stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אנשים נורמלים (מיני-סדרה)
צוות השחקנים והדמויות > דמויות משניות

שרה גרין – לוריין וולדרון, אמו היחידנית של קונל המועסקת על ידי משפחת שרידן כמנקה בביתם, שחולקת מערכת יחסים קרובה עם קונל, ומביעה את אכזבתה כאשר הוא בוחר בדימויו הציבורי בקרב חבריו לספסל הלימודים על פני הבעת יחס אוהד כלפי מריאן בתיכון.
אייזלין מקגוקין – דניז שרידן, אמה האלמנה והאמידה של מריאן, העובדת בעריכת דין, שלה אין קשר הדוק עם מריאן ולעיתים קרובות היא אף אינה מצליחה לשלוט בהתעללות של אלן כלפי מריאן.
אינה הרדוויק – רוב הגראטי, חבר קרוב של קונל שלמד איתו בתיכון. בשלב מאוחר יותר בעלילת הסדרה הוא מתאבד, מה ששובר נפשית את קונל.
פרנק בלייק – אלן שרידן, אחיה המנוכר והממורמר של מריאן, שמתעלל בה מילולית ופיזית.
אליוט סולט – ג'ואנה, סטודנטית איתה מריאן מתיידדת בטריניטי קולג'.
אינדיה מולן – פגי, סטודנטית המגיעה ממשפחה אמידה, איתה מריאן מתיידדת בטריניטי קולג'.
דזמונד איסטווד – נייל, שותפו לדירה של קונל בטריניטי קולג', המתיידד עם מריאן, ובהמשך מרבה לעודד את מערכת יחסיהם של קונל ומריאן.
סבסטיאן דה סוזה – גארת', בן כיתתו של קונל בטריניטי קולג' ובן זוגה של מריאן לזמן קצר בתחילת לימודיה בטרינטי קולג', שתומך בחופש הביטוי.
פיון או'שיי – ג'יימי, סטודנט תחרותי המשתייך למעגל החברתי של מריאן בטריניטי קולג', שמאוהב בה לאורך כל שנות לימודיהם ואף הופך לבן זוגה לזמן קצר.
ליאה מקנמרה – רייצ'ל מורן, חברתם לספסל הלימודים של מריאן וקונל וחברה במעגל החברתי של קונל, שניהלה איתו רומן מזדמן, מה שגורם לה לקנא ביחסיו עם מריאן. קונל מבקש ממנה להיות בת זוגו בנשף הסיום במקום מריאן, וכתוצאה מכך הוא ומריאן מתנכרים לראשונה.
סאן דויל – אריק, חברו של קונל לספסל הלימודים בתיכון.
ניב לינץ' – קרן, בת כיתתה של מריאן בתיכון, הנוהגת כלפיה בנחמדות.
קוואקו פורצ'ן – פיליפ, אחד מידידיה של מריאן בטריניטי קולג'.
קלינטון ליברטי – קירנן, בן כיתתם של קונל ומריאן בתיכון.
איפה הינדס – הלן ברופי, בת זוגו של קונל במהלך חלק משנות לימודיו בטריניטי קולג'.
לנסלוט נקיוב – לוקאס, בן זוגה של מריאן במהלך תקופת שהותה בשוודיה.
הפקה > פיתוח וליהוק

במאי 2019, הוכרז לראשונה כי רשת "BBC Three" ושירות הזרמת המדיה "הולו" הזמינו מיני-סדרה בת 12 פרקים המבוססים על הרומן "אנשים נורמלים", שישודר לראשונה במהלך שנת 2020 בכיכובם של דייזי אדגר-ג'ונס ופול מסקל בתפקידיהם הראשיים של מריאן שרידן וקונל וולדרון, בהתאמה. עוד נודע כי שרה גרין ואייזלין מקגוקין לוהקו לגילום דמויות אימותיהם של השניים. בהמשך נמסר כי מחברת הרומן עצמה, סאלי רוני, תיקח חלק בעיבוד הטלוויזיוני לצד התסריטאים אליס בירץ' ומארק אורו, ושהמיני-סדרה, שתופק על ידי חברת ההפקות "Element Pictures" האירית, תבוים על ידי הבמאים לני אברמסון והאטי מקדונלד
הפקה > צילומים

צילומי המיני-סדרה החלו במחוז סלייגו ובדבלין במאי 2019.
העיירה האירית טיוברקארי שימשה כסט צילומים עבור העיירה הבדיונית קריקאלי; העיירה סטרידג' פוינט שימשה כסט עבור סצנות החוף; בית נוקמור באניסקרי, מחוז ויקלו, שימשה כסט צילומים עבור בית משפחת שרידן, בית טורי בשאנקיל, דבלין, שימשה כסט צילומים עבור בית משפחת וולדרון, וכן בית הספר הקהילתי הרטסטאון בקלונסילה, מחוז פינגל, שימש כסט צילומים עבור סצנות המתרחשות בתיכון, ותלמידים אמיתיים שימשו כניצבים ברקע. בדומה לכך, אף סטודנטים אמיתיים הלומדים בטריניטי קולג' השתתפו כניצבים במהלך הצילומים באוניברסיטה. הסצנות בדירתה של מריאן בדבלין צולמו בדרך וולינגטון הנמצא באזור האמיד של באלסברידג'.
על אף שעלילת הרומן מתרחשת בטריאסטה, צילומי המיני-סדרה התקיימו במרכז איטליה, בעיקר בסנט'אורסטה ובסביבתה, סטימיגליאנו, והווילה "איל קזאלה בטנוטה די ורזאנו", בלאציו. צילומי המיני-סדרה עוכבו עד לפברואר 2020, במטרה לצלם את הסצנות המושלגות המתרחשות בשוודיה בלולאו, ולאפשר לים הבלטי לקפוא במידה המתאימה בה אדגר-ג'ונס תוכל לפסוע עליו ללא חשש.
הפצה

התמונות הראשונות מתוך המיני-סדרה הופצו ב-1 בנובמבר 2019. ב-17 בינואר 2020, ולאחר מכן ב-31 במרץ 2020, רשת "BBC Three" ושירות "הולו" הפיצו טיזרים וטריילרים עבור קידום המיני-סדרה.
12 פרקיה של המיני-סדרה הופצו לשידור כצפיית בינג' על ידי "BBC Three" בפלטפורמת "BBC iPlayer" ב-26 באפריל, ולאחר מכן שודרה בפורמט שבועי ברשת "BBC One" מ-27 באפריל ועד ל-2 ביוני. המיני-סדרה הייתה זמינה לצפייה אף בשירות הזרמת המדיה האוסטרלית, "Stan ב-27 באפריל, ועלתה לשידור ברשת "RTÉ One" באירלנד ב-28 באפריל. הסדרה עלתה לשידור לראשונה בארצות הברית בהפצתה של שירות הזרמת המדיה "הולו" ב-29 באפריל. המיני-סדרה נמכרה ליותר מ-20 רשתות שידור ברחבי העולם, כולל לישראל, בה המיני-סדרה עלתה לשידור כצפיית בינג' ברשתות "HOT" ו-"Yes" ב-23 במאי 2021.
ביוני 2020, ביים אברמסון את אדגר-ג'ונס ומסקל בפרק קצר חד-פעמי במסגרת "RTÉ Does Comic Relief", בו מריאן וקונל מתדווים בפני כומר בגילומו של אנדרו סקוט.
ביקורות > תגובת הקהל

המיני-סדרה זכתה לשבחי הביקורת. באתר הביקורות "Rotten Tomatoes, המיני-סדרה זכתה לציון טרי של 91%, עם ציון ממוצע של 8.15/10, על בסיס 88 ביקורות. הקונצנזוס קבע כי ”מקורקעת על ידי הופעותיהם החושפניים של דייזי אדגר-ג'ונס ופול מסקל, 'אנשים נורמלים' היא אינטימית ומאירת עיניים בו זמנית, מתרגמת בצורה יפהפייה את הניואנסים של חומר המקור שלה.” באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic" המיני-סדרה זכתה לציון 94 מתוך 100, על בסיס 25 ביקורות, דבר המצביע על "שבחים אוניברסליים".
העיתונאית קרוליין פרמקה ממגזין "וראייטי" כתבה: "עם טריפקטת הכתיבה, הבימוי והמשחק האלגנטיים, 'אנשים נורמלים' של הולו היא חשופה ובלתי מתפשרת כמו הרומן של רוני – הישג, ולוקח כמה פרקים על מנת לקלוט אותה באופן מלא. למעשה, לקח לי עד חצי הדרך להבין עד כמה זה משפיע עלי... ככל שהיחסים של מריאן וקונל הולכים ומתעמקים, 'אנשים נורמלים' הופכת להיות עמוקה כמו הספר שהעניקה לה השראה, וגורמת לשניכם לחשוש ולפחד לדעת – או אולי יותר במדויק, לחוות - מה קורה אחר כך."
ההפקה זכתה לשבחים מיוחדים על הצגת תכניה האינטימיים של המיני-סדרה באופן ריאליסטי נדיר, ועל עבודתה של איטה אובראיין כמתאמת אינטימיות על הסט. סצנות העירום הביאו לדיונים רבים ברדיו האירי, כאשר המאזינים התקשרו לקו החם של ג'ו דאפי בתלונות על היותם של הסצנות בלתי-הולמות.
המיני-סדרה זכתה לשבחים רבים מצד המבקרים והעיתונים הבולטים. לינדה הולמס מהאתר "NPR" תיארה את המיני-סדרה כ"סדרה מקסימה, לא רק בשביל לצפות בבינג', אלא אולי בשביל לחלק לעצמך למספר פרקים בכל צפייה", ואילו רשת "CNN" תיארה את המיני-סדרה כ"[הבנה] מושלמת של הרצונות שאנחנו יוצקים לתוך טכנולוגיות התקשורת ושל הדרכים בהן הם תמיד יוצאים מעוותים".
העיתונאי פראטיוש פראסורמן מהאתר "Film Companion" כתב, "לעיתים נדירות ראיתי את סוג הדיאלוג התרבותי שראיתי לאחר שידורה של 'אנשים נורמלים' באפריל 2020, כשהוא עלה לשידור בבריטניה. על פי ספרה של סאלי רוני, העלילה עוקבת אחר מריאן וקונל במהלך שנותיהם המאוחרות יותר בתיכון, שנות לימודיהם באוניברסיטה וחוסר המנוחה שלאחריה, כשהם נכשלים להצליח להיות מה שאיחלו לעצמם לפני שנים אחדות. העלילה מתרחשת ברחבי אירלנד, עם גיחות קצרות לאיטליה הקיצית ושוודיה המושלגת."
האתר "האינדיפנדנט האירי" ציין כי המיני-סדרה מציגה התייחסויות למסמך "המניפסט הקומוניסטי" ולרומן הפמיניסטי של דוריס לסינג, "מחברת הזהב", שרוני, שתיארה את עצמה כמרקסיסטית, כללה בעלילת הרומן.
ביקורות > פרסים ומועמדויות

| שנה | פרס | קטגוריה | מועמד/ים | תוצאה | הערה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| 2020 | טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-72 | השחקן הראשי הטוב ביותר בסרט או מיני-סדרה | פול מסקל | מועמדות |  |
| 2020 | טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-72 | הבימוי הטוב ביותר למיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמטי | לני אברמסון | מועמדות |  |
| 2020 | טקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-72 | הכתיבה הטוב ביותר למיני-סדרה, סרט או ספיישל דרמטי | סאלי רוני ואליס בירץ' | מועמדות |  |
| 2020 | טקס פרס אמי לאמנויות היצירה בפריים טיים | הליהוק הטוב ביותר למיני-סדרה, סרט או ספיישל | לואיז קיילי | מועמדות |  |
| 2020 | פרס איגוד מבקרי הטלוויזיה | ההישג הטוב ביותר בסרטים, מיני-סדרות וספיישלים | אנשים נורמלים | מועמדות |  |
| 2021 | פרס הבינלאומי של האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | השחקן הטוב ביותר בסדרה | פול מסקל | מועמדות |  |
| 2021 | פרס הבינלאומי של האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה | השחקנית הטובה ביותר בסדרה | דייזי אדגר-ג'ונס | מועמדות |  |
| 2021 | פרס אגודת הליהוק של אמריקה | מיני-סדרה | לואיז קיילי | זכייה |  |
| 2021 | פרס בחירת מבקרי הטלוויזיה | המיני-סדרה הטובה ביותר | אנשים נורמלים | מועמדות |  |
| 2021 | פרס בחירת מבקרי הטלוויזיה | השחקן הטוב ביותר בסרט / מיני-סדרה | פול מסקל | מועמדות |  |
| 2021 | פרס בחירת מבקרי הטלוויזיה | השחקנית הטובה ביותר בסרט / מיני-סדרה | דייזי אדגר-ג'ונס | מועמדות |  |
| 2021 | טקס פרסי גלובוס הזהב ה-78 | המיני-סדרה או סרט הטלוויזיה הטובים ביותר | אנשים נורמלים | מועמדות |  |
| 2021 | טקס פרסי גלובוס הזהב ה-78 | השחקנית הטובה ביותר – מיני-סדרה או סרט טלוויזיה | דייזי אדגר-ג'ונס | מועמדות |  |
| 2021 | פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV | ההופעה פורצת הדרך הטובה ביותר | פול מסקל | מועמדות |  |
| 2021 | פרס גילדת המפיקים של אמריקה | פרס דייוויד ל. וולפר למפיק הטוב ביותר של מיני-סדרה | לני אברמסון, סאלי רוני, אד גיני, אנדרו לואו, אמה נורטון, אנה פרגוסון וקתרין מגי | מועמדות |  |
| 2021 | פרס סטלייט | המיני-סדרה הטובה ביותר | אנשים נורמלים | מועמדות |  |
| 2021 | פרס באפט"א לטלוויזיה | המיני-סדרה הטובה ביותר | לני אברמסון, סאלי רוני, אד גיני, אנדרו לואו, אמה נורטון וקתרין מגי | בהמתנה |  |
| 2021 | פרס באפט"א לטלוויזיה | השחקן הטוב ביותר | פול מסקל | בהמתנה |  |
| 2021 | פרס באפט"א לטלוויזיה | השחקנית הטובה ביותר | דייזי אדגר-ג'ונס | בהמתנה |  |
| 2021 | פרס באפט"א להפקה בטלוויזיה | הבמאי הטוב ביותר: יצירה בדיונית | לני אברמסון | בהמתנה |  |
| 2021 | פרס באפט"א להפקה בטלוויזיה | הסיום הטוב ביותר: יצירה בדיונית | נייתן ניוגייט | בהמתנה |  |
| 2021 | פרס באפט"א להפקה בטלוויזיה | הצילום והתאורה הטובים ביותר: יצירה בדיונית | סוזי לאוול | בהמתנה |  |
| 2021 | פרס באפט"א להפקה בטלוויזיה | הסאונד הטוב ביותר: יצירה בדיונית | נייל או'סאליבן, סטיב פאנגן ונייל בריידי | בהמתנה |  |
אנטוניה, נסיכת פורטוגל

אנטוניה, נסיכת פורטוגל (Antónia María Fernanda Micaela Gabriela Rafaela Francisca de Assis Ana Gonzaga Silvéria Júlia Augusta de Saxe-Coburgo e Bragança; ‏17 בפברואר 1845 – 27 בדצמבר 1913) הייתה בתם של מלכי פורטוגל ואשתו של לאופולד, נסיך הוהנצולרן, שהיה מועמד לכתר ספרד.
ביוגרפיה

אנטוניה נולדה ב-17 בפברואר 1845 בליסבון, לפרננדו השני, מלך פורטוגל ולמריה השנייה, מלכת פורטוגל, בתם של פדרו הראשון, קיסר ברזיל ומריה לאופולדינה מאוסטריה. ב-12 בספטמבר 1861 התחתנה אנטוניה עם לאופולד, נסיך הוהנצולרן, ממנו נולדו לה 3 בנים.
בשנת 1868 התחוללה בספרד מהפכה, והמלכה איזבלה יצאה לגלות. כראש ממשלה זמני מונה מרשל חואן פרים. פרים חיפש מלך חדש עבור ספרד, הוא הציע את הכתר לפרננדו השני, מלך פורטוגל, אולם פרננדו דחה את ההצעה בנימוס והציע אותו ללאופולד שכאמור היה חתנו. אם כי יש הטוענים שראש ממשלת פרוסיה אוטו פון ביסמרק לחץ על פרים להציע זאת. לאופולד ואביו נטו לדחות את ההצעה, המצב הכלכלי והחברתי בספרד לא היה יציב, והיא לא נחשבה למציאה גדולה. אולם גורמים פוליטיים בפרוסיה, ובמיוחד ביסמרק, לחצו עליהם לקבל אותה. בתגובה פרצה סערה בצרפת, שחששה שאם גם פרוסיה וגם ספרד תשלטנה בידי מנהיגים גרמנים אזי במקרה של מלחמה תהיה צרפת מכותרת מכל הכיוונים. פרים שלא התכוון לחולל משבר כזה, לחץ על לאופולד לחזור בו, וכך גם קיסר צרפת נפוליאון השלישי. אי לכך הודיע לאופולד שהוא דוחה את ההצעה. ביסמרק זעם, ואף שקל להתפטר. אולם קיסר צרפת החליט שלא די בכך, ושגריר צרפת בפרוסיה נפגש עם המלך וילהלם הראשון בבאד אמס, ודרש ממנו הבטחה שלאופולד לא יתמודד עוד לעולם על הכתר הספרדי. וילהלם השיב תשובה זהירה ומנומקת, והשגריר הצרפתי שלח אותה לפריז במברק. ביסמרק עיכב את המברק וביצע בו שינויים, כך שהפך למעליב מאוד. המאורע כולו כונה "מברק אמס", ובתגובה גייסו פרוסיה וצרפת את צבאותיהן ונפתחה מלחמת צרפת–פרוסיה, שבסופה ניצחה פרוסיה והפכה לקיסרות אדירה.
בשנת 1905 מת בעלה לאופולד, וב-27 בדצמבר 1913 מתה אנטוניה בביתה שבזיגמרינגן.
משפחתה

ב-12 בספטמבר 1861 התחתנה אנטוניה עם לאופולד, נסיך הוהנצולרן, ממנו נולדו לה 3 בנים:
וילהלם (1864–1927)
פרדיננד ויקטור (1865–1927) הפך למלך רומניה.
קרל אנטון (1868–1919)
הערות שוליים

↑  אלברט גרר, נפוליאון השלישי, עמ' 171.
↑  דייוויד תומסון, אירופה מאז נפוליאון, עמ' 299.
↑  אלברט גרר, נפוליאון השלישי, עמ' 172.
↑  אלברט גרר, נפוליאון השלישי, עמ' 173.
↑  דייוויד תומסון, אירופה מאז נפוליאון, עמ' 300.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1017958831  RKD: 104734  VIAF: 221082181   WorldCat (עם VIAF): 221082181
משה דיין

ערך זה עוסק ברמטכ"ל הרביעי של צה"ל ושר בממשלות ישראל. אם התכוונתם למשפטן ונציב שירות המדינה, ראו .
משה דיין (‏האזנהקובץ:He-Moshe Dayan.ogg‏Ⓘ‏, ‏20 במאי 1915, ז' בסיון ה'תרע"ה‏ – 16 באוקטובר 1981, י"ט בתשרי ה'תשמ"ב) היה מצביא, מדינאי ואיש ציבור ישראלי. כמי שהחל כקצין בהגנה ובפלמ"ח, התקדם דיין בדרגות עד התמנותו לרמטכ"ל הרביעי של צה"ל, עליו פיקד בעת מבצע קדש. היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל, שימש שר הביטחון במהלך מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים, וכשר החוץ בממשלתו של מנחם בגין בעת חתימת הסכם השלום עם מצרים.
דיין סימל באישיותו את טיפוס ה"צבר" – בן ההתיישבות העובדת, האוחז בידו האחת ברובה, ובשנייה במחרשה. כרמטכ"ל נתפס דיין כאחד ממעצבי רוחו ודמותו של צה"ל כצבא חזק בעל אופי התקפי ויוזם.
כשר הביטחון נתפס דיין בעיני הציבור כאחד מהאחראים לניצחון הגדול במלחמת ששת הימים, אך גם כאחראי עיקרי, לצד ראש אמ"ן אלי זעירא, למחדל במלחמת יום הכיפורים, וכמידת ההערצה שחש הציבור כלפיו לפני המלחמה – כך הייתה עוצמת משבר האמון כלפיו בתקופה שלאחריה. דיין שאף להתגבר על המשבר, ובערוב ימיו, כשכיהן כשר החוץ, תרם מניסיונו ומכושרו המדיני והביטחוני, לעיצוב דמותו של הסכם השלום עם מצרים. דיין האיש, תפיסתו המדינית והביטחונית, חייו האישיים הסוערים ואישיותו יוצאת הדופן והשנויה במחלוקת, היו בעלי השפעה רבה על מדינת ישראל בשלושת העשורים הראשונים לקיומה.
רבים העדיפו לראותו בתפקידים הראויים לכישוריו ולניסיונו הצבאי והמדיני וליהנות מגישתו העניינית והמעשית, על אף כתמים ערכיים שדבקו בדמותו, כפרשיות אהבים, גנבת עתיקות, זלזול בחוק ויחס קשה למשפחתו.
ראשית חייו (1915–1930)

נולד ב-20 במאי 1915 בקבוצת דגניה (שנקראה לימים "דגניה א'") לשמואל דיין ולדבורה לבית זלוטובסקי, מאנשי העלייה השנייה, כבן הבכור במשפחה, והיה הילד השני שנולד בקבוצה (אחרי גדעון ברץ, שנולד בקבוצה ב-1913). בפברואר 1922 נולדה עוד אחות, אביבה (אמו של יהונתן גפן), וב-1926 נולד אח; זוהר. דיין נקרא על שם משה ברסקי, הראשון מאנשי דגניה שנרצח על ידי שודדים בדואים. הרצח אירע ב-22 בנובמבר 1913, בעת שברסקי רכב למנחמיה על-מנת להביא תרופה לשמואל דיין שנפל למשכב.
כאשר היה דיין בן שש, החליטו הוריו להצטרף לגרעין מקימי מושב העובדים הראשון, וכך עברה המשפחה להתגורר בנהלל בשנת הקמתו. את שנות בית הספר היסודי עשה דיין בבית הספר שבנהלל. משבגר, עבר לבית הספר התיכון החקלאי ושם סיים את חוק לימודיו, אף שזה היה אז בית ספר לבנות. עוד בילדותו נטל חלק במשימות הביטחון במושב, ובשנת 1930, בגיל 15, הוכנס בסוד לארגון "ההגנה".
קריירה צבאית (1930–1958) > בשירות ההגנה (1930–1947)

בשנת 1936 החל גל נוסף של מאורעות, מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט. בתקופה זו אפשרו שלטונות המנדט הבריטי להקים את משטרת היישובים העבריים שהורכבה בעיקר מאנשי ארגון ההגנה, שכונו "נוטרים". דיין היה מהנוטרים הראשונים שגויסו ב-25 במאי 1936. לאחר ששירת תקופה קצרה כמורה דרך בצבא הבריטי, התגייס דיין למשטרת היישובים העבריים. בדצמבר 1937 היה חניך בקורס מפקדי מחלקות, שבו הדריך יצחק שדה, ובין חניכיו היה גם יגאל אלון. בשנים 1938–1939 היה חבר ב"פלוגות השדה", שעליהן פיקד שדה, ונטל חלק במבצעי פלגות הלילה המיוחדות", שעליהן פיקד וינגייט. במסגרות אלו למד את עיקרי תורת הלחימה ההתקפית, אשר שימשה אותו במהלך הקריירה הצבאית שלו. ב-21 במרץ 1938 השתתף במסגרת זו בעלייה לקיבוץ חניתה. בתצלום מפורסם מאותה תקופה נראים אלון, שדה ודיין, כאשר שדה חובק את אלון מימינו ואת דיין משמאלו.
ב-5 באוקטובר 1939 נאסר – כאחד ממ"ג אסירי ההגנה – והועמד לדין על החזקת נשק בלתי חוקית. דיין נדון לעשר שנות מאסר, שאותן החל לרצות בכלא עכו ובמחנה המעצר מזרעה. מלחמת העולם השנייה הביאה לכך שהצבא הבריטי היה זקוק לתמיכת היישוב, והחל שיתוף פעולה בין הצבא הבריטי למחתרות היהודיות. החל גיוס של בני היישוב לצבא הבריטי, ובמסגרת זו הוסכם בין הנהגת היישוב לשלטונות המנדט הבריטי על שחרורם של המ"ג ב-17 בפברואר 1941. כאשר שוחרר דיין מן הכלא היה המצב במזרח התיכון מסוכן. בעיראק החל מרד רשיד עאלי אל-כילאני הפרו נאצי נגד השלטון הבריטי, במדבר המערבי התקדמו צבאות הציר לעבר מצרים וארץ ישראל, ובסוריה ובלבנון, שהיו תחת מנדט צרפתי, שלט צבא צרפת של וישי אשר סר למרות משטר שיתוף הפעולה של המרשל פטן. בנסיבות אלו, החלו יצחק שדה ואחרים לארגן כוח (לימים נודע כהפלמ"ח) שיסייע לבריטים בפעולות סיור ולחימה זעירה. דיין מונה על ידי יצחק שדה למפקד פלוגה ב' של הכוח (על פלוגה א' פיקד יגאל אלון). ביוני 1941 במסגרת הפלישה לסוריה וללבנון, היה אמור לנוע על כביש החוף צפונית לראש הנקרה כוח של הדיוויזיה ה-7 האוסטרלית, שמטרתו למנוע מהצרפתים לפוצץ את הגשרים שעל נהר הליטני, וכך לאפשר תנועה חופשית של הכוחות הבריטיים על כביש החוף לביירות. דיין צורף אל הכוח האוסטרלי כמורה דרך, ובמהלך פעולה זו פגע צלף צרפתי במשקפת שאחז דיין, רסיסי הזכוכית והמתכת שנתזו ממנה פגעו בעינו השמאלית, והוא איבד את ראייתו בה. בתחילת אוגוסט שוחרר מבית החולים הצבאי. מאז נהג דיין לכסות ברטייה את מקום הפגיעה, ומאז אותה פעולה היא הפכה למעין "סמל מסחרי" המזוהה עם דמותו. לאחר שהחלים מפצעיו חזר דיין למשקו בנהלל, והמשיך בפעילות במסגרת "ההגנה". ב-1945 עבר לתל אביב, ובדצמבר 1946 נסע לבזל לשמש כציר בקונגרס הציוני. במשך השנים האלו (1939–1945) נולדו שלושת ילדיו של דיין – יעל הבכורה, אהוד (אודי) ואסף (אסי).
ב-2 בפברואר 1947 נקרא על ידי יעקב דורי, שהיה אז רמטכ"ל ההגנה (ולאחר מכן הרמטכ"ל הראשון של צה"ל), לשמש כ"קצין לעניינים ערביים". היה ברור לכל כי מלחמת העצמאות ממשמשת ובאה.
קריירה צבאית (1930–1958) > הקריירה הצבאית עד מינויו לרמטכ"ל (1949–1953)

לאחר תום המלחמה, דיין התמודד, ואף נבחר לכנסת הראשונה ברשימת מפא"י, תוך שהוא משובץ במקום העשירי ברשימה לכנסת, אך לבקשת בן-גוריון נשאר בצה"ל והתמנה, ב-21 באוקטובר 1949, לאלוף פיקוד דרום והועלה לדרגת אלוף. הייתה זו תקופת רגיעה יחסית שלאחר המלחמה, ובמהלכה עבר דיין קורס מפקדי גדודים בן כתשעה חודשים, במקביל לשירותו כאלוף פיקוד. לאחר סיום הקורס נשלח דיין לקורס מפקדים בכירים בבריטניה. עם שובו, במאי 1952, הציע לו הרמטכ"ל יגאל ידין לשמש כסגנו. דיין סירב, ובמקום זאת הוא מונה לאלוף פיקוד הצפון, תפקיד בו שירת כחצי שנה.
בדצמבר 1952, לאחר התפטרותו של הרמטכ"ל יגאל ידין מונה דיין על ידי הרמטכ"ל החדש, מרדכי מקלף, לראש אגף המטה הכללי (אג"ם). מקלף התנה מראש את שירותו כרמטכ"ל בכך שישמש בתפקיד במשך שנה אחת בלבד, ומינויו של דיין לראש אג"ם סימן אותו כיורשו של מקלף. בתקופה זו עמד לימינו מספר מצומצם של מקורבים, ובהם ראש לשכתו, רס"ן (לימים אלוף) שלמה גזית, מזכירתו נאורה מטלון (לימים ברנח-מטלון), ונהגו נועם שהיה מפצועי מלחמת העצמאות. לדברי ברנח-מטלון, לשכת ראש אג"ם בתקופת דיין נראתה כאוהל מפקדה, וכללה אלמנטים רבים האופייניים לפעילות צבאית בשטח.
תקופתו של דיין כראש אג"ם הייתה תקופה סוערת. ניסיונות הסתננות וחבלה נענו בפעולות התגמול והוקמה יחידה 101 שעליה פיקד אריאל שרון. לאחר איחודה של היחידה עם גדוד 890, מינה דיין את שרון למפקד הגדוד. כאשר ב-14 באוקטובר 1953 בוצעה פעולת קיביה, שבה נהרגו עשרות אזרחים ששהו בבתים שפוצצו על ידי יחידה 101 במסגרת פעולת תגמול, יצא דיין להגן על עמדתה של ישראל בעצרת הכללית של האומות המאוחדות.
קריירה צבאית (1930–1958) > ראש המטה הכללי (1953–1958) > תקופת לבון (1953–1955)

דיין התמנה לרמטכ"ל ב-6 בדצמבר 1953, ולמחרת פרש דוד בן-גוריון מתפקיד ראש הממשלה ושר הביטחון והעביר את ראשות הממשלה למשה שרת ואת תפקיד שר הביטחון לפנחס לבון.
היחסים בין לבון לדיין לא היו תקינים מלכתחילה, ובמהלך כהונתו של דיין כרמטכ"ל תחת שר הביטחון לבון, התקלקלו היחסים עוד יותר. לבון היה בן דור הביניים במפא"י ויריבו הפוליטי של דיין. ברוח הימים ההם היה דיין חבר מרכז מפא"י והתפטר ממנו רק משהתמנה לרמטכ"ל. לבון ראה בעצמו את יורשו של בן-גוריון, ראייה שהובילה אותו למסלול התנגשות עם חבורת הצעירים שטיפח בן-גוריון, ובראשם דיין ושמעון פרס, ששימש מנכ"ל משרד הביטחון. על אף ששני האישים, דיין ולבון, החזיקו בראייה ביטחונית דומה, החלו עד מהרה סכסוכים ביניהם, שהתבטאו אף בדברים עקרוניים, כגון דרישתו של דיין לרכוש מן הצרפתים טנקים מסוג AMX-13, עליה הטיל לבון וטו, למרות המלצת המטכ"ל.
המאבק על סמכויות בין שר הביטחון לרמטכ"ל הביא לחוסר בהירות בשאלת הקשר הישיר בין קצינים בכירים לשר הביטחון. כאשר נודע לדיין באמצע 1954, כי מפקד חיל האוויר דן טולקובסקי נועד ישירות עם לבון, הגיש את התפטרותו, אך שוכנע בידי דוד בן-גוריון לחזור בו ממנה. לבון עמד על זכותו כשר ביטחון להמשיך בפגישות עם מפקדי צה"ל, ובהם ראש אמ"ן, אלוף-משנה בנימין גיבלי. לימים תהיה לכך חשיבות מכרעת בשאלה "מי נתן את ההוראה" לגיבלי בפרשה שנודעה בכינוי "העסק הביש". גורם עלום הורה להפעיל רשת של מרגלים יהודים במצרים, ולהורות להם לחבל במתקנים בריטיים, כדי למנוע את הסתלקותה של בריטניה מאזור תעלת סואץ. בעת שניתנה ההוראה לגיבלי, היה דיין בביקור בארצות הברית, ולבון הכחיש שנתן את ההוראה. גיבלי טוען שדיין נתן את ההוראה בלא ליידע את שר הביטחון לבון. לפרשה הייתה חשיבות מכרעת בהיסטוריה הפוליטית של מדינת ישראל, והיא הביאה כעבור שנים, ב-1963, להתפטרותו של בן-גוריון מראשות הממשלה.
יחסיו של דיין עם ראש הממשלה משה שרת אף הם לא היו תקינים. דיין היה איש הקו האקטיביסטי, והאמין בכוח ההרתעה של צה"ל וביכולתו לצאת למלחמה נוספת ולנצח בה. לעומת זאת, היה שרת פשרן, וניסה להשיג נתיבים אל שליטי ערב על מנת להגיע להסדרי שלום. כושר התמרון של שרת היה מצומצם. הוא היה לכוד בין הקו האקטיביסטי של דיין (ואף של יריבו לבון), אשר צידד בפעולות גמול רבות, שהרחיקו את הסיכוי למגעים מדיניים, ובין העובדה כי רבות מן ההחלטות החשובות לא התקבלו בירושלים אלא בשדה בוקר, מקום מושבו של בן-גוריון.
בעקבות כישלון "העסק הביש", דרש לבון לפטר את דיין, את גיבלי וכן את שמעון פרס. התחייבה החלטה מי מבין השניים, דיין או לבון, יישאר ומי יפוטר. הכרעה כזאת הייתה למעלה מכוחותיו של שרת, ולבסוף התפטר לבון מתפקידו והוחלף בבן-גוריון. אם הייתה בלבו של שרת תקווה כי יצליח להשיג השפעה כלשהי על מהלך האירועים, הרי ששובו של בן-גוריון למשרד הביטחון קטע תקווה זו, מאחר שבן-גוריון היה זה שניהל את המדינה ב-15 שנותיה הראשונות. דיין מצא בבן-גוריון שותף מלא לחזונו בדבר יכולותיו של צה"ל, והדרך שבה יש להשתמש בהן.
קריירה צבאית (1930–1958) > ראש המטה הכללי (1953–1958) > פעולת קלקיליה (1956)

בקיץ 1956 חלה הסלמה בסכסוך בגבול ירדן. משטרו של המלך הצעיר חוסיין נאלץ לתמרן בין גורמים שונים, והיה נתון ללחץ מצד משטרו של גמאל עבד אל נאצר. חוסיין כרת בספטמבר 1956 ברית הגנה עם נאצר. דיין היה משוכנע כי הפדאיון, בין אם הם תוקפים בדרום או במרכז, הם מחלקה של המודיעין המצרי. עם זאת, ניסתה ירדן להדק את יחסיה עם עיראק, וחוסיין אף דן עם המלך פייסל על הכנסת כוחות עיראקים לתוך ירדן. בין אם בהשפעה עיראקית או כתוצאה מלחץ מצרי, החמיר מאוד המצב בגבול. בהתקפות של מסתננים בגבול ירדן נהרגו אזרחים, ואילו צה"ל הגיב בסדרת פעולות גמול שהחריפו והלכו. כיומיים לאחר רצח שלושה פועלים ליד תל מונד, ב-11 באוקטובר 1956, הורה דיין על ביצוע הפעולה הגדולה ביותר שביצע צה"ל מאז מלחמת העצמאות, והיא ההתקפה על בניין המשטרה הירדנית בקלקיליה. צה"ל איבד שמונה עשר לוחמים, אך הירדנים איבדו שמונים ושמונה מאנשיהם. בפעולה השתתפו הצנחנים, שריון ותותחנים. במהלך הפעולה כותר כוח חסימה שהוצב מאחורי העיר, וחולץ לאחר קרב קשה.
הפעולה הייתה האחרונה בסדרת פעולות הגמול הגדולות. נראה היה כי הן מיצו את יכולת ההרתעה שלהן, וסיכנו את הברית ההולכת ומתרקמת עם בריטניה וצרפת לקראת מלחמת סיני, וחמור מכול, המצרים והירדנים למדו את שיטת הפעולה, ועתה ידעו לצפות להתקפה על מתקן צבאי כאשר ישמעו על פעולת הפדאיון בישראל.
קריירה צבאית (1930–1958) > במלחמת סיני (1956) > לקראת המלחמה

בשנת 1956 חשו קברניטי מדינת ישראל כי טבעת חנק ערבית מתהדקת סביבה. הלאמת תעלת סואץ על ידי נאצר, אשר ביחד עם הסגר הימי שהכריז נאצר על השיט הישראלי בים סוף, הפכה למצור ימי על מדינת ישראל; סכסוכי הגבול, בריתות ותיאום בין סוריה, מצרים וירדן, ובמיוחד עסקאות נשק גדולות, וכן המיצוי של שיטת "פעולות התגמול" – כל אלה הביאו למסקנה כי יש צורך במלחמה על מנת לפרוץ את טבעת החנק.
בעקבות הלאמת התעלה, צרפת ובריטניה, אדוניה הקולוניאליים לשעבר של התעלה, החליטו אף הן לנקוט בכוח נגד נאצר, על מנת להחזיר את התעלה לידיהן. צרפת הייתה ההוגה העיקרית של שיתופה של ישראל בתוכניות, ואילו בריטניה עמדה חצויה: מחד, חשקה בשיתוף פעולה ישראלי בסיני, ומאידך הייתה בברית הגנה הדדית עם ירדן, שעלולה הייתה לחייב אותה לפעולה כנגד ישראל בתנאים מסוימים.
בסוף ספטמבר יצא דיין, ועמו גולדה מאיר, משה כרמל ושמעון פרס לפריז על מנת לתאם את הפעולות עם הרמטכ"ל הצרפתי הגנרל אלי. התוכנית שאליה הגיעו בשיחות אלו, הייתה כי ישראל תתקוף את מצרים, כדי לחסל את פעולות הפדאיון, ואילו בריטניה וצרפת יצטרפו, יכבשו את אזור התעלה ויחזיקו בו, כביכול "על מנת להפריד בין הניצים". דיין העביר לצרפתים רשימת ציוד הנדרשת לצורך המבצע – 100 טנקים, טייסת מטוסי תובלה, 300 משאיות בעלות הנעה קדמית ועוד. לאחר שובו לישראל מסר דיין למטה הכללי פקודת התראה למערכה כנגד מצרים.
לאחר שהצדדים לא הצליחו להגיע לתוכנית פעולה מוסכמת, התקיימה פגישה נוספת בפרוור סוור שליד העיר פריז, בה נכחו הבריטים, הצרפתים, וכן דיין, בן-גוריון ושמעון פרס. לאחר הוועידה ברור היה כי המתקפה הישראלית תבוא תוך ימים אחדים.
התוכנית שהתגבשה כללה מתקפה נועזת, המבוססת על הצנחת כוח בעומק האויב, והתחברות אליו באמצעות הפעלת כוחות שריון ורגלים. למעשה תתחיל המלחמה בכיבוש היעד הסופי – האזור הסמוך למעבר המיתלה, בסמוך לתעלת סואץ.