stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ישראל בורוכוב
ביוגרפיה > אנסמבל מזרח מערב

ב-1985 ייסד בורוכוב את "אנסמבל מזרח מערב", אותו הוא מוביל מאז. "אנסמבל מזרח מערב" יוצר לחנים ועיבודים השואבים תוכן והשראה ממגוון מקורות מוזיקליים, ומתאפיינים בחציית גבולות בין-תרבותית. ההרכב הוזמן להשתתף בפסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת הראשון בשנת 1987. במסגרת פסטיבל זכה האנסמבל בפרס היצירה המקורית, שהוענק לכבוד חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל. שנה אחר כך הקליט האנסמבל את אלבום הבכורה שלו "זכרונות סיני". ההרכב הופיע בפסטיבל ישראל 1988, ואחר כך יצא לסיבוב הופעות בישראל, אירופה ויפן, שזכה להצלחה בעקבות העלייה בפופולריות של מוזיקת העידן החדש ומוזיקת עולם.
בפסטיבל ערד 1989, העלה לראשונה "אנסמבל מזרח מערב" מופע משותף שמיניית ווקאל.
בפסטיבל ישראל 1990 השתתף "אנסמבל מזרח מערב" במופע "נדודי השושן", מופע שכלל עיבודים חדשים לשירי לאדינו, בהשתתפות נתנאלה, מיכאל מלצר ו"אנסמבל הרנסאנס". בדצמבר 1990, זכה "אנסמבל מזרח מערב" בפרס מיוחד מטעם המחלקה לתרבות ואמנות של ההסתדרות, על ביטוי אמנותי לאינטגרציה חברתית-תרבותית בישראל.
בסוף שנות ה-90 ייסד בורוכוב את "בית מזרח מערב", מוסד ללא כוונת רווח של מוזיקת עולם בוילת משפחת דג'אני, במתחם בית החולים צהלון ביפו. המקום נתמך על ידי עיריית תל אביב-יפו ומשרד התרבות, ומארגן כ-30 אירועים ומופעים מדי שנה, מישראל ומהעולם.
בשנת 2003, העלה בורוכוב ו"אנסמבל מזרח מערב" את המופע "מוזיקה מעולמות עליונים", ובו עיבודים לפיוטים. ניגונים ושירה קבלית מסורת המזמורים של יהודי ספרד, אשכנז ואתיופיה. המופע הועלה לראשונה בפסטיבל ישראל 2003 וזכה לשבחים רבים. אחר כך עלה שוב ב-2006, יחד עם אבטה בריהון.
בשנת 2008, העלה בורוכוב, יחד עם עומר אביטל, את המופע "דבקה פנטזיה". שכלל עיבודים חדשים לשירי בעברית משנות ה-20 וה-30, של מתתיהו שלם, עמנואל זמיר, ידידיה אדמון, נחום נרדי, עמנואל עמירן ואחרים. בורוכוב ואביטל יצרו עיבודים חדשים מתוך רצון להדגיש את הגוונים הרבים המצויים בשירים, מהרמוניות קלאסיות ועד מנגינות בדואיות, מסולמות מזרח אירופיים ועד מקצבים תימניים. בנוסף לבורוכוב ואביטל, במופע השתתפו הזמרים חיה סמיר ורביד כחלני, נגן כלי ההקשה איתמר דוארי, החצוצרן איתמר בורוכוב והבסיסט אברי בורוכוב (בניו של ישראל), נגן כלי הנשיפה אייל סלע וחברות הרביעייה הישראלית העכשווית. המופע הוקלט ויצא כאלבום ב-2009.
ביוגרפיה > מוזיקה למחול ותיאטרון

ב-1986, יצר בורוכוב את המוזיקה להצגה "ציפור הנפש" (על פי הספר באותו השם), שעובד לבמה על ידי דניאלה מיכאלי, רחל שיין ארגמן ומיכל ורד, הן גם הפיקו לאחר מכן קלטת וידאו של ההצגה, שיצאה ב-1991, שוב עם המוזיקה של בורוכוב.
ב-1990, היה בורוכוב המנהל המוזיקלי של חידוש המופע "איש חסיד היה" שכתב דן אלמגור, שעלה במקור ב-1968. במופע השתתפו דני ליטני (שהיה גם בצוות המקורי של המופע), דן תורן, דפנה ארמוני, דני בסן. שילב קטעים חדשים במופע זה.
ב-1992 יצר בורוכוב מוזיקה לשתי יצירות של להקת ענבל.
ב-2001 כתב את המוזיקה למחזה "אהבת איתמר", על פי ספרה של דבורה עומר שעלה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
חיים אישיים

שני בניו, אברי בורוכוב, נגן קונטרבס, ואיתמר בורוכוב, נגן חצוצרה, הם מוזיקאים פעילים בסצנת הג'אז ניו יורק, באירופה ובישראל. בורוכוב נשוי לקרין קלוסטרמן, כתבת חדשות בנושאי איכות הסביבה. אשתו הראשונה דניאלה מיכאלי, היא שחקנית תיאטרון, כוריאוגרפית ומנהלת אמנותית.
דיסקוגרפיה

עם הברירה הטבעית:
"אלי שורשים" (1979)
"מחכים לסמסון" (1980)
עם אנסמבל מזרח מערב:
"זכרונות סיני" (1988)
"זורנה" (1992)
"טקס דמיוני בגבול אתיופיה-פרס" (1998)
"המזמורים הנסתרים" (2005)
"דבקה פנטזיה" (2009)
עם יונתן גפן:
"זה הכל בינתיים - בינתיים זה הכל" (1974)
"שיחות סלון", יונתן גפן ולהקה טובה (1978)
הערות שוליים

1 2 3  יוסי חרסונסקי, כל הג'אז הזה, מעריב, 15 בינואר 1988
↑  שרית פוקס, צבר חמוד, מעריב, 27 בינואר 1978
↑  יעקב בר-און, ז'וז'ו כבר לא הולך לאיבוד, מעריב, 30 באוגוסט 1979
↑  יוסי חרסונסקי, יש חדש ב"הברירה הטבעית", מעריב, 12 בנובמבר 1980
↑  הצלחה "לברירה הטבעית" בצרפת, דבר, 9 בפברואר 1981
↑  מירי פז, 'מסר שנשחק, דבר, 24 בדצמבר 1981
↑  ברוך בן חורין, אלטרנטיבה - אנסמבל מזרח מערב, מוצ״ש 21.00 צוותא ת״א, חדשות, 16 בדצמבר 1988
↑  גיורא פרבר, מיוחד במינו - אנסמבל מזרח־מערב - ״זכרונות סיני״ - האוזן השלישית (על גבי קומפקט דיסק וקסטה בלבד), חדשות, 27 באוקטובר 1988
נתן ברנד, לכל רוחות השמים - אנסאמבל מזרח-מערב, "זכרונות סיני"; הארץ השלישית, המון הפקות (דיסק), כל העיר, 21 באוקטובר 1988
↑  מוקי רון, פסטיבל ישראל מוסיקה קאמרית יפיפיה, חדשות, 17 במאי 1988
↑  מזרח ומערב ביפן, חדשות, 9 באוקטובר 1990
↑  ביקורות על המופע:
יוסי חרסונסקי, מסע שאין להחמיצו, מעריב, 18 בדצמבר 1988
בועז כהן, הופעה - ים השלווה האינסטרומנטלי, חדשות, 25 בפברואר 1990
↑  רונן טל, ערד פסטיבל רוק לכל דבר, חדשות, 15 ביוני 1989
↑  יוסי חרסונסקי, תפור למידות של נתנאלה, מעריב, 23 במאי 1990
↑  עמית שהם, ההסתדרות מכבדת את בורוכוב, חדשות, 25 בדצמבר 1990
פרס ההסתדרות לאמנויות, מעריב, 27 בדצמבר 1990
↑  מרב יודילוביץ', ישראל בורכוב מציג: "מוזיקה מעולמות עליונים", באתר ynet, 16 בספטמבר 2003
↑  ארז שוייצר, הפיוט של המקובלים התקבל, באתר הארץ, 24 במאי 2006
↑  בן שלו, המלצות לסוף השבוע - "דבקה פנטסיה" - פנטסיה מוסיקלית חדשה למוסיקה אתנית ישראלית מתקופת ראשית ההתיישבות, באתר הארץ, 17 ביולי 2008
↑  ארז שוייצר, דבקה פנטזיה: חיה סמיר בנעלי שושנה דמארי, באתר הארץ, 26 בנובמבר 2009
↑  יוסי עוזרד, הצגה - ציפורה נחמדת, חדשות, 30 בדצמבר 1986
רחל שיין ארגמן, הצגת ה־200 - ציפור הנפש, גם אמריקה רוצה, חדשות, 25 בדצמבר 1988
↑  חגי לוי, "ציפור הנפש" מכה שלישית, חדשות, 12 באוגוסט 1991
↑  יונתן שטרן, -איש חסיד היה׳ חוזר, חדשות, 30 בינואר 1990
↑  שוש אביגל, תיאטרון, חדשות, 16 במרץ 1990
↑  להקת ענבל מציגה ערב שכולו בכורות, חדשות, 24 ביולי 1992
↑  יהודה ביטון, הפקה נעימה ומרגשת, באתר הארץ, 16 בפברואר 2002
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312323305171  ISNI: 0000 0004 0203 1273  MusicBrainz: d8bcdd64-4ead-4740-a78b-374769272ee0  VIAF: 297161977   WorldCat (עם VIAF): 297161977
כאב (רומן)

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  צרויה שלו
 שפת המקור:  עברית
 תורגם לשפות:  גרמנית, צרפתית, רומנית, פולנית, הולנדית, איטלקית
 סוגה:  רומן
 הוצאה
 הוצאה:  הוצאת כתר
 תאריך הוצאה:  2015
 מספר עמודים:  228
 עורך:  שירה חדד
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  003809771
"כאב" הוא רומן מאת צרויה שלו, שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2015. הרומן מתאר את חייה ותחושותיה של איריס עילם, מנהלת בית ספר יסודי בירושלים, נשואה ואם לבת ובן מתבגרים, שעשר שנים קודם לכן נפצעה קשה בפיגוע התאבדות. פגישה מקרית עם איתן רוזן, אהוב נעוריה שבגיל 17 ניתק כל קשר אתה, מכניסה את איריס לסערת רגשות ולהתלבטות בין חידוש אהבת הנעורים לשמירת נישואיה למיקי. לכך מצטרפת הדאגה לבתה, עלמה, שעברה להתגורר בתל אביב, ועולה חשש שהשתעבדה למורה רוחני שהוא גם המעסיק שלה כמלצרית. התיאור הוא בקולה ובמחשבותיה של איריס, שבהם משולבים זכרונות מכאיבים מעברה.
תמצית העלילה

איריס עילם היא מנהלת בית ספר יסודי בירושלים, נשואה למיקי, איש מחשבים שאותו היא מכנה "מוקי". מיקי להוט אחר משחק שחמט עם המחשב, ותגובה אופיינית שלו לפניותיה של איריס אליו היא "לא עכשיו, אני באמצע". לזוג שני ילדים עלמה בת ה-21, שעברה להתגורר בתל אביב ועובדת שם כמלצרית, ועומר בן ה-17, תלמיד תיכון העסוק בבחינות הבגרות. עשר שנים קודם לכן איריס נפצעה קשה בעת שחלפה במכוניתה, לאחר שהביאה את הילדים לבית הספר, ליד אוטובוס שהתפוצץ בפיגוע התאבדות.
בעת שפנתה למרפאת כאב לשם מציאת מרפא לכאביה פגשה שם את איתן רוזן, אהוב נעוריה שבגיל 17 ניתק כל קשר אתה, ובמשך השנים הפך לרופא מומחה לכאב. הפגישה המחודשת, לאחר קרוב לשלושים שנות ניתוק, מכניסה את איריס לסערת רגשות ולהתלבטות בין חידוש אהבת הנעורים, צעד שאיתן מושך אליו, לשמירת נישואיה למיקי. "איתן זה לא מאהב, הוא אהבת חיי", מתארת איריס את יחסה לאיתן.
ללבטיה של איריס מצטרפת הדאגה לבתה, עלמה, עקב החשש שהשתעבדה למורה רוחני שהוא גם המעסיק שלה כמלצרית. מיקי מנסה תחילה לבטל את דאגתה, וכאשר היא מציעה שייסעו לתל אביב לביקור אצל הבת הוא מגיב: "אני לא אקום ואסע בגלל שמועה היסטרית". לאחר שבסופו של דבר הוא מסכים לנסיעה ונודעות לו עובדות אחדות, הופך גם הוא שותף לדאגה.
סיפורה ומחשבותיה של איריס נעים בין חייה עם מיקי, המתקשה להצטרף לדאגתה לעלמה, קשריה עם איתן, שאותם היא מסתירה ממיקי אך משתפת בהם חלקית את חברתה דפנה, עבודתה התובענית כמנהלת בית ספר יסודי והחלטתה לעבור לתל אביב כדי להציל את עלמה.
איריס חוזרת אל בתה בתל אביב, ומנקה ומסדרת את דירתה. היא פוגשת באקראי את סשה, תלמידהּ לשעבר, ושולחת אותו לבלוש אחר עלמה. כאשר הוא מדווח לה: "היא החליפה לשמלה קצרה והתאפרה כבד, היא יוצאת עכשיו מהמסעדה", היא נבהלת ורצה ברחוב בניסיון למצוא את עלמה. היא נתקלת בבליטה בכביש, נופלת ונחבלת. סשה מגיע לפתע, ומסייע לאיריס החבולה להגיע לדירתה של עלמה ולנוח שם. עלמה מגיעה לדירתה, וכעבור זמן מה מגיעים לשם גם מיקי ועומר, שמראה לאיריס את הצו הראשון שקיבל. מיקי מציג דף שמצא על מכוניתה של איריס ובו כתוב "תחזרי אלי". עלמה אומרת שזו בטח טעות, אך איריס מתקנת, "זו לא טעות, זה סיפור ישן".
קטגוריית הספר

בסיסו של הספר, אהבתה של איריס לגבר שאינו בעלה, שימש חוט שדרה ברומנים רבים, ובהם "מאדאם בובארי" מאת גוסטב פלובר, "אנה קארנינה" מאת לב טולסטוי ו"שירה" מאת ש"י עגנון. חוקר הספרות פרופ' בן-עמי פיינגולד הציג תת-קטגוריה של קטגוריה זו, שאותו כינה "מוטיב הזיווג הכפול" - סיטואציה שבה מתקיים זיווג בין איש לאישה שסופו נישואין כדת, אלא שהוא בא במקום זיווג שנגזר מראש ונעשה ניסיון להתעלם ממנו. דוגמה עתיקה למוטיב זה הוא אגדת "חולדה ובור" הנרמזת בתלמוד, ועולה במחשבותיה של איריס: "בלב חרד היא נזכרת בסיפור התלמודי על הגבר שהפר את הבטחתו לשאת נערה שפגש בדרך, נשא אשה אחרת ואיבד את ילדיו במיתות משונות עד שחזר אליה. תמיד כשלימדה אותו חשבה על איתן, אבל באגדה המשיכה אותה נערה לחכות לו, גם אם נאלצה להעמיד פנים כי יצאה מדעתה כדי שלא ישיאוה לאחר, ואילו היא הקימה משפחה ועל כן ילדיה בסכנה, לא רק ילדיו שלו".
על הכאב ב"כאב"

שמו של הרומן הוא "כאב", ואיריס מתוארת בפתיחתו כמי ש"אין לה דבר מלבדו, מלבד הכאב". "כאב" הוא גם השם שבו שומרת איריס את מספר הטלפון של איתן בטלפון הסלולרי שלה.
מבקר הספרות יפתח אשכנזי עמד על מרכזיותו של הכאב בספר:
המבקרת סימונה באט ציינה את שלל סוגי הכאב שמתאר הספר:
לקריאה נוספת

יגאל שוורץ, "היום ההוא שלא היה חם מדי ולא קר מדי", בתוך: יגאל שוורץ, שי צור, נופר רשקס, מקוננת במכנסי נמר - אמנות הסיפור של צרויה שלו, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב וידיעות ספרים, 2017, עמ' 258–297.
הערות שוליים

↑  Pain, באתר המכון לתרגום ספרות עברית (באנגלית)
↑  צרויה שלו, כאב, הוצאת כתר, 2015, עמ' 58, 60
↑  צרויה שלו, כאב, הוצאת כתר, 2015, עמ' 139
↑  צרויה שלו, כאב, הוצאת כתר, 2015, עמ' 147
↑  בן-עמי פיינגולד, "גלגולו של מוטיב הזיווג הכפול", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי ז, תשמ"ד, עמ' 22–48. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
↑  צרויה שלו, כאב, הוצאת כתר, 2015, עמ' 171
↑  צרויה שלו, כאב, הוצאת כתר, 2015, עמ' 8
↑  יפתח אשכנזי, ‏שיר כאב, באתר ‏מאקו‏, 1 באפריל 2015
↑  סימונה באט, כאב בורגני ומנחם: האהבה על פי צרויה שלו, באתר ynet, 3 באפריל 2015
ל'אטאלנט

| --- | --- |

 בימוי:  ז'אן ויגו
 הופק בידי:  ז'אק-לואיס נאנס
 תסריט:  ז'אן ז'נה, אלברט ריירה, ז'אן ויגו
 עריכה:  Louis Chavance 
 שחקנים ראשיים:  מישל סימון, דיטה פארלו, ז'אן דסטה
 מוזיקה:  מאוריץ ג'ובר
 צילום:  בוריס קאופמן 
 מדינה:  צרפת 
 חברת הפקה:  גומון 
 חברה מפיצה:  גומון, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  12 בספטמבר 1934
 משך הקרנה:  89 דקות
 שפת הסרט:  צרפתית
 סוגה:  סרט דרמה, סרט רומנטי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
ל'אטאלנט (בצרפתית: L'atalante) הוא סרט צרפתי משנת 1934 שביים ז'אן ויגו, בכיכובם של ז'אן דסטה, דיטה פארלו, ומישל סימון.
תקציר העלילה

הסרט מתחקה אחר קורותיו של ז'אן, הקפטן של הדוברה ל'אטאלנט ואשתו החדשה, ג'וליט (דיטה פארלו). הם נישאים לאחר שבקושי הכירו זה את זה, בעיירה הפרובינציאלית של ג'וליט. הסצנה של צעדתם מהחתונה לסירתו של ז'אן מצולם בסגנון מקוטע והוא מבשרו של הגל החדש של הסרטים הצרפתיים. הם יוצאים לטיול לפריז, מסע המשמש הן להובלת מטען והן כירח הדבש שלהם. מתח ניצת בקרב הצוות, אשר אינם רגילים להימצאותה של אישה על הספינה. רוב הקונפליקט נובע מז'אן שמתעוררת בו קנאה זועמת, הוא מנפץ צלחות, ומרים עוגן כל אימת שמזדמן, לאחר שהוא מגלה את ג'וליט ועמיתו ז'ול (מישל סימון) משוחחים בתאו של ז'ול.
כשהם מגיעים לפריז הולכים ז'אן וג'וליט למועדון מוזיקה. שם הם פוגשים ברוכל המפלרטט עם ג'וליט, דבר המוביל לריב עם ז'אן. ג'וליט שלא אוהבת את חיי הספינה ונמשכת לאורותיה של פריז, בורחת עם הרוכל. זאן שננטש מאחור זועם, מותיר אותה מאחור ואחר כך הוא שב לאחר שהחליט לחפש אותה.
ההערכה לסרט

הסרט קיבל שבחים בשל סגנונו הריאליסטי-פואטי החוזה את הנולד, אולם הוא גם כלל קטעים סוריאליסטים מפתיעים, כמו התמונה הכפולה של מישל סימון בקטע ההיאבקות והסצנה שבה ז'אן קופץ לנהר. כפי שצוין הסרט חביב על יוצרים בני הגל החדש בקולנוע הצרפתי, שסרטיהם מכילים רמיזות רבות לעבודותיו של ז'אן ויגו.
המפיצים המקוריים של הסרט צמצמו את משכו בניסיון לעשותו פופולרי יותר והוסיפו לשם הסרט את הכותר Le Chaland Qui Passe, שם שיר בן התקופה, שאף הוכנס לתוך הסרט.
ל'אטאלנט נבחר לסרט העשירי בטיבו בכל הזמנים במשאל של Sight & Sound משנת 1962 ולמקום השישי ב-1992.
הצילום שקצר את ההלל היה של בוריס קאופמן, מאוחר יותר הוא הפליג לצלם סרטים גדולים בהוליווד כמו חופי הכרך. אף על פי כן, הוא תיאר את עבודתו עם ויגו כ"גן עדן קולנועי".
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "ל'אטאלנט", עמ' 26–28
לואי-אמיל ברטן

דיוקנו ב-1900 לערך
לואי-אמיל ברטן (בצרפתית: Louis-Émile Bertin‏; 23 במרץ 1840 – 22 באוקטובר 1924) היה מהנדס ימי צרפתי, מתומכי ומקדמי "האסכולה הצעירה" (Jeune École) שהעדיפה צי קל, גמיש ומהיר המבוסס על סיירות ממוגנות חמושות בתותחים ארוכי-טווח וסירות טורפדו מהירות על צי כבד המבוסס על אוניות מערכה. בין השנים 1886 ל-1890 שימש יועץ לשלטון מייג'י בקיסרות היפנית וסייע בהקמת הצי הקיסרי היפני ומספנותיו בהירושימה ונגסאקי.
תולדות חייו

ברטן נולד בנאנסי ולמד באקול פוליטקניק בפריז. עם סיום לימודיו הצטרף למחלקת ההנדסה הימית בחיל ההנדסה הצרפתי (Corps du génie maritime).
ב-1886 נשלח מטעם חיל ההנדסה הצרפתי לשמש כיועץ לממשלת יפן. כך, בגיל 45, נפתחה בפניו הדרך לתכנן צי שלם לפי הבנתו. לממשלת יפן לא היו די משאבים ליצור צי מבוסס אוניות מערכה ולפיכך  רעיונות "האסכולה הצעירה" הצרפתית התאימה למשימה. ברטן תכנן את סדרת הסיירות המוגנות מצושימה, ובחר לצייד אותן בתותח קאנֵה גדול-ממדים (320 מ"מ קוטר, 12 מ' אורך קנה, משקל 67 טונות, משקל פגז 350 ק"ג וטווח של 8 ק"מ), אלא שהרתע שלו וזמן טעינתו הארוך הפכו אותו לבלתי-מעשי בשימוש על כלי שיט קטן יחסית (כ-90 מטר אורך והדחק של כ-4,200 טון). כן תכנן עוד שלוש ספינות ללוחמת חופים, שלוש סיירות קלות (צ'יודה, יימה וצ'ישימה), פריגטה (טקאו) ו-16 סירות טורפדו והקים בכך את גרעין הצי הקיסרי. בנוסף תכנן את הבסיס הימי בססבו ליד נגסאקי ואת מספנת הצי בקורה ליד הירושימה.
בתפקידו ביפן ייצג את צרפת במסגרת המרוץ בינה לבין בריטניה והקיסרות הגרמנית להשגת השפעה בקיסרות היפנית החשובה והצומחת. כן היה חשוב לצרפת לשקם את מעמדה בקיסרות, לאחר שתמכה בשוגונות טוקוגאווה ממנה ירשה קיסרות מייג'י את השלטון. להצלחתו או כישלונו של הצי שהקים ברטן נודע אפקט משמעותי לגבי מעמדה של צרפת ביפן. ניצחונה של יפן בקרב נהר יאלו ב-17 בספטמבר 1894, עליו פיקד האדמירל סוקיוקי איטו מעל סיפון ה"מצושימה", זיכה את ברטן בתהילה והוכיח את צדקת "האסכולה הצעירה". לברטן הוענק אות מסדר השמש העולה.
עם שובו לצרפת התמנה למנהל בית הספר להנדסה ימית (Ecole du Génie Maritime) וב-1895 התמנה למנהל בניין הצי (Directeur des Construction Navales) בדרגת מהנדס ראשי (ingénieur général). ב-1903 התמנה לחבר המכון של צרפת.
מלחמת רוסיה–יפן והצגת ספינות הפרה-דרדנוט הפכו את "האסכולה הצעירה" למיושנת כבר ב-1905. בסופו של דבר היפנים לא היו מרוצים מביצועי סדרת מצושימה והעבירו לאחר המלחמה עם רוסיה את בניין הצי שלהם לבריטניה.
ב-1931 קרא הצי הצרפתי סיירת קלה על שמו.
הערות שוליים

↑  תותחי קאנה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810650209205606  BnF: cb12732439w (data)  CANTIC: a10996473  GND: 119187302  ISNI: 0000 0001 0872 4183  LCCN: n93113082  Léonore: 31668  NKC: av20241221395  NTA: 133140717  RERO: 02-A002999643  SUDOC: 032276540  VcBA: 495/94918  VIAF: 14896615   WorldCat (עם VIAF): 14896615
כירורגיה של היד

ענף הכירורגיה של היד עוסק הן בטיפול כירורגי והן בטיפול בלתי כירורגי של מצבים ובעיות ביד או בגפיים העליונות (מקצה האצבעות ועד לכתף). ניתוח של היד יכול להתבצע על ידי מנתחים כלליים, מנתחים אורתופדיים או מנתחים פלסטיים.
כירורגים של היד מבצעים מגוון רחב של ניתוחים כגון: תיקון שברים, הפחתת לחץ בעצבים ושיקום פציעות או פגמים מולדים.
כענף נפרד ועצמאי בכירורגיה הופעלה הכירורגיה של היד בראשונה במלחמת העולם השנייה על ידי ד"ר סטרלינג באנל, מנתח מסן פרנסיסקו, שהגיע ראשון למסקנה מרחיקת לכת כי ריבוי הפגיעות המלחמתיות מחייב להקדיש תשומת לב מיוחדת לשיקום היד, איבר חשוב אצל האדם.
ביוזמתו של ד"ר באנל הוקמו בארצות הברית מרכזים רפואיים לריכוז הטיפול בנפגעי היד, בפיקוח מומחים שבחרו להתמסר לטיפוח ענף חדש זה בכירורגיה.
שיקום היד הפגומה כולל תיקון גידים פגומים, כלי-דם, עצבים, עצמות ורקמות. אחרי המלחמה הואץ פיתוחו של ענף זה בעולם, אולם בארצות רבות נעשה עדיין שיקום היד הפגומה במסגרת המחלקות הכירורגיות הכלליות או הפלסטיות.
היחידה הראשונה בישראל לכירורגיה של היד הוקמה במחלקה האורתופדית בבית החולים קפלן ב-1967, על ידי פרופסור איזידור קסלר, בעקבות המקרים הרבים של הפגיעה ביד בקרבות מלחמת ששת הימים. ב-1973 הייתה היחידה למחלקה מיוחדת בהשפעת הריבוי של פגיעות מלחמתיות במלחמת יום הכיפורים.
פרופסור קסלר (1926 - 2007), יליד בולגריה ובוגר אוניברסיטת סופיה שהשתלם בפינלנד וארצות הברית, נחשב לאבי הכירורגיה של היד בארץ, והיה לפרופסור בעל שם עולמי. פרופ' קסלר ראה בענף זה את אחד האתגרים הגדולים של הכירורגיה המודרנית. פרופסור קסלר אף פיתח מכשיר רפואי, הקרוי על שמו, אשר בכל רחבי העולם נעשה בו שימוש והיווה פריצת דרך -  "דגם קסלר" - מכשיר מתיחה להארכה של חלקי יד חסרים. כמו כן המציא את  אחד מהקשרים החזקים לתפירת גידים ה-  "Grasping Suture" הנושא את שמו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 4023219-0  NKC: ph398371
לואי-ז'וזף קרקהוף

לואי-ז'וזף קרקהוף (בפלמית: Louis-Joseph Kerkhofs)‏ (1878 – 1962) היה בישוף קתולי באזור ליאז' שבבלגיה, חסיד אומות העולם.
פעילותו בתקופת השואה

נולד ב-15 בפברואר 1878 בוול-מיר. לאחר לימודיו בסמינר כולל תקופת לימודים ברומא הוסמך ככומר ב-1900. כיהן ככומר וכבישוף של לייז' משנת 1925 עד 1961 ומילא תפקיד מפתח בהצלת יהודים בשנות מלחמת העולם השנייה. התנגד לכל אפליה על רקע גזעי או אתני ועבד באופן קרוב במיוחד עם הקהילה היהודית.
קרקהוף נעזר בסמכותו ובהשפעתו כדי לעודד אישים ומוסדות באזור הבישופות שלו להציל יהודים מגירוש למחנות. בכנס שכינס בספטמבר 1942 עודד כמרים מהאזור להציל יהודים. מעדותו של אחד הכמרים, הובר סליס, בפני יד ושם על דבריו של קרקהוף בכנס:
לאור הסכנה שנשקפה, הבישוף נמנע מלחייב אף אחד, אך הוא רצה שהכמרים ידעו עד כמה הוא יהיה גאה בהם, אם יסכנו את חייהם על מנת להציל את חייהם של אחרים.
בין המנזרים והמוסדות הקתוליים שהעניקו מסתור ליהודים עקב פנייתו של קרקהוף היו מנזר באנו (Banneux), מנזרים בנדיקטיניים בליאז', שארנו (Charneux) וכן ואל דיו (Val Dieu), מסדר הלב הקדוש בטר הולפ (Ter Hulpe) ועוד. לעיתים היה קרקהוף מעורב באופן אישי במבצעי הצלה והסתרה. באחד המקרים הסיע יהודים במכוניתו ממסתור למסתור. לפחות אחד משותפיו של קרקהוף למבצעי ההצלה נרצח על ידי הנאצים.
קרקהוף סיפק מקום מקלט לעשרות יהודים במעונו הפרטי, כולל רבה של לייז', הרב יוסף לפכיווכר, שהוסתר עם משפחתו בזמן המלחמה בבישופות העיר לייז' וכן במנזר באנו בזכות קרקהוף.
ב-1961 פרש מתפקידו ונפטר ב-31 בדצמבר 1962. ביולי 1981 הכיר יד ושם בלואי-ז'וזף קרקהוף בתור חסיד אומות העולם.
הערות שוליים

1 2  edited by Paul R. Bartrop, Michael Dickerman, The Holocaust: An Encyclopedia and Document Collection [4 volumes], 2003, עמ' 362
↑  סיפורו של הובר סליס באתר יד ושם
↑  רוזנבלום תיארי, עיר כל כך לוהטת: הרשות המקומית בלייז' ורדיפות היהודים 42–1940, ילקוט מורשת תיעוד וחקר השואה 82, אוקטובר 2006, עמ' 65
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb11294542s (data)  GND: 133467813  ISNI: 0000 0001 1022 6685  NLK: KAC2018F5202  NTA: 068704585  SUDOC: 097552763  Trove: 1491633  VcBA: 495/167966  VIAF: 23330120   WorldCat (עם VIAF): 23330120 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כך במקור

"כך" או "כך במקור" (בלטינית: sic או בגרסה המלאה: sic erat scriptum – כך נכתב) הוא ביטוי מקובל אשר מוכנס לאחר מילה או קטע שצוטטו ומציין כי החומר שצוטט הועתק או תורגם בדיוק כפי שנמצא בטקסט המקור, עם כל איות או פיסוק שגויים, עתיקים או שאינם סטנדרטיים בדרך אחרת. ניתן להוסיף אותו גם לאחר קביעה מפתיעה, נימוק לקוי או כל עניין אחר שעלול להתפרש כשגיאת תמלול. הביטוי העברי מקביל לביטוי הלטיני sic שמשמעותו "כך נכתב" ונמצא בשימוש בהרבה שפות לטיניות כיום.
מטרתו העיקרית היא ליידע את הקורא כי כל שגיאה או שגיאה לכאורה בחומר המצוטט אינם נובעים משגיאות במהלך התמלול או העריכה, אלא מועתקים בכוונה, בדיוק כפי שהם מופיעים בטקסט המקור. בדרך כלל כותבים אותו בסוגריים מרובעים כדי לציין שהוא אינו חלק מהעניין שצוטט. תבניתו של הביטוי אינה קשיחה ולעיתים קרובות ניתן למצוא וריאציות של הביטוי כגון "השגיאה במקור" או "כך במקור".
לעיתים משתמשים בביטוי זה בלעג, כדי להפנות את תשומת לב הקוראים לטעויות הכתיב המקוריות או להיגיון השגוי, או על מנת להפגין הסתייגות כללית או אי הסכמה עם הנאמר.
הערות שוליים

↑  Garner, Bryan A. (2001). "sic". A dictionary of modern legal usage (2nd ed.). USA: Oxford University Press. pp. 806–807. ISBN 978-0-19-514236-5.
ערך זה הוא קצרמרבנושא בלשנות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ל'אנדידנו

| --- | --- |

מבט על ל'אנדידנו ממרום מצוק אורם
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 אומה:  ויילס ויילס
 מחוז:  קונווי
 על שם:  Tudno 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  19,734 (2021)
 קואורדינטות:  53°19′21″N 3°49′30″W﻿ / ﻿53.3225°N 3.825°W﻿ / 53.3225; -3.825 
 http://www.llandudno.gov.uk/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת הממלכה המאוחדת מוגדלת) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים ל'אנדידנו(למפת הממלכה המאוחדת רגילה) לונדון בלפסט אדינבורו ליברפול ברמינגהאם ניוקאסל מנצ'סטר לידס פורטסמות' קארדיף גלאזגו פלימות' האוקיינוס האטלנטי  הים הצפוני  תעלת למאנש  האוקיינוס האטלנטי  צרפת אירלנד איי שטלנד  אורקני האיים ההברידיים ל'אנדידנו(למפת ויילס רגילה) קארדיף סוונסי ניופורט רקסהאם בארי אנגליה הים האירי אנגלסיל'אנדידנו(למפת ויילס מוגדלת) קארדיף סוונסי ניופורט רקסהאם בארי אנגליה הים האירי אנגלסיל'אנדידנו  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
ל'אנדידנו (בוולשית: Llandudno, ה-L התחילית נהגית כ-/ɬ/.) היא עיירת חוף ונופש בוויילס שבממלכה המאוחדת.
העיירה ממוקמת לחופי הים האירי ושמה נגזר מטידנו הקדוש, קדוש נוצרי שפעל באזור והקים כנסייה על פסגת אורם הגדול. ל'אנדידנו זכתה לכינוי "מלכת הנופש הוולשית", כאשר היא התפתחה כיעד תיירות פופולרי ועיירת הנופש הגדולה ביותר בוויילס במהלך המאה ה-19. נופשים בה גם אדמו"רים ורבנים.
היסטוריה

מקורותיה של ל'אנדידנו בהתיישבות שהתפתחה בתקופת האבן והברזל במדרון המזרחי של חצי האי הסלעי אורם הגדול, יישוב במקום נזכר ברשומות לראשונה ב-1264.
בין ילידי העיר המפורסמים נמנים השוער נוויל סאות'הול, המיסטיקנית דיון פורצ'ון והסנאטורית של יוטה מרתה יוז קנון.
אתרים נבחרים

בית עיריית ל'אנדידנו
אנדרטת המלחמה בטיילת
בניין מלון ושינגטון
כנסיית כרייסט
תחנת הרכבת ל'אנדידנו
המזח
הערות שוליים

↑  בחברה החרדית נפוץ התעתיק היידי חלדודנא
↑  בצוותא בחלדודנא: שלושת האדמו"רים מויז'ניץ ישבתו יחד באתר JDN.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562603505171  MusicBrainz: bcbbca4b-6357-4b99-a312-68836adf24aa  VIAF: 129126288   WorldCat (עם VIAF): 129126288 
ערך זה הוא קצרמרבנושא ויילס ובנושא יישובים בממלכה המאוחדת. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כלור דו-חמצני

| --- | --- |

 
 שם סיסטמטי:  Chlorine dioxide
 כתיב כימי:  ClO₂ 
 מסה מולרית:  67.45 גרם/מול
 מראה:  גז צהבהב - ירקרק
 מספר CAS:  10049-04-4
 צפיפות:  0.002757 גרם/סמ"ק
 מצב צבירה:  גז
 מסיסות:  גרם לליטר 8
 ממסים:  חומצה גופרתית
 טמפרטורת היתוך:  -59 °C   214.15 K
 טמפרטורת רתיחה:  11 °C   284.15 K
 NFPA 704:       0 OX 3 4 
 הערה כללית:  רעילות: 292mg/Kg
 
כלור דו-חמצני הוא תרכובת כימית שנוסחתה המולקולרית ClO2 ' בתנאי חדר החומר הוא גז צהבהב המתמצק ב 59°C- כגבישים כתומים. כלור דו-חמצני, כתחמוצות אחרות של כלור משמש כחומר מחמצן לצורך חיטוי מים וכמלבין. בניגוד לכלור מסיסות כלור דו-חמצני במים גבוהה והוא אינו עובר הידרוליזה.
כלור דו-חמצני כגז ובתמיסה
מבנה

למולקולת ClO2 מספר אי זוגי של אלקטרוני ערכיות ולכן היא פאראמגנטית. מבנה המולקולה עורר עניין משום שאין דיאגרמת לואיס אפשרית המקיימת את כלל האוקטט. בשנת 1933 הוצע מבנה המכיל קשר המכיל שלושה אלקטרונים. לינוס פאולינג פיתח את הרעיון והציע 2 צורות רזונטיביות המכילות קשר כפול בצד אחד של המולקולה, וקשר בודד שנוסף לו קשר בעל 3 אלקטרונים בצד בשני, קשר כזה יהיה חלש יותר מקשר רגיל בודד רגיל כיוון שהאלקטרון הנוסף מאכלס אורביטל אנטי-קושר.
ייצור

במעבדה מכינים כלור דו-חמצני באמצעות חמצון של נתרן כלוריט NaClO2
2NaClO_{2}+Cl_{2}\Rightarrow 2ClO_{2}+2NaCl
או בתגובה של אשלגן כלורט עם חומצה אוקסלית
 2KClO_{3}+2H_{2}C_{2}O_{4}\Rightarrow K_{2}C_{2}O_{4}+2ClO_{2}+2CO_{2}+2H_{2}O
בתעשיית הנייר מייצרים כלור דו-חמצני להלבנה בחיזור של נתרן כלורט NaClO3 בתמיסת חומצה חזקה באמצעות מחזר דוגמת מתנול, מי חמצן חומצת מלח או גופרית דו-חמצנית. בטכנולוגיות מודרניות משתמשים במתנול או במי חמצן כך שלא נוצר כלור גזי. התגובה הכללית: כלורט
 ClO_{3}^{-}+2\ H^{+}+e^{-}\rightarrow ClO_{2}+H_{2}O
בשנות ה-50 פותח תהליך Mathieson לייצור כלור דו-חמצני בקנה מידה גדול

 2NaClO_{3}+SO_{2}+H_{2}SO_{4}\longrightarrow 2ClO_{2}+2NaHSO_{4}
בתהליך המועדף כיום משתמשים במתנול כמחזר ובחומצה גפרתית כך שלא נוצר כלור ותוצר הלוואי הוא נתרן גפרתי שיש לו שימוש בייצור הנייר

 4NaClO_{3}+CH_{3}OH+2H_{2}SO_{4}\longrightarrow 4ClO_{2}+3H_{2}O+HCOOH+2Na_{2}SO_{4}
לצורך חיטוי מים מייצרים כלור דו-חמצני בתגובה של נתרן כלוריט ונתרן תת-כלורי

 NaOCl_{2}+2HCl+NaOCl\longrightarrow 2ClO_{2}+3NaCl+H_{2}O
או בתגובה של נתרן כלוריט עם HCl

 NaOCl_{2}+4HCl+\longrightarrow 4ClO_{2}+5NaCl+2H_{2}O