פיגועי טרור נגד ישראלים במהלך האינתיפדה הראשונה
1988

בשנת 1988 נרצחו בפיגועים 16 ישראלים, 4 חיילים ו-12 אזרחים.
החל מפברואר 1988 נעשו ניסיונות רבים למרי אזרחי, עם או בלי תמיכה באלימות מקבילה, מרבית ניסיונות אלו נעשו על סמך הרעיונות של מוברק עווד שגורש על ידי ישראל ב-6 במאי. ניסיונות אלו צלחו יחסית בתחילה אולם עם התמוטטות הארגון המקומי והעברת מרכז הכובד להנהגת החוץ הם התמוססו ו"כוחות ההלם" הצבאיים הפכו לגורם המשמעותי.
במהלך 1988 החלו להתבצע גם פיגועי טרור כנגד חיילים ואזרחים, מרבית הפיגועים בשנה זאת היו פיגועי דקירה והשלכת בקבוקי תבערה.
ב-7 במרץ נעשה פיגוע אוטובוס האמהות זה היה אירוע טרור שבו נחטף אוטובוס אזרחי ישראלי, שהוביל עובדים לקריה למחקר גרעיני שליד דימונה. באירוע, לקחו שלושה מחבלים פלסטינים חמושים 11 נוסעים בני ערובה, ורצחו נוסע אחד. יחידת הימ"מ הסתערה על האוטובוס, ובמבצע שארך כארבעים שניות נהרגו שלושת החוטפים יחד עם שתיים מבנות הערובה. המחבלים השתייכו לארגון אש"ף, הם חדרו לישראל דרך גבול מצרים.
ב-20 במרץ בוצע פיגוע הירי הראשון באינתיפאדה, שהיה גם הראשון כנגד חייל צה"ל. מחבלים ירו והרגו את החייל משה שמואל כץ ליד אגף הרישוי של משרד הפנים בבית לחם. בעקבות הפיגוע הוטל סגר על העיר בית לחם ונעצרו מאות חשודים במעשה.
ב-7 באפריל נרצחה הנערה תרצה פורת בטיול של קבוצת בני-נוער מאלון מורה. הנערים יצאו לטיול של תנועת הנוער "בני עקיבא" ונקלעו ללינץ' של תושבי הכפר ביתא שבשומרון. המטיילים הותקפו באבנים, המאבטח רומם אלדובי ירה בתוקפים והרג שניים מהם, אולם ההמון הצליח לחטוף את נשקו של המאבטח ובאמצעותו להרוג את תרצה פורת בת ה-15.
ב-27 במאי נדקר בעיר העתיקה בירושלים תלמיד הישיבה חנוך אלבק. הנער נפצע בינוני מהדקירה והצליח להימלט מתוקפיו.
ב-20 ביוני נרצח החקלאי אלי כהן במושב שקף שבחבל לכיש. הוא הותקף במהלך עבודתו על-ידי מחבלים שהגיעו מהכפר בית עווא ודקרו אותו בגבו שבע פעמים.
ב-26 ביוני נדקר בחברון יונה חייקין פעיל בתנועת "כך". חייקין נפצע קשה אולם הצליח לירות באקדחו ולהבריח את המחבל וכך ניצלו חייו.
ב-3 באוגוסט נרצחה במושב שפיר רחל וייס על-ידי שלושה נערים בני 17 שהגיעו ממחנה הפליטים ג'בליה. הנערים רצחו אותה בדקירות במטבח ביתה, הרצח פוענח רק כעבור שבוע, התברר שהם נשלחו לפעולה על-ידי מנהיג "חמאס", אחמד יאסין. היה זה הפיגוע הרצח הראשון שביצע "חמאס", יאסין הגדיר את הפיגוע כ"מבחן קבלה" עבור הנערים.
ב-14 באוגוסט נפצעו 6 אזרחים, בהם 4 ילדים, מבקבוק תבערה שהושלך ממחנה הפליטים אל-בורייג' שבמרכז רצועת עזה. הפצועים נסעו לביקור משפחתי בגוש קטיף והותקפו על ידי תושבי מחנה הפליטים. בתגובה הטילה ישראל עוצר על כל העיר עזה.
ב-6 באוקטובר נפצעו 3 חיילים מבקבוק תבערה בעיר טול-כרם. החיילים היו בסיור, כאשר בקבוק תבערה הושלך על הג'יפ, החיילים הצליחו להימלט מהג'יפ הבוער, אולם שניים מהם נפצעו בינוני-קשה מכוויות.
ב-31 באוקטובר נרצחו 5 ישראלים בפיגוע בקו 961, רחל וייס, שלושת ילדיה והחייל דוד דלרוזה בממתקפת בקבוקי תבערה שהושלכו סמוך ליריחו על אוטובוס אזרחי בו נסעו מטבריה לירושלים. שלושה צעירים פלסטינים מחנה הפליטים עין א-סולטאן ליד ירחיחו השליכו שלושה בקבוקי בקבוק התבערה האוטובוס עלה באש. וייס ושלושת ילדיה נספו, החייל דוד דלרוזה שניסה לחלץ אותם נפצע קשה מכוויות ושאיפת עשן ונפטר בהמשך כתוצאה מקריסת מערכות, עשרות נוסעים נוספים נפצעו.
ב-7 בנובמבר נרצח חייל המילואים דוד דניאל, ששמר בשער המושב משואה בבקעת הירדן, פועל פלסטיני שעבד במושב רצח אותו בדקירות סכין.
ב-13 בדצמבר נרצחו שני ישראלים תושב הר ברכה יעקב פרג וחייל מילואים ארתור הרסטיג. רועה צאן משכם רצח את פרג ולאחר מכן התקיף סיור של חיילי מילואים והרג את הרסטיג לפני שנהרג על ידי הכוח הצבאי.
ככל שהתמשכה האינתיפאדה הלכו וגברו ההוצאות להורג של משתפי פעולה (כפי שזוהו על ידי אש"ף) עם ישראל והתגברה האינתיפדה ביהודה, שומרון ועזה. תופעות אלו וכן צורת הארגון (ועדות עממיות מקומיות, שהוצאו אל מחוץ לחוק על ידי ישראל ב-1 ביולי 1988) היו דומות למרד הערבי הגדול (כך למשל נרצחו 90 פלסטינים שנחשדו בשיתוף פעולה עד ספטמבר 1989),[דרוש מקור] דבר שאף הביא את המפקדה הלאומית להודיע ב-15 באוגוסט 1989 על דרישה להימנע מהרג של משתפי פעולה ללא אישור מההנהגה העליונה.
בסוף 1988 החל אש"ף לארגן את כוחות ההלם לכדי ארגונים צבאיים ממשיים כתוצאה מכך השתנתה הטקטיקה מאמצע 1988 לאלפי תקריות של שימוש בבקבוקי תבערה, מעל 100 השלכות רימוני יד,[דרוש מקור] ומעל 500 התקפות עם רובים וחומרי-נפץ.[דרוש מקור] למרות זאת, הפלסטינים המשיכו להציג את האירועים כהתקוממות לא אלימה.