stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בית דני
היסטוריה

בית דני נחנך ב-23 במאי 1979, ונקרא על-שמו של דני מושביץ, בנו של מרק מושביץ, מבעלי "עלית", שנהרג בתאונת מטוס. המגרש נתרם על ידי עיריית תל אביב שסיפקה גם את הציוד ודואגת להפעלת המרכז. להקמה המרכז סייעו משפחת מושביץ, חברת "עלית" וממשלת ישראל.
בית דני משמש מרכז לפעילות חברתית, אמנותית, ספורטיבית, תרבותית והשכלתית בשכונת התקווה ודרום תל אביב, ונחשב לאחד המרכזים הגדולים המובילים בעיר ובארץ. תחומי פעילות במרכז:
ספורט: ג'ודו, כדורסל, בית ספר לכדורגל, התעמלות מכשירים, מועדון בריאות וכושר.
אמנות: מוזיקה, מחול, אמנות פלסטית, להקת זמר. בבית הספר למוזיקה לומדים כ 350 תלמידים מבני השכונה והאזור. חלקם משתתפים בשלוש תזמורות תלמידים ברמות שונות.
השכלה: ספרייה אזורית, חוגי מחשבים, חוגי העשרה, שיעורי עזר, חוגים לגיל הרך, פרויקטים לימודיים, פעילות מרכז הורות ומשפחה, תהיל"ה השכלת מבוגרים.
פעילות פנאי: מועדון קשישים, הרקדות, הרצאות, פעילות פנאי למבוגרים וחוגים לעולים.
במרכז פועל גם שבט צופי "בית דני".
בבוקר יום שבת, 19 בינואר 1991, בזמן מלחמת המפרץ, פגע טיל סקאד שנורה מעיראק במקלט הציבורי בבית דני. לא היו פגיעות בנפש, אך בית דני והבניינים שבסביבתו ניזוקו קשות. שיפוצו החל מיד, ופעילויותיו הועברו אל בתי הספר שבשכונה. ביוני 1992 חזרה הפעילות לבית דני המשופץ. כיום עומד הפסל "מלאך השלום" של הפסל מוטי מזרחי במקום שבו פגע הטיל.
סמוך לבית דני נמצאים אצטדיון שכונת התקווה ואודיטוריום דוהל.
הערות שוליים

↑  "בית דני" נחנך בשכונת התקוה, מעריב, 24 במאי 1979
↑  אבן פינה למרכז קהילתי בשכונת התקרה ע"ש דני מושביץ, דבר, 15 ביוני 1973
↑  שבט צופי בית דני, באתר פייסבוק
המתקפה האיראנית על ישראל (אפריל 2024)

המתקפה האיראנית על ישראל או "ליל הכטב"מים" (השם האיראני למתקפה הוא: הבטחת האמת; בפרסית: وعده صادق, בתעתיק מדויק: ועדה צאדק) הייתה תקיפה אווירית נרחבת שביצעה איראן משטחה ומשטח מדינות נוספות נגד ישראל בלילה שבין 13 ל-14 באפריל 2024, וכללה 110–130 טילים בליסטיים, 36 טילי שיוט וכ-185 כטב"מים. מבצע ההגנה מפני המתקפה נקרא "מגן ברזל", ובמהלכו יירטו מערך ההגנה האווירית של צה"ל, וקואליציה אזורית בהובלת ארצות הברית, 99% מהאיומים.
כל טילי השיוט והכטב"מים יורטו מחוץ לישראל על ידי ישראל ועל ידי קואליציית המדינות ארה״ב, ירדן, בריטניה וצרפת. הרוב המוחלט של הטילים הבליסטיים יורט וטילים בודדים נפלו בשטח ישראל וגרמו נזק קל. על פי מקורות אמריקאיים, כמחצית מהטילים הבליסטיים האיראניים כשלו בשיגור או סטו ממסלולם ולא היה צורך ליירטם. המתקפה הייתה חסרת תקדים בתולדות ההגנה האווירית מבחינת כמות הטילים וכלי הטיס החמושים ששוגרו בבת אחת, ומבחינת אחוזי היירוט הגבוהים.
התקיפה הייתה תגובה לתקיפת הקונסוליה האיראנית בדמשק שבועיים לפני כן שיוחסה לישראל, והפעם הראשונה שבה איראן תקפה את ישראל בגלוי משטחה. יעדי התקיפה היו בסיסי צה"ל בנגב וברמת הגולן. זו הפעם הראשונה מאז התקיפות העיראקיות על ישראל במלחמת המפרץ משנת 1991, שמדינה חברה באו"ם תוקפת בגלוי את ישראל.
ב-19 באפריל 2024 הותקף בסיס חיל האוויר באספהאן שבאיראן, וכן הותקף שדה התעופה א-ת'עלה באזור "א-סווידא" בסוריה הדרומית. התקיפות מיוחסות לישראל.
ב-1 באוקטובר 2024 בוצעה מתקפה איראנית נוספת על ישראל.
רקע

בליל 1 באפריל 2024 הותקף מבנה בבסיס אילת של חיל הים הישראלי על ידי כטב"מ נפץ ששוגר מעיראק על ידי המיליציה הפרו-איראנית "ההתנגדות האסלאמית בעיראק". לא היו נפגעים בנפש. באותו היום, סמוך לשעה 17:00, הפציצו מטוסי קרב ישראליים את הקונסוליה האיראנית בדמשק, הצמוד לשגרירות האיראנית, ומשמש גם מעון לשגריר האיראני בסוריה. הבניין קרס, בתקיפה נהרג בריגדיר גנרל מוחמד רזא זאהדי, מפקד "כוח קודס" בסוריה ובלבנון, ובכיר במשמרות המהפכה, ועוד לפחות 16 בני אדם. לפי דיווח של אל-חדת', בתקיפה נהרג גם סגנו, ראש מטה כוח קודס בסוריה ולבנון.
ישראל תכננה את המתקפה חודשיים לפני כן, ושבוע לפני התקיפה החליט הקבינט הביטחוני על ביצועה. על פי תחקיר שפרסם הניו יורק טיימס הקבינט הניח שאיראן לא תגיב בעוצמה והעריך "בצורה שגויה מאוד" את תגובתה לחיסול. ישראל הודיעה לארצות הברית על הפעולה דקות ספורות לפני הביצוע, בהודעה "בדרג נמוך". עוזרים בממשל האמריקאי יידעו בדחיפות את ראשי מערכת הביטחון, שצפו שלפעולה עשויות להיות תוצאות חמורות עם השלכות נרחבות באזור. אף שהקו הרשמי של ארצות הברית היה תמיכה בישראל, בשיחות פרטיות הובע זעם על כך שישראל לא התייעצה עם ארצות הברית ולא הודיעה לה מוקדם יותר. מזכיר ההגנה האמריקאי לויד אוסטין אמר בשיחה עם שר הביטחון יואב גלנט שישראל סיכנה את הכוחות האמריקאיים.
ב-6 באפריל הודיעה ארצות הברית שלפי המודיעין שבידה, בשבוע הקרוב איראן תתקוף את ישראל בנחילי כטב"מים וטילי שיוט בתגובה לחיסול. נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, הודיע שארצו תסייע לישראל ביירוט אם זו תותקף בידי איראן או שלוחיה. פיקוד העורף פרסם על איסור פעילויות חינוכיות והגבלת התקהלות עד 1,000 איש ברחבי ישראל. ב-12 באפריל קראו צרפת ובריטניה לאזרחיהן להימנע משהות בישראל שלא לצורך חיוני. בריטניה, צרפת וגרמניה הזהירו את איראן שלא לתקוף את ישראל, וציינו שמתקפה כזו תהיה הסלמה שעלולה להוביל לתגובה צבאית של המערב נגד איראן. גם ישראל הזהירה את איראן שמתקפה כזו עלולה להוביל לתגובה צבאית ישראלית ישירה על אדמת איראן.
אמצעי לחימה

פרק זה טעון עריכה. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא: פירוט סוגי כטב"מים, טילי השיוט וטילים שיש לאיראן ופירוט מערכות הגנה ישראליות ללא מיקוד על האלו שנעשה בהם שימוש במהלך המתקפה וללא מקורות.
אמצעי לחימה > איראן ובעלות בריתה

| תמונה | שם | סוג | טווח |
| --- | --- | --- | --- |
|  | גראד | רקטה ארטילרית | 40 ק"מ |
|  | שאהד 136 | כטב"ם מסוג חימוש משוטט | 2,200 ק"מ |
|  | שאהד 238 | כטב"ם מסוג חימוש משוטט | 1,000 ק"מ |
|  | פאווה | טיל שיוט | 1,650 ק"מ |
|  | ח'ייבר שכן | טיל בליסטי | 1,450 ק"מ |
|  | שיהאב-3 | טיל בליסטי | 1,350–1,800 ק"מ |
|  | עימאד | טיל בליסטי | 1,700–2,500 ק"מ |
|  | חורמשהר | טיל בליסטי | 2,000 ק"מ |
|  | סג'יל | טיל בליסטי | 2,000–2,500 ק"מ |
|  | חאג' קאסם | טיל בליסטי | 1,400 ק"מ |
|  | פאתח-1 | טיל היפר-סוני | 1,400 ק"מ |
|  | קדר 110 | טיל בליסטי | 1,650–1,950 ק"מ |
אמצעי לחימה > ישראל

מערך ההגנה האווירית:
| תמונה | שם | סוג | טווח |
| --- | --- | --- | --- |
|  | כיפת ברזל | מערכת הגנה אווירית לטווח קצר עד בינוני, כולל נגד רקטות וכטב"מים | 4–120 ק"מ |
|  | MIM-104 פטריוט "יהלום" | טיל קרקע-אוויר נגד מטוסים כולל כטב"מים | 70–160 ק"מ |
|  | קלע דוד | מערכת הגנה אווירית לטווח בינוני עד ארוך, כולל כגיבוי נגד טילים בליסטיים | 70–300 ק"מ |
|  | חץ 2 | טיל נגד טילים לטווח ארוך שמיועד גם נגד טילים בליסטיים | 70–1,500 ק"מ |
|  | חץ 3 | טיל נגד טילים שמיועד נגד טילים בליסטיים מחוץ לאטמוספירה כולל טילים בליסטיים בין-יבשתיים וטילים גרעיניים | 2,400–3,000 ק"מ |
חיל האוויר הישראלי (כלי טיס):
| תמונה | שם | סוג |
| --- | --- | --- |
|  | F-15 בז משופר | מטוס קרב לעליונות אווירית |
|  | F-15I רעם | מטוס קרב רב-משימתי שיכול לשמש גם לתקיפה אווירית וכן יירוט אווירי |
|  | F-16I סופה | מטוס קרב רב-משימתי מדור 4.5 |
|  | F-35I אדיר | מטוס קרב רב-משימתי חמקן מדור 5 |
|  | נחשון | מטוס לוחמה אלקטרונית, מודיעין אותות ובקרה אווירית |
|  | בואינג 707 "שקנאי" | מטוס תדלוק אווירי |
אמצעי לחימה > בנות הברית של ישראל

ארצות הברית ארצות הברית :
מטוסי קרב מדגמי F-16 פייטינג פלקון, F-18 הורנט ו-F-35 לייטנינג II.
מערכת הגנה אווירית AEGIS על שתי משחתות (טילי SM-3)
MIM-104D פטריוט
הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת :
מטוסי קרב
צרפת צרפת :
מטוסי קרב
ירדן ירדן :
מטוסי קרב מדגם F-16 פייטינג פלקון
בעקבות התקיפה

פורסם שנשיא ארצות הברית ג'ו ביידן קרא לראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בשיחת טלפון שלא לתקוף באיראן, ואף הודיע כי מדינתו לא תתמוך במתקפה כזו ולא תשתתף בה. מאוחר יותר פורסם כי ביידן אמר בשיחה שהיירוט הנרחב הוא הצלחה שיצרה "מרחב וגמישות להחלטות על הצעדים הבאים". הוא יעץ לישראל "להאט את הקצב ולחשוב היטב". היועץ לביטחון לאומי, ג'ייק סאליבן, הודיע כי ארצות הברית תטיל סנקציות על תוכניות הטילים והכטב"מים של איראן, בתיאום עם מדינות ה-G7 שצפויות להצטרף למהלך. גם האיחוד האירופי הצטרף.
במערכת הפוליטית הישראלית קראו השרים בצלאל סמוטריץ', איתמר בן גביר ופוליטיקאים אחרים ממפלגות הקואליציה לצאת למתקפה משמעותית על אדמת איראן. מרב מיכאלי, מנגד, הביעה התנגדות לתקיפה.
ב-19 באפריל 2024, בלילה שבין חמישי לשישי, בסמוך לשעה ארבע בבוקר, על פי דיווחים זרים, ישראל תקפה מתקנים צבאיים של משמרות המהפכה באספהאן ובנתנז שבאיראן, ובעיראק. בנוסף, באותו לילה, ישראל תקפה אמצעי נ"מ של צבא סוריה בדרום המדינה. לאור זאת, המועצה העליונה לביטחון לאומי של משמרות המהפכה התכנסה לדיון חירום.
על רקע התקיפה, הודיעה חברת S&P על הורדת דירוג האשראי של ישראל מדרגה של AA- ל-A+.
ראו גם

המעורבות האיראנית במלחמת חרבות ברזל
החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל
מלחמת חרבות ברזל
המתקפה האיראנית על ישראל (אוקטובר 2024)
כתונת יוסף (ולאסקס)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  דייגו ולסקס 
 תאריך יצירה:  1630 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  250 ס״מ 
 גובה:  223 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  בארוק 
 מיקום:  אל אסקוריאל
 
כתונת יוסף הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הסביליאני דייגו ולאסקס, השמור במוזיאון הסקריסטיה הגדולה של מנזר סן לורנסו דל אסקוריאל שבמדריד, ספרד. הציור נוצר ביוזמת האמן עצמו, ללא הזמנה מוקדמת, ונשמר ברשותו עד שנת 1634, אז מכר אותו לכתר הספרדי יחד עם "נפחיית וולקן" ויצירות נוספות מאת אמנים אחרים, במטרה לעטר את הארמון החדש של בואן רטירו (ספ').
תיארוך וטכניקה

היצירה צוירה לאחר מסעו הראשון של ולאסקס לאיטליה בשנים 1629–1631. נראה כי בשלב זה זנח האמן את טכניקת הקיארוסקורו, המאופיינת בניגודיות חדה בין אזורים כהים לבין אזורים בהירים בציור, בעל השפעה על תפיסת היצירה והקומפוזיציה שלה, ובמקום זאת ביצירה זו חדר אור רך ואחיד לחלל שבו מתרחשת הסצנה. גם פלטת הצבעים – כחול, כתום וצהוב – מושפעת מאוד מאמנים ונציאנים, ככל הנראה מהיצירות שנמצאו באוסף המלכותי או מאלה שוולאסקס צפה בהן במהלך מסעותיו בוונציה וברומא.
שתי דמויות בציור מופיעות בפוזיציות ייחודיות: אחת מהן מפנה את גבה אל הצופה, והשנייה נראית מהצד עם חזה חשוף, מה שמדגיש את המבנה האנטומי שלהן ואת נטייתו של ולאסקס לתאר דמויות בעירום חלקי. מגמה זו, שהופיעה כבר בציורים כמו ניצחון בכחוס ו"נפחיית וולקן", הלכה והתחזקה בהשפעת האמנות האיטלקית, וההשוואה למיכלאנג'לו מתבקשת.
ככל שסגנונו התפתח, שחרר ולסקס את אחיזתו בפרטים מדוקדקים, אך הצליח לשמר איכות גבוהה במיוחד בפרטים מסוימים, כמו חפצי מתכת וקרמיקה המופיעים בציור. אף שסגנונו נעשה חופשי ומשוחרר יותר, שמר הצייר על רמת הריאליזם הייחודית לו. בנוסף, ניכר עיסוקו בעומק ובמרחב, כאשר הנוף נשקף בין הדמויות שבחזית.
דמות הכלב המופיעה בציור מעוררת עניין רב. יש הטוענים כי פדרו פאבלו רובנס הוא שהמליץ לוולאסקס לשלב אותה, מתוך אמונה שהדבר מעניק לציור אלגנטיות רבה יותר. דמותו של כלב חוזרת גם ביצירות אחרות של ולסקס, כמו "לאס מנינאס" (1656).
הסיפור המקראי

כתונת הפסים של יוסף נזכרת לראשונה בספר בראשית, כאשר יעקב מעניק אותה לבנו האהוב יוסף. הכתונת הופכת לסמל מובהק לקנאת האחים ולמהלך האירועים שהוביל למכירת יוסף למצרים. לאחר מכירתו, האחים מטבילים את הכתונת בדם שעיר עיזים ומציגים אותה בפני יעקב כדי לשכנעו כי יוסף נטרף על ידי חיה רעה.
הביטוי "כתונת פסים" מופיע במקרא פעם נוספת בלבד, בהקשר של מכירת יוסף תמר, בתו של דוד המלך, אשר לבשה כתונת פסים כיאה לבנות מלכים. בשני המקרים, הכתונת מסמלת מעמד גבוה, אך גם מתקשרת לתחושות של שנאה, קנאה ואלימות בתוך המשפחה. הסרת הכתונת וקריעתה משקפות את הפגיעות של הדמויות הלובשות אותה ואת ההשלכות הטרגיות של מעשיהם של הקרובים להן.
תיאור ביצירות אמנות

נושא כתונת הפסים של יוסף זכה לביטוי ביצירות אמנות שונות לאורך ההיסטוריה. אחת היצירות הבולטות היא "הבאת כתונת יוסף ליעקב" מאת הצייר הספרדי דייגו ולאסקז, אשר צוירה בשנת 1630. ציור זה הוא התיאור היחיד של סצנה מקראית ביצירתו של ולאסקז, והוא משקף השפעות של אמנות איטלקית מתקופתו.
תיאור היצירה

בציור מתוארת הסצנה שבה האחים מציגים בפני יעקב את כתונת הפסים המוכתמת בדם. הדמויות ממוקמות בתוך אולם רחב ידיים, כאשר ברקע מופיעה תמונת נוף מוארת, היוצרת ניגוד חריף עם המתרחש בקדמת הציור. האמן מציג חמישה אחים, כל אחד מהם מבטא רגש שונה ביחס למעשה. יעקב מתואר ברגע שבו הוא שומע את הבשורה, קם ממושבו ומרים את ידיו בתדהמה לנוכח הידיעה על מותו של בנו האהוב.
דמות אחת מופנית בגבה אל הצופים ומסתירה את פניה, ככל הנראה מסמלת את ראובן, שהביע צער על מכירת יוסף.
שני אחים חשופי גו, ייתכן שרומזים להפשיטת יוסף מבגדיו לפני השלכתו לבור.
במרכז היצירה, שני אחים מחזיקים בכתונת הפסים ומציגים אותה בפני יעקב. אחד מהם, לבוש שחור, נראה כמוביל את הצגת הראיה, בעוד השני, הלבוש באדום, נראה כמנסה לשכנע את אביהם להאמין לסיפורם.
שני אחים נוספים מוצגים בצל, מרוחקים מעט מן האירוע המרכזי, וניכר שהם אינם שלמים עם המעשה.
בצד ימין של היצירה מופיעה דמותו הטרגית של יעקב, המרים את ידיו באימה ובצער. הבעת פניו, כמו גם הכלב הנובח בתמונה, מעוררות ספק באשר לאמינות סיפורם של האחים. בנוסף, המקל שנופל מידי יעקב נראה כמסמל את ההלם והכאב שהוא חווה ברגע זה.
פרשנות

היצירה של ולאסקז אינה מתמקדת בתיאור היסטורי מדויק של כתונת הפסים, אלא משתמשת בצבעים ובקומפוזיציה כדי להדגיש את הדרמה הרגשית של הסצנה. הכתונת הלבנה הפשוטה, המוכתמת בדם, מדגישה את היעדרו של יוסף יותר מאשר את מעמדו המלכותי. המשחק באור וצל, כמו גם בחירת התנוחות והבעות הפנים של הדמויות, משקפים את הקונפליקט המוסרי והרגשי המלווה את הסיפור המקראי.
כתונת הפסים של יוסף מהווה סמל מרכזי במקרא ובאמנות, ומייצגת הן יוקרה והן פגיעות. היצירה של דייגו ולאסקז מציעה פרשנות חזותית לדרמה המקראית, תוך שימוש באור, קומפוזיציה ודמויות בעלות הבעות פנים עשירות. באמצעות הצגת האחים, יעקב והכתונת עצמה, היצירה מעלה שאלות לגבי מוסר, חרטה, צדק ואמת – נושאים שנותרים רלוונטיים גם כיום.
הנושא אצל ציירים אחרים

"יעקב מכיר את הכותונת המגואלת בדם של בנו יוסף", פלגרי קלבה
ז'וזפ ורגארה
פורד מדוקס בראון
הערות שוליים

↑  ספר בראשית, פרק ל"ז, פסוקים ל"א–ל"ו
↑  ספר שמואל ב', פרק י"ג, פסוקים י"ז–י"ח
1 2 3 4  יעל מאלי, אמנות כפרשנות: פרשת השבוע בראי האמנות, תל אביב, ידיעות אחרונות, 2017, עמ' 86–88
ואזגן הראשון

| --- | --- |

 לידה:  20 בספטמבר 1908 (יוליאני) בוקרשט, ממלכת רומניה 
 פטירה:  18 באוגוסט 1994 (בגיל 85) ירוואן, ארמניה 
 שם מלא:  בלידה: לבון קאראפט פלצ'אן
 מדינה:  ארמניה, רומניה 
 מקום קבורה:  ואראשאפאט 
 השכלה:  אוניברסיטת בוקרשט 
 פרסים והוקרה
 עיטור אות הכבוד  עיטור הידידות בין העמים  עיטור הדגל האדום של העמל  גיבור לאומי של ארמניה  אות המסדר הכוכב של רומניה 
 
ואזגן (או ואסקן) הראשון (ואזגן נאך), שמו בלידה לבון קאראפט פּלצ'אן, או בלג'אן (בארמנית: Վազգէն Ա שמו בלידה – Լեւոն Կարապետ Պալճյան, כונה "ואזגן בוחרסטצי", כלומר "ואזגן מבוקרשט" ‏ 20 בספטמבר 1908 בוקרשט – 18 באוגוסט 1994 אצ'מיאדזין) היה "קתוליקוס ופטריארך עליון של כל הארמנים", ראש הכנסייה האפוסטולית הארמנית, בשנים 1994–1955. ארמני יליד רומניה, התחיל את הקריירה שלו כחוקר בתחום הפילוסופיה. בהמשך סיים דוקטורט מסורתי בתאולוגיה הארמנית ועלה בהיררכיה של הכמורה הארמנית ברומניה עד שנבחר לראש הכנסייה הארמנית בארץ זו (1947–1955) ובבולגריה (1954–1955). בשנת 1955 נבחר לקתוליקוס של הארמנים ובתוקף תפקידו היה עליו להתיישב בארמניה, שהייתה אז רפובליקה סובייטית במסגרת ברית המועצות. הוא זכה לראות את נפילת המשטר הקומוניסטי ולהיות הקתוליקוס הראשון בארמניה העצמאית המתחדשת.
שנות ילדותו וצעירותו

ואזגן הראשון נולד בבוקרשט בשם לבון גאראבד בלג'יאן או לבון קאראפט פלצ'יאן. אביו, אברהם בלג'יאן, היה סנדלר ואמו סיראנוש
, הייתה מורה, שניהם בני הקהילה הארמנית בבירת רומניה. ההורים נמלטו לרומניה בשנת 1898 מרודוסטו, טורקיה, בימי הרדיפות ומעשי הטבח בארמנים תחת שלטונו של הסולטן עבדול חמיד השני. לבון בלג'יאן התחנך בילדות ובבית ספר יסודי בעיר אודסה באימפריה הרוסית, בה שהתה משפחתו בימי מלחמת העולם הראשונה, אחר כך בבוקרשט בבית הספר ארמני מיסקיאן-קסימיאן ובשנים 1924–1926 בתיכון הגבוה למסחר בבוקרשט.
בגיל 20 התחיל ללמד ארמנית בבית ספר ארמני בבוקרשט. במקביל נרשם לפקולטה לפילוסופיה ולספרות באוניברסיטת בוקרשט ובשנים 1936–1937 ביקר בקורסים של המכון הפדגוגי על שם טיטו מאיורסקו אותו סיים בהצטיינות. עבודת הגמר שלו דנה ב"סוגיית המשמעת בחינוך". בתום לימודיו בשנת 1936 נסע בלג'יאן להשתלם באוניברסיטת לייפציג בגרמניה, שנמצאה אז תחת שלטון הנאצים. בשובו לרומניה היה פעיל מאוד בחיי התרבות של הקהילה הארמנית. בשנת יוני 1937–1938 פרסם בלג'יאן כתב עת ספרותי בשפה הארמנית "חֶרג"("יבול"). חזר עד שנת 1943 ללמד ארמנית בבתי הספר של הקהילה הארמנית בבוקרשט. כתב מאמרים בעלי תוכן פילוסופי-חינוכי, ומספר ספרים – "הארמנים של מוסא דאג אצל פראנץ ורפל" (1940), "חרימיאן הייריק כמורה" (1944), בשנת 1945 – "הליתורגיה הארמנית" ו"על מולדתנו".
ראש הכנסייה הארמנית ברומניה ובולגריה

בהמשך בשנים 1937–1942 התחיל בלג'יאן להתעניין בתחום התאולוגיה הארמנית, בהיסטוריה של הכנסייה הארמנית, בתורה הדתית ובסדר החיים ברוחה. התוודע לראש הכנסייה הארמנית ברומניה, הארכיבישוף הוסיק זוהרביאן, שקרב אותו לשליחות הדתית. בעקבות מותו של המנטור שלו ב-23 באוקטובר 1942, בנובמבר 1942 מינתה המועצה האפרכית הארמנית באופן זמני את מאמפרה ביבריאן כממלא מקום ראש הכנסייה. המועצה האפראכית הארמנית הציעה ללבון בלג'יאן להועיד אותו לתפקיד של מנהיג בכנסייה. במטרה זו היא שלחה אותו ללימודי תאולוגיה ארמנית ביוון, אצל הארכיבישוף גאראבט מזלימיאן. מזלימיאן תמה בהתחלה בנוגע לתהליך המזורז, אך השתכנע מההמלצות שהוצגו בפניו לקבלו להדרכתו. בימים הסוערים של מלחמת העולם השנייה, נסע לבון בלג'יאן בליווי הכומר איקנדיוס קילימליאן לאתונה לצורך לימודיו.
בשנת 1943 בכנסייה גאראבת הקדוש (סורב גאראבט) ברובע דורגוט-פיקסי באתונה התקבל לבון בלג'יאן לשורות הנזירים תחת השם ואזגן. הוסמך תחילה כהיירומונאך ואחר כך כארכימנדריט, בארמנית – וורדאפט. טקס הסמכתו התקיים באותה כנסייה גאראבט הקדוש. מכאן ואילך הוא נקרא "ואזגן ורדאפט".
בשובו לרומניה בחודשי הסתיו 1943, באוקטובר–נובמבר 1943 שהה ואזגן במנזר האג'יאדאר בסוצ'אבה והשתלם אצל הכומר ה"סטאברופור" מאמפרה ביבריאן בליתורגיה ובכללי הכנסייה. ב-28 בנובמבר 1943 העביר לו ביבריאן את הסמכויות של ממלא מקום ראש הכנסייה הארמנית ברומניה. בשנים 1943–1944 חזר ואזגן לאוניברסיטת בוקרשט כדי ללמוד בפקולטה לתאולוגיה. בשנות המלחמה התגייס לפעילות ה"וועד לעזרת השבויים הארמנים" שנלקחו לרומניה אחרי שלחמו בשורות הצבא האדום
אחרי סיום המלחמה, בימי הכיבוש הסובייטי ברומניה ושל השתלטות הקומוניסטים על השלטון ברומניה, בשנת 1947 נבחר הארכימדריט ואזגן לראש (אראג'נורד") הכנסייה הארמנית בארץ זו. ביוני 1945 השתתף בקונקלאבה באצ'מיאדזין, בארמניה, שלאור המדיניות החדשה שk סטלין כלפי הכנסייה הארמנית שחידשה את סמכויות הקתוליקוסים,
 בחרה באופן רשמי בגבורק השישי כפטריארך עליון וקתוליקוס של כל הארמנים. ואזגן ביקר שוב בארמניה בשנים 1948 ו-1951.ב-29 במאי 1948 העניק לו גבורק השישי באצ'מיאדזין את בתואר "ורדאפט עליון" ב-20 במאי 1951 שוב בארמניה, הסמיך אותו הקתוליקוס כבישוף (סארפאזאן) של האפארכיה הארמנית הגרגוריאנית של רומניה. בדצמבר 1954 התמנה גם לבישוף הארמנים של בולגריה.
בתפקיד זה ייצג הבישוף ואזגן את עיניני הקהילה הארמנית בפני השלטון הקומוניסטי ובפני ראשי הדתות האחרות ברומניה ובבולגריה. בנסיבות אלה יצר ואזגן קשרים טובים עם הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, יוסטיניאן מארינה, וגם עם ראש הקהילה היהודית של רומניה באותה תקופה, הרב הראשי דוד משה רוזן. כולם נפגשו זה עם זה, בין היתר, בישיבות ה"ועד להגנת השלום" שאורגן בשנת 1952, לצורכי תעמולה, על ידי השלטונות הקומוניסטים.
קתוליקוס של כל הארמנים > בחירתו

ב-9 במאי 1954 נפטר הקתוליקוס גבורק השישי. באותה שנה נבחר ואזגן כחבר במועצה הרוחנית העליונה של הכנסייה הארמנית באצ'מיאדזין. לצורך בחירת הקתוליקוס החדש אורגנה אספה כנסייתית לאומית שבה מונו נציגים מארמניה ומחוצה לה. מועמדותו זכתה בברכת השלטון הסובייטי שראה בו דמות שאינה עוינת למשטר. הרי אחרי מסעותיו בארמניה פרסם ואזגן את הספר "היירני ארווין טאק" ("תחת שמש המולדת") שכלל, כנראה ממניעים דיפלומטיים ופרגמטיים של "ריאל פוליטיק" דברי שבח למשטר הסובייטי בארמניה ולמדיניותו התרבותית. בראש המארגנים עמד הארכיבישוף ואהן קוסטניאן ויושבי ראש האספה היו הסופר אבדיק איסחקיאן והצייר מרדירוס סאריאן. בבחירות שהוגדרו כחשאיות, השתתפו נציגים של דיוקסיות ממקומות שונים בברית המועצות שמזמן לא היו פעילות. בגלל חסות השלטון הקומוניסטי האירוע הוחרם על ידי סגן ראש "הבית הגדול של קיליקיה" מביירות ועל ידי סגן הפטריארלך הארמני של ירושלים, וכן על ידי הקהילות הארמניות באיראן, טורקיה, סוריה, עיראק, ירדן ולוב, ועל ידי חלק מהקהילות בארצות הברית.
ב-30 בספטמבר 1955 נבחר ואזגן לפטריארך עליון וקתוליקוס ה-130 של כל הארמנים תחת השם "ואזגן הראשון". ב-3 באוקטובר 1955 התקיים טקס ההכתרה. הוא היה לקתוליקוס הצעיר ביותר בתולדות הכנסייה הארמנית. במהלך כהונתו הצליח לתמרן ולהשיג עבור הכנסייה הארמנית מידה מסוימת של עצמאות כלפי המשטר הקומוניסטי. שיכנע, בין השאר, את המשטר הסובייטי להסכים לתרומות שתרמו ארמנים מחו"ל לכנסייה של ארמניה. ערך שיפוצים נרחבים של המתחם הקדוש באצ'מיאדזין, פתח מחדש את הסמינר התאולוגי גבורגיאן, הפעיל כ-40 כנסיות ומנזרים שהיו מושבתים מזה עשרות שנים, הקים אפארכיות חדשות. פחת מחדש את הקתדרלה והמנזר הריפסימה הקדושה, והקדושים גיאנה ושוהקאט באצ'מיאדזין, את המנזרים גר'ארד וחור ויראפ, את הכנסיות סרגיס הקדוש, סראוואר, ואובהנס הקדוש בירבאן, את כנסיית מסרוב משדוץ באושאקאן, את הקתדרלות הארמניות בבאקו, מוסקבה, רוסטוב על הדון וארמאוויה. באצמיאדזין הקים אכסניה לעולי רגל, הקים אנדרטה לקדושים המעונים ולחירימיאן אייריק, ייסד בית דפוס מודרני ליד הקתדרלה.
ואזגן דאג לשימור אוצרות האמנות של העם והכנסייה והעביר כתבי-יד ותעודות עתיקות למכון לכתבי יד על שם מסרוב משדוץ – הספרייה הלאומית "מאטנדאדארן" בירבאן. ביניהם – כתב יד נדיר של "ההיסטוריה של בית ארצרוני" מאת טובמה ארצרוני, האוונגליון מזיטון ומצטיה, כתבי היד המאוירים של תורוס רוסלין ואחרים.
ואזגן הקים מסדרי נזירים חדשים – "סורב גריגורי לוסאבוריץ'", "סורב שאאק", "סורב מסרוב", "סורב נרסס שנוראלי".
לקח חלק פעיל במאמצים להנצחה רשמית בטקסים שנתיים של רצח העם הארמני בשנים 1915–1916, שלא הוכר רשמית ככזה על ידי השלטון הסובייטי.
בימי כהונתו בשנות ה-70 וה-80 ארמניה הייתה אחד המקומות הנדירים בברית המועצות שבה הכנסייה נהנתה מיותר חופש פעולה ויוקרה: למשל, כתבי הקודש של הנצרות יכלו להימכר באופן חופשי בחנויות ספרים של הכנסייה, המוזיקה הכנסייתית הארמנית היה לחלק קבוע ברפרטואר של התזמורות והמוסדות המוזיקליים של הרפובליקה, תמונות הקתוליקוס נראו במקומות ציבוריים, גלויות עם תמונתו נמכרו בחנויות.
ואזגן הידק את הקשרים בין הכנסייה הארמנית ולכל הקהילות הארמניות בעולם וסייע בארגונן של האפארכיות הארמניות בחו"ל. אחרי שנת 1956 התאפשר לו לערוך ביקורים אצל בני עמו בצרפת, מצרים, איטליה, אנגליה וארצות הברית שעוררו בקרבם התלהבות רבה.
קתוליקוס של כל הארמנים > היחסים בין אצ'מיאדזין ולבית הגדול של קיליקיה, 1956

בפברואר 1956 נאלץ ואזגן להתמודד עם המשבר סביב בחירתו של זארח הראשון כקתוליקוס החדש של הבית הגדול של קיליקיה, משבר שנסב סביב המשך הפילוג בתוך הכנסייה הארמנית האפוסטולית. ואזגן נשלח לביירות על ידי השלטון הסובייטי כדי להשיג בחירת מועמד מקובל יותר על ברית המועצות לתפקיד הקתוליקוס של הבית הגדול של קיליקיה. בהמשך הכריז ואזגן את בחירתו של זארה "בלתי חוקית" וכינס במצרים אספת כמרים נאמנים לו שקראה לזארה להכיר את חסותו של ואזגן. אולם זארה לא נכנע וואזגן נכשל בשליחותו זו.
מאוחר יותר חל שיפור ביחסים בין שתי הקתוליקוסויות. שלב מכריע היווה השתתפות המוסדות הדתיים הארמניים בלבנון בצער של העם הארמני אחרי רעידת האדמה בשנת 1988. בשנת 1989 הקתוליקוס של הבית הגדול של קיליקיה, גארגין השני ביקר ביירבאן והשתתף בטקסי הזיכרון של יום רצח העם של הארמנים. גארגין וואזגן הצהירו על "כנסייה אחת, אומה אחת, מולדת אחת". המדינה הארמנית הוכרה כמולדת האחת והיחידה של העם הארמני. בראיון בשנת 1989 ברדיו "אייב" בפריז דיבר ואזגן על מעמד הקתוליקוס באצ'מיאדזין כעל "ראשון בין השווים", כשהכוונה היא ליחסים עם הפטריארכיות בקונסטנטינופול, בלבנון (הבית הגדיל של קיליקיה) וירושלים. אחרי חידוש העצמאות של ארמניה ומלחמת קאראבאך, שבה נתמך המאבק הארמני על ידי "הקהילות של קיליקיה", בדצמבר 1992 הוציא ואזגן "קונדק" (צו) שבו הצהיר על אחדות ידידותית בין הכנסיות הארמניות האפוסטוליות.
קתוליקוס של כל הארמנים > המשבר בקהילה הארמנית של ירושלים

המשבר השני שנתבקש ואזגן לפתור היה קשור למחלוקת בתוך קהילת יעקב הקדוש (סנט ג'יימס) בירושלים. בשנת 1949 הלך לעולמו הפטריארך הארמני של ירושלים, קירילוס השני. בימי סטלין לא התאפשר לקתוליקוס מאצ'מיאדזין לקדם נושא בחירתו של פטריארך חדש, ככל הנראה על רקע יחסים רעועים בין ירדן לברית המועצות. בירושלים התפתחה יריבות קשה בין הארכיבישוף הממלא מקום, ייגשה דרדריאן לארכיבישוף נרסויאן. עם הפשרת היחסים בין ברית המועצות לרוב ארצות ערב בימי ניקיטה חורשצ'וב, ואזגן הפעיל את השפעתו לטובת דרדריאן והשיג מממשלת ירדן את גירושו מירושלים של נרסויאן.