stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בארי גולדווטר
קריירה פוליטית > ביקורת על ממשל אייזנהאואר

כמחוקק היה גולדווטר שמרן כלכלי, יריבם הגדול של איגודי העובדים מבית ונץ אנטי-קומוניסטי במדיניות החוץ. עמדותיו היו אנטיתזה לניו דיל של רוזוולט ול"חברה הגדולה" של ג'ונסון. הוא ביקר קשות את ממשלו של דווייט אייזנהאואר וטען שחלק מפעולותיו ליברליות מדי עבור נשיא רפובליקני. הדמוקרטים הבליטו את העובדה שהסנאטור החדש היה עקשן כל כך עד שביקר את נשיא מפלגתו. במשך רוב הכהונה של אייזנהאואר היה רוב דמוקרטי בקונגרס, וגולדווטר חש שאייזנהאואר מתפשר עם הדמוקרטים יותר מדי כדי להעביר חקיקה. הוא ביקר את התקציב בן 71.8 מיליארד הדולרים ששלח אייזנהאואר לקונגרס. גולדווטר התנגד למינויו של ארל וורן לתפקיד נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית. גולדווטר תמך בעמדת ממשל אייזנהאואר שדרשה את ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר בדרום, אולם הרגיש שהמדינות צריכות לבחור כיצד לשלב את הגזעים ושהממשל הפדרלי לא יכול לכפות עליהם. הוא התנגד לשימוש בחיילים וטען שהממשל מפר את החוקה כשלקח סמכות מהמדינות. רפובליקנים רבים הסכימו עם ביקורתו של גולדווטר על ממשל אייזנהאואר.
ההתמודדות על הנשיאות

מסעו של גולדווטר לנשיאות החל בתחילת שנות השישים. לפני שהכריז על מועמדותו, הואשם בידי מושל ניו יורק נלסון רוקפלר בניסיון להשיג תמיכה מערבית ודרומית ובהזנחה של המדינות הצפוניות והתעשייתיות.
האהדה הגדולה כלפיו בדרום ארצות הברית בתחילת שנות השישים הובילה לרצונו להתמודד מול הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, ידידו. גולדווטר רצה לטוס בדאון שלו ברחבי המדינה במהלך מסע הבחירות. רצח קנדי בנובמבר 1963 ניפצה את חלומו של גולדווטר להתמודד מול קנדי. עם זאת, הכריז גולדווטר בינואר 1964 מחצר ביתו על התמודדותו.
מסע הבחירות היה קשה. גולדווטר נאלץ להתמודד מול נשיא מכהן בתנאים כלכליים טובים. גולדווטר סירב למתן את עמדותיו וגרם לניכור מצד האגף המתון של המפלגה הרפובליקנית. גם התקשורת תקפה אותו, והנשיא לינדון ג'ונסון הציג אותו כקיצוני. לבסוף הפסיד גולדווטר כשזכה רק בשש מדינות וב-38% מהקולות.
ההתמודדות על הנשיאות > רקע

במהלך כהונתו השנייה בסנאט ביסס גולדווטר את מעמדו כיורשו של רוברט טאפט, מנהיג האגף השמרני במפלגה. ב-1960 ניסה להתמודד לראשונה לנשיאות מטעם הרפובליקנים ופרסם ספר, מצפונו של שמרן. בספרו, ביקר גולדווטר את הגישה הליברלית וכתב על נושאים רבים שהטרידו את המדינה, כגון זכויות האזרח ומדינת הרווחה. לאחר פרסום הספר, הוא הפך לרב מכר.
באגף הימני של המפלגה הרפובליקנית, נחשבו עמדותיו של גולדווטר לאנטי קומוניסטיות, בדגש על ניצחון מוחלט במלחמה והתנגדות למיסים גבוהים ולהוצאה ממשלתית גבוהה. הוא ביקר את המתונים במפלגתו, בעיקר את הנשיא אייזנהאואר, שלא הצליח לאזן את התקציב. ב-1960 נחשב לקיצוני מדי עבור מפלגתו, ולכן תמך בריצ'רד ניקסון בבחירות של 1960.
ההתמודדות על הנשיאות > ההתחלה > ועידת סוויטה 3505

ב-1961, התכנסו עשרים ושניים שמרנים בשיקגו כדי לדון בהקמת תנועה שתוביל לבחירה במועמד שמרן בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964. הם הוציאו 65,000 דולר בשנתם הראשונה וחילקו את ארצות הברית לתשעה אזורים, כשהם ממנים אחראי לכל אחד מהאזורים כדי להשיג השפעה על המפלגה המקומית. המטה הראשי הוקם בסוויטה 3505 בבניין צ'נינג בניו יורק סיטי, ולכן קראו לעצמם המעורבים "ועידת סוויטה 3505". הם חיכו לאחר הבחירות לקונגרס ב-1962 כדי לבחור מועמד מועדף. לאחר מערכת הבחירות, החליטו לתמוך בגולדווטר, שהודיע להם בינואר 1963 שאינו רוצה להתמודד. כעבור שלושה חודשים הקימו תומכיו תנועת גיוס. התנועה סייעה לגולדווטר להשיג תמיכה מטעם משלחות של המדינות במערב ובמערב התיכון. בנוסף, הקימה התנועה תשתית ארגונית למפלגה בדרום ארצות הברית.
ההתמודדות על הנשיאות > ההתחלה > הכנת הקרקע

ב-1963, עדיין לא היה ידוע האם גולדווטר ירוץ. הפעילות למענו נמשכה, ושיאה היה במצעד ב-4 ביולי שנכחו בו 8,000 תומכים. גולדווטר רמז שיסכים להתמודד והסביר לתנועות שתכנן להשתמש במטה שלו אם יחליט לרוץ. בסוף אוקטובר, הניח שיוכל להכריז על מועמדותו בינואר 1964 ולערוך מסע בחירות בניו המפשייר. כדי להכין את הקרקע, מינה כלכלנים ומדעני מדינה להציג מצע. באותה התקופה, הראה סקר ש-85% מהרפובליקנים האמינו שגולדווטר הוא המועמד המועדף. סקר אחר הראה שסגן הנשיא לשעבר ניקסון, שלאחר הפסדו בבחירות של 1960 וניסיונו הכושל להיבחר למושל קליפורניה ב-1962, לא הביע עניין בריצה, מוביל על גולדווטר בהפרש של ארבעה אחוזים. בהתמודדות מרובת משתתפים, הוביל גולדווטר בסקרים עם 37%.
גולדווטר זכה לתמיכה נלהבת מצד השמרנים, אולם הליברלים והמתונים התנגדו אליו, בעיקר מושל ניו יורק, נלסון רוקפלר, שרצה להתמודד גם הוא. הוא טען שגולדווטר התנגד לזכויות האזרח ושהיה בדלן שתכנן לפרוש מהאומות המאוחדות. הוא נשבע לחסום את גולדווטר "בכל מחיר". רבים דאגו שגולדווטר ורוקפלר יובילו לפילוג במפלגה, מה שיפגע בסיכוייה בבחירות. גולדווטר היה מנהיגה של תנועה שורשית במערב ובדרום ונתמך בידי השמרנים. רוקפלר, בניגוד אליו, התנגד לעמדותיו החברתיות והפיסקליות, והעדיף גישה מרכזית יותר. נישואיו של רוקפלר במאי 1963, רק שנה וחצי לאחר שהתגרש מאשתו, עם אישה שאיתה הייתה לו מערכת יחסים במשך חמש שנים, עוררה שערורייה. בתחילה לא התעסקה התקשורת בנושא, אולם נישואיו מחדש עוררו תגובה שלילית בקרב רבים. רוקפלר, שהוביל בסקרים רק כמה שבועות קודם לכן, איבד תמיכה רבה במהירות. ביולי 1963, ניסה להחזיר את התמיכה ותקף "קבוצות קיצוניות" במפלגה, בעיקר את גולדווטר. גולדווטר טען שרוקפלר מטשטש את ההבדלים בין המפלגות הגדולות. רוקפלר טען שהבוחרים לא יבחרו באג'נדה פוליטית מהעבר רק כיוון שהיא מציעה תירוצים למצב הקשה בהווה.
ההתמודדות על הנשיאות > ההתחלה > רצח קנדי

המירוץ חווה טלטלה לאחר שהנשיא קנדי נרצח בנובמבר 1963, ובמקומו עלה סגן הנשיא לינדון ג'ונסון. גולדווטר החל לקבל דואר שבו נטען שיצר "אווירה של שנאה" והוא החל לשקול מחדש את ריצתו. גולדווטר חשש שהפסד לג'ונסון יפגע בתנועה השמרנית. כדרומי, משך ג'ונסון את הפרוטסטנטים הכפריים שקיווה גולדווטר למשוך מול קנדי, הצפוני והקתולי. התנועות למענו החליטו למלא את תיבות הדואר שלו במכתבי תמיכה. הם חששו מסירוב של גולדווטר לרוץ שיפגע במורל של הפעילים. לאחר סיום תקופת האבל על קנדי, החל גולדווטר לתקוף את הנשיא החדש, וטען שהוביל חוק למתן סיוע זר בערב חג המולד. גולדווטר המשיך להוביל, אולם זכה לתמיכה של 25% בלבד מול שאר הרפובליקנים. מטרתו של גולדווטר הייתה להשיג את המועמדות הרפובליקנית, גם שהיו לו סיכויים מועטים לנצח את הנשיא ג'ונסון, כדי להדיח את האגף המזרחי והליברלי מהשליטה במפלגה.
מעט לאחר ההתנקשות בקנדי, הגדיר ג'ונסון את מטרות ממשלו כהמשך של מדיניות קנדי בנאום מול הקונגרס. נדבך בולט היה העברת חוק זכויות האזרח. גולדווטר תמך בזכויות האזרח, אולם התנגד לחוק בטענה שפגע בריבונות המדינות. התנגדותו לחקיקה ממשלתית בנושא ותמיכתו בזכויות המדינות הובילה לעלייה בתמיכה בו במדינות הדרום, מה שסייע לו בהשגת המועמדות. גולדווטר הוביל בסקרים ורבים תהו אם ינסה להתמודד על הנשיאות או שיחליט להתמודד על עוד כהונה בסנאט. גולדווטר שלח מברק בו טען שיערוך מסיבת עיתונאים בביתו בפיניקס, בה יודיע על תוכניותיו ל-1964.
ההתמודדות על הנשיאות > מסע הבחירות המקדימות > 'בחירה, לא הד'

ביום שישי, 20 בינואר 1964, במסיבת עיתונאים ממרפסת ביתו בפיניקס, הודיע גולדווטר, שהלך על קביים לאחר ניתוח, על התמודדותו הרשמית לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית. בנאומו, הצדיק גולדווטר את מועמדותו בטענה שלא שמע מאף מועמד רפובליקני הצהרה על עמדה פוליטית שתעניק לעם האמריקני בחירה ברורה במערכת הבחירות. הוא הדגיש את הצורך בהגבלת הממשלה אל מול ריכוז העוצמה בוושינגטון, בעידוד האחריות האישית בקרב האזרחים, והתחייב שמועמדותו תהיה ניצחון העקרונות והצגת הזדמנות לבחור. הוא הבטיח "בחירה, לא הד" בבחירות, ומיצב את עצמו לימינו של רוקפלר, שהכריז על מועמדותו חודשיים קודם לכן.
תומכיו התלהבו מכניסתו למירוץ, וחזו שיוכל לקחת את הדרום מהדמוקרטים. יומיים לאחר מכן, הופיע ב"פגוש את העיתונות'", אולם עדיין התאושש מהניתוח. גם תומכיו טענו שהריאיון היה כישלון. גולדווטר קיווה למחוק את הרושם ונסע לניו המפשייר, כדי להתחיל מסע בחירות בן תשעה עשר ימים לפני הבחירות המקדימות ב-10 במרץ. בכל תחנה ביקר את הליברליזם של ג'ונסון ואת הרחבת הממשלה. הוא טען שג'ונסון ניסה למשוך את תומכי הניו דיל בוושינגטון, אולם שניסה להציג את עצמו כשמרן בפני הציבור. הוא טען שג'ונסון היה מחויב להמשך תוכניות ממשל קנדי כנגד רצונו. גולדווטר האשים את הקומוניסטים ברצח קנדי. בסקר מול ג'ונסון, פיגר גולדווטר עם 20% לעומת 75%. כתוצאה מכך הצטמצם הפער בינו לבין רוקפלר.
בסוף ינואר, זכה גולדווטר לביקורות רבות. הוא ביקר את תוכניתו של ג'ונסון לקיצוץ במימון מטוסים מפציצים, בטענה שטילים לטווח-ארוך "אינם אמינים". מזכיר ההגנה, רוברט מקנמארה, טען שגולדווטר פוגע בביטחון הלאומי. הגנרל קרטיס לה מיי תמך בגולדווטר, וכך החלו שימועים בקונגרס בנוגע לטילים. לאחר מכן, התנגד רוקפלר לטענתו של גולדווטר שלא כדאי לארצות הברית להישאר באומות המאוחדות במקרה של צירוף סין הקומוניסטית לארגון. רוקפלר אתגר את גולדווטר לעימות, וגולדווטר טען שהוא דומה יותר לדמוקרט מאשר לרפובליקני. למרות הביקורות, סירב גולדווטר למתן את עמדותיו וביקש להישאר עם האידאולוגיה השמרנית. עם זאת, הסקרים בניו המפשייר חשפו שאיבד שמונה אחוזים בחודשיים האחרונים. הוא עדיין הוביל על רוקפלר עם 54% לעומת 46%.
בתחילת פברואר, נסע גולדווטר למינסוטה. במיניאפוליס, החל לתקוף את מדיניות החוץ של ג'ונסון. הוא טען שהממשל נכשל בווייטנאם ובפנמה, וטען שג'ונסון מבטיח הבטחות כדי לקנות קולות בזמן שהעולם סביבו מתמוטט. לאחר מכן נסע לשיקגו והכריז על תמיכתו בסגר חזק יותר מול קובה. בסן פרנסיסקו טען שלארצות הברית אין מדיניות בנוגע למלחמה הקרה. הוא הציע תוכנית למניעת השתלטות קומוניסטית על המדינה ושמירה על העוצמה של ארצות הברית כדי לעצור את ברית המועצות.
לאחר מכן נסע לארבעה ימים לניו המפשייר, בפעם האחרונה לפני מערכת הבחירות. הוא תהה מדוע משפחת רוקפלר רוצה לעשות עסקים עם מדינות קומוניסטיות, וטען שהיה מפטר את מקנמארה שטען שהטילים לטווח ארוך מדויקים יותר מהפצצות אוויריות.
ההתמודדות על הנשיאות > מסע הבחירות המקדימות > בחירות מקדימות וועידות מפלגתיות

בסוף פברואר, החליט גולדווטר להקטין את מאמציו בבחירות בניו המפשייר, בתחושה שכל תוצאה מעל 35% תהיה טובה עבורו בגלל עודף המועמדים. הוא חזה שהבחירות המקדימות בקליפורניה, ב-2 ביוני, יבחנו את כוחו בצורה טובה יותר לקראת הוועידה הלאומית ביולי. הוא נכח בוועידות המפלגתיות באוקלהומה ובקרוליינה הצפונית כדי לנסות להשיג צירים. בקרוליינה הצפונית טען שכדי לנצח בבחירות על הרפובליקנים לנצח בדרום. הוא טען שאף מועמד חוץ ממנו לא מבין את בעיות הדרום ולכן לא מסוגל לנצח בבחירות. הוא השיג עשרים ושניים צירים באוקלהומה אולם לא זכה באף ציר בקרוליינה הצפונית אף על פי שזכה לתמיכת הוועידה. היה ברור שעשרים וששת הצירים של המדינה יתמכו בגולדווטר.
לקראת הבחירות בניו המפשייר, החל רוקפלר לתקוף את גולדווטר, בטענה שתמך בתוכנית ביטוח לאומי וולונטרית שתחסל את המדינה. גולדווטר הכחיש זאת. הוא ערך מסע בחירות בניו המפשייר עד לבחירות, והשקיע 150,000 דולר בהשוואה ל-250,000 דולר שרוקפלר השקיע. הבוחרים חששו מעמדותיו של גולדווטר בנושא הביטוח הלאומי, קובה, הצבא ותפקיד הממשלה, אולם לא רצו לתמוך בגולדווטר בשל פרשיית גירושיו. כתוצאה מכך הם הצביעו למועמדים אחרים. באופן מפתיע,, בבחירות זכה השגריר בדרום וייטנאם, הנרי קבוט לודג' הבן, לאחר שהשיג 35.5% מהקולות כמועמד שלא נרשם, בעודו משרת בתפקידו ולאחר שלא ניהל מסע בחירות. גולדווטר הגיע למקום השני עם 22.3%, ואחריו רוקפלר עם 21%. אף אחד מהם לא השיג צירים כתוצאה מכך. יושב ראש המפלגה בפלורידה טען שהתבוסה נגרמה בגלל פילוג הקולות, שקרה גם במדינה שלו.
לאחר ההפסד בניו המפשייר, התמקד גולדווטר בקליפורניה, בטענה שהוא מתעניין רק במערכת הבחירות שם. הוא נסע לשם כדי לקבל את תמיכת 14,000 חברי המפלגה במדינה, וזכה לתמיכתה ולמתנדבים רבים למטה הבחירות שלו. רוקפלר טען שהקיצוניים השתלטו על המפלגה. בסוף מרץ, נסע גולדווטר לדטרויט והמשיך לבקר את מזכיר ההגנה מקנמארה, כשקרא לו מפסידן. בנו של גולדווטר החל במסע בחירות עבור אביו באורגון לקראת הבחירות המקדימות שם ב-15 במאי.
ההתמודדות על הנשיאות > מסע הבחירות המקדימות > זכייה במועמדות

ב-2 ביוני, ניצח גולדווטר בבחירות בקליפורניה כשהוא משיג 51% מהקולות ואת שמונים ושישה הצירים מהמדינה, מה שהבטיח את מועמדותו. הוא מיד החל לחפש עמית למירוץ, ושקל ארבעה מועמדים: ויליאם סקרנטון, תורסטון מורטון מקנטקי, חבר הקונגרס ויליאם אדוארד מילר מניו יורק, ומושל אוהיו ג'יימס רודס. העיתונים דיווחו שאייזנהאואר שכנע את סקרנטון לסרב לכך כדי שיוכל לנסות להתמודד מול גולדווטר. עם זאת, אייזנהאואר סירב לפעול נגד גולדווטר וייעץ לסקרנטון לא להתנגד אליו. הרפובליקנים המתונים הרגישו שההתפתחות סתמה את הגולל על ההתנגדות לגולדווטר והבטיחו את מועמדותו. הם ניסו לפעול למען מיתון עמדותיו.
גולדווטר זכה סופית במועמדות כשהשיג עוד חמישים ושישה צירים בוועידה המפלגתית בדאלאס, טקסס, ב-16 ביוני. נאומו משך 11,000 אנשים, והוא טען שעל הרפובליקנים לנצח בדרום המדינה. גולדווטר אמנם השיג יותר צירים ממה שהיה זקוק להם כדי לנצח, אולם רק 361 מתוכם היו מחויבים להצביע לו, וכך נותר פתח ש-316 הצירים האחרים ינטשו אותו ויאפשרו מאבק. סקרנטון קיווה למשוך אותם וניסה לחסום את גולדווטר כשהחל מסע בחירות וטען שהוא לא מתאים לכהן כנשיא. הנרי קבוט לודג' התפטר מתפקידו בווייטנאם כדי לסייע למסע הבחירות, וגולדווטר ביקש מלודג' עדכון בנוגע למצב בווייטנאם, שלודג' סירב למסור בטענה שהמלחמה אינה נושא פוליטי. התנגדותו של גולדווטר לחוק זכויות האזרח על בסיס חוקתי זכתה להתנגדות ה-NAACP, ששמרה בדרך כלל על נייטרליות בבחירות. עם זאת, הצבעתו סייעה לו בקרב הדמוקרטים הדרומיים. לאחר שחזר מוושינגטון, נסע גולדווטר לפיניקס לחתונת בתו שזכתה להתעניינות תקשורתית. לאחר מכן נסע אל המערב התיכון ואל מזרח המדינה כדי להשיג עוד תמיכה. סקרים מסוף יוני חשפו שרוב הרפובליקנים העדיפו את סקרנטון על גולדווטר וסקרנטון החריף את התקפותיו לקראת הוועידה.
ב-30 ביוני, זכה גולדווטר לתמיכת הסנאטור המתון אוורט דירקסן מאילינוי, לאחר נסיעתו אל המערב התיכון. התמיכה פגעה במתנגדי גולדווטר. ריצ'רד ניקסון הכריז על תמיכתו כעבור יומיים.
גולדווטר חשש שנושא הגזע יהפוך לנושא במסע הבחירות ויגרום לאלימות. הוא סירב לבקר את הדמוקרטים על כך שהשתמשו בהתנגדותו לחוק זכויות האזרח כדי לתקוף אותו וטען שהיה עושה את אותו הדבר במקומם. עם זאת, ההתקפות על גולדווטר נמשכו, ושישה ימים לפני הוועידה טען סקרנטון שגולדווטר מנסה להרוויח ממהומות גזעיות. מושל מישיגן ג'ורג' רומני תקף את גולדווטר והציע לתקן את מצע המפלגה כך שיסלק "קיצוניים מהימין" מהמפלגה. גולדווטר לא הגיב להאשמות, וטען שיכבד את החוק כנשיא כיוון שהחוק הוא רצון הרוב. כשהוועידה התקרבה והיה ברור שיהפוך למועמד, הודיע גולדווטר בריאיון לדר שפיגל שלא יוכל להביס את ג'ונסון.
ההתמודדות על הנשיאות > הוועידה הרפובליקנית הלאומית

הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964 נערכה בין ה-13 ל-16 ביולי בסן פרנסיסקו. בוועידה, ניסה האגף המתון של המפלגה ניסיון אחרון לבחור במועמד מתוכו, במושל פנסילבניה ויליאם סקרנטון. הם הראו את מה שהחשיבו לקיצוניות מצד תומכי גולדווטר וקיוו שהבוחרים יבקשו מהצירים שלהם לתמוך בסקרנטון. לאחר האשמות שגולדווטר ניסה ליצור קשר עם הימין הגרמני בעוד ניסיון לגרום לציריו לנטוש אותו, תמכו הצירים בגולדווטר בהתלהבות, כש-883 מהם תמכו בו עוד בסיבוב הראשון. סקרנטון השיג 214 בלבד. נלסון רוקפלר, כשנאם נגד הקיצוניות בוועידה, זכה לקריאות בוז מצד תומכי גולדווטר. גולדווטר לא נרתע מתווית ה"קיצוני" שהודבקה לו: "קיצוניות בהגנת החירות אינה מידה רעה", אמר בנאום קבלת המועמדות, ו"מתינות במרדף אחר הצדק אינה מעלה".
גולדווטר בחר בויליאם אדוארד מילר, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויושב ראש הוועידה כעמיתו למירוץ. הוא היה אלמוני יחסית, אולם אלו שהכירו אותו טענו שיוכל לנהל מסע בחירות תקיף מול ג'ונסון והדמוקרטים.
ההתמודדות על הנשיאות > תוצאות

ביום הבחירות, הפסיד גולדווטר לג'ונסון בהפרש הגדול ביותר בהיסטוריה עד אז. הוא זכה ב-52 אלקטורים בלבד לעומת 486 לג'ונסון ו-39% מהקולות (27,178,188) לעומת 61% לג'ונסון (43,129,566). הוא ניצח בשש מדינות: לואיזיאנה, אלבמה, מיסיסיפי, ג'ורג'יה, קרוליינה הדרומית וביתו, אריזונה. הוא הצליח בדרום בעיקר בגלל תמיכתו בהשקפת הדרום בנושאי זכויות אזרח: שעל המדינות לשלוט בחוקיהן ללא התערבות ממשלתית.
גולדווטר השיג רק 40% מקולות הגברים ו-38% מקולות הנשים. הוא הצליח בעיקר בדרום, שם השיג 48% מהקולות, אולם במזרח, במערב התיכון ובמערב השיג 32%, 39% ו-40% מהקולות, בהתאמה. ג'ונסון זכה לתמיכת רוב הקתולים (76%), וגם לרוב קטן בקרב הפרוטסטנטים (55%). גולדווטר גם הפסיד לג'ונסון בקרב העצמאיים והשיג רק 44%. ג'ונסון זכה לרוב הקולות הלבנים (59%) ולרוב מוחץ בשאר המגזרים (94%). גולדווטר הפסיד לג'ונסון בקרב בוגרי המכללות, יוצאי התיכונים ויוצאי בתי ספר יסודיים (48%, 38% ו-34% בהתאמה).
הפסדו המוחץ של גולדווטר בבחירות פגע גם במפלגה הרפובליקנית, שאיבדה מושבים רבים בשני בתי הקונגרס.
 הוא היה הרפובליקני הראשון שניצח בג'ורג'יה, למרות הפסדו הגדול יחסית מבחינת המפלגה: גם במדינת אריזונה ניצח בהפרש זעום של 20,000 קולות.
גולדווטר, בכנות האופיינית לו, טען שגם אם אברהם לינקולן היה חוזר מהמתים המפלגה הייתה מפסידה. הוא טען שרצח קנדי הביא לתקופת אבלות במדינה, שלא הייתה מוכנה להחליף נשיא.
מבין חמישים ושבעה חברי הקונגרס שתמכו בגולדווטר בבחירות, הובסו עשרים בניסיונם להיבחר מחדש, וגם רבים שהיו צעירים. תבוסת המבוגרים הובילה לחלון הזדמנויות לצעירים להתקדם. אמנם הרפובליקנים המתונים השתלטו שוב על המפלגה, אולם גולדווטר הצליח למשוך לבנים שמרנים הרחק מקואליציית הניו דיל.
גולדווטר היה המועמד הרפובליקני המוצלח ביותר בדרום מאז תקופת השיקום. במיסיסיפי - מדינה בה פרנקלין דלאנו רוזוולט זכה בכמעט 100% מהקולות ב-1936 - השיג גולדווטר 87% מהקולות. הצלחתו של גולדווטר באזורים דרומיים שבעבר היו מעוזים דמוקרטיים סימנה את תחילת המעבר של הדרום למפלגה הרפובליקנית. תמיכתו העיקשת בחירות אישית סימנה את תחילתו של מעבר בפוליטיקה האמריקנית, ממדיניות כלכלית ליברלית לשמרנית.
לאחר תבוסתו של גולדווטר, הפך רייגן למנהיג האגף השמרני במפלגה, ואימץ את רוב תפיסותיו של גולדווטר. רבים טענו שגולדווטר ניצח ב-1964, אולם שלקח שש עשרה שנה לספור את הקולות.
חזרה לסנאט

גולדווטר נותר אהוד באריזונה, ובבחירות לסנאט ב-1968, נבחר בפעם השנייה. הוא נבחר שוב ב-1974 וב-1980, כשב-1974 הוא זוכה לרוב מוחץ, וב-1980 המירוץ צמוד יותר. התוצאה הצמודה הייתה גורם בהחלטתו לא לרוץ עוד פעם.
חזרה לסנאט > פרישה

גולדווטר שקל פרישה לפני הבחירות לסנאט ב-1980, אולם החליט לנסות להיבחר שוב. פגי גולדווטר קיוותה שהכהונה שלו תסתיים בינואר 1981. הוא החליט לרוץ פעם אחת אחרונה, ובאופן מפתיע נאלץ להילחם על היבחרו. הוא נחשב לסנאטור מבוגר מדי, ורצונו בפרישה הוביל לכך שלא ביקר ביותר מדי מקומות במהלך הבחירות.
אוכלוסיית אריזונה השתנתה. רוב האוכלוסייה החדשה שהיגרה למדינה לא גרה שם כשגולדווטר נבחר, ולא הכירה אותו. בתחילה נראה היה שהפסיד, אולם רק מוקדם בבוקר התברר שניצח. ניצחונו הצמוד קרה למרות ניצחונו המוחץ של רונלד רייגן, שהשיג 61% מהקולות מול ג'ימי קרטר באריזונה. הרפובליקנים השתלטו על הסנאט, וגולדווטר צבר עוצמה.
גולדווטר פרש ב-1987, לאחר ששירת כיושב ראש ועדת הסנאט למודיעין וכוחות מזוינים. אף על פי שהיה מוכר כפוליטיקאי ניצי, לקראת סוף הקריירה שלו נחשב לקול מתון ושקול, והיה אחד מהסנאטורים המכובדים ביותר. הוא נותר אנטי קומוניסט מובהק, אולם תמך באשרור ההסכם שהעניק את השליטה בתעלת פנמה לרפובליקת פנמה. החקיקה החשובה ביותר שלו הייתה חוק גולדווטר-ניקולס, שארגן מחדש את מבנה הפיקוד של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
מדיניות

גולדווטר מוכר בציבור בעיקר בשל התנגדותו לאיגודי עובדים ולקומוניזם. הוא היה תומך פעיל של הקואליציה השמרנית בקונגרס. הוא העביר חוקים נגד שחיתויות באיגודי העובדים ב-1957, וב-1958 זכה להתנגדות איגודי העובדים בניסיונו להיבחר שוב לסנאט. הוא התנגד לגינויו של הסנאטור ג'וזף מקארתי ב-1954, אולם לא האשים אף אדם בהיותו סוכן קומוניסטי. גולדווטר הדגיש את התנגדותו לקומוניזם העולמי בספרו מ-1960, "מצפונו של שמר". ספרו הפך לטקסט חשוב בקרב הוגי דעות שמרנים.
ב-1964 הדגיש גולדווטר את זכויות המדינות. הוא משך שמרנים שהתנגדו למעורבות הממשלה בכל ענייני המדינות. אף על פי שתמך בעבר בחקיקה למען זכויות האזרח ותמך בגרסה המקורית של החוק, הוא התנגד לחוק זכויות האזרח. הוא טען שהחוק פגע בזכותם של אנשים פרטיים לעשות עסקים עם מי שרצו והאמין שיש לתת לאנשים עצמם לבחור. הוא תמך במאבק לזכויות האזרח בפיניקס, אולם לא פרסם את שמו ברבים.
כל זה משך דמוקרטים לבנים ודרומיים, וגולדווטר היה הרפובליקני הראשון שזכה בכל מדינות הדרום הדמוקרטיות מאז תקופת השיקום (זאת אף על פי שאייזנהאואר זכה בלואיזיאנה ב-1956). התנגדותו לחוק זכויות האזרח פגעה בו בכל מקום אחר פרט לאריזונה.
גולדווטר הוצג בידי יריביו כנציג השמרנות, כקיצוני וזר למפלגה, אולם רוב הזמן תמך במפלגתו. בניגוד לקודמיו, היה אדם נחוש וערכי, ועמד על דעתו בקנאות.
גולדווטר לחם ב-1971 כדי להפסיק את המימון האמריקני לארגון האומות המאוחדות לאחר צירוף הרפובליקה העממית של סין לארגון. הוא טען שעדיף שהאו"ם יעביר את משרדיו לבייג'ינג או למוסקבה.
מדיניות > יחסים פוליטיים

גולדווטר נעצב רבות לאחר רצח קנדי, והתאכזב מכך שיריבו בבחירות ב-1964 לא היה קנדי אלא סגנו, מנהיג הרוב בסנאט לשעבר, לינדון ג'ונסון. גולדווטר לא חיבב את ג'ונסון (הוא טען שהוא "השתמש בכל טריק מלוכלך"), ואת ריצ'רד ניקסון (וטען שהיה "האדם הכי לא כנה שפגשתי בכל ימי חיי"). לאחר הפיכתו לסנאטור, דחק בניקסון להתפטר במהלך פרשת ווטרגייט, בטענה שפחות מעשרה סנאטורים יתנגדו להרשעתו של ניקסון אם זה יודח בידי בית הנבחרים. שמו של גולדווטר הפך למזוהה עם חברים משפיעים מהקונגרס שהתנגדו לנשיא ממפלגתם.
מדיניות > תחיית השמרנות האמריקנית

אף על פי שגולדווטר לא היה חשוב בתנועה השמרנית כמו רונלד רייגן לאחר 1965, הוא היה מנהיג התנועה מסוף שנות החמישים עד 1964. הסנאטור ג'ון מקיין, שירש את מקומו של גולדווטר בסנאט, טען שגולדווטר הפך את המפלגה הרפובליקנית מארגון אליטיסטי מהמזרח למפלגתו של רייגן.
המפלגה הרפובליקנית התאוששה מתבוסתה ב-1964, והשיגה ארבעים ושבעה מושבים בבית הנבחרים ב-1966. לאחר מכן חזר גולדווטר לסנאט ב-1969. בינואר כתב שהוא לא התנגד לליברלים, שהאומה הייתה זקוקה להם כמתנגדים לשמרנות.
גולדווטר תמך באיכות הסביבה. ב-1969 טען שממשל ניקסון צודק ברדיפת ארגונים ורשויות שמזהמים את האוויר ואת המים. הוא טען שאף על פי שהוא תומך בחברה תחרותית וחופשית, הוא תומך אף גדול יותר בזכותם של בני האדם לחיות בסביבה נקייה וחופשייה מזיהום. הוא טען שיש לחסל את מקורות הזיהום, גם במחיר פעולה ממשלתית כנגד מגזרים חשובים בכלכלה.
בשנות השבעים, חזר האגף השמרני לשלוט במפלגה בעזרת רייגן, וגולדווטר התמקד בנושאים ביטחוניים בסנאט. הוא לא מילא תפקיד בממשלו של ריצ'רד ניקסון אולם השפיע על החלטתו להתפטר ב-1974. ב-1976 ניסה למנוע מרוקפלר לרוץ לכהונה נוספת כסגן הנשיא. כשרייגן התמודד מול פורד על המועמדות לנשיאות ב-1976, תמך גולדווטר בפורד בשם האחדות המפלגתית.
בשנת 1979 הוביל גולדווטר תביעה משפטית נגד הנשיא ג'ימי קרטר על שנרמל את היחסים עם הרפובליקה העממית של סין באופן הפוגע בברית של ארצות הברית עם טאיוואן, ללא שקיבל אישור של הקונגרס. התביעה נדחתה על ידי בית המשפט אשר קבע שהנושא פוליטי ואינו שפיט.
סוף ימיו

בשנות השמונים, לאחר היבחרו של רונלד רייגן לנשיאות ועליית הימין הנוצרי בתנועה השמרנית, נחשפה הליברטריאניות שלו. הוא האמין שהשקפותיו היו חשובות בשמרנות אמיתית. תמיכתו העיקשת בחרות אישית, כולל חרות האישה לעבור הפלה מלאכותית, הרחיקו אותו מהזרם המרכזי הרפובליקני.
גולדווטר ראה בעמדותיו של הימין הנוצרי כפוגעות בפרטיות האדם ובחירויות האזרח. ב-1980, כשניסה להיבחר מחדש לסנאט, זכה לתמיכת השמרנים הדתיים, אולם בכהונתו האחרונה תמך במיסוד ההפלות וטען שהוא מתכוון להילחם בארגוני הימין הנוצרי. בנוסף התנגד להשקפות חוץ מסוימות של רייגן (למשל, לפעילות ה-CIA בניקרגוואה). למרות חילוקי הדעות שלו עם אייזנהאואר, טען גולדווטר בריאיון ב-1986 שהיה הטוב מבין הנשיאים שעבד איתם.
ב-1984 הגיש חוק שאפשר לממשל המקומי לדרוש העברת שידורי כבלים ממשלתיים, ומנע מחברות הכבלים לשלוט בתוכן השידורים בספקים הפרטיים.
ב-12 במאי 1986, קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מהנשיא רונלד רייגן.
עם פרישתו ב-1987 העביר ביקורת על המושל של אריזונה וקרא לו להתפטר, וב-1989 טען ש"חבורת משוגעים" השתלטה על המפלגה הרפובליקנית.
ב-1987 קיבל מדליה ממוסד סמית'סוניאן. ב-1988, העניקה לו אוניברסיטת פרינסטון מדליה על שירות ציבורי.
ב-1994, ביקר קשות את פט רוברטסון ואת הימין הדתי, בטענה שהם הורסים את המפלגה הרפובליקנית.
ב-1989 ביקר את הכפר בו נולדה אמו.
בסערה שחולל הימין הנוצרי עקב מינויה של סנדרה דיי או'קונור אל בית המשפט העליון, תמך גולדווטר באו'קונור. גולדווטר גם תקף את רייגן לאחר פרשת איראן-קונטראס ב-1986. בריאיון, טען שהיה מדובר בהחלטת מדיניות החוץ הטיפשית ביותר שעשתה המדינה. עם זאת, הוא סבר שרייגן היה נשיא טוב. במהלך הבחירות ב-1988, דרש מהמועמד של המפלגה לתפקיד סגן הנשיא, דן קווייל, שג'ורג' הרברט ווקר בוש יתחיל לדבר על מדיניות.
בשנות התשעים זכה להתנגדות מצד שמרנים. הוא תמך במועמדת דמוקרטית במירוץ באריזונה, ביקש מהרפובליקנים להניח לביל קלינטון כשנחשפו פרשיות נדל"ן שלו, וביקר את מדיניות הצבא כלפי הומוסקסואלים. הוא טען שהומוסקסואלים שירתו בצבא מאז ימיו של יוליוס קיסר, וטען שכדי להיות בצבא לא צריך להיות סטרייט (ישר), אלא רק לירות ישר. מעט לפני מותו תקף את הרפובליקנים וטען שהם פוגעים במפלגה, ושהוא לא רוצה להיות מקושר אליהם.
ב-1996, לאחר שבוב דול זכה להתנגדות מסוימת מצד רפובליקנים שמרנים, טען בבדיחות הדעת שהוא ודול הם הליברלים החדשים במפלגה. באותה השנה תמך במאמץ להנהיג קנאביס רפואי באריזונה כנגד דעת השמרנים.
תחביבים ותחומי עניין > חובבות רדיו

גולדווטר עסק בחובבות רדיו משנות העשרים. במלחמת וייטנאם הפעיל תחנת רדיו צבאית.
גולדווטר תמך בחובבות רדיו. מ-1969 עד מותו הופיע בסרטים לקידום חובבות הרדיו.
תחביבים ותחומי עניין > בובות קצ'ינה

ב-1916, ביקר גולדווטר בשמורה אינדיאנית ורכש בובת קאצ'ינה ראשונה. הוא אסף 437 בובות שנתרמו ב-1969 למוזיאון הארד בפיניקס.
תחביבים ותחומי עניין > צילום

גולדווטר היה צלם חובב, ותרם בצוואתו 15,000 מתמונותיו למוסדות באריזונה. הוא קיבל את המצלמה הראשונה שלו מאשתו בחג המולד הראשון שלהם.
במשך עשורים, תרם תמונות למגזין של אריזונה, וצילם את האינדיאנים.
תחביבי הצילום שלו הקבילו לקריירה הפוליטית שלו. ג'ון פיצג'רלד קנדי, במהלך כהונתו, הזמין את חבריו מהקונגרס לבית הלבן למשקה. במקרה אחד, צילם גולדווטר את קנדי. לאחר מכן החזיר קנדי את התמונה לגולדווטר עם הקדשה בה הפציר בפניו להמשיך בקריירה בה הראה כישרון רב כל כך - צילום. גולדווטר שמר על התמונה במשך כל חייו.
בנו מייקל הקים קרן להנגשת התמונות באינטרנט.
תחביבים ותחומי עניין > עב"מים

ב-28 במרץ 1975, כתב למכר שהתעניין בעב"מים במשך שנים. ב-25 באפריל 1988, שאל את חברו, הגנרל קרטיס לה מיי, האם אכן יש עדויות סודיות לעב"מים בחדר סודי בבסיס חיל האוויר, והאם יוכל להגיע אל החדר. לה מיי, לפי גולדווטר, דרש שלא ישאל זאת שוב.
בריאיון ב-1988 אצל לארי קינג ברדיו, טען שהממשלה מסתירה ראיות לעב"מים. הוא טען שהוא מאמין בחייזרים ושיש מחקר לגביהם.