stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
כמת
סימונים נוספים

אפשר, עקרונית, להסתפק רק באחד משני הכמתים, משום ש"לכל x מתקיימת התכונה P" שקול ל"לא קיים x שעבורו לא מתקיימת התכונה P". לכן  \ \forall x:\varphi (x)\iff \neg \exists x\neg \varphi (x).
הסימון  \ \exists ! מציין "קיים ויחיד":  \ \forall x:\exists !y:x+y=0. גם את הכמת הזה אפשר לבטא באמצעות כמת הקיום, ולכן הוא אינו מוסיף כוח תיאורי לשפה, ומשמש לקיצור בלבד.
היסטוריה

בלוגיקה של ימי הביניים הכמויות חולקו לשלוש: כל, אי אלו, ושום. כמו כן היה קיים פסוק "אי אלו A הם לא B" המשלים את האפשרויות.
דוגמה לחלוקה זאת ניתן לראות אצל הרמב"ם, בספרו מילות הגיון, בתרגום משה אבן תיבון:
”ואנחנו נקרא מה שיורה עליו המשפט מעניין הכללות והייחוד - כמות המשפט. ונקרא מה שיורה עליו מעניין החיוב והשלילה - איכות המשפט. דמיון זה, אמרנו: „כל אדם חי”, נאמר זה המשפט: כמותו - כללי, ואיכותו - החיוב. וכאשר אמרנו: „קצת האדם בלתי כותב”, נאמר זה המשפט: כמותו - חלקי, ואיכותו - השלילה” (מילות הגיון שער ב)
לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט

לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט (בגרמנית: Leopold IV. von Anhalt;‏ 1 באוקטובר 1794 – 22 במאי 1871), היה דוכס אנהלט-דסאו בין השנים 1817–1863, ולאחר מכן דוכס אנהלט עד לשנת 1871.
ביוגרפיה

לאופולד נולד ב-1 באוקטובר 1794 בדסאו, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו ואמליה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
בשנת 1817 מת סבו לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ובמקומו עלה לאופולד לשלטון. בשנת 1847 מת היינריך, דוכס אנהלט-קתן ללא יורשים, ולאופולד ירש את נחלתו, ובשנת 1853 איחד את הנחלות לדוכסות אנהלט-דסאו-קתן. במהלך מהפכות אביב העמים נאלץ לאופולד לתת חוקה חדשה לנתיניו, אולם לאחר מכן ביטל אותה, ובשנת 1859 נתן חוקה אחרת לדוכסות. בשנת 1863 מת אלכסנדר קרל, דוכס אנהלט-ברנבורג ללא יורשים, ולאופולד ירש אותו, ובעקבות כך אוחדו כל נחלות בית אנהלט לדוכסות אנהלט המאוחדת.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשות לאופולד לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת צרפת–פרוסיה, ובשנת 1871 הצטרפה הדוכסות לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1871 מת לאופולד, ובנו פרידריך הראשון, דוכס אנהלט עלה לשלטון במקומו.
משפחתו

ב-18 באפריל 1818 התחתן לאופולד עם פרדריקה וילהלמינה, נסיכת פרוסיה, בתם של לודוויג קרל, נסיך פרוסיה ופרדריקה ממקלנבורג-שטרליץ. לזוג נולדו 6 ילדים:
אוגוסטה (1819–1822).
אגנס, נסיכת אנהלט-דסאו (1824–1897), התחתנה עם ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג.
בן מת (1825).
בן מת (1827).
פרידריך הראשון, דוכס אנהלט (1831–1904).
מריה אנה, נסיכת אנהלט-דסאו (1837–1906), התחתנה עם פרידריך קרל, נסיך פרוסיה.
לאופולד הרביעי, נסיך ליפה

לאופולד הרביעי, נסיך ליפה (בגרמנית: Leopold IV. Fürst zur Lippe;‏ 30 במאי 1871 – 30 בדצמבר 1949), היה נסיך ליפה בין השנים 1905–1918.
ביוגרפיה

לאופולד נולד ב-30 במאי 1871 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך. לאופולד שירת בצבא הקיסרות הגרמנית עד לשנת 1894, ולאחר מכן למד מדעי המדינה באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת ברלין.
בשנת 1895 מת וולדמאר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי. בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבין לאופולד מבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור ללאופולד. וילהלם השני, קיסר גרמניה שהיה גיסו של אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה, התרגז כל כך על ההחלטה, עד שבשל כך לא הגיע לטקס ההכתרה של לאופולד.
בשנת 1911 הותקפו לאופולד ואחיו יוליוס בעת מסעם, על ידי כנופיית פועלים איטלקים שזרקו עליהם אבנים, ויוליוס נפצע מפגיעת אבן בראשו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שדרג לאופולד את תוארי הענפים השונים של המשפחה, וב-24 בפברואר 1916 הכשיר את נישואי אחיו ברנהרד, נסיך ליפה לארמגארד פון קראם, והעניק לבניו ברנהרד ואשווין את התואר "נסיך ליפה-ביסטרפלד". ב-12 בנובמבר 1918 התפטר לאופולד מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית ותבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר עליית הנאציזם בגרמניה, כל שלושת בניו מאשתו הראשונה הפכו לחברי המפלגה הנאצית, ובנו הבכור ארנסט, נסיך הכתר של ליפה שהצטרף למפלגה במאי 1928, היה הנסיך הגרמני הראשון שעשה זאת. מכיוון שבניו מאשתו הראשונה התחתנו בנישואים מורגנטיים, הדיח אותם לאופולד בצוואתו משנת 1947 מראשות בית ליפה, ואכן לאחר מותו ב-30 בדצמבר 1949 בדטמולד, הפך בנו ארמין, נסיך ליפה לראש הבית.
משפחתו

ב-16 באוגוסט 1901 התחתן לאופולד עם ברטה, נסיכת הסן-פיליפסטאל-בארכפלד, בתם של וילהלם, נסיך הסן-פיליפסטאל-בארכפלד ויוליאנה, נסיכת בנטהיים ושטיינפורט, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ארנסט, נסיך הכתר של ליפה (1902–1987)
לאופולד ברנהרד, נסיך ליפה (1904–1965)
קרולינה, נסיכת ליפה (1905–2001)
כלודוויג, נסיך ליפה (1909–2000)
זיגלינדה, נסיכת ליפה (1915–2008)
ב-26 באפריל 1922 התחתן לאופולד עם אנה, נסיכת איזנבורג ובידינגן, בתם של ברונו, נסיך איזנבורג ובידינגן השלישי וברטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן, ממנה נולד לו בן אחד:
ארמין, נסיך ליפה (1924–2015).
להרגיש בבית

| --- | --- |

 בימוי:  קים קי-דוק 
 הופק בידי:  קים קי-דוק 
 תסריט:  קים קי-דוק 
 עריכה:  קים קי-דוק 
 שחקנים ראשיים:  ג'ה-הי Lee Joo-suk Jang Hoon Kwon Hyeok-ho Choi Jeong-ho Joo Jin-mo Park Ji-a לי סאונג-יאון Lee Jong-su 
 צילום:  Jang Seong-back 
 מדינה:  דרום קוריאה דרום קוריאה  יפן יפן
 חברה מפיצה:  Mikado Film, וודו 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  11 באוגוסט 2005 
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  קוריאנית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט פשע 
 הכנסות באתר מוג'ו:   3iron
 דף הסרט ב־IMDb
 
להרגיש בבית (בקוריאנית: 빈집, בליטון הקוריאני המחודש: Bin-jip; משמעות שם זה היא בית ריק; באנגלית: 3-Iron) הוא סרט דרום קוריאני-יפני מסוגות הדרמה הרומנטית והפשע משנת 2004 שבוים והופק על ידי קים קי-דוק. עלילת הסרט מתמקדת במערכת היחסים שבין אדם הפורץ לבתים שבעליהם נעדרים מהם ומתגורר בהם עד לשובם, לבין אישה מוכה. הסרט מתאפיין בהיעדר דיאלוגים בין שתי הדמויות הראשיות.
עלילה

טאה-סוק הוא אדם בודד המתנייד באמצעות אופנועו ומחפש אחר דירות שבעליהן אינם שוהים בהן. כשהוא מאתר כאלו, הוא פורץ את מנעולי דלתותיהן, נכנס פנימה ושוהה בהן במשך תקופת היעדרות בעלי הבית. במהלך שהותו מכבס הפורץ את בגדי הבעלים ומתקן את מכשירי החשמל התקולים שלהם, על פי רוב, בעת שבנגן התקליטורים של הבעלים מתנגן השיר "גאפסה" של נטשה אטלס. כמו כן, הוא אוכל מהאוכל הנמצא בדירות ולובש את בגדי בעליהן. כאשר הוא פורץ לבית גדול מסוים, צופה בו אשה מוכה בשם סון-הווה. טאה-סוק עוזב את הבית אחרי שנוצר קשר עין בינו לבין סון-הווה, אך אז הוא מחליט לשוב לשם. הוא מבחין בהתעללות שחווה האשה מצד בעלה ומושך את תשומת ליבו על ידי כך שהוא משחק גולף בחצר הבית. הוא מכה את הבעל באמצעות כדורי גולף שהוא מיידה בו ולאחר מכן עוזב את המקום יחד עם האשה.
הזוג מתחיל לפתח מערכת יחסים שקטה, והם עוברים מדירה לדירה באותה מתכונת שבה נהג טאה-סוק עד עתה. בעת שהם שוהים באחת מהדירות, לאחר שהם שתו לשכרה, הם מתגלים על ידי בעלי הבית ששבו באותו הזמן, כאשר הם ישנים במיטותיהם ולבושים בפיג'מותיהם. בהמשך, הם נכנסים לתסבוכת עם החוק כאשר הם פורצים לביתו של קשיש שמת לבדו. בעת שהם פועלים לקברו בצורה ראויה, בנו של המת נכנס לדירה יחד עם אשתו ואלו מאשימים את זוג הפורצים בהריגה. הפורץ והפורצת נחקרים במשטרה, אך שניהם שומרים על שתיקה מוחלטת. מחקירת האירוע עולה כי אף חפץ לא נגנב מהבתים שבהם שהה הזוג, וכן שהקשיש מת מסרטן הריאה.
בעלה של סון-הווה, הטוען שהיא נחטפה על ידי טאה-סוק מגיע לקחתה הביתה, ומשחד את השוטר הממונה על החקירה על מנת שיאפשר לו להכותו באמצעות כדורי גולף. בסופו של דבר תוקף הנחקר את קצין המשטרה וכתוצאה מכך נשלח לכלא. שם, הוא מתאמן במשחק גולף דמיוני, עם כדורים ומקל דמיוניים, ומפתח את כישוריו להתגנבות ולהסתתרות, תוך כדי שהוא מתסכל את סוהר תאו עקב הצלחתו להישאר מעבר לטווח ראייתו.
אחרי שטאה-סוק משתחרר מהכלא, הוא חובר מחדש לסון-הווה בביתה, תוך שהוא משתמש בכישוריו כדי לחמוק מגילוי על ידי בעלה. הוא עומד מאחוריו ומבצע יחד עמו את תנועותיו, ואפילו מצליח לנשק את האשה מעבר לכתפו של הבעל (תמונת עטיפת הסרט). בסצנה, נראית סון-הווה אומרת "אני אוהבת אותך" לבעלה, אך למעשה האמירה מכוונת לטאה-סוק הניצב מאחוריו. הבעל עוזב לנסיעת עסקים נוספת והאשה מתחבקת עם טאה-סוק.
דמויות ושחקנים

טאה-סוק - ג'ה-הי (אנ')
סון-הווה - לי סאונג-יאון (אנ')
בעלה של סון-הווה - צ'וי ג'יונג-הו
הבלש צ'ו - ג'ו ג'ין-מו
הקצין לי - פארק דונג-ג'ין
מין-קיו - קוון היוק-הו
הערות שוליים

↑  3-Iron (2004) Movie Review | BeyondHollywood.com | Asian, Foreign, Horror, and Genre Movie Reviews and News, web.archive.org, ‏2008-06-17
↑  עין הדג | להרגיש בבית, באתר www.fisheye.co.il
לברדור רטריבר

| --- | --- |

 ארץ מוצא:  ניופאונדלנד, קנדה
 שימושים:  נחייה לעיוורים, טיפול רגשי, ציד, חילוץ, גישוש סמים, גילוי חומרי נפץ, וכלב סיור משטרתי
 קבוצה:  כלבי רטריבר וספניאל
 תכונות
 משקל:  זכרים: 27–36 ק"ג נקבות: 25–32 ק"ג
 גובה כתפיים:  זכרים: 56–63 ס"מ נקבות: 54–60 ס"מ
 גובה:  56 ס״מ 
 תוחלת חיים:  10–16 שנים
 אופי:  שמח, שקט (כשאין איש לא מוכר בסביבה), נוח וידידותי
 אילוף:  הסתגלות גבוהה
 תיאור:  פרווה קצרה בצבעים שחור, צהוב או חום
 
לברדור רטריבר צהוב
לברדור רטריבר (או, בקיצור: לברדור) הוא גזע של תת-המין כלב הבית.
הלברדור הוא גזע הכלב הנפוץ ביותר בקנדה, בממלכה המאוחדת, בניו זילנד ובמדינות מערביות נוספות. הוא משרת באופן נרחב ככלב נחייה, ומשמש משטרות רבות ברחבי העולם ככלב משטרתי לגישוש, גילוי חומרי נפץ ולמטרות שונות נוספות. ללברדור "יצר הבאה" (Retrieve Drive - במקור הבאת הטרף ללהקה) גדול. בדרך כלל הם כלבים ידידותיים ורגועים, שאוהבים לשחות ולשחק, והם בעלי מזג נוח עם ילדים ומבוגרים.
היסטוריה

משערים כי מוצאו של הלברדור מהאי ניופאונדלנד (מכונה "ניופאונדלנד קטן"), אך ייתכן שהובא לשם על ידי דייגים שיישבו את האזור כדי לעזור להם בציד. הדייגים היו לוקחים את כלבי הלברדור בסירותיהם, והם היו מביאים את הדגים שהיו נופלים מהרשתות. בזכות אופיו הטוב ויכולות הציד והשחייה שלו, האנגלים הביאו אותו עמם לאנגליה בסוף המאה ה-18, אך תחילה לא הייתה הקפדה על טוהר הגזע. הלברדור-רטריבר הוכר לראשונה כגזע על ידי ההתאחדות האנגלית לכלבנות ב-1903. הגזע נרשם בהתאחדות האמריקאית ב-1917.
כיום, משמשים לברדורים ככלבי נחייה לעיוורים, כלבי שירות וגם ככלבי חיפוש והצלה וכמגלי חומרי נפץ וסמים, וזאת בזכות אפם הרגיש, חכמתם, ויצר ההבאה שלהם יחד עם רצון לרצות ולשמח את בעליהם.
מאפיינים

הלברדורים הם כלבים גדולים יחסית. הזכרים מגיעים בדרך כלל למשקל של 29 - 41 ק"ג, ונקבות ל-25 - 32 ק"ג. קיימים שני סוגים של לברדורים, אנגלי ואמריקאי. שני הסוגים קיימים בשתי המדינות, אך לא קיימת הפרדה רשמית ביניהם. הלברדור האנגלי נמוך במקצת מהאמריקאי, בעל פנים מלאות ומזג רגוע יותר בדרך כלל.
שיער הלברדור קצר וישר. הלברדור משיר את שערו פעמיים בשנה, או באופן קבוע, תלוי באקלים. בזכות הקרום בכפות רגליו, וזנבו הרחב והחזק, הלברדור הוא שחיין מצוין. הקרום עוזר ללברדור גם באקלים מושלג, כך שהשלג לא יכנס בין אצבעותיו.
הגזע כולל מספר צבעים: שחור, חום (כהה כמו שוקולד) ולבן-צהוב (המזכיר מעט אפור). מבחינה גנטית יש ללברדורים שלושה מופעים, כולל שוקולד, שחור ולבן-צהוב. בארצות הברית קיימים 30 גוני צבע רשמיים ללברדור רטריבר, בהם לבן (כמו שלג), צהוב (בלונד), דבש, אפור ווריאציות שונות של קשת צבעים זו. בדרך כלל הלברדור יהיה בעל צבע אחד עם אוזניים כהות יותר ודוגמה דמוית אוכף על גבו כהה מעט יותר. לברדור שחור מתאפיין גם בכפות רגליים לבנות ומעט פרווה לבנה באזור החזה.
הלברדורים הם כלבים מאריכי ימים, תוחלת החיים של הלברדור היא 12 - 16 שנים, אולם ישנם לברדורים שמאריכים ימים עד 18 שנים.
מאפיינים התנהגותיים - תלות בבעלים

הלברדור הוא כלב בית ממשפחת כלבי הציד. כדבר אופייני לכלבים ממשפחה זו, גם כלבי הלברדור הם צמודי בעלים - כלומר זקוקים להובלתו והנהגתו של הבעלים שלהם על מנת לבצע את תפקידם. עקב כך, כלבים אלה קשורים מאוד לבעליהם, ובגידול וניהול לא נכון יכולים לפתח תלות מוגברת בבעלים. במקרים חמורים, כלבים בוגרים יכולים להגיע גם לחרדת נטישה.
על מנת למנוע בעיה זו יש לדאוג לפתח לכלב ביטחון עצמי, ולמידה של הישארות לבד בשגרת יום כבר מגיל צעיר מאוד.
ראו גם

גולדן רטריבר
רטריבר חלק-שיער
לברדודל
הערות שוליים

↑  Chantelle Fowler, 10 Most Popular Dog Breeds in Canada (2023 Update), Hepper, ‏2022-04-08 (באנגלית אמריקאית)
↑  UK: top 20 dog breeds by registered number 2021, Statista (באנגלית)
↑  New Zealand: leading dog breeds, Statista (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007550889205171  NKC: ph122171
לארס אולריך

| --- | --- |

אולריך בהופעה של מטאליקה בלונדון 2008
 לידה:  26 בדצמבר 1963 (בן 60) קופנהגן, דנמרק
 שם לידה:  לארס אולריך
 מוקד פעילות:  ממלכת דנמרק 
 תקופת הפעילות:  מ-1981
 מקום לימודים:  תיכון קורונה דל מאר 
 סוגה:  ת'ראש מטאל, הבי מטאל, הארד רוק
 שפה מועדפת:  דנית, אנגלית 
 כלי נגינה:  תופים
 חברת תקליטים:  מגה-פורס, אלקטרה, האחים וורנר, ורטיגו
 שיתופי פעולה בולטים:  מטאליקה (תופים)
 בן או בת זוג:  Jessica Miller (2015–?)  Jessica Miller (?–2015) קוני נילסן (?–2014) 
 צאצאים:  Myles Ulrich, Layne Ulrich 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  מסדר דנבורג (26 במאי 2017) 
 הפרופיל באתר של מטאליקה
 פרופיל ב-IMDb
 
לארס אולריך (אנגלית: Lars Ulrich; נולד ב-26 בדצמבר 1963) הוא מוזיקאי, מלחין וכותב שירים אמריקני ממוצא דני. אולריך התפרסם כמתופף ואחד ממייסדיה של להקת המטאל האמריקאית מטאליקה, יחד עם הגיטריסט והסולן ג'יימס הטפילד.
ביוגרפיה

אולריך נולד בקופנהגן בירת דנמרק ללונה ולטורבן אולריך טניסאי מקצועי בן לאם יהודיה שהיגרה לדנמרק. אולריך הושפע מהמקצוע של אביו טורבן, וכתוצאה מכך רוב ימי ילדותו של לארס הוקדשו לטניס. אולריך אף זכה באליפות דנמרק בטניס לנוער. בנעוריו התחבר עם זמר מתחיל בן גילו בשם קים בנדיקס פטרסון, אשר לימים נודע כזמר האימה הדני קינג דאיימונד.
כשהיה בן 17 היגרה משפחתו של אולריך לקליפורניה שבארצות הברית, כדי לחפש סוכן ומאמן טוב עבור הטניסאי העולה. בקליפורניה חל שינוי בתחומי עיסוקו של אולריך והוא פיתח אהבה אחרת - רוק כבד.
אולריך החל ללמוד תופים, ובשנת 1981 הוא פרסם מודעה בעיתון מקומי באזור לוס אנג'לס שהוא מחפש להקים הרכב מטאל. למודעה ענה ג'יימס הטפילד וביחד השניים יסדו את להקת מטאליקה. מטאליקה היא אחת הלהקות המוערכות והמצליחות ביותר בעולם בתחום הרוק והמטאל מאז שנות השמונים, אולריך והטפילד הם הכותבים והמלחינים העיקריים של השירים של מטאליקה.
לאחר שהיגר לארצות הברית, הקים את מטאליקה והפך לכוכב מטאל, שמר אולריך על קשר עם חברו פטרסון מדנמרק, שבינתיים הפך בעצמו לכוכב מטאל, כסולנה של להקת מרסיפול פייט, ותחת הכינוי "קינג דאיימונד". בשנת 1998, במסגרת האלבום Garage Inc.‎, אף הוציאה מטאליקה מחרוזת של גרסאות כיסוי לשיריה של מרסיפול פייט.
חיים אישיים

כיום אולריך נשוי בפעם השלישית, לדוגמנית האמריקאית ג'סיקה מילר אשר נשואה לו משנת 2015. אולריך התחתן לראשונה בשנת 1988 עם בריטית בשם דבי ג'ונס, הנישואים נמשכו שנתיים בלבד עד שנת 1990. בשנת 1997 הוא התחתן עם סקיילר סטנסטיין, מנישואים אלו נולדו לאולריך שני בנים, בני הזוג התגרשו ב-2004. באותה שנה אולריך התחיל במערכת יחסים עם השחקנית הדנית קוני נילסן, זוגיות שנמשכה שמונה שנים. ממערכת היחסים שלו עם נילסן לאולריך יש בן שנולד בשנת 2007.
ציוד

לארס הוא חובב גדול של תופים מתוצרת טאמה, מצילות זילדג'יאן ועורות תופים של רמו. לעיתים נדירות הוא נראה מתופף על תופים ממותגים אחרים. באולפני ההקלטות השתמש לארס בתופים של לודוויג, גרטש ובמצילות של סביאן. לארס מנגן עם מקלות תופים מדגם שפיתחה עבורו חברת Ahead.
ציוד > תופים (טאמה סטארקלאסיק)

"10X8 טום
"12X10 טום
"16X14 פלור טום
"22X16 בס (X2)
"14X6.5 סנר
ציוד > מצילות (זילדג׳יאן)

14" Z קאסטום Dyno Beat היי האט
19" A קאסטום מדיום קראש
18" A קאסטום מדיום קראש (X2)
17" A קאסטום מדיום קראש
18" אוריינטל צ'יינה טראש
20" אוריינטל צ'יינה טראש
לאון שטוקל

לאון שטוקל (בסלובנית: Leon Štukelj;‏ 12 בנובמבר 1898 – 8 בנובמבר 1999) היה מתעמל סלובני בולט בשנות ה-20 וה-30. היה אלוף אולימפי בעל 6 מדליות, מהן 3 זהב (כולל בתחרות הקרב רב) ואלוף עולם בעל 11 מדליות, מהן 5 זהב.
ביוגרפיה

שטוקל נולד בנובו מסטו, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובהמשך חלק מממלכת יוגוסלביה, כיום סלובניה.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בליובליאנה, ממלכת יוגוסלביה בשנת 1922 זכה שטוקל ב-5 מדליות, 3 מדליות זהב ושתי מדליית כסף. מדליות זהב בתרגילים על המתח, על הטבעות ועל המקבילים. מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על הסוס סמוכות.
הוא נכלל בסגל המשלחת היוגוסלבית לאולימפיאדת פריז (1924) וזכה בשתי מדליות הזהב הראשונות לזכותה, בתחרות הקרב-רב אישי ובתרגיל על המתח.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בליון, צרפת בשנת 1926 זכה שטוקל ב-4 מדליות, שתי מדליות זהב, מדליית כסף ומדליית ארד. מדליות זהב בתרגיל על המתח ובתרגיל על הטבעות. מדליית כסף בתחרות הקבוצתית ומדליית ארד בתרגיל על המקבילים.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה במדליית זהב בתרגיל הטבעות ובמדליות ארד בתחרות הקרב-רב אישי ובתרגיל הקבוצתי. הקריירה הספורטיבית שלו הסתיימה באולימפיאדת ברלין (1936) בה זכה, בגיל 38, במדליית כסף בתרגיל הטבעות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בלוקסמבורג בשנת 1930 זכה שטוקל בשתי מדליות ארד בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המתח.
במקביל לפעילות הספורטיבית, למד שטוקל משפטים, וב-1927 הוסמך כעורך דין. לאחר אולימפיאדת ברלין מונה לשופט, בתחילה בנובו מסטו, ולאחר מכן בלנארט ובמריבור, בה התגורר עד סוף ימיו. שטוקל היה ממתנגדי הקומוניזם, ובתחילת השלטון הקומוניסטי במדינה לאחר מלחמת העולם השנייה הודח מכס השיפוט, ואף נכלא לתקופה קצרה.
בגיל 98 הוזמן שטוקל לטקס הפתיחה של אולימפיאדת אטלנטה (1996), בהיותו האלוף האולימפי המבוגר ביותר שעודו בחיים. הוא נפטר ב-8 בנובמבר 1999, ארבעה ימים לפני יום הולדתו ה-101. על שמו של שטוקל קרוי אולם הספורט בנובו מסטו.
תארים והישגים

בשנת 1997 נבחר שטוקל להיכל התהילה הבינלאומי של ההתעמלות.
הערות שוליים

↑  לאון שטוקל באתר International Gymnastics Hall of Fame
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 122676408  ISNI: 0000 0000 7865 6748  LCCN: n00091263  NKC: jn20000701771  NSK: 000190771  RERO: 02-A010154512  VIAF: 55382446   WorldCat (עם VIAF): 55382446
להתראות לנין!

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  וולפגנג בקר
 הופק בידי:  סטפן ארנדט
 תסריט:  וולפגנג בקר
 עריכה:  פיטר אדם
 שחקנים ראשיים:  דניאל ברוהל קטרין סאס
 מוזיקה:  יאן טירסן
 צילום:  מרטין קוקולה
 מדינה:  גרמניה
 חברת הפקה:  X-Filme Creative Pool 
 חברה מפיצה:  אולפני האחים וורנר 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בפברואר 2003 (גרמניה)
 משך הקרנה:  121 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית
 סוגה:  סרט דרמה, סיפור התבגרות, סרט קומדיה 
 תקציב:  €4,800,000
 הכנסות באתר מוג'ו:   goodbyelenin
 פרסים:  מועמדות אחת לפרס גלובוס הזהב
 www.good-bye-lenin.de
 דף הסרט ב־IMDb
 
להתראות לנין! (במקור באנגלית: Good Bye Lenin!) הוא סרט גרמני טרגי-קומי משנת 2003.
תקציר העלילה

הסרט מספר על משפחת קֶרנֶר החיה בגרמניה המזרחית בשנים 1989 ו-1990, בעת תהליך התפרקותה של המדינה. אם המשפחה, קריסטין, קומוניסטית נאמנה, מתעלפת, לוקה באוטם שריר הלב ונכנסת לתרדמת אחרי שראתה את בנה אלכסנדר מפגין ונעצר בהפגנה נגד הממשל במדינה. בעת היותה בתרדמת, נופלת חומת ברלין וגרמניה המזרחית חדלה מלהתקיים באופן מעשי.
שמונה חודשים מאוחר יותר, מתעוררת קריסטין והמציאות שונה לחלוטין. הרופא שדאג לה אומר לאלכסנדר ולבתה, אריאן, שהיא נמצאת בסכנת אוטם נוסף בשריר הלב, ולכן אסור שתתרגש יותר מדי. אלכסנדר מחליט שהוא הולך ליצור בביתם מציאות מזרח-גרמנית, כפי שהייתה לפני נפילת חומת ברלין.
אלכסנדר יוצר בעזרת חברו לעבודה המערב-גרמני דניס דומשקה, תוכניות טלוויזיה הדומות לתוכניות המזרח-גרמניות. בהמשך, כשרואה האם כרזת ענק של חברת קוקה-קולה נפרסת על בניין הקרוב לבית המשפחה, מכינים אלכסנדר ודניס כתבה, שמראה שהמשקה הידוע נוצר במזרח גרמניה והוא המצאה סוציאליסטית. כמו כן, הכינו השניים כתבה המספרת על הגירת עשרות אלפים ממערב גרמניה למזרחה.
באחת הסצנות, כשמחליטה קריסטין לצאת ולטייל ברחבי ברלין, היא רואה את פסלו השבור של ולדימיר לנין מוטס על ידי מסוק. בסצנה אחרת, היא נדהמת כשהיא רואה במעלית הבניין צלב קרס, שציורו היה אסור במזרח גרמניה.
כשמצבה של קריסטין מידרדר והיא מובלת לבית החולים, יוצא אלכסנדר לחפש את אביו, שהיגר למערב. הוא נוסע במונית שנוהג בה אדם הדומה מאוד לגיבור ילדותו, זיגמונד יאן, הקוסמונאוט המזרח-גרמני היחיד בהיסטוריה.
בצל האיחוד הקרב, חברתו של אלכסנדר מספרת לאימו את האמת בזמן שאלכסנדר ודניס מכינים סרט אחרון, שבו רואים את אריך הונקר מתפטר ומעביר את תפקידו לזיגמונד יאן (נהג המונית שהסיע את אלכס), שאומר ב"נאום ההשבעה": "הסוציאליזם אינו הסתגרות מאחורי חומות. פירושו להושיט יד לזולת ולחיות עמו. פירושו לא רק חלומות על עולם טוב יותר, אלא הגשמתם". האם רואה את הסרט, מודעת לאמת אך מוקסמת. ברקע נראים הזיקוקים בחגיגות האיחוד של שתי המדינות.
מכאן, מתהפך הגלגל: אלכסנדר סימל בסרטיו האחרונים את מזרח-גרמניה כפי שהוא רצה וכך נשבה בקסמו שלו, בעוד שאימו יודעת את האמת ללא ידיעתו.
בסוף הסרט אומר אלכסנדר: "את מזרח גרמניה השארנו בחיים עד נשימתה האחרונה של אמי; מדינה, שאף פעם לא התקיימה בצורה זו; מדינה, שבזכרוני, תמיד תתקשר לאמי".
כן, לשבור!

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  זאב ז'בוטינסקי
 שפת המקור:  יידיש
 סוגה:  מאמר
 הוצאה
 תאריך הוצאה:  4 בנובמבר 1932
"כן, לשבור!" (במקור ביידיש: יאָ, בּרעכען!) הוא שמו של מאמר נודע מאת זאב ז'בוטינסקי שהתפרסם ב-4 בנובמבר 1932 בעיתון היומי היידי הנפוץ ביותר בפולין, "היינט" ('היום'). הכותרת, הקוראת לשבירת המונופול של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, מתמצתת את המאבק בהסתדרות אותו מעודד המאמר. ההסתדרות מושווית במאמר ל"מחלה אורגנית עמוקה" ומואשמת בנקיטת שיטות פסולות כגון מניעת תעסוקה מאלו שאינם חבריה והריסת העסקים הפרטיים שהתחרו בעסקיה הכושלים. המאמר החריף היווה שיא במאבק הרוויזיוניסטי בהסתדרות, שהתחולל בין השנים 1932–1934.
רקע

התקופה שבין 1932 ל-1934 מכונה בפי חוקרי התקופה "מלחמת האזרחים ביישוב" על רקע ארגון העבודה בין הרוויזיוניסטים להסתדרות.
ההסתדרות הכללית הוקמה בשנת 1920 על ידי סוציאליסטים, עולי העלייה השנייה והעלייה השלישית. הם ראו בהסתדרות ניסיון להקמת חברת עובדים שוויונית המבוססת על קואופרציה (שבה המפעל שייך לעובדים ולא לבעלי הון), מבלי לעבור את שלב המהפכה כנגד בעלי ההון, שנחשב הכרחי בסוציאליזם הקלאסי. הם האמינו שמדובר בסיטואציה חסרת תקדים המאפשרת להקים את המוסדות האוטופיים של מדינת הפועלים על קרקע בתולה כמעט מבחינה מעמדית (בעיקר בעקבות הגותו של דב בר בורוכוב). הסוציאליזם הציוני לא פסל לחלוטין את ההון הפרטי ואת האפשרות של קפיטליזם בארץ, אך דרש תכנון והכוונה של ההשקעה הפרטית כך שתהיה יצרנית ולא ספקולטיבית "שיִינטל ממנו העוקץ של חיפוש רווחים גרידא, בלי התחשבות עם צורכי ההתיישבות של המוני העם בארץ ישראל". ההסתדרות לקחה על עצמה תפקיד זה, של תיאום ו"הכוונה" של ההון.
ההסתדרות תבעה לעצמה מונופול בתחום השמת העובדים ודרשה ממעסיקים לקבל לעבודה רק עובדים מאוגדים שנשלחו מלשכת ההסתדרות, ובכך דאגה לתנאיהם. במקומות שבהם לא הייתה למעסיקים ברירה הם הסכימו, אך במקומות שבהם הייתה אלטרנטיבה – פועלים ערבים או פועלים יהודים שנשלחו על ידי לשכות העבודה של בית"ר – הכניסו מעסיקים לעבודה עובדים שאינם חברי הסתדרות ופרצו שביתות וסכסוכים אלימים.
בעלייה הרביעית והחמישית עלו לארץ ישראל בורגנים ובעלי הון שביקשו לפתוח בארץ עסקים. כמו כן עלו פועלים עירוניים רבים שחוו את מהפכת אוקטובר בברית המועצות וראו בסוציאליזם רק מאבק מעמדות אלים. בעלי ההון נדהמו מעוצמת ארגון הפועלים המאורגן וממה שתפסו כהצרת צעדיהם על ידי שביתות חוזרות ונשנות. הפועלים הלא-סוציאליסטים סירבו לקבל עבודה רק דרך הלשכות ההסתדרותיות וביקשו להתקדם בזכות עצמם וללא "פטרון". הפועלים הסוציאליסטים בני דור זה הדגישו את אלמנט המאבק המעמדי, חיזקו את מועצות הפועלים וארגנו אותם לפי מודל ה"סובייטים", כגופים כוחניים.
באוקטובר 1932 פרצה שביתה בבית החרושת "פרומין" בירושלים. בעל המפעל הכניס לעבודה פועלת בית"רית שלא דרך לשכת העבודה של מועצת פועלי ירושלים. בתגובה נפתחה שביתה ללא התראה מצד ההסתדרות. מועצת פועלי ירושלים דרשה מפרומין שיכיר בארגון הפועלים במקום ויפטר את הפועלת, אולם פרומין סירב לפטרה ואילו הפועלים סירבו לבוררות. המעסיקים שכרו אנשי בית"ר לעבוד במקום הפועלים השובתים. אנשי בית"ר טענו כי הדרישה שבית החרושת יעסיק פועלים מאורגנים בלבד מטרתה למנוע את עבודתם של בית"רים במקום, משום שההסתדרות לא הכירה בזכותם לקבל עבודה באמצעות ארגון נפרד, וכך נותרו בפניהם שתי ברירות: להצטרף להסתדרות על אף השקפותיהם הרוויזיוניסטיות, או לנסות למצוא עבודה באמצעות המעסיקים. הם הסכימו להפר את השביתה, בטענה כי היא פוליטית ולא כלכלית. ההסתדרות מצִדה הציבה אנשי-זרוע, חברי פלוגות הפועל, כדי למנוע מפועלים החפצים בכך מלהיכנס אל שטחי העבודה.
לדברי ההיסטוריונית אניטה שפירא, "שביתת פרומין" הסתיימה בכישלון ההסתדרות, משום שנאלצה להשלים עם העסקתם של אנשי בית"ר במקום, ומשום שנתברר כי שליטתה של לשכת העבודה שלה התערערה כאשר קראו עליה תיגר.
שביתות דומות, על רקע דומה, התחוללו גם בענף הבנייה בכפר סבא.
באזורים שהיו בשליטה פועלית ("אדומה") כמו חיפה ושכונת בורוכוב (גבעתיים) התנכלו אנשי "הפועל" ואנשי מועצות הפועלים המקומיות לצעירי בית"ר שהפגינו ברחובותיהם והדברים הגיעו לא פעם לתגרות ידיים ואף לשפיכות דמים.
כתיבתו האידאולוגית של ז'בוטינסקי

המנהיג הבלתי מעורער של הרוויזיוניסטים היה זאב ז'בוטינסקי. בשנת 1932 שהה בפריז, ובעקבות האירועים בארץ ישראל כתב משם סדרה של מאמרים מעל דפי העיתון היידי "היינט" ('היום'), שיצא בפולין. חלק מהמאמרים היו בוטים ביותר, לדוגמה "צלב הקרס האדום" (23 באוקטובר) ו"שלטון האגרוף בארץ ישראל" (28 באוקטובר). המאמרים התפרסמו גם בעברית (באיחור של כשלושה שבועות) בעיתון "חזית העם", היו לשיחת היום ביישוב והלהיטו את האווירה.
יחד עם תקיפת שיטות ההסתדרות ושאיפתה למונופול הדגיש ז'בוטינסקי את רעיון החד-נֵס. הוא הגדיר את ההסתדרות כפיצול נאמנות (ואף בגידה של ממש ברעיון הציוני). ההסתדרות, לדבריו, מניפה שני נִסים (שני דגלים): הדגל הציוני מחד והדגל האדום של הסוציאליזם העולמי מאידך. לשיטתו, אין שני הדגלים יכולים לדור יחד בכפיפה אחת ועל הציונות להניף דגל אחד, "חד-נס": דגל הציונות בלבד. החשיבות העליונה היא הנאמנות לציונות, ולפיכך כניעה לדוֹגמות סוציאליסטיות המשרתות "אינטרנציונל פועלים" בינלאומי על בסיס מעמדי ולא לאומי הן בגדר בגידה.
במאמריו האשים ז'בוטינסקי את "השמאליות" הזוחלת על גחון בפני גבירים מחו"ל ובפני "מושלים מקומיים".