ראג'פוטים
תרבות ואתוס > חתונות, מחיר הכלה או עושר הכלה

המונח "עושר הכלה" בשימוש הראג'פוטים בצפון הודו של הודו של המאה ה-19 תואר על ידי ההיסטוריונית מלוויקה קסטורי. היא מצהירה כי ראג'פוטים המשתייכים לקבוצות חברתיות בהן עבדו הנשים שלהם בשדות קיבלו את "עושר הכלה" ממשפחת החתן. היא מוסיפה כי ראיות מראות שההנחה שהניחו פקידים באותה תקופה שרצח תינוקות בנות בקרב קלאנים היה תוצאה של עוני וחוסר יכולת לשלם נדוניה אינה נכונה.
ניתן היה לשלב נשים ראג'פוטיות בהרמון המוגולי (אנ') וזה הגדיר את המוגולים כשליטים של הקלאנים הראג'פוטיים. קלאן סיסודיה של מיוור היה יוצא דופן שכן הם סירבו לשלוח את הנשים שלהם להרמון המוגולי וכתוצאה מכך נערך המצור על מבצר צ'יטורגר ולהתאבדות המונית של הנשים.
מבחינה היסטורית, היה מקובל מנהג הפוליגמיה בקרב חברים מהקלאנים הראג'פוטים השליטים של ראג'סטאן והם גם לקחו נשים רבות שהם שיעבדו כפילגשים מהקרבות שבהם ניצחו. במהלך סכסוכים מזוינים רבים בהודו, נשים נלקחו בשבי, שועבדו ואף נמכרו, למשל, לכידת ומכירת הנשים ממארוור על ידי כוחות של ג'איפור בקרב בין מדינת ג'איפור למדינת ג'ודפור בשנת 1807. הנשים המשועבדות כונו במונחים שונים לפי תנאי החיים שנכפו עליהן, למשל, "משרתות" נקרא דאוורי; רקדניות כונו פטאר; "שפחה בכירה-שומרת במגורי הנשים" נקראה באדארן או ואדארן; פילגש נקרא חוואסין; ואישה ש"מורשה ללבוש רעלה" כמו מלכות ראג'פוטיות נקראה פרדייאט.
המונח צ'אקר שימש לאדם המשרת את "הממונה עליו" והצ'אקרים הכילו משפחות שלמות מ"קבוצות מקצוע" ספציפיות כמו נשים ברהמיניות, טבחים, אחיות, חייטים, וכובסות. עבור ילדים שנולדו מ"האיחוד הבלתי לגיטימי" של הראג'פוטים וה"נחותים" מהם, המונחים כמו גולי ודארוגי שימשו לנקבות וגולה ודארוגה שימשו לזכרים. ה"כרוניקות החצרניות" מספרות שנשים שנחשבו ב"דרגה חברתית גבוהה יותר" שובצו ל"הרמונות של כובשיהן עם או בלי נישואים". הכרוניקות מחצרות המלוכה של הראג'פוטים תיעדו שגם נשים מקהילת ראג'פוטיות התמודדו עם טיפול כזה מצד הראג'פוטים מהצד המנצח של הקרב. ישנם גם מספר תיעודים בין סוף המאה ה-16 לאמצע המאה ה-19 של הראג'פוטים שהקריבו את המלכות, המשרתים והעבדים של מלך עם מותו. ההיסטוריונית ההודית רמיה סריניוואסן (אנ') גם מביאה דוגמה של פילגש ג'יינית שהפכה ממשרתת לפילגש נעלה המכונה פאסוון.
לדברי פריאנקה ח'אנה, הנשים שהפכו לפילגשים במשקי הבית המלכותיים של הראג'פוטים של מארוור (אנ'), כללו גם נשים מהקהילות של הגורג'ארים (אנ'), האהירים (אנ'), הג'אטים, המאלים (אנ'), קאיאסתה (אנ') והדרזים (אנ') של אזור זה. הקאסטות הללו של מארוור טענו למוצא ראג'פוטי בהתבסס על "נתוני המפקד של מארוור, מ-1861". עם זאת, מחקרם של חוקרים מודרניים על צורות ה"עבדות והשעבוד" שנכפו על ידי קלאנים שליטים של ראג'פוטים של ראג'סטאן בין המאה ה-16 לתחילת המאה ה-19 על הנשים שנלכדו ניצב בפני מכשולים בגלל "מידע דליל", "רישום לא אחיד", ו"אופי מוטה של רשומות היסטוריות". קהילת ראג'פוטים של רוואנה (אנ') של ימינו הייתה קהילת עבדים כזו.
הבנים שנולדו עקב כך זוהו בשמות אביהם ובמקרים מסוימים כ'דהיבאי' (אחים מאומצים) ושולבו במשק הבית. מובאות דוגמאות שבהן הם עזרו לאחיהם החורגים במסעות מלחמה. הבנות של פילגשים ועבדים נישאו לגברים ראג'פוטים בתמורה לכסף או שבסופו של דבר הם הפכו לרקדניות. המחסור בכלות זמינות עקב רצח תינוקות בנות הוביל לחטיפתן של נשים ממעמד נמוך שנמכרו לנישואים לקלאן ראג'פוטים במעמד גבוה. מכיוון ש"מכירות" אלו היו באמת למטרת נישואין, הן נחשבו חוקיות. גם הקלאנים ממעמדות נמוכים התמודדו עם מחסור בכלות, ובמקרה זה הם נישאו לנשים כמו אלה מקהילות גורג'אר וג'אט. גם קהילות נוודים למחצה (אנ') השיאו את בנותיהן לחתנים ראג'פוטיים תמורת כסף במקרים מסוימים.
ההתעללות או השעבוד של נשים לא היו ייחודיות לראג'פוטים. דאטה מציין שבצפון הודו של המאה ה-18, מלבד הראג'פוטים, החאטרים והקאיאסתה "החזיקו בגלוי שפחות מכל שבט טהור". צאצאיהן של נשים אלו היוו קבוצה מאם אחת. באופן דומה, משפחות מוסלמיות אמידות בביהר החזיקו עבדים ושפחות כאחד - שנקראו נופור ולאונדיס בהתאמה.
קבוצות ראג'פוטיות (חאסה) אלו של אוטראקהאנד של ימינו סווגו רשמית כשודרה אך המירו בהצלחה למעמד ראג'פוטי במהלך שלטונו של הראג'ות של צ'אנד (שהסתיים ב-1790). באופן דומה, הראג'פוטים של גרוואל (אנ') היו במקור במעמד פולחני נמוך ולא לבשו את החוט הקדוש עד המאה ה-20.