וילהלם שטקל
קורות חיים

וילהלם שטקל נולד בכפר בויאן שבחבל בוקובינה למשפחה מעוטת יכולת. אמו ניחנה באישיות חזקה ומילאה תפקיד חשוב בחייו. בשל ציוניו הגרועים בכיתה הנמוכה שלחוהו הוריו ללמוד את מקצוע הסנדלרות, אך כיוון שהשתעמם עד מהרה מהמלאכה החד-גונית, שב לבית הספר והיה לאחד התלמידים הטובים ביותר. שטקל הפגין כישרון מובהק למוזיקה, ולמד נגינה בפסנתר ובכינור, על אף מוצאו הדל. עניינו במוזיקה ליווהו כל חייו, והוא אף ערך ערבי מוזיקה קאמרית בביתו.
לאחר שהשלים את בחינות הבגרות ביקש שטקל ללמוד גרמנית והיסטוריה, אך כיוון שלא היה בתחומים אלה משום ביטחון לעתיד, נסע בשנת 1887 לווינה כדי ללמוד רפואה, שם שמע הרצאות על "מחלות פסיכיאטריות" מפיו של הפסיכיאטר ריכרד פון קראפט-אבינג. בשנת 1891 פנה שטקל למשרד המלחמה בבקשת מלגה, וזו הוענקה לו תמורת התחייבותו לשרת עם תום לימודיו כרופא צבאי. ב-10 ביוני 1893 הוענק לו תואר דוקטור לרפואה מטעם אוניברסיטת וינה. נראה כי שטקל הכשיל עצמו ביודעין בבחינת ההסמכה לרפואה צבאית, אך חויב, עם זאת, לעמוד לבחינה חוזרת. לבסוף הוסמך כרופא צבאי, ונאלץ להשלים את מחציתו השנייה של שירותו הצבאי. שטקל הצליח, עם זאת, להשתחרר לבסוף מהצבא, והועסק בקליניקה של קראפט-אבינג, שכן מאז ומתמיד גילה עניין בנוירולוגיה. בקליניקה למד שיטות טיפול היפנוטיות וטיפול בזרם חשמלי. מקץ שנה הקים קליניקה פרטית לרפואה נוירולוגית. יחד עם עמיתו הרופא הצ'כי-אוסטרי ממוצא יהודי וילהלם וינטרניץ(אנ') ערך ניסויים בשיטות טיפול הידרותרפיות, אך הבין כי אלה אינן מסייעות לו להתחקות אחר מקורן של בעיות נוירוטיות.
שטקל התוודע לתאוריות של זיגמונד פרויד כבר בשנת 1891, בעת ששהה במכון למחלות ילדים על שם מקס קסוביץ. בשנת 1901 נועד עם פרויד, ומסר עצמו לטיפולו. הטיפול הקצר בן שמונה הפגישות נסב על בעיות בתפקוד המיני, והיווה בה בעת את אנליזת ההכשרה שלו. שטקל עודד את פרויד להנהיג דיוני עבודה שבועיים, שזכו לכינוי "מפגשי יום ד'", והתוודע באמצעותם לרופא והפסיכולוג האוסטרי ממוצא יהודי אלפרד אדלר. בשנת 1910 ייסדו השניים את הירחון "כתב עת מרכזי לפסיכואנליזה" (Zentralblatt für Psychoanalyse), ושטקל שימש כעורכו.
בשנת 1906 היה שטקל שותף לייסוד ה"נציגות הווינאית לוועדה המדעית-הומנית של ברלין", ואף עמד בראשה.
לאחר מכן עסק בפרקטיקה פסיכואנליטית, וטיפל בין היתר בפסיכואנליטיקאי אוטו גרוס (1914) ובמחנך הסקוטי אלכסנדר ניל. בתוך כך זכה להכרה בקרב התנועה הפסיכואנליטית, בפרט על רעיונותיו בתחום פענוח סמלים וחלומות. גישתו הטיפולית האינטואיטיבית עוררה מחלוקות בינו לבין עמיתיו, ואלה הלכו והעמיקו. פרויד התנער לבסוף משטקל ומאדלר, ויסד בצוותא עם הנס זקס ואוטו ראנק את כתב העת לפסיכואנליטיקה "אימגו" (Imago), צעד שהביא לפרישתו של שטקל מהחברה הווינאית לפסיכואנליזה (Wiener Gesellschaft für Psychoanalyse). עם זאת, לא ויתר על עריכת "כתב העת המרכזי לפסיכואנליזה", והתמיד בה עד להשעייתו של העיתון עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. מאמציו הרצופים להתפייסות עם פרויד לא נשאו פרי.
במלחמת העולם הראשונה גויס שטקל לכוחות המילואים, וב-4 באפריל 1914 שובץ כפסיכיאטר בבית החולים הצבאי מס' 6 בווינה. הוא טיפל, בין השאר, בנפגעי הלם קרב, ובנובמבר 1916 הועבר לבית החולים הקיסרי והמלכותי לפצועי מלחמה שברובע זימרינג (k. u. k. Kriegsspital im Simmering), שם שימש כמחליפו של אלפרד אדלר. לדבריו, ניסה במידת האפשר להגן על מטופליו מברוטליות המלחמה.
לשם קידומה של ה"פסיכותרפיה המעשית" ייסד שטקל בשנת 1931 את הרבעון "פרקטיקה פסיכואנליטית" (Psychoanalytische Praxis), כהשלמה לכתב העת בעל הזיקה המדעית יותר "כתב עת מרכזי לפסיכותרפיה", מיסודו של הפסיכיאטר הגרמני ארנסט קרצ'מר, שכיהן כיושב ראש דאז של החברה הכלל-רפואית לפסיכותרפיה (Allgemeine Ärztliche Gesellschaft für Psychotherapie), ובעריכתם של הפסיכיאטרים הגרמנים יוהנס היינריך שולץ וארתור קרונפלד. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ערכו שטקל וקרונפלד שינויים מבניים בעיתון, "מתוך נתינת הדעת לנסיבות", והוציאוהו לאור בשם "פרקטיקה פסיכותרפיסטית – רבעון לפרקטיקה פסיכותרפית רפואית". כתב העת התפרסם בווינה בשנים 1934–1937.
בימי המשטר הנאצי הוטל על כתביו חרם גורף, כמו גם על כתביהם של אנה פרויד, זיגמונד פרויד ווילהלם רייך.
בשלהי שנת 1938 נמלט שטקל לאנגליה בשל מועקת המצב הפוליטי, ועסק בפרקטיקה פרטית בלונדון. מנוסתו עלתה לו באובדן כלל רכושו. זאת ועוד, בהצהרת הרכוש שמסר ב-27 ביוני 1938 ציין כי כאשר יעשה בלונדון הוא יזכה לתמיכתם של "משפחתו ותלמידיו", וכן יתפרנס מ"מתן הרצאות." שטקל העלה את זיכרונותיו על הכתב, והשתתף בפעילויות תרבותיות של פליטי מולדתו. באחת מהרצאותיו גולל את תרומתם של חוקרים אוסטרים להתפתחות הפסיכואנליזה. עם זאת, נשלל משטקל שדה פעילותו שמקדם, והוא חש עצמו בודד יותר ויותר, שכן רעייתו הרבתה לנסוע ואף עזבה את לונדון משזו הופצצה בידי הגרמנים. זה שנים אחדות סבל מסוכרת ומערמונית מוגדלת, והטיפול התרופתי שהיה נתון בו לא אפשר לו להצטרף לרעייתו. שטקל שלח יד בנפשו במלון פמברוק (Pembroke) שבלונדון, והוא בן 72. סיבת המוות המדווחת הייתה "הרעלה עצמית של אספירין". שטקל היה נשוי פעמיים ואב לשני ילדים. אשתו השנייה, הִילְדֶה בינדר שטקל (1891–1969), הייתה צעירה ממנו ב-23 שנים. השניים נישאו ב-14 באוקטובר 1938.