stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מקיצי נרדמים
היסטוריה > התקופה המוקדמת

ההוצאה נוסדה ב-1861 בעיר ליק (Lyck) שבפרוסיה המזרחית (כיום אֶלְק (Ełk), בצפון-מזרח פולין) על ידי הסופר והעורך אליעזר ליפמן זילברמן (1819–1882). ליפמן הכריז על כך בשער עיתונו "המגיד" ב-23 באוקטובר 1861⁩, והעיתון שימש ככלי מרכזי בשיווק החברה ותרם להצלחתה. ראשי החברה היו זילברמן, יחיאל מיכל זקש מברלין ורבי נתן אדלר מלונדון, אך ההנהלה גדלה לשבעה חברים, ביניהם שד"ל, שהיה אחד הראשונים להצטרף לחברה, ומהדורת דיוואן רבי יהודה הלוי שלו הייתה בין הספרים הראשונים שהודפסו.
הרעיון בהקמת החברה היה שהחברים ישלמו סכום שנתי קבוע, ויקבלו עותק אחד מכל ספר שהחברה תוציא לאור באמצעות ההכנסות מהמנויים ומתרומות נוספות. במטרה להוציא מהדורות טובות ככל הניתן, בנוסף למהדיר הספר מונו שני קוראים מומחים בתחום שיקראו ויעירו עליו. החברה התקשתה להגיע ליעד הנדרש, 1000 חברים, מיהדות מערב אירופה, ולכן הדפסת הספרים התעכבה עד שהצטרפו אליה משכילים מפולין וליטא, בראשם מתתיהו שטראשון, שהצטרף להנהלת החברה. אלו הצליחו להחתים מספר מפתיע של חברים, ובשנת תרכ"ד (1864), הודפסו ארבעה ספרים ראשונים.
בשל הקושי להשיג חברים משלמים, יזם שטראשון הקמת קרן שתממן את הפעילות. המימון העיקרי הגיע ממשה מונטיפיורי, ולצידו תורמים ידועים נוספים כמו משפחת ששון, הברון דוד גינצבורג וקלמן ויסוצקי. מונטיפיורי אף מונה לראש החברה בתרכ"ה, לאחר מותו של זקש.
הידיעה על הקמת החברה נפוצה בעולם היהודי, והתקבלה בהתלהבות:
חברה שלישית נתייסדה ביתר שאת ויתר עוז שמה נאה לה 'מקיצי נרדמים' והם יחרתו בעט ברזל ועופרת כתבי יד הקדושים אשר בארץ המה למען יהיו שפתותיהם דובבות בקבר חבלים נפלו להם בנעימים למייסדי החברה הזאת והיא התחלת תחיית המתים שתחיה החכמה אשר מתה עמהם והחכמה תחיה את בעליה, ורבים מישני אדמת עפר יקיצו, והקיצותה היא תשיחך לחיי העולם הבא ברוך מחיה המתים לכו חזו מפעלות אלהים כי גבר עלינו חסדו ועשה עמנו אות לטובה ונתן בלב האנשים האלה שלמים לייסד חברות קדושות האלו לטוב לנו כל הימים להחיותנו כהיום הזה.
לצד נציגים של קהילות אירופה, הצטרפו לחברה גם חברים ממקומות רחוקים, כגון רבני בגדאד וחתומים מצפון אפריקה. הגיוון בתוך החברים היה רחב מאוד - רבנים ידועים כמו מלבי"ם, הנצי"ב מוולז'ין ורבי שלמה גאנצפריד, לצד משכילים כאד"ם הכהן ואברהם גוטלובר, יום טוב ליפמן צונץ הנוטה לרפורמה ואפילו אברהם פירקוביץ הקראי.
החברה הפסיקה לפעול בשנת תרל"ד (1874), אחרי שהוציאה כמה ספרים חשובים, בראשם האנציקלופדיה התורנית "פחד יצחק" (6 כרכים מתוך 14), תשובות הגאונים, ספר העבור, דיוואן רבי יהודה הלוי, ופסיקתא דרב כהנא. כמו כן הודפס החלק הראשון של "אבן ספיר", יומן המסע של רבי יעקב ספיר בתימן, למרות שאיננו ספר קדום.
היסטוריה > תקופת ברלין

פעילותה חודשה בסתיו ה'תרמ"ה (1884) על ידי אברהם ברלינר, והספרים הודפסו בדפוס ראם בווילנה ובדפוס קויפמאן בפרנקפורט דמיין. הרב מתתיהו שטראשון חזר להיות אחד מראשי החברה, לצד חוקרים כמו אברהם אליהו הרכבי ואחרים. בשנה זו נוסד השנתון "קבץ על יד" בו פורסמו כתבי יד קצרים. במשך כ-20 שנה פעלה החברה באינטנסיביות, כאשר הפעם מספר החתומים היה קטן יותר ובא בעיקר מקרב חוקרים בגרמניה, למרות שניסו לגייס חברים ממזרח אירופה באמצעות עיתון המליץ. בתקופה זו השתפרה הרמה המדעית של המהדורות, וגם קצב ההדפסה גדל.
פעילות החברה הדלדלה בשנת 1905 וחודשה שוב בשנת תרס"ט (1909), ושנה זו נקראה "שנה א'" בפרסומי החברה מאז ועד שנת כ"ג היא שנת 1932. שוב נעצרה הפעילות בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ולאחר המלחמה לא הצליחו להחזיר אותה לפעילות מלאה עד שהתחדשה פעילות החברה בארץ ישראל בשנות השלושים.
בברלין הגיעה פעילות ההוצאה לשיא. והיא הוציאה כמות רבה ביותר של ספרים בכל תחומי היהדות, כולל מחקרים מקוריים, והשלימה את הוצאת האנציקלופדיה היהודית רבת ההיקף "פחד יצחק" של יצחק למפרונטי. כמו כן הוציאו דיוואן שלם של רבי יהודה הלוי בארבעה כרכים, את ספר חסידים, מחזור ויטרי ועוד.
היסטוריה > בארץ ישראל

ב-1933 הופסקה פעילות ההוצאה בגרמניה והיא חודשה בארץ ישראל, בראשות שמחה אסף. מאז נמנית שנת תרצ"ג על גבי פרסומי החברה כ"שנה א' לחידוש פעולת החברה והעברתה לא"י". ב-1936 חודש כתב העת "קובץ על יד", בו מתפרסמים מחקרים במדעי היהדות, קטעים מטקסטים עתיקים בההדרה מדעית-ביקורתית ובירורים במדעים משיקים כגון בלשנות עברית. בניגוד למוסד ביאליק ומוסד הרב קוק, שהוציאו גם הם מהדורות מדעיות, אך נגישות יותר לעם ומתוך תפיסה לאומית ומחשבה על רלוונטיות לתרבות החדשה, "מקיצי נרדמים" נותרה מפעל מחקרי אינטלקטואלי.
בין הספרים שיצאו לאור לאורך המאה ה-20: תשובות הרמב"ם (שלושה כרכים), אגרות הרמב"ם, מכילתא דרשב"י, סידור רס"ג ועוד.
ביזמתו של מזכיר החברה בשנות ה-90 של המאה ה-19, חיים ברודי, עסקה החברה (ועודה עוסקת) רבות במחקר ופרסום קטעים מתוך גניזת קהיר – אוסף גדול של כתבי יד וספרים יהודיים מהמאה ה-9 שנשמרו בבית הכנסת בן עזרא בקהיר ונתגלו על ידי שניאור זלמן שכטר. בשנת תשע"ג, לרגל 150 שנה לחברה, נסרקו כל הספרים שהוציאה לאור, והונגשו לציבור באתר הספרייה הלאומית.
הערכה

כמעט כל הספרים שיצאו ב"מקיצי נרדמים" הודפסו מתוך כתבי יד לראשונה. בין הספרים יש ספרי יסוד בהגות יהודית (כגון: "מורה הנבוכים" לרמב"ם, "ספר הכוזרי" לרבי יהודה הלוי), מדרשים (כגון: בראשית רבה, מדרש דניאל, מדרש עזרא), קובצי שו"ת רבים, ספרי מדע יהודיים (כגון "ספר העבור" לרבי אברהם אבן עזרא) ועוד. עם המהדירים בהוצאה נמנו דמויות מרכזיות כשלמה יהודה ליב רפפורט (שי"ר), הרב עזריאל הילדסהיימר, אלכסנדר זיסקינד מימון, חיים ברודי, דוד קסל ואחרים. הגישה בעריכה ובהידור שאבה מהחידושים במחקר האקדמי של התחום, ולא נרתעה מביקורת – הן ביקורת של נוסחים מקובלים ומסורתיים והן פקפוק בזהות מחברים שיוחסו להם כתבים שונים – תוך שהחוקרים והמביאים לדפוס נעזרים במדעים שונים כדי לבסס את טענותיהם בנוגע לטקסטים מקודשים. בניגוד למהדירים אחרים לאורך השנים, "מקיצי נרדמים" הקפידה על מבואות בשפה העברית.
בשנותיה הראשונות הייתה החברה מקובלת על כל הזרמים האידאולוגיים השונים בחברה היהודית. מי שתמכו בפעילות החברה היו מי שראו ערך בשפה העברית והחייאתה, אך היו מי שכפרו בעצם הערך של הדפסת ספרים נשכחים, כגון אברהם אורי קובנר, ואחרים טענו שעדיף לחזק את הספרות העברית החדשה.
בתקופה שהחלה החברה את פעילותה בארץ ישראל, התעוררה התנגדות מסוימת בקרב הציבור היהודי האורתודוקסי, בפרט עקב הדפסת דברים שנראו בעיניהם ככפירה, ב"קבץ על יד". ההוצאה היוותה גם זרז להקמת מוסד הרב קוק, שנוסד כדי להוציא ספרי יסוד וכתבי יד יהודיים במהדורות מדויקות אך ברוח דתית-אורתודוקסית.
על חשיבות ההוצאה ועל רצונו ליטול חלק בה כתב ש"י עגנון לדוד סימונסן באביב תרפ"ט:
לענין מקיצי נרדמים: אין אני מכיר שום מוסד שהוא כל כך מקובל ומרוצה כמקיצי נרדמים. ספרי מקיצי נרדמים נודעים לשם ולתהלה בכל תפוצות ישראל, כל רב וחכם וכל בית מדרש משתדלים לעצרם לעצמם, וגם פה בעירנו ירושלים עיר הקדושה הם במעלה עליונה ויש שמשלמים בעדם ממון הרבה עד שאני למשל איני יכול לקנותם לעצמי מחמת שמחירם כאן גדול ועל זה אני מצטער הרבה. ובודאי ובודאי צריכים לעשות בענין מקיצי נרדמים ולהוציא מחדש את הספרים שכלו מן השוק ולהוציא את ההמשכים של הספרים שהתחילו בהם. אני רואה במקיצי נרדמים חי הנושא את עצמו ואני בטוח שהיו יכולים להקיץ את ההוצאה. אם כבוד תורתו יתן לי רשות ואם כבוד תורתו יצוה לשלוח לי מכל ספר וספר חמשה חמשה אכסמפלרים ולקבוע עליהם מחירים בינונים הריני יכול למכור אותם כאן ולהתחיל גם באספת חתומים, בתנאי שבאמת נוציא את הספרים המובטחים. אדוני, אם לכסף אין דאגה, אפילו אני יכול להמציא סכום ידוע, אלא שאני צריך להיות בטוח שהחתומים ישיגו את הספרים שהם חותמים עליהם.
אישים הקשורים בחברת "מקיצי נרדמים"

פרק זה טעון שכתוב. אנא תרמו לוויקיפדיה . ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. הסיבה היא רשימה ללא פשר, יש להחליף לרשימת מנהלים?.
שלמה זלמן חיים הלברשטאם אספן ספרים וחוקר, שהיה בין מייסדי החברה. - תרמ"ה-תרנ"ט
אברהם אליהו הרכבי
דוד גינצבורג - תרמ"ה-תרע"א
מרדכי יסטרוב
שמואל צבי מרגליות
צדוק כהן
דוד יעקב סימונסן
מרדכי בראנן (גר') - תרמ"ה-תרע"א
דוד קאופמן
נתן פורגס
בשנת 1924 שימש ש"י עגנון כמזכיר ההוצאה ומאוחר יותר ערך מספר גליונות של "קובץ על יד"
שמואל שטראשון
אברהם ברלינר - תרנ"ה-תרע"ד
אפרים אלימלך אורבך - משנת תשי"א
ישראל מ' תא-שמע, מזכיר מדעי
עזרא פליישר, חוקר הגניזה, עמד בראש החברה משנת 1984 ועד מותו ב-2006
חוקר הגניזה והאסלאם שלמה דב גויטיין
מאיר בניהו
מרדכי עקיבא פרידמן
שמחה עמנואל
יהונתן יעקבס - מעביר שיפוט אקדמי על כתב העת קובץ על יד
לקריאה נוספת

ש"י עגנון (עורך), חברת "מקיצי נרדמים" תרכ"ד–תשכ"ד, ירושלים, תשכ"ד.
שולמית אליצור (עורכת), מתרדמת הגנזים לארון הספרים: מאה וחמישים שנה למקיצי נרדמים, ירושלים, תשע"ג.
יונתן מאיר, "שרשיה של חברת מקיצי נרדמים במזרח אירופה", מתרדמת הספרים לארון הספרים: מאה וחמישים שנה למקיצי נרדמים, ירושלים, תשע"ג, עמ' 33–45
הערות שוליים

↑  טוביה פרשל, חברת מעוררי ישנים, באתר טוביה פרשל ז"ל
↑  ניתן לראות את ההשפעה גם בכתב העת "קובץ על יד" שהוציאה החברה בהמשך, שבגליונו הראשון (תרמ"ה, 1885) נכתב בכותרת המשנה "הוא ספר האסיף" - כשמו של כתב העת שהוציא פיליפובסקי בלונדון, בשנים 1847-9.
↑  א"ל זילבערמאן, י"מ זקש, נ. אדלער הכהן, מקיץ נרדמים, המגיד שנה ה, 12 בספטמבר 1861, עמ' 1
↑  יונתן מאיר, "שרשיה של חברת מקיצי נרדמים במזרח אירופה", מתרדמת הספרים לארון הספרים: מאה וחמישים שנה למקיצי נרדמים, ירושלים, תשע"ג, עמ' 34-36.
↑  ש"י עגנון, חברת "מקיצי נרדמים" תרכ"ד-תשכ"ד, ירושלים, תשכ"ד, עמ' 13
↑  א"א אורבך, חברת "מקיצי נרדמים" תרכ"ד-תשכ"ד, ירושלים תשכ"ד, עמ' 29-33.
↑  א"א אורבך, חברת "מקיצי נרדמים" תרכ"ד-תשכ"ד, ירושלים תשכ"ד, עמ' 36.
↑  א"א אורבך, חברת "מקיצי נרדמים" תרכ"ד-תשכ"ד, ירושלים תשכ"ד, עמ' 36-37.
↑  יונתן מאיר, "שרשיה של חברת מקיצי נרדמים במזרח אירופה", מתרדמת הספרים לארון הספרים: מאה וחמישים שנה למקיצי נרדמים, ירושלים, תשע"ג, עמ' 40-41.
↑  קול קורא לתחית חברת מקיצי נרדמים, חבצלת, 2 באפריל 1909
↑  יונתן מאיר, "שרשיה של חברת מקיצי נרדמים במזרח אירופה", מתרדמת הספרים לארון הספרים: מאה וחמישים שנה למקיצי נרדמים, ירושלים, תשע"ג, עמ' 38-39.
↑  גרשם שלום, חברת "מקיצי נרדמים" תרכ"ד-תשכ"ד, ירושלים תשכ"ד, עמ' 23.
↑  הדברים עולים גם מדבריהם של ראשי תנועת המזרחי, ראו חיים זהר, "מוסד הרב קוק" ראשיתו ומייסדיו א  (כ-20 עמודים).
↑  "ה' שמיני תרפ"ט". ארכיון הרב דוד סימונסון באוניברסיטת דנמרק.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265205805171  ISNI: 0000 0001 1318 3385  LCCN: n85311496  NKC: zmp20201079088  VIAF: 147821984   WorldCat (עם VIAF): 147821984
הרצח באיים הקריביים

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  אגתה כריסטי
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  ספרות בלשית
 מקום התרחשות:  הקריביים 
 הוצאה
 הוצאה:  מועדון הפשע קולינס
 תאריך הוצאה:  1964
 מספר עמודים:  256 (בגרסת המקור)
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מ. מזרחי
 תאריך:  1990
 סדרה
 ספר קודם:  The Clocks 
 הספר הבא:  Star Over Bethlehem 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0-451-19992-8
 
הרצח באיים הקריביים (A Caribbean Mystery) הוא ספר מסוגה ספרות בלשית שנכתב על ידי אגתה כריסטי, הספר פורסם לראשונה בבריטניה על ידי "מועדון הפשע קולינס" ב-16 בנובמבר 1964 ובארצות הברית על ידי דוד, מיד ושות' כשנה לאחר מכן. המהדורה הבריטית נמכרה בשש עשרה שילינגים ובמהדורה האמריקנית ב-4.50 דולר.
בעת פרסום הספר הביקורות שנכתבו התרשמו שספר זה של אגתה כריסטי דומה במאפיניו לעבודות המוקדמות שלה, היו שאף הגדירו את הספר כפריט חובה לכל נופש באיים הקריביים שצריך "חופשה מהחופשה".
שתיים מהדמויות הראשיות בספר הופיעו מחדש בספר "גברת מרפל נוקמת" שפורסם בשנת 1971. ג'ייסון רפיאל חוזר ומופיע לאחר מותו, ועוזרתו אסתר וולטרס עוזרת למיס מרפל בפרקים הראשונים של הספר הנ"ל.
הדמויות הספר

גברת מרפל: בלשית רווקה מבוגרת בעלת תשומת לב יתרה לפרטים ורמזים בלתי צפויים. היא נשלחת לחופשה בקריביים על ידי האחיין שלה.
רב-סרן פלגרייב: אדם מבוגר, בעל עין זכוכית, המספר סיפורים מעברו, חלק מאותם סיפורים מלווים בתמונות כדי להמחיש אותם.
טים קנדל: גבר בשנות השלושים לחייו, נשוי למולי, טים התחתן עם מולי לאחר שסיפר לה פרטים שקריים אודותיו, טים פותח עם מולי (באמצעות הכסף של מולי) את המלון.
מולי קנדל: אשתו הצעירה והיפה של טים, אשר פתחה עם טים את המלון שבו מתרחש הסיפור. בסופו של דבר היא סבורה שהיא סובלת ממחלת נפש ומספרת על כך לאוולין, אם כי הסימפטומים שלה הם מסתברים להיות תוצאה של הרעלה.
ג'ייסון רפאל: אדם מבוגר (מתואר כזקן) ועשיר מאוד, בעל רוח נלהבת, גברת מרפל מעניינת אותו ומוצאת חן בעיניו.
אסתר וולטרס: מזכירתו של ג'ייסון רפאל, אלמנה, מתוארת כאדם די עני, בנה לומד באנגליה.
ויקטוריה: ילידת סנט אונורה, אשר היא זו שמגלה את גופתו של רב-סרן פלגרייב ואת בקבוק הסרניטים המסתורי. היא נשואה עם שני ילדים והיא הקורבן השני שנהרג.
גרג דייסון: חובב טבע, נשוי בשנית ללאקי.
לאקי דייסון: אישה אמריקאית מתוארת כאישה יפה, נשואה לגרג. היא תכננה להרוג את אשתו הראשונה יחד עם אדוארד הילינגדון, שלו גרמה בעורמה רגשות אשם ואז פיתתה אותו. היא קורבן הרצח השלישי.
אדוארד הילינגדון: בעלה של אוולין וחובב טבע נלהב. ילדיו לומדים בפנימיה, היה לו רומן עם לאקי.
אוולין היילינגדון: אשתו של אדוארד, מסופר כי היא אינה אוהבת כבר את אדוארד אך היא נשארת איתו למען ילדיהם המשותפים וכן למען תדמיתם הציבורית.
הגברת דה קרספו: אישה דרום אמריקאית בחופשה הסולדת מכיעור, ולכן גם מרב-סרן פלגרייב וג'ייסון רפאל. היא רואה בעין הזכוכית של פלגרייב עין רעה.
גברת פרסקוט: אישה מבוגרת שנהנהת לרכל, הגיעה לחופשה עם אחיה, קנון פרסקוט.
קנון פרסקוט: אחיה של גברת פרסקוט, כומר, שלא אוהב את הרכילויות של אחותו.
ד"ר גרהם: הרופא של האי סנט אונורה, אשר בתהליך פרישה איטי מעבודתו, מטפל בגברת מרפל המעמידה פני חולה, דואג למולי ומאשר את מותם של הנרצחים.
ג'קסון: מהמטפל / מעסה / משרת של מר רפאל, מספר לגברת מרפל כי עבד בעבר בחברת קוסמטיקה.
משמעות ספרותית

אחרי הביקורות הפושרות על שני הרומנים הקודמים שלה, פרנסיס איילס (אנתוני ברקלי קוקס) הרגיש שהסופרת חזרה לעצמה, הוא כותב בסקירתו בעיתון הגרדיאן (" The Guardian") במהדורת ה-11 בדצמבר 1964: "גברת אגתה כריסטי עשתה זאת שוב. מספרת לקורא במפורש מה עומד לקרות, ובכל זאת, כשזה יקרה, תשעה מתוך עשרה יופתעו לגמרי - כמוני, איך היא עושה את זה?! גברת מרפל הפעם אחראית על הסיפור, וכל אחד יכול לנחש על פי שם הספר כי העלילה מתרחשת באיים הקריביים."
מוריס ריצ'רדסון ב"The Observer " מ־15 בנובמבר 1964 כותב: "חזרה מעודדת ביותר לכתיבה דומה מאוד לכתיבתה של אגתה בזמניה הטובים ... "חשד המפוזר יפה בין האורחים, רבים מהם נואפים, לא ממש קשה לנחש את הסוף, אבל די מותח. אפיון דמויות מגוון כולל טייקון אוקטוגנרי יוצא מהכלל ". לקראת סוף השנה, ריצ'רדסון שוב כותב על הספר בטור מיוחד לבחירת ספר השנה שלו:" אגתה כריסטי עושה את אחד מאותם קאמבקים גדולים של סופרים ותיקים."
רוברט ברנרד כתב על הרומן הזה, כי הוא "על פי המסורת של ספרי התעלומות שנכתבים כדי להעביר חופשות בידי סופרים, אשר נאלצים להעביר את החגים הדלים שלהם, אין בספר הרבה עניין, אבל הוא חיוני כדי להסביר את'הצנחת' גברת מרפל".
הקדשה

הרומן מוקדש לג'ון קרויקשנק רוז, "עם זכרונות מאושרים מהביקור שלי בהודו המערבית". כריסטי ובעלה מקס מאלוואן התיידדו עם ג'ון רוז ב-1928 באתר ארכאולוגי בעיר אור. הוא היה שרטט אדריכלות, ארבע שנים מאוחר יותר כאשר מקס היה אחראי על חפירה ארכאולוגית בארפצ'יה, סוריה, הוא שכר את רוז כשרטט שלו. רוז במקור מסקוטלנד, וכפי שתיארה אותו כריסטי, "משרטט יפיפה, עם דיבור שקט, והומור עדין שמצאתי שלא ניתן לעמוד בפניו.
אזכורים בעבודות אחרות

בספר "גברת מרפל נוקמת" גברת מרפל מנסה לפתור תעלומה נוספת לאחר שהמיליונר ג'יסון רפאל, בהופעה לאחר מותו, משלח אותה אל המקרה לאור הצלחתה בפתרון תעלומת הרצח באיים הקריביים.
בתיאטרון בטלוויזיה ובקולנוע

סרט טלוויזיה אמריקני מ-1983 בכיכובם של הלן הייז כגברת מרפל ובארנרד יוז כמר רפאל. ה"ניו יורק טיימס" כתב כי למרפל יש חשודות רבים שאותם עליה לפתור כדי להבין כיצד נהרג חברה, בסרט זה ששודר לראשונה ב-22 באוקטובר 1983. התסריט נכתב על ידי לסו גרפטון, לימים מחברת ספרי בלשים בעצמה, וסטיב האמפרי.
עיבוד של BBC TV בכיכובו של ג'ואן היקסון הוצג ב-1989 כחלק ממיני סדרה על גברת מרפל, עם דונלד פלזנס, בתפקיד מר רפאל. מעט שינויים נעשו מהרומן המקורי: משפחת פרסקוטס והגברת דה קרספו הושמטו, גברת מרפל נפשה בברבדוס ולא על האי הבדיוני של "סנט אונורה" (השם אונורה מופיע מחדש כעיר הבדיונית המרכזית בסדרת ה-BBC "מוות בגן עדן" ששודרה החל מ-2011), ותרופת לחץ הדם נקראה טראולפיד. הסרט הופק ושודר לאחר הפקת הסרט גברת מרפל נוקמת, מה שגרם לבלבול בקרב הצופים. בהפקה המוקדמת יותר, התפקיד של ג'ייסון רפאל גולם על ידי פרנק גטליף, ולא דונלד פלזנס.
בשנת 2013, הספר עובד לסדרת טלוויזיה בת שישה פרקים "מרפל של אגתה כריסטי", בכיכובה של ג'וליה מקנזי בתור גברת מרפל ובכיכובו של אנטוני שר כג'ייסון רפאל, אוליבר פורד דייוויס כרב-סרן פלגיירב, ורוברט וב וצ'אריטי וילפילד כזוג קנדל. הדמויות בסדרה היו זהות לאלו מהספר המקורי, וגם מיקום העלילה היה זהה לספר. לעומת זאת, בסוף העלילה טים מנסה לירות במולי במקום להרעיל אותה, אבל הכדורים של האקדח הוסרו על ידי מישהו. כמו בפרקים קודמים בסדרה, הפרק כולל דמות המבוססת על אדם אמיתי. במקרה זה מדובר על הסופר איאן פלמינג שעושה את ההיכרות של גברת מרפל הוא מתואר כמי שנאבק עם מחסום כתיבה, מנסה לחשוב על שם לגיבור הספר שלו. בדיוק אז ג'יימס בונד (צ'רלי היגסון) מופיע על הרציף כדי לשאת נאום, ומציג את עצמו בתור "שמי הוא בונד, ג'יימס בונד".
מתוך גרסאות אלה, הסדרה שצולמה ב-1989 היא היחידה שצולמה באמת באיים הקריביים, הגרסה מ-1983 צולמה בקליפורניה וזו מ-2013 צולמה בקייפטאון.
רשימת הוצאות לאור של הספר

1964, מועדון הפשע קולינס (לונדון), 16 בנובמבר 1964, כריכה קשה, 256 עמ'
1965, דוד, מיד ושות' (ניו יורק), כריכה קשה, 245 עמ'
1966, פונטנה ספרים (טביעת הארפר קולינס), רכה, 157 עמ'
1966, פוקט ספרים (ניו יורק), רכה, 176 עמ'
1976, אולברסקרופט מהדורת דפוס מוגדל, כריכה קשה, 316 עמ'
1979, מהדורה אוסף Greenway (ויליאם קולינס), כריכה קשה, 256 עמ'; ISBN 0-00-231072-4
1979, מהדורת אוסף Greenway (דוד דוד), כריכה קשה, 256 עמ'
1990, מ. מזרחי (ישראל) 189 עמ'
2006, מהדורת פקסמיליה של מרפל (פקסימיליה של המהדורה הראשונה של 1964 בבריטניה), 6 במרץ 2006, ; ISBN 0-00-720857-X
2008, הוצאה בשפה ההודית (ASIAN) מאה חמישים עמודים מסת"ב 978-0-00-729961-4.
הערות שוליים

↑  מועדון קולינס פשע - רשימת תיוג של מהדורות ראשונות (מהדורה שנייה). דרקונבי. עמ ' 15.ISBN 978-1871122138.
↑  ג'ון קופר;( Pyke, B A 1994). בולשות בדיונית - המדריך לאספן (מהדורה שנייה). עמ '82, 87. ISBN 0-85967-991-8
↑  ביקורת מאת מרקוס, י.ס (מאי 2007). "מחווה אמריקנית לאגתה כריסטי: תור הזהב: 1953 - 1967". 31 ביולי 2018.
↑  איילס פרנסיס (11 בדצמבר 1964). ביקורת בעיתון הגרדיאן (" The Guardian"). עמ ' 9.
↑  מוריס ריצ'רדסון (20 בדצמבר 1964). ביקורת בעיתון "The Observer ". עמ ' 7.
↑  ברנרד רוברט (1990). הכישרון להונות - הוקרה לאגתה כריסטי. ספרי פונטנה. עמ ' 190. ISBN 0-00-637474-3.
↑  "ספר החודש: רצח באיים הקריביים". הבית של אגתה כריסטי. 1 יולי 2016.
↑  ג'יימס פרגוסון (נובמבר-דצמבר 2014). "מוות באזורים טרופיים". מגזין מכה קריבית (קריביים איירליינס).
↑  קישור לסרט (צפייה בתשלום) תחת "לקריאה נוספת"
מיגל אנחל אסטוריאס

| --- | --- |

מיגל אנחל אסטוריאס, 1968
 לידה:  19 באוקטובר 1899 גואטמלה סיטי, גואטמלה
 פטירה:  9 ביוני 1974 (בגיל 74) פריז, צרפת 
 שם לידה:  Miguel Ángel Tejada Peñuela 
 מדינה:  גואטמלה 
 לאום:  גואטמלי
 מקום קבורה:  פר לשז 
 עיסוק:  סופר, דיפלומט
 מקום לימודים:  סורבון, אוניברסיטת סן קרלוס בגואטמלה 
 שפות היצירה:  ספרדית
 סוגה:  רומן 
 זרם ספרותי:  סוריאליזם, ריאליזם קסום 
 יצירות בולטות:  Leyendas de Guatemala, Mulata de tal 
 בן או בת זוג:  Clemencia Amado  Blanca Mora y Araujo 
 צאצאים:  Rodrigo Asturias 
 פרסים והוקרה:  פרס נובל לספרות (1967)  מדליית יוקטן  מסדר אוגוסטו ססאר סנדינו  פרס לנין לשלום 
 
מיגל אנחל אסטוריאס (בספרדית: Miguel Ángel Asturias;‏ 19 באוקטובר 1899 – 9 ביוני 1974), סופר בשפה הספרדית, דיפלומט גואטמלי, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1967.
ביוגרפיה

מיגל אנחל אסטוריאס נולד בגואטמלה סיטי, בירת גואטמלה. הוריו יצאו אל הכפר, במחוז באחה וראקרוס, כדי להימלט מרדיפות הדיקטטור אסטרדה קבררה. מיגל אנחל גדל בין האינדיאנים באווירה כפרית, וספג סיפורי מעשיות ואגדות. מאוחר יותר חזרה משפחת אסטוריאס לעיר הבירה, שם פנה ללימודים תיכוניים ולאחר מכן נרשם ללימודי משפטים.
בשנת 1920 השתתף מיגל אנחל במחאות הסטודנטים שתרמו למהפכה שסילקה את משטר קבררה. כעבור שנה החל שלטון צבאי שרדיפותיו אחר בעלי השקפות מתקדמות, הביאו לכך שאסטוריאס עזב את ארצו ונסע לפריז. בין השנים 1923–1933 הוא התגורר בפריז, תרגם לספרדית את אפופאית האינדיאנים ופרסם את "אגדות גואטמלה". הצלחת התרגום הצרפתי של הספר פתחה לו את השער אל חוגי האומנות. הוא הכיר את אנרי ברבוס, פבלו פיקאסו, ז'אן קוקטו וטריסטן צארה, ושמר על ידידות אמיצה עם הלטינו אמריקאים ססאר ואייחו, אלחו קרפנטייר וארטורו אוסלר פייטרי. הוא ניהל פעילות פוליטית ופובליציסטית ופרסם יותר מ-2,000 מאמרים בעיתוני גואטמלה, מקסיקו וארגנטינה.
בשנת 1933 חזר לגואטמלה וכתב סונטות ופואמות שפורסמו יחד באנטולוגיה שהופיעה בבואנוס איירס ובפריז. עם נפילת הדיקטטור אוביקו החל את מעורבותו בחייה הפוליטיים של ארצו. הוא נשלח לתפקידים דיפלומטיים בכירים לבואנוס אירס, לפריז ולאל סלוודור. בו זמנית החל לרכוש לעצמו שם של סופר בשפה הספרדית לאחר פרסום הרומנים "כבוד הנשיא" ו"אנשי תירס".
בשנת 1967 הוענק לו פרס נובל לספרות על "יצירתו הספרותית, מלאת החיים, מושרשת עמוק בצורת החיים ובמסורות המקומיים של אמריקה הלטינית".
את התקופה האחרונה בחייו בילה במדריד, שם נפטר. הוא נקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
מיצירותיו

1928 Arquitectura de la vida nueva
1930 Leyendas de Guatemala "אגדות גואטמלה".
1936 Sonetos "סונטות".
1946 El señor Presidente "כבוד הנשיא", תורגם מספרדית על ידי ישעיהו אוסטרידן ויצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת תשל"א.
1949 Hombres de maíz "אנשי תירס".
טרילוגיית הבננה:
1950 Viento fuerte "רוח חזקה".
1954 El papa verde "האפיפיור הירוק".
1960 Los ojos de los enterrados "עיני הקבורים".
1952 Carta Aérea a mis amigos de América
1956 Week-end en Guatemala "סוף שבוע בגואטמלה".
1961 El alhajadito
1963 Mulata de tal "מולטית אחת".
1964 Rumania, su nueva imagen "רומניה ופניה החדשות".
1968 Latinoamérica y otros ensayos
1969 Malandrón
1972 Viernes de Dolores
1972 América, fábula de fábulas
1977 Sociología guatemalteco
1977 Tres de cuatro soles
ספריו בעברית

כבוד הנשיא , תורגם מספרדית בידי ישעיהו אוסטרידן, עם עובד, ספריה לעם, תל אביב, 1971.
מיגל אנחל אסטוריאס, חתן פרס נובל בספרות לשנת 1967, דברי מבוא ותרגומים מספרדית: משה לזר, ירושלים, האוניברסיטה העברית בשיתוף המכון המרכזי ליחסי-תרבות ישראל-אמריקה האיברית, ספרד ופורטוגל, תשכ"ח, 1968.
לקריאה נוספת

ריאליזם מיתולוגי וריאליזם סוציאליסטי בכתבי מיגל אנחל אסטוריאס, עבודה לתואר דוקטור בפילוסופיה מאת נחום מגד, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1972
משבר הסאבפריים

לקוחות מודאגים צובאים ב-15 בספטמבר 2007 על דלתות הבנק הבריטי נורת'רן רוק – אחד מהבנקים הגדולים הראשונים שקרסו עקב המשבר. הבנק הולאם על ידי ממשלת בריטניה בפברואר 2008.
משבר הסאבפריים (באנגלית Subprime crisis) הוא משבר פיננסי-נדל"ני, שפרץ בארצות הברית ביולי-אוגוסט 2007, והתגלגל החל מספטמבר 2008 לידי משבר כלל עולמי.
רקע

בתחילת שנות ה-2000, לאחר סיום משבר בועת ההיי-טק, החל שוק הדיור האמריקני לשגשג. המניעים העיקריים לצמיחת השוק היו הורדת שיעורי הריבית באותה תקופה על ידי הפדרל ריזרב, ומספר צעדי חקיקה אשר איפשרו לקיחת משכנתאות ללא מקדמה כלל, ואיפשרו לקיחת משכנתאות גם על ידי אזרחים שיכולת החזר המשכנתה שלהם אינה ברורה. שילוב צעדים אלה גרם לבנקים לקחת סיכונים גבוהים בתמורה לריבית נמוכה מאד.
באותם הימים, איפשרו הסנאט ובית הנבחרים האמריקניים לגופים בתמיכה ובפיקוח ממשלתיים כמו פאני מאי ופרדי מאק להעניק הלוואות גם ללווים שכושר ההחזר שלהם אינו ברור. עידוד מיוחד העניקו חוקים כמו חוק "מקדמת החלום האמריקני" מ-2003, שכוון להקל על תנאי ההלוואה ללווים עניים או בעלי כושר החזר מוגבל ואחריו חוק "מקדמת אפס" מ-2004, שקבע כי לווים יוכלו לקבל הלוואות גם ללא תשלום מקדמה מהונם העצמי עבור רכישת הבית.
הלוואות אלה, לאנשים שיכולת ההחזר שלהם מוטלת בספק, זכו לשם "משכנתאות סאבפריים", ונגבתה ריבית גבוהה יותר. לווי הסאב-פריים, כלומר לווים שמוערכים פחות מ"פריים", היו לווים שיכולת ההחזר שלהם הייתה ברמת סיכון גבוהה מהמקובל (למשל מחוסרי עבודה או עובדים שהמשכורת החודשית שלהם נמוכה מהמקובל לחישוב החזרי משכנתה).
רוב הלווים נטלו הלוואות מסוג זה מתוך הנחה כי בהיעדר הצורך לשלם מקדמה, תשלומי המשכנתה שלהם יהיו דומים בגובהם לתשלומי שכירות ואם לא יוכלו לעמוד בתשלומי המשכנתה יסתכם נזקם באובדן הבית עבורו לא שילמו מקדמה ממילא (וכאילו שכרו אותו מהבנק). הבנקים למשכנתאות העריכו כי מרבית הלווים יוכלו לעמוד בתשלומי המשכנתה, בגלל הירידה היחסית בריבית בשוק הסאבפריים, ובמקרה של חדלות פירעון, יוכלו למכור את הבית ברווח. על בסיס הציפיות לגאות בשוק הנדל"ן, היו הבנקים משוכנעים שגם אם הלווים לא יוכלו להחזיר את ההלוואה, יוכל הבנק למכור בקלות את הנכס הממושכן. מבקרים רבים טוענים שמדיניות הקצאת המשכנתאות הייתה בלתי סבירה, ששיעורי הריבית היו גבוהים מדי, ושהלקוחות פותו להלוואות שהיו מעבר לכוח ההחזר שלהם. המשקיעים שהשקיעו בבנקים למשכנתאות, מואשמים שלא שקלו כראוי את יציבותם[דרוש מקור].
הגידול בביקוש לנדל"ן הביא לעלייה מתמדת במחיריהם, אשר בתורה הגדילה את הביקוש לנדל"ן כמכשיר השקעתי (מאחר שהסיכון הגלום בו גולגל בשלמותו לבנקים על ידי החקיקה האמורה לעיל). לכן, הורדת הריבית של הפדרל רזרב גרמה לעלייה בשוק הדיור בשני אופנים – היא הורידה את חסמי הכניסה להשקעות אלה (הורדת הריבית משמעותה הורדת מחירי הדירות עבור אנשים הזקוקים למשכנתה לקניית הדירות), ובנוסף הפכה את הפקדת הכסף בבנק ללא אטרקטיבית, ועודדה את משקי הבית המעוניינים להשקיע את כספם לפנות לאפיקים אחרים (כדוגמת נדל"ן). גורם שלישי לעליות ניתן לראות בהיזון חוזר מצד המשקיעים – המשקיעים אשר השקיעו בנדל"ן גרמו לעליית מחירי הנדל"ן, אשר הציגה לכאורה תשואה גבוהה על השקעות אלה בטווח קצר, ועודדה אזרחים רבים יותר לפנות לנדל"ן כאפיק השקעה. חלק ממשקי הבית אף נטלו משכנתאות על הבית אשר בבעלותם על מנת לממן רכישת נכסים בני-קיימא כמכוניות וסירות, והצריכה הפרטית גאתה.