סאקה (עם)
היסטוריה > האימפריה ההודית-סאקית (הודו-סקיתית) המאה ה-2–1 לפני הספירה – המאה ה-1–4 לספירה

בשל הזמינות הדלה של מקורות, ניתן לשחזר את ההיסטוריה של האימפריה ההודית-סאקית (המכונה לעיתים קרובות האימפריה ההודית-סקיתית בספרות ההיסטוריה העתיקה של המערב) רק במידה מוגבלת בהתבסס על הערכה והפצה של שליטיה. מטבעות, כמה כתובות ושרידים ארכאולוגיים, ומידע במקורות חיצוניים, בעיקר יווניים והודיים שכנים. תיארוך השליטים בפרט נותר שנוי במחלוקת.
האימפריה ההודית-סאקית, כמו הממלכה ההודית-יוונית (אנ') שאותה החליפה, לא הייתה מדינה ריכוזית. באזורים מסוימים נסבל שלטונם של מלכי משנה אזוריים, שכונו בכתובות בפרסית וביוונית כאחשדרפנים (מושלים), ובכתובות בשפות הודיות במקביל לראינו או ראג'ה (מלכים), בראשם. מתוכם היה "מלך המלכים" סאקה. בהתבסס על כמה מטבעות וכתובות משותפים של המלך ושל מלכי המשנה, בטוח שהם (במקרים רבים) לא היו שליטים עצמאיים או מורדים. בין מלכי המשנה הללו בחבל פנג'אב, מזרח קשמיר וראג'סטאן היו גם שליטים ממוצא הודי-יווני (במקורות ההודיים יונה או יוואנה (אנ'),, מיאונה פרסית עתיקה = איונים) מהאימפריה ההודית-יוונית הקודמת. שני המלכים המרכיבים החשובים ביותר של האימפריה, לעומת זאת, היו גם ממוצא סאקה: "האחשדרפנים הצפוניים (אנ')", ששלטו בחלקים של פנג'אב ועמק הגנגס העליון, עם בירתם במתורה (אנ'), וה"האחשדרפנים המערביים", ששלטו בחלקים של גוג'ראט של ימינו, ראג'סטאן, מהאראשטרה ומאדהיה פרדש, שבירתם באוג'יין. במאות מאוחרות יותר, משפחות יונה/יוואנה וגם משפחות סאקה נשאו יותר ויותר שמות הודיים והשתלבו תרבותית בקשטריות ההודיות האזוריות, מעמד הלוחמים והשליטים.
המלך ההודי-סאקי הראשון, מאוס (אנ') (שמלך אולי בשנים 120–85/80 לפני הספירה, לפי תיארוך לא ברור), היה מנהיג הסאקים הגנדהארים. על פי עדויות – כתובת על הגירת הסאקים עם שמו באזור גילגיט (אנ') ואזכור מלך סאי מצפון להרי פמיר בשם דומה במקורות סיניים – ייתכן שהוא הוביל את ההימלטות של הסאקים הללו וייתכן כי היה מלך סאקי בצפון לפני כן. הוא הרחיב את תחום שלטונו, בין השאר בשיתוף עם המלכים האזוריים ההודים-יוונים, מהאזרה (אנ') לקשמיר והתגורר בתכסילא.
במקביל, הסאקה בסקאסטנה/סיסטן עברו לשליטה של האימפריה הפרתית בפיקודו של מיתרידטס השני (שלט 123–88 לפנה"ס), עמו היו בני ברית. בהשפעה זו נשאו מנהיגיהם, האחים וונונס (אנ') וספלאהורס (אנ') (אולי 85–65 לפנה"ס) ובנו של השני, ספלאגדאמס, שמות פרתיים (אנ'). הם התגוררו בסיגל שבסיסטן, אך נראה כי השתחררו מהשלטון הפרתי והרחיבו את תחום השפעתם מזרחה, אך עד כמה קשה להבהיר בדיוק בגלל הופעתם של כמה מלכים אזוריים אחרים במזרח. ייתכן שאזס הראשון (אנ') (בערך 58/50–35/27 לפנה"ס) ממשפחת וונונס היה הראשון שאיחד את האימפריה מסיסטן עד לגנגס ולחוף, אותם הוביל לשיא כוחו, הקים לוח שנה חדש באימפריה ("עידן ויקראמה", החל ב-58/57 או 43 לפנה"ס) והעביר את הבירה מסיגל חזרה לתכסילא. על פי היצירה ההיסטורית ההודית יוגה פוראנה (אנ'), כמה עשורים לאחר ההודים-יוונים, כבשו ההודים-סאקים גם חלקים נרחבים מעמק הגנגס והפכו את פטאליפוטרה (אנ') לבירה החדשה, דבר המאומת על ידי כתובות. מתי התרחשה מערכה צבאית זו לא ברור, וגם לא מתי חלקים ממערב הודו נפלו לידי הסאקה. האחשדרפנים המערביים מתועדים שם רק שנים ספורות לפני תחילת הספירה, בתקופת שקיעתה של האימפריה. מקורות יווניים (השיוט בים האריתריאי, איסידורוס מכאראקס ותלמי) מתארים גם בירה נוספת של ה"סקיתים" ההודיים, מינאגרה (אנ'), שהייתה כנראה (עד היום לא זוהתה) באזור סינד שבמורד האינדוס, אך לא ברור אם זו הייתה בירה זמנית של האימפריה המרכזית, האחשדרפנים המערביים או תת-אימפריה אחרת.
נראה שהאימפריה נקלעה למשבר לאחר יורשו של אזס הראשון, אזילסיס (אנ') היה כנראה בתחילה מלך חלקי באזור הזארה או עוצר שותף עם אזס, שלאחר מכן הצליח כנראה רק להרחיב את שלטונו לאינדוס התיכון. יורשו אזס השני (אנ') (בערך 35–12 לפנה"ס) איבד שטחים באינדוס התחתון, אך עדיין שלטונו התרחב באזור הינדו כוש. לאחר מכן, נראה שכמה מלכים חלקיים והאחשדרפנים המערביים והצפוניים הפכו לעצמאיים. מלך חדש של סיסטן, גונדופרס (אנ') (שלט בין השנים 19–45 לספירה בקירוב) וצאצאיו ניצלו את היריבות כדי להתרחב אל עמק האינדוס, אך לא מעבר לכך. למרות מקורותיה בסיסטן, שושלת זו נבדלת מהשושלות ההודיות-סאקיות בספרות העדכנית כהממלכה ההודית-פרתית (אנ') משלוש סיבות: 1. המטבעות והשרידים האדריכליים שלהן חיקו את הסגנון הפרתי, בעוד שההודים-סאקים, במיוחד באשר הם. אזורי ליבה, הושפעו ממודלים הלניסטיים; אפילו תמונות תבליט של המעמד העליון ההודי-פרתי לובשות בגדים פרתיים; 2. ניתוח כתובת של גונדופרס בידי ארנסט הרצפלד הראה שמייסד השושלת לא בא ממשפחה סאקית, אלא מבית סורן (אנ'), אחת משבע משפחות האצולה הגדולות של אירן (אנ'); 3. לא ברור אם האימפריה ההודית-פרתית הייתה אולי מדינה וסאלית של האימפריה הפרתית בגלל היחסים של בית סורן לבית המלוכה הפרתי של הארשאקים. זמן קצר לאחר התפשטות הממלכה ההודית-פרתית תחת גונדופרס, כתובת ניצחון של אימפריית סאטווהאנה ממרכז הודו מתגאה בכך שכבשה את עיר המלוכה פטאליפוטרה מהסאקה.
לאחר סופה זה של האימפריה המרכזית, התקיימו כמה אימפריות הודיות-יווניות (האחרונה תחת סטראטון השני (אנ') עד 10 לספירה בערך בפנג'אב) ואימפריות הודיות-סאקיות באזור שבין האימפריות ההודיות-פרתיות לסאטווהאנה, שחלקן ניסו זמנית להשתלט על האחרות: אפראצ'ראג'ה (אנ') במערב גנדהארה עם מרכזם במחוז בג'אור (אנ') (ויג'יאמיטרה וממשיכי דרכו), האחשדרפנים הסאקים של קשמיר ותכסילא עם האזור השכן צ'וחסה ממערב (ליאקה קוסולקה (אנ'), יורשו הסביר זאיוניסס (אנ') (ג'הוניקה)) ואחרים) ולאחר הכיבוש ההודי-פרתי של שתי המדינות, סוף סוף האחשדרפנים הצפוניים (רג'ובולה (אנ'), בנו סודאסה ואחרים) במתורה. התרחבותה של אימפריית קושאן, שצמחה משבטי היואג'ה של מרכז אסיה, הובילה לכיבוש האימפריות והנסיכות ההודיות-פרתיות וההודיות-סאקיות בצפון הודו בסוף המאה ה-1 – תחילת המאה ה-2 לספירה. כמה מהם המשיכו להתקיים כווסאלים של אימפריית קושאן עוד כמה עשורים, אבל אז נעלמו מדפי ההיסטוריה.
רק האימפריה של האחשדרפנים המערביים של הסאקה עם הבירה אוג'יין (סוף המאה ה-1 לפנה"ס/תחילת המאה ה-1 לספירה – סוף המאה הרביעית לספירה) שרדה, אולי בתחילה כווסאלים של אימפריית קושאן, אם כי הדבר שנוי במחלוקת, אך מאוחר יותר עצמאית. אימפריה זו הייתה מעורבת בסכסוכים קיומיים ארוכים, בלתי פתורים, עם אימפריית סאטווהאנה (תחילת המאה ה-1-תחילת המאה ה-3), בהם ידם של האחשדרפנים המערביים הייתה לבסוף עליונה והם כבשו אזורי ליבה גדולים בצפון-מערב מאימפריית סאטווהאנה, אשר לאחר מכן קרסה. כמו ההודים-סאקים וההודים-יוונים המוקדמים, גם 27 השליטים של האחשדרפנים המערביים המסורתיים נטו לבודהיזם, בעוד שאחשדרפנים מאוחרים יותר קידמו גם את ההינדואיזם הברהמני. ככל הנראה, חלקים מהמעמד השלטוני ההודי-סאקי וההודי-יווני היגרו לאימפריית האחשדרפנים המערביים לאחר כיבוש קושאן. בנוסף לכתב הבראהמי ששימש ברחבי הודו, נעשה שימוש באימפריה גם בכתב החרושתי (אנ'), שהיה נפוץ בגנדהארה ובמזרח מרכז אסיה, ובכתב יווני פגום, אם כי רק לכתיבת שפות הודיות (השפות סנסקריט ופראקריט, ובמיוחד פאלי). מספר כתובות הקדשה במקדשים בודהיסטים והינדים מגיעים מאנשים פרטיים המתייחסים לעצמם כיאוואנה או סאקה. עם זאת, מכיוון שהיו להם רק שמות הודיים והם כתבו בשפות הודיות, כינויים עצמיים אלה הגיעו כנראה, במיוחד בתקופות מאוחרות יותר, רק ממסורות משפחתיות וחברתיות, ואין הוכחה לכך שעדיין דיברו סאקית או יוונית במערב הודו בתקופת האחשדרפנים המאוחרת. אינדיקציה נוספת להגירה גדולה יותר מהצפון היא שהאחשדרפנים המערביים, כמו האחשדרפנים הצפוניים באזור הגנגס העליון לפניהם, היו הראשונים לבסס את אמנות גנדהארה הההלניסטית-בודהיסטית (אנ') באזור הדקאן המערבי ההודי, ואחריהם ההפתליטים (אנ') המאוחרים יותר ("הונים לבנים", במקורות הודיים הונה). במקורות מאימפריות הודיות שכנות, אימפריית האחשדרפנים המערביים מכונה "אימפריית הסאקה" ותקופת שלטונה נחשבת עד היום לתקופת סאקה בהיסטוריוגרפיה של מערב הודו, שמתחילה במאה ה-1 לספירה. לבסוף, בסביבות שנת 397, נכבשה האימפריה של האחשדרפנים המערביים על ידי הקיסר צ'אנדראגופטה השני (אנ') מאימפריית גופטה השכנה, ובכך הסתיימה המורשת הפוליטית האחרונה של התקופה ההודית-סקיתית (הודו-סאקית).