stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היהודי הנודד
היהודי הנודד באמנות > שירה

דמות החוטא הנידון לנדודי נצח, ללא תקווה או מנוחה, הותירה את חותמה בדמיונם של רבים.
אגדת היהודי הנודד הייתה נושאן של שירים ופואמות מאת משוררים רבים וביניהם:
המשורר השוודי כריסטיאן שובארט (1787)
אלויס שרייבר (1807)
וילהלם מילר
ניקולאוס לנאו
אדלברט פון שאמיסו (1831)
אוגוסט וילהלם פון שלגל
יוליוס מוזן (1838)
לודוויג קהלר (1818)
לוין שיקינג (1827)
גתה
גרנייה (1857) כתב פואמה בהשראת ציוריו של גוסטאב דורה שפורסמו כשנה קודם לכן.
תומאס פרסי כתב על היהודי הנודד בבלדה "רליקים" (שרידים) ב"בלדות אנגליות וסקוטיות".
בפואמה "אחשוור ברומא" של רוברט המרלינג (וינה, 1866), מושווית דמותו של נירון קיסר ליהודי הנודד.
היהודי הנודד באמנות > ספרות

באגדה של הנס כריסטיאן אנדרסן מופיע אחשוורוש כמלאך הספק (דימוי אשר צוטט על ידי הלר בפואמה "נדודי אחשוורוש").
הסופר המזרח גרמני שטפאן היים פרסם (1981) רומן ושמו "אחשוורוש, היהודי הנודד", שהוא סאטירה פוליטית נוקבת ועתירת מעוף, בה היהודי הנודד הוא התגלמות רוח המרי והחירות.
בצרפת פרסם אדגר קינה פרוזה אפית על האגדה ב-1833 ואז'ן סי כתב את "היהודי הנודד" שלו ב-1844.
באנגלית, כתב אנדרו פרנקלין את הדרמה "היהודי הנודד, או נשף המסכות של האהבה" (1797).
ברומן של ויליאם גודווין "סיינט לאון" (1799) קיים מוטיב האיש בן האלמוות.
פרסי ביש שלי הציג אחשוורוש שלו ב"המלכה מב", 1813.
ב"שאלתיאל" של ג'ורג' קרולי, שהופיע בעילום שם בשנת 1828, טופל הנושא בדרך יצירתית.
מארק טוויין מביא את סיפורו של היהודי הנודד בספרו "מסע תענוגות לארץ הקודש".
דמות יוצאת דופן של יהודי נודד נמצאת בספרו של יצחק בשביס-זינגר, "מלך השדות" (1988). בסיפור, המתרחש בפולין של שלהי התקופה העתיקה, נמצא בן דוסא, יהודי גולה מבבל, שנלקח כעבד והובא לצפונה של אירופה. המוטיבים המוכרים מופיעים כאן, בגרסה עתיקה-חדשה. בן דוסא, הדובק בעקשות ביהדותו על אף הסביבה הזרה בה הוא חי, עובר משירותו של אדון אחד למשנהו, עד שנמלט, מגייר נערה טטרית נבערת, ומוצא מנוחה בקהילה יהודית באיטליה.
ברומן הגרפי סנדמן מאת ניל גיימן מתואר אדם שזכה לחיי נצח ושמועה מסופרת עליו שהוא היהודי הנודד שכל 100 שנה נפגש עם השטן בפאב בלונדון.
בספרו של גבריאל גארסיה מארקס, מאה שנים של בדידות, מופיע היהודי הנודד בתור חיה גדולה, כנראה כסאטירה על התפיסה הקאתולית.
בסיפורו של גבריאל גארסיה מארקס, "יום אחד אחרי שבת" (נדפס בתוך: אין לקולונל מי שיכתוב אליו), מופיע היהודי הנודד בתור נושא הדרשה של הכומר.
בספרו של וולטר מ. מילר הבן, הימנון ללייבוביץ, מופיעה (3 פעמים בהפרשים של מאות שנים) דמות של יהודי זקן נודד, הטוען כי נולד במאה ה-1 לפנה"ס.
בספרו של אשכול נבו, "נוילנד" (2011), תעלומת היהודי הנודד גם באה לידי ביטוי, מוזכרת ומטופלת.
בספרה של דיאנה וין ג'ונס "המהלכים בקצוות" מופיע היהודי הנודד כמדריך ומטיף.
בספרו של ליאו פרוץ, "המרקיז דה בוליבר" (1920), ישנה דמות עיקרית שייתכן כי היא היהודי הנודד.
בספריהם של מרגרט וייס טרייסי היקמן רשומות רומח הדרקון מופיעה דמות העונה לכינוי ברם איש הנצח. על דמות זו מסופר שברגע של חמדנות הרגה, וכתוצאה מזה היא נאלצת לנדוד לנצח בלי יכולת למות. ניתן לשער כי הסופרים לקחו השראה מהיהודי הנודד בכתיבת דמות זו, אך לא ידוע אם זה נכון או לא.
היהודי הנודד באמנות > קולנוע

היהודי הנודד 1933, בכיכובו של קונרד ויידט.
היהודי הנודד (בשפה היידית) 1933, שהציג את מצוקת היהודים בגרמניה הנאצית.
היהודי הנודד 1947, בגרסה איטלקית המבוססת על הרומן מאת אז'ן סו.
הסימן השביעי, שתיאר את היהודי הנודד לא כפליט יהודי אלא כסנטוריון רומי (בתרגום חופשי: שר מלחמה).
אגדות מקבילות או קשורות לסיפור היהודי הנודד

במיתולוגיה היוונית סיזיפוס נענש על בגידתו בזאוס ומקבל עונש נצחי של סחיבת אבן במעלה ההר, מה שמזכיר את עונש הגלות של היהודים לאחר בגידתם בישו.
דמות נוספת שנחרץ גורלה לנדוד מצויה באגדה האירית על ג'ק והמגדלור.
בספר בראשית, קין נענש באופן דומה כאשר נגזר עליו ללכת לארץ נוד (שמה רומז למילה "נדודים"), לנדוד על פני הארץ ולעולם לא לקצור את פירות עמלו.
ישנו קשר חזק בין אגדת היהודי הנודד לבין האגדה על ההולנדי המעופף, עובדה שעליה עמד היינריך היינה. קפטן של ספינה הקרויה "ההולנדי המעופף" שהפליגה ב-1681 סירב לסגת מפני הסערה, והיה נחוש להמשיך ולהקיף את כף התקווה הטובה גם אם המסע יימשך עד יום הדין. גורלה של הספינה, אם כן, נחרץ על-פי האגדה להפליג לנצח. "ההולנדי המעופף" נראית לעיתים מרחוק מנצנצת באור רפאים. אם ספינה אחרת תנסה ליצור איתה קשר ינסה צוות הספינה לשלוח מסרים לקרקע לאנשים שמזמן אינם בין החיים.
בסילמריליון של ג'.ר.ר. טולקין מופיעה דמותו של אארנדיל המלח, שהרהיב עוז להפליג אל מעבר לגבולות העולם המוכרים לבני האדם והגיע אל ארצות האלמוות שמעבר להם; כעונש, נגזר עליו לשוט בספינתו ברקיע, ככוכב, עד שיעמוד לדין עם יתר הברואים בקץ הימים (אם כי על פי גרסאות מוקדמות של הספר, מילא אארנדיל שליחות נוספת בטרם בא הקץ, במלחמה האחרונה במורגות').
ראו גם

היהודי הנצחי (תערוכה נאצית)
עלילת דם
אנטישמיות נוצרית
אנטישמיות מוסלמית
לקריאה נוספת

אורי סלע, "נתיב הייסורים של היהודי הנצחי", בספרו מלה בסלע, הוצאת כתר, 1990.
הערות שוליים

↑  Hurwitz, S. "Ahasver, The Eternal Wanderer: Psychological Aspects." Ed. Galit Hasan-Rokem and Alan Dundes. The Wandering Jew: Essays in the Interpretation of a Christian Legend. Bloomington: Indiana UP (1986). P.222.
↑  Tichelaar, Tyler Richard. The Gothic wanderer: from transgression to redemption. University Microfilms, 2003.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007548855005171  PLWABN: 9810688428805606  BNE: XX5195377  BnF: cb16250178k (data)  GND: 4140424-5  LCCN: sh85145083  NKC: jo2016908730  SUDOC: 150294840  VIAF: 215212712   WorldCat (עם VIAF): 215212712
דגם ירושלים בסוף ימי בית שני

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מודל, פארק מיניאטורות, דגם להרכבה 
 כתובת:  מוזיאון ישראל 
 מדינה:  ישראל 
 
 קואורדינטות:  31°46′24″N 35°12′08″E﻿ / ﻿31.7732°N 35.2023°E﻿ / 31.7732; 35.2023
  (למפת ירושלים מוגדלת) דגם ירושלים בסוף ימי בית שני(למפת ירושלים רגילה) דגם ירושלים בסוף ימי בית שני(למפת הרי ירושלים רגילה) דגם ירושלים בסוף ימי בית שני(למפת הרי ירושלים מוגדלת) דגם ירושלים בסוף ימי בית שני
 
דגם ירושלים בסוף ימי הבית השני, במרכז - דגם בית המקדש השני
דגם בית המקדש השני
חזית המקדש
דגם ירושלים בסוף ימי הבית השני
מפת דגם ירושלים בימי הבית השני
מבט מהמזרח: מהר הבית עד אזור המגדלים -ממגדל פספינוס - ניתן להבחין ב"חומה השנייה" . משמאל: שלושת המגדלים האחרים. מתחתם "העיר העליונה" ובה בתי אמידי העיר עם הגגות האדומים
העברת מצודת אנטוניה מהולילנד למוזיאון ישראל
דגם ירושלים בסוף ימי בית שני, או בשמו הרשמי: ירושלים בימי בית שני, הוא דגם תלת-ממדי של ירושלים בשלהי תקופת בית שני, בשנת 66, ארבע שנים לפני חורבן הבית בשנת 70. הדגם נבנה בשנים 1966-1962, לפי פרשנותו של פרופסור מיכאל אבי-יונה לתיאוריו של יוסף בן מתתיהו.
הדגם, ששטחו 2,000 מטר רבוע, מציג את מבני העיר בקנה מידה של 1:50. גולת הכותרת של הדגם היא בית המקדש, שתיאורו בדגם הפך לסמל ומוצג בפרסומים שונים כתמונה ריאלית של בית המקדש השני. הדגם שימש אבן שואבת למבקרים רבים מישראל ומחוץ לארץ, והיה לאתר תיירות פופולרי.
הדגם שכן עד שנת 2006 בשטח מלון הולילנד שבשכונת בית וגן בירושלים, ולכן נקרא גם "דגם הולילנד". השטח נתרם על ידי הנס קרוך, בעל המלון, לזכר בנו, יעקב קרוך, שנפל במלחמת העצמאות. בשנת 2006 שופץ הדגם, הותאם למחקרים חדשים (ראו להלן) והועבר אל שטח מוזיאון ישראל ליד היכל הספר. לאחר הוצאתו של הדגם נתגלה תחתיו בית קברות כנעני גדול.
פרופסר אבי-יונה נעזר בשרטוטים של דגם המקדש של האדריכל יעקב יהודה.
תיקונים בדגם

בדגם המקורי של אבי-יונה הוצגה חומה התוחמת את העיר העליונה ממזרח, עקב תיאורו של יוסף בן מתתיהו לפיו לקח לרומאים חודש ימים כדי לכבוש את העיר העליונה לאחר כיבוש הר הבית. ממחקרים אחרונים וחשיפות ארכאולוגיות נוצרה הסכמה שחומה כזו לא התקיימה ושהרומאים התעכבו עקב המדרון התלול של הטירופיאון.
בדגם המקורי הוצגה קשת רובינסון כגשר בין הר הבית לעיר העליונה. בעקבות הגילויים בחפירות העופל שוּנה הדגם והקשת מוצגת כיום כגרם מדרגות ממפלס הרחוב לסטיו המלכותי.
גם בפרטים נוספים הדגם אינו משקף קונצנזוס במחקר אך הוא בעל ערך חינוכי ותרבותי בפני עצמו ועל כן הוא לא שונה באופן גורף. באופן כללי אין הסכמה לגבי פרטים רבים בנוגע לירושלים באותה תקופה (בעיקר בנוגע למבנה המדויק של הר הבית, המקדש והסטווים).
מגדלי מערב העיר

המודל ממחיש את המבנה הטופוגרפי של ירושלים ואת מוקדי השלטון בעיר המוצבים במקומם הטבעי - במקומות הגבוהים. מגדלי מערב העיר שבנה הורדוס הם דוגמה לכך. יוסף בן מתתיהו, בספרו מלחמת היהודים ברומאים, כאשר הוא מגיע לפרק המתאר את השלמת כיבוש העיר הוא מפרט את ביצוריה. הוא מתאר את מבנה חומות ירושלים, מונה בה 90 מגדלי-שמירה רק בחומה השלישית, ומגיע לארבעת המגדלים המיוחדים במערב העיר, באזור בו מצויים בהווה: צפון-מערב הרובע הנוצרי (מגדל אחד), מגדל דוד וצפון-מערב הרובע הארמני (שלושה מגדלים). שלושת המגדלים מצויים בצומת החומות מימי הבית השני: "החומה השנייה" למזרח - הנמשכת עד הר הבית, בהווה רחוב דוד, ולצפון - "החומה השלישית" - בהווה לכיוון רחוב הנביאים.
מגדל פספינוס - המצוי בצפון-מערב הרובע הארמני. לפי תיאורו של יוסף בן מתתיהו: "הנה כל החומה השלישית הזאת הייתה נפלאה בתכונתה, אך נפלא עוד ממנה היה המגדל פספינוס בקרן צפון-מערב, אשר על-ידו הנה טיטוס. כי גבהו הגיע עד שבעים אמה ולעת עלות השמש היו משקיפים מראשו על-פני ארץ ערב עד הים, קצה נחלת העברים. והוא היה בן שמונה קרנות".
ליד אזור שער יפו נבנה מגדל "היפיקוס", "אשר בנה אותו המלך הורדוס יחד עם שני המגדלים הסמוכים אליו, והם נפלאו בגדלם ובחסנם בין מגדלי העולם". המגדלים נקראו על שמות מקורביו הבאים:
היפיקוס - חבר של הורדוס, המגדל היה רבוע, רחבו וארכו עשרים וחמש אמה וגבהו שלשים אמה, ולא היה בו מקום נבוב. ממעל למבנה-הסלעים המצק הזה נמצא מקוה למי הגשמים.
פצאל - אחי הורדוס, המגדל היה שוה במדת ארכו ורחבו ארבעים, ארבעים אמה, וגם קומת יסודו המצק הייתה ארבעים אמה. בן מתתיהו משווה אותו בצורתו למגדל פארוס אך בממדים גדולים יותר.
מרים - אשת הורדוס, למגדל היה מסד בגודל עשרים על עשרים אמה וגם קומתו הייתה עשרים אמה. והעליות אשר על גבו עלו עוד בהדרן ובתפארתן על יתר המגדלים, כי חשב המלך, אשר נאה לפאר את המגדל הנקרא על שם אשתו יותר מהמגדלים האחרים, הנקובים בשמות הגברים.
תולדות הדגם

ב-1962 יזם קרוך את הקמת הדגם, שנבנה תחת הפיקוח הארכאולוגי של פרופסור מיכאל אבי-יונה. המודל היה עד שנת 2006 במתחם מלון הולילנד ולאחר הריסת המלון עבר למשכנו בקמפוס של מוזיאון ישראל בירושלים.
תולדות הדגם > העברת הדגם

לאחר השלמת התכנון וקביעת אופן ההעברה, החלה מלאכת חיתוך הדגם. העבודה התנהלה ברצף, וארכה שישים וששה ימים. הדגם חולק לאלף חלקים בקירוב, שהועברו במשאיות והורכבו מחדש, במבצע הנדסי מורכב. על אף קשיי מזג האוויר והגשמים, ההעברה הסתיימה ב-6 ביוני 2006. המבנים והחומה נוסרו לגושים והועברו למשטח תואם במוזיאון ישראל.
בהעברת כמה ממכלולי הבנייה התגלו קשיים מיוחדים:
מכלול מצודת אנטוניה היה עשוי מקשה אחת כבדה ביותר, שמשקלה הגיע לכ-13 טון. העברתו דרשה לוגיסטיקה מיוחדת, כפי שמציגה התמונה.
העברת הר הבית והמקדש עוררה קשיים מיוחדים, היות שתשתית הבטון תחתיהם הייתה דקה יחסית. בשל כך היה צורך להפריד בין המקדש, העזרות והסטווים, ולהעבירם בחלקים נפרדים.
הסטיו המלכותי שבדרום הר הבית היה במצב מעורער, אף על פי שעבר חידוש ושיפוץ כבר בשנות השמונים של המאה העשרים. בשל כך עבר המבנה שיפוץ נוסף: הגג עוצב ונבנה מחדש מ-14,000 רעפי חרס זעירים
ראו גם

דגם ירושלים המודרנית
לקריאה נוספת

ספרוני הדרכה מאת דר' מנשה הראל:
ירושלים בימי בית שני: תדריך לביקור המורה עם התלמידים בדגם מלון הולילנד בירושלים, תשכ"ט;
דגם ירושלים בימי בית שני, (הולילנד ירושלים), לפי הפרופ' מ. אבי-יונה;
מדריך דידקטי לדגם בית שני, 1969, מהד' שנייה- 1974.
דוד עמית, דגם ירושלים של בית שני במוזיאון ישראל, אריאל, 176, תשס"ז-2006.
הערות שוליים

↑  דגם ירושלים בימי בית שני באתר מוזיאון ישראל
↑  שלמה צזנה, דגם בית שני עבר מהולילנד אל מוזיאון ישראל, מתוך ארכיון האינטרנט (אתר מקורי לא זמין), ‏18 ביוני 2006
↑  צ. גרינהוט ואחרים: "חפירות במתחם הולילנד", בתוך: ד. עמית וג. שטיבל (עורכים), חידושים בארכאולוגיה של ירושלים וסביבתה, ב', אוקטובר 2008.
↑  יוסף בן-מתתיהו, מלחמת היהודים, ספר חמישי, פרק ד', סעיף ג'.
↑  יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים, ספר 16, פרק ה, פסקה ב, סעיף 144.
↑  משחזרים דגם מירושלים העתיקה, הארץ, 18 בנובמבר 1962
↑  צבי אילן, ירושלים מימי בית שני - במיניאטורה, למרחב, 28 במאי 1965
↑  שפי גבאי, בית המקדש נבנה ב.....הולילנד, דבר, 13 באוקטובר 1967
↑  אסתר זנדברג, סלע קיומנו, קנ"מ 1:50, באתר הארץ, 28 ביוני 2006
↑  מתניה הכט, "העברת הדגם ממלון הולילנד למוזיאון ישראל", אריאל, 176, תשס"ז-2006.
יוסף ואשת פוטיפר (גוארצ'ינו)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  גוארצ'ינו 
 תאריך יצירה:  1649 
 טכניקה וחומרים:  קנבס, צבע שמן 
 ממדים בס"מ
 רוחב:  158 ס"מ 
 גובה:  123.2 ס"מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  1986.17.2 (הגלריה הלאומית לאמנות) 
 מיקום:  הגלריה הלאומית לאמנות
 
יוסף ואשת פוטיפר (באיטלקית: Giuseppe e la moglie di Potifar) הוא ציור שמן מאת הצייר האיטלקי גוארצ'ינו, שנוצר בין השנים 1649–1650. הציור מתאר את הסצנה התנ"כית מספר בראשית, שבה יוסף מסרב לחיזוריה של אשת פוטיפר. גוארצ'ינו בחר בתבנית קומפוזיציונית הכוללת דמויות בגודל כמעט טבעי, הקרובות מאוד לצופה, תוך הדגשת הדרמה של הרגע. הציור מותג בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
תיאור היצירה

הציור מתאר את יוסף נאבק לצאת מאחיזתה של אשת פוטיפר, אשר תופסת בחוזקה את גלימתו הכחולה העזה. הרקע מלא במיטה רחבת ממדים, עם סדינים מקומטים ווילונות מפוארים. יוסף, בהבעת פנים מבועתת, מפנה מבטו מעלה בתחינה, מודע לכך שגם אם יצליח לשמור על יושרו, הוא לכוד במזימה זדונית. מנגד, אשת פוטיפר, המעוטרת בתכשיטים ומקרינה ביטחון, עתידה להשתמש בגלימה כהוכחה כוזבת להאשמת יוסף בהטרדה. הקומפוזיציה הדינמית של גוארצ'ינו יוצרת תחושת תנועה סוערת, כאשר הדמויות מצויות במאבק פיזי ומוסרי כאחד. השימוש באור רך להארת פרופיל האישה מדגיש את הרגע שבו התשוקה הופכת לבגידה. מסר מוסרי סמוי ניכר בציור: יופייה של האישה מסווה את רשעותה, בדיוק כפי שהפאר הוויזואלי של היצירה מסתיר בתוכו לקח על התנהגות מוסרית.
מקור והיסטוריית בעלות

היצירה הוזמנה בשנת 1649 על ידי אורליו זנלטי (או זנולטי) מרג'ו אמיליה. ברשומות החשבונאות של האמן מתועדת קבלת תשלום ראשוני של 21 סקאדי ב-10 במרץ 1649 עבור "ציור עם שתי דמויות חצי גוף". בתאריך 25 באוגוסט 1649 נרשם תשלום נוסף של 150 סקאדי עבור הציור המוגמר, המתואר כ"בריחתו של יוסף". ב-26 במרץ 1650 תועד תשלום נוסף של 150 סקאדי עבור ציור נוסף של גוארצ'ינו, אמנון ותמר. בין השנים 1820–1823, ככל הנראה נרכש הציור על ידי סוחר האמנות סמואל וודברן, שהביאו מאיטליה לאנגליה. צ'ארלס סטיוארט, המרקיז השלישי של לונדונדרי, החזיק בו עד 1833, והיצירה עברה בירושה במשפחתו עד שנרכשה בשנת 1986 על ידי הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
מצב השתמרות

הציור מבוסס על בד ארוג גס במשבצות אלכסוניות. שכבת היסוד כהה ועבה, עם חלקיקים לבנים גדולים. שכבת הצבע דקה ונמרחה במהירות ובמיומנות. בצילומי רנטגן ניתן לראות שינויים קלים בהרכב הסדינים סביב רגלי האישה. קצות הבד שולבו בציור במהלך שימור מאוחר יותר. נרשמו אובדן צבע מקומי ושחיקה משמעותית במיוחד ברקע, בגלימתו הכחולה של יוסף ובגווני העור. שינויים כימיים בצבעי הרקע גרמו להפחתת הניגודיות בין הרקע לדמויות. בשנת 1986 הוסרה שכבת לכה שהתיישנה, והיצירה שוחזרה על ידי מייקל סוויקליק.
הערות שוליים

1 2 3  Joseph and Potiphar's Wife, 1649, נבדק ב-2025-03-13
שירות המילואים בישראל

.
חיילי מילואים של צה"ל
חיילי מילואים של צה"ל חוזרים אל חצי האי סיני ממצרים לאחר מלחמת יום כיפור, אפריל 1974
שירות מילואים בישראל הוא מילוי החובה האזרחית לפעול בכוחות הביטחון של המדינה, לרוב במסגרת צבא ההגנה לישראל, אשר חלה על כל אזרח או תושב קבע שלא קיבל פטור משירות ושאינו נמצא בשירות סדיר. מטרת השירות היא לתגבר את הצבא הסדיר במצב חירום: מלחמה, מבצע צבאי או אסון טבע; ובשגרה: אימונים והכשרות וביטחון שוטף.
הפטור משירות מילואים הוא נרחב – בפועל כ-6% בלבד מאוכלוסיית המדינה רשומים במערך המילואים, ורק כ-1.5% מהאוכלוסייה הם אנשי מילואים פעילים, המשרתים למעלה מעשרים ימים בכל שלוש שנים. חיילי המערך מוצבים ביחידות מילואים, שם הם מחזיקים ברוב התפקידים עד רמת מפקד הגדוד, וכן בתפקידי מטה בחטיבות ובאוגדות המילואים, ויש המוצבים ביחידות צבאיות סדירות. בימי שגרה, מערך המילואים עוסק בעיקר באימונים והכשרות – כך, למשל, ב-2018 שיעורם הגיע לכדי 64% מימי המילואים.
אוכלוסיית המשרתים, אשר ביצעה בשנת 2018 כשני מיליון ימי מילואים, מנתה בשנת 2015 400,000 איש שגילם הממוצע 32 לתומכי לחימה ו־30 ללוחמים. היא מהווה 70% מסדר כוחות צה"ל, ו-17% ממנה קצינים.
החובה החוקית לשרת במילואים נקבעה במשך שנים רבות בחוק שירות ביטחון, והחל מ-2008 היא מוסדרת בעיקר בחוק שירות המילואים. החוק, לצד תהליכים אחרים, הביאו את צה"ל לצמצם את היקף ימי המילואים בעשורים האחרונים, בעיקר מטעמים תקציביים, שכן יום מילואים משית על הצבא עלות נוספת של כ-500 שקלים. בין 2004 ו-2017 הופחתו מספר ימי המילואים השנתי ב-83%, וכך הקטין צה"ל הוצאותיו בארבעה מיליארד שקלים. נוסף לחקיקה, ב-2004 החליטה הממשלה, כי בל"ג בעומר בכל שנה יצוין "יום ההוקרה למערך המילואים" על מנת לעורר אהדה ציבורית והערכה למשרתים.
הקצין המקצועי הממונה על מערך המילואים במסגרת אגף כוח האדם בצה"ל הוא קצין המילואים הראשי (בראשי תיבות: קמל"ר), ודרגתו תת-אלוף.
חובת שירות המילואים

שירות המילואים הוא חובה במדינת ישראל, ונחשב חלק מהאתוס הלאומי. בפועל אחוז המשרתים במערך המילואים הלך ופחת במשך השנים, והוא מורכב בעיקר מבוגרי חילות השדה של צה"ל. מצב זה גורם לעיתים לתחושות קיפוח בקרב משרתי המילואים.
מכסת ימי המילואים לחייל נקבעה בעבר בחוק שירות הביטחון, ועמדה על 36 ימים בשנה. עם החלתו של חוק שירות המילואים בשנת 2010, עבר הצבא למודל תלת-שנתי, לפיו עומד משך השירות בכל שלוש שנים על 54 ימים לחייל, 70 ימים למש"ק ו-84 ימים לקצין לכל היותר. עם זאת, שר הביטחון יכול, באישור ועדת החוץ והביטחון, להאריך את משך השירות ל-108 ימים, אם סבר כי יש צורך בתקופות הכשרה ואימון ארוכות יותר, או לגבי תפקידים ומקצועות מסוימים. זימון אנשי המילואים למשימות ביטחון שוטף הוגבל אף הוא, והיקפו כיום עד 25 ימים, אחת לשלוש שנים. גם כאן, יכול שר הביטחון להגדיל את תדירות הקריאה.
קריאתו של חייל לשירות מילואים נעשית באמצעות צו קריאה – פנייה הנשלחת אל החייל ובה פרטי תקופת המילואים ומקום ההתייצבות לשירות. בקריאה לשם אימון ומשימות ביטחון שוטף, חייל מילואים שמוצא כי הצו עלול לפגוע מאוד בעבודתו או בלימודיו, רשאי לפנות לוועדה לתיאום מילואים (ולת"ם) לשם קביעת מועד אחר, לקיצור תקופת המילואים או לשחרור מאותו זימון לשירות. בנוסף לקריאה בנסיבות שוטפות, ניתן לזמן חייל לשירות מילואים בנסיבות חירום, בהתרעה מיידית, בצו המכונה "צו 8" (מקורו של שם הצו בכך שהסמכות להוצאתו הייתה בסעיף 8 לחוק שירות ביטחון משנת 1949. ב-1959 נחקק חוק שירות ביטחון חדש, וההוראה נדדה לסעיף 26, וב-1986 לסעיף 34, ואולם שמו של הצו נשאר. בחוק שירות המילואים שנחקק ב-2008 שבוּ ההוראות לעניין צו 8 לסעיף 8).
מאז 2001 הוחל שירות מילואים גם במשמר הגבול. תחילה נקבע עיקרון זה כהוראת שעה, אך בחוק שירות המילואים עוגן שירות המילואים במשמר הגבול כהוראה קבועה, המותנית בהסכמתו של חייל המילואים או בכך ששירת במשמר הגבול גם בשירות הסדיר. שירות מילואים מתבצע גם ביחידות סמך של משרד ראש הממשלה, כגון שירות הביטחון הכללי ו"המוסד".
חובת שירות המילואים > פטור משירות מילואים

ישנן מספר סיבות המקנות פטור משירות המילואים:
לוחמי המילואים של חטיבת אלון במלחמת חרבות ברזל, 2024פטור מחמת גיל – גיל הפטוֹר החוקי משירות מילואים לגברים הוא 40 לחיילים, 45 לקצינים, ו-49 לתפקידים מסוימים שקבע שר הביטחון באישור ועדת החוץ והביטחון (בעיקר תפקידים במערך הרפואה, נהגי כלי רכב כבדים, מכונאים וטכנאים). נשים רווקות משרתות במילואים עד גיל 24 (או 34 במקצועות מיוחדים), אף שעל פי חוק ניתן לזמנן עד גיל 38. לצד זאת, אלפי מקבלי פטור ממילואים בשל גילם בוחרים להמשיך ולהתנדב למילואים מדי שנה. בעבר, עמד גיל הפטוֹר ממילואים על 54 לגבר ו-38 לאישה, ואולם לא ניתן היה לזמן חייל מילואים מעל גיל 41 שעדיין משרת ביחידה קרבית לפחות עשר שנים, וחייל מילואים מעל גיל 48 שבעבר שירת ביחידה קרבית לפחות עשרים שנה, אלא אם נתן הסכמתו לכך. לאורך השנים הקדים צה"ל מיוזמתו את הגיל המרבי שבו נקראים גברים חיילי מילואים לשירות, כך שגיל הפטוֹר (המוקדם) לגברים הועמד על 40 לחיילים, 42 לקצינים קרביים, 45 לקצינים עורפיים, 48 למשרתים במערכי הגמ"ר (הגנה מרחבית) וביחידות מחוץ לצבא, ו-51 לרופאים. בשנת 2008 אישרה הכנסת את חוק שירות המילואים, ומאז חלים גילאי הפטור הקבועים כיום.
פטור מחמת הריון לנשים – נשים במהלך היריון או אחריו אינן משרתות. למרות זאת, נשים רבות מתנדבות להמשיך בשירות מילואים גם לאחר לידת הילד הראשון (במיוחד בתפקידים כמו רופאה או קצינת נפגעים). נוסף על כך, קיים גם פטור לנשים שאינן בהיריון אך נשואות.
פטור מחמת אי כשירות רפואית – בדומה לתהליך המקובל בשירות הסדיר, חייל הנמצא בלתי כשיר רפואית לשירות שלו ונקבע לו פרופיל 21, יחדל מלשרת במערך המילואים. בעלי פרופיל 45 עם סעיף נפשי, פטורים גם הם אוטומטית משירות המילואים (אם כי סיבת הפטור שלהם תהיה "צמצום כוחות המילואים" ולא אי כשירות רפואית).
פטור מחמת צמצום כוחות המילואים – חיילים עורפיים בתפקיד כללי, בעיקר בבסיסים פתוחים, מיועדים אוטומטית לפטור משירות מילואים בגין סיבה של צמצום כוחות המילואים. חיילים אלה ייקראו לשירות בנסיבות ייחודיות בלבד ולרוב על פי דרישה מפורשת של מפקדם הישיר.
פטור מחמת התנהגות רעה וחמורה – חיילים בעייתיים מבחינה משמעתית בשירות סדיר – לרוב מדובר בכאלה שנשפטו לימי מחבוש מרובים – צה"ל עשוי לפטור אותם משירות ביוזמתו.
פטור להורים שכולים – אנשי מילואים שהוגדרו כהורים שכולים מקבלים פטור משירות מילואים.
חובת שירות המילואים > התנדבות לשירות מילואים

מערך המילואים כולל גם מתנדבים – אנשים הפטורים משירות מילואים, בעיקר משום שהגיעו לגיל הפטור, אך מתנדבים להמשיך בשירות מילואים. סוג אחר של התנדבות הוא של אלה החייבים בשירות מילואים, אך מתנדבים לשרת ימים רבים יותר מאשר הם מחויבים לפי חוק. תופעת ההתנדבות בלטה במלחמת ההתשה, שבה כונו המתנדבים "נמרים" – אנשי מילואים בדרגות סגן עד סא"ל, שהתנדבו לשרת במילואים במשך חודשיים עד שלושה חודשים בתעלת סואץ במהלך מלחמת ההתשה, כדי למנוע את שחיקת חיילי הצבא הסדיר שהוצבו שם, ולהעניק ללוחמים הצעירים מניסיונם ומבגרותם.
בקשת התנדבות לשירות נבחנת באגף כוח האדם בהתאם לנסיבות הייחודיות של הפונה ולצורכי הצבא. כך לדוגמה, אושרה בקשתו של מאמן הכדורגל ברק בכר להתנדב למערך המילואים, לאחר שבשירותו הסדיר קיבל פטור משירות צבאי בגין התנהגות רעה וחמורה.
התנדבות מתקיימת גם בתקופות רגועות יותר, שבהן מתנדבים למילואים קצינים בעלי ניסיון רב, למשימות פיקוד והדרכה שבהן יש תועלת רבה בניסיונם. מתנדבים אלה כוללים, בין השאר, טייסים בדרגות בדרגות סא"ל-אל"ם המאיישים את תאי השליטה של חיל האוויר. גם במערכי המודיעין, הלוחמה האלקטרונית ולוחמת סייבר נכללים מתנדבי מילואים, וכך גם בחילות נוספים. מערך מתנדבים זה נפגע בשנת 2023, כאשר כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית הודיעו מתנדבי מילואים על הפסקת התנדבותם. דוגמה לכך היא שני קצינים בדרגת תא"ל, מנהלי לחימה במטה חיל הים, שהודיעו על הפסקת התנדבותם למילואים. לטענת מארגני המחאה נגד הרפורמה המשפטית 10,000 חיילי מילואים הודיעו שלא ישרתו במילואים.
חייל המילואים המבוגר ביותר בצה"ל הוא עזרא יכין. במאי 2024 נבחר להשיא משואה ביום העצמאות ה-76 למדינת ישראל.
שירות נשים במילואים

שירות נשים במילואים היה נדיר עד לאמצע שנות ה-90, אז נפתחו מקצועות צבאיים רבים בפניהן בשירות הסדיר, אגב כך שכתנאי לקבלת תפקידים מסוימים, רבות מהחיילות נדרשו להסכים לשרת במילואים לאחר השירות הסדיר. שיעור הנשים במערך המילואים גדל משמעותית לראשונה כחלק מהיערכות צה"ל למלחמת המפרץ השניה, כאשר בהובלת קצין השלישות של פיקוד העורף, אל"מ בני דור, נקלטו אלפי נשים למערך המילואים של פיקוד העורף. בהמשך, בתחילת 2003 לקראת המתקפה האמריקאית בעיראק גויסו לראשונה בתולדות צה"ל מאות חיילות מילואים בצו חירום (צו 8). לאחר מכן חל גידול מתמשך בשירות הנשים במילואים, שצמח מכאחוז בודד בשנת 2002, ל-7% בשנת 2012 ועד כדי 17% בשנת 2022. נשים מבצעות כ-9% מכלל ימי המילואים. במערך ההפעלה והמודיעין הן מבצעות כ־50 אחוזים מסך ימי המילואים.