stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
באיזיט השני
אחרית שלטונו וימיו של באיזיט השני > מלחמת הירושה

בה בעת, האימפריה העות'מאנית עמדה על סף מלחמת אזרחים. המנהג בו הסולטאן הנבחר מוציא להורג את כל אחיו ובניהם הזכרים, גרם לנסיכים להכין לעצמם כוחות לקראת עימות פנימי, או מותו של באיזיט. הסכסוך העיקרי היה בין הנסיכים אהמט מושל אמסיה וסלים (לימים הסולטאן סלים הראשון), שהיה שליט נפת טרבזון. ב-1511 הפליג סלים מטרבזון, לקאפה שבחצי האי קרים, לאחר שזכה בתמיכת החאן הטטרי, נייד את גיסותיו אל מעבר לדנובה בדרישה מאביו להפוך למושל הבלקן. באיזיט לא רצה לצאת למלחמה בבנו ומתוך חשש ממרד שיעי באסיה הקטנה, נעתר לדרישת בנו ומסר לו את נפת הגבול סמנדריה (Smederevo - אזור העיר סמדרבו של ימינו). הווזיר הגדול עלי פאשה, שצידד באהמט במאבק הירושה, שלח חיל יניצ'רים לדכא את המרד השיעי, וסלים חשש שאם הווזיר ייצא מהעימות כשידו על העליונה, הוא ינקוט מהלך שיעלה את אהמט לשלטון. סלים וצבאו נעו לכיוון העיר אדירנה בה התגורר באיזיט, אך היניצ'רים נותרו נאמנים לסולטאן הזקן, ובתאריך 3 באוגוסט 1511, הובסו הפרשים הטטרים של סלים בידי כוחות הסולטאן, וסלים עצמו נמלט אך בקושי משדה הקרב ומצא מקלט בחצי האי קרים.
לאחר תבוסת סלים, נעו כוחותיו של אהמט לכוון איסטנבול וחסידיו נבלמו על ידי כוחות היניצ'רים בכניסה לחצר המלוכה בעיר. אהמט, אשר הבין שהיניצ'רים תומכים באחיו במאבק הירושה, הפעיל את גיסותיו נגד כוחות הסולטאן במערב אסיה הקטנה, תוך הכרזת מרד גלוי בו. כתוצאה מכך, הסכים באיזיט להחזיר את בנו השני סלים מהעיר קאפה שבחצי האי קרים, ומינה אותו שוב למושל סמנדריה. חשש כבד התעורר בחצר הסולטאן, שאהמט יכרות ברית עם השיעים בפרס, וחשש זה גרם ליניצ'רים לדרוש שסלים ינהיג אותם במערכה כנגד אהמט. הנסיך סלים, שמלכתחילה דרש פעולה תקיפה כנגד איסמעיל, זכה בתמיכת היניצ'רים וב-24 באפריל 1512, אילץ את אביו לוותר על כיסאו. הסולטאן בחר לפרוש לעיר הולדתו, דימוטיקה, אך בתאריך 26 במאי 1512, כשהיה בדרכו ליעד, הלך לעולמו. הוא הובא לקבורה באיסטנבול, שם הוקם מסגד גדול הנושא את שמו והקיים גם בימינו.
באיזיט השני ומפעל כתיבת ההיסטוריה העות'מאנית

ב-1484, כאשר חזר באיזיט מהמערכה במולדובה, הוא ציווה לתעד בכתב את כל המסורות והסיפורים, שהיו עד אז מסורות שבעל פה, לגבי האבות המייסדים של הממלכה. רבות מהכרוניקות החשובות פורסמו לאחר נקודת זמן זו, עת בה ניסה באיזיט למצוא את המינון המתאים לפיוס בממלכה, לאחר שנות שלטונו הריכוזי והקשוח של אביו. מעשים אלה וכתבים רבים אודות חיי האבות הקדושים, אשר כללו את גרסתם העצמית של העות'מאנים לגבי ההיסטוריה של הכיבושים ולא של מקורות זרים, מצאו קהל קוראים אוהד, בעידן של התעוררות אידאולוגית שאפיינה את הממלכה העות'מאנית בסוף המאה ה-15. מתחילת המאה ה-15 ועד תחילת המאה ה-16, השיגו בית עות'מאן ומסדר הבקטשיה (Haci Bektaş), עליונות בתחומם, בה בשעה שפיתחו חזון היסטורי לגבי עצמם, ואשר אישר, ביאר והעניק לגיטימיות לעליונותם.
למעשה, שני ארגונים טענו לבעלות על העוצמה אשר הובילה לניצחון האסלאם על פני הנצרות המזרחית - הממלכה העות'מאנית ומסדר הבקטשיה. שני גופים אלו לא העלימו את הישגי העבר של האסלאם, אך הצליחו למצב את עצמם בעמדת עליונות בהתייחס לכוחות האחרים. שני גופים אלו החלו את דרכם בהרמוניה ושיתוף פעולה, אך סיימו אותה בשני קטבים מנוגדים, כאשר במאה ה-16, מסדר הבקטשיה, היה למייצג הבכיר של האנטי-עות'מאניות ולנקודת ייחוס לדתות שונות ותנועות דתיות פוליטיות, שמצאו את עצמן משני צידי המתרס. האידאולוגיה הדתית בתקופת באיזיט השני הפכה יותר למאגית או פולחנית מאשר אידאולוגית איסלאמית. בסוף המאה ה-15 עסקו היסטוריוני החצר במשימת האדרת האבות המייסדים כלוחמי קודש (ראזים), אף שכלל לא היו כאלה.
באיזיט והיהודים

לאחר מות אביו מהמט השני, כאשר התפתח מאבק הירושה ופרצו מהומות כנגד פקידות הממשל בהקשר למדיניות חלוקת הקרקעות, תועדו התקפות כנגד הקהילה היהודית, בעיקר כנגד המשפחות האמידות. באיזיט היה מוסלמי אדוק ובראשית ימיו הוגבלו צעדיהם של היהודים והנוצרים ברחבי האימפריה בניגוד למדיניות הפתיחות שהנהיג אביו, והוא אף הוציא צו בו הורה לסגור בתי כנסת שנבנו באיסטנבול לאחר כיבושה על ידי אביו.
עם זאת, בהמשך כהונתו, נהנו היהודים מתקופת שלווה, אשר השליכה על השגשוג התרבותי והכלכלי. ב-31 במרץ 1492 בצו המלכים פרננדו השני ואיזבלה הראשונה גורשו יהודי ספרד וארבע שנים מאוחר יותר ב-24 במרץ 1497, גורשו יהודי פורטוגל. היהודים התיישבו בצפון אפריקה, בארץ ישראל ובסוריה ובאנטוליה. בהגיע מגורשי ספרד לשטחי האימפריה העות'מאנית, חל שיפור ניכר במצב התרבותי של הקהילות היהודיות ברחבי האימפריה, וגדולי המלומדים והמקובלים היהודיים של העת ההיא התגוררו עתה בשטחה. היהודים התיישבו בשלוש ערים מרכזיות, איסטנבול, אדירנה וסלוניקי, ומשם התרחבה התיישבותם לערים אחרות בבלקן כגון פלובדיב וסופיה שבבולגריה של ימינו. בתחילה הקימו לעצמם יהודי ספרד קהילות נפרדות, אך בהמשך הם השיגו עמדות כלכליות וחברתיות, והשפעתם על חיי הקהילות הוותיקות הייתה כה גדולה, עד שהם התערו בתוך הקהילות הספרדיות במרוצת השנים.
במקורות חיצוניים כמעט ולא מוזכר סיפור יהודי ספרד, וכשזה אכן מוזכר, מופיע הדבר בהקשר ההתרחבות מנסיכות לאימפריה עות'מאנית, בעלת פלורליזם אתני. באיזיט גילה חמלה כלפי יהודי חצי האי האיברי המגורשים והפגין מדיניות מתונה בהשוואה למלכים הנוצרים. בנוסף, לבקשת האמיר אבו עבדאללה, שלח באיזיט השני צי בפיקודו של קמאל ראיס להגן על אזור גרנדה. קמאל ראיס כבש את מאלגה ופשט על קורסיקה ובהמשך גם על פיזה. בין השנים 1490–1492 הובילו ספינותיו של קמאל ראיס, יהודים ומוסלמים אשר ביקשו להימלט מספרד, אל האימפריה העות'מאנית. חלק מהחוקרים טוענים, כי קשריו של באיזיט עם משה קפשאלי שהיה הרב הראשי של איסטנבול, הוכר כסמכות התורנית העליונה של כל הממלכה העות'מאנית והיה גם ידידו הקרוב של הסולטאן ושל אביו, סייעו בקליטת המגורשים ברחבי האימפריה .היסטוריונים אחרים טוענים כי באיזיט השכיל להבין שמגורשי ספרד, פורטוגל ומאוחר יותר נאפולי, הם בעלי ערך לממלכתו בשל היותם מלומדים ובעלי מקצוע. באיזיט לעג בפומבי להחלטתם של פרננדו ואיזבלה לגרש את היהודים. לאנשי חצרו נהג לומר שפרננדו אינו שליט נבון כלל ועיקר, מאחר שרושש את ממלכתו והעשיר את האימפריה העות'מאנית. באיזיט פרסם פירמאן לכל המושלים בנפות האירופאיות, המצווה עליהם לקבל את כל המגורשים לשטחיהם ולנהוג בהם בידידות, תוך איום בהטלת עונש מוות על כל מי שיפר הוראה זו. יש תיעוד לכך, שהיהודים לא רק הורשו להיכנס לשטחי האימפריה, אלא במקרים מסוימים סייעו להם להתיישב ואף הועברו אליהם פניות מצד גורמים רשמיים להגיע ולהתיישב בתוך האימפריה.
פקידיו של באיזיט אף סייעו לבעלי מקצועות שונים בהקמה ופיתוח מקצועם ועסקיהם, וכך, אחד מהחידושים הבולטים שהביאו עימם היהודים לתוך האימפריה העות'מאנית, היה הדפוס. ב-1493, שנה לאחר הגירוש, האחים שמואל ודוד אבן נחמיאס, ייסדו את בית הדפוס היהודי הראשון באיסטנבול. הם הביאו עימם מספרד מסגרות דפוס, שהיו בשימוש בית הדפוס הנודע באִישאַר, ואשר שמשו להדפסת ספרים בין השנים 1505–1509. ההגדה המצוירת הראשונה שראתה אור בדפוס, הודפסה באיסטנבול ב-1512. בנוסף, פיתחו ושכללו היהודים את תעשיית האריגים וצביעת הבדים באימפריה העות'מאנית. בתחילת המאה ה-16 מנתה הקהילה היהודית באיסטנבול 30,000 נפשות, והפכה לקהילה היהודית החשובה ביותר באירופה.
באיזיט בראי ההיסטוריה

ההיסטוריון אבן כמאל, שהיה היסטוריון החצר, ציין שבאיזיט לא היה כובש גדול כאביו, אך דאג לייצוב ולגיבוש הממלכה שהוא יצר. תקופת יציבות ופיתוח זו יצרה את התנאים הנחוצים לתקופות הכיבושים שבאו לאחר מכן, בימי סלים הראשון וסולימאן הראשון. באיזיט פעל להכנסת מודרניזציה לצבאו על ידי חימוש מסיבי ברובים וכן בנה צי חזק. המודרניזציה של הצבא תרמה לניצחונותיו הגדולים של סלים הראשון כנגד איסמעיל מאיראן והממלוכים במצרים. בנרטיב ההיסטורי המערבי לא נהוג היה לייחס לתקופתו של באיזיט את ההילה של קודמיו וממשיכיו. ניקולו מקיאוולי (1469-1527), שהיה מדינאי ופילוסוף איטלקי בן העיר פירנצה, צוטט כאומר, ששליט נוסף כדוגמת באיזיט היה הופך את הכוח העות'מאני לבלתי מזיק לאירופאים וההיסטוריון הבריטי אדוארד שפרד קריזי (1812-1878) סיכם את תקופתו של באיזיט השני כשלטון חלש וחסר תהילה. עם זאת, היסטוריונים מאוחרים יותר כדוגמת פרדיננד שצ'ביל (1868-1954), ציינו שייתכן ובאיזיט הבין שעליו לייצב ולמסד את האימפריה שיצר אביו מהמט השני.
לקריאה נוספת

Lewis, Bernard, The Jews of Islam, Princeton University Press, 1984
Fisher, Sidney Nettleton, The foreign relations of Turkey 1481-1512 Utrecht University, 08/2000
Inalcik, Halil, Quataer t,Donald, Economic And Social History of the ottoman Empire 1300-1914, Cambridge University Press, 1994
Inalcik,Halil, The Ottoman Empire, The Classical Age 1300-1600,The Trinity Press, London, 1973
Kafadar,Cemal, Between Two Worlds, University of California Press, London, 1995
Unsal, Artun," When Milk Sleeps, Turkish Cheeses", GalatasarayUniversity, December 2005
Goodwin, Jason. Lords of The Horizons: A History of the Ottoman Empire. London: Vintage, 1999.
Itzkowitz, Norman. Ottoman Empire and Islamic Tradition. New York: Alfred A. Knopf, 1972.
לואיס, ברנרד, המזרח התיכון-אלפיים שנות היסטוריה, מעליית הנצרות ועד ימינו, הוצאת עם עובד ומשרד הביטחון,1997.
טולידאנו, אהוד, מבוא לתולדות האימפריה העוסמאנית, משרד הביטחון, ההוצאה לאור,1985.
רוזן, מינה, עורכת, ימי הסהר-פרקים בתולדות היהודים באימפריה העות'מאנית, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, התשנ"ו-1996.
הערות שוליים

↑  Inalcik, Halil, Quataert, Donald, Economic And Social History of the Ottoman Empire 1300-1914, Cambridge University Press, 1994, pages 19-33.
↑  רוזן, מינה, עורכת, ימי הסהר-פרקים בתולדות היהודים באימפריה העות'מאנית, המכון לחקר התפוצות, אוניברסיטת תל אביב, התשנ"ו-1996, עמודים 45–55.
↑  Inalcik,Halil,The Ottoman Empire,The Classical Age 1300-1600,The Trinity Press,London,1973, pages 28-35.
↑  Lewis,Bernard, The Jews of Islam, Princeton University Press,1984,pages 25-28.
↑  Lewis, Bernard, The Jews of Islam, Princeton University Press ,1984 ,pages 28-32
↑  Inalcik ,Halil ,The Ottoman Empire, The Classical Age 1300-1600, The Trinity Press, London, 1973 pages 30-40.
↑  Fisher ,Sidney Nettleton, "The foreign relations of Turkey (1481-1512)" Utrecht University,08/2000, pages 2-5.
↑  Kafadar, Cemal, Between Two Worlds, University of California Press, London, 1995, pages 95-99.
| 0 | 1 | 2 |
| --- | --- | --- |
| הקודם: מהמט השני | שליטי האימפריה העות'מאנית  1512–1481 | הבא: סלים הראשון |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007276597205171  PLWABN: 9810693231805606  BnF: cb12297389r (data)  GND: 118506056  ISNI: 0000 0001 1773 9635  LCCN: n83314009  MusicBrainz: 692042e6-8cc4-4a5f-8e71-d3c3c07de89c  NTA: 072252650  SNAC: w6wm4sm6  SUDOC: 031832261  TDVİA: bayezid-ii  ULAN: 500397677  VIAF: 280144782720203542620   WorldCat (עם VIAF): 280144782720203542620 
קברו של באיזיט השני באיסטנבול
מסגד באיזיט באיסטנבול
פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה, אשר חתמו על צו הגירוש ליהודי ספרד
ג'ון לאודון מקאדם

| --- | --- |
ג'ון לאודון מקאדם
ג'ון לאודון מקאדם
 לידה:  21 בספטמבר 1756 אייר, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  26 בנובמבר 1836 (בגיל 80) Moffat, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת 
 מקום מגורים:  סקוטלנד
 מקום קבורה:  סקוטלנד 
 עיסוק:  מהנדס
 בן או בת זוג:  Anne Charlotte Delancey (1827–ערך בלתי־ידוע)  Gloria Margaretta Nicoll 
 צאצאים:  James Nicoll McAdam, John Loudon McAdam 
 תרומות עיקריות
 סלילת כבישים
 
ג'ון לאודון מקאדם (באנגלית: John Loudon McAdam ‏, 1836-1756) היה ממציא סקוטי, שפיתח את שיטת דרך סולינג, והפך את דרכי העפר הצרות והבוציות של בריטניה במאה ה-18 לכבישים.
קורות חיים

ג'ון מקאדם נולד בסקוטלנד, אך במות אביו עבר לחיות אצל דודו שהיגר לארצות הברית ושם התעשר. ב-1783 חזר לסקוטלנד ופתח בניסויים שמטרתם לסלול דרכים משופרות. ב-1815 הטילה עליו הממשלה להוציא את רעיונותיו מהכוח אל הפועל, במחוז בריסטול שבאנגליה שהיה מרכז תעשייתי בעל חשיבות רבה.
עד לימי מקאדם התבססה סלילת הדרכים על שיטות שפיתחו הרומאים בעת העתיקה: ריצוף הדרך באבנים כבדות ורחבות.
מקאדם העדיף להניח מצע של חצץ, גס מלמטה ודק יותר מלמעלה ומעליו ציפוי של חימר (אספלט). חידוש נוסף שלו היה קימור קל בחתך הכביש, על מנת שמי הגשמים יוכלו להתנקז לתעלות שבצידי הדרך ולא יקוו בשלוליות שבמרכזן.
כבישי מקאדם החזיקו מעמד לאורך ימים; אחת התוצאות הייתה שהסוסים שמושכים את העגלות, שעד אז יכלו להתמיד בעבודתם לא יותר משלוש שנים, החזיקו מעמד זמן רב יותר על הכבישים החדשים, שהיו בעלי משטח חלק וגמיש יותר. ב-1827 נתמנה מקאדם לנציב הדרכים של בריטניה הגדולה וסלל דרכים בכל חלקי הארץ. כבישי מקאדם סייעו רבות לתנופת המהפכה התעשייתית ובתוך זמן קצר הועתקו גם במדינות אחרות בעולם. שיטת הסלילה נקרא על שמו "מקאדם Macadam. אחר שהוסיפו שכבה של זפת על הכביש (באנגלית: Tar) קראו לכבישים אלו Tar-macadam (אנ') או בקיצור Tarmac.
ראו גם

דרך סולינג (באנגלית: Macadam) -שיטת הסלילה של כבישי מקאדם
הערות שוליים

1 2 3  הלית ינאי לויזון, ‏ג'ון לאודון מקאדם - ממציא הכביש המודרני, באתר גלובס, 18 באוקטובר 2009
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810532106805606  GND: 117516295  ISNI: 0000 0000 8095 4453  LCCN: n84218224  SNAC: w6vh87n6  Trove: 1493258  VIAF: 15548384   WorldCat (עם VIAF): 15548384 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
בית גולדמינץ

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  בית ספר, מתקן נופש 
 מיקום:  נתניה 
 מדינה:  ישראל 
 בעלים:  האגודה למען החייל 
 מייסדים:  רומי גולדמינץ 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ? – סוף שנות החמישים
 קואורדינטות:  32°18′01″N 34°50′35″E﻿ / ﻿32.3004°N 34.843°E﻿ / 32.3004; 34.843
  (למפת נתניה מוגדלת) בית גולדמינץ(למפת נתניה רגילה) בית גולדמינץ(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית גולדמינץ(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום בית גולדמינץ
 
מבט מכיוון מערב על המבנה הדרומי
בית גולדמינץ הוא מבנה בנתניה, המשמש את בית הספר לפיתוח מנהיגות של צה"ל וכמתקן נופש של האגודה למען החייל.
המבנה כיום

כיום משמש מתחם בית גולדמינץ הן כמתקן נופש והן את בית הספר לפיתוח מנהיגות. הוא כולל מספר מבנים בהם 88 חדרים, המכילים 528 מיטות, 40 כיתות לימוד, שני חדרי אוכל שבהם 450 מקומות ישיבה, ואולם קולנוע.
הערות שוליים

↑  מ. מנון, המוזיאון החדש בנתניה ע"ש רומי והלן גולדמינץ, דבר, 30 באפריל 1959
↑  ג. שרוני, בית-הנכאות היה לבית-נופש, מעריב, 21 ביוני 1962
ג'ון הופקר

ג'ון הנרי הופקר (באנגלית: John Henry Hoffecker‏; 12 בספטמבר 1827 - 16 ביוני 1900) היה מהנדס ופוליטיקאי אמריקאי מסמירנה, דלאוור. הוא היה חבר במפלגה הרפובליקנית ושימש כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מדלאוור.
ביוגרפיה > ראשית חייו ומשפחתו

הופקר נולד ב-12 בספטמבר 1827 במחוז קנט, ליד סמירנה, דלאוור, והיה בנם של ג'וזף ורייצ'ל ואן גאסקן הופקר. הוא למד הנדסה אזרחית והחל לעסוק במקצוע זה ב-1853. הוא התחתן פעמיים, תחילה עם אני א. אפלטון, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים, וולטר או., ג'ון א., ג'יימס אדווין ואנני. הוא נישא בשנית לשרלוט ג'רמן, אלמנתו של ג'וזף ה. הופקר. היא הייתה מיסיונרית בסין מ-1875 עד 1878.
ביוגרפיה > קריירה פוליטית

הופקר היה במקור חבר במפלגה הוויגית, אבל כמו רבים אחרים, הפך לרפובליקני ב-1856. הוא היה ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית בשנים 1876 ו-1884. הוא היה גם נשיא מועצת העיר סמירנה מ-1878 עד 1898. הוא נבחר לבית הנבחרים של דלאוור בשנת 1888, כיהן במושב 1889–1890 ונבחר ליושב ראש. הוא התמודד על תפקיד המושל ב-1896 כמועמד הן של הרפובליקנים של האיחוד (שנשלטה על ידי ג'יי אדוארד אדיקס), והן של המפלגה הלאומית (יריבה של מפלגת האיסור). עם זאת, מספיק קולות למועמד הרפובליקני הקבוע (האנטי-אדיקס), ג'ון ק. היגינס, גרמן לכך שהדמוקרטי אבה ו. טאנל ייבחר.
הופקר נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1898, כשהביס את חבר בית הנבחרים הדמוקרטי המכהן ל. אירווינג הנדי. הוא כיהן ברוב הרפובליקני בקונגרס ה-56. ב-16 ביוני 1900, במהלך ביקור בבית מהוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1900 בפילדלפיה, לקה הופקר בשבץ מוחי ומת. הוא כיהן מ-4 במרץ 1899, עד מותו, בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי.
הוא נקבר בבית הקברות ב סמירנה, בגלנווד. בנו, וולטר או. הופקר, נבחר לסיים את כהונתו בבית הנבחרים האמריקני. ביתו, אייבי דייל חוות, נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1973.
בית העלמין קולון

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1876 
 שטח:  57±1 אקר
 מספר קבורים:  כמיליון
 קואורדינטות:  23°07′23″N 82°23′55″W﻿ / ﻿23.123055555556°N 82.398611111111°W﻿ / 23.123055555556; -82.398611111111
  (למפת קובה מוגדלת) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו ויקטוריה דה לאס טונאס סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקוקולון(למפת קובה רגילה) הוואנה סנטיאגו קמגואיי אולגין סנטה קלרה גואנטנמו ביאמו ויקטוריה דה לאס טונאס סיינפואגוס פינאר דל ריו  איי בהאמה הים הקריבי מפרץ מקסיקוקולון
 
הקפלה המרכזית
בית העלמין קולון (בספרדית: Cementerio de Cristóbal Colón) הוא בית הקברות הלאומי של קובה הממוקם ברובע ודאדו שבהוואנה, הידוע בשל האנדרטאות, המאוזוליאומים, אחוזות הקבר והקפלות המפוארות שבו, שהפכו אותו גם לאתר תיירות פופולרי. שטחו של בית העלמין 566 דונם וקבורים בו כמיליון בני אדם.
בין מיליון הקברים נמנים גם קבריהם של הגנרל מקסימו גומס (מראשי המאבק לעצמאות קובה), הסופר אלחו קרפנטייר, הצלם אלברטו קורדה, המוזיקאי קומפאי סגונדו, ואחרים.
היסטוריה

בעקבות מצוקה במספר מקומות הקבורה בבית העלמין העירוני של הוואנה במהלך המאה ה-19, הוצא ב-28 ביולי 1866 צו מלכותי המורה על הקמתו של בית עלמין חדש על שם כריסטופר קולומבוס. העבודות על הקמתו החלו ב-30 באוקטובר 1871, ובתוך שנה החלה בו הקבורה באופן רשמי. העבודות הסתיימו רק ב-1886, אז הוקמה גם הקפלה המרכזית (La Capilla central). אף כי מרבית הנקברים היו בני המעמדות הגבוהים, ראשוני הנקברים היו 55 עבדים אפריקאים.
מבנה ואתרים מרכזיים

צורתו של בית העלמין מלבנית - אורכו 830 מ' ורוחבו 630 מ'. מבנהו סימטרי, וארבע דרכים מרכזיות חוצות אותו לארבעה רבעים שווים בגודלם. הדרכים נפגשות בקפלה המרכזית, שבמרכזו. ככלל, הקברים המפוארים יותר מרוכזים בעיקר בצפון בית העלמין ולאורך הדרכים המרכזיות, ואילו בחלקו הדרום-מזרחי קברים פשוטים יותר וכן קברים של מי שאינם קתולים, קורבנות מגפות, ועד 1924 גם שחורים ובני תערובת.
עם האתרים המרכזיים בבית העלמין נמנים אתרים אלה:
השער הראשי (Portada Principal), בכניסה הצפונית לבית העלמין, מורכב משלוש קשתות, המרכזית שבהן גבוהה ורחבה מהיתר. רוחב השער 34 מטר וגובהו המרבי 22 מטר. ב-1901, נוספו בו שלוש דמויות המייצגות את האמונה, האהבה והתקווה. הדמויות פוסלו משיש איטלקי שהובא מקרארה.
אנדרטת הכבאים (Mausoleo de los Bomberos) הוקמה לזכרם של 28 כבאים שנספו בשריפה שפרצה בהוואנה ב-17 במאי 1890. בניית האנדרטה החלה ב-19 בדצמבר 1892 וגופות הכבאים נטמנו תחתיה ב-22 ביולי 1897.
קבר אמליה גוירי (Amelia Goyri), מכונה גם לה מילאגרוֹסָה ("בעלת הנס"). אמליה גוירי נפטרה בזמן הלידה ב-3 במאי 1901, בגיל 23. על פי האמונה המקומית, כשארון הקבורה נפתח בשנת 1914, נמצאה בו גופתה של גוירי כשהיא אוחזת בגופת בנה. שתי הגופות לא העלו כל סימני ריקבון. אלמנהּ של גוירי ביקר בקבר מדי יום והשאיר בביקוריו זר פרחים. לאחר מותו, ב-1941, התפתחה מסורת של עלייה לקבר. העולים לרגל משאירים אף הם זרי פרחים על קברה של גוירי, ומביעים משאלות.
אנדרטאות שונות ברחבי בית הקברות יוחדו, בין היתר, לסטודנטים לרפואה, לקורבנות מלחמת צרפת–פרוסיה, לוותיקי מלחמת העצמאות הקובנית, ללוחמי הגראנמה, ואף לשחקני בייסבול.
אנדרטת הכבאים
השער הראשי (לפני הוספת הדמויות ב-1901)
בית העלמין ניקולו-ארכנגלסקויה

| --- | --- |

 פרטי בית הקברות
 תאריך הקמה:  1960
 שטח:  135.65 דונם
 ritualstoun.ru/contacts/
 מיקום:  בלאשיחה
 קואורדינטות:  55°44′38″N 37°53′37″E﻿ / ﻿55.743977°N 37.893537°E﻿ / 55.743977; 37.893537
  (למפת מוסקבה מוגדלת) בית העלמין ניקולו-ארכנגלסקויה(למפת מוסקבה רגילה) בית העלמין ניקולו-ארכנגלסקויה he
 
בית העלמין ניקולו-ארכנגלסקויה (ברוסית: Николо-Архангельское кладбище) הוא אחד מבתי בתי הקברות הגדולים במחוז מוסקבה, השוכן בעיר בלאשיחה, שברוסיה.
נוסד בשנת 1960. שטחו 135.65 דונם. ממוקם בבלאשיחה ליד נפת נובוקוסינו במוסקבה, הוא מחולק למרכזי ומזרחי. יש בו קרמטוריום, וכן קולומבריום פתוח וסגור.
היסטוריה

בית הקברות ניקולו-ארכנגלסקויה נוסד על פי החלטת מועצת העיר מוסקבה ב-1960. בשנת 1973 נפתחה בשטחו המשרפה השנייה של מוסקבה, הגדולה באירופה (במשך תקופה ארוכה היא נכללה בספר השיאים של גינס כגדולה בעולם). לא הרחק מהכניסה הצפון-מערבית, נבנתה בשנים 1990–2000 כנסיית ההשתדלות של מריה הקדושה. ליד הכניסה הראשית של בית הקברות נמצאת הקפלה של וארוס הקדוש.
אנשים מפורסמים הקבורים בבית העלמין

אלכסיי פטרנקו (אנ')
רדנר מורטוב (אנ')
רימה מרקובה (אנ')
ז'אנה פריסקה (אנ')
אנה ברקובה (אנ')
איגור אקימושקין (אנ')
הערות שוליים

↑  https://ritual.mos.ru/crematories/nikolo-arkhangelskiy-krematoriy
ג'ון לאברי

| --- | --- |

 לידה:  20 במרץ 1856 בלפסט, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 פטירה:  10 בינואר 1941 (בגיל 84) קילקני, אירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות של פאטני וייל 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית, ציור 
 יצירות ידועות:  Father and Daughter, Springtime 
 פרסים והוקרה:  Knight Bachelor (1918) 
 בן או בת זוג:  Hazel Lavery (1909–1935) 
 צאצאים:  Eileen Marion Lavery 
 
סר ג'ון לאברי (באנגלית:John Lavery‏; 20 במרץ 1856 - 10 בינואר 1941) היה צייר אירי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו ותיאוריו בזמן המלחמה.
חיים וקריירה

ג'ון לאברי נולד בצפון בלפסט, ועוד כשהיה ילד, עבר לסקוטלנד שם למד באקדמיית הלדאן בגלאזגו בשנות השבעים של המאה ה-19 ובאקדמיה ז'וליאן בפריז בתחילת שנות השמונים. הוא חזר לגלאזגו והיה קשור לבית הספר בגלאזגו. ויליאם ברל, בעל ספינות עשיר, היה פטרון נאמן של אמנים סקוטים כולל ג'וזף קרוהול השני, שאיתו למד לאברי. בשנת 1888 הוזמן לאברי לצייר את ביקורה הממלכתי של המלכה ויקטוריה בתערוכה הבינלאומית של גלאזגו. זה הגביר את הפרסום שלו כצייר והוא עבר ללונדון זמן קצר לאחר מכן. בשנת 1896, ויליאם ברל הזמין את לאברי לצייר דיוקן של אחותו מרי ברל. דיוקן זה הוצג באופן נרחב ונחשב לאחת היצירות המשובחות ביותר של לאברי. דיוקן אחר של גברת ברל השתנה והפך לדיוקן "הוורד האדום" של הייזל לאברי.
בזכרונותיו הודה לאברי בחסותו של ברל. בלונדון הוא התיידד עם ג'יימס מקניל ויסלר והושפע ממנו.
כמו ויליאם אורפן, גם לאברי מונה לאמן רשמי במלחמת העולם הראשונה. עם זאת, בריאות לקויה מנעה ממנו לנסוע לחזית המערבית. תאונת דרכים קשה במהלך פשיטת צ'פלין גם מנעה ממנו למלא תפקיד זה כאמן מלחמה. הוא נשאר בבריטניה ובעיקר צייר סירות, מטוסים וספינות אוויר. בשנות המלחמה הוא היה חבר קרוב של משפחת הרברט הנרי אסקווית' ראש ממשלת אנגליה, ובילה איתם בבית מגוריהם בצד התמזה בזמן המלחמה. הוא צייר את דיוקנותיהם ותמונותיהם כמו "קיץ על הנהר" (גלריה יו ליין).
לאחר המלחמה הוא הוכתר לאביר וב־1921 נבחר לאקדמיה המלכותית. עבודתו הייתה גם חלק מתחרויות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1924, באולימפיאדת הקיץ 1928 ובאולימפיאדת הקיץ 1932.
במהלך תקופה זו, הוא ואשתו, הייזל, היו מעורבים באופן פעיל במלחמת העצמאות האירית ובמלחמת האזרחים האירית. הם נתנו את ביתם בלונדון לשימוש למשא ומתן האירי- אנגלי שהוביל לחוזה השלום האנגלו-אירי. לאחר שנרצח מייקל קולינס, צייר לאברי את "מייקל קולינס, אהבת אירלנד", בגלריה העירונית יו ליין בדבלין. בשנת 1929 תרם לאברי את עבודתו למוזיאוני אולסטר ולגלריה העירונית יו ליין.
בשנות השלושים חזר לאירלנד. הוא קיבל תארים של כבוד מאוניברסיטת דבלין ואוניברסיטת קווינס בלפסט. הוא גם הפך אזרח כבוד של דבלין ובלפסט. חבר ותיק במועדון האמנות של גלאזגו, לאברי הציג בתערוכות השנתיות של המועדון.
חיים אישיים

לאברי היה יתום שגודל על ידי קרובי משפחה במוירה, קו דאון. אשתו הראשונה של לאברי, קתלין מקדרמוט, לה נישא בשנת 1889, נפטרה משחפת בשנת 1891, זמן קצר לאחר לידת בתם, איילין (לימים ליידי סמפיל, 1890–1935).
בשנת 1909 לאברי התחתן בשנית, עם הייזל מרטין (1886–1935), אירית-אמריקאית הידועה ביופייה ובכושרה, שנולדה לה בת, אליס טרודו (גברת ג'ק מקנרי). הייזל לאברי תוארה ביותר מ-400 מציוריו של בעלה.
הייזל לאברי ייצגה את דמותה האלגורית של אירלנד שצייר בהזמנת ממשלת אירלנד, והועתק על שטרות איריים משנת 1928 עד 1975 ולאחר מכן כסימן מים עד כניסת האירו בשנת 2002. נישואיהם של לאברי היו סוערים.
סר ג'ון לאברי נפטר בקילמוגני, ב -10 בינואר 1941, בן 84, ונקבר בבית העלמין בפוטני וייל.
הערות שוליים

↑  Art UK | Discover Artworks, artuk.org (באנגלית)
↑  Lavery, John (1940) "The Life of a Painter" Boston: Little Brown
↑  New Year Honours 1918
↑  Olympedia – John Lavery, www.olympedia.org
↑  The Glasgow Herald - Google News Archive Search, news.google.com
↑  Collins didn't have affair with Lady Lavery: claim, independent (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810556066505606  AAG: 1859  BNE: XX5540025  BnF: cb124452341 (data)  GND: 119340828  ISNI: 0000 0000 6648 5400  LCCN: n84013990  NGV: 13904  NKC: xx0210177  NTA: 067855792  RKD: 48404  SNAC: w6gx5crs  SUDOC: 153087633  ULAN: 500000428  VcBA: 495/366866  VIAF: 12401964   WorldCat (עם VIAF): 12401964
ג'יימס פול ביוקנן

ג'יימס פול "באק" ביוקנן (באנגלית: James Paul "Buck" Buchanan‏; 30 באפריל 1867 – 22 בפברואר 1937) כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מהמחוז ה-10 של טקסס משנת 1913 ועד מותו ב-1937.