רווחת בעלי חיים בגרמניה הנאצית
חקיקה להגנת הטבע והחי במשטר הנאצי > חקיקה

עד לעליית המשטר הנאצי לשלטון, עקרון הסובלנות הדתית היווה מחסום מול הדרישה לאסור שחיטה כשרה. ב-21 באפריל 1933, המשטר הנאצי אסר בחוק שחיטת בעלי חיים ללא הימום על מנת לתקוף את היהודים (החוק אסר למעשה לבצע שחיטה כשרה כהלכתה) וקבע כי יש להרוג את החיה עם שוק חשמלי או עם מכה מהממת בראש באמצעות פטיש או גרזן. חקיקה זו ענתה על הצורך להציג את היהודים כאכזריים, אלימים ולא מתורבתים. בהקדמה לחוק נכתב: "התנועה להגנת בעלי חיים, שזוכה לתמיכה של המשטר הנאצי, דרשה זמן רב שבעלי החיים יקבלו אלחוש לפני השחיטה. רוב הגרמנים מתנגדים לשחיטה ללא הימום, פרקטיקה שנהוגה בקרב היהודים".
ב-24 בנובמבר 1933, נחקק חוק מפורט להגנת בעלי החיים של הרייך שכלל איסור תלישת רגליים לצפרדעים חיות, אסדרת סירוס בעלי חיים, איסור שימוש בכלבים במסגרת ציד והגבלת העבודה שניתן להטיל על חיות עבודה (במכרות ובסביבות עבודה נוספות). כמו כן, החוק הטיל מגבלות על ניסויים בבעלי חיים. החוק קבע כי לא יתבצעו ניסויים מכאיבים או פוצעים בבעלי חיים ואסר במפורש חשיפה של בעלי חיים לחום, לקור ולזיהום. לפי החוק, היתר לניסויים בבעלי חיים יינתן למוסדות בלבד ולא ליחידים, וניסויים על סוסים, קופים, כלבים וחתולים יערכו רק אם לא ניתן לערוך אותם על בעלי חיים אחרים. החוק אסר על עינוי בעלי חיים שלא לצורך או יחס אכזרי כלפיהם. לפי לשון החוק: "אנחנו לא מענישים יותר מעני בעלי חיים משום שהדבר פוגע ברגשות בני אדם בגלל חמלתם, אלא משום שהחיה זקוקה להגנה מול התעללות". לפי לוק פרי, הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שחקיקה לרווחת בעלי חיים עשתה שימוש בהצדקה שדוגלת ביחס הוגן כלפי בעלי חיים עבור עצמם.
הרגולציה שהחיל חוק זה על ניסויים בבעלי חיים הייתה דומה לרגולציה של החוק הבריטי לניסויים בבעלי חיים משנת 1876, ובפועל החוק כלל סתירות ופרצות רבות שהבטיחו את המשך הניסויים בבעלי חיים בגרמניה הנאצית באופן שגרתי. כתב העת היוקרתי לרפואה "לאנסט" שבחן את החוק עם פרסומו, הציע לחברי התנועה נגד ניסויים בבעלי חיים לא למהר לשמוח משום שהחוק הנאצי לא שונה במהותו מהחוק הבריטי הוותיק ממנו (שאמנם הגביל ניסויים מסוימים בבעלי חיים אולם כמעט ולא מנע אותם).
החוק הנאצי כלל סייגים שאפשרו לבצע ניסויים בבעלי חיים ללא שום הגבלות אם שר הפנים מאשר למוסדות ולמעבדות לבצע את הניסויים, ובתנאי שיש ברשות המוסד את הציוד הדרוש וכן התחייבות להשגחה נאותה על בעלי החיים. כמו כן, ניסויים בבעלי חיים מותרים ללא מגבלות אם הם נערכים על מנת לקדם את המדע, לפתור סוגיות מדעיות, לייצר תרכיבים, נסיובים וחיסונים ולזהות מחלות. בנוסף, ניסויים בבעלי חיים מותרים למטרות הוראה אם חומר עזר לימודי אחר אינו מספק.
ב-3 ביולי 1934, נחקק החוק הלאומי לציד על מנת להסדיר את הציד. חוקים לאסדרת ציד היו קיימים בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר כבר בשנת 1929, ועם עליית הנאצים לשלטון, חוקים אלו קיבלו תוקף נוסף. לפי לשון החוק, "חובתו של הצייד אינה רק לצוד כי אם לטפח ולשמור על חיות הבר". בכוח החוק, הוקם ארגון לאומי שמטרתו להסדיר את ספורט הצייד, לשמור על יערות, אגמים ומינים נכחדים (נאסר על צייד שועלים). החוק התיר לירות בבעלי חיים רק בתוך אזורי ציד מורשים ורק על יד מי שיודע לתחזק רובה. כמו כן, על הציידים הוטלה החובה לצוד בליווי כלב רטריבר (אנ') שיאפשר לאתר את החיות הפצועות ולירות בהן. בנוסף, החוק אסר על ציד תוך כדי רכיבה על סוס, אסר על שימוש באורות מלאכותיים, רעל ומלכודות ציד.
ב-1 ביולי 1935, נחקק החוק להגנת הטבע. החוק התבסס על החוקים להגנת הטבע של רפובליקת ויימאר, והגן על שמורות טבע ועל מינים בסכנת הכחדה. הרמן גרינג, שפעל לקידום חוק זה, הוציא את הסמכויות בעניין חוק זה ממשרד המשפטים וממשרד החינוך והתרבות והעביר אותן לסמכותו שלו כשר הציד והיערות. תחת סמכויות אלו, קיבל גרינג קרן, שתוקצבה על ידי המשטר הנאצי, לניהול שמורת שורפהיידה (אנ'). באמצעות קרן זו, גרינג יכול היה לממש את חזונו לתשוקתו הגדולה - הציד - והוא בנה בשמורה זו את קארינהאל, אחוזת הציד שלו. עבור פעילי התנועה להגנת הטבע והחי, חקיקת החוק להגנת הטבע הייתה בבחינת התגשמות חזון. פעילים בתנועה טענו כי גרינג מתייחס לנושא שימור הטבע ברצינות, נוקט ביד קשה ומגבה אותם עם חקיקה, אולם בפועל, גרינג גילה עניין מועט בשמורות טבע אחרות מעבר לשמורת הטבע הפרטית שלו, והעברת סמכויות החוק לידיו אינן מיוחסות לאידאולוגיה הנאצית או לאינטרסים של פעילים להגנת הטבע והחי, אלא לניסיונו של גרינג לצבור כוח.
ב-14 בנובמבר 1936, נחקק חוק העוסק בבעלי דם קר. חוק זה קבע כי יש להרוג בעלי דם קר באמצעות הימום על ידי מכת חשמל או מכה מהממת מעל העיניים. לא כל בעלי הדם הקר נכללו תחת דרישה זו. למשל: ניתן היה לכרות דגי פיונית וצפרדעים בעודם בהכרה מלאה. כמו כן, החוק התיר לחתוך את בשרם של כל הדגים ממשפחת הצלופחאים ולתלוש את לבם בעודם בחיים. החוק אסר על הוצאת המעיים של סרטנים בעודם בחיים או להרתיח אותם בסיר, אולם התיר להשליך סרטנים ולובסטרים למים רותחים.
רפובליקת ויימאר לא הייתה מסוגלת להעביר חוקים להגנת הטבע והחי ברמה הפדרלית עקב שמירה על זכויות הרכוש של הפרט. המשטר הנאצי, מנגד, הצליח להעביר חוקים אלו ברמה הפדרלית משום שהוא הכפיף את זכויות הרכוש של הפרט עבור טובת הכלל. לפי המדיניות הנאצית, הרכוש לא שייך יותר לידיים פרטיות אלא לעם הגרמני כולו, ולכן המשטר הנאצי יכול היה להלאים כל דבר בכל עת מבלי לפצות יחידים.