stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
עלילות דם בהיסטוריה הרומנית
עלילות גאלאץ

במאה ה-19, בערי נסיכות מולדובה, יאשי, בקאו, גאלאץ, רומאן ומקומות נוספים היו עלילות דם נגד היהודים, עלילות עם תוצאות קשות. המקרה של גאלאץ אופייני למדי. בגאלאץ, בחג הפסחא של שנת 1859 היו פרעות אלימות בהם יהודים נהרגו ונפצעו, בתי כנסת נהרסו, גלילי תורה נשרפו, בתים וחנויות נבזזו ונהרסו והשלטונות בתגובה עצרו את היהודים. האירוע התחיל ביום 12 באפריל 1859 עם האשמה שהיהודים הוציאו דם מידו של ילד נוצרי ולמחרת בלילה נעצרו 15 יהודים. ב-14 באפריל, בשעת התפילה, אלפי נוצרים התנפלו על בית הכנסת והכו ביהודים. 50 ספרי תורה, ספרים, קישוטים ותשמישי דת שונים הועלו באש ואת הרהיטים השונים נפצו. כל בתי היהודים נבזזו והיהודים, גברים נשים וילדים, הוכו עד זוב דם. פניות לקונסולים הזרים לא עזרו. הברון רוטשילד התערב וביקש את הגנתו של אלכסנדרו יואן קוזה ולאחר מכן שוחררו העצורים ללא משפט.
אירוע דומה התרחש בגאלאץ בשבת, ב-21 בספטמבר 1868. בעל חנות יהודי ביקש מנער רומני לגזור עבורו כמה מטפחות, כי לא רצה לגזור בעצמו ביום השבת. הנער נפצע עד זוב דם מהשימוש במספרים ונפוצה השמועה שהיהודי רצה לקחת מדמו. המון התחיל להתפרע, ארבעה בתי כנסת נבזזו ונהרסו וספרי תורה נקרעו לגזרים, בתי היהודים נבזזו ו-90 יהודים נפצעו. בעקבות תלונות היהודים הודח לבסוף הפרפקט ושולמו אלף מטבעות זהב כפיצוי}.
עלילות בוקרשט

בבוקרשט שבנסיכות ולאכיה, בשנת 1801, הייתה עלילת דם שבמהלכה נהרגו 128 יהודים. לפי פקודת הנסיך מורוזי נענשו המתפרעים וחלק מהיהודים קיבלו פיצויים. כעבור שלוש שנים, בשנת 1804, שוב העלילו על היהודים, אך הנסיך קונסטנטין איפסילנטי דרש מראשי הכנסייה הנוצרית להגן על היהודים וזאת בהסתמך על כך שחוקי היהודים אוסרים עליהם את אכילת הדם. הרוחות נרגעו, אך לא לזמן רב ובשנים 1808 ו-1811 היו ניסיונות מחודשים להצתת עלילות דם. בשנת 1812 הטילו על היהודים את האשמה על המגפה שפרצה במקום והם נאלצו לפדות עצמם בממון.
פרעות קישינב

בחודש אפריל 1903 התחוללו בעיר קישינב (אז בחבל בסרביה) פרעות, אשר פרצו על רקע של אנטישמיות שהופצה בעיר במשך שנים, על ידי העיתונות, ובעידוד שר הפלך בבסרביה פון ראאבן, מפקדי הצבא והמשטרה המקומיים, וגם גורמים בשלטון המרכזי ובראשם שר הפנים הרוסי פון פלאבה. הפוגרום פרץ בעקבות עלילת דם שלפיה יהודים הואשמו ברצח נער נוצרי למטרות דתיות. בקישינב הופיעו בריונים שקראו "מוות ליהודים" והפיצו כרוזים שנכתב בהם, כי הצאר ניקולאי השני התיר לפגוע ביהודים לכבוד חג הפסחא. הפרעות, שהצטיינו באכזריותן, נמשכו יומיים, והשתתפו בהם פורעים מכל שכבות הציבור הרוסי. 49 יהודים נרצחו, מאות נפצעו, ואלפי בתים וחנויות נשדדו ונהרסו. הפוגרום האכזרי זעזע את היהודים, ובעקבותיו כתב חיים נחמן ביאליק את הפואמה "בעיר ההרגה" וכן את שירו המפורסם "על השחיטה". הפוגרום שימש נקודת מפנה, ובעקבותיו גדל זרם ההגירה לארצות הברית והעלייה לארץ ישראל. פוגרום זה גם שכנע את בנימין זאב הרצל להציע בקונגרס הציוני השישי את תוכנית אוגנדה כפתרון למצוקת יהודי רוסיה.
כעבור כשנתיים וחצי, ב-19 באוקטובר 1905, פרע שוב המון מוסת ביהודים. הפעם, כ-200 יהודים היו מאורגנים בקבוצה להגנה עצמית, אך רק למחציתם היו אקדחים. 29 יהודים נהרגו, ועשרות נפצעו, אך הפעם, גם פורעים רבים נהרגו.
העלילה נגד סולומון פינקלשטיין

ב-7 במאי 1911, בבוקרשט, התלמיד יוסף פרג לא חזר לביתו וחיפשים אחריו לא נשאי פרי. הוא הגיע לביתו למחרת, כשהוא צמא מאוד, חיוור ועייף וסירב לספר מה קרה. לאחר שישן והתעורר סיפר ששני גברים פיתו אותו עם סוכריות לעלות לכרכרה, הביאו אותו למקום בו נתנו לו לשתות משהו ונרדם. לדבריו כשהתעורר ראה את הסוחר היהודי סולומון פינקלשטיין מפיק דם מידו. את ילקוטו מצאו במרתף אחד מבתיו של פינקלשטיין. פינקלשטיין הכחיש הכל וטען שכל אחד יכול היה לזרוק את הילקוט לאותו מרתף.
לאחר חקירה ומשפט הוחלט לזכות את פינקלשטיין, בעיקר משום שלא נמצאו על גופו של הילד סימנים להוצאת דם מגופו. גם אחרי שפינקלשטיין זוכה, המשיך אבי הילד בתביעת פיצויים באמצעות שני עורכי דין, שאיימו על פינקלשטיין בפתיחת מסע השמצות עיתונאי. תלונתו של פינקלשטיין במשטרה הובילה למעצר עורכי הדין ופתיחה בהלכים נגדם.
לקריאה נוספת

Contribuţia evreilor din România la cultură şi civilizaţie (תרומת יהודי רומניה לתרבות ולציוויליזציה), הוצאת הספר.
Evreii din România în texte istoriografice (יהודי רומניה בטקסטים היסטוריוגרפיים) אנטולוגיה בהוצאת הספר - בוקרשט 2004.
הערות שוליים

↑  Evreii din România în texte istoriografice עמוד 64
↑  Contribuţia evreilor din România la cultură şi civilizaţie, בוקרשט 2004, הוצאת הספר, ע. 75
1 2  Evreii din România în texte istoriografice עמוד 66
↑  עקיבא חשמל, מאלדויא־וואלאכייא, המגיד, 28 באוקטובר 1868
↑  Evreii din România (1900 - 1920) Fast și Nefast într-un răstimp istoric עמודים 74 עד 76 (ברומנית)
עין עבדת

| --- | --- |
הבריכות התחתונות
הבריכות התחתונות
 שם נוסף:  שמו הערבי הוא עין מריפיק.
 מיקום המעיין
 מדינה:  ישראל ישראל
 מחוז:  מחוז הדרום
 אזור:  נחל צין
 קואורדינטות:  30°49′35″N 34°45′59″E﻿ / ﻿30.82638889°N 34.76638889°E﻿ / 30.82638889; 34.76638889
 גישה למעיין
  (למפת צפון הנגב מוגדלת) עין עבדת(למפת צפון הנגב רגילה) עין עבדת(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין עבדת(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום עין עבדת
 
עין עבדת הוא מעיין בהר הנגב, הנובע בנחל צין ומוגדר כגן לאומי.
תיאור

עין עבדת הוא מעיין הנובע כשלושה ק"מ דרומית למדרשת בן-גוריון וכארבעה ק"מ צפונית לחורבת עבדת. דרך יורדת ממדרשת בן-גוריון לגן הלאומי עין עבדת. הנחל יוצר קניון צר ועמוק בסלע הקירטון הרך והלבן. מי המעיין יוצרים בדרכם פלג, מפל בגובה 15 מטר ובריכות. המפל נשפך לבריכה שעומקה שמונה מטר. בגדות הפלג ישנה צמחייה המושכת בעלי חיים ביניהם יעלים ונשרים. המקום הוא גן לאומי עם שתי כניסות לחלקו העליון ולחלקו התחתון, וניתן לבקר בו בשעות מוגדרות ומוגבלות כמו בכל גן לאומי לטובת בעלי החיים החיים באזור. בנחל צומחת חורשה של צפצפת הפרת, עץ הצומח בנאות מדבר ומתאפיין במגוון רחב של צורות עלים.
קניון עין עבדת בנחל צין מתחיל במקום בו הנחל עוזב את רמת עבדת ומתחבר בין הרמה ורכס חתירה. קניון עין עבדת הוא קניון טבעי בסלע הגיר הלבן ובו אבני צור שחורות וחומות. בקניון עין עבדת נובעים שלושה מעיינות: עין מעריף, עין עבדת ועין מור. עין עבדת הוא מעיין שכבה. מי הגשמים זורמים מתחת לאדמה על שכבה אטומה עד שהם מגיעים לפתח יציאה באזור הקניון. ליד עין מור צומחת אלה אטלנטית גדולה שגילה מוערך ב-250 שנים. המצאות האלה האטלנטית מרמזת על אפשרות שהאזור היה גשום יותר בעבר.
שביל המטיילים באתר עובר ליד מערות נזירים שהתגוררו והתבודדו במקום בתקופה הביזנטית. במערות ישנם חדרים וגומחות ששימשו כארונות. הנזירים גם חצבו את גרמי המדרגות כדי להקל את הגישה שלהם למים. מעל עין מעריף סמוך לראש השביל העולה מעיין עבדת נמצאים שרידים של מגדל מרובע אף הוא מהתקופה הביזנטית אשר שימש את הנזירים לתצפית ושמירה על החלקות החקלאיות שלהם. בראש הקניון מרפסת תצפית המשקיפה על מפל עין מעריף אשר גובהו כ-60 מטר מעל עין עבדת וסביבו צמחייה צפופה.
ראו גם

עבדת
לקריאה נוספת

אנציקלופדיה אריאל לידיעת הארץ מאת זאב וילנאי, הוצאת עם עובד.
כל מקום ואתר תשל"ח 1978, משרד הביטחון – ההוצאה לאור וכרטא.
הערות שוליים

↑  זיוון זאב, 2001. עברות שמות מקומות בנגב. אריאל – כתב עת לידיעת ארץ -ישראל, 150-151 – עם הפנים אל הנגב, עמ' 21–26.
↑  גן לאומי עין עבדת – רשות הטבע והגנים, באתר www.parks.org.il
|  גנים לאומיים בישראל |
| --- | --- | --- |
| הגולן והגליל | אושא • אכזיב • ארבל • בית הכנסת בכפר נחום • בית שערים • ברעם • הר תבור • חורשת טל • חורבת מנים • חמת טבריה • חצור • כוכב הירדן • כורזים • כורסי • כפר נחום • מבצר יחיעם • מבצר נמרוד • מונפור • נחל צלמון • סוסיתא • ציפורי • קרני חיטין • ראש הנקרה • שדה עמודים • שמרון • תל חי • תל יודפת • תל צפצפות • תל קדש |  |
| השרון והשומרון | אביחיל • אפולוניה • בית אלפא • בית שאן • גן השלושה • הר גריזים • הר הכרמל • חוף גדור • חוף השרון • מבצר קאקון • מעיין חרוד • נחל אלכסנדר • נחל מהר"ל • נחל נדר • סידנא עלי • פארק השרון • צור נתן • קיסריה • שומרון • תל דור • תל מגידו • תל שקמונה |  |
| יהודה ומישור חוף יהודה | בית גוברין • בית עיטאב • גן המלך • הגן הבוטני הלאומי • הגן הלאומי והאוניברסיטאי ע"ש טבצ'ניק • הר צובה • הרודיון • הרי יהודה • חוף פלמחים • גבעות הכורכר נס ציונה • ירקון • מאוזוליאום מזור • מגדל אפק • מורדות הר הצופים • מערות סמך • מערות חזן • נבי סמואל • נחל רובין • סובב חומות ירושלים • עין חמד • עמק צורים • קומראן • תל גזר • תל חברון • תל לכיש • תל צפית |  |
| הנגב | אנדרטת חטיבת הנגב • אשכול • אשקלון • גן הפסלים • ממשית • מצדה • ניצנה • עבדת • עין עבדת • עתיקות עין גדי • שבטה • תל באר שבע • תל ערד |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007465862305171
עליות חיסול גלויות

עליות חיסול גלויות הוא שם כולל למספר עליות לארץ ישראל שהתבצעו בשנות ה-50 בסיוע מדינת ישראל והסוכנות היהודית.
המבצעים נערכו בשנות ה-50 ומטרתם הייתה העלאת קבוצות של יהודים ממדינות שבהן נשקפה סכנה מיידית, לדעתה של מדינת ישראל והסוכנות היהודית, לחיי היהודים בה.
העליות היו משני מקורות, מצד אחד פליטי שואה וקהילות שניצלו חלקית מהשואה (כמו קהילת יהדות רומניה ויהדות בולגריה) ומצד שני יהודים ממדינות איסלאמיות מובהקות שלא הכירו במדינת ישראל ולא הרשו בכל תוקף פעילות ציונית ולעיתים אף מנעו פולחן דתי יהודי.
מדינת ישראל האמינה כי מצבם של היהודים במדינות אלה יחמיר אם לא יוצאו משם, וכי אף אם היהודי אינו מאמין במדינת ישראל והתנועה הציונית, יפגעו בו תושבי המדינה האיסלאמים שהתנגדו לרעיון של מדינת ישראל. אמונה זו התבססה על פרעות שנערכו ביהודים במדינות אלו - למשל בעיראק, תימן ולוב.
עולי יהדות עיראק הועלו לארץ ישראל במבצע עזרא ונחמיה ועולי יהדות תימן הועלו ארצה במבצע על כנפי נשרים.
מצבן של קהילות יהודיות נוספות כמו יהדות לבנון, יהדות מרוקו, יהדות תוניסיה, יהדות אלג'יריה, יהדות אפגניסטן, יהדות איראן ויהדות טורקיה היה סביר ולא היה חשש לחיי היהודים בהן, לכן לא נעשו מבצעים מיוחדים להעלתם.
לקראת סוף שנות ה-50 עלה הסיכון של יהדות מרוקו ולכן נעשה מבצע יכין שבמהלכו הועלו רוב בני יהדות מרוקו.
במבצע קדש הועלו חלק מיהודי מצרים אשר ישבו אז בעיקר באלכסנדריה ובפורט סעיד (ראו: מבצע תושייה).
עם השנים הועלו ארצה רוב בני קהילות אלו למרות שבחלקן, לדוגמת בני יהדות איראן לא אופשרה העלייה עד שנים מאוחרות יותר, במקרה של תפוצה זו - שנות ה-80, אך גם אז לא חוסלה הגלות.
רוב הקהילות היהודיות בעולם הערבי אינן קיימות עוד: ברוב המדינות הן מונות כיום בין אנשים בודדים למאות בודדות של יהודים. הקהילות היחידות הנחשבות בנות-קיימא הן תוניסיה (כאלף יהודים) ומרוקו (כחמשת אלפים יהודים).
בשנת 1991, בעקבות התערערות המצב בארצות הבלקן, הועלתה לארץ יהדות אלבניה.
עזריאל קאופמן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1929 Sokołów, Gmina Sieradz, רפובליקת פולין 
 פטירה:  20 בפברואר 2004 (בגיל 75 בערך) תל אביב-יפו, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  בית העלמין ירקון 
 שפות היצירה:  עברית 
 
עזריאל קאופמן (1929 – 20 בפברואר 2004) היה משורר עברי, צייר, מורה מחנך ועורך כתב העת מאזנים.
תולדות חייו

קאופמן נולד בעיירה סוקולוב, הסמוכה לעיר לודז', שבפולין, למשפחה של פרוונים. בגיל 4 החל לימודיו בחדר מסורתי, עד גיל 10. למד לימודים מסורתיים בעברית וביידיש. כשהיה בן 7 החל ללמוד במקביל גם בבית ספר פולני.
ב-1939 כבשו הנאצים את פולין, ומשפחתו נמלטה לבלארוס, שהייתה אז בתחום ברית המועצות. הוא המשיך בלימודיו כפליט. ב-1940 גורשה משפחתו לעיר ארכנגלסק שבצפון רוסיה. משפחתו הועסקה בעבודות כפייה קשות אצל הסובייטים, כריתת עצים, הובלות ועוד. סבו נפטר במהלך עבודות הכפייה שם.
בשנת 1941, לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות עבר עזריאל קאופמן עם הוריו לאזור הוולגה. הם שהו ושרדו את שנות מלחמת העולם השנייה בקולחוז קטן באזור העיר אוליאנובסק. באותה עת החל גם בכתיבת שיריו הראשונים ביידיש.
ב-1946 חזרה משפחתו לפולין והתיישבה בעיר, שפונתה מתושביה הגרמנים. שם נודע להם על פוגרום קיילצה. הם נדדו לצ'כיה והצטרפו לתנועת "הבריחה". יחד עם המוני העקורים היהודים הם נדדו לאוסטריה, משם לאיטליה, ומנמל נאפולי הפליגו לישראל.
עזריאל קאופמן התנסה לראשונה בכתיבת שירים בעברית, בעת שהותו במחנות ההמתנה באיטליה. מיד עם הגיעו לישראל גויס לצה"ל, והיה בעתודה לקרבות לטרון. המשפחה שוכנה במחנה עולים בחדרה, וכששוחרר מהצבא עברה לתל חנן. ב-1950 נישא והשתקע עם אשתו ושתי בנותיו בעיר עכו. עזריאל קאופמן התגורר בעכו כעשר שנים, ופיתח שם את שירתו העברית, לאחר שנטש את לשון היידיש. גם נסיונותיו הראשונים בציור נעשו שם.
חוויה קשה מכוננת עברה עליו ב-1951, כשהשתתף, כחייל מילואים, בלחימת הכשל בקרב תל מוטילה. רבים מחבריו ליחידה נהרגו ונפצעו בקרב נגד הסורים, והוא ניצל בנס. לאחר קרב תל מוטילה חדל מכתיבת שירה ביידיש והתמסר לכתיבת שירה עברית.
עזריאל קאופמן השלים לימודיו באוניברסיטאות של ירושלים, תל אביב וחיפה. הוא היה בעל תואר ראשון בסוציולוגיה ותואר שני בספרות עברית. שימש כמורה ופעיל ספרותי תרבותי, עורך ומרצה, באגודת הציירים בבתי ספר ובמסגרות נוספות.
עזריאל נישא למזל, מורה בכירה לספרות בתל אביב ואב לבן ולבת. ב-2004 נפטר בתל אביב. נקבר בבית העלמין ירקון.
ספרי שירתו של עזריאל קאופמן

סונטת עוף נודד, שירים, הוצאת נתן-נטע, תל אביב תשמ"ג 1983.
מעט מזה, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ו 1985.
כבר אפשר לזוז, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, תשמ"ט 1989.
הפיך ומרתק, שירים, כרמל ירושלים, תשנ"ד 1994.
מפני היום הזה, שירי זעם וכאב על רצח רבין, נובמבר-דצמבר 95, תג, תל אביב, תשנ"ז 1997.
שם המעשה, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תש"ס 1999.
תולעת בת מאה שנים, שירים, הוצאת נתן-נטע, תל אביב, תשס"ב 2002.
בוז, לא טיח, שירים לאורך היומן, הוצאת נתן-נטע, תל אבייב תשס"ד 2003.
זמן בולע את עצמו, מחזור שירים, הוצאת נתן-נטע, תל אביב, תשס"ה 2004.
שעה אחת של שמש, מבחר שירים 1983 עד 2004. יצא לאחר מות המשורר, קשב לשירה, תל אביב, 2007.
ספריו האחרים

נושא ההתאבדות בסיפור העברי בראשית המאה, אוניברסיטת תל אביב, החוג לספרות עברית, 1976.
מסע אל האמת הבדויה, דו-שיח על יצירות אמנות בנות זמננו, צבי רפאלי, עזריאל קאופמן, חיפה, רנסאנס, תשכ"ח 1968.
לקריאה נוספת

אילנה אלקד-להמן, קריאה בשיר אחד של עזריאל קאופמן: "מעבר לימים אני רואה אבן", עלי-שיח 26, תשמ"ט 1989. (* דורית קדר, הכשרת מדריכי אמנות למבוגרים: ראיון עם עזריאל קאופמן, מוזות 3, יולי 1985.
עזריאל קאופמן, המוזה השובבה: עם וסביב יצירתו של רפי לביא, עיתון 77 112, תשמ"ט 1989.
עזריאל קאופמן, ממדי קיום עקרוניים: עיון בוואריאציות של גבריאל מוקד, עכשיו 49, תשמ"ד 1984.
קובי נסים, על חודה של נקודה, עתון 77 114 (תמוז תשמ"ט, יולי 1989), עמ’ 8. על: עזריאל קאופמן, כבר אפשר לזוז (תל אביב: ספרית הפועלים, תשמ"ט 1989).
דורית קדר, עזריאל קאופמן: עץ על עץ 1985-1995, קטלוג לתערוכה בבית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב-יפו, 2009.
יערה בן-דוד, על משה בן-שאול ועזריאל קאופמן – שני עורכי 'מאזנים' שהלכו לעולמם, מתוך: "גבורות למאזנים" - קובץ ספרותי מיוחד במלאת 80 שנה לביטאון אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, הוצאת אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, כרך א', עורך: ד"ר משה גרנות, עמודים 85–91.
דורית קדר, פיסות עץ כאוטיות, מאזנים, כרך פ"ג, גיליון 5–6, עמ' 46–47, מרץ 2010.
מזל קאופמן, אני הוא גופי, עיונים פנומנולוגיים בשירת עזריאל קאופמן, הוצאת כרמל, בסדרה פרשנות ותרבות, ירושלים: 2016.
מזל קאופמן, אני שומע את זמן האדמה גיל הזיכרון, מאזנים ע"ח/1, פברואר 2024, עמ' 81–87.
מזל קאופמן, חיים דעואל לוסקי (עורכים), מלת צלמו בראש בלב -עיונים באמנותו ובשירתו של עזריאל קאופמן, הוצאת כרמל, 2020.
עולם כחול כהה

| --- | --- |

 בימוי:  יאן סבייראק 
 הופק בידי:  יאן סבייראק, Iva Procházková, אריק אברהם, Domenico Procacci 
 תסריט:  זדנייק סבייראק 
 עריכה:  Alois Fišárek 
 שחקנים ראשיים:  טרה פיצג'רלד צ'ארלס דאנס אנה מאסי
 מוזיקה:  Ondřej Soukup 
 צילום:  ולדימיר סמוטני 
 מדינה:  צ'כיה צ'כיה
 חברת הפקה:  Biograf Jan Svěrák 
 חברה מפיצה:  וודו, בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  צ'כיה17 במאי 2001 הממלכה המאוחדת13 בנובמבר 2001
 משך הקרנה:  115 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית, אנגלית, צ'כית 
 סוגה:  סרט פעולה, סרט מלחמה, סרט דרמה, סרט רומנטי 
 תקציב:  8 מיליון אירו
 הכנסות:  $2,300,000 (30 ביולי 2008)
 הכנסות באתר מוג'ו:   darkblueworld
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
עולם כחול כהה (באנגלית: Dark Blue World; בצ'כית: Tmavomodrý svět) הוא סרט צ'כי שבוים על ידי הבמאי יאן סבייראק (אנ'). הסרט עוסק בחיילים צ'כים הנלחמים בחיל האוויר המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. משחקים בו שחקנים בריטים וצ'כים.
עלילה

בשנות ה-50, במהלך המלחמה הקרה, פרנטישק "פרנטה" סלאמה (אונדז'יי וטכי) נכלא בצ'כוסלובקיה בשל שירותו הקודם בחיל האוויר המלכותי. זיכרונותיו מהמלחמה מתחילים בשנת 1939, ימים ספורים לפני הפלישה הגרמנית לצ'כוסלובקיה. לאחר הפלישה מפרקים את צבא צ'כוסלובקיה וחיל האוויר מוסר את מטוסיו. עם זאת, פרנטה וחברו הצעיר קארל וויטישק (קרישטוף האדק) מסרבים להיכנע לכובשיהם ונמלטים לבריטניה כדי להצטרף לחיל האוויר המלכותי.
הבריטים מכריחים את הצ'כוסלובקים להתאמן מחדש ביסודות הטיס, מה שמקומם אותם ובמיוחד את קארל, המבקש להילחם בנאצים. בנוסף לכך, קארל רואה בשיעורי החובה באנגלית בזבוז זמן. במהלך הקרב על בריטניה, חיל האוויר המלכותי זקוק נואשות לטייסים, עד שבסופו של דבר מורשים הטייסים הצ'כוסלובקים לטוס. לאחר הגיחה הראשונה שלהם הם מבינים מדוע הבריטים אימנו אותם בצורה אינטנסיבית כל כך: צעיר צ'כוסלובקי המכונה "טום טום" מופל על ידי מסרשמיט ונהרג. פרנטה הופך למפקד היחידה, וקארל משרת תחתיו.
בזמן הפלת מפציץ היינקל He 111, מופל מטוס הקרב של קארל. עם זאת, הוא מצליח לשרוד ולמצוא את דרכו לחווה. שם הוא פוגש ומתאהב בסוזן (טרה פיצג'רלד). למחרת, לאחר שחזר לשדה התעופה, קארל מביא את פרנטה לפגוש את סוזן. זה האחרון מתחיל להימשך לסוזן, אם כי קארל מאמין שסוזן מעוניינת בו.
בעקבות משימה לצרפת, שבה הטייסת תוקפת רכבת, מטוסו של קארל מופל, אך פרנטה נוחת ומציל אותו, מה שמחזק את הידידות בין השניים. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, קארל מגלה שהתפתח משולש אהבה, כאשר סוזן מאוהבת בפרנטה, מה שמוביל למריבה בין השניים. מאוחר יותר במלחמה, תוך כדי ליווי מפציצים אמריקאים, הספיטפייר של פרנטה מתקלקל והוא נאלץ לנטוש את המטוס בתעלת למאנש. סירת ההצלה שלו מתפוצצת כשהוא מנסה לנפח אותה, אז קארל מנסה להשליך את סירת ההצלה שלו, אך הוא טס נמוך מדי, ונפצע אנושות. הסירה מגיחה מן המים, וכך מתאפשר לפרנטה לשרוד.
לאחר מכן, לאחר שהמלחמה הסתיימה, פרנטה נוסע לביתה של סוזן, רק כדי למצוא אותה עם בעלה הפצוע שחזר לאחרונה מקרבות מעבר לים. כשהוא יודע שאין לו עתיד עם סוזן ורוצה לשמור על כבודה, הוא מעמיד פנים שאיבד את דרכו ושואל כיצד להגיע לעיר הבאה. פרנטה חוזר לצ'כוסלובקיה ומוצא שחברתו הוותיקה התחתנה עם הכרטיסן השכונתי, ילדה ילד ואימצה את בארשה, הכלבה שלו. פרנטה המאוכזב עוזב וממשיך לדרכו. בכלא, יש לו רק את הזכרונות שלו מהחברות שלו עם קארל כדי לשמור אותו בחיים.
שחקנים

| שחקן / שחקנית | תפקיד |
| --- | --- |
אונדז'יי וטכי: פרנטישק סלאמה
קרישטוף האדק: קארל וויטישק
טרה פיצג'רלד: סוזן
צ'ארלס דאנס: מפקד הכנף
אולדז'יך קייזר: מכאטי
דוויד נובוטני: בדז'יך מרטבי
לינדה ריבובה: האניצ'קה
יארומיר דולאבה: קאנקה
לוקאש קאנטור: "טום טום"
רדים פיאלה: סיסל
יוראיי ברנאט: גרגורה
מירוסלב טבורסקי: הואוף
האנס יירג אסמן: ד"ר בלאשקה
תורה ריפנשטיין: אוברלייטננט הסה
אנה מאסי: מורה לאנגלית
צ'סטמיר רנדה: פאבלטה
הפקה

הסרט צולם במספר מדינות: צ'כיה, הממלכה המאוחדת, גרמניה ודרום אפריקה.
בסרט שולבו צילומים מעובדים של קרבות אוויר מהסרט "הקרב על בריטניה", בשל העלות הרבה של שימוש במטוס הסופרמרין ספיטפייר, המופיע בסרט. אחת מהסצנות בסרט, שבה מותקפת רכבת, הייתה הסצנה היקרה ביותר בתולדות הקולנוע הצ'כי. הבמאי סבייראק הופיע במספר הופעות קמע במהלכו, לרבות כחבר צוות של מפציץ B-25 מיטשל אמריקאי במהלך הסצנה שבה מלווים מפציץ שנפגע.
ביקורות

הסרט הוקרן בפסטיבלי סרטים מרכזיים בינלאומיים בלונדון ובטורונטו וקיבל ביקורות חיוביות, מה שהפך אותו לאחד מסרטי התעופה המלחמתית הרווחיים ביותר. רקס ריד, מבקר מה-The New York Observer, תיאר את הסרט כ"אפוס שמשלב אקשן, רומנטיקה וטרגדיה. בימוי מבריק ומשחק לעילא". האנימטור הייאו מיאזאקי אמר כי זהו הסרט האהוב עליו, שכן הוא מציג את המהירות והשבריריות של כלי טיס ואת הטרגדיה ההיסטורית של הטייסים הצ'כים לאחר המלחמה.
פיטר בראדשו מהגרדיאן כתב על הסרט כי זהו "סיפור רומנטי ממלחמת העולם השנייה של שני טייסים צ'כים המאוהבים באותה אישה בריטית, מזכיר את עלילתו של (הסרט) פרל הארבור ו"שני בנים קטנים" מאת רולף האריס".
ביקורות > רווחים בקופות

"עולם כחול כהה" היה הסרט הצ'כי הפופולרי ביותר של אותה שנה, עם מכירת מיליון כרטיסים. הוא יצא בארצות הברית ב-28 בדצמבר 2001 והרוויח 258,771 דולר. הסרט הרוויח 2,300,000 דולר ברחבי העולם.
ביקורות > פרסים והוקרה

"עולם כחול כהה" היה הזוכה העיקרי בפרס האריה הצ'כי ב-2002: פרס הסרט המצליח בקופות, יאן סבייראק זכה בפרס המבקרים עבור הבמאי הטוב ביותר, ולדימיר סמוטניק עבור הצילום הטוב ביותר, אנדריי סווקופ עבור המוזיקה הטובה ביותר ואלויס פישארק עבור העריכה הטובה ביותר. הסרט היה גם מועמד עבור פרס הסרט הטוב ביותר, אונדז'יי וטכי עבור השחקן הטוב ביותר, קרישטוף האדק עבור שחקן המשנה הטוב ביותר, לינדה ריבובה עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר, זבינק מיקוליק עבור השחקן הטוב ביותר, ורה מירובה עבור עיצוב התלבושות הטוב ביותר, ויאן ולאסק עבור הארט דיירקשן הטוב ביותר.
"עולם כחול כהה" זכה ב-2001 בפרס מועצת הביקורת הלאומית לסרט הזר הטוב ביותר (אנ') ובפסטיבל הסרטים העולמי Love is Folly (בולגריה), פרס האפרודיטה הזהובה (הסרט הטוב ביותר) עבור יאן סבייראק. אונדז'יי וטכי היה מועמד לפרס חביב הקהל (השחקן הטוב ביותר) בטקס פרסי האקדמיה האירופית לקולנוע ב-2001.
הערות שוליים

↑  Dark Blue World DVD. Los Angeles: Columbia Tristar Video, 2002.
↑  Miyazaki, Hayao. 折り返し点1997～2008 [Orikaeshi Ten 1997–2008 Japanese]. Tokyo: Iwanami Shoten, 2008.ISBN 4-00-022394-1
↑  Bradshaw, Peter. Bradshaw, Peter. "Dark Blue World." The Guardian. Retrieved: 28 August 2014.
↑   "עולם כחול כהה", במסד הנתונים Box Office Mojo (באנגלית)
↑  Jan Svěrák dokončil sloučení produkčních firem, באתר "borovan.cz" (בצ'כית)
↑  Bradshaw, Peter. "Dark Blue World." The Guardian.
עות'מאן הראשון

עות'מאן הראשון (בטורקית עות'מאנית: عثمان باک; 1258–1326) היה מייסד השושלת העות'מאנית והעניק לה את שמה. עם מות אביו ארטורול ב-1281, ירש עות'מאן את התואר ביי והיה למנהיג הטורקים העות'מאנים. ב-1299 הוא הכריז על עצמאותו מהסלג'וקים ותחת הנהגתו היו העות'מאנים לאחת הנסיכויות הבייליקיות החזקות באנטוליה.
הרקע להקמת האימפריה

כאשר הפכה אנטוליה, תחת שלטון סלג'וקי, למדינה מוסלמית היא התפצלה לשלוש נסיכויות. הנסיכות הדרומית שכנה לאורך החוף אל מול קפריסין, הנסיכות הצפונית שכנה בצמוד לגבולות האימפריה הביזנטית ולאורך חופי הים השחור והנסיכות המערבית שהתפרשה לאורך החזית הביזנטית מאזור קסטאמונו עד למפרץ מאקרי (Makri) בדרום. כל מחוז היה נתון לשליטתו של מפקד בעל מעמד אמיר. מרבית מנתיני נסיכויות אלו היו שבטים טורקמנים נוודים שהגיעו מהמזרח.
על פי המסורת העות'מאנית הנפוצה ביותר, סבו של עות'מאן היה סולימאן (Suleyman Sah), מנהיג השבט הטוקרמני קאיי, שברח בתחילת המאה ה-13 מפני המונגולים. ככל הנראה הוא טבע במהלך חציית נהר פרת ולאחר מכן התפצלה משפחתו לשניים. שני בנים ורוב המשפחה פנו חזרה לחיות תחת המונגולים, ובן אחד, ארטורול, המשיך עם השאר לתוך אנטוליה. אלו התיישבו בנסיכות המערבית וחברו לסולטנות רום במאבק נגד הביזנטים והמונגולים. בתמורה לעזרתו הצבאית, ניתנו לארטורול שתי ערים על גבול הפרובינציה הביזנטית ביתיניה – דומאניק וסייט.
ממצאים מודרניים יותר מראים כי ככל הנראה אבות השושלת העות'מאנית הגיעו לאנטוליה כבר מהמאה ה-11 כחלק מהשבטים הטורקמנים והטורקיים הנוודים שנפוצו ברחבי אסיה הקטנה. לפי ממצאים אלו, למשך תקופה של שתי מאות, האבות העות'מאנים היו קבוצה של נוודים חסרי מעמד. למרות חילוקי הדעות בעניין זה, הכל מסכימים לעובדה כי עות'מאן הראשון נולד בעיר סייט בשנת 1258, וירש את אביו בשטח שעל גבול מחוז ביתניה בסביבות 1281. במקביל לירושה שקיבל מאביו, האמיר של נסיכות המערב נכנע למאבק מול הביזנטים ונוטש את החזית.
הקשר עם האימפריה הביזנטית

בתחילת דרכו, מטרתו של עות'מאן לא הייתה לחימה כללית נגד הביזנטים ואף ניסה לקשור קשרים עם שליטים ביזנטים באזורו. לאחר כיבוש העיר קראג'אהיסאר(אנ'), הייתה תקופת רגיעה. בתקופה זו ידוע על קשרים קרובים של עות'מאן עם שליטים ביזנטים כשהבולטים ביניהם הם מושל בילסיק וקוסה מיהל (אנ'). האחרון עזר לעות'מאן במאבק במורדים ובסופו של דבר התאסלם והצטרף לשורות מפקדיו של עות'מאן.
עות'מאן נתפס תחילה כמנהיג במעמד ביי, של קבוצה דוברת שפה טורקית חצי נוודית. רק כאשר הגיע לנקודה בה איים על הערים הביזנטיות איזניק ובורסה החלו הביזנטים להתייחס אליו כאחד מהשליטים החשובים של אויביהם. בשנת 1301 שלחו הביזנטים לראשונה כוחות שילחמו נגד עות'מאן. נשלחו כ-2,000 לוחמים על מנת למנוע את כיבוש העיר איזניק. עות'מאן וכוחותיו ארבו ללוחמים הביזנטים והחריבו את הכוח שלהם.