stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב מפרץ הלגולנד השני
רקע > הנחת מוקשים בריטית

הבריטים השתמשו במוקשים ימיים בהגנה כדי להגן על נתיבי ים ודרכי מסחר ובאופן התקפי כדי למנוע מעבר של צוללות ואוניות שטח גרמניות בים הצפוני, שהסכנה שבו הומחשה ב-17 באוקטובר 1917 כאשר הסיירות הגרמניות מסדרת ברומר, SMS ברומר ו-SMS ברמזה (הפעולה ליד לרוויק) ביצעו גיחה נגד השיירה הסקנדינבית. (במהלך 1917, שש צוללות הוטבעו על ידי מוקשים בריטיים ובתוך שנתיים, המאמץ הנגדי של טיהור המוקשים הגרמני ספג את האובדן של כ-28 משחתות ו-70 שולות מוקשים וספינות אחרות.)
הגרמנים מצידם נצרכו לבצע טיהור מוקשים עד 150 מיילים ימיים (280 ק"מ) לתוך מפרץ הלגולנד ובדרום הים הבלטי, בחיפוי סיירות קלות ומשחתות, עם תמיכה מרוחקת מדי פעם על ידי אוניות מערכה. לאחר הפעולה ליד לרוויק, נבדקו באדמירליות כמה הצעות להתקפות על שולות המוקשים והמלוות הגרמניות. ב-31 באוקטובר שלחו הבריטים כוח גדול של סיירות ומשחתות לתוך הקטגט, שהטביע את קונפרינץ וילהלם, ספינת סוחר חמושה ותשעה ספינות מכמורת.
רקע > סיורי מבחן גרמנים

ההצבה הבריטית הפורה של מוקשים ומחסומי רשתות מחוץ לחגורות המוקשים הגרמנים העיקריים בין שונית הורנס לטרשלינג, קרוב לבסיסי צי הים הפתוח (Hochseeflotte) אילצה את הצי הקיסרי הגרמני לסייר את שדות המוקשים הבריטיים, כדי למצוא דרכם נתיבים למעבר אל הים הצפוני ובחזרה ממנו. בוצעו מסעות ניסוי, בהיותם פעולות משמעותיות עם ספינות לאיתור המוקשים, שולות המוקשים, ספינות הטורפדו (בדרך כלל כינוי יבשתי למשחתות), צוללות, פורצות מחסומים וסיירות קלות, עם סיור אווירי על ידי צפלינים ומטוסים ימיים. גיחות המבחן היו מוגנות גם על ידי אוניות מערכה בדרכים שידוע כי הן נקיות ממוקשים.
הקדמה > פעולות בים הצפוני

ב-20 באוקטובר, מפענחי הקוד הבריטיים של חדר 40, חלק מחטיבת המודיעין הימית של האדמירליות, פיענחו פקודות לצוללת UB-61 לסייר בצפון ברגן כדי למצוא את הנתיב החדש של השיירה הסקנדינבית. דיווחי סוכן מקופנהגן חשפו מתקפה גרמנית קרובה של שבע סיירות קלות ו-36 משחתות. במהלך השבוע שהסתיים ב-11 בנובמבר, סיירות קלות בריטיות, משחתות וליווי של סיירות מערכה, ערכו סריקה מופרכת לאורך שולי שדות המוקשים של מפרץ הלגולנד. עד אמצע נובמבר השיגה האדמירליות מספיק מידע מודיעיני כדי ליירט את אחת מפעולות טיהור המוקשים הגדולות של גרמניה, בתנאי שהאוניות שבסיסן ברוזית' שבסקוטלנד יוכלו להפליג בזמן. האדמירליות החליטה שמבצע התקפי צריך להתחיל ב-17 בנובמבר.
הקדמה > גיחת מבחן, 17 בנובמבר

הגרמנים תכננו גיחת מבחן ל-17 בנובמבר 1917, הכוללת את חצאי שייטות שולות המוקשים ה-2 וה-6, חצאי שייטות סירות טורפדו ה-12 וה-14, פלגת פורצי מחסומים IV והסיירות הקלות של קבוצת הסיור II, בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר ממחצית שייטת שולות המוקשים ה-6. אוניות המערכה מסדרת קייזר, SMS קייזר ו-SMS קייזרין משייטת IV, כל אחת עם עשרה תותחי 12 אינץ' (300 מ"מ), בראשות קפיטן צור זי קורט גראסהוף בקייזרין, היו אמורות לשמש ככוח חיפוי לקבוצה. אוניות המערכה היו אמורות להגיע לנקודה מערבית להלגולנד בשעה 7.00 a.m., בעוד שקבוצת גיחת המבחן נפגשה במפרץ הלגולנד בערך באמצע הדרך בין שונית הורנס לטרשלינג. עם מזג אוויר גרוע שקרקע את הצפלינים ולא איפשר לסיירות קלות לשגר מטוסים ימיים, לאחר שיצאו לים, גיחת המבחן הסתמכה על סיורי סיור של שני מטוסים ימיים מבסיס יבשתי בבורקום שבחוף הגרמני, ממש מזרחית להולנד, עבור סיור לפני הקבוצה.
הקדמה > תוכנית בריטית

גיחת המבחן הגרמנית נחשפה על ידי מפענחי הקוד של חדר 40, מה שאיפשר לבריטים לתכנן מארב. ב-16 בנובמבר, פקודות להתקפה על גיחת המבחן נשלחו לאדמירל סר דייוויד ביטי, המפקד העליון של הצי הגדול הבריטי. ב-17 בנובמבר 1917 נשלח כוח של סיירות בפיקודו של תת אדמירל טרוויליאן נאפייר לתקוף את שולות המוקשים הגרמניים כשהן מטהרות את הנתיבים.
הקרב

הפעולה החלה בשעה 7:30 a.m., בערך 65 מיילים ימיים (120 ק"מ) ממערב לזילט, כאשר קורייג'וס ראתה אוניות גרמניות. היא פתחה באש בשעה 7:37 a.m. רויטר התקדם עם ארבע סיירות קלות ושמונה משחתות לעבר הספינה הבריטית כדי לחפות על נסיגת שולות המוקשים, כאשר כולם מלבד ספינת המכמורת קהדינגן (גר'), נמלטו מהגזרה הבריטית. התפתח מרדף חמור כאשר הכוחות הגרמניים, שעשו שימוש מיומן במסכי עשן, נסוגו לדרום מזרח במהירות המיטבית, תחת אש משייטת הסיירות הראשונה, שייטת הסיירות הקלות הראשונה ושייטת הסיירות הקלות השישית. ריפאלס נותקה משייטת סיירות המערכה הראשונה והפליגה במהירות גבוהה כדי להצטרף לקרב. שני הצדדים נפגעו בתמרוניהם על ידי נוכחותם של שדות מוקשים ימיים.
בערך באותו זמן, החלו הסיירות הקלות לספוג אש מקייזר וקייזרין, שהתקדמו לתמיכה בספינות של רויטר; קאלדון נפגעה בפגז 12 אינץ' (30.5 ס"מ), שפגע בצריח התותח; זמן קצר לאחר מכן, האוניות הבריטיות ויתרו על המרדף כשהן הגיעו לקצה שדות מוקשים נוספים. פגז עבר דרך מגדל הניווט העליון של הסיירת הקלה קליפסו, הרג את צוות מגדל הניווט ופצע אנושות את הקפטן, הרברט אדוארדס, על הגשר וערפל את הכרתו של הנווט, לוטננט קומנדר מ. פ. פ. וילסון. כל אנשי הגשר התחתון נהרגו וקצין התותחנים, לוטננט ה. ק. ק. קלארק תפס את הפיקוד, מה שנהיה קשה יותר כי הפגז גם ניתק את כל התקשורת החשמלית והפחית את קצב האש. סיירת המערכה ריפאלס ירתה לזמן קצר לעבר האוניות הגרמניות בערך בשעה 10:00 בבוקר, והשיגה פגיעה בסיירת הקלה SMS קניגסברג שהציתה שריפה חמורה.
לאחר מכן > ניתוח הקרב

ב-1984, כתב פטריק ביסלי שהמבצע הבריטי היה נועז, אבל נאפייר הואשם שלא בצדק בכישלונו לרדוף אחרי הספינות הגרמניות מספיק במרץ. חדר 40 היה מעודכן היטב לגבי עמדותיהם של שדות המוקשים הגרמניים והשדות הבריטיים שהגרמנים ניסו לפנות. המידע התווסף לתרשימים הימיים של חדר 40, אך המידע נדחה בפני נאפייר, שקיבל החלטות על סמך התרשימים שהיו לו. חוסר הרצון של האדמירליות לחשוף שהמידע שלהם נגזר מפענוח של יירוטים אלחוטיים הוביל לכך שמפקד הצי לא היה מעודכן. האדמירליות סיפקה לפחות מודיעין מבצעי למפקדי הצי, לאחר שביטי הגיש בקשת חירום כשהיה בים. נאפייר קיבל הודעה תוך תשעים דקות מהאדמירליות שאוניות ראשה גרמניות הפליגו בשעה 8:30 בבוקר ומיקום סיירות גרמניות, מה שהוביל לנזק חמור של קניגסברג. לכל הפחות, חדר 40 מנע מהמבצע הבריטי להידרדר מפיאסקו לאסון.
לאחר מכן > נפגעים

ב-1920, אדמירל ריינהרד שר כתב שהגרמנים ספגו אבדות של 21 הרוגים, עשרה פצועים קשה ושלושים אנשי צוות שנפצעו קל. בדו"ח האדמירליות נכתב כי נהרגו קצין אחד ו-21 מלחים, ארבעה קצינים ו-39 מלחים נפצעו; ו-22 גרמנים נלקחו בשבי.
לאחר מכן > צלב ויקטוריה

הימאי ג'ון קרלס מוולסל, על סיפונה של אוניית הדגל של קומודור קואן, קאלדון, זכה בצלב ויקטוריה לאחר מותו על אומץ ליבו שהמשיך לטעון ולירות באקדחו למרות שספג פצעי רסיס מוות שפתחו את בטנו.
הערות שוליים

↑  Carless, John Henry, Commonwealth War Graves Commission
↑  המקור העיקרי לסדר הכוחות הבריטי הוא ניובולט, Naval Operations‏ פרק V, עמ' 168–169.
↑  ריפאלס שהייתה מהירה יותר ובעלת שוקע רדוד יותר משאר סיירות המערכה הבריטיות, נותקה לתמוך בשייטת הסיירות הקלות הראשונה בסביבות השעה 8:00 בבוקר; היא נכנסה לפעולה בסביבות השעה 9:00 בבוקר והשיגה פגיעה של פגז 15 אינץ' בקניגסברג בשעה 9:58 בסיום הקרב.
↑  סירות הטורפדו הגדולות (גר') הגרמניות היו בגודל ותפקוד דומים למשחתות בצי המלכותי ולעיתים קרובות מתייחסים אליהם ככאלה.
↑  המקור העיקרי לסדר הקרב הגרמני הוא גלדיש, עמ' 56–57, Commanding Officers of German Capital Ships 1914-19 ו-Ehrenrangliste der Kaiserlich-Deutschen Marine 1914–18 [1930]
מפה המציגה את מיקומו של בורקום באיי פריזיה המזרחית
תרשים המציג את האיים הפריזיים, כולל טרשלינג ובורקום (משמאל למטה) וזילט באיי איי פריזיה הצפוניים (מימין למעלה), שניהם חלק מארכיפלג ים וודון
מפה צרפתית של קרב יוטלנד (1916) המציגה (בשחור) את השטח המשוער של שדות המוקשים הגרמניים בים הצפוני
קרחון קרלטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 על שם:  מכללת קרלטון 
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  78°01′00″S 162°30′00″E﻿ / ﻿78.0167°S 162.5°E﻿ / -78.0167; 162.5
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון קרלטון(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון קרלטון
 
קרחון קרלטון (באנגלית: Carleton Glacier) הוא קרחון במורדותיו הצפון-מערביים של הר ליסטר ברכס החברה המלכותית, באנטארקטיקה. הקרחון זורם צפונה לתוך קרחון עמנואל.
היסטוריה

הקרחון התגלה לראשונה במסגרת מיפוי האזור במסגרת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית אשר בוצע על ידי סוקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר של צי ארצות הברית.
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים ב-1963, והוא נקרא על שם מכללת קרלטון בנורת'פילד שבמינסוטה, אשר שלחה חוקרים לאנטארקטיקה (לצד קרחון ראטגרס הסמוך הנקרא על שם אוניברסיטת ראטגרס, ורכס ג'ונס הופקינס הנקרא על שם אוניברסיטת ג'ונס הופקינס).
קרחון דיבל (אנטארקטיקה)

ערך זה עוסק בקרחון באנטארקטיקה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 מיקום:  אזור הברית האנטארקטית 
 קואורדינטות:  66°17′00″S 134°36′00″E﻿ / ﻿66.2833°S 134.6°E﻿ / -66.2833; 134.6
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון דיבל(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיקרחון דיבל
 
קרחון דיבל (באנגלית: Dibble Glacier) הוא קרחון נישא באנטארקטיקה.
הקרחון זורם לעבר צידו המזרחי של מפרץ סלמון.
היסטוריה > גילוי הקרחון

הקרחון התגלה באמצעות תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה (שנערך בין השנים 1946- 1947).
היסטוריה > מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם ג'ונאס דיבל (Jonas Dibble), שהיה הנגר של ספינת צי ארצות הברית פיקוק (USS Peacock) אשר עליה הפליגה משלחת החקר של ארצות הברית, לחקר האוקיינוס השקט בין השנים 1838–1842. דיבל הציל את הספינה עת שההגה שלה נשבר בלחץ הקרח.
לקריאה נוספת

• LAM Hoi Ming, , August 2016, Bremen, Germany
פירנצה

ערך זה עוסק בעיר באיטליה. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
הגשרים של פירנצה בעת השקיעה
מרכז העיר
פונטה וקיו ה"גשר הישן" מעל נהר הארנו
כיכר הרפובליקה כפי שהיא נראית בימינו; בימי הקיסרות הרומית הייתה הפורום של העיר
העיר פירנצה מושלגת
פִירֶנְצֶה (באיטלקית: ‏Firenzeקובץ:It-Firenze.ogg‏Ⓘ‏; בכתיב מיושן: פירינצי) היא עיר במרכז איטליה צפונית לרומא, המשמשת כבירת חבל טוסקנה. בעיר ששוכנת על נהר הארנו מתגוררים כ-364,000 תושבים. בפירנצה רבתי מתגוררים קרוב ל-1,500,000 תושבים. היא ידועה בעיקר הודות לפריחתה התרבותית ומרכזיותה בתקופת הרנסאנס והודות לעושר האמנותי והארכיטקטוני שלה. בימי הביניים פירנצה נחשבה למרכז הכלכלה והמסחר באירופה. בעבר כונתה העיר אתונה של ימי הביניים. פירנצה מהווה מוקד משיכה תיירותי ממדרגה ראשונה. מעריכים כי מספר התיירים הפוקדים אותה בשנה הוא כ-16 מיליון. בשנת 1982 המרכז ההיסטורי של פירנצה הוכרז אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
היסטוריה

העדויות הראשונות על העיר הם משנת 59 לפני הספירה. היא מתוארת כהתיישבות של חיילים שסיימו את שירותם בצבא הרומאי. היא ידעה עליות ומורדות ונשלטה במשך השנים על ידי שליטים רבים ביניהם הביזנטים והפרנקים.
במאה ה-13 החלה פריחתה של פירנצה שהייתה מוגדרת פוליטית כעיר-מדינה, דגם שהיה מקובל באותה עת ברחבי איטליה. הפריחה הייתה, בין השאר, הודות לתעשיית הטקסטיל הענפה ופריחתו של ענף הבנקאות בעיר. היסטוריונים אומדים את גודל אוכלוסיית בעיר עם פרוץ מגפת מגפת הדבר בשנת 1348 בין שמונים למאה אלף תושבים. ספרו של יליד העיר, הסופר הדגול ג'ובאני בוקאצ'ו (Giovanni Boccaccio), "דקאמרון", כולל תיאור נורא מכלי ראשון של זוועות המגפה, שהשמידה כשני שלישים מאוכלוסיית העיר. ממפקד שנערך לצורכי מיסוי (catasto) בשנת 1427 עלה כי אוכלוסיית העיר מנתה באותה עת עשרים ותשעה אלף תושבים.
לאחר ניסיונות שביתה והפיכה של פועלי הצמר נגד האצולה השלטת חזרו משפחות האצולה לשלוט בעיר. הבולטת במשפחות האצולה ששלטו בעיר, לעיתים כדיקטטורים, לעיתים כשליטי רפובליקה ולעיתים כדוכסים הם משפחת מדיצ'י. תחת שלטונם, העיר פרחה ושגשגה לאורך כל ימי הרנסאנס. יש אף שטוענים כי מקור הרנסאנס הוא בפירנצה.
בשנת 1737 נכבשה העיר על ידי הממלכה האוסטרית למשך יותר ממאה שנה. ב-1859 היא הוחזרה לאיטליה המתאחדת תחת שלטונו של ויטוריו אמנואלה השני. פירנצה הייתה אף בירת איטליה עד שנת 1870, כשרומא צורפה לאיחוד לאחר שנשלטה על ידי האפיפיורים.
בשנת 1966, בעקבות עונה גשומה במיוחד, עלה נהר הארנו על גדותיו והציף את העיר תוך שהוא גורם להצפתם של מבנים היסטוריים חשובים ולאובדן שכיות חמדה רבות. שוחרי אמנות רבים מכל העולם נחלצו לעזור והגיעו לפירנצה בניסיון להציל אוצרות אמנותיים ולהעבירם למקום מבטחים. עד היום ישנם סימונים על קירות העיר המציינים את רום המים באותו שיטפון.
היסטוריה > מקורות רומאיים

פירנצה מקורה כעיר רומית, ומאוחר יותר, לאחר תקופה ארוכה ומשגשגת של מסחר ובנקאות מימי הביניים, היא הייתה מקום הולדתו של הרנסאנס האיטלקי. היא הייתה מבחינה פוליטית, כלכלית ותרבותית אחת הערים החשובות באירופה ובעולם מהמאות ה-14 עד ה-16.
פירנצה הוקמה על ידי יוליוס קיסר בשנת 59 לפני הספירה כאות הוקרה לחיילים שסיימו את שירותם בצבא הרומי. בתור הכרת תודה לחייליו הוא בחר בעמק פורה עם קרקע עשירה על גדות נהר הארנו. העיר נבנתה בדומה למחנה צבאי בתבנית של לוח שחמט כשהרחובות הראשיים קארדו ודקומאנוס נפגשים בכיכר הקרויה היום "פיאצה דה לה רפובליקה", כיכר מרכזית בעיר גם היום. פירנצה עמדה על הדרך החשובה ויה קסייה, הדרך העיקרית שחיברה בין רומא לצפון איטליה מה שתרם לעיר בהתפתחותה כמרכז מסחרי. הקיסר דיוקלטיאנוס הכריז על פירנצה כבירת הפרובינציה טוסקיה (הממוקמת בסביבות האזור שידוע היום כפרובינציית וברטו), בדרום מזרח מחוז טוסקנה, במאה השלישית לספירה. היום נחשבת העיר בירת טוסקנה.
הקדוש המעונה הראשון של פירנצה היה הקדוש מיניאס. ראשו נכרת בסביבות 250 לספירה במהלך הרדיפות האנטי-נוצריות שערך הקיסר דקיוס. הבזיליקה של סן מיניאטו אל מונטה הוקמה קרוב למקום בו הוצא להורג.
היסטוריה > ימי הביניים המוקדמים

מושבה של הבישופות מהמאה הרביעית לערך. העיר הייתה בשלטון ביזנטי ואוסטרוגותי לסירוגין אחרי ששתי הממלכות נלחמו על שליטה בעיר רק כדי להפסיד אותה שוב אחר כך. ברגעי שפל המלחמות על העיר צימקו את האוכלוסייה לרמות של 1,000 תושבים.
השלום הוחזר לעיר תחת שלטון הלומברדים במאה השישית. השושלת הקרולינגית כבשה את העיר בשנת 774 והעיר הפכה לחלק מטוסקנה עם העיר לוקה בראשה. האוכלוסייה החלה לחזור לעצמה ולגדול באותה תקופה והמסחר שגשג. ב-854 פירנצה ופייזולה (Fiesole) אוחדו למדינה אחת.
היסטוריה > ימי הביניים

הוגו הגדול בחר את פירנצה כמקום מגוריו במקום לוקה במאה ה-10. מהלך זה החל את תור הזהב של פירנצה. בשנת 1013 בניית הבזיליקה של סן מיניאטו אל מונטה החלה. חלקה החיצוני שופץ ושונה לסגנון הרומי בין השנים 1059 ו-1128. רפובליקת פירנצה החלה את דרכה בשנת 1115. במאה ה-13 היוותה פירנצה מוקד למאבק בין הגיבלינים שהיו נאמנים לקיסר הרומי והגואלפים תומכי האפיפיור שאחרי ניצחונם התפצלו לשתי סיעות שהיו לאויבות, ה"שחורה" וה"לבנה", שנשלטו על ידי ויירי דה קרצ'י וקורסו דונאטי בהתאמה. הקרבות בין הסיעות הובילו בסופו של דבר לסילוקם של הגולפים הלבנים מאדמת פירנצה וביניהם דנטה אליגיירי. דינו קומפאניי, אחד מהגולפים הלבנים תיעד את המאבק ב"כרוניקות של פירנצה".
למרות הקונפליקט הפוליטי האחרון עלייתה של פירנצה לגדולה לא נעצרה והפכה לאחת הערים החזקות והמשגשגות ביותר באירופה. שקיעתה של היריבה החזקה לשעבר פיזה (הובסה בקרב ב-1284 על ידי ג'נובה וסופחה על ידי פירנצה ב-1406) ועליית המסחר שאחריה בא מהלך אנטי-אריסטוקרטי שהוביל ג'יאנו דה לה בלה הביאו לחקיקת הקובץ "חוקי הצדק" ב-1293, שהיו בו עונשים חמורים במיוחד לפשעים מסוימים, במטרה לייצב את השלטון בעיר.
היסטוריה > פירנצה הטרום מודרנית

היכחדותה של שושלת מדיצ'י והשתלטותו של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על פירנצה ב-1737 הובילו לצירופה של טוסקנה לשלטון בית הבסבורג. השלטון האוסטרי הסתיים בתבוסה לצרפת ולממלכת סרדיניה-פיימונטה ב-1859 וטוסקנה הפכה לפרובינציה של איטליה המאוחדת ב-1861.
היסטוריה > פירנצה באיטליה המאוחדת

פירנצה תפסה את מקומה של טורינו כבירתה של איטליה בשנת 1865 (אחרי איחוד הממלכות הקטנות ותחילת הקמתה של איטליה המוכרת לנו היום), ואירחה את הפרלמנט הראשון של המדינה. אולם לאחר 6 שנים צורפה רומא לממלכה והפכה לבירה הרשמית.
היסטוריה > פירנצה במאה ה-20

אחרי שאוכלוסייתה הוכפלה במאה ה-19 כמות תושביה של פירנצה גדלה פי שלושה במאה ה-20 עם גידול משמעותי בתיירות, מסחר, כלכלה ותעשייה. במהלך מלחמת העולם השנייה העיר חוותה שלטון גרמני במשך שנה (בין 1943–1944). בזמן הנסיגה הגרמנית פירנצה הוגדרה "עיר פתוחה" (עיר שבעת מלחמה לא מוגנת על ידי הצבא השולט ומאויבה מצופה שלא ישתמש בהפצצות או נשק אחר לכיבושה) מה שמנע ממנה נזק משמעותי כתוצאה מהקרבות. החללים של בעלות הברית שנפלו בקרבות שהובילו למנוסת הכוחות הגרמנים מהעיר נקברו בבתי קברות שנמצאו מחוץ לעיר (אמריקאים במרחק 9 ק"מ מדרום לעיר, בריטים ובני הממלכה של בריטניה הגדולה כמה קילומטרים ממזרח למרכזו של הפלג הצפוני של הארנו).
ב 4 בנובמבר 1966 הוצף מרכז העיר על ידי הארנו ונגרם נזק משמעותי לעיר. לפחות 40 תושבים נהרגו ומיליוני יצירות אומנות וספרים נדירים נפגעו. השלטונות שידעו על שיטפון שצפוי היה להתרחש לא הזהירו את תושבי העיר כלל מלבד שיחת טלפון לצורפים וסוחרי התכשיטים בפונטה וקיו. מתנדבים מכל העולם הגיעו לעיר כדי לעזור להציל את הספרים והאומנות ומעשה זה העלה רעיונות חדשים לשימור יצירות אומנות. אחרי ארבעים שנה יש עדיין עבודות הרוסות המחכות לשחזור.
חשיבותה התרבותית

מלבד היותה מרכז כלכלי חשוב, עיקר חשיבותה של פירנצה הוא בתרומתה לאמנות העולם המערבי. בה גם נולדו, חיו ויצרו אישים הקשורים לאמנות, ספרות אדריכלות ומדע, בהם דנטה אליגיירי (מחבר "הקומדיה האלוהית"), בוקאצ'יו, רפאל, לאונרדו דה וינצ'י, סנדרו בוטיצ'לי, דלה רוביה, ג'וטו די בונדונה, דונטלו, מקיאוולי, פיליפו ברונלסקי, גיברטי, מיכלאנג'לו וורוקיו.
השפע הכלכלי של פירנצה החל מהמאה ה-14 ותורגם להישגים והשקעה באמנות, בספרות ובפיתוח ההגות והמחשבה. רבים מהאומנים בעיר מומנו באופן ישיר על ידי משפחות האצולה ומשפחת מדיצ'י בפרט. פירנצה נודעה גם בזכות האוניברסיטה שלה שנוסדה בשנת 1321 והיא מהעתיקות באירופה.
בשנת 1982 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של פירנצה כאתר מורשת עולמית.
פירנצה הייתה העיר השנייה להיות בירת התרבות של אירופה, היא נשאה את התואר בשנת 1986.
אתרים בעיר

בין האתרים הבולטים בעיר נמצא פסל דוד המקורי של מיכלאנג'לו, וכן פסל הפייטה. בנוסף, אוסף ציורים גדול נמצא בגלריית אופיצי.
בין האתרים החשובים בעיר:
האקדמיה לאמנות של פירנצה (Galleria dell'Accademia) בה נמצא פסל דוד המקורי של מיכלאנג'לו, וכן פסל הפייטה.
פסל הדוכס הגדול קוזימו הראשון, בכיכר הסיניוריה פאלאצו וקיו (Palazzo Vecchio), מושב הממשל בעבר והעירייה בהווה, ניצב בכיכר הסיניוריה, הכיכר המרכזית של העיר.
קתדרלת סנטה מריה דל פיורה (Santa Maria del Fiore) (הדואומו) בעלת כיפת הענק שבנה פיליפו ברונלסקי. בצמוד לקתדרלה - הקמפנילה די ג'וטו, מגדל הפעמונים שבנה הצייר ג'וטו ליד הקתדרלה. מול הקתדרלה - הבפטיסטריום של פירנצה.
שערי גן העדן, יצירתו של גיברטי. תמיד מוקפת תיירים.שער גן העדן (Porta del Paradiso) הכינוי לדלתות המזרחיות של הבפטיסטריום של פירנצה. הכינוי ניתן על ידי מיכאלאנג'לו בואונארוטי, כאשר ביקר במקום ואמר שהשערים יפים ככניסה לגן העדן. הן נחשבות לאחת היצירות הידועות של תקופת הרנסאנס האיטלקי.
מראה חצר גלריה אופיצי, הארמון הישן וכיפת הדואומו בפירנצהגלריית אופיצי (Galleria degli Uffizi) - מוזיאון עתיק המכיל את אחד מאוספי האמנות הגדולים והמרשימים ביותר בעולם. כולל יצירות אמנות רבות של גדולי אמני הרנסאנס.
פונטה וקיו (Ponte Vecchio) - הגשר הישן מעל נהר הארנו, המשמש מרכז קניות עם החנויות לאורכו. אפילו בעת ההפגזות הקשות על העיר במלחמת העולם השנייה נזהרו מלפגוע בו. מעל הגשר, בקומה שנייה, הוקם ב-1564 מסדרון וזארי שנועד לקשר את פאלאצו וקיו עם פאלאצו פיטי דרך גלריית אופיצי כמעבר פרטי לקוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
גני בובולי - (Giardino di Boboli) - הפארק ההיסטורי של העיר. כולל המערה המלאכותית: La Grotta Grande, או Buontalenti
ארמון סטרוצי (Palazzo Strozzi) ארמון מגורים היסטורי
פאלאצו פיטי - (Palazzo Pitti) - היה מושבם של שליטי פירנצה מבית מדיצ'י - היום מוזיאון.
כיכר הרפובליקה (Piazza della Repubblica) - הוקמה במקום בו היה הפורום הרומאי. במקום בו Colonna dell'Abbondanza נפגשו הקארדו והדקומנוס - הרחובות המרכזיים בפלורנטינה הרומית. עם הקמת ממלכת איטליה ובחירת פירנצה לבירתה הראשונה הייתה הככר למרכז האורבני החשוב של המדינה החדשה. לשם בניית הככר נהרס השוק הישן (Mercato Vecchio) שכלל גם את הגטו היהודי של העיר שהוקם בשנת 1571.
כנסיית סנטה מריה נובלה (Basilica di Santa Maria Novella) - הכנסייה הדומיניקנית הראשית של פירנצה, ידועה בעיקר בזכות יצירות האמנות המעטרות אותה.
תחנת פירנצה סנטה מריה נובלה (Stazione di Firenze Santa Maria Novella) היא תחנת הרכבת המרכזית של העיר. התחנה, שנחנכה ב-1934 היא אחד המבנים המודרניסטיים החשובים באיטליה. התחנה משרתת כ-59 מיליון נוסעים בשנה וממוקמת סמוך לכנסיית סנטה מריה נובלה בצפון מרכז העיר.
לוג'ה דיי מרקטו נואובו (Loggia del Mercato Nuovo) - שוק מן המאה השש עשרה.
אורסנמיקלה (Orsanmichele) - כנסייה ומוזיאון.
מראה פנורמי של פירנצה מפיאצלה מיכאלאנג'לופיאצלה מיכאלאנג'לו - ככר על גבעה גבוהה, ממנה נשקף נוף פנורמי, על כל חלקיה העתיקים של פירנצה, ועל נהר הארנו. במרכזה ניצב פסל ברונזה של דוד המלך.
יהדות פירנצה

יהדות פירנצה מהווה את הקהילה היהודית השלישית בגודלה באיטליה, אחרי יהדות רומא ויהדות מילאנו. מספר היהודים בעיר נאמד ב-1,200. מרכזה של הקהילה הוא בית הכנסת הגדול של פירנצה (Tempio Maggiore Israelitico) אשר הוקם בשלהי המאה ה-19, ונחנך בטקסיות רבה ב-24 באוקטובר 1882 ובעת ביקורו של מלך איטליה אומברטו הראשון ( Re Umberto I) בשנת 1887. באוגוסט 1944, ניזוק בית הכנסת בעת שהגרמנים הנסוגים והפשיסטים האיטלקים ניסו להרסו. אחרי מלחמת העולם השנייה שופץ בית הכנסת. בית הכנסת נמצא בתהליך שיפוצים, בעזרת המדינה, זה שנים רבות. מחוץ לבית הכנסת ניצבת אנדרטת אבן ועליה שמותיהם של 284 יהודי פירנצה שנרצחו בימי השואה ובראשם הרב הראשי הרב דר' נתן קאסוטו.
מניחים כי בפירנצה היה יישוב יהודי כבר בימי הקיסרות הרומאית. הוא התרכז בכניסה לעיר מ"ויה קסייה", הדרך העיקרית שחיברה בין רומא לצפון איטליה. הפריחה של הקהילה החלה בשנת 1396 כאשר היהודים הוזמנו להקים בעיר בנקים. בסוף המאה ה-15, לורנצו דה מדיצ'י עודד את הגירת יהדות ספרד לעיר. ידיד קרוב של לורנצו, ואחד מהיהודים הבולטים של פירנצה, היה רבי משולם מוולטרה, ממנה יצא למסעו המפורסם לארץ ישראל בשנת 1481. מאה ה-16 קובצו היהודית לגטו - מזרחית מ"פיאצה דה לה רפובליקה". במאה ה-19 פונו היהודים מהאזור, אשר ייועד לפיתוח על ידי קבוצת בעלי הון יהודיים. מאז הקהילה היהודית פזורה בכל רחבי העיר.
ערים תאומות

צרפת ריימס, צרפת
גרמניה קאסל, גרמניה
סקוטלנד אדינבורו, סקוטלנד
אוקראינה קייב, אוקראינה
גרמניה דרזדן, גרמניה
פינלנד טורקו, פינלנד
לטביה ריגה, לטביה
אלבניה טירנה, אלבניה
יוון אתונה, יוון
ספרד ואיאדוליד, ספרד
הונגריה בודפשט, הונגריה
פולין קרקוב, פולין
יפן קיוטו, יפן
ארצות הברית פילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית
מרוקו פאס, מרוקו (מ־1961)
איראן אספהאן, איראן
כווית כווית סיטי, כווית
הרפובליקה העממית של סין נאנג'ינג, הרפובליקה העממית של סין
ברזיל סלבדור, ברזיל
אוסטרליה סידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה
אריתריאה אסמרה, אריתריאה
מקסיקו פואבלה, מקסיקו
לקריאה נוספת

הרב שי עילם, לארץ הקודש ובחזרה, כתב העת "קולמוס" גיליון 152, תשע"ח
רוס קינג, הכיפה של ברונלסקי, תרגום מאנגלית: רוני רייך, דביר (הוצאת ספרים), 2003
הערות שוליים

↑  צבאות הברית מאיימים על נמלי איטליה הגדולים, הַבֹּקֶר, 2 ביולי 1944
| פירנצה |
| --- | --- | --- |
| אתרים | גני בובולי • בית הכנסת הגדול של פירנצה • תיאטרו דלה פרגולה • הספרייה הלאומית • הספרייה הלורנציאנית • מסדרון וזארי • לוג'ה דיי מרקטו נואובו | חותם פירנצה |
| כיכרות | כיכר הסיניוריה • כיכר הרפובליקה • פיאצלה מיכלאנג'לו | חותם פירנצה |
| כנסיות | סנטה מריה דל פיורה וקמפנילה די ג'וטו • בזיליקת סנטה קרוצ'ה • סנטה מריה נובלה • הבפטיסטריום של פירנצה (ובו שער גן העדן) • בזיליקת סן לורנצו | חותם פירנצה |
| ארמונות | פאלאצו מדיצ'י • פאלאצו וקיו • פאלאצו פיטי | חותם פירנצה |
| מוזיאונים | גלריית אופיצי • האקדמיה לאמנות של פירנצה • המוזיאון הלאומי ברג'לו • מוזיאון הדואומו | חותם פירנצה |
| גשרים | פונטה וקיו • גשר סנטה טריניטה | חותם פירנצה |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007554798705171  BNE: XX451057  BnF: cb11931414h (data)  CiNii: DA1345566X  GND: 4017581-9  HDS: 006623  ICCU: CFIV004986  ISNI: 0000 0001 2331 2224  LCCN: n79027120  MusicBrainz: 2b397313-0d04-4167-b9a8-914f16935d4a  NARA: 10044577  NDL: 00629096  NKC: ge134169  NLA: 36272317  NLG: 12055  NSK: 000529123  RERO: 02-A003244503  SUDOC: 026378094  VcBA: 494/38937  VIAF: 152981965   WorldCat (עם VIAF): 152981965 
פירנצה ב-1898. ציור של אוסוולד אכנבאך.
קתדרלת סנטה מריה דל פיורה
הכניסה לגן בובולי
מבט על העיר פירנצה מפיאצלה מיכלאנג'לו - במרכז בולט מבנה בית הכנסת
עיטורי הצבא הרומי

עיטורי הצבא הרומי (בלטינית: Dona Militaria) היו עיטורים שהוענקו לחיילי הצבא הרומי בגין הצטיינות בשדה הקרב.