stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גאוגרפיה של אוסטריה
גאוגרפיה אנושית > תחבורה

למרות היותה מדינה אלפינית, לאוסטריה יש היסטוריה של ציר תחבורה חשוב. במשך מאות שנים שימש נהר הדנובה באוסטריה כנתיב תחבורה מימי חשוב בין מרכז אירופה למדינות הבלקן ולאסיה. התפלגותה של אירופה לשני גושים כלכליים וצבאיים מנוגדים במזרח ובמערב לאחר מלחמת העולם השנייה הוריד את מעמדה של אוסטריה כציר תחבורה חשוב. לאחר נפילתה של ברית המועצות ופתיחת מזרח אירופה כלפי המערב בשנת 1989 זכתה המדינה שוב בתפקידה ההיסטורי שלה כציר תחבורה, וכבר בתחילת שנות ה-90 חוותה אוסטריה עלייה במספר האנשים וכלי הרכב העוברים בשערה המזרחי.
בתוך האלפים, ישנם ארבעה מעברים וכבישים שעוברים דרכם המהווים את אחד מצירי התחבורה החשובים ביותר באוסטריה מצפון לדרום. מעבר זמרינג שעל גבול אוסטריה תחתית ושטיריה מחבר את אגן וינה עם עמקי המור והמירץ, כאשר הם נותנים גישה לשטיריה ולסלובניה, ודרך קרינתיה גם לאיטליה.
הכבישים המהירים שעל מעבר פירן בין אוסטריה עילית ושטיריה ומעבר טאורן בין רכסי ההוהה טאורן ונידרה טאורן במדינת זלצבורג מהווים נתיבי תחבורה חשובים בין צפון-מערב ודרום-מזרח האלפים. הכביש המהיר שבמעבר הפירן ידוע בשמו העממי "פרמדארבייטרוג" (Fremdarbeiterweg), שפירושו "דרך העובדים הזרים", משום שעובדים זרים רבים עוברים בכביש הזה על מנת לשוב לחופשה בבתיהם שבארצות הבלקן ובטורקיה. גרמנים ותושבים צפון-אירופיים נוספים משתמשים גם כן בכביש זה פעמים רבות מדי קיץ, על מנת להגיע לחופי הים האדריאטי.
המעבר החשוב ביותר באלפים האוסטריים הוא מעבר ברנר, הממוקם על גבול אוסטריה איטליה בתחום מדינת טירול. בגובה של 1,370 מטר הוא אחד המעברים הנמוכים ביותר במדינה. המעבר מספק את הגישה הישירה ביותר בין שני האזורים המתועשים ביותר באירופה: גרמניה וצפון איטליה.
גאוגרפיה אנושית > אוצרות טבע

אוצרות הטבע של אוסטריה הם: ברזל, כסף, אבץ, גז טבעי, גבס, אלומיניום, מלח נפט, עץ, מגנזיום, עופרת, פחם, ליגניט, נחושת ואנרגיית מים. המתכות והנפט מקורם בהרים, והעצים מקורם ביערות הרבים הפזורים ברחבי המדינה.
גאוגרפיה אנושית > פארקים לאומיים

פארקים לאומיים הוכרזו באוסטריה מאוחר יחסית למרבית ממדינות העולם.
מאז המאה ה-20 יש באוסטריה שישה פארקים לאומיים מוכרזים, שלושה מהם מגנים על נופים הרריים ושלושה על נופי מים. פארק הוהה טאוארן הוא הגדול והוותיק מבין הפארקים הלאומיים באוסטריה, ובזכות שטחו הגדול, כ-1,836 קילומטר רבוע, הוא הגדול בפארקים הלאומיים במרכז אירופה כולה. שניים מן הפארקים צמודים לפארקים לאומיים במדינות השכנות.
בנוסף לששת הפארקים הלאומיים המוכרים על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN), מסווג הפארק הלאומי נוקברגה בדרגת נוף מוגן בלבד.
שטחם הכולל של הפארקים הלאומיים הוא 2,356 קמ"ר, שטח המהווה 2.8% אחוז משטחה של אוסטריה. הפארקים מתהווים מהנופים העיקריים של אוסטריה, יערות, הרי האלפים ועמקים שונים.
הפארקים הלאומיים הם:
פארק לאומי דונאו-אוון (מילולית ביצות הדנובה) הוכר בשנת 1996 על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע כפארק לאומי. שטחו 93 קמ"ר, והוא משותף למדינות וינה ואוסטריה תחתית. הוא משתרע מן העיר וינה ועד לגבול עם סלובקיה, אורכו כ-38 קילומטר ובנקודה הרחבה ביותר רוחבו כארבעה קילומטר. הפארק הוא אחד מנופי הביצה הטבעיים הגדולים ביותר אשר נותרו בשלמותם, במרכז אירופה כולה.
פארק לאומי גסאויזה
פארק לאומי הוהה טאורן
פארק לאומי קאלקאלפן
הפארק הלאומי נויזידלרזה
פארק לאומי תאיאטאל
פארק לאומי נוקברגה
גאוגרפיה פוליטית > מדינות

אוסטריה היא רפובליקה פדרלית המאגדת בתוכה תשע מדינות, הנקראות בגרמנית "לנדר" (Länder). וינה, בירת אוסטריה, נחשבת כמדינה בפני עצמה, ואף על פי שהיא הקטנה במדינות מבחינת השטח, היא המאוכלסת ביותר. המדינה בעלת השטח הגדול ביותר היא אוסטריה תחתית. אלה הן תשע מדינות אוסטריה:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 |
| --- | --- | --- | --- | --- |
|  | עברית | אנגלית | גרמנית | המדינות של אוסטריה |
| 1. | בורגנלנד | Burgenland | Burgenland | המדינות של אוסטריה |
| 2. | קרינתיה | Carinthia | Kärnten | המדינות של אוסטריה |
| 3. | אוסטריה תחתית | Lower Austria | Niederösterreich | המדינות של אוסטריה |
| 4. | אוסטריה עילית | Upper Austria | Oberösterreich | המדינות של אוסטריה |
| 5. | זלצבורג | Salzburg | Salzburg | המדינות של אוסטריה |
| 6. | שטיריה | Styria | Steiermark | המדינות של אוסטריה |
| 7. | טירול | Tyrol | Tirol | המדינות של אוסטריה |
| 8. | פורארלברג | Vorarlberg | Vorarlberg | המדינות של אוסטריה |
| 9. | וינה | Vienna | Wien | המדינות של אוסטריה |
גאוגרפיה פוליטית > ערים

העיר הגדולה ביותר באוסטריה היא וינה, שהיא למעשה עיר ראשה קלאסית: כחמישית מאוכלוסיית אוסטריה מתגוררת בה, העיר הבאה אחריה בגודלה, גראץ, קטנה ממנה פי 7 והעיר מהווה את המרכז הפוליטי, התרבותי והכלכלי של אוסטריה. בנוסף לכך היא המטרופולין ועיר המיליון היחידה באוסטריה, ומהווה את אחת ממדינות אוסטריה, שעל אף שהיא הקטנה ביותר שבהן, גרים בה יותר תושבים מבכל אחת מן האחרות.
מלבד וינה, ישנן עוד ארבע ערים שאוכלוסייתן היא מעל ל-100,000 תושבים: גראץ, לינץ, זלצבורג ואינסברוק. להלן רשימת 25 הערים הגדולות ביותר באוסטריה:
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |

| מספר | שם העיר | מספר תושבים | מספר תושבים | מספר תושבים | מדינה |
| מספר | שם העיר | 1991 | 2001 | 2006 | מדינה |
| 1. | וינה | 1,539,848 | 1,550,123 | 1,651,365 | וינה |
| 2. | גראץ | 237,810 | 226,244 | 244,537 | שטיריה |
| 3. | לינץ | 203,044 | 183,504 | 188,407 | אוסטריה עילית |
| 4. | זלצבורג | 143,978 | 142,662 | 148,549 | מדינת זלצבורג |
| 5. | אינסברוק | 118,112 | 113,392 | 116.881 | טירול |
| 6. | קלגנפורט | 89,415 | 90,141 | 92,231 | קרינתיה |
| 7. | ולס | 52,594 | 56,478 | 58,607 | אוסטריה עילית |
| 8. | פילך | 54,640 | 57,497 | 58,290 | קרינתיה |
| 9. | סנקט פלטן | 50,026 | 49,121 | 51,068 | אוסטריה תחתית |
| 10. | דורנבירן | 40,735 | 42,301 | 43,864 | פורארלברג |
| 11. | וינר נוישטאדט | 35,134 | 37,627 | 39,687 | אוסטריה תחתית |
| 12. | שטייר | 39,337 | 39,340 | 39,102 | אוסטריה תחתית |
| 13. | פלדקירך | 26,730 | 28,607 | 29,855 | פורארלברג |
| 14. | ברגנץ | 27,097 | 26,752 | 27,241 | פורארלברג |
| 15. | לאובן | 28,897 | 25,804 | 25,439 | שטיריה |
| 16. | וולפסברג | 24,400 | 25,335 | 25,378 | קרינתיה |
| 17. | באדן | 23,488 | 24,502 | 25,217 | אוסטריה תחתית |
| 18. | קלוסטרנויבורג | 24,442 | 24,797 | 25,123 | אוסטריה תחתית |
| 19. | קרמס | 22,766 | 23,713 | 23,965 | אוסטריה תחתית |
| 20. | טראון | 22,260 | 23,470 | 23,961 | אוסטריה עילית |
| 21. | לאונדינג | 21,209 | 22,203 | 23,248 | אוסטריה עילית |
| 22. | אמשטטן | 21,972 | 22,595 | 23,060 | אוסטריה תחתית |
| 23. | קאפפנברג | 23,380 | 22,234 | 22,031 | שטיריה |
| 24. | מדלינג | 20,290 | 20,405 | 20,716 | אוסטריה תחתית |
| 25. | לוסטנאו | 18,484 | 19,709 | 20,518 | פורארלברג |
נקודות שיא

הנקודה הגבוהה ביותר: פסגת הר גרוסגלוקנר, 3798 מטר
הנקודה הנמוכה ביותר: נויזידלרזה, 115 מטר
היישוב המערבי ביותר: באנגס, פורארלברג
היישוב המזרחי ביותר: דויטש יארנדורף, בורגנלנד
היישוב הצפוני ביותר: האוגשלאג, אוסטריה עילית
היישוב הדרומי ביותר: באד פלאך, קרינתיה
נהר הדנובה, ומאחוריו העיר וינה
רכס יער בוהמיה אחר הצהרים
הר וייסקוגל שבאלפים האצטליים
מפה טופוגרפית של אוסטריה
אגם אוסיאך שבקרינתיה
נהר הזלצך שבמדינת זלצבורג, סמוך לעיירה ורפן
העיירה באד קליינקירכהיים שבקרינתיה
העיירה צאמס שבטירול
נוף אופייני בטירול
הכביש המהיר הדרומי (A2) שבדרום-מזרח אוסטריה
הכביש שמעל מעבר ברנר
הרי האלפים בפארק לאומי קאלקאלפן
לינץ
וינה
גראץ
זלצבורג
נקודות השיא באוסטריה
קסטינה

ערך זה עוסק בכפר ערבי שנחרב במלחמת העצמאות. אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 טריטוריה:  המנדט הבריטי המנדט הבריטי
 מחוז:  מחוז עזה
 נפה:  נפת עזה
 שפה רשמית:  ערבית
 תאריך ייסוד:  לפני המאה ה-16
 שטח:  12,019 דונם עות'מאני (1945)
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  9 ביולי 1948
 יישובים יורשים:  קריית מלאכי, כפר אחים, כפר ורבורג, אביגדור
 דת:  מוסלמים סונים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ ביישוב לשעבר:  890 (1945)
 קואורדינטות:  31°44′21″N 34°45′44″E﻿ / ﻿31.7391°N 34.76221667°E﻿ / 31.7391; 34.76221667 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת השפלה מוגדלת) קסטינה(למפת השפלה רגילה) קסטינה(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קסטינה(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום קסטינה  he קסטינהhe קסטינהמפת  __ קריית מלאכי [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מכל הכיוונים: __ מועצה אזורית באר טוביה בתווך בין שני חלקי העיר קריית מלאכי: אזור תעשייה באר טובייה (חלק מ-__ מועצה אזורית באר טוביה) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
קסטינה (בערבית: قسطينة) היה כפר ערבי בשפלה באזור קריית מלאכי של היום. קסטינה היה ממוקם על כביש מרכזי המוביל מעזה ליפו וגם מעזה ללטרון ולירושלים (עד היום מוכר המקום כצומת קסטינה), בגובה 50 מטר מעל פני הים, והשתייך לנפת עזה שבמחוז עזה (1945). שטחי אדמותיו היו 12,019 דונם ובשנת 1945 מנה 890 נפשות. ב"מדריך הצבאי לפלשתינה", שחיבר המודיעין הבריטי בקהיר לקראת כיבושה של הארץ במלחמת העולם הראשונה, נאמר שעד קסטינה - צפונית מזרחית לסואפיר - מיושבים הכפרים בעיקר על ידי צאצאיהם של פלאחים מצריים שהביא עמו אבראהים פאשא בשנת 1832.
ב-1938, במהלך המרד הערבי הגדול, השתתפו חלק מתושבי הכפר בקרב צומת מסמיה.
בשנת 1942, ימי מלחמת העולם השנייה, הוקם בסמוך לכפר שדה תעופה צבאי עבור חיל האוויר המלכותי הבריטי, שנקרא "RAF Qastina", והפך מאוחר יותר לבסיס חצור של חיל האוויר הישראלי.
קסטינה שכנה בשטח שהוקצה למדינה הערבית במסגרת תוכנית החלוקה של האו"ם משנת 1947. עם הכרזת העצמאות של ישראל ב-15 במאי 1948, ופלישת הצבא המצרי לנגב, פונו תחילה הנשים והילדים של קסטינה לכפר תל א-צאפי. אולם, הם נאלצו לשוב עקב מחסור במים בכפר המארח.
צה"ל נתן הוראה לכיבוש קסטינה והכפרים הסמוכים ב-28 ביוני 1948. וב-9 ביולי, במהלך מבצע אנ-פאר, נכבש הכפר על ידי חטיבת גבעתי ובתיו נהרסו.
ערוגות וכפר אחים הוקמו ב-1949 בשטחים החקלאיים של הכפר. אביגדור הוקם ב-1950 וקריית מלאכי ב-1951.
ליד המקום שבו שכן היישוב, נמצא צומת מרכזי הנקרא "צומת מלאכי" או בשם המוכר יותר "צומת קסטינה" המחבר בין כביש 40 וכביש 3 בנוסף בצומת יש את מסוף קסטינה.
הערות שוליים

↑  מפת האזור עם סימון הכפר Et Tineh  בהוצאת צבא בריטניה, 1918, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  נגה קדמן, בצדי הדרך ובשולי התודעה, ספרי נובמבר, 2008, עמ' 153
↑  ב"ז קדר, מבט ועוד מבט על ארץ ישראל, הוצאת יד בן צבי, 1991, עמ' 52
↑  ספר תולדות ההגנה, הוצאת מערכות, ספר ב' חלק שני, 1973
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007467845105171 
ערך זה הוא קצרמרבנושא יישובים ובנושא ישראל. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
זלמן ארן

זלמן (זיאמה) ארן (לשעבר אהרונוביץ'; 1 במרץ 1899, י"ח באדר תרנ"ט, יוזובקה, פלך יקטרינוסלב, האימפריה הרוסית – 6 בספטמבר 1970, ה' באלול תש"ל) היה מנהיג ציוני סוציאל-דמוקרטי, פוליטיקאי ומחנך ישראלי יליד אוקראינה, חבר הכנסת מטעם מפא"י. כיהן כשר החינוך של מדינת ישראל במשך 11 שנה, בין 1955 ל-1960 ובין 1963 ל-1969, והיה דמות משפיעה בראשית ארגון מערכת החינוך בישראל.
ארן נולד ביוזובקה (כיום העיר דונצק) וגדל בבית דתי. בהמשך התרחק מאורח החיים הדתי ונסע ללמוד מדעים ואגרונומיה. בחרקוב הצטרף בגיל 17 לתנועת "צעירי ציון" והפך לחבר הנהגתה. מאוחר יותר עבד כמורה וכמזכיר. לאחר הפילוג ב"צעירי ציון" הצטרף למפלגה הציונית-סוציאליסטית וב-1922 נאסר פעמיים על ידי הג.פ.או. וסולק מעבודתו כמורה ומלימודיו. ב-1926 עלה לארץ ישראל ועבד כפועל בניין. הוא הצטרף למפלגת אחדות העבודה ובאוקטובר 1928 נבחר למזכירותה. ב-1930, עם הקמת מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), נמנה עם חברי מרכז המפלגה. באוגוסט 1935 השתתף כציר מטעם מפא"י לקונגרס הציוני העולמי ה-19.
לאחר ששב לארץ היה לחבר ההנהגה הבכירה של ההסתדרות. בהמשך היה לראש מחלקת הארגון, מחלקת ההסברה וגזבר ההסתדרות. באוקטובר 1948 מונה למזכיר מפא"י ובינואר 1949 נבחר מטעמה לכנסת הראשונה. ב-1954 צורף לממשלת ישראל החמישית כשר בלי תיק. כעבור שנה מונה לשר החינוך וכיהן בתפקיד זה פעמיים (בין 1955 ל-1960 ובין 1963 ל-1969).
בתקופת כהונתו הראשונה דאג לפיתוח החינוך הקדם-מקצועי ולהקמת מוסדות על יסודיים דו-שנתיים, תלת-שנתיים וארבע-שנתיים תוך הנהגת הקלות בשכר לימוד. הוא אף הוביל להפיכתו של תיאטרון "הבימה" לתיאטרון הלאומי של ישראל. תקופת כהונתו השנייה של ארן נחשבת לבולטת ביותר שלו. בתקופה זו הוביל רפורמה מקיפה בשינוי מבנה החינוך שכללה, בין היתר: הרחבת חוק חינוך חובה חינם, על ידי הכללה הדרגתית של כיתות ט' ו-י' במסגרת חינוך החובה; הקמת בתי ספר על-שכונתיים ואינטגרטיביים; פיתוח תוכניות לימודים חדשות; ואקדמיזציה של המורים. הרפורמה הושלמה ב-1968 וכעבור שנה, ב-1969, פרש ארן מהחיים הפוליטיים. הוא נפטר כעבור שנה בגיל 71.
קורות חיים > שנות ילדותו וצעירותו באוקראינה ובארץ ישראל

נולד ביישוב יוזובקה (כיום העיר דונצק) שבפלך יקטרינוסלב, בדרום האימפריה הרוסית, כבן לגנסה ולמרדכי אהרונוביץ, למשפחה בת תשעה ילדים: שמונה בנים ובת. באוקטובר 1905, כשהיה בן שש, היה עד לפוגרום בעירו, ואירוע זה השפיע עליו לאורך כל ימי חייו. אביו גידל אותו באווירה דתית קפדנית, ובהתאם לכך למד זלמן בחדר אך בהמשך הועבר לחינוך ביתי. לאחר מכן במספר ישיבות באזור, בהן בישיבות בערים קרמנצ'וג, יקטרינוסלב ויליזבטגראד, עד 1916. כמו כן למד לימודי תיכון ערב בעירו.
הוא ניסה לחמוק מאורח החיים הדתי שכפה עליו אביו. בשל כך התחיל ללמוד נגינה על כינור, אולם משהדבר נתגלה קטע אביו את הלימודים.
בנעוריו נמשך אל רעיונות הציונות והסוציאליזם, ונסע ללמוד מדעים ואגרונומיה במוסדות אוניברסיטאיים בעיר חרקוב. שם הצטרף בשנת 1916 לתנועת "צעירי ציון", ונבחר במהרה לחבר בהנהגתה. בימי מלחמת העולם הראשונה היה אהרונוביץ פעיל בוועד ארגון שסייע לפליטים יהודים, ובשנת 1917 היה חבר בוועד ההגנה העצמית של יהודי יוזובקה. בין השנים 1918–1923 עבד כמורה לסוציולוגיה וסטטיסטיקאי בחרקוב. ב-1919 ברח לתקופה קצרה מיוזובקה עקב חשש מהצבא הלבן.
בחורף 1920 למד בסמינר הפדגוגי ביבסקציה, ובסיום לימודיו היה מורה ומזכיר בבית ספר יידישאי בעיר. בהמשך למד באקדמיה למדעים עיוניים לאחר ששיחד את אחד מפקידי האקדמיה, ואחר כך החל ללמוד חקלאות. החל מאותה השנה, אחרי פילוג בתנועת צעירי ציון היה חבר המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) בחרקוב. עקב פעילותו בתנועה היה תחת מעקב של הג.פ.או., נאסר פעמיים ב-1922 (בינואר ובספטמבר) ואף סולק מבית הספר להוראה של יבסקציה ומלימודי החקלאות.
במרץ 1924 נבחר במרכז מפלגה זו במחתרת במסגרת פגישה שנערכה בדירה קטנה בסנט פטרסבורג, המשיך באופן זה לפרסם את פעילותה של המפלגה וכן היה פעיל מרכזי בחלוקת כרוזים. הוא עזב את חרקוב משהבין כי שירותי הביטחון הסובייטיים עלולים לחשוד בו. ב-1925 נתבקש על ידי חברי מפלגתו לברר דרכים באשר להגירה לא חוקית מברית המועצות לארץ ישראל. בדצמבר אותה שנה החליט ארן שהבשיל הזמן להגשים את שאיפותיו הציוניות, וגנב את הגבול בין ברית המועצות ובין לטביה. בה בעת נסתיימה פעילותו בצ"ס. את שנותיו בתנועה תיאר כ"שנים הטהורות ביותר" בחייו.
מלטביה עבר לגרמניה, שם פגש לראשונה את דוד בן-גוריון. מאוחר יותר עלה על אונייה שיצאה מנמל טריאסטה. ב-26 במרץ 1926 הגיע לנמל יפו ובכך הצליח לעלות לארץ ישראל, שבה התחיל דרכו כפועל. השתתף בעבודות בניית הכביש בין יפו ובין פתח תקווה ולאחר מכן עבר צפונה ועבד כפועל בניין בחיפה ובכפר חסידים.
קורות חיים > פעילותו אחרי קום המדינה

במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות שהה בעיר והיה מעורה בפריצת הדרך לעיר העתיקה על ידי חטיבת הראל (דרך שער ציון) ובקרב רמת רחל. בעת שהותו בירושלים חדל למעשה לכהן כגזבר וכראש המחלקה להסברה של ההסתדרות. לאחר פרישתו מהוועד הפועל הציע לו בן-גוריון לטפל בענייני כוח אדם במשרד הביטחון, אך הוא סירב. בספטמבר 1948 הוצע לו לכהן כמזכיר מפא"י, תחילה במשך ארבעה חודשים על מנת לנהל את הבחירות לאספה המכוננת ולוועידת ההסתדרות. הוא התנה את הסכמתו בכך שיכהן בתפקיד במשך כשנה עד שנתיים ובתנאי שימולאו עוד מספר דרישות שלו, בהן בחירת נציגים ממפא"י לוועדה המרכזת ולוועד הפועל. המינוי התעכב וב-20 באוקטובר הוא אף איים להסיר את מועמדתו אם לא ימולאו דרישותיו. עם זאת, ב-26 באוקטובר אושר מינויו לתפקיד ואהרונוביץ החל את כהונתו כמזכיר מפא"י. בה בעת אישר מרכז המפלגה את נציגיה לוועד הפועל ולוועדה המרכזת.
לאחר הבחירות לאספה המכוננת ותחילת כהונתו כחבר הכנסת הראשונה הוצע לו לשמש כמזכיר ההסתדרות, אך הוא סירב ומונה ליושב ראש ועדת החוץ והביטחון. באוגוסט 1950 עברת את שם משפחתו מ"אהרונוביץ" ל"ארן", ככל הנראה בהשראת שם משפחתו של אחיו, בנימין ארנו, שהקשר ביניהם נותק לאחר שאביו שילח אותו לארצות הברית.
הוא תמך בהקמת השירות החלוצי לישראל, עודד את ההתגייסות אליו ודרבן אותו בסניפי מפא"י. לבסוף נחל השירות כישלון אך ארן המשיך לעמוד על נחיצותו. פעילות הארגון דעכה בהדרגה עד 1954.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל, שנערכו ב-1950, הפסידה מפא"י בהמון רשויות מקומיות לטובת מפלגת הציונים הכלליים, עקב מדיניות הקיצוב, שהאחרונה תמכה בשינויה באופן נחרץ ותקיף. טרם הבחירות שהה ארן בארצות הברית עקב יציאתו לדיוני העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק ושב לישראל רק כשבועיים לפני היערכותן. לדעת יצחק גרינברג, מחבר הביוגרפיה של ארן, אם האחרון היה עומד בראש מטה מפא"י במהלך הבחירות, סביר להניח שהתוצאות היו שונות לחלוטין. הדבר גרם לארן להתפטר מתפקידו כמזכיר מפא"י, על אף ניסיונותיו של בן-גוריון להניאו מכך, ולבסוף חזר בו.
לאחר הבחירות לכנסת השנייה נחלה מפא"י הצלחה רבה לעומת הבחירות לרשויות המקומיות. בן-גוריון ומשה שרת ייחסו את ההצלחה הזו לארן, עקב התעמולה הרחבה שניהל. אולם כבר בערב הבחירות הודיע ארן כי ב-6 באוגוסט יפרוש מתפקידו כמזכיר מפא"י. ארן טען כי התפקיד דרש ממנו מאמץ פיזי ונפשי כבד ועל כן חש שאינו יכול עוד למלא תפקיד זה.
בסוף 1953 התפטר בן-גוריון מראשות הממשלה. טרם הודיע על התפטרותו הציע לו לשמש כשר בלי תיק בממשלה. ארן סירב וקרא לבן-גוריון לחזור בו אולם בהמשך נענה להצעה. ב-26 בינואר 1954 צורף לממשלת ישראל החמישית כשר בלי תיק, במה שהיה כמעט השינוי היחיד בין ממשלתו של בן-גוריון לממשלת שרת. ארן מונה לטפל בשירותי המודיעין והועמד כאחראי על מינהל ההסברה. הוא עמד בראש ועדת ארן לבחינת דרכים להגדלת הפריון של העובד הישראלי. עם הקמת ממשלת ישראל השישית ביוני 1955 מונה לשר התחבורה, תוך שהמשיך להיות אחראי על מינהל ההסברה. במהלך כהונתו פעל למען הקמת בית ספר ללימודי אזרחות בירושלים, הרחיב את תחומי פעילותה של לשכת העיתונות הממשלתית ואת שידורי האקטואליה ב"קול ישראל". פעולות אלו גררו ביקורת רבה נגד ארן, מימין ומשמאל. לעומת זאת, ראש הממשלה שרת גיבה את ארן בעניין והביע שביעות רצון מפעולות אלו.
קורות חיים > שר החינוך > אינטגרציה וחטיבות ביניים

ארן יזם כמה רפורמות בולטות בתחום החינוך כמו הרפורמה מהשנים 1965–1968 במבנה בתי הספר והקמת חטיבת הביניים ככלי לאינטגרציה של תלמידים מרקעים חברתיים ועדתיים שונים באוכלוסייה היהודית. מטרת הרפורמה המוצהרת הייתה שינוי מבנה החינוך למען הגברת השילוב חברתי ושוויון הזדמנויות וצמצום פערים על רקע מעמדי-עדתי בהשגים הלימודיים. מחקרים שנערכו ברבות השנים הוכיחו שהמהפכה המבנית הזאת אומנם הגדילה את מספר התלמידים בכיתות ט' וי' אך העמיקה את השסעים החברתיים בישראל והכווינה תלמידים רבים למסלולי התפתחות צרים ומוגבלים. שלמה צמח סבר כי ארן עשה זאת ממניע גזעני שכן האחרון חשב שלתלמידים מזרחים יש כישרון ירוד. יצחק גרינברג, מחבר הביוגרפיה של ארן, דוחה בתוקף טענה זו.
קורות חיים > שר החינוך > חינוך מקצועי מול חינוך עיוני

מתוך הערכתו, ברוח השקפותיו הסוציאליסטיות ורוח התקופה שבה התחנך הוא עצמו לחשיבות ה"חינוך לעבודה", ארן התכוון לתת עדיפות לחינוך מקצועי ביישובי הפריפריה ולא חשב שיש לתת משקל רב מדי לחינוך העיוני, שלדעתו לא הכין את התלמידים מקרב העולים החדשים והמעמד החברתי הנמוך לעבודה יצרנית ומפרנסת. בפועל יצרה המדיניות לטיפוח החינוך המקצועי מציאות שבה רוב מכריע של התלמידים בבתי הספר המקצועיים היו בני היישובים שאוכלסו על ידי עולים יוצאי ארצות האסלאם. מציאות זו עיצבה דימוי של קיפוח והנצחת נחיתות, שדבק ברבים מהתלמידים, ולימים נמתחה על כך ביקורת נוקבת, בייחוד על יצירת שני סוגים עיקריים של מסיימי התיכון - בוגרי המגמות העיוניות שקיבלו תעודת בגרות תואמת ובוגרי המגמות המקצועיות, שהיו בעלי תעודה מקצועית בלבד.
בתקופת כהונתו השנייה עיצב ארן תוכנית חומש לשנים 1965–1970 להכפלת החינוך המקצועי והטכני בישראל. מדיניותו בתחום זה זכתה בדיעבד לביקורת מפני שעם התפתחות הטכנולוגיה והכלכלה המודרנית חלק ממקצועות היצור שנלמדו בבית ספר מקצועיים הפכו לפחות מבוקשים ורמת ההשכלה שהושגה בבתי ספר מקצועיים רבים לא עמדה באתגרים החדשים. בראשית המאה ה-21 מנסים תעשיינים רבים, ובראשם סטף ורטהיימר, להשפיע על עיצוב מערכת החינוך הטכנולוגי ברוח העקרונות שהתווה ארן, לפי צורכי הכלכלה המודרנית.
קורות חיים > שר החינוך > חינוך לתודעה יהודית - ישראלית

ארן ראה ערך ראשוני לתודעה היהודית ישראלית, זלמן האמין שיש לחנך את הדור הגדל בארץ על הקניית תכנים תרבותיים עבריים, לקיים שבת ומועדים כחגי המדינה, ולחנך את הדור הצעיר בלשון העברית. ב-1957 גובשה תוכנית להעמקת התודעה היהודית - ישראלית, שארן היה מעורב בהכנתה. במסגרת התוכנית הורחבו לימודי התנ"ך, הושם דגש על ההיסטוריה של עם ישראל ובבתי הספר לימדו על יהדות התפוצות. התוכנית עוררה התנגדות בקרב הציבור בשל החשש משינוי מהותי במערכת החינוך הממלכתי והוצאתה אל הפועל הייתה קשה. בנובמבר אותה שנה פורסם חוזר מנכ"ל של משרד החינוך בו הובהר כי התוכנית לא נועדה לכך אולם החשש לא פג. לבסוף אושרה התוכנית לאחר דיון בעניינה בכנסת שנערך בקיץ 1959.
בשנת 1964 הקים "מרכז לטיפוח התודעה היהודית"). הוא פעל מתוך חשש שבורות הנוער בנושאי יהדות עלולה לפגוע בעתיד בלכידות העם ובדבקותו במדינה ובנאמנותו כלפיה.
קורות חיים > פרישתו ומותו

בתום ההצבעה בכנסת על הרחבת תחולת חוק לימוד חובה הודיע ארן כי לאחר הבחירות לכנסת השביעית, שנערכו באוקטובר 1969, יפרוש מהחיים הפוליטיים. הוא המשיך לכהן כשר החינוך גם לאחר הבחירות, עד שבדצמבר אותה שנה החליף אותו יגאל אלון בתפקיד. בתקופה שלאחר פרישתו התדרדר מצבו הבריאותי וב-22 באוגוסט 1970 לקה בשטף דם במוח. בעקבות שטף הדם איבד ארן את יכולת הדיבור שלו. במשך שבועיים נאבק על חייו בבית החולים הדסה עד שנפטר ב-6 בספטמבר 1970. הוא נקבר בבית העלמין היהודי בהר הזיתים. רעייתו קלרה קבורה לצידו. בתם אביבה ארן (הימן) עבדה כמורה ונפטרה בנס ציונה.
חיים אישיים

בסוף יוני 1940 נישא לקלרה אהרונוביץ, שהייתה נשואה בעבר לישראל מינץ, ממייסדי "הפועל" ועבדה כמזכירה בוועד הפועל של ההסתדרות, שם הכירו השניים. לאחר שארן נבחר לכנסת שימשה קלרה כסגנית מזכיר הכנסת. בנוסף, עבדה כספרנית הכנסת.
עמדותיו ודמותו כפוליטיקאי וכאדם פרטי

עמדותיו הפוליטיות בסוגיות הסכסוך הצבאי עם הערבים וביטחון היו מתונות. בעת המרד הערבי הגדול התנגד אהרונוביץ למדיניות ההבלגה שהוביל בן-גוריון בתמיכת כצנלסון וטען כי מדיניות זו היא כישלון. הוא גם טען כי זוהי מדיניות פסיבית שעלולה לערער את תמיכת הבריטים בתנועה הציונית. רק בדיעבד, עת התברר שמדיניות ההבלגה השיגה את מטרתה, חזר בו מעמדתו זו. בהמשך תמך בתוכנית החלוקה בהתאם להחלטת ועדת פיל, אך סבר שיש ליזום מאבק למען שינוייה, על מנת לשפר את מעמד היהודים בארץ ישראל. כמו כן תמך בהצעת הוועדה לבצע טרנספר.
הוא תמך בסיפוח יהודה ושומרון על ידי ירדן ב-1950, מאחר שחשב שהדבר יפלג את ארצות ערב, ימתן את מדיניות הממלכה המאוחדת כלפי מדינת ישראל וישפר את יחסיה של ישראל עם ארצות הברית. לאחר פיגוע הירי בחתונה במושב פטיש הציע בן-גוריון לכבוש את רצועת עזה. ארן התנגד לכך מאחר שסבר כי המהלך יערער את מעמדה הבין-לאומי של ישראל.
עם סיום מלחמת סיני התנגד לסיפוח הרצועה מפני שלדבריו הוא יגדיל את מספר הערבים בקרב אוכלוסיית ישראל ויגבה ממנה מחירים כלכליים גבוהים.
בימים שלפני פריצת מלחמת ששת הימים אימץ קו זהיר מאוד ונרתע מלהכריע בעד התקפת פתע על מצרים. אחרי הניצחון התנגד לסיפוח מזרחה של ירושלים והמקומות הקדושים. חשש גם מפני החזקה ארוכת שנים של "הגדה המערבית" בידי ישראל.
ארן תמך בביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל שטען כי ישפר את המצב "כלפי העולם, גם כלפי עצמנו, גם כלפי הערבים עצמם והרגשתם", שכן הוא טען שהממשל הצבאי מכיל גם דיכוי מדיני.
בתקופת ההמתנה, שקדמה למלחמת ששת הימים, התנגד ארן למדיניותו הפייסנית של לוי אשכול ותמך בצירופו של משה דיין לממשלה כשר הביטחון. הוא אף פקפק ביכולתם של אשכול ושל הרמטכ"ל יצחק רבין להנהיג את מדינת ישראל בעת מלחמה. עם זאת, בישיבת הקבינט המדיני-ביטחוני ב-4 ביוני 1967 תמך ארן בפעולה צבאית מיידית והציע שראש הממשלה ושר הביטחון יוסמכו לקבוע את מועדה. הוא התנגד לסיפוח העיר העתיקה מחשש שהדבר יגרום לבינאום ירושלים. הוא גם התנגד לכיבוש רמת הגולן עקב החשש שהדבר יקומם את מדינות העולם נגד ישראל.
ארן פרסם מאמרים בעיתוני המחתרת של המפלגה הציונית-סוציאליסטית בברית המועצות ופרסם רשימות בעיתוני הפועלים בארץ ישראל. כמו כן חיבר קונטרסים של ענייני מפלגה, על ענייני ההסתדרות ובנושאי חינוך.
בזמנו הפנוי קרא, כתב שירים (בתקופה שלאחר התפטרותו בשנת 1960 פרסם אותם בעילום שם בגליונות של "הפועל הצעיר") או צפה במערבונים בקולנוע. כתביו ונאומיו פורסמו ברובם לאחר מותו. בכהונתו הראשונה כשר החינוך ניסה ארן לחבר המנון עבור מפא"י ואף ביקש ממרדכי זעירא להלחינו, אולם השיר שכתב לא התקבל כהמנון המפלגה.
ארן נודע באמרותיו השנונות. הידועה שבהן התייחסה לשאלה האם הוא סומך על בן-גוריון: "אני הולך אחרי בן-גוריון בעיניים עצומות, אך מדי פעם אני פוקח עין אחת כדי להיות בטוח שבן-גוריון עצמו איננו הולך בעיניים עצומות."
הנצחת זכרו בישראל

ארן היה דמות מרכזית במפלגתו ונחשב לאחד משרי החינוך והתרבות המשפיעים ביותר על מערכת החינוך בישראל. על שמו נקראו מוסדות ובתי ספר רבים בישראל, בהם:
בית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב
הספרייה המרכזית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
בית הספר לפעילי ההסתדרות - מכללת ארן
בית-ספר יסודי בירושלים
בית-ספר יסודי בתל אביב
בית הספר התיכון עירוני ג' על שם זלמן ארן בחיפה
חטיבת ביניים בראשון לציון
חטיבת ביניים בבית שאן
חטיבת ביניים בחולון
כמו כן נקראו על שמו רחובות במספר ערים בארץ.
כתביו

חבלי גידול - 1941
שירים - שורש וכוכב - 1973
אוטוביוגרפיה - 1971
חזית וחזות: דברים בכתב ובעל-פה - 1972
כתבים בתחום החינוך - חבלי חינוך וביצוע - 1971
דברים על מדיניות חינוך וביצועה (בעריכת יוסף יונאי) - 1990
הערות בצדי הדרך - 1996