stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סדנת הבואשים
תקופת המלחמה הקרה > XF-90

בשנת 1945 יצא צבא ארצות הברית במכרז למטוס קרב אסטרטגי בעל טווח ארוך, שיוכל ללוות מפציצים או לחדור לעומק שטח האויב. סדנת הבואשים של לוקהיד זכתה במכרז לבניית שני מטוסים. המטוס שתוכנן גילם מאפיינים רבים של ה־P-80. הוא היה דו־מנועי עם כנף קצרה וחרטום מחודד, שאיפשר טיסה על־קולית (בצלילה, לא בטיסה מישורית). המטוס הורכב מאלומיניום חדשני מחושל או מעובד שנתנו לו חוזק רב, אך גרמו לו להיות כבד ב־50% מהמתחרה, מקדונל XF-88 וודו.
המטוס צויד במבער אחורי שהיה נחוץ להמראה עקב המשקל הגדול והמנועים החלשים יחסית מסוג J34. לוקהיד הפסידה במכרז לחברת מקדונל, אך גם מטוס זה לא עבר לייצור סדרתי עקב ביטול הפרויקט מצד הצבא, שעם פרוץ מלחמת קוריאה העביר את המשאבים לייצור מטוסים קיימים במקום פיתוח של חדשים.
עקב חוזקו הרב, השתמש חיל האוויר ב־XF-90 לבדיקות שונות, ואחד המטוסים הוא אף שרד שלושה פיצוצים גרעיניים. המטוס ששרד מחכה לשיקום ולהצגה במוזיאון.
תקופת המלחמה הקרה > F-104 סטארפייטר

תחילתו של תהליך הפיתוח בביקור שערך קלי ג'ונסון בקוריאה הדרומית בדצמבר 1951, בעת הייתה ארצות הברית מעורבת במלחמת קוריאה. מטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר האמריקאי באותו זמן היה F-86 סייבר, ויריבו הסילוני העיקרי היה המיג-15 הסובייטי. נראה היה כי המיג שווה או עולה ביכולותיו על ה-F-86, מצב שעורר דאגה רבה בארצות הברית. ג'ונסון נפגש בקוריאה עם טייסי קרב, ושוחח עמם על מאפייניו של מטוס הקרב שהיו רוצים להטיס. הוא התרשם במיוחד מתלונותיהם של הטייסים על־כך שעליהם להטיס מטוס גדול ומורכב יותר משל יריביהם, ובקשתם הייתה למטוס קרב קטן ועתיר ביצועים.
עם שובו לארצות־הברית, במרץ 1952, ריכז ג'ונסון צוות, שייעודו לעצב מטוס המתאים למשאלתם של הטייסים. אנשי הצוות אימצו גישה מינימליסטית: שלדה פשוטה ויעילה ככל האפשר מבחינה אווירודינמית, שעוצבה סביב מנוע חזק, כשהדגש המרכזי בתכנון הוא משקל קל והקטנת הגרר האווירודינמי. בשלב העיצוב הראשוני נבחנו מספר דגמים, שמשקלם נע בין 3.5 טונות ל-25 טונות. הדגם שנבחר, L-246, שקל 6.35 טונות. מדגם זה התפתח, ללא שינויים מהותיים, דגם L-083 שהוצע לבסוף.
בנובמבר 1952 הוגש העיצוב לחיל האוויר האמריקאי, ועורר סקרנות. מקבלי ההחלטות אישרו מכרז חדש והזמנה לכמה חברות שישתתפו בו. העיצובים המתחרים היו: ריפבליק AP-55, שהיה גרסה משופרת של האבטיפוס XF-91 ת'נדרספטור; NA-212 של נורת' אמריקן, שהפך אחר־כך ל-F-107; N-102 של נורת'רופ, שהיה עיצוב חדש סביב מנוע J-79. העיצוב של לוקהיד נהנה מיתרון ברור בעיני המתכננים וזכה במכרז לפיתוח במרץ 1953.
למרות חדשנותו, ולמרות התאמתו לציפיותיהם ולרצונם של טייסים, לא התלהבו בכירי חיל האוויר האמריקני מהמטוס. לתפישתם, העתיד בתחום קרבות האוויר לא היה טמון בקלות משקל ובפשטות טכנולוגית, אלא דווקא ביכולת טכנולוגית מתקדמת יותר. לכן, הועדפו על המטוס דגמים כבדים יותר ומתקדמים יותר מבחינה תעופתית.
נבנו 19 מטוסי אבטיפוס YF-104, שהחלו לטוס במרץ 1954. מהגרסה המבצעית הוזמנו בתחילה 722 מטוסים, אך ההזמנה קוצצה לבסוף ל-179 מטוסים בלבד. מספר זה היה קטן מדי עבור לוקהיד, והווה מבחינתה אסון כלכלי.
כדי להציל את המטוס, החלה לוקהיד להעמיס על סטארפייטר יכולות נוספות, שלא היו חלק מעיצובו המקורי, למשל יכולת לתדלוק אווירי (טכנולוגיה חדשנית באותו זמן). המטוס היה בנוי לבצע יותר משימות ולהטיל חימוש מגוון יותר מאשר מתחריו הגדולים ועתירי ציוד האוויוני המתקדם, אך כל זה לא הצליח לשכנע את חיל האוויר האמריקני לקנות את המטוס במספרים מתאימים.
לוקהיד פנתה למכור את המטוס במדינות אחרות. החברה המשיכה בפיתוח המטוס, בהתאם לדרישת המזמינות, ובסך הכל פותחו יותר מ-20 דגמים של המטוס, כשכל דגם מותאם לדרישות הייחודיות של הקונה.
המטוס שבר שיאי מהירות ושיאי גובה, שעזרו מאוד בשיווק מחוץ לארצות הברית. הוא שבר שיא מהירות עולמי עם 2,259 קמ"ש ב-7 במאי 1958. שיא גובה עולמי של 91,249 רגל (27,813 מטר), נקבע ב-7 במאי 1958; השיא נשבר שוב ב-14 בדצמבר 1959, כאשר הסטארפייטר הגיע לגובה 103,395.5 רגל (31,515 מטר).
למרות מהירותו ויכולת הטיפוס שלו, המטוס לא הצטיין בקרבות אוויר, בעיקר עקב יכולת תמרון נמוכה מאוד. אך על מורשתו העיבו בעיות גדולות בהרבה.
פרשיות השוחד של לוקהיד, שהתרכזו ברובן סביב רכש זר של ה-F-104 זיעזעו את חברת לוקהיד, ממשלת ארצות הברית וממשלות זרות.
המטוס עצמו סבל מכמות תאונות גבוהה במיוחד, עד שזכה בגרמניה לכינוי "מייצר האלמנות". 292 מטוסים מתוך 916 אבדו ו-120 טייסים נהרגו עקב תאונות במטוס.
למרות קשייו, נחשב הסטארפייטר למטוס חדשני ואייקוני, שמוצג במוזיאונים רבים.
תקופת המלחמה הקרה > U-2

לאחר מלחמת העולם השנייה ברית המועצות סגרה את גבולותיה, ומודיעין על הנעשה בתחומה היה יקר להשגה, בכסף ובדם. מידע מתוכנית הגרעין האמריקנית זלג לברית המועצות, אך במערב לא ידעו מה הרוסים מפתחים ומייצרים.
ערוץ חשוב במיוחד היה מודיעין אווירי – מטוסי ריגול. עד לשנת 1954, מטוסי הביון היו מפציצים שהוסבו למטרה זו, B-29 סופרפורטרס ו-B-47 סטרטוג'ט, מופעלים בידי חיל האוויר האמריקאי ומצויד במצלמות ענק. המפציצים הגדולים היו יכולים לטוס רק בשולי ברית המועצות, מכיוון שהרוסים עשו כל מאמץ להפיל מטוסים אלו, והצליחו במקרים רבים. ניתן לשער שהרוסים לא רצו לאפשר למפציצים לטוס בשטחם, בין השאר, כי מפציצי B-29 הטילו את פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי.
תקופת המלחמה הקרה > U-2 > שלב הפיתוח

הסודיות הייתה הכרחית בפרויקט, שבוצע לכן באתר החברה המבודד בברבנק, קליפורניה, שם בוצע הפרויקט הסודי הקודם של סדנת הבואשים, ה־P-80. המנוע הנבחר, J73 של ג'נרל אלקטריק, סופק ל־CIA תוך הסבה מפרויקטים קיימים, שכן רכישה נוספת הייתה חושפת את הפרויקט. כדי לעבוד במהירות רבה יותר, ג'ונסון שמר על כלל לפיו כל המהנדסים יעבדו במרחק של עד 15 מטר מקו ההרכבה. באופן זה כל בעיה בייצור טופלה מיידית. העובדים לא נדרשו להדפיס כל שינוי, ולצורך תיעוד הספיקו הערות בכתב יד על גבי שרטוטים.
הדרישות העיקריות מהפרויקט היו פשוטות אך מאתגרות. לוח הזמנים היה צפוף מאוד: אספקת מטוס ראשון בתוך 8 חודשים, עד יולי 1955. המטוס נדרש למהירות של 460 קשר או 0.8 מאך בגובה שיוט של 73,100 רגל (כאשר מכל הדלק ריק ברובו), טווח טיסה בין־יבשתי ויכולת נשיאת מטען של 200 ק"ג. המטוס תוכנן על בסיס מנוע פראט אנד ויטני J-57.
לשם השגת המטרה העיקרית, גובה וטווח טיסה, קלי ג'ונסון ויתר על דרישות שמתכננים יותר שמרנים לא היו שוקלים. המטוס נדרש לעמוד בעומסים של 2.5g לפי תקן אזרחי, במקום 5g בתקנים צבאיים. להפחתת המשקל, הכנפיים חוברו בנפרד לגוף המטוס ולא לקורה אחת רציפה כנהוג. במקום כן נסע רגיל, נבחר מבנה "גלגלי אופניים" קלים במיוחד, שלא איפשרו הסעה. בהמראה ונחיתה חוברו שני גלגלים נוספים על מוטות באופן ידני לקצה הכנפיים כדי לאפשר הסעה. הטייס היה מנתק אותם מיד לאחר ההמראה, ובנחיתה המטוס היה מפחית מהירות על המסלול עד שנעצר ונטה לאחד הצדדים, ולאחר מכן הורכבו ידנית גלגלי העזר והמטוס המשיך לאזור החניה. מבנה המטוס היה דק במיוחד, והחיבורים חלשים יחסית למקובל, כך שהצורה של כל מטוס הייתה שונה, וביצועי המטוסים היו שונים משמעותית זה מזה. כדי שביצועי המטוסים היו זהים, הוסיפו גבשושיות שהותאמו באופן פרטני על גופו של כל מטוס.
כל החידושים והתכן המיוחד גרמו לכך שהמטוס יהיה מסוגל להגיע לביצועים, אך עם זאת, הביצועים מתחו את יכולות ההנדסה באותה תקופה עד לקצה. המטוס בגובה 73,000 רגל היה יציב רק כאשר היה כמעט מרוקן מדלק, ורק בתחום מהירויות קטן במיוחד של 10 קשר. במהירויות גבוהות יותר היה נכנס לתחום העל-קולי ומאבד גובה בגלל גלי הלם, ובמהירויות נמוכות יותר היה מזדקר. התחום הצר הזה נקרא באווירונאוטיקה פינת ארון המתים (Coffin corner), ככל הנראה בגלל הסיכון בטיסה כזו, וגרם למטוס להיות קשה מאוד להטסה.
אחד האתגרים המרכזיים בפרויקט היה המצלמה. למעשה, כאשר התניעו את הפרויקט, לא הייתה קיימת מצלמה מתאימה שתצלם ברזולוציה הזוויתית הנדרשת. ג'יימס ג'ילברט בייקר התלהב מתוכנית ה-CL-282 והחל לתכנן מצלמה מתאימה. לוח הזמנים למצלמה הרצויה היה כשנה, ארוך מדי לפרויקט, ולכן עבור הטיסות הראשונות הוא שידרג מצלמות קיימות K-38 למצלמות בעלות רזולוציה גבוהה יותר, שנקראו A-1. בייקר היה אחד החלוצים בניתוב קרניים ממוחשב, תחום חדש באותה תקופה, ולכן היה יכול לשפר באופן קיצוני ביצועי עדשות קיימות שתוכננו ללא מחשב. התכנון המשופר שייצר כעבור שנה, נקרא A-2 ושיפר חדות תצפית יותר מפי-3 ממצלמות קודמות.
ב-25 ביולי 1955, פחות מ-8 חודשים לאחר ההתנעה הרשמית, המטוס הראשון, שנקרא "מלאך", היה מוכן לטיסה. שם הדגם הנבחר היה U-2, כקיצור של utility ("מטוס כללי" בתרגום חופשי).
הפרויקט הצליח לעמוד במשימה. המטוסים נמסרו בזמן, ואפילו בעלות ייצור נמוכה מהמתוכנן. המטוס עמד ביעדי הביצועים העיקריים: גובה, טווח ומהירות טיסה.
תקופת המלחמה הקרה > U-2 > בשירות מבצעי

השירות המבצעי החל ביולי 1956. כבר לאחר 8 טיסות, התקבל מידע מודיעיני בעל משמעות אסטרטגית עצומה. חיל האוויר האמריקאי סבר שלרוסים יש 100 מפציצי Tu-16 ודרש תקציבים לבניית מספר דומה של מפציצי B-52. התמונות הוכיחו כי אין כלל מפציצי Tu-16 פעילים. טיסות בכל שטחי ברית המועצות צילמו בסיסים אוויריים, בעיקר מפציצים, בסיסי טילים, מתקני חלל ומתקנים גרעיניים. הטיסות הופסקו בשנת 1958, כשנתיים אחרי תחילתן, מתוך חשש שזה פרק הזמן שייקח לסובייטים לפתח אמצעי ליירוט U-2. עקב חשש מטילים ביניבשתיים סובייטים, נערכה טיסה אחת שנת 1959 ועוד שתיים ב-1960. הטיסה האחרונה מעל שטחי ברית המועצות הופלה בידי טיל נ"מ סובייטי.
מקבלי ההחלטות הבכירים בארצות הברית המשיכו להאמין שהמכ"מ הרוסי לא יכול לגלות את המטוס בגובה שמעל 70,000 רגל, למרות מידע מודיעיני שקבע ההפך. רק לאחר מספר טיסות ראשונות, שבהן צולמו מטוסי קרב שמנסים להגיע וליירט את ה-U-2 (ועוברים בקושי את מחצית הגובה), ומכתבי מחאה מברית המועצות שבהם פורט המסלול המדויק של המטוסים, השתרשה ההבנה בראשות הממשל האמריקאי. ניסיונות להפוך את המטוס לחמקן לא הצליחו, והופסקו בשנת 1958. לפי דוח ה-CIA, כל הטיסות בשטחי ברית המועצות התגלו בידי המכ"ם, והסובייטים עקבו אחרי מסלול המטוס במשך מרבית הזמן בו שהה מעל שטחיהם.
במלחמת סיני (1956), השתמשו האמריקאים בטייסת U-2 שבסיסה בעיר אדנה שבטורקיה. מטוס הריגול איפשר להם לצפות את תקיפת בריטניה ישראל וצרפת מראש, בניגוד להסכם המשולש (1950). הטיסות גם איפשרו להם לדעת שהרוסים לא מכינים תגובת נגד, ולהגיב (או לא להגיב, במקרה זה) בהתאם. הטייסת שימשה בהזדמנויות שונות להשגת מודיעין בכל אזורי המזרח התיכון, מדינות רבות באסיה, ואפריקה (לוב).
באמריקה הלטינית שימשו מטוסי U-2 להשגת מודיעין בתקרית הפלישה למפרץ החזירים. בהמשך, היה זה מטוס U-2 שזיהה טילים בליסטיים בעלי יכולת גרעינית בקובה, ופתח את משבר הטילים בקובה, שכיום נחשב לנקודה הקרובה ביותר למלחמה גרעינית בהיסטוריה.
בסך הכל, יוצרו כשישה דגמים עיקריים של מטוס ה-U-2, שביצעו טיסות ריגול עד שנת 1974. עם זאת, עד שנת 1968 כבר החליפו אותו ברוב המשימות הציפור השחורה כמטוס ריגול, וצילום לוויין החליף את רוב תפקידיהם של מטוסי ריגול בכלל.
מטוסי U-2 של לוקהיד ממשיכים לשמש את נאס"א במחקר, כיום (2022) הדגמים החדשים ביותר נקראים ER-2.
תקופת המלחמה הקרה > AQM-60 קינגפישר

מטוס AQM-60 ‏(Kingfisher) תוכנן כמטוס מטרה בלתי מאויש לבדיקת יכולות ההגנה של ארצות הברית מפני טילים. המטוס צויד במנוע מגח סילון, הגיע עד למהירות 4.3 מאך, ונועד לדמות טיל במהירות היפרסונית, שנחשבת כיום למאך-5 ומעלה. המטוס טס לראשונה בשנת 1951.
כאשר נגמר הדלק המטוס היה מאט ופותח מצנח, וצונח עד לאדמה. חרטומו היה ננעץ בקרקע, והמטוס היה מחכה לאיסוף ושימוש חוזר.
המטוס טס לראשונה בשנת 1951 וניצח באופן עקבי את רוב מערכות ההגנה, שפותחו במיוחד ליירוט טילים מסוגו.
הכישלון של מערכות ההגנה גרם למבוכה רבה לצבא ולפוליטיקאים בארצות הברית. בעקבות זאת, פרויקט הקינגפישר בוטל בשנת 1960.
תקופת המלחמה הקרה > הציפור השחורה

המטוסים המפורסמים ביותר של סדנת הבואשים, ושל תקופת המלחמה הקרה, הם ככל הנראה קבוצת מטוסי הציפור השחורה שפותחו על ידי בסדנת הבואשים בראשות קלארנס ג'ונסון בין שנות ה-1950 המאוחרות ועד שנות ה-1960 שפותחו מדגם ה-A-12 בשביל הסי איי איי. המשפחה כוללת את ה-A-12, את ה-YF-12, ה-SR-71 ומל"ט ה-D-21 ("הציפור השחורה" על נגזרותיו.)
תקופת המלחמה הקרה > הציפור השחורה > A-12

הלוקהיד A-12 שפותח לטובת הסי איי איי היה לקל, למהיר ולמגביה הטוס מהמטוסים המאוישים במשפחת הציפור השחורה. המטוס ראה שירות מבצעי של שנה אחת בלבד (1967–1968), אבל על הבסיס שלו תוכננו שאר מטוסי המשפחה והיה לאבי טכנולוגיית החמקנות של ארצות הברית, למרות זאת מעטים מאוד ידעו על קיום המטוס והפרטים עליו שוחררו בשלבים החל מאמצע שנות ה-1980.
תקופת המלחמה הקרה > הציפור השחורה > YF-12A

גרסת היירוט של משפחת הציפור השחורה אושרה ותוקצבה על ידי הסנאט, אבל לאחר מאבקים הפוליטיים שמנעו שחרור מימון לתוכנית הרכש של המטוס, התוכנית בוטלה. מטוסי הניסוי שנשארו הושאלו לנאס"א שביצעה בעזרתם ניסויים רבים בתנאי מהירות גבוהה עד שנת 1979.
תקופת המלחמה הקרה > הציפור השחורה > SR-71

ה-SR-71 היה ליורש של ה-A-12 ולמטוס המוצלח והמפורסם במשפחה וראה שירות מבצעי משמעותי של 22 שנים שבו הוא סיפק כמויות נכבדות של מודיעין ששימש הן למטרות צבאיות והן למטרות דיפלומטיות.
תקופת המלחמה הקרה > הציפור השחורה > D-21

המל"ט שפותח כשיטת עקיפת ההסכם בין ברית המועצות לארצות הברית לאיסור טיסות מודיעין מאוישות בשמי רוסיה תוכנן להיות משוגר ממטוס A-12 מותאם במיוחד (שכונה M-21). לאחר תאונה אווירית שבה המלט המשוגר פגע במטוס האם המל"ט הותאם לשיגור ממטוסי B-52 בעזרת טיל האצה. המל"ט נשלח למשימה בשמי סין אך לאחר 3 ניסיונות בהם המלטים אבדו ללא תוצרים, התוכנית בוטלה. התוכנית נשארה מסווגת עד שנת 1977.
תקופת המלחמה הקרה > הציפור השחורה > דגמים נוספים שתוכננו למטוס

AF-12/F-12B – דגם היירוט של הציפור השחורה שהיה אמור להיכנס לייצור לאחר תוכנית הניסוי של ה-YF-12A. כאמור בשל אי שחרור המימון לתוכנית הדגם לא נכנס מעולם לייצור.
B-12 – דגם ההפצצה של הציפור השחורה שהוצע לחיל האוויר האמריקאי כחלופה לתוכנית ה-B-70. המטוס תוכנן לשאת ארבע פצצות אטום בתא בגחון המטוס על גבי מנשא סובב.
FB-12 – דגם קרב הפצצה של הציפור השחורה שהוצע לחיל האוויר האמריקאי והיה אמור לתת יכולת הפצצה ויירוט במטוס אחד. המטוס תוכנן לשאת שני טילי AIM-7 ושני טילי תקיפה AGM-69.
RB-12 – דגם ביון-הפצצה של הציפור השחורה שהוצע לחיל האוויר האמריקאי כחלופה לתוכנית RS-70, המטוס בתצורת ההפצצה היה דומה מאוד ל-B-12 אבל מאוחר יותר השתנה לתצורה דומה יותר ל-SR-71, אך לא יוצר מעולם.
לקריאה נוספת

Thomas A. Atkinson, USMC MA thesis (2010), "The P-38 Lightning Aircraft: Lessons Learned for Future Weapon Systems Development"
Gregory W. Pedlow, Donald E. Welzenbach, CIA History staff (1998), (הקישור אינו פעיל, 11.1.2024)The CIA and the U-2 Program, 1954-1974, מאורכב בארכיון האינטרנט
The F-104 Starfighter, Martin W. Bowman (2000)
הערות שוליים

↑  Fortune, 5 Corporate Skunkworks You Should Know About
↑  Forbes, Why Corporate Skunk Works Need to Die
↑  Atkinson עמ' 2
↑  לוקהיד נדרשה לספק אבטיפוס בתוך 180 יום לפי למשל מאמר בעיתון LIFE מתאריך 13/8/1945 עמ' 43–46 Life. לפי מקורות אחרים, למשל אתר החברה  סוכם על 150 יום.
↑  Bowman עמ' 25
↑  היסטוריה קצרה של ה-F-104 מהאתר military.cz
↑  F-104 מהאתר warbirdalley.com.
↑  איירפורס מגזין, כתבה מיוחדת על ה-F-104
↑  Martin Bowman, עמוד 180
↑  Bowman עמ' 136
↑  Bowman עמ' 67,74
↑  CIA U-2 עמ' 3
↑  CIA U-2 עמ' 5
↑  CIA U-2 עמ' 7
↑  CIA U-2 עמ' 8, לא מפורט האם הדגם הותאם לדרישות צבאיות, או שאושר בגרסה המקורית של לגהורן לריגול בלבד.
↑  CIA U-2 עמ' 11
↑  CIA U-2 עמ' 17
↑  CIA U-2 עמ' 32
↑  CIA U-2 עמ' 23
↑  CIA U-2 עמ' 46
↑  CIA U-2 עמ' 50
↑  CIA U-2 עמ' 111
↑  CIA U-2 עמ' 133
↑  לוקהיד ER-2 באתר נאס"א
P-38 לייטנינג
P-80/F80 בטיסה
XF-90 לאחר ששרד פיצוץ גרעיני
F-104 של חיל האוויר האמריקאי
מטוס הביון U-2
קלי ג'ונסון וגרי פאוורס ליד מטוס U-2
מטוס U-2 בטיסה
מראה מתוך חופת תא הטייס של U-2, בגובה טיסה קרוב למרבי
מטוס AQM-60 – מטוס דמוי-טיל לבדיקת יכולת ההגנה נגד טילים
SR-71 "הציפור השחורה"
קו ההרכבה של "הציפור השחורה" בסדנת הבואשים,
שנת 1965
אווה בירת'יסטל

| --- | --- |

Eva Birthistle in 2007
 לידה:  1974 (בת 51 בערך) בריי (אנ') 
 מדינה:  אירלנד 
 תקופת הפעילות:  מ-1995 
 פרופיל ב-IMDb
 
אווה בירת'יסטל (באנגלית: Eva Birthistle; נולדה ב-1 בינואר 1974) היא שחקנית אירית. היא מוכרת בעיקר מתפקידה בסרט "אולי נתנשק?". ב-2004 זכתה בפרס חוג מבקרי הקולנוע של לונדון בקטגוריית שחקנית השנה. היא זכתה פעמיים בפרס האקדמיה האירית לקולנוע (IFTA) לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
ביוגרפיה

בירת'יסטל נולדה בבריי שבמחוז ויקלו באירלנד. כשהייתה בת 14 עברה עם משפחתה לדרי שבצפון אירלנד. היא גדלה כקתולית אבל למדה בבית ספר פרוטסטנטי קולג' פויל שבדרי (אנ'). בשנות העשרה שלה הלכה ללמוד משחק ב-"Gaiety School of Acting" בדבלין.
ב-1995 קיבלה לראשונה תפקיד בטלוויזיה וגילמה את רג'ינה קרוסבי בסדרה "Glenroe", בה שיחקה במשך שלוש שנים עד 1998. הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1997 בסרט "All Souls Day" מאת אלן גילסנן (אנ'). היא הופיעה בתפקידים שונים בסרטים איריים בהם "Drinking Crude" בכיכובו של קולין פארל, ובסרט הטלוויזיה "נס בחצות" מ-1998 יחד עם מיה פארו. ב-2002 הופיעה בירת'יסטל בדרמה על אירועי יום ראשון העקוב מדם, סרט טלוויזיה בסגנון דוקומנטרי בשם "בלאדי סאנדיי" בכיכובו של ג'יימס נסביט. עוד השתתפה בדרמה "יום ראשון" מאת ג'ימי מקגוורן (אנ').
ב-2003 הופיעה בירת'יסטל בסדרת הטלוויזיה "Trust" ואחרי כן כיכבה בתפקיד רויסין הנלון בסרטו של קן לואץ' "אולי נתנשק?" (2003–2004) עליו זכתה ב-2005 בפרס חוג מבקרי הקולנוע של לונדון לשחקנית הבריטית של השנה. היא הופיעה בסרט "ארוחת בוקר על פלוטו", בסרט "קליק" וב-"Save Angel Hope" מ-2005. ב-2006 השתתפה בסרט "מידלטאון" בבימויו של בריאן קירק. עוד ב-2006 שיחקה בתפקיד ג'יין לאברי, עורכת דין העוסקת בזכויות האדם, בדרמת טלוויזיה בשם "The State Within". בסוף 2007 גילמה את דמותה של ססקיה ואן אוילנבורך, אשתו של רמברנדט, בדרמה ההיסטורית "משמר הלילה" בבימויו של פיטר גרינוויי.
בתחילת 2008 השתתפה בירת'יסטל בדרמה "The Last Enemy" בתפקיד שרה זוטרה בשם אלינור ברוק. ב-2009 שיחקה בתפקיד ג'נט בפרק האחרון של העונה השנייה בסדרה "אפר לאפר" של ה-BBC. עוד הופיעה בשני סרטי אימה מצליחים "הילדים" (2008) וב"חזרה לחיים" (2011). ב-2010 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במירטל ביץ' על הופעתה בסרט של קורט טרונינגר "The Rendezvous".
ב-2010 הופיעה בירת'יסטל בתפקיד אנט ניקולס במיני-סדרה "חמש בנות". היא שיחקה בעונה התשיעית והאחרונה של הסדרה הבלשית "להעיר את המתים" בתפקיד פקד בילוש שרה קוונדיש. ב-2011 שיחקה בירת'יסטל בתפקיד קפטן קייט מרשל בסדרת הדרמה של Sky1 בשם "Strike Back: Project Dawn". ב-2013 כיכבה בירת'יסטל לצדה של אנה פריל בהפקת הטלוויזיה "The Psychopath Next Door".
פילמוגרפיה

| שנה | שם | שם באנגלית | תפקיד | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| 1983 |  | Glenroe | רג'ינה קרוסבי |  |
| 1997 |  | All Souls' Day | ניקול |  |
| 1998 | נס בחצות | Miracle at Midnight | קארין | סרט טלוויזיה |
| 1998 | האמריקאי | The American | Noemie Nioche | סרט טלוויזיה |
| 1998 |  | Getting Close | ג'יין | סרט קצר |
| 1999 |  | DDU | מרי קלי | בפרק "Unforgiven" |
| 1999 |  | Making Ends Meet | קאתי |  |
| 2000 |  | Borstal Boy | ליז ג'ויס |  |
| 2000 |  | Saltwater | דבורה מקיביר |  |
| 2000 |  | Coolockland | בירד |  |
| 2001 | מבצעים מיוחדים | In Deep | טינה שו | בפרק "Ghost Squad" |
| 2002 | יום ראשון | Sunday | מורה יאנג | סרט טלוויזיה |
| 2002 | הולבי סיטי | Holby City | ויקי | בפרק "Cruel to Be Kind" |
| 2003 | אמון | Trust | מריה אקלם | סדרת טלוויזיה |
| 2003 |  | Mystics | סמנתה |  |
| 2003 | עדות אילמת | Silent Witness | לורן האת'וויי | בפרק "Fatal Error" |
| 2004 | טימבקטו | Timbuktu | איזבל |  |
| 2004 | אולי נתנשק? | Ae Fond Kiss... | רויסין הנלון |  |
| 2005 |  | The Baby War | מייגן | סרט טלוויזיה |
| 2005 | ארוחת בוקר על פלוטו | Breakfast on Pluto | איילי ברגין |  |
| 2005 | קליק | Imagine Me & You | אדי |  |
| 2006 | פוארו | Agatha Christie: Poirot | רוזלין / איילין | בפרק "Taken at the Flood" |
| 2006 |  | Middletown | קרוליין |  |
| 2006 |  | The State Within | ג'יין לייברי | סדרת טלוויזיה |
| 2007 |  | The Martyr's Crown | גברת קלוורטי | סרט קצר |
| 2007 |  | Nightwatching | ססקיה |  |
| 2007 |  | Save Angel Hope | ריני פריי |  |
| 2008 |  | The Last Enemy | אלינור ברוק | מיני-סדרה |
| 2008 |  | The Daisy Chain | קאט |  |
| 2008 |  | Reverb | מאדי |  |
| 2008 | הילדים | The Children |  |  |
| 2009 | אפר לאפר | Ashes to Ashes | ג'נט | סדרת טלוויזיה (פרק אחד) |
| 2010 | חמש בנות | Five Daughters | אנט ניקולס |  |
| 2010 |  | The Rendezvous | ג'קי |  |
| 2010–2011 | מכת מחץ | Strike Back | קפטן קייט מרשל | סדרת טלוויזיה; 7 פרקים |
| 2011 | חזרה לחיים | Wake Wood | לואיז |  |
| 2011 | להעיר את המתים | Waking the Dead | שרה קוונדיש | עונה תשיעית |
| 2012 |  | Day of the Flowers | רוזה |  |
| 2012 | חקירה רגישה | Case Sensitive | רות בלקסמית' | בפרק "החצי השני חי" |
| 2013 |  | Life's a Breeze | מרגרט |  |
| 2013 |  | The Psychopath Next Door | מריאן מורן | סרט טלוויזיה |
| 2014 | אמבר | Amber | שרה ביילי | מיני-סדרה |
| 2014 |  | Noble | האחות לורה |  |
| 2014 | ורה | Vera | קייט דארו | בפרק "On Harbour Street" |
| 2015 | ברוקלין | Brooklyn | ג'ורג'ינה |  |
| 2015 |  | Swansong | קארן פרינס |  |
| 2018–2015 | הממלכה האחרונה | The Last Kingdom | הילד | 13 פרקים |
| 2018 | הביסקסואלית | The Bisexual | לורה | סדרת טלוויזיה |
| 2018 |  | The Delinquent Season | דניאלה |  |
| 2021 | גורל: סאגת ווינX | Fate: The Winx Saga | וונסה פיטרס | סדרת טלוויזיה |
| 2022–הווה | אחיות רעות | Bad Sisters | אורסולה פלין | תפקיד ראשי; 10 פרקים |
הערות שוליים

↑  "birthdaypresentforhim.com".
↑  Applebaum, Stephen. "Eva Birthistle A Fond Kiss..." BBC. נבדק ב-2010-09-13.
↑  "Ashes to Ashes Episode #2.8 (2009)". Internet Movie Database. נבדק ב-1 ביולי 2010. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Strike Back Project Dawn: Eva Birthistle Interview". Sky1.sky.com. נבדק ב-2013-08-04.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315284805171  BnF: cb14632627j (data)  GND: 1061553132  ISNI: 0000 0000 7844 8535  LCCN: no2008019894  NKC: xx0153210  NTA: 298329808  SUDOC: 085557927  VIAF: 71649904   WorldCat (עם VIAF): 71649904
רחוב רומא (טורינו)

| --- | --- |

 מידע כללי
 על שם:  רומא 
 מיקום
 ערים ראשיות:  טורינו 
 
 קואורדינטות:  45°04′01″N 7°40′55″E﻿ / ﻿45.067001°N 7.682044°E﻿ / 45.067001; 7.682044
 he
 
רחוב רומא-מבט מככר סן קרלו לכוון ככר קסטלו
רחוב רומא (באיטלקית: Via Roma) הוא רחוב מרכזי בעיר ההיסטורית של טורינו, איטליה.
הרחוב ממוקם בציר צפון-דרום ומחבר בין כמה מהכיכרות המרכזיים במרכז ההיסטורי של העיר אל השדרה המרכזית של העיר, "דרך ויטוריו עמנואל השני" ( corso Vittorio Emanuele II) הממוקמת בציר מזרח-מערב. הרחובות הללו הן חלק ממבנה של רחובות מקבילים במתווה של רשת האופיינית לעיר הרומית העתיקה "Julia Augusta Taurinorum".
היסטוריה

בנייתו של רחוב רומא החלה בסוף המאה ה-16 בהוראתו של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה ובתכנונו של האדריכל ויטוצי (Ascanio Vittozzi). הרחוב, שרוחבו המקורי היה 10 מטרים הפך במהרה לציר מרכזי של העיר, ובשנת 1672 הורה קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה כי אין לערוך בו שינויים לרבות הגבהה של המבנים. בעשורים הראשונים של המאה ה-19 הוארך בהוראתו של קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה הרחוב בכוון דרום עד לשני גושי הבניינים האחרונים.
היסטוריה > העיצוב מחדש

בראשית המאה העשרים עדיין שימר הרחוב את מאפייניו מתקופת הבארוק אך הפך לעמוס וחסר סדר. לאורכו נעו שני קווים של החשמלית, שכנו בו שישה בתי קולנוע ואולם גדול של הגלריה הלאומית, ובצידי הרחוב, אל מול חזית החנויות הוקמו דוכנים רבים. מצב זה עורר את הצורך בהסדרה מחדש של הפעילות ברחוב, הנגשת התחבורה הציבורית והאחדה של המראה הכללי. התברר כי המדובר בפרויקט שאפתני במיוחד מכיוון שישומו חייב הסדרה מחדש לא רק של הרחוב עצמו אלא של כלל הרובע המרכזי בעיר. במהלך התכנון הועלו הצעות רבות מהן בעלות אופי עתידני.
השלב הראשון של עיצוב הרחוב מחדש החל ב-1931. בקטע המחבר את ככר סן קרלו (piazza San Carlo) עם ככר קסטלו (piazza Castello). נוספו מבנים רבים בסגנון אקלקטי המשולבים עם פורטיקו ובתוספת פתחים בעלי שלושה חלקים, המופרדים בעמודים, בעלי משקוף שטוח בצדדים ומקושת במרכז (Serlian motifs). ריצוף הרחוב היה ייחודי במיוחד ובוצע באמצעות קוביות עץ, והוא נפתח לציבור בשנת 1933.
השלב השני של הפיתוח בוצע בקטע המחבר את ככר סן קרלו ועד תחנת הרכבת פורטה נואובה (Porta Nuova) בתכנונו של האדריכל פיצ'נטיני (Marcello Piacentini) בסגנון האדריכלות הרציונליסטית. מבנים רבים נהרסו על מנת לחדש את פני הרחוב והרחובות הסמוכים והמובילים אליו ובמקומם נבנו חדשים. מבנה הארקדות המסורתי נשמר עם הקפדה על זוג עמודים תומך בדומה לאלה שבככר סן קרלו. התנועה בקטע זה נפתחה לציבור בשנת 1937 והעבודות הושלמו בקיץ 1938.
עם השלמת העבודות גדל רוחב הרחוב לכ-15 מטר, ובתוספת השטח שמתחת לפורטיקו מצדדיו לכמעט 27 מטרים.
הרחוב החדש שנועד להיות ציר תנועה מרכזי תוכנן עם מנהרה תת-קרקעית מתחתיו שנועדה לאכלס קו רכבת תחתית אך העבודות על פרויקט זה לא הושלמו ובמקומן שימשו החללים התת-קרקעיים את העירייה למטרות שונות וכיום הם משמשים כחניון רכבים במרכז העיר.
הרחוב כיום

רחוב רומא שומר על מעמדו כרחוב מסחרי מרכזי של העיר. הגישה למבנים עבור כלי רכב והולכי רגל אינה אפשרית ממנו בדרך כלל על מנת לפנות שטח רב ככל האפשר עבור הפעילות המסחרית בקומת הרחוב שלו והיא מתבצעת דרך הרחובות הצדדיים המקיפים אותו.
ברחוב ממוקמות חנויות רבות של מותגי יוקרה בינלאומיים, בתי קפה וחנויות בוטיק ייחודיות של מוצרי ביגוד הנעלה ומזון. קטע הרחוב שמככר קסטלו ועד ככר סן קרלו משמש כמדרחוב ולאור הצלחתו המסחרית מתכננת עיריית טורינו בעתיד להפוך את הרחוב כולו למדרחוב.
לקריאה נוספת

da Provvedimenti edilizi dal 1566 al 1892, Municipio di Torino, Tipografia Botta
Renzo Rossotti, La grande guida delle strade di Torino, 2003
Il mistero di Torino, Vittorio Messori e Aldo Cazzullo, Mondadori (pag. 47)
Armando Melis, La ricostruzione del secondo tratto di via Roma a Torino, Torino, in L'architettura italiana - periodico mensile di architettura tecnica, anno XXXIII, dicembre 1938-XVII
Via Roma - Via Nuova, in "Casabella" n. 43 (luglio 1931), pp. 9–17
מבט מהרחוב לכוון הארקדה הכוללת פורטיקו עם מוטיב סרליאן-מאפיין עיצובי מרכזי באדריכלות הרחוב