stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרה מובילה את הגר אל אברהם (אדריאן ואן דר ורף)
תיאור היצירה וחשיבותה

הציור מתאר את אברהם, שרה והגר – שפחתה המצרית של שרה – בחדר השינה של אברהם, בהסתמך על הסיפור המקראי. אברהם, המוצג כאדם מבוגר עם זקן שיבה מלא, יושב בחזה חשוף בתוך חדר מהודר על מיטתו. מבנה החזה והכתפיים שלו משקף פרופורציות גבריות קלאסיות מהעת העתיקה. את החדר מעטרות וילונות יוקרתיים, ובפינה ניצב עמוד מחורץ. בקדמת הסצנה מופיע שולחן מגולף שעליו ניצב כלי מפואר.
מבטו של אברהם מופנה אל אשתו שרה, העומדת לצידו ונראית כאישה מבוגרת בעלת תווי פנים חדים ועור מקומט. לעומתה, בקדמת הציור, מוצגת הגר בשיא פריחתה. בהתאם לאידיאל היופי הבארוקי, עורה חלק, גוון פניה שנהבי ומבנה גופה שופע. היא מנסה לשווא לכסות את גופה העירום והכפוף בהכנעה בבדים ובבגדים. בבושה היא משפילה את מבטה, בעוד אברהם ושרה משוחחים מאחוריה בלהט, כשהם הדמויות הפעילות בסצנה. תוכן השיחה מרומז בתנועות ידיהם: ידו השמאלית של אברהם נחה בהיסוס על כתפה של הגר, בעוד ידו הימנית מבצעת תנועה חופשית באוויר. שרה מצמידה את ידה ללבה, ומחוותיהם מבטאות את הדאגה לבעיית עקרותה.
למרות ההבטחה האלוהית, שנמסרה לאברהם באמצעות מלאכים, כי ייוולד לו צאצא, גילו המתקדם של הזוג מעורר ספקות באשר להמשך שושלתם. חששם היה כי אם ימות אברהם ללא בנים, יירש אותו עבדו אליעזר מדמשק. משום כך, שרה מציעה שאברהם יביא לעולם צאצא באמצעות שפחתה הגר. בהמשך לסצנה המתוארת בציור, אברהם מקבל את הצעתה של שרה ונולד לו בן מהגר – ישמעאל. לימים נולד לאברהם ולשרה בן נוסף – יצחק. לאחר לידת יצחק, מתגלעים עימותים בין שרה להגר, דבר שמוביל לגירוש הגר וישמעאל על ידי אברהם. המסורת המקראית רואה בישמעאל את אבי האסלאם וביצחק את אבי עם ישראל ושנים-עשר שבטי ישראל, ובכך מתקיימת ההבטחה האלוהית לזרע רב.
מערכת היחסים המשולשת בין אברהם, שרה והגר מגלמת משמעויות דתיות שונות, בעיקר ביחס לעקרון המונוגמיה בתנ"ך. הנישואים בין אברהם לשרה נתפסים כקשר הלגיטימי היחיד, בעוד הקשר עם הגר – תוצאה של ספק בחסד האל – נחשב לחוטא. אף על פי שישמעאל הוא בנו הבכור של אברהם, רק ביצחק מתקיים בריתו של האל.
יצירה והיסטוריה

כבר בשנת 1696, בזמן שעבד ברוטרדם, עסק אדריאן ואן דר ורף בנושא הדתי של מערכת היחסים המשולשת בין אברהם, שרה והגר. עבור הרגנט ההולנדי אדריאן פאץ (1657–1712) צייר שני ציורים תואמים: "שרה מביאה את הגר לאברהם", גרסה מוקדמת של היצירה המתוארת לעיל, אשר כיום נמצאת בארמיטאז' בסנקט פטרבורג, וגירוש הגר, השוכן כיום בפינקוטק הישן בדרזדן.
בשנת 1697 מונה ואן דר ורף לצייר החצר של הדוכסות בפפאלץ ועבר לדיסלדורף. הנסיך הבוחר יוהאן וילהלם הזמין ממנו גרסאות שניות של שני הציורים. בשנת 1699, הושלמה הגרסה השנייה של "שרה מביאה את הגר לאברהם". גרסה זו עידנה את הסגנון והפכה אותו לחלק יותר, ופשטה את הקומפוזיציה. הציור יועד להצבה בחדר מגורים או קבינט נסיכי, ולא היה מתאים לתצוגה בכנסייה, שכן לפי אמות המידה של התקופה, הצגת הגר העירומה נתפסה כמנוגדת למוסכמות.
נושא הציור – עקרות – היה בעל משמעות אישית עבור הנסיך הבוחר יוהאן וילהלם. לאחר נישואיו הראשונים ללא ילדים, הוא נשא בשנת 1691 את מריה אנה לואיזה דה מדיצ'י, וגם נישואין אלה נותרו חשוכי ילדים בזמן שואן דר ורף צייר את היצירה. לפיכך, הציור ביטא תקווה לכך שאשתו השנייה תלד לו בן יורש, אך תקווה זו לא התממשה – יוהאן וילהלם נפטר בשנת 1716 ללא צאצאים חוקיים.
בשנת 1701 צייר ואן דר ורף את "גירוש הגר", אשר יחד עם "שרה מביאה את הגר לאברהם" ויצירות נוספות שלו, נכלל באוסף גלריית הציורים של דיסלדורף שהוקמה בשנת 1709. יצירות אלה תרמו רבות למוניטין הגלריה. בשנת 1805, במהלך מלחמות הקואליציה השלישית, פונה האוסף לארמון קירכהיים בולאנדן. מאוחר יותר, מלך בוואריה מקסימיליאן הראשון שילב את היצירות באוספי האמנות של בוואריה. כיום, הציור שמור בגלריה הלאומית של ארמון שלייסהיים, בבוואריה.
תפיסה וביקורת

בשנת 1788, ביקר בגלריית דיסלדורף תומאס ג'פרסון שהתרשם עמוקות מהיצירה ואף ציין אותה באופן בלעדי בכתביו, אז שגריר ארצות הברית בפריז ולימים הנשיא השלישי של ארצות הברית. ג'פרסון התרשם במיוחד מהאופן שבו צוירה דמותה של הגר, ובמכתב לידידתו מריה קוסווי כתב:
"הייתי מחליף מקום עם אברהם ללא היסוס, גם אם משמעות הדבר הייתה שאני מת כבר חמשת אלפים או ששת אלפים שנה".
לדבריו הייתה משמעות אישית – ג'פרסון ניהל מערכת יחסים עם שפחתו סאלי המינגס, אחותה למחצה של אשתו המנוחה מרתה, ונולדו להם מספר ילדים משותפים.
לקריאה נוספת

Barbara Gaethgens: Adriaen van der Werff, 1659–1722. Deutscher Kunstverlag, München 1987, ISBN 978-3-4220-0780-2, S. 138, 259 (Kat. Nr. 51)*
Mariët Westermann: A Worldly Art. The Dutch Republic, 1585–1718. Yale University Press, New Haven/CT 1996, ISBN 0-300-10723-4, S. 170 f. (Kat. Nr. 123)*
| --- | --- |
בקרת זהויות :  RKDimages ID: 224624
ולדימיר וינוקור

| --- | --- |

 לידה:  31 במרץ 1948 (בן 76) קורסק, ברה"מ 
 מדינה:  ברית המועצות, רוסיה 
 מקום לימודים:  האקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון 
 צאצאים:  אנסטסיה וינוקור 
 פרסים והוקרה:  אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (1989)  אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית (1984)  מדלייה להנצחת 300 שנה לצי הרוסי  תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית  מדליה לחיזוק אחוות הנשק  מדליה על שם ז'וקוב  מדליית המערכה הצבאית בסוריה  העיטור על השירות למען המולדת דרגה שנייה  מדליית "200 שנה למשרד הבטחון"  מסדר דוסטיק, דרגה 2  מדליה להנצחת 850 שנים לייסוד מוסקבה  עיטור הידידות (רוסיה)  עיטור אות הכבוד  עיטור הכבוד של הפדרציה הרוסית  עיטור מסדר המולדת דרגה שלישית  עיטור הדגל האדום של העמל  עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה רביעית  עיטור מסדר המולדת דרגה ראשונה  בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה 
 פרופיל ב-IMDb
 
ולדימיר וינוקור (ברוסית: Владимир Натанович Винокур;‏ נולד ב-31 במרץ 1948) הוא שחקן, זמר והומוריסט סובייטי-רוסי ממוצא יהודי. בשנת 1989 הוענק לו תואר "אמן העם של רוסיה הסובייטית". הוענק לו עיטור ההצטיינות למען המולדת מכול ארבע דרגות.
ביוגרפיה

ולדימיר וינוקור נולד בשנת 1948 בקורסק למשפחה יהודית. אביו עבד בתחום הבינוי בעיר ואמו הייתה מורה. לווינוקור היה אח בכור.
בשנת 1963 וינוקור עזב לימודי בית ספר ולמד בבית ספר לטכנאים. עוד לפני סיום הלימודים הוא נסע למוסקבה וניסה להתקבל ללימודים באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון. הוא עבר את הבחינות אך לא היה יכול להתקבל בהיעדר תעודת בגרות. בשנת 1967 הוא גויס לשורות הצבא האדום ושירת בלהקה צבאית.
בשנת 1969 עוד בזמן השירות הצבאי וינוקור התקבל ללימודי משחק. החל משנת 1973 הוא החל לעבוד בקרקס של מוסקבה ומשנת 1974 החל לשיר בתיאטרון של אופרטה במוסקבה. הוא עבד בתיאטרון זה גם לאחר סיום הלימודים. במזן הלימודים וינוקור הכיר את לב לשצ'נקו והם הפכו לחברים לכל החיים.
במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20 וינוקור החל להופיע עם קטעי פרודיה וסטנד אפ. בשנת 1977 הוא זכה בתחרות לשחקנים. וינוקור זכה להצלחה ונתן הופעות רבות לרבות השתתפות לתוכניות טלוויזיה.
בשנת 1986 ביחד עם לב לשצ'נקו הם איחרו להפלגה של "אדמירל נחימוב" ובכך ניצלו.
בשנת 1989 וינוקור יסד "תיאטרון פרודיה של ולדימיר וינוקור" שפועל גם כיום. התיאטרון מרבה להופיע ברחבי רוסיה ומחוץ לגבולות המדינה מפני קהל דוברי רוסית. הוא הופיע מספר פעמים בישראל.
בשנת 1992 בהיותו בסבב הופעות בגרמניה וינוקור עבר תאונת דרכים קשה. הייתה סכנה לקטיעת רגל, אך בסופו של דבר הוא החלים.
על פעילתו בתחום האמנות וינוקור קיבל פרסים ותארים שונים לרבות עיטור ההצטיינות למען המולדת מכול ארבע דרגות.
אשתו של וינוקור בעבר הייתה רקדנית בלט. גם ביתם אנסטסיה הייתה רקדנית בתיאטרון בולשוי.
וינוקור פרסם מספר ספרים על פעילותו באמנות.
בשנת 2022 וינוקור תמך בפלישת רוסיה לאוקראינה ובעקבות כך נכנס לרשימת עיצומים של אוקראינה.
המשלח (סדרת טלוויזיה)

| --- | --- |

 מבוסס על:  המשלח
 סוגה:  פעולה ומתח
 יוצרים:  לוק בסון 
 שחקנים:  כריס ונס (Frank Martin)  אנדראה אוסווארט (Carla Valeri)  ויולנטה פלסידו  מארק רנדל  בפסקה זו 3 רשומות נוספות שטרם תורגמו 
 ארץ מקור:  ארצות הברית, קנדה 
 שפות:  אנגלית
 מספר עונות:  2 
 מספר פרקים:  24 
 הפקה
 חברת הפקה:  Lagardère Group QVF Inc.
 טכניקת צילום:  מצלמה יחידה 
 מוזיקה:  נתנאל מישלי 
 שידור
 רשת שידור:  RTL 
 פורמט (תמונה):  HDTV
 תקופת שידור מקורית:  11 באוקטובר 2012 – 14 בדצמבר 2014 
 קישורים חיצוניים
 http://www.m6.fr/serie-le_transporteur
 דף התוכנית ב-IMDb
 
המשלח (בצרפתית: Le Transporteur: la série) היא סדרת טלוויזיה צרפתית-קנדית בשפה האנגלית, ספין-אוף לסדרת הסרטים "המשלח" שיצרו לוק בסון ורוברט מארק קמן.
הסדרה הופקה על ידי חברת אטלנטיק הפקות הצרפתית וחברת בידור הבוטיק הקנדית QVF, Inc.. שודרה על ידי M6 ו-RTL. במקור היו מעורבים בהפקה HBO ו-Cinemax, אך השניים נטשו את הפרויקט בשנת 2013.
הסדרה עוקבת אחר האירועים והקונספט של הטרילוגיה הקולנועית וממשיכה את הרפתקאותיו של פרנק מרטין, נהג שליחויות פרילנסר מקצועי להשכרה שיספק כל דבר, בכל מקום במחיר הנכון וחי על פי שלושה כללים "בלתי ניתנים לשבירה", אותם הוא מפר לעיתים קרובות. כריס ואנס גילם את תפקידו של פרנק מג'ייסון סטאת'אם ואליו הצטרף בעונה הראשונה אנדראה אוסווארט כמנהל המשרד שלו קרלה ולרי, צ'רלי הובנר בתור המכונאי דיטר האוסמן ופרנסואה ברלנד, השחקן היחיד מסדרת הקולנוע, שמגלם את המפקח טרקוני. בעונה השנייה הצטרפה ויולאנטה פלאסידו בתפקיד קאטרינה "קט" בולדיו, סוכנת ההזמנות החדשה שלו. בניגוד לקרלה, שלא הצטרפה לעונה השנייה, קאט בדרך כלל הצטרפה לפרנק בהרפתקאותיו.
12 פרקים הוזמנו בשנת 2012 לעונה הראשונה בתקציב כולל של 40 מיליון. התוכנית שודרה באותה השנה ב-11 באוקטובר בגרמניה ברשת RTL, וב-6 בדצמבר בצרפת בערוץ M6. הבכורה הקנדית הייתה ב-4 בינואר 2013 ברשת HBO קנדה. הסדרה החלה לשדר בהודו ב-25 בינואר 2013 בערוץ Sony PIX, ועלתה לראשונה בארצות הברית ברשת TNT ב-18 באוקטובר 2014. 12 פרקים נוספים הוזמנו לעונה שנייה שצילומיה החלו במרוקו בפברואר 2014. העונה השנייה שודרה בקנדה ב-5 באוקטובר 2014 ובארצות הברית בערוץ TNT ב־29 בנובמבר 2014.
ב-26 בנובמבר 2015 פורסם כי הסדרה בוטלה ולא תחודש לעונה שלישית.
שחקנים ודמויות

כריס ואנס בתפקיד פרנק מרטין (מכונה "המשלח") – נהג מקצועי ומיומן להשכרה. לוחם לשעבר ביחידת SAS ובכוחות המיוחדים, הוא מציע שירותי נסיעה והובלה בלי לשאול שאלות, למי שמוכן לשלם. קוד ההתנהגות שלו מחמיר מאוד, נהיגתו המדויקת וכישורי הלחימה שלו מאפשרים לו לשרוד גם נגד הפושעים המסוכנים ביותר לאורך משימותיו. פרנק סומך רק על קומץ אנשים: הסוכנת שלו קרלה, המכונאי שלו דיטר, ומפקח משטרה צרפתי בשם טרקוני. מעגל החברים שלו יגדל עם בואה של ג'ולייט, אישה סקסית מסתורית שמאוד מתעניינת בעבודתו.
אנדראה אוסווארט בתפקיד קרלה ולרי (עונה 1) – מומחית מחשבים, היא מסייעת במשימותיו של פרנק באמצעות משא ומתן עם לקוחות ומספקת לו מידע ממשרד בניס.
פרנסואה ברלנד בתפקיד המפקח טרקוני (עונה 1; עונה 2) – חברו וקצין המשטרה הסרבן של פרנק. טרקוני, שהוצב בניס, חקר בעבר את פרנק. עכשיו כחברים, טרקוני מטפל בביתו בקאפ רוקס כשפרנק נמצא במשימה. פרנק פונה אליו כשהוא זקוק להתערבות רשמית של המשטרה, אך תמיד באופן שטרקוני יכול להכחיש כל מעורבות איתו. הוא שומר על מעמדו כקצין אך מאפשר לפרנק לכופף מעט את הכללים.
דלפין צ'אנאק בתפקיד ג'ולייט דובואה (עונה 1) – סוכנת DCRI שחוקרת את המשלח, תוך התחזות לשכנתו היפה והרומנטי של פרנק. היא נקרעת בין הריגול שלה לבין משיכתה הגוברת לפרנק. מוקדם יותר בפרויקט, הדמות הייתה כתבת בשם אוליביה.
צ'ארי הובנר בתפקיד דיטר האוסמן (עונה 1 ועונה 2) – מומחה טכנולוגיה שעוזר לפרנק בתחזוק מכוניתו. הוא איש סודו של פרנק ומכונאי שאין שני לו, שמתקן ומשנה את האאודי שלו כרצונו. בין אם פרנק זקוק לצמיגים מיוחדים, מתלים או לוחיות מזויפות, דיטר תמיד שם כשפרנק זקוק לו. דיטר נהרג בפרק הבכורה של עונה 2.
ויולטה פלסידו בתפקיד קתרינה "קאט" בולדיה (עונה 2) – מרגלת של המודיעין הצרפתי שפגשה לראשונה את פרנק כשהציל אותה משבי בצפון אפריקה. עכשיו שנתיים לאחר מכן, קאט הגיעה לעבוד אצל פרנק כסוכנת ההזמנות החדשה שלו.
מארק רנדל בתפקיד ז'ול פארו (עונה 2) – מומחה מחשבים העובד עבור משלח מתחרה. ג'ול מצטרף לצוות של פרנק.
דהאפר לבידין בתפקיד אוליבייה דסין (עונה 2) – המשלח השני הטוב ביותר בעולם והיריב הישן של פרנק. פרנק נאלץ להתחבר אליו כדי לבצע עבודה.
אליזה לבסק בתפקיד זארה נייט (חוזר בעונה 2) – דיפלומט של האו"ם לשעבר וומושא האהבה של פרנק מהעבר שהוא חשב אותה כמתה ונחטפה על ידי דאסין בהוראת סוחר נשק בשם ברטון. יש לה בן שאביו, שלא ידוע לו, הוא פרנק.
מכוניות

| עונה | יצרן | דוגמנית |
| --- | --- | --- |
| 1 | אאודי | A8 סיקיוריטי |
| 1 | אאודי | R8 (המכונה Sofie) |
מדיה ביתית

ב-3 במרץ 2015, Fox Home Entertainment של המאה ה-20 הוציאה את העונה הראשונה במלואה ב-DVD. העונה השנייה שוחררה ב-9 ביוני 2015.
הערות שוליים

1 2  Roxborough, Scott (20 במאי 2011). "RTL Joins HBO's 'Transporter' Series as Co-Producer". The Hollywood Reporter. Los Angeles, California. נבדק ב-2014-11-28. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "HBO at TCA: "Treme" to Return December 1; Cinemax Exits "Transporter"". The Futon Critic. 25 ביולי 2013. נבדק ב-2014-10-19. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Goldberg, Lesley (23 ביוני 2011). "'Transporter': 'Lost's' Stephen Williams to Helm Pilot (Exclusive)". The Hollywood Reporter. Los Angeles, California. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Tartaglione, Nancy (7 באפריל 2014). "MIPTV: Italian Actress Violante Placido Joins 'Transporter – The Series'". Deadline Hollywood. נבדק ב-2014-11-28. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Balen, Nicolle; McCorquodale, Owen (12 בדצמבר 2012). "Transporter: The Series Revs Up on HBO Canada" (PDF). HBO Canada. Canada. {{cite news}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל, May 2018)
↑  Andreeva, Nellie (23 בינואר 2014). "TNT Acquires 'Transporter' Series For Fall". Deadline Hollywood. נבדק ב-2014-11-28. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Adrenaline-Fueled Original Drama TRANSPORTER – THE SERIES Returns on The Movie Network and Movie Central, October 5" (הודעה לעיתונות). Corus Entertainment. 28 באוגוסט 2014. נבדק ב-2014-10-13. {{cite press release}}:  (עזרה)
↑  "Transporter: The Series (TNT) - Listings". The Futon Critic. נבדק ב-2014-12-05.
↑  "Transporter: The Series: Cancelled; No Season Three". TV Series Finale. נבדק ב-7 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jeffery, Morgan (28 ביולי 2011). "'Transporter' TV series casts three more". דיגיטל ספיי. United Kingdom. {{cite news}}:  (עזרה)
מריה סניוק

| --- | --- |

 לידה:  7 במאי 2005 (בת 19) מוסקבה, רוסיה
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 מועדון:  אייס חולון
 
מריה סניוק (ברוסית: Мария Сенюк; נולדה ב-7 במאי 2005) היא מחליקה אמנותית ישראלית-רוסייה. אלופת ישראל שלוש פעמים ברציפות (2023–2025).
ביוגרפיה > 2022

בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בוואוקאטי שבפינלנד במרץ סיימה במקום חמישי במקצה היחידות בתוצאה של 140.84 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לנוער שנערכה בטאלין שבאסטוניה באפריל סיימה במקום 19 במקצה היחידות בתוצאה של 144.50 נקודות.
באליפות ישראל 2023 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכתה במדליית זהב במקצה היחידות בתוצאה של 169.87 נקודות.
ביוגרפיה > 2024

באליפות אירופה בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בקובנה שבליטא בינואר סיימה במקום 19 במקצה היחידות בתוצאה של 152.95 נקודות.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה במונטריאול שבקנדה במרץ סיימה במקום 32 במקצה היחידות בתוצאה של 46.57 נקודות.
באליפות ישראל 2024 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה באפריל זכתה במדליית זהב במקצה היחידות בתוצאה של 166.25 נקודות.
באליפות ישראל 2025 בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדצמבר זכתה במדליית זהב במקצה היחידות בתוצאה של 151.54 נקודות.
הערות שוליים

↑  Israeli Nationals 2023, skatingscores.com
↑  Israeli Nationals 2024, skatingscores.com
↑  Israeli Nationals 2025, skatingscores.com
↑  אליפות ישראל ה-10 בהחלקה אמנותית על הקרח נערכה בחולון, באתר וואלה, 15 בדצמבר 2024
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מריה סניוק".
יוז'פווארוש (רובע 8)

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  רובע בבודפשט 
 מיקום:  בודפשט 
 מדינה:  הונגריה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–1873
 תאריך פתיחה רשמי:  1873 
 מידות
 שטח:  6.85 קמ"ר 
 
 קואורדינטות:  47°29′21″N 19°04′12″E﻿ / ﻿47.48919°N 19.07012°E﻿ / 47.48919; 19.07012
 jozsefvaros.hu
 he
 
יוז'פווארוש או רובע 8 של בודפשט (בהונגרית: Budapest VIII. kerülete) אחד מהרבעים החשובים של בודפשט. שמו המסורתי שגם עיריית הרובע משתמשת בו הוא: יוז'פווארוש - Józsefváros, כלומר "עירו של יוז'ף".
היסטוריה

מחוץ לחומות העיר של פשט, השטח עד הכביש הלאומי לסולנוק שנקרא היום דרך אילאי שהתחיל משער הטוון ובין שער קרפש ושער קצ'קמט היה מיושב ככל הנראה כבר במאה ה-12. באתר של קפלת סנט רוקוש של היום, הייתה קפלה של בית קברות שנבנתה במאה ה-11. בסביבתה נפרש בית הקברות של אנשי העיר פשט. ייתכן שהיישובים אקושנירה הייתה ממוקמת בערך בשטחה של אוניברסיטת זמלווייס של היום, והיישוב כנראה נחרב במהלך פלישת המונגולים לאירופה, אם כי היא נתרמה מאוחר יותר על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה למנזר באי מרגיט שנקרא אז אי הארנבים (Nyulak-szigete).
היסטוריה > המאה ה-17–18

לאחר גירוש הטורקים, האזור, עד לקו דרך דוז'ה ג'רג' (Dózsa György út) של היום, היה בסמכות השיפוט של בית המשפט בעיר פשט ולכן הוא נחשב לפאתי פשט. ההיתרים הראשונים לבנייה מעבר לחומות העיר ידועים משנת 1690.
היסטוריה > המתיישבים הראשונים

בתקופת שלטונה של מריה תרזה, פרנקים, שוואבים ובווארים התיישבו באזור שבין פצ'ירטה-מזה (Pacsirtamező בגרמנית Lerchenfeld) לבין טוואס-מזה (Tavaszmező בגרמנית Frühlingsfeld). זכרם נשמר בשם "רחוב גרמני" ( Német utca) ועוד.
בשנת 1766 חילקה מועצת העיר את הפרברים לשני חלקים לאורך קו דרך קרפשי (היום דרך ראקוצי), וארגנה מבחינה מנהלית את הפרברים העליונים (הצפוניים) והתחתונים (הדרומיים).
היסטוריה > השם

במחצית השנייה של המאה ה-18, נוצר יישוב כפרי באזור עד רחוב נפסינהאז של היום) ב-7 בנובמבר 1777, מריה תרזה אפשרה שהאזור יקבל את שם בנה יוזף (לימים יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) וייקרא בשם Josephinum.
היסטוריה > המוזיאון הלאומי ורובע הארמונות

המוזיאון הלאומי של הונגריה, שנוסד ב-1802, נבנה בין השנים 1837 לבין 1847 על בסיס תוכניותיו של מיהאי פולק, על פי החלטת האספה הלאומית ההונגרית (פרלמנט) בשנים 1832–1836. מאחוריו, באזור התחום על ידי שדה ראקוש מצפון, שדה רוקוש ותעלת ראקוש ממזרח, ותעלת שטיינברוך (Kőbánya) מדרום, עמדו בתים קטנים צמודי קרקע שנבנו בעיקר מטיט. השיטפון הגדול של 1838 חירב וסחף את רובם. לאחר מכן החלה בניית ארמונות ובנייני דירות ברמה גבוהה על המגרשים שהתפנו, באזור שלימים זכה בכינוי הלעג "רובע הטייקונים". עד 1850, יוז'פווארוש גדלה לעיר קטנה עם שבעה עשר וחצי אלף תושבים. מהסכומים שהתקבלו ממכירת החלקות, מולאו וסודרו שטחי הכנת הלבנים ושריפת הלבנים הישנים, ותעלת ראקוש (ענף ישן של הדנובה שהפך את פשט למעשה לאי) יובשה לגמרי נחסמה ונקברה. ב-1873 כשהבירה נוצרה מאיחודם של בודה ופשט (וגם אובודה), היו ליוז'פווארוש 8 כיכרות ו-62 רחובות.
היסטוריה > הלודוביקה

בשנת 1808 החלטה 7 קבעה את הקמת האקדמיה הצבאית ההונגרית. המועצה המלכותית של הקיסר, שחששה מאחדות הצבא, שיבשה והכשילה את הקמת האקדמיה בכל מקום שיכלה. בשנת 1829 מכרה משפחת הברון אורצי במחיר מוזל את הגן דמוי הפארק שלה לאורך דרך אילאי, שכלל חממות ומבני גן. הרוזן אנטל פשטטיץ' נתן את הקרקע השכנה שלו בזול והעיר פשט נתנה מגרש צמוד שלה בחינם. השטח הכולל היה 270 דונם. הבנייה החלה בטקס הנחת אבן יסוד שנערך ב-28 ביוני 1830. בסוף שנת 1836 הושלם מתחם הבניין שכלל 124 חדרים, 37 כיתות, 17 מטבחים, 62 מחסני מזווה, אורוות וקפלה. אסיפות לאומיות רבות דרשו את פתיחת האקדמיה שוב ושוב, אך מאחר ששני הצדדים (המלך והפרלמנט) דבקו בנוקשות בעמדותיהם בנושא מערכת החינוך ושפת ההוראה (גרמנית או הוונגרית), העניין לא התקדם אף שלב. לבסוף, רק ב-1872, לאחר שמונה עשורים של עיכוב, החלה לפעול בין כתליה האקדמיה לודוביקה של הכוחות המזוינים ההונגריים המלכותיים, שאימנה קצינים עבור הכוחות המזוינים, שהיה חלק מהצבא המשותף האוסטרו-הונגרי.
רובע 8

כאשר פשט, בודה ואובודה התמזגו בשנת 1873, יוז'פווארוש נמנה כרובע השמיני מבין עשרת הרבעים שנוצרו. המספור והגבולות של הרובע, בניגוד לשאר הרבעים, לא שונו לא במהלך שנות ה-30 ולא בשנות ה-50, בעת ההרחבה והחלוקה מחדש של בודפשט.
אוניברסיטאות ביוז'פווארוש

הפקולטה הראשונה של האוניברסיטה המלכותית ההונגרית (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) שעברה ליוז'פווארוש הייתה הפקולטה לרפואה. הוא היה ממוקם מאחורי התיאטרון הלאומי באסטוריה, בשדרה הקטנה, שהתברר כקטן ושרק בנייה בדרך איליאי תענה על הצרכים, הבנייה החלה לבנות ב-1873, כפתרון ארוך טווח לרפואה. . ב-1871 נבנה המכון לכימיה בגן טרפורט, ובשנת 1881 הבניין המיועד לאוניברסיטה לטכנולוגיה בשדרת המוזיאון, אליו תעבור בסופו של דבר הפקולטה לאמנויות. שהושלם בשנת 1978.
אזורים ציבוריים חשובים

כיכר בלאהה לואיז'ה
כיכר השלושים ושניים
כיכר קלוואריה
כיכר האפיפיור יוחנן פאולוס השני
כיכר מתיאש
כיכר מיקסאט קלמן
השדרה הגדולה (קטע שדרת יוז'ף)
כיכר נאג'ווארד
כיכר ראקוצי
דרך ראקוצי
כיכר טלקי
גלריה

המוזיאון הלאומי של הונגריה
אנדרטה קומוניסטית
רחוב סרדהיאי
רחוב פראטר
מרכז אורצי
כיכר מיקסאט קלמן
האסטוריה בלילה
סמטת קורוין
כיכר לודוביקה-צילום אוויר
רחוב מגדולנה
ארמון הפיות
סני סלמינן

סני מריאנה סלמינן (בפינית: Senni Marjaana Salminen; נולדה ב-29 בינואר 1996) היא אתלטית פינית, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה באולם (אפלדורן 2025) בקפיצה משולשת.
ביוגרפיה

סלמינן נולדה בהלסינקי שבפינלנד.
ביוגרפיה > 2021

באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ סיימה במקום שביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.14 מטר. בשלב המוקדמות קבעה שיא אישי חדש של 14.22 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום 13 בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.20 מטר.
ביוגרפיה > 2022

באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום 14 בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.21 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום שביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.13 מטר.
ביוגרפיה > 2023

באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 30 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.50 מטר.
ביוגרפיה > 2024

באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני סיימה במקום 21 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.54 מטר.
ביוגרפיה > 2025 > מדליית ארד באליפות אירופה באולם

באליפות אירופה באולם שנערכה באפלדורן שבהולנד במרץ זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.99 מטר, אחרי אנה פלטיירו מספרד (14.37 מטר) ודיאנה אנה מריה יון מרומניה (14.31 מטר).
שיאים אישיים > אצטדיון

קפיצה משולשת: 14.63 מטר (2021)
שיאים אישיים > אולם

קפיצה משולשת: 14.22 מטר (2021)
ז'ול בראונשוויג

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  יוני 1908 סנט-מארי-או-מארי, צרפת 
 פטירה:  19 באוקטובר 1993 (בגיל 85) ירושלים 
 מדינה:  צרפת 
 השכלה:  המכון למדע המדינה פריז  תיכון ז'אנסון-דה-סאי 
 תפקיד:  נשיא 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד 
 
ז'ול בראונשוויג (בצרפתית: Jules Braunschvig,‏ 21 ביוני 1908–19 באוקטובר 1993) היה תעשיין צרפתי. בראונשוויג היה פעיל מרכזי בארגון "כל ישראל חברים" לאחר מלחמת העולם השנייה מ-1946 עד 1976, והיה נשיא הכבוד שלו מ-1985 ועד מותו.
ביוגרפיה

בראונשוויג נולד בעיירה סנט-מארי-או-מאן (אנ'), במחוז או-רן שעל גבול גרמניה. אביו, ז'ורז' בראונשוויג (איש עסקים אביר לגיון הכבוד), נולד בליון ב-1870 ומת בפריז ב-1928. אמו, לור סימון, הייתה מסנט-מארי-או-מאן, שם נולדה ב-1877. היא מתה בלה-באולה ב-1916. דודתה פאני בראונשוויג גידלה אותו.
ז'ול בראונשוויג למד בבית הספר התיכון היוקרתי "Lycée Janson-de-Sailly"‏ בפריז, שם התיידד עם חברים שישפיעו עליו בהמשך חייו, בהם ז'אק בינגן, ממנהיגי תנועת ההתנגדות הצרפתית, ז'אק לינדון, שלימים יהיה אחד מנשיאי בית המשפט החוקתי של צרפת, וגיום גונדי, בכיר הרפובליקה הרביעית לעתיד. אחר כך למד בפקולטה למשפטים בפריז ובמכון למדע המדינה פריז.
כשאביהם נפטר ב-1928, ז'ול בראונשוויג ואחיו הגדול פול לקחו על עצמם את האחריות על העסק המשפחתי במרוקו, שנוסד ב-1888 בטנג'יר על ידי סבם, בנימין בראונשוויג.
במלחמת העולם השנייה שימש כקצין בחזית לורן, והשתתף במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בשנים 1939–1940. אומץ ליבו במהלך קרבות מאי 1940 זיכה אותו בעיטור, אך הוא נלקח כשבוי מלחמה לגרמניה שם שהה עד 1945.
לאחר ששוחרר ב-1945, הקדיש את מרצו לפעילות בארגון "כל ישראל חברים". הוא גם היה חבר בוועד המנהל של ועידת התביעות בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20. במסגרת פעילותו ב"כל ישראל חברים" פעל רבות לשיפור תנאי החיים של יהודי צפון אפריקה, לא רק בתחום החינוך אלא גם לשיפור תנאי הדיור שלהם. הוא היה סגן נשיא הארגון בשנים 1946–1976, ולאחר מכן נשיא הארגון בשנים 1976–1985. הוא שימש נשיא הכבוד שלו מ-1985 ועד מותו ב-1993.
ב-1947 התחתן עם גלדיס טולדנו, בת למשפחה ותיקה מטנג'יר שחיה בארצות הברית במשך דור. לבי הזוג נולד שלושה ילדים: דניאל, מהנדס ואיש עסקים, המתגורר בירושלים ; מרים, פילוסופית ואמנית, ודייוויד, עורך דין, שמתגוררים שניהם בארצות הברית.
ז'ול בראונשוויג היה, בין השאר, יו"ר מועצת המנהלים של ה- École normale israélite orientale (ENIO), ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם מנהלו, הפילוסוף עמנואל לוינס,
בשנת 1973 הקים יחד עם מרקוס כהן את מכון כרם בירושלים, שנועד להכשיר מורים ברוח היהדות ההומניסטית.
ז'ול בראונשוויג פרש לגמלאות ב-1985 והתיישב בירושלים, שם נפטר ב-19 באוקטובר 1993.
פרסים והוקרה

אביר לגיון הכבוד ב-1951, קצין לגיון הכבוד ב-1966, מפקד לגיון הכבוד ב-1984.
דוקטור לשם כבוד בית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק ב-1978.
עיטור יקיר ירושלים (אזרח כבוד של ירושלים) ב-1988.
הנצחה

לאחר מותו נקרא בית הספר התיכון המסורתי בירושלים על שמו. בית ספר שהוקם בירושלים בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי ארגון "כל ישראל חברים" וקרן "תגבור לימודי יהדות (תל"י)" ופעל תחילה בבנין בית הספר אליאנס שברחוב כי"ח, ליד שוק מחנה יהודה. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 עבר למבנה חדש שנבנה עבורו בשכונת תלפיות, אז הוחלט לקרוא לו על שם בראונשוויג.