משה ברמן
הערכת ברמן כמנהל חוות כנרת

מרגלית שילה כתבה במחקרה, שהקשיים העיקריים של ברמן בניהול החווה היו יחסו לפועלים ולעבודה עברית, מעמדו הרם כמנהל, אי הצלחתה של החווה מבחינה חקלאית ומשקית וכן היעדרויותיו הרבות מהחווה, כך:
יחסו לפועלים ולעבודה עברית - ברמן ייחס חשיבות עליונה לעבודה החקלאית ולהצלחתה הכלכלית של החווה, אבל הוא לא ראה את הקשר המתחייב בין הפיתוח החקלאי של הארץ לבין קידום הפועלים. תנאי החיים של הפועלים בחווה העידו על כך שברמן לא התעניין בקידומם ובטיפוחם וראה בהם אמצעי למימוש מטרתו של הצלחת החווה. כאשר העבודה עלתה יפה, היה ברמן שבע רצון אבל כאשר התגלו קשיים, הפועלים חלו והתפוקה ירדה, ברמן חיפש מכשיר יעיל יותר. תפיסתו הייתה שמטרתה הראשונית של החווה היא לא לחנך חקלאים יהודים, אלא להוכיח שיש אפשרות להקים בגליל התחתון משק חקלאי רווחי. לכן ברמן לא היסס להעסיק בחווה פועלים ערבים, כפי שאירע קודם לכן במשתלה בלוד, כי הם נחשבו בעיניו כיעילים וזולים יותר, והוא ניסה להערים על הפועלים בחווה כדי שלא יתנגדו להעסקתם. ככל שמצב החווה הידרדר, הירבה ברמן להעסיק פועלים ערבים ובמקביל הוא המעיט להתחשב בפועלים היהודים.
מעמדו הרם כמנהל - גם בתקופה שבה שררה רוח טובה בחווה, כתב ברמן לרופין שהוא חושש שהפועלים עלולים להתגאות יתר על המידה ולבוא בתביעות אל מעסיקיהם. ברמן לא הירבה לכתוב למשרד הארץ ישראלי על פועליו, אולם במקרים שכן עשה זאת, הוא בדרך כלל העביר עליהם ביקורת. ברמן ציפה שיתקיים פער מעמדי בינו לבין הפועלים והוא טען שהיחסים בין הפועל ובין נותן העבודה צריכים להיות נורמליים, כלומר יחס בין מנהל לכפופים לו. כך, בעוד שהפועלים קיבלו שכר יומי בהתאם לעבודתם, ברמן קיבל שכר שנתי קבוע שהיה גבוה פי 10 משכרם של הפועלים בחווה. אפילו רופין תהה, אם ראוי שיהיה פער כה גדול בין מעמד הפועלים למעמדו של ברמן. האחרון רצה לעצב את הפועלים כראות עיניו, ואילו הפועלים האידאולוגים בעלייה השנייה סירבו לממש את עקרונותיו של ברמן לגבי ניהול החווה שכללו חובת ציות וקבלת מרותו ללא עוררין. לברמן הייתה נטייה לרכז בידיו את האחריות על העבודה ולא להעבירה לפועלים וכך להבטיח את שליטתו על כל הנעשה בחווה. לכן הוא התנגד להקמת ועד פועלים והתערב בחייהם של הפועלים. המתח ביחסיו עם הפועלים, מצא את ביטויו בהתבטאויות גסות של ברמן כלפי הפועלים. "ברמן היה חסר טקט ולא הבין לנפש הנתונים למרותו".
"הגורם המעכיר ביותר את חיי החווה היה חוסר כל שיתוף והבנה בין ברמן המנהל לבין הפועלים. ברמן לא דאג להקלת הסבל הפיזי ולשיפור תנאי חייהם של הפועלים והתגלה במשך הזמן כפקיד מתנשא וגאה... למעשה לא היה שיתוף פעולה אידיאי בין הפקיד לפועליו. חוסר הבנה זה היה בעוכרי כל היחסים ומנע מלכתחילה את תיקונם... חוסר הערכתו של ברמן את הפועלים ואת העבודה העברית והעלבונות שהטיח בהם, הביאו לדמורליזציה של הפועלים, להכנעתם ולבסוף למרידתם".
אי הצלחתה של החווה מבחינה חקלאית ומשקית - הרעיון להקמתה של חוות כנרת הייתה שהיא תהפוך לרווחית אבל בפועל היא סבלה הפסדים. זאת בגלל גורמים אובייקטיביים וצפויים מראש - אדמות לא פוריות וקשות לעיבוד, בצורת, נזקים בגלל הגנבות והשריפות של הערבים והוצאות לשמירה, תברואה לקויה, פועלים ללא ניסיון ותחלופה רבה של פועלים בחווה. מעבר לכך היו גורמים לא צפויים - ליקויים בתכנון המשק ודרך ניהולו על ידי ברמן, העבודות לא בוצעו תמיד בזמן וניהול ספרי החשבונות היה מרושל. ארגון החורש ועיתון "אחדות" מתחו ביקורת נוקבת על יכולתו המקצועית של ברמן ועל ניהול רשלני ובזבזני של המשק החקלאי. גם ברמן עצמו היווה מעמסה כספית על החווה בגלל משכורתו הגבוהה.
היעדרויות מהחווה - ברמן הירבה להיעדר מהחווה, כדי לבצע רכישת רבות עבור החווה וגם כדי לבקר את משפחתו שנשארה בחיפה. נסיעותיו המרובות מנעו ממנו לסייע במקרים קשים שאירעו בחווה, כמו שרפה והתנפלות בדווים. עקב נסיעותיו שכר ברמן פקיד נוסף במעמד של משגיח על העבודה - תפקיד שהיה שייך לתחום עבודתו של ברמן - מה שהגדיל את הוצאות החווה. למרות הידע הרב של ברמן בחקלאות, חוסר התמסרותו של ברמן לעבודה, פגע בהתפתחותה.
"בסיכומו של דבר נחל ברמן כישלון חרוץ מכל הבחינות. ניתן לומר כי לדמות פקידותית כמוהו לא היה כל סיכוי להצליח עם פועלי העלייה השנייה. התקופה הקצרה בה נחל הצלחה הייתה התקופה בה הוא ויתר במידה רבה על זכויות מעמדו ולא הפגין את הפער בינו לבין פועליו. אולם ככל שהוא נתן ביטוי לאישיותו וככל שהירבה להטיל את מרותו ולהדגיש את מעמדו - כך גדל הפער בינו לבין פועליו. במקום לפעול יחד עבור מטרה אחת, ניגחו זה את זה וטובת החווה התקפחה".
עם זאת, מרגלית שילה מציגה במחקרה גם דעה הפוכה, לפיה אם היה בחווה פקיד אחר, שונה מברמן באופיו ובהתנהלותו עם הפועלים, הבעיה לא הייתה נפתרת, שכן הקושי לא היה זהות הפקיד אלא שיטת הפקידות עצמה. דעה זו התחזקה לאחר שנת פעילותו של יואל גולדה, שהחליף את ברמן בתפקידו ויחסיו עם הפועלים היו טובים. עיתון האחדות של מפלגת פועלי ציון ניהל מאבק לביטול שיטת הפקידות ולמתן עצמאות לפועלים - "... כל הניסיון הרב והמעציב של היישוב עד עתה מלמד אותנו כי חיכוכים וסכסוכים בין הפועלים והפקיד העומד על גבם - הם דברים מן ההכרח, לו גם יהיה הפקיד בבחינת צדיק גמור, ולו גם יהיו הפועלים אידיאליים או תמימים. חיכוכים מוכרחים לפרוץ וסופם שיד הפועלים על התחתונה. דבר זה הכרחי ונובע מכל שיטת הפקידות". אחד הפועלים העלה הרהור אחר - האגרונום צריך להיות מורה ומדריך, אבל צריך לבטל את שיטת ההנהלה שגורמת ליחסים גרועים בין המנהל-אגרונום לבין הפועלים. דברים אלה היוו סנגוריה על ברמן והצגת חולשותיו כחולשות שנובעות ממעמדו ולאו דווקא מאופיו הגרוע. הכותב טען שצריך להיאבק בשיטת הפקידות ולהביא לביטולה.
גם ברל כצנלסון, ראש ועד הפועלים בחווה, הדגיש בדברי הסיכום שלו על השביתה הגדולה את העימות הבלתי נמנע בין הפועלים לפקיד כך: "...התחילה מלחמה ישירה בין הפועלים ובין האדמיניסטרציה על עצם הפרנציפ של הנהלת העבודה.... וכאן נתגלה, שקשה לעבוד עם הפועל העברי וקשה לפועל העברי לעבוד עם אדמיניסטרטור. לא הייתה אף חווה אחת בארץ, שהייתה לה תקופת עבודה שקטה, אם כי רבים מבין הפקידים התחילו את עבודתם מתוך רצון להרמוניה ביניהם ובין הפועלים...."