stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ויליאם וורדסוורת'
ביאורים

↑  וורדסוורת' מכנה אותו "הנודד" כי התפרנס בצעירותו כרוכל הנודד בדרכים, ו-"החכם" בהיותו המדריך של הטיול בכל המובנים.
↑  ככל הנראה דמותו של המתבודד מבוססת גם על וורדסוורת' הצעיר והמדוכדך לאחר שהתנפצו תקוותיו מהמהפיכה הצרפתית.
↑  לדעת ויליאם אנגוס נייט, ג'פרי לא היה מסוגל להעריך שירה כה חדשה, מקורית, וגדולה; להבדיל מקולרדיג' שהכיר בערכו של וורדסוורת' כבר לאחר קריאת שיריו הראשונים. סאותי', כשומעו על ביקורתו המוחצת של ג'פרי, אמר: "אמור לו שבאותה קלות הוא יכל למחוץ את הר סקידו". יש חוקרים הסבורים שה"טיול" היה מצליח יותר לו נכתב במאה ה-18, כשקהל קוראי השירה אהב שירה דידקטית.
↑  הסיפור על מרגרט שבתחילת "הטיול" נכתב קודם לכן כשיר בפני עצמו בשם "הבקתה ההרוסה", ולאחר מכן צורף ל-"טיול". לדעת קולרידג', "הבקתה ההרוסה" עולה על כל שיר אחר בחרוז לבן שחובר בשפה האנגלית. לדעת ג'ון קמפבל שרפ, בחרוז לבן, וורדסוורת' מעולם לא הצליח להתעלות עליו.
1 2  לדעת ארנולד, שירה אינה פילוסופיה, מיטב שיריו הליריים של ווררדסוורת' (שרובם חוברו בשנים 1798–1808) משקפים מציאות עמוקה, בעוד שיריו הפילוסופים אינם אלא אשליה, ולפיכך נדרש להתעלם מהשקפתו הפילוסופית כדי לקרוא כראוי את שיריו. לעומת זאת, רוב הוויקטוריאנים, כגון ויליאם אנגוס נייט, לסלי סטיבן, וג'ורג' אליוט, התייחסו לכלל שירתו כמקשה אחת המשקפת השקפה אחת, אותה הציג בצורה האחדותית והמקיפה ביותר בשירו הפילוסופי הארוך (הטיול).
↑  דאודן ואחרים סברו שהביקורת של קולרידג' על שירת וורדסוורת' היא המעמיקה ביותר. דה קווינסי סבר שהביקורת של קולרידג' על החסרונות בשירת וורדסוורת' חד-צדדית. הלן דארבישייר טענה שקולרידג' לא הצליח לרדת לסוף דעתו של וורדסוורת'. ויליאם אנגוס נייט החשיב את המאמרים של ג'ון קמפבל שרפ וסטופפורד ברוק כלימודים המעמיקים ביותר שחוברו על שירת וורדסוורת'.
↑  וורדסוורת' טען שאם הקוראים אוהבים שיר אחד של משורר, עליהם לתת לו קרדיט שהוא יודע את מלאכתו גם בשירים שלא מצאו חן בעיניהם (טענה שלא התקבלה על ידי רוב המבקרים המודרניים).
↑  זו תופעה שהבחינו בה מת'יו ארנולד, אדוארד דאודן, וולטר פאטר, הלן דרבישייר, ואחרים; ולמרות זאת שיריו מצטרפים למכלול אחד.
↑  סקר שנערך בשנת 1920 בקרב מורי אנגלית בארצות הברית קבע שמרביתם סבורים שזהו הטוב בשירים בשפה האנגלית.
↑  להבדיל, ויליאם אנגוס נייט טען שווורדסוורת' הבין לעומק את הבעיות הגדולות שעסקו בהם הפילוסופים הגדולים, כאפלטון וקאנט, רק שלא הגיע לכך בדרך מושכלת של הגיון אלא באמצעות אינטואיציה מוסרית אינטקטואלית. אוברי דה ויר כינה את וורדסוורת' "משורר פילוסופי", להבדיל מפילוסופיה הכתובה בצורה של שירה, או משירה שאינה פילוסופית.
↑  הוא אהב לצטט מהשירה של ויליאם קאופר ושל רוברט ברנס, והעריך את שירתם של ג'יימס תומסון, ג'ון דייר, ויליאם קולינס, ג'ון לנגהורן, תומאס גיסבורן, ואחרים. גם העריץ את כישרונם של דריידן ופופ, למרות הערכתו המעטה לשירתם.
↑  לדעת ההיסטוריון ג'ון רוברט סילי, וורדסוורת' לא היה משורר אלא נביא; שירתו איננה סיפורית או חושנית, כמו זו של הומרוס ושל המשוררים האליזבתנים, אלא מופשטת, דידקטית, נאומית, כמו זו של ישעיהו.
המפרי בוגרט

| --- | --- |

המפרי בוגרט, 1940
 לידה:  25 בדצמבר 1899 ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית 
 פטירה:  14 בינואר 1957 (בגיל 57) לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  פורסט לאון ממוריאל פארק 
 שם לידה:  Humphrey DeForest Bogart 
 סוגה מועדפת:  מערבון, סרט מתח, סרט דרמה, פילם נואר, סרט מלחמה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1921–1956 (כ־35 שנים)
 מקום לימודים:  אקדמיית פיליפס 
 בן או בת זוג:  Mayo Methot (21 באוגוסט 1938–10 במאי 1945)  מארי פיליפס (3 באפריל 1928–1938)  לורן באקול (1945–14 בינואר 1957)  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 צאצאים:  סטיבן המפרי בוגרט, Leslie Bogart 
 מספר צאצאים:  2 
 פרסים והוקרה:  פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (1950)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד  מדליית הניצחון במלחמת העולם הראשונה 
 http://www.humphreybogart.com/
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
המפרי דפורסט בוגרט (באנגלית: Humphrey DeForest Bogart;‏ 25 בדצמבר 1899 – 14 בינואר 1957) היה שחקן קולנוע אמריקאי בעל מעמד מיתי שנותר גם שנים רבות לאחר מותו. בשנת 1999 הכריז מכון הקולנוע של ארצות הברית כי בוגרט הוא "גדול שחקני הקולנוע של כל הזמנים".
בוגרט שיחק דמויות חכמות, אמיצות, קשוחות, ציניות, ולעיתים חסרות רסן, החיות בעולם מושחת, אך שומרות על קוד מוסרי פנימי. בין תפקידיו הטובים ביותר נמנו דמויות שפגמים וחולשות באישיותן מובילות אותן לאבדון. סרטיו הידועים ביותר הם "הנץ ממלטה" (1941), "קזבלנקה" (1942), "התרדמה הגדולה" (1946), "האוצר מסיירה מדרה" (1948), "קי לארגו" (1948), "מלכה אפריקאית" (1951) (התפקיד עבורו זכה בפרס האוסקר כ"שחקן הטוב ביותר"), "הכה את השטן" (1953) ו"המרד על הקיין" (1954). בסך הכול הופיע ב-75 סרטי קולנוע.
גם מחוץ לארצות הברית נחשב בוגרט לדמות נערצת. שחקנים צרפתים כז'אן-פול בלמונדו הושפעו עמוקות מעבודתו. בסרט "עד כלות הנשימה", שהיה אולי עבודתו הידועה ביותר של הבמאי ז'אן-לוק גודאר, הגיבור מישל מעריץ את אישיותו של בוגרט ומחקה חלק ממחוותיו הידועות בדרך שהיא בעת ובעונה אחת נוגעת ללב ואבסורדית. הבמאי פרנסואה טריפו, במאי נוסף מן "הגל החדש" בקולנוע הצרפתי, ביים את "ירו בפסנתרן" (Tirez sur le pianiste), מחווה נוספת לבוגרט. כוכב הסרטים ההודי אשוק קומאר ציין כי ההשפעה המכרעת על משחקו היא השפעתו של בוגרט.
בוגרט שומר על מעמד בכורה אף במולדתו. אחד המחזות הפופולריים של וודי אלן "שחק אותה סם" הוא על אדם צעיר המאוהב בהילה של בוגרט, ובעת ובעונה אחת מאוים ממנה. הכותרת מתייחסת לציטוט (מוטעה) מן הסרט "קזבלנקה". בשנת 1997 הוציאה ארצות הברית בול דואר לזכרו של בוגרט. מעמדו של בוגרט בפנתיאון של הוליווד ודאי היה מפתיע את צופי הקולנוע בשנות העשרים והשלושים, שהכירו את בוגרט כשחקן בינוני במחזות בברודוויי ובסרטי "סוג ב'" הוליוודיים. עלייתו לדרגת כוכב על החלה עם סדרת סרטים הנפתחת בסרט "הרי הסיירה הגבוהים" משנת 1941, ונמשכה עד מותו, וכאמור, לאחריו.
חייו > ילדות ונעורים

בוגרט נולד כ"המפרי דפורסט בוגרט" ב-25 בדצמבר 1899 בניו יורק, בנם הבכור של בלמונט דפורסט בוגרט ומוד האמפרי.
יש הסבורים כי קביעת תאריך לידתו בחג המולד הוא חלק מן האגדה שרקמו סביבו אולפני האחים וורנר, וכי למעשה נולד מספר ימים קודם לכן. כיום נראה כי אכן זהו תאריך הולדתו, אם כי מעולם לא נמצאה תעודת הלידה שתאשר זאת.
אביו של בוגרט היה רופא מצליח, ואמו ציירת פרסומות בעלת מוניטין. בעודו תינוק ציירה אותו אמו לסדרת פרסומות למזון תינוקות. הזוג בוגרט חי חיי רווחה, אך חיי הנישואין שלהם היו סוערים. שניהם היו מכורים לאלכוהול ולמורפיום. האם סבלה ממיגרנות כרוניות. "איני יכול לומר שאהבתי את אמי" אמר בוגרט, "אך הערצתי אותה." את בוגראט הצעיר גידלה אומנת אירית. כילד, רכש בוגרט את האינפוף שיאפיין אותו כבוגר, בתאונה בה ננעץ שביב של עץ בשפתו התחתונה.
בוגרט נשלח אל המעולים שבבתי הספר, מתוך תקווה כי לימים יפקוד את ספסלי אוניברסיטת ייל, אך בוגרט הפך למתבגר בעייתי וסולק מבית הספר התיכון.
חייו > תחילת הקריירה

לאחר שסולק מבית הספר, עסק בוגרט בעבודות כפיים, הצטרף לצי ארצות הברית, ולבסוף הפך לשחקן, יותר מתוך שסבר כי אורח חיים זה יאפשר לו לישון עד מאוחר, מאשר מתוך נטיית הלב. הוא נהנה מתשומת לב הקהל, ומהמאמץ שיש בגילום דמויות בסצנות קשות לביצוע.
הוא החל את הקריירה שלו על במת התיאטרון בשנת 1921 בניו יורק, ותפקידו הראשון היה של משרת יפני. מעולם לא לקח שיעורי משחק. מבקר מוקדם ציין כי "על מנת להיות עדינים ככל האפשר, נאמר רק כי שחקן זה אינו ראוי". בוגרט תיעב את התפקידים הסתמיים שקיבל בתחילת הקריירה שלו.
בין השנים 1922 ו-1935 שיחק בוגרט בעשרים ואחד מחזות. לרוב שיחק תפקידי נערים סוררים, או תפקידים משניים של צעיר רומנטי בקומדיות. בשלב זה של הקריירה שלו פגש באשתו הראשונה, הלן מנקן. הם נשאו בשנת 1926, התגרשו בשנת 1927, ונותרו ידידים. בשנת 1928 נישא בשנית למרי פיליפס. לפיליפס, כלמנקן, היה אופי סוער, וידוע כי בעברה נשכה את אצבעו של שוטר שניסה לאסור אותה בעוון שכרות. בתקופה זו של חייו פגש בשחקן ספנסר טרייסי שנחשב לכוכב רציני בברודוויי. השניים נותרו ידידים, וטרייסי הדביק לבוגרט את הכינוי "בוגי" שדבק בו כל חייו.
בשנת 1934 הופיע במחזה "היער המאובן" בו שיחק לראשונה גנגסטר, דמות שתהייה מזוהה עמו. בתחילה, מששמע את הצעת המפיק, היה בטוח שמדובר בטעות, ושעליו לשחק שחקן פוטבול. המחזה היה להצלחה גדולה. בוגרט מצא את עצמו בדמות הרוצח הנמלט דיוק מאטיני, וכאשר עלה הסרט על מסך הקולנוע שכרו אותו אולפני האחים וורנר לשחק תפקיד זה אף בקולנוע. בתחילה נבחר לתפקיד השחקן  אדוארד ג'י רובינסון אשר הרבה לשחק גנגסטרים בסרטי שנות השלושים, אך כוכב הסרט לסלי האווארד אשר שיחק לצד בוגרט במחזה על במת התיאטרון התעקש כי בוגרט יקבל את התפקיד. בוגרט הכיר להווארד טובה, ומשנולדה בתו הראשונה קרא לה לזלי.
הסרט הוקרן לראשונה בשנת 1936 ובוגרט קיבל ביקורות טובות, אך מעתה שובץ לתפקידי נבלים בדרמות פשע. נאמר כי בשנים אלו נדונה דמותו הקולנועית של בוגרט לשמונה מאות שנות מאסר עם עבודת פרך, ולשנים עשר גזרי דין של מוות בכיסא החשמלי.
מרי פיליפס סירבה לעזוב את ברודוויי לטובת הוליווד ובמהרה הזוג התגרש. בשנת 1938 נישא בוגרט בשלישית לשחקנית מאיו מת'ות, אשר הייתה מכורה לאלכוהול שגרם לה להזיות פרנואידיות, ולתקופות של קינאה מטורפת. חייו הסוערים של הזוג קיבלו כיסוי עיתונאי נרחב. במקביל רשמה הקריירה הקולנועית של בוגרט שפל, כאשר הופיע בתפקיד מדען מטורף בסרט "שובו של ד"ר X” בשנת 1939.
שיטת "האולפנים הגדולים" הביאה לכך ששחקן היה מוגבל לשחק עבור אולפן אחד, ולאולפני וורנר לא היה כל עניין בקידום הקריירה של בוגרט. הם היו מעוניינים בכמות ולא באיכות. לעיתים הייתה מתחילה הסרטת סרט חדש מספר שעות לאחר שהסתיימה הסרטת הסרט הקודם. כל שחקן שסירב לקבל תפקיד היה צפוי לתקופות של אבטלה מאונס ללא תשלום. בוגרט שנא את התפקידים שנבחרו עבורו.
בין 1936 ו-1940 שיחק בממוצע בסרט חדש מדי חודשיים. השחקנים המובילים לפני בוגרט לא כללו רק שחקנים הידועים כיום כג'יימס קאגני, ספנסר טרייסי או אדוארד ג'יי רובינזון, אלא גם שחקנים כויקטור מקלגלן, ג'ורג' ראפט או פול מוני. רוב התסריטים הטובים באולפן עברו לשחקנים אלו, ובוגרט נאלץ להסתפק בשאריות. בתקופה זו פיתח תדמית של אידיאליסט ציני, אדם שגלה ממקומו הטבעי בניו יורק, שותה יותר מדי ונידון לחיות את חייו בקרב אנשים שאינם כפי מידתו, ולעסוק בקטנות.
חייו > עלייתו לדרגת כוכב

"הרי הסיירה הגבוהים" משנת 1941, שבויים על ידי ראול וולש נכתב על ידי ידידו לשתייה של בוגרט, ג'ון יוסטון. הסרט קידם את בוגרט. עדיין שיחק את הנבל, "מאד דוג" (כלב שוטה) רוי ארל, ועדיין מת בסוף הסרט, אך לפחות הותר לו לנשק את הכוכבת אידה לופינו ולשחק דמות בעלת עומק מסוים. בוגרט והתסריטאי ג'ון יוסטון נהנו מהעבודה המשותפת וכאשר קיבל יוסטון את ההזדמנות לביים את סרטו הראשון "הנץ ממלטה" פנה האולפן אל בוגרט (לאחר שג'ורג' ראפט דחה את התסריט).
לראשונה היה הקהל יכול לצפות בבוגרט משחק דמות מורכבת. סאם ספייד, הבלש הפרטי, גיבור "הנץ ממלטה" עדיין יכול היה להיות אלים, אך הוא היה דמות ראשית גדולה – יפה, חכם, נועד לשרוד בעולם האכזרי שיצר הסופר דשיל האמט. כאשר הוא מגלה שאהובתו היא רוצחת, אינו מהסס להסגירה, באמרו "לא אכפת לי מי אוהב אותך. לא אשחק את תפקיד הבובה שלך. הרגת את מיילס ואת הולכת על זה לכלא. אני מקווה שלא יתלו אותך בצווארך הענוג. אם תהיי ילדה טובה, תצאי החוצה בעוד עשרים שנה ותשובי אלי. אם יתלו אותך, אזכור אותך לנצח".
כאשר נכנסה אמריקה אל מלחמת העולם השנייה נדרש סוג חדש של שחקנים בתפקידים הראשיים. שחקנים פחות הדורים ומהוקצעים, אלא קשוחים יותר, ומוכנים יותר להשתמש באלימות על מנת להפוך את העולם לבטוח יותר ולקבל את מבוקשם. דמותו של בוגרט התאימה לסוג זה של תפקידי שנות המלחמה. בוגרט שיחק את הנער שגדל ברחובות, שידע כיצד לירות באקדח ולהלום בלסתו של היריב באגרופו, תוך כדי שהוא מסנן מבין שיניו "ספר זאת לבוס שלך".
תפקידו הרומנטי הגדול הראשון של בוגרט היה בסרט קזבלנקה בו שיחק את ריק בליין, בעלים של מועדון לילה. בוגרט למד כיצד להביע כאב בעיניו וכיצד להראות רגש תוך שימוש עדין בקולו. עדיין היה צעיר, אך נראה כגבר שחי חיים קשים.
כאשר הפך "קזבלנקה" לסרט פולחן, דובר רבות בעובדה כי התסריט נכתב בעוד שצילומי הסרט נמשכו. באופן כמעט מאולתר הפך בוגרט את ריק בליין לתמצית כל נסיונותיו בשש השנים שקדמו להפקת הסרט: האידיאליסט הבודד, השותה לשוכרה, הגולה ממקומו הטבעי. בוגרט היה לבליין, ובליין היה לבוגרט – דמות מורכבת העייפה מהצגת רגשותיה והאידיאלים שלה, שחקן שח השומר מרחק אף מחבריו.
בוגרט היה מוקף בצוות בינלאומי, שכלל את אינגריד ברגמן, קלוד ריינס, פיטר לורה, סידני גרינסטריט, פאול הנרייד וקונרד ויידט. דולי וילסון שיחק את הפסנתרן סאם, ידידו של ריק, על אף שלא ידע לנגן בפסנתר. הסרט זכה לשבחים רבים, הן בשל תסריטו והן בשל המוזיקה שליוותה אותו. הסרט זכה בפרס האוסקר לשנת 1943. בוגרט היה מועמד לפרס עבור תפקידו כריק, אך הפסיד לשחקן פול לוקאס ששיחק בסרט "משמר הריין".
חייו > בוגרט ובאקול

נישואיו הרביעיים של בוגרט לשחקנית לורן באקול היו לבסוף נישואים מאושרים. הם נפגשו במהלך הסרט "להחזיק ולאבד" (על פי סיפור של ארנסט המינגוויי, בו גילם בוגרט דייג קשוח בשם הארי, ובאקול זכתה לומר את השורה המפורסמת, כשהיא נשענת אל משקוף הדלת, ומלחשת "אתה יודע לשרוק, סטיב? פשוט הצמד את שפתיך ונשוף"). הם נישאו ב-21 במאי 1945.
יחסיהם של בוגרט ובאקול עומדים במרכז יצירת המופת של סגנון הפילם נואר משנת 1946 – "התרדמה הגדולה". העלילה, פרי עטו של ריימונד צ'נדלר, מפותלת ומסובכת. הבמאי הווארד הוקס (אשר ביים גם את "לאחוז ולאבד") הודה כי לא ידע כיצד לביים את הסרט, פרט לעובדה שראה כי יש בו פוטנציאל לסצנות יפות. צ'אנדלר עצמו העריץ את משחקו של בוגרט. "בוגרט יכול להיות קשוח גם מבלי לאחוז באקדח. יש לו חוש הומור הכולל טונים חבויים של בוז". ב- 1947 שיחקו ביחד שוב בסרט מעבר אפל.
חייהם המשותפים של באקול ובוגרט היו לסיפור הצלחה. באקול איפשרה לבוגרט לעסוק בתחביבו – השיט, שכן היא עצמה סבלה ממחלת ים. השניים גרו בבית מגורים מרווח בלוס אנג'לס בשכונה שבין בוורלי הילס ובל אייר.
כאשר מלאו לבוגרט 49 שנים, הפך לאב לבן, סטפן בוגרט. בשנת 1952 נולדה בתם לזלי.
חייו > סוף הקריירה

בשנת 1951 שיחק בוגרט בסרט "מלכה אפריקאית" לצידה של קתרין הפבורן, בבימויו של ידידו ג'ון יוסטון. הפקת הסרט הייתה קשה, והסרט צולם באפריקה. בוגרט שיחק ימאי קשוח בשם צ'ארלי אלנוט החוצה את אפריקה לצידה של דמותה החסודה של הפבורן. התפקיד זיכה אותו בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1952.
בוגרט היה יכול להסתמך על מעמדו בהוליווד על מנת לארגן משלחת לוושינגטון הבירה בתקופת ציד המכשפות של הסנאטור ג'וזף מקארתי, על מנת למחות על רדיפת השחקנים והכותבים. בוגרט לא היה מוכן ללחץ האדיר שהופעל עליו לזנוח את המאבק, ולאחר כשנה הפסיק את פעילויותיו, והתנצל על גלישתו לפוליטיקה.
ב-1954 הופיע בסרט הרוזנת היחפה לצידה של אווה גרדנר.
ב-1954 הופיע בסרט "המרד על הקיין". תפקידו כקפטיין קוויג, המתעמר במלחיו עד שהוא מביא אותם למרד, היה במידה רבה המשך של תפקידיו הקלאסיים – אדם בודד ויגע, שאינו סומך על איש, אך התפקיד חסר את ההומור שגרם לתפקידיו הקודמים להיות כה מושכים. דמותו של קוויג הייתה דמות פרנואידית, הסובלת מרחמים עצמיים, ואשר צרות המוחין שלה היא המביאה לאובדנה.
בוגרט תמיד זילזל בבריאותו, ושתה לשוכרה כשלא היה צריך לעבוד. כך גם הופיע פעם לבית המשפט כשהוא שיכור, לאחר שהואשם בתגרה בבאר. משנשאל על ידי השופט אם שתה השיב "כמו כולם בבוקר, לא?". הוא עישן בכבדות סיגריות ללא פילטר. פעם, כשחתם חוזה ארוך טווח עם האחים וורנר, צפה כי שערו ושיניו יישרו בטרם תסתיים תקופת החוזה.
בשנת 1955 שיחק בסרט "אנחנו לא מלאכים" וב- 1956  בסרט "גם גיבורים נופלים" (סרטו האחרון). בריאותו הידרדרה,הוא חלה בסרטן הוושט. הוא סירב לדון בכך, או להיעזר ברופא עד לינואר 1956, וניתוח שעבר להסרת הגידול, בוצע מאוחר מדי. הוא מת ב-14 בינואר 1957 לאחר שמשקלו הגיע ל-36 קילוגרם והוא נכנס לתרדמת. הבמאי ג'ון יוסטון נשא את ההספד בהלווייתו, ואמר כי לעולם לא יהיה עוד אחד כהמפרי בוגרט.
לקריאה נוספת

פיטר בוגדנוביץ', "בוגי במיטבו", בתוך: איתן גרין (עורך), במאים ואנשי קולנוע על הקולנוע. תל אביב: עם עובד, 1985. עמ' 168–184.
המפרי בוגרט, מתוך הקדימון לסרט "הרוזנת היחפה", 1954.
מונרייקר

ערך זה עוסק בסרט קולנוע. אם התכוונתם לספר בשם זה, ראו .
| --- | --- |

 מבוסס על:  מונרייקר 
 בימוי:  לואיס גילברט 
 הופק בידי:  אלברט ברוקולי 
 תסריט:  כריסטופר ווד
 עריכה:  ג'ון גלן 
 שחקנים ראשיים:  רוג'ר מור, לואיס צ'ילס, ריצ'רד קיל, בלאנש ראוואלק
 מוזיקה:  ג'ון בארי, האל דייוויד 
 צילום:  ג'ין טורנייה 
 מדינה:  ארצות הברית
 חברת הפקה:  הפקות Eon, יונייטד ארטיסטס 
 חברה מפיצה:  InterCom, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  26 ביוני 1979
 משך הקרנה:  126 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט פעולה מדע בדיוני, סרט מבוסס יצירה ספרותית, סרט בסוגת ספרות עלילה ספקולטיבית, סרט פעולה, סרט הרפתקאות, סרט ריגול, סרט מתח 
 מקום התרחשות:  מפלי איגואסו, קליפורניה, ריו דה ז'ניירו, ונציה, Moonraker space station 
 תקציב:  34 מיליון דולר
 הכנסות:  210.3 מיליון דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   moonraker
 סרט קודם:  המרגלת שאהבה אותי
 סרט הבא:  לעינייך בלבד
 סרטים בסדרה:  ג'יימס בונד
 דף הסרט ב־IMDb
 
מונרייקר (באנגלית: Moonraker) הוא סרט קולנוע מסדרת ג'יימס בונד. הסרט הוא ה-11 בסדרת סרטי ג'יימס בונד והרביעי בו מככב רוג'ר מור כסוכן MI6 האגדי. את הסרט ביים לואיס גילברט.
תקציר העלילה

בסצנת הפתיחה, החללית "מונרייקר" נחטפת ומפוצצת את החללית הגדולה שמחזיקה אותה. לאחר מכן - מודיע M, ראש האם. איי.6, לשר ההגנה, שהוא ימנה את 007 ("הסוכן הטוב ביותר", לטענת M), למשימה: לחקור - מה קרה למונרייקר? במקביל, 007 - בונד, בדיוק חוזר במטוס ממשימה באפריקה. אך לפתע, מגלה בונד שהטייס עובד עם האויבים, והטייס צונח עם מצנח ומשאיר את בונד להתרסק יחד עם המטוס. מלתעות (העוזר-נבל עם השיניים החדות, אותו אנחנו כבר ראינו בסרט הקודם - "המרגלת שאהבה אותי"), מגיע מאחורי בונד, ומפיל אותו מהמטוס. בונד מרחף באוויר, ומצליח למצוא ולהיאבק עם הטייס עם המצנח, ולאחר קרב מתיש - מצליח בונד להרוג את הטייס, ולקחת את המצנח, ובכך לשרוד.
בהמשך הסרט, בונד מגיע למשרד של M, ומקבל את המשימה, ובנוסף, גם חצים אשר מחוברים למפרק היד של בונד והוא יכול להרוג אנשים בעזרתם - שאת זה נותן "קיו", ראש האמצעים הטכנולוגיים של האם. איי.6. בונד מחליט שהוא יטוס, ראשית, לקליפורניה, לפגוש את הוגו דראקס (מייקל לונסדייל), האדם המייצר את המונרייקר. כשבונד מגיע לאחוזה של דראקס, ולאחר כמה ניסיונות התנקשות (כושלים) בו - מתחיל לחשוד בונד שדראקס הוא החשוד העיקרי.
בונד מגלה שלדראקס יש מעבדת מחקר בריו דה ז'ניירו, והוא טס לשם. בריו, פוגש בונד בסוכנת של הסי.איי.אי - הולי גודהד (לואיס צ'ילס) - אשר אותה הוא כבר פגש קודם לכן כ"דוקטור" באחוזה של דראקס, אבל כעת הוא מבין שהיא רק הוטמנה שם בידי הסי.איי.אי, וביחד - מגלים השניים מזימה שטנית של דראקס, הזוממת לשלוח כדורים בעלי חומר רעיל אל כדור הארץ מהחלל, ובכך להשמיד את אוכלוסיית העולם וליצור מחדש את האנושות עם גזע על. באמזונס, כשדראקס מתחיל לשלוח את החלליות שלו להתמקם בחלל - בונד והולי מסתננים בשקט, והופכים להיות שני הטייסים באחת מהחלליות. במהלך הטיסה לחלל, קולטים השניים עיר שלמה בחלל, אשר במפה, לא רואים דבר. כשכולם נוחתים ומתמקמים בעיר, מצליחים בונד והולי לחדור לחדר המכ"ם, ובכך לגרום לכך שיראו את העיר מכדור הארץ. כשהעיר מתגלה לעולם, האמריקאים שולחים חללית שלהם, במטרה ליירט את העיר של דראקס. האמריקאים מצליחים להיכנס אל העיר שבחלל, ולהילחם מול האנשים של דראקס. קולונל סקוט, ראש החללית האמריקאית, מצליח לבטל את שיגור הכדורים הרעילים לכדור הארץ, אך הוא אינו מצליח לבטל שלושה כדורים שכבר שוגרו. בונד מחסל את דראקס בעזרת החצים שהביא לו "קיו", ולברוח ביחד עם הולי מהעיר.
בסצנת הסיום - העיר מתפוצצת, ובעזרת לייזר - מצליחים בונד והולי ליירט את שלושת הכדורים הרעילים ששוגרו.
הפקה

מפיקי סדרת סרטי ג'יימס בונד התכוונו במקור לעשות את מונרייקר עם רוג'ר מור ב-1973 וכך היה אמור הסרט להיות הופעת הבכורה של מור בסדרה, אבל הם המתינו עם הפקת הסרט והציגו אותו לראשונה ב-1979, בד בבד עם עליית סוגת המדע הבדיוני בעקבות הסרט מלחמת הכוכבים. בסוף הסרט הקודם בסדרה, "המרגלת שאהבה אותי", הופיעו קרדיטים אשר ציינו שהסרט הבא בסדרה מתוכנן להיות "לעינייך בלבד".
ההפקה החלה ב-14 באוגוסט 1978. צילומי האולפן עברו מלונדון לצרפת. הסרט צולם בלונדון, פריז, שאטו וו-לה-ויקונט (בצרפת), ונציה, ריו דה ז'ניירו, טיקאל (בגואטמלה), פאלמדייל ופורט סנט לוסי.
שיר הנושא בסרט היה השיר השלישי בסדרה שבוצע על ידי שירלי באסי (לאחרי גולדפינגר ויהלומים לנצח). באסי הקליטה בהתראה קצרה מאוד בסוף ההפקה, ועובדה זו מיוחסת לחוסר הפרסום של השיר. הפסקול הולחן על ידי ג'ון בארי והוקלט בפריז.
הפצת הסרט וביקורות

הקרנת הבכורה התקיימה ב-26 ביוני 1979 בלונדון. שלושה ימים לאחר מכן הסרט נחנך בארצות הברית.
מונרייקר היה הסרט הרווחי ביותר בסדרה עד לסרטו של פירס ברוסנן גולדן איי. מונרייקר הכניס סכום כולל של 210 מיליון דולר ברחבי תבל וגם היה ההפקה היקרה ביותר בסדרה, שעלותה הייתה כמעט כפולה מהסרט הקודם, "המרגלת שאהבה אותי". לעומת זאת, הביקורות היו מעורבות מאוד.
דרק מדינג, שהיה מזה זמן רב שותף לעשיית סדרת ג'יימס בונד, היה מועמד לפרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר על האפקטים שהשתמשו בהם בסרט ובסצנות החלל שלו.
ראו גם

מונרייקר (ספר)
האזרח קיין

| --- | --- |

כרזת הסרט "האזרח קיין"
 בימוי:  אורסון ולס
 הופק בידי:  אורסון ולס
 תסריט:  אורסון ולס הרמן מנקיביץ'
 עריכה:  רוברט וייז 
 שחקנים ראשיים:  אורסון ולס ג'וזף קוטן דורות'י קומינגור אגנס מורהד רות ווריק אוורט סלואן ג'ורג' קולוריס ריי קולינס
 מוזיקה:  ברנרד הרמן 
 צילום:  גרג טולנד 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  RKO 
 חברה מפיצה:  RKO
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  1 במאי 1941 ארצות הברית   16 בינואר 1943 המנדט הבריטי
 משך הקרנה:  119 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה, סרט ביוגרפי, סרט פלאשבק, סרט עלילתי, סרט בלשי 
 מקום התרחשות:  ניו יורק, פלורידה 
 תקציב:  839,727 דולר
 הכנסות:  1,585,634 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   citizenkane
 פרסים:  פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
האזרח קיין (באנגלית: Citizen Kane) הוא סרט דרמה אמריקאי שהפיק, ביים וכתב (יחד עם הרמן מנקייביץ') היוצר אורסון ולס. הסרט הוא יצירת הקולנוע הראשונה של ולס, והוא גם שיחק בו בתפקיד הראשי. הסרט הופק בשנת 1941, ונבחר במשאלים שונים, הן של מומחי הקולנוע והן של הציבור הרחב, לאחד הסרטים הטובים והחשובים ביותר בכל הזמנים, ולסרטו החשוב ביותר של ולס.
הסרט זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. הוא נבחר חמש פעמים לסרט הטוב בכל הזמנים במשאלים של מבקרי קולנוע שערך המגזין Sight & Sound.
עלילה

הסרט נפתח במותו של איל העיתונות צ'ארלס פוסטר קיין ועוקב אחר עיתונאי בלתי נראה שנשלח על ידי עורך יומן חדשות קולנועי לחקור את חייו. לצורך זה הוא מנסה לגלות מה משמעות המילה "רוזבאד" (בתרגום מילולי: "ניצת ורד"), אותה אמר קיין לפני שמת. העיתונאי, והצופים בסרט יחד עמו, לומדים על עברו של קיין, באמצעות בחינה של אירועים שונים מחייו, מנקודות מבט שונות. כך הם פוגשים היבטים שונים באישיותו של קיין.
הוריו של קיין מוסרים אותו בילדותו על מנת שיזכה לחינוך טוב יותר, ובהמשך, חייו עוברים תהפוכות שונות – מבחינה עסקית, רומנטית ופוליטית. בסופו של דבר העיתונאי נכשל במשימתו, ולא מצליח לפענח את משמעות המילה, כמו גם את המפתח לאישיותו של קיין. רגע לפני תום הסרט המצלמה סוקרת את חפציו המרובים של קיין, המושלכים אל האש, ואז הצופה מגלה את פירוש המילה - זהו שם המודפס על מזחלת שאיתה נראה קיין (בתחילת הסרט) גולש בילדותו, כאשר גר עדיין בבית הוריו.
ביקורות

הסרט זכה לאהדה גדולה על החדשנות שלו לעומת התקופה בה יצא ועל תרומתו הגדולה לקולנוע, וזכה לדירוג של 8.3 באתר IMDb וציון של 99% במסד הנתונים Rotten Tomatoes. הסרט זכה במקום הראשון ברשימת הסרטים האמריקאיים הטובים בכל הזמנים "מאה שנים... מאה סרטים", והיווה השראה למספר סרטים ועד היום נחשב לאחד הסרטים הטובים בכל הזמנים. הסרט מאנק, שיצא ב-2020 בבימוי דייוויד פינצ'ר, תיאר את דמותו המורכבת של הרמן מנקייביץ', את תהליך כתיבת התסריט של האזרח קיין, ואת האירועים שהיוו מקור השראה לתסריט.
מקור ההשראה ותהליך יציאת הסרט

הסרט נעשה בהשראת סיפור חייו של מו"ל העיתונות האמריקאי ויליאם רנדולף הרסט – אייל עיתונות רב עוצמה – ובהשראת אהובתו, שחקנית הקולנוע מריון דייוויס (Marion Davies). ולס עיצב את דמותו של צ'ארלס פוסטר קיין, טייקון עיתונות מושחת ועורך העיתון "New York Inquirer", בהשראת הרסט, עורכם של העיתונים "San Francisco Examiner" ו-"New York Journal".
בנוסף לפועלו כעיתונאי, ניכרת השוואה לחייו של הרסט גם בתחום הפוליטי. הרסט היה עיתונאי "צהוב" ואישיות פוליטית רבת השפעה, אשר שאיפותיו הפוליטיות הובילו אותו להתמודד על משרת מושל מדינת ניו יורק. בסרט מוצג קיין לא רק כטייקון עיתונות אלא גם כמשפיע ומעצב דעת קהל, ומנסה להתמודד באופן עצמאי על משרת מושל מדינת ניו יורק. הוא אף מתחתן עם אמילי מונרו נורטון, אחייניתו של נשיא ארצות הברית.
גם ארמון "זאנאדו" המפואר (על שם הארמון זאנאדו מהפואמה קובלא חאן) של קיין בפלורידה, אשר קיין מילא בחפצי אמנות יקרי ערך, הוא מקבילה לטירת הרסט, "החווה" ("The Ranch") של הרסט בקליפורניה.
דמיון רב נמצא גם בדמותה של סוזן אלכסנדר, אשתו השנייה של קיין – זמרת חסרת כישרון, המקבילה לפילגשו של הרסט, שחקנית הסרטים האילמים מריון דייוויס. צ'ארלס קיין בנה בעבור אשתו בית אופרה, אף על פי שלא באמת רצתה להיות זמרת (זה היה בעיקר רעיון של אמהּ), בדומה לוויליאם הרסט שתמך באופן מוגזם באשתו כאשר קנה לה אולפן סרטים לשם קידום הקריירה שלה, אף על פי שלמעשה הייתה מוכשרת יותר כקומיקאית.
כשנודע להרסט שהסרט מבוסס על חייו, הוא ניסה למנוע את הפצתו, ולפגוע בקריירה של ולס. הוא ביקש להשמיד את כל הנגטיבים ואף הציע סכום עצום ל-RKO על מנת שלא יקרינו את הסרט. כשסירבו, פתחו עיתוניו במסע הכפשות כנגד ולס וסרטו. בתי קולנוע רבים סירבו להקרין את הסרט מפני שחששו מהרסט. ברם, הסרט הגיע למקום 6 בטבלת הסרטים הקופתיים של 1941, קיבל ביקורות אוהדות ואף זכה בטקס פרסי האוסקר בפרס התסריט היוקרתי. המבקרים האירופאים התלהבו במיוחד מהסרט והבינו שלפניהם יצירת מופת שככל הנראה עומדת להוביל את הקולנוע לעידן חדש. "האזרח קיין" הפך לנושא שיחה בקרב אינטלקטואלים וחובבי תרבות באירופה, ומעמדו אף התעצם עם תום מלחמת העולם השנייה, כשהוקרן במדינות שעד אז היו כבושות. חורחה לואיס בורחס כתב מאמר מפורסם על הסרט, שבו הגדיר אותו כ"מבוך חסר מרכז".