stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
זיכרון לקריאה בלבד

זיכרון קריאה בלבד הראשון של אינטל, 1971
זיכרון לקריאה בלבד (מאנגלית: Read-only Memory, בראשי תיבות: ROM) הוא אמצעי לאחסון נתונים, דמוי זיכרון מחשב, המכיל נתונים הנכתבים בו פעם אחת, ונקראים ממנו פעמים רבות. שבבים אלה אינם ניתנים לכתיבה חוזרת (בצורה פשוטה), ומכאן שמם. בניגוד ל-RAM, תוכן ה-ROM נשמר גם לאחר ניתוק מקור מתח. הגישה ל-ROM פשוטה יותר ומהירה בהרבה מאשר גישה לאמצעי אחסון מגנטיים ואופטיים כגון דיסק קשיח או תקליטור.
בעבר שימש ה-ROM לאחסון מערכת ההפעלה כולה במחשבים אישיים. בהמשך נותרו ל-ROM מספר תפקידים עיקריים:
תוכנת אתחול (Boot): תוכנה שמטרתה לבצע את הפעולות הראשונות בזמן הדלקת המחשב, כולל בדיקת תקינות רכיבי המחשב וטעינת מערכת ההפעלה לזיכרון.
BIOS - אוסף רוטינות אשר תומכות בפעולות הקלט והפלט הבסיסיות של המחשב.
צריבה של תוכנה קבועה על רכיבים המיועדים לביצוע פעולות מוגדרות מראש, כגון במעגל משולב תלוי יישום.
כיום, יותר ויותר פעולות במחשב שמולאו בעבר על ידי שבבי ROM (כולל תוכנת ה-BIOS) מבוצעים על ידי זיכרון הבזק, שיתרונו בכך שהוא מחיק (לא כמו ROM) ואינו תלוי בחיבור למקור מתח כמו זיכרון נדיף כך שניתן לעדכן את התוכנה המאוחסנת בו לגרסה חדשה יותר ללא צורך בהחלפתו כפי שיש לעשות כאשר משתמשים ב-ROM.
ROM באנדרואיד

במערכת ההפעלה אנדרואיד ה-ROM מאחסן את מערכת ההפעלה של המכשיר שמריץ אותו, אך הוא ניתן להחלפה, באמצעות הרשאות מנהל, מערך Recovery (מקביל ל-BIOS במחשב) מותאם אישית או תוכנת צריבה (לדוגמה odin במכשירי סמסונג). צריבת ROM לא תקינה גורמת למכשיר להיכנס למצב המכונה "בריק" (Brick, בעברית: לבנה): מצב שבו לא ניתן להפעיל את מערכת ההפעלה של המכשיר. כדי לצאת ממצב בריק יש להיכנס למסך ה- Recovery, ולצרוב מחדש ROM. במקרים מסוימים, גם ה-Recovery או ה-FASTBOOT \ Download Mode לא יעלה. מצב זה נקרא בריק מלא, ומחייב החלפת לוח האם של המכשיר או צריבת המערכת על ידי חיבור ישיר לשבב הזיכרון על ידי JTAG. למכשירי סמסונג שמריצים אנדרואיד, קיים כלי בשם JIG אשר מחזיר את המכשיר למצב בו המשתמש יכול להיכנס ל-Download Mode אם המכשיר קיבל בריק חלקי.
ראו גם

EPROM
EEPROM
מונחים בחומרה
זיכרון בלתי נדיף
היסטוריה של כלי הירי

היסטוריה של כלי הירי היא תקופת הזמן שהחלה בהמצאתו של הנשק החם וממשיכה בהתפתחותו הטכנולוגית לאורך הזמן וההיסטוריה הצבאית והחברתית.
ההתחלה - סין, המאה ה-9 לספירה

הסינים המציאו את אבק השרפה במאה ה-9, אך לא השתמשו בו למטרות צבאיות עד המאה ה-10 לספירה. הם השתמשו באבק שרפה גם עבור רובים פרימיטיביים, וגם להפעלת רקטות פרימיטיביות ופגזים מתנפצים שנורו בעזרת קטפולטות. להמצאת אבק השרפה הייתה השפעה מכרעת על שדות הקרב בסין, החל מהמאה ה-13 בערך, כאשר בשנת 1260 הדפו הסינים את הפולשים ממדינות הצפון בעזרת נשק חם. לאחר מכן, בתקופה שבה התחילו לבנות באירופה תותחים (המאות ה-14-15), הכניסו הסינים גם את השיפורים האירופאיים לכלי נשק החם שלהם.
ההתחלה - סין, המאה ה-9 לספירה > כלי נשק עיקריים

רקטות
רומח אש
ימי הביניים, המאות ה-13–16 > הערבים

לאחר הגיעם לאיראן, הערבים באו במגע עם עמים אשר הכירו את הקיסרות הסינית ודרכם החל מסחר בנשק אבק שרפה (מאוחר יותר הערבים ניהלו מלחמות כנגד הקיסרות). לאחר השגתם החלו כלי נשק אלו להיות מופצים בין חיילי הערבים וסוחרים שונים שדרכם כלי נשק אלו והידע לייצרם הגיע עד לאירופה בימי הביניים.
ימי הביניים, המאות ה-13–16 > האירופאים

במאה ה-13 אבק השרפה הגיע לאירופה. רוג'ר בייקון, נזיר פרנסיסקני, פיתח נוסחה לא מדויקת לאבק שרפה ופרסמה ב-1268. אלברטוס מגנוס שיפר את הנוסחה, ומצא את הנוסחה (הגרמנית) המדויקת לאבק שרפה ב-1275.
בהתחלה ייצרו האירופאים כלי ירי אישיים לא מדויקים כלל ומסורבלים מאוד. משקלם היה גדול עד כדי כך, שנאלצו להשתמש בחצובה, והפגיעה במטרה הייתה יותר עניין של מזל מאשר יכולת. הנשק החדש היה מסוכן ליורה לא פחות מאשר ליריבו. הירי היה דומה לירי מתותח, החייל הכניס את הכדור דרך הקנה ואז קירב גפרור לפתח מיוחד בקנה וכך הצית את אבק השרפה. לעומת הרובים, התותחים קיבלו תנופה רבה מאוד, והשתמשו בהם בלוחמת מצור. תותחי התקופה היו ענקיים ויכלו לירות פגזים במשקל של מאות קילוגרמים. הדיוק לא היה חשוב, היות שעיקר המטרה הייתה למוטט את חומות העיר הנצורה.
ימי הביניים, המאות ה-13–16 > כלי נשק עיקריים

רובים פרימיטיביים
תותחים
העת החדשה, המאות ה-15–19 > רובים

במאה ה-15 עיקר ההתפתחות הייתה ברובים. הופיע לראשונה רובה שחיל רגלי היה יכול להשתמש בו באופן בטוח יחסית. זהו רובה הארקבוז. במקום מנגנון מסורבל עם הגפרור, הופיע בריח הפתיל. הדיוק עלה מאוד כתוצאה מחידוש זה. גם משקלו של הרובה ירד עקב התפתחות מדעית שחלה בעיבוד המתכות. על מנת לירות ברובה מסוג זה, החייל היה צריך להכניס לקנה את אבק השרפה ואחריו את הכדור דרך הלוע. חלק מאבק השרפה היו שמים ליד בית ההצתה של הפתיל וכך הייתה נוצרת היריה.
לאחר המצאת בריח הפתיל, במאה ה-17 עברו לפיתוח בריח הצור. מדובר בחתיכת אבן צור אשר אמורה להכות על לוחית ברזל קטנה וכתוצאה מכך נוצר ניצוץ, שמדליק את אבק השרפה. ההמצאה הזאת ביטלה את הצורך בפתילים והיתרון החשוב של ההמצאה הזאת היה עלייה נוספת בדיוק, בקצב הירי ובאפשרות לירות גם בגשם ומזג אוויר לח (בהסתייגויות מסוימות). הרובה עם מנגנון צור נקרא מוסקט. המוסקט היה הרבה יותר מסיבי מהארקבוז, וקוטרו היה גדול יותר. החידוש היה כה מהפכני, שעד אמצע המאה ה-17 ויתרו לגמרי על שימוש בקשתות ולאחר פרק זמן קצר כל החיילים חומשו במוסקטים וחילות כמו חניתאים ודומיהם נעלמו משדות הקרב. התפתחות נוספת בלוחמה לוותה בהיעלמות השריון אצל האבירים, כי עוצמת הפגיעה של הקליע, הייתה כה חזקה שהשריון לא עמד בפניה. רק מעט מאוד מחילות הפרשים שמרו על השריון שלהם, וגם זה בדרך כלל כזה שכיסה רק על הגוף (למשל הקירסרים).
החידוש הנוסף הגיע רק במחצית השנייה של המאה ה-18. במקום להמציא מנגנון ירי חדש, הופחת המשקל הכללי של הרובה והוקטן הקוטר. החידוש התאפשר לנוכח החידושים במטלורגיה והתפתחויות טכנולוגיות חדשות. למרות הירידה במשקל ובקוטר, עוצמת הפגיעה לא קטנה. הרובה מהסוג החדש נקרא פוזיאה, אם כי בדרך כלל לא מבדילים בינו לבין המוסקט, ונוטים לקרוא לשניהם בשם זהה - מוסקט, ולחייל החמוש בנשק זה - מוסקטר. (למשל באנגליה היו גדודי פוזילרים שהובדלו מהמוסקטרים). את כל הרובים האלה הטעינו דרך הלוע. אחד מרובי הפוזיאה הידועים היה הבראון בס (Brown Bess), ששירת בנאמנות את האימפריה הבריטית לאורך המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. בתקופה זו גם החל שימוש נרחב בכידון - פגיון ארוך שהותקן על או במקביל לקנה הרובה והפך אותו לחנית אפקטיבית, דבר שחיזק מאוד את כוחם של הרובאים במסגרת חיל הרגלים ואפשר להם להגן על עצמם בין היריות.
הרובים מסוג זה שירתו את כל צבאות העולם בנאמנות רבה עד אמצע המאה ה-19, כאשר באירופה עברו לרובים בעלי הטענה דרך הבריח ולא דרך הלוע. החידוש היה מהפכני כי קצב האש גבר בערך פי 3-4 וזה הצריך את השינוי בטקטיקה. בארצות הברית השתמשו ברובה עם בריח צור עד מלחמת האזרחים (1861-1865).
לקראת אמצע המאה ה-19 הומצא המקלע ורובה עם מחסנית.
העת החדשה, המאות ה-15–19 > תותחים

בתותחים כמעט שלא חל שינוי, מלבד רמת הדיוק שעלתה וחוזק התותח, כלומר הסיכוי שיתפוצץ בעת הירי הורד דרמטית. התותחים נשארו כמעט ללא שינויים גדולים לאורך כל העת החדשה, כאשר רב השינוי היה בעוצמת הירי ומשקל הקליע.
העת החדשה, המאות ה-15–19 > כלי נשק עיקריים

ארקבוז
מוסקט הצתה על ידי פתיל
מוסקט בריח צור
פוזאה
תחילת העידן האוטומטי (החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19)

במאה ה-19 חל גידול ניכר בקצב הירי ובאמינות תפעול הרובה ודיוקו. גידול זה נבע ממספר חידושים עיקריים:
התפתחות בתחום התחמושת - יצירת תחמושת אחודה עם תרמילים מנייר ואחר כך ממתכת.
רובה מחורק סלילים - הגברה ניכרת בדיוק ובטווח.
רובה נטען בריח - הקטנה ניכרת בזמן הטעינה.
הופעת מנגנוני ירי אוטומטי.
בתקופה זו הופיע בצורה המונית רובה עם קנה סלילים. הרובים מחורקי הקנה היו קיימים עוד קודם; זמן טעינת רובה כזה מהלוע היה ארוך ביותר, ולכן רק צלפים השתמשו ברובים מהסוג הזה. הסלילים מסובבים את הקליע, ומקנים לו תנע זוויתי ומומנט התמד, תכונה המקשה על גורמי סביבה אקראיים כגון רוח או שינוי בצפיפות האוויר להשפיע על מעופו (תופעה דומה פועלת גם על גירוסקופ). התוצאה הישירה של השיפור החדש הייתה עליה דרמטית בדיוק הרובה הסטנדרטי. הדבר שאיפשר את השימוש ברובה הסלילים היה פיתוח תחמושת מיוחדת, שקוטרה היה קטן במקצת מזה של הקנה (כדי שתוכל להחליק דרך הקנה המחורק ללא בעיות) אך בעת הירי היא התרחבה לקוטר הקנה (המנגנון לכך יציקת בסיס הקליע בצורת V הפוכה).
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 עברו לרובה נטען מהבריח. בדרך כלל אפשר היה לטעון את הרובה בכדור אחד בכל פעם. הטעינה מהבריח הגבירה מאוד את קצב האש: במקום 3 כדורים לדקה בעידן מלחמות נפוליון אפשר היה לירות 12-10 כדורים לדקה. אחד הרובים הראשונים מסוג זה היה רובה הנרי. המנגנון היה דומה לזה של הרובה המודרני, פרט לגרמניה, ששם הרובה היה עם מנגנון מחט: מחט דקרה את התרמיל ופגעה בפיקה וכתוצאה מכך ניצת אבק השרפה.
התפתחות חשובה נוספת הייתה מכונת הירייה. מכונת היריה, שדמתה בגודלה לתותח קטן, הופיעה כבר במלחמת פרוסיה - צרפת (1870–1871) ונקרא בדומה להמנון הצרפתי מרסייז. קצב האש בנשק זה היה גבוה מאוד והיה תלוי במספר הקנים. בארצות הברית פותחו במקביל מקלע גאטלינג וכן מקלע מקסים. מכונת היריה של חירם מקסים, שפותחה ב-1883, הייתה הראשונה בעלת מנגנון פעולה אוטומטי ולכן נחשבת בעייני רבים למקלע האמיתי הראשון.
בסוף המאה הופיעו הרובים המודרניים: לבל 1886, מאוזר K98 וסדרת לי אנפילד. רובים אלו היו רובים בריחיים שהוזנו על ידי מחסנית פנימית ופעלו באמצעות בריח ידני. הם ירו תחמושת אחודה מסוג סנטרפייר בעל תרמיל נחושת ופיקת הצתה בבסיסו. רובים אלה נהנו מאמינות, פשטות הפעלה ודיוק חסרי תקדים לתקופתם וחלקם אף המשיכו לשרת במלחמות אפילו אחרי מלחמת העולם השנייה.
תחילת העידן האוטומטי (החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19) > כלי נשק עיקריים

רובי מחסנית נטענים מהבריח
אקדחים, בתקופה זו הומצא האקדח התופי
מקלעים (מכונות ירייה)
המחצית הראשונה של המאה ה-20 > מלחמת העולם הראשונה

במלחמת העולם הראשונה השתמשו רבות ברובים נטעני בריח עם מחסנית ל-5 כדורים כמו מאוזר K98. כלי נשק חשוב נוסף של החיל הרגלי היה המקלע. מכלי עצום ממדים שהיה בשימוש בסוף המאה ה-19 ושנדרשו מספר אנשים על מנת להפעילו, הופיע מקלע קטן יותר שנדרשו רק 2 אנשים על מנת לתפעלו. למרות צמצום הגודל, הוא קורר במים והיה קשה לתמרון איתו ולכן הוא שימש לרוב רק במגננה. המקלעים היו בין הגורמים העיקריים למלחמת החפירות בחזית המערבית במלחמה העולם הראשונה.
המחצית הראשונה של המאה ה-20 > מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה הגרמנים היו הראשונים שהשתמשו בתת המקלע (תמ"ק) באופן צבאי, התמ"ק הראשון היה ה-M1 תומפסון האמריקני שיוצר כבר ב-1921 לאחר שלא נכנס לייצור מהר מספיק בשביל להשתתף במלחמת העולם הראשונה. הדגם הסטנדרטי היה ה-MP40 הידוע יותר בשם "שמייסר" (אף על פי שכינוי זה מוטעה, היות שהרובים יוצרו בחברה אחרת). תת-המקלע איפשר גמישות רבה לכוחות בשדה הקרב ומדינות רבות חיקו את גרמניה עם ייצור וציוד המוני של הכוחות בכלי הנשק החדש. גם הרוסים פיתחו תת-מקלעים משלהם (למשל, ה-PPSH), האמריקנים השתמשו ב-M1 תומפסון "טומי גאן" ואילו הבריטים השתמשו בתמ"ק (תת-מקלע) סטן.
הבעיה עם המקלעים נפתרה בזה שהתחילו להשתמש במקלע קל יותר, השוקל כ-10 ק"ג עם קנה מתחלף (כדי למנוע התחממות יתר בירי ממושך) על מנת להקל על משקלו ולהגביר את גמישותו.
במלחמת העולם השנייה עדיין רווח השימוש ברובי מטען (רובים ארוכים שיורים כדור בודד).
האמריקנים השתמשו ברובה M1 גאראנד (חצי-אוטומטי), ב-M1 קרבין וב-M1A1 קרבין (קרבין עם קת מתקפלת שחולק לצנחנים). הבריטים השתמשו ברובה לי אנפילד ואילו הגרמנים השתמשו ברובה בריחי מאוזר K98 בקליבר 7.92 מ"מ. ראוי לציון גם הרובה StG 44 הגרמני, רובה הסער הראשון שיוצר בכמויות גדולות (קרוב ל-423 אלף).
המחצית הראשונה של המאה ה-20 > כלי נשק עיקריים

תת-מקלעים
רובים חצי אוטומטיים
מקלעים
תותחים במגוון רחב של קליברים, סוגים וייעודים
טנקים החמושים בתותח ומקלעים
מהמחצית השנייה של המאה ה-20 עד היום > כלי נשק עיקריים

נשק קל:
רובי סער
רובי סער בתצורת bullpup
מקלעים
רובי צלפים
אקדחים
מטול רימונים
נשק כבד:
תותחים
תותחי הוביצר
טנקים החמושים בתותח טנק כבד (בקליבר 75–125 מ"מ) ומקלעים
תותח אוטומטי
טרמינולוגיה > תותח

בעברית מקובל לכנות בשם תותח כל כלי ירייה שיורה קליעים בקוטר של 20 מ"מ ומעלה. מינוח זה כולל גם תותחים אוטומטים המסוגלים לירות קליעים בצרורות כמו נשק אוטומטי.
טרמינולוגיה > רובה

רובה הוא כלי ירייה ארוך בעל קנה מחורק (חרוטים בו סלילים) באורך של 300 מ"מ ומעלה.
טרמינולוגיה > קרבין

קרבין הוא רובה מקוצר. לכן M16 מקוצר הוא, למעשה, קרבין. התחילו לקצר את הרובים במאה ה-17 על מנת שהפרשים יוכלו להשתמש בהם. 
כיום לרובי קרבין יש 3 ייעודים עיקריים:
נשק לחילות שדה וחילות תומכי לחימה - כגון חיל שריון, ארטילריה, הנדסה, חימוש ולוגיסטיקה.
נשק מקוצר ללוחמה בשטח בנוי (לש"ב) שם דרוש נשק קצר שיהיה אפשר לתמרן איתו בסמטאות ובמסדרונות, ולפרוק מהר מתוך רכב.
נשק מקוצר ליחידות קומנדו ויחידות טקטיות ללוחמה בטרור.
שני הקרבינים הידועים ביותר בישראל הם:
M1 קרבין - נשק חצי-אוטומטי מקוצר ממלחמת העולם השנייה, ששימש עשורים רבים את המשמר האזרחי ומשטרת ישראל.
M4 קרבין - השם שניתן לגרסה המקוצרת של רובה M16A2 תוצרת ארצות הברית. נמצא בשימוש הכוחות המזוינים של ארצות הברית, צה"ל ומשטרת ישראל.
ה-IWI ערד הוא קרבין תוצרת ישראל (IWI) ונמצא בשירות הימ"מ, היחידה הלאומית המיוחדת ללוחמה בטרור של ישראל.
טרמינולוגיה > שוֹט-גאן

ה"שוֹט-גאן" (Shotgun), המאוזכר תכופות בעברית כרובה ציד או רובה קדח, הוא רובה בעל קנה חלק קדח לרוב שפולט בירייה בודדת רסס כדוריות במקום קליע. הכדוריות המשתחררות מגדילות את סיכויי הכלי לפגוע במטרה ולגרום לה נזק רציני, אם כי הטווח בו הוא יעיל מוגבל.
כוח האש של השוטגאן הוא לרוב גבוה - הוא בעל כוח עצירה חזק אך חדירה נמוכה - ונעשה בו שימוש (בצירוף תחמושת מתאימה) בפריצת דלתות ומנעולים ופירוק חפצים חשודים.
ראו גם

התפתחות האקדחים
התפתחות הרובים
התפתחות התותחים והמרגמות
הערות שוליים

↑  Stephanie Watson & Tom Harris, How Machine Guns Work, HowStuffWorks
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: התפתחות השריון | התפתחות כלי הירי | הבא: התפתחות הנשק הקר |
רובה מוסקט
איור של חייל מהמאה ה-18 עם מוסקט מכודן.
מרטיני-הנרי, 1871.
רובה בריחי לבל 1886.
אקדח תופי סמית' ווסון M&P.
מקלע מקסים - המקלע האוטומטי המודרני הראשון
מקלע ויקרס וצוותו בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מקלע כבד M2 בראונינג, תוצרת ארצות הברית. פותח ב-1921, נכנס לשירות ב-1932 ומשרת עד היום במדינות רבות.
רובה מטען, M1 גאראנד, תוצרת ארצות הברית.
תת-מקלע MP40, תוצרת גרמניה.
רובה סערAK-47 תוצרת ברית המועצות. ידוע יותר בשם קלשניקוב. זהו רובה הסער הנפוץ בעולם.
רובה סער מודרני M-16A2 תוצרת ארצות הברית.
"תבור" - רובה העתיד: תצורת bullpup, גוף העשוי מפולימרים, כוונת רפלקסיבית והנדסת אנוש מתקדמת.
רובה צלפים רמינגטון M24. רובי צלפים בריחיים בקליבר 7.62 מ"מ נאט"ו הם רובי הצלפים הנפוצים כיום בצבאות ויחידות משטרה של מדינות נאט"ו והעולם המערבי (ובפרט ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, אירופה וישראל).
מערכת נשק צלפים Mk 22 ASR המבוססת על הבארט MRAD: מדובר ברובה בריחי מודולרי התומך במספר קליברים וסוגי תחמושת, החל מתחמושת 7.62 מ"מ לטווחים של עד 800 מטר וכלה בתחמושת בקוטר 0.338 אינץ' לטווחים של למעלה מ-1500 מטר.
חלקי הרובה - M1 קרבין
רובה שוטגאן מדגם Mossberg 590.
ז'אק בנואה מאשן

| --- | --- |

 לידה:  1 ביולי 1901 הרובע השבעה-עשר של פריז, צרפת 
 פטירה:  24 בפברואר 1983 (בגיל 81) הרובע השמונה-עשר של פריז, צרפת 
 שם לידה:  Jacques Michel Gabriel Paul Benoist-Méchin 
 מדינה:  צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 השכלה:  סורבון 
 תפקיד:  נשיא (1976) 
 מפלגה:  המפלגה העממית הצרפתית 
 פרסים והוקרה:  פרס ברוקט-גונן (1981)  Prix Fabien (1976)  מסדר פרנציסקה 
 
ז'אק בנואה-מאשן (בצרפתית: Jacques Benoist-Méchin; ‏1 ביולי 1901 - 24 בפברואר 1983) היה פוליטיקאי, סופר והיסטוריון צרפתי.
בנואה מאשן פיתח קריירה כסופר והיסטוריון, והיה פעיל בחוגי ימין צרפתיים עוד לפני מלחמת העולם השנייה. במהלך המלחמה שימש בתפקידים בכירים שונים במשטר צרפת של וישי עד לקריסת המשטר. לאחר המלחמה המשיך בקריירה כסופר והיסטוריון, ופרסם ספרים בנושאים היסטוריים שונים. מת בפריז בשנת 1983.
וולטר וית'רס

| --- | --- |

 לידה:  22 באוקטובר 1854 הנדסוורת', הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  13 באוקטובר 1914 (בגיל 59) Eltham, אוסטרליה 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  ציור 
 זרם באמנות:  אסכולת היידלברג 
 פרסים והוקרה:  פרס ויין 
 צאצאים:  מרג'רי ווית'רס 
 
וולטר הרברט וית'רס (באנגלית: Walter Herbert Withers‏; 22 באוקטובר 1854 – 13 באוקטובר 1914) היה אמן נוף אוסטרלי יליד אנגליה וחבר באסכולת היידלברג של אימפרסיוניסטים אוסטרלים.
ביוגרפיה

וית'רס נולד בהנדסוורת' (אנ'), סטפורדשייר, בנו של אדווין וית'רס. הוא גילה רצון מוקדם לצייר, אך אביו התנגד לכך שיהפוך לצייר מקצועי.
בשנת 1882 הוא הגיע לאוסטרליה בכוונה לעבוד בחווה. לאחר שעבד כ־18 חודשים בחווה, עבר וית'רס למלבורן וקיבל תפקיד כשרטט בחברת הדפסות. בתקופת עבודתו בשחור-לבן צייר וית'רס בגיר העתקת ציור של אוטו פון ביסמרק, שהיווה דוגמה יפה במיוחד לעבודתו בכיוון זה. בזמנו הפנוי ביקש וית'רס לפתח את האמנות שלו, ובסופו של דבר עבודותיו התקבלו לתערוכה באקדמיה הוותיקה במלבורן.
בשנת 1887 חזר וית'רס לאירופה, ושם התחתן עם פאני פלין באוקטובר אותה שנה. הוא ורעייתו התיישבו בדירה קטנה בפריז והוא למד כמה חודשים באקדמיה ז'וליאן.
הוא חזר לאוסטרליה עם רעייתו ביוני 1888 לאחר שהוזמן לבצע עבודות בשחור לבן עבור פרגוסון ומיטשל ממלבורן. עבודתו החשובה ביותר נעשתה בתקופה זו - איורים לספר של אדמונד פין (אנ'), "דברי הימים של מלבורן העתיקה".
וית'רס התמקם בהתחלה בקיו (אנ'), פרוור של מלבורן, ולאחר מכן באיגלמונט (אנ') שמעבר לנהר ירה. הוא התיידד עם ארתור סטריטון, צ'ארלס קונדר, טום רוברטס, פרדריק מק'קבין ואמנים מובילים אחרים של התקופה. הוא החל למכור כמה תמונות, אך השפל הכלכלי שם קץ לתוכניות שלו. בשנת 1890 עברו וית'רס ומשפחתו לאחוזת צ'רטריסוויל (אנ') במזרח איוונהו (אנ'). בשנת 1903 הם עברו בפעם האחרונה לאלת'ם (אנ') לבית עץ, שם הוסיף וית'רס סטודיו, וצייר עבודות רבות המציגות את הנוף המקומי.
השפעה

ניכרת השפעתו של וית'רס כצייר, על סטודנטים צעירים בתקופתו. הוא קיבל עבודה כמאסטר לציור ורישום בבתי ספר, ובין התלמידים שלו היו פרסי לינדזי ואחיו הצעיר נורמן לינדזי.
בשנת 1891 הוא פתח סטודיו ברחוב קולינס (אנ') ווסט, שם ערך את התערוכה הפרטית הראשונה שלו. משנת 1894 בילה וית'רס את ארבע השנים הבאות בקוטג' ברחוב קייפ, היידלברג (אנ'), ויקטוריה. כאן צייר כמה מעבודותיו המשובחות ביותר. בשנת 1894 הוצגה יצירת המופת שלו, "חורף רגוע" בתערוכת אגודת האמנים הוויקטוריאנית (אנ') שנקנתה על ידי נאמני הגלריה הלאומית של ויקטוריה. "בית הסלקטור", שצויר בשנת 1895, היה הישג שזכה להערצתם של ארתור סטריטון ופרדריק מק'קבין.
הוא התפתח בקריירה יציבה של ציור אם כי בהתחלה ללא הצלחה מסחרית. בשנת 1897 הוענק לו פרס ווין (אנ') הראשון בסידני על תמונתו "הסערה", שנרכשה באותה שנה עבור הגלריה הלאומית של ניו סאות' ויילס (אנ') (AGNSW). הוא נבחר למועצת אגודת האמנים הוויקטוריאנית בשנת 1889, ובשנת 1905 מילא את תפקיד הנשיא במשך שנה.
בריאותו התדרדרה לקראת סוף חייו אך הוא המשיך לצייר כמות גדולה של ציורים בצבעי שמן וגם בצבעי מים. לאחר מותו עבודתו הצליחה בתערוכות ובגלריות.
הוא נפטר באלת'ם, ויקטוריה ב-13 באוקטובר 1914, והותיר אחריו את רעייתו וארבעת ילדיהם, כולל מרג'רי וית'רס, שהייתה גם ציירת. הוא נקבר בכנסייה האנגליקנית של סנט הלנה.
גלריה

לאחר חום היום
יום גשום
מחפש הזהב
יום חורפי בהיר
חורף רגוע
סוף הקיץ
רועה הכבשים
נערה כפרית
הערות שוליים

↑  Andrew Mackenzie, Withers, Walter Herbert (1854–1914), Canberra: National Centre of Biography, Australian National University
1 2  Alexander McCubbin (1919). The Art of Walter Withers. Melbourne: Australian Art Books.
↑  "Walter Withers, 1854 – 1914"
↑  Marshall, Alan (1971). Pioneers and Painters. Thomas Nelson. p. 111
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ADB: withers-walter-herbert-9165  GND: 106402646X  ISNI: 0000 0000 6703 285X  LCCN: n91005494  NGV: 604  NLA: 35643126  RKD: 85137  SNAC: w6mm49d7  Trove: 549353  ULAN: 500017262  VIAF: 4103518   WorldCat (עם VIAF): 4103518
זיכרון נדיף

זיכרון נדיף הוא אמצעי לאחסון נתונים במחשב, הזקוק לאספקת חשמל באופן מתמיד על מנת שהמידע שעליו לא יימחק. כלומר, תוכנו של הזיכרון הנדיף אינו משתמר בלא מתח חשמלי רצוף.
על פי רוב זיכרון גישה אקראית (RAM) הוא זיכרון נדיף, שהיתרון העיקרי בשימוש בו הוא מהירות הפעולה. לכן, כאשר אנו מכבים את המחשב שלנו, תוכן הזיכרון נמחק. ניתן לפקוד על מחשב להיכנס למצב Hibernation(אנ') בו נשמר תוכן ה-RAM בדיסק קשיח, ואז המחשב נכבה. בהדלקה הבאה, יועבר תוכן זה חזרה ל-RAM.
על מנת לשמור מידע גם כאשר המחשב כבוי, נחוץ אמצעי לאחסון מידע לא נדיף כגון דיסק קשיח, דיסקט, זיכרון לקריאה בלבד (ROM) או זיכרון פלאש כדי לשמר את תוצאות העיבוד שנעשה בזיכרון.
זיכרונות נדיפים

דוגמאות לרכיבי זיכרון נדיף:
EDO DRAM
RDRAM
SDRAM
DDR SDRAM
DIMM
ראו גם

RAM Drive
זיכרון עבודה
הערות שוליים

↑  פרידמן, א. (1984). לכסיקון המחשב. תל אביב: ספריית אנשים ומחשבים.
ערך זה הוא קצרמרבנושא מחשבים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ז'אן-איפוליט פלנדרן

| --- | --- |

 לידה:  23 במרץ 1809 ליון, הקיסרות הראשונה 
 פטירה:  21 במרץ 1864 (בגיל 54) רומא, מדינת האפיפיור 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  אקדמיית צרפת ברומא (1837)  École nationale supérieure des beaux-arts de Lyon 
 זרם באמנות:  נאו-קלאסיציזם 
 הושפע על ידי:  Louis Hersent, ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר 
 יצירות ידועות:  Jeune Fille, Madame Hippolyte Flandrin, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרסים והוקרה:  פרס רומא (1832)  קצין בלגיון הכבוד  אביר בלגיון הכבוד  אות מסדר ההצטיינות במדעים ואמנויות של גרמניה 
 בן או בת זוג:  Aimée Ancelot (1843–ערך בלתי־ידוע) 
 צאצאים:  Paul-Hippolyte Flandrin 
 
ז'אן-איפוליט פלנדרן
"צעיר עירום יושב על שפת הים", 1855, מוזיאון הלובר
ז'אן-איפוליט פְלַנְדְרָן (בצרפתית: Jean-Hippolyte Flandrin;‏ 23 במרץ 1809 – 21 במרץ 1864) היה צייר צרפתי בן המאה ה-19. ציורו המפורסם "צעיר עירום יושב על שפת הים" משנת 1855 מוצג במוזיאון הלובר.
ביוגרפיה

ז'אן-איפוליט פלנדרן היה השני מבין שלושה בנים. אחיו הגדול, אוגוסטו, התקדם בעולם האקדמיה, בילה את חייו כפרופסור בליון, ונפטר בגיל צעיר. אחיו הצעיר, פול, היה צייר של דיוקנאות ושל ציורי דת. מגיל צעיר הראה פלנדרן עניין בציור; למרות דרישת הוריו שיהפוך לאיש עסקים, העדיף לצייר. שני האחים התגוררו ביחד, ולמדו אמנות תחת חסותו של הצייר לואי אֶרסון (Louis Hersent). בשנת 1829 עברו שני האחים לפריז. פלנדרן התחבר לצייר ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, שהיווה עבורו ועבור אחיו יותר מאשר מורה לציור, והיה חבר לחיים. בתחילת דרכו נאלץ פלנדרן לשרוד כאמן עני, אולם בשנת 1832 זכה בפרס רומא, פרס שנתי שניתן על ידי האקדמיה לאמנות בפריז לתלמידים מצטיינים בתחומי האמנות. המלגה היוקרתית שנלוותה לפרס איפשרה לו לחיות בכבוד ולהתמקד בציור.
זכייתו ב"פרס רומא" איפשרה לו ללמוד במשך חמש שנים ברומא, ליצור חלק מיצירותיו הגדולות, ולהתפרסם כצייר ידוע וכאיש בוהמה הן בפריס והן ברומא. יצירתו "Saint Clair guérissant tes aveugles", שיצר עבור ציור קיר בקתדרלת נאנט, זיכתה אותו בכבוד ובפרסים בתצוגה שהתקיימה בשנת 1855. יצירות אחרות שלו נמצאות עוד כיום במוזיאון לאמנות יפה בעיר ליון. עם שובו לפריז בשנת 1856 נבחר לאקדמיה לאמנויות יפות בפריז. כבעל מוניטין, החל פלנדרן לקבל מלגת קיום קבועה מן הכנסייה של סן סוורין, דבר שהבטיח לו תעסוקה רציפה וקיום למשך שארית חייו.
הוא צייר מספר רב של דיוקנאות וציורים דקורטיביים, הנמצאים כיום במוזיאונים רבים ברחבי צרפת. אחד הדיוקנאות המפורסמים שצייר היה דיוקנו של נפוליאון השלישי משנת 1863.
בריאותו הרופפת הוחמרה כנראה עקב חשיפה ממושכת לטחב בכנסיות בהן צייר. בשנת 1863 ביקר שוב באיטליה, שם מת מאבעבועות ברומא ב-21 במרץ 1864.
פלנדרן לא נישא מעולם.
למרות פרסומו הרב בימי חייו, הוא פחות מוכר כיום לציבור הרחב. הוא מוכר כיום בעיקר בזכות ציורו ההומוארוטי המפורסם, משנת 1855, שהיה סנסציוני לזמנו, "צעיר עירום יושב על שפת הים", המוצג במוזיאון הלובר.
זכריא אל-קזוויני

| --- | --- |

 לידה:  1203 קזווין, איראן 
 פטירה:  1283 (בגיל 80 בערך) בגדאד, השושלת האילח'אנית 
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
אריח עם שתי ארנבות, שני נחשים וצב (איור של סצנה בעג'אא'ב אלמחלוקאת; איראן, המאה ה-19)
זַכַּרִיַא אַל־קַזְוִינִי (השם המלא בערבית: أبو يحيى زكرياء بن محمد بن محمود القزويني, כלומר: "אבו יחיא זכריא איבן מוחמד איבן מחמוד אל-קזוויני") ידוע גם בשם קזוויני (בפרסית: قزوینی), נולד בערך ב-1203 בקזווין (איראן) ומת ב-1283, היה קוסמוגרף, רופא וגאוגרף פרסי ממוצא ערבי.
חייו

הוא נולד למשפחת משפטנים שמקורה בצאצא של אנאס בן מאליק (אנ') (בן לוויה של הנביא מוחמד) שהתבססה בקזווין הרבה לפני לידת אל-קזוויני.
לא ידוע הרבה על חייו. זכריא איבן מוחמד אל-קזוויני שימש כמומחה משפטי ושופט (קאדי) בכמה יישובים בפרס וכנראה נאלץ באמצע המאה ה-13 לעזוב בעל כורחו את פרס ועבר לבגדאד. הוא ערך מסעות ברחבי מסופוטמיה וסוריה לפני שהפך לבסוף לחלק מחבורה מדעית שקודמה על ידי מושל בגדאד, אתא-מולק ג'וביאני (אנ') (מת ב-1283).
למושל הקדיש קזוויני יצירתו המפורסמת ביותר הכתובה בערבית: "עג'אא'ב אלמחלוקאת" ("عجائب المخلوقات وغرائب الموجودات" - נפלאות הבריאה וה[תופעות] הייחודיות של הקיום), יצירה מכוננת בקוסמוגרפיה. חיבור זה, המאויר לעיתים קרובות, זכה לתפוצה רחבה ועותקים רבים נשמרו עד ימינו. הוא תורגם לפרסית ולטורקית. קזוויני כתב בו גם על הענק "עוג בן ענק", עיבוד אסלאמי של המלך האמורי עוג מלך הבשן. טקסט זה מתפרש על ידי אחדים כאגדה עתידנית פרה-מדע בדיוני.
קזוויני ידוע גם בזכות הלקסיקון הגאוגרפי שלו "آثار البلاد وأخبار العباد" (מונומנטים של הארצות ומסורות היסטוריות על עמיהם). שני החיבורים משקפים ידע נרחב ממגוון רחב של דיסציפלינות.
קזוויני גם מזכיר כיצד אלכימאים שכונו "נוכלים" דיווחו על המרת מתכות לזהב, שלגביהם מציין קזוויני שהם הרסו את התפתחות הכימיה כמדע על ידי בגידה בשליטים רבי עוצמה כמו עימאד א-דין זנגי. כתוצאה מכך, חוקרים רבים התבטאו נגד האלכימיה, מה שגרם לנטישה כללית של האלכימיה ולבידוד של מדע הכימיה.