stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אורליאניסטים
"אורליאניזם" תחת המשטר הישן

השימוש במונח "אורליאניזם" בימי המשטר הישן הוא אנכרוניסטי, משום שהוא הופיע רק ב-1830.
במאה ה-15 קראו "אורליאניסטים" לאוהדי בית אורליאן מול בית בורגונדיה, שנודעו כארמניאקים
בעיני היסטוריונים אחדים, האורליאניזם המאוחר יותר שאב את יסודותיו ביחסי הדוכסים מאורליאן, נסיכי דם מלכותי, לאצולה הגבוהה בגישה לניהול ענייני הממלכה, אחרי תקופת "רז'אנס" (העוצרות) (1723-1715).
אחרי מותו של המלך לואי הארבעה עשר ב-1715 ותקופה הרז'אנס, ושנות העוצרות שהופקדה לידי פיליפ השני, דוכס אורליאן, התארגנה קמרילה של אצילים רמי המעלה סביב הענף אורליאן של בית המלוכה. הזרם ה"אורליאניסטי" הזה התאפיין בהתנגדות לאבסולוטיזם (היסטוריה פוליטית) ,אם כי השפעתו דעכה בהמשך.
בימי המהפכה הצרפתית ב-1789 הדוכס לואי פיליפ השני ד'אורליאן המכונה, "פיליפ אגליטה" נדחף על ידי כמה מהמהפכנים כגון מירבו, סיאייס ושודרלו דה לקלו לתפוס את השלטון, מכיוון שנראה להם דמות פשרה מתאימה בין המשטר הישן למהפכה.
אורליאניזם ומונרכיית יולי

אורליאניזם נקראה תנעת התומכים בלואי פיליפ ולענף אורליאן של משפחת המלוכה. האידאולוג העיקרי שלו היה פרנסואה גיזו, האישיות הייצוגית ביותר של המשטר. השקפה זו שילבה בתוכה את ההישגים המהפכניים מ-1789 עם יישומן של חירויות ותיעול מציאותי של הסערות החברתיות הפתאומיות באמצעות מסגרת המונרגיה החוקתית. בהתחלה נשאה גוון ליברלי שמרני. אחרי 1830 האליריאניסטים התנגדו ללגיטימיסטים, שסברו כי המהפכה שברה את הסדר המונרכי בן מאות השנים. לפי רנה רמון מכאן נבע הגורל המקביל של שני מחנות ימין - האורליאניסטים, הליטימיסטים והבונפרטיסטים.
ב-1830 אחרי הפלת הענף הבכיר של הבורבונים, הדמות החלופית שאליה פנו המהפכנים היה בנו של פיליפ אגליטה, לואי פיליפ שהקים את מונרכיית יולי, משטר מתון שאיפשר לבורגנות הגדולה להגיע סוף סוף לשלטון.
כזרם פוליטי לא הסתפק האורליאניזם בחילופי השושלת. השקפתו היוותה השקפה מודרנית יחסית וחילונית של המונרכיה כשלא "הצדק האלהי" עמד ביסוד סמכותה, אלא "רצון העם". טקס ההכתרה הדתי הוחלף בשבועה על החוקה. זה היה משטר חוקתי שקיבל השראה מהדגם האנגלי (ששמר את ההכתרה הדתית) ושהחליף את המשטר הנסמך על סמכות המלך כמונרך אבסולטי. האורליאניזם התחיל להסתמך על פרלמנט דו-ביתי.
תוך כדי דיכוי ההתקוממויות של הפועלים, כמו זאת של פועלי תעשיית המשי ב-1831 בליון (הידועים כ - canuts) והבטחת האינטרסים של אנשי העסקים, האורליאניזם, שעד אז נחשב ל"מתון" גלש אל שמרנות.
רשימת הטוענים לכתר צרפת משושלת אורליאן

| תמונה | שם (שנות חייהים) | הערות |
| --- | --- | --- |
|  | לואי פיליפ, מלך הצרפתים (* 6 באוקטובר 1773 - 26 באוגוסט 1850) | שלט בצרפת כמלך בשנים 1830–1848 - "המונרכיה של יולי " שהודחה על ידי מהפכת פברואר 1848 |
|  | לואי "פיליפ" אלבר לבית אורליאן ( 24 באוגוסט 1838 - 8 בספטמבר 1894) | נכד של המלך לואי-פיליפ. נשא את התואר "רוזן פריז" |
|  | לואי "פיליפ" רובר, דוכס אורליאן (6 בפברואר 1869 - 28 במרץ 1926) | בנו של פיליפ לבית אורליאן, רוזן פריז |
|   | ז'אן פייר קלמאן מארי, מבית אורליאן, דוכס גיז (4 בספטמבר 1874- 25 באוגוסט 1940) | נינו של המלך לואי פיליפ. |
|   | אנרי רובר פרדינאן מארי לואי פיליפ לבית אורליאן (* 5. Juli 1908; † 19. Juni 1999) | בנו של ז'אן לבית אורליאן, נודע כ"אנרי, רוזן פריז" |
|  | אנרי פיליפ פייר מארי לבית אורליאן  (14ביוני 1933 - 21 בינואר 2019) | בנו של אנרי מבית אורליאן |
|   | ז'אן שארל פייר מארי לבית אורליאן (נולד ב-19 במאי 1965) | בנו של אנרי פיליפ פייר מארי לבית אורליאן. |
ראו גם

לגיטימיסטים
מונרכיה חוקתית
ליברליזם
המונרכיה של יולי
המהפכה הצרפתית
לקריאה נוספת

Gabriel de Broglie: L’Orléanisme. La ressource libérale de la France. Perrin, Paris 1981, ISBN 2-262-00216-9.
Alexandre Rémy: La faction Orléaniste. Philippe-Égalité, Louis-Philippe Ier, roi des Français, la régence, la fusion. Edition Desloges, Paris 1852.
Hervé Robert: L’Orléanisme. Presse Université de France, Paris 1992, ISBN 2-13-045035-0.
קתרין מאראגון

קתרין מאראגון לאחר שנתאלמנה מארתור, ציור משנת 1502 לערך
קתרין מאראגון (בספרדית: Catalina de Aragón;‏ 16 בדצמבר 1485 – 7 בינואר 1536) הייתה מלכת אנגליה, אשתו הראשונה של הנרי השמיני, מלך אנגליה ואמה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה. נסיונותיו של הנרי להתגרש ממנה, וסירובו של האפיפיור לאשר את הגירושים, היוו את הרקע להתפתחות הקרע הסופי בין הנרי השמיני לכנסייה הקתולית ולהכרזתו על עצמאות הכנסייה האנגליקנית.
לקריאה נוספת

פיליפה גרגורי, קתרין מאראגון, הוצאת אופוס, 2009
דניאל פרידמן, הרצחת וגם ירשת - משפט, מוסר וחברה בסיפורי המקרא, הוצאת דביר, 2000, הפרק "אפילוג: המלכה שלומציון, יוחנן המטביל והמלך הנרי ה-8", עמ' 333–339
הערות שוליים

↑  קתרין הייתה אחותה של אמו של קרל, חואנה
1 2  "'Parishes: Kimbolton', in A History of the County of Huntingdon: Volume 3, ed. William Page, Granville Proby and S Inskip Ladds". London: British History Online. 1936. pp. 75–86. נבדק ב-14 בדצמבר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Eagles, Robin (2002). The Rough Guide History of England. Rough Guides. p. 202. ISBN 978-1-85828-799-7.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259433505171  PLWABN: 9810631735405606  BNE: XX836028  BnF: cb14637587b (data)  BPN: 32883962  CANTIC: a11253940  GND: 118721135  ISNI: 0000 0000 6638 6533  LCCN: n50035812  LNB: 000149538  NKC: jn20000700865  NLA: 35026587  NTA: 118534971  SELIBR: 349310  SNAC: w6nm46g6  SUDOC: 143302213  Trove: 800186  VcBA: 495/62553  VIAF: 13102140   WorldCat (עם VIAF): 13102140
אבורה

אֵבוֹרָה (בפורטוגזית: Évora) היא עיר ומועצה עירונית בפורטוגל, השוכנת בחבל אלנטז'ו, כ-140 ק"מ מזרחית לליסבון. העיר היא בירתה של הקהילה הבין-עירונית מרכז אלנטז'ו, ובעבר הייתה בירת הפרובינציה ההיסטורית אלטו אלנטז'ו (Alto Alentejo – אלנטז'ו עילית).
המועצה העירונית אבורה היא אחת מהגדולות בשטחה במדינה – למעלה מ-1,300 קמ"ר שבתחומיהם 53,577 תושבים (2021) הרשות או ה"מועצה העירונית" אבורה מחולקת ל-12 פרגזיות.
העיר שוכנת על גבעה לא תלולה מדרום לנהר טאגו, מוקפת במישורים רחבים עם כרמים ונופים כפריים מרהיבים. בגלל עמדת הגאוגרפית בפנימית בקיץ אבורה היא אחת הערים החמות ביותר של פורטוגל, נתונה לגלי חום תכופים.
אבורה הייתה בימי הביניים עיר מושב לכמה ממלכי פורטוגל, ויושב בה הארכיבישוף של אבורה. המרכז ההיסטורי של העיר הוכרז בשנת 1986 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו. בזכות עושרה ההיסטורי-אדריכלי – מרכז היסטורי ששרד בצורתו המקורי, עם 4,000 בניינים היסטוריים בין החומות, כנסיות וארמונות, שערים וכיכרות – אבורה מתוארת על ידי אונסק"ו כ"עיר מוזיאון".
החל משנת 1551 ועד למאה-ה-18 פעלה בה אוניברסיטה ישועית
החל מיוני 1994 אבורה חברה בארגון הערים העתיקות ביותר של אירופה
יחד עם העיר לייפאיה בלטביה, אבורה נבחרה לבירת התרבות של אירופה בשנת 2027.
תולדות העיר > מקור השם

מקור השם אבורה אינו ידוע. לפי אחד ההסברים, והמקובל ביותר בהם, הוא נובע מהשם הלטיני אבורובריטיום (Eburobrittium), הקשור ככל הנראה לאֵל הקלטי אבוריאנוס (Eburianus). שם זה בא אולי מהמילה אבורוס (eburos), עץ טקסוס מעונב (Taxus Baccata) ממחלקת המחטניים. ייתכן כי שם העיר שאוב ממקור משותף לשם הקלטי-רומי של העיר יורק באנגליה – אבוראקום (Eboracum). השערה אחרת, פחות סבירה, מקשרת את השם לשנהב (eborio) ולמעבדי השנהב.
השם מוזכר לראשונה בימי הרפובליקה הרומית על ידי פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע". הוא מכנה אותה אֶבּוֹרָה קֵרֵיאָלִיס (Ebora Cerealis) – אבורה של הדגנים, בשל שפע הדגנים שגודלו בסביבתה.
תולדות העיר > התקופה הרומית

לפי אגדות מאוחרות הייתה אבורה לבירת המנהיגים הלוסו-קלטים (אסטולפס). בסביבות שנת 138 הייתה אבורה אחד האתרים שנכבשו בידי חילות הצבא הרומאי בפיקוד דקימוס יוניוס ברוטוס המכונה "קאלאיקו" שנלחם בלוסיטנים. אחר כך שימשה בשנים 80–72 לפנה"ס למושב המצביא הרומי הסורר קווינטוס סרטוריוס שהקים בה סנאט מורכב מגולים רומאים.
אבורה הוגדרה בימי הרומאים כ"אופידום", עיר מבוצרת. יוליוס קיסר העניק לעיר את כינוי הכבוד "ליבראליטס יוליה" (Liberalitas Julia) על שמו, משום שבמאבק בינו לבין יריבו פומפיוס תושביה היו נאמנים לו.
באותה תקופה ידע היישוב התפתחות מהירה. מסביבו היו חוות גדולות, לטיפונדיות, לגידול חיטה, מכרות נחושת וברזל ומחצבות שיש. השיש שימש לבניית וילות רומאיות מפוארות.
שריד מאותה תקופה הוא המקדש הרומי המרשים בעל העמודים הקורינתיים שנשאר כמעט בשלמותו והדומה ל"בית המרובע" (Maison carrée) הרומי מן העיר נים בצרפת. אף על פי שהמסורת מכירה אותו בשם המקדש של דיאנה, כנראה שהוקדש לקיסר בתקופת אוגוסטוס. היה בעיר גם שער ניצחון רומי שנהרס כדי לשמש חומר בנייה לכנסיית אנטון הקדוש שהוקמה בשנת 1570.
במאה ה-4 כיהן בעיר בישוף נוצרי בשם קווינטיאנוס (Quintianus).
תולדות העיר > מממלכת הוויזיגותים עד לכיבוש המוסלמי

בשנות נדודי העמים הייתה העיר לנחלת הוויזיגותים. כבש אותה מלך בשם לאוביגילד.
בשנת 714–715 העיר נכבשה על ידי עבד אל=עזיז אבן מוסא אל נוסאייר. מאז, ולמשך כשלוש-מאות וחמישים שנה, נשלטה אבורה על ידי הערבים והברברים המוסלמים (מורים). בפי הערבים העיר נקראה יאבורה.
ב-19 באוגוסט 913 אורדוניו השני, מלך גליסיה, בראש צבא נוצרי גדול, ניצל פִרצה במיגון העיר המוסלמית, במזבלה הסמוכה לחומות, והצליח לכבוש אותה זמנית, תוך גרימת טבח ונזקים רבים. באירוע המתואר בכרוניקת אל-נסיר הערבית, מצאו את מותם 700 לוחמים מוסלמים. מושל העיר מרוואן עבד אל מליק ו־4000 תושבים, רובם נשים וילדים, נלקחו לשבי.
כפי שהתבטא הכרוניקון הערבי: ”עוד לא נודע בזכרונה של אנדלוס אסון כבד יותר לאסלאם מהתבוסה המחרידה והנוראה הזאת מידי האוייב” מתקופת הכיבוש המורי לא שרדו אלא כמה חלקי חומה.
תולדות העיר > תחת שלטון פורטוגל בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס

אבורה שוחררה מהכיבוש המורי  בשנת 1165 על ידי האביר ההרפתקן ז'רלדו חסר הפחד (Geraldo sem Pavor). הוא מסר ב-1166 את העיר למלך הראשון של פורטוגל, אפונסו הנריקש, והתמנה למושל היישוב. לזכרו מופיע בסמל העיר אבורה אביר רכוב על סוס. אפונסו הקים בעיר כוח חמוש של אבירים נזירים בשם "מיליסיה דה אבורה" (Milicia de Evora) שקיבל את חסות המסדר הספרדי קלטרבה (אנ') ויהפוך בתחילת המאה ה-13 למסדר אביש כשבסיסו יעבור לעיר אביש.
בשנת 1192 אבורה נכבשה שוב על ידי המוסלמים אל-מוואחידון שגורשו ממנה סופית כעבור שני עשורים נוספים.
העיר הפכה למושב הפרלמנט, הקורטס, ולמושב מלכי פורטוגל תחת שלטונם של ז'ואאו השני, מנואל הראשון וז'ואאו השלישי. זה האחרון כונה "המלך של אבורה" מפני שחי בה שלושים שנה והביא לעיר את הישועים ואת האינקוויזיציה.
העיר הגיעה לשיא פריחתה במאה ה-16, שאז נהנתה ממעמד של מטרופולין כנסייתי בהיותה מושב הארכיבישופים של אבורה. ראשון הארכיבישופים, החשמן אנריקה (לעתיד "המלך החשמן" אנריקה הראשון), הקים בה מכללה שהפכה בשנת 1559, באישור האפיפיור פאולוס השלישי, לאוניברסיטה השנייה של פורטוגל (אחרי זו מקוימברה) בחסות הישועים.
אבורה הייתה באותן השנים למרכז תרבותי חשוב שבו פעלו אנשי רוח בולטים ביניהם גם ז'יל ויסנטה, אבי המחזאות הפורטוגזית, המלחינים דוארטה לובו ומנואל קרדוזו, הציירים כרישטובאו דה פיגרידו וגרגוריו לופש, הכרוניקון דוארטה גלבאו ואחרים. באוניברסיטה לימדו בין השאר מלומדים פלמים כמו המדקדק ניקולאוס קלנרדוס (אנ') ההיסטוריון יוהנס ואזאוס (אנ') וכן התאולוג הספרדי לואיס דה מולינה (אנ'). ב-1759 גורשו הישועים מפורטוגל והאוניברסיטה של אבורה נסגרה.
תולדות העיר > המרד של מאנואליניו, 1637 (Alterações de Évora)

בתקופת השלטון הספרדי הגברת פעילותם של בתי הדין של האינקוויזיציה הביאה לעלייה משמעותית בהגירת ה"נוצרים החדשים" אל קסטיליה השכנה, להולנד, איטליה, צרפת ולדרום ומרכז אמריקה, מה שגרם גם להידלדלות האוכלוסייה בעיר.

ביולי-אוגוסט 1637 פרצה באבורה מרידה גדולה נגד המס על המים ונגד מס חדש בשווי של 200 קונטוס שהטיל הקורגידור של העיר על המצרכים הבסיסיים בניגוד לעמדת מועצת העיר. אחרי שהקורגידור איים על נציגי התושבים, פרץ ההמון למשרדי המפקחים והחל לשרוף בכיכר העיר את המסמכים ואת הרהיטים שמצא שם. הקורגידור נמלט דרך הגג אל הכנסייה הפרנציסקנית. הכרזות החתומות בשם של מנואליניו, ליצן מקומי, הקוראות למרד ומוקיעות את השלטון ואת מנהיגי הכנסייה, במיוחד את הארכיבישוף של פורטו, זכו לפופולריות רבה. האצילים והכמרים מצאו מקלט באוניברסיטה הישועית.
מרד זה בישר את ההתקוממות הגדולה משנת 1640 נגד השלטון הספרדי.
בשנים 1663–1665 שוב נמצאה אבורה זמנית תחת שלטון ספרדי.
תולדות העיר > התקופה המודרנית

סגירת האוניברסיטה בעקבות גירוש הישועים בידי המרקיז פומבל בשנת 1759 היוותה מכה אנושה לעיר. אבורה הידרדרה בעקבות מלחמת האזרחים הפורטוגזית (פור') (אנ') בשנים 1832–1834 והחלה להשתקם רק במחצית השנייה של המאה ה-19 עם הקמת תעשיות שונות בתחומה. האוניברסיטה נפתחה מחדש רק בשנת 1973.
בשנת 1986 הכריז ארגון אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של העיר כאתר מורשת עולמית הכולל כ־4,000 בניינים בעלי ערך היסטורי ואמנותי בשטח של 1 קמ"ר.
גאוגרפיה

אבורה שוכנת על גבעה בתוך עמק המוקף בגבעות נמוכות, באמצע המישור הרחב של אלנטז'ו המתאפיין בגליות עדינה ובגובה ממוצע של 240 מטר. העיר נמצאת 140 ק"מ מרחק מליסבון ו-80 ק"מ מרחק מן העיר בדחוס שבגבול הספרדי. אבורה היא העיר הגדולה ביותר בחבל אלנטז'ו ובירת המחוז מרכז אלנטז'ו.
שטח המוניקיפיום כולו מכסה 1309 קמ"ר, כ-5 % משטח חבל אלנטז'ו.
העיר עצמה, ששטחה 16,430 דונם, כוללת את הפרגזיות סנטו אנטאו, סאו ממדה וסה וסאו פדרו שבמרכז ההיסטורי ואת הפרגזיות העירוניות בסלו, אוטרה דש פיגיירש, מלגיירה וסניורה דה סאודה שמחוץ לחומות העיר העתיקה. המרכז ההיסטורי מכיל 4,000 בתים על שטח של 1,05 קמ"ר.
האזור מתאפיין בגידולים אקסטנסיביים של דגנים, עם קטעי מרעה ויערות של אלוני שעם ואלוני גלעין. גם כרמים, מטעי זית וגידולי אורז הם חלק מהנוף האופייני.
אקלים

אקלים העיר הוא ים תיכוני. הגשמים מפוזרים בצורה לא אחידה במהלך השנה: המשקעים המרביים נרשמים בחורף, בעוד ימי הקיץ הם חמים ויבשים. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה אי פעם היא 5- מעלות צלזיוס והגבוהה ביותר היא 44.5 מעלות צלזיוס. שלגים הם נדירים. ב-2006 למשל ירד שלג באבורה וגם בליסבון.
כלכלה

המקום מפורסם בגבינות הקרויות על שמו – אבורה. הוא מרכז לתעשיית מזון – עיבוד דגנים, זיתים ויצור יינות, וכמו כן לתעשיית עיבוד השעם. אבורה נודעה גם בסחר במוצרים חקלאיים – כמו תירס, שחת, תפוחי עץ וחזירים. היא מספקת שירותים, כולל בתחום החינוך והבריאות, לאזור אלנטז'ו. בין התעשיות הפועלות באזור יש לציין תעשייה אווירית הקשורה לקונצרן התעופה הברזילאי EMBRAER.
החלוקה המנהלית

המוניקיפיום אבורה מחולק ל-12 "פרגזיות":
Bacelo e Senhora da Saúde באסלו וסניורה דה סאודה - עירונית - 18,233 תושבים
Canaviais קאנאוויאיש - פרבר - 3,442 תושבים
Évora (São Mamede, Sé, São Pedro e Santo Antão אבורה (סאו ממדה, סה, סאו פדרו א סנטו אנטאו) - עירונית 4,738 תושבים
Malagueira e Horta das Figueiras מלאגיירה א אורטה דש פיגיירש -עירונית - 22,379 תושבים
Nossa Senhora da Graça do Divor נוסה סניורה דה גראסה דו דיווֹר - כפרית - 486 תושבים
Nossa Senhora da Tourega e Nossa Senhora de Guadalupe נוסה בניורה דה טורגה א נוסה סניורה סה גואדלופה - כפרית -1,151 תושבים
Nossa Senhora de Machede - נוסה סניורה דה מאשדה - כפרית - 794 תושבים
São Bento do Mato - סאו בנטו דו מאטו - כפרית - 1151 תושבים
São Manços e São Vicente do Pigeiro סאו מנסוש א סאו ויסנטה דו פיז'יירו - כפרית - 1302 תושבים
São Miguel de Machede - סאו מיגל דה משדה - כפרית - 794 תושבים
São Sebastião da Giesteira e Nossa Senhora da Boa Fé סאו סבסטיאו דה ז'יסטיירה א נוסה סניורה דה בואה פה -בפרית - 1082 תושבים
Torre de Coelheiros טורה דה קואליירוש כפרית - 715 תושבים
יהודי אבורה

בעיר אבורה התקיימה עד לגירוש של 1496 קהילה יהודית חשובה. הקהילה התרכזה במערב העיר ברובע ז'ודיאריה (Judiaria) בין חומות העיר העתיקה, בין הרחובות הנוכחיים סרפה פינטו (Rua Serpa Pinto) ודוש מרקדורש (Rua dos Mercadores) וכלל את רחוב דה מואדה Rua da Moeda (רחוב המטבעות) באמצע. בשכונה היו שני בתי כנסת, בתי מדרש, מקוואות, בית חולים ומושבת מצורעים משלה. ניתן לראות כמה שרידים של הרובע היהודי על יד המנזר קונבנטו דאש מרקאש (Convento das Mercas), ליד המוזיאון הנוכחי לאמנויות דקורטיביות ברחוב דה ריימונדו (Rua de Raimundo) ובקרבת רחוב דוש מרקדורש (Rua dos Mercadores) (רחוב הסוחרים). בסימטה הנקראת טראבסה דה סימה הונח בשנים האחרונות לוח זיכרון המסמן את מקום שער הז'ודיאריה. לא רחוק משם היה פעם ביתו של המלומד ההומניסט מקרב אנוסי העיר, דיוגו פירש
(1517–1599). בכמה בתים ברובע היהודי לשעבר מבחינים בשרידי מזוזות, ועל אחדות מהן חרוטה המילה "שמע". במוזיאון העיר נמצאת אבן הנושאת כתובת בעברית משנת 1378. מול למוזיאון נמצאים חצר האינקוויזיציה וארמון האינקוויזיטור שעל דלתותיו מתנשא סמל "הלשכה הקדושה": צלב ומצידיו חרב וענף זית.
בספרייה הציבורית של אבורה נמצא עותק נדיר מהמהדורה הראשונה (1496) של ספרו של המלומד היהודי יוצא ספרד אברהם זכות, "אלמנך פרפטאואום" (Almanach Perpetuum) במקורו העברי ("ביאור לוחות").
בימי מגפת דבר בשנת 1487 החליטו שלטונות העיר להתנכל ליהודים ולנעול לכל שעות היממה את שערי השכונה היהודית בתירוץ
שהם מפיצים את המחלה. היהודים פנו למלך ז'ואאו השני אשר הורה לבטל את הגזירה ולנעול רק את הבתים שבהם היו משפחות נגועות בדבר.

ובכל זאת, אחרי 1492 העיר אירחה פליטים יהודים שבאו מקסטיליה בעקבות הגירוש מספרד.
אחרי הגירוש משנת 1496 ואחרי שהמלך מנואל הראשון כפה על חלק גדול מיהודי פורטוגל את הטבילה לנצרות, ההמון הרס באפריל 1506 את בניין בית הכנסת המרכזי.
באבורה המשיכה להתקיים לאחר מכן אוכלוסייה של "נוצרים חדשים" שחלקם שמרו בסתר על הדת היהודית.
מבין בניה של אוכלוסייה זאת קמו אישים מפורסמים כמו המשורר והמלומד דיוגו פירש שהוזכר לעיל או כמו הייטור נונש, (Heitor Nunes), רופא וסוחר שהתיישב באנגליה וארגן פעילויות ריגול חשובות לטובת מלכת אנגליה בחצי האי האיברי, זאת בתקופה הרגישה של ההכנות להתקפה של "הארמדה הבלתי מנוצחת" נגד ארצו המאמצת.
ליסבון, אבורה וקוימברה הן שלוש הערים שבהן קמו בתי דין של האינקוויזיציה. האינקוויזיטור הראשון של העיר, פדרו אלבארש דה פארדש (Pedro Alvares de Paredes), נודע בכישוריו לסחוט הודאות מנחקריו באמצעות עינויים ותחבולות שונות. תחת הנהגתו, בסוף 1541, אבורה יודעת את האוטו-דה-פה (Auto da fé) הראשון שלה. בין הקורבנות שהועלו על המוקד נמנה גם רופאו האישי של אחיו של החשמן-אינפנטה, אפונסו.
בשנות השלטון הספרדי בפורטוגל כשהתעצמה פעילות בתי הדין האינקוויזטוריאליים באבורה, אנוסים שמוצאם היה מקסטיליה היגרו בחזרה לשטח ספרד.
בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 התחולל בעיר גל נוסף של העלאות למוקד של אנוסי אבורה.
בשנת 1696 בערב חג המולד ב 24 בדצמבר אורגן אוטו-דה-פה זכור לשמצה שבו נגררו מספר אנוסים מארמון האינקוויזיציה עד לכיכר המקדש הרומי שם הועלו על המוקד.
ב-16 בספטמבר 1781 התקיים בעיר האוטו-דה-פה האחרון.
לפי מקורות מסוימים האינקוויזיציה באבורה הייתה הכי קנאית והייתה אחראית לשני שלישים ממשפטי האנוסים והעלאות למוקד בכל פורטוגל.
גם המוסלמים של אבורה, השליטים של פעם, מתוכם קמו כמה אנשי רוח ידועים כמו המשורר אבן עבדון, רוכזו אחרי הכיבוש הנוצרי לשכונה משלהם – הקרויה מוראריה (Mouraria) ברובע סאן ממדה (San Memede) בצפון העיר.
.
אבורה ביצירות מוזיקליות

אחד מלהיטיה של המלחינה והזמרת הקנדית לורינה מק'קניט שהופיע באלבום "הביקור" (The Visit( משנת 1991 היה הטנגו לאבורה. טנגו זה שימש בפסקול של הסרט התיעודי הקנדי "The Burning Times". הזמרת חאריס אלקסיו כתבה לו מאוחר יותר מילים ביוונית והפכה אותו ללהיט משלה בשם "טנגו לנפלי".
אירועים וחגיגות בעיר

פסטיבל למוזיקה קלאסית של אבורה
ערים תאומות

מוזמביק איליה דה מוסמביקה, מוזמביק
פורטוגל אנגרה דו אירואיז'מו, פורטוגל (מ־1986)
נורווגיה טונסברג, נורווגיה
רוסיה סוזדאל, רוסיה (מ־1986)
צרפת שארטר, סאנטר-עמק הלואר, צרפת (מ־2003)
גלריה

קתדרלת אבורה
כיכר ז'ירלדו ומרכז העיר
ביבליוגרפיה

Eyewitness Travel Guides - Portugal 1997 ,Dorling Kindersley (באנגלית)
José Hermano Saraiva - Historia concisa de Portugal
2007, Publicações Europa -America,Colecção Saber, Mem Martins
ז'וזה הרמנו סראיבה - היסטוריה מקוצרת של פורטוגל - הסדרה "סאבר" ("דעת") הוצאה לאור אירופה-אמריקה,מם-מרטינש, 2007 (בפורטוגזית)
2007 Regis St. Louis, Robert Landon -Portugal- Lonely Planet Guide
(רז'י סן לואי, רוברט לנדון - פורטוגל - מדריך "לונלי פלאנט"ת 2007) (באנגלית)
Victoria González de Caldas - Judios o cristianos? El proceso de fe - Sancta Inquisitio .Universitad de Sevilla, 2004
(ויקטוריה גונזאלס דה קאלדס - יהודים או נוצרים? משפט האמונה - האינקוויזיציה הקדושה, אוניברסיטת סביליה, 2004 (בספרדית)
לקריאה נוספת

מריו ונטורה, "אבורה וימי המלחמה" - רומן (Mario Ventura - Évora e os Dias de Guerra (1991 (Évora and the Days of War)
אנטוניו בורז'ש קואליו - האינקוויזיציה של אבורה מתחילתה ועד 1668 - קומיניו, לסבון, 1987‏ António Borges Coelho Inquisição de Evora dos promórdios a 1668‏ - Caminho, Lisboa 1987
הערות שוליים

↑  נתונים זמניים של המִפקד במחוז אלנטז'ו ב-2021
↑  ארגון הערים העתיקות ביותר באירופה
↑  באתר resident
↑  האתר של דייוויד סימפסון על יורקשייר
↑  Plinius Historia naturalis  Liber III Cap.10, 1, בלטינית באתר אוניברסיטת שיקגו
↑  A.R.Disney A History of Portugal and of the Portuguese Empire Cambridge University Press 2009 p.10
↑  John S.C.Abbott Romance of Spanish History Harper and Brothers, New York 1869 on site Heritage History
↑  p.114 V.Gonzalez de Calda
↑  Andrea Buonaguidi
La Trasformazione dell' identita:
Da ebrei a cristaos novos nel Portogallo del 1400
Materia giudaica X/2.2005
(אנדראה באונאגידי "שינוי הזהות - מיהודים לנוצרים חדשים בפורטוגל של שנת 1400, מטריה ג'ודאיקה2 X 2005)
↑  TRINDADE, Luísa, “From Islam to Christianity: Urban Changes in Medieval Portuguese Cities”, Religious and Philosophical Concepts II: Conflict and convergence, Pisa, Edizione Plus, 2007, pp. 29-51 (לואיזה טרינינדאדה - מהאסלאם לנצרות: שינויים אורבניים בערים הפורטוגזיות בימי הביניים, ב"מושגים דתיים ופילוסופיים II: קופנליקט ומפגש", פיזה, 2007)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548055205171  GND: 4085639-2  LCCN: n80057297  MusicBrainz: db476b53-27f0-463b-99c1-e4995ae28d59  NKC: ge601642  VIAF: 244998758   WorldCat (עם VIAF): 244998758 
ה"פוראל" (צ'רטר מלכותי) מ-1501 של המלך מנואל הראשון של פורטוגל שהעניק פריבילגיות לעיר אבורה
ציור של אבורה בשנת 1503, בתקופת השגשוג בימי המלך מנואל הראשון
סטודנטים באוניברסיטה של אבורה בתהלוכה לפתיחת שנת הלימודים (1997). רואים בצילום אחדים מהם שנבחרו לעבור טקסי מעבר משפילים לפי מנהגים ישנים
פורטה ד'אביש (פור') אחרי שיקום השער ב-1804, ליתוגרפיה
מראה פנורמי של אבורה
הכיכר ז'ירלדו באבורה עם המזרקה
אוניברסיטת אבורה, נבנתה ב 1559
הקתדרלה של אבורה
בילי קרודופ

| --- | --- |
בילי קרודופ, 2015
בילי קרודופ, 2015
 לידה:  8 ביולי 1968 (בן 56) מנהסט, ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1987 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל  בית הספר לאמנויות ע"ש טיש  בית הספר התיכוני סנט תומאס אקווינס 
 בן או בת זוג:  נעמי ווטס (2023–?)  מרי-לואיז פרקר (1996–2003)  קלייר דיינס (2003–2006) 
 צאצאים:  William Atticus Parker 
 פרסים והוקרה:  פרס עולם התיאטרון (1995)  פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (2007)  פרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה (2020)  Critics' Choice Television Award for Best Drama Supporting Actor (2024)  פרס קלרנס דרוונט 
 פרופיל ב-IMDb
 
ויליאם גיית'ר "בילי" קרודופ (באנגלית: William Gaither "Billy" Crudup; נולד ב־8 ביולי 1968) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי, זוכה פרס טוני ופרס אמי ומועמד לפרס גלובוס הזהב, ידוע בעיקר בשל משחקו בסרטים: "כמעט מפורסמים", "סיפורי דגים" ו"השומרים".
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

קרודופ נולד במנהסט שבניו יורק. בילדותו, הוריו התגרשו, התחתנו שוב ומאוחר יותר התגרשו בשנית. לקרודופ שני אחים. הוא עזב את ניו יורק עם משפחתו כשהיה בן 8, בתחילה הם גרו בטקסס, ומאוחר יותר בפלורידה.
קרודופ למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם קיבל תואר ראשון במשחק. משם המשיך לבית הספר לאמנויות ע"ש טיש שבאוניברסיטת ניו יורק. שנה לאחר שסיים את לימודיו, הופיע בפעם הראשונה בברודוויי במרכז לינקולן, במחזה "ארקאדיה" בהפקתו של טום סטופארד.
קריירה

קרודופ החל לשחק בסרטי קולנוע בשנת 1996, בתחילה בסרט "סליפרס" של הבמאי בארי לוינסון, ומאוחר יותר ב"להמציא את האהבה". ב-1997 דיבב את הדמות הראשית, אשיטאקה לגרסה האנגלית לסרט "הנסיכה מונונוקי". בשנת 2000 שיחק בסרט "כמעט מפורסמים", שם גילם את גיטריסט הלהקה ראסל האמונד. ב-2006 שיחק בסרט "שומר המדינה".
קרודופ היה מועמד לפרס טוני בעקבות הופעתו במחזה "איש הפיל" ובנוסף על משחקו בהפקה של ברודוויי למחזה "איש הכריות". מאוקטובר 2006 עד מאי 2007 כיכב בשני החלקים של "The Coast of Utopia" של טום סטופארד במרכז לינקולן, ועל תפקידו זה זכה בפרס טוני.
בשנת 2009 שיחק בסרט "השומרים" בתפקיד דוקטור מנהטן ובסרט "אויבי הציבור".
בשנת 2016 שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "ג'קי" על ג'קלין קנדי-אונאסיס, רעייתו של נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי, אותה מגלמת נטלי פורטמן. ושיחק בדרמה הקומית "נשות המאה ה-20", לצד גרטה גרוויג ואל פנינג.
בשנת 2017 שיחק בסרט המדע הבדיוני "הנוסע השמיני: קובננט" שביים רידלי סקוט, הסרט השישי בזיכיון של סדרת הסרטים "הנוסע השמיני". באותה שנה שיחק בסדרת המותחן הפסיכולוגי של נטפליקס "צוענייה", בכיכובה של נעמי ווטס.
ב-2019 החל לשחק בסדרה "תוכנית הבוקר", לצדן של ג'ניפר אניסטון וריס וית'רספון. על תפקידו בסדרה זכה בפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמה ומועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה.
חיים אישיים

מ-1996 עד נובמבר 2003, יצא קרודופ עם השחקנית מרי-לואיז פרקר, שילדה לו בן, ויליאם אטיקוס פארקר, ב-7 בינואר 2004. הוא עזב את פארקר כשהיא הייתה בחודש השמיני להריונה, לטובת השחקנית קלייר דיינס ששיחקה לצידו בסרט "המין היפה". ב-2004 קרודופ ודיינס הודיעו שהם יוצאים באופן רשמי, אך הכחישו שזה קרה בזמן שקרודופ נפרד מפארקר. בדצמבר 2006 הם נפרדו, לאחר שדיינס נראתה עם השחקן יו דנסי ששיחק לצידה בסרט "לפנות ערב".
החל מ-2017, הוא בזוגיות עם השחקנית נעמי ווטס, אשר אותה הכיר בזמן ששיחקו בסדרה"צועניה". השניים נישאו ב-9 ביוני 2023 בבית המשפט במנהטן.