stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דוגמה 95
הקמת התנועה וכללי המניפסט

וינטרברג ופון טרייר חיברו יחדיו את המניפסט ב-1995, והכריזו באופן פומבי על הקמת התנועה ב-22 במרץ באותה שנה. פון טרייר ניצל כנס על עתיד הקולנוע המסחרי בפריז ובמקום לשאת את נאומו בנושא חילק את מניפסט התנועה לקהל הכנס. לדבריו, מטרתו הייתה "ליצור קיצוניות חדשה", בתגובה להקצנת תקציבי הענק של הסרטים המסחריים באותה תקופה. אתר התנועה מרחיב בנושא זה וסביר כי מטרתם הכוללת של החוקים היא לאפשר לבמאים לעבור חוויה "מטהרת" לעומת הפקת סרטים מסחריים עתירי תקציב, וכן ליצור דיון בדבר תעשיית הקולנוע בכללותה.
הסעיפים השונים נועדו להכריח את הבמאי ליצור סרט מציאותי ככל האפשר, ובכך להתרחק מהפקת הסרטים המסחרים ההוליוודים. המצלמה הופכת לניידת יותר ומאפשרת לשחקנים להביע עצמם במלוא יכולתם, ללא הגבלות בגלל תנאי אולפן המבדילים את צילום הסצנות מהתרחשויות מציאותיות.
חוקיה הקשיחים של התנועה מופיעים ב"שבועת הטהרה" (Vow of Chastity), אותה חייב להשבע כל המעוניין להצטרף לתנועה. עשרה מהחוקים מוגדרים בסעיפים, אך בנוסף להם השבועה כוללת הצהרת כוונות שעל הנשבע לקבל על עצמו. החוקים הם כדלקמן:
על כל הסצנות בסרט להתרחש באתרים הפיזיים אותם הן מתארות. כך, למשל, אין לבנות תפאורה המדמה רחוב אלא לצלם בפועל ברחוב. כמו כן אין להשתמש באביזרים לצורך הסצנות - כל הדרוש לצילומן חייב להיות באתר הצילומים. על כן אם בסצנת הרחוב הדמויות יושבות על ספסל - יש לצלם ברחוב בו יש ספסל.
הקלטת הפסקול, הדיאלוגים והאפקטים הקוליים של הסרט חייבת להתרחש במקביל ותוך כדי צילום הסצנות. בפרט אין משתמשים בסרטים אלו במוזיקה, אלא אם כן זו מנוגנת במהלך צילום הסצנה. כמו כן, אסור להשתמש בדיבוב בסרטים, גם לא לצורך שיווקם לארצות הדוברות שפה אחרת מזו שדמויות הסרט דוברות.
לא ניתן להשתמש בחצובה עבור מצלמת הקולנוע. על הצלם להחזיק את המצלמה בידו. סעיף זה מגביל למדי את מבחר המצלמות בהן ניתן להשתמש ולמעשה מונע שימוש במצלמות גדולות.
הסרט חייב להיות בצבעים טבעיים, ללא אפקטי תאורה כלשהם. סייג לחוק זה הוא צירוף נורה בודדת למצלמה כדי לאפשר את חשיפת סרט הצילום.
לא ניתן להשתמש באפקטים אופטיים או בפילטרים.
אל לסרט לכלול פרטי פעולה שטחיים, כגון רצח או כלי נשק.
מועד ומיקום ההתרחשויות בסרט לא יכולים להיות זרים - "הסרט מתרחש כאן ועכשיו".
אסור לסרט להיכנס תחת הגדרת סוגה מסוימת.
פורמט הסרט חייב להיות 35 מ"מ. במקור דרישת השבועה הייתה לצילום בפועל בפורמט שכזה, אך עקב עלותו הגבוהה שמנעה הפקת סרטים דלי-תקציב סעיף זה התרכך מעט ונקבע שהפורמט הסופי בלבד חייב להיות 35 מ"מ.
אין להזכיר את שם במאי הסרט ברשימת ה"קרדיטים".
על המבקש להצטרף ל"דוגמה 95" להצהיר כי ימנע מהפעלת טעם אישי, כי איננו אמן ולא יתייחס לסרט כאל יצירה. המבקש נדרש עוד להצהיר כי יהיה מוכן להקריב עקרונות אסתטיים ו"כל טעם טוב" למען "להוציא בכוח את האמת" מדמויותיו ועלילתו.
הפקת הסרטים תחת דוגמה 95

הפקת סרטים תחת חוקים שכאלו איננה דבר פשוט, ואכן התנועה לא ממליצה לבמאים מתחילים לנסות ולאמץ את חוקיה בניסיונם הראשון לצלם סרט. למעשה, גם חבריה המייסדים של התנועה חטאו לעיתים בהפרת חוקיה הנוקשים. כך, למשל, וינטרברג כיסה חלון באחת מהסצנות ב"החגיגה", ובכך השתמש באביזר ולא השתמש באור הטבעי באתר הצילומים. פון טרייר, שותפו לייסוד התנועה, השתמש בקטע מוזיקלי שלא לפי כללי המניפסט עבור סרטו "האידיוטים". סרטים מאוחרים יותר שלהם לא הוכרו כסרטי דוגמה 95, על אף שניכר כי הושפעו מחוקי המניפסט.
בעבר נדרשו המעוניינים כי סרט שיצרו יקבל הכרה כסרט דוגמה 95 להגישו לוועדת בקרה של התנועה, אך החל מ-2001, ולאחר 31 סרטים שאושרו בדרך זו, מנהג זה פסק. כיום כל שיוצר צריך לעשות כדי שסרטו יוכר על ידי התנועה הוא להגישו לאתר התנועה, תוך ציון כי הוא מאמין בתום לב שהסרט ממלא אחר החוקים הנוקשים, זאת בהתאם לרוח התנועה, המתמקדת ביושר אומנותי.
תעודה שהוענקה לסרט שהופק על פי כללי הדוגמה
גטו המבורג

גטו המבורג היה גטו בעיר מינסק שבבלארוס, אליו גורשו בתקופת השואה יהודים מגרמניה.
השם

השם הגרמני של הגטו היה "זונדרגטו" (Sonderghetto, כלומר "גטו מיוחד") או "גטו יהודי הרייך", אך בפי יהודי מינסק הוא כונה "גטו המבורג" או "גטו יהודי המבורג", על שם מקום מוצאו של הטרנספורט הראשון שהגיע אליו.
מבנה הגטו ומיקומו

גטו המבורג היה מחולק לחמישה אזורים לפי מוצאם של היהודים: המבורג, ברלין, ריינלנד, ברמן ווינה. אף על פי שגטו המבורג גבל בגטו של יהודי מינסק, שני הגטאות היו נפרדים ולא היה כמעט כל קשר ביניהם. הוא היה מגודר בגדרות תיל, והמעבר בין גטו לגטו נאסר. בהיעדר שפה משותפת ובשל הבדלי התרבות, התאפיינו היחסים בין תושבי שני הגטאות בניכור ובחוסר אמון הדדי. יתר על כן, היהודים הגרמנים ראו את עצמם, בתחילה לפחות, מיוחסים ובעלי זכויות יתר והיו בטוחים שהאקציות מכוונות אך ורק נגד ה"אוסטיודן" – יהודי המזרח. היהודים הגרמנים קיבלו חסות מסוימת מהגנרלקומיסר של המחוז וילהלם קובֶּה (גר'), שלדעתו היחס אליהם היה צריך להיות שונה מהיחס ל"המון החייתי" של יהודי המקום (אם כי עדיין האמין שיש להשמידם). חסות זאת חיזקה את אשלייתם שגורלם יהיה שונה והניעה אותם להסתייג מהיהודים המקומיים. עם כל זאת, יש גם עדויות על עזרה שהושיטו שני הגטאות זה לזה בשעת צרה.
תנאי החיים

בהוראתו של וילהלם ינצקה (Wilhelm Janetzke), ראש הקומיסריאט העירוני, נאסר על יהודי מינסק השימוש בחשמל, ובגטו השתמשו לתאורה בנרות או במנורות נפט. את המים שאבו היהודים מברז ציבורי יחיד שהיה בתחום הגטו. להסקה בימי החורף השתמשו בחומרי דלק מכל הבא ליד: גדרות, קרשים מבתים הרוסים ודלק שהוברח מהצד הארי. עקב הקור והחשכה נהגו תושבי הגטו לעלות על יצועם כבר בשעות אחר הצהריים. התנאים בגטו של יהודי הרייך לא נבדלו מהתנאים של יהודי המקום, אך כיוון שהיו מורגלים בסטנדרטים מערביים היה מצבם חמור במיוחד. הם התקשו הרבה יותר להסתגל לצפיפות הקשה (בלי הפרדה בין גברים לנשים), למחסור במים, להיעדר החשמל ולרעב – תושבי הגטו ניזונו מ-150 גרם לחם ומנת מרק מימי ביום. במרוצת הזמן בנו להם התושבים בגטו יהודי הרייך תנורים קטנים ולבערה השתמשו בגזרי עצים ובחלקי רהיטים. בגלל התזונה הגרועה וחולשתם הפיזית פרצו בגטו יהודי הרייך מגפות, ובשל המחסור בתרופות הייתה התמותה גבוהה. חמישה רופאים טיפלו בכ-7,000 תושבים בגטו יהודי הרייך. בבניין סמוך לגטו שנקרא "הבית הלבן" הוקם בית חולים ובו עשרים מיטות, אך התנאים בו היו קשים, והמנתח נאלץ לנתח בסכין מטבח. עם כל הקושי עלה בידי היהודים בגטו הרייך לארגן מעט מופעי תרבות, ב"אולם" שהתקינו בבית חרושת נטוש.
תושבי הגטאות של מינסק לא היו מבודדים לחלוטין מן העולם החיצון. רוב היהודים, לרבות כ-1,500 מתושביו של גטו יהודי הרייך, עבדו במקומות עבודה מחוץ לתחומי הגטו לצדם של עובדים לא-יהודים. עובדים בצוותי העבודה ("קומנדו") קיבלו מזון באיכות טובה יותר. בגדר התיל הדוקרני שמסביב לגטו היו עשרות פרצות שאפשר היה לחמוק דרכן לצד הארי ולהתגנב בחזרה בלי להיתפס. קשרים עם האוכלוסייה הלא-יהודית נשמרו גם בסחר החליפין במוצרים, בגדים וחפצים אחרים תמורת מזון. גם בקרב יהודי הרייך היה סחר החליפין נפוץ עוד מההתחלה, על אף מחסום השפה ולמרות האיסורים וסכנת עונש המוות. יהודי "הגטו הרוסי" שימשו לעיתים קרובות מתווכים בסחר החליפין.
היודנרט של גטו יהודי הרייך הוקם בימים הראשונים אחרי בואם של יהודי המבורג, חבריו היו יוצאי עיר זו, ובראשם הועמד ד"ר אדגר פרנק. מן העדויות עליו מצטיירת דמותו של אדם שנענה בקפדנות לכל דרישות הגרמנים, דרש ציות מוחלט מהיהודים, וניצל את סמכותו לרעה. בשירות הסדר היהודי שירתו אנשי צבא לשעבר, ומפקדו היה קרל לוונשטיין. מלבד שמירה על הסדר נמנו עם תפקידיהם גם הבאת אוכל, טיפול בחולים וקבורת המתים. הקשרים בין היודנרטים של שני הגטאות היו מעטים ביותר. חברי היודנרט של גטו יהודי הרייך נורו למוות באפריל 1942 (פרנק נפטר בנסיבות חשודות עוד קודם לכן).
היסטוריה

מנובמבר 1941 עד אוקטובר 1942 גורשו למינסק 35,442 יהודים מהרייך הגרמני ומהפרטקטורט של בוהמיה ומורביה. רובם הגדול הובאו ברכבת במישרין למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ שליד מינסק ונרצחו שם. שבעת הטרנספורטים הראשונים (כ-1,000 בני אדם בכל טרנספורט) שהגיעו למינסק בנובמבר-דצמבר 1941 היו של יהודים מהמבורג, מדיסלדורף, מפרנקפורט, מברלין, מברין (ברנו) שבמוראביה, מברמן ומווינה. הם שוכנו בגטו נפרד, שהוא "גטו המבורג". הועלתה השערה שהאקציות ההמוניות שבהן נשלחו רבים מיהודי מינסק אל מותם נועדו לפנות מקום לטרנספורטים של יהודי הרייך שהיו עתידים להגיע למינסק לאחר שגורשו מערי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה. עשרה טרנספורטים מווינה, ובהם כ-9,500 יהודים בסך הכל, חודשו במאי 1942 ונמשכו עד אוקטובר 1942. בין יוני לספטמבר 1942 הגיעו למינסק גם 14 טרנספורטים מטרזיינשטט ובהם כ-19,000 בני אדם. רובם נרצחו עם הגעתם במאלי טרוסטינץ, בבורות שהוכנו לשם כך מראש.
יהודי גטו המבורג במינסק הוצאו להורג באקציה הגדולה ב-28–31 ביולי 1942, וכן ב-8 במרץ 1943 ובסתיו 1943. באקציה הגדולה ביולי 1942 חזרו ונסעו משאיות עמוסות יהודים מהגטו למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ. בו בזמן סרקו גרמנים את הגטו בעזרת כלבי גישוש ו"אופרטיבניקים" וחיפשו מסתתרים. על-פי התיעוד הגרמני, באותה אקציה נרצחו 6,500-6,000 מיהודי מינסק וכן 3,500-3,000 יהודים גרמנים, שנחנקו במשאיות גז מוסוות, לאחר שהוטעו לחשוב שיוסעו בהן למקומות עבודתם. חלק מהם נשלחו למחנה בודזין.
ניסיונות של המחתרת לפעול בקרב יהודי הרייך ולשכנעם בסכנה הצפויה להם עלו בתוהו.
מיהודי הרייך ששולחו למינסק נותרו בחיים אחרי המלחמה רק עשרה.
| הרכבת | עיר היציאה | תאריך היציאה | תאריך ההגעה | מספר המגורשים | מספר הניצולים |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| Da 51 | המבורג | 8 בנובמבר 1941 | 11 בנובמבר 1941 | 968/1,004 | 10 |
| Da 52 | דיסלדורף | 10 בנובמבר 1941 | 15 בנובמבר 1941 | 993 | 4 |
| Da 53 | פרנקפורט על נהר מיין | 12 בנובמבר 1941 | 17 בנובמבר 1941 | 1,042/1,052 | 8 |
| Da 54 | ברלין | 14 בנובמבר 1941 | 18 בנובמבר 1941 | 956/1,030 | 4 |
| Da 55 | ברין (ברנו) | 16 בנובמבר 1941 | 20 בנובמבר 1941 | 999 | 13 |
| Da 56 | ברמן/המבורג | 18 בנובמבר 1941 | 22 בנובמבר 1941 | 978/1,010 | 6 |
| Da 57 | וינה | 28 בנובמבר 1941 | 5 בדצמבר 1941 | 1,001 | 3 |
לקריאה נוספת

Karl Loewenstein, Minsk: Im Lager der deutschen Juden, Bonn, 1961.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  דן זייץ, מינסק (Minsk), באתר יד ושם, המכון הבין-לאומי לחקר השואה, האנציקלופדיה של הגטאות
1 2 3  שלום חולבסקי, מינסק, האנציקלופדיה של השואה ג, יד ושם וספרית פועלים, 1990, עמ' 711
↑  מספר הניצולים לפי המקורות שלעיל סותר את מספר הניצולים לפי המקור של מספר הניצולים בטבלה שלהלן.
↑  Alfred Gottwaldt: Logik und Logistik von 1300 Eisenbahnkilometern. In: Waltraud Barton (Hrsg.): Ermordet in Maly Trosgtinec – Die österreichischen Opfer der Shoa in Weißrussland. New Academic Press, Wien 2012, ISBN 978-3-7003-1845-3, S. 54.
↑  Petra Rentrop: Tatorte der „Endlösung“. Das Ghetto Minsk und die Vernichtungsstätte von Maly Trostinez. S. 184.
דוד שלמה מרגליות

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מקום פעילות:  ליטא, ופולין
 פטירה:  11 באפריל 1890 כ"א בניסן ה'תר"נ קרקוב, בבית החיים החדש
 תחומי עיסוק:  רב ופוסק
 רבותיו:  הרב אברהם לנדא מטשכנוב
 בני דורו:  הרב שמעון סופר בן החתם סופר
 חיבוריו:  חידושי מהרשד"ם
 
הרב דוד שלמה מרגליות (1822 - 11 באפריל 1890 כ"א בניסן ה'תר"נ) היה רב ופוסק בחצי השני של המאה ה-19. בין השאר, שימש כרבה של קלווריה כעשר שנים, ורבה של אוסטרוב מזובייצקה.
ביוגרפיה

נולד לרבי יצחק מרגליות. בשנות נעוריו למד בישיבתו של רבי אברהם לנדא.
בזיווג ראשון היה חתנו של הרב אריה לייב צינץ.
בזיווג שני נישא לרייצא בתו של רבי יחיאל צבי אונגר שהיה גם חמיו של הרב חיים הלברשטאם מצאנז בזיווגו השלישי, ובנו של האדמו"ר הרב מרדכי דוד אונגר.
במהלך השנים כיהן כרב בסדרת עיירות, בהן דז'יאלושין, לוקוב, נובי קורצ'ין, קלווריה שבליטא ואוסטרוב מזובייצקה.
נפטר בשביעי של פסח תר"נ ונקבר בבית החיים החדש של קרקוב.
ביוגרפיה > גילוי קברו

בתחילת שנת תש"פ (2019) נחשפה מצבת קברו בבית הקברות החדש שברחוב Miodowa 55 בקרקוב בסמוך לקברו של הרב שמעון סופר.
ספריו

חידושי מהרשדם על סוגיות הש"ס ופסקי הרמב"ם, חלק א' תרל"ז (1877), חלק ב' שנת תרמ"ב (1882)
הערות שוליים

↑  ראה הקדמת ספרו ובספר ה'יזכור' על אוסטרוב מזובייצקה
↑  בהקדמה לספרו השני ציין לחיבורים נוספים שלו שעודם בכתב יד
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008554250605171  LCCN: n97037738  VIAF: 18962140   WorldCat (עם VIAF): 18962140
גלדניים

ערך זה עוסק בסדרת הכרישאים. אם התכוונתם למשפחת הגלדניים בתת-סדרת הפשפשים, ראו .
| גלדניים |
| --- | --- |
 פרט מהמין Scyliorhinus retifer במפרץ מקסיקו
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
על־סדרה:: דמויי כריש
סדרה:: כרישאים
משפחה:: גלדניים
שם מדעי
 Scyliorhinidae ‏גיל, 1862
גלדן מפוספס
Cephaloscyllium laticeps
גִּלדָניים (שם מדעי: Scyliorhinidae) הם משפחה מסדרת הכרישאים, המונה מעל 150 מינים ידועים. הגלדניים נמצאים ביַמִּים של מים טרופיים וממוזגים בכל העולם, מעומקים של קו השפל והגאות ועד עומקים של 2,000 מטר ויותר, תלוי במין.
תיאור

הגלדניים מובחנים בעיניים מוארכות דמויות עיני חתול ושני סנפירי גב קטנים הממוקמים הרחק מאחור. רוב המינים קטנים יחסית, ואורכם אינו עולה על 80 ס"מ; מעטים, כגון ה-Scyliorhinus stellaris, עשויים להגיע לאורך 1.6 מטר. לגופם של רוב המינים מראה תבניתי כגון פסים, טלאים או נקודות. הם ניזונים מחסרי חוליות ודגים קטנים. חלק מהמינים הם מטילי ביצי חיים (כמו המין Aplacental viviparous), אולם הרוב מטילים ביצים בתוך קליפה קשיחה, ומעין קנוקנת מסולסלת בכל קצה, הידועה בשם "ארנק בתולת הים".
לכמה כרישים מהסוג Cephaloscyllium יש את היכולת למלא את קיבותיהם במים או אוויר כאשר הם מאוימים, כדי להגדיל את היקפם פי 2 או 3.
מיון

משפחה הכוללת 17 סוגים ולמעלה מ-150 מינים, ההופכים אותה למשפחה הגדולה ביותר של כרישים.
Apristurus
Asymbolus
Atelomycterus
Aulohalaelurus
Bythaelurus
Cephaloscyllium – ובו גלדן נפוח
סוג ומין יחיד Cephalurus cephalus
Figaro
Galeus
Halaelurus
Haploblepharus
Holohalaelurus
Parmaturus
סוג ומין יחיד גלדן חד-סנפיר (Pentanchus profundicolus)
Poroderma – ובו גלדן מפוספס
Schroederichthys
Scyliorhinus – ובו המין גלדן כלבי
דוד לוין (במאי)

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  4 בדצמבר 1934 לודז', רפובליקת פולין 
 פטירה:  29 בינואר 2022 (בגיל 87) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  1952–2022 (כ־70 שנה)
 צאצאים:  בן לוין 
 
דוד לוין (4 בדצמבר 1934 – 29 בינואר 2022) היה במאי תיאטרון, מחזאי ומשורר ישראלי יליד פולין. בשנים 1978–1985 שימש כמנהל האמנותי של תיאטרון הבימה. הוא אחיו הבכור של חנוך לוין.
קורות חיים > ילדות ונעורים

דוד לוין נולד בלודז' לישראל ומלכה לוין, יהודים דתיים. כשהיה תינוק עלה עם הוריו לארץ ישראל וגדל בשכונת נוה שאנן בתל אביב. בצה"ל הצטרף ללהקת פיקוד המרכז, שבה היו חברים גם משה טימור ואהובה דיכטר.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כמנהל הצגה ועוזר במאי בתיאטרון הקאמרי. באותן השנים החדיר באחיו חנוך (שהיה צעיר ממנו בתשע שנים) את אהבת התיאטרון.
חיים אישיים

לוין התגורר עם אשתו השלישית, אליסון ריאך, באדינבורו סקוטלנד, קודם גר בלונדון ובתל אביב מעת לעת. ללוין שני בנים: המחזאי והבמאי בן לוין ואסף לוין, ו-6 נכדים.
לוין נפטר ב-29 בינואר 2022 בגיל 87, והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
פרסים והוקרה

ב-1971 הצגה שביים, "הכיסאות" ב"הבימה", זכתה בפרס הצגת השנה, בטקס פרסי התיאטרון, מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
ספרי שירה

בעשור הראשון של המאה ה-21 פרסם לוין שירים בכתב העת "מטעם". ולאורך השנים, פרסם 12 ספרי שירה:
לישון ילדה לישון: 10 שירי ערש ליעל (תל אביב: לירי, תשי"ח 1958)
שירים על עניינים פרטיים (תל אביב: לירי, תשי"ח 1958)
יחסי צבור: שירים (תל אביב: דוד לוין, 1961)
אווה גארדנר מתה: שירים (תל אביב: ירון גולן, תש"ן 1990)
הרצון ללטף נמר גובר: מחזור שירים (תל אביב: ירון גולן, 1991)
מצב המעוף והמשתנים: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשנ"ט 1999)
אדוני גברתי, גברתי אדוני: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשס"א 2001)
שורה ארוכה: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשס"ג 2003)
איך בידיים ריקות (תל אביב: קשב לשירה, תשע"א 2011), שני מחזורי שירה: איך בידיים ריקות -- שורה ארוכה
היה שלו לב: שני מחזורי שירים (תל אביב: קשב לשירה, תשע"א 2011)
שירים 9 (בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2011)
רק על זה (תל אביב: הוצאת קשב לשירה 2012)
הערות שוליים

1 2  חגית גינזבורג, איש התיאטרון והמשורר דוד לוין מת בגיל 87, באתר הארץ, 30 בינואר 2022
1 2 3 4  מיה סלע, דוד לוין, לא מקנא באחיו חנוך ומביט עלינו בחדות, באתר הארץ, 21 בפברואר 2012
↑   יצחק לאור, "להתאבד או לחכות לחורף וללבוש מעיל?", באתר הארץ, 16 באוגוסט 2018
↑  תיאטרון - עלילה נפשית, "העולם הזה", גיליון 1214 מ-28 בדצמבר 1960, עמוד 22
↑  במת שירה, במה שירה, למרחב, 6 בפברואר 1961
↑  גבריאל מוקד, איך לא להיות מודרניסט, דבר, 2 בפברואר 1962
↑  זיסי סתוי, מבחר פרטים לעונת הקיץ, הַבֹּקֶר, 27 באפריל 1962
↑  "התיאטרון הקטן" בחיפה יעלה 2 מחזות מקוריים, למרחב, 31 במאי 1963
↑  תיאטרון קטן בחיפה ליד התיאטרון העירוני, הארץ, 3 ביוני 1963
↑  הבמה הקטנה בחיפה, קול העם, 7 ביוני 1963
↑  לויה רוקה, עוד שבחים באיטליה לתיאטרון חיפה, דבר, 25 בספטמבר 1963
↑  שרגא הר-גיל, ה"סוס" לא נגמר, מעריב, 22 בפברואר 1976
↑  תיאטרון - ערב של צעקות -"ערב מאושר בפרק אווניו", "העולם הזה", גיליון 1445 מ-19 במאי 1965, עמוד 22
סטפאן גלברט, הצגות בכורה, על המשמר, 29 באפריל 1965
↑  א. דרור, שלוש נפשות מבקשות מחבר, קול העם, 5 במאי 1965
↑  עזרא זוסמן, "ימים בין העצים" עם מ. ברנשטיין-כהן, דבר, 21 ביולי 1967
נחמן בן-עמי, בת אנוש - "ימים בין העצים" מאת מרגריו דירא -ב"צוותא", מעריב, 23 ביולי 1967
↑  חוה נובק, מחומר לילדים ב"קאמרי", דבר, 7 בדצמבר 1967
↑  חוה נובק, כל העולם במה, דבר, 5 בפברואר 1969
↑  צבי אייל, הקהל הפסיק הצגת "מלכת האמבטיה" בתיאטרון הקאמרי, למרחב, 19 באפריל 1970
↑  "המלחמה האחרונה" (שם זמני) הוא שמה של תכנית חדשה במועדון "בימות", על המשמר, 5 בדצמבר 1973
↑  שוש אביגל, איך בגדו בברכט, כותרת ראשית, 22 בדצמבר 1982
↑  יעקב הכהן, "הבימה" באיזמל מנתחים, מעריב, 2 באוגוסט 1979
↑  אמיר פלג, הלנה או איפיגניה איזו דילמה, חדשות, 8 בדצמבר 1989
צפי רום, הצגה -קאמבק גם בתיה בכתה, חדשות, 10 בדצמבר 1989
↑  שוש אביגל, הצגה /  שתיקות מתמטיות - "מחול המוות" הבימה, חדשות, 30 באוגוסט 1992
↑  The Independent, David Levin: Odyssey of our times, The Independent, ‏2 בundefined 2003
↑  Mark Fisher, The Testament of Cresseid, The Guardian, ‏30 AUG 2009
↑  יובל בן עמי, עכבר העיר, אברם: איך מדברים על התחנה המרכזית בלי פוליטיקה?, באתר הארץ, 29 באפריל 2012
מיכאל הנדלזלץ, אנשי התחנה המרכזית, באתר הארץ, 6 במרץ 2012
↑  דוד לוין באתר GRAVEZ
↑  שלומית טויב, חולקו פרסי התיאטרון 1971, על המשמר, 31 בדצמבר 1971
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311453105171  BnF: cb167544338 (data)  GND: 1118396065  ISNI: 0000 0003 6978 0589  LCCN: n2020024535  VIAF: 240151566   WorldCat (עם VIAF): 240151566
דוגמניות

ערך זה עוסק בציור מאת ז'ורז' סרה. אם התכוונתם לנשים העוסקות בדוגמנות, ראו .
| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  ז'ורז' סרה 
 תאריך יצירה:  1886 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  249.9 ס״מ 
 גובה:  200 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  פוינטיליזם, פוסט-אימפרסיוניזם 
 מספר יצירה:  BF811 (קרן ברנס) 
 מיקום:  קרן ברנס
 
דוגמניות (בצרפתית: Les Poseuses) הוא ציור שמן פוינטיליסטי משנת 1888 מאת ז'ורז' סרה, המציג שלוש דוגמניות עירומות (למעשה אותה דוגמנית משלוש נקודות מבט), בסטודיו של הצייר, כשברקע נראה ציור מפורסם שלו "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט".
סרה צייר את הציור בשנים 1886–1888, והוא הוצג לראשונה ביריד העצמאיים (Salon des Indépendants) הרביעי בסתיו 1888.
ציור זה הוא דוגמה לפוינטיליזם - סגנון ציור פוסט אימפרסיוניסטי שהתפתח בצרפת בין השנים 1884–1900, ומבוסס על ציור בנקודות - שהוא הסגנון הנפוץ בתנועת הנאו-אימפרסיוניזם שהוביל סרה.
סרה יצר את הציור בשני גדלים:
הגדול, בממדים של 200 × 249.9 ס"מ, הוא חלק מהאוסף של קרן ברנס (Barnes Foundation) מפילדלפיה.
הקטן, בממדים של 39.4 × 50.8 ס"מ, היה חלק מאוסף האמנות של פול אלן, ממייסדי מיקרוסופט, ובנובמבר 2022 נמכר במכירה פומבית תמורת 149.2 מיליון דולר.
מבקרים העלו טענות שבציורו של סרה משנת 1886, "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט", הדמויות אינן ריאליסטיות במידה מספקת. יש המשערים שהציור "דוגמניות" בא לתת מענה לביקורת זו, והעובדה שהציור "יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט" נכלל בו מחזקת השערה זו. הכללת הציור האמור בציור שלפנינו משרתת גם את המטרה של הבהרת העובדה שהדוגמניות נמצאות בסטודיו של הצייר.
ממדיה הגדולים של התמונה אינם שגרתיים לתמונה מז'אנר זה. ממדים אלה שימשו בדרך כלל לציור תמונות היסטוריות, שמציגות אירועים מיתולוגיים, דתיים או היסטוריים. ציורים של חיי היומיום נעשו בממדים קטנים יותר. בציור זה מוצגת בממדים גדולים סצנה בנאלית של עבודת הדוגמנית, ובכך מערער את ההיררכיה המסורתית.
בשנת 1947 נמכר אוסף אמנות של פליקס פנאון, מבקר אמנות שתמך בסרה ובנאו-אימפרסיוניסטים בביקורותיו, וממשלת צרפת רכשה ממנו עבודות הכנה של סרה ל"דוגמניות". יצירות אלה שוכנות במוזיאון ד'אורסה בפריז.
ציורי הכנה ליצירת "דוגמניות"

פוזת גב
פוזה בעמידה, מלפנים
פוזת פנים
פוזת פרופיל
הערות שוליים

↑  Rewald, John (1943). "Georges Seurat". תורגם ע"י Abel, Lionel. New York: Wittenborn and Co. p. 79. OCLC 561921719.
↑  Katya Kazakina, Paul Allen’s Masterpiece-Filled Collection Sells for $1.5 Billion at Christie’s, the Biggest Sale in Art-Market History, artnet, November 9, 2022
↑  Aichele, K. Porter (1989). "Seurat's "Les Poseuses" in the Context of French Realist Literature". Nineteenth-Century French Studies. 17 (3/4): 385–396. ISSN 0146-7891. JSTOR 23532466.
↑  "Barnes Collection Online — Georges Seurat: Models (Poseuses)". Barnes Collection Online — Georges Seurat: Models (Poseuses) (באנגלית).
↑  Poseuse de dos, מוזיאון ד'אורסה (בצרפתית);

Poseuse de face, מוזיאון ד'אורסה (בצרפתית);

Poseuse de profil, מוזיאון ד'אורסה (בצרפתית)
גלדן מפוספס

| גלדן מפוספס |
| --- | --- |
 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: כרישאים
משפחה:: גלדניים
סוג:: Poroderma
מין:: גלדן מפוספס
שם מדעי
 Poroderma africanum ‏גמלין, 1789
תחום תפוצה

גלדן מפוספס המכונה גלדן הפיג'מה (שם מדעי: Poroderma africanum) הוא מין של כריש ממשפחת הגלדניים החי רק במי החופים שמדרום לדרום אפריקה, באזור כף התקווה הטובה.
מאפיינים

הגלדן המפוספס מגיע לאורך 1.1 מטר ומשקלו עד 8 ק"ג. הוא בעל סנפירי חזה קצרים ואין לו סנפיר גבי אלא רק בקצה הגב, בסמוך לזנב. הוא מותאם לתנועה בקרבה לקרקעית ואינו שוחה הרבה. צבעו אפור עם רצועות אופקיות בצבע כחול כהה. הראש גדול עם עיניים חסרות אישונים ו-2 בינים בקצה פיו.
הכריש מצוי בימים ממוזגים רדודים עד עומק 100 מ' סביב יערות אצות מסוג Ecklonia. הוא טורף של יצורים קטנים ובעיקר של חסרי חוליות ימיים כמו תולעים, כוכבי ים, חלזונות, דיונונים ותמנוניים, דגי קרקעית כמו עפיאניים, בקליים, טריגליים ומיקסינות ואף דגי סחוס קטנים.
הוא עצמו נטרף על ידי כרישים גדולים יותר כמו הכריש שש-זימי רחב-אף.
כריש זה מטיל ביצים אותם הוא קושר לאצות עד לבקיעתם.
הערות שוליים

↑  גלדן מפוספס באתר הרשימה האדומה של IUCN
דורוקולי

| דורוקולי |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: צבוסיים
תת־משפחה:: קופי לילה
סוג:: דורוקולי
שם מדעי
 Aotus ‏יליגר, 1811

דורוקולי או קוף הלילה (שם מדעי: Aotus) הוא סוג של קופים רחבי אף, היחיד בתת-משפחת קופי לילה (Aotinae) שבמשפחת הצבוסיים. יש המשייכים סוג זה למשפחה נפרדת.
בני קבוצה זו החיים באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית ושייכים לתת-סדרת קופים רחבי אף, הם הקופים היחידים הפעילים בלילה, אז הם יוצאים מחוריהם שבין עצי היער. כמו רוב הקופים הם אוכלי כל הניזונים מהחי ומהצומח.
קופי הלילה מקיימים קשרים מונוגמיים.
מינים

Aotus lemurinus
Aotus zonalis
Aotus griseimembra
Aotus jorgehernandezi
Aotus brumbacki
Aotus trivirgatus
Aotus vociferans
דורוקולי אזרה (Aotus azarae)
Aotus miconax
Aotus nancymaae
Aotus nigriceps
הערות שוליים

↑   ניו יורק טיימס, בפעם הבאה שאתם רוצים להרוג נחש, תחשבו על חיי החברה שלו, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2022
דורותיאה ונדלינג

| --- | --- |

תחריט תקופתי של דורותיאה ונדלינג בתפקיד "איליה" במינכן, תאריך מדויק אינו ידוע
 לידה:  21 במרץ 1736 שטוטגרט, דוכסות וירטמברג 
 פטירה:  20 באוגוסט 1811 (בגיל 75) מינכן, ממלכת בוואריה 
 מוקד פעילות:  מנהיים, מינכן 
 סוג קול:  סופרן 
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 בן או בת זוג:  יוהאן בפטיסט ונדלינג 
 
מריה דורותיאה ונדלינג (בגרמנית: Maria Dorothea Wendling‏ 21 במרץ 1736 – 20 באוגוסט 1811) הייתה זמרת סופרן גרמניה.
דורותיאה ונדלינג נולדה בשם מריה דורותיאה שפורני בשטוטגרט. כיום היא זכורה בעיקר כזמרת, שלמענה כתב מוצרט את תפקיד "איליה" באופרה אידומניאו.
דורותיאה ונדלינג מתה במינכן בשנת 1811.
הערות שוליים

↑  הרמן אברט, "ו. א. מוצרט" עמ' 540 בהוצאה האנגלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810608110905606  GND: 129490172  VIAF: 60163916   WorldCat (עם VIAF): 60163916 
ערך זה הוא קצרמרבנושא מוזיקאים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
דול מצוי

| דול |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: בסכנת הכחדה סכנת הכחדה (EN) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: טורפים
תת־סדרה:: דמויי כלב
משפחה:: כלביים
סוג:: דול
מין:: דול מצוי
שם מדעי
 Cuon alpinus ‏פאלאס, 1811
תחום תפוצה


דּוֹל מצוי (שם מדעי: Cuon alpinus) הוא מין יחיד בסוג דול שבמשפחת הכלביים.
מאפיינים

פירוש שמו המדעי "כלב הרים" – פירוש Cuon הוא כלב ביוונית, ו-alpine הוא הר בלטינית. שמו השני ניתן לו בגלל נטייתו לשרוק. הדול שוכן ביערות מלזיה והודו וצד בלהקות. צבעו אדמדם, זנבו עבות ואורך גופו כ-90 ס"מ.
הדול הוכרז כמין בסכנת הכחדה על ידי איגוד השימור הבינלאומי בעיקר עקב איבוד מתמשך של אזורי גידול טבעיים, התמעטות הטרף, תחרות עם חיות אחרות, רדיפה ומחלות מכלבים מקומיים.
הדול פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובערב, ולעיתים בלילה. אורך חייו עד 16 שנה בשבי, ואילו בטבע הוא חי בדרך כלל 10 שנים. יש לו 39 זוגות כרומוזומים.
אורך גופו וראשו 83–133 ס"מ, אף שבדרך כלל מגיע האורך ל-100 ס"מ. באוכלוסיות צפוניות האורך גדול בכ-20%. אורך זנבו 28–50 ס"מ, גובהו עד לכתפיו 42–55 ס"מ. משקל הנקבות 10–16 ק"ג ואילו משקל הזכרים 14–20 ק"ג בממוצע.