stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוקת ארצות הברית

| --- | --- |

העמוד הראשון בעותק המקורי של החוקה
 מחבר:  ועידת החוקה
 חותמים:  ראו החותמים על חוקת ארצות הברית
 תאריך יצירה:  17 בספטמבר 1787
 תאריך הצגה:  28 בספטמבר 1787
 תאריך אשרור:  21 ביוני 1788
 תאריך כניסה לתוקף:  4 במרץ 1789
 שפות:  אנגלית
חוקת ארצות הברית (באנגלית: United States Constitution) היא החוק העליון במערכת החוקים של ארצות הברית, והמסמך המכונן שלה. החוקה, שכללה עם פרסומה שבעה פרקים, ביססה את הממשל והשלטון בארצות הברית: שלושת הפרקים הראשונים בחוקה יצרו, לפי עקרון הפרדת הרשויות, את שלושת חלקי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שהם הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת, וקבעו את צורת הממשל במדינה כרפובליקה פדרלית.
מכוח הפרק הראשון בחוקה נוסד הקונגרס בן שני הבתים (בית הנבחרים והסנאט), שיחדיו מהווים את הרשות המחוקקת; מכוח הפרק השני נוסד תפקיד נשיא ארצות הברית, שעומד בראש הרשות המבצעת; והפרק השלישי ייסד את בית המשפט העליון, וכן מערכת של בתי משפט נוספים, שיחדיו מהווים את הרשות השופטת. ארבעת הפרקים האחרונים עיצבו את עקרון הפדרליות, המאפיין את הממשל בארצות הברית, ובו המדינות מתאגדות לכדי ישות פוליטית אחת, ובכך מוסרות חלק מסמכויותיהן לרשות השלטון המרכזי. בפרקים אלו, החוקה מפרטת את זכויותיהן השונות של המדינות, וכן מבדילה בין תחומי האחריות של ממשלי המדינות ובין אלו של השלטון המרכזי, כמו גם את היחסים ביניהם. חוקת ארצות הברית נחשבת לחוקת המדינה הקדומה ביותר שעדיין תקפה כיום.
החוקה אומצה ב-17 בספטמבר 1787 על ידי ועידת החוקה שנערכה בעיר פילדלפיה, פנסילבניה, ואושרה לאחר מכן בוועידות במדינות השונות. החוקה נכנסה לתוקף רשמית כשנתיים לאחר מכן, במרץ 1789. מאז ועד היום, תוקנה החוקה 27 פעמים, במטרה להתאימה לצרכיה המשתנים של האומה, שהשתנו לא מעט מאז המאה ה-18. עשרת התיקונים הראשונים, הידועים יחדיו כמגילת הזכויות, מבססים את ההגנה במשפט האמריקאי על חירויות הפרט, ומגבילים את יכולתו של השלטון להתעמר באזרחיו. גם התיקונים שבאו לאחר מכן הרחיבו את ההגנה על זכויות הפרט והאזרח, כמו גם התייחסו לעניינים שונים הקשורים לסמכויותיו של השלטון הפדרלי.
בהיותה המסמך העליון והמחייב ביותר, החוקה מדריכה עד היום את החברה האמריקאית בענייני חוק, פוליטיקה וממשל. הצהרתה, המתחילה במילים "אנו, אנשי ארצות הברית" (We the people), מבססת את התפיסה האמריקאית, החדשנית לשעתה, שהשלטון מטרתו לשרת את האזרחים, ולא להפך, ומשקפת את עקרונות המחשבה הליברלית. בפרקיה השונים, החוקה מבססת את הפרדת רשויות השלטון, שומרת על איזונים ובלמים בין הרשויות, מגינה על שלטון הרוב כמו גם על זכויותיהם של המיעוטים, ומסדרת את מערכת היחסים שבין השלטון המרכזי ושלטון המדינות. לאורך ההיסטוריה, חוקת ארצות הברית השפיעה ונתנה השראה בינלאומית לביסוס חוקות במדינות אחרות. הקלף המקורי עליו נכתב המסמך שמור ומוצג בבניין הארכיון הלאומי של ארצות הברית בוושינגטון הבירה.
הכנת החוקה

מאז הכרזת העצמאות של ארצות הברית בשנת 1776 על ידי שלוש עשרה המושבות, הייתה כל מושבה מדינה עצמאית. האיחוד בין המדינות היה לא יותר מקונפדרציה רופפת ונוהל על פי תקנון הקונפדרציה אשר קבע כי כל שינוי בו חייב אישור של כל שלוש עשרה המדינות. כלי השלטון היחיד של האיחוד היה קונגרס הקונפדרציה, אשר היה תלוי ביותר ברצון הטוב של המדינות; גם כאשר החליט הקונגרס דבר-מה, לא הייתה לצדו רשות מבצעת על-מנת להוציא אל הפועל את החלטותיו; כמו כן, לשלטון המרכזי של הקונפדרציה לא היו כספים, שכן התקנון לא העניק לו את הסמכות לגבות מיסים. לאור חסרונות אלה, בוועידת אנאפוליס משנת 1786 הוחלט כי יש לכנס ועידה של נציגים מכל המדינות על-מנת לדון בתיקונים ושינויים לתקנון. בהתאם להחלטה זו, ב-25 במאי 1787 התכנסה ועידת החוקה בפילדלפיה.
הוועידה החוקתית החליטה לנהל את דיוניה בסודיות כדי להימנע מלחצים, ובסיום הדיונים הציגה חוקה חדשה לגמרי, דבר שחרג מעבר למנדט המקורי שניתן לוועידה (אך התקבל על ידי הקונגרס). בנוסף, הוועידה קבעה כי אישור החוקה דורש אשרור על ידי תשע מדינות בלבד, ולא אשרור על ידי כל שלוש עשרה המדינות כפי שנקבע בתקנון הקונפדרציה. ב-17 בספטמבר 1787 הוועידה סיימה את עבודתה, והציגה את הצעת החוקה שגובשה כפשרה בין ההצעות השונות שנדונו בוועידה.
בשלב זה נפתח דיון ציבורי ער בשלוש עשרה המדינות, בין תומכי החוקה שכונו הפדרליסטים ובין מתנגדי החוקה שכונו אנטי-פדרליסטים. החוקה אושרה על ידי דלאוור ב-7 בדצמבר 1787, על ידי פנסילבניה ב-12 בדצמבר 1787, על ידי ניו ג'רזי ב-19 בדצמבר 1787, ועל ידי ג'ורג'יה ב-2 בינואר 1788 (שתי האחרונות באישור פה אחד). קונטיקט אישרה את החוקה ב-9 בינואר 1788 ומסצ'וסטס אישרה את החוקה ברוב דחוק ב-6 בפברואר 1788, עם דרישה שיותקנו תוספות לחוקה אשר יגנו על המדינות מפני עריצות השלטון המרכזי. מרילנד אשררה את החוקה ב-28 באפריל 1788, קרוליינה הדרומית ב-23 במאי 1788 וניו המפשייר, המדינה התשיעית, ב-21 ביוני 1788 עם דרישה לתוספות לחוקה שיגנו על זכויות המדינות.
על פי הצעת החוקה, זו נכנסה לתוקף במדינות שאישרו אותה, עם אשרורה על ידי ניו המפשייר, המדינה התשיעית שעשתה זאת. אולם הייתה הרגשה שהחוקה לא תצליח להתבסס כבעלת תוקף מספק ללא וירג'יניה וניו יורק שהיו שתי מדינות מרכזיות באיחוד, ועל כן לחצים רבים הופעלו על מדינות אלו לאשר את החוקה. ואמנם, ב-10 ביוני 1788 אשררה וירג'יניה את החוקה ברוב דחוק, וניו יורק אשררה את החוקה רק ביולי 1788 ברוב דחוק עוד יותר. ב-13 בספטמבר 1788 קבע הקונגרס שהחוקה נכנסה לתוקף. בהמשך, ב-21 בנובמבר 1788, אשררה גם צפון קרוליינה את החוקה, ורוד איילנד הצטרפה למאשררות ב-29 במאי 1790. בכך הושלם תהליך קבלת החוקה על ידי כל שלוש עשרה המדינות המייסדות.
עשרת התיקונים הראשונים - מגילת הזכויות

חוקת ארצות הברית הבטיחה את זכויות המדינות, אך לא אמרה דבר על זכויות הפרט (למעט הזכות לצו הביאס קורפוס). תושבי מדינות רבות לא ראו זאת בעין יפה, ודרשו את הוספתה של "מגילת זכויות" לחוקה כתנאי לאישור החוקה. בעקבות זאת, בתוך שנתיים נוסחו ואושרו עשרה תיקונים לחוקה, הידועים כ"מגילת הזכויות" (The Bill of Rights). מגילת הזכויות התייחסה במקור לא למדינות אלא לשלטון הפדרלי, אך תחולתה הורחבה למדינות עצמן עם התיקון ה-14, שנחקק ב-1868.
התיקון הראשון מבטיח את חופש הדיבור, חופש הפולחן הדתי, חופש העיתונות, וחופש ההתכנסות, ואוסר על הקונגרס לחוקק כל חוק "המבסס דת".
לימים היה תיקון זה לאחד מהיותר שנויים במחלוקת בבית המשפט העליון האמריקאי, שכן סביבו נסב הוויכוח על תפילות בבתי ספר, על הזכות לשרוף את דגל ארצות הברית, להפיץ פורנוגרפיה ועוד.
בתיקון השני מובטחת הזכות לנשיאת נשק. לשונו של הסעיף מעורפלת למדי, וניתן לפרשו כאילו הזכות לנשיאת נשק מותרת רק במידה שבאה לסייע בהגנת המדינה, אך כיום אין פירוש זה מקובל, מה עוד שישנן שדולות חזקות המצדדות בנשיאת נשק חופשית.
בתיקון השלישי מובטחת הזכות שלא יכפו על אדם לשכן חיילים בביתו בעתות שלום, ושבעתות מלחמה יעשה הדבר רק לפי חוק.
התיקון הרביעי מבטיח אדם מפני חיפושים בביתו ועיקולים, אלא במידה מוגבלת ומסיבה משפטית הולמת.
התיקון החמישי מעגן את הזכויות היסודיות של החשוד במעשה עבירה. כך, אוסר הוא על מעצר אדם ללא הגשת כתב אישום, אוסר על "כפל ענישה" (סיכון כפול), מגן על זכות השתיקה, מונע הפללה עצמית, ודורש "הליך הראוי" של משפט לפני כל ענישה. כמו כן אוסר הוא על הפקעת רכוש ללא פיצוי בגינו. מאחר שהתיקון ה-14 חוזר ומצווה על "הליך ראוי של משפט", לא ברור אם כלולים בתוכו גם שאר הזכויות המאוזכרות כאן. לכך חשיבות מרובה שכן התיקון ה-14 מתייחס למדינות ולא רק לממשל הפדרלי.
בתיקון השישי ובשביעי מוגנת הזכות למשפט פומבי ולמושבעים.
התיקון השמיני מגן מפני קנסות וערבונות מופרזים ומפני ענישה "אכזרית ובלתי רגילה" (בימינו, מתנגדי עונש המוות טוענים כי גם הוא נכלל תחת הגדרה זו).
התיקון התשיעי מבהיר שאין זו רשימה סגורה, קרי מניית חלק מהזכויות אינה מונעת קיומן של אחרות השמורות בידי העם (בין השאר השתמשו בתיקון זה כדי להגן על הזכות לפרטיות, שאינה מוזכרת בפירוש בחוקה).
התיקון העשירי מצהיר שהסמכויות שאינן לארצות הברית, שייכות למדינות ולעם, עוד הערה משמעותית למאבק בין זכויותיהן של המדינות לזכויות השלטון הפדרלי (זכויות הברית).
תיקונים נוספים לחוקה

התיקון ה-11 (1795) מונע תביעת מדינות על ידי מי שאינם אזרחיהן.
התיקון ה-12 (1804) הפריד את בחירת סגן הנשיא מבחירת הנשיא, לאחר הפיאסקו החוקתי של שנת 1800.
התיקון ה-13 (1865) ביטל את העבדות: "לא תתקיים עבדות או העסקה בכפייה [...] בתחומי ארצות הברית".
התיקון ה-14 (1868) דורש מהמדינות שלא לקצץ בזכויות התושבים, להעניק להם הליך נאות של משפט ושוויון גמור, וכן זכות הצבעה. בנוסף, מבטיח התיקון אזרחות אמריקאית לכל אדם הנולד בשטח ארצות הברית.
התיקון ה-15 (1870) מבטיח זכות הצבעה לשחורים.
התיקון ה-16 (1913) מאפשר מס הכנסה פדרלי.
התיקון ה-17 (1913) קובע שנציגי כל מדינה לסנאט ייבחרו על ידי תושביה בבחירות, ולא על ידי בית הנבחרים של אותה מדינה, כפי שהיה לפני כן.
התיקון ה-18 (1919) אסר ייצור, תובלה ומכירה של משקאות חריפים ("חוק היובש"), בוטל על ידי התיקון ה-21 (1933).
התיקון ה-19 (1920) העניק זכות הצבעה לנשים.
התיקון ה-20 (1933) קיצר את תקופת ההמתנה מהבחירות ועד מינוי הנשיא החדש.
התיקון ה-21 (1933) ביטול התיקון ה-18 לחוקה ("חוק היובש").
התיקון ה-22 (1951) מגביל את כהונת הנשיא לשתי כהונות.
התיקון ה-23 (1961) מבטיח זכות הצבעה בבחירות לנשיאות לתושבי מחוז קולומביה (העיר וושינגטון, מקום מושב ממשלת ארצות הברית), זכות שלא נהנו ממנה עד אז, משום שהם אינם כלולים בשום מדינה.
התיקון ה-24 (1964) אסר התניית זכות ההצבעה בתשלום מיסים תקין.
התיקון ה-25 (1967) עוסק בשרשרת הירושה במקרה של מות הנשיא, או במקרה שנבצר ממנו,  למלא את תפקידו ומעניק לו או לקבינט את הזכות למנות ממלא מקום זמני.
התיקון ה-26 (1971) הוריד את גיל ההצבעה ל-18 שנים.
התיקון ה-27 (1992) מונע משינוי של שכר חברי הקונגרס לחול באותו הקונגרס המשנה אותו.
שלילת הזכויות המובטחות בחוקה

הזכויות המובטחות בחוקה נשללו מספר פעמים במהלך ההיסטוריה של ארצות הברית. לדוגמה:
מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות
כליאת היפנים בארצות הברית
כפיית חיסונים לעובדי ציבור
לקריאה נוספת

הרמן-פריצ'ט צ'ארלס, החוקה האמריקאית, תרגום מאנגלית: אריה חשביה, הוצאת זמורה ביתן, 1982
הערות שוליים

↑  מחלקת המדינה של ארצות הברית, חוקת ארצות הברית, באתר state.gov
↑  PolitiFact - Goodlatte says U.S. has the oldest working national constitution, Politifact Virginia website, ‏September 22, 2014 (באנגלית)
↑  מסמך רשמי של הסנאט של ארצות הברית, תיקונים לחוקת ארצות הברית, באתר U.S. Government Publishing Office, ‏1992 (באנגלית)
1 2  U.S. Senate: Constitution Day, www.senate.gov
↑  high crimes and misdemeanours
↑  היסטוריה בארה"ב: נישואים חד-מיניים הפכו חוקיים בכל המדינה - וואלה חדשות, באתר וואלה, 26 ביוני 2015
↑  The Constitution, whitehouse.gov
| חוקות מדינות העולם |
| --- | --- | --- |
| המזרח התיכון | איחוד האמירויות הערביות • איראן • אלג'יריה • בחריין    • טורקיה • ירדן • ישראל • כווית • לבנון • לוב • מצרים • מרוקו • סוריה • עומאן • ערב הסעודית • עיראק  • קטר  • תוניסיה • תימן |  |
| אסיה | אוזבקיסטן • אינדונזיה • אפגניסטן • בהוטן • בנגלדש • ברוניי • הודו • הונג קונג • המלדיביים • הפיליפינים • טאיוואן • הרפובליקה העממית של סין • וייטנאם • טג'יקיסטן • טורקמניסטן • יפן • לאוס • מונגוליה • מזרח טימור • מיאנמר • מלזיה  • נפאל • סינגפור • סרי לנקה • פקיסטן • קוריאה הדרומית • קוריאה הצפונית • קזחסטן • קירגיזסטן • קמבודיה • תאילנד |  |
| אירופה | אוסטריה • אוקראינה • אזרבייג'ן • איטליה • איסלנד • אירלנד • אלבניה • אנדורה • אסטוניה • ארמניה • בולגריה • בוסניה והרצגובינה • בלארוס • בלגיה • גאורגיה • גרמניה • דנמרק  • הולנד • הונגריה • הממלכה המאוחדת • יוון • לוקסמבורג • לטביה • ליטא • ליכטנשטיין • מולדובה • מונטנגרו • מונקו • מלטה • מקדוניה הצפונית • נורווגיה • סן מרינו • סלובניה • סלובקיה • ספרד • סרביה • פולין • פורטוגל • פינלנד • צ'כיה • צרפת • קוסובו • קפריסין • קרואטיה • רומניה • רוסיה • שוודיה • שווייץ |  |
| אפריקה | אוגנדה • אנגולה • אסוואטיני • אריתריאה • אתיופיה • בוטסואנה • בורונדי • בורקינה פאסו • בנין • גאנה • גבון • ג'יבוטי • גינאה • גינאה ביסאו • גינאה המשוונית • גמביה • דרום אפריקה • דרום סודאן • זימבבואה • זמביה • חוף השנהב • טוגו • טנזניה • כף ורדה • ליבריה • לסוטו • מאוריטניה • מאוריציוס • מאלי • מדגסקר • מוזמביק • מלאווי • הרפובליקה המרכז-אפריקאית • ניגריה • ניז'ר • נמיביה • סאו טומה ופרינסיפה • סודאן • סומליה  • סיירה לאון • סיישל • סנגל • צ'אד • קומורו • הרפובליקה של קונגו • הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו • קמרון • קניה • רואנדה |  |
| אמריקה | אורוגוואי • איי בהאמה    • אל סלוודור • אנטיגואה וברבודה • אקוודור • ארגנטינה  • ארצות הברית • בוליביה • בליז • ברבדוס • ברזיל   • ג'מייקה • גואטמלה • גיאנה • גרנדה  • דומיניקה • האיטי  • הונדורס • הרפובליקה הדומיניקנית • ונצואלה • טרינידד וטובגו • מקסיקו • ניקרגואה • סורינאם • סנט וינסנט והגרנדינים • סנט לוסיה • סנט קיטס ונוויס  • פנמה • פרגוואי • פרו • צ'ילה • קובה • קולומביה • קוסטה ריקה • קנדה |  |
| אוקיאניה | אוסטרליה • איי מרשל   • איי שלמה  • ונואטו • טובאלו • טונגה • מיקרונזיה • נאורו • ניו זילנד • סמואה  • פיג'י • פלאו • פפואה גינאה החדשה • קיריבטי |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269243105171  BnF: cb166939979 (data)  GND: 4133001-8  LCCN: n79065871  NARA: 10643606  VIAF: 179020116   WorldCat (עם VIAF): 179020116 
הקלף המקורי של חוקת ארצות הברית
יאן אדולף ברנדייס

| --- | --- |

 לידה:  9 ביוני 1818 Týniště nad Orlicí, צ'כיה 
 פטירה:  13 בנובמבר 1872 (בגיל 54) פראג 
 מקום קבורה:  בית הקברות אולסני 
 תחום יצירה:  ציור, צילום אמנותי 
 חתימה:   
 
יאן אדולף ברנדייס (באנגלית: Jan Adolf Brandeis;‏ 9 ביוני 1818 – 13 בנובמבר 1872) היה צייר דיוקנאות וצלם צ'כי.
ביוגרפיה

הוא למד בתחילה לצייר על פורצלן, ולאחר מכן למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג אצל פרנטישק טקדליק. הוא המשיך את לימודיו במינכן אצל צייר הדיוקנאות, ג'וזף ברנהרדט, ולאחר מכן נסע לפריז ב-1852, שם עבד בסטודיו של תומאס קוטיר. עם שובו לפראג, הוא התפרסם כצייר פורטרטים ומיניאטורות.
בסביבות 1860, הוא החל להתנסות בדאגרוטייפ. ב-1861 פתח סטודיו לצילום. הוא התמחה בפורטרטים בצבעי פסטל. לאחר שלוש שנים בלבד הוא סגר את הסטודיו ומכר את הציוד שלו במכירה פומבית.
הוא נפטר בשנת 1872, ונקבר בבית הקברות אולשאני.
הוא נודע בעיקר בזכות המיניאטורות שלו בצבעי מים, והיו כמה משפחות אצילים בין לקוחותיו הקבועים. כצלם, הוא נמנע משימוש ברקעים מלאכותיים צבועים. עבודתו בתחום זכתה לשבחים מהמגזין "למיר". בשנותיו המאוחרות, הוא צייר לעיתים קרובות דיוקנאות מתצלומים, ולא מהחיים.
הרמינה לאוקוטובה הייתה בין תלמידותיו.
הערות שוליים

↑  Naděžda Blažíčková-Horová, 19th-Century Art in Bohemia (1790-1910), Painting, Sculpture, decorative arts, National Gallery in Prague, 2009
↑  P. Scheufler: Pražské fotografické ateliéry 1839-1918, I.,II., Muzeum Hlavního Města Prahy, 1987, 1989;
| --- | --- |
בקרת זהויות :  DSI: 6379  ISNI: 0000 0000 6709 3257  NKC: xx0006058  PIC: 387332  RKD: 12028  ULAN: 500064846  VIAF: 85340852   WorldCat (עם VIAF): 85340852
טמרין לבן

| טמרין לבן |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: פרימטים
תת־סדרה:: קופים רחבי אף
משפחה:: מרמוסטיים
סוג:: טמרין
מין:: טמרין לבן
שם מדעי
 Saguinus melanoleucus ‏Miranda-Ribeiro, 1912
תחום תפוצה


טמרין לבן (שם מדעי: Saguinus melanoleucus) הוא מין של פרימט מסוג טמרין. תפוצתו בצפון מערב ברזיל ועד למזרח פרו. הטמרין הלבן הוא פעיל יום ושוכן עצים.
הטמרין הלבן אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים (סוכר, שרף, גומי).
מיון טקסונומי

למין זה שני תת-מינים טמרין לבן (Saguinus melanoleucus melanoleucus) וטמרין לבן קראנדלי (שם מדעי: Saguinus melanoleucus crandalli) בנוסף קיים תת-מין שלישי טמרין לבן אקרי (שם מדעי: Saguinus melanoleucus acrensis) אשר רוב החוקרים כיום חושבים כי זה אינו תת-מין נפרד אלא תוצר של הזדווגויות בין שני מינים מונים של טמרין (טמרין חום-ראש וטמרין לבן).
מיון טקסונומי > תיאור

טמרין לבן (Saguinus melanoleucus melanoleucus) - לבן עד לבנבן-צהבהב ועור פניו שחור. זהו אחד הפרימטים הבודדים שכולו לבן.
טמרין לבן קראנדלי (Saguinus melanoleucus crandalli) - צבע פניו לבן, סנטר וזרועות אפורות, רגלים כתמתמות וזנב חום בהיר.
טמרין לבן אקרי (Saguinus melanoleucus acrensis) - גופו אפרפר צהבהב, גרונו ורגליו כתומות.
מיון טקסונומי > נתונים פיזיים

אורך הגוף 25 ס"מ.
אורך הזנב 38 ס"מ.
תפוצת תת-המינים

טמרין לבן - מריו ז'ורואה במערב ועד ריו טרוסה במזרח.
טמרין לבן קראנדלי - שטח קטן בקרבת הגבול בין ברזיל לפרו.
טמרין לבן אקרי - מרכז מדינת אקרי שבברזיל.
מצב שימור

אוכלוסיית מין זה לא נמצאת בסיכון. רק באזור קטן במדינת אקרי האוכלוסייה קטנה כנראה לא כתוצאה של ציד אלא של לכידה להפיכתם לחיית מחמד.
הערות שוליים

↑  טמרין לבן באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  טמרין לבן, באתר הרשימה האדומה של IUCN
חוקת אנדורה

חוקת אנדורה (בקטלאנית: Constitució d'Andorra) היא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של אנדורה. לאחר אישורה על ידי משאל עם שנערך ב-14 במרץ 1993, היא נכנסה לתוקף ב-28 באפריל 1993.
החוקה נחתמה על ידי הנסיכים-שותפים של אנדורה, נשיא צרפת ובישוף אורחל (בקטלאנית: Urgell). החוקה מסדירה את היותה של אנדורה דמוקרטיה ייצוגית פרלמנטרית.
עיקרי החוקה > מבוא

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
עיקרי החוקה > ריבונות אנדורה

סעיף 1: השלטון בנסיכות מופקד על ידי הנסיכים-שותפים של אנדורה: נשיא צרפת והבישוף של אורחל. בנוסף, הוא גם קובע את שמה הרשמי של הנסיכות: . יתר על כן, הסעיף קובע כי ריבונותה של אנדורה מוטלת על אנשיה. לבסוף, נמנים שמות מחוזות אנדורה.
סעיף 2: השפה הרשמית באנדורה היא קטלאנית, וההמנון, הסמל והדגל שלה יהיו כדלהלן. לבסוף, קובע הסעיף שבירת אנדורה תהיה אנדורה לה ולה.
סעיף 3: אנדורה תנהג על-פי המשפט הבינלאומי, ועל-פי ההסכמים והאמנות הבינלאומיות שחתמה עליהם.
עיקרי החוקה > זכויות וחירויות

סעיף 4: אנדורה תכבד את כבוד האדם כזכות בלתי מעורערת.
סעיף 5: ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם תקפה ומשתלבת במערכת המשפטית של אנדורה.
סעיף 6: כל בני האדם לרבות אנדורה שווים בפני החוק.
סעיף 7: הסדרת האזרחות בנסיכות. אדם המחזיק באזרחות נוספת לזו האנדורית עלול לאבד את אזרחותו.
סעיף 8: אנדורה תכבד את הזכות לחיים ואוסרת על עינויים ועונשים אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים ואוסרת על עונש מוות.
סעיף 9: אין להחזיק אדם במעצר יותר מ-48 שעות, ללא פסק דין של בית משפט.
סעיף 10: פסקי דין בית המשפט יתקבלו בהתאם לחוק בלבד. זכותו של כל תושבי אנדורה להיות לעורך דין ולקבל ייצוג משפטי בחינם במקרה הצורך.
סעיף 11: זכותו של כל אדם לחופש דת.
סעיף 12: זכותו של כל אדם לחופש ביטוי, ולשמירה על סודות מקצועיים. צנזורה ושליטה ופיקוח אידאולוגי מצד השלטון - אסור.
סעיפים 13, 14 ו-15: זכותו של אדם להינשא. לילד באשר הוא ישנם זכויות. ולבסוף, הזכות לפרטיות היא זכות בלתי מעורערת.
סעיפים 16 ו-17: זכותם של תושבי אנדורה לחופש ההפגנה, כל עוד הודיעו מראש על קיום ההפגנה והיא אינה אלימה.
סעיף 18: הזכות להקים ארגונים מקצועיים וארגוני סחר.
סעיף 19: זכותם של הפועלים ובעלי העסקים להגן על האינטרסים הכלכליים והחברתיים שלהם.
סעיף 20: הזכות של אזרחי אנדורה לחינוך על-פי דרכם.
סעיף 21: חופש התנועה באנדורה לכל יושביה - להתנייד בתוך הנסיכות, לצאת ממנה ולהיכנס אליה. זכותם של אזרחי אנדורה לקבוע את ביתם בה, בכל מקום שירצו.
סעיף 22: זכויות התושבים הזרים של אנדורה במקרים של אי חידוש התושבות שלהם או צו גירוש שניתן להם.
סעיף 23: זכותם של מי שרוצה בכך להגיש עתירה משפטית.
סעיפים 24, 25ו-26: אזרחי אנדורה יהנו מזכויות פוליטיות, כגון: הזכות לגישה למוסדות ציבוריים והזכות להקים מפלגות פוליטיות.
סעיפים 27 עד 36: "זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות", לרבות איסור על שלילת רכוש פרטי ללא הליך הוגן.
עיקרי החוקה > חובות

סעיף 37: מערכת המיסוי באנדורה תהיה הוגנת.
סעיף 38: מאפשר לנסיכות להנהיג "שירות לאומי אזרחי"[דרושה הבהרה].
עיקרי החוקה > ערבויות של זכויות וחירויות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
עיקרי החוקה > הנסיכים-השותפים, הפרלמנט, והממשלה

סעיפים 43 עד 49: מגדיר את סמכויותיהם ואת תפקידם של הנסיכים-שותפים של אנדורה.
סעיפים 50 עד 71: מגדיר את המבנה והתפקוד של הפרלמנט של אנדורה.
סעיפים 72 עד 78: מגדיר את המבנה והתפקוד של ממשלת אנדורה.
עיקרי החוקה > ארגון ארצי

סעיפים 79 עד 84: מגדיר את המבנה והתפקוד של מחוזות אנדורה.
עיקרי החוקה > מערכת המשפט

סעיפים 85 עד 94: מגדיר את סמכויותיהם ואת תפקודם של מערכת המשפט באנדורה. השפיטה חייבת להיות עצמאית ושופטים יכהנו עד כשש שנים.
סעיפים 95 עד 104: מגדיר את המבנה והתפקוד של בית הדין החוקתי של אנדורה, אשר תפקידו לפרש את החוקה.
עיקרי החוקה > התיקון החוקתי

סעיף 105: יוזמה לשינויים בחוקה יכולה לבוא הנסיכים-שותפים של אנדורה או מחברי הפרלמנט של אנדורה.
סעיף 106: על-מנת לאמץ שינוי בחוקה יש להשיג לכך רוב של שני שלישים בפרלמנט, ולאחר מכן להביא את ההצעה למשאל עם.
סעיף 107: יש לשתף את הנסיכים-שותפים בתהליך.
ראו גם

פוליטיקה של אנדורה
יוחנן המטביל (דה וינצ'י)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  לאונרדו דה וינצ'י 
 תאריך יצירה:  1513-1516
 טכניקה וחומרים:  לוח עץ, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  57 ס״מ 
 גובה:  69 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 זרם אמנותי:  הרנסנס הגבוה 
 מספר יצירה:  INV 775 (מחלקת הציורים של הלובר) 
 מיקום:  לובר אבו דאבי
 
יוחנן המטביל (באיטלקית: San Giovanni Battista) הוא ציור שמן על גבי עץ אגוז של לאונרדו דה וינצ'י. הציור הושלם בין השנים 1513–1516, בתקופה בה הרנסאנס הגבוה החל גלגולו לקראת הזרם המנייריסטי, ונחשב לציורו האחרון של דה וינצ'י. גודלו המקורי של הציור הוא 69X57 סנטימטר וכיום הוא מוצג במוזיאון הלובר שבפריז, צרפת.
תיאור היצירה

בציור מתואר יוחנן המטביל בבידוד. יוחנן לבוש פרוות, שערו ארוך ומקורזל, ובת צחוק מסתורית מעטרת את פניו (המזכירה את חיוכה של המונה ליזה). יוחנן מוצג כדמות נשית, ידו מונחת על החזה בחינניות ותווי פניו מעוגלים. מאפיינים אלו עוררו מחלוקת בקרב הקהילה הנוצרית.[דרוש מקור]
יוחנן אוחז בידו השמאלית בצלב עשוי קנה סוף ובידו הימנית הוא מצביע לכיוון גן עדן, בדומה לאנה הקדושה בציורו "הבתולה והנער עם אנה הקדושה ויוחנן המטביל". הצבעתו לכיוון גן עדן מסמלת את חשיבות הגאולה המושגת על ידי ההטבלה, אותה הוא מייצג. בנוסף נטען[דרושה הבהרה] כי הצבעה זו לכיוון גן עדן מרמזת על בואו של ישו.
בבדיקות מעבדה התגלה כי הצלב והפרוות נוספו לציור מאוחר יותר על ידי צייר אחר.[דרוש מקור] לפי סברה אחת תוספת זו היא ניסיון להדגיש את הצד הרוחני של היצירה. לפי סברה אחרת זוהי יצירה של צייר אחר וברקע ישנו נוף מוכמן, אולם לא נמצאו הוכחות התומכות בסברה זו.
השפעה

רבים מתלמידיו של דה וינצ'י יצרו עותקים ליצירה זו, ביניהם סיליאס וברנרדינו לואיני, ואלו מוצגים כיום בגלריות ברחבי העולם. יתר על כן, מוטיבים רבים מן הציור אומצו על ידי ציירים אחרים, בעיקר מתקופת הרנסאנס המאוחר והמנייריזם.
יהדות בראילה

העיר בראילה, נמל חשוב על חוף הדנובה, נוסדה ב-1368 בשם "איבראילוב" ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית ב-1538. בראילה הייתה שטח כיבוש עות'מאני המנוהל ישירות על ידם עד 1829, כאשר לפי הסכם אדריאנופול הפכה לנמל של נסיכות ולאכיה.
היהודים בבראילה מוזכרים לראשונה במאה ה-15. יהודי בראילה היו ממוצא ספרדי והתגוררו בעיקר ב"רחוב היהודים", שם היו להם בית כנסת ובית קברות. אחרי שבראילה הוכרזה נמל חופשי ב-1829, נהרו יהודים רבים מחבלי נסיכות מולדובה אליה. השלטון המרכזי של נסיכות ולאכיה לא ראה זאת בעין יפה וחלק מהיהודים גורשו. השלטון המקומי מחה כנגד זאת והיה מעוניין בבוא היזמים היהודים. תחת שלטונו של בארבו שטירביי, שליט ולאכיה נפסק גירוש היהודים.
יהודי בראילה התארגנו בגילדה היהודית ובחרו בישראל בוהור להנהיגם. בוהור נהג להלשין לשלטונות על יהודים מחללי שבת וקנאותו גרמה לחלקם להתנצר.
ב-1862 התרחש פילוג בקהילה היהודית של בראילה בגלל סכסוך עם הרב מרגוליס על רקע יוזמת הקהילה לבניית היכל מודרני. בוטל המס על השחיטה ומחוסר תקציב נסגר בית החולים היהודי. ב-1862 הוקם בבראילה בית הכנסת הרפורמי הראשון בשטח הרגאט.
רבני בראילה

הרבנות של בראילה נשלטה תחילה על ידי משפחת מרגוליס. תחילה כיהן הרב יעקב (ינקל) מרגוליס, שהגיע לבראילה מחוטין. אחרי מותו כיהנו שני בניו, זלמן גודל מרגוליס ואהרון מרגוליס ולאחר מכן נכדו, ישראל מרגוליס. אחרי משפחת מרגוליס כיהן בשנים 1862 - 1873 הרב אבנר כתבן. מ-1874 כיהן הרב שלמה בר מנחם מנדל מר, מחבר הספר "דברי שלמה".
דמוגרפיה יהודית בבראילה

| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
| השנים | מספר היהודים בבראילה | אחוז מתוך האוכלוסייה |  |
| 1828 | 21 משלמי מיסים |  |  |
| 1831 | 28 משלמי מיסים |  |  |
| 1838 | 428 |  |  |
| 1860 | 1,095 |  |  |
| 1891 | 6,752 |  |  |
| 1894 | 8,958 |  |  |
| 1899 | 9,830 | 17,5 |  |
| 1904 | 10,900 |  |  |
| 1910 | 10,000 |  |  |
| 1928 | 9,270 |  |  |
| 1930 | 7,246 | 8,3 |  |
| 1941 | 5,119 | 5,1 |  |
| 1942 | 5,075 |  |  |
| 1947 | 5,950 |  |  |
הערות שוליים

↑  Baruch Tercatin şi Lucian-Zeev Herşcovici, „Prezenţe rabinice în perimetrul românesc”, Editura HASEFER, Bucureşti, 2008 - ברוך טרקטין וזאב-לוצ'יאן הרשקוביץ', "נוכחויות רבניות במרחב הרומני", הוצאת HASEFER, בוקרשט, ,2008, ע' 377
↑  פנקס הקהילות רומניה, כרך א', עמוד 79, הוצאת יד ושם, ירושלים תש"ל
↑  אתר א.מ.י.ר. ארגון מאוחד של יוצאי רומניה בישראל, קהילת בראילה - חיי תרבות ורוח בקהילה
↑  פנקס הקהילות רומניה, כרך א', עמוד 81, הוצאת יד ושם, ירושלים תש"ל
↑  בנוסף ליהודים משלמי מיסים היו גם יהודים סודיטים, שלא שילמו מיסים
↑  פנקס הקהילות רומניה, כרך א', עמוד 78, הוצאת יד ושם, ירושלים תש"ל
קבוצת העבודה בלדובינשט-בראילה, שהורכבה מיהודים רומנים שנשלחו לעבודות כפייה באביב 1944.