stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הפרוטקטורט
הערות שוליים

↑  Bucholz, R. O. (2020). Early modern England 1485-1714 : a narrative history (Third ed.). Chichester, West Sussex, UK: Wiley Blackwell. pp. 282–284. ISBN 9781118532225.
↑  Strong, Frank (1899). "The Causes of Cromwell's West Indian Expedition". The American Historical Review. 4 (2): 228–245. doi:10.2307/1833554. JSTOR 1833554.
↑  Harrington, Matthew Craig (2004). ""The Worke Wee May Doe in the World": The Western Design and the Anglo-Spanish Struggle for the Caribbean, 1654-1655". Electronic Theses, Treatises and Dissertations. The Florida State University. נבדק ב-21 במאי 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Urbina C., María Ximena (2017). "La expedición de John Narborough a Chile, 1670: Defensa de Valdivia, rumeros de indios, informaciones de los prisioneros y la creencia en la Ciudad de los Césares" [John Narborough expedition to Chile, 1670: Defence of Valdivia, Indian rumours, information on prisoners, and the belief in the City of the Césares]. Magallania. 45 (2): 11–36. doi:10.4067/S0718-22442017000200011.
↑  Mansfield, Andrew (2021-09-03). "The First Earl of Shaftesbury's Resolute Conscience and Aristocratic Constitutionalism". The Historical Journal. 65 (4): 969–991. doi:10.1017/s0018246x21000662. ISSN 0018-246X.
↑  Bucholz, R. O. (2020). Early modern England 1485-1714: a narrative history (Third ed.). Chichester, West Sussex, UK: Wiley Blackwell. p. 285. ISBN 9781118532225.
↑  Bucholz, R. O. (2020). Early modern England 1485-1714 : a narrative history (Third ed.). Chichester, West Sussex, UK: Wiley Blackwell. p. 286. ISBN 9781118532225.
↑  Hirst, Derek (ביולי 1996). "Locating the 1650s in England's seventeenth century". History. 81 (263): 359–83. doi:10.1111/1468-229X.00016. JSTOR 24423269. {{cite journal}}:  (עזרה)
אוליבר קרומוול
דגלו של אוליבר קרומוול
ריצ'רד קרומוול
רישאר השני, דוכס נורמנדיה

רישאר השני, דוכס נורמנדיה (23 באוגוסט 963 - 28 באוגוסט 1026), כונה הטוב (בצרפתית: Le Bon) היה דוכס נורמנדיה בין השנים 996–1026.
ביוגרפיה

רישאר נולד ב-23 באוגוסט 963 והיה הבן הבכור ששרד ויורשו של רישאר הראשון, דוכס נורמנדיה וגונורה.  הוא יורש את מקומו של אביו כשליט נורמנדי בשנת 996.  בצעירותו, במהלך חמש השנים הראשונות לשלטונו, העוצר היה הרוזן רודולף מאיברי, דודו, שהחזיק את השלטון ומיגר את התקוממות האיכרים בתחילת שלטונו של רישאר.
לרישאר היו אינטרסים דתיים עמוקים והוא מצא שיש לו הרבה מן המשותף עם רובר השני, מלך צרפת, שלו עזר צבאית נגד דוכסות בורגונדיה.  הוא כרת ברית נישואין עם ז'ופרואה הראשון, דוכס ברטאן בכך שהוא מסר לו את אחותו האוויס ובנישואיו שלו עם אחותו של ז'ופרואה יודית מברטאן.
בשנת 1000 החלו הוויקינגים לפשוט שוב על אנגליה, משם הם עברו את התעלה לנורמנדי ומכרו את גזלם. רישאר סיפק לוויקינגים מקלט ואף קיבל אותם בברכה.  מעשה זה הפר אמנה שנחתמה בין אביו רישאר הראשון לאתלרד השני, מלך אנגליה, ובו הסכים שלא לסייע לאויבי אנגליה בעקבות אירועים דומים של סיוע לדנים.  כתוצאה מכך נאלץ רישאר להדוף התקפה אנגלית על קוטנטן שהונהגה על ידי אתלרד.  אתלרד נתן פקודות כי רישאר ייתפס, יכבל בשרשראות ויובא לאנגליה.  אך האנגלים לא היו מוכנים לתגובה מהירה של הפרשים הנורמניים והובסו לחלוטין.
רישאר ניסה לשפר את היחסים עם אנגליה באמצעות נישואיה של אחותו אמה עם המלך אתלרד.  נישואים אלו היו משמעותיים בכך שמאוחר יותר העניקו לנכדו, ויליאם הכובש, את בסיס תביעתו לכס המלוכה של אנגליה.  אמה עם שני בניה אדוארד ואלפרד ברחו לנורמנדי ואחריהם זמן קצר לאחר מכן בעלה המלך אתלרד.  זמן קצר לאחר מותו של אתלרד, קנוט הגדול אילץ את אמה להתחתן איתו בעוד רישאר נאלץ להכיר במשטר החדש כיוון שאחותו שוב הייתה מלכה.  לרישאר היה קשר עם הוויקינגים הסקנדינבים לאורך כל תקופת שלטונו. הוא העסיק שכירי חרב ויקינגיים וסיכם אמנה עם סוון פורקבירד שהיה בדרך לאנגליה.
בשנת 1013, לאחר הטבח ביום סנט בריס שנעשה בפקודת אתלרד, זימן סוון הראשון, מלך דנמרק זימן צבא לנקום באנגלים והפליג לאנגליה. הוא עצר ברואן והתקבל היטב וטיפל באדיבות על ידי רישאר, שסיכם איתו על ברית.
רישאר השני הזמין את פקידו ומוודו, דודו מסן קנטן, לתאר את אבותיו הדוכסים כמנהיגים נוצרים זקופים מבחינה מוסרית שבנו את נורמנדי למרות בוגדנותם של הלורדים והנסיכים השכנים.  זו הייתה בבירור יצירת תעמולה שנועדה להכשיר את ההתיישבות הנורמנית, ואף על פי שהיא מכילה אגדות רבות לא אמינות היסטורית, מבחינת שלטונו של אביו וסבו, רישאר הראשון וויליאם הראשון, זה תיאור די אמין.
בשנים 1025 ו-1026 אישר רישאר מתנות של סבו הגדול רולו לסנט-אואן ברואן.  מענקיו הרבים האחרים לבתי נזירים נוטים להצביע על האזורים בהם שלט, כלומר קן, אוורצ'ין, קוטנטן, פיי דה קו ורואן.
רישאר השני מת ב-28 באוגוסט 1026,  ובנו הבכור, רישאר השלישי, דוכס נורמנדיה ירש את נחלותיו ותאריו.
משפחתו

רישאר התחתן לראשונה, בשנת 1000, עם יודית מברטאן (982–1017), בתו של קונאן הראשון, דוכס ברטאן,  ממנה נולדו לו 6 ילדים:
רישאר השלישי (בערך 1002/4), דוכס נורמנדי
אליס (בערך 1003/5), התחתנה עם הרוזן רז'ינלד הראשון, רוזן בורגונדי
רובר (בערך 1005/7), דוכס נורמנדי
ויליאם (ג. 1007/9), נזיר, מת ב-1025, קבור במנזר פקמפ
אלינור (בערך 1011/3), התחתנה עם בלדווין הרביעי, רוזן פלנדריה
רישאר השני (מימין)מטילדה (בערך 1013/5), נזירה מתה ב-1033.
מאשתו השנייה, פופה מאנברמו,  נולדו לו ילדים:
מוגר (בערך 1019), הארכיבישוף של רואן
ויליאם (בערך 1020/5), רוזן ארקס
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 118788698  VIAF: 47558065   WorldCat (עם VIAF): 47558065
אגנש שאגווארי

זהו שם הונגרי; שם המשפחה הוא .
| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 בנובמבר 1928 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  13 ביוני 2000 (בגיל 71) בודפשט, הונגריה 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת אטווש לוראנד (1951) 
 תקופת הפעילות:  מ-1944 
 פרסים והוקרה:  מדליית הזיכרון ע"ש ארווין סאבו (1980) 
 
אגנש שאגווארי (בהונגרית: Ságvári Ágnes; בודפשט, 19 בנובמבר 1928 – בודפשט, 13 ביוני 2000) הייתה היסטוריונית יהודייה-הונגרייה, שידועה בעיקר במחקר ההיסטורי שלה על תולדות שואת יהודי הונגריה. תחילה שירתה במנגנון הממלכתי הקומוניסטי, אחר כך בחרה בעבודת מחקר. היא עבדה במכון להיסטוריה של המפלגה ואחר כך מונתה למנכ"ל ראשי בארכיון עיר הבירה בודפשט. בשנת 1980 הוענק לה עיטור הזיכרון של ארווין סבו על עבודתה כספרנית. בין השנים 1986–1998 לימדה באוניברסיטת אטווש לוראנד. בעלה, אנדראש טרדוש (1924-1969), היה עיתונאי.
ביוגרפיה

אגנש שאגווארי נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאנדור שאגווארי (1883-1941), ושל רוזליה ארדש (1889-1964). שם המשפחה של אביה היה במקור שפיצר. היא באה ממשפחה משכילה של מעמד ביניים. אביה היה עורך דין ידוע, אמה הייתה מורה ופטרונית ידועה, נשיאת קבוצת הנשים של בית הכנסת ברחוב נאג' פובארוש וסגנית נשיא MINOSZ (הברית הלאומית של הנשים היהודיות בהונגריה). דודתה יוזפינה שאגווארי (לשעבר שפיצר) הייתה אמו של הפיזיקאי היהודי-הונגרי אגון אורובאן. אחיה, אנדרה שאגווארי, היה פוליטיקאי קומוניסטי שנרצח בשנת 1944. בשנת 1944 סיימה אגנש את לימודיה בבית הספר לטיפוגרפיה ולהקלדה בבודפשט.
קריירה

לאחר סיום לימודיה בתיכון עבדה בבית חרושת בין השנים 1944–1945, ולאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 במרכז המפלגה הקומוניסטית ההונגרית. במקביל, הצטרפה למפלגה הקומוניסטית ול"פדרציית הנוער הדמוקרטי ההונגרי" (MADISZ), שם הייתה "מארגנת סטודנטים". מאפריל עד אוגוסט 1947 עבדה כבלשית משטרתית במשטרה החשאית ההונגרית הממלכתית (ÁVO) וגם במשטרת המדינה, בדרגת סגן משנה. בין השנים 1948–1956 עבדה באגף הסגל בהנהלה המרכזית של מפלגת העובדים ההונגרית, תחילה כעובדת חברתית ולאחר מכן כעמיתה פוליטית בוועדת הביקרת המרכזית.
באותה תקופה למדה היסטוריה וכלכלה פוליטית באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם קיבלה את התואר בשנת 1951. בשנת 1956 מונתה למנהלת לשכת הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית ובשנת 1960 הפכה לחוקרת בכירה במכון להיסטוריה של המפלגה ולסגנית מנהלת המכון. ב-1962 הגנה על עבודת הדוקטורט שלה בנושא "תנועות ההמון והמאבקים הפוליטיים בבודפשט בשנים 1945–1947. שנתיים לאחר מכן, בשנת 1964, הפכה לעמיתה בכירה במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים. בשנת 1968 מונתה לפרופסור חבר במחלקה לסוציאליזם מדעי בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת יוזף אטילה בעיר סגד.
בין השנים 1970 לבין 1985 שימשה בתפקיד מנהלת ארכיון הבירה בודפשט. מיד לאחר בחירתה החלה לעשות סדר בארכיוני המוסד שהיו במצב מוזנח מאוד. מכיוון שלא היה מספיק מקום בבניין העירייה הישן והמסמכים היו מאוחסנים אצל גופים שונים ברחבי העיר, משימתה הראשונה הייתה לאסוף ולארגן אותם. היא עשתה מאמצים משמעותיים לשמר, לשחזר ולאחסן בבטחה את הרשומות. סדנת רפרוגרפיה החלה לפעול בארכיון (רפרוגרפיה הוא השם הקולקטיבי של ההליכים שבהם נוצר עותק מדויק ונאמן של המסמך) עם יותר תקציב שהתקבל לשיקום, כריכת ספרים וצילומי אבטחה. הפקת התיעוד הארכיוני, העבודות המתודולוגיות השייכות לסדרה של לימודי היסטוריה של העיר ולקידום הכתיבה של ההיסטוריה המקומית החלה בתנופה רבה. היא "חלמה" על יצירת סדרת ספרים ביחד עם "איגוד הספרנים ההונגרים" כדי להציג את ההיסטוריה של העיר. אגנש זכתה במדליית הזיכרון של ארווין סבו בשנת 1980, שלמעשה הוענקה בשל זכויותיה כספרנית. בשנת 1986 יזמה את הקמת ארגון הארכיונאים ההונגרים.
כבר משנת 1945 החלה שאגווארי לחקור את ההיסטוריה של בודפשט לאחר 1945. העניין שלה עבר לסוגיות המתודולוגיות והתאורטיות של מחקר היסטורי עירוני השוואתי. היא חקרה את ההיסטוריה של השואה בהונגריה, את נסיבות גירוש יהדות הונגריה בזקרפטיה ואת גורל הרכוש היהודי שנבזז.  לאחר שעזבה את הארכיון, המשיכה בעבודתה באוניברסיטת אטווש לוראנד, שם לימדה עד פרישתה בשנת 1998.
מותה

נפטרה ב־13 ביוני 2000 בבודפשט. נקברה בחוג מצומצם.
לקריאה נוספת

Hatvany, Doris M. (במאי 1974). "Review: SágváriÁgnes (ed.), Források Budapest Multjából. (Sources from Budapest's Past). Budapest: Budapest Municipal Archives, Vols. I and II, 1971. 331 and 522 pp. vol. III, 1972. 646 pp". Urban History Yearbook. 1: 104–106. doi:10.1017/S0963926800015388. {{cite journal}}:  (עזרה)
Kozák, Péter (2013). "Ságvári Ágnes". Névpont (בהונגרית). Budapest, Hungary. אורכב מ-המקור ב-28 באוגוסט 2016. Self published but with cited sources. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
Nemes, Robert (בדצמבר 1997). "Review of Gero, Andras; Poor, Janos, eds., Budapest: A History from Its Beginnings to 1998". H-net. East Lansing, Michigan: Habsburg. אורכב מ-המקור ב-1 באפריל 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
Stolzenburg, Margit (2001). "Frauenwut umgebaut: Lebensgeschichten elf ungewöhnlicher Europäerinnen" [Women's Anger: Life stories of eleven unusual European women]. Glasnost (בגרמנית). Berlin, Germany. אורכב מ-המקור ב-6 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
Szekeres, József (13 ביוני 2000). "Ságvári Ágnes (1928–2000)". Natarch.hu (בהונגרית). Budapest, Hungary: National Archives of Hungary. אורכב מ-המקור ב-10 באוקטובר 2008. {{cite web}}:  (עזרה)
Varga, Ottó (8 בפברואר 2016). "Ságvári Endre Érem". Hpica.hu (בהונגרית). Budapest, Hungary: Magyar Rendőrrelikvia-Gyűjtők Egyesülete. אורכב מ-המקור ב-11 ביולי 2016. Self published but with cited sources. {{cite web}}:  (עזרה)תחזוקה - ציטוט: postscript (link)
"A Brief History of Budapest City Archives". Budapest Archives. Budapest, Hungary: Budapest Főváros Levéltára. 2016. אורכב מ-המקור ב-4 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
"Ságvári Ágnes". Történelmi Tár (בהונגרית). Budapest, Hungary: Digitális História Alapítvány. 2010. אורכב מ-המקור ב-3 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Kozák 2013.
1 2 3  Stolzenburg 2001.
1 2 3  Varga 2016.
1 2 3 4  Szekeres 2000.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267310105171  PLWABN: 9810629718505606  BnF: cb12164302b (data)  GND: 13559605X  ISNI: 0000 0001 0915 3845  LCCN: n81094831  LNB: 000337182  NKC: xx0131754  NTA: 072250267  SUDOC: 030172055  VIAF: 73893978   WorldCat (עם VIAF): 73893978
ליצו (סיירת, 1939)

| --- | --- |
הסיירת הכבדה טאלין בלנינגרד, 1949
הסיירת הכבדה טאלין בלנינגרד, 1949
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  סיירת כבדה
 צי:  קריגסמרינה   הצי הסובייטי
 דגל הצי:  
 סדרה:  אדמירל היפר
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  דויטשה שיף אונט משיננבאו אקציינגזלשאפט 
 הוזמנה:  2 באוגוסט 1937
 הושקה:  1 ביולי 1939
 תקופת הפעילות:  15 באפריל 1940 – 1953–1961
 אחריתה:  נגרטה
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם השנייה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  14,247 טון, מקסימלי: 18,400 טון
 אורך:  206 מטר
 רוחב:  21.8 מטר
 שוקע:  5.8 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  32.5 קשרים
 גודל הצוות:  1,600 ~
 טווח שיוט:  12,000 ק"מ במהירות 17 קשר
 הנעה:  3 טורבינות קיטור בהספק 136,000 כוח סוס
 צורת הנעה:  מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון (לאורך קו המים) - 70 עד 80 מ"מ  שריון סיפון - 12 עד 30 מ"מ  צריחי תותחים - 70 עד 105 מ"מ  גשר - 50 עד 150 מ"מ
 חימוש:  8 תותחים 203 מ"מ (8 אינץ') בארבעה צריחים  12 תותחים 105 מ"מ (4.1 אינץ') בשישה צריחים  17 תותחים 40 מ"מ  8 תותחים 37 מ"מ   28 תותחים 20 מ"מ  12 צינורות טורפדו 533 מ"מ
 מטוסים:  שלושה מטוסים ימיים אראדו Ar 196, עם מעוט
 
ליצו הייתה סיירת כבדה של הקריגסמרינה של גרמניה הנאצית, האונייה החמישית והאחרונה בסדרת הסיירות אדמירל היפר, אך היא מעולם לא הושלמה. שדרית הספינה הונחה באוגוסט 1937 והיא הושקה ביולי 1939, אך לאחר מכן ביקשה ברית המועצות לרכוש את הספינה. הקריגסמרינה הסכים למכירה בפברואר 1940, וההעברה הושלמה ב-15 באפריל. האונייה עדיין לא הייתה שלמה כשנמכרה לברית המועצות, כאשר רק מחצית מהסוללה הראשית שלה של שמונה תותחי 203 מ"מ (8 אינץ') היו מותקנים וחלק גדול מהמבנה העילי היה חסר.
שמה שונה לפטרופבלובסק בספטמבר 1940, העבודה על האונייה התעכבה בגלל שיתוף פעולה גרמני-סובייטי לקוי בהכשרת צוות ואספקת ספרות טכנית כדי לאפשר את השלמת הספינה, שהתבצעה במספנות לנינגרד. האונייה עוד לא הייתה גמורה כאשר גרמניה פלשה לברית המועצות ביוני 1941, היא השתתפה לזמן קצר בהגנה על לנינגרד על ידי מתן תמיכה ארטילרית למגנים הסובייטים. היא נפגעה קשות מתותחים גרמניים בספטמבר 1941, טבעה באפריל 1942 ונמשתה בספטמבר 1942. לאחר ביצוע תיקונים, שונה שם הספינה לטאלין והשתמשו בה במתקפת הנגד הסובייטית ששחררה את לנינגרד ב-1944. לאחר תום המלחמה שימשה הספינה כפלטפורמת אימונים נייחת וכספינת מגורים צפה לפני שפורקה לגרוטאות מתישהו בין 1953 ל-1961.
תכנון

סדרת הסיירות אדמירל היפר של סיירות כבדות הוזמנה כחלק מהחימוש מחדש של הצי הגרמני לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933 ודחתה את סעיפי הפירוק מנשק של חוזה ורסאי. ב-1935 חתמה גרמניה על ההסכם הימי האנגלו-גרמני עם בריטניה הגדולה, אשר סיפק בסיס חוקי להתחמשות מחדש של הצי הגרמני; האמנה קבעה שגרמניה תוכל לבנות חמש סיירות כבדות בתפוסה של 10,000 טון ארוך (10,160 ט'). הסיירות מסדרת אדמירל היפר היו נומינלית בתוך מגבלת 10,000 טון, אם כי הם חרגו משמעותית מהנתון.
היסטוריית שירות

ליצו הוזמנה על ידי הקריגסמרינה ממספנת דשימאג בברמן. ליצו תוכננה במקור כגרסת סיירת קלה של הסיירות הכבדות מסדרת אדמירל היפר, חמושה בשנים עשר תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') במקום שמונה תותחי 20.3 ס"מ של האדמירל היפר. אולם הקריגסמרינה החליט להשלים את הספינה באופן זהה לאדמירל היפר ב-14 בנובמבר 1936. שדרית הספינה הונחה ב-2 באוגוסט 1937, והספינה הושקה ב-1 ביולי 1939, אך לא הושלמה.
באוקטובר 1939 פנתה ברית המועצות לגרמניה בבקשה לרכוש את סיירות הסדרה
אדמירל היפר הבלתי גמורות, ליצו, זיידליץ, ופרינץ אויגן, יחד עם תוכניות לספינות קרב גרמניות, ארטילריה ימית וטכנולוגיה ימית אחרת. הקריגסמרינה דחה את הבקשה עבור זיידליץ ופרינץ אויגן, אך הסכים למכור את ליצו, כמו גם צריחים של תותחי 380 מ"מ (15 אינץ') וכלי נשק אחרים. המחיר עבור הסיירת הכבדה נקבע על 150 מיליון רייכסמארק, כמעט כפול מהעלות המקורית של הכלי, שהייתה 83,590,000 רייכסמארק. מפרט טכני מלא, תוצאות ניסויי מנוע וחלקי חילוף נכללו במכירה. 80 אחוזים מהחומרים היו אמורים להימסר תוך שנים עשר חודשים מיום ההעברה, והיתרה הייתה אמורה להימסר תוך חמישה עשר חודשים. שמה של ליצו שונה ל"L", שם החוזה המקורי שלה, לצורך ההעברה לברית המועצות.
בפברואר 1940, עם חתימת ההסכם, ליצו הותאמה בברמן. תותחי הסוללה העיקריים שלה הועברו לצבא הגרמני והונחו על תושבות רכבת; היה צורך לפרק אותם ולהחזירם לברמן. לאחר מכן, הספינה נגררה ללנינגרד ב-15 באפריל על ידי חברת גרירה גרמנית פרטית. שני הציים הסכימו שגרמניה תהיה אחראית על הליווי הימי, שכלל משחתות וכלי שיט קטנים יותר קונטר-אדמירל אוטו פייגה מונה למפקד המבצע. בעקבות כך הוביל פייגה ועדה מייעצת שהוקצתה לסייע למאמץ הסובייטי להשלים את הספינה.
היסטוריית שירות > שירות בצי הסובייטי

בזמן הגעת הספינה ללנינגרד, רק שני צריחי התותחים הקדמיים הותקנו ומבנה הגשר לא היה שלם. התותחים המשניים היחידים שהותקנו היו תותחי הנ"מ בקוטר 3.7 ס"מ. הצי הסובייטי שינה את שמה של הספינה לפטרופבלובסק ב-25 בספטמבר 1940, והגדיר את מאמץ הבנייה להשלמת הספינה כפרויקט 83. הספינה שימשה השראה למפרטים של עיצוב סיירת כבדה מתוכננת, שהוגדרה כפרויקט 82, למרות שהעבודה הופסקה על ידי הפלישה הגרמנית ב-1941, לפני שהתחילה מחדש ב-1943 לתכנון גדול בהרבה. הכשרה לצוות הסובייטי של הספינה התבררה כשנויה במחלוקת; הסובייטים רצו שהעובדים שלהם יוכשרו בגרמניה, בעוד שהגרמנים העדיפו לשלוח מדריכים לברית המועצות. מחסומי שפה וחוסר ניסיון במשימות הכשרה בינלאומיות הפריעו אף הם למאמץ ההכשרה.
ניסויים ימיים של פטרופבלובסק היו אמורים להתחיל זמן מה בסוף 1941, ולפי תוכנית האימונים, הצוות הסובייטי לא יתחיל להתאמן עד חודש לפני הניסויים. הוחלט כי קצינים סובייטים יתאמנו בבתי ספר ימיים גרמניים בסתיו 1941, וכי חמישה קצינים יתאמנו
על סיפון זיידליץ כאשר הספינה הוזמנה לניסויים. מדריכים גרמנים יישלחו גם ללנינגרד כדי להכשיר את אנשי חדר המנועים. בזמן הפעלת פטרופבלובסק, ההכשרה הגרמנית הרלוונטית והמדריכים הטכניים יישלחו לצי הסובייטי, אם כי בגרמנית בלבד.
בזמן שגרמניה פלשה לברית המועצות ביוני 1941, רק 70% מפטרופבלובסק הושלם. בכל זאת היא שימשה כסוללה צפה בהגנה על לנינגרד באוגוסט אותה שנה. כמה ספינות אחרות, כולל הסיירת מקסים גורקי, הצטרפו לפטרופבלובסק בהפגזת הגרמנים המתקדמים. ב-7 בספטמבר ירתה הספינה על כוחות גרמנים שהקיפו את העיר; היא ירתה ארבעים מטחים מצריחי הסוללה הראשיים הקדמיים שלה - שני הצריחים המבצעיים היחידים - וירתה כ-700 פגזים במהלך ההתקפה. ב-17 בספטמבר 1941 הושבתה הספינה על ידי ארטילריה כבדה גרמנית; לאחר שנפגעה 53 פעמים, הספינה נאלצה להעלות את עצמה לחוף כדי להימנע מטביעה.
ב-4 באפריל 1942, מטוסים מ- צי האוויר הראשון פתחו במתקפה גדולה על כוחות הצי הסובייטי בלנינגרד: 62 יונקרס Ju 87‏, 33 יונקרס Ju 88 ו-37 היינקל He 111 פגעו בספינות בנמל. פטרופבלובסק נפגעה פעם אחת (על ידי הנס אולריך רודל), ספגה נזק חמור וטבעה. הצי הסובייטי משה את הספינה ב-17 בספטמבר 1942 וגרר אותה לנייבה שם היא תוקנה. שמה שונה לטאלין ב-1943 וב-1944 חזרה הספינה לשירות כדי לתמוך במתקפת הנגד הסובייטית להקלה על המצור על לנינגרד. בבדיקה בתום המלחמה נמצא כי רוב המכונות והציוד ניזוקו ללא תקנה. למרות ההצעה להשלים אותה באמצעות חלקים מזיידליץ שנכבשו ועם נשק סובייטי, הספינה לא הושלמה בסופו של דבר, ושימשה כספינת אימונים נייחת לאחר תום המלחמה. מאוחר יותר היא שימשה כקרסקטין צף בנווה, ושמה שונה לדנייפר בשנת 1953. מועד הוצאתה משירות אינו ודאי; אריך גרונר מדווח שהספינה שרדה עד לפירוקה לגרוטאות בשנת 1960. פשמיסלאב בודזבון הצהיר בתחילה ב"כל ספינות הקרב של העולם" של קונווי שהספינה הוצאה משירות בשנים 1958–1959, אך מאוחר יותר בספינות מלחמה של הצי הסובייטי דווח שהיא הוצאה משירות בשנים 1959–1961. טוביאס פילבין מדווח כי הספינה התפרקה בשנת 1953.
הערות שוליים

| אוניות המלחמה של הקריגסמרינה במלחמת העולם השנייה |
| --- | --- | --- |
| אוניות מערכה | ביסמרק • טירפיץ |  |
| סיירות מערכה | שרנהורסט • גנייזנאו |  |
| אוניות מערכה זוטא | אדמירל גרף שפה • דויטשלנד/ליצו • אדמירל שר |  |
| סיירות כבדות | אדמירל היפר • פרינץ אויגן  • בליכר |  |
שרטוט של סדרת הסיירות אדמירל היפר
תמונה של ליצו בטקס ההשקה שלה
המלחמה האנגלו-רוסית (1807–1812)

במהלך מלחמות נפוליאון, המלחמה האנגלו-רוסית (2 בספטמבר 1807 – 18 ביולי 1812) הייתה שלב הלחימה בין בריטניה לרוסיה לאחר שהאחרונה חתמה על הסכם טילזיט שסיים את מלחמתה עם צרפת. פעולות האיבה האנגלו-רוסיות הוגבלו בעיקר לפעולות ימיות קלות בים הבלטי ובים ברנץ.
הסכם טילזיט

לאחר שנפוליאון בונפרטה הביס את הרוסים בקרב פרידלנד (14 ביוני 1807), חתם הצאר אלכסנדר הראשון על הסכם שלום, המכונה חוזה טילזיט. למרות שההסכם היה די לא פופולרי בחצר הרוסית, לרוסיה לא הייתה ברירה שכן נפוליאון יכול היה לחצות בקלות את נהר ניימן (אז הגבול הרוסי) ולפלוש לרוסיה.
תנאי האמנה חייבו את רוסיה להפסיק את הסחר הימי שלה עם בריטניה הגדולה. סגירה זו הייתה חלק מהמאמצים המתמשכים של נפוליאון לבסס את המערכת הקונטיננטלית, תוך חיזוק הקשרים הכלכליים בין המדינות השונות באירופה בשליטה צרפתית. מטרתו של נפוליאון הייתה לסגור את אחד השווקים החשובים ביותר של בריטניה ובכך לאלץ אותו כלכלית להיכנע.
פעילות צבאית

ב-26 באוקטובר 1807, קיסר רוסיה אלכסנדר הכריז רשמית מלחמה על בריטניה לאחר המתקפה הבריטית על קופנהגן בספטמבר 1807. הוא לא תבע באופן פעיל את המלחמה; במקום זאת, אלכסנדר הגביל את תרומתה של רוסיה לדרישה הברורה לנתק את קשרי הסחר. הבריטים, שהבינו את עמדתו, הגבילו את תגובתם הצבאית להכרזה. עם זאת, היו כמה אירועים בולטים.
פעילות צבאית > מעצר של כלי שיט רוסים

החדשות הרשמיות הגיעו לבריטניה רק ב-2 בדצמבר, אז הכריזו הבריטים על אמברגו על כל כלי השיט הרוסיים בנמלים הבריטיים. כ-70 כלי שיט השתתפו בתפיסת הפריגטה הרוסית ספשניי (Speshnyy) בת 44 תותחים, שעגנה אז בנמל פורטסמות'. באותו זמן נתפסה גם אניית האספקה הרוסית וילהלמינה.
ספשני הפליגה מקרונשטאדט עם השכר עבור השייטת של סגן-אדמירל דמיטרי סניאבין בים התיכון, יחד עם וילהלמינה. וילהלמינה הייתה איטית יותר אך השיגה את ספשניי בפורטסמות'.  חלק מהמטען שלהם שנמצא על הסיפון כלל 601,167 דובלונים ספרדים ו-140,197 דוקאטים הולנדים.  כתוצאה מכך, הימאים בכל אחת מ-70 כלי השיט הבריטיים בנמל קיבלו 14 שילינג 7½ פני בפרס.
פעילות צבאית > תקרית ליסבון

באוגוסט 1807 נצטווה סניאווין להביא את הצי שלו מהים התיכון אל הים הבלטי, שם כבר החלה מלחמת פינלנד עם שוודיה. הוא הפליג מקורפו ב-19 בספטמבר ולמרות שתכנן להמשיך ישירות לסנקט פטרבורג, מזג האוויר הסוער אילץ אותו למצוא מקלט בנהר הטחו ולהטיל עוגן בליסבון ב-30 באוקטובר. תוך ימים ספורים, ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל ברח למושבה הפורטוגלית של ברזיל והצי המלכותי חסם את ליסבון, ויירט סלופ רוסי כספינת אויב בגלל שהוכרזה המלחמה האנגלו-רוסית. בנובמבר, כוחות צרפתים תחת ה-Duc d'Abrantès השתלטו על ליסבון.
סניאווין, שהוצב בעמדה דיפלומטית עדינה, המשיך להתנהג כדיפלומט. הוא הכריז על עצמו נייטרלי והצליח למנוע את תפיסת ספינותיו. באוגוסט 1808 הביס הדוכס מוולינגטון את הצרפתים בווימאירו, מה שאילץ אותם לעזוב את פורטוגל. שבע ספינות הקו של סניאווין ופריגטה אחת נותרו פנים אל פנים עם חמש עשרה ספינות קו בריטיות ועשר פריגטות. סניאווין שמר על הנייטרליות שלו, ואיים לפוצץ את ספינותיו ולהרוס את ליסבון במקרה של התקפה. בסופו של דבר, הוא חתם על אמנה עם האדמירל סר צ'ארלס קוטון, לפיו הצי המלכותי היה אמור ללוות את השייטת הרוסית ללונדון, כשהרוסים עדיין מניפים את דגליהם. יתרה מכך, סניאווין היה אמור לקבל את הפיקוד העליון על הצי האנגלו-רוסי המשותף (כקצין הבכיר של השניים). שתי ספינות רוסיות (רפאיל וירוסלב) הושארו בליסבון לצורך תיקונים.
ב-31 באוגוסט עזבה השייטת של סניאווין את פורטוגל לפורטסמות'. ב-27 בספטמבר הודיעו לאדמירליות כי כלי שיט של האויב הטילו עוגן בפורטסמות', עם דגלים מונפים, כאילו בימי שלום. הבריטים עצרו את הצי הרוסי בפורטסמות' בתואנות שונות עד שמזג האוויר החורפי הפך את חזרתם לאזור הבלטי לבלתי אפשרית. הבריטים התעקשו כי שייטת סניאווין תפליג לארכנגלסק, אחרת הם יירטו על ידי הצי השוודי הממתין. בשנת 1809, היציאה התעכבה עוד יותר על ידי משלחת וולצ'רן האסונית. לבסוף, ב-5 באוגוסט הורשה הצי הרוסי לעזוב את פורטסמות' לריגה, לשם הגיעו ב-9 בספטמבר 1809.
פעילות צבאית > סכסוך ימי באזור הבלטי

רוסיה גם פלשה לשוודיה, בעלת ברית קרובה לבריטניה הגדולה ב-1808. אבל זה לא היה קשור לבריטניה ולאמנה, מכיוון ששתי המדינות כבר היו מסוכסכות באותה עת. אנשי מלחמה בריטים תמכו בצי השוודי במהלך מלחמת פינלנד והשיגו ניצחונות על הרוסים במפרץ פינלנד ביולי 1808 ובאוגוסט 1809.
במאי 1808 שלחו הבריטים צי בפיקודו של סגן-אדמירל סר ג'יימס סאומארז לאזור הבלטי. הפריגטה הבריטית בעלת 44 תותחים Salsette השתלטה על הספינה הרוסית אופיט ב-23 ביוני 1808 לאחר שהקפטן והצוות שלה התמודדו עם התנגדות הירואית. הפעולה התרחשה מול האי נרגן, המגן על רוואל מהים. האדמירליות הכניסה את אופיט לשירות כ-HMS Baltic.