stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנוע רקטי היברידי
היסטוריה

הרעיון הוצע לראשונה בסוף שנות השלושים של המאה ה-20 במפעל IG Farben בגרמניה ובמקביל בחברת "רקטות קליפורניה" בארצות הברית. ליאוניד אנדרוסוב (אנ'), שעבד בגרמניה, תיאר לראשונה את המנועים ההיברידיים עם  פחם וגז N2O (חמצן דו-חנקני).
בשנות ה-40 של המאה ה-20 חברת הטילים של קליפורניה פסיפיק השתמשה ב-LOX (חמצן נוזלי) בשילוב עם מספר סוגי דלק שונים, כולל עץ, שעווה וגומי. המוצלחות ביותר של בדיקות אלה היה עם דלק גומי. ביוני 1951 הוטסה רקטת LOX / גומי לגובה של 9 ק"מ.
רעיון בסיסי

מנוע רקטי היברידי מורכב ממכל לחץ המכיל בתוכו חמצן נוזלי (הדלק הנוזלי), תא בעירה שבתוכו מאוחסן הדלק המוצק ומכשיר המפריד בין השניים. כאשר ישנו צורך בהפעלת כוח, שסתום תא הבעירה נפתח ואליו מוזרם הדלק הנוזלי. הדיפוזיה (פעפוע) בין השניים נעשית בשכבה התחתונה של המנוע ונוצר כוח.
דלק

מנוע היברידי הפוך, אשר אינו נפוץ מאוד, הוא מנוע שבו המנוע משתמש במחמצן (חומר כימי שכאשר בא במגע עם דלק, דלק נשרף) מוצק ודלק נוזלי. כמה אפשרויות לדלק נוזלי הם נפט, hydrazine (תרכובת כימית שמשמשת כמרכיב בדלק) ו LH2 (מימן נוזלי), HTPB (דלק נוזלי) פופולרי ביותר עבור מנועים רקטים היברידיים, בשל האנרגיה שלו ובשל העובדה שאפשר להתמודד איתו בבטיחות רבה. בדיקות בוצעו בהם HTPB היה ספוג בחמצן נוזלי, והוא עדיין לא התפוצץ. דלק זה לא צפוף כמו מנועי רקטות מוצקים, ולכן לעיתים מוסיפים לו אלומיניום, כדי להעלות את צפיפותו ובכך לשפר את ביצוע הטיל.
חסרונות של מנוע רקטי היברידי

טילים היברידיים נוטים להיכשל יותר מכיוון שקיים קושי לערבב הודפים ממצבי צבירה שונים.
יתרונות של מנוע רקטי היברידי

למנועים ההיברידיים הנעה מכנית פשוטה יותר - דורש רק דלק נוזלי יחיד וכתוצאה מכך פחות אינסטלציה, פחות שסתומים, ופעולות פשוטות יותר.
תוספי מתכת - במתכות המרכיבות את הטיל נכללות מתכות בעלות תגובה גבוהה יותר כגון אלומיניום, מגנזיום, ליתיום או בריליום.
קירור - קירור נוזלי ומתקדם יותר מה שעוזר למדחפים להתחמם פחות וכך להגדיל את הסיכוי להצלחה.
מפגשיר

| --- | --- |
 סוגה:  תוכנית טלוויזיה
 יוצרים:  נגה טל וערוץ המוזיקה
 מנחים:  לאון פלדמן
 ארץ מקור:  ישראל
 שפות:  עברית 
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  11
 הפקה
 אורך פרק:  100
 שידור
 רשת שידור:  מוזיקה 24
 תקופת שידור מקורית:  2005
 
מפגשיר היא תוכנית טלוויזיה מוזיקלית ששודרה בערוץ מוזיקה 24 בשנת 2005. שם התוכנית הוא הלחם של המילים "מפגש" ו"שיר". בכל פרק בתוכנית מתועדת פגישה בין שני יוצרים מוזיקליים, לרוב מסגנונות מוזיקליים שונים, שבה הם מקליטים שיר מקורי וחדש.
שיתופי פעולה מהתוכנית

שלומי סרנגה ויזהר אשדות - נערה מהצפון
דודי לוי ויסמין לוי - תפילה חילונית
רונה קינן וגידי גוב - הריקוד המוזר של הלב
קורין אלאל וMC קרולינה - ביד הבריאה
יגאל בשן ופיטר רוט - רק רוצה להתחתן
דניאל סלומון ורינת בר - סוף הקיץ
אבי מסיקה ויהלי סובול - כלב זקן
איזבו ושוטי הנבואה - הוא
יהודית רביץ ואהובה עוזרי - האיש ההוא
כנסיית השכל ואסטרל פרוג'קשן - השיר מהגן
יוסי בנאי ומיכה שטרית - תרנגול כפרות
השירים "הוא" של איזבו ושוטי הנבואה, "השיר מהגן" של כנסיית השכל ואסטרל פרוג'קשן ו"רק רוצה להתחתן" של יגאל בשן ופיטר רוט יצאו לרדיו ונהיו להיטים. גם השירים "הריקוד המוזר של הלב" של רונה קינן וגידי גוב ו"האיש ההוא" של יהודית רביץ ואהובה עוזרי זכו להצלחה גדולה. השיר "הוא" זכה בתואר שיר השנה בטקס פרסי ערוץ המוזיקה בשנת 2005. השיר "תרנגול כפרות" הוא השיר האחרון שהקליט יוסי בנאי.
ראו גם

שניים (תוכנית טלוויזיה)
הערות שוליים

↑  גואל פינטו, בקי גריפין ומפגשי קצוות סגנוניים בערוץ המוסיקה, באתר הארץ, 6 ביולי 2005
↑  אסף כהן, עכבר העיר, הילדה הכי עייפה בגן, באתר הארץ, 16 במרץ 2007
↑  עכבר העיר, שיר להשמעה: כנסיית השכל מפתיעים עם שיר חדש, באתר הארץ, 13 באפריל 2011
↑  טל לוין, עכבר העיר, מרוב אהבה - מחווה ליוסי בנאי, באתר הארץ, 4 בפברואר 2010
↑  יואב קוטנר, ‏השיר החדש של אהובה, באתר גלובס, 9 במרץ 2006
↑  יואב קוטנר, ‏הראיון האחרון עם יוסי בנאי, באתר גלובס, 31 במאי 2006
רוני דורי, שירים על החיים ועל המוות, באתר הארץ, 3 ביולי 2008
הדבר הגדול הבא

| --- | --- |

סמליל התוכנית
 מבוסס על:  America's Got Talent, Britain's Got Talent
 סוגה:  תוכנית מציאות
 יוצרים:  סיימון קאוול 
 מנחים:  נועה תשבי
 משתתפים:  יהורם גאון, יעל בר זוהר, מוטי רייף
 זוכים:  קרן אלנקוה ויניב סוויסה
 פרסים:  500,000 ש"ח
 ארץ מקור:  ארצות הברית  הממלכה המאוחדת
 מספר עונות:  1
 מספר פרקים:  10
 הפקה
 חברת הפקה:  ריאליטי
 הפצה:  פרימנטל 
 אורך פרק:  כ-105 דקות
 שידור
 רשת שידור:  ערוץ 2 (רשת)
 תקופת שידור מקורית:  יוני 2007 – ספטמבר 2007
 
הדבר הגדול הבא הייתה תוכנית מציאות טלוויזיונית ישראלית שבמרכזה תחרות כישרונות. היא עלתה לשידור לראשונה ב-26 ביוני 2007 במסגרת זכיינית השידור של ערוץ 2, "רשת".
פירוט כללי

התוכנית מבוססת על תחרות כישרונות מכל תחומי הבמה הקיימים: ריקוד, סטנד-אפ, שירה, קוסמות, משחק, להטוטנות, לוליינות, אקרובטיקה ואף כישרונות מיוחדים שאינם מוגדרים כמקצוע במה. המשתתפים השונים רשאים להגיע בכל גיל, בכל רמת כישרון ובכל מסגרת – כיחיד וכקבוצה.
התוכנית בוימה על ידי חנוך רוזן שחיפש כישרונות ורעיונות מיוחדים למופע השנתי המתקיים כל שנה בחנוכה בבימויו ה"פסטיגל". האודישנים של המתמודדים השונים התקיימו על במת-ענק (בדרך כלל במרכז הקונגרסים שבחיפה) מול קהל רחב ומול שלושה שופטים: יעל בר זוהר, יהורם גאון ומוטי רייף. מנחת התוכנית הייתה נועה תשבי. עורך התוכנית היה יוסי אליאס.
התוכנית כשלה מבחינת אחוזי הצפייה ולכן היא לא המשיכה לעונה שנייה. זוכי העונה הראשונה היו זוג האקרובטים האוויריים קרן אלנקווה ויניב סוויסה (אודישן מספר 40), שזכו בפרס של חצי מיליון שקלים, במהלך העונה שודרו 67 אודישנים. בשנת 2018 הפיקה הזכיינית רשת מחדש את התוכנית בשם גוט טאלנט ישראל, ושידרה אותה בערוץ 13. בפעם הזאת, השם ומיתוג התוכנית תאמו לגרסאות המשודרות בעולם.
ראו גם

גוט טאלנט ישראל
בתיסקף

הבתיסקף "טריאסטה"
FRNS III
בתיסקף היא צוללת מאוישת קטנה המיועדת לצלילה למקומות עמוקים במיוחד. הבתיסקף מורכב מתא לצוות (עם מקום ל-2 עד 3 אנשים), הדומה לבתיספרה, ומעליו מצוף הממולא בנוזל קל ממים, כגון בנזין, וזבורית. כדי להעלות את הכלי ממעמקים, משחררים את הזבורית, שהיא אוסף של כדורי ברזל קטנים הנמצאים במכל מיוחד בצורת משפך, ומוחזקים על ידי אלקטרומגנט בפתחו. הבתיסקף מונע באמצעות מנוע חשמלי, המוזן מסוללות, ויכול לנוע למרחק של מספר קילומטרים.
הבתיסקף הראשון היה "FNRS-2", שנבנה בידי הממציא השווייצרי אוגוסט פיקאר. הצוללת נבנתה במימון הקרן הלאומית למחקר מדעי של בלגיה (ראשי תיבות: FNRS) ונקרא על שמה (FNRS-1 היה כדור פורח שנבנה על ידי פיקאר במימון הקרן הבלגית). הבנייה החלה בשנת 1937 והסתיימה רק ב-1948, בעקבות הפסקת הפיתוח בזמן מלחמת העולם השנייה.
צלילות

ב-26 באוקטובר 1948 בוצעה צלילת ניסיון של הבתיסקף במים רדודים בעומק של 24 מטר שהוכתרה בהצלחה. ב-3 בנובמבר באותה השנה צלל הבתיסקף לעומק של 1,400 מטר בקירוב. באותה השנה הפסיקה קרן FNRS הבלגית את מימון הפרויקט, וה-FNRS-2 נמכרה לחיל הים הצרפתי שפיתח אותה ל-FNRS-3.
הבתיסקף השני, "הטריאסטה", עוצבה ותוכננה גם כן על ידי פיקאר ונבנתה באיטליה. אורכה של הצוללת היה 15 מטר, מכלי הציפה שלה היו מלאים ב-22,000 גלונים של הפטאן וכן חוברו שני מכלי זיבורית של מים לכל אחד מצדדיה.
בתחילת שנות ה-50 צללו שתי הצוללות במקביל ושיפרו את שיאי העומק בזו אחר זו: באוגוסט 1953 ה-FNRS-3 הגיעה לעומק של 2,100 מטר בקירוב (6,900 רגל) והטריאסטה צללה לעומק של 3,150 מטר בקירוב (10,300 רגל). בפברואר 1954 שברה ה-FNRS-3 את השיא של הטריאסטה מ-1953 וצללה לעומק של 4,050 מטר (13,290 רגל; 900 מטר יותר מהשיא של הטריאסטה מ-1953) כ-160 ק"מ מחופי דקר, סנגל.
"הטריאסטה", נרכשה על ידי צבא ארצות הברית ב-1958 תמורת רבע מיליון דולר. ב-23 בינואר 1960 צללו דון וולש, קצין בצי האמריקאי, וז'אק פיקאר, בנו של מתכנן הכלי אוגוסט פיקאר, לנקודה העמוקה ביותר המוכרת, תהום צ'לנג'ר שבשקע מריאנה, בצפון-מערב האוקיינוס השקט. ההנחה הייתה שבעומק זה אין זרמים ושניתן יהיה להשליך במקום פסולת רדיואקטיבית. הצלילה ארכה כ-5 שעות ובסופה הגיעה הטריאסטה לעומק של 10,911 מטרים. שום כלי שיט אחר לא צלל עד אז לעומק דומה. הצוות גילה כי גם בעומק זה קיימים יצורים חיים, ומכאן כי קיימים זרמים המביאים חמצן חדש גם בעומק זה. הטריאסטה שהתה כ-20 דקות על הקרקעית לפני שהחלה במסע חזרה אל פני הים.
רק בשנת 2012 התרחשה צלילה מאוישת נוספת לקרקעית תהום צ'לנג'ר, כשג'יימס קמרון צלל לקרקעית עם הצוללת "דיפסי-צ'לנג'ר" (Deepsea Challenger), אם כי צלילות לא מאוישות התרחשו עוד ב-1995 על ידי היפנים וב-2009 על ידי המכון האוקיינוגרפי בוודס הול.
ראו גם

בתיספרה
לקריאה נוספת

פיר דה לאטיל, כובשי המצולות: מן הנאוטילוס עד הבאתיסקאף, תרגום מצרפתית של De Nautilus au Bathyscophe, תרגם: דניאל שר, הוצאת מסדה, 1964, עמודים 175-130.
אנימצית צלילה באמצעות בתיסקף: בתהליך הירידה מתמלאים תאי הציפה במים ומטען הזיבורית מלא. בתהליך העלייה משתחרר מטען הזיבורית ותאי הציפה מתרוקנים
הריברטו טבארש

הריברטו מורנו בורחס טבארש (באנגלית: Heriberto Moreno Borges Tavares; נולד ב-19 בפברואר 1997) הוא כדורגלן פורטוגלי המשחק בעמדת הקיצוני והחלוץ במכבי נתניה.
קריירה

טבארש נולד וגדל במטרופולין של ליסבון. הוא מתופקד בעיקר כקיצוני ימני, אך משחק גם כקיצוני שמאלי וכחלוץ. הוא שיחק במחלקות נוער של מועדונים מקומיים, כשמגיל 10 ועד גיל 18 שיחק במחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון.
בשנת 2016 עבר לשחק בבנפיקה ליסבון ב', קבוצת המילואים של בנפיקה ליסבון, ששיחקה בליגה הפורטוגלית השנייה. בעונת 2017/2018 כבש 14 שערים.
בקיץ 2018 הושאל לעונה אחת למוריירנסה מליגת העל הפורטוגלית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-25 ביולי, וב-12 באוגוסט כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד קבוצתו 1–3 לספורטינג ליסבון.
בקיץ 2019 הושאל לעונה אחת לבואבישטה, גם היא מליגת העל הפורטוגלית.
ב-2 באוגוסט 2020 עבר לברסט מהליג 1 הצרפתית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-22 באוגוסט, בניצחון קבוצתו 4–0 על נים.
בינואר 2021 הושאל עד לתום העונה לפמליקאו מליגת העל הפורטוגלית. בתום העונה עבר לקבוצה בהעברה קבועה.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל טבארש לעונה אחת לפונפרדינה מהליגה השנייה בספרד.
ב-4 ביולי 2023 שב טבארש לפורטוגל וחתם בשורות אשטוריל מליגת העל הפורטוגלית.
ב-3 ביולי 2024 חתם במכבי נתניה.
הערות שוליים

↑  SAPO, Futebol: Luso-cabo-verdiano Heriberto Tavares quer representar seleção de Portugal, SAPO Desporto (בפורטוגזית)
↑  Estrelas da formação: Heriberto Tavares, Bola na Rede, ‏2018-06-01 (ב־European Portuguese)
↑  OFICIAL: Moreirense recruta Heriberto ao Benfica, Maisfutebol (בפורטוגזית)
↑  Benfica empresta Heriberto Tavares ao Boavista, www.record.pt (ב־European Portuguese)
↑  Heriberto continua na Liga NOS, www.slbenfica.pt (בפורטוגזית)
↑  02.08.20 | Heriberto Tavares est Brestois !, STADE BRESTOIS 29 - LE SITE OFFICIEL (בצרפתית)
↑  Football : Nîmes large vainqueur de Brest pour la première de la saison (4-0), midilibre.fr (בצרפתית)
↑  Heriberto Tavares quitte Brest, Foot Mercato : Info Transferts Football - Actu Foot Transfert (בצרפתית)
↑  Noticias, www.sdponferradina.com (בספרדית)
↑  Heriberto é reforço até 2026 – Site Oficial do Estoril Praia (ב־European Portuguese)
↑  רענן ברנובסקי‏, הריברטו טבארש חתם בנתניה, בוריס אנו מבוקש ב-MLS, באתר וואלה, 3 ביולי 2024
החדירה לחוף זיקים (2014)

ערך זה עוסק בחדירה שהתרחשה בתחילת מבצע צוק איתן. אם התכוונתם לחדירה שהתרחשה כחלק ממתקפת הפתע על ישראל, ראו .
החדירה לחוף זיקים הייתה חדירה מחוף הים של חוליה בת 4–5 צוללים מיחידת הקומנדו הימי של חמאס, שהגיעה לחוף זיקים ב-8 ביולי 2014, היום הראשון של מבצע צוק איתן. לוחמי החמאס התגלו ונהרגו בידי כוחות משולבים של צה"ל שכללו דחפור D9 משוריין, טנק, ספינת דבורה, כוח חיל רגלים של חטיבת גבעתי וכלי טיס בלתי מאויש. מהלך הקרב צולם על ידי צה"ל במצלמות האבטחה והתצפית. מאוחר יותר מצגת מתחקיר האירוע התפרסמה באינטרנט.
מהלך החדירה

החדירה התחילה בשעה 18:00 כאשר 4–5 צוללים מיחידת הקומנדו הימי של ארגון הטרור חמאס יצאו מהים בחוף זיקים, והחלו לנוע לכיוון מש"א ארז, ולירות עליו. המחבלים הצוללנים היו מצוידים בציוד צלילה, סודה קאוסטית, מכלי לחץ וכן שקיות אטומות למים בהן כלי נשק רבים שכללו רובי סער, רימוני רסס, מטען חבלה ותחמושת. על החוליה פיקד בשאר אחמד.
החוליה יצאה מהים בשני זוגות, בהפרשי זמנים, שהסתתרו בין השיחים הקרובים לחוף. בקרית שליטה ימית במש"א ארז זיהתה 4 דמויות חשודות בחוף זיקים והעבירה התרעה על החדירה למפקדה שהעביר את המידע לכלל הכוחות בגזרה ובמקביל הורה לחייליו לצאת לעמדות הירי שבבסיס ולפתוח בירי על החוליות. המידע הגיע אל מפקד גדוד רותם בגבעתי, מפקד פלגת ה"כריש" ואל סגן מפקד פלוגת הצמ"ה "חתולי הפלדה" של אוגדת עזה. ספינת הדבורה של פלגת כריש הגיעה אף היא ופתחה באש, כדי למנוע את התקדמות החוליה. הירי עיכב את החוליה וכוח גבעתי בפיקוד המג"ד התקדם אל החוליה מכיוון הדיונות שבמזרח, ופתח אף הוא באש. כדי למנוע ירי דו-צדדי נצרו לוחמי הספינה את האש. חילופי האש נמשכו מספר דקות, והאנשי החמאס ירו גם על חיילי גבעתי וגם על ספינת הבט"ש.
למקום הגיע טנק מרכבה סימן 4 שנסע לעבר חוליית המחבלים אך לא הצליח לזהות אותם ולאתרם. אחד המחבלים ניצל זאת והצמיד מטען חבלה אל ירכתי הטנק. המטען התפוצץ אך לא חדר את הטנק. רק אז זיהה צוות הטנק את החוליה שהחלה בנסיגה מערבה.
בינתיים הגיע דחפור D9 משוריין שהחל לסרוק את השטח. הדחפור איתר 4 דמויות חשודות שהתחבאו בין השיחים והתקדם בנסיעה איטית לעברם. החוליה פתחה באש נק"ל לעבר הדחפור, התקרבה למרחק מטרים ספורים ותקפה אותו ברימוני רסס שלא חדרו את המיגון. מפעילי הדחפור ניהלו קרב והרגו שניים מחברי החוליה.
מחבלי החמאס שנותרו הבינו כי משימתם נכשלה והמשיכו בירי על הכוחות תוך שהם נסוגים לכיוון הים, שם נהרגו מירי ספינות הדבורה.
מתחילת החדירה ועד הריגת כל המחבלים שחדרו עברו כ-40 דקות. כוחות נוספים של צה"ל הגיעו לזירת החדירה וביצעו סריקה יסודית של האזור על מנת לשלול את אפשרות הימצאותם של מחבלי חמאס נוספים. בשעה 21:00 הוכרז על סיום האירוע.
בעקבות האירוע

מחבלי החמאס לא הצליחו לגרום לאבדות או לנזק לכוחות צה"ל. האירוע חשף לציבור הישראלי את המאמצים הרבים שהשקיע חמאס בבניית הכוח הימי שלו, ובמיוחד יחידת הקומנדו הימי, שהתאמנה שנים לפיגועי חדירה מהים ואף רכשה ציוד צלילה מתקדם לשם כך. סיכול החדירה מנע הישג תודעתי לחמאס ותרם למוראל הישראלי בתחילת מבצע צוק איתן.
סרן סלמאן חיחי, סגן מפקד פלוגת הצמ"ה "חתולי הפלדה" של חיל ההנדסה הקרבית, שהוביל את ההסתערות על המחבלים והרג שניים מהם, קיבל אות מצטיין הרמטכ"ל. סרן אורי נסים, מפקד ספינת הדבורה שהייתה שותפה לסיכול הפיגוע והריגת המחבלים, זכה לצל"ש אלוף. רב-טוראית נעה טייטל, שגילתה את החדירה והזעיקה את המערכת, זכתה לתעודת הערכה ממפקד חיל הים.
בדיווחי החדשות בימים שלאחר האירוע ובימי מבצע צוק איתן, תואר כישלון החמאס כהישג של צה"ל. צה"ל הצליח לסכל את החדירה, הגיב מהר ובכך מנע פיגוע חדירה בקיבוץ זיקים. דובר צה"ל שחרר קטעי וידאו חלקיים שתיעדו את התקרית ואת הריגת חוליית החמאס, וחיילי צה"ל שלקחו חלק בקרב התראיינו בכלי התקשורת.
צה"ל תיעד את כל מהלך האירועים במספר מצלמות, בהן מצלמות של מוצב ארז ובקריות השליטה הימית, מצלמה של ספינת הבט"ש ומצלמה של כלי טיס בלתי מאויש שטס מעל זירת החדירה. בדצמבר 2014 דלפה לאינטרנט מצגת מתחקיר שערך צה"ל על האירוע וכללה קטעי וידאו שלא פורסמו על ידי דובר צה"ל, ובהם אחד התוקפים מצמיד מטען חבלה לטנק. בעקבות הדלפת המצגת, נחשפו כשלים של צה"ל בטיפול באירוע, העיקרי שבהם הוא זיהוי מאוחר של החדירה בידי התצפיתניות, שנתן למחבלי החמאס 20 דקות שהות להתכונן על החוף, והצמדת המטען לטנק שהוקפץ לזירה. בצה"ל ראו את חשיפת התחקיר כאירוע חמור.
ראו גם

הטבח בחוף זיקים
ביאורים

↑  בסמוך להתרחשות דיווחו כלי התקשורת על כך שבפיגוע היו מעורבים 5 מחבלים. בדיווחים מאוחרים יותר, כולל בתחקיר צה"ל, עלה שבפיגוע השתתפו ככל הנראה רק 4 מחבלים. כל המחבלים בפיגוע נהרגו
הערות שוליים

1 2 3 4  איתי בלומנטל, מבוכה לצה"ל: דלפה מצגת מהחדירה לזיקים, באתר ynet, 11 בדצמבר 2014
↑  כך סוכל ניסיון פיגוע של הקומנדו הימי של חמאס, באתר צה"ל, 9 ביולי 2014
1 2 3 4  יניר יגנה‏, סיכול פיגוע הראווה מהים: כך חוסלו המחבלים הצוללנים של חמאס, באתר וואלה, 9 באוגוסט 2014
↑  גילי קופר ונטע לוי, אתר צה"ל, אחריהם: אלו הם החיילים הכי טובים בצה"ל, באתר צה"ל (דרך ארכיון האינטרנט), 29 במרץ 2015
↑  סרן אורי נסים, באתר הגבורה
↑  רב-טוראי נועה טָיְטֵל, באתר הגבורה
↑  אמיר בוחבוט‏, חדירת המחבלים הצוללנים של חמאס לחוף זיקים: המחדל החמור נחשף, באתר וואלה, 14 במאי 2015
| מבצע צוק איתן |
| --- | --- | --- |
| אירועים | בין מבצע עמוד ענן למבצע צוק איתן • אירועי הסכסוך הישראלי פלסטיני ב-2014 • רצח שלושת הנערים (מבצע שובו אחים) • אירועי מבצע צוק איתן‏‏ • החדירה לחוף זיקים • לאחר מבצע צוק איתן |  |
| קרבות ברצועת עזה | קרב בית חאנון • קרב שג'אעייה • פרשת אורון שאול • קרב ח'וזאעה • קרב רפיח • הדר גולדין |  |
| שונות | אירועי מבצע צוק איתן • אות מערכת צוק איתן • ועדת החקירה של האו"ם • חיל ההנדסה הקרבית במבצע צוק איתן |  |
ימי חיינו

| --- | --- |

ימי חיינו
 סוגה:  אופרת סבון
 יוצרים:  אירנה פיליפס טד קורדיי בטי קורדיי
 בימוי:  Albert Alarr, Randy Robbins, Phil Sogard, Grant A. Johnson, William Ludel 
 שחקנים:  רנה ג'ונס (אנ') אליסון סוויני (אנ') פיטר רקל (אנ') דידרה הול (אנ') קריסטיאן אלפונסו (אנ') ג'וש טיילור (אנ') בריאן דטילו דרייק הוג'יסטן (אנ') לורן קוסלו (אנ') ג'יימס סקוט (אנ') ג'ייסון קוק (אנ') קריסטן סטורמס (אנ') דארין ברוקס   ברודי האצלר
 פרסים:  Daytime Emmy Award for Outstanding Drama Series 
 ארץ מקור:  ארצות הברית
 שפות:  אנגלית 
 מספר עונות:  56 עונות (בשנת 2021)
 מספר פרקים:  14,000 (נכון לדצמבר 2020)
 הפקה
 מפיקים בפועל:  Ken Corday, Albert Alarr 
 חברת הפקה:  Sony Pictures Television, קולומביה טריסטאר טלוויז'ן, הטלוויזיה של סרטי קולומביה, סקרין ג'מס, Corday Productions 
 הפצה:  Sony Pictures Television 
 אורך פרק:  30 דקות (1965 - 1975) 60 דקות (החל מ-1975)
 שידור
 רשת שידור:  בארצות הברית: NBC
 תקופת שידור מקורית:  8 בנובמבר 1965 – הווה
 קישורים חיצוניים
 אתר רשמי
 דף התוכנית ב-IMDb
 
ימי חיינו (באנגלית: Days of Our Lives) היא אופרת סבון אמריקאית, ששודרה החל מ-8 בנובמבר 1965 ברשת NBC בארצות הברית ומאז שודרה במדינות רבות ברחבי העולם. התוכנית נוצרה על ידי בני הזוג טד קורדיי ובטי קורדיי ורבים מסיפורי העלילה הראשונים נכתבו על ידי ויליאם ג'. בל.
בני הזוג קורדיי ובל שילבו את רעיון "אופרות הסבון המתרחשות בבית חולים" עם המסורת של מיקוד התוכנית סביב המשפחה הגרעינית, על ידי כך שיצרו סדרה על משפחה של רופאים, כולל רופאה שעובדת בבית חולים לחולי נפש.
הרייטינג של "ימיי חיינו" כמו גם של אופרות סבון אחרות החל לצנוח בשנות ה-90 של המאה ה-20, בעוד שבשנת 2007 הוכרז כי סביר להניח שהסדרה לא תמשיך ברשת NBC מעבר לשנת 2009, הסדרה ממשיכה להיות משודרת, ובמאי 2021 חודשה הסדרה לשתי עונות נוספות, עונות 57 ו-58, אחרי שהעונה ה-56 הסתיימה ב-16 באפריל 2021. בסוף דצמבר 2020 ציינה הסדרה 14,000 פרקים, ובכך הייתה לסדרה הארוכה ביותר אי-פעם ששודרה ב-NBC, וזו אחת הסדרות שהמשיכו להפיק פרקים מקוריים בעיצומה של מגפת הקורונה.
הסדרה אוזכרה בתקופה יחסית ארוכה בסדרה "חברים" כאשר ג'ואי טריביאני (מאט לה-בלאנק), שיחק ב"ימי חיינו" את ד"ר דרייק רמורה.
עלילה

עלילת התוכנית סובבת את חיי המשפחה של המעמד הבינוני והגבוה בסיילם, עיירה אמריקנית, עם קווי העלילה הרגילים של אהבה, נישואים, גירושים, חיי משפחה ובנוסף את הקו הרפואי ובחינת התנהגות הדמויות בעלות הבעיות הנפשיות. אל רבין, לשעבר מפיק בפועל בסדרה, מתגאה בלהט של הדמויות, שלדבריו לא התביישו לחשוף את רגשותיהן הכמוסים ביותר. כאשר "ימי חיינו" עלתה לשידור בהופעת הבכורה בשנת 1965, עלילת הסדרה נסבה סביב הטרגדיות שניחתו על משפחת הורטון. ראש משפחת הורטון, טום, הוא מנהל מחלקה פנימית בבית החולים האוניברסיטאי שבעיר סיילם. אשתו, אליס, היא עקרת בית. יש להם חמישה ילדים: טום הבן, אדי, מיקי, ביל ומרי. עם הזמן צורפו לעלילה משפחת מריט, משפחת האנטר, משפחת בנינג ומשפחת אנדרסון, ששימשו לפיתוח קווי עלילה דרמטית.
אחד מקווי העלילה הממושכים ביותר בסדרה היה סיפור האונס של לורה הורטון, אשתו של מיקי הורטון, על ידי אחיו של מיקי, ביל. לורה סיפרה את סוד האונס לאביו של טום והשניים החליטו כי מוטב שמיקי לעולם לא ידע את הסוד. הסוד, הטומן בחובו את האמת על הוריו של מייקל הורטון, שנולד כתוצאה מהאונס, ובריאותו הרופפת של מיקי בעקבות הגילוי היו המוטיב העיקרי בעלילה משנת 1968 עד 1975. בזכות קו עלילה זה התבלטה הסדרה ולראשונה מוקמה במקומות הראשונים במדד אחוזי הצפייה של נילסן לתוכניות יומיות. משולש אהבים נוסף, שהתרקם בין שלוש דמויות: זמר המועדונים, דאג וויליאמס, בתם של טום ואליס, אדי ובתה - ג'ולי, היווה קו עלילה פופולרי באותה תקופה. הסיפור הגיע לשיאו עם מותה של אדי בשנת 1974 ונישואי דאג וג'ולי בשנת 1976.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הצטרפו משפחת בריידי ומשפחת דימרה לסדרה. היריבות ביניהן הבטיחה במהרה את מיקומן כמשפחות מככבות בסיילם לצד משפחת הורטון. בערך באותה תקופה, בסיועם של התסריטאים הראשיים, שרי אנדרסון, תום רסינה ולאה ליימן, אשר כתבו עלילות רוויות פעולה והרפתקות ויצרו זיווגי-כוח (Supercouplings) כדוגמת: בו והופ, שיין וקימברלי, פאץ' וקיילה, הוזרם דם חדש לסדרה שעד כה התמקדה בעיקר במשפחת הורטון.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, עם הצטרפותו של ג'יימס אי. ריילי כתסריטאי ראשי, הסדרה שינתה כיוון לקווי עלילה בעלי אופי מדע בדיוני ועל-טבעי, בשילוב היריבות בין טוב לרע, יריבות שבאה לידי ביטוי בהתנצחויות שבין משפחת בריידי ומשפחת דימרה. תחת הנהגתו של ריילי, אחוזי הצפייה שסבלו מירידה משמעותית בשנות ה-80 ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, זינקו מעלה למקום השני. למרות אחוזי צפייה לא יציבים שלהם זכתה הסדרה עם החלפת ריילי בהוגאן שפר כתסריטאי ראשי. בשנת 2006, הצליחה "ימי חיינו" לשמור על מקום טוב באמצע בסולם אחוזי הצפייה בתוכניות יומיות, תוך כדי שמירה על קו עלילה ודמויות ראשיות מתקופתו של ריילי.
נושאי עלילה עיקריים

נוסף למשולשי האהבה שהוזכרו בין ביל, מיקי ולורה, דאג, ג'ולי ואדי, ישנם סיפורים אחרים שצופים רבים ודאי זוכרים, כדוגמת הסיפור משנת 1968 על טום הורטון הבן, שסבל משיכחה כשחזר ממלחמת קוריאה, כשהוא בטוח שהוא מישהו אחר ואז התחיל לחזר אחר אחותו הצעירה, מרי. או סיפור אהבתם הטראגית בת 20 השנים של ג'ון בלק שגזל את מרלנה אוונס מבעלה, רומן בריידי. וישנו הסיפור משנת 1982 על "החונק מסיילם" (ג'ייק קוסיצ'ק, שכונה בשם "ג'ק המרטש"), שארב לנשים ורצח אותן, או הסיפור משנת 1984, בסגנון "חלף עם הרוח", כאשר הופ וויליאמס ובו בריידי הסתתרו במטע דרומי כשהם מחופשים לסקארלט אוהרה ולרט באטלר, סיפור שתוכנן בתחילה לגרום לצופים להישאר מרותקים למרקע למרות שבאותו זמן שודרו פרומואים לקראת אולימפיאדת הקיץ של 1984.
וישנו סיפור "שיט התעתועים" של שנת 1990, כאשר ארנסטו טוסקנו המטורף הזמין את כל אויביו לספינה, "לורטה", והחזיק בהם כשבויים. או הסיפור על חג המולד של 1995, כאשר עץ חג המולד עלה באש ומרלנה הייתה אחוזת דיבוק בסגנון "מגרש השדים". או הסיפור של השנים 2003–2004, כאשר מספר דמויות נרצחו כביכול על ידי רוצח במסיכה הנקרא "האורב מסיילם", אך מאוחר יותר התגלה שהם נחטפו לאי סודי בשם "וין מלאס" (באנגלית: Wen Melas, שיכול אותיות השם "ניו-סיילם" – New Salem, בתרגום חופשי: סיילם החדשה).
צוות השחקנים

כש"ימי חיינו" שודרה לראשונה בשנת 1965, התוכנית ארכה 30 דקות ומנתה 11 שחקנים, שתשעה מתוכם גילמו דמויות קבועות בעלילה. בשנת 1974, הוארך זמן שידור התוכנית לשעה, וצוות השחקנים הורחב ל-27 בקווי עלילה שונים. כבר בשנת 1990, 25 שנה לקיומה של הסדרה, מנה הצוות 40 שחקנים קבועים וזמניים, ומספר זה נשאר קבוע פחות או יותר מאז. מכל השחקנים בצוות הקבוע, פרנסס ריד, שמגלמת את אליס הורטון, היא היחידה שהייתה חברה בצוות השחקנים מאז הפרק הראשון בסדרה בשנת 1965. השחקן ג'ון קלארק, שגילם את מיקי הורטון בהתחלה, עזב את הסדרה בשנת 2004 עקב מחלה, ומאז 2 שחקנים נוספים נכנסו לנעליו. סוזן רוג'רס, שמגלמת את מגי הורטון, ודידרה הול, שמגלמת את מרלנה אוונס, הופיעו בסדרה במשך יותר מ-30 שנה. בשנות ה-90 התווספו כמה שחקנים חדשים שמופיעים עד היום (למשל אריאן זוקר).
בשנים האחרונות הצטרפו ל"ימי חיינו" שחקנים חדשים וחזרו שחקנים ותיקים שהופיעו בשנות ה-80 של המאה ה-20, כגון: סטפן ניקולס (סטיב ג'ונסון), מרי בת' אוונס (קיילה בריידי) וג'וזף מסקולו (סטפנו דימרה), שהוחזרו לסדרה במטרה למשוך בחזרה צופים ותיקים שהפסיקו לעקוב אחר התפתחות הסדרה.
ביקורות

בתחילה שיבחו המבקרים את התוכנית על כך שהיא לא נשענת על נוסטלגיה (בניגוד לתוכניות כגון "As The World Turns") והדרך בה מוצגת "המשפחה האמריקנית המודרנית". עד שנות ה-70 של המאה ה-20 העריכו המבקרים ש"ימי חיינו" היא תוכנית הדרמה היומית הנועזת ביותר, שסללה את הדרך בכך שהעלתה בנושאים שתוכניות אחרות באותה תקופה לא העזו להעלות, כגון הזרעה מלאכותית ופרשיית-אהבים בין-גזעית. בשנות ה-90 של המאה ה-20, הסתעפה התוכנית לקווי עלילה על-טבעיים, עליהם מתחו המבקרים ביקורת מיידית, כיוון שהדבר נראה כמו התרחקות מקווי עלילה ריאליסטים יותר, שעליהם התבססה הסדרה בראשית דרכה ובזכותם התפרסמה. בשנת 2006, כאשר נשאל מתיו אשפורד על "תחיית המתים השלישית" של דמותו, ג'ק דברו, ענה השחקן: "קשה לשחק את הדמות, כי באיזשהו שלב היא הופכת ליותר מדי לא מציאותית. שחקנים רואים את זה ואומרים 'מה זה, קרטון נטוורק?'"
פרסים

בנוסף לקבלת שבחים בעיתונות הכתובה, זכתה "ימי חיינו" במספר פרסים, שבכללם: פרס אמי לשנת 1978 לדרמה יומית, ופרס סדרת הדרמה הטובה ביותר לשנת 2000 של איגוד התסריטאים האמריקני. גם שחקני הסדרה זכו בפרסים: מקדונלד קרי - (ד"ר טום הורטון) זכה בפרס השחקן הטוב ביותר לשנת 1974 ו-1975. סוזן רוג'רס - (מגי הורטון), וליאן הנליי - (אנה דימרה), זכו בפרס שחקניות המשנה הטובות ביותר לשנים 1979 ו-1986 בהתאמה, ובילי וורלוק - (פרנקי בריידי) זכה בפרס השחקן הצעיר הטוב ביותר לשנת 1988. קיילר פטיס (תיאו קארבר) זכה בפרס אמי בשעות היום לשנת 2019 בקטגוריית שחקן צעיר מצטיין בסדרת דרמה.
הערות שוליים

1 2  Andreeva, Nellie (May 11, 2021). ‘Days Of Our Lives’ Gets 2-Year Renewal Through Season 58 On NBC. Deadline Hollywood. Retrieved May 11, 2021
סוזן קוליס

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1956 (בת 69 בערך) אדינבורו, הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  המכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי 
 תחום יצירה:  פיסול, מיצב 
 
סוזן קוליס (באנגלית: Susan Collis; נולדה ב-1956) היא אמנית בריטית הפועלת בהקני, לונדון. ידועה ביצירת חפצים יומיומיים במראה רגיל מחומרים יקרי ערך. בגישה שלה לפיסול, קוליס מצליחה לרומם את היומיומי, לנצל טכניקות מלאכה מסורתיות ולעודד את הצופים להסתכל מקרוב יותר.
ביוגרפיה

קוליס נולדה באדינבורו, סקוטלנד. למדה פיסול בבית הספר לאמנות של צ'לסי, לונדון ותואר שני מהקולג' המלכותי לאמנות בשנת 2002.