מופנה
דין מופנה וקבלה למשה מסיני

בשיטת שמואל דנו פרשני התלמוד, ושאלו לשיטתו, שגורס כי מגזרה שווה שאינה מופנית כל עיקר אין למדים כלל, מדוע ניתנה גזרה שווה כזו הלכה למשה מסיני (ככל הגזרות השוות, כביכול), כאשר אין אפשרות ללמוד ממנה? לפי מספר ראשונים, ביניהם השיטה מקובצת והריטב"א, מגזרה שווה שאינה מופנה כלל שניתנה למשה מסיני ניתן ללמוד אף לדעת שמואל. שאלה זו דורשת דיון בשיטות השונות בראשונים בנוגע לקונספט הכללי של הגזרה השווה, המשליכות באופן ישיר על הצורך בעצם הימצאותו של פסוק בסטטוס של מופנה. הנחת היסוד הפשוטה כאשר דנים בגזרה שווה קובעת שכל לימודי הגזרה השווה ניתנו למשה מסיני. היעב"ץ בהגהותיו על הש"ס בסוגיה לעיל, אומר כי בהתחשב בדין הכללי של "אין אדם דן גזירה שווה מעצמו" כביכול קיימות רק גזרות שוות שניתנו בקבלה, בהן כאמור אין דין מופנה כלל, מה שעומד בסתירה לדין "משיבים" הכללי בגזרה שווה - כיוון שאין משיבים על קבלה מרבו, ורבו מרבו עד משה רבנו. תשובתו של היעב"ץ היא שכל סוגיה זו היא לדעת מי שלא סובר ככלל של "אין אדם דן גזרה שווה מעצמו", דעה שניתן לראותה בדברי רבי מאיר מוקדם יותר באותה מסכת.
הרמב"ן כותב כך:
והוי יודע שזה שאמרו חכמים שאין אדם דן גזירה שוה מעצמו, אין כונתם לומר שכל גזירה שוה מבוארת להם מסיני ונמסרת להם מפי משה רבינו תלמדו מלה פלונית שבפסוק פלוני ממלה פלונית שבפסוק פלוני ותשוו דין שניהם לענין פלוני, אין הדבר כן שהרי מצינו אותם חולקין תמיד בהרבה מקומות בענין הזה... אבל הכוונה בגזירה שוה שהיא מסיני לומר שהיא קבלה שדין שחיטה שאינה ראויה נלמד מגזירה שוה דשחיטה שחיטה, והיתה סברתו של רבי מאיר שהנכון ללמוד אותן משחוטי חוץ ויהיה שמה שחיטה, ורבי שמעון ראה בדעתו שיותר נכון ללמוד אותה מן וטבוח טבח והכן ולא תהיה שחיטה שאינה ראויה נדונית כשחיטה, וכן כלם. ואומר בשמא כי זה בכלל מה שנשתכח באבלו של משה בגזרות שוות.
משמעות דבריו היא שהקבלה של הגזרות השוות היא לא קבלה מלאה כפשוטה, כלומר לימוד מילה ספציפית מפסוק ספציפי עם אותה מילה בפסוק ספציפי אחר, והגדרה מדויקת של משמעות הלימוד. לדעת הרמב"ן הקבלה ממשה רבנו היא של מילה בפסוק מסוים, שמהשוואתה למילה כזו במקום אחר (שלא צוין היכן הוא) ניתן ללמוד דין מסוים. על פי תירוץ זה מיושבות הקושיות והמהלכים בכלל התלמוד על לימודי גזרה שווה, כפי שניתן לראות במקומות רבים, ומיושבת הקושיה בנושא הקבלה שאיתה התמודדו היעב"ץ והריטב"א. לעומת כל זה, בסיום דבריו מסייג הרמב"ן את הכלל שהביא, בכך שאומר "בשמא", כלומר כהשערה, שמלכתחילה היו כל הגזרות השוות למדות למשה מסיני באופן מלא ומפורט, ונשתכחו מעם ישראל בימי האבל על מות משה, כפי שמובא בתלמוד במסכת תמורה.
השל"ה, בספרו על כללי התלמוד, בכלל המדות, מצטט את הרב ישועה בן יוסף הלוי, שמתייחס בספרו "הליכות עולם" למאמר הרמב"ן ואף מוסיף עליו:
אין אדם דן ג"ש מעצמו אלא אם כן קבלה מרבו, והטעם אומר הרמב"ן בספר השגותיו: מפני שהמלות באות בתורה כפולות ומכופלות, שאי אפשר לספר יכתוב בכאן מלות מחדשות מה שלא יכתוב בכאן, ואם נתנה גזירה שוה לידרש מעצמו, פעמים ידון רוחו, ויהרוס כמה דינין, ויסתור כמה ענינים, ותפול התורה וחומה בצורה. הילכך אין אדם רשאי לדון גזירה שוה מעצמו. ואם תאמר א"כ דכל גזירה שוה מקובלת מסיני מה ניתן לנו לדרוש, ועוד בכוליה גמרא פריך מאי חזית דגמרת ממלה פלונית, לגמור ממלה פלונית, ומאי פריך והא אמרת אין אדם דן גזירה שוה מעצמו וכו'. ועתה דע והבן שורשו של דבר, דכל גזירות שוות נמסרו למשה מסיני סתם, ומסרן הכתוב להחכמים איזה גז"ש נידון, אלא שלא נמסרו בשוה, פעמים נמסרו המקומות לבד, כלומר פלוני ילמוד מפלוני, ונשארו תיבות גזירה שוה לחכמים לדון איזה הן... ולכך חוזר הגמרא לידע ולעמוד על התיבות המופנות לגז"ש ההיא, ופעמים נאמרו התיבות סתם מלה פלונית תלמוד ממלה פלונית... ולא נמסרו המקומות, והחכמים מבקשים מנוח לתיבות אשר ייטב להם לדורשם בהם, והוא העיקר שעליו סובבת כל הגזירה שוה שבגמרא.