stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפט בייליס
המשפט בתרבות ובאמנות > ספרות

המשפט שימש כמוטיב מרכזי בספרו של שלום עליכם "מהתלת הדם" שהושלם לפני תום הפרשה בינואר 1913.
הפרשה הופיעה פעמים רבות בספרות לאחר המשפט. תמליל המשפט פורסם בקייב בשנת 1913 בעיתון "חשיבת קייב" ויצא במהדורה מחודשת במוסקבה בשנת 2006.
לאחר פתיחת ארכיוני הצאר, נחשפו מסמכים רבים שהראו את התנהלותו הלא תקינה של השלטון בכל הנוגע למשפט והם נכללו במהדורת הספר "נפילת שלטון הצאר", שהוציא לאור המשטר הסובייטי. בספר התחזקה העובדה כי בייליס לא היה אשם.
על פרשת בייליס כתב ברנרד מלמוד את ספרו "יום הדין"‏ (The Fixer), שהתפרסם ב-1966. ב-1968 הוא עובד לסרט באותו שם.
יצא גם[דרושה הבהרה] מחקרו של סמואל מוריס "ההשתלשלות המוזרה של משפט בייליס". ברם, לאחר 1934, בהוצאות הסובייטיות הפרשה לא הוזכרה כלל למעט אזכור קצר באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה.
לאחר התפרקות ברית המועצות המחקרים בפרשה נמשכו. באוקטובר 1993, במלאת 80 שנה למשפט, התקיים בקייב כנס מדעי בינלאומי, בו נידונו פרטי הפרשה. באותה שנה יצא גם הספר "משפט בייליס", שכתב הפסיכיאטר מיכאיל בויאנוב, שהתמקד במחקר פסיכיאטרי.
בשנת 1999 פורסמו כל חומרי החקירה שניהלה הממשלה הסובייטית והממשלה הזמנית, בספרו של הנרי רזניק "פרשת מנחם בייליס" (Дело Менделя Бейлиса).
בשנת 2006 יצא ספר בן 500 עמודים מאת לאוניד קאציס בשם "עלילה עקובה מדם ומחשבה רוסית: מחקר היסטורי ותאולוגי על פרשת בייליס" («Кровавый навет и русская мысль: Историко-теологическое исследование дела Бейлиса») וב-2007 פרסם אנדריס גרוטופס בליטא ניתוח משפטי של הפרשה בספר "בייליסאדה: הפרשה על אשמת מנדל בייליס ברצח טקסי".(«Бейлисада: Дело об обвинении Менделя Бейлиса в ритуальном убийстве»)
בשנת 2021 הוציאה שרי וולך ספר ילדים העוסק בנושא. הספר שנקרא "החוקרים בתעלומת משפט בייליס", מציג את סיפורים של ילדים בני ימינו הנקלעים למשפט בייליס, ונעשים מעורבים בתככים שמאחורי הקלעים של המשפט. הספר מתבסס על ספרו האוטוביוגרפי של בייליס, "משפטו של שעיר לעזאזל", ומביא פרטים אותנטיים מהמשפט עצמו.
הפרשה זוכה לפרסומים מחקריים רבים והוזכרה גם בספרים "תיעוב השחיתות" («Растление ненавистью») של סמיון רזניק, משנת 2001, "המאה השחורה ברוסיה" («Чёрная сотня в России») מאת סרגיי סטפאנוב משנת 2005 וספרו של לב לוריא "22 מיתות, 63 גרסאות" («22 смерти, 63 версии») משנת 2011 ועוד.
המשפט בתרבות ובאמנות > קולנוע

הסרט התיעודי הראשון על הפרשה הוקרן בשנת 1912 מחוץ לרוסיה. שנה לאחר מכן הפיקו האחים פאתה (Pathé) סרט תיעודי נוסף שנאסר להקרנה ברוסיה.
באותו זמן, הבמאי יוסף סופר צילם סרט עלילתי בשם "סודות קייב, או משפט בייליס" («Тайны Киева, или Процесс Бейлиса»). הסרט נמכר להפצה במדינות מערב אירופה וארצות הברית.
לאחר המהפכה בשנת 1917, יצר הבמאי ניקולאי ברשקו-ברשקובסקי (אנ') סרט עלילתי על הפרשה, בשם "משפט בייליס" (רו') (ידוע גם בשם "ורה צ'בריאק"), שהוקרן בברית המועצות.
בשנת 1968 יצא הסרט "יום הדין" ("The Fixer"), שמבוסס על רומן באותו שם מאת ברנרד מלמוד ומגולל את סיפורו של יעקב בוק, שנכלא ברוסיה הצארית בשנת 1911 לאחר שהואשם בפשע שלא ביצע. זאת כהשפעה ברורה ממשפט בייליס.
בשנת 1993 הפיק הבמאי הרוסי גריגורי אילוגדין את הסרט התיעודי "הלילה הארוך של מנחם בייליס" («Долгая ночь Менахема Бейлиса»).
הפרשה גם הגיעה לספרות העלילתית ברוסיה והמחבר גליה ריאבוב פרסם את הספר "הסוס של היהודי החיוור בייליס" («Конь бледный еврея Бейлиса»), שהודפס בשנת 2000.
בשנת 2019 החלה חברת הקולנוע "Sever" בהפקת הסרט העלילתי "משפט בייליס" (Дело Бейлиса), תוך שפנתה לקרן הקולנוע הרוסי הממשלתית לצורך תמיכה בפרויקט.
לקריאה נוספת

ד"ר מאיר קוטיק, משפט בייליס: עלילת דם במאה העשרים, הוצאת מלוא, תל אביב, תשל"ט, 1978.
מנדל בייליס, משפטו של שעיר לעזאזל: סיפורו של מנדל בייליס, ירושלים 1994.
יחזקאל קדמי

| --- | --- |

 לידה:  1951 מחנה יהודה, ישראל 
 פטירה:  25 בספטמבר 2016 (בגיל 65 בערך) ירושלים 
 מדינה:  ישראל 
 מקום קבורה:  הר המנוחות 
 שפות היצירה:  עברית 
 
יחזקאל קדמי (1951 - כב באלול ה'תשע"ו, 25 בספטמבר 2016) היה משורר ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה

קדמי נולד בשכונת מחנה יהודה בירושלים בשנת 1951. בן הזקונים בין תשעה ילדים לאליהו וחביבה שעלו לישראל מצפון עיראק בשנות השלושים של המאה העשרים. בגיל 4, בעידוד אחותו הבכורה שהייתה בת גרעין בקיבוץ צובה, הוחלט כי עדיף לו לגדול בקיבוץ ולא במשפחה הענייה והוא הועבר להתגורר ואומץ על ידי משפחה ממייסדי הקיבוץ. בשנת 1965, בגיל 14, לאחר תקופה מסוימת בה קדמי הנער לא התנהג כנדרש ממנו, החליט הקיבוץ להיפטר ממנו. באחד הבקרים, מזכיר הקיבוץ הסיע את קדמי לירושלים, הוריד אותו מהרכב במרכז העיר והותיר אותו לגורלו ברחובות העיר. משפחתו הביולוגית של קדמי לא יכלה לקלוט אותו וקדמי התגורר מאז ברחובות העיר למשך שנים ארוכות. קדמי תיאר תקופה זו כאחת התקופות הקשות בחייו. הוא נהג להעביר את זמנו בבתי הקברות, שם לטענתו מצא שקט ונחמה. בלילות נהג לישון במרתפים, במפעלים ובבתי קברות. על תקופה זו כתב את הפואמה 'בתי קברות ומתיו הטובים'. בשנת 1968, נהרג אביו בתאונת דרכים ואימו נפטרה זמן קצר לאחר מכן.
בשנותיו האחרונות, התגורר קדמי בדירת חדר של חברת עמידר בשכונת נווה יעקב בירושלים. הוא חזר בתשובה ובנוסף לזמן שהשקיע בשירתו, עסק בתפילה ובלימוד גמרא. ביולי 2014 לקה בלבו, עבר ניתוח לב ומצבו הבריאותי הידרדר. ב-25 בספטמבר 2016 נפטר. הלווייתו התקיימה ב-28 בספטמבר בהר המנוחות בירושלים. על קברו ספדו לו המשוררים פרופ' חביבה פדיה, יוסף עוזר, אלחי סלומון ושכנו הרב אברהם סוויסה.
יצירתו

קדמי נחשף לשירה באחד מימי העצמאות, כאשר שהה במחסן הברזל של אחיו בשכונת תלפיות וראה גזיר עיתון ובו שירו של אורי צבי גרינברג 'בזכות אם ובנה וירושלים'. ברגע זה, הבין קדמי את כוחה של השירה והחל לעסוק בה. את השירים שכתב נהג לשמור בשקיות פלסטיק שנשא עמו. שירתו מאופיינת בחזרתיות מועצמת ובהתייחסות למקורות יהודיים. אחד הסמלים הבולטים בשירתו הוא הלילה שמייצג את המזרחי, השחור, את ישראל השנייה וגם את התקווה. שיריו של קדמי פורסמו במדור הספרות של עיתון הארץ. פרופ' עמיאל אלקלעי כינה את שירתו 'גאונית' ו'אוצר לאומי' [ראה להלן קישורים חיצוניים- "Ammiel Alcalay"] אולם למרות זאת, זכה קדמי להתעלמות מהממסד הספרותי.
בשנת 1991, יצא לאור ספר שיריו 'רחלה מזרחית אחות לעמוד העיר', בהוצאה פרטית, (תל אביב: הוצאת סער, תשנ"א). קדמי נמנע מלפרסם את יצירותיו בעצמו. מעט מאוד מיצירותיו פורסמו בבימות ספרותיות ביוזמת ידידים. רוב שיריו הם פואמות רחבות היקף, ובעלות פואטיקה ייחודית לו שאינה מתכתבת או משתלבת עם טעם ספרותי מקובל, ייחוד זה הוא גורם נוסף לנבדלותו הספרותית.
בספטמבר 2015 התפרסם מאמר של אלחי סלומון על שירת יחזקאל קדמי בעיתון הארץ, אשר חשף לציבור הרחב את שירתו. בשנים האחרונות לחייו עמל על ספרו השני, אשר טרם ראה אור.ידידו המשורר יוסף עזר עמל על התקנת החומרים. הספר עתיד לראות אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בעריכת אלחי סלומון וחביבה פדיה.
ביוני 2016, קיבל אות הוקרה על תרומתו לשירה במסגרת פסטיבל לבי במזרח. באותו החודש, התקיים ערב מחווה לשירתו במסגרת פסטיבל השירה ה-19 במטולה ביוזמת בני ציפר.
ראו גם

שירה מזרחית
הערות שוליים

1 2 3 4   אלחי סלומון, יחזקאל קדמי - משורר, הומלס ירושלמי ומרטיר מזרחי, באתר הארץ, 4 בספטמבר 2015
↑   יחזקאל קדמי, וַאֲנִי אוֹמֵר לָכֶם גֵּיהִנֹּם יְרוּשָׁלַיִם, באתר הארץ, 18 בספטמבר 2015
1 2  הרצל חקק, בכיו הצורב של יחזקאל קדמי, באתר News1 מחלקה ראשונה, 7 במאי 2013
↑   חביבה פדיה, יחזקאל, האם במותך גלום סוד הדרך לירושלים של עדן?, באתר הארץ, 16 באוקטובר 2016
↑  הודעה על מותו בדף הפייסבוק 'צדק חברתי - חדר מצב'
↑  הודעה על מותו בדף הפייסבוק של אגודת הסופרים
↑  ראיון בגלי צה"ל לקראת פסטיבל השירה ה-19 במטולה, מדקה 7:10, 2016
↑   יחזקאל קדמי, מתוך ספר בכתובים מאת יחזקאל קדמי, באתר הארץ, 11 במאי 2016
↑   יחזקאל קדמי, רוֹעֵד אֲנִי עַתָּה מִקֹּר קוֹלוֹ הַנִּשְׂרָף שֶׁל מוּאַזִּין קַנַּאי, באתר הארץ, 22 בנובמבר 2015
↑  גילי איזיקוביץ, בני ציפר מונה למנהל האמנותי של פסטיבל השירה במטולה, באתר הארץ, 26 באוקטובר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007583531105171  ISNI: 0000 0000 3847 806X  LCCN: no91016279  VIAF: 43862109   WorldCat (עם VIAF): 43862109
בית האמנים תל אביב

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גלריות וסדנאות אמנות
 על שם:  יוסף זריצקי 
 כתובת:  רחוב אלחריזי 9, תל אביב-יפו
 מיקום:  תל אביב-יפו 
 מדינה:  ישראל 
 מנהל:  אריה ברקוביץ'
 אוצר ראשי:  אריה ברקוביץ'
 קואורדינטות:  32°05′07″N 34°46′48″E﻿ / ﻿32.085166666667°N 34.780083333333°E﻿ / 32.085166666667; 34.780083333333
 artistshouse.org.il
  מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת תל אביב מוגדלת) בית האמנים תל אביב(למפת תל אביב רגילה) בית האמנים תל אביב(למפת גוש דן רגילה) בית האמנים תל אביב(למפת גוש דן מוגדלת) בית האמנים תל אביב  he בית האמנים תל אביבhe בית האמנים תל אביבמפת  מרכז __ תל אביב (in English: Tel Aviv) [‌גוש דן וסביבותיו‌]ממזרח: __ בני ברק (in English: Bnei Brak), __ רמת גן (in English: Ramat Gan), __ גבעתיים (in English: Givatayim) ממערב: הים התיכון (in English: PAM) tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
בית האמנים תל אביב ע"ש יוסף זריצקי מכיל מספר אולמות וגלריות בהן מוצגות תערוכות מתחלפות. כן כולל המבנה סדנאות ציור והדפס, משרדי אגודת הציירים והפסלים לתל אביב והמרכז וחנות למכירת חומרי אמנות.
במהלך השנים אמנים ישראלים מוכרים רבים הציגו תערוכות בבית האמנים.
בית האמנים שוכן ברחוב אלחריזי 9 ופועל בחסות ובמימון חלקי של עיריית תל אביב-יפו. המנהל והאוצר הראשי הוא אריה ברקוביץ'.
היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תחילתו של המבנה בשנות ה-20 של המאה ה-20. המבנה שוקם ושופץ על ידי קומץ שחקנים שהקימו בו תיאטרון שוליים בשם תיאטרון אלחריזי. בראש הקבוצה עמדה השחקנית-זמרת בת-שבע צייזלר שניהלה את התיאטרון. הפסנתרן יונתן זק ניהל את התוכנית המוזיקלית. הבמה הגדולה שנשתמרה בין הגלריות של בית האמנים משמשת תזכורת לתקופה זו של המבנה.
בהמשך זכתה אגודת האמנים והפסלים בישראל להקים את מרכזה במבנה. לאחר מותו של יוסף זריצקי נקרא בית האמנים על שמו. ב-13 בינואר 1975 נחנך המבנה המחודש של בית האמנים, שכלל אולם תצוגה וסדנה להדפס.
הערות שוליים

↑  מנחה נופה, עכבר העיר, הגלריות של תל אביב: המרכז התרבותי החשוב של בית האמנים, באתר הארץ, 7 בספטמבר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007258662705171
המבול (סרט)

| --- | --- |

כרזת הסרט בישראל
 מבוסס על:  נח והמבול (התנ"ך)
 בימוי:  דארן ארונופסקי
 הופק בידי:  דארן ארונופסקי סקוט פרנקלין האם מרי ארנון מילצ'ן
 תסריט:  דארן ארונופסקי ארי הנדל
 עריכה:  אנדרו וייסבלום
 שחקנים ראשיים:  ראסל קרואו ג'ניפר קונלי ריי וינסטון אמה ווטסון אנתוני הופקינס דאגלס בות' לוגאן לרמן
 מדבבים:  פרנק לנגלה (עוג מלך הבשן) 
 מוזיקה:  קלינט מנסל
 צילום:  מת'יו ליבטיק
 מדינה:  ארצות הברית ארצות הברית
 חברת הפקה:  Disruption Entertainment Protozoa Pictures New Regency Productions
 חברה מפיצה:  Paramount Pictures
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  קוריאה הדרומית 20 במרץ 2014 ארצות הברית 28 במרץ 2014 ישראל 27 במרץ 2014
 משך הקרנה:  138 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט הרפתקאות, סרט אפוקליפטי, סרט דרמה, סרט פנטזיה, סרט בסוגת ספרות עלילה ספקולטיבית, סרט אפי, סרט חרבות וסנדלים 
 תקציב:  125 מיליון דולר
 הכנסות:  362,637,473 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   noah
 www.noahmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
המבול (באנגלית: Noah, "נח") הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה והרפתקאות אפית בהשראה תנ"כית בבימויו של דארן ארונופסקי, שיצא לאקרנים ב-27 במרץ 2014, המספר באופן חופשי את סיפור המבול המקראי וגיבורו הראשי, נח בגילומו של ראסל קרואו. הסרט דורג בראש טבלת שוברי הקופות בארצות הברית, והכניס בסוף השבוע הראשון להקרנתו 44 מיליון דולר. עלות הפקתו הסתכמה ב-125 מיליון דולר והוא נמשך כשעתיים וחצי, ובסך הכל הכניס 363 מיליון דולר.
שחקנים ודמויות

| שם השחקן/נית | שם הדמות | אודות הדמות |
| --- | --- | --- |
| ראסל קרואו | נח | הוא ומשפחתו ניצלים מן המבול, הגיבור הראשי של הסרט. |
| דקוטה גויו | נח | נח בצעירותו. |
| ג'ניפר קונלי | נעמה | אשת נח. |
| דאגלס בות' | שם | בנו הבכור של נח, בעלה של עילה. |
| גווין קסלניו | שם | שם בצעירותו |
| לוגאן לרמן | חם | בנו האמצעי של נח. |
| ליאו מקיו קארול | יפת | בנו הצעיר של נח. |
| אמה ווטסון | עילה | בתו המאומצת של נח ואשתו של שם. |
| אנתוני הופקינס | מתושלח | סבו הזקן של נח. |
| ריי וינסטון | תובל קין | אח של נעמה אשת נח ויריבו של נח. הנבל הראשי של הסרט. |
| ניק נולטה | שמחזאי | מנהיג הנפילים השומרים על נוח והתיבה. |
| קווין דוראנד | רמאל | נפיל השומר על נוח והתיבה. |
| פרנק לנגלה | עוג | נפיל השומר על נוח והתיבה. |
| מרק מרגוליס | מגוג | נפיל השומר על נוח והתיבה. |
| סאמי גייל | נאל | בת פליטים ואהובתו של חם. |
| יוהנס האוקור יוהאנסון | קין | בנם של אדם וחוה, הרוצח הראשון בתנ"ך |
הפקה > פיתוח

ארונופסקי סיפר כי דמותו של נח וסיפורו קסם לו מאז גיל 13. ארי אנדל ששיתף פעולה מספר פעמים עם ארונופסקי וג'ון לרמן עזרו לארונופסקי בכתיבת התסריט ובהוצאת הסרט לפועל. בריאיון לירחון "ניו יורקר" כי זהו "הסרט התנ"כי הכי לא תנ"כי שנעשה אי פעם" והדגיש כי "זה בעצם סרט אתאיסטי". הרעיון היה להפוך את הסיפור התנ"כי למשל קיומי על אדם המחפש משמעות. ארונופסקי נקלע לאינספור ויכוחים עם אולפני פראמונט, בין השאר אם הגרסה הסופית תתפרש על פני יותר משעתיים (כפי שארונופסקי דרש) או תקוצץ ל-86 דקות (כפי שהאולפנים ביקשו). המחלוקת העיקרית הייתה כיצד לסיים את הסרט, עם "הפי־אנד" כמיטב המסורת ההוליוודית, או בסוף מדכא כמו בחמשת סרטיו הקודמים של ארונופסקי, שהסתיימו כולם בהתאבדות, קונקרטית או מטאפורית.
הפקה > צילום

הצילומים החלו ביולי 2012 במקומות שונים בדרום איסלנד. בספטמבר 2012 החלו צילומים גם בניו יורק, שהופסקו קצרות לאחר שראסל קרואו נסחף בנהר ומשמר החופים נאלצו לחלץ אותו. בנוסף הוקפאה הפקת הסרט לזמן קצר בשל הוריקן סנדי.
הפקה > מוזיקה

פסקול הסרט הולחן על ידי קלינט מנסל, שהלחין את המוזיקה לכל סרטיו הקודמים של ארונופסקי.
לקריאה נוספת

צחי כהן, לְמה דומה קולנוע? קריאות תרבותיות בקולנוע בן־זמננו, הוצאת כרמל, 2021, הפרק "נח בשבע שגיאות", עמ' 43–47.
הערות שוליים

1 2 3  המבול, באתר Box Office Mojo
↑  איתמר זהר, הסרט "המבול" שטף את בתי הקולנוע בארה"ב, באתר הארץ, 30 במרץ 2014
↑  בסרט לא קיים המונח אלוהים, אלא, "הבורא" (באנגלית: The Creator)
↑  ראסל קרואו בתור נח
↑  ג'ניפר קונלי בתור נעמה, אשת נח
↑  דאגלס בות' בתור שם
↑  אמה ווטסון בתור עילה, אהובתו של שם
↑  אנתוני הופקינס בתור מתושלח
↑   נטע אלכסנדר, אז איך נגמר המבול של נוח, באתר הארץ, 26 במרץ 2014
↑  Jagernauth, Kevin (11 בדצמבר 2012). "Darren Aronofsky Confirms Clint Mansell Is Scoring 'Noah,' Discusses Their Working Relationship". indiewire.com. אורכב מ-המקור ב-2012-12-12. נבדק ב-11 בדצמבר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz release group: 9712710d-cc65-4110-a5e0-1adbb93b5369
בית האמנות תכלס

| --- | --- |

חזית בית האומנות מרחוב אורניינבורגר
 מידע כללי
 סוג:  גלריה, מרכז אומנויות 
 כתובת:  רחוב אורניינבורגר 54, 56a ברלין, גרמניה
 מיקום:  מיטה 
 מדינה:  גרמניה 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1907–1908
 תאריך פתיחה רשמי:  1909 
 תאריך פירוק:  2012 
 קואורדינטות:  52°31′32″N 13°23′19″E﻿ / ﻿52.525555555556°N 13.388611111111°E﻿ / 52.525555555556; 13.388611111111
 http://super.tacheles.de/cms/
  (למפת ברלין מוגדלת) בית האמנות תכלס(למפת ברלין רגילה) בית האמנות תכלס
 
בית האמנות תכלס (בגרמנית: Kunsthaus Tacheles) היה מרכז אמנות בברלין, בירת גרמניה, ברחוב אורניינבורגר שבאזור המיטה (Mitte). המקום ידוע בעיקר בשל ציורי הגרפיטי שמעטרים את קירות המבנה, וגלריות האמנות של האמנים והקולקטיבים שפעלו במקום בסוף המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21. החל משנת 2011 התנהל על המקום מאבק בין האמנים שמפעילים את בית האמנות לבין הבנק הגרמני HSH נורדבנק, המעוניין להרוס את הבניין ולהקים במקומו בית דירות מפואר, ובספטמבר 2012 הוא פונה מיושביו.
הבניין, שנקרא תחילה "פרידריכסשטאטפסאז'ן" (Friedrichsstadtpassagen), נבנה על מנת לשמש כחנות כלבו ברובע היהודי בברלין, ליד בית הכנסת שברובע. המקום שימש את המשטר הנאצי כמתקן כליאה, ולאחר מכן נהרס חלקית. לאחר נפילתה של חומת ברלין בשנת 1989, נכנסה למקום קבוצה של אמנים, אשר פתחה בו סטודיו לאמנות, סדנאות, בית קולנוע ומועדון לילה.
שמו הנוכחי של המקום לקוח מן המילה "תכל'ס" ביידיש, שנפוצה גם בעגה העברית.
היסטוריה > פסאז' פרידריך שטראסה (Friedrichstrassenpassage)

הבניין נבנה תוך 15 חודשים בשנים 1907 ו-1908, בפיקוח משרד הבנייה הקיסרי. המתחם שימש כפסאז' (מעבר) שחיבר בין רחוב אורנייבורגר (Oranienburger Straße) לרחוב פרידריך (Friedrichstraße), שהיו מן הרחובות ההומים בברלין. הוצאות הבנייה הסתכמו בסך של כ-7 מיליון מארקים גרמניים.
הבניין בן חמש הקומות נבנה מבטון מזוין. משני צדדיו של הבניין פעלו באותו הזמן עסקים קטנים. במקום הותקנה מערכת שפופרות אוויר שאיפשרה העברה מהירה של מכתבים וחפצים שונים בין חלקי הבניין.
היסטוריה > Haus der Technik

החל משנת 1928 שימש הבניין את חברת התעשייה הגרמנית AEG כאולם תצוגה, ושמו שונה ל-Haus der Technik. באולם התצוגה היו 20 תיבות תצוגה גדולות. אחת מתשדורות הטלוויזיה הראשונות בגרמניה הוצגה לראווה במקום בשנות ה-30 של המאה ה-20.
היסטוריה > שימוש על ידי המפלגה הנאצית

בשנות ה-30 המוקדמות החל הבניין לשמש את חברי המפלגה הנאצית. לאחר מספר שנים, חזית העבודה הגרמנית, איגוד העובדים של המפלגה הנאצית, הקים בבניין משרדים ולבסוף רכש את הבניין בשנת 1941. באותו הזמן החל הבניין לשמש גם את האס אס הגרמני כמשרד מרכזי.
הבניין נפגע במהלך קרבות מלחמת העולם השנייה בברלין, אך חלק גדול ממנו נותר ללא פגע.
היסטוריה > שימוש בגרמניה המזרחית

בשנת 1948 עבר הבניין לידי ה-Freier Deutscher Gewerkschaftsbund, פדרציית איגודי העובדים של גרמניה המזרחית (FDGB), ומצבו הלך והידרדר במהלך השנים הבאות. מספר קמעונאים ובעלי מלאכה העתיקו מקומם לתוך הריסות המבנה. בית הקולנוע "קמרה" (Camera) הוקם בבניין, מצדו של רחוב פרידריך, אך נאלץ להיסגר בשנת 1958 בשל ההידרדרות במצבו של הבניין. לאחר שהבניין עבר שיפוצים קלים, נפתח בית הקולנוע מחדש בשם אחר, ובשנת 1972 שונה שמו בחזרה ל"קמרה".
היסטוריה > תוכנית ההריסה

על אף שהבניין סבל נזק מועט יחסית במלחמת העולם השנייה, ונעשה בו שימוש תדיר, הוא נועד להריסה על ידי הרשויות בעקבות שתי חוות דעת של מהנדסים מ-1969 ו-1977. תוכנן להרוס את המבנה וליצור רחוב חדש שיקשר בין רחוב פרידריך לרחוב אורניינבורגר.
בשנת 1980 החל תהליך הריסת המבנה. כיפת המבנה פורקה ובית הקולנוע נסגר. לפי תוכנית הריסת המבנה, שאר המבנה יועד להיהרס באפריל 1990.
היסטוריה > יוזמת האמנים תכלס

ב-13 בפברואר 1990, חודשיים בלבד לפני הריסת המבנה המתוכננת, קבוצה בשם "יוזמת האמנים תכלס" (Künstlerinitative Tacheles) נכנסה לבניין והשתלטה עליו. קבוצת האמנים ניסתה למנוע את הריסת הבניין על ידי הרשויות באמצעות רישומו כאתר היסטורי, אולם הריסת המבנה לא בוטלה עד הרגע האחרון.
קבוצת האמנים הזמינה חוות דעת הנדסית חדשה באשר לחוזקו של המבנה. המחקר שנעשה מצא כי הבניין נמצא באופן מפתיע במצב טוב, וכתוצאה המקום נרשם כאתר היסטורי.
בימיו הראשונים סיפק בית האמנות הן מקום לינה והן מרחב עבודה לאמנים שגרו בו. בשנת 1991 פרצה שרפה בבית המגורים המשותף. בין האמנים הראשונים שהציגו את עבודתם בתכלס נמנים האמן מרק דיבו (Mark Divo), קבוצת Mutoid Waste Company, הקבוצה המוזיקלית Spiral Tribe, קבוצת התיאטרון DNTT, האמן לני לי (Lennie Lee), הרקדנית והכוריאוגרפית סשה וולץ (Sasha Waltz) ורבים אחרים.
בתחילת הדרך הייתה מידה רבה של חוסר הסכמה בין האמנים מגרמניה המזרחית לבין האמנים מגרמניה המערבית, בשל דעותיהם הסותרות ורעיונותיהם השונות באשר לתפקיד של בית האמנות, אולם סכסוכים אלה לא מנעו מתכלס להפוך לסמל תרבות ומוקד מרכזי בסצנות האמנות והאקטיביזם בברלין ובגרמניה כולה.
היסטוריה > שימוש עד 2011

הבניין נצבע בצבעים בהירים ובחצר הגדולה שמאחורי הבניין מוקמו פסלים שנבנו מחלקי הריסות, חצץ, חלקי מכוניות וחלקים נוספים. במקום נפתחו בית קפה, בית קולנוע, אולם להופעות, סדנאות ואולם תצוגה. תכלס הפך למוקד אמנות יחיד במינו ולמקום עלייה לרגל לתיירים בברלין. בסוף שנת 2008 הגיע לסיומו חוזה השכירות של קבוצת האמנים עם בעל הנכס וכתוצאה לא היה ברור מה עתידו של הבניין.
היסטוריה > כיום

ב-4 באפריל 2011 תכנן הבנק הגרמני HSH נורדבנק, כיום בעלי הבניין, לפנות את הבניין מיושביו, אך הפינוי לא הוצא לפועל. ביום שלמחרת הפינוי שבוטל, צוותי בית הקולנוע ובית הקפה עזבו את הבניין מרצונם, בתמורה לתשלום של מיליון יורו ממקור אנונימי. כשמונים אמנים נשבעו להישאר במקום למרות מאמצי הבנק לפנותם. לאחר כשבוע בנה צוות המעקלים מטעם הבנק קיר בגובה 3 מטרים שהפריד בין חצר הבניין לרחוב אורניינבורגר. בתחילת שנת 2012 נשלחו על ידי הבנק מאבטחים לפנות את הבניין, אך האמנים התבצרו בבניין ונעלו את השערים והפינוי כשל. ב-4 בספטמבר פונה המבנה מיושביו. הבנק מעוניין להרוס את הבניין ולהקים במקומו בניין דירות מפואר.
הערות שוליים

1 2  קייט קונולי, אמנים מתבצרים נגד פינוי סמל תרבות הנגד בברלין, באתר הארץ, 25 במרץ 2012
↑  פונה מרכז האמנות "תכל'ס" בברלין, באתר הארץ, 5 בספטמבר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 2125311-0  MusicBrainz: 1b306bd8-6453-4ca5-b6fe-becae01ce83d  SUDOC: 242452922  VIAF: 131202612   WorldCat (עם VIAF): 131202612
נחום טבת

| --- | --- |

נחום טבת
 לידה:  4 ביוני 1946 (בן 78) קיבוץ מסילות
 לאום:  ישראלי
 תחום יצירה:  פיסול
 זרם באמנות:  מינימליזם, דלות החומר
 הושפע על ידי:  רפי לביא, ולדימיר טטלין, קזימיר מלביץ'
 פרסים והוקרה:  פרס א.מ.ת. (2013)  פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול 
 
נחום טבת (נולד ב-4 ביוני 1946 בקיבוץ מסילות) הוא פסל ומורה ישראלי לאמנות.
הוא כיהן כפרופסור באקדמיה "בצלאל" לאמנות בירושלים שם הקים וניהל את המסלול ללימודי המשך (החל משנת 2001) ואת התוכנית לתואר שני. טבת פרש מהוראה ב־2013.
נחום טבת
ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נחום טבת נולד בשנת 1946 בקיבוץ מסילות בעמק בית שאן, כבנם השני של מנדל טויב ופייגה לבית מארין. בזמן לימודיו בתיכון למד אמנות בסמינר "אורנים" אצל מרסל ינקו, קליר יניב וסימה סלונים. בצבא שרת טבת כקצין בחיל השריון והשתתף במלחמת ששת הימים בחזית רמת הגולן. אחרי שלקח כמה שיעורים במכון אבני לאמנות בתל אביב, הופנה על ידי שרה לוי, בעלת גלריה, שהתרשמה מכישוריו, אל הצייר והמורה רפי לביא בעיר רמת גן.
בשנת 1971 הציג טבת לראשונה מעבודותיו בתערוכה קבוצתית שאצר לביא בבית האמנים בתל אביב. ב-1972 הציג טבת בתערוכה קבוצתית בגלריה שרה גילת בירושלים. בתערוכה השתתפה קבוצה של אמנים מתלמידיו של רפי לביא. עבודותיו של טבת בתערוכה השתמשו בטכניקת הקולאז', שהשימוש בה אפיין רבים מאמנים אלו שנודעו בדיעבד כמזוהים עם סגנון "דלות החומר". עבודותיו של טבת באותה עת עשו שימוש בסלוטייפ ונייר כדי ליצור "מבניות מופשטת-מינימליסטית".
באוקטובר 1974 הציג טבת את העבודה "מיטות" בתערוכה ב"גלריה שרה גילת". בתערוכה בנה טבת מבני עץ דמויי מיטות, בגודל אחיד של 60 על 190 ס"מ. פיזורן בחלל יצר מתח בין אשליית השימושיות של האובייקטים כאובייקט ממשי לבין היותן תוצר אמנותי המהווה מערכת סגורה בעלת היגיון פנימי. האמן רוברט ראושנברג היה בישראל, לרגל הקמת תערוכה במוזיאון ישראל וביקר ב"גלריה שרה גילת". בעת הביקור רכש ראושנברג מספר עבודות מטבת. חלקן שייכות כיום לאוסף מוזיאון פילדלפיה. אחר כך גם ארגן לטבת מלגה לשהות קצרה באירופה.
בשנת 1976 הציג טבת תערוכת יחיד בביתן בילי רוז לאמנות במוזיאון ישראל. בתערוכה יצר טבת מבנים גאומטריים העשויים מלוחות עץ סיבית. בניית המבנים וסידורם בחלל העמידו ערכים של סדרתיות ושל צירופי יחידות במרכז המודעות האמנותית. בנוסף, הציג טבת עבודות העושות שימוש בזכוכית כמצע לפעולות ציוריות.
בינואר 1978 הציג טבת תערוכה בגלריה של ברטה אורדנג בניו יורק. ב-1979 הציג טבת תערוכה במוזיאון ברוקלין. ברישומים שהוצגו בתערוכות אלו יצר טבת עימות בין הצורות הגאומטריות המצוירות ביצירה לבין המצע עליהן הן צוירו. באחת העבודות, "עיגול על רקע שחור" (1978), הופיע עיגול על גבי נייר החתוך לצורה הדומה לסימן פלוס הפוך. בשנת 1980 חזר טבת לישראל. בריאיון עיתונאי הסביר טבת את חזרתו לישראל בהבנה כי לא הרגיש שהיה "חלק ממערכת תרבותית" בארצות הברית.
ת
בשנות ה-90 העביר נחום טבת קורס במכללת בצלאל שנקרא "מינימל ארט בישראל, לאן נעלם אהוד פקר?"
נחום טבת היה הקיצוני שבין האמנים המינימליסטים הישראלים במחצית שנות השבעים. הוא תפס את היצירה (פיסול בדרך כלל) כתהליך אמפירי, המבוסס על מערכת "הימנעויות" תוך כדי הפשטה מצמצמת (רדוקציוניסטית). מטרת תהליך היצירה הייתה העברת "מהות" המדיום הפלסטי. מה שחשוב היא נוכחותו והדרכים להבלטתו. כל יצירה שלו הייתה מערכת סגורה בעלת הגיון פנימי שאיפשר הצדקות פנימיות לכל פעולה. יצירותיו בדקו את מידת הצמצום האפשרית תוך כדי שמירת המוצר בתחומי הגדרות האמנות הפלסטית. לפחות שתי תכונות של יצירות אלו גורמות להן לשבות את כללי המשחק של המינימליזם ההיסטורי: א. יש בהן ממד פיוטי, אנושי ולירי שנובע מאופן הנגיעה בצבע, מיחסי גומלין "רגישים" בין קו רשום וקו מנוסר למשל, ומתחושת העשייה האנושית (רישום, ניסור וכיוצא באלה) המגולמת בעבודות. ערך מוסף פיוטי זה קיים בעבודות כאילו כלאחר יד, במקרה, כתוצר לוואי של העשייה. ב. חלק מעבודות אלו של טבת נראות כחפצים שימושיים: שולחנות, מיטות, לוחות עץ שנוסרו לשם שימוש ונזנחו באחד משלבי העשייה.
גלריה

סידור של שש יחידות, 1973-74
פינה, 1974
אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות
נרקיס, 1982
ג'מעין, 1986
אוסף קונסטהאלה מנהיים, גרמניה
שיעור ציור מס' 5, 1986
אוסף מוזיאון ישראל
דברים אחדים, 2008
מראה הצבה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
מים שקטים, 2008
גן פסלים, רח' המתנחלים 14, סביון
באותו זמן, 2010
מראה הצבה בביאנלה של לודז', פולין
אמודאי, 2012
מראה הצבה בתערוכה "פנסיון", גלריה חזי כהן, תל אביב
תבליט בטון על בית בקיבוץ מסילות
השכלה

1962 - אורנים, טבעון
1968 - מכון אבני, תל אביב
1969-1971 - אצל רפי לביא.
הוראה

מ-1980 - מלמד במחלקה לאמנות, בצלאל
2001-2010 - ראש התוכנית ללימודי תואר שני באמנות, בצלאל.
פרסים

1973-76 - מלגות אמן צעיר, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1979-80 - מלגת השתלמות לשהות בניו-יורק, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1984 - פרס דיסקונט לאמן ישראלי מטעם מוזיאון תל אביב
1986 - פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1990 - פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל
1991 - פרס פונדק, מוזיאון תל אביב לאמנות
1992 - פרס שרת החינוך והתרבות לאמן ישראלי
2007 - פרס למפעל חיים מטעם משרד המדע, התרבות והספורט
2011 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול מטעם עיריית תל אביב-יפו
2013 - פרס א.מ.ת בקטגוריה תרבות ואמנות, בתחום ציור ופיסול