וול סטריט
חשיבות > בדמיון הציבורי > כסמל פיננסי

במובן הרעיוני, וול סטריט מייצג כוח פיננסי וכלכלי. עבור האמריקאים, הוא יכול לפעמים לייצג אליטיזם ופוליטיקה כוחנית, ותפקידו היה מקור למחלוקת לאורך ההיסטוריה של האומה, שבמיוחד החלה סביב תקופת העידן המוזהב בסוף המאה ה-19. וול סטריט הפכה לסמל של מדינה ומערכת כלכלית שבעיני אמריקאים רבים התפתחה באמצעות סחר, קפיטליזם וחדשנות.
המונח "וול סטריט" הפך למטונימיה לשווקים, תעשיית השירותים והאינטרסים פיננסיים בניו יורק וארצות הברית כולה. וול סטריט הפכה לשם נרדף לאינטרסים פיננסיים, לעיתים קרובות במובן השלילי. במהלך משבר משכנתאות הסאבפריים מ-2007 עד 2010, המימון בוול סטריט הואשם כאחד הגורמים, אף על פי שרוב הפרשנים מאשימים משחק גומלין של גורמים. ממשלת ארצות הברית עם תוכנית הסיוע לנכסים בעייתיים (אנ') חילצה את הבנקים ואת התומכים הפיננסיים במיליארדי דולרים של משלמי המיסים, אך פעולת החילוץ ספגה, לעיתים קרובות, ביקורת על רקע פוליטי וספגה ביקורת מצד עיתונאים כמו גם מהציבור. האנליסט רוברט קוטנר (אנ') ב"הפינגטון פוסט" מתח ביקורת על החילוץ כסיוע לחברות גדולות בוול סטריט כמו סיטיגרופ, תוך שהוא מזניח את הסיוע לבנקים קטנים יותר לפיתוח קהילה כמו ShoreBank (אנ') של שיקגו. סופר אחד בהפינגטון פוסט בחן את הנתונים הסטטיסטיים של ה-FBI על שוד, הונאה ופשע והגיע למסקנה שוול סטריט היא "השכונה המסוכנת ביותר בארצות הברית" אם מביאים בחשבון את ההונאה על סך 50 מיליארד דולר שביצע ברנרד מיידוף.
כאשר חברות גדולות כמו אנרון, וורלדקום (אנ') וגלובל קרוסינג (אנ') נמצאו אשמות בהונאה, וול סטריט הואשמה לעיתים קרובות, אף על פי שלחברות אלו היו מטות ברחבי המדינה ולא בוול סטריט. רבים התלוננו על כך שחוק סרבנס-אוקסלי הובילה לכך שהאקלים העסקי הוכה בתקנות "מכבידות מדי". קבוצות אינטרסים, כמו סוחרי רכב, המחפשות חסד עם מחוקקים בוושינגטון, ביקשו לעיתים קרובות להציג את האינטרסים שלהם כבעלי ברית עם Main Street ולא עם וול סטריט, אם כי האנליסט פיטר אוברבי ברדיו הלאומי הציבורי הציע שסוחרי רכב כתבו יותר מ-250 מיליארד דולר בהלוואות צרכניות. ויש להם קשרים אמיתיים עם וול סטריט.
כאשר מחלקת האוצר של ארצות הברית חילצה חברות פיננסיות גדולות, כדי לעצור לכאורה את הסחרור בכלכלת המדינה, היא הובילה לנפילה פוליטית שלילית אדירה, במיוחד כאשר יצאו דיווחים על כך שכספים שאמורים לשמש להקלת מגבלות האשראי, שימשו לתשלום בונוסים לעובדים בשכר גבוה. האנליסט ויליאם ד. קוהאן (אנ') טען שזהו צעד "מגונה" של וול סטריט, שקטפה "רווחים ובונוסים מאסיביים ב-2009" לאחר שניצלה על ידי "טריליוני דולרים מאוצר משלמי המיסים האמריקאים" למרות "תאוות הבצע ולקיחת סיכונים חסרת אחריות" של וול סטריט. כתבת הוושינגטון פוסט, סוזן מקגי, קראה לוול סטריט לעלות ולבצע התנצלות פומבית בפני האומה, והביעה מורת רוח מכך שאנשים כמו מנכ"ל גולדמן זקס, לויד בלנקפיין, לא הביע חרטה אף על פי שנתבע על ידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות ב-2009. מקגי כתבה כי "בנקאים אינם האשמים הבלעדיים, אבל ההכחשות הגלויות מדי שלהם לאחריות והבעת חרטה מעורפלת ומעופפת מדי פעם לא מרחיקות לכת [מספיק] כדי להסיט את הכעס."
אנליסט הבנקאות הראשי בגולדמן זקס, ריצ'רד ראמסדן, נאמר כי הוא "לא מתנצל" ורואה ב"בנקים את הדינמו שמניע את שאר הכלכלה". ראמסדן המאמין ש"נטילת סיכונים היא חיונית" אמר ב-2010:
"אתה יכול לבנות מערכת בנקאית שבה אף בנק לא ייכשל לעולם, שאין בה מינוף. אבל יהיה מחיר. למעשה לא תהיה צמיחה כלכלית כי לא תהיה יצירת אשראי" — ריצ'רד ראמסדן מגולדמן זקס, 2010.
אחרים בתעשייה הפיננסית מאמינים שהציבור והפוליטיקאים ספגו אותם בצורה בלתי הוגנת. לדוגמה, אנתוני סקרמוצ'י אמר לנשיא ברק אובמה ב-2010 שהוא מרגיש כמו פיניאטה, "מוכה במקל" על ידי "פוליטיקאים עוינים".
המעשים הפיננסיים של דמויות שונות לאורך ההיסטוריה האמריקאית מטילים לפעמים צל אפל על ההשקעות הפיננסיות בכללותה, וכוללים שמות כמו ויליאם דיואר, ג'יימס פיסק (אנ') וג'יי גולד (אנ') (שני האחרונים סברו שהיו מעורבים במאמץ למוטט ב-1869 את שוק הזהב בארצות הברית), כמו גם דמויות מודרניות כמו ברנרד מיידוף ש"גרף מיליארדים ממשקיעים".
בנוסף, תמונות של וול סטריט ודמויותיה נראו גדולות. הסרט "וול סטריט" של אוליבר סטון משנת 1987 יצר את דמותו האיקונית של גורדון גקו (אנ') שהשתמש בביטוי "חמדנות זה טוב", אשר תפס בעגה התרבותית. על פי הדיווחים, גקו מבוסס על מספר אנשים מהחיים האמיתיים בוול סטריט, כולל פושט התאגידים קארל איקאן, סוחר המניות המושפל איבן בוסקי והמשקיע מייקל אוביץ. ב-2009, סטון העיר כיצד הייתה לסרט השפעה תרבותית בלתי צפויה, שלא גרמה לצעירים להתרחק מתאוות בצע של תאגידים, אלא גרמה להם לבחור בקריירה בוול סטריט בעקבות הסרט. כתב חזר על שורות נוספות מהסרט: "אני מדבר על נוזל. עשיר מספיק כדי שיהיה לך מטוס משלך. עשיר מספיק כדי לא לבזבז זמן. חמישים, מאה מיליון דולר, באדי. שחקן."
עם זאת, חברות בוול סטריט תרמו גם לפרויקטים כמו Habitat for Humanity, וכן עשו תוכניות מזון בהאיטי, מרכזי טראומה בסודאן ושליחת סירות הצלה במהלך שיטפונות בבנגלדש.