stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תבונה ורגישות
נושאים עיקריים

תבונה מול רגישות - הרגישות של מריאן מבטאת את התנועה הרומנטית שרווחה באנגליה בסוף המאה ה-18. תנועה זו הייתה תגובת נגד לרציונליות של עידן הנאורות, שמתבטאת ברומן בהתנהגותה המאופקת של אלינור. הרומנטיקה של מריאן מתבטאת בהאדרת הרגש, אהבת הטבע, האומנות מוזיקה ושירה. הרציונליות של אלינור היא בגישה יותר מעשית לחיים.
לכאורה שתי האחיות מדגימות ביניהן את הקוטביות בין התבונה והרגישות, אלינור מסמלת את ההגיון הצרוף ומריאן את רחשי-הלב. אך אוסטן מדגישה ששתיהן נבונות ורגישות רק שכל אחת מהן מביעה את תחושותיה בצורה שונה. אוסטן אינה לועגת למריאן על התנהגותה, כפי שעשתה ביצירותיה המוקדמות כמו "אהבה וידידות", וגם אינה מעלה על נס את אלינור כדוגמה ומופת להתנהגות רצויה. היא מראה את היתרונות והחסרונות בגישותיהן, ובסוף הרומן האחיות מצליחות לאזן בין "תבונה" ו"רגישות".
כסף ורכוש - כסף או מחסור בכסף הוא נושא חשוב בחייהם של כל הדמויות ברומן. בנות דשווד נשארות כמעט חסרות כל אחרי מות אביהן. למרות הבטחתו של ג'ון דשווד לאביו על ערש-דווי לדאוג לאחיותיו, הוא מתחמק מלתת להן עזרה כספית, והן נאלצות למצוא לעצמן בית אחר, רחוק מאחוזת "נורלנד" בה גדלו.
הירושות הם אמצעים לשליטה בחייהם של אנשים. מרת פררס, אימו של אדוארד, מאיימת עליו בנישול מירושתה אם לא יתחתן עם האישה שהיא בחרה עבורו. וילובי אמור לרשת את מרת סמית, והיא מונעת ממנו את הירושה בגלל התנהגותו ההוללת. מחסור בכסף גורם לוילובי לזנוח את מריאן ולשאת לאישה יורשת עשירה.
מעמד חברתי - כל הגיבורים ברומן נמצאים במעמד של אצולה כפרית (gentry). האפשרויות שעמדו בפני אישה צעירה במעמד זה בתחילת המאה ה-19 היו להתחתן או להיות סמוכה על שולחן אחרים, אם האישה נאלצה לעבוד לפרנסתה כאומנת/מחנכת או כבת-לוויה היא נחשבה במעמד חברתי נמוך יותר. בדרך כלל אח בעל אמצעים דאג לאחיותיו הרווקות, כפי שהיה בחייה של ג'יין אוסטין עצמה שלא נישאה. ג'יין אימה ואחותה קסנדרה חיו בצ'אטון בבית שהיה שייך לאחיה האמיד אדוארד, ונתמכו כספית על ידי אחיה הנוספים.
אנשי עסקים וסוחרים שעבדו לפרנסתם, גם אם הרוויחו ממון רב, נחשבו למעמד נמוך יותר מאלה שקיבלו את כספם בירושה. גברת ג'נניגס היא אישה בעלת אמצעים, אך בעלה עסק במסחר, ולכן מתקבלת בחשדנות על ידי פאני דאשווד.
לוסי שהיא צעירה ללא כסף וללא קשרי משפחה, מנסה לטפס בסולם החברתי על ידי נישואין לבעל עשיר. אדוארד שעתיד לרשת הון רב, הוא מועמד ראוי, אך כשהוא מנושל מהירושה היא מעדיפה את אחיו הצעיר.
תרגומים לעברית

בינה ורחשי לב, תרגם: אהרן אמיר, ספריית מעריב, 1986
תבונה ורגישות, תרגמה: טלה בר, אור-עם, 1986
תבונה ורגישות, תרגם: שי סנדיק, סנדיק ספרים, 2014
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה

ב-1981 עובד הרומן למיני סדרה טלוויזיונית בהפקת ה-BBC. בסדרה השתתפו איירין ריצ'רדס, טרייסי צ'יילדס, בוסקו הוגן ופיטר וודוורד כווילובי.
ב־1995 יצא הסרט על תבונה ורגישות, עיבוד קולנועי של הרומן בבימויו של הבמאי הטיוואני אנג לי, עם אמה תומפסון ויו גרנט בתפקידי אלינור ואדוארד. אמה תומפסון כתבה את התסריט וזכתה עבורו בפרס האוסקר. הסרט זכה לשבחי הביקורת ולפופולריות רבה הן בין חובבי ג'יין אוסטן והן בקרב הקהל הרחב.
הסרט שמר על נאמנות לרוחו של המקור הספרותי על אף ההבדלים ביניהם. אמה תומפסון הייתה בת 35 בעת צילומי הסרט, מבוגרת הרבה יותר מאלינור בת ה-19 שברומן, וגם שאר השחקנים היו מבוגרים יותר. הדמויות של ננסי סטיל וליידי מידלטון לא הופיעו בסרט, וגם לא הילדים של משפחת מידלטון והבן של ג'ון דשווד. בסרט הודגשו יותר הצדדים הרומנטיים של אדוארד וקולונל ברנדון. ומרגרט, האחות הצעירה שכמעט אינה מורגשת ברומן, קיבלה בסרט תפקיד נרחב יותר. עוד השתתפו בסרט קייט וינסלט כמריאן דאשווד, אלן ריקמן בתפקיד קולונל ברנדון, וגרג וייז וילובי.
סדרה נוספת של ה-BBC יצאה בשנת 2008. את התסריט כתב אנדרו דייוויס. האטי מוראהן וצ'ריטי וייקפילד גילמו את אלינור ומריאן. דומיניק קופר בתפקיד וילובי, דייוויד מוריסי כקולונל ברנדון ודן סטיבנס גילם את אדוארד פררס.
ב-2011 יצא הסרט מעושר לעוני, גרסה לטינית-אמריקאית לספר.
איור מתוך "תבונה ורגישות" - וילובי גוזר תלתל משערה של מריאן
אלינור ואדוארד - איור מאת סי. אי. ברוק
אליהו גולומב

ערך זה עוסק בבכיר בארגון "ההגנה". אם התכוונתם למשמעות אחרת, ראו .
| --- | --- |

 לידה:  2 במרץ 1893 וולקוביסק, בלארוס 
 פטירה:  11 ביוני 1945 (בגיל 52) תל-אביב, פלשתינה (א"י) 
 מקום קבורה:  בית הקברות טרומפלדור 
 תאריך עלייה:  1909
 השכלה:  הגימנסיה העברית "הרצליה" 
 צאצאים:  דוד גולומב 
 השתייכות:   ההגנה
 תקופת הפעילות:  יוני 1920 – 1945 (כ־24 שנים)
 תפקידים בשירות
 חבר המפקדה הארצית של ההגנה  ה"מפקד הבלתי מוכתר" של ארגון ההגנה  ממייסדי מפלגת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה 
 
אליהו גולומב בצעירותו
בית אליהו גולומב בשדרות רוטשילד בתל אביב, שאחרי פטירתו הפך למוזיאון ההגנה
מצבתו בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב, ועליה הכיתוב: "ללמד בני יהודה קשת" בשל תפקידו בכוח המגן העברי
אליהו גוֹלוֹמְבּ (בפי עצמו: אליהו בן-נפתלי; 2 במרץ 1893 – 11 ביוני 1945) היה "המפקד הבלתי מוכתר" של ארגון "ההגנה", ממעצבי כוח המגן היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט. היה חבר הוועד המרכזי של ההגנה בשנים 1920–1930 וחבר המפקדה הארצית של "ההגנה" בשנים 1931–1945. נמנה עם מייסדי מפלגת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית.
ביוגרפיה > ילדות ועלייה לארץ ישראל

אליהו גולומב נולד בי"ד באדר תרנ"ג לנפתלי ולאסתר לבית קלר בעיירה וולקוביסק שבפלך גרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במערב בלארוס). בילדותו למד ב"חדר" ובגימנסיה רוסית והתוודע למהפכנים ולספרות הרוסית. בשנת 1909 שלחו אותו הוריו לארץ ישראל על מנת ללמוד בגימנסיה "הרצליה".
הוריו עלו לארץ ב-1911 והשתקעו בעיר תל אביב. אביו שהיה בעל טחנת קמח ברוסיה, הקים טחנה כזו גם ביפו.
גולומב היה מבוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה, בשנת 1913, שכלל בין השאר את משה שרת (שרתוק) ודב הוז, גיסיו לעתיד (חבורת "ארבעת הגיסים").
כשסיים את לימודיו ארגן גולומב עם חבריו למחזור את "ההסתדרות המצומצמת של בוגרי הגימנסיה", גרעין ההכשרה החלוצית הראשון של הנוער העובד בארץ. גרעין זה עבד בדגניה א' ובכנרת. בנובמבר אותה השנה נרצחו שניים מחברי הקבוצה של גולומב: משה ברסקי, ושבוע לאחר מכן נרצח יוסף זלצמן (מחברי קבוצת כנרת). מעשי הרצח זעזעו את חברי הקבוצה. לטענת אהוביה מלכין בספרו "האקטיביסט", "האירועים החמורים והמתיחות שהשתררה בעקבותיהם השפיעו על הגימנזיסטים השפעה עמוקה שרישומה ניכר בכל מהלך חייהם". לאחר האירוע, הגיע גולומב למסקנה כי "בלי יכולת של התגוננות אין די בעבודה החקלאית ובהתיישבות, ורק שילובן של העבודה וההגנה עשוי להביא להיאחזות ממשית בארץ".
בשנת 1914 נפטר אביו, וגולומב שב לתל אביב לנהל את טחנת הקמח.
גולומב קיבל הוראה מחסן בק, המושל הצבאי של יפו מטעם האימפריה העות'מאנית, להמשיך לטחון קמח גם בשבת. בתחילה לא ראה בכך גולומב הוראה פוגעת, משום שגם בדגניה ובכנרת הייתה עבודה בשבת במקרים דחופים, אבל עובדי הטחנה הדתיים סירבו לעבוד בשבת, וגולומב הבין כי יש לסירובם היבט לאומי, וכי עליו להגן על זכות היהודים לקיים את מצוותיהם. עקב כך העניש אותו חסן בק ב"פלקות". ההשפלה שחווה מידיו, הייתה אחד הגורמים שהביאו את גולומב ליזום את הקמת ההגנה.
גולומב התנגד לגיוס לצבא העות'מאני, בעיקר משום שסבר, כרבים אחרים, כי האימפריה העות'מאנית נמצאת בשלבי דעיכה. בשנת 1917, כשכבשו הבריטים את הארץ מן הטורקים, התנדב גולומב לגדוד העברי.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הקים גולומב את "הקבוצה היפואית", שנערכה להגנה עצמית ועמדה בקשר עם ארגון "השומר".
ביוגרפיה > גולומב בארגון ההגנה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
גולומב חש השפלה וחוסר אונים בעקבות הכאתו בידי חסן בק. הוא החליט לנקום בו ואף השיג לשם כך אקדח. למזלו, הבחין בו חברו הטוב דב הוז מנקה את האקדח, והבין מייד את כוונתו. בשיחה ארוכה, הצליח הוז לשכנעו שנקמה אישית לא תביא תועלת, משום שגם אם יצליח גולומב להימלט מהוצאתו להורג בתלייה, ישלמו יהודים בחייהם את מחיר דמו השפוך של חסן בק, ובמקום המפקד ההרוג יוצב קצין טורקי חדש, שעלול להיות גרוע אף מקודמו. במקום זאת, החליטו השניים להקים ארגון כלל-ארצי להגנה על היישוב העברי.
ביוני 1920 הוקם ארגון "ההגנה". עם הקמתו, תמך גולומב בפירוקו של ארגון "השומר", והיה מהמתפלמסים העיקריים עם אנשי "השומר" בראשות ישראל שוחט.
גולומב הוא ממייסדי ארגון "ההגנה" והיה מפקדו שנים רבות, במהלכן עסק ברכישת נשק מחוץ לארץ (בעיקר מווינה, פריז וברלין). גולומב נשלח לחוץ לארץ מטעם ההגנה בין השנים 1922–1924, על מנת לעסוק ברכישת נשק ובארגון קבוצות של חלוצים צעירים באירופה.
גולומב פעל להכפפת ארגון ההגנה תחת סמכות מוסדית – תחילה תחת ההסתדרות הכללית, ואחר-כך בכפיפות למוסדות הלאומיים.
גולומב התבלט בקרב מנהיגות ההגנה כנציג הדור הצעיר שגדל בארץ ישראל. היה זה ארגון עממי, "שכל מי שיכול להתגונן חבר בו. ארגון הנשמע לפקודתה של ההנהגה הציבורית-הפוליטית, ומטרתו להגן לא רק על הרכוש, החיים והכבוד, אלא גם על המפעל הציוני".
ביוגרפיה > פעילות פוליטית וציבורית

גולומב היה ממייסדי תנועת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית. היה חבר הוועד הלאומי וציר מפלגתו לקונגרסים הציוניים. היה ממארגני ההעפלה בתקופת המנדט ומיוזמי התוכנית להצנחת אנשי "ההגנה" באירופה בתקופת השואה.
ביוגרפיה > משפחתו

גולומב היה מאוהב ברבקה, אחותו של משה שרת שהייתה ידידתו הקרובה ואשת סודו, אך היא התחתנה עם חברו דב הוז. לימים נשא לאישה את אחותה הצעירה, עדה שרתוק.
לגולומב ולעדה נולדו שלושה ילדים: דקלה, דוד (דודיק) ודליה. בנו דוד היה לימים חבר הכנסת. בתו, דליה, הייתה נשואה לאשר ידלין, והיא היום פעילה מרכזית בארגון מחסום Watch‏.
נוסף על ילדיהם הביולוגיים גידלו גולומב ואשתו את הרי שנולד לגאולה שרתוק האחות הצעירה של עדה. גאולה לא נישאה וניהלה רומן עם אבי בנה עמי אסף שלא הכיר בבנם ולמעשה נשאה אותו כאם יחידנית ונפטרה בלידתו. עדה ואליהו גולומב גידלו את הרי כבנם. לימים נעשה הרי גולומב חוקר תיאטרון ופרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.
אליהו גולומב נפטר משטף דם מוחי בביתו בתל אביב בל' בסיוון תש"ה.
נטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב סמוך לגיסו דב הוז ובני משפחתו, וגיסו משה שרת ורעייתו נקברו שם בהמשך.
כתביו

ראשי פרקים בתולדות הגנת היישוב, חיפה: הסתדרות הצופים העברים בארץ ישראל - הוועדה לענייני הדרכה, תש"ד. (חוברת)
חביון עֹז (בעריכת יהודה ארז), 2 כרכים, תל אביב: הוצאת מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"י-תשי"ד. (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תל אביב: עיינות, תשי"ד 1953-תשט"ו.)
אליהו גולומב: מדבריו, תל אביב: המשמרת הצעירה למפלגת פועלי א"י, תש"ה-1945.
תרגומי "ראשי פרקים בתולדות הגנת היישוב":
Eliahou Golomb, Les origines de la défense juive (traduction de L. Wurmbrand), Jérusalem: R. Mass, 1946.
Eliyahu Golomb, The history of Jewish self-defence in Palestine (1878-1921), Tel-Aviv: Lion the Printer, for the Zionist Youth Dept., [1947?]
Eliahu Golomb, Los origenes de la Hagana (Tradujo del francés, Ralph Seroussi), Jerusalem: Publicado por el Departamento de la Juventud y del Jalutz de la Organización Sionista Mundial, 1949.
הנצחתו

על שמו נקראו:
אוניות המעפילים: "אליהו גולומב" ו-"דלין" (אחד מכינוייו).
שכונת יד אליהו בתל אביב ובה היכל הספורט יד אליהו שבה, המשמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב.
קיבוץ הנח"ל הראשון ניר אליהו ובו בית התרבות ע"ש אליהו גולומב ("בית אליהו").
"בית גולומב" - בית התרבות של קיבוץ רביבים.
רחובות בכמה ערים בישראל: ירושלים, תל אביב, גבעתיים, בני ברק, חולון, באר שבע, כפר סבא, הרצליה, רעננה, נס ציונה.
פרס ביטחון ישראל המחולק בידי הנשיא החל משנת 1958 קרוי על שמו של גולומב.
ביתו, "בית אליהו" שבשדרות רוטשילד בתל אביב, שימש שנים רבות כחלק ממפקדת ההגנה, ומשמש כמשכן למוזיאון ההגנה, ארכיון ההגנה וכמשרד נשיאות "ארגון חברי ההגנה".
שלט רחוב על שמו ברעננה.
קריית גולומב שכונה ברעננה.
ב- 23 באפריל 1978, דאר ישראל הנפיק סדרה של 5 בולי דאר שעליהם מופיעים דיוקנם של אישים מן ההיסטוריה המודרנית של ישראל. אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של אליהו גולומב. על השובל של הבול הופיעה הכיתובית: " 30 שנה לעצמאות ישראל ". האמן צבי נרקיס עיצב את הבול. דאר ישראל מכר 1,206,000 של בול זה עד להפסקת המכירה.
לקריאה נוספת

'גולומב, אליהו', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 127. (הספר בקטלוג ULI)
משה שרת, אורות שכבו, תל אביב: עם עובד, תשכ"ט-1969. (דברים שנאמרו ונכתבו בזמנים שונים על אישים שהלכו לעולמם)
אהוביה מלכין, האקטיביסט: סיפור חייו של אליהו גולומב, 1893–1929 (עורכים: אברהם יבין ואלי שאלתיאל), תל אביב: עם עובד (ספריית אופקים), תשס"ז-2007.
נח בי (בירזובסקי), פני תל אביב בקריקטורות, עורך ומוציא לאור: משה שיינבוים, 1939.
הערות שוליים

↑  מרדכי נאור, תנועת העבודה כקטר המושך את הרכבת
↑  דוד תדהר (עורך), "נפתלי גולומב", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך א (1947), עמ' 229
↑  מנחת זכרון לתלמידי המחזור הראשון של הגמנסיה העברית הראשונה בארץ ישראל, הפועל הצעיר, 18 באוגוסט 1913
↑  אהוביה מלכין, האקטיביסט, תל אביב: עם עובד (ספריית אופקים), תשס"ז-2007, עמוד 54
↑  אישי רחוב - גולומב אליהו, באתר www.tlvstreets.com
↑  האקטיביסט, עמוד 103
↑  האקטיביסט, עמודים 103–104
↑  [http://www.haifa-streets.co.il/Lists/List1/DispForm.aspx?ID=5717 מדריך רחובות חיפה -
 סיפורי רחוב - גולומב (אליהו)], באתר www.haifa-streets.co.il (ארכיון)
↑  האקטיביסט, עמוד 294
↑  האקטיביסט, עמוד 111
↑  לשונאית, עורכת, משכתבת וסופרת
↑  חבר הכנסת דוד גולומב
↑  ראו דבריה בטקס הדלקת המשואות האלטרנטיבי
↑   דקלה גולומב מספרת על משפחתה, ריאיון עם דקלה גולומב בערוץ YouTube של מיזם "אישי רחוב", 20 בנובמבר 2013, דקה 15.38: "אח שלי הקטן הרי [...] הוא לא בן של אמא שלי. הוא בן של אחותה. היא מתה בלידה. בהתחלה הוא היה בגבעת ברנר כי הניקו אותו שם, אחר כך הוא נגמל ובא אלינו, והוא היה הבן הכי טוב של אמא"
↑  יעקב צחור (עורך), בולי ישראל תש"ח -  תשס"ב,  קטלוג מס' 14, רשות הדאר - השירות הבולאי, כתר הוצאה לאור, 2008, עמ' 187
| משה שרת |
| --- | --- | --- |
| משפחתו | יעקב שרתוק (אב) • פניה שרתוק (אם)  • צפורה (רעיה) • יעקב (בן) • יעל (בת) • חיים (בן) • יהודה (אח)  • דב הוז (גיס) • אליהו גולומב (גיס) |  |
| הנצחתו | נווה שרת • רמת שרת • ארכיון מפלגת העבודה • אתר הזיכרון למשה שרת • קריית שרת • העמותה למורשת משה שרת |  |
| ראש ממשלת ישראל השני | ראש ממשלת ישראל השני |  |
| ממשלות | ממשלת ישראל החמישית (1954–1955) • ממשלת ישראל השישית (1955) |  |
| אירועים בכהונתו | העסק הביש • מסעו לאסיה (1956) • אסון מעגן (1954) • ביקור או נו בישראל (1955) • מבצע אלקיים (1955) |  |
| שונות | נאום הדגל • בית כהן-שרת |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261830305171  BnF: cb130019291 (data)  GND: 134049926  ISNI: 0000 0000 7326 6636  LCCN: n2007055303  SUDOC: 084704233  VIAF: 40582055   WorldCat (עם VIAF): 40582055
קרולין גליק

| --- | --- |

קרולין גליק, 2009
 לידה:  דצמבר 1969 (בת 55) יוסטון, ארצות הברית 
 תאריך עלייה:  1991
 מדינה:  ישראל  ישראל
 השכלה:  אוניברסיטת קולומביה  בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרווארד  Akiba-Schechter Jewish Day School 
 מעסיק:  ג'רוזלם פוסט 
 פרסים והוקרה:  הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ'  פרס שומר ציון  פרס מוסקוביץ' לציונות 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  carolineglick
 טוויטר:  CarolineGlick
 carolineglick.com
 
קָרולין גליק (באנגלית: Caroline Glick; נולדה בדצמבר 1969) היא עיתונאית ופובליציסטית ישראלית-אמריקאית, ומשמשת יועצת קשרי חוץ לראש ממשלת ישראל. עמיתה במרכז למדיניות ביטחון בוושינגטון, עורכת בכירה בעיתון ה"ג'רוזלם פוסט", כותבת טור ב"ברייטברט" וב"מקור ראשון", וממקימות אתר הסאטירה הישראלי "לאטמה" ועורכת ראשית בו. חברה בוועד המייעץ של תנועת הביטחוניסטים.
ביוגרפיה

גליק נולדה ביוסטון, טקסס וגדלה בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית. בוגרת אוניברסיטת קולומביה במדע המדינה. עלתה לישראל בשנת 1991.
ביוגרפיה > שירות צבאי

גליק התנדבה לשירות בצה"ל ושירתה כקצינה בפרקליטות הצבאית במהלך האינתיפאדה הראשונה. ב-1993 הייתה שותפה לכתיבת ספר באנגלית בהוצאת צה"ל, בשם "ישראל, האינתיפאדה ושלטון החוק". בין השנים 1996-1994 שירתה בלשכת מתאם פעולות הממשלה בשטחים. גליק כיהנה כמרכזת המשא ומתן עם אש"ף בנושאים אזרחיים ובתוך כך הייתה לחברה קבועה בצוות המשא ומתן הישראלי בשנים אלו.
לאחר שחרורה, הצטרפה ללשכת ראש ממשלת ישראל, שם שימשה כעוזרת היועץ המדיני לראש הממשלה, בנימין נתניהו.
ביוגרפיה > פעילות תקשורתית וציבורית

בין השנים 2000-1998 למדה לתואר שני במדיניות ציבורית וביטחון בינלאומי בבית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הרוורד. בשנת 2000 חזרה לארץ ושימשה ככתבת בעיתון "מקור ראשון". כמו כן שימשה סגנית עורך ראשי ב"ג'רוזלם פוסט".
בשנת 2003 התלוותה לכוחות המזוינים של ארצות הברית (יחידות חיל רגלים) במהלך הפלישה האמריקנית לעיראק. היא דיווחה על המלחמה מהקו הקדמי עבור הג'רוזלם פוסט, מעריב, שיקגו סאן-טיימס, וערוץ 2. כתבותיה התפרסמו בבוסטון גלוב, בוושינגטון טיימס ובוול סטריט ג'ורנל.
ב-23 במרץ 2003 דיווחה גליק בג'רוזלם פוסט כי כוחות אמריקאים השתלטו על מתקן בנג'ף החשוד כמפעל לייצור נשק כימי. הדיווח צוטט בהרחבה בכלי תקשורת ברחבי העולם, משום שהיה הדיווח הראשון מתחילת מלחמת עיראק על חשד להימצאות נשק להשמדה המונית. לאחר זמן קצר פורסמו תוצאות הבדיקה של צבא ארצות הברית, לפיה לא נמצאו עדויות לייצור נשק כימי או החזקתו במתקן.
שימשה כחוקרת שותפה במסגרת המרכז לחקר תורת המערכה בצה"ל.
בשנת 2008 הקימה את אתר האינטרנט "לאטמה", המבקר באמצעות סאטירה את התקשורת בישראל. האתר הוקם במימון "המרכז למדיניות ביטחון" מיסודו של פרנק גפני, המקדם אידאולוגיית ימין רדיקלי אנטי-מוסלמית.
בשנת 2014 יצא לאור ספרה "The Israeli Solution: A One-State Plan for Peace in the Middle East."
מהדורה עברית של הספר, תחת השם "סיפוח עכשיו", יצאה לאור בתחילת 2015 בתרגומו של אורי רדלר. בספר זה מעלה גליק טיעונים בעד פתרון המדינה האחת לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בתחילת 2019 הצטרפה למפלגת הימין החדש בראשות נפתלי בנט ואיילת שקד ושובצה במקום השישי ברשימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת. הרשימה לא עברה את אחוז החסימה ולכן לא נבחרה לכנסת. בחודש ספטמבר של אותה שנה מערכת עיתון ישראל היום הודיעה שגליק תחל לכתוב טור קבוע ב"ישראל השבוע", מוסף האקטואליה בגיליון יום שישי של העיתון. ביוני 2022 פוטרה מ"ישראל היום".
פרסים

גליק היא כלת פרס "עט הזהב" לעיתונות לשנת 2003, מטעם ארגון האמריקאים והקנדים בישראל, וכלת הפרס לעיתונות ע"ש בן הכט לשנת 2005, מטעם ארגון ציוני אמריקה. בשנת 2005 זכתה גליק בפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' של "האגודה לזכות הציבור לדעת" ”בזכות חתירתה להשגת תקשורת מקצועית והוגנת ובזכות ביקורתה הנוקבת את מערכות התקשורת הגדולות במדינה”. קיבלה את פרס "שומר ציון" מטעם אוניברסיטת בר-אילן בשנת 2009.
בשנת 2016 זכתה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
חיים פרטיים

נשואה לשמעון ואם לשני בנים. מתגוררת באפרת.
הערות שוליים

↑  Center Staff, באתר Center for Security Policy
↑  אודות העיתון, באתר ג'רוזלם פוסט
↑  קרולין גליק באתר התנוועה
1 2  הזוכים בפרס הישראלי לביקורת התקשורת 2005 - ינון מגל וקרולין גליק, באתר האגודה לזכות הציבור לדעת, 6 בדצמבר 2005
↑  US Troops Capture Camouflaged Chemical Plant, ‏23 במרץ 2003 (באנגלית).
↑  Caroline Glick, US Troops Capture Chemical Plant, באתר media.defense.gov, ‏24 במרץ 2003 (באנגלית).
↑  יוסי מלמן, הידיעה על מציאת מפעל נשק כימי - שגויה, באתר הארץ, 23 במרץ 2003.
↑  קרולין גליק, למה סולקו דוביק תמרי ושמעון נוה?, מקור ראשון, 11 ביוני 2006.
↑   לונדון את קירשנבאום: "לאטמה" מגיעה לערוץ 10, סרטון בערוץ "LatmaTV", באתר יוטיוב (אורך: 08:29), 7 באוקטובר 2009.
↑  אתר הספר "סיפוח עכשיו"
↑  יקי אדמקר‏, הגיוס הראשון לימין החדש של בנט ושקד: העיתונאית קרולין גליק, באתר וואלה, 2 בינואר 2019
↑  גיא עזרא, ‏מהמפלגה של בנט ושקד לעיתון 'ישראל היום', באתר "סרוגים", 5 בספטמבר 2019
↑  קרולין גליק: פיטרו אותי מישראל היום, באתר ערוץ 7, 22 ביוני 2022
↑  מרב יודילוביץ', פרסים לינון מגל וקרולין גליק על "ביקורת התקשורת", באתר ynet, 6 בדצמבר 2005
↑  העיתונאית קרולין גליק קיבלה את פרס "שומר ציון" לשנת 2009, באתר אוניברסיטת בר-אילן, 31 במאי 2009
↑  ואלו זוכי פרס מוסקוביץ', באתר ערוץ 7, 13 באפריל 2016
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007296987305171  BnF: cb16910162k (data)  CiNii: DA18051318  ISNI: 0000 0000 6701 8353  LCCN: no2008136402  NTA: 375791019  VIAF: 24423336   WorldCat (עם VIAF): 24423336
קלוברפילד

| --- | --- |

 בימוי:  מאט ריבס 
 הופק בידי:  ג'יי ג'יי אברהמס, בראיין ברק 
 תסריט:  דרו גודארד 
 עריכה:  קווין סיט 
 שחקנים ראשיים:  מייקל סטאהל-דייוויד   מייק ווגל   אודט אנאבל   ליזי קפלן   ג'סיקה לוקאס   טי. ג'יי. מילר
 מוזיקה:  מייקל ג'אקינו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Bad Robot Productions, פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 18 בינואר 2008   ישראל 31 בינואר 2008
 משך הקרנה:  84 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית
 סוגה:  סרט פעולה מדע בדיוני, action-adventure film, סרט פנטזיה, סרט מתח, Found Footage, קאייג'ו, סרט אסונות, פנטזיה מדעית, פסאודו-דוקומנטרי 
 מקום התרחשות:  ניו יורק 
 תקציב:  $25,000,000
 הכנסות:  $170,764,026
 הכנסות באתר מוג'ו:   cloverfield
 פרסים:  פרס סאטורן לסרט המדע הבדיוני הטוב ביותר
 סרט הבא:  דרך קלוברפילד 10 
 www.cloverfieldmovie.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
קלוברפילד (באנגלית: Cloverfield) הוא סרט אימה ואסונות אמריקאי שהפיק ג'יי ג'יי אברהמס, ביים מאט ריבס, ואת התסריט כתב דרו גודרד. הסרט מצולם בסגנון Found Footage, מנקודת מבט של גיבוריו המצלמים אותו במצלמה ביתית.
באוקטובר 2016 דרג כתב העת "רולינג סטון" את הסרט במקום ה-31 ברשימת חמישים סרטי האימה הגדולים של המאה ה-21.
זהו הסרט הראשון בסדרת "קלוברפילד", ומאז הופקו שני סרטים בסדרה. במרץ 2016 יצא סרט הספין אוף "דרך קלוברפילד 10", ובפברואר 2018 יצא סרט המדע הבדיוני "פרדוקס קלוברפילד".
ליהוק

| שחקנ/ית | דמות |
| --- | --- |
מייקל שטאהל-דייוויד: רוברט "רוב" הוקינס. הסרט הוא מסע של גילוי אהבתו לבת' והודאתו בכך.
טי. ג'יי. מילר: האדסון "האד" פלאט, חברו הטוב ביותר של רוב. מחזיק את המצלמה, והסרט מצולם מנקודת מבטו.
ג'סיקה לוקאס: לילי פורד, חברתו של ג'ייסון. לאחר מותו של ג'ייסון היא עוזרת לרוב להציל את בת'. גורלה אינו ידוע, אולם ניתן להניח שהיא הניצולה היחידה.
אודט אנאבל: אליזבת' "בת'" מקינטייר, חברתו לשעבר של רוב ומושא אהבתו. בסצנת הסיום היא ורוב מתאחדים ומתים יחדיו כאשר הגשר שהם מתחבאים תחתיו מתמוטט.
ליזי קפלן: מרלנה דיאמונד, חברתה של לילי ומושא אהבתו של האד. היא אינה מכירה את רוב, ומגיעה למסיבת ההפתעה שלו רק כדי לבקר את לילי. היא מצטרפת לרוב והאד בדרכם להציל את בת', ומתה מנשיכת אחד היצורים.
מייק ווגל: ג'ייסון הוקינס, אחיו של רוב וחברה של לילי. נהרג בהתמוטטות גשר ברוקלין.
הפקה > פיתוח העלילה

ג'יי ג'יי אברהמס סיפר כי הרעיון בבסיס עלילת הסרט מקורו בביקור שערך ביפן בעת שקידם את הסרט "משימה בלתי אפשרית 3":
"בחנות צעצועים ראינו צעצועים רבים של גודזילה וחשבתי כי לארצות הברית צריכה להיות מפלצת משלה ולא קינג קונג - קינג קונג הוא חמוד. רציתי משהו שהוא מותח כמו גודזילה."
בפברואר 2007, אישרה חברת סרטי פרמאונט את דבר הפקת הסרט על ידי חברת Bad Robot Productions של אברהמס.
הרעיון לסצנת כריתת הראש של פסל החירות - אחת הסצנות המרשימות ביותר בסרט - מקורו בכרזת הסרט "הבריחה מניו יורק" משנת 1981, אף שסצנה דומה לא הייתה באותו הסרט.
השם "קלוברפילד" היה כינוי לסרט על מנת שתוכנו לא יוודע לציבור הרחב, כשמה של היציאה בכביש המהיר המובילה לאולפני ההפקה של החברה בסנטה מוניקה שבקליפורניה. הוצעו שמות אחרים ובהם "סלושו" (על שם המשקה הדמיוני המופיע ברבות מיצירותיו של ג'יי ג'יי אברהמס) ו"צ'יז", אולם לבסוף הוחלט להשאיר את הכינוי "קלוברפילד".
הפקה > צילום הסרט

הליך בחירת השחקנים לווה בסודיות רבה - התסריט לא ניתן לשחקנים והם לוהקו באמצעות משחקם בסצנות מהפקות אחרות של אברהמס כגון הסדרה "אבודים". תקציב ההפקה הוערך ב-30 מיליון דולרים, סכום נמוך יחסית, וזאת בשל השימוש בשחקנים לא ידועים.
חלק מסצנות הסרט צולמו בקוני איילנד שבניו יורק, והיתר באולפן בקליפורניה.
הסרט נערך בסגנון "סינמה וריטה" (Cinéma vérité) על מנת שיראה כאילו צולם במצלמת חובבים ביתית. בפועל השתמשו יוצרי הסרט במצלמת הקולנוע הדיגיטלית CineAlta F23 של חברת סוני.
הפקה > עיצוב הדמות

דמות המפלצת (שנקראת Clover או LSA -Large Scale Agressor, "תוקפן עצום ממדים") והאפקטים הוויזואליים עוצבו על ידי פיל טיפט. השחקנים שיחקו מול דמויות שלא ראו, ואלה נוספו באמצעות אנימציה ממוחשבת בשלב מאוחר יותר. הרעיון שעמד בבסיס יצירת הדמות הוא בעל חיים צעיר, גדול ביותר, שאינו מבין היכן הוא נמצא וסובל מפאניקה. בעל חיים ענקי זה נושא עליו טפילים שהם בעצמן מפלצות אימתניות בגודל של כלבים גדולים. טפילים אלה עוצבו על ידי צוות ההפקה מאחר שלא הצליחו ליצור סצנה מפחידה דייה של אינטראקציה בין השחקנים לבין דמות קלוברפילד עצמה, והעדיפו מתקפה של הטפילים הקטנים יותר לשם יצירת אפקט מאיים.
הפקה > קלוברפילד/קישין

סדרת מאנגה בשם "קלוברפילד/קישין" (クローバーフィールド／ＫＩＳＨＩＮ) נוצרה על ידי יושיקו טוגאווה ומתארת אירועים שקרו לפני הסרט קלוברפילד - תלמיד תיכון יפני שמפליג על אוניית משא ומגלה כי מפלצת תוקפת אותה. אוניית משא זו מתפוצצות בראשית הסרט ומתחילה את המאורעות המתוארים בסרט. קישין הוא שד ביפנית.
הפסקול

כמקובל בסרטי פאונד פוטג' המצולמים במצלמה ביתית, אין מוזיקת ליווי במהלך הסרט. הפסקול כולל את הקטעים המושמעים במסיבת הפרידה של רוב בתחילת הסרט, ואת האוברטורה "!ROAR" מאת מייקל ג'אקינו, המושמעת במהלך כתוביות הסיום של הסרט. אוסף הקטעים שהוכנו למסיבה של רוב הופץ באלבום שנקרא Rob's Party Mix.
השפעת הצילום

בשל הסגנון המדמה צילום חובבני ביתי, ובשל ריבוי אפקטים של מצלמה רועדת וסצנות המצולמות כאשר המצלמה מונחת על צידה (בעת שהדמויות נופלות או נמלטות) היו צופים שלקו במחלת נסיעה ואף במיגרנות, ובתי קולנוע בארצות הברית נאלצו לפרסם אזהרה לצופים מחשש לתביעות משפטיות של צופים שחשו ברע.