stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אשר קרשקש
הערות שוליים

↑  ויכוח זה כבר מופיע בכתבי היד: בארבעה מכתבי יד מיוחס הספר לרבי אשר קרשקש ובאחד מהם לפניני
| פרשני מורה הנבוכים |
| --- | --- | --- |
| מתרגמים | שמואל בן יהודה אבן תיבון • יהודה אלחריזי • מנדל לפין • יוסף קאפח • מיכאל שורץ • הלל גרשוני |  |
| פרשנים ראשונים | משה בן שלמה מסלרנו • שם טוב בן יוסף אבן פלקירה • אברהם אבולעפיה • יוסף אבן כספי • משה נרבוני • האפודי • אשר קרשקש • זכריה הרופא • מרדכי כומטינו • שם טוב בן יוסף אבן שם טוב • יצחק אברבנאל • דוד בן יהודה מסר לאון • מרדכי יפה  • רבי דוד ברבי יהושע הנגיד |  |
| פרשנים מהעת החדשה | שלמה מימון • יהודה אבן שמואל • ליאו שטראוס • שלמה אבינר • מפעל משנה תורה |  |
| תרגומים לשפות אחרות | שלמה מונק (צרפתית) • שלמה פינס (אנגלית)  • אלכסנדר אלטמן (גרמנית) • מיכאל שניידר (רוסית) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007602313405171  VIAF: 26145304382378571375   WorldCat (עם VIAF): 26145304382378571375
אשר קרני

אין תמונה חופשית
אשר קרני (יליד 1954) הוא איש עסקים ישראלי יליד הונגריה ואזרח דרום אפריקה, שהיה מעורב בהברחת ציוד לתוכנית הגרעין הפקיסטנית ולתוכנית הגרעין הישראלית[דרושה הבהרה]. הוא היה מקורבו ושותפו של עבד אלקדיר חאן.
קורות חיים

קרני הגיע לקייפטאון, דרום אפריקה, באמצע 1980 לעבודה בתנועת בני עקיבא. הוא נשאר בקייפטאון והחל לעבוד כאיש מכירות של מכשירים אלקטרוניים עבור חברת אלקטרוניקה מקומית. בזמן עבודתו בחברה הבריח רכיבים אלקטרוניים לא-חוקיים מתוצרת ארצות הברית להודו, פקיסטן וישראל. לאחר שפוטר מהעבודה, הקים עסק פרטי ובאמצעותו המשיך להבריח רכיבים לא חוקיים. קרני נחשד גם בניסיונות הברחת ציוד לקוריאה הצפונית ולמלזיה.
בתחילת 2004 נעצר קרני בזמן ששהה בחופשה עם משפחתו בדנוור, קולורדו.
קרני הואשם בהברחה ומכירה של 200 מחוללי ניצוצות לאדם פקיסטני בשם הומיון חאן, הנחשב לחבר בארגון של עבד אלקדיר חאן וכן קשור לארגוני טרור פקיסטניים.
באוגוסט 2005 הוא נדון לשלוש שנות מאסר על מכירת ציוד לנשק גרעיני לחברות בהודו ובפקיסטן. קרני ריצה את עונשו בבית כלא בניו ג'רזי.
הערות שוליים

↑  עורך הדין של החברה שבה עבד קרני מסר לתחקירן של רשת הטלוויזיה PBS כי קרני מכר רכיבים אלקטרוניים לא-חוקיים להודו, פקיסטן וישראל. קישור לתחקיר: http://www.pbs.org/newshour/bb/africa-july-dec05-nukes_7-26/ (באנגלית)
↑  על פי תחקיר ברשת "Twoday": ‏http://oraclesyndicate.twoday.net/stories/4943361 (באנגלית)
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אשר קולה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1954 (בן 70 בערך) ישראל ישראל
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  אוניברסיטת בר-אילן
 השתייכות:  מערכת בתי המשפט הישראלית
 תקופת כהונה:  2004–הווה (כ־20 שנה) 
 תקופת הפעילות:  2004–הווה (כ־20 שנה)
 תפקידים בולטים:  שופט בבית המשפט המחוזי בנצרת שופט בבית משפט השלום במחוז צפון
 
אשר קוּלה (נולד ב-1954) הוא שופט ישראלי, סגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת. התפרסם כראש ההרכב שדן במשפטו החוזר של רומן זדורוב.
ביוגרפיה

קולה נולד בישראל בשנת 1954, בנו של דב קולה, איש הסוכנות היהודית, מחבר הספרים "מגריצע באהבה" ו"בדרך לירושלים". בשנת 1972 סיים את לימודי התיכון בישיבת נתיב מאיר בירושלים. עם סיום לימודי התיכון התגייס לצה"ל במסגרת ישיבת הסדר ברמת הגולן. המשיך בלימודיו בישיבה גם לאחר סיום מסגרת ההסדר. בשנת 1981 סיים לימודי הסמכה לרבנות. שימש כר"מ וכמנהל בישיבת הגולן.
בשנת 1991 קיבל תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן ועבר התמחות במשרד עורכי דין עד לשנת 1992. באותה שנה הוסמך כעורך דין. בשנת 2002 סיים בהצטיינות לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1993–2003 עבד כשותף במשרד עורכי דין.
ב-18 בנובמבר 2003 מונה לשופט של בתי משפט שלום במחוז הצפון, ובינואר 2004 החל לכהן בתפקיד זה. ב-18 בינואר 2004 החל לכהן גם כשופט בבית המשפט לענייני משפחה. ב-19 במאי 2004 מונה ליושב ראש ועדת השחרורים, תפקיד בו כיהן עד ל-1 בינואר 2006. ב-16 ביוני 2004 הוטל על קולה לשמש שופט נוער עד לתום כהונתו כשופט בית משפט השלום במחוז הצפון.
ב-12 ביוני 2008 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בנצרת, ובאוגוסט 2008 החל לכהן בתפקיד זה. ב-31 באוגוסט 2008 הוטל על קולה לשמש שופט נוער עד לתום כהונתו כשופט של בית המשפט המחוזי בנצרת. ב-21 בינואר 2021 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
קולה נכלל ברשימת המועמדים לתפקיד שופט בבית המשפט העליון בנובמבר 2016 ובינואר 2018.
הערות שוליים

↑  מודעת בחירות, "... אין אלטרנטיבה!" ב', מעריב, 20 ביולי 1984
↑  הודעה לפי כללי השפיטה (סדרי העבודה של הוועדה לבחירת שופטים), ילקוט הפרסומים 5255, התשס"ד, 20 בנובמבר 2003, עמ' 1290
↑  מינוי שופט לבית המשפט לעניני משפחה, ילקוט הפרסומים 5272, התשס"ד, 15 בינואר 2004, עמ' 1871
↑  מינוי יושב ראש לועדות שחרורים לפי חוק שחרור על־תנאי ממאסר, ילקוט הפרסומים 5304, התשס"ד, 19 במאי 2004, עמ' 3088
↑  מינוי שופטי נוער, ילקוט הפרסומים 5309, התשס"ד, 16 ביוני 2004, עמ' 3264
↑  הודעה לפי כללי השפיטה (סדרי העבודה של הוועדה לבחירת שופטים), ילקוט הפרסומים 5833, התשס"ח, 16 ביוני 2008, עמ' 3980
↑  מינוי שופטי נוער, ילקוט הפרסומים 5858, התשס"ט, 31 באוגוסט 2008, עמ' 107
↑  מינוי סגן נשיא בבתי המשפט, ילקוט הפרסומים 9407, התשפ"א, 21 בינואר 2021, עמ' 3418
↑  הודעה לפי כללי השפיטה (סדרי העבודה של הוועדה לבחירת שופטים), ילקוט הפרסומים 7371, התשע"ז, 6 בנובמבר 2016, עמ' 504
↑  הודעה לפי כללי השפיטה (סדרי העבודה של הוועדה לבחירת שופטים), ילקוט הפרסומים 7666, התשע"ח, 8 בינואר 2018, עמ' 4004
אסון הייזל

| --- | --- |

 תאריך:  29 במאי 1985 
 מיקום:  פארק הייזל 
 גורם:  תדחוקת קהל 
 קואורדינטות:  50°53′42″N 4°20′02″E﻿ / ﻿50.895°N 4.3338888888889°E﻿ / 50.895; 4.3338888888889
 הרוגים:  39 
 פצועים:  600 
  (למפת בריסל מוגדלת) אסון הייזל(למפת בריסל רגילה) אסון הייזל
 
אסון הייזל הוא שמה של תקרית שארעה ב-29 במאי 1985 באצטדיון הייזל בבריסל, שבה נהרגו 39 אוהדים ונפצעו יותר מ-600 אוהדים נוספים בעת משחק גמר גביע אירופה לאלופות 1985 בכדורגל בין הקבוצות ליברפול ויובנטוס.
תרשים: כך אירע האסון
כבר בבוקרו של יום המשחק אירעו תקריות בין אוהדים אנגלים לאיטלקים כאשר בריונים אנגלים התפרעו בעיר. לקראת תחילת המשחק הצטופפו ביציעים כ-55 אלף אוהדים. היציעים חולקו לשניים - חלק אחד עבור האוהדים האנגלים, וחלק שני עבור האיטלקים ואוהדים משאר מדינות העולם, כאשר רצועת יציע ברוחב מטר וחצי חצצה בין השניים.
כשעה לפני שריקת הפתיחה פרצו אוהדים אנגלים שיכורים את רצועת ההפרדה והשליכו פחיות ובקבוקי משקה לעבר האיטלקים ביציע Z. ביציע החלה מהומה, והאוהדים שניסו להימלט נלכדו בין גדרות הברזל שתחמו את היציע. השוטרים שנכחו במגרש סירבו לפתוח את היציע לכיוון כר הדשא ולהקל בכך על הלחץ של הבורחים, וכתוצאה מהמהומה הכללית ומיעוט אפשרויות הניקוז לקהל המבוהל נרמסו למוות 39 אוהדים איטלקים ונפצעו יותר מ-600. הגופות הראשונות הוצאו מהאצטדיון כשהן עטופות בדגלים שהביאו האוהדים למשחק.
להפתעת הצופים במגרש ומיליוני הצופים והמאזינים בבית, שראו את הזוועה בשידור ישיר, החליטה אופ"א לקיים את המשחק למרות האסון. במשחק נצחה יובנטוס את ליברפול בתוצאה 0-1 מבעיטת עונשין מ-11 מטר של מישל פלאטיני. לאחר תום המשחק דרשו שרי הספורט של מדינות באירופה לבטל את משחקי גביעי אירופה. ראשי אופ"א דנו בסוגיה והחליטו להשעות את הקבוצות האנגליות ל-5 שנים ממפעלי האגודה, השעיה שמנעה את המשך פריחת הכדורגל האנגלי במפעל האירופאי היוקרתי (ב-8 השנים שלפני האסון, 7 פעמים זכתה קבוצה אנגלית בגביע אירופה, מתוכן 4 פעמים זכתה ליברפול. בשנים שלאחר התקרית אף קבוצה אנגלית לא הצליחה להגיע לגמר גביע אירופה, והראשונה שעשתה זאת רק לאחר 14 שנים הייתה מנצ'סטר יונייטד עם הניצחון 1-2 על באיירן מינכן בגמר 1999).
האצטדיון המיושן בבריסל נבנה מחדש תחת השם 'אצטדיון המלך בודואן' והעירייה הקימה מחוצה לו שעון שמש ענק כאנדרטה לזכר ההרוגים.
כארבע שנים לאחר אסון הייזל, ב-15 באפריל 1989, הייתה מעורבת ליברפול בטרגדיה נוספת - אסון הילסבורו, שבו נהרגו 97 אוהדים של הקבוצה.
ארן מאלי

גיליון כתב העת "Angry Penguins" שהוקדש לארן מאלי. בשער תמונה של סידני נולאן בהשראת השיר "Petit Testament" (עדות קטנה)
שגם מצוטט מצד ימין למטה.
ארנסט לילור מאלי (באנגלית Ernest Lalor Malley, ובקיצור "ארן מאלי") הוא משורר בדיוני, שהומצא כחלק מאחת המתיחות הספרותיות הידועות ביותר באוסטרליה.
הוא ואוסף שיריו הומצאו בתוך שעות ספורות על ידי שני משוררים אוסטרליים בכוונה ללעוג לשירה מודרנית, ולהוכיח שהיא חסרת ערך ספרותי. השירים התפרסמו במגזין השירה המודרנית "Angry Penguins" (פינגווינים כועסים) בגיליון הסתיו של 1944 שהוקדש כולו למשורר. המתיחה, שנחשפה זמן קצר לאחר מכן, הנחיתה בתחילה מהלומה קשה על המגזין, עורכיו, ועל השירה המודרנית באוסטרליה כולה.
לאחר שוך הסערה זכו המשורר הבדיוני ושיריו להערכה מחודשת, והם המשיכו להופיע בפרסומים שונים, להילמד במוסדות ספרותיים ולהוות השראה לאומנים אחרים.
יצירת המתיחה

| --- | --- |

ג'יימס מקאולי (ימין) והארולד סטיוארט, 1944
ג'יימס מקאולי והארולד סטיוארט היו שני משוררים מסידני, ששירתו יחדיו בתפקיד עורפי בצבא האוסטרלי, ושנאו את סגנון השירה המודרנית שהתפשט באותה התקופה. הם החליטו ליצור שירה חסרת צורה וגרועה במכוון, ולנסות לפרסמה במגזין "Angry Penguins" של מקס האריס, משורר צעיר וכוכב עולה מאדלייד.
השניים כתבו שישה עשר שירים במשך אחר צהריים אחד, כשהם שואלים משפטים מספרים ומאמרים אקראיים שהיו אותה עת על שולחנם, שכללו בין השאר את שייקספיר ודוח על שטחי הרבייה של יתושים, וחיברו אותם בצורה שהייתה לדעתם לא קוהרנטית וגרועה מבחינה ספרותית.
הם הוסיפו לכך ביוגרפיה פיקטיבית וטראגית של המשורר ארן מאלי: הוא נולד בבריטניה בשנת 1918, והיגר עם משפחתו לאוסטרליה ב-1920
לאחר מות אביו. אמו מתה בשנת 1933, וארן התפרנס מעבודות שונות, עד שלקה במחלת גרייבס ומת בגיל 23. לאחר מותו מצאה אחותו, אתל, את שיריו.
מקאולי וסטיוארט שלחו מכתב להאריס, עורך "Angry Penguins", שנשלח כביכול מאתל, בו סיפרה על סיפור חייו של מאלי וצירפה את שיריו וכמה תמונות.
פרסום השירים וחשיפת המתיחה

מקס האריס החליט להקדיש את גיליון הסתיו של 1944 כולו לעבודתו של ארן מאלי, והוא התפרסם ביוני של אותה שנה (בהמיספירה הדרומית הסתיו מתחיל במרץ). הגיליון עוטר בציורים בהשראת שיריו של מאלי שצייר סידני נולאן, שנודע בשנים שלאחר מכן כאחד הציירים האוסטרליים המובילים של המאה ה-20.
המתיחה נחשפה באותו החודש על ידי כתבת של עיתון בסידני שהכירה את מקאולי וסטיוארט, ושמעה אותם משוחחים אודות המעשה.
החשיפה הכתה גלים בתקשורת על אף סערת מלחמת העולם השנייה (הפלישה לנורמנדי ארעה באותו החודש). המתיחה נתפסה כפרודיה מבריקה, ופרסומו במגזין - טיעון מוחץ כנגד המודרניזם שספג מכה קשה.
מקס האריס הושפל והפך למושא ללעג. בנוסף, הוא הועמד למשפט באשמה של פרסום תועבה בשל כמה שורות משירתו של מאלי, והמגזין שלו נסגר זמן קצר לאחר מכן.
הערכה מחודשת של עבודתו של מאלי

האריס המשיך לדבוק בהערכתו לשירתו של מאלי על אף הלעג שספג, וטען שלעיתים המיתוס גדול יותר מיוצרו. הצטרף אליו סר הרברט ריד, משורר ומבקר ספרותי בריטי נודע, ואחד ממייסדיו של ה-Institute of Contemporary Arts (מוזיאון לאומנות עכשווית) בלונדון. ריד טען שאפשר ליצור אומנות גאונית גם אם כוונת היוצר היא זיוף, חיקוי ולעג.
גם משוררים מאסכולת ניו יורק נודעו בחיבתם למאלי. קנת קוצ', טען שמעשיהם של מקאולי וסטיוארט ראויים לחיקוי אבל לא כאקט פולמוסי אלא כאקט אומנותי. ג'ון אשברי טען שכוונות אינן רלוונטיות לתוצאות, ושתפיסתנו של טוב, רע, אמיתי ומזויף נתונים לשינוי מתמיד.
השניים לימדו את שירתו של מאלי באוניברסיטת קולומביה ובברוקלין קולג', וכללו שניים משיריו במגזין האוונגרד שהשתתפו בעריכתו "Locus Solus" בשנת 1962.
בשנת 1992 נכללו כל שירי מאלי באנתולוגיה "The New Penguin Book of Modern Australian Poetry" של הוצאה המשויכת לספרי פינגווין.
בהשראת שיריו נוצרו מאות יצירות אומנות בידי כמה אמנים, ביניהם סידני נולאן שאייר את הפרסום המקורי משנת 1943. נולאן לבדו יצר מעל מאה תמונות, ביניהן פורטרטים של המשורר הדמיוני. הוא אף טען שיצירותיו המפורסמות העוסקות בנד קלי לא היו באות לעולם אלמלא ארן מאלי.
בשנת 1974 הוצגו עבודותיו בהשראת מאלי בתערוכה "Ern Malley and Paradise Garden" (ארן מאלי וגן עדן) בגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה.
בשנת 2009 הוצגה במוזיאון לאומנות מודרנית "Heide Museum of Modern Art" בסידני תערוכה בשם "Ern Malley: The Hoax and Beyond"
(ארן מאלי: המתיחה ומעבר לה) שכללה מסמכים מקוריים ועבודות של סידני נולאן ואחרים.
הערות שוליים

↑  The Fall and Rise of Ernest Lalor Malley כריסטין וורטהים (אנגלית)
↑  ביוגרפיה של סידני נולאן ננסי ד. ה. אנדרהיל (אנגלית)
↑  Ern Malley: The Hoax and Beyond (אנגלית)
↑  ארן מאלי: מבוא, דייוויד רייני (אנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 132019582  NKC: js20060804017  SUDOC: 123473039  VIAF: 278746617   WorldCat (עם VIAF): 278746617 
מקס האריס עם אומנית ה-"Angry Penguins", ג'וי הסטר.
סידני נולאן, הצייר שאייר את הפרסום המקורי והוסיף ליצור מעל מאה יצירות בהשראת ארן מאלי.
ארדשיר הראשון

| --- | --- |

 לידה:  180 אסטח'ר, האימפריה הפרתית 
 פטירה:  242 (בגיל 62 בערך) 
 מדינה:  האימפריה הסאסאנית 
 בן או בת זוג:  ח'ורם-גודרז Denag מורוד באנו 
 
 
מטבע כסף עם דיוקנו של ארדשיר
המלך ארדשיר הראשון עומד לפני אהורה מזדא ישות אלוהית המכתירה אותו. תחריט בנקש-י רוסתם.
ארדשיר הראשון (בפרסית אמצעית: , בפרסית חדשה: اردشیر بابکان) היה מדינאי פרסי בן המאה ה-3 לספירה. הוא מייסד האימפריה הסאסאנית.
חייו

הוא נולד בדרום פרס לפאפאכ, ובהיותו מבוגר במקצת, החל בגיבוש דעות פוליטיות שונות, עד שלבסוף הוא התמרד, ניצח את ארטבן הרביעי (אנ') והכריז על עצמו כמושל באזורו. מעט זמן לאחר מכן, הוא השתלט על שאר פרס, הכריז על עצמו כמושל על כולה, ובשנת 226 לספירה ייסד את מלכות פרס החדשה. באותה שנה הוכתר בתואר "מלך מלכי אירן".
כדי לקחת את המלוכה לידיו, נאלץ ארדשיר להילחם בשני אחיו, עד שלבסוף, לאחר קרבות רבים, הצליח לחסל את צבאותיהם של אחיו, שהתאחדו נגדו בכוח משותף. לאחר מות אחיו, היה ארדשיר לשליט היחידי של פרס משושלת הסאסאנידים (אנ'). ארדשיר חיזק את ממלכתו ואת מעמדו על ידי האצילים, שלמרות הכול לא הצליחו לאסוף כוח רב, והיו כפופים וכנועים לשליטתו.
למרות ההצלחה במלחמה נגד הפרתים ויסוד ממלכה חדשה, ארדשיר לא הצליח לכבוש את מסופוטמיה מידי הרומאים, ששלטו ברוב האזור באותה עת, ורק בימי בנו שאפור הראשון תצליח הממלכה לצמצם את שטחי הרומאים לסוריה.
ארדשיר שינה את שיטת האי-ריכוז הפיאודלי (שיטת הדצנטרליזציה הפיאודלית, שהייתה קיימת בפרס, אך הונהגה לראשונה אצל הפרתים), והנהיג שיטת ריכוז ופיקוח לשלטון הפרסי על הארצות והערים העצמאיות שבתחומה של פרס.
| --- | --- |
לפניו: ארטבן הרביעי: אחריו:  שאפור הראשון
ראו גם

ספר המעשים של ארדשיר
אנוסיס

ערך זה עוסק בשם לטריטוריה יוונית מחוץ ליוון. אם התכוונתם למושג בפילוסופיה נאואפלטונית, ראו .
התרחבות טריטוריאלית של יוון בין השנים 1832–1947
אנוסיס (ביוונית: Ένωσις; בתרגום לעברית: איחוד או התאחדות (union)) הוא מושג המתאר שילוב ואיחוד אזורים וקהילות יווניות שונות מחוץ ליוון, עם יוון. הרעיון קשור לרעיון יוון הגדולה, חזון אירדנטי לאומי יווני להחזיר את האימפריה הביזנטית לגדולתה, ולכונן מדינה בשליטת יוון שתכלול את כל האוכלוסייה היוונית הנוצרית.
דוגמה מפורסמת לניסיון לאנוסיס היא התנועה בתוך הקפריסאים היוונים לאיחוד של קפריסין עם יוון, שגרם למצב החירום בקפריסין. באנוסיס בקפריסין תמכו רוב הקפריסאים היוונים באי, אך הקפריסאים הטורקים התנגדו לכך. לבסוף, בשנת 1960, קפריסין קיבלה עצמאות, אך רעיון האנוסיס לא בוצע.
בשנת 1974, נעשתה הפיכה שביצעו אנשי צבא בתמיכה יוונית אשר רצו לספח את האי ליוון, אך בעקבות זו פלשה טורקיה לאי והשתלטה על צפונו, בטענה שטורקיה היא אחת משלוש הערֵבות הבינלאומיות לעצמאות קפריסין.
היסטוריה

בשנת 1815, האיים היוניים הושמו תחת הגנת הבריטים כתוצאה מחוזה פריז. אך לאחר שהוקמה יוון, בשנת 1830, תושבי האיים החלו להתרעם על שלטון הזרים הקולוניאלי וללחוץ לאיחוד. בריטניה העבירה את האיים ליוון בשנת 1864.
גבולותיה של ממלכת יוון הוקמו במקור בוועידת לונדון בשנת 1832 לאחר מלחמת העצמאות היוונית. דוכס ולינגטון רצה שהמדינה החדשה תוגבל לפלופונסוס, מכיוון שבריטניה רצתה לשמר כמה שיותר את שלמותה הטריטוריאלית של האימפריה העות'מאנית. המדינה היוונית הראשונית כללה מעט יותר מפלופונסוס, אטיקה והאיים הקיקלאדיים. אוכלוסייתה הסתכמה בפחות ממיליון, כאשר פי שלושה יוונים אתניים התגוררו מחוץ לה, בעיקר בשטח העות'מאני. כמה מהם שאפו להשתלב בממלכה, ותנועות ביניהן שקראו לאיחוד עם יוון, השיגו לעיתים קרובות תמיכה עממית. עם נפילת האימפריה העות'מאנית, התרחבה יוון וקיבלה עוד מספר שטחים טריטוריאליים.
תסליה נותרה בשליטה טורקית לאחר הקמת ממלכת יוון. אף על פי שחלקים מהשטח השתתפו בהתקוממויות הראשוניות במלחמת העצמאות היוונית בשנת 1821, המרד דוכא במהירות. במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בין 1877 ל-1878, נותרה יוון נייטרלית כתוצאה מהבטחות המעצמות הגדולות כי טענותיה הטריטוריאליות על האימפריה העות'מאנית ייחשבו לאחר המלחמה.
בשנת 1881, חתמו יוון והאימפריה העות'מאנית על אמנת קונסטנטינופול, שיצרה גבול יווני-טורקי חדש ששילב את מרבית תסליה ביוון.
בין השנים 1866–1869, התרחש מרד, בו מרדו תושבי האי כרתים בשלטון העות'מאני. במהלך המרד, הם השתמשו במוטו "כרתים, אנוסיס, חופש או מוות". מדינת כרתים הוקמה לאחר התערבות המעצמות הגדולות, ואיחוד כרתים עם יוון התרחש דה פקטו בשנת 1908 ודה יורה בשנת 1913 על ידי אמנת בוקרשט.
בתקופה המודרנית, מלבד קפריסין, הקריאה לאיחוד נשמעת לרוב בקרב חלק מהקהילה היוונית המתגוררת בדרום אלבניה.
היסטוריה > מקדוניה

התקוממות יוונית לא מוצלחת במקדוניה נגד השלטון העות'מאני התרחשה במהלך מלחמת העצמאות היוונית. בשנת 1854, היה מרד כושל שמטרתו הייתה לאחד את מקדוניה עם יוון. אמנת סן סטפאנו, שנחתמה בשנת 1878, לאחר מלחמת רוסיה-טורקיה, העניקה כמעט את כל מקדוניה לבולגריה. הענקת מקדוניה לבולגריה הביאה למרד היווני של מקדוניה ב-1878, ולבסוף בוטלה ההענקה והשטח נשאר אצל האימפריה העות'מאנית.
לאחר מכן, התקיים מאבק ממושך בין היוונים והבולגרים במקדוניה שלא הגיע לסיומו, עד להפיכת הטורקים הצעירים, שהתקיימה ביולי 1908. היריבות הבולגרית והיוונית על מקדוניה הפכה לחלק ממלחמות הבלקן. בשנת 1913, יוון קיבלה חלקים גדולים מאזור מקדוניה, כולל סלוניקי.
אמנת לונדון (1913) העניקה את דרום אפירוס ליוון.
היסטוריה > תראקיה המערבית

בשנת 1821 מרדו כמה חלקים בתראקיה המערבית נגד השלטון העות'מאני והשתתפו במלחמת העצמאות היוונית. במהלך מלחמות הבלקן, תראקיה המערבית נכבשה על ידי כוחות בולגרים, ובשנת 1913 זכתה בולגריה בתראקיה המערבית, על פי תנאי חוזה בוקרשט. לאחר מלחמת העולם הראשונה, תראקיה המערבית הוצאה מבולגריה על פי תנאי חוזה נוילי מ-1919, ונשלטה זמנית על ידי מדינות ההסכמה, לפני שהיא ניתנה ליוון בוועידת סן רמו, בשנת 1920.
היסטוריה > סמירנה

בסוף מלחמת העולם הראשונה, תשומת הלב של מדינות ההסכמה התמקדה בחלוקת שטח האימפריה העות'מאנית. כחלק מברית לונדון, לפיה איטליה תעזוב את הברית המשולשת (עם גרמניה ואוסטריה-הונגריה) ותצטרף להסכמה המשולשת, צפויה איטליה לקבל חלק מאזור אנטוליה, כולל אנטליה וסמירנה. אך מאוחר יותר, בשנת 1915, הבטיח שר החוץ הבריטי אדוארד גריי, בדיון פרטי עם אלפתריוס וניזלוס, ראש ממשלת יוון, לתת ליוון חלקים נרחבים מהחוף האנטולי, כולל סמירנה. ניזלוס התפטר מתפקידו זמן קצר לאחר שיחה זו, אך כאשר חזר רשמית לשלטון ביוני 1917, יוון נכנסה למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, יחד עם מעצמות ההסכמה הלבבית.
ב-30 באוקטובר 1918, נחתמה שביתת הנשק של מודרוס בין מעצמות ההסכמה הלבבית לבין האימפריה העות'מאנית. בריטניה, יוון, איטליה, צרפת וארצות הברית החלו לדון במה שקובעות הוראות האמנה בנוגע לחלוקה. בשנת 1919, החלו להיעשות דיונים ומשא ומתן בין המדינות לגבי סמירנה. הצרפתים, שהיו להם השקעות גדולות באזור, נקטו עמדה לשלמות טריטוריאלית של מדינה טורקית שתכלול את אזור סמירנה. הבריטים עמדו במאבק סביב הנושא עם משרד המלחמה ומשרד הודו שקידמו את רעיון השלמות הטריטוריאלית ועם ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' ומשרד החוץ, בראשות לורד קורזון, שהתנגדו להצעה זו ורצו כי סמירנה תהיה בממשל נפרד.
ממשלת יוון, החותרת אחר תמיכתו של וניזלוס באנוסיס ונתמכה על ידי לויד ג'ורג', החלה במאמץ תעמולתי גדול לקידום שלהם. יתר על כן, התביעה היוונית על אזור סמירנה (שנראה שיש בה רוב יווני ברור, אם כי האחוזים המדויקים השתנו בהתאם למקור) נתמכו בארבע עשרה הנקודות של וודרו וילסון, שהדגישו את הזכות להתפתחות אוטונומית למיעוטים באנטוליה.
במשא ומתן, למרות התנגדויות צרפתיות ואיטלקיות, באמצע פברואר 1919 העביר לויד ג'ורג' את הדיון לאופן שבו הממשל היווני ישלוט בסמירנה ולא האם הממשל היווני ישלוט בסמירנה. כדי לקדם מטרה זו, הוא הביא מערך מומחים, כדי לדון כיצד יפעל אזור סמירנה ומה תהיה השפעתו על האוכלוסייה. בעקבות דיון זה, בסוף פברואר 1919, מינה וניזילוס את אריסטיידיס סטרגיאדיס, בעל ברית פוליטי צמוד, לנציב העליון של סמירנה.
באפריל 1919, נחתו האיטלקים באנטליה, השתלטו עליה והחלו להראות סימנים של העברת כוחות לעבר סמירנה. במהלך המשא ומתן, בערך באותה תקופה, המשלחת האיטלקית יצאה לדרך כשהתברר כי רייקה לא תינתן להם. גם כדי להגן על הנוצרים המקומיים וגם להגביל את הפעולה האיטלקית הגוברת באנטוליה, ראש ממשלת צרפת, ז'ורז' קלמנסו, ונשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, תמכו בכיבוש צבאי יווני בסמירנה. סמירנה אמנם נכבשה על ידי כוחות יוונים, שהוסמכו על ידי בעלות הברית, אך בעלות הברית לא הסכימו שיוון תשתלט באופן סופי על השטח עד שמשא ומתן נוסף יסדר נושא זה. המשלחת האיטלקית נעתרה לתוצאה זו והכיבוש היווני אושר.
כוחות יוונים פינו את סמירנה ב-9 בספטמבר 1922 וכוח בריטי קטן נכנס לעיר כדי למנוע ביזה ואלימות. למחרת נכנס לעיר מוסטפא כמאל והתקבל על ידי קהל טורקים נלהב. מעשי זוועה מצד כוחות טורקיים ואי סדרים נגד האוכלוסייה היוונית והארמנית התרחשו מיד לאחר ההשתלטות. את הבישוף בעיר הרגו בלינץ'.
פינוי סמירנה בידי חיילים יוונים סיים את מרבית הלחימה הגדולה במלחמת יוון-טורקיה, שהסתיימה רשמית בשביתת-נשק ובאמנה סופית ב-24 ביולי 1923, עם הסכם לוזאן.
היסטוריה > סמירנה > השרפה הגדולה של סמירנה

ב-13 בספטמבר 1922 פרצה שרפה שהרסה את הרובע היווני והארמני של סמירנה, ואילו הרובע הטורקי והיהודי נותרו ללא פגע. כל קבוצה אתנית האשימה את שאר הקבוצות בעיר בשרפה והאשמה ברורה עדיין לא נמצאה. השרפה פסקה ב-22 בספטמבר.
מרבית המקורות והחוקרים מייחסים זאת לחיילים טורקים המבעירים בתים ועסקים יוונים וארמנים, בעוד מקורות פרו-טורקיים גורסים כי היוונים והארמנים פתחו באש כדי לפגוע במוניטין הטורקים.
בין 80,000 ל-400,000 יוונים וארמנים ברחו לחוף, שם התגוררו במצבים קשים כשבועיים.
אומדן המתים היוונים והארמנים כתוצאה מהשרפה, נע בין 2,000 ל-125,000.
היסטוריה > האיים הדודקאנסיים

מרבית האיים הדודקאנסיים היו אמורים להפוך לחלק מהמדינה היוונית החדשה, כפי שנחתם בפרוטוקול לונדון משנת 1828, אך בשנת 1830, הוחלט כי האיים יישארו מחוץ לשטח יוון. הם נכבשו על ידי איטליה בשנת 1912 ונשלטו על ידה עד מלחמת העולם השנייה, אז הפכו לפרוטקטורט צבאי בריטי. האיים אוחדו רשמית עם יוון על ידי חוזה השלום עם איטליה מ-1947, למרות התנגדויות מטורקיה, שרצתה גם בהן.
היסטוריה > צפון אפירוס

ההיסטוריה של צפון אפירוס בתקופה 1913–1921 התאפיינה ברצונו של האלמנט היווני המקומי להתאחד עם ממלכת יוון, כמו גם הרצון הגאול של הפוליטיקה היוונית לספח אזור זה, שהוענק בסופו של דבר לאלבנים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, צפון אפירוס, שאירח מיעוט משמעותי של דוברים אורתודוקסים שדיברו יוונית או אלבנית, היה, במקביל לדרום אפירוס, בשליטת הצבא היווני, שהדף את הכוחות העות'מאניים. יוון רצתה לספח לעצמה את השטחים הללו. עם זאת, איטליה ואוסטריה-הונגריה התנגדו לכך. בשנת 1913, נחתם פרוטוקול פירנצה, שהעניקה את צפון אפירוס לנסיכות החדשה של אלבניה, שרוב תושביה היו מוסלמים. לפיכך, צבא יוון נסוג מהאזור, אך הנוצרים באפירוס, שהכחישו את המצב הבינלאומי, החליטו, בתמיכתה החשאית של יוון, ליצור משטר אוטונומי, שבסיסו הוא העיר ג'ירוקסטרה.
לאור חוסר היציבות הפוליטית של אלבניה, הרפובליקה האוטונומית של צפון אפירוס אושרה סופית על ידי המעצמות הגדולות עם חתימת פרוטוקול קורפו, ב-17 במאי 1914. הפרוטוקול אכן הכיר במעמדן המיוחד של האפירוטים ובזכותם להגדרה עצמית. עם זאת, הפרוטוקול מעולם לא התממש, מכיוון שממשלת אלבניה קרסה באוגוסט, והנסיך ויליאם מווינד, שמונה למנהיג המדינה בפברואר, שב לגרמניה בספטמבר.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1914, כבשה יוון את האזור מחדש. עם זאת, עמדתם המעורפלת של מעצמות המרכז בנושאי יוון במהלך המלחמה הגדולה, הובילה את צרפת ואיטליה לכיבוש המשותף של אפירוס בספטמבר 1916. בסופו של דבר, הסכסוך הצבאי של יוון עם טורקיה של מוסטפא כמאל אטאטורק פעלה לטובת אלבניה, שסיפחה את האזור לצמיתות ב-9 בנובמבר 1920.
היסטוריה > קפריסין > התחלה

בשנת 1828, נשיא יוון הראשון, יואניס קפודיסטריאס, קרא לאיחוד קפריסין עם יוון. עקב הצהרה זו התקיימו התקוממויות קלות רבות. קפריסין הייתה באותה תקופה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
בקונגרס ברלין, שנערך בשנת 1878, הועבר ממשל קפריסין לבריטניה, עם בואו של גרנט ג'וזף וולסלי כנציב העליון הראשון בחודש יולי, ביקש הארכיבישוף של כתיון, כי בריטניה תעביר את ממשלת קפריסין ליוון. בשנת 1915, קפריסין סופחה לאימפריה הבריטית.
מותו של חבר הפרלמנט של לימסול – פאפוס, כריסטודולוס סוזוס, במהלך הקרב על ביזאני שהתרחש במלחמת הבלקן הראשונה, הותיר חותם מתמשך בתנועת האנוסיס והיה אחד האירועים החשובים ביותר שלה לפני מרד קפריסין שהיה בשנת 1931. בתי ספר ובתי משפט ביוון השעו את פעילותם, ובית משפט בניקוסיה גם הניף דגל לכבוד סוזוס, ובכך עבר על החוק מאחר שבריטניה שמרה על עמדה נייטרלית בסכסוך. טקסי זיכרון בעשרות כפרים ברחבי קפריסין וכן בקהילות קפריסאיות באתונה, במצרים ובסודאן. תצלום של סוזוס הוצב בפרלמנט ההלני.
בריטניה הציעה למסור את האי ליוון בשנת 1915 בתמורה להצטרפות יוון לבעלות הברית במלחמת העולם הראשונה, אך ההצעה נדחתה. טורקיה ויתרה על כל התביעות לקפריסין בשנת 1923, עקב הסכם לוזאן, והאי הפך למושבת כתר בריטית בשנת 1925. בשנת 1929 נשלחה משלחת יוונית קפריסאית ללונדון כדי לבקש איחוד של קפריסין עם יוון, אך קיבלה תגובה שלילית. לאחר התפרעויות אנטי-בריטיות בשנת 1931, התפתח הרצון לממשל עצמי בתוך חבר העמים הבריטי. אז גם התנועה לאנוזסיס הפכה לדומיננטית.
תנועת האנוסיס הייתה פעילה מאוד וגרמה לרגשי לאומנות בקרב קפריסאים יוונים, כ-80% מהם תמכו באנוסיס. גורם עיקרי לתנועת האנוסיס היה צמיחתה של התנועה האנטי-קולוניאלית ברחבי האימפריה הבריטית, לאחר מלחמת העולם השנייה. למעשה, התנועה האנטי-קולוניאלית בקפריסין זוהתה עם התנועה האנוסיסטית, שהייתה, במוחם של האוכלוסייה ההלנית של קפריסין, האפשרות הטבעית היחידה לשחרור הקפריסאים מהשלטון העות'מאני ומאוחר יותר השלטון הבריטי. שורה של הצעות בריטיות לאוטונומיה מקומית תחת המשך אזרחות בריטית נדחו על הסף.