stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התקיפה נגד כוח צה"ל באל-מע'אזי
הערות שוליים

↑  ניר דבורי, ‏המחבלים הגיחו וירו RPG, המבנים קרסו ברגע: תחקיר האסון, באתר ‏מאקו‏, 23 בינואר 2024
↑  עודד ירון, הרקטה שהרגה 21 חיילים: ייצור עצמי של חמאס, עם ראש קרב כפול, באתר הארץ, 24 בינואר 2024
↑  ניר דבורי במהדורה המרכזית של חדשות 12 23/01/2024.
1 2  איתי בלומנטל כרמלה מנשה, האסון בעזה: 21 לוחמי מילואים נפלו בקריסת מבנים במרכז הרצועה, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 23 בינואר 2024
↑  אסון קריסת הבתים ברצועה: 5 לוחמי אש סייעו בפעולות החילוץ בעזה, באתר ynet, 23 בינואר 2024
↑  כאן | חדשות - תאגיד השידור הישראלי (2024-04-03), "שערי הגיהנום נפתחו": הלוחמים שאיבדו 21 חברים בתקרית הקשה מדברים, נבדק ב-2024-12-29
↑  זמן אמת עונה 8 | פרק 12 - קמים מההריסות, באתר כאן – תאגיד השידור הישראלי, 25 בספטמבר 2024, החל מ-44:50
↑   רס"ם (במיל') מתן לזר ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ל (במיל') הדר קפלוק ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ם (במיל') סרגיי גונטמכר ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ל (במיל') אלקנה יהודה ספז ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ר (במיל') יואב לוי ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ל (במיל') ניקולס ברגר ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ל (במיל') סדריק גרין ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ם (במיל') רפאל אליאס מושיוף ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ם (במיל') ברק חיים בן ואליד ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ל (במיל') אחמד אבו לטיף ז"ל, באתר צה"ל
↑   סרן (במיל') ניר בנימין ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ר (במיל') אלקנה ויזל ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ל (במיל') ישראל סוקול ז"ל, באתר צה"ל
↑   סרן (במיל') אריאל מרדכי וולפסטל ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ל (במיל') שגיא עידן ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ם (במיל') מארק קונונוביץ' ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ם (במיל') איתמר טל ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ם (במיל') אדם ביסמוט ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ם (במיל') שי ביטון חיון ז"ל, באתר צה"ל
↑   רס"ם (במיל') דניאל קאסאו זגייה ז"ל, באתר צה"ל
בית הכנסת בזאגרב

צילום פנים בית הכנסת (1880)
בית הכנסת בזאגרב (בסרבו-קרואטית: Zagrebačka sinagoga) היה בית הכנסת המרכזי של יהודי זאגרב ופעל מ-1867 עד אוקטובר 1941, עת החלו שלטונות האוסטאשה בהריסתו, וזו הסתיימה באפריל 1942.
היסטוריה > רקע

בשלהי המאה ה-18 התיישבו בזאגרב יהודים אורתודוקסים מאזור בורגנלנד, מדרום הונגריה המודרנית ומדלמטיה. ב-1806 הוקמה רשמית הקהילה וב-1809 מונה אהרן פאלוטה לרב הראשי. בראשית המאה ה-19 הגיע גל הגירה שני לעיר, ובו יהודים נאולוגים בעיקר מאזור מוראביה. ב-1831 נרכש בית תפילה ובו שכנו מגורי הרב ותלמוד תורה. עד מהרה נקלעו שתי הקהילות לסכסוך ביניהם ובשיאו ב-1840 הודח דה פקטו הרב פאלוטה מתפקידו ומוריץ גולדמן מונה תחתיו. גולדמן היה אולטרא-רפורמיסט ופעולותיו הובילו לקרע גלוי ולנתק בין שתי הקהילות.
ב-1853 התמנה יעקב אפשטיין לראש הקהל בזאגרב. אפשטיין ואחיו יוליוס וז'יגה שהיו אישי ציבור בולטים בזאגרב ונודעו בהקמתה והפעלתה "האגודה למען האנושיות" (בקרואטית: Društva čovječnosti), אשר פעלה לסיוע לנזקקים מכל שכבות האוכלוסייה בעיר ונתמכה על ידי השלטונות האוסטרו-הונגריים, פעלו באופן נמרץ לתמיכת השלטון המקומי בפרויקט הקמת בית כנסת לקהילה. ב-1854 פנה יעקב אפשטיין לראשי השלטון המקומי, שיבח והביאו כדוגמה את ראשי השלטון המקומי בווינה על תמיכתם בהקמת בית הכנסת טמפלגאסה. בתקופתו החלה הפעילות לאיחוי הקרע בין האורתודוקסים לנאולוגים למטרה המשותפת של הקמת בית כנסת גדול ומרכזי לקהילה הגדלה. ב-1854 התמנה ד"ר מאברו זק"ש לראש הקהל בזאגרב. זק"ש מבולטי האקדמאים באזור קרואטיה ואיש ציבור מקושר בזאגרב, הוביל לאיחוי הקרע בין הנאולוגים לאורתודוקסים. ב-1858 הגיעו שתי הקהילות להסכמה על נוסחי התפילות, ועל הצורך באיחוד כוחות למען הקמת בית כנסת לקהילה. הקהילה האורתודוקסית פסקה מלפעול עצמאית.
היסטוריה > תכנון והקמת המבנה

ב-1861 מינתה הקהילה ועדה שתהיה אחראית להקמת המבנה. ב-1862 נרכש שטח סמוך לכיכר המרכזית של העיר הנקראת בָּאן יֶלָאצִ'יץ'(אנ'). ראשי הקהילה ניהלו משא ומתן ארוך עם ראשי השלטון המקומי לקבלת אישורי בנייה. ב-1864 התפרסמו תוכניות בניין עיר חדשות אשר הפחיתו את הקצאת הקרקע המקורית. לבסוף, ב-1865 ניתנו אישורי הבנייה. האדריכל פראניו קליין תכנן את המבנה בקווי המתאר של בית הכנסת טמפלגאסה. בית הכנסת תוכנן בסגנון אדריכלי נאו-מורי. בבית הכנסת היו שתי קומות אשר נבנו כאולמות תווך. באולם התפילה נבנו 422 מושבים ובמבואה אליו נבנו 3 קשתות. הקומה השנייה הייתה טריפוריום, היא שימשה לעזרת נשים ואליה הוביל גרם מדרגות מעוטר ברוזטות.
העבודות החלו ב-1866 וב-27 בספטמבר 1867 נחנך המבנה בטקס חגיגי בהשתתפות ראשי הקהילה והשלטון המקומי. עם תחילת הפעילות במקום החליטו ראשי הקהילה להתקין עוגב בבית הכנסת. הדבר הוביל לקרע מחודש עם המיעוט האורתודוקסי שהדיר רגליו מבית הכנסת, ובניו התפללו בחדרי תפילה שכורים בזאגרב. ב-1880 נפגע מבנה בית הכנסת מרעידת אדמה והוא שוקם במשך כשנה. הגידול המואץ במספר בני הקהילה הוביל לצורך בהגדלת מספר המושבים. תכנון הרחבת המבנה נמסר למשרד הניגסברג ודויטש ויישומו בפועל נדחה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-1921 הסתיימו עבודות ההרחבה ומספר המושבים הוגדל ל-708. תוכנית להרחבה נוספת ל-944 מושבים נגנזה.
היסטוריה > אירועי מלחמת העולם השנייה

ב-6 באפריל פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה וכבשה אותה תוך ימים אחדים. ב-10 באפריל 1941 נכנסו כוחות גרמניים לזאגרב ועימם עשרות רבות של גולים לאומניים קרואטים ועם הגעתם כוננה המדינה העצמאית של קרואטיה בראשות אנטה פאבליץ'. ב-11 באפריל פוזרה הנהלת הקהילה והוחרמו משרדיה.
איוואן ורנר מונה לראש העיר זאגרב ובאוקטובר 1941 הוציא צו הריסה לבית הכנסת. ב-10 באוקטובר 1941 הוחל בהריסת המבנה ובאפריל 1942 הוא נהרס כליל. כל ההליך צולם למטרות תעמולה אנטישמית. הצילומים הוצגו בתערוכות בכל רחבי מדינת קרואטיה העצמאית כהמחשה לפתרון הסופי של "הבעיה היהודית". האוסטאשים הסריטו את הריסת הבניין וקטע מהסרט נמצא לאחר מלחמת העולם. חזן בית הכנסת ברנרד גרונר בסיוע גורמים מקומיים הצליח להציל 8 ספרי תורה. מספר תשמישי קדושה ומספר מצומצם של עיטורים מהמבנה חולצו מההריסות ומוצגים במוזיאון העיר זאגרב. לאחר המלחמה הלאימו שלטונות יוגוסלביה את הנכס.
ניסיונות להקמה מחדש

ב-1959 נבנה במקום בניין משרדים, והוא חרב כליל בשריפה שפרצה במקום ב-1980. המקום הוסב למגרש חנייה. החל מהמחצית השנייה של שנות ה-80 ביקשה הקהילה משלטונות יוגוסלביה להקים בית כנסת ומרכז תרבות חדשים באתר ונתקלה בסירוב מוחלט. לאחר עצמאות קרואטיה אישר הממשל המקומי את הפרויקט. ב-31 בדצמבר 1999 לאחר מאבק משפטי הוחזר הנכס לידי הקהילה היהודית. התחולל ויכוח בתוך הקהילה האם להקים בניין מודרני ובתוכו בית כנסת, או להקים מבנה הדומה אדריכלית לבית הכנסת שנהרס במהלך השואה. הפיצול בקהילת זאגרב בין הקהילה הכללית לבית קהילת "בית ישראל" בראשון סלאבקו גולדשטיין ואיבו גולדשטיין עיכב את התכנון הסופי של האתר. ב-2015 הציגה הקהילה תוכנית למבנה החדש המשולבת בתוכנית המתאר המקומית והוחל בהליך אישורה. בית הכנסת עתיד להכיל אולם תפילה בן 200 מושבים, את משרדי רב הקהילה וכן אולם תרבות.
הערות שוליים

↑  גאברו שוורץ, Povijest zagrebačke židovske općine od snutka do 50-ih godina 19, Vijeka, Zagreb, 1939 (בקרואטית).
↑  הקהילה היהודית בזאגרב, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמוד 146.
1 2 3  Snješka Knežević,‏ Zagrebačka sinagoga, המכון לאמנות היסטורית, זאגרב, 2000 (בקרואטית).
1 2 3  Snješka Knežević,‏ בית הכנסת בזאגרב, באתר יד ושם (באנגלית).
↑  גאברו שוורץ, יהדות זאגרב, באתר האנציקלופדיה היהודית (באנגלית).
↑  ג'ני לבל, עד הפתרון הסופי, היהודים בבלגרד 1521 - 1942, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, באתר דעת.
↑  הקהילה היהודית בזאגרב - השואה, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות, עמודים 145-139.
↑  התאחדות עולי יוגוסלביה לשעבר בישראל, התאחדות עולי יוגוסלביה לשעבר בישראל, "נשכחים" - על שואת יהודי יוגוסלביה, באתר Youtube . הקטע העוסק בהריסת בית הכנסת הכולל קטע מהסרט שצילמו אנשי האוסטאשה מתחיל 46:20 לאחר תחילת הסרט.
1 2  אתרי מורשת יהודית בקרואטיה (2005), באתר heritageabroad.gov (באנגלית).
↑  Croatia — New synagogue planned on site of destroyed synagogue in Zagreb, באתר jewish-heritage-europe.eu, ‏3 בפברואר 2012 (באנגלית).
↑  Zagreb Jews seek new synagogue, באתר ynetnews, ‏10 באפריל 2006 (באנגלית).
↑  מבנה בית הכנסת החדש יהיה בעל 9 קומות מעל הקרקע ועוד 3 מתחתיה, באתר www.jutarnji.hr, ‏1 בפברואר 2015, (בקרואטית).
פאל הרמן

| --- | --- |

 לידה:  27 במרץ 1902 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  18 במאי 1944 (בגיל 42) קובנה, ליטא 
 מוקד פעילות:  הונגריה 
 מקום לימודים:  האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט 
 כלי נגינה:  צ'לו 
 חתימה:  
 
פאל הרמן (בהונגרית: Hermann Pál, באזורים מחוץ להונגריה פול (Paul) הרמן;‏ בודפשט, 27 במרץ 1902 – 1944) הוא נגן צ'לו ומלחין יהודי-הונגרי.
כבר במהלך לימודיו הופיע במקומות רבים, לא רק במסגרת האקדמיה. הקריירה הבינלאומית שלו קיבלה תנופה בגיל 16. הוא לא הרגיש צורך להשלים את לימודיו. הוא לימד צ'לו וקומפוזיציה באוניברסיטה לאמנויות בברלין בין השנים 1929 לבין 1934. כשהאקלים הפוליטי בברלין השתנה, במיוחד לגבי היהודים, הוא עבר לבריסל. הוא חי שם בין 1934 לבין 1937, ואחר כך בפריז ובדרום צרפת בין 1937 לבין 1939. בתקופת צרפת של וישי, בפברואר 1944, הוא גורש מהעיר טולוז למחנה הריכוז דראנסי, אחר ב-15 במאי 1944 נשלח למדינות הבלטיות, בשיירת דראנסי המפורסמת 73 (צר'). אף אחד לא שמע ממנו אחרי זה.
קורות חייו

פאל הרמן נולד במשפחה יהודית. הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש ליסט פרנץ בין השנים 1915–1919, שם פיתח קשרים מתמשכים עם מוריו: בלה בארטוק וזולטאן קודאי, שלימדו אותו הלחנה, ועם המוזיקאים הכנר זולטאן סקיי והפסנתרנים גזה פריד ולילי קראוס. באקדמיית למוזיקה ליסט פרנץ, המורה שלו לצ'לו היה אדולף שיפר והלחנה למד אצל לאו ויינר, שהיה גם מורה למוזיקה שלו למוזיקה קאמרית.
הרמן, בשחר הקריירה שלו, נתן לעיתים קרובות קונצרטים בלונדון, כשגר במעון גראף-באך. מהשהות שלו בלונדון שרד סיפור. הרמן וזולטאן סקיי שהיו שניהם בשיא הקריירה שלהם כאשר בידרו את האורחים של מעון דה גראף בשנת 1928. לאחר הופעתם משך הרמן את תשומת הלב של המעון, עם הצ'לו שלו בידו והעמיד פנים שהכלי הגדול בן זוגו לריקוד ורקד איתו. האורחים גמלו לו במחיאות כפיים פרועות, אך האמן נפל והצ'לו שלו נשבר לרסיסים. אבל כדי שיהיה סוף טוב לסיפור, המארח יאפ דה גראף (Jaap de Graaf) קנה להרמן צ'לו של גליאנו כפיצוי.
1929, הולנד : יאפ דה גראף, מעודד את אחייניתו אדה ויוורס, שהתגוררה באמרספורט, ללכת להופעה של הרמן באמסטרדם. הצעירים התאהבו, למרות התרבויות, הדתות והלאומים השונים. הם עברו לברלין ב-1930, ובתם קורי הרמן נולדה ב-1932. אדה טבעה לאחר מכן בים הצפוני. מאחר שהמצב הפוליטי בברלין הסלים והמצב של היהודים הפך קשה יותר ויותר, החליט הרמן לשלוח ביחד להולנד את בתו ואת אחותה למחצה. הרמן יצא לעבוד בבריסל בין 1934 לבין 1937, ולאחר מכן לפריז בין 1937 לבין 1939, שם הוא הסתתר בשם בדוי. אחר כך הסתתר בדרום צרפת בחווה ליד טולוז, עם משפחת ויוור. שם הלחין שלוש יצירות לפסנתר ולשירה (Ophelia, La Centure, Dormeuse) וכן סונטה לצ'לו. המוזה של אופליה היא אותה אופליה המופיעה גם בהמלט של שייקספיר, שמותה הטרגי מזכיר להרמן את אובדן אשתו. הוא הרגיש בודד מאוד בחווה כיוון שאיבד את אשתו ובתו הייתה מאות קילומטרים משם. הוא עזב את החווה כי רצה ללמד וקירבה חברתית. כך מצאה אותו המשטרה הנאצית של וישי. באביב 1944 הוא הועבר למחנה הריכוז דרנסי. הוא גורש בשיירת דרנסי המפורסמת 73 ב-1944 ונעלמו עקבותיו.
אמן ומבצע

הוא נתן לעיתים קרובות ערבי סולו וכמוזיקאי קאמרי עם רביעיית כלי הקשת ההונגרית, הכנר זולטאן סקיי ואחרים. למרבה הצער, לא שרדו הקלטות מוקלטות של קונצרטים אלו, אלא רק חוברות תוכניות. במסגרת קרן התרבות ההולנדית של הנסיך ברנהרד, הוקמה לזכרו קרן פול הרמן, התומכת בצ'לנים צעירים ומבטיחים של האקדמיה למוזיקה ליסט פרנץ במלגות.
הרמן הלחין גם כמה יצירות שזמינות לקהל הרחב.
יצירותיו

Grand Duo, pour violon et violoncelle (1929–1930)
Duo pour violon et violoncelle (1920, dédié a Zoltán Székely)
Trio à cordes (1921)
Toccata, pour piano (1936)
Quatre Épigrammes, pour piano (1934)
Trois mélodies sur des textes d'Arthur Rimbaud et de Paul Valéry, extrait de Charmes (1934–1939)
Ophélie
La Ceinture
La Dormeuse
הקלטות

2000 Jahre Musik auf der Schallplatte : Haendel, Sonate en trio, HWV 382 ; Monteverdi, Lamento d'Arianna - Curt Sachs (dir.) (1930 סביב, 78 tours Lindström AG/Odéon) VIAF 658239301
לקריאה נוספת

פול הרמן (1902-1944) (באנגלית)
Musique dans les Camps de Concentration 2015 (בצרפתית)
פאל הרמן במאגרי המוזיאון הספרותי פטפי (14 בספטמבר 2015)
ספר המוזיקה ההונגרית. עורך אימרה מולנר. בודפשט, 1936.
בודאי (בעלבכ)

| --- | --- |
 מדינה:  לבנון לבנון
 מחוז:  בעלבכ־אלהרמל
 נפה:  בעלבכ
 שטח:  37.42 קמ"ר
 גובה:  1,170 מטרים
 קואורדינטות:  34°03′40″N 36°03′40″E﻿ / ﻿34.061111111111°N 36.061111111111°E﻿ / 34.061111111111; 36.061111111111 
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת לבנון מוגדלת) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןבודאי(למפת לבנון רגילה) ביירות צור טריפולי צידון בעלבכ חלבא זחלה א-נבטיה ישראל סוריה הים התיכוןבודאי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בּוּדָאי (בערבית: بوداي) הוא כפר שיעי לבנוני בנפת בעלבכ, מחוז בעלבכ-הרמל.
מיקום וגאוגרפיה

הכפר בודאי שוכן בגובה 1,170 מטר מעל פני הים, כ-17 ק"מ מערבית, צפון-מערבית לעיר בעלבכ, על גדות נהר הליטני, בסמוך לכביש המרכזי A-8, למרגלות הר הלבנון. הכפר משקיף על בקעת הבקאע לכיוון העיר בעלבכ והרי הלבנון המזרחי (המפרידים בין לבנון לסוריה) ונמצא במרחק של כ-26 ק"מ מגבול לבנון–סוריה.
כ-2 קילומטרים מצפון לבודאי שוכן כפר שליפא (אנ') וכ-5 קילומטרים מדרום לו שוכן הכפר סעידה (ער').
שטחו של הכפר 5,989 דונם. כ-80% מהתושבים עוסקים בחקלאות והגידולים העיקריים הם: עצי משמש, וגידולי שדה, כמו: תפוחי אדמה, דגנים ובצל.
אטימולוגיה

המילה בודאי היא ממקור פיניקי קדום. "דאי" מציין עושר ושפע, ו"בא" נוספה להברה כדי לציין את המקום, כלומר: מקום העושר והשפע. בחלוף הימים שם היישוב "באדאי", השתנה לבּוּדָאי.
היסטוריה

באדמות הכפר ובסביבתו נמצאו חרסים שבורים, אבנים מסותתות וכתובות חקוקות על הסלעים, ממצאים המעידים על יישוב עתיק במקום. לא נערכו במקום חפירות מסודרות.
דמוגרפיה

בשנת 2014 היו רשומים בכפר 5,130 בוגרים בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני. 99% מאוכלוסיית הכפר הם מוסלמים שיעים, והיתר מוסלמים סונים ונוצרים מזרמים שונים.
מוסדות העיר

בשנת 2004 סופח הכפר אל-עלאק לבודאי, והמועצה המקומית נקראת "עיריית בודאי ואל-עלאק" (بلدية بوداي والعلاق).
בכפר יש מסגד ישן, חוסייניה, ומקאם "נבי צאדק" הממוקם על גבעה ממערב לכפר, באמצע אזור מיוער.
חינוך: בית ספר יסודי מעורב, חטיבת ביניים מעורבת, בית ספר פרטי שהוקם על ידי חזבאללה בשנת 1986, המשמש תלמידים מהכפר ומהכפרים השכנים.
מלחמת חרבות ברזל

ב-26 במרץ 2024 תקף חיל האוויר הישראלי מטרות חזבאללה במישור הסמוך לכפר.
אישים מהכפר

מוחמד יזבכ: ממייסדי חזבאללה וראש מועצת השריעה של הארגון.
הערות שוליים

↑  REUTERS, Israel raid in Lebanon tests U.N. truce, CANADA.COM, 19 אוגוסט 2006
1 2 3 4  موسوعة قري ومدن لبنان - אנציקלופדיה לכפרים וערים בלבנון, بوادي, כתב: طوني مفرّج, עמ' 142-141
↑  معلومات عن بلدة بوداي - Boudai، قضاء بعلبك في محافظة البقاع، حسب لوائح الناخبين الرسمية الصادرة عن وزارة الداخلية اللبنانية لسنة ٢٠١٤, إعْرَفْ لبنان (בערבית)
↑  التوزيع حسب المذاهب للناخبين/ناخبات في بلدة بوداي، قضاء بعلبك محافظة البقاع في لبنان, إعْرَفْ لبنان (בערבית)
↑  مركز الابحاث والدراسات في المعلوماتية القانونية, ضم قرية العلاق الى بلدية بوداي-قضاء بعلبك وتعديل اسم البلدية ليصبح: "بلدية بوداي والعلاق", الجامعة اللبنانية, 14 פברואר 2024
↑  غارات إسرائيلية تستهدف سهل بلدة بوداي غربي مدينة بعلبك شرق لبنان (فيديو), RT Arabic (בערבית)
↑  Mohammad Yazbek, hezbollah.org (באנגלית)
יאן קרסקי

| --- | --- |

 לידה:  24 ביוני 1914 לודז', האימפריה הרוסית 
 פטירה:  13 ביולי 2000 (בגיל 86) וושינגטון די. סי., ארצות הברית 
 שם לידה:  Jan Romuald Kozielewski 
 מדינה:  פולין, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט אוליבט 
 השכלה:  אוניברסיטת ג'ורג'טאון  אוניברסיטת לבוב  אוניברסיטת ורשה 
 מעסיק:  אוניברסיטת ג'ורג'טאון 
 השקפה דתית:  הכנסייה הקתולית 
 בן או בת זוג:  פולה נירנסקיה (1965–1992)   Kaya Ploss Mirecka 
 פרסים והוקרה:  מדליית החירות הנשיאותית (29 במאי 2012)  אזרח כבוד של מדינת ישראל (1994)  חסיד אומות העולם (2 ביוני 1982)  פרס האומץ לדאגה לזולת (1988)  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ורשה  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לודז'  דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ורג'טאון  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת מריה קירי סקוודובסקה  צלב הכסף של וירטוטי מיליטארי  צלב ארמייה קריובה  מפקד במסדר פולוניה רסטיטוטה  עיטור מסדר העיט הלבן של פולין  אזרח כבוד של לודז' 
 www.jankarski.net/en
 
ד"ר יאן קַרְסְקי (בפולנית: Jan Karski;‏ 24 ביוני 1914 – 13 ביולי 2000) היה לוחם המחתרת הפולנית ארמייה קריובה בזמן מלחמת העולם השנייה, חסיד אומות העולם. נשלח לספר לבעלות הברית המערביות על המחתרת הפולנית ועל השמדת היהודים בשואה בשנת 1942.
קורות חיים > קריירה מוקדמת

נולד בשנת 1914 בעיר לודז' בשם יאן קוזילבסקי (Jan Kozielewski) (קרסקי הוא כינויו המחתרתי, שאומץ על ידו לאחר המלחמה כשמו). הוא למד לתואר מוסמך במשפטים ודיפלומטיה באוניברסיטת לבוב בשנת 1935, והשלים את לימודיו באוניברסיטאות בגרמניה, בשווייץ ובבריטניה בין 1936 ו-1938. ב-1939 התקבל לשירות החוץ הפולני.
קורות חיים > פרוץ מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה גויס קרסקי לצבא הפולני, ונלקח בשבי הצבא האדום. הוא נמלט ממחנה שבויים, וחזר לאזור הגנרלגוברנמן ("הממשל הכללי" כינוי לאזור בשליטת הגרמנים במרכז פולין אשר לא סופח לגרמניה לאחר כיבושו). שם הצטרף ל"ארמייה קריובה" – "צבא המולדת", ארגון המחתרת הפולני אשר נשמע להוראות הממשלה הפולנית הגולה בלונדון. ידיעתו בשפות זרות סייעה לו בתפקידי שליח בין הממשלה הפולנית בגולה בלונדון ובין אנשי הארמייה קריובה בפולין. כשליח, ערך קרסקי מספר שליחויות חשאיות בין צרפת, בריטניה, הולנד ופולין.
ביוני 1940 נפל לידי הגסטאפו בסלובקיה, וסבל עינויים. הוא נמלט במבצע נועז של המחתרת הפולנית מבית הסוהר בעיר נובי סונץ' (צאנז).
ביולי 1942 החלו הגרמנים בפינוי יהודי גטו ורשה למחנות השמדה. באפריל 1943 רצו הגרמנים לחסל לגמרי את הגטו. בסוף שנת 1942 התגנב קרסקי פעמיים לתוך גטו ורשה, לשם הוברח על ידי אנשי מחתרת אצ"י. שם נפגש עם שניים מהמנהיגים היהודים – מנחם קירשנבוים וליאון פיינר. מטרתו הייתה לחוות מכלי ראשון את האירועים שהתרחשו אז בגטאות, ולחשוף לעולם את האירועים האיומים. היהודים ביקשו ממנו שיספר לאומות העולם על גורלם. כן התגנב קרסקי, כשהוא לבוש במדי שומר למחנה אותו זיהה כמחנה ההשמדה בלזץ אם כי כיום סבורים כי לא היה זה המחנה בלזץ עצמו כי אם אחד ממחנות המעבר, או מחנות המיון, וכנראה מחנה בשם "איזביצה לובלסקה". הביוגרפים של קרסקי, ווד ויאנובסקי, ואף קרסקי עצמו מקבלים כי המחנה אליו התגנב קרסקי לא היה בלזץ.
בנובמבר 1942 נמלט קרסקי למערב, והחל בפעולה לחשוף לעולם את השמדת היהודים. בתחילה שהה בבריטניה שם נפגש עם שר החוץ אנתוני אידן, שדחה עם זאת את בקשתו להיפגש עם וינסטון צ'רצ'יל. לאחר מכן עבר לארצות הברית וביולי 1943 נפגש אישית עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט. כן נפגש עם מנהיגים רבים אחרים בארצות הברית – פליקס פרנקפורטר, קורדל הול, ויליאם דונובן, סמואל קרדינל סטריץ' וסטיבן שמואל וייז, אך לא השיג דבר בפגישות אלו. רבים מאלו ששוחח עמם לא האמינו לו, או סברו כי עדותו מוגזמת, וכי המדובר בתועמלן מטעם המחתרת הפולנית.
קורות חיים > לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נמנע מקרסקי לשוב לפולין, שכן הממשל הקומוניסטי שם רדף את אנשי "צבא המולדת". הוא התאזרח בארצות הברית והחל בלימודים באוניברסיטת ג'ורג'טאון שם קיבל תואר דוקטור בשנת 1952. הוא לימד נושאים הקשורים במזרח אירופה באוניברסיטה זו במשך 40 שנה לאחר מכן, והפך לאחד המרצים החשובים שם. ב-1954 קיבל אזרחות של ארצות הברית. קרסקי נישא ליהודיה ניצולת שואה, פולה נירנסקי.
ב-1977 התראיין במסגרת צילומי סרטו של הבמאי קלוד לנצמן "שואה".
בספרו "סיפורה של מדינה חשאית" שיצא לאור ב-1944 סיפר קרסקי את קורותיו. כן הוציא לאור בשנת 1985 מחקר בשם "המעצמות הגדולות ופולין". ביוגרפיה שלו מאת החוקרים תומאס ווד וסטניסלב ינובסקי יצאה לאור ב-1994 בשם "קרסקי – כיצד ניסה אדם אחד לעצור את השואה".
לאחר נפילת הקומוניזם בפולין בשנת 1989, זכה קרסקי לטיהור שמו (אנ') במולדתו. הוא זכה לעיטורי כבוד אזרחיים וצבאיים.
בשנת 2000 סמוך למותו, ייסד את "פרס הנשר על שם קרסקי" על שירות לאנושות.
קרסקי הלך לעולמו בוושינגטון בשנת 2000.
פרסים ואותות כבוד

בשנת 1982 קיבל קרסקי את תואר "חסיד אומות העולם" מטעם מוסד "יד ושם" ובעקבותיו זכה בשנת 1994 לאזרחות כבוד של מדינת ישראל.
בשנת 1998 היה מועמד לקבלת פרס נובל לשלום.
בשנת 2012 העניק נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית לקרסקי, העיטור האזרחי הגבוה ביותר במדינה.
הנצחה

פסלים להנצחתו מצויים בערים ורשה, תל אביב,קרקוב, לודז' וקילצה.בספטמבר 2002 נחנכה אנדרטה לזכרו באוניברסיטת ג'ורג'טאון במעמד שר החוץ הפולני. הכיתוב על האנדרטה:
כמו כן נחנך בשנת 2009 פסל בדמותו באוניברסיטת תל אביב.
באוקטובר 2014 נחנך על ידי שגרירות פולין, שגרירות ישראל והקק"ל לוח זיכרון בעיר Kotor שבמונטנגרו. מאחורי הלוח נשתל עץ זית. הלוח ממוקם במקום מרכזי בסמוך לחומת העיר העתיקה.
"פרס הנשר על שם קרסקי", פרס שייסד קרסקי בשנת 2000 על שירות לאנושות. בין זוכי הפרס: מארק אדלמן, ממנהיגי מרד גטו ורשה; תדאוש מזובייצקי, ראש ממשלתה הדמוקרטי הראשון של פולין; וכן ויקטור יושצ'נקו, מנהיגה של אוקראינה.
בארצות הברית מוענקים פרסים על שמו. האחד על ידי "קרן קרסקי" בארצות הברית, והשני על ידי המכון היהודי המדעי בניו יורק, על פרסומים המציגים את תרומת היהודים לתרבות פולין.
"אגודת יאן קרסקי" העוסקת בשימור מורשתו הוקמה ב-2003.
הסרט התיעודי "דוח קרסקי" של הבמאי קלוד לנצמן משנת 2010.
"כיכר יאן קרסקי" ברמת השרון
רחוב קרסקי ברמת גן
גלריה

פסל של יאן קרסקי (2009) באוניברסיטת תל אביב
שלט הסבר ליד פסלו של יאן קרסקי באוניברסיטת תל אביב
לקריאה נוספת

יאן קרסקי, סיפורה של מדינה במחתרת: עדותו של האיש שניסה לעצור את השואה, מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, הוצאת ידיעות אחרונות, 2014.
הערות שוליים

↑  במקורות מסוימים מופיע התאריך 24 באפריל אך התאריך 24 ביוני אומת על ידי משפחתו של קרסקי
↑  מוזיאון הלוחמים והפרטיזנים, פרסומים, שנה כ"ח, כרך ח', מס' 10 (80), עמ' 7–8, ת"א, ניסן תשנ"ה, אפריל 1995
↑  ד"ר יאן קרסקי יונצח ברמת השרון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007279926805171  PLWABN: 9810596485305606  BIBSYS: 1523345890847  BNE: XX5120743  BnF: cb12060601p (data)  CANTIC: a11122870  CiNii: DA01638141  GND: 119295849  ICCU: UBOV022139  ISNI: 0000 0003 6850 4339  LCCN: n84172408  LNB: 000228718  NDL: 01225073  NKC: jo20000074182  NTA: 072626461  RERO: 02-A003443266  SELIBR: 346094  SNAC: w6sn10hm  SUDOC: 028857380  VIAF: 109145760   WorldCat (עם VIAF): 109145760 
פסל של יאן קרסקי בוורשה (2012)
העץ שניטע ביד ושם לכבוד קרסקי
בית הכנסת בדוברובניק

| --- | --- |

ארון הקודש
 מידע כללי
 מיקום:  דוברובניק
 מדינה:  קרואטיה קרואטיה
 זרם:  אורתודוקסי ספרדי
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  הבניין: המאה ה-14  בית הכנסת: 1548 – הווה
 סגנון אדריכלי:  בארוק
 
  (למפת קרואטיה מוגדלת)<div style="position:absolute; left:שגיאה בביטוי: אופרנד < בלתי צפוי%; top:995.74468085106%;"> זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי (למפת קרואטיה רגילה)<div style="position:absolute; left:שגיאה בביטוי: אופרנד < בלתי צפוי%; top:995.74468085106%;"> זאגרב ספליט רייקה אוסייק זאדאר דוברובניק הונגריה ס ר ב י ה  מונטנגרו אל. בוסניה והרצגובינה  אוסטריה סלובניה אי. איטליה הים האדריאטי 
בית הכנסת בדוברובניק או "בית הכנסת הישן" בדוברובניק שבקרואטיה (בקרואטית: Dubrovačka sinagoga, בלאדינו: La Antika Esnoga de Dubrovnik) הוא בית הכנסת הספרדי הפעיל הוותיק ביותר באירופה ואחד מבתי הכנסת הוותיקים ביבשת.
הוקם ככל הנראה עם הקהילה המקומית בשנת 1352 אך הפולחן הדתי היהודי זכה במעמד רשמי משלטונות העיר בשנת 1408. הוא נמצא בבית טיפוסי לבתי דוברובניק מן המאה ה-14 ונחנך כבית כנסת ספרדי ככל הנראה בשנת 1548. הוא נמצא בבעלות הקהילה היהודית המקומית. הקומה השלישית שלו משמשת עדיין לתפילה בחגים היהודים ובהזדמנויות מיוחדות. המקום מארח גם מוזיאון קטן של יהודי העיר, עם תעודות ודברי יודאיקה עתיקים. בקומה השנייה נמצאים משרדי הקהילה היהודית הקטנה ובגרם המדרגות נמצאת קופת הכרטיסים.
המבנה הפנימי של בית הכנסת שונה לעומת בתי כנסת אחרים באירופה. הוא עבר שיפוצים רבים במהלך השנים. העיצוב הוא בעיקר בארוקי מן המאה ה-17.
מיקומו

בית הכנסת נמצא ב-5 Ulica Žudioska (הרחוב היהודי), אחת הסימטאות בצפונה של העיר העתיקה של דוברובניק (הידועה בעבר גם כרגוזה). הוא מחובר לבית סמוך שהשתייך בעבר למשפחת טולנטינו, שהחזיקה את מפתחות בית הכנסת לאורך מאות שנים.
הסימטה נפתחת למטה אל המדרחוב הראשי (Stradun או Placa – פלאצה) קרוב לככר העיר ולנמל. בימי הגטו שני הקצוות של הסימטה היו נעולות בלילה בשערים. לצד בניין בית הכנסת ישנן חנויות קטנות לממכר מזכרות יודאיקה.
הבניין ניזוק פעמים חוזרות, בין השאר, ברעידת האדמה הגדולה משנת 1667, במלחמת העולם השנייה וב"מלחמת העצמאות של קרואטיה" בשנות ה-1990.
הנזקים תוקנו מאז באופן המתקרב ככל האפשר לעיצוב המקורי ובית הכנסת נפתח מחדש בשנת 1997.
המוזיאון היהודי הקטן שבו מכיל תעודות וחפצים בעלי חשיבות היסטורית ואמנותית משנות ההיסטוריה הארוכה של יהדות דוברובניק.