stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קולטן
הערות שוליים

1 2  רמי רחמימוב (2004). מהפכת המוח: תקשורת, מחלות נפש וסמים. רעננה: מכון ון ליר בירושלים הקיבוץ המאוחד.
A - תא עצב משדר (קדם-סינפטי)
B - תא עצב קולט (בתר-סינפטי)
1. מיטוכונדריון 
2. שלפוחית סינפטית המכילה מוליכים עצביים 
3. קולטן עצמי
4. מרווח סינפטי דרכו מפעפע מוליך עצבי
5. קולטנים בתר-סינפטיים המופעלים על ידי המוליך העצבי
6. תעלת סידן
7. מוליכים עצביים נפלטים למרווח הסינפטי באקסוציטוזה
8. משאבה לספיגה חוזרת של מוליך עצבי
חנן שלזינגר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  8 באפריל 1893 האטינגן, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  30 ביוני 1976 (בגיל 83) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  גרמנית, עברית 
 
חנן (הַאנְס) שׁלֶזִינְגֶר (גרמנית: Hans Schlesinger;‏ 8 באפריל 1893 – 30 ביוני 1976) היה מלחין ומנצח ישראלי.
ביוגרפיה

חנן (האנס) שלזינגר נולד בהאטינגן (Hattingen) שבחבל הרוהר, במערב גרמניה.
בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל והיה מנצחהּ הראשון של תזמורת שירות השידור הארץ ישראלי שייסד קראל שלמון בשנת 1938. שלזינגר כיהן בתפקידו זה עד פרישתו לגמלאות בשנת 1958.
כמלחין היה סגנון כתיבתו רומנטי, אך השפעות הסביבה הארץ-ישראלית, המוזיקה העממית ונופי הארץ ניכרו בה בבירור. בנוסף ליצירות שלהלן, עיבד שירים וריקודים – רובם להרכבים קטנים אך חלקם גם להרכבים גדולים.
שלזינגר נפטר ב-1976 ונקבר בהר המנוחות.
יצירותיו

ארבע סימפוניות; בסימפוניה השלישית שילב סולו לזמרת סופרן.
"נופים" – ארבעה קטעים המתארים את נופי הארץ: "בהרי הגליל", "הכנרת", "התנור" ו"ירושלים".
"סוויטה ישראלית" (פרקיה הם "מראה מן הכרמל", "דמדומים", "יום סוער", "חג", "צפת" ו"חגיגה בדליה").
"סוויטה פסטורלית" שארבעת פרקיה מבוססים על נעימות עממיות משל מרדכי זעירא ושרה לוי-תנאי
"פנטזיה" על נושא מעוז צור
מקור

יהודה כהן, נעימי זמירות ישראל: מוזיקה ומוזיקאים בישראל, תל אביב: עם עובד (ספרי מוזיקה), תש"ן 1990, עמ' 76.
הערות שוליים

↑  חנן שלזינגר באתר GRAVEZ
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007463010905171  LCCN: no2016011177  MusicBrainz: d6c2d4de-8c14-41c5-8160-635f8fb58093  VIAF: 248338147   WorldCat (עם VIAF): 248338147
יום סנטה לוסיה

מתבגרים שוודים לבושים בבגדי החג המסורתיים ושרים ביחד את שירי החג במהלך חגיגת יום סנטה לוסיה בשוודיה
לחמניות זעפרן אותם נהוג לאכול במדינות סקנדינביה במהלך החג
יום סנטה לוסיה הוא יום חג נוצרי שנחגג מדי שנה ב-13 בדצמבר. החג מוקדש לקדושה המעונה הסיציליאנית הנוצרית לוצ'יה הקדושה מסירקוזה אשר לפי המסורת במהלך המאה ה-4 הביאה אוכל וסייעה לנוצרים שהסתתרו בקטקומבות הרומיות, בעת כשהיא ענדה זר עם נרות על ראשה, על מנת שתוכל לראות את הדרך ויחד עם זאת לשאת כמה שיותר אוכל עימה. יום סנטה לוסיה נחשב כיום בו מתחילה עונת חג המולד.
יום סנטה לוסיה נחגג באופן נרחב במדינות סקנדינביה ובאיטליה, כאשר בכל אזור מודגש היבט אחר בסיפורה של לוצ'יה. בסקנדינביה לא מושם דגש על האספקטים הדתיים של יום סנטה לוסיה, ועל כן החג נחוג במרבית הגנים ובתי הספר, כאשר חלק מילדי הגנים ותלמידי בתי הספר נוהגים להשתתף בתהלוכות במסדרונות של מוסדות הלימוד בהם הם שרים את שירי החג המסורתיים בעודם לבושים בבגדים לבנים, נושאים נרות, וחלק מהבנות/נערות לעיתים יחבשו זר עם נרות על ראשיהן. בהמשך היום רבים מילדי הגנים ותלמידי בתי הספר מקיימים תהלוכות דומות בבתי האבות, ובבתי החולים ביישובים בהם הם גרים. כמו כן, בסקנדינביה נהוג גם לחלק לחמניות זעפרן, המכונות בשוודית "Lussekatt", ביום החג.
יום סנטה לוסיה נחגג באיטליה במיוחד בצפון המדינה באזורים לומברדיה, אמיליה-רומאניה, ונטו, פריולי-ונציה ג'וליה, טרנטינו-אלטו אדיג'ה, ובדרום המדינה בסיציליה.
בעיר ורונה נהוג לחגוג את יום סנטה לוסיה בעריכת יריד בכיכר המרכזית של העיר, בפיאצה ברה. היריד נערך בכל שנה ב-13 בדצמבר. ביריד נמכרים חפצים דתיים, אוכל יין, צעצועים, ממתקים ועוד. הכיכר והדוכנים מוארים באווירה חגיגית.
גלריה

תהלוכה מסורתית ביום סנטה לוסיה בשוודיה, 2007
נערות שרות ביום סנטה לוסיה בשוודיה, 2006
תהלוכת סנטה לוסיה בפרלמנט השוודי, 2009
יריד סנטה לוסיה בפיאצה ברה, בעיר ורונה באיטליה.
הערות שוליים

↑  Hynes, Mary Ellen; Mazar, Peter (1993). Companion to the Calendar. Liturgy Training Publications. p. 186. ISBN 978-156854011-5. נבדק ב-12 בדצמבר 2015. Lucy's name means light. Coming midway through Advent, her feast day guides our https:everettsilvertips.com hope towards the coming of Christ in our Light. Lucy was a young woman of Syracuse in Sicily (an island off the southern coast of Italy). We know she died a martyr during the persecutions by the Roman emperor Diocletian. {{cite book}}:  (עזרה)
↑  Barnhill, Carla. "St. Lucy's Day", Christian History, issue 103
↑  Hanson, Joelle (13 בדצמבר 2012). "Santa Lucia Day". ELCA. נבדק ב-12 בדצמבר 2015. Lucia means "light" and Santa Lucia became associated with light. During the Roman persecutions, Lucia is said to have carried food to the poor in dark tunnels, wearing a wreath of candles on her head. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Serena Tara, In Northern Italy, It's Santa Lucia, Not Santa Claus, Who Steals the Show, Thrillist, ‏2023-11-09 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987012575247505171  LCCN: sh2020005534 
ערך זה הוא קצרמרבנושא נצרות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כותאיסי

כּוּתָאיסי (בגאורגית: ქუთაისი) היא בירת מחוז אימרתי שבמערב גאורגיה, והעיר השנייה בגודלה בגאורגיה. העיר שוכנת בחלקו הצפוני של מישור קולכתי (კოლხეთის დაბლობი), סמוך להרי הקווקז הגדול, על שתי גדותיו של הנהר ריוני, ומרוחקת 221 ק"מ מערבית לטביליסי, בירת גאורגיה. בכותאיסי הייתה מרוכזת הקהילה היהודית הגדולה ביותר בגאורגיה.
גאוגרפיה

כותאיסי משתרעת על שתי גדות נהר הריוני, ונמצאת בגובה 125–300 מטר מעל פני הים. ממזרח ומצפון-מזרח היא נתחמת על ידי מרגלות ההרים הצפוניים של אימרתי, מצפון ברכס סמגורלי וממערב ומדרום בקרקעות החקלאיות של מישור קולכתי (კოლხეთის დაბლობი).
גאוגרפיה > אקלים

האקלים בכותאיסי הוא סובטרופי לח, עם זרימות אוויר מונסוניות מהחוף, האופייני למישור קולכתי בסתיו ובחורף. הקיץ בדרך כלל חם, ויחסית יבש, ואילו החורף רטוב וקר. הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 14.5 מעלות צלזיוס. ינואר הוא החודש הקר מבין חודשי השנה, עם טמפרטורה ממוצעת של 5.2 מעלות צלזיוס, ויולי הוא החודש החם ביותר, עם טמפרטורה ממוצעת של 23 מעלות צלזיוס. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה 17- מעלות צלזיוס, ואילו הגבוהה ביותר הייתה 44 מעלות. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1530 מ"מ בשנה, והגשם יכול להופיע בכל עונות השנה. לעיתים קרובות מכסה שלג כבד את העיר (מגיע ל-30 ס"מ או יותר לסופת שלג) בחורף, אבל השלג המכסה את העיר בדרך כלל נמס תוך מספר ימים. כותאיסי חווה רוחות מזרחיות חזקות בקיץ הנושבות מההרים הסמוכים.
היסטוריה

על פי מחקרים ארכאולוגיים, שימשה כותאיסי כבירת ממלכת קולכיס באלף השני לפנה"ס. סברה רווחת בקרב ההיסטוריונים היא כי כאשר אפולוניוס מרודוס כתב לגבי יאסון והארגונאוטים ומסעם האגדי לקולכיס, כותאיסי או בשמה הקדום איה, הייתה היעד הסופי למסע, ומקום שלטונו של המלך אאטי. משם חטפו הארגונאוטים לפי המיתולוגיה היוונית את גיזת הזהב. מן המאה ה-6 לפנה"ס ועד המאה ה-7 לספירה הייתה בירת הממלכה המערב-גאורגית אגריסי. במאה ה-7 נכבשה על ידי הערבים. בשנת 975 שוחררה והייתה בירת הממלכה הגאורגית המאוחדת עד שחרורה של טביליסי ב-1122. עד המאה ה-15 הייתה חלק מהממלכה המאוחדת ועם התפרקותה באותה מאה - בירת ממלכת אימרתי, שנכבשה על ידי האימפריה הרוסית ב-1810. בשנת 1881 יצא לאור העיתון המודפס הראשון בכותאיסי, "שרוֹמָה" ("עמל"), שהכיל תעמולה של רעיונות סוציאליסטיים. הוא נסגר שנתיים מאוחר יותר.
תחת השלטון הסובייטי התפתחה כמרכז תעשייתי חשוב, במיוחד אחרי מלחמת העולם השנייה. המפעל הגדול ביותר בעיר היה לייצור משאיות, והוא העסיק למעלה מ-20,000 פועלים. עם עצמאותה של גאורגיה ב-1991, כותאיסי סובלת ממצוקה כלכלית כתוצאה מקריסת קשרי-הגומלין עם מערך הייצור המבוזר של הכלכלה הסובייטית המתוכננת. מבחינה מנהלית, כותאיסי היא בירתו של מחוז אימרתי.
אתרים

בית הכנסת בכותאיסי
קתדרלת בגרטי מן המאה האחת עשרה
מנזר גלאתי, אחד מאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו
ספורט

לכותאיסי יש מסורת ארוכה בספורט, עם הרבה מועדוני ספורט מפורסמים.
בענף הכדורגל, טורפדו כותאיסי השתתפה בליגה הראשונה של ברית המועצות בכדורגל. לאחר הכרזת העצמאות של גאורגיה הקבוצה זכתה בתארים מקומיים, כולל בליגת העל הגאורגית, ובינלאומיים רבים.
בענף הרוגבי, קבוצת איא כותאיסי זכתה באליפות ברית המועצות בראגבי מספר פעמים, ובליגה הגאורגית זכתה באליפויות וגביעים.
לכותאיסי יש גם מועדון כדורסל כותאיסי באסקט, המשתתף בליגת העל הגאורגית בכדורסל.
ערים תאומות

ישראל אשקלון, ישראל
ספרד ויטוריה, ספרד
בולגריה פלובדיב, בולגריה
צרפת ליון, צרפת
צרפת מונטריי, צרפת
צרפת באיון, צרפת
יוון ניקאיה, יוון
גרמניה גלזנקירשן, גרמניה
הרפובליקה העממית של סין טיינג'ין, הרפובליקה העממית של סין
הרפובליקה העממית של סין חינואה, הרפובליקה העממית של סין
רוסיה טולה, רוסיה
אוקראינה דונצק, אוקראינה
אוקראינה חרקוב, אוקראינה
אוקראינה לבוב, אוקראינה
ארמניה גיומרי, ארמניה
איראן ראשת, איראן
טורקיה סמסון, טורקיה
אזרבייג'ן גנג'ה, אזרבייג'ן
הממלכה המאוחדת ניופורט, הממלכה המאוחדת (מ־1989)
ארצות הברית קולומביה, מיזורי, ארצות הברית (מ־1997)
ראו גם

מבצע כותאיסי על תולדות הקרב בכותאיסי בזמן פלישת הצבא האדום לגאורגיה ב-1921
לקריאה נוספת

יוסף יהודה טשארני, ספר המסעות בארץ קוקז ובמדינות אשר מעבר לקווקז וקצת מדינות אחרות בנגב רוסיא, ס"ט פטרבורג תרמ"ד
דפנה יזרעאל (עורכת), גאורגיה: כותאיסי, קולאשי, אוני: מסע אל הקהילה היהודית, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2010, ISBN 9789652272737
רוברט גולן. שערי בית הכנסת: יהדות כותאיסי (תל אביב, 2009).
רוני מילר, חלומות נכזבים על ארץ ישראל: מכתבים לנתן אליהשווילי (ספרי ניב, 2022)
Ronnie Miller. Elusive Dreams: Letters to Zion (Friesen Press, 2023)
הערות שוליים

↑  גרשון בן-אורן, ‏"מונטיפיורי ויהודי גאורגיה", עמ' 75.  באתר מה-יא"ה (מפעל התיעוד - יהודי ארצות האסלאם), אוניברסיטת תל אביב
↑  משה מונטיפיורי, "סיפור משה וירושלים", ירושלים 1876, על פגישת מונטיפיורי עם נציגי היהודים הגרוזים בא"י, נכתב גם ב"הלבנון"
↑  ההיסטוריה של רחובות בגאורגיה
↑  מרדכי אלטשולר, יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית המועצות, 1964-1941, עמ' 480, מרכז זלמן לתולדות ישראל, ירושלים, מסת"ב 9789652272256
| נפות אימרתי |
| --- | --- | --- |
| נפות | נפת בר'דתי • נפת ואני • נפת זסטפוני • נפת תרג'ולה • נפת סמטרדיה • נפת סצ'חרה • נפת טקיבולי • נפת צ'יאתורה • נפת צקאלטובו • נפת חרגאולי • נפת חוני |  |
| עיר במעמד נפה | כותאיסי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007557573505171  BnF: cb166033148 (data)  GND: 4312404-5  LCCN: n82024438  MusicBrainz: cdc23cff-c4ec-4d47-9755-cc157c250bec  NKC: ge742512  SUDOC: 125310722  VIAF: 134885820   WorldCat (עם VIAF): 134885820 
כותאיסי, שנות ה-70 של המאה ה-19
מצבה מבית הקברות היהודי בכותאיסי
בית כנסת בכותאיסי
תחנת רכבת בכותאיסי
תפילה שנאלצו יהודי כותאיסי להתפלל למען ברית המועצות ושליטיה, כדי לרצות את השליטים. התמונה צולמה באפריל 2014, כאשר בית הכנסת היה בשיפוצים. לא ברור מה עלה מאוחר יותר בגורל השלט.
קתדרלת בגרטי מן המאה ה-11 הממוקמת בכותאיסי
לכל איש יש שם

ערך זה עוסק בשיר עברי. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
"לְכָל אִישׁ יֵשׁ שֵׁם" הוא שיר עברי מאת המשוררת הישראלית זלדה, שראה אור בקובץ שיריה "אל תרחק" (תשל"ה 1974). השיר הוא משיריה הידועים של המשוררת. קוראים אותו בימי מועד וזיכרון ממלכתיים במדינת ישראל, ובכלל זה בטקס קריאת שמות הנספים בשואה, המכונה טקס "לכל איש יש שם". השיר השאיל את שמו גם למפעל ההנצחה "לכל איש יש שם" של מוסד יד ושם.

בשנה שלאחר פרסומו הולחן השיר על ידי חנן יובל, ובוצע לראשונה על ידי חוה אלברשטיין באלבומה "כמו צמח בר" (1975).
מבנה השיר

השיר מתבסס על מאמר חז"ל במדרש תנחומא, פרשת ויקהל סימן א:
את מוצא שלשה שמות נקראו לו לאדם, אחד מה שקוראים לו אביו ואמו, ואחד מה שקוראין לו בני אדם, ואחד מה שקונה הוא לעצמו. טוב מכולן מה שקונה הוא לעצמו.
ארגון השיר מבטא את סדר החשיבות של הנושאים:
בפתיחה, תבוא ההכרה של עליונות האל על הבריאה כולה.
לאחר מכן התייחסות למעשיו של האדם.
בסוף השיר מוזכרים הים והמוות.
לקריאה נוספת

ארנה גולן, '"לכל איש יש שם" מאת זלדה', בספרה גבר, אישה, תעודת זהות: שאלות של זהות ביצירות מן הספרות העברית, תל אביב: חורב, תשס"ה 2004, עמ' 160–166.
הערות שוליים

↑  זלדה, 'לכל איש יש שם', בספרה אל תרחק: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ה 1974, עמ' 26–27.
↑  ראו על הטקס "לכל איש יש שם" באתר יד ושם.
↑  סימן א' באתר סנונית.
| חוה אלברשטיין |
| --- | --- | --- |
| אלבומי אולפן | "האבן מיר א ניגונדל" • "שירי עם ביידיש" • "בשירים עבריים" • "צעצועיה של אסנת" • "מות הפרפר" • "שירי רחל" • "אנדנדינו" • "מארגאריטקעלעך" • "מירדף" • "משירי ארץ אהבתי" • "לאט, לאט, לאט..." • "חוה ועודד בארץ הקסמים" • "לו יהי" • "חוה אלברשטיין והפלטינה" • "כמו צמח בר" • "טיקיליטון" • "צוללת צברית" • "הלילה הוא שירים" • "קרוסלה" • "התבהרות" • "קרוסלה 2" • "קרסולה לחגים" • "מה קרה בארץ מי" • "אני הולכת אליי" • "חוה זינגט יידיש" • "שיר במתנה" • "קולות" • "שירו אחרי" • "נמל בית" • "מהגרים" • "עוד שירים ביידיש" • "הצורך במילה, הצורך בשתיקה" • "לונדון" • "האהבה מאלתרת" • The Man I Love • "מארגאריטקעלעך" • "דירה אחת" • "יונת האהבה" • The Well‏ • Foreign letters • "מוצאי חג" • "קוקוס" • "לעמעלע" • "שביל החלב – שירי ערש" • "טבע האדם" • "ברוך הבא" • "ילדת טבע" • "ואיך אצלך" • "סרנדה" • "בוא המורה" • "ערב אחר" |  |
| מיני-אלבומים | "חוה אלברשטיין בשירי נחום היימן" • "אין יידישע פאלקס-לידער" • "צעצועיה של אסנת" • "ירושלים של זהב" • "טוביה ושבע בנותיו" • "הבובה ימימה" |  |
| אלבומי אוסף | "להיטי זהב" • "משירי ארץ אהבתי – האוסף הראשון" • "החיטה צומחת שוב – האוסף השני" • "אדבר איתך" • Crazy Flower: A Collection‏ • Yiddish Songs • "תיכף אשוב" • "סיפור אינטימי" • "עץ הכוכבים" • "סיפור חיים – אנתולוגיית שירי משוררים" |  |
| אלבומי הופעה | "בתוכנית יחיד – חלק א'" • "בתוכנית יחיד – חלק ב'" • "חוה והגיטרה – הופעה חיה בצוותא" • "בהופעה חיה – מבחר שירים מתוך המופע "לונדון"" • "בהופעה" • "חוה שרה ושלומי מנגן – בהופעה (Live)" |  |
| מארזי תקליטורים | "האוסף" • "חוה אלברשטיין שרה לילדים" • "השנים הראשונות" |  |
| חוה אלברשטיין – סינגלים |
| --- | --- | --- |
| שנות ה-1960 | "בא אלי נער" |  |
| שנות ה-1970 | "מירדף" • "עץ הכוכבים" • "משירי ארץ אהבתי" • "שחמט" • "אליעזר בן-יהודה" • "שבע" • "לו יהי" • "שיר משמר" • "בלדה על סוס עם כתם על המצח" |  |
שנות ה-1980: 
שנות ה-1990: 
שנות ה-2000: 
שנות ה-2010: 
שנות ה-2020: 
| סינגלים אחרים | "נחל התנינים" • "נשים רוקדות" • "ליידי גודייבה" • "הנביא" • "שיר לאוהבים הנבונים" • "לא ידע איש מי היא" • "נפט" • "אמא אל תהיי עצובה" • "לו ידעת" • "ספינתנו" • "תרגיל בהתעוררות" • "אין לך זכות חנינה בעולם" |  |
| שירים | "רבנו תם" • "מקהלה עליזה" • "פרח הלילך" • "כנרת" • "פנס בודד" • "פרחי זהב" • "מה שיש לי לומר לך" • "ירושלים של זהב" • "מות הפרפר" • "חיוכים" • "כפל" • "בשביל אל הבריכות" • "רק על עצמי" • "בגני נטעתיך" • "עקרה" • "אני" • "זמר נוגה" • "אל ארצי" • "מתי" • "ספר שירי" • "שי" • "הבובה ימימה" • "ילדי איננו ילד עוד" • "אישה באבטיח" • "הליכה לקיסריה" |  |
עקיבא עצמון

| --- | --- |

עקיבא עצמון
 לידה:  9 בינואר 1916 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  6 באפריל 1976 (בגיל 60) 
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  הגימנסיה העברית רחביה 
 
עקיבא עצמון (ויטנברג) (9 בינואר 1916 – 5 באפריל 1976) היה מפקד פיקוד הגדנ"ע בשנים 1950–1954, בדרגת אלוף-משנה. במלחמת העצמאות היה אחראי על ביצור היישובים בפני תקיפה של האויב. לאחר פרישתו מצה"ל, פעל להחדרת הגידול המסחרי של עצי הצפצפה בישראל.
ביוגרפיה

עצמון נולד לברוך מרדכי ויטנברג, מבני משפחת ויטנברג של היישוב הישן, שייסדה את בתי ויטנברג, ולחנה גיטל, בתה של רחל גרין.
עצמון למד בארבע כיתות היסוד בבית הספר תחכמוני בירושלים ולאחר מכן למד בגימנסיה העברית בירושלים. חבר נעורים שלו וחברו לספסל הלימודים בגימנסיה היה אפרים קציר. בשנת 1933, בעודו בן 15, הצטרף ליחידת הקשר של ההגנה בירושלים והעביר "קשרים" (הודעות). בתום לימודיו בגימנסיה, אביו שלח אותו ללמוד הנדסה הידראולית בעיר פירנצה באיטליה. בשנת 1936, כשהיה בסמסטר האחרון של השנה החמישית והאחרונה ללימודיו, הפסיק את לימודיו, חזר הביתה, התגייס לנוטרות והצטרף ל"פלוגה הנודדת הירושלמית" בפיקודם של יצחק שדה ואליהו כהן-בן חור, לאור פרוץ המרד הערבי הגדול. בשנת 1938 שב לאיטליה לזמן קצר והשלים את לימודיו.
בהמשך, היה מפקד באחת מפלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט ומילא תפקידים רבים ב"ההגנה", בהם מפקד ההגנה בצפון ים-המלח, מפקד הגדוד השני של החי"ש בירושלים (1940) ומפקד הגדנ"ע בירושלים. כן היה פעיל בלשכת התכנון של ההגנה (1945). כמו כן, היה אחראי מטעם ההגנה על מלאכת הביצורים בישובי הנגב ובדרום הארץ, ואחר-כך, במלחמת העצמאות, בתפקיד קצין ביצורים ארצי.
ביוגרפיה > שירותו בצה"ל > הקמת "מדינת נוער" בערבה

עצמון הקים את חוות הגדנ"ע בבאר אורה שבערבה, ליד באר מים שחשוב היה לצה"ל לשמור עליה. התוכנית הייתה נועזת לאור העובדה שמדובר באזור צחיח, בודד ומרוחק. הדרך לשם הייתה מפרכת וארוכה וסגל הגדנ"ע שהגיע למקום בשיירה של חמש משאיות כבדות ב-22 בדצמבר 1950 שהה בדרך 20 שעות. הגדנ"עים הוטסו לשם על ידי חיל האוויר, באישור מיוחד של בן-גוריון, ושהו במקום במחזורים של שבוע ואחר-כך של שבועיים. בשנה הראשונה היו 45 מחזורים ובהם 3,290 גדנ"עים שהשקיעו 28,000 ימי-עבודה. בשנה זאת, הגדנ"עים השתתפו בביצור המקום, סלילת דרכים, הכשרת מסלול נחיתה באילת ובהקמת גן ירק נסיוני. בהמשך, בתנאים קשים מאוד, הוקמו בחווה גן ירק, דיר כבשים, ברווזיה, לול של תרנגולות ואף בריכת שחיה. בשנת 1954, הפסיק חיל-האוויר את הטסת הגדנ"עים לאילת בשל קיצוצים תקציביים והפעילות בחווה הושבתה. עליית הנוער של הסוכנות היהודית נחלצה לעזרה ושלחה למקום קבוצות של נערי עליית הנוער במחזורים של שלושה שבועות. תוך כדי תלאות ותהפוכות שרד המקום 22 שנה לאחר שהפך לבסיס צבאי בלבד.
עצמון הגה את הרעיון של הקמת "מדינת נוער" בערבה, שתמשיך ותיצור שרשרת של 15–20 יישובים של נוער, ולבנות עבורם בתי-ספר תיכוניים שבהם ילמדו מקצועות מתאימים לערבה. מדוע דווקא ישובי-נוער? עצמון הסביר כי כדי ליישב את הערבה הריקה מאדם דרושה התלהבות נעורים כדי להתגבר על הקשיים. היישובים האלה אמורים היו להיבנות במרחק של 4–5 קילומטרים זה מזה, לאורך הערבה, כשנקודת ההתחלה היא באר אורה. הוא הגיש תוכנית לבן-גוריון שמינה ועדה לבחינתה. חברי הוועדה היו ס. יזהר, רחל צברי וברוך אזניה, שתמכו בתוכנית. אולם, התוכנית נתקלה בספקנות והתנגדות, מבית, בעיקר של תנועות הנוער. שראו בה סכנה לעצמם. בכך שהנוער יימשך לגדנ"ע. בן-גוריון לא פסל את התוכנית אבל לא קידם אותה ובכך היא ירדה מעל הפרק.
ב-8 במרס 1952 הוקמה חוות הגדנ"ע השנייה בערבה, עין יהב, שהחזיקה מעמד שנה אחת בלבד וננטשה.
ביוגרפיה > שירותו בצה"ל > חוגים חיליים

אף על פי שהגדנ"ע פעל בהתלהבות בקרב הנוער העולה, והקצה לכך את רוב מאגר המדריכים שלו, הוא לא זנח את הטיפול בנוער הלומד. פעילות הגדנ"ע לפני קום המדינה נעשתה במחתרת, שקסמה לנוער הלומד ומשכה אותו להתנדב. כאשר המחתרתיות הסתיימה עם קום המדינה פג הקסם ועצמון חשש שהנוער הלומד לא יתנדב והגדנ"ע עלול להתפוגג. עצמון הסביר כי ”כדי שיתנדבו, הייתי צריך לעוררו (ולשם כך) הייתי צריך למצוא מגוון עצום של פעילויות, שכל אחד, לפי תכונותיו, ימצא בהן תעסוקה ויאהב אותן. כך התחלתי בהקמת חוגים: לסיירים, למודיעין, לקשר, לחובשים, לתותחנים, לשריון, להנדסה, לחימוש, למשטרה צבאית וכן המשכתי פעולתם של חוגי גדנ"ע-ים, גדנ"ע-אוויר, ויסדתי את תזמורת הגדנ"ע”.
הנערים נדלקו לחוגים והיו מרוצים מהמגוון הרב ; אבל, הייתה התנגדות בתוך המפקדה של פיקוד הגדנ"ע שדוברה הראשי היה סגן-אלוף מנחם אלמדון, ראש המטה של פיקוד הגדנ"ע. בנוסף, היו מתנגדים בצה"ל ובמשרד הביטחון, בהם בני אילן, ראש אגף הנוער והנח"ל. הסיבות שלהם היו : בזבוז של מאמץ; השקעה לא כדאית; חילות צה"ל יגיעו לאותם הישגים גם בלי הגדנ"ע; סיבוך תהליך המיון וההשמה של המתגייסים החדשים יוצאי הקורסים החיליים, ועוד.
כשסיים עצמון את תפקידו בגדנ"ע בשנת 1954, נסגרו הקורסים החיליים בהדרגה. משרד החינוך והתרבות מילא את החלל שנוצר, והקציב משאבים והקצה שעות לימוד וימים במערכת השיעורים לפעילות קדם-צבאית של התלמידים. בסופו של דבר, החל משנת הלמודים תשי"ג, הועבר הטיפול בנוער הלומד מהגדנ"ע למשרד החינוך והתרבות.
ביוגרפיה > לאחר סיום השירות בצה"ל

עצמון כיהן כשנה בתפקיד של ראש אגף כח אדם במשרד העבודה. בתפקיד זה, יזם תוכנית להרחבת החינוך המקצועי בישראל, על ידי הגדלת מספר התלמידים והתלמידות בבתי הספר המקצועיים. הוא קרא לה "תוכנית הסנדוויץ'". לפיה, הנערים והנערות שיתווספו לחינוך המקצועי, יעבדו חצי שנה במפעלים ושכרם יממן את לימודיהם בבתי ספר מקצועיים בחצי השנה הבאה, ואז יתחלקו הנערים והנערות לשתי קבוצות; המחצית האחת - תלמד ואילו המחצית השנייה - תעבוד, וחוזר חלילה בשנים הבאות. התוכנית המקורית הזו לא יצאה לפועל.
בשנת 1955 התמנה עצמון לתפקיד סמנכ"ל משרד הפיתוח והיה הממונה על פיתוח הנגב והערבה. במסגרת תפקידו עסק בקידום הפרויקט של הובלת האשלג והפוספטים ממקום כרייתם בנגב לנמל אילת. בנוסף, עסק בפיתוח התיירות והמלונאות באילת וכן, בחשיפת מעיינות עין בוקק.
ב-1957, בזמן עבודתו במשרד הפיתוח, נתפס לרעיון של הקמת תעשיית עץ ישראלית, שתהיה מבוססת על עצי צפצפה המתאימים לגידול מסחרי בישראל. בנובמבר 1957 הוא הועבר למשרד המסחר והתעשייה.
עצמון התמנה למנהל כללי של חברת "מפעלי עץ ותאית" שקיבלה כספים מחברה ממשלתית בשם "מטעי האומה", לשם חקר הכדאיות של גידול מסחרי של עצי צפצפה בישראל. הוא נטע חורשות נסיוניות של עצי צפצפה, בדק וחקר את התוצאות ובנה תחזיות. בהתבסס על ממצאיו ומסקנותיו, הכין עצמון תוכנית לפיתוח מוצר חקלאי חדש של עצי צפצפה לייצוא. מומחי ייעור התנגדו לתוכניתו והתפתח מאבק בין עצמון למשרד החקלאות. חמש ועדות מומחים ממשלתיות עסקו בנושא במהלך שנות המאבק הללו. אחת מהן, זו שהוקמה בשנת 1962, פרסמה דוח שלילי והמליצה לקצץ את שטחי הגידולים הנסיוניים מ-1,600 דונמים ל-400 דונמים ולהקטין את התקציב בהתאם. על פי הדו"ח, צריכת המים הגבוהה והמחיר הנמוך של העץ מובילים לכדאיות גבולית. עצמון טען שהדו"ח השלילי התבסס על נתונים לא נכונים. בהסכמת משה דיין שר החקלאות, התלונן על כך עצמון למשרד מבקר המדינה שגילה שיבושים בדו"ח. בסוף 1964 פורסם דו"ח נוסף, שטען שהגידול יכול להיות רווחי אם העץ יימכר לייצור גפרורים ומקלות שלגונים. בעקבות זאת הומלץ להמשיך בגידול בחלקות הנסיוניות בעכו, נתניה וחדרה אך לעקור את העצים בעמיעד וקיסריה.
בחודש אוקטובר 1965, התפרסם דו"ח של משרד החקלאות בו נקבע שהצפצפות הן הגידול הרווחי ביותר בעמק החולה והוחלט לעודד גידול צפצפות בעמק החולה.
בשנת 1968, החליט משרד החקלאות לאשר גידול עצי צפצפה בעמק החולה, אבל לא בשטחים אחרים בישראל. המטעים של עצי הצפצפה שניטעו בעמק החולה על שטח של 1,200 דונמים נמסרו לקיבוץ גונן, שניצל אותם כחומר גלם עבור שני מפעלי עיבוד עץ, ש-85% מהתפוקה המצרפית שלהם נשלחה לחו"ל. בשנת 1999, חלה התייקרות ניכרת של התשומות, ששינתה לרעה את כדאיות הגידול והעיבוד של העץ, והקיבוץ סגר את המפעלים.
ביוגרפיה > משפחתו

עצמון היה נשוי לחנה לבית מרכוס (נולדה ב-1918 ונפטרה ב-2001) שעלתה ארצה עם משפחתה מהעיר גרודנו בשנת 1938, השתקעה בחדרה, ובהמשך, עבדה שנים רבות כגננת בירושלים וכמורה לתזונה. חנה הייתה אחותה של רחל מרכוס ודודתה של תרצה אתר. 
לזוג נולדו שלוש בנות: דורית (מבכירת מדריכות הקול בתיאטרון), אורדית (על-שם אורד צ'ארלס וינגייט) הנשואה לעודד קוטלר, ודניאלה-אורית (אורית, על-שם באר-אורה).
בשנותיו האחרונות סבל עצמון ממחלת לב, ממנה נפטר.הובא למנוחות בבית העלמין הישן בחדרה .
לקריאה נוספת

הר הגעש לא התקרר, איש החודש של השבועון העולם הזה, 4 בספטמבר 1952
ראובן ינאי, להפרחת שממות, הוצאת מפקדת גדנ"ע, ט' בטבת תשי"ב (1952)
יאיר קוטלר, הצפצפות מצפצפות, הארץ, 3 במאי 1968
דוד (דודו) דיין, כן, אנחנו נוער! - ספר תולדות הגדנ"ע, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, יולי 1977
עקיבא עצמון, עצי צפצפות בישראל, 1979, הוצאה של המשפחה בסיועם של משה נתנאל, סגן מנהל החטיבה לתעשיות קלות במשרד המסחר והתעשייה ושל ד"ר י. פלטי, מנהל מחלקה במינהל המחקר החקלאי של משרד החקלאות
זאב זיוון, המעשה והמדיניות הישראליים בנגב הדרומי, 1949 - 1957, 1998 - עבודת דוקטורט שהוגשה לסנאט של האוניברסיטה העברית בירושלים
יפעת פיטרמן, אני רוצה לנטוע בנוער אהבת מולדת, הארץ שלנו, חוברת 51, עמוד 20
הערות שוליים

↑  נחום פונדק, אילנות הקומה השנייה, דבר, 3 באוקטובר 1958
↑  נסתיים מבצע התערות של גדנ"ע, דבר, 21 במרץ 1951
↑  אשים מדבר לאגם מים, על המשמר, 27 בפברואר 1951
↑  ועדת הנגב סיירה באילת, חרות, 8 במרץ 1956
↑  אישים ומוסדות, הצופה, 5 בנובמבר 1957
↑  900 דונאם צפצפות נטעו באחרונה, הצופה, 30 באוגוסט 1959
↑  הזהב הירוק, מעריב, 19 בספטמבר 1958
↑  ספיר: משרדי אינו מטפל בגידול צפצפות, מעריב, 15 באוגוסט 1962
↑  עצי צפצפה ישמשו לייצור גפרורים ומקלות לשלגונים, מעריב, 26 בנובמבר 1964
↑  מצפצף מי שמצפצף אחרון, דבר, 18 במרץ 1966
↑  י. שדמי, הצפצפה זקפה קומתה, מעריב, 9 ביולי 1968
↑  דורית עצמון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007303823705171  ISNI: 0000 0004 0282 4126  VIAF: 299064400   WorldCat (עם VIAF): 299064400
אפרים שמאראגד

אפרים שמאראגד
אפרים לייבּ שמאראגד (27 ביולי 1902, כ"ב בתמוז תרס"ב, ורשה – 25 באוקטובר 1976, ניר-בנים) מחלוצי "גדוד העבודה וההגנה על שם יוסף טרומפלדור", היה מאבות החקלאות הישראלית ומראשי המשק הלאומי. במשך 36 שנים (1928–1964) עמד בראש התאחדות מגדלי בקר בישראל, הניח את הבסיס לרפת המודרנית בישראל והצעידה להישגיה העולמיים.