stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
החופשה של בין

| --- | --- |

 מבוסס על:  תוכנית הטלוויזיה "מיסטר בין"
 בימוי:  סטיב בנדלק
 הופק בידי:  פיטר בנט-ג'ונס טים בוואן אריק פלנק רואן אטקינסון
 תסריט:  המיש מק'קול רובין דריסקול סימון מקברני
 עריכה:  Tony Cranstoun 
 שחקנים ראשיים:  רואן אטקינסון וילם דפו מקסים בלדרי
 מוזיקה:  הווארד גודל
 צילום:  Baz Irvine 
 מדינה:  בריטניה בריטניה צרפת צרפת גרמניה גרמניה ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Working Title Films StudioCanal Tiger Aspect Productions
 חברה מפיצה:  יוניברסל
 הקרנת בכורה:  2007
 משך הקרנה:  85 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית צרפתית רוסית
 סוגה:  סרט קומדיה, סרט לכל המשפחה, סלפסטיק, סרט מסע 
 מקום התרחשות:  לונדון, פריז, טולון 
 תקציב:  25 מיליון דולר
 הכנסות:  $229,736,344
 הכנסות באתר מוג'ו:   bean2
 סרט קודם:  בין 
 www.mrbean.co.uk
 דף הסרט ב־IMDb
 
החופשה של בין (באנגלית: Mr. Bean's Holiday) הוא סרט קומדיה בריטי משנת 2007 בכיכובו של רואן אטקינסון, שיצא לאקרנים בבריטניה ובאוסטרליה ב-24 במרץ 2007 וב-24 באוגוסט 2007 בארצות הברית ובקנדה. זהו סרט הקולנוע השני המבוסס על תוכנית הטלוויזיה "מיסטר בין", לאחר הסרט "בין" משנת 1997.
עלילת הסרט

בפתיחת הסרט משתתף מיסטר בין (רואן אטקינסון) בהגרלה וזוכה בחופשה בקאן, במצלמת וידאו וב-200 ליש"ט. הוא יוצא לאחר מכן לחופשה בריביירה הצרפתית אותה הוא מצלם במצלמת הווידאו. בתחנת הרכבת גאר דה ליון בפריז לקראת הנסיעה לקאן הוא מבקש מאדם שמחכה עמו בתחנה, שמסתבר שהוא שופט בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע בקאן, מבקר הקולנוע אמיל דשבסקי (קרל רודן) לצלם אותו בעלייתו לרכבת. בין מצליח לעלות לרכבת ברגע האחרון, אבל דשבסקי אינו מצליח לעלות עליה. בנו של דשבסקי, סטפן (מקסים בלדרי), נשאר לבדו ברכבת. בין מחליט לנסות לעזור לסטפן למצוא את אביו.
בתהליך החיפושים בין מאבד את כספו, את דרכונו ואת כרטיס הרכבת שלו, והשניים אוספים כסף על ידי העלאת מופע מוזיקלי במרכז קניות. בין קונה כרטיס לאוטובוס הנוסע לקאן, אך הוא מאבד גם כרטיס זה, הנסחף ברוח, ובחיפושיו אחר הכרטיס נפרדות דרכיהם של בין ושל סטפן. בין עולה על טרמפ עם השחקנית סאבין (אמה דה קונה), שאותה פגש בצילומי פרסומת. היא נמצאת בדרכה לפסטיבל הקולנוע של קאן שבו מוצג סרט שבו השתתפה בבימויו של קרסון קליי (וילם דפו). כאשר הם עוצרים בדרך להתרעננות, בין פוגש שוב את סטפן, והוא מצטרף אליו ואל סאבין. בדרך סאבין נרדמת, אך בין מסיע את הרכב בעצמו, עד לקאן.
סאבין עוצרת בתחנת דלק כדי להחליף בגדים לקראת הפרימיירה בקאן, שם היא צופה במהדורת חדשות בטלוויזיה שבה מוצג בין כחוטפו של סטפן ובה מוצגת סאבין כמשתפת פעולה. היא מתעמתת עם בין, שמסביר כי הוא "בדרכו לחוף". השלושה מתכננים להיכנס לפסטיבל קאן כדי לצפות בסרט, וכדי להימנע מזיהוי, סטפן מתחפש לבתה של סאבין ובין מתחפש לאמה של סאבין. השלושה מצליחים לעבור את הבידוק הביטחוני וסאבין מגיעה להקרנה בזמן.
השלושה מתגנבים לפרימיירה של הסרט "Playback Time", הפקה פילוסופית מלאת חשיבות עצמית שאותה כתב, ביים, הפיק, קריין ובה מככב קליי עצמו. כבר מהדקות הראשונות, קהל הצופים משתעמם לגמרי. סאבין מצפה לסצנה הגדולה שבה היא מככבת, אך היא מתאכזבת לגלות שהתפקיד שלה נחתך בעריכה. בין מנסה לעודד את רוחה של סאבין, ומתגנב לחדר ההקרנה, שם הוא מחבר את מצלמת הווידאו שלו למקרן, ומציג את תיעוד החופשה שלו שצולם במצלמתו. הסצנות המוצגות, שבהן מופיעים בין, סטפן וסאבין, מתאימות לקריינות של קליי. בין נרדף על ידי האבטחה וכמעט שנעצר, ובתוך כך הוא עולה אל הבמה וסטפן מתאחד לראשונה עם אביו. הקהל מוחא כפיים לבין, מכיוון שהם חשבו שקטעי המצלמה הביתית הם חלק אותנטי מסרטו של קליי. הכעס הראשוני של קליי מתפוגג והוא מחבק את בין ולוקח לעצמו את הקרדיט על הצלחת הסרט.
הסרט מסתיים בסצנה שבה הולך בין לחוף הים ושר יחד עם שאר הדמויות בסרט את השיר "La Mer".
הפקה והפצה

בראשית 2005 החלו דיווחים על הסרט השני בכיכובו של מיסטר בין, וטענו שהתסריט ייכתב בידי סיימון מקברני, אם כי בדצמבר 2005 אמר אטקינסון כי התסריט נכתב על ידיו ועל ידי ריצ'רד קרטיס, שותפו הוותיק.. לבסוף נכתב התסריט בידי רובין דריסקול, סיימון מקברני והמיש מק'קול.
שלא כמו הסרט "בין" משנת 1997, שבוים בידי מל סמית', סרט זה בוים בידי סטיב בנדלק. הצילומים החלו ב-15 במאי 2006. שמו של הסרט בעת הצילומים היה "בין הצרפתי".
"החופשה של בין" היה הסרט הרשמי של אירוע הצדקה Red Nose Day של Comic Relief בשנת 2007. לפני הפצת הסרט, מערכון חדש של מיסטר בין שודר במרתון הטלוויזיוני של Comic Relief בערוץ BBC1 ב-16 במרץ 2007.
הקרנת הבכורה הרשמית של הסרט נערכה בלונדון ב-25 במרץ 2007, וההכנסות ממנה נתרמו לארגון Comic Relief וכן לבית החולים לילדים של אוקספורד.
חברת יוניברסל הוציאה קדימון לסרט בנובמבר 2006, ובדצמבר 2006 הושק האתר הרשמי של הסרט.
הערכת המבקרים

באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 56 מתוך 100 על בסיס 26 ביקורות. באתר Rotten Tomatoes נתנו 52% מהמבקרים ביקור חיובית לסרט, מתוך 110 מבקרים.
דמויות

בין - רואן אטקינסון
אמיל דשבסקי - קרל רודן
סטפן - מקסים בלדרי
סאבין - אמה דה-קונה
קרסון קליי - וילם דפו
ראו גם

בין (סרט)
מיסטר בין
מיסטר בין (סדרת אנימציה)
הערות שוליים

↑   "החופשה של בין", במסד הנתונים Box Office Mojo (באנגלית)
↑  Moviehole.net, URL accessed 25 February 2007
↑  Paramount Comedy, URL accessed 25 February 2007
↑  Movies Online, URL accessed 25 February 2007
↑  Mr. Bean's Holiday at the Internet Movie Database, URL accessed 25 February 2007
↑  IMDb, URL accessed 19 April 2011
↑  Comic Relief site, URL accessed 25 February 2007
↑  Video - msn
↑  beansholiday.com - This website is for sale! - beansholiday Resources and Information., ww16.beansholiday.com
↑  Mr. Bean's Holiday (2007): Reviews. Metacritic
↑  Mr. Bean's Holiday – Rotten Tomatoes. Rotten Tomatoes
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4421310  LCCN: n2007002034  VIAF: 8215164539798332240004   WorldCat (עם VIAF): 8215164539798332240004
הטבחית מקסטמאר

| --- | --- |
 סוגה:  דרמה תקופתית
 שחקנים:  מישל ג'נר  רוברטו אנריקס  Hugo Silva 
 ארץ מקור:  ספרד 
 שפות:  Spanish
 תקופת התרחשות:  1720 
 מספר פרקים:  12 
 הפקה
 חברת הפקה:  Buendía Estudios
 שידור
 רשת שידור:  Atresplayer Premium
 תקופת שידור מקורית:  2021–הווה 
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
הטבחית מקסטמאר (בספרדית: La cocinera de Castamar) היא סדרת טלוויזיה ספרדית. הסדרה היא דרמה תקופתית המבוססת על הספר "הטבחית מקסטמאר" מאת פרננדו ג'יי מוניז בכיכובם של מישל ג'נר ורוברטו אנריקז. העלילה מתרחשת במדריד של תחילת המאה ה-18 ובמרכזה סיפור אהבה בין טבחית הסובלת מאגורפוביה לאציל אלמן. הסדרה הופקה על ידי חברת ההפקה Buendía Estudios ועלתה לשידור במקור בשירותי הזרמת המדיה Atresplayer Premium בפברואר 2021.
הסדרה שודרה גם בערוץ החינמי הספרדי אנטנה 3 החל מאפריל 2021 ובמקביל בפלטפורמה של נטפליקס.
תקציר

הסיפור מתרחש בשנת 1720 באזור מדריד בתקופת בה היה פליפה החמישי מלך ספרד. לאחר שאיבדה את אביה, קלרה בלמונטה מפתחת אגורפוביה ומוצאת עבודה כטבחית באחוזתו של הדוכס מקסטמאר, שם כשהיא ספונה במטבחים היא מרגישה בטוחה. הדוכס עצמו מתמודד עם הטרגדיה של מות אשתו ההרה.
הפקה

הסדרה היא עיבוד לרומן בעל אותו השם מאת פרננדו ג'יי מוניז. צילומי החוץ של הסדרה נעשו במיקומים שונים במדריד, סגוביה וקואנקה. צילומי מבנה אחוזת הדוכס נערכו ביישוב בואדייה דל מונטה. הצילומים ארכו ארבעה חודשים והסתיימו בדצמבר 2020. הסדרה מורכבת מ-12 פרקים באורך של 50 דקות.
הפצה

הסדרה שודרה לראשונה ב-21 בפברואר 2021. השידור החינמי בספרד בערוץ אנטנה 3 החל ב-8 באפריל 2021 ונמשך כחודשיים וחצי והשיג נתוני רייטינג טובים יחסית (11.8% מנתח קהל).
עלילה

דייגו ואלבה, צמד אצילים ספרדים, חיים את סגנון החיים האריסטוקרטי שאפיין את משפחות האצולה של מדריד במאה ה–18. אלבה היא אישה יפה ומסורה, דייגו הוא גברי ובעל ממון ונכסים. הם רוכבים על סוסים יחד ויום אחד בעת הרכיבה בעודם משקיפים על שטחי האחוזה הנרחבים שלהם, אלבה מבשרת לדייגו שהיא בהיריון. מיד לאחר שהוא מקבל את הבשורה ומזהיר אותה מפני רכיבה פרועה על גב סוס, היא נופלת מגבו של אותו הסוס ומתה. בהמשך השניים מתמודדים עם תככים ומזימות מצד מקורבי האחוזה ומצד חבריהם.
הערות שוליים

↑  Vicente G. Olaya, ‘La cocinera de Castamar’, donde el patrimonio nacional es la estrella invitada, El País, ‏2021-02-20 (בספרדית)
↑  Cinemanía (2021-05-10). "¿Cuándo emiten 'La cocinera de Castamar'? Así puedes seguir los capítulos en abierto y en Netflix". Cinemanía (בספרדית). נבדק ב-2023-12-09.
↑  "Atresplayer Premium convoca 'Deudas', 'Alba', 'La cocinera de Castamar' y 'Luimelia 3' antes de la primavera". Vertele!. eldiario.es. 23 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Fdez. Larrechi, Aloña (21 בפברואר 2021). "Crítica: 'La cocinera de Castamar', un drama de época que deja con ganas de más". Fuera de Series. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  "Finaliza el rodaje de La cocinera de Castamar, nueva serie de Antena 3 con Michelle Jenner que se ha grabado en Cuenca". 20minutos.es. 23 בדצמבר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Peake, Amber (15 ביולי 2021). "Where was The Cook Of Castamar filmed? Netflix drama's filming locations explored". thefocus.news. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sergio Soriano, 'La cocinera de Castamar' cierra las puertas de palacio con un 11,8% de media y arrasa en el diferido, FormulaTV, ‏2021-06-25 (בספרדית)
↑   גילי איזיקוביץ, "הטבחית מקסטמאר": חובבי אופרות סבון וסאגות היסטוריות? זו הסדרה שחיפשתם, באתר הארץ, 18 ביולי 2021
↑  הטבחית מקסטמאר
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הטבחית מקסטמאר".
ארמון האינפנטה דון לואיס בבואדייה דל מונטה שימש כשחזור של אחוזת קסטמאר הבדיונית
המפתח (1966)

|  מידע כללי |
| --- | --- |
 מאת:  אייזק אסימוב 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מדע בדיוני
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1966 
 תאריך הופעה ראשונה:  כתב העת The Magazine of Fantasy and Science Fiction גיליון אוקטובר 1966
 סדרה
 סיפור קודם:  הלילה הגווע 
 
המפתח (באנגלית: The Key) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוקטובר 1966 של כתב העת The Magazine of Fantasy and Science Fiction. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1980 על ידי טובה קשט-אקשטיין בקובץ הסיפורים 'מדע בדיוני ופנטסיה'. הסיפור המפתח הוא הסיפור הרביעי של אסימוב בו הופיע החוקר ונדל אורת', שהופיע גם בסיפורים הפעמון המזמר, האבן המדברת והלילה הגווע.
עלילה

שני חוקרים, ג'נינגס ושטראוס, גילו מכשיר חוצני על הירח, שמסוגל להשפיע על מחשבות. ג'נינס נמצא מת, ושטראוס נמצא משוגע, והחפץ במיקום לא ידוע. הממשלה רוצה למצוא את החפץ לפני אנשי 'אולטרה', כת שרוצה להשמיד אנשים שהם פחות 'חכמים' או 'יצירתיים' כדי לטפל בבעיית פיצוץ האוכלוסין של כדור הארץ. הרמז היחידי למיקומו של החפץ הוא פתק מעורפל שלכאורה מרמז היכן החביא ג'נינגס את החפץ. הפתק נגנב על ידי אנשי 'אולטרה', והממשלה צריכה למהר לפענח אותו כדי להשיג את החפץ ראשונים. בפתק מצויר חץ לכיוון כדור הארץ, והחוקרים מבינים שהכוונה ללכת להתייעץ עם החוקר ונדל אורת', מורו לשעבר של ג'נינגס (ג'נינגס היה חובב משחקי מילים, והמילים Earth -כדור הארץ- וUrth- שמו של החוקר- דומות בצלילן).
ונדל ואנשי הממשלה מפענחים את הסימנים על פני הפתק כרומזים על שמותם של מכתשים על פני הירח, אך כל סימן מרמז על יותר ממכתש אחד ובעצם הפתק חסר תועלת. אך ונדל מגלה את התשובה לאחר שאנשי הממשלה מתייחסים שוב ושוב אל החפץ כאל 'המפתח' לעתידו של העולם. ונדל מפענח את משחק המילים של ג'נינגס: המילה רמז (Clue) דומה לשמו של האסטרונום כריסטוף קלאו (Klau). בלטינית שמו של החוקר הוא קלאוויס (Clavius), בדומה למילה הלטינית ל'מפתח' (Clavis). כך שעצם קיומו של הפתק כרמז הוא הרמז עצמו למיקום החפץ- מכתש קלאוויס, במיקום בו כדור הארץ נמצא בדיוק מעליו (וזו המשמעות של ציור כדור הארץ עם החץ). בתמורה לעזרתו, אנשי הממשלה מתחייבים לוונדל שלא ייכנעו לניסיונות השכנוע של ביתו שיטפלו בבעיית הפחד מטיסות שלו.
הערות שוליים

↑  המפתח באתר ISFDB
↑  רשימת סיפורי המדע הבדיוני והפנטסיה שהופיעו בעברית באתר בלי פאניקה
המסע הפנטסטי 2: היעד המוח

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אייזק אסימוב
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  מדע בדיוני
 מקום התרחשות:  ארצות הברית 
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  1987
 מספר עמודים:  358
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך:  1990
 תרגום:  אריה בובר
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001119819
 
המסע הפנטסטי 2: היעד המוח (באנגלית: Fantastic Voyage II: Destination Brain) הוא ספר מדע בדיוני מאת אייזק אסימוב. הספר עוסק בקבוצה של מדענים שמתכווצים לגודל מיקרוסקופי ונכנסים למוח האנושי, במטרה לשלוף מחשבות של עמית הנמצא בתרדמת.
קשר לסיפור המקורי

למרות השם המסע הפנטסטי 2 הוא אינו המשך למסע הפנטסטי, ספר שאסימוב כתב המבוסס על סרט באותו השם. אסימוב לא היה מרוצה מהספר המקורי, משום שלמרות שהוא הצליח לשנות חלק מהפרטים המדעיים, הספר לא היה רק עבודתו שלו. לכן הוא כתב את המסע הפנטסטי 2 כסיפור חדש ונפרד המכיל רק את הרעיון המרכזי של קבוצה של מדענים הנכנסים לתוך גוף אנושי.
עלילה

הסיפור מתרחש בין אמצע המאה ה-21 לסופה. המלחמה הקרה הסתיימה אך ברית המועצות נשארה חזקה וגאה. האמריקאים והסובייטים נהנים משקט, אך לא מקבלים את זה את דרכיו של האחר, והם נאבקים כל הזמן על עליונות טכנולוגית והיוקרה המתלווה אליה.
תחת סודיות מוחלטת, הסובייטים מפתחים טכנולוגיית מזעור, היכולה להקטין אדם לממדים של מולקולה או אפילו פחות. עם זאת, התהליך דורש השקעה של אנרגיה רבה כדי למזער אפילו חפץ קטן לזמן קצר. לכן למרות שהוכח שמזעור הוא אפשרי מבחינה מדעית, הוא לא אפשרי מבחינה כלכלית - מה שהופך את ניצחונה של ברית המועצות לניצחון חלול.
מדען סובייטי אחד, פיוטר ליאונוביץ' שפירוב, חלוץ של תהליך המזעור, דיבר במעורפל על דרך להוזלת המזעור. אולם מוחו של שפירוב נפגע והוא נכנס למצב של תרדמת, וסודותיו כנראה נעולים לנצח.
שפירוב התעניין במדען אמריקאי, אלברט ג'ונס מוריסון, אשר פיתח תאוריות שנויות במחלוקת לגבי העיבוד והאחסון של החשיבה היצירתית של המוח. העניין של שפירוב ברעיונותיו של מורסון הובילו את הסובייטים לפנות אל מורסון לבקשת עזרה.
אחרי שכנוע רב, מוריסון מסכים להתמזער יחד עם ארבעה מדענים סובייטים, להיכנס למוחו הגוסס של שפירוב, ולנסות להשתמש בתאוריה שלו כדי לשחזר את מחשבותיו של שפירוב.
מאוחר יותר, אחרי שהוחזר בבטחה לגודלו הרגיל, אך ללא כל מידע יעיל משפירוב, מוריסון מגלה תגלית חדשה ומפתיע, אשר עשויה לסייע לאמריקאים להקדים את הרוסים. מוריסון משתמש בתגלית זו כדי לאלץ את האמריקאים והרוסים לעבוד יחד.
פרטים מדעיים

בספר, מזעור מושג על ידי הקטנת ערכו של קבוע פלאנק בתוך שדה סופי, אשר לטענת אסימוב זהי הדרך היחידה לבצע מזעור. עם זאת, בתהליך המזעור של ברית המועצות ערכו של קבוע פלאנק יורד, וערכה של מהירות האור נשארת ללא שינוי, וזוהי כביכול הסיבה שתהליך המזעור דורש אנרגיה רבה.
הספר מציע שתי דרכים להתמודדות עם הבעיה. אחת היא ללכוד את האנרגיה המשוחררת במהלך המזעור ולהמיר אותה לשדה אלקטרומגנטי. אנרגיה רתומה זו יכולה לשמש לחלק מתהליך המזעור הבא. עם זאת רעיון זה הוא אינו יעיל כל כך והוא לא הופך את המזעור לרווחי.
הרעיון השני, הנעול בתוך מוחו של שפירוב, הוא לשלב את קבוע פלאנק עם מהירות האור, כך שכשהאחד יקטן השני יגדל. שפירוב טוען כי שילוב זה יוביל לעלות נמוכה יותר, אך אף אחד אינו יודע איך לבצע את הזיווג הזה.
במהלך המשימה בתוך גופו של שפירוב, מוריסון מגלה כי המחשב המתוכנת שלו, במקום לקרוא את מחשבותיו של שפירוב למעשה מעביר מחשבות בין הנמצאים על הספינה. מוריסון משער כי אם מספר אנשים יהיו מחוברים יחד באופן טלפתי, הם יהפכו לסופר-אדם החושב ביחד שיוכל לגלות מחדש את התאוריות של שפירוב.
לגבי יישומים מעשיים למזעור, בנוסף לכל האפשרויות הברורות, הספר מרמז שאם ספינה תמוזער לגודל הנכון לאחר ביצוע השילוב, היא תוכל לנוע במהירות הגדולה פי כמה ממהירות האור. אולם בגלל גודלה של הספינה, שליטה בכיוון הנסיעה תהיה נורא קשה, והספינה פשוט תטוס לכיוון אקראי.
הגל החדש בקולנוע האיראני

הגל החדש האיראני (פרסית: موج نوی سینمای ایران; אנגלית: New Wave Cinema) מתייחס לתנועה בקולנוע האיראני, שהחלה בשנות ה-60 של המאה העשרים. המאפיינים של הסרטים בתנועה זו הם: אלגוריה המתבטאת בדיאלוג מועט, ליהוק שחקנים לא מקצועיים, שחקנים המביאים אותנטיות לסרטים לעומת שחקנים מקצועיים, נופי טבע רבים וביקורת מסוימת על השלטון. בשל החופש השלטוני היחסי ליצירת סרטים, ניצלו הבמאים של הסרטים הראשונים את המצב כדי להעביר ביקורת ולגנות את תהליך ההתמערבות של השושלת הפהלוית. הם עשו זאת על ידי כך, שהדגישו את אורח החיים בכפר. הגל החל עם הופעת הסרט ׳עור נחש׳ של הג'יר דריוש, שהיה מבוסס על הספר "מאהבה של ליידי צ'טרלי" של ד. ה. לורנס. התנועה תפסה תאוצה במיוחד בשנת 1969. בשנה זו הופיע רצף של סרטים שביססו היטב את הסוגה בקרב הצופים האיראנים.
רקע

׳הגל החדש׳ החל בשנות ה-60 בתקופה שהייתה רְווּיָה בביקורת כלפי עולם הקולנוע האיראני הקיים. עלילות רוב הסרטים שהוקרנו במדינה באותה עת היו מנותקים מהמציאות היומיומית, הם היו דומים מאוד לסרטים שהיו נפוצים במערב והבמאים השתמשו בסרטים הוליוודיים כמודל לחיקוי. הסוגות הנפוצות היו קומדיות דרמטיות על חיי המשפחה, או כאלה שהציגו גבריות קשוחה. כמו כן, תעשיית הסרטים האיראניים הייתה מבוססת על מינויים דרך פרוטקציות, מה שהיווה קרקע פורייה להקמת מוסדות פרטיים להפקת סרטים, שמשכו אליהם כותבים ובמאים מהשמאל הליברלי האיראני. במקביל, החל להתהוות דור חדש של שחקנים שהיו מיומנים במשחק ייצוגי מודרני ששם דגש על היכנסות מוחלטת לדמות והתעלמות מהקהל הצופה. שילוב המגמות הללו הביא עימו את הגל החדש בקולנוע האיראני שכלל יצירות שהתבססו על המציאות היומיומית באיראן, ליהוק שחקנים פחות מנוסים והעברת ביקורת מסוימת על השלטון הפהלוי, שהתאמץ להצניע את המציאות של חיי הכפר באיראן.
הסרט שמוגדר כאבי הגל היה ״הפרה״ (1969) בבימויו של דאריוש מאהרג׳ואי, אף על פי שהסרט לא היה הראשון שיצא לאקרנים בגל הזה, אך הוא נחשב כמייצג בצורה מיטבית את המסרים של התנועה. הסרט מספר את עלילותיו של חקלאי שהייתה לו פרה יחידה שאהב אותה מאוד, ולאחר שאיבד אותה הוא החל לדמיין ולחשוב שהוא עצמו הפרה. הסרט בא להמחיש את המורכבויות שהיו לאנשי הכפר על רקע המרוץ לגלובליזציה של כלכלת המדינה שהתרחש באותה התקופה, וכן את חוסר האיזון שמרוץ זה יצר עבורם.
הביקורת השלטונית בסרטי הגל החדש

תנועת הגל החדש שימשה במובנים רבים תגובה למציאות הקולנועית ששררה באיראן באותה תקופה, מציאות שהייתה מושתתת בעיקר על אינטרסים ומינויים פוליטיים. בתחילה, התיר השלטון הפהלוי פעילות חופשית יחסית בתחום הקולנוע. על אף שלא היו מגבלות מיוחדות על הבמאים, ניסה השלטון הפהלוי להתנער מהדימויים שהופיעו ועלו בחלק מהסרטים. הסרטים הללו ציירו את אזורי איראן הכפריים בצורה נחשלת, שלא עלתה בקנה אחד עם מגמת התקרבות איראן למדינות המערב. דוגמה לכך היא בפרסום הסרט ״הפרה״. הסרט אושר להקרנה רק לאחר שהוכנסה פיסקה בתחילתו על ידי הצנזורה שנאמר בה כי המוצג בסרט אינו שייך לתקופה הפהלוית והאירועים יכלו להתרחש רק לפני עליית השושלת לשלטון. המשטר הובך מהעוני שתועד בסרט, בעוד הוא מנסה להציג את החיים באיראן דומים לאורח החיים האופייני למדינות המערב. ניתן להסתכל על הסרט גם מהפן של בחירת הבמאי החדש - התמקדות בחיי הכפר האיראניים כתגובת נגד לתהליך ״ההתמערבות״ שהשאה קידם. החיים העירוניים שהשלטון הפהלוי דחף, היו זרים לרוב האוכלוסייה במדינה ואילו חיי הכפר היו מקום נוח ומוכר. החיפוש אחר זהות איראנית ייחודית התבטא בנקודות מבט רבות בחיים הכפריים, והדגיש את הביקורת על השלטון ועל החיים האורבניים והמתמערבים.
המהפכה האסלאמית וסיום התקופה

סרטי הגל החדש זכו להצלחה רבה בתוך איראן, ייתכן בשל הסיבה שהוצגו בהם הצדדים העניים של המדינה. הביקורת על תהליך ההתמערבות של השלטון התקבלה בזרועות פתוחות בקרב מבקרי הסרטים, שחלקם היו במאים בעצמם. המהפכה האיראנית ב־1979 הביאה לשינוי מוחלט בענף כולו. בתחילת המהפכה נתפס עולם הקולנוע כמאיים על המוסריות הציבורית. לדוגמה, שילוב של נשים שרות, שהוא בעייתי מבחינת האסלאם. מצד שני, מנהיג המהפכה רוחאללה ח'ומייני הכריז שניתן לרתום את הקולנוע לשירות האסלאם ולהשתמש בו לחינוך. אך בגלל חוסר הוראה והנחיה של הרשות השלטונית ברורה בנושא, מעט מאוד סרטים יצאו לאקרנים בתחילת המהפכה. בשנת 1982 הוקם גוף במשרד התרבות האיראני שהורה על הנחיה זו וחזרו הסרטים האיראניים לאקרנים. רבים מהסרטים שיצאו לאחר מכן היו דומים מאוד במאפייניהם לסרטי הגל החדש, ואף זכו בפרסים בינלאומיים. אולם היכולת בסרטים להעביר ביקורת על השלטון צומצמה מאוד.
מאפיינים

העמקה בעולמן הפנימי והמורכב של הדמויות בסרט, שלעיתים ייצגו את עולמו של הבמאי.
שימוש באלגוריה על מנת להציג מצבים חברתיים ופוליטיים מחיי היומיום באיראן.״
״דוקו-פיקציה״ – שימוש באלמנטים דוקומנטריים וריאליים בשילוב אלמנטים בדיוניים.
שימוש בתפאורה ורקעים טבעיים, המבליטים את חיי הכפר.
דיאלוג מועט ולעיתים מאולתר, שכן היה שימוש נרחב בליהוק שחקנים לא מקצועיים וחדשים בתחום.
סוף פתוח לסרט, ללא הכרעה חד משמעית על מנת לתת לקהל לדמיין אותו, ולהידמות לחיים האמיתיים.
סרטים בולטים

פרספוליס (פרידון ראהנמא, 1960)
הבית הוא שחור (פרוע׳ פרח׳זאד, 1963)
עור נחש (הג׳יר דריוש, 1964)
הלבנה והמראה (אבראהים גלסתאן, 1964)
הפרה (דאריוש מאהרג׳ואי, 1969)
קיסר (מסעוד כימיאי, 1969)
שלווה בנוכחות אחרים (נאצר תקואיי, 1972)
מבול (בהראם בייזאי, 1972)
אירוע פשוט (סהראב שהיד סולס, 1973)
חיים דוממים (סהראב שהיד סולס, 1974)
במאים בולטים

פרח׳ ע׳פארי (Farrokh Ghaffari)
אבראהים גלסתאן (Ebrahim Golestam)
פרידון ראהנמא (Fereydoun Rahnema)
נאצר תקואיי (Nasser Taghvai)
מסעוד כימיאי (Masoud Kimiai)
דאריוש מהרג׳ואי (Dariush Mehrjui)
בהראם ביזאי (Bahrām Beyzāêi)
ג׳עפר פנאהי (Jafar Panahi)
עבאס כיארסתמי (Abbas Kiarostami)
לקריאה נוספת

Crawford, Matt. “What Is Iranian New Wave Cinema? Essential Guide to the Film Movement.” Filmmaking Lifestyle, February 8, 2024. https://filmlifestyle.com/what-is-iranian-new-wave-cinema/.
Li, Zhenzhen. "The Iranian New Wave: Poetic Neorealist Cinema." in Frontiers in Art Research 5, no. 5 (April, 2023): 9-13.
Naficy, Hamid. “A Social History of Iranian Cinema, Volume 2: The Industrializing Years, 1941–1978.” New York, USA: Duke University Press, 2011.
Sadeghi-Esfahlani, Asefeh. “Allegories Beyond Subalternity; the Transformation of Cinematic Expressions During the 1970s in Iranian Films.” In Quarterly Review of Film and Video 38, no. 5 (April, 2020): 453–72. https://doi.org/10.1080/10509208.2020.1779534.
Zeydabadi-Nejad, Saeed. "Iranian Intellectuals and Contact with the West: The Case of Iranian Cinema." in British Journal of Middle Eastern Studies 34, no. 3 (December, 2007): 375-398.
Allegories Beyond Subalternity; The Transformation of Cinematic Expressions during the 1970s in Iranian .Films
הערות שוליים

1 2  Matt Crawford, What Is Iranian New Wave Cinema? Essential Guide To The Film Movement, Filmmaking Lifestyle, ‏2022-03-15 (באנגלית אמריקאית)
1 2  Zhenzhen Li, The Iranian New Wave: Poetic Neorealist Cinema, Frontiers in Art Research, 2023
1 2 3  S. Zeydabadi-Nejad, Iranian Intellectuals and Contact with the West: the Case of Iranian Cinema, British Journal of Middle Eastern Studies 34, 2007
↑  Hamid Naficy, A Social History of Iranian Cinema, Volume 2: The Industrializing Years 2, 2011, עמ' 328-330
↑  A Sadeghi-Esfahlani, Allegories Beyond Subalternity; the Transformation of Cinematic Expressions During the 1970s in Iranian Films, Quarterly Review of Film and Video 38, 2021, עמ' 377
עפרה לקס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בדצמבר 1975 (בת 49) בני ברק, ישראל 
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן 
 עיסוק:  עיתונאית, מגישה ומרצה
 מעסיק:  עיתון בשבע כאן 11
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  100005695836637
 טוויטר:  ofralax2
 
עפרה לקס (נולדה בב' בטבת ה'תשל"ו, 6 בדצמבר 1975) היא עיתונאית ישראלית, כתבת לענייני חינוך, תרבות וחברה, משתתפת בתוכנית מהצד השני עם גיא זהר בערוץ כאן 11, היא בעלת טור במוסף יומן של עיתון מקור ראשון.
ביוגרפיה

נולדה בבני ברק, גדלה ברעננה ולמדה בתיכון באולפנית בני עקיבא בתל אביב. שירתה בשירות לאומי במשך שנתיים בבני עקיבא ובמפת"ן. למדה במשך שנה במדרשת הרובע.
לקס היא בעלת תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן במדעי המדינה ותקשורת. במהלך השנה הראשונה למדה בתוכנית 'מתיבתא' ללימודי יהדות מוגברים במדרשה לבנות באוניברסיטה.
עבדה בתחנת הרדיו של ערוץ 7 ככתבת אזור המרכז ובחדשות האינטרנט של הערוץ. כותבת בעיתון בשבע, כתבות מגזין ואקטואליה, ראיונות, טור אישי וביקורות בתחום התרבות. מרבה לכתוב בענייני יהודים יוצאי אתיופיה, נושא הגיור ומעורבות חברתית.
מנובמבר 2018 משתתפת ב'הפרלמנט' פינת פרשנים ב'בעשר' תוכניתו של בני טיטלבוים ב'כאן מורשת' עם אשת התקשורת שלומית גולדין הלוי.
מתראיינת מפעם לפעם בתוכניות רדיו וטלוויזיה. מעבירה סדנאות בעקבות הספרים שכתבה, הרצאות על עולם התקשורת, סדנאות כתיבת דעה, מנחה ומשתתפת בפאנלים.
במהלך הקריירה שלה פרסמה לקס סקופים וידיעות, לרבות ראיונות בלעדיים, שלעיתים פורסמו מאוחר יותר בכלי תקשורת אחרים.
בשנת 2003 קיימה ריאיון מקיף עם אסתר פולארד ואף שוחחה עם יונתן פולארד מכלאו, ריאיון שנתן 'רוח גבית חזקה' לתנועה למען שחרורו של הסוכן הישראלי.
ביוני 2019 קיימה ריאיון עם בני זוג שנפגעו מעזרא שיינברג, ולראשונה ניתן מקום לסיפורם של הגברים בפרשייה הזו.
ביולי 2019 קיימה ריאיון עם ראשי מפלגת נעם, שחשפה את עקרונותיה של המפלגה בנושאים שונים.
בנובמבר 2021 החלה להתארח באופן קבוע בתוכנית מהצד השני עם גיא זהר, במסגרת הפינה ”פערים של אחרים“. מאפריל 2022 היא מגישה לסירוגין את ”הולכות בחצות“ בגלי צה"ל.
באוקטובר 2024 הודיעה על הפסקת כתיבת הטור השבועי בעיתון בשבע, לאחר 22 שנות כתיבה. בהמשך החודש הצטרפה לעיתון "מקור ראשון" בו מובילה מדור מדי שבוע בעמוד 3 בעמודי החדשות של העיתון, במסגרתו מראיינת דמות מרכזית מאירועי השבוע האחרון. בנוסף, היא בעלת טור אישי קבוע במוסף יומן.