stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נאסר א-דין שאה קאג'אר
השאה של פרס > רדיפת הבאביזם

עם עלות השחר בבוקרו של יום שישי, 30 באוגוסט 1856, כאשר נאסר א-דין שאה היה בדרכו לציד מחוץ לארמון הקיץ של ניוואראן, קבוצת צעירים שפעלו בחסותו של שייח' עלי עזים, תקפה את השאה במרחק קצר מהארמון. הם עתרו להתקרב לפמילייה של השאה, שבה נכללו אנשים ספורים בלבד שנעו על רגליהם ללא סוסים או מרכבות, ודרשו פיצוי בגין הפגיעה המרה שנעשתה לדתם לאחר ההתנקשות בסייד עלי מוחמד שיראזי, הבאב. שלושה מהם ירו שלושה חצים, בהתאמה, מהם החץ השני פגע בנאסר א-דין. בהתכתשות, שומרי השאה הרגו את אחד התוקפים ועצרו שניים אחרים.
ג'האן חאנום חשדה בבנה השאה שהוא מתכנן להתנקש בחיי השר הראשי מירזא אע'א ח'אן נורי, ומירזא אע'א ח'אן נקט נמרצות בכדי לזכות את עצמו מהכפשות והשמצות על שהיה מעורב בניסיון ההתנקשות בכך שהורה על דיכוי וסדרת עצירות נרחבות של תומכי הבאב. היו תומכי באב שנתפסו בידי הרשויות הרוסיות בניסיום לברוח דרך הגדול ולאחר מכן, חלק מאותם עצורים הועברו לידי הרשויות הפרסיות.
נאסר א-דין ספג רק פצעים שטחיים בניסיון חיסול זה, אך הורה לטבח בכל תומכי הבאב. מאמינים באבים רבים, ואפילו אלה החשודים בהיותם באבים, עונו והוצאו להורג באכזריות בטיהור פוליטי אלים שהוצא לפועל בהנהגתם של האולמה, פקידי הממשל, הנסיכים הקאג'ארים, בירוקרטים ואנשי עסקים רבים. כדי להפחית את הסבירות לפעולת תגמול מצד הבאבים, הורה מירזא אע'א ח'אן נורי לחלק את הקורבנות בין קבוצות שונות, כמו אנשי הצבא, האצילים המלומדים והתלמידים (רבים מאלו שהוצאו להורג התלמדו בבית המדרש דאר א-פונון), כך שהאחריות לאירוע תתחלק בין כיתות מבצעיו. כמה אלפי אנשים נהרגו בטבח.
נאסר א-דין שאה, שאיבד את נסיך הכתר הראשון שלו, הסולטאן מחמוד מירזא, עקב פטירתו בגיל ינקות בשנת 1849, בחר בבנו השני, סולטאן מוין א-דין מירזא לנסיך הכתר; אף על פי כן, בשל גילו הצעיר של מוין א-דין מירזא, הוא לא יכול היה להיות שאה עצמאי אילולא נאסר א-דין היה נהרג. שגרירי רוסיה ובריטניה בטהראן העריכו כי אחיו של נאסר א-דין, עבאס מירזא, היה ראוי ומתאים לרשת את המלוכה. בשעה זו ניצלו השאה ואמו ג'האן חאנום (שלא הייתה אם ביולוגית לעבאס מירזא) את ההזדמנות לחסל את עבאס מירזא, וזמן מה לאחר ניסיון ההתנקשות האשימו את האחרון על שהיה מעורב בפרשה. על מנת להעניש את עבאס מירזא, השאה החליט תחילה לעוור אותו, אך באזהרת השגרירים הרוסיים והבריטים הוא הסכים לכלוא אותו. לפי תרבות הממשל הפרסית, נאסר על עיוורים לרשת את כתר המלוכה הפרסי.
השאה של פרס > רפורמות במנהל הפנים

בשנת 1850 נולד בנו השני של נאסר א-דין, מסעוד מירזא, אשר היה אהוב על ידי אביו. כשמסעוד מירזא היה בן חמש, השאה העניק לו את התואר 'אמיר נזאם' ומינה אותו למפקד צבאי מרכזי של הצבא הפרסי. לאחר מותו של הסולטן מויו א-דין מירזא, נאסר א-דין שאה תכנן להכתיר את מסעוד מירזא לנסיך הכתר. השאה נמנע מהחלטה זאת עקב התנגדות מצד פלגים שונים בתוך השושלת הקאג'ארית ועקב העובדה שמסעוד מירזא לא היה בנה של המלכה הראשית, ג'יראן (בפרסית: جیران).
לאחר הדחתו של נורי, נאסר א-דין שאה ביצע שורה של רפורמות וניסה להקים מוסדות ממשל בירוקרטים בנוסח ממשלות אירופאיות. כלומר, חלוקת משרדים אל משרד הפנים, ענייני חוץ, מלחמה, אוצר, צדק והטבות ציבוריות. המשרדים אורגנו במועצה הדומה לקבינט המכונה "מועצת המדינה", אך מועצה זו הוקמה רק בעת הצורך להתייעצות עם השאה, שהיה היחיד שיכול היה לזמן אותה. לשרים לא הייתה זכות להחליט ללא אישור המלך. בנוסף למועצת המדינה, הקים השאה מועצה מייעצת נוספת בשם בית הכדאיות, או בקיצור "האספה המייעצת". גוף פרלמנטרי זה הוסמך לדון בכל הנושאים החוקיים שהיו בראש סדר העדיפויות של הממשלה ובצורכה של המדינה, אך לא הייתה לה זכות להיכנס לנושאי מדיניות חוץ ללא רשות המלך. היו באספה עשרים וחמישה חברי פרלמנט שמונו מבין אנשי החצר. הרפורמה הבאה של השאה הייתה לבטל את משרת השר הראשי. אך אמונתו של נאסר א-דין ברפורמה דעכה במהרה לצד כל ההתלהבות הראשונית. במאמץ לשמור על סמכותו היורדת, הוא נקט במדיניות כפייה שעמדה בניגוד מוחלט לרצונו המוקדם עבור רפורמה.
השאה עם הזמן הוריד מסמכויותיה של האספה עד אשר הותיר את החלטותיו ללא התייעצות או סקירה כלל וכלל. עם השיבה מהרפורמות השאה שיחזר את תפקידו של השר הראשי. בנוסף, השאה מצא עצמו לכוד בכוחם השורשי העמוק של מעמד הדתיים האדוקים, שלא היה ברצונם להחליף את הדור הצעיר במערכת בתי המשפט, ועם זאת, לא יכלו לסמוך על כוונותיהם האמיתיות של הרפורמיסטים. בשנת 1860 נפטרה המלכה ג'יראן לאחר מחלה ממושכת ושחפת. על פי הנרי רולינסון, השגריר הבריטי בטהראן, ברגע שהופיעו הסימנים הראשונים לשחפת בג'יראן, נאסר א-דין שאה איבד את העניין בה ואף על פי שראה את ג'יראן על סף מוות, יצא לדרכו ולא שהה בבירה במהלך ימי הקבורה והאבל על מותה.
באותה השנה בחר נאסר א-דין בבנו השישי, מוזפר א-דין מירזא, יליד 1853, לרשת אותו בתור נסיך הכתר. בקיץ 1859 פרץ רעב גדול ברחבי פרס. התסיסה בתגובה למחסור במזון והעלייה במחירים של מצרכים בשווקים החלה בטהראן ובתבריז והתפשטה בהדרגה ברחבי כל פרס. כעסם של האנשים על הקשיים הופנה ישירות לשאה ולניהולו השגוי. השאה לא חשש מההתנגדות הגוברת לו ונסע למאזנדראן בחיפוש אחר התחביב האהוב עליו ביותר, ציד. אך בהיעדר השאה, התגברה התסיסה האזרחית בערים הגדולות עוד יותר. הוא חזר במהרה לטהראן, ביטל את משרת השר הראשי פעם נוספת והסדיר מחדש את הממשל הרפורמי שביטל קודם לכן.
השאה של פרס > רפורמות במערכת המשפטית

השאה חיפש הזדמנות לצמצם את מעורבותם של אנשי דת ומתנגדי המודרניזציה בשורות חצר המלוכה וניסה להעביר את כלל הסמכויות שלהם לידי פקידי ממשל אזרחיים. לאחר פיטורי מירזא אע'א ח'אן הוקמה "מועצת הממשלה" עם שישה שרים, ואחד מהם, שעמד בראש משרד חדש בשם משרד ה"צדק הגדול", עבאס קולי ח'אן מוטאמד אל-דאולה ג'וואנשייר מונה על ידי השאה לתפקיד שר המשפטים הראשון של פרס. בשנת 1877 נאסר א-דין שאה, הורה על הקמת "בית המשפט לדיכוי", אשר בבחינה רשמית היה לסמכות הגבוהה ביותר להליכים משפטיים. עבור תלונות נגד פקידי ממשל התייחס השאה באופן אישי.
הגורם החשוב ביותר שהשפיע על מערכת המשפט במדינה בתקופה הקאג'ארית היה תבוסת פרס לרוסיה וכריתת אמנת טורקמנצ'אי. על פי פרק 7 לחוזה השלום בטורקמנצ'אי, סמכות השיפוט של בתי המשפט בפרס הושפעה מכניעה, ואזרחים זרים היו פטורים לחלוטין ממשפט בבתי המשפט הפרסים. אחת מפעולותיו של נאסר א-דין שאה במערכת המשפט במדינה, שחלק מההיסטוריונים כינו אותה "רפורמה", הייתה לחקות את מערכות המשפט האירופאיות ולפעול לפיהן. לאחר מסעותיו לאירופה ביקש השאה לשנות את כל המוסדות הממשלתיים לסגנון האירופי ולפי דבריו להפוך אותם ל"מערביים". אחד הצעדים החשובים ביותר שלו היה ההקמה של משרד המשפטים הפרסי תחת השם משרד ה"צדק הגדול".
השאה של פרס > משברים ושלטון מאוחר

זמן קצר לאחר שחזר נאסר א-דין שאה לפרס, החלו חיילים רוסים להתקדם מעבר לים הכספי אל עבר אזור צפון-מזרח איראן דרך כיבוש אזור טורקמניסטן. ממשלת בריטניה ניסתה להסית את השאה נגד הפעולה הרוסית, אך ראש מטהו הצבאי, שנטה לתמוך במדיניות הרוסית, שכנע את השאה שעבור פרס אין שכנה טובה מרוסיה להתמודדות עם שודדים טורקמנים. נאסר א-דין שאה חשב שרוסיה תגן על חבל ח'וראסאן מפני פלישת הטורקמנים וישמח לשמוע על כיבושים של הכוחות הרוסים שיגיעו עד לגבולות פרס. בתמיכה עות'מאנית פרץ מרד של שייח' ערבי באזור הרי זגרוס. הצבא הפרסי הפיל את המרד ומנע התערבות עות'מאנית ישירה בתוך פרס.
ויתורים כלכליים של פרס לבריטניה ורוסיה התחלקו לשלוש קטגוריות עיקריות: שירותי ציבור, ארגונים פיננסיים וחיפוש משאבי טבע וניצולם. הזיכיון הכלכלי המקיף ביותר ניתן בשנת 1872 למשקיע בריטי. הברון יוליוס דה ראוטר; לפי הזיכיון: במשך שבעים השנים הבאות הייתה ברשותו הזכות הבלעדית לנצל את רוב משאבי הטבע של פרס; לבנות סכרים, גשרים, כבישים, רכבות ומפעלים; לשנות את המכס; ולהשפיע על קבלת ההחלטות של ממשלת השאה בנוגע להקמת בנק לאומי. בשל ההתנגדות העממית בפרס וחוסר תמיכה ממשלתית בריטית ברוטר, השאה ביטל ויתור זה בשנת 1873. ויתורים של שירותים ציבוריים לאינטרסים בריטיים כללו גם שורה של רישיונות, שהונפקו מאז 1862, להקמה ולהפעלת קווי טלגרף בפרס; פתיחת נהר קארון לניווט בינלאומי בשנת 1888; ובין השנים 1890 עד 1913 הוענקו מספר ויתורים להקמה ותפעול כבישים ומסילות ברזל במחוזות הדרומיים והמערביים של המדינה. ויתורים ממושכים אלו תרמו לעורר חימה נגד השאה מצד העולמא, אשר ניסו לטרפד כל מהלך שיש בו משום הפחתת כוחם הדתי-לאומי או דריסת רגל גדולה מדי של מדינה אחרת בתוך איראן, מה שמהווה איום רציני על כוחם.
ויתורים דומים ניתנו לאינטרסים הרוסים, כולל, בשנת 1889, הזכות לנווט בנהרות פרס הזורמים אל הים הכספי, לעגון בלגונת אנזאלי ולבנות מחסנים וכבישים בין פירבאזר לחוף הים הכספי וטהראן; סדרת מענקים בין השנים 1881 עד 1894 לשימוש ובקרה של קווי טלגרף במחוזות צפון פרס; אישור לחברת ביטוח ותעבורה רוסית לבנות כביש מאנזאלי לקזווין בשנת 1893 ועוד.
בשנת 1890 נתן השאה זיכיון בלעדי ל"חברה הקיסרית לטבק" (Imperial Tobacco Company) הבריטית למכירה ולשליטה על הטבק ומוצריו באיראן. צעד זה הביא לפרוץ מרד הטבק באיראן. המנהיג הדתי, האייתוללה מירזא מוחמד חסן חוסייני שיראזי, הוציא פתווה האוסרת סחר בטבק ואף עישון ושימוש בטבק בקרב כל אזרחי איראן. המרד נמשך כשנתיים, בשנת 1892, כאשר השאה הבין כי לא נותרה לו ברירה, הוא ביטל את זיכיון הטבק והשאיר את איראן עם חוב של חצי מיליון ליש"ט, אותו היה צריך לצמצם בעזרת הלוואות מבריטניה ומרוסיה. "מרד הטבק" הוא אחד המיתוסים המכוננים של הלאומנות האיראנית.
ההתנקשות בחייו

מירזא רזא כרמאני, חסיד נלהב של הפעיל הפוליטי-דתי ג'מאל א-דין אל-אפגאני שהאמין כי ויתורי השאה למעצמות זרות, כולל האימפריה הבריטית, עלולים לאיים על המזרח התיכון על ידי הפיכתו לפגיע בפני כיבוש על ידי האימפריאליזם האירופי באותה הדרך כפי שהודו נכבשה והייתה לראג' הבריטי. בעת ביקור במסגד שאה עבד אל-עט'ים בעיר ריי שליד טהראן, כרמאני נכנס למסגד עם מקלע וריסס את המתפללים, בהם גם השאה שנפצע אנושות. מילותיו האחרונות של השאה היו שימשול בצורה שונה כל עוד ישרוד את הפציעה החריפה. נאסר א-דין שאה קאג'אר מת מפצעיו זמן קצר לאחר ההתנקשות עצמה. יורשו, מוזפר א-דין, הוכתר לשאה במקומו. נאסר א-דין שאה קאג'אר נקבר במתחם הקבר של שאה עבד אל-עט'ים, בעיר ריי.
אופיו של השאה

נאסר א-דין שאה היה דובר שוטף של פרסית, ערבית, טורקית, צרפתית ואנגלית. הוא דבק בשריעה, הדין האסלאמי. נאסר א-דין היה מוסלמי אדוק ונהג מדי שנה לבצע חג' למכה וצם במהלך חג הקורבן. נאסר א-דין פעמים רבות לא סמך במידע שהועבר לידיעתו מיועציו הקרובים והעדיף להעסיק מתרגמנים שתרגמו לו חדשות מעיתונים אירופאים בכדי להתעדכן במתרחש ברחבי העולם. נאסר א-דין היה אדם שהאמין במספר רב של אמונות טפלות, בין לבין הוא וידא שיועצו הקרוב ביותר יהיה אסטרולוג.
ילדיו המשפיעים בהיסטוריה האיראנית

מוזפר א-דין שאה קאג'אר - השאה החמישי של פרס מתוך השושלת
זהרא ח'אנום תאג' א-סלטנה - פמיניסטית וכותבת זיכרונות על חיי החצר
ראו גם

זהרה חאנום טאג' א-סלטנה
לקריאה נוספת

דוד מנשרי, איראן: בין אסלאם ומערב, אוניברסיטה משודרת 1996.
Abbas Amanat, Pivot of the Universe: Nasir al-Din Shah and the Iranian Monarchy, 1831-1896, ISBN 978-0520083219
Kazemzadeh, Firuz. Russia and Britain in Persia, 1864-1914: A Study in Imperialism. London: Yale University Press, 1968.
סרטים עליו

ביאטה פטרסן "נאסר א-דין שאה ו-84 נשותיו", 2011 [תקציר הסרט https://youtu.be/HHaBL6Cm4uc]
הערות שוליים

↑  Pivot of the Universe: Nasir al-Din Shah and the Iranian Monarchy, 1831-1896
↑  פיירוז, רוסיה ובריטניה, עמ' 149.
↑  Nikki R. Keddie, Qajar Iran and The Rise of Reza Khan(California: Mazda Publishers, 1999), p. 38
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265848905171  BnF: cb12404972f (data)  CiNii: DA0938946X  GND: 118586475  ICCU: RMSV084491  ISNI: 0000 0000 6676 3239  KulturNav: 046a2ce0-000a-48d2-8400-4d217adb2e34  LCCN: n79102800  NKC: jo2006324834  NTA: 098860380  PIC: 390148  SELIBR: 81098  SNAC: w6np2d8x  SUDOC: 03315421X  Trove: 1285418  VIAF: 32788894   WorldCat (עם VIAF): 32788894 
נאסר א-דין שאה, צילום של נדאר.
מוחמד א-דין שאה קאג'אר בתמונה מתקופת כהונתו המוקדמת.
דיוקן של נאסר א-דין שאה קאג'אר.
איור של השאה רוכב על סוסו.
השאה בצילום של נדאר.
המלכה ג'יראן.
מפת מסעו הראשון של השאה לפרס.
נאסר א-דין שאה קאג'אר עם אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
איור של נאסר א-דין נושק לויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
אלכסנדרה, נסיכת דנמרק (מימין), נאסר א-דין (במרכז), אלברט אדוארד, נסיך ויילס, לימים אדוארד השביעי, _משמאל).
נאסר א-דין שאה קאג'אר בצילום משנות ה-90 של המאה ה-19.
ההלוויה של נאסר א-דין ב-1896.
מרוץ אופנועים

מרוץ אופנועי גרנד פרי - MotoGP
אנדי קאלדקוט על אופנוע ה-660 ראלי של KTM בסטייג' השלישי בראלי דקר 2006
מרוץ אופנועים הוא סוג של ספורט מוטורי (ספורט ממונע) שבו המשתתפים מתחרים ביניהם באמצעות אופנוע על קביעת ההישג הטוב ביותר.
ישנן כמה שיטות מרוצים. קביעת המנצח מתבצעת על פי:
המגיע ראשון
בעל זמן הביצוע הטוב ביותר
בעל הניקוד הגבוה ביותר
שיטת המרוץ הנפוצה ביותר היא מרוץ במסלול מעגלי. במרוץ זה, הראשון לסיים מספר סיבובים קבוע מראש הוא המנצח. שיטה זו נפוצה במרוצי אופנועי הכביש ובחלק ממרוצי השטח.
סוגי מרוצים

מרוצי כביש במסלולים מעגליים סגורים (MotoGP)
מרוצי כביש בכבישים ציבוריים (הנסגרים לכבוד המרוץ)
מרוצי שטח במסלולים מעגליים מלאכותיים (Motocross, Supercross)
מרוצי שטח במסלולים מעגליים בשטח טבעי (אנדורו)
מרוצי כביש משולבים בשטח במסלולים מעגליים (Supermoto)
מרוצי פשיטת מדבר (Dakar,Baja)
מרוצי שליטה (Trial)
מרוצי מסלולים מעגליים אובאליים (חול או קרח) (Speedway)
מרוצי שטח במסלולים מלאכותיים בחלקם עם דגש על סיבולת קיצונית (Extreme Enduro)
מרוצי שטח במסלולים מעגליים מלאכותיים עם מכשולים לדימוי רכיבת אנדורו (Enduro Cross)
מרוצים מרכזיים בעולם

Grand Prix - הסדרה הוותיקה והגדולה ביותר לאופנועי כביש (מאז שנות ה-50 של המאה ה-20). כוללת מרוצים בכמה קטגוריות נפח מנוע. המרוצים מתנהלים במסלולים סגורים ברחבי העולם. בשנת 2012 נערכו מרוצים בקטגוריות הבאות:
MotoGP - בקטגוריה זו מתחרים אופנועים בעלי מנוע 4 פעימות בנפח של עד 1,000 סמ"ק המורכב משלושה עד ארבעה צילינדרים. בעבר התחרו בקטגוריה זו אופנועי 800, 990 ואף 500 סמ"ק בעלי מנוע 2 פעימות עד ארבעה צילינדרים.
Moto2 - בקטגוריה זו מתחרים החל מעונת 2010 אופנועים בעלי מנוע בנפח 600 סמ"ק, 4 פעימות וארבעה צילינדרים. בעבר התחרו בקטגוריה זו אופנועים בעלי מנוע 2 פעימות בנפח 250 סמ"ק ושני צילינדרים.
Moto3 - בקטגוריה זו מתחרים החל מעונת 2012 אופנועים בעלי מנוע בנפח 250 סמ"ק, 4 פעימות וצילנדר בודד. בעבר התחרו בקטגוריה זו אופנועים בעלי מנוע 2 פעימות בנפח 125 סמ"ק וצילינדר בודד.
World Superbike - סדרת מרוצי אופנועי כביש עולמית המתנהלת מאז 1988. אופנועי המרוץ בסדרה מוגבלים למאפיינים הדומים לאופנועי כביש. בסדרה זו יש שלוש קטגוריות:
Superbike - מרוץ אופנועים בנפח של עד 1,000 סמ"ק.
Supersport - מרוץ אופנועים בנפח של עד 600 סמ"ק ועם הגבלות רבות יותר על מאפייני האופנוע (שלדה ומנוע) כאשר המטרה היא להשאירו קרוב לאופנועי הכביש שנמכרים לציבור.
Superstock - מרוץ אופנועי כביש הנמכרים לציבור עם עדכונים לצורכי בטיחות בלבד.
World Motocross - סדרת מרוצי אופנועי שטח במסלולים מעגליים מלאכותיים. מסלול המוטוקרוס מורכב ממגוון תלוליות עפר בגבהים שונים. קטגוריות:
MX1 - אופנועי 4 פעימות בנפח של עד 450 סמ"ק או 2 פעימות בנפח של עד 250 סמ"ק.
MX2 - אופנועי 4 פעימות בנפח של עד 250 סמ"ק או 2 פעימות בנפח של עד 125 סמ"ק.
מרוץ האי מאן (Isle of Man TT) - מרוץ כבישים ציבוריים המתרחש מדי שנה בבריטניה באי ששמו מאן. בשלושת ימי המרוץ, נסגרים רחובות וכבישים מרכזיים באי לטובת המרוץ. במרוץ משתתפים אופנועי כביש מטיפוס דומה לאופנועי ה-Superbike. מקור הקיצור TT בביטוי Tourist Trophy שהיה כינוי מקובל למרוצים בתחילת המאה ה-20.
ראלי דקר (לשעבר "ראלי פריז-דקר") - מרוץ פשיטת המדבר הוותיק ביותר המתרחש מדי שנה במשך כ-20 יום בצפון ומערב אפריקה ומעט באירופה. במסגרת המרוץ מתחרים המשתתפים מדי יום מול השעון. מנצח המרוץ הוא הרוכב שצבר מינימום זמנים בקטעים.
אנדורו ששת הימים הבינלאומי - מרוץ השטח הוותיק ביותר (מאז 1913) שנערך בחסות ה-FIM. מתקיים מדי שנה במדינה אחרת בעולם ונחשב ל"אולימפיאדת האנדורו" בשל העובדה כי הפרסים העיקריים בו ניתנים לנבחרות לאומיות ולא לרוכבים בודדים.
מסוק מלווה אופנוען המשתתף בראלי הפרעונים שעבר ב-1994 בנגב
אליעזר שפירא (דיין)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1929 ה'תרפ"ט ירושלים, פלשתינה (א"י)
 פטירה:  20 בפברואר 1988 (בגיל 59 בערך) ב' באדר ה'תשמ"ח
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים
 מדינה:  ישראל 
 השכלה:  ישיבת מרכז הרב
 תקופת הפעילות:  ? – 20 בפברואר 1988 
 השתייכות:  ציונות דתית
 תחומי עיסוק:  דיין
 צאצאים:  הרב שלמה שפירא
 
קברו בהר הזיתים
הרב אשר אליעזר כהנא שפירא (ה'תרפ"ט, 1929 – ב' באדר ה'תשמ"ח, 20 בפברואר 1988) היה רב ודיין בבית הדין הרבני הגדול וחבר במועצת הרבנות הראשית.
ביוגרפיה

נולד בירושלים לרב אהרון יהושע פישל, אחיהם הגדול של הרב שמואל שפירא, אב"ד בבית הדין הרבני בירושלים, ושל הרב אברהם שפירא ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל. הוא נינו של הרב צבי אשר כהנא שפירא.
למד בישיבת תפארת צבי, בישיבת חברון ובישיבת מרכז הרב. בעת לימודיו במרכז הרב, זכה בפרס משרד הדתות לשנת ה'תשי"ב (1952) שחולק ל-18 "עילויי הישיבות". בשנת ה'תשי"ג נסמך לרבנות. לאחר מכן היה חבר במכון הארי פישל, ומשנת ה'תשי"ז שימש חבר בוועדת השופטים לפרס ירושלים לספרות תורנית של שמם של הרב קוק והרב עוזיאל. היה מקורב לרב הראשי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
באדר ה'תשי"ז (1957), בהיותו כבן 28 בלבד, קיבל כושר דיינות ממועצת הרבנות הראשית בהסדר מיוחד וללא בחינות. בשנת ה'תשי"ח (1958) התמנה לכהן כדיין בבית הדין האזורי, תחילה בבאר שבע ולאחר כשלוש שנים ברחובות, לצד הדיינים שמואל דביר וזבולון גרז. בהמשך כיהן כאב"ד בבית הדין הרבני בירושלים וכחבר בית הדין הגדול.
שימש כחבר מועצת הרבנות הראשית משנת ה'תשל"ג (1972) ועד פטירתו. במסגרת תפקידו במועצת הרבנות, ייצג אותה גם בעניינים פוליטיים. שימש בבית הדין הגדול לצד רבנים דוגמת הרב שאול ישראלי, יוסף קאפח, אליעזר יהודה ולדנברג, מרדכי אליהו, עובדיה יוסף, ועוד. כן נבחר לחבר הוועדה לבחינת דיינים.
הרב שפירא נפטר בחטף בהיותו כבן 59 ביום ב' באדר ה'תשמ"ח. קבור בחלקת גליציה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ביוגרפיה > פרשת האח והאחות

הרב שפירא נמנה עם עשרת הרבנים שפסקו להיתר בעילום שמם בפרשת האח והאחות, ושעל חוות דעתם ביסס הרב שלמה גורן את ההיתר בפרשה. הרב שפירא היה הרב היחיד שבזמן אמת צידד גלויות בהיתר והציג נימוקים הלכתיים לביסוסו. בתגובה למאמר שפרסם הרב בצלאל ז'ולטי בעיתון המודיע ואשר תקף במילים קשות את ההיתר, את הרב גורן והדיינים שעמו, פרסם הרב שפירא מאמר מקיף בעיתון הצופה שבו הציג בפירוט את נימוקי ההיתר ודחה את שולליו.
בהוראת הרב יוסף שלום אלישיב ותחת פיקוחו, פרסם הרב אליהו גרינצייג פרסם מאמר תגובה חריף כנגד הרב שפירא, בו כינה את דברי הרב שפירא במילים בוטות במיוחד. על רקע תמיכתו ברב שלמה גורן נתקבלה בביתו של הרב שפירא מעטפת נפץ. מעטפות נוספות נשלחו לרבנים נוספים.
משפחתו

באוגוסט 1953 נשא לאישה את רחל דויטש. התגורר בשכונת קריית שמואל בירושלים. בנו הוא הרב שלמה שפירא, ששימש כאב"ד הרבני בנתניה וכדיין בבית הדין הרבני הגדול.
לקריאה נוספת

קובץ ניצני ארץ כרך יח', עמ' 177 בהקדמה למאמרו 'בעניין עונש מאסר על ביזיון בית הדין'
הערות שוליים

↑  חולקו פרסים לח"י עילויי ישיבות, שערים, 10 ביוני 1952.
↑  פרסי הרב קוק והרב עוזיאל של עירית ירושלים - לרבנים יוסף קפח ועובדיה יוסף, הצופה, 20 בספטמבר 1957
↑  הדיינים רבים זה עם זה ובית הדין משותק 8 חודשים, מעריב, 31 במרץ 1976
↑  מועצת הרבנות הראשית - פרוטוקולים. (תשי"ח-תשרי תש"ך), באתר ארכיון המדינה, עמ' 229
↑  לשכת השר יעקב משה טולידאנו  - מינויים לדיינים, באתר ארכיון המדינה, עמ' 41; תשעה דיינים חדשים, הצופה, 18 ביוני 1958
↑  שבעת הדיינים החדשים נכנסים היום לתפקידיהם, הצופה, 21 בנובמבר 1961
↑  יעקב אבן חן, 'תולדות הרבנות הראשית לתקופותיה', בתוך: הרבנות הראשית לישראל, איתמר ורהפטיג ושמואל כ"ץ עורכים, כרך ג, ירושלים תשס"ב, עמ' 1117.
↑  יהושע ביצור, סיעת הליכוד החליטה לפעול עם גורמים אחרים למען הקמת ממשלת ליכוד לאומית, מעריב, 26 בפברואר 1974
↑  יחיאל לימור, מועצה הרבנות הראשית מגנה האלימות נגד גורן, מעריב, 14 בדצמבר 1972
↑  נפטר הרב אליעזר שפירא, מעריב, 21 בפברואר 1988
↑  הרב איתם הנקין, "זה פאליטיק, לא הלכה" – הרב שלמה גורן, פרשת "האח והאחות" והרב יוסף אליהו הענקין, אסיף א (תשע"ד).
↑  "גלוי דעת ואמיתה של תורה", הצופה, ז' באדר א' תשל"ג, עמ' 3, 6 (ראו אצל הנקין, "זה פאליטיק, לא הלכה", עמ' 13)
↑  פורסם בעיתון המודיע, וכן בתוך ספרו של הרב אליהו גרינצייג מקרא העדה, כרך י, ירושלים תשפ"ד, עמ' שיב-שכ; ראו גם: הרב יהושע לוין (תחת שם העט: י. סגל), השקדן א, ירושלים תשע"א, עמ' 201
↑  הרב שפירא מבקש לתבוע לדין את הראשון לציון, מעריב, 13 בינואר 1976; העדרו של דיין מסייע להפעיל את בית הדין, מעריב, 1 ביולי 1976
↑  מעטפת־נפץ ומכתב־איום נשלחו אל הרב קוק, מעריב, 2 ביולי 1974; מכתבים עם נפצים לרבנים תומכי גורן, על המשמר, 26 ביוני 1974
↑  היחיד והציבור, חרות, 26 באוגוסט 1953
ישראל אייזנשטיין

אין תמונה חופשית
הרב ישראל אייזנשטיין (ה'תקצ"ז, 1837 - ה'תרס"ה, 1905) היה רב רוסי חסידי, רבן של בוהופול ומיקולאייב באימפריה הרוסית.
ביוגרפיה

נולד בברדיצ'ב, כבר בגיל שמונה התחיל בלימוד גפ"ת והתפרסם כמתמיד. בגיל שש עשרה שלט היטב בתלמוד ובספרי הפוסקים והתכתב בדברי תורה עם הרב שלמה קלוגר מברודי.
בשנת ה'תרי"ד (1854) נישא. הוא המשיך בלימודיו ונסמך לרבנות בידי רבנים רבים. הוא היה חסיד ומקורב לאדמו"רי אוקראינה כמו ר' דוד מטולנה, ר' יוחנן טברסקי מרחמסטריווקא ור' אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, שהעניקו את הסכמותיהם לספרו. האחרון, שנמנע מלכתוב הסכמות לספרי הלכה, הורה לחסידו הרב דוד אורטנברג להעניק את ההסכמה בשמו.
בשנת ה'תרכ"ט, 1869, התמנה כרבה של בוהופול שבפלך פודוליה, הוא כיהן בה במשך 21 שנים.
בשנת ה'תרנ"א, 1891, התמנה כרבה של העיר מיקולאייב והחזיק במשרתו זו 14 שנים עד פטירתו בחורף ה'תרס"ה, 1905.
כתביו

ספרו היחיד שנדפס במלואו הוא שו"ת עמודי אש, למברג תר"מ.
לא נדפסו: עמודי אש חלק שני; ביאור על ספר יהושע; וכתבים נוספים, בהם הערות על ספרים שונים.
ביאוריו על התלמוד הירושלמי, חלקם נספחו לספרו "עמודי אש" בשם עמודי ירושלים וחלקם נותרו בכתב-יד ונדפסו במהדורת הירושלמי שנדפסה בווילנה (תרפ"ו) בשם עמודי ירושלים תניינא.
הוא עמד בקשרי מכתבים עם חכמי דורו, כמו הרב חיים חזקיהו מדיני, הרב חיים ברלין והרב משה נחום ירושלמסקי וחלק ממכתביו משוקעים בכתביהם.
הערות שוליים

↑  דוב בער ואכשטיין, מפתח ההספדים - חלק ג, וינה תר"ץ, עמ' 55, באתר היברובוקס.
↑  שדי חמד, כללים מערכת הב', סימן צד "בני ישראל" ד"ה וראיתי להביא; פאת השדה, מערכת ברכות סימן יד.
↑  נשמת חיים, עניינים, סימן קג.
↑  באר משה, ח"ב, ירושלים: מכון ירושלים, תשס"ג, 'ברכת חכמים' מכתב לג (וראו שם עמ' מו), 'כבוד חכמים' סימן יח.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007517257405171  VIAF: 44153143   WorldCat (עם VIAF): 44153143
דיר עלא

| --- | --- |

מסגד שבו קבר המיוחס לאבו עוביידה בן אל-ג'ראח, על אם הדרך ליישוב הקדום פלה
 מדינה:  ירדן ירדן
 מחוז:  מחוז בלקא
 נפה:  נפת דיר בלא
 גובה:  314- מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  6,899 (2004)
  ‑ במטרופולין:  46,481
 קואורדינטות:  32°11′20″N 35°36′11″E﻿ / ﻿32.18888889°N 35.60305556°E﻿ / 32.18888889; 35.60305556 
 אזור זמן:  UTC +2
 http://deirallacity.gov.jo
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלדיר עלא(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלדיר עלא  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
דיר עלא (בערבית: دير علا) היא עיר בממלכת ירדן בבקעת הירדן המזרחית (ע'ור) במחוז בלקא, כ-18 ק"מ צפון-מערבית לבירת המחוז, א-סלט וכ-30 ק"מ מזרחית לשכם. בירת נפת דיר עלא. סמוך לעיר, צפונית-מזרחית למפגש נחל יבוק עם נהר הירדן וממזרח לגשר אדם/דאמיה נמצא תל ארכאולוגי בעל חשיבות בענפי הארכאולוגיה המקראית, חקר המקרא, הבלשנות ומדע הדתות, בין השאר כיוון שנחשפה בו כתובת המזכירה נביא בשם "בלעם ברבער", המזוהה עם בלעם בן בעור המוזכר בספר במדבר (כ"ב–כ"ד) שיכולה להוות אישוש חוץ-מקראי לקיומו. התל מזוהה עם האתר המקראי סוכות.
העיר היא החמה ביותר בירדן ובאוגוסט 2010 נרשם בה שיא חום של 51.1 מעלות צלזיוס מאז החלו מדידות טמפרטורה בירדן.
תל דיר עלא > היסטוריית החפירות

התל נחפר בין השנים 1960–1967 על ידי צוות חפירות מאוניברסיטת ליידן שבהולנד בראשות הנק פרנקן (Henk Franken)‏. באתר נמצאו ממצאים ארכאולוגיים המעידים על יישוב רציף מתקופת הברונזה המאוחרת ועד המאה ה-9 לפנה"ס. באתר נמצאו מתקני עיבוד נחושת ותנורי התכה שנבנו בצידה החיצוני של חומת העיר. כן נמצאו בו ב-1964 ‏11 לוחיות חומר, על שלוש מהן נמצאו סימנים באלפבית פרוטו-כנעני.
סבב חפירות נוסף התקיים על ידי אותה אוניברסיטה בשנים 1976–1987, כאשר משנת 1980 התקיימו החפירות בשיתוף עם צוות מאוניברסיטת אל-ירמוכ בראשות מועאוויה אבראהים. בשנת 1982 הוקמה בדיר עלא תחנה ללימודי ארכאולוגיה (Deir Alla Station for Archaeological Studies). בשנת 1994 חידשה אוניברסיטת אל-ירמוכ את החפירות באתר ואת המחקר בנושא ההתיישבות של תקופת הברונזה ותקופת הברזל בראשות זידאן כפאפי.
תל דיר עלא > כתובת בלעם

ב-1967 חשף צוות החפירה מבנה של מקדש. על קירות המקדש נמצאו חרוטים על גבי סיד שטויח, מספר כתובות במצב השתמרות קשה ביותר, שפענוחן שרוי במחלוקת. למרות זאת הצליחו החוקרים לפענח מספר שורות, שזיכו את אסופת הכתובות שנמצאו באתר בשם "כתובת בלעם". כתובת זו מזכירה אדם בשם "בלעם ברבער" (=בן בעור), וכוללת שני "צירופים" שמכילים נבואות אפוקליפטיות וסיפורי בלהות על השאול. הכתובת נכתבה בדיו שחורה ואדומה על קיר מטויח, גובהה מטר, רוחבה 31 ס"מ והיא כוללת כ-55 שורות. מאחר שהיא נמצאה במצב קשה ביותר, היה צריך לשחזרה מחדש. רובה של הכתובת כתובה בלשון שירית. החוקרים חלוקים באיזה שפה נכתבה הכתובת; חלקם טוענים כי היא נכתבה בענף של לשון כנענית עם ארמית, דומה לעברית מקראית.
תל דיר עלא > זיהוי האתר כסוכות המקראית

זיהוי התל עם סוכות המקראית נתמך על ידי החוקר יוחנן אהרוני. הזיהוי מתבסס על התלמוד הירושלמי, שבו זוהתה העיר המקראית השוכנת בעבר הירדן עם יישוב שנקרא בתקופת חז"ל בשם "תרעלה": ”בית הרים – בית רמתה, בית נמרה – בית נמרון, סוכות – תרעלה, צפון – עמתו”.