stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוני אלוני-סדובניק
קריירה משפטית

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא תיאור לא ממצה ולא נייטרלי של הקריירה המשפטית.
אלוני-סדובניק נודעת כמשפטנית פורצת דרך בתחום המשפט המגדרי וכמה תקדימים משפטים חשובים בתחום מעמד האשה ומעמדם של נפגעי עבירה התקבלו בעקבות עתירות שלה.
אלוני-סדובניק ייצגה נשים וגברים נפגעי תקיפה מינית במשפטים מפורסמים, בהן החיילת מאי פטאל בתביעתה כנגד מפקדה, תביעה שעוררה דיון ציבורי אודות ההתמודדות של צה"ל עם עבירות מין שבוצעו על ידי מפקדים. במסגרת הפרשייה, כמה קצינים בכירים הביעו תמיכה בנאשם סא"ל חג'בי. בתגובה לכך, ראש אכ"א זימן את פטאל לשיחה אישית שבה התנצל על התנהלות מפקדים בכירים בצה"ל בנוגע לפרשיה. במסגרת המאבק המשפט בתוך הצבא, שיגר הרמטכ"ל איזנקוט איגרת לכל שדרת הפיקוד הצהל"ית האוסרת קיום יחסים אינטימים בין מפקד לפקוד. הפרשיה תרמה לשינוי ביחס החברתי והציבורי לתלונות על עבירות מין, במיוחד לאור החלטתה של מאי פאטל לצאת בפנים גלויות ולספר את סיפור הטרדתה המינית בידי מפקדה, החלטה שעודדה צעירים רבים לצאת ולהתלונן נגד מפקדים שפגעו בהם מינית.
בשורה של תביעות משפטיות הובילה אלוני מהלך של הכרה של משרד הביטחון ומערכת המשפט בנפגעות אונס ופגיעות מיניות כנפגעות פעולות איבה.
במסגרת המשפט על "אונס גן העיר" פרסמה שבמסגרת דיון בית המשפט השופט נסים ישעיהו שכיהן אז כיו"ר ועדת העררים של משרד הביטחון התבטא ואמר כי "יש בנות שנהנות מאונס", כדוגמה למקרה שבו לא מתקיים הקשר בין מעשה העבירה להוכחת הנזק. בהסכמה עם שרת המשפטים ציפי לבני ונשיא בית המשפט העליון אשר גרוניס, ישעיהו פרש מתפקידו.
פרשיה ציבורית נוספת שהייתה סדובסקי מעורבת בה היא כאשר פרסמה שעורך הדין מנחם בלום שייצג את ההגנה ביקש ממתלוננת במהלך החקירה הנגדית לכרוע על ארבע ולהדגים כיצד נאנסה, וזאת בהסכמת שלושת השופטים המחוזיים שישבו לדון בתיק. בעקבות הפרסום הוקמה ועדה בראשות נציב הביקורת על השופטים אליעזר גולדברג שתבדוק את הטענות. בדיקת הנציב קבעה כי הדיון בבית המשפט לא חרג מהמקובל, והמתלוננת הדגימה את האונס מרצונה לאור בקשת השופטים להבין את אירוע התקיפה, ובאופן שלא היה בו כדי לפגוע בכבודה, ולפיכך פרסומה של סדובסקי הוא בגדר עלילת שווא. בתחקיר המקור של רביב דרוקר פורסמו ההקלטות המקוריות מבית המשפט, בהן עורך הדין בלום פקפק באפשרות שהתנוחה של האנס לבצע חדירה, והשופט סגל אומר: "תדגימי לנו, תדגימי לנו את מה שאת מדברת".
משפט נוסף בו אלוני-סדובניק הייתה מעורבת עסק בתביעה של ארבע נשים כנגד עורך הדין אורי דניאל בטענה שאנס אותן. בפסק דין של בית המשפט העליון נקבע כי מדובר היה בעלילת שווא שיזמו המתלוננות, אך בפסק דינו של השופט יצחק עמית נאמר שהוא סובר שאין ליחס חוסר תום לאלוני-סדובניק. לצד זאת, בית המשפט מתח ביקורת על סדובניק, שלצד ההליך בבית המשפט, הגישה תלונה בוועדת האתיקה של עורכי הדין, וזאת "לא נוסחה בתום לב".
הערות שוליים

↑  לי-אור אברבך, ‏"פירמה": הכי משפיעים בתקשורת - מנכ"לי חברות החדשות, באתר גלובס, 13 בינואר 2015
↑  דורון הרמן, מאור צור, המשפיעים בפלילים: עורכי הדין המסייעים לנפגעי עבירה, באתר nana10‏, 4 בפברואר 2014
↑  לי-אור אברבך, ‏"פירמה": הכי משפיעים בתקשורת - מנכ"לי חברות החדשות, באתר גלובס, 13 בינואר 2015
↑  גלעד מורג, המג"ד לשעבר יפצה את מאי פאטל ב-140 אלף שקל, באתר ynet, 22 באפריל 2018
↑   גילי כהן, 600 קצינים במילואים חתמו על המכתב למאי פאטל; הצבא לא התייחס, באתר הארץ, 28 ביוני 2015
↑  יואב זיתון, ראש אכ"א התנצל בפני מאי פאטל, באתר ynet, 4 באוגוסט 2015
↑  אור הלר, איזנקוט: "פגיעה מינית בשירות היא תופעה מכוערת, אין לה מקום בצה"ל", באתר nana10‏, 12 במאי 2015
↑   גילי כהן, לא רכוש צה"ל: חיילות צה"ל מתחילות לדבר על ההטרדות המיניות שחוו בצבא, באתר הארץ, 1 במאי 2015
↑  אמילי עמרוסי, אונס הוא כלי מלחמה, באתר www.israelhayom.co.il
↑  בת ה-10 שנפגעה מבדואים לא תוכר כנפגעת איבה • הקול היהודי, באתר • הקול היהודי
↑  נטעאל בנדל, פני הרוע, באתר מקור ראשון, ‏19.02.2019
↑   רויטל חובל, שופט במהלך דיון: "יש בנות שנהנות מאונס", באתר הארץ, 5 ביוני 2013
↑  אביאל מגנזי, השופט שאמר "נאנסות נהנות" פורש מתפקידו, באתר ynet, 5 ביוני 2013
↑  ענת רואה, נציב השופטים: המתלוננת לא אולצה לכרוע ולהדגים כיצד נאנסה, באתר כלכליסט, 19 באוגוסט 2013
↑  רביב דרוקר, איתי רום, המקור, המקור: עדות האונס, באתר חדשות 13, 10 בספטמבר 2015
↑  משה גורלי, היחצן, עורכת הדין ועלילת האונס, באתר כלכליסט, 15 במרץ 2016
אליהו אגסי

| --- | --- |

 לידה:  28 בדצמבר 1909 בגדאד, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  1991 (בגיל 81 בערך) 
 מדינה:  ישראל 
 מקום פעילות:  ישראל
 תקופת הפעילות:  1932–1991 (כ־59 שנים) 
 השתייכות:  ההסתדרות הכללית
 חיבוריו:  "חושם מבגדד", "היפה בת הרוח", "המכתב שנשלח עם הרוח", "הסיפור הארוך ביותר בעולם", "שלוש חידות", "אלף ערב ועוד ערב"
 אב:  שמעון אגסי 
 
 תפקידים נוספים:  מזכיר "ברית פועלי א"י", מנהל המחלקה הערבית, מנהל בית-ההוצאה הערבי, עורך משנה של העיתונים "חקיקת אל-אמר" ו"אליום"
 
 פרסים והוקרה:  "פרס הדו-קיום" של המכון היהודי־ערבי של ההסתדרות, "על תרומה ייחודית וסגולית במסירות ובהתמדה להגברת ההבנה, לקירוב לבבות ולהעמקת הדו־קיום בין יהודים וערבים בישראל".
 
אליהו אגסי (28 בדצמבר 1909 – 2 בנובמבר 1991) היה פעיל ההסתדרות בין השנים 1932 - 1976, והיה מראשוני הפעילים שעסקו בקירוב הפועל הערבי להסתדרות ושיפור תנאי עבודתו, ובהסברה לחיזוק נאמנותו של המגזר הערבי למדינה. בין תפקידיו בהסתדרות ניתן למנות את ניהול המחלקה לענייני ערבים, עריכת-משנה של העיתון בערבית "חקיקת אל-אמר", וניהול בית-ההוצאה הערבי.
כאיש חינוך, היה חבר ב"מועצה לחינוך ולתרבות לערבים" מטעם משרד החינוך, וב"מרכז לתרבות וחינוך" של ההסתדרות, ופעל בתפקידים אלה לקירוב ערביי המדינה ולקירוב בין העדות בישראל.
כמו כן היה סופר, עיתונאי, פעיל בתחום פולקלור עדות-המזרח, ופולמוסן נגד האפליה העדתית ובעד מיזוג-גלויות/עליות.
ספריו

ליקוט סיפורי ילדים של יהדות בבל, תרגומם, עיבודם והעלאתם על הכתב היוו לאגסי תחביב, מענה לשאיפה לשמר ולהעביר לדורות הבאים את זכר תרבות בבל החילונית, ומימוש תפיסתו לחשיבותו של העיסוק בפולקלור כמקרב לבבות.
אגסי ליקט, תרגם וערך מאות סיפורי ילדים של עדות המזרח ושל ערביי ארץ-ישראל, פרסמם בעיתוני ילדים בעברית ובערבית, וקיבץ חלק מהם בשישה ספרים. חלק מהסיפורים נכללו בספרי הלימוד של משרד החינוך, וכ-150 מהם נשמרו בארכיון הסיפור-העממי (אסע"י) בראשותו של פרופסור דב נוי.
את אופיים של הסיפורים שפרסם אגסי ניתן לסכם בציטוט מהקדמתו לספר "הסיפור הארוך ביותר בעולם": "בְּמִגְוָן הַמַּעֲשִׂיּוֹת הַמּוֹפִיעוֹת בְּסֵפֶר זֶה, יִמְצָא הַקּוֹרֵא הַרְבֵּה פִּקְּחוּת, הוּמוֹר, וְכֵן בִּטּוּי נֶאֱמָן שֶׁל הַעֲרָכָה וְכָבוֹד לָעֲבוֹדָה וְלַמְּלָאכָה, לַצֶּדֶק הָאֱנוֹשִׁי, לַנְּדִיבוּת וְלָאַהֲבָה וְלַהֶבְדֵּל בֵּין טוֹב לָרַע..."
ואלה הם ספריו:
"חושם מבגדד" – בהוצאת "עם עובד", תל אביב, מהדורה ראשונה 1960, שנייה 1966, שלישית 1980. מהדורה רביעית מחודשת, מודפסת ואלקטרונית: בהוצאת "אגסים", תל אביב, 2021.
"המכתב שנשלח עם הרוח" – בהוצאת "עם עובד", תל אביב, 1979. מהדורה שנייה מחודשת, מודפסת ואלקטרונית: בהוצאת "אגסים", תל אביב, 2021.
"היפה בת הרוח", בהוצאת "הדר", תל אביב, 1980. מהדורה שנייה מחודשת, מודפסת ואלקטרונית: בהוצאת "אגסים", תל אביב, 2021.
"הסיפור הארוך ביותר בעולם", בהוצאת "עגור", תל אביב, 1989.
"שלוש חידות", מהדורה מודפסת ואלקטרונית, בהוצאת "אגסים", תל אביב, 2020 (מתוך עזבונו של אגסי).
"אלף ערב ועוד ערב", מהדורה מודפסת ואלקטרונית, בהוצאת "אגסים", תל אביב, 2023 (מתוך עזבונו של אגסי). בניגוד לקודמיו מיועד ספר זה לנוער ולמבוגרים, ומכיל, בנוסף לסיפורי-עם, גם זיכרונות מיהדות בגדד, אותם אסף אגסי מבני משפחתו, ידידיו ומכריו הרבים.
ספר נוסף שחיבר אגסי, שראה בהקניית השפה הערבית כלי לקירוב בין היהודים לערבים, הוא ספר לימוד השפה הערבית.
"ערבית מדוברת", בהוצאת בית ההוצאה הערבי, תל אביב, 1968
מחקריו וכתביו

בשנות פעילותו בהסתדרות תיאר אגסי בכתביו את המצב החברתי, הכלכלי והפוליטי בארץ, ובפרט של הפועל הערבי, את הפעילויות שעשתה ההסתדרות לקרב את הפועל הערבי, ואת האתגרים והקשיים שבפניהם עמדה.
מידי תקופה חיבר אגסי סקירה נרחבת של פעילותו, ניתוחי מצב והצעות לפעילות המשך, ששימשו את מקבלי ההחלטות בהסתדרות לתכנון ההתארגנות והפעילות מול המגזר הערבי בהמשך הדרך.
ברשימה להלן מופיעות הכתבות שפורסמו.
"דרכנו אל הפועל הערבי במדינה העברית", "במערכה המקצועית", 1947
"שלבים בדרך", ב"ההסתדרות והפועל הערבי", תל אביב, 1953
"הפועל הערבי וההסתדרות", "החודש", תל אביב, 1953
"Integrating the Arab Worker", בתוך קובץ מאמרים “The Histadrut”, "ג'רוזלם פוסט", 17.2.1956
"הספן האלמוני", "אמות" י"ח, יולי 1965
כפעיל בקרב עולי בבל, חיבר אגסי מחקרים ומאמרים, שכללו סקירות היסטוריות וזיכרונות אוטוביוגרפיים של יהדות עיראק.
להלן רשימה שלהם:
"20 שנה לפרעות ביהודי בגדד", בהוצאת התאחדות עולי בבל, 1961
"בבבל ובציון" – כתבה אוטוביוגרפית, "אמות" י', מרץ 1964
"מן ההווי היהודי מוסלמי", "ידע עם", כרך י"ז, מס. 41 - 42, 1974
"היכן צמחה התנועה הציונית", "הדים" גיליון 30, ינואר 1978
"ציונות, מחתרת ועלייה מעיראק", "הדים", גיליון 36, דצמבר 1978
"אוטונומיה ומנהל-עצמי של יהודי עיראק", "הדים", יוני 1981
"נערים בתנועה הציונית", "הדים", 1981
בהיותו מנהל "בית-ההוצאה הערבי", סקר אליהו, בין היתר, את הנעשה במרחב הערבי ופרסם מספר חיבורים, שהוצגו בסימפוזיונים שונים בהם השתתף.
"בעיות קידמה והתמערבות במרחב הערבי", "עיונים", המרכז לחינוך ותרבות, תל אביב, 1968
"הסוציאליזם הערבי", בית ברל, 1970
נושא הפולקלור המזרחי העסיק את אגסי, ובמסגרת פעילותו בקרב ארגוני הפולקלור השונים – "ידע עם", אח"י, אסע"י, ו"מרכז מורשת בבל" – כתב, בין היתר, מספר חיבורים על הפולקלור הבגדדי, ביניהם:
"האישה בפולקלור הבגדדי", "ידע עם" 30, 1966
"שירי ערש בגדדיים", "ידע עם" 35 - 36, 1969
שנים ארוכות היה אגסי פעיל נגד האפליה העדתית ובעד מיזוג הגלויות, וככזה התפלמס רבות עם כותבים שונים. אגסי היה נשוי לעדה לבית ורדי, יוצאת מזרח אירופה, וראה בכך גם דוגמה אישית למימוש חזון מיזוג העדות בו הוא דגל.
להלן רשימה של חלק ממאמריו בנושא:
"מיזוג עדות על ידי מיזוג ערכים", "דבר", 25.4.1960
"הגדרת ילד מפגר", "מעריב", 3.12.1962
"מיזוג, מיזוג – ואין מיזוג", "במערכה", 10.2.1963
"קצת בהירות", "על המשמר", 11.5.1963
"יידיש ועוד", "אמות" ט', ינואר 1964
"ויכוח ישן-חדש", "אמות" כ', נובמבר 1965
"הכללה בלתי מוצדקת", "דבר",2.5.1977
"יהודי המזרח והדמוקרטיה", "דבר", 7.9.1977
מקורות נוספים
כל החיבורים המוזכרים בפרק זה ובהערות השוליים ניתנים לקריאה באתר ארכיון אליהו אגסי, שהקישור אליו מופיע בסעיף "קישורים חיצוניים".
"מכון לבון" - ארכיון העבודה והחלוץ, חטיבה
מפעל התיעוד - יהודי ארצות האסלאם, הספרייה הלאומית. ארכיון קטעי עיתונות שנסרקו על ידי אוניברסיטת תל אביב. (ערכי חיפוש: א. אגסי, אליהו אגסי)
פרסים והוקרה

בשנת 1992, לאחר פטירתו של אגסי, העניק לו המכון היהודי־ערבי של ההסתדרות את "פרס הדו־קיום", כהוקרה "על תרומה ייחודית וסגולית במסירות ובהתמדה להגברת ההבנה, לקירוב לבבות ולהעמקת הדו־קיום בין יהודים וערבים בישראל".
הערות שוליים

↑  "חקיקת אל-אמר"
↑  מתוך ראיון מוקלט שנערך על ידי מכון לבון, 1972.
↑  מתוך מאמרו של אגסי "דרכנו אל הפועל הערבי במדינה העברית", "בַּמַּעֲרָכָה הַמִּקְצוֹעִית" מס' 4, דצמבר 1947, עמ' 15
↑  ראה מחקרה של ד"ר שרה אוסצקי-לזר "מהסתדרות עברית להסתדרות ישראלית – השתלבותם של ערבים בארגון, 1948 – 1966"
↑  מתוך המאמר של אגסי "מלקטי אוצרות הרוח", שהתפרסם בעיתון "דבר", 3.7.1959
↑  מתוך תגובת אגסי למאמרו של אהרן גבע "לטפח הגאווה העצמית של כל עדה בישראל", שפורסם בעיתון "דבר" בתאריך 18.7.1976
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313670805171  LCCN: nr95019039  VIAF: 308226359   WorldCat (עם VIAF): 308226359 
1925 - תלמיד בתיכון האמריקאי לבנים בבגדאד, שכאשר סיים אותו שימש בו כמורה למשך שנה, לפני עלייתו ארצה
1956 - כמנהל המחלקה הערבית, במפגש במגזר הבדווי, עם בכור שטרית, שייח' אל-הוזייל ושייח' אבו רביעה
שנות החמישים - כחבר המחלקה לענייני ערבים, במפגש חברי "ברית פועלי ארץ ישראל" מהמגזר הערבי, עם ראובן ברקת
1954 - כחבר במועצה לחינוך ולתרבות לערבים מטעם משרד החינוך, במועדון "מילוא" בתל אביב, עם הסופרים הערבים מוסטפא מוראר, ג'מיל קעוואר, ראשד חסין ופהד אבו כדרה
1959 - כמנהל המחלקה הערבית, במפגש במגזר הערבי בנצרת, עם משה שרת
1961 - כמנהל המחלקה הערבית, במפגש במגזר הערבי באום-אל-פאחם, עם אהרן בקר. נואם אבו חשיש מחאג'נה, ממנהיגי העיר
עמוד השער של הספר "חושם מבגדד"
1977 - כחבר בוועד המנהל של "ידע עם", מגיש לנשיא אפרים קציר, את ספרו "חושם מבגדד"
1961 - כיו"ר ועדת הפולקלור של "מרכז מורשת יהדות בבל", מחבר את הסקירה "20 שנה לפרעות ביהודי בגדד"
ארוונה

דוד המלך רוכש את הר המוריה, ציור מאת ויליאם הול
.
אֲרַוְנָה (נכתב גם ארונה, ארניה, אָרְנָן, וכן האורנה) הוא דמות מקראית המופיעה בספר שמואל ובספר דברי הימים והוא מכונה מלך. ארוונה נזכר במקרא כמי שממנו קנה דוד המלך את מקום המקדש בהר המוריה, ושימש אותו עד אז כגורן.
בשני המקורות מסופרים סיפורים דומים עם הבדלים ניכרים. לפי מדדים של כתיב, תחביר, סגנון והשקפת עולם ניתן להניח שהמקור בשמואל ב' מוקדם יותר.
הסיפור > על פי שמואל ב'

בספר שמואל מסופר שגד מסר לדוד צו אלוהי להקים מזבח בגורן ארונה היבוסי: "וַיָּבֹא גָד אֶל דָּוִד בַּיּוֹם הַהוּא וַיֹּאמֶר לוֹ עֲלֵה הָקֵם לַיהוָה מִזְבֵּחַ בְּגֹרֶן ארניה [אֲרַוְנָה] הַיְבֻסִי" (שמואל ב', כ"ד, י"ח)
הסיבה לצו הייתה המגפה שהכתה בעם והפילה חללים רבים. ארונה יצא לקראת דוד, והשתחווה לו. דוד ביקש לקנות מארונה את הגורן כדי לבנות מזבח, אך ארונה ביקש לתיתו חינם. דוד התעקש לשלם על הגורן, בדומה לסיפור של אברהם עם עפרון החתי, ושלם חמישים שקלי כסף. דוד הקים מזבח, העלה עולות ושלמים וכתוצאה מכך המגפה נעצרה ("ויעתר ה' לארץ ותעצר המגפה מעל ישראל").
הסיפור > על פי דברי הימים

לפי דברי הימים א', כשבא דוד לגורן היה ארונה דש חיטים, וארבעת בניו מתחבאים. דוד שילם שש מאות שקלי זהב, העלה עולות ושלמים ואלוהים ענהו "באש מן השמים על מזבח העולה".
הגורן שאותו קנה דוד מארונה הוא הר הבית.
מקור השם אֲרַוְנָה

בשמואל ב' (פרק כ"ד, פסוק ט"ז) נכתב היבוסי "האורנה" (ונקרא "הארונה"). בהמשך (פסוק כ"ג) נאמר על ארונה: "הכל נתן ארונה המלך למלך". חוקרי תנ"ך רבים הסבירו שמדובר בטעויות העתקה בטקסט המסורה[דרוש מקור]. יש שהציעו[דרוש מקור] שהכינוי 'מלך' לארונה אינו אלא שיבוש וצריך להיות במקומו 'יבוסי', ואילו ה' הידיעה בפסוק ט"ז מיותרת. מאידך, ישנם שלושה פרטים תומכים זה בזה בתוך הסיפורים, ופרטים חיצוניים התומכים בהם, והם מחזקים את האפשרות שהטקסטים אמינים מבחינה היסטורית. שלושת הפרטים הפנימיים הם:
'הא' הידיעה בפסוק ט"ז: "האורנה היבסי".
"ארונה המלך" בפסוק כ"ג.
בשפה החתית/חורית משמעות השם "ארוונה", או "אורנה", או כצורותיו האחרות - היא מושל או מלך.
מקום ארונה היא ירושלים. המושג מקום ארונה חוזר ומופיע כמה פעמים בספר חנוך ב' (הסלאבי) כמקום בו נברא אדם הראשון, שם נקבר הבל, ושם חי מלכי-צדק הכהן הראשון. (חנוך א'). התרגום לעברית הוא על פי אברהם כהנא.
במקומות אחרים במקרא הוא נקרא "ארנן היבוסי". יש שהציעו כי ארוונה הוא שמו החורי ואילו ארנן הוא הצורה השמית שבו הוא כונה, כאשר ארנן הוא שם שמי מהשורש רנ"ן.
הערות שוליים

↑  ספר שמואל ב', פרק כ"ד, פסוקים ט"ז–כ"ד
↑  ספר דברי הימים א', פרק כ"א, פסוקים ח'–כ"ח ובספר דברי הימים ב', פרק ג', פסוק א'
↑  ראו גם כיבוש ירושלים (יבוס) בידי דוד
↑  דברי הימים ב פרק ג: "וַיָּחֶל שְׁלֹמֹה לִבְנוֹת אֶת בֵּית ה' בִּירוּשָׁלִַם בְּהַר הַמּוֹרִיָּה, אֲשֶׁר נִרְאָה לְדָוִיד אָבִיהוּ אֲשֶׁר הֵכִין בִּמְקוֹם דָּוִיד בְּגֹרֶן אָרְנָן הַיְבוּסִי
↑  כדוגמת השמות אפלל או אתנן בדברי הימים
אסנת שירן

| --- | --- |

 לידה:  10 בינואר 1941 (בת 84) עין גב, ישראל 
 ענף מדעי:  היסטוריה, חינוך 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת תל אביב 
 מוסדות:  המרכז לחקר כוח המגן  המכון למורשת בן-גוריון 
 
אסנת שירן (נולדה ב-10 בינואר 1941, נפטרה ב-25 בדצמבר 2023) הייתה היסטוריונית, מחנכת וחוקרת ישראלית שהתמחתה בחקר תקופת המערכה לעצמאות וההתיישבות הביטחונית. במהלך פעילותה היא כתבה וערכה ספרים על תולדות כוח המגן העברי, ובמשך שנים רבות היא עוסקת בייזום פרסומים מחקריים בנושאים אלה.
תולדות חיים

אסנת (קלימן) שירן נולדה בי"א בטבת תש"א, בקיבוץ עין-גב, לשולמית לבית זילבר ויוסף קלימן. בפרוץ מלחמת העצמאות פונתה עם ילדי הקיבוץ, השוכן בחוף המזרחי של הכנרת, לחיפה. בקרב שניהלו חברי עין-גב להדיפת הכוחות הפולשים מצבא סוריה בימים 10–11 ביוני 1948 נפל אביה בהגנה על קיבוצו. בשנת 1954 נישאה אמה ליצחק טוכמן, אלמן המלחמה. בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד עברה המשפחה בפסח 1954 לקיבוץ גבעת-ברנר, שבו השלימה אסנת שירן את חוק לימודיה. בסיום לימודיה בבית הספר יצאה עם בני כיתתה לשנת שירות לפני הגיוס לצה"ל בקיבוץ הצעיר בית-גוברין. בשירותה בצה"ל שימשה מפקדת כיתה ולאחר מכן מפקדת מחלקה בבה"ד 12, בסיס ההדרכה של הח"ן (חיל הנשים).
לאחר שירותה הצבאי נישאה לניסן שירן והזוג הקים את הבית המשפחתי בגבעת-ברנר, שם נולדו שלושת בניהם – יוס, עמוס ושאול שירן. לאחר שנת לימוד אחת במדרשת "אורנים" (1965) המשיכה את לימודיה לתואר "בוגר" בהיסטוריה כללית, תנ"ך, ותעודת הוראה באוניברסיטת תל אביב, וסיימה בשנת 1971 בהצטיינות. בה בעת היא לימדה עד שנת 1977 בחטיבה העליונה בבית הספר המקומי בגבעת-ברנר ואחר כך בבית הספר האזורי "ברנר".
בשנת 1977 עברה משפחת שירן למדרשת שדה-בוקר, ובשלוש שנותיה במקום עבדה אסנת שירן במכון למורשת בן-גוריון (אורכב 02.08.2014 בארכיון Wayback Machine) ולימדה בבית הספר לחינוך סביבתי. בשנת 1980 השתקעה המשפחה ברמות-השבים בשרון. שנתיים לימדה בבית הספר ע"ש כצנלסון בכפר-סבא והחלה לימודים לתואר "מוסמך" בהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, שהסתיימו ב-1992. בשנת 1983 התחילה את עבודתה במרכז לחקר כוח המגן באפעל. במהלך עבודתה הייתה אסנת שירן שותפה לכתיבת חומרי למידה, למחקר היסטורי, לעריכת פרסומים מחקריים במדיה הדיגיטלית ובמִרשתת, להנחיית חוקרים, לעריכת כתב העת "עלי זית וחרב", ולפעילות בצוות ההיגוי האקדמי ובצוות הדידקטי. בשנת 2012 הייתה שותפה ליוזמת חידוש הארכיון של רמות השבים, נוסף על פעילותה במרכז גלילי לחקר כוח המגן.
ספרים

בתל חי, בגליל – תר"פ : חזית מופת ומורשת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1984, ISBN 9652820075(הספר נכתב עם אברהם קלוסקי)
נקודות עוז : מדיניות התיישבות בזיקה ליעדים פוליטיים וביטחוניים בטרם מדינה ובראשיתה, תל אביב: משרד הביטחון, 1998,‏ ISBN 9650509380(הספר זכה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת תשנ"ח, 1998)
ספרים בעריכתה

עלי זית וחרב: יהודים וערבים במאבק על ארץ ישראל, כרך ו', תל אביב: משרד הביטחון, תשס"ו (2006)
עלי זית וחרב: הזירה הימית מראשית ההעפלה עד ראשית המדינה 1934–1949, כרך ז', תל אביב: משרד הביטחון, תשס"ז (2007)
עלי זית וחרב: מלחמה בת 60 – שיח חוקרים, מחקרים ומקורות על מלחמת העצמאות, כרך ח', תל אביב: משרד הביטחון, תשס"ח (2008)
סדרת חוברות "עצמאות", אפעל: מרכז גלילי לחקר כוח המגן, בשיתוף עם "הצוות הדידקטי", סדרת חוברות לתלמידים ולמורים אודות המאבק בדרך להקמת המדינה: המאבק בבריטים ושלבי מלחמת העצמאות עד הניצחון והסכמי שביתת הנשק (עד 2015 פורסמו 29 חוברות).
ערכות הדרכה ועזרי לימוד של מרכז גלילי לחקר כוח המגן בשיתוף הצוות הדידקטי.
מיזם פורטל מורשת במִרשתת: נמצא בהכנה בשיתוף הצוות הדידקטי – מידע על קרבות מלחמת העצמאות בהקשר למקום הגאוגרפי שבו התרחשו.
מאמרים

"ההתיישבות כגורם ביטחוני לאחר קום המדינה", אריאל, ירושלים: אריאל, 143–144, עמ' 22–27.
"התיישבות ביטחונית: תכנונה וביצועה במלחמת העצמאות" בתוך: אמנון מגן (הקישור אינו פעיל)(עורך), התיישבות חדשה במלחמת העצמאות, חוברת ג' בסדרת ימי עיון, אפעל: הוצאת המרכז לחקר כוח המגן ה'הגנה' ע"ש ישראל גלילי והחברה להיסטוריה צבאית, 1992, עמ' 7–33.
"ברית החרב והשיבולים: הפלמ"ח ותנועות ההתיישבות", בתוך: יחיעם ויץ (עורך), פלמ"ח: שתי שיבולים וחרב, תל אביב: העמותה לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי ומשרד הביטחון, תש"ם (2000), עמ' 111–152.
"חצי יובל למרכז לחקר כוח המגן מיסודו של ישראל גלילי", בתוך: ניר מן (עורך), עלי זית וחרב: קו התלם, י"א, ירושלים: כרמל והמרכז לחקר כוח המגן מייסודו של ישראל גלילי, עמ' 266–276.
אנג'ליקה יוסטון

| --- | --- |
אנג'ליקה יוסטון, 2005
אנג'ליקה יוסטון, 2005
 לידה:  8 ביולי 1951 (בת 73) סנטה מוניקה, ארצות הברית 
 מדינה:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1967 
 מקום לימודים:  תיכון הולנד פארק  St. Mary's Town and Country School 
 בן או בת זוג:  Robert Graham (23 במאי 1992–27 בדצמבר 2008)  ג'ק ניקולסון (1973–1989)  Robert Graham (1992–2008) 
 פרסים והוקרה:  פרס דונוסטיה (1999)  פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (24 במרץ 1986)  פרס קריסטל (1996)  Hasty Pudding Woman of the Year (2003)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אנג'ליקה יוסטון (באנגלית: Anjelica Huston; נולדה ב-8 ביולי 1951) היא שחקנית, במאית ומפיקת קולנוע, סופרת ודוגמנית עבר אמריקאית. זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, שאת הקריירה שלה החלה כדוגמנית. יוסטון היא הדור השלישי במשפחתה שזכתה בפרס אוסקר, מצטרפת לאביה, הבמאי ג'ון יוסטון, וסבה, השחקן וולטר יוסטון.
ביוגרפיה > ראשית חייה

יוסטון נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה, לג'ון יוסטון, במאי קולנוע, ולאנריקה סומה, פרימה בלרינה. את רוב ילדותה בילתה יוסטון באירלנד ובאנגליה, וגדלה בקלרנס האוס ליד מחוז גולוויי. בשנת 1969 אמה של יוסטון, שהייתה בת 39 הלכה לעולמה כתוצאה מתאונת דרכים. באותה שנה שיחקה לראשונה בסרט קולנוע שביים אביה "הנאהבים לנצח" (שבאנגלית נקרא "A Walk with Love and Death") בו כיכב לצידה לצד אסי דיין. לאחר מכן עברה יוסטון לניו-יורק, שם דגמנה במשך 7 שנים.
ביוגרפיה > קריירה

באמצע שנות ה-70 החליטה יוסטון להתמקד במשחק, ולמדה את המקצוע. תפקידה המשמעותי הראשון היה בסרט "הדוור מצלצל פעמיים" משנת 1981, שם כיכבה לצידו של ג'ק ניקולסון שאיתו הייתה במערכת יחסים משנת 1973. בשנת 1985 שיחקה בסרטו של אביה "הכבוד של פריצי", עליו זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, מה שהפך אותה לאדם הראשון שזכה באוסקר לאחר שגם אביו וסבו זכו בו.
לאחר מכן החלה יוסטון לככב בסרטים רבים. בשנת 1987 כיכבה בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "גן השיש", דרמה על מלחמת וייטנאם. בשנת 1989 קיבלה מועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה, על משחקה בסרט "שונאים: סיפור אהבה", ובשנת 1990 קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר, אך הפעם בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, על משחקה בסרטו של סטיבן פרירס, "הנוכלים".
ב-1991 שחקה בסרט "משפחת אדמס" בו גילמה את אם המשפחה, מורטישה אדמס, וב-1993 גילמה שוב דמות זאת, בסרט ההמשך "החיים על פי משפחת אדמס". ב-1998 שיחקה בסרט שובר הקופות "עכשיו ולתמיד" לצידה של דרו ברימור, שם גילמה את הברונות רודמילה דה גנט, אמה החורגת של סינדרלה.
בשנת 1996 הלכה יוסטון בעקבות אביה, וניסתה את מזלה גם בבימוי, כאשר ביימה סרטה הראשון: "Bastard Out of Carolina" וב-1999 את סרטה השני: "אגנס בראון" בהם בנוסף היא גם שיחקה. סרטה השלישי, "Give Us a Kiss" יצא לאקרנים בשנת 2006.
בשנות ה-2000 שיחקה בשלושה סרטים של וס אנדרסון: "משפחת טננבאום", משנת 2001 "עמוק במים" משנת 2004 ו"רכבת לדארג'ילינג" משנת 2007.
בשנת 2006 גילמה את דמותה של מאדם לואיז במערבון "מלאכים נופלים" לצד ליאם ניסן ופירס ברוסנן, וב-2009 דיבבה בסרט האנימציה הראשון של אנדרסון "מר שועל המהולל" המבוסס על ספרו של רואלד דאל בעל שם זהה. בשנת 2008 שיחקה בסרט הקומדיה שחורה "עמוק בגרון" של קלארק גרג. בשנים 2012–2013 שיחקה יוסטון בסדרה סמאש ששודרה ברשת NBC.
ביוגרפיה > חייה האישיים

הייתה לה מערכת יחסים ארוכה עם השחקן ג'ק ניקולסון, בה הם יצאו לסירוגין בין השנים 1973–1989.
ב-23 במרץ 1993 נישאה לפסל רוברט גראהם, והם גרו בוניס שבקליפורניה עד למותו ב-27 בדצמבר 2008.
בבעלותה חווה בעיירת שלושת הנהרות שבקליפורניה, שם מבקרת בקביעות.
אריה באייבסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1889 זפוריז'יה, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  16 ביולי 1942 (בגיל 53 בערך) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 
אריה באייבסקי
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
רב חובל אריה באייבסקי (אפריל 1889 - 16 ביולי 1942) היה מחלוצי הימאות העברית בארץ ישראל.
ביוגרפיה

באייבסקי, בשמו המקורי גליאב אלכסייביץ באקאלבסקי, נולד בהלסינקי כבן אצילים למשפחה אוקראינית-רוסית לד"ר אלכסיי באקאלבסקי שהיה רופא צבאי בדרגת אדמירל בצי הרוסי הקיסרי. באייבסקי המרדן לא עמד בציפיות הוריו וגורש מבית הספר התיכון. הוא נרשם ללימודי הנדסה בפוליטכניקום אך עזב ועבר לאקדמיה הימית של פטרסבורג (סנקט פטרבורג) והוסמך להיות רב חובל.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שרת באייבסקי כקצין בצי ונלחם בקרבות הים הבלטי. נפצע מהדף פיצוץ פגז והתחרש באחת מאוזניו.
במהפכת 1917 היה בסגל המלחים של הסיירת "אברורה", שהפגיזה את ארמון החורף של הצאר ובישרה את נפילת שלטונו. הוא נמנע מלהצטרף לבולשביקים ונותר באחוזה המשפחתית באוקראינה, אך אולץ להתגייס אל "הצבא הלבן" של הנלחמים בבולשביקים ושרת כסגן מפקד אוניית נשק בים השחור. בהזדמנות הראשונה שנקרתה לידו, ערק בחופי טורקיה. באיסטנבול קיבל מעמד של מהגר מדיני. שכן, כעריק מן "הצבא הלבן" ובן אצולה, היה דינו דין מוות במשטר החדש ברוסיה. לאחר מכן, באייבסקי עבד על אנייה איטלקית שהעבירה נוסעים על קו טריאסט-חיפה.
לקריאה נוספת

יעל ויילר ישראל, 'אגדת האחים אליהו: מסורת, רפואה ושליחות ציבור', האומה, 169, סיון תשס"ח 2008, עמ' 81–96.
אריה באייבסקי באתר מוזיאון הלוחם היהודי
תמר לזר

ערך זה עוסק בסופרת ישראלית. אם התכוונתם למחברת ספרי "קופיקו", ראו .
| --- | --- |

תמר לזר
 לידה:  20 באפריל 1983 (בת 41) סעד, ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  מורה, סופרת, מעבירה סדנאות
 מקום לימודים:  סמינר הקיבוצים 
 שפות היצירה:  עברית
 סוגה:  פרוזה
 נושאי כתיבה:  נשים, התמודדות עם טראומה
 פרסים והוקרה:  2018 - פרס רמת גן לספרות
 https://www.tamarlazare.com/
 
תמר לזר (נולדה ב-20 באפריל 1983) היא סופרת ישראלית, זוכת פרס רמת גן לספרות לשנת 2018.
ביוגרפיה

לזר סיימה בהצטיינות לימודי הוראת ספרות ומקרא בסמינר הקיבוצים ולימדה ספרות ותנ"ך בתיכון. היא מרצה ומלמדת נוער ומבוגרים כתיבה וקריאה ביקורתית ומלווה כותבים בתהליכי היצירה.
לזר הקימה יחד עם בן זוגה, התסריטאי גיא עפרן, את ארט-האוס: בית לכותבות ולכותבים במדבר. אליו מגיעים כותבים וכותבות לעבודת יצירה אינטנסיבית ומקבלים בה ליווי וייעוץ בפרוזה או בתסריטאות מהמארחים.
יצירה

ספר ביכוריה "זכרונות של עץ" של לזר יצא לאור בידיעות ספרים בשנת 2012, וזכה לשבחי הביקורת.
ספרה השני "מצילות" יצא ב-2017 בהוצאתם הפרטית של תמר ובן זוגה, ארט-האוס. הספר זכה בפרס רמת גן לספרות. "מצילות" הוא אף הספר העצמאי הראשון שזוכה בפרס ספרותי מרכזי בישראל.
בגיליון "פטל" מספר 6 הופיע הפרק הראשון מהספר השלישי שעליו לזר שוקדת (נכון ל-2019).
פרסים

2018 - פרס רמת גן לספרות על הספר "מצילות"
חיים אישיים

לזר מתגוררת במושב צופר שבערבה, יחד עם בן זוגה ושני ילדיה.
לזר החליטה בשנת 2024 בשל המלחמה בישראל להעתיק את מגוריה ולעזוב לאיטליה יחד עם משפחתה.