן את הקונצרטים שלו שם, פואמה חדשה בשם "בריאת העולם". כתב היד המקורי הוצע תחילה להנדל, אך המלחין הקשיש לא עבד עליו, בגלל היקף היצירה שיתחייב בהכרח מאריכות הטקסט, 4 שעות כמשוער. הלברית הועברה כפי הנראה לסלומון בידי תומאס לינלי (1733–1795), מנצח אורטוריות בתיאטרון דרורי ליין. קיימת האפשרות, שלינלי עצמו (הידוע לעיתים בשם לידלי או לידל) כתב את הלברית בעצמו, אבל עבודת מחקר של אדוארד אולסון, פיטר בראון (שהכין פרטיטורה "אותנטית" משובחת במיוחד) וה. ק. רובינס לנדון מלמדת, שהכותב המקורי נשאר אלמוני.
בשובו לווינה, מסר היידן את הלברית לברון גוטפריד ואן סוויטן. הברון ניהל קריירה רבת-פנים, כדיפלומט, הספרן הראשי של הספרייה הקיסרית, מוזיקאי חובב, ופטרון נדיב של מוזיקה ואמנויות אחרות. הוא אחראי במידה רבה לתרגום הלברית האנגלית של "הבריאה" לגרמנית (Die Schöpfung), שהיידן יכול היה להשתמש בו להלחנת היצירה. ואן סוויטן גם סייע להיידן בהצעות להלחנת קטעים שונים ביצירה.
היצירה פורסמה בשנת 1800 בשתי השפות ועודנה מבוצעת בשתיהן גם בימינו. היידן עצמו העדיף להשתמש בנוסח האנגלי בביצועים לפני קהל דובר אנגלית.
לציטטות מן התנ"ך, העדיף ואן סוויטן לדבוק במידה רבה בתנ"ך המלך ג'יימס. לדברי טמפרלי, "הטקסט הגרמני איננו תואם לשום תרגום מוכר של התנ"ך לגרמנית. תחת זאת, הוא בנוי כך, שסדר המילים, חיבור ההברות ותבניות ההטעמה קרובים ככל האפשר לאנגלית. נראה שהיידן וואן סוויטן הכירו בכך, שקהל דובר אנגלית לא יקבל בנכונות שינויים בטקסט המקודש של התנ"ך שלהם; הם נאלצו להתחשב גם בתקדימים מפילי המורא של משיח וישראל במצרים של הנדל.
באורטוריה בצורתה הסופית, בנוי הטקסט כפסקאות רצ'יטאטיב של פסוקים מספר בראשית, במקרים רבים בליווי מינימלי, משולבים בקטעי מקהלה וסולו המזמרים את פסוקי השירה המקוריים של שוויטן. שוויטן שילב מובאות מספר תהילים בפרקי המקהלה.
ניכר הדבר, שואן סוויטן לא היה רהוט בשפה האנגלית, והגרסה האנגלית מתואמת המשקל של הלברית סובלת מפיסוק מסורבל, שאיננו מצליח להתאים את הטקסט האנגלי האידיומטי למוזיקה של היידן. פסקה המתארת את מצחו שזה עתה נטבע של האדם הראשון מסתיימת במילים “The large and arched front sublime/of wisdom deep declares the seat” מאז פרסום היצירה, נעשו ניסיונות רבים לשפר את הטקסט, אבל ביצועים רבים בארצות דוברות-אנגלית עוקפים את הבעיה בשירה בגרמנית המקורית. הדיון שלהלן מציין את הטקסט הגרמני כמייצג את מיטב מאמציו של ואן סוויטן, בהעברה נאמנה למדי למקור של הגרמנית לאנגלית; את הגרסאות המלאות של שני הטקסטים אפשר לראות בקישורים בתחתית הערך.
ביצוע הבכורה

את הביצועים הראשונים בשנת 1798 מימנה קבוצת אזרחים אצילים, ששילמו למלחין ביד רחבה על הזכות להעלות לבמה את היצירה בביצוע בכורה (סלומון איים לזמן קצר בתביעה משפטית, בטענה שהלברית האנגלית תורגמה באופן בלתי חוקי). הבכורה נדחתה עד סוף אפריל – התפקידים השונים לא הושלמו עד יום שישי הטוב – אבל העבודה בשלמותה בוצעה בחזרה כללית לפני קהל ב-29 באפריל.
ביצוע הבכורה למחרת היום היה אירוע פרטי, אבל מאות אנשים הצטופפו ברחוב סביב ארמון שוורצנברג הישן בשוק החדש לשמוע את היצירה, שציפו לה בכליון עיניים. הכניסה הייתה בהזמנות בלבד. המוזמנים כללו פטרוני אמנות עשירים, פקידי ממשלה בכירים, מלחינים ונגנים ידועי-שם, וקומץ בני-אצולה מארצות אחדות; פשוטי העם, שנאלצו לחכות להזדמנויות שיבואו כדי לשמוע את היצירה החדשה, התקהלו בצפיפות כזאת ברחובות הסמוכים לארמון, שכ-30 שוטרים נדרשו לשמירת הסדר. רבים מאלה ששיחק להם המזל וזכו להיכנס כתבו ביקורות נלהבות על היצירה. במכתב ל"נויה טויטשה מרקור" כתב אחד מקהל המאזינים: "עברו כבר שלושה ימים מאז אותו ערב מאושר, והוא עדיין מהדהד באוזני ובלבי, וחזי נלחץ בהמון רגשות לעצם המחשבה עליו."
הכרטיסים לביצוע הפומבי הראשון בבורגתיאטר הישן במיכאלפלאץ בווינה, ב-19 במרץ 1799, אזלו זמן רב לפני המועד ו"הבריאה" בנוסח הגרמני בוצעה עוד קרוב לארבעים פעם בווינה בתקופת חייו של היידן. הבכורה שלה בלונדון התקיימה בשנה שלאחריה, בתרגום לאנגלית, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן. הביצוע האחרון שהיידן היה נוכח בו התקיים ב-27 במרץ 1808, לכבוד יום הולדתו ה-76 של המלחין; היידן הישיש והחולה נישא אל האולם בכבוד ויקר על גבי כורסה. לפי דיווח אחד, הקהל פרץ בתשואות ספונטניות "ויהי אור" עם כניסתו ו"אבא" היידן, במחווה טיפוסית, הצביע חלושות מעלה ואמר: "לא ממני – הכל בא משם, ממרומים!". עקב מצבו הגופני המעורער נאלץ היידן לעזוב את המקום לפני תום היצירה ולשוב לביתו. כעבור שנה הלך היידן לעולמו.
"הבריאה" בוצעה יותר מארבעים פעמים גם מחוץ לווינה בתקופת חייו של היידן: בערים אחרות באוסטריה, בגרמניה, ברחבי אנגליה, וכן בשווייץ, איטליה, ספרד, רוסיה וארצות הברית.
ביצוע טיפוסי נמשך כשעה וארבעים וחמש דקות.
הערות שוליים

↑  ג'יימס ובסטר וגאורג פדר, "יוזף היידן" 5 במילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים אונליין
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007579071605171  BnF: cb13913509j (data)  GND: 300070071  LCCN: n82039833  MusicBrainz work: c77e1961-e301-4957-9660-f6607be5cbac  SELIBR: 215633  SUDOC: 109134605  VIAF: 184285900   WorldCat (עם VIAF): 184285900 
דיוקן היידן מאת יוהאן קרל רסלר (1799)
דיוקנו של הלבריתן גוטפריד ואן סוויטן, פוליטיקאי וספרן אוסטרי
בבית המידות הזה, שניצב אז בפרברי וינה, גר היידן כשחיבר את "הבריאה". כיום זהו מוזיאון היידן
בורגתיאטר הישן, שם התקיים הביצוע הראשון לקהל הרחב
האישה בשחור (סרט, 2012)

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  "האישה בשחור" מאת סוזן היל
 בימוי:  ג'יימס ווטקינס 
 הופק בידי:  ריצ'רד ג'קסון סיימון אוקס בריאן אוליבר
 תסריט:  ג'יין גולדמן 
 עריכה:  ג'ון האריס
 שחקנים ראשיים:  דניאל רדקליף קירן הינדס ג'נט מק'תיר ליז וייט
 מוזיקה:  מרקו בלטרמי
 צילום:  טים מוריס-ג'ונס 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת קנדה קנדה שוודיה שוודיה
 חברת הפקה:  Hammer Film Productions Alliance Films Film i Väst Filmgate Cross Creek Pictures
 חברה מפיצה:  Momentum Pictures CBS Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית3 בפברואר 2012 הממלכה המאוחדת10 בפברואר 2012 ישראל20 בספטמבר 2012
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט אימה, סרט דרמה, סרט מתח, סרט מבוסס יצירה ספרותית, אימה פסיכולוגית, סרט רוחות רפאים 
 תקציב:  $15,000,000
 הכנסות:  $127,730,736
 הכנסות באתר מוג'ו:   womaninblack
 סרט הבא:  האישה בשחור: מלאך המוות
 www.womaninblack.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
האישה בשחור (באנגלית: The Woman in Black) הוא סרט אימה על-טבעי שבוים על ידי ג'יימס ווטקינס, ומבוסס על הרומן של סוזן היל בעל אותו שם. הסרט יצא בארצות הברית ב-3 בפברואר 2012 ובבריטניה ב-10 בפברואר וזכה לתגובות חיוביות. בישראל, יצא הסרט ב-20 בספטמבר 2012.
צוות שחקנים

דניאל רדקליף - ארתור קיפס
קירן היינדס - סם דיילי
ג'נט מק'תיר - אליזבת דיילי
ליז וייט - ג'נט המפרי, האישה בשחור
מישה הנדלי - ג'וזף קיפס, בנו הקטן של ארתור
רוג'ר אלאם - מר בנטלי, שותף בכיר במשרד של ארתור
טים מקמולן - ג'רום, עורך דין
ג'סיקה ריין - האומנת של ג'וזף
סופי סטאקי - סטלה, אשתו המתה של ארתור
אייפי דוהרטי - לוסי, בתו של מר ג'רום
אשלי פוסטר - נתנאל דרבלו, בנה האובד של האישה בשחור
דייוויד ברק - שוטר הכפר
הפקה > פיתוח

הסרט הוכרז בשנת 2009, עם ג'יין גולדמן בתור התסריטאית ולאחר מכן ג'יימס ווטקינס בתור הבמאי. דניאל רדקליף הוכרז כשחקן המשחק את ארתור קיפס ב-19 ביולי 2010. חודשיים לאחר מכן, נודע כי קירן היינדס יצטרף לרדקליף יחד עם ג'נט מק'תיר כמר וגברת דיילי. לפני הצילומים, ראה רדקליף פסיכולוג כדי שיוכל להבין טוב יותר את תפקידו. נוסף על כך, נודע שמי שמשחק את ג'וזף קיפס, הוא מישה הנדלי, בן הסנדקות של דניאל רדקליף.
הפקה > צילום

הסרט תוכנן להיות מצולם ב-3D, אך התוכנית התבטלה לאחר מכן. שלב הצילומים החל באופן רשמי ב-26 בספטמבר 2010.
הפקה > מוזיקה

פסקול הסרט הולחן על ידי המלחין האמריקאי מרקו בלטרמי. זה זכה לביקורות חיוביות ויצא כאלבום פסקול ב-12 במרץ 2012 על ידי "Silva Screen Records".
הפקה > מוזיקה > רשימת הרצועות

| מס' | שם | משך |
| --- | --- | --- |
| 1. | Tea for Three Plus One  | 1:40 |
| 2. | The Woman in Black  | 1:56 |
| 3. | Crossing the Causeway  | 2:24 |
| 4. | Bills Past Due  | 1:22 |
| 5. | Voices in the Mist  | 2:00 |
| 6. | Journey North  | 2:56 |
| 7. | Cellar Eye  | 2:49 |
| 8. | First Death  | 2:00 |
| 9. | The Attic Room  | 1:56 |
| 10. | The Door Opens  | 1:46 |
| 11. | Fireside  | 2:30 |
| 12. | You Could Have Saved Him  | 2:58 |
| 13. | Crazy Writing  | 2:16 |
| 14. | In the Graveyard  | 2:56 |
| 15. | Elisabeth's Vision  | 3:40 |
| 16. | Into the Fire  | 3:57 |
| 17. | Jennet's Letters  | 2:12 |
| 18. | Race to the Marsh  | 2:11 |
| 19. | Rising From the Mud  | 3:13 |
| 20. | Summoning the Woman in Black  | 4:27 |
| 21. | Reunion  | 1:42 |
| 22. | Arthur's Theme  | 2:46 |
| משך כולל: | משך כולל: | 55:24 |
ביקורות והכנסות > ביקורות

ב-24 במאי 2012 דורג הסרט ב-65% מתוך 100% בRotten Tomatoes על בסיס 171 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6 מתוך 10.
"האישה בשחור גורם לצמרמורת, אף על פי שהוא לא יכול לספק מספיק לצופים קשובים אימה מודרנית, במידה גבוהה ".
הסרט קיבל דירוג של 62 מתוך 100 ב-Metacritic בהתבסס על 39 ביקורות, דבר המציין "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
ביקורות והכנסות > הכנסות

במהלך הקרנת הבכורה, "האישה בשחור" הכניס 20 מיליון דולר, ההקרנה הגדולה ביותר בארצות הברית לסרטי האמר בכל ההיסטוריה, ושמה אותו במקום שני בקופות, לאחר "כרוניקה בזמן אמת", שהכניס כמיליון דולר יותר. החל מיוני 2012, "האישה בשחור" הכניס בכל העולם כ-127,730,736 $. הסרט גם הפך לטוב ביותר שבסרטי אימה בריטיים אחרי 20 שנה.[דרושה הבהרה]
ביקורות והכנסות > די.וי.די

הסרט יצא לאור ב-DVD ודיסק של Blu-ray ב-18 ביוני 2012 בבריטניה, ויצא בארצות הברית ב-22 במאי 2012.
סרט המשך

בחודש אפריל 2012 הודיעו חברת הסרטים "האמר", כי מתוכנן לצאת סרט המשך בשם "האישה בשחור: מלאך המוות". על פי הדיווחים, הסרט יתרחש בתקופת מלחמת העולם השנייה. הממשלה לוקחת את בית איל מארש ומסבת אותו לבית חולים פסיכיאטרי. לבית החולים מגיעים כל מיני חולים, ואחות יפה בשם איב. כשכל חולה בתורו מתחיל לסייט ולהזות על אישה לבושת שחורים, איב מבינה שיש דברים בגו, ומנסה לעזור לחולים, אך כל חולה בתורו, נופל קורבן לאישה בשחור.
הסרט יתופעל על ידי התסריט של ג'ון יוטה וחלקים מהספר של סוזן היל. באוקטובר 2012 הוכרז כי לתפקיד הבמאי של הסרט נבחר טום הארפר. במהלך השנה צצו שמועות כי דניאל רדקליף יופיע בסרט כשחקן אורח בתור ארתור קיפס.
הטלסקופ הקנרי הגדול

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  Ritchey–Chrétien telescope 
 כתובת:  לה פלמה 
 מיקום:  Garafía 
 מדינה:  ספרד 
 מפעיל:  מכון האסטרופיזיקה של האיים הקנרים 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2007
 תאריך פתיחה רשמי:  2007 
 מידות
 שטח:  78.54 מ"ר 
 גובה מעל פני הים:  2,267 מ' 
 קואורדינטות:  28°45′24″N 17°53′31″W﻿ / ﻿28.756611111111°N 17.892027777778°W﻿ / 28.756611111111; -17.892027777778
 www.gtc.iac.es
  (למפת האיים הקנריים מוגדלת) לאס פאלמאס סנטה קרוס דה טנריפה  ארסיפה פוארטו דל רוסריו האוקיינוס האטלנטיהטלסקופ הקנרי הגדול(למפת האיים הקנריים רגילה) לאס פאלמאס סנטה קרוס דה טנריפה  ארסיפה פוארטו דל רוסריו האוקיינוס האטלנטיהטלסקופ הקנרי הגדול
 
הטלסקופ הקנרי הגדול (Gran Telescopio Canarias או GranTeCan או GTC) הוא טלסקופ מחזיר אור בקוטר 10.4 מטרים (410 אינץ') הממוקם במצפה הכוכבים Roque de los Muchachos באי לה פלמה, באיים הקנריים, ספרד. זהו הטלסקופ האופטי בעל מפתח יחיד הגדול בעולם. בניית הטלסקופ ארכה שבע שנים ועלתה 130 מיליון אירו. התקנתו התעכבה בשל תנאי מזג האוויר והקשיים הלוגיסטיים של הובלת ציוד למקום כה מרוחק. האור הראשון הושג בשנת 2007 ותצפיות מדעיות החלו בשנת 2009.
פרויקט GTC הוא שותפות שנוצרה על ידי מספר מוסדות מספרד ומקסיקו, אוניברסיטת פלורידה, האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו,  ומכון האסטרופיזיקה של האיים הקנרים  (IAC). תכנון בניית הטלסקופ, שהחל ב-1987, כלל יותר מ-1,000 איש מ-100 חברות. חלוקת זמן הצפייה בטלסקופ משקפת את מבנה המימון שלו: 90% ספרד, 5% מקסיקו ו-5% אוניברסיטת פלורידה.
כיפת ה-GTC בשקיעה
אור ראשון

ה-GTC החל את התצפיות המקדימות שלו ב-13 ביולי 2007, תוך שימוש ב-12 מקטעים של המראה הראשית שלו, עשויה מזכוכית Zerodur קרמיקה על ידי החברה הגרמנית Schott AG. מאוחר יותר, מספר המקטעים הוגדל לסך של 36 מקטעים בצורת משושה, הנשלטים במלואם על ידי מערכת בקרת אופטיקה אקטיבית, הפועלת יחד כיחידה רפלקטיבית. המכשיר הראשון שלו היה המערכת האופטית להדמיה וספקטרוסקופיה משולבת ברזולוציה נמוכה (OSIRIS). תצפיות מדעיות החלו במאי 2009.
הערות שוליים

↑  
Klotz, Irene (2009-07-24). "New telescope is world's largest ... for now".
↑   Alvarez, P. "The GTC Project. Present and Future" (PDF). pp. 1–8. אורכב מ-המקור (PDF) ב-2009-08-16. נבדק ב-2009-07-24.
↑  Sánchez y Sánchez, Beatriz (2009-10-10). "México en el Gran Telescopio Canarias" [Mexico in the Gran Telescopio Canarias]. Revista Digital Universitaria, UNAM (בספרדית).
↑  
"Tests begin on Canaries telescope". BBC. 14 ביולי 2007. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Giant telescope begins scouring space July 14, 2007 (אורכב 11.05.2020 בארכיון Wayback Machine)
היינריך קליי

| --- | --- |

 לידה:  15 באפריל 1863 קרלסרוהה, הדוכסות הגדולה של באדן 
 פטירה:  8 בפברואר 1945 (בגיל 81) מינכן, גרמניה הנאצית 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות של קרלוסהה 
 תחום יצירה:  ציור 
 
היינריך קליי (בגרמנית: Heinrich Kley; ‏15 באפריל 1863 – 1945) היה קריקטוריסט, קרטוניסט פוליטי וצייר גרמני.
ביוגרפיה

קליי, יליד קארלסרוהה, החל את לימודיו ב"אמנות פרקטית" באקדמיית קארלסרוהה, וסיים אותם במינכן. עבודתיו המוקדמות היו פורטרטים שגרתיים, נופים, טבע דומם, נופי ערים, וציורים היסטוריים. בערך משנת 1892 זכה במוניטין של "אמן תעשייתי", ציר סצנות ייצור בצבעי מים ושמן. צבעים אלו סיפקו את השקפתו העמוקה של העולם התעשייתי המודרני. קליי זכה במוניטין גדול גם כצייר הומוריסטי, ביצירות עיפרון, שפורסמו בעיתון היוגנדסטיל והעיתון הידוע לשמצה זימפליציסימוס.
קליי נפטר במינכן אך יום מותו אינו ברור. חלק מהשמועות אומרות שנפטר בשנות ה-40 המוקדמות. וחלקן אומרות שנפטר ב-2 באוגוסט 1945. מקורות שונים מעידים שיום מותו היה ה-8 בפברואר 1952.
הקרטוניסט ג'ו גרנט התרשם מעבודתו של קליי, והציג את ציוריו לוולט דיסני, שבנה אוסף פרטי נרחב. מספר מהפקות דיסני המוקדמות, בעיקר פנטסיה, חשפו את השראתו של קליי.
מאחר שדיסני התעניינו והדפיסו מחדש את עבודותיו, קליי עדיין ידוע בארצות הברית, אך ידוע מעט מאוד בגרמניה.
הוצאת א. לוין אפשטיין

.
הוצאת א. לוין אפשטיין הייתה הוצאת ספרים עברית שפעלה בוורשה ובארץ ישראל משנת 1880 עד שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנים 1880 עד 1930

תחילתה של ההוצאה ב"בית מסחר לספרים של האחים לוין אפשטיין ושותפיהם" בוורשה. הייתה זו הוצאת ספרים שהדפיסה החל משנת 1880 ספרים בעברית בלבד. תחילה התמקדו בהוצאה לאור של ספרי קודש וספרות תורנית. המהדורות בדרך כלל היו גדולות מאוד וחלקן הפכו לבסיס נפוץ עבור הוצאות נוספות (למשל תלמוד ירושלמי, מדרש תנחומא ה"קדום"). ההוצאה הדפיסה גם ספרות יפה בעברית וביידיש.
אליהו זאב לוין אפשטיין, בנו של מייסד ההוצאה, עלה בשנת 1890 לארץ ישראל ובה עסק בפעילות חלוצית וחינוכית ובהקמת המושבה רחובות במסגרת אגודת מנוחה ונחלה. במשך שנים רבות נסע למסעות גיוס כספים בארצות הברית. הוא העביר את בסיס ההוצאה לארץ ישראל ושינה את שמה ל"הוצאת א. לוין אפשטיין". לקראת סוף חייו, בשנות ה-30, הכניס את בניו שמואל ורחביה להוצאה כיורשים, ואז שונה שוב שם ההוצאה ל-"א. לוין אפשטיין ובניו בע"מ".
את פעילות המו"לות בוורשה המשיך בנו השני של שמואל לוין אפשטיין, לוי לוין אפשטיין, עד עלייתו ארצה, בשנת 1934.
משנות השלושים ועד שנות השבעים

שמואל ורחביה ניהלו את ההוצאה בתחילה בדרך המסורתית והתמקדו בספרי קודש וספרי רבנים. עם זאת, ב-1965 מונה להוצאה מנכ"ל חדש, לוחם הפלמ"ח ומפקד גייסות השריון לשעבר, תת-אלוף במיל' אורי בן-ארי. מינוי זה סימל מפנה חשיבתי בהוצאה, ולאחריו החלה ההוצאה פונה לקהלים רחבים ושונים. בין היתר החלו לצאת בה ספרי ילדים ונוער, מקוריים ומתורגמים ומספר גדול יחסית של ספרים בנושאי צבא וביטחון. כמו כן יצאו בהוצאה חוברות זולות במיוחד של סיפורי ילדים מצוירים, בעלוּת הפקה זולה. ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, פנה שמואל לוין אפשטיין לאהד זמורה בבקשה לשיתוף פעולה בהפקת אלבום ניצחון. כך פגש זמורה את חשב ההוצאה, עודד מודן. אחד מפירות העיסוק באלבום הניצחון היה אחד הספרים החשובים על אודות מלחמת ששת הימים והתקופה שלפניה, "החודש הארוך ביותר" בעריכת מיכאל בר-זוהר.
ביולי 1970 התפטר בן ארי, על רקע הפסדי ההוצאה ובמקומו מונה למנכ"ל, יעקב שלמון. בראשית 1972 התפטר שלמון ובמקומו התמנה אברהם גוטסמן.
בין השנים 1967 ו-1970 הפך עודד מודן לדמות המפתח בהוצאה. על רקע חובות ההוצאה, בסוף 1972 נכרת הסכם על מכירת ההוצאה לחברת מולדת של ראובן הכט, אולם ההסכם התפוצץ לאחר שלא הושגו הסכמות על תנאי המימון. באפריל 1973 נמכרה ההוצאה לחברה המאוחדת לפרסומים והדפסות. ביולי 1973 נמכרו עסקי ההוצאה לאור לעודד מודן, ופעילות הדפוס המשיכה להתנהל בידי החברה המאוחדת לפרסומים.
מודן המשיך להוציא ספרים תחת שם ההוצאה "לוין אפשטיין מודן" ובהמשך אף שינה את שמה ל"מודן הוצאה לאור". במקביל, ב-1973 נוצרה השותפות בין מודן, זמורה ואשר ביתן, שיצרה את הוצאת זמורה ביתן מודן.
בית הדפוס

אחד מהנכסים הגדולים של ההוצאה היה בית דפוס גדול שהקים שמואל לוין אפשטיין ב-1936 בבת ים והיה אחד המפעלים הראשונים ביישוב הצעיר דאז. עם קום מדינת ישראל קיבל בית הדפוס זיכיון מהמדינה להדפיס את כל בולי הדואר שלה, וכל בולי המדינה מודפסים בו מיום הקמתה. בשנת 1964 נמכר המגרש של הדפוס במרכז בת ים ובמקומו הוקם בית דפוס באזור התעשייה בעיר.
ב-1979 נרכש בית הדפוס על ידי "מעריב" ושימש כבית דפוס של העיתון והמגזינים של הוצאת מודיעין, כמו "מעריב לנוער" ו"רייטינג". בעקבות קשייה הכספיים של קבוצת מעריב נמכר בית הדפוס באישור בית המשפט באוקטובר 2012 לקבוצת רוכשים בראשותו של איש העסקים עמוס מיימון תמורת 65 מיליון ש"ח. בדצמבר 2013 נמכר שוב, הפעם לעיתון "ישראל היום" שהעביר אליו את הדפסת העיתון (עד אז הדפיס "ישראל היום" את מרבית גיליונותיו בבית הדפוס של עיתון "הארץ").