stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קהילת ויקיפדיה
מוטיבציה

נערכו מחקרים שונים אודות המוטיבציה של תורמי ויקיפדיה.
עודד נוב במאמרו משנת 2007 "מה מניע ויקיפדים" מקשר בין מוטיבציה כללית של תרומה והתנדבות לבין המניעים של אנשים לתרום לוויקיפדיה. נוב ביצע סקר באמצעות שש המוטיבציות של מתנדבים, שזוהו במאמר מוקדם יותר. ששת המניעים היו:
ערכים – הבעת ערכים עם אלטרואיזם ועזרה לזולת
חברתי – יצירת קשר ואינטראקציה עם חברים, ולקיחת חלק בפעילויות שנצפו באופן חיובי על ידי אחרים
הבנה – הרחבת ידע באמצעות פעילויות
קריירה – צבירת ניסיון בעבודה ובמיומנויות
מגן – למשל, צמצום רגשות אשמה על זכות ורווחה אישית ופריווילגיה חברתית
שיפור – הפגנת ידע לאחרים
לששת מוטיבציות אלו הוא הוסיף:
אידאולוגיה – הבעת תמיכה במה שנתפש כבסיס האידאולוגיה של הפעילות (למשל, האמונה כי הידע צריך להיות חופשי)
כיף – הנאה מהפעילות
הסקר מצא כי המניעים השכיחים ביותר היו "כיף", "אידאולוגיה" ו"ערכים", ואילו בשכיחות נמוכה יותר היו המניעים "קריירה","חברתית" ו"מגוננת".
קרן ויקימדיה ביצעה מספר סקרים של תורמים ומשתמשים בוויקיפדיה. בשנת 2008, קרן ויקימדיה, לצד קבוצת היצירתיות המשותפת ב-UNU-Merit, השיקה סקר של קוראים ועורכים של ויקיפדיה. זה היה הסקר המקיף ביותר שנערך בוויקיפדיה אי פעם. תוצאות הסקר פורסמו כעבור שנתיים ב-24 במרץ 2010. קרן ויקימדיה החלה בשנת 2011 תהליך של סקרים דו-שנתיים כדי להבין את עורכי ויקיפדיה יותר וכדי לשרת את הצרכים שלהם.
במאמר בשם "Motivations of Wikipedia Content Contributors", שנכתב על ידי צ'נג-יו לאי והנג לי-יאנג, עלה כי התרומה לוויקיפדיה היא וולונטרית, וההנאה של הפרט להשתתף יהיה המניע הגבוה ביותר. עם זאת, המחקר הראה כי אף על פי שאנשים בתחילה עשויים להתחיל לערוך בוויקיפדיה מתוך הנאה, סביר להניח כי המוטיבציה להמשך להשתתף היא תפיסה עצמית מבוססת מניעים כגון "אני אוהב לחלוק את הידע אשר נותן לי תחושה של הישג אישי."
מחקר נוסף שנערך בשנת 2014 על ידי צ'נג-יו לאי והנג לי-יאנג בחן את הסיבות לכך שאנשים מוסיפים תוכן לוויקיפדיה. המחקר הסתמך על סקר מקוון שערך בקרב חברי ויקיפדיה האנגלית עם 288 משתתפים שענו לסקר. תוצאות המחקר הראו כי הערך למשימות אישיות, מחויבות וצדק פרוצדורלי היו משמעותיים לשביעות רצונם של הוויקיפדים; הסיפוק הוא המשפיע באופן משמעותי על כוונתו של הוויקיפד להמשיך לערוך תוכן בוויקיפדיה.
בנוסף, עורכי ויקיפדיה חיוו את דעתם בשל סיבתם לתרום לוויקיפדיה. מכנה משותף לחוות דעת העורכים הוא ההנאה להיות חלק מקהילת ויקיפדיה באמצעות תרומתם. בנוסף צוין הפוטנציאל הממכר של העריכה בוויקיפדיה. ג'ימי ויילס אף הוא רואה את חוויית העריכה ואת ההתמכרות כציר מרכזי לעריכה בוויקיפדיה. לעיתים מעניקים הוויקיפדים ביניהם "עיטורים ויקיפדיים" כהערכה אישית על עריכה ופעילות איכותית, דבר שיוצר מערך עבודה, תמיכה חברתית ועוד. תופעת העיטורים הוויקיפדיים נותחה על ידי חוקרים המבקשים לקבוע השלכות העשויות להיות גם עבור קהילות אחרות העוסקות בשיתוף פעולה נרחב.
ראו גם

ויקיפד בית
הערות שוליים

↑  שירקי, קליי (7 במאי 2008). "Gin, Television, and Social Surplus". World Changing. אורכב מ-המקור ב-29 בדצמבר 2015. נבדק ב-8 יוני 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  List of Wikipedias. Wikimedia Meta-Wiki. Retrieved 2011-11-18.
↑  Simonite, Tom (22 באוקטובר 2013). "The Decline of Wikipedia". MIT Technology Review ‏(אנ'). נבדק ב-23 באוקטובר 2013. {{cite journal}}:  (עזרה)(הקישור אינו פעיל)
1 2  Nov, Oded (2007). "What Motivates Wikipedians?". Communications of the ACM. 50 (11): 60–64. doi:10.1145/1297797.1297798. נבדק ב-11 באוגוסט 2011. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Clary, E.; Snyder, M.; Ridge, R.; Copeland, J.; Stukas, A.; Haugen, J.; Miene, P. (1998). "Understanding and assessing the motivations of volunteers: A functional approach". Journal of Personality and Social Psychology. 74: 1516–1530.
↑  Möller, Erik. "New Reports from November 2008 Survey Released". Wikimedia Foundation Blog. Wikimedia Foundation. נבדק ב-11 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Glott, Ruediger; Schmidt, Phillipp; Ghosh, Rishab. "Wikipedia Survey – Overview of Results" (PDF). Wikipedia Study. UNU-MERIT. אורכב מ-המקור (PDF) ב-28 ביולי 2011. נבדק ב-8 בדצמבר 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wikimedia Foundation. "Wikipedia editors do it for fun: First results of our 2011 editor survey". Wikimedia Foundation Blog. Wikimedia Foundation. נבדק ב-2 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Wikimedia Foundation. "Launching our semi-annual Wikipedia editors survey". Wikimedia Foundation Blog. Wikimedia Foundation. נבדק ב-2 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
1 2  Yang, Heng-Li; Lai, Cheng-Yu (בנובמבר 2010). "Motivations of Wikipedia content contributors". Computers in Human Behavior. 26 (6): 1377–1383. doi:10.1016/j.chb.2010.04.011. נבדק ב-2 באוגוסט 2011. {{cite journal}}:  (עזרה)
↑  Cheng-Yu Lai; Heng-Li Yang (2014). "The reasons why people continue editing Wikipedia content – task value confirmation perspective". Behaviour & Information Technology. 33: 1371–1382. doi:10.1080/0144929X.2014.929744.
↑  Griffin, Ricky W. (2011). Management (10th ed.). Mason, Ohio: South-Western Cengage Learning. ISBN 1-4390-8099-2.
↑  T. Kriplean; I. Beschastnikh;  et al. (2008). Articulations of wikiwork: uncovering valued work in Wikipedia through barnstars. Proceedings of the ACM. p. 47. doi:10.1145/1460563.1460573. ISBN 978-1-60558-007-4.
גילוי נאות: ערך זה מזכיר את קרן ויקימדיה או את אחד המיזמים שלה. ויקיפדיה היא מיזם של קרן ויקימדיה.
וידאו בו ויקיפדים מספרים על חווייתם בוויקיפדיה (עם תרגום לעברית)
נתונים מאפריל 2011; סקר המציג את הסיבות הנפוצות ביותר להמשך התרומה לוויקיפדיה
נתונים מאפריל 2011; סקר המציג את הסיבות הנפוצות ביותר למניעה מתרומה לוויקיפדיה
דקר מגניסכוטוס

| דקר מגניסכוטוס |
| --- | --- |

מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: מקריני סנפיר
מחלקה:: מקריני סנפיר
סדרה:: דקראים
תת־סדרה:: דמויי-דקר
משפחה:: דקריים
סוג:: דקר
מין:: דקר מגניסכוטוס
שם מדעי
 Epinephelus magniscuttis

דקר מגניסכוטוס (שם מדעי: Epinephelus magniscuttis) הוא מין דג גדול ממשפחת הדקריים, החי במימי האוקיינוס ההודי ומזרח האוקיינוס השקט באזורים הטרופיים של האזור האינדו-פסיפי. דקר זה לא נחקר הרבה והוא תואר בשנת 1863 כשהוא משויך לסוג הגדול דקר.
מין דקר זה יכול להגיע לאורך 150 ס"מ ולמשקל מרבי של 50 ק"ג בזכרים, הגדולים יותר מהנקבות. הוא בעל סנפירים פרוקים כהים ובעל קשקשים ורודים-בהירים המנומרים בנקודות שחורות לאורך הגוף. ראש הדקר גדול עם עיניים שחורות גדולות ולסתות בולטות רחבות, כשהלסת התחתונה מכילה שני זוגות שיניים.
הדקר מצוי בטבע בימים טרופיים ונצפה במימי קוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה, מוזמביק, ראוניון, מאוריציוס, הודו, המפרץ הפרסי, קלדוניה החדשה, הפיליפינים, גינאה החדשה, שונית המחסום הגדולה שבאוסטרליה, פיג'י וטונגה. הוא חי בעומק של 50 עד 300 מטרים סביב שוניות ושוניות אלמוגים וכן לאורך חופים חוליים או בוציים והצעירים חיים במים רדודים מאוד קרוב לחוף. זהו דג טורף הניזון מדגים אחרים, רכיכות וסרטנים שהוא תופס ממארב.
הדקר נידוג לאורך תחומי מחייתו ומצב שימורו בטבע הוא ללא חשש.
הערות שוליים

↑  דקר מגניסכוטוס באתר הרשימה האדומה של IUCN
דמוקרטיה

מדד הדמוקרטיה לשנת 2022.
דֵּמוֹקְרַטְיָה (ביוונית: ‏Δημοκρατίαקובץ:EL-δημοκρατία.ogg‏Ⓘ‏, שלטון העם [δήμος "דמוס" עם, κράτος "קרטוס" שלטון]) היא שיטת משטר שבה רצונם של האזרחים בא לידי ביטוי בדרך של הצבעה. לאזרחי מדינה דמוקרטית זכות חוקית להשפיע על המדיניות הציבורית. לדוגמה, באמצעות הבעת דעות בפומבי, הצבעה בבחירות או במשאלי עם, השתתפות בדיונים לפני ההחלטות ובהחלטות עצמן, התמודדות בבחירות או הצטרפות אל מפלגה המתמודדת בהן. דמוקרטיות בנות ימינו מעניקות משקל משמעותי לעקרונות שמבססים את יכולת האזרח לממש זכות זו, ובהם שמירת זכויות אדם כמו הזכות לחירות, חופש הביטוי, חופש התאגדות, זכות הקניין וחופש התנועה.
מרבית המדינות הדמוקרטיות המודרניות משתדלות לאפשר השפעה שלטונית שווה של כלל האזרחים, בלא תלות במוצא וגזע, מעמד חברתי וכלכלי, דת, מין ומגדר.
היסטוריה של הדמוקרטיה > דמוקרטיה בעולם העתיק

הדמוקרטיה העתיקה המפורסמת ביותר התקיימה באתונה. במשך מאתיים השנים אחרי שנת 500 לפנה"ס, נשלטה העיר היוונית על ידי אספה כללית של האזרחים הגברים. זו הייתה רחוקה מאוד מלהיות דמוקרטיה במובנה המודרני, משום שכדי להיחשב אזרח באתונה היה צריך להיות זכר, בן להורים אזרחים ובן חורין, בן 20 שנה ומעלה, כך שזכות ההשתתפות וההצבעה הוגבלה למיעוט מתוך אוכלוסיית הפוליס. הדמוקרטיה היוונית הייתה ישירה - רוב ההחלטות היו מתקבלות באספה עצמה (שכללה כ-3,000 איש) ולא דרך באי כוח נבחרים. תפקידים מסוימים כן הוטלו על נציגי ציבור, אך רק מיעוטם של אלו היו נבחרים - רובם נקבעו בהטלת גורל. באתונה כובד חופש הביטוי של האזרחים (ועל כן התפתחה שם הרטוריקה ולצידה גם הדמגוגיה) והשוויון ביניהם. אומנם התקיים בה מנגנון כמו ה"אוסטרקיסמוס", שאפשר גירושם של אזרחים מהעיר לעשר שנים, אם רוב האזרחים הצביעו על כך בהצבעה חשאית, ויש הרואים בקיומו עדות להיעדר הגנה על המיעוט בדמוקרטיה האתונאית, אולם הפעלתו לא הייתה שכיחה.
ברומא העתיקה התקיימה רפובליקה בין השנים 49-509 לפנה"ס, עד שבוטלה למעשה אבל לא להלכה על ידי יוליוס קיסר. אף על פי שכל העם היה זה שבחר את המגיסטראטות באספת הקנטוריות, בפועל כמעט כל ההצבעות היו החלטות של המעמדות הגבוהים בעלי הרכוש הרב כתוצאה מהמבנה הטימוקרטי של האספה ושיטת ההצבעה בה. נוסף על כך הזכות להיבחר למגיסטראטות הייתה מוגבלת לשכבה קטנה של אצולה, הנוביליטאס, אף על פי שבאופן רשמי כל אזרח רומאי היה יכול להתמודד.
היסטוריה של הדמוקרטיה > הדמוקרטיה המודרנית

שרשיה של הדמוקרטיה המודרנית בהגות הרנסאנס, ויותר מכך בהגות הנאורות, במאות ה-17, 18. אחת משאלות היסוד העיקריות במחשבה המדינית מאז ומעולם, דרך הרנסאנס, דרך הנאורות ועד ימינו היא שאלת מהות היחסים בין היחיד לחברה, בין האינטרסים האנוכיים של היחידים לאתיקה ולפרקטיקה הציבורית. השאלה כיצד, מצד אחד, כל אחד מהיחידים ימלא אחר רצונותיו האינדיבידואליסטים, ומצד שני כיצד המרחב הציבורי לא יהפוך לג'ונגל. חברה אזרחית היא שקלול של המניעים האנוכיים של היחידים החיים בה. קיומה של חברה אזרחית פעילה וחופשית הוא יסודה, וסוד קיומה של הדמוקרטיה.
הוגי הנאורות, כמו מונטסקייה וטוקוויל, חששו מאוד מעריצות הרוב בדמוקרטיה, ודגלו בהפרדת רשויות השלטון, כדי להגביל את כוחו.
על פי סמואל הנטינגטון, ניתן להסתכל על התפשטותה והתפתחותה של הדמוקרטיה המודרנית כמספר גלים של דמוקרטיזציה. כל גל מתחיל בעלייה הדרגתית בדמוקרטיזציה העולמית שמגיעה לשיא מסוים, שאחריו נסיגה מסוימת של המגמה.
הגל הראשון של הדמוקרטיה, על פי הנטינגטון, החל משנת 1828 ונמשך עד שנת 1926. גל זה היה איטי לעומת אלו שיבואו אחריו ובמהלכו היו תהליכים מתמשכים של הרחבת זכות הבחירה, שהחלה להיכנס לתוקף בכמה מדינות. בראשיתה זכות הבחירה הייתה רלוונטית רק למיעוט קטן של גברים בעלי מעמד. במהלך הגל הראשון נמתח בהדרגה הרף המאפשר זכות בחירה, בין השאר בזכות המאבק הסופרג'יסטי בבריטניה ובארצות הברית שבסופו הוענקה זכות בחירה לנשים, עד שבסוף הגל הראשון במספר מדינות כבר הייתה זכות בחירה לכלל האזרחים.
הגל השני החל אחרי מלחמת העולם השנייה וניצחון של בעלות הברית, ובהן המעצמות הדמוקרטיות-ליברליות. במהלך אותה תקופה גם נחקק בארצות הברית חוק זכות ההצבעה (1965), אשר מטרתו הייתה לתת כלים לאכיפת איסור האפליה במתן זכות בחירה על רקע גזעי. החוק הועבר בקונגרס למחרת סיומה של צעדת מחאה בת ארבעה ימים בהנהגת מרטין לותר קינג ו-25,000 צועדים מסלמה (Selma) למונטגומרי.
הגל השלישי החל בשנות ה-70 בדרום אירופה, המשיך לאמריקה הדרומית וחלק ממדינות אסיה ואפריקה, והגיע לשיאו בדמוקרטיזציה של המדינות הקומוניסטיות לשעבר בגוש הסובייטי.
לאחר כל אחד משני הגלים הראשונים היה גל-נגדי ובו חלק מהמדינות שהפכו לדמוקרטיות בגל הקודם חזרו למשטר דיקטטורי. בדרך כלל חזרה זו ממשטר דמוקרטי לדיקטטורי מתבצעת באחת משני אופנים - או הפיכה צבאית בה הודחו מנהיגים שנבחרו באופן דמוקרטי, או שינוי משטר שבוצע על ידי מנהיגים שנבחרו באופן דמוקרטי והשתמשו בכוח השלטון שבידם כדי לשנות את המשטר לדיקטטורי, בדרך כלל תחת הכרזה על מצב חירום או על צורך צבאי לאומי. בכל אחד משני הגל-הנגדיים שהיו במאה ה-20 הייתה צורת שלטון חדשנית שקראה תיגר על הדמוקרטיה. בסוף הגל הראשון היה זה הפשיזם, ובסוף הגל השני היה זה מודל של סמכותנות ביורוקרטית שהושפע מהקומוניזם.
היסטוריה של הדמוקרטיה > הדמוקרטיה המודרנית > הדמוקרטיה בגלגולה המודרני

פירוש המילה דמוקרטיה הוא "שלטון העם", אך כיום מבטאת המילה משמעויות נוספות, ויש המפרשים את המילה הזאת כדמוקרטיה ליברלית, המבטיחה לאזרח זכויות מסוימות, כגון חופש ביטוי, חופש תנועה וחופש התאגדות. בכך נוספה למילה משמעות אפשרית נוספת שלא הייתה לה בדמוקרטיה האתונאית הקדומה.
בדמוקרטיה המודרנית יכול הציבור להחליף ממשלות ללא צורך לשנות את ההסדרים החוקיים העומדים בבסיס מערכת השלטון. כך מוקטנים למינימום אי-הוודאות הפוליטית והעדר היציבות, ומובטח שלציבור תהיה הזכות לשוב בו מבחירתו, אם ימצא זאת לנכון. בנוסף מגנים הסדרים חוקיים אלו על המיעוט, ומבטיחים שגם אם הרוב יהיה עוין לו, יכולתו לפגוע בו תוגבל.
את הרציונל של הדמוקרטיה המודרנית ניתן לתמצת במילים: "הכרעת הרוב, זכויות לכול". הדעות חלוקות בנוגע ליכולתן של מדינות דמוקרטיות מודרניות להשיג את האידיאל הזה.
בנוסף להיותה שיטת משטר יש הרואים בדמוקרטיה דרך חיים שמשמעותה שכל אדם המאמין בדמוקרטיה יפעל מתוך מטרה ליצור עולם שבו כל אדם ישפיע מתוך בחירה בכך על החברה שבה הוא חי בצורה יומיומית ובעצם התנהגותו יקיים את ערכי הדמוקרטיה (שוויון ועוד מספר זכויות הרשומות למעלה).
מחקרים מראים שדמוקרטיות נוטות לצמוח כלכלית בצורה מהירה יותר מאשר משטרים אחרים. הצמיחה בדמוקרטיות נוטה להיות גם שוויונית יותר, עם השקעות גבוהות יותר בחינוך ובריאות. דמוקרטיות מצליחות יותר במשימה של חלוקת השפע באופן שוויוני יותר בין האזרחים. הן נוטות להגן על זכויות אדם בצורה טובה יותר מאשר משטרים אחרים. אם נעשות בחירות חברתיות ופוליטיות מושכלות בנוגע לטכנולוגיה הדמוקרטיות יכולות לרתום טכנולוגיות חדשות לטובת הכלל, וליצור מקומות עבודה טובים יותר. דמוקרטיות שבהן קיימת השתתפות רחבה של האזרחים בתהליכים פוליטיים וכלכליים, נוטות להיות יציבות יותר מאשר משטרים אחרים. לאזרחים במדינות דמוקרטיות יש את הכוח להשפיע על המדיניות באמצעות הצבעה, השתתפות בארגונים חברתיים, והבעת דעתם. עם זאת היתרונות של הדמוקרטיה תלויים במידה רבה בתפקודה התקין. על מנת שדמוקרטיות יוכלו לממש את הפוטנציאל שלה על הממשל להיות תקין ונקי משחיתות, וצריכה להיות חלוקה הוגנת של משאבים.
ישנן הגדרות שונות לדמוקרטיה, ומגוון צורות, כשכל צורת שלטון מדגישה היבט ועיקרון אחר. אולם ניתן למנות מספר עקרונות המשותפים לכל הדמוקרטיות המערביות: שלטון העם, פלורליזם, עקרון הכרעת הרוב, זכויות האדם והאזרח ושמירה על זכויות המיעוט, הגבלת השלטון, שלטון החוק ושוויון בפני החוק, הפרדת רשויות, חופש הביטוי וחופש העיתונות, וחילופי שלטון (בחירות).
בדמוקרטיה מודרנית יש מנעד רחב ביחס לתפיסת תפקיד המדינה כמדינת רווחה, המעניקה זכויות סוציאליות. הדעות חלוקת ביחס למידת אחריותו של השלטון על רמת החיים של כלל האזרחים ומכך נגזרים סוגי מדיניות כלכלית-חברתית שונים: ליברלית או סוציאל-דמוקרטית.
עקרונות הדמוקרטיה המודרנית

המודלים הדמוקרטיים בעת המודרנית התגבשו והתחדדו בהתבסס על מספר עקרונות.
עקרונות הדמוקרטיה המודרנית > עקרון שלטון העם

בין האמצעים לקיים את עקרון שלטון העם:
בחירות הוגנות חופשיות וחשאיות, שבהן לכל אזרח קול שווה. בחירות עשויות להיערך במדינות טוטליטריות, אך ההפחדה, הגבלת חופש הביטוי ודיכוי האופוזיציה עלולות לגרום לכך שיכולות האזרחים לבחור מוגבלות. המונח בחירות מתייחס לבחירות לפרלמנט, ובמשטר נשיאותי בו נבחר ראש הרשות המבצעת באופן ישיר על ידי האזרחים מתייחס מונח זה גם לבחירת האדם שיכהן בתפקיד זה.
תדירות בחירות - הבחירות חייבות להיות לתקופת כהונה קצובה, שברוב המקרים נעה בין ארבע לשש שנים.
זכות הצבעה לכל האזרחים הבוגרים. בתחילת המאה ה-20 הייתה שלילת זכות הצבעה מנשים בגדר מוסכמה, ואף ביישוב העברי בארץ ישראל התנהל מאבק עיקש על כך בין ראשי החרדים להנהגה החילונית. כיום, זכותה של אישה להצביע מקובלת על הכול במדינות דמוקרטיות. גם ממיעוטים נמנעה האפשרות להצביע. בארצות-הברית, למשל, התקשו השחורים לקבל זכות הצבעה ואף על פי שאחרי מלחמת האזרחים באמצע המאה התשע עשרה הוענקה להם זכות כזו, היא נשללה בפועל באמצעות "חוקי ג'ים קרואו (Jim Crow laws)" עד שנות השישים של המאה העשרים. גיל ההצבעה המינימלי המקובל הוא בדרך כלל 18, אם כי טווח הגילים עשוי לנוע בין 15 ל-21.
זכות להתמודד. הזכות להתמודד בסיסית כמעט כמו הזכות להצביע, אך בה יש בדרך כלל יותר חריגים. לעיתים יש ערכים שגוברים על הזכות להתמודד, למשל הרצון שהצבא לא יהיה פוליטי. לכן בישראל מנועים אנשי צבא מלהתמודד בבחירות, ואף נדרשת תקופת צינון מרגע פרישתם ועד הצגת מועמדותם. במדינות שונות נהוגות הגבלות שונות על זכותם של אישים שהורשעו להיבחר.
עקרונות הדמוקרטיה המודרנית > הכרעת הרוב וזכויות המיעוט

עקרון הכרעת הרוב או שלטון הרוב הוא ההליך הפורמלי המאפשר לממש את עקרון שלטון העם ואת הפלורליזם. על פיו, החלטות מתקבלות על ידי הרוב, והן מחייבות את הציבור כולו. הכרעת הרוב באה לידי ביטוי בבחירות, בהצבעות בפרלמנט ובממשלה ובפסיקות של בית המשפט. עקרון הכרעת הרוב מחייב את כלל האזרחים במדינה – הרוב והמיעוט כאחד, והוא גם משקף את עקרון ההסכמיות במדינה הדמוקרטית. הסיבות בשלהן נדרשת במשטר דמוקרטי הכרעת הרוב הן: אחידות דעים לא תיתכן, והכרעת המיעוט המנוגדת להיגיון, לפיכך רק הכרעת הרוב יכולה להתקבל כדי למנוע אנרכיה או דיקטטורה. בדמוקרטיה ייצוגית, הכרעת הרוב היא הכלי הקרוב ביותר לביטוי רצון העם, מפני שמספרית, הרוב קרוב יותר לסך כל האזרחים שמרכיבים את העם.
בדמוקרטיה מודרנית להכרעת רוב יש צורך בשני תנאים הכרחיים:
תנאי פורמלי: ההחלטה מתקבלת על-ידי רוב הקולות של המצביעים.
תנאי מהותי: מניעת "עריצות הרוב", כלומר החלטת הרוב לא תפגע בזכויות אדם של המיעוט ולא תפגע בעקרונות הדמוקרטיה האחרים.
מדינה המקיימת רק את התנאי הפורמלי מכונה ״דמוקרטיה חלולה״ או "דמוקרטיה לא ליברלית", ובפעול אינה נחשבת למשטר דמוקרטי אלא למשטר סמכותני. רק מדינה שבה מתקיים התנאי המהותי של הגנה על זכויות המיעוטים יכולה להיקרא ״דמוקרטיה מהותית״.
עקרונות הדמוקרטיה המודרנית > הכרעת הרוב וזכויות המיעוט > עקרון הסובלנות

בדמוקרטיה עקרון הסובלנות נובע מהצורך לאיזון בין יחסי רוב ומיעוט. הוא מבטא את הנכונות של כל פרט לקבל את האחר ואת השונה ממנו ולנהוג בכבוד כלפי כל אדם או כלפי כל קבוצה השונים במראה פניהם, במינם, בדתם, באמונתם ובהשקפתם. יש לנהוג כלפיהם בכבוד גם אם דעותיהם ואמונותיהם שונות וגם אם הם שונים מבחינה תרבותית, לאומית, מינית, או דתית.
עקרונות הדמוקרטיה המודרנית > עקרון זכויות אדם ואזרח

לאזרחים במדינה דמוקרטית ישנן זכויות אדם וזכויות אזרח שונות:
הזכות לחיים והזכות לביטחון אישי
הזכות לכבוד, שממנה נגזרות:
הזכות לשוויון בפני החוק
הזכות לפרטיות
הזכות להליך הוגן
הזכות לחירות, שממנה נגזרים בין היתר:
חופש המחשבה והדעה שמשמעותה חירותו של אדם לגבש את דעתו בחופשיות, בכל נושא. ואין למנוע את זכות זאת, גם אם דעתו נחשבת למסוכנת ומזיקה, כל עוד היא לא באה לידי ביטוי חיצוני.
חופש הביטוי – מהווה בין היתר תנאי הכרחי לקיומן של בחירות. ניתן לראות את התגשמות הכרעת הרוב כמימוש אמיתי של דמוקרטיה, רק אם למיעוט ניתנה ההזדמנות להשיג תמיכה לדעותיו. לדוגמה: בסינגפור מתקיימות בחירות, והאופוזיציה אף זוכה בהן בדרך כלל לשליש מן הקולות, אך חופש הביטוי בה מוגבל כל כך, שקשה לראות בה דמוקרטיה אמיתית. חופש הביטוי כולל גם את: חופש העיתונות ואת חופש ההפגנה.
חופש המצפון שמשמעותה חירותו של האדם להחזיק בדעותיו בתחום המוסר והערכים, ולפעול, או לסרב לפעול, על פיהם. זכות זו מוגבלת לעיתים.
חופש הדת - החופש של אדם לקיים את מצוות הדת או להכריז על השתייכותו לדת היא זכות, שבמדינות דמוקרטיות בימינו לא יעלה כמעט על הדעת לבטלה או להגבילה. דוגמה לכך היא שאסור להכריח יהודי לאכול בשר חזיר או כל מאכל לא כשר אחר בטקס לכבוד היבחרו לפרלמנט של מדינה נוצרית. לזכות זו ייתכנו גם חריגים אפשריים מסוימים רק בנסיבות קיצוניות ומיוחדות למדי, לדוגמה, איסור על קיום מנהגים דתיים מסוימים המלווים באכזריות בולטת. בנוסף, גם עקרון הפרדת דת ומדינה עלול לפגוע בזכות לקיים מצוות מסוימות. בצרפת, למשל, נאסר ב-2005 ללכת לבתי ספר בלבוש דתי.
חופש מדת - שמכיר בזכות האדם שלא לקיים את מצוות דתו, או פרשנות מחמירה שלהן, או שלא להתחייב להשתייך לדת מסוימת. מקובל לצרף לכך גם היעדרה של דת כלשהי הנחשבת כדת רשמית של המדינה. במדינות דמוקרטיות רבות, רבים רואים ברמה מסוימת של סטייה מעיקרון זה, בייחוד בהכרזת דת מסוימת כדת רשמית, עניין לגיטימי, בו המדינה יכולה עדיין להיחשב דמוקרטית, שכן פעמים רבות התרבות מבוססת על עקרונות דתיים מן העבר.
חופש התנועה
חופש העיסוק
חופש ההתאספות
חופש ההתאגדות – אם נמנעת מיחידים היכולת להתארגן למפלגות, יכולתם לפעול פוליטית תוגבל מאוד. לדוגמה: בישראל אומנם יש בידי הרשויות יכולת להוציא מפלגה מחוץ לחוק במקרים קיצוניים (למשל במקרה של תנועת כ"ך), אך השימוש ביכולת זו מוגבל ביותר.
זכות הקניין הכוללת קניין חומרי וקניין רוחני - בעלות על קניין והזכות לממשה במכירה או ברכישה, היא אחד הביטויים העיקריים של חירות הפרט המוגנים על ידי החוק בדמוקרטיה.
הזכות לעבודה
עקרונות הדמוקרטיה המודרנית > עקרון שלטון החוק

שלטון החוק הוא עיקרון משטרי ומשפטי, המכפיף את כולם לחוק. המובן הבסיסי של העיקרון הוא שלילי: אין אדם שהוא מעל החוק. עקרון שלטון החוק מצמצם את שיקול הדעת של השלטון, כך שהאזרח מוגן מפני שיקול דעת ויישום שרירותיים. אולם, החוק עצמו עשוי להיות שרירותי לפי חלק מהמובנים, כך שבמדינה בה החוק עצמו שרירותי אך מיושם בלי שרירותיות מתקיים שלטון החוק בחלק ממובניו.
העיקרון דומה ואולי אף זהה לפי מובנים מסוימים לעקרון החוקיות, שכן משמעותו מתן סמכות לרשות מדינית לפעול רק לפי החוק.
העיקרון מיושם במשפט הקונטיננטלי בדמות ה־Rechtsstaat ("מדינת הצדק" או "מדינת החוק").
לון פולר (אנ') מנה שמונה מאפיינים לחוק, שבלעדי כל אחד מהם לא יהיה מוסרי (ובלי חלקם אף בלתי אפשרי) לדרוש ציות לחוק:
כלליות – תחולת החוק על האזרחים כולם וללא אפליה בין אזרחים שונים.
פומביות – החובה לפרסם את החוק. אם החוק לא ידוע אז אי אפשר לתבוע עליו שוויון.
פרוספקטיביות – צריך לצפות לעתיד, בניגוד לרטרואקטיביות. כלומר, לא להטיל סנקציה בגין פעולה שנאסרה רק לאחר ביצועה.
בהירות – על החוק להיות מנוסח היטב, ברור בהוראותיו ובאופן חד־משמעי.
היעדר סתירות – אל לחוק לסתור עצמו.
ישִׂימוּת – החוק לא יכול לדרוש את הבלתי־אפשרי.
עקביות/קביעות – הימנעות משינוי חוקים בתדירות גבוהה.
התאמה בין הכלל המוצהר בחוק לפעילות הרשויות.
עקרונות הדמוקרטיה המודרנית > עקרון הגבלת השלטון

לאף שלא זה הדבר שמגדיר דמוקרטיה, במשטרים דמוקרטים רבים מתקיים עקרון הגבלת השלטון. העיקרון קובע שלשלטון אסור לעשות דבר מלבד תחום הסמכות שניתנה לו בחוק. מטרת העיקרון למנוע ניצול לרעה של הכוח השלטוני או עריצות ושרירותיות מצד השלטון, שעלולה לבוא לידי ביטוי בפגיעה בזכויות האדם והאזרח, בפגיעה במיעוטים, ואפילו בפגיעה בעצם הדמוקרטיה על ידי ביטול הבחירות וכיוצ"ב (כפי שעשה המשטר הנאצי שנבחר בבחירות דמוקרטיות).
עיקרון זה מתבטא במנגנוני פיקוח וביקורת שונים, שמטרתם לפקח על השלטון ולמנוע ניצול לרעה של כוחו. מנגנוני הפיקוח מתחלקים למנגנוני פיקוח פורמליים ובלתי פורמליים. בין מנגנוני הביקורת הפורמליים נמצאים בית הנבחרים ובעיקר האופוזיציה, מבקר המדינה, נציב תלונות הציבור ובית המשפט העליון, שכוחו נגזר מהחוקה והוא כפוף לה. לכל אחד ממנגנוני פיקוח אלה ישנו תפקיד מסוים שמטרתו לפקח בדרך כלשהי על השלטון, ולמנוע ניצול לרעה של כוחו.
בנוסף למנגנוני פיקוח אלה, מצטרפים גם מנגנוני ביקורת בלתי פורמליים, שמבקרים את הממשלה באופן חיצוני, שתפקידם כ"מפקחים" במירכאות אינו מוגדר כחוק, והם אינם נמצאים בשליטה או במימון של המדינה. בין מנגנוני פיקוח אלה נמצאים התקשורת, עמותות ציבוריות ודעת הקהל.
עקרונות הדמוקרטיה המודרנית > עקרון הגבלת השלטון > הפרדת רשויות

יישום עקרון הפרדת הרשויות משמש לשמירה על איזון הכוח בין רשויות השלטון השונות, הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת. בנוסף, יש סמכות אוטונומית לשלטון המקומי. בדמוקרטיה פרלמנטרית, עקרון ההפרדה בין הרשות המבצעת למחוקקת מיטשטש, כיוון שהרשות המבצעת תלויה באמון הרשות המחוקקת, באופן שמשפיע על הפעילות הפרלמנטרית של חברי הממשלה שהם חברי הפרלמנט בעצמם.
עקרונות הדמוקרטיה המודרנית > עקרון הגבלת השלטון > חוקה

החוקה מגדירה את מבנה השלטון ובעיקר מגבילה את כוחו. גם במדינות שאין להן למעשה חוקה, כמו הממלכה המאוחדת, קיימת "חוקה בלתי כתובה", כללים המקובעים בהסכמה כללית או בחוקים רגילים, שמבחינת תוכנם הם בעלי ערך חוקתי. ישראל מצויה במצב ביניים מבחינה זו, מאחר שמעמדו של חוק יסוד בה עולה על זה של חוק רגיל, אך נמוך מזה של חוקה. גם בימים שקדמו לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו נהג בית המשפט העליון לעיתים להגן על זכויות האדם באמצעות מה שכונה בידי שופטיו: "החוקים שאינם כתובים עלי ספר".
עקרונות הדמוקרטיה המודרנית > עקרון הגבלת השלטון > מעברי שלטון

במשטר דמוקרטי חייבת להיות אפשרות למעברי שלטון באמצעות בחירות בדרכי שלום וללא שפיכות דמים. עצם קיומה של אפשרות זו, מקטין את החשש לעריצות שלטונית, שכן השלטון תלוי כל העת בבוחריו שבתמיכת קולותיהם הוא מקווה לחזור ולהיבחר. ברוב המשטרים הדמוקרטים, מתבצעים מדי פעם חילופי שלטון בין הדמוקרטים לרפובליקנים וכו', כך אף מפלגה לא יכולה לצבור כוח רב מדי בזמן המוגבל בו היא בשלטון. במשטרים נשיאותיים נשיא אינו יכול לכהן יותר משתי קדנציות, מחשש שהוא יצבור כוח רב מדי, שעלול להביא לעריצות שלטונית.