stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מגנוס השלישי, מלך נורווגיה
מלכותו > ביסוס מעמדו

במהלך תקופת מלכותו של אביו של מגנוס, אולף השלישי, חוותה נורווגיה תקופה ארוכה בה שרר שלום בממלכה. ככל הנראה עמד מגנוס ליד מיטת אביו כאשר זה מת ב-1093 וככל הנראה הוא הוכרז כמלך על ידי אספת האצילים האזורית מאוחר יותר באותו חודש. כאשר עלה מגנוס לכס המלוכה, הייתה כבר לצדו רשת של תומכים בקרב האצולה הנורווגית. למרות שקיימת אי בהירות בנגוע לשנת מלכותו הראשונה, מסתבר שעיקר תשומת לבו של מגנוס הופנתה למערב, לכוון האיים הבריטיים. מאחר ששרר תהו ובהו בחלקים שבשליטה נורדית באיים הבריטיים מאז מותו של תורפין, רוזן אורקני, הייתה זו הזדמנות עבור מגנוס להתערב במאבקי הכוח המקומיים. על פי כמה דיווחים, קיים מגנוס את מסעו הראשון מערבה בשנים 1093 – 1094 (או 1091 – 1092), כשהוא סייע לדונלד השלישי, מלך סקוטלנד לכבוש את אדינבורו ולעלות לכס המלוכה הסקוטי. בתמורה קיבל מגנוס ככל הנראה את השליטה על האיים הדרומיים (Suðreyjar). לא ברור אם מסע זה התקיים כלל וכלל, מאחר שלא קיימים סימוכין ישירים במקורות קדומים אמינים או בסאגות.
מתנגדיו של מגנוס היו בן דודו, הוקון מגנוססון, בן אחיו של אולף השלישי ובנו של המלך השותף מגנוס האראלדסון שמת בצעירותו וטען לשלטון במחצית הממלכה. הוקון הוכרז כמלך באזורי הרמות של נורווגיה. על פי ההיסטוריונית רנדי הלן פורסונד, לקח הוקון לעצמו את השליטה על כל השטחים בנורווגיה שהיו קודם לכן בשליטתו של אביו. הוקון הבטיח לעצמו תמיכה על ידי שחרור איכרים מתשלום מיסים ומעבודות חובה, בעוד שמגנוס יישם צעדי מדיניות תובעניים ודרש מנתיניו שירות צבאי ארוך. לאחר שהתמקם מגנוס באחוזה המלכותית החדשה נידארוס בחורף 1094 – 1095, יצא הוקון גם הוא אל העיר וקבע את האחוזה המלכותית הישנה כמקום מגוריו. בהדרגה נעשתה מערכת היחסים בין השניים מתוחה, והמתח הגיע לשיאו כאשר הוקון ראה בים את ספינותיו של מגנוס מצוידות באופן מלא. בתגובה זימן הוקון את אספת האצילים וגרם למגנוס להפליג דרומה. הוקון ניסה לעכב את מגנוס על ידי הגעה דרומה בדרך היבשה, אך הוא מת באופן בלתי צפוי בעת מסע ציד שערך בפברואר 1095.
האיש החזק שנתן גיבוי להוקון היה אביו המאמץ תור תורדסון, שסירב להכיר במגנוס כמלך לאחר מותו של הוקון. יחד עם אגיל אסלקסון ועם אנשי אצולה אחרים, הוא תבע את זכותו של סוון האראלדסון כטוען לכתר. למרות שסאגות מאוחרות יותר מציינות שסוון היה דני, כמה היסטוריונים מודרניים מעלים השערה שהוא היה בנו של האראלד השלישי. בסיס המרד היה באזורי הרמות, אך הוא זכה לתמיכתם של אצילים בכל רחבי נורווגיה. לאחר כמה שבועות לחימה, שבה מגנוס את תור תורדסון ואת תומכיו והוציא אותם להורג בתלייה באי ומברהולם שצפון נורווגיה. על פי המדווח מגנוס זעם, שכן הוא לא יכול היה להעניק חנינה לאגיל, שהיה יכול להועיל לו והיה אציל צעיר ובעל תושייה. כמלך, הוא יכול היה להרשות לעצמו לחנון אותו רק אם האצילים האחרים היו מתחננים על חייו, ודבר זה לא התרחש.
הסכסוך הפנימי האחרון של מגנוס היה עם האציל סווינקה סטינרסון, שסירב להכיר בו כמלך. למרות שסווינקה הוריד את היקפי השוד הימי בוויקן, הוא אולץ לצאת לגלות של שלוש שנים בעקבות משא ומתן עם אנשיו של מגנוס. מאחר שהשוד הימי חזר לפרוח לאחר יציאתו של סווינקה לגלות (וככל הנראה בעידודו), פגש אותו מגנוס בפרובינציה הדנית הלנד כדי לבקש ממנו לשוב לנורווגיה. השניים התפייסו וסווינקה הפך להיות תומך נאמן של מגנוס, שכעת היה המלך ללא עוררין של נורווגיה.
מלכותו > רפורמות דתיות וכלכליות

מאחר שהמקורות הנורדיים (כולל שירת החצר שהייתה המקור העיקרי לסאגות) מתארים בעיקר נושאים הקשורים למלחמות, ידוע מעט יותר על אירועים אחרים שאירעו במהלך תקופות מלכויותיהם של מלכי נורווגיה הקדומים. סנורי סטורלוסון, לדוגמה, כתב 15 דפים על מגנוס ורק שני דפים על אביו שבתקופתו שרר שלום (למרות שתקופת מלכותו של אולף הייתה ארוכה פי שלושה מזו של מגנוס). היסטוריונים מודרניים ציינו שכך ככל הנראה נוצרה תדמיתם של מלכים כמו מגנוס באופן חד-צדדי (במקרה של מגנוס תדמיתו הוטתה על פי מעשיו כלוחם).
תקופת מלכותו של מגנוס עמדה בעיקר בסימן של הפיכתה של נורווגיה כממלכה דומה לאלו האירופאיות. המשטר המלוכני התבסס ומגנוס ביסס את עוצמתו באמצעות יצירת רשת של אנשי אצולה חזקים (חלקם קרובי משפחתו) והמבנה הארגוני של הכנסייה התפתח גם הוא. הבישופים הנורדים השתייכו לארכיבישופות של המבורג-ברמן עד לאחר שמלאה שנה למותו של מגנוס ואז נוצרה הארכיבישופות של לונד. הכמרים והבישופים היו ברובם זרים מאנגליה ומגרמניה. בכל אופן, במציאות שלט מגנוס על הכנסייה של נורווגיה.
על פי ממצאים נומיסמטיים, ידוע שרפורמה בהטבעת מטבעות החלה בתקופת מלכותו של מגנוס. במסגרת רפורמה זו הוחזרה תכולת הכסף במטבעות ל-90%, הרמה שהייתה נהוגה לפני הרפורמה של האראלד השלישי ב-1055 שבמסגרתה הורדה תכולת הכסף במטבעות לכ-30% (שאר תכולת המטבע הייתה עשויה מנחושת. משקל המטבעות בתקופתו של מגנוס הופחת ל-45 גרם, מחצית ממשקל המטבעות הקודמים. למרות שערכו של הכסף במטבע נותר כמעט זהה, לא היה צורך בנחושת להטבעת המטבעות.
מלכותו > המערכה בשוודיה

עם שובו לנורווגיה פנה מגנוס מזרחה. על סמך טענה עתיקה על מיקומו של הגבול בין נורווגיה לבין שוודיה, הוא שם פעמיו בסוף שנת 1099 למחוזות השוודיים דלסלנד ווסטרייטלנד. מבחינתו של מגנוס, הגבול עם שוודיה היה אמור לעבור מזרחה יותר, לאורך נהר גוטה אלב, דרך אגם ונרן וצפונה למחוז ורמלנד. הוא תבע את ריבונותו על כל השטחים ממערב לאגם ורנן (בעיקר דלסלנד). מלך שוודיה, אינגה הזקן, סירב להכיר בתביעה זו ובתגובה פתח מגנוס במערכה צבאית. הוא פלש דרך הכפרים שבאזורים המיוערים ובמקביל החל אינגה לקבץ צבא. כאשר יעצו לו יועציו לסגת, נעשה מגנוס תוקפני יותר. הוא האמין שוב שאין לסגת ממערכה צבאית משעה שנפתחה. בהתקפת לילית הוא הפתיע את הכוחות השוודיים ממזרח לנהר גוטה אלב בפוקסרנה. לאחר שהביס שם את השוודים הוא כבש חלק מוסטרייטלנד. על פי שירת החצר שלו כבש מגנוס "15 מאיות (מאית מחוז) מהגותים". הוא בנה מבצר הבנוי עץ מוקף בחפיר, על האי קלנדסו שבחלקו השני של אגם ורנן. לפני שובו לנורווגיה השאיר מגנוס 300 איש על האי שיעבירו שם את החורף.
על פי רנדי הלן פורסונד, הנורווגים שנותרו באי קלנדסו בלטו ביהירותם והם התגרו במלך השוודי על הזמן הרב שעבר עד להגיעו לשם. לאחר ששכבת קרח חדשה קישרה את האי עם היבשה, הגיע אינגה בראש כוח של 3,000 אנשים. למרות שהוא הציע מספר פעמים לנורווגים לשוב לארצם בשלום (יחד עם השלל שלהם), נדחו הצעותיו על הסף. בסופו של דבר תקפו השוודים ושרפו את המבצר. הנורווגים נפוצו לכל עבר והותר להם לשוב למולדתם, לאח שהם הוכו במקלות והם נאלצו להשאיר מאחוריהם את כל השלל שהם אספו ואת רכושם. מתוך כעס על התבוסה המשפילה, תכנן מגנוס לנקום. בשנה שלאחר מכן הוא נכנס שוב לשוודיה וכבש מחדש את אותם אזורים. במהלך המערכה החפוזה הזאת, ארבו הוא ואנשיו לכוחות השוודים ואילצו אותם לשוב לספינותיהם, כשהם סובלים אבדות כבדות. המלחמה נמשכה עד 1100 או 1101.
אריק הראשון, מלך דנמרק, מתוך חשש שהעימות יסלים, החל ליזום שיחות שלום בין שני המלכים. היחסים בין נורווגיה לבין דנמרק החלו להיות מתוחים לאחר פשיטותיו של מגנוס להלנד ב-1096 ואריק חשש שהעימות עלול לגלוש לתחומי ממלכתו. בסופו של דבר הסכימו שלושת המלכים הסקנדינבים לפתוח בשיחות שלום על הגבול ליד נהר גוטה אלב. לאחר שהתקיימה פגישה מוצלחת, הם הסכימו לשמור על הגבולות הקדומים. על ידי כך שנשא לאישה את מרגרטה, בתו של אינגה (שזכתה בכינוי Fredkulla – "נערת השלום"), השיג מגנוס את השליטה על האדמות בזכות אבות. מאחר שהנישואים לא הניבו צאצאים, לא הפך דלסלנד מעולם להיות מחוז נורווגי והוא הושב לשוודיה לאחר מותו של מגנוס.
קבורתו

מגנוס נהרג ככל הנראה בקרבת נהר קווילי. על פי "הכרוניקות של מלכי האי מאן והאיים", נקבר מגנוס "ליד כנסיית פטריק הקדוש, במחוז דאון". כ-1.5 ק"מ מדרום לקתדרלה שבאי הסוס, ניצב תל שהיה ידוע כקברו של מגנוס, לאחר זיהויו במפה משנת 1859, שיוחסה לארכאולוג הדני ינס יקוב אסמוסן וורסאה (אנ'). תיאורו של סנורי סטורלוסון את הקרקע הביצתית והקשה שבו הותקפו מגנוס ואנשיו, מתאים למראה הסביבה של אי הסוס, וכך סביר להניח שזהו מקום הקבורה הנכון. על פי פינבר מקורמיק, אלה שארבו למגנוס לא רצו שהוא ואנשיו יקברו בקבורה נוצרית, ותחת זאת הם קברו אותם בקרבת מקום הריגתם. במרץ 2003 הוקמה במקום אנדרטה לציון 900 שנים למותו של מגנוס.
ירושתו

את כסאו של מגנוס ירשו בדרכי שלום שלושת בניו: זיגורד, אייסטיין ואולף. לקראת סוף תקופת מלכותו של זיגורד (הוא האריך ימים אחרי אחיו), במהלך סוף שנות העשרים של המאה ה-12, הגיע לנורווגיה ממערב האראלד גילה וטען להיותו בנו של מגנוס השלישי ויורש הממלכה החוקי. זיגורד הכיר בו כאחיו וכיורשו, לאחר שהאראלד צעד ללא פגע על תשעה להבי מחרשה לוהטים (משפט האל) ולאחר מותו של זיגורד ב-1130, הוא הוכרז כמלך לצדו של בנו של זיגורד, מגנוס הרביעי. בהמשך עלו היחסים בין השניים על שירטון וכמה שנים מאוחר יותר הוטל מום במגנוס הרביעי והוא הודח מכס המלכות (מכאן כינויו "העיוור"). זמן קצר לאחר מכן, נרצח האראלד הרביעי על ידי טוען לכתר אחר, זיגורד סלמבה, שגם הוא טען להיותו בנו של מגנוס השלישי וטענתו נדחתה על ידי האראלד הרביעי. לאחר מותו של האראלד, כרת זיגורד סלמבה ברית עם מגנוס העיוור, אך הם הובסו על ידי ראשי השבטים שהיו נאמנים למשפחתו של האראלד בקרב הולמנגרה. מגנוס נהרג בקרב וזיגורד נשבה, עונה והוצא להורג. קרב זה היה תחילתה של תקופה של יותר ממאה שנים שקרויה מלחמת האזרחים הנורווגית.
משפחתו וצאצאיו

מגנוס השלישי נשא לאישה את מרגרטה פרדקולה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה, כחלק מתנאי הסכם השלום שנחתם ב-1101. מנישואים אלו לא נולדו שום צאצאים. שלשת בניו, שירשו אותו על כס המלכות, נולדו לנשים אחרות והיו לו שתי בנות ידועות שנולדו לנשים עלומות שם:
אייסטיין הראשון, מלך נורווגיה (נולד ב-1089), לאם "ממעמד נמוך".
זיגורד הראשון, מלך נורווגיה (נולד ב-1090), שם אמו היה תורה.
אולף מגנוססון (נולד ב-1099 לערך), שם אמו היה זיגריד.
רגנהילד – נישאה להאראלד קסיה, הטוען לכתר הדני ובנו של אריק הראשון, מלך דנמרק.
תורה – נישאה לראש השבט האיסלנדי, לופור סמונדסון.
שנים לאחר מותו של מגנוס הופיעו אנשים נוספים שטענו שהם בניו. יחד עם זאת, לא ניתן לוודא את נכונותן של טענות אלו:
האראלד הרביעי, מלך נורווגיה (נולד ב-1103 באירלנד), טענתו הוכרה על ידי בנו של מגנוס, זיגורד.
זיגורד סלמבה – טענתו לא הוכרה על ידי האראלד הרביעי.
מגנוס ראודה – מוזכר רק ב"מגילת הקלף" (Fagrskinna).
משקל (שירה)

משקל (גם בלועזית: ריתמוּס) הוא שם כולל למערכות המִקְצָב המשמשות ברוב סוגי השירה. לתורת המשקל מונחים נרדפים – ריתמיקה, מֶטריקה ופּרוזודיה. שירה בעלת מקצב מוגדר נקראת שירה שקולה, ואילו שירה בלתי-שקולה נקראת שירה חופשית.
ישנן שיטות מקצב שונות, ובכל אחת מהן מתאפשרים כמה מקצבים. בשיטה הכמותית (השיטה הסִילַבִּית), המקצב מבוסס על מספר מסוים של הברות מסוג מסוים (ארוכות/קצרות, לפי הגדרת השפה); השירה ביוונית עתיקה ובלטינית שקולה במשקלים שונים בשיטה הכמותית, וכך גם רוב השירה בצרפתית. בשיטה האיכותית (השיטה הסילבּו-טונית או השיטה הטוני-סילבית), המקצב מבוסס על דפוס מסוים של הטעמות, כלומר של הברות מודגשות לעומת בלתי מודגשות. רוב השירה השקולה באנגלית, בגרמנית, ברוסית ובעברית מודרנית שקולה בשיטה האיכותית. השירה העברית הקדומה משתמשת בדרך כלל בשיטה הכמותית או בשיטה הטונית הטהורה. בשירה העברית מדור המדינה והלאה, הצטמצם מאוד השימוש במשקל, ורוב השירה היא שירה חופשית.
סוגות שיר מסוימות מתאפיינות גם במשקלים מסוימים; למשל, השירה האפית היוונית והרומית שקולה בהקסמטר דקטילי, והמשקל האופייני לסונטה באנגלית עד היום, בהשפעת שייקספיר, הוא פנטמטר יאמבי.
השיטה הטונית הטהורה

בשיטה זו אין מספר קבוע של הברות לשורה, אך נשמר מספר קבוע של הטעמות. שיטה זו נדירה יחסית בימינו, אך רווחה בשירת המקרא, בשירת המזרח הקדום, ובפיוטים שקדמו לשירת ספרד. אפשר למצוא דוגמאות של שיטה זו גם בשירי ערש אנגליים. דוגמה לשירה במשקל כזה הם הפסוקים בתהילים (ההברות המוטעמות מודגשות):
הַגּוֹאֵל מִשַּׁחַת חַיָּיְכִי/ הַמְעַטְּרֵכִי חֶסֶד וְרַחֲמִים:
הַמַּשְׂבִּיעַ בַּטּוֹב עֶדְיֵךְ/ תִּתְחַדֵּשׁ כַּנֶּשֶׁר נְעוּרָיְכִי:
הכתובים במשקל של (3 - 3) – שלוש הטעמות בכל צלע.
השיטה הסִילַבִּית

השיטה הסִילַבִּית (הברתית) הגיעה מן השירה הערבית אל שירת ספרד, דרך השירה העברית באיטליה ועד תקופת ההשכלה. השיטה הסילבּית מקפידה על מספר שווה של הברות בשורות השיר, אך לא על ההטעמה.
מקורה של השיטה בשירת יון ורומא ופיתוחה העיקרי היה בשירה הערבית.
השיטה הסילבּית הטהורה היא השלטת בשירה הצרפתית, שכן בצרפתית קיים חופש רב בבחירת מקום ההטעמה במשפט. המשקל הרווח בשירה הצרפתית הוא החרוז האלכסנדרוני – משקל של תריסר הברות בכל שורה עם פסק באמצע.
השיטה הסִילַבִּית > משקל יתדות ותנועות

השירה הערבית, ובעקבותיה חלק גדול משירת ימי הביניים של יהודי ספרד, מקפידה בנוסף למספר ההברות גם על רצף מסוים של תנועות וחצאי-תנועות (שוואים נעים) משקל זה נקרא משקל יתדות ותנועות. אופן ההטעמה הריתמית של השירה הספרדית, כפי שבוצע בזמנה, אינו ידוע בבירור כיום.
התנועה היא הברה, פתוחה או סתומה, והיתד היא שווא נע או חטף שאחריו תנועה.
להלן דוגמה מובהקת, מתוך השיר "לבי במזרח" של רבי יהודה הלוי, לשיטה הסילבּית בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד. השיר כתוב במשקל "שתי תנועות ויתד, תנועה ויתד/ שתי תנועות ויתד, תנועה ויתד" (חצאי-ההברות מודגשים, וההברות השלמות מופרדות במקפים):
לִ-בִּי בְּמִזְ-רָח וְאָ-נֹ-כִי בְּסוֹף מַעֲרָב / אֵיךְ אֶטְעֲמָה אֵת אֲשֶׁר אֹ-כַל וְאֵיךְ יֶעֱרָב?
אֵי-כָה אֲשַׁ-לֵּם נְדָ-רַי וָאֱסָ-רַי בְּעוֹד / צִיּ-וֹן בְּחֶ-בֶל אֱדוֹם וַאֲ-נִי בְּכֶ-בֶל עֲרָב?
יֵ-קַל בְּעֵי-נַי עֲזֹב כָּל טוּב סְפָ-רַד כְּמוֹ / יֵ-קַר בְּעֵי-נַי רְאוֹת עַפְ-רוֹת דְּבִיר נֶחֱרָב!
על פי ההשערה דונש בן לברט היה הראשון שהכניס את המשקל הזה לשירה העברית.
שיטת משקל זו המשיכה בשירים שנכתבו על ידי יהודי תימן עד הדורות האחרונים, אף שהמושגים יתד ותנועה לא היו מוכרים שם.
השיטה הסִילַבִּית > משקל התנועות (משקל הברתי-דקדוקי)

בחלק מפיוטי משוררי ספרד, המשקל מקפיד על מספר התנועות בשורות השירים, מבלי להתחשב בשוואים, ולרוב גם לא בחטפים. דוגמה לפיוט במשקל הזה הוא הפיוט שנאנים שאננים של רבי שלמה אבן גבירול הבנוי במשקל של 3 - 3 - 6 הברות:
שִׁנְאַנִּים/ שַׁאֲנַנִּים/ כְּנִצּוֹצִים יִלְהָבוּ
לַהֲטֵיהֶם/ וּמַעֲטֵיהֶם/ כְּעֵין קָלָל יִצְהָבוּ
שיטת שקילה זו הייתה נפוצה ביותר בפיוטים, אך לא השתמשו בה כלל בשירת החול.
השיטה הסִילַבִּית > משקל ההגאים (משקל הברתי פונטי)

המשקל הנפוץ בפיוטים בדורות מאוחרים הוא משקל ההגאים, שבו גם התנועות וגם השוואים הנעים נספרים ללא אבחנה ביניהם. דוגמה לשיר במשקל הזה הוא הפיוט ידיד נפש שבו שמונה הגאים בכל צלעית.
השיטה הסילבּו-טונית

השיטה הסילבּו-טונית (הברתית-קולית) התפתחה בשפות הגרמאניות והסלאביות, שבהן למילים יש הטעמה קבועה, ואומצה בשירה העברית החל מן המאה ה-19. בניגוד לשיטה הסילבּית, המקפידה רק על שוויון במספר ההברות בכל שורה בשיר, שיטה זו מקפידה גם על סדר ההטעמות או ההדגשות, באופן שיוצר קצב אחיד. בכל שורה בשיר שכתוב לפי שיטה זו יש תבנית מסוימת של הטעמות (הקרויה רגל), החוזרת על עצמה מספר פעמים (לעיתים בתוספת של הברה לא-מוטעמת בתחילת השורה, או בהשמטת הברה לא-מוטעמת אחת או יותר בסוף השורה); משקל השיר נקבע לפי סוג הרגל שבשימוש ולפי מספר הרגליים בשורה. אי הטעמה של הברה נקראת השפלה.
השיטה הסילבּו-טונית > רגליים

שמות הרגליים בשיטה הסילבּו-טונית לקוחים מהשירה הקלאסית של יוון העתיקה, אך בניגוד לשירה זו בה המשקל התייחס לזמנים (תנועות קצרות וארוכות), בשירה ברוב שפות אירופה ובעברית מתייחס המשקל להטעמות או לטון הקריאה. כתוצאה מכך, כמה מהמשקלים שמוכרים בשירה הקלאסית אינם מתאימים לשיטה הסילבּו-טונית ולא נעשה בהם שימוש.
השיטה הסילבּו-טונית > רגליים > רגליים דו-הברתיות

טְרוֹכֵיאוּס (טרוכי) – הרגל הטרוכיאית מורכבת מהברה אחת מוטעמת והברה אחת לא-מוטעמת לאחריה, כמו המילה "כסף".
יַמְבּוּס (יאמב) – הרגל היאמבית מורכבת מהברה אחת לא-מוטעמת והברה אחת מוטעמת לאחריה, כמו המילה "זהב".
סְפּוֹנְדֵיאוֹן (ספונדי) – הרגל הספונדיאית מורכבת משתי הברות מוטעמות – במקור, ביוונית עתיקה ובלטינית, שהיו נוהגות בהן תנועות קצרות וארוכות, ניתן היה להחליף הברה מוטעמת בהברה לא-מוטעמת עם תנועה ארוכה. כיוון שבעברית המדוברת כיום אין הבדל ממשי בין תנועות קצרות וארוכות, הספונדיאון הוא משקל שאינו פרגמטי לשפה. דוגמאות לספונדיאון הן קריאות עידוד דו-הברתיות, שבהן לרוב מודגשות שתי ההברות, כמו: "ד-ני!", "יו-סי!" או צירופים כפולים כמו "כן! כן!"
השיטה הסילבּו-טונית > רגליים > רגליים תלת-הברתיות

אַמְפִיבְּרַכוּס (אמפיברך) – הרגל האמפיברכית מורכבת מהברה לא-מוטעמת, הברה מוטעמת והברה לא-מוטעמת, כמו המילה "קדימה".
אַנַפֶּסְטוּס (אנאפסט) – הרגל האנאפסטית מורכבת משתי הברות לא-מוטעמות ואחריהן הברה מוטעמת, כמו המילה "יהלום".
דַּקְטִילוּס (דקטיל) – הרגל הדקטילית מורכבת מהברה מוטעמת אחת ושתיים לא-מוטעמות לאחריה, כמו המילה "אינטרנט". השימוש בו בעברית בהטעמה הספרדית המקובלת כיום קשה ותובע מהכותב יצירתיות – שהרי אין מילים עבריות המוטעמות הטעמה קדם-מלעילית, והרגל המשקלית אינה יכולה לחפוף עם המילה. השימוש בו רווח יותר אצל משוררים שכתבו בהטעמה אשכנזית.
השיטה הסילבּו-טונית > רגליים > רגליים נוספות

בשירה היוונית קיימות הגדרות של רגליים נוספות שהשימוש בהן אינו מקובל בשיטה הסילבּו-טונית: דִּיבְּרַכוּס (שתי תנועות קצרות); טְרִיבְּרַכוּס (שלוש תנועות קצרות); פֵּיאוֹן (ארבע תנועות, אחת מהן ארוכה והשאר קצרות; לפי מיקום התנועה הארוכה נקראת הרגל פיאון ראשון, שני, שלישי או רביעי) ועוד. שורה הכתובה ברגליים אלה ניתן כמעט תמיד לחלק בדרך אחרת ולקבל רגליים מוכרות יותר, למשל פיאון שני או רביעי יחולק לשתי רגליים יאמביות.
לעיתים חלוקת הפיאון אינה מומלצת. בסונטה ט' של מחזור השירים אהבתה של תרזה די מון, מאת לאה גולדברג ניתן לטעון לכאורה לפנטמטר יאמבי: 'מחלוני וגם מחלונך'. אך חלוקה זו מאולצת. הקריאה הסבירה מובילה לחלוקה שונה שמתחילה בפיאון רביעי ואחריה יאמב ופיאון רביעי נוסף: 'מחלוני וגם מחלונך'. לאורך השיר שקילה זו משקפת משמעות: השוואה, אחדות ונפרדות בין הכותבת למושא אהבתה.
השיטה הסילבּו-טונית > הגדרת המשקל השירי

שיר שקול מוגדר הן לפי המשקל המשמש בכל אחת מהרגליים, והן לפי מספר הרגליים בשורה, המצוין באמצעות תחילית יוונית (שהיא מספר הרגליים ביונית) בתוספת המילה 'מטר'. כך שיר שיש בו שתי רגליים בשורה הוא דימטר, שלוש רגליים – טרימטר, וכך (לפי הסדר) טטרמטר, פנטמטר, הקסמטר וכן הלאה. כך למשל בפנטמטר יאמבי (משקל קלאסי הנקרא 'חרוז לבן' ובו נכתבו רבים ממחזות שייקספיר) יש בכל שורה חמש רגליים, שכל אחת מהן שקולה כיאמבוס; בהקסמטר אנאפסטי (משקל נפוץ בשירה היוונית) יש בכל שורה שש רגליים, שכל אחת מהן במשקל אנאפסט.
השיטה הסילבּו-טונית > חריגות מהשיטה הסילבּו-טונית

השיטה הסילבּו-טונית מתייחסת במקור למספר וסוג רגליים שווה בכל שורה, כאשר לעיתים מוחלפת רגל ארוכה ברגל קצרה יותר (המושלמת על ידי הפסקה בקריאה). החלוקה לרגליים אינה זהה בהכרח לחלוקה למילים, כפי שניתן לראות בדוגמאות לעיל. יצירות רבות נכתבו במשקל קבוע ללא חריגות.
עם הזמן והתפתחות השירה נפוץ השימוש בשורות בעלות מספר רגליים לא אחיד לאורך השיר, לעיתים בתבנית חוזרת אשר שומרת על משקל בקבוצות של שורות. את הרגליים החסרות ניתן לפרש כהפסקה ברצף הקריאה. כך, למשל, אלתרמן בדוגמה המצוטטת לעיל חורז שורות בתבנית א-ב-א-ב, כאשר שורות א הן ארבע-רגליות ושורות ב הן תלת-רגליות; הפסקה בקריאה בסוף כל שורה תלת רגלית מאפשרת שמירה על קצב אחיד.
דוגמה מוכרת נוספת לחריגה ממשקל אחיד היא החמשיר, שבו השורות 1, 2, ו-5 הן ארוכות (למשל, טרימטר אנאפסטי) ונחרזות אלה באלה, בעוד השורות 3 ו-4 קצרות (דימטר אנאפסטי) ובעלות חרוז אחר. כאשר שתי השורות הקצרות נקראות ללא הפסקה, נשמר הקצב של השורות הארוכות.
היו גם כאלה שחרגו עוד יותר ממסגרת זו ואף בשורות חורזות השתמשו במספר רגליים שונה, אם כי רצף ההטעמות נשאר זהה – כגון מחבר המשלים הרוסי איוון קרילוב והמשורר הרוסי אלכסנדר גריבוידוב במחזהו "חכם ורע לו".
השיטה הסילבּו-טונית > שמות המושגים של חריגים בשורה

אָנָקְרוּזִיס – הברה לא מוטעמת בתחילת השורה לפני הרגל הראשונה
היפֶּרְקָטָלֶקְסיס – הברה לא מוטעמת לאחר הרגל האחרונה
קטלקסיס – הברה אחרונה חסרה ברגל האחרונה.
בְּרָכִיקַטַלֶקְסיס – שתי הברות אחרונות חסרות ברגל האחרונה (ולכן ברגל עם 3 הברות קיים רק בדקטיל)
חור ברשת – חוסר הברה ברגל באמצע השורה שמבוטא בקריאה בצורת השהיה.
דוגמה: שירו של אלכסנדר פן 'לא אני הוא האיש' בנוי כטרימטר אנאפסטי. שורות שתיים וארבע הן היפרקטלקטיות (הברה נוספת בסוף השורה). בשורה הרביעית יש חור ברשת (X) לאחר הרגל השנייה: "לך הבאתי במקום X טבעת". להשהיה יכולה להיות משמעות – במקרה זה המשורר מביא דבר-מה אך ייתכן שהוא חסר ערך.
ראו גם

המשקל במוזיקה
פרוזודיה
רשימת משקלים בשיטה הסילבו-טונית
לקריאה נוספת

רונית שושני, "משקל כמותי ומבנה פרוזודי בשיר מתקופת רב אשי (353–427/8 לספה"נ)", בקורת ופרשנות 31 (תשנ"ה), עמ' 5–23.
שמעון זנדבנק, מזשיר – מדריך לשירה (כתר, 2002) פרק ז': "החזרה הרתמית".
בנימין הרשב, שירת התחיה העברית: אנתולוגיה היסטורית-ביקורתית האוניברסיטה הפתוחה, 2000. מבוא "כיצד לקרוא את משקלי השירה העברית" עמ' לז–מט.
עומר ולדמן, "לחזור אל השקוּל" (על הוראת הפרוזודיה בישראל, בעקבות מחקריו של עוזי שביט), מעלה, ספטמבר 2022
עזרא פליישר, "עיונים בדרכי השקילה של שירת הקודש הקדומה", הספרות ו-[24] (ינואר 1977), עמ' 70–83 [= הנ"ל, שירת הקודש העברית בימי הביניים, הוצאת מאגנס, ירושלים תשס"ח, עמ' 497–512].
יוסף יהלום, "ראשיתה של השקילה המדויקת בשירה העברית", לשוננו מז [א] (תשרי תשמ"ג), עמ' 25–61.
עזרא פליישר, "בחינות בעליית שיטות השקילה המדויקות בשירה העברית", לשוננו מח/מט [ב/ג] (טבת–ניסן תשמ"ה), עמ' 142–162. לתגובה צורפה תשובתו של יהלום, בעמ' 163–166.
מעין הראל, מבוא לשירה, האוניברסיטה הפתוחה, 2022
הערות שוליים

↑  "פרוזודיה" היא מונח כולל יותר, אשר פרט למשקל מתייחס גם לטון (גובה צליל) ולהיבטים אחרים של ניגון ומקצב, אולם לעיתים קרובות הוא משמש כשם נרדף לתורת המשקל לבדה.
↑  עמוס חכם, צורות הפיוט במקרא עמ' 60
↑  קג ד–ה
↑  שלמה מורג ואמנון שילוח, "משקל ונעימה בפיוטי קהילות תימן וספרד", בתוך 'לראש יוסף', עמ' 437–438, 451
↑  הרב חיים רפאל שושנה, אעירה שחר עמ' 20; https://web.nli.org.il/sites/nlis/he/song/pages/articles/מאמר_משקל_הברתידיקדוקי.aspx
↑  הרב חיים רפאל שושנה, אעירה שחר עמ' 20
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007536327905171  BNE: XX533220  GND: 4169752-2  LCCN: sh85113832
כדורגלן השנה ברוסיה (ספורט אקספרס)

| --- | --- |
 מדינה:  רוסיה 
 הגוף המעניק:  ספורט אקספרס
 תקופת הפרס:  1991–הווה (כ־33 שנים)
 
כדורגלן השנה ברוסיה הוא פרס שנתי הפרס המוענק לשחקן הטוב ביותר של העונה ברוסיה, אשר נקבע על פי משאל בקרב השחקנים של כל אחת מקבוצות ליגת העל הרוסית.
הפרס מוענק על ידי העיתון "ספורט אקספרס" מאז 1991.ב-1991 נערכה אליפות ברית המועצות האחרונה והזוכה הראשון של הפרס היה קשר צסק"א איגור קורנייב. מאז 1992, נערכת אליפות רוסיה.
כתוצאה מסקר שנערך עם סיום עונת 1992, השחקנים הצביעו לטובת שחקנה של ספרטק מוסקבה, איגור לדיאחוב, שעקף רק בשתי נקודות את חברו לקבוצה ויקטור אונופקו, שזכה עונה לאחר מכן בפרס. הזר הראשון שזכה בעונת 2005 היה קשר צסק"א דניאל קרבאליו. בעונת 2011/2012 הסקר נערך בעקבות תוצאות שנת 2011.
בעונת 2013/2014, לא נערך משאל בין השחקנים והפרס לא הוענק, אך מאז עונת 2014/2015 מוענק מדי שנה.
הזוכים בפרס

| עונה | זוכה | מועדון | ניקוד |
| --- | --- | --- | --- |
| 1991 | רוסיה (1991-1993) איגור קורנייב | צסק"א מוסקבה | 169/528 |
| 1992 | רוסיה (1991-1993) איגור לידיאחוב | ספרטק מוסקבה | 342/660 |
| 1993 | רוסיה ויקטור אונופקו | ספרטק מוסקבה | 380/594 |
| 1994 | רוסיה איגור סימוטנקוב | דינמו מוסקבה | 242/528 |
| 1995 | רוסיה איליה צימבלר | ספרטק מוסקבה | 309/528 |
| 1996 | רוסיה אנדריי טיכונוב | ספרטק מוסקבה | 329/594 |
| 1997 | רוסיה דמיטרי אלניצ'ב | ספרטק מוסקבה | 460/594 |
| 1998 | רוסיה יגור טיטוב | ספרטק מוסקבה | 281/528 |
| 1999 | רוסיה אלכסיי סמרטין | לוקומוטיב מוסקבה | 377/528 |
| 2000 | רוסיה יגור טיטוב | ספרטק מוסקבה | 400/528 |
| 2001 | רוסיה רוסלן ניגמטולין | לוקומוטיב מוסקבה | 267/528 |
| 2002 | רוסיה דמיטרי לוסקוב | לוקומוטיב מוסקבה | 402/495 |
| 2003 | רוסיה דמיטרי לוסקוב | לוקומוטיב מוסקבה | 322/528 |
| 2004 | רוסיה דמיטרי סיצ'ב | לוקומוטיב מוסקבה | 182/528 |
| 2005 | ברזיל דניאל קרבאליו | צסק"א מוסקבה | 312/528 |
| 2006 | רוסיה אנדריי ארשבין | זניט סנקט פטרבורג | 322/528 |
| 2007 | רוסיה קונסטנטין זיריאנוב | זניט סנקט פטרבורג | 229/528 |
| 2008 | ברזיל ואגנר לאב | צסק"א מוסקבה | 257/528 |
| 2009 | ארגנטינה אלחנדרו דומינגס | רובין קאזאן | 216/528 |
| 2010 | פורטוגל דני | זניט סנקט פטרבורג | 244/528 |
| 2011/2012 | חוף השנהב סיידו דומביה | צסק"א מוסקבה | 288/528 |
| 2012/2013 | רוסיה איגור אקינפייב | צסק"א מוסקבה | 86/528 |
2013/2014: לא נערך משאל
| 2014/2015 | ברזיל האלק | זניט סנקט פטרבורג | 229/528 |
| 2015/2016 | רוסיה פיודור סמולוב | קרסנודאר | 294/528 |
| 2016/2017 | רוסיה פיודור סמולוב | קרסנודאר | 226/528 |
| 2017/2018 | רוסיה פיודור סמולוב | קרסנודאר | 179/528 |
| 2018/2019 | רוסיה ארטיום דזיובה | זניט סנקט פטרבורג | 182/528 |
| 2019/2020 | רוסיה ארטיום דזיובה | זניט סנקט פטרבורג | 227/528 |
| 2020/2021 | איראן סרדאר אזמון | זניט סנקט פטרבורג | 222/528 |
| 2021/2022 | ברזיל קלאודיניו | זניט סנקט פטרבורג | 186/528 |
| 2022/2023 | ברזיל/רוסיה מלקום | זניט סנקט פטרבורג | 344/528 |

| --- | --- |
: = שוער כדורגל
: = שחקן שאינו רוסי
לפי מועדונים

חלוקת פרס כדורגלן השנה לפי מועדונים.
| מועדון | כמות | עונות |
| --- | --- | --- |
| זניט סנקט פטרבורג | 9 | 2006, 2007, 2010, 2014/2015, 2018/2019, 2019/2020, 2020/2021, 2021/2022, 2022/2023 |
| ספרטק מוסקבה | 7 | 1992, 1993, 1995, 1996, 1997, 1998, 2000 |
| לוקומוטיב מוסקבה | 5 | 1999, 2001, 2002, 2003, 2004 |
| צסק"א מוסקבה | 5 | 1991, 2005, 2008, 2011/2012, 2012/2013 |
| קרסנודאר | 3 | 2015/2016, 2016/2017, 2017/2018 |
| דינמו מוסקבה | 1 | 1994 |
| רובין קאזאן | 1 | 2009 |
ראו גם

כדורגלן השנה ברוסיה (שבועון פוטבול)
כדורגלן השנה בברית המועצות
הערות שוליים

↑  Думбья из команды лейтенантов
↑  "Игорь АКИНФЕЕВ". נבדק ב-2017-01-23.
↑  Халк: лучший по версии футболистов!
↑  Итоги голосования на звание лучшего игрока чемпионата России в клубах премьер-лиги-2014/15
↑  Смолов - лучший по версии футболистов!
↑  Дзюба - лучший по версии футболистов!
↑  Дзюба — лучший! Второй год подряд
דניאל ריגבי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  6 בדצמבר 1982 (בן 42) הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 תקופת הפעילות:  מ-2004
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (2004)  בית הספר צ'ידל הולם 
 פרופיל ב-IMDb
 
דניאל ריגבי (באנגלית: Daniel Rigby; נולד ב-6 בדצמבר 1982) הוא שחקן וקומיקאי אנגלי. הוא זכה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד אריק מורקמב בסרט הטלוויזיה "אריק וארני" משנת 2011.