stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כריסטופר קולומבוס
מסעות קולומבוס > ילדיו

לקולומבוס נולדו שני ילדים: דייגו (אנ') ופרננדו (אנ'). בנו הבכור דייגו היה אדמירל אשר נולד מאשתו של קולומבוס, פיליפה מוניז פרשטרלו. בנו השני פרננדו היה סופר שנולד מפילגשו של קולומבוס, ביאטריס אנריקס דה ארנה.
דרך בנו דייגו, צאצאיו מחזיקים עד היום את התואר "דוכס ויראגואה".
פועלו של קולומבוס ומורשתו

היו מגלי ארצות כפרדיננד מגלן וג'יימס קוק, שהפליגו למרחקים גדולים יותר מקולומבוס בדרכם אל הלא נודע ואפשר שהיו נועזים ממנו. אולם אף אחד מהם אינו יכול להתחרות בקולומבוס מבחינת חשיבות תגליותיו. אמנם כחמש מאות שנה לפניו ביקר לייף אייריקסון באמריקה הצפונית וקרא לה וינלנד, אולם לא היה זה חיבור קבע של ממש בין העולמות, ומסעותיו לא הביאו לשינוי תודעתי בר קיימא. בכל מקרה, בימיו של קולומבוס איש כבר לא ידע על קיומה של יבשת זו והיה זה הוא שגילה אותה מחדש לבני אירופה, אלפי שנים לאחר שנוודים אסייתים חצו משטחי קרח של ים קפוא במצר ברינג והתיישבו בארץ חדשה.
עד יום מותו היה קולומבוס משוכנע כי גילה נתיב ימי להודו. על בסיס אמונה זו קרא לילידי האיים שגילה "אינדיאנים", כלומר הודים (הודו היא אינדיה). רק בשנת 1501 הבין אמריגו וספוצ'י כי מדובר ביבשת חדשה. וספוצ'י הפליג לאורך חופי ברזיל בשליחות פורטוגל וכשהגיע לקווי רוחב דרומיים שאיש מעולם לא הגיע אליהם, התגבשה דעתו שהיבשת שלפניו אינה אסיה. כיוון שרוב כותבי המפות נטו לתמוך בגרסתו, זכה וספוצ'י שאמריקה תיקרא על שמו.
תחילה ניסו הבריטים להמעיט בחשיבותו של קולומבוס ובמקומו לטפח את שמו של ג'ובני קבוטו (ג'ון קבוט בפי האנגלים), שבשליחות מלך אנגליה היה אחד האירופאים הראשונים שהגיעו לאמריקה. אולם זמן קצר לאחר המהפכה האמריקאית החלו בארצות הברית לראות בקולומבוס את הדמות המייסדת של העולם החדש. כך, נקראו בירת מדינת אוהיו בשם קולומבוס ובירת קרוליינה הדרומית בשם קולומביה. זמן קצר אחר כך נקראה המחוז הפדרלי בו שוכנת וושינגטון בירת ארצות הברית מחוז קולומביה. שמו של קולומבוס זכה לבכורה מחודשת עם חגיגות 400 שנים לגילוי אמריקה בארצות הברית, עת קהילת המהגרים האיטלקיים העלו את זכרו על נס כמקור סולידריות והזדהות. בראשית המאה ה-20 הוחלט בארצות הברית לרומם את שמו בחג לאומי, יום קולומבוס, הנחגג ביום שני השני של חודש אוקטובר, בקירוב לתאריך המקורי, ה-12 באוקטובר, בו דרכה לראשונה כף רגלו על אדמת אמריקה.
במאות שחלפו מאז ימיו של קולומבוס הוא הואשם על ידי היסטוריונים במעשים ברוטליים ובכך שהניע את תהליך ריקון האיים הקריביים מאוכלוסייתם הילידית כתוצאה ממחלות ואף מרצח עם מכוון. החל משנות התשעים נמתחת ביקורת חריפה על פועלו והוא הואשם בהובלת רצח עם, הרס אקולוגי נרחב וכמבשרו של הקולוניאליזם.
על קולומבוס סופר סיפור ביצת קולומבוס. בסיפור, טענו בפני קולומבוס שגילוי איי הודו המערבית הוא דבר קל משניתנו לו האמצעים לבצע זאת. בתגובה הוא ביקש מהנוכחים להעמיד ביצה קשה על קודקודה, ולאחר שנכשלו הכה בה עד שחודה השתטח והמשימה הפכה קלה. המסר הוא שעצם הרעיון להפליג מערבה במטרה להגיע להודו הוא החשוב, ובצורה רחבה יותר שקל לזלזל במלאכה לאחר שנעשתה אבל עצם הרעיון המקורי לעשותה הופך אותה לחדשנית וחשובה.
פועלו של קולומבוס ומורשתו > הנצחתו

נקראים על שמו או מוקדשים לו (רשימה חלקית):
כקולומבו / קולומבוס / קולומביה:
קולומביה – מדינה באמריקה הדרומית.
מחוז קולומביה – המחוז הפדרלי של ארצות הברית שאוחד עם הבירה הפדרלית וושינגטון לכדי וושינגטון די. סי.
קולומביה הבריטית – מחוז בקנדה.
נמל התעופה כריסטופורו קולומבו (אנ') – נמל התעופה הבין-לאומי של ג'נובה, עיר מולדתו באיטליה.
קולומבוס (אוהיו) – עיר באוהיו, ארצות הברית
קולומבוס (מונטנה) (אנ') – עיר במונטנה, ארצות הברית.
קולומבוס (אינדיאנה) (אנ') – עיר באינדיאנה, ארצות הברית.
קולומבוס (ניו מקסיקו) (אנ') – עיר בניו מקסיקו, ארצות הברית.
קולומבוס (ג'ורג'יה) – עיר בג'ורג'יה, ארצות הברית.
קולומבוס (קנטקי) (אנ') – עיירה קטנה בקנטקי, ארצות הברית.
כיכר קולומבוס – כיכר מרכזית ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
כריסטופורו קולומבו (אונייה) (אנ') – הייתה אוניית קו אוקיינית טרנס-אטלנטית שהופעלה על ידי חברת הספנות האיטלקית בשנות ה-50, אונייה אחות לאנדריאה דוריה בישת המזל.
במרבית הערים באיטליה נמצאים בתי מלון גדולים בשם זה.
כקוֹלוֹן:
האי קולון (אנ') – האי המרכזי והצפוני ביותר בארכיפלג בוקאס דל טורו, פנמה.
קולון (פנמה) – עיר בפנמה.
קולון (מטבע) (אנ') – המטבע של קוסטה ריקה.
אתלטיקו קולון – מועדון כדורגל מהעיר סנטה פה שבארגנטינה.
תיאטרו קולון – בית האופרה הראשי של בואנוס איירס, ארגנטינה.
פלאסה דה קולון – כיכר מפורסמת ומרכזית במדריד, בירת ספרד.
מגדלור קולון ("מגדלור קולומבוס") – אנדרטה בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
לקריאה נוספת

Zamora, Margarita, Reading Columbus, University of California Press, 1993
בעקבות כריסטופר קולומבוס אמריקה 1492–1992, בעריכת מירי אליאב פלדון, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל ירושלים
יעקב וסרמן, כריסטוף קולומבוס: דיוקן, תרגם מגרמנית ד. קמחי, תל אביב: הוצאת אברהם יוסף שטיבל, 1933
הערות שוליים

↑  בדומה לערבית ולשפות אסייתיות אחרות
↑  Manuel Ansede, Nuño Domínguez, El ‘show’ del ADN de Cristóbal Colón: pudo ser un judío de Valencia, o no, El País, ‏2024-10-13 (בספרדית)
↑  El ADN de Colón sigue abriendo heridas, Diario ABC, ‏2024-10-06 (בספרדית)
↑  ד"ר רבקה שפק ליסק, "קולומבוס יהודי? מצטברות ראיות שהיה ממשפחת אנוסים", 17 ביוני 2009, באתר מגזין אימגו.
↑  רויטרס, מחקר חדש: "כריסטופר קולומבוס היה יהודי ספרדי", באתר ynet, 13 באוקטובר 2024
↑  Smithsonian Magazine, Columbus' Confusion About the New World, Smithsonian Magazine (באנגלית)
↑  יש הטוענים כי ייתכן שכמה מהם היו יהודים ספרדים מגורשים
↑  Bartolomé de las Casas, תרגום: Samuel Eliot Morison, The Life and Voyages of Christopher Columbus, New York: Limited Editions Club, 1963, עמ' 163–165
↑  Christopher Columbus
↑  קולומביה היא הגרסה בלשון נקבה לשם "קולומבוס".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259925005171  PLWABN: 9810564098605606  BIBSYS: 90147618  BNC: 000003422  BNE: XX827907  BnF: cb119304566 (data)  CANTIC: a10462570  CiNii: DA00509686  GND: 118564994  ICCU: CFIV007642  ISNI: 0000 0001 2122 2444  KulturNav: d4544c9e-f29a-450f-a0de-c55f3ee8cdf3  LCCN: n78085478  LNB: 000065036  NARA: 10583172  NDL: 00520808  NKC: jn20000700939  NLA: 35784235  NLG: 60896  NLK: KAC199605497  NSK: 000043814  NTA: 068886888  RERO: 02-A000037998  SELIBR: 182090  SNAC: w65j85ft  SUDOC: 027213595  TePapa: 33333  Trove: 1086068  ULAN: 500237956  VcBA: 495/40954  VIAF: 17231583   WorldCat (עם VIAF): 17231583 
קולומבוס ואיזבלה מאת מריאנו בנליור בגרנדה.
מסעות קולומבוס
מסלול מסעו הראשון של קולומבוס.
שחזור מודרני של ספינתו של קולומבוס, סנטה מריה
קולומבוס תובע בעלות על העולם החדש. הדפס משנת 1893.
מסעו השני של קולומבוס
מסעו השלישי של קולומבוס
מסעו הרביעי של קולומבוס
"קולומבוס לפני המלכה" – ציור שמן משנת 1843 מעשה ידי האמן האמריקאי עמנואל לויצה, המוצג במוזיאון ברוקלין. הציור מתאר סצנה היסטורית שבה כריסטופר קולומבוס ניצב מול איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה ופרננדו השני, מלך אראגון ומשכנע אותם לממן את מסעו שהוביל לגילוי יבשת אמריקה.
מצבת קולומבוס בקתדרלת סביליה.
דב קלימקר

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  15 בדצמבר 1865 כסלו ה'תרכ"ו קישינב, האימפריה הרוסית
 פטירה:  27 במאי 1947 (בגיל 81) ח' בסיון ה'תש"ז חיפה פלשתינה (א"י)
 מקום קבורה:  בית הקברות חוף הכרמל
 תאריך עלייה:  1903
 פעילות בולטת:  הקמת מפעלי תעשייה בארץ ישראל;
 השכלה:  מוסמך במדעים, הסורבון
 מקצוע:  כימאי
 בת זוג:  פנינה קלימקר לבית רוזן
דב קלימקר (קלימקער, כסלו ה'תרכ"ו, 15 בדצמבר 1865 – ח' בסיון ה'תש"ז, 27 במאי 1947) היה כימאי, תעשיין, יזם פעיל ציוני ועסקן ציבור מעולי העלייה הראשונה, מראשוני הכימאים והתעשיינים העבריים בארץ ישראל.
קורות חיים

נולד בקישינב שבבסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במולדובה) לשמואל זאב ורחל קלימקר. למד בחדר מסורתי ובישיבה, ולאחר מכן בבית ספר למסחר באודסה. לאחר גמר לימודיו שם נסע לפריז ללמוד כימיה בסורבון.
בשנת 1885 הצטרף לפעילות באגודת "בני ציון", אחד מארגוני "חובבי ציון" והיה מזכיר אגודת ישוב ארץ ישראל בפריז, וכן היה פעיל באגודות ציוניות נוספות. בשנת 1901 החל לנהל מפעל כימי. במקביל, היה יו"ר מועצת אגודת עוזרי המסחר בקישינב. ב-1900 היה ציר לקונגרס הציוני הרביעי בלונדון, ובאותה שנה פגש בווינה את תיאודור הרצל, והעלה בפניו את תוכניתו להקמת מפעלי תעשייה בארץ ישראל. הרצל פרסם את הצעתו בעיתון די ולט, ולצדה קול קורא לתמוך בה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1903 והתיישב בראשון לציון. הוא הקים סמוך ליקב כרמל מפעל לתעשיות כימיות משאריות ייצור היין, בהם חומצה טרטרית, שהיה למפעל הכימי הראשון בארץ ישראל. בערבים, הרצה בבית העם בנושא כימיה לצעירי המושבה. השתתף בקונגרס הציוני העולמי השמיני בהאג בשנת 1908.
בשנת 1906 רכש שטח של כ-230 או 250 דונם על חורבות הכפריר "עויון טולמה" ("בית טלמא") בעמק הארזים. את הקרקע רשם בשותפות עם אהרן אייזנברג. הם הקימו במקום מפעל בשם "חרמון" שכלל בית בד ומפעל לייצור סבון ממיצוי גפת. הוא תכנן להקים סביב המפעל שכונת מגורים קטנה עבור העובדים, שבה תינתן לכל עובד חלקה למשק עזר. המפעל החל לפעול בשנת 1909, אך בשל חוסר כדאיות כלכלית פעילותו הופסקה ב-1912, והמקום ננטש. בשנת 1923 רכשו את האדמות הללו אנשי תנועת המזרחי, וייסדו עליהם מושבה קטנה שהחזיקה מעמד עד מאורעות תרפ"ט. ב-1912 סייר יחד עם האגרונום מלך זגורודסקי באדמות שנרכשו בג'ממה שבנגב, לצורך היערכות להקמת חווה במקום שתיקרא לימים רוחמה. ייסד בית חרושת לשמן גם בבן שמן, והוא נתן למקום את שמו. משם עבר לחיפה, והפעיל בחכירה את בית-החרושת "עתיד" לייצור שמן מגפת (כיום, "שמן תעשיות"). בית החרושת סייע לעות'מאנים במאמץ המלחמתי במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך כאשר פרצה שרפה במפעל האשימו אותו השלטונות באיתות לבריטים בעזרת אש, והוא נאסר. לאחר תום המלחמה, עזב את התעשייה והתמסר לעבודה ציבורית. הוא היה יו"ר ועד הדר הכרמל ויו"ר אגודת המהנדסים והכימאים בעיר. הוא היה שליח קרן היסוד למזרח אירופה, והיה יושב הראש שלה במחוז חיפה ונציג חיפה בהנהלת קרן היסוד הארצית. כמו כן, היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 לימד כימיה לתקופה מסוימת בבית הספר הריאלי בחיפה ובטכניון, ועסק בחידושי מילים בעברית בתחום הכימיה. בתקופה זו, ניסה שוב את כוחו בתעשייה כימית: ייצור סוכר מתפוזים, הפקת נפט מפצלי שמן, ייצור תרסיסי הדברה, משחות נעליים, סודה ומוצרים כימיים נוספים.
נפטר בחיפה ב-27 במאי 1947 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל. על שמו רחוב ברמת מוצא, שהיא כיום חלק מירושלים.
פרסומים

התעשייה בארץ ישראל - ירושלים, ה'תרס"ז.
שיבת ציון - שיבת תרבות קישינב, תרפ"ד.
משפחתו

בשנת 1897 התחתן עם פנינה לבית רוזן, מיילדת. בני הזוג התגרשו והתחתנו פעמיים. נולדו להם שלושה ילדים:
רחל - פעילת ציבור ביישוב ובמדינת ישראל נישאה לעורך הדין צבי שורץ. שניהם נבחרו ליקירי ירושלים. בנותיהם היו רות דיין (אשת משה דיין) וראומה ויצמן (אשת עזר ויצמן).
דוד - אביהם של השופט גלעד גלעדי, לשעבר נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע ושל יוסף קלימקר שנפל בחיפה במלחמת העצמאות.
דניאל - אגרונום, שימש כמדריך חקלאי בגליל מטעם פיק"א וממייסדי מכבי בטבריה. נשלח לתפקיד אגרונומי במשקי הברון רוטשילד במרוקו. בנו הוא הפיזיקאי ד"ר הרי קלימקר, ראש צוות מחקר בקרייה למחקר גרעיני בנגב.
הערות שוליים

↑  במקורות ישנים יותר נכתב שרכש שטחים גדולים יותר (למשל: רונית קרק, ההתיישבות היהודית במוצא בשנים 1860 - 1929, בתוך: אריאל 68-70, טבת תש"ן, עמ' 93 נקבה במספר 300 דונם), אך המחקרים החדשים, כמו זה של גפני (להלן) מצביעים על סדר גודל של בין 230 ל-250 דונם.
↑  ראובן גפני,עמק הארזים: מושבה קצרת ימים, והערה על השפעת מאורעות תרפ”ט על הפריפריה החקלאית של ירושלים בתקופת המנדט, בתוך: מחקרי יהודה ושומרון כט(1), עמ' 69 - 72.
↑  שמעון רובינשטיין, חגיגות רוחמה הוקדמו, מעריב⁩⁩, 5 ינואר 1987.
↑  לארגון קרן היסוד בארץ ישראל, דאר היום⁩⁩, 16 ינואר 1931.
↑  בקרן היסוד הארצית, דבר, 7 נובמבר 1932.
↑  חיפה, דאר היום⁩⁩, 27 נובמבר 1934.
↑  חידושיו נדפסו ב"שפתנו" בעריכת יוסף קלוזנר, 1913, עמ' 84 - 88.
↑  דב קלימקר, משמר, 28 במאי 1947;
מודעת אבל על פטירתו מטעם ועד הקהילה העברית חיפה, הספרייה הלאומית
↑  דב קלימקר באתר חברה קדישא חיפה
↑  רחוב דב קלימקר, אתר עיריית ירושלים. באתר כתוב שהיה ממייסדי רמת מוצא, ולא היא: רמת מוצא הוקמה ב-1962, כ-15 שנה לאחר מותו. כאמור, קלימקר הניח את התשתית לייסוד המושבה עמק הארזים, שהייתה כעין "מושבת בת" של מוצא.
↑  ראו כאן
↑  ראו כאן.
1 2  טל בשן, כביסה משפחתית, מעריב⁩⁩, 10 ינואר 1986.
↑  ראו אסי דיין, הגריאטריה על פי חיי וחיי סבתי,  ⁩⁩, 10 במאי 1991.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007521273205171  VIAF: 308282601   WorldCat (עם VIAF): 308282601
ועדת אגרנט

ערך זה עוסק בוועדת החקירה הממלכתית לחקר אירועי מלחמת יום הכיפורים. אם התכוונתם לוועדת המשפטנים שהגדירה את סמכויות היועץ המשפטי לממשלה, ראו .
| --- | --- |

ועדת אגרנט בישיבה מיום 27 בנובמבר 1973 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 ייסוד הוועדה:  21 בנובמבר 1973 
 פירוק הוועדה:  30 בינואר 1975 
 יו"ר:  שמעון אגרנט
 תחומי שיפוט:  מלחמת יום הכיפורים
 חברים
 משה לנדוי  יצחק ארנסט נבנצל  יגאל ידין  חיים לסקוב
 
ועדת החקירה – מלחמת יום הכִפורים, הידועה בכינויה ועדת אַגְרָנָט, הייתה ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה ב־21 בנובמבר 1973 כדי לחקור את נסיבות פריצתה של מלחמת יום הכיפורים. הוועדה הוקמה פחות מחודש לאחר הפסקת האש ובטרם שבו החיים למסלולם. בראש הוועדה ישב נשיא בית המשפט העליון ד"ר שמעון אגרנט וחבריה היו השופט משה לנדוי, מבקר המדינה ד"ר יצחק נבנצל והרמטכ"לים לשעבר פרופ' יגאל ידין וחיים לסקוב.
פעילות הוועדה

הוועדה הוקמה מכוח "חוק ועדות חקירה תשכ"ט–1969".
בהחלטת הממשלה הוגדר כי הוועדה תחקור את הכנות צה"ל למלחמה, את המידע שהתקבל בימים שקדמו למלחמה, ואת מהלכי המלחמה בימים שקדמו לבלימת האויב. בהתאם לכך, הוועדה הגבילה את חקירתה לימים שקדמו למלחמה ולשלושת ימי המלחמה הראשונים, עד לכישלון מתקפת הנגד בחזית הדרום ב־8 באוקטובר.
הוועדה שמעה 90 עדים במשך 156 ישיבות. כמו כן נגבו עדויות של 188 אנשים לפני אוספי החומר של הוועדה. הוועדה אספה 424 מסמכים, ונוסף על כך אוספי החומר אספו 131 מסמכים בשביל הוועדה. אוספי החומר, שהופקדו על ריכוז החומר וארגונו, היו אלוף (מיל') יוסף אבידור, אלוף (מיל') משה גורן, תת־אלוף (מיל') שמעון גלבוע, אלוף-משנה (מיל') ישראל כרמי, אלוף-משנה (מיל') יהושע נבו, אלוף-משנה (מיל') משה תמיר, אלוף-משנה (מיל') יעקב חסדאי ורב־סרן (מיל') יואב גלבר. מזכיר הוועדה היה השופט דוד ברטוב, וסגן מזכיר הוועדה – עורך הדין אהרן אמינוף. בזמן דיוני הוועדה קמו כמה תנועות מחאה, הידועה בהן של מוטי אשכנזי, שדרשו פעולה בעקבות הכשלים שנתגלו במלחמה.
פעילות הוועדה > פרסום דו"ח הביניים

ב־1 באפריל 1974 הגישה הוועדה דו"ח ביניים, שפורסם בתקשורת למחרת ועורר סערה. היא קבעה כי היו בידי אגף המודיעין (אמ"ן) ידיעות מתריעות רבות על המלחמה הקרבה, אולם הוא העריך אותן לא נכון עקב שימוש כושל במה שהוועדה קראה לו הקונספציה (כנראה בעקבות עדותו של ראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא). הוועדה המליצה להעביר את זעירא מתפקידו ולא להעסיק עוד בתפקידי מודיעין את ראש מחלקת מחקר באמ"ן, תא"ל אריה שלו, קצין המודיעין של פיקוד הדרום, סא"ל דוד גדליה, וראש ענף מצרים במחלקת מחקר, סא"ל יונה בנדמן.
על אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן (גורודיש) הטילה הוועדה את האחריות לכך שלאחר קבלת ההתרעה על המלחמה בבוקר יום הכיפורים, הוא לא פרס כהלכה את הכוחות שעמדו לרשותו בחזית תעלת סואץ. הוועדה הטילה על כתפי הרמטכ"ל דוד אלעזר את האחריות לכשלים המבצעיים והמודיעיניים שאירעו עד לפריצת המלחמה, ואשר גרמו לתוצאותיה הקשות.
הוועדה הטילה את האחריות לכשלים המודיעיניים על הדרג המבצעי, ולעומת זאת לא מצאה דופי בהתנהגותו של שר הביטחון משה דיין, ושיבחה את התנהגותה של ראש הממשלה גולדה מאיר.
בעקבות פרסומו של דו"ח הביניים התפטר אלעזר מתפקידו, זעירא וגונן הודחו משירות פעיל בצה"ל, וגולדה מאיר התפטרה כשבוע לאחר מכן, בעקבות לחץ ציבורי כבד, חרף מסקנות הוועדה, שלא מצאה כי היא אחראית למחדל. בממשלה שהוקמה אחר כך, בראשות יצחק רבין, לא שובץ דיין לתפקיד כלשהו.
פעילות הוועדה > פרסום הדוח הסופי

בעדותו סיפר רב-אלוף אלעזר בין השאר כי אריאל שרון, מפקד אוגדה 143, רצה להגיע לקהיר גם אחרי המלחמה. הרמטכ"ל גם תקף את דיין, שלטענתו פסל על הסף מתקפת מנע וגיוס מילואים מחשש ש"יגידו שאנחנו התחלנו".
ב־10 ביולי 1974 הוגש דו"ח נוסף, וב־30 בינואר 1975 הוגש הדו"ח הסופי, שלאחריו התפזרה הוועדה. להבדיל מדו"ח הביניים הראשון, פרסום שני הדו"חות הללו כמעט לא עורר הד ציבורי. רוב עמודי הדו"חות נקבעו כחסויים למשך 30 שנה, אולם בשנת 1995, בעקבות עתירה לבג"ץ, הותרו לפרסום כל הדו"חות, למעט כ־48 עמודים שנותרו חסויים.
ב־7 באוקטובר 2008, 35 שנה לאחר המלחמה, שחררה הצנזורה לפרסום כמה מהעדויות שנותרו חסויות: בין השאר כ־130 עמודים מעדותו של הרמטכ"ל אלעזר, ועוד חלק נכבד מעדויותיהם של דיין, שרון, גורודיש וראש לשכתו של ראש אמ"ן, גדי וינר. בחלוף כמעט חמש שנים, ב־12 בספטמבר 2013, שחררה הצנזורה גם חלקים נכבדים מעדותה של ראש הממשלה ומעדותו של ראש אמ"ן.
המלצות הוועדה

מעבר למסקנות האישיות (שזכו למרב תשומת הלב הציבורית), כללו שלושת דו"חות הוועדה המלצות מפורטות בנושאים רבים, בהם דרכי קבלת ההחלטות בצבא ובממשלה, הדרכה, משמעת, היערכות למלחמה, ומבנה המודיעין וחלוקת העבודה בין אמ"ן, המוסד, מחלקת המחקר של משרד החוץ ואגף התכנון. בפרט המליצה הוועדה על:
מינוי יועץ לענייני מודיעין לראש הממשלה, שלא יהיה איש צבא סדיר, והפעלת צוות קטן לידו, כדי לאפשר לראש הממשלה להעריך בצורה עצמאית. בזאת חזרה על המלצת ועדת ידין-שרף לבחינתה של חלוקת האחריות והכפיפות של שירותי המודיעין מ־1963.
חיזוק מחלקת המחקר של משרד החוץ וארגונה כמסגרת עצמאית מהמשרד, ומינויה אחראית למחקר המדיני. גם בכך חזרה על מסקנותיה של ועדת ידין-שרף.
שינויים במבנה אמ"ן כדי שעיקר המחקר וההערכה יהיה בעניינים צבאיים; מציאת דרכים לביטוי דעות שונות בקרב אנשי מחלקת המחקר.
הקמת יחידה פנימית להערכת החומר הנאסף בידי המוסד.
הקמה של ועדת שרים מצומצמת לענייני ביטחון.
ראש הממשלה יצחק רבין הביא בחשבון את המלצות הוועדה (אף שהוא מתח ביקורת על המלצותיה האישיות בספרו "פנקס שירות"). הוא מינה את רחבעם זאבי ליועץ לענייני מודיעין ולאחריו את יהושפט הרכבי. ראשי הממשלה אחריו, ובכללם הוא עצמו בקדנציה השנייה שלו, לא מינו עוד יועצים לענייני מודיעין.
ההמלצה להעביר את עיקר המחקר המדיני מאמ"ן למשרד החוץ לא יצאה לפועל, אם כי מחלקת החקר הפכה ל"מרכז למחקר ולתכנון מדיני", אך השפעתו נותרה מוגבלת. במוסד, לעומת זאת, התפתח גוף מחקר בעל השפעה. נוסף לכך הוקמה באמ"ן מחלקת הבקרה ("איפכא מסתברא") וחוזקו גופי המודיעין של יחידות השדה והפיקודים. בכך הוגשמה במידת מה מטרת הוועדה ליצור פלורליזם בקהילת המודיעין.
ועדות חקירה מאוחרות יותר, כדוגמת הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק, נדרשו לסוגיות אלה.
ביקורת על דו"ח הוועדה

עד היום דו"ח הוועדה הוא מקור לחילוקי דעות במישור המהותי, במישור האישי ובמישור הפרסונלי.
ביקורת נמתחה על ההחלטה שהוועדה תחקור את האירועים שאירעו עד 8 באוקטובר 1973 ולא עד סיום המלחמה (24 באוקטובר).
כך זכה לביקורת גם יחסה המקל של הוועדה לאחריותו המיניסטריאלית של הדרג המדיני, ובפרט זו של שר הביטחון משה דיין, שעליו אמרה הוועדה: "כל עוד הוא מקבל את דעת יועציו אין הוא נושא באחריות אישית".
ההיסטוריון הצבאי ד"ר צבי לניר כתב ב-1983 את הספר "ההפתעה הבסיסית: מודיעין במשבר". לטענת לניר, בניגוד לתפיסת הוועדה, ולמסמכים נוספים שנכתבו אודות הפתעת מלחמת יום הכיפורים, ההפתעה לא נבעה ממידע חסר אצל המעריכים או בקרב מקבלי ההחלטות, דבר שיכול להוביל ל"הפתעה מצבית", אלא ממערכת מושגית לא רלוונטית הגורמת ל"הפתעה בסיסית". הפתעה בסיסית, נובעת מפער תפיסתי, ועל כן מידע נוסף לא מסייע להתמודדות עימה. לניר ניתח את התוכניות האופרטיביות של צה"ל ערב מלחמת יום הכיפורים, וטען כי התפיסה הבסיסית כולה הייתה בלתי רלוונטית, וכי ההפתעה המודיעינית היא נדבך חלקי בלבד בהפתעה העמוקה יותר שחוו צה"ל והחברה הישראלית. במצב זה, גם לאחר שהאירוע התרחש, המערכת אינה יודעת כיצד להגיב. לפי לניר, ההפתעה הבסיסית לא נבעה מקריאה לא נכונה של הידיעות, אלא מהיבטים זהותיים בסיסיים כגון מתפיסת הישראלים את עצמם למול צבאות ערב, וחוסר התייחסו לנושאים מערכתיים. לימים טען לניר כי סוג זה של הפתעה היווה בסיס גם לכשלים נוספים כמו כישלון השטאזי של מזרח גרמניה לחזות את נפילת חומת ברלין ואת הסיבה היסודית לכשל המודיעין הישראלי לחזות את מתקפת שבעה באוקטובר, שכן לטענתו, ההנחה הבסיסית של שירותי המודיעין, לפיה השגת מידע רב ומדויק יותר על האויב, יאפשרו להם לספק הערכת מודיעין מדויקת יותר, אינה נכונה.
ביקורת נמתחה אף על המלצתה של הוועדה, שבאה כלקח מהכישלון המודיעיני טרם המלחמה, שאין לסמוך על ניתוח הכוונות של האויב, אלא על צה"ל להיערך על סמך הערכת יכולותיו של האויב. שלושים שנה מאוחר יותר כתב על כך גיורא איילנד, ראש המועצה לביטחון לאומי: "הן האיסור להביא בחשבון כוונות והן ההתמקדות בסיכול האיומים – שני מסרים מרכזיים של ועדת אגרנט – שיבשו ועיכבו לאורך שנים תהליכים של בנייה והיערכות בצה"ל".
אחת השאלות שהתעוררו היא האם ידעו הוועדה או העומד בראשה על פגישתה של גולדה מאיר עם חוסיין, מלך ירדן, ב־25 בספטמבר 1973. בפגישה הזהיר חוסיין את ישראל מפני התקפה קרובה מצד מצרים וסוריה. אגרנט טען שלא ידע על פגישה זו, אך ראש המוסד צבי זמיר טען שאין הדבר נכון.
לקריאה נוספת

דו"ח ועדת אגרנט: ועדת החקירה – מלחמת יום הכיפורים, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1975 (הספר בקטלוג ULI).
הערות שוליים

↑  ישראל במלחמת יום הכיפורים#ועדת אגרנט
↑   על סמכות, אחריות, מרות וכפיפות – בעקבות דו"ח ועדת אגרנט, באתר צה"ל, 5 ביולי 2023
↑  דוח ועדת אגרנט - דוח אחרון, כרך ראשון 1975, דברי הקדמה, עמ' א-ב
↑  איתן הבר וזאב שיף - לקסיקון מלחמת יום הכיפורים, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2003, עמ' 18
↑  ועדת אגרנט באתר הכנסת
↑  הפתעה בסיסית, באתר דואלוג ויקי
↑  צבי לניר, מדוע גם כשאנחנו יודעים כל הפרטים ואנחנו נכשלים בגדול?, דצמבר 2023
↑  איילנד מצוטט במאמר ב"הארץ" מתאריך 8/9/2011.
↑  דברים דומים מפי איילנד ניתן למצוא בדו"ח "שלושים שנה למלחמת יום הכיפורים" בעריכת ענת קורץ.
↑  אמיר אורן, על סוכנים וסיכונים, באתר הארץ, 25 בספטמבר 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312827505171  GND: 1136450262  LCCN: nr95016718  VIAF: 137653218   WorldCat (עם VIAF): 137653218
מונינג

חשיפת ישבן באוניברסיטת סטנפורד, 1995
חשיפת ישבן על ידי פמן בקייב, 2011
מונינג (באנגלית: Mooning) היא פעולה של חשיפת הישבן בפומבי על ידי הסרת החלק האחורי של המכנסיים והתחתונים. במספר תרבויות חשיפת הישבן נעשה על מנת להביע מחאה או סתם לשם הנאה. זאת משום שהיא נחשבת כפעולה גסה ומעליבה וכן מכיוון שישנו טאבו בנוגע לישבן.
המילה Moon (ירח) הייתה מטפורה מקובלת לישבן מאז 1743, והפועל to moon התייחס לחשיפה לאור (הירח) מאז 1601, הרבה לפני גל חשיפת הישבנים בקרב סטודנטים בארצות הברית בסוף שנות השישים ואילך.
לפני שקיבלה מילת הסלנג "מונינג" את משמעותה הנוכחית, הייתה משמעותה "שוטטות בטלה" או "תשוקה רומנטית".
יוספוס פלביוס מתאר בספרו תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים אירוע מימי הנציב קומאנוס בו חייל רומי חשף ישבנו בפני הקהל בבית המקדש ואף השמיע קול נפיחה, הדבר גרם לשרשרת אירועים שהחלה בהתפרעות ההמונים, בעקבותיה הגיע צבא רב להיכל אשר הביא לבריחת היהודים מהר הבית ולרמיסתם ומותם של עשרות אלפי יהודים.
באוגוסט 2004 חשף השחקן עופר שכטר את ישבנו מול עשרות אלפי נערים וילדים באירועי אקזיט סיטי. בעקבות זאת זומן שכטר לחקירה משטרתית, לאחר שד"ר יצחק קדמן, מנכ"ל המועצה לשלום הילד, הגיש תלונה בנושא.
באירוויזיון 2017 אזרח אוקראיני בשם ויטלי סדוויק, התפרץ לבמה עטוף בדגל אוסטרליה, וחשף את ישבנו מול המצלמה. סדוויק נתפס על ידי המאבטחים והועבר למעצר.
הערות שוליים

↑  יוסף בן מתתיהו, תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, ספר שני, פרק 12 א'
↑  מערכת וואלה! NEWS‏, עופר שכטר חושף, באתר וואלה, 13 באוגוסט 2004
↑  סמדר שילוני, עופר שכטר נחקר במשטרה, באתר ynet, 18 באוגוסט 2004
↑  ynet, תקף את בראד פיט: זה האיש שחשף ישבן באירוויזיון, באתר ynet, 14 במאי 2017
נשיא קפריסין הצפונית

| --- | --- |


 איוש נוכחי:  ארסין טטר (אנ')
 תחום שיפוט:  הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין 
 משך כהונה קצוב:  5 שנה 
 ייסוד המשרה:  15 בנובמבר 1983 
 www.kktcb.org/tr
 
נשיא הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין (בטורקית: Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti Cumhurbaşkanı) הוא ראש המדינה של צפון קפריסין.
משרת הנשיא קיימת במדינה מאז הקמתה, ב־15 בנובמבר 1983. הבחירות לנשיאות נערכות אחת לחמש שנים. כדי להיבחר נדרש המועמד להיות מעל גיל שלושים ולהשיג בבחירות מחצית מהקולות, אחרת נערך סיבוב בחירות שני. קפריסין הצפונית היא דמוקרטיה נשיאותית למחצה, ולצד הנשיא מכהן במדינה ראש ממשלה.
נשיאים

| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| # | תמונה | נשיא | תחילת הכהונה | סיום הכהונה | מפלגה |
| 1 |  | ראוף דנקטאש | 15 בנובמבר 1983 | 24 באפריל 2005 | מפלגת האיחוד הלאומי |
| 2 |  | מחמט עלי טלאט | 24 באפריל 2005 | 23 באפריל 2010 | המפלגה הרפובליקנית הטורקית |
| 3 |  | דרוויס ארולו | 23 באפריל 2010 | 30 באפריל 2015 | מפלגת האיחוד הלאומי |
| 4 |  | מוסטפא אקינצ'י | 30 באפריל 2015 | 23 באוקטובר 2020 | עצמאי |
| 5 |  | ארסין טטר | 23 באוקטובר 2020 | מכהן | מפלגת האחדות הלאומית |
סוניה קוהן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  5 באוגוסט 1948 (בת 76) וינה, אזורי הכיבוש באוסטריה 
 מדינה:  אוסטריה 
 פרסים והוקרה:  אות כבוד להוקרה על שירות הרפובליקה האוסטרית 
 
סוניה קוהן (נולדה ב-5 באוגוסט 1948) היא בנקאית ואשת עסקים חרדית-אוסטרית, שהייתה מעורבת בפרשת ההונאה של ברנרד מיידוף.