stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בזוכרי על משכבי
מבנה, חריזה ומשקל

הפיוט נכתב בסימן בלעם חזק. שמו של הכותב, "בלעם", חתום באקרוסטיכון הנבנה מראשי הבתים, והמילה "חזק" מצויה באקרוסטיכון נוסף המורכב מראשי הטורים של הבית האחרון. משקל הפיוט הוא הברתי-דקדוקי המבליעה שוואים-נעים וחטפים בתנועות הסמוכות להם, ואינה מונה אותם כהברה לעצמם המאפיינת את שירת ימי הביניים של יהדות ספרד וברוב הטורים 6 הברות.
לשיר מבנה סטרופי העשוי מחרוזות ולכל מחרוזת חרוז אחיד בסופי הטורים. כמו כן מבנה השיר הוא מעין-אזור הכולל בתוכו מערכת חריזה כפולה: חריזה קבועה בסופי המחרוזות, וחריזה פנימית מתחלפת ממחרוזת למחרוזת. החריזה החיצונית, חורזת את הטור האחרון בכל בית יחד עם הפזמון החוזר, והפנימית, חורזת את שלושת הטורים הראשונים בכל בית בצליל שונה. חרוז הקבע – '-מָיו' – נקבע על ידי הפזמון החוזר שהוא שיבוץ מקראי: "נִפְּלָה נָא בְּיַד ה' / כִּי רַבִּים רחֲמָיו".
הפזמון הוא חלק אינטגרלי מהשיר ומהווה המשך ישיר לשורות הבית. בשני הבתים הראשונים, לא רק שהשורה האחרונה מתחרזת עם הפזמון, אלא היא גם קשורה אליו מבחינת התוכן: "פדה עבד לך צועק מיד רודיו וקמיו" והעבד עונה את שורת הפזמון – "נפלה נא ביד ה' כי רבים רחמיו".
העת המודרנית

הפיוט זכה לביצועים רבים בגרסאות שונות, מהמפורסמות שבהן היא של מאיר בנאי.
בפברואר 2016 נכלל הפיוט בהמלצותיה של ועדת ביטון להעצמת הזהות של יהדות ספרד והמזרח במערכת החינוך אשר הוגשו לשר החינוך נפתלי בנט.
ראו גם

סליחות
פיוט
הערות שוליים

↑  מאיר בנאי – הערוץ הרשמי, מאיר בנאי - בזכרי על משכבי, באתר יוטיוב, ‏02 במאי 2011
תעשה ולא מן העשוי

תעשה ולא מן העשוי הוא דין במצוות מסוימות שיש צורך ליצור משהו כדי לקיימם. הדין אומר שיש ליצור את המצווה ולא להשתמש במשהו שכבר נוצר לפני כן.
הדין נלמד מהמילים בתורה "תעשה" לגבי מצוות אלו, ודורשים: תעשה - ולא מן העשוי כבר.
מקור הדין

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
מצוות סוכה - "חג הסוכות תעשה לך שבעת ימים"
מצוות ציצית - "גדילים תעשה לך על ארבע כנפות כסותך"
מקומות בהם הדין מופיע > סוכה

אם הדלה עץ על הסוכה, הסכך פסול, כי העץ נחשב "מן העשוי".
אדם שהוציא חלק מהתבואה שבגדיש ויצר מערה, אין זה נחשב סוכה.
לפי בית הלל, אם אדם רוצה להפוך את תקרת ביתו העשויה מעצים ללא מעזיבה, מספיק שיטול אחת מבין כל שתי קורות, או ירים ויחזיר למקומם את כל הקורות, כי כבר אז זה נחשב "תעשה".
מקומות בהם הדין מופיע > ארבעת המינים

לפי השיטה (שאינה להלכה) ש"לולב צריך אגד" דהיינו שיש חובה לאגוד את שלושת המינים (לולב, הדס, ערבה) יחד - אם אגד ורק אחר כך ליקט את ענבי ההדס - ארבעת המינים פסולים משום "תעשה ולא מן העשוי".
מקומות בהם הדין מופיע > מזוזה

צריך להניח את המשקוף במקום לפני ששמים את המזוזה, אחרת המזוזה פסולה מדין תעשה ולא מן העשוי.
מקומות בהם הדין מופיע > ציצית

יש להשלים את הבגד לפני הטלת החוטים על מנת שיהיה "תעשה".
הערות שוליים

↑  ספר דברים, פרק ט"ז, פסוק י"ג
↑  ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק י"ב
↑  תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף י"א, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ל"ג, עמוד א'
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף מ', עמוד ב'
ערך זה הוא קצרמרבנושא הלכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
פול אבישגאנאדן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 במרץ 1914 פננג, מלזיה 
 פטירה:  31 באוגוסט 2011 (בגיל 97) סינגפור 
 מוקד פעילות:  סינגפור 
 מקום לימודים:  Saint Andrew's School, Singapore, קולג' רפאלס 
 סוגה:  מוזיקה קלאסית 
 פרסים והוקרה:  מדליון התרבות (1986) 
 
פּוֹל אבּישֶגאנאדֶן (באנגלית: Paul Abisheganaden;‏ 27 במרץ 1914 - 31 באוגוסט 2011) היה מנצח ומורה סינגפורי. זוכה מדליון התרבות לשנת 1986 על תרומותיו למוזיקה.
חייו

אבישגאנאדן למד בבית הספר האנגלי של סינגפור ובבית הספר סנט אנדרוז בסינגפור, וסיים את בחינות הגמר של קיימברידג' בשנת 1931. הוא למד אמנויות בקולג' ראפלס וקיבל תעודת בוגר לאמנויות בשנת 1934. הוא הצטרף לשירות החינוך ולימד בבית הספר האנגלי גיילאנג, שם כתב את המוזיקה והמילים למה שנועד להיות ההמנון הראשון של בית הספר.
לזכותו של אבישגאנאדן נזקפת התמיכה בהשבת ההמוזיקה הקלאסית בסינגפור במהלך שנות ה-40' וה-50' של המאה ה-20. הוא ייסד את אחד ההרכבים הקאמריים הראשונים במדינה. כמחנך, כיהן כמנהל בית הספר ע"ש ויקטוריה בשנים 1959 עד 1961 וכמנהל המכללה להכשרת מורים משנת 1963 עד 1968. בהמשך לימד עשרות שנים במחלקה למוזיקה שך האוניברסיטה הלאומית של סינגפור.
פול אבישגאנאדן מת ב-31 באוגוסט 2011 בבית החולים האוניברסיטאי הלאומי בסינגפור, בגיל 97.
טקס הלווייתו נערך ב-3 בספטמבר 2011 בקתדרלת סנט אנדרוז בסינגפור, שם שימש כמנצח מקהלה.
הערות שוליים

↑  פול אבישגאנאדן - ביוגרפיה, באתר eresources.nlb.gov.sg (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 13184718X  ISNI: 0000 0000 7873 5294  LCCN: n2006208900  VIAF: 30682078   WorldCat (עם VIAF): 30682078
שלמה וייספיש

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1903 ירושלים, האימפריה העות'מאנית 
 פטירה:  17 ביולי 1965 (בגיל 62 בערך) 
 מוקד פעילות:  ישראל 
 שפה מועדפת:  עברית 
 
שלמה זלמן וייספיש (11 בנובמבר 1903 – 17 ביולי 1965) היה מלחין וזמר ישראלי.
ביוגרפיה

וייספיש נולד בירושלים, דור רביעי בארץ. אביו, יוסף זאב וייספיש, היה חזן בעיר העתיקה בירושלים.
למד עד גיל 13 במאה שערים, ומשהתייתם מאביו עבר ללמוד בבית הספר "מקווה ישראל", ומאוחר יותר שימש שם כחזן.
נסע לגרמניה ללמוד קומפוזיציה וסיים את לימודיו בקונסרבטוריון, אך נאלץ לשוב לארץ בעקבות עליית הנאציזם.
למד אצל החזן שלמה זלמן ריבלין ואצל המלחין והמוזיקאי שלמה רוזובסקי. הופיע כסוליסט במקהלת צעירי ירושלים שהקים ירוחם ורדימון.
שימש כחזן בבית הכנסת "אמת ואמונה" ו"אוהל שם" בירושלים.
בשנת 1935 נסע למצרים כדי להופיע בתוכנית ברדיו קהיר, ונעצר לאחר ששר בשידור את "התקווה".
נפטר ב-17 ביולי 1965 לאחר מחלה קשה. נטמן בבית העלמין בקריית שאול.
יצירותיו

הלחין למעלה מ-100 שירים, הידועים בהם השיר "עדרים" שכתב אסף הלוי וביצעו, בין היתר, ברלה חגי, חנה זמיר, ברכה צפירה ושושנה דמארי והשיר "סימונה מדימונה" שחיבר חיים שלמוני וביצעו ריקה זראי, ישראל יצחקי, דקלון, עופר לוי, חיים משה והגבעטרון.
סיפר וייספיש: "השיר הראשון אותו הלחנתי היה עדרים של אסף הלוי. זוכרני תחילה שרתיו לפני אמא ז"ל, והיא ייסרה אותי בדברה על ליבי: 'זה באמת יפה, אך למה לך להיות משוגע? האם לא מוטב שתהיה חזן?'".
מלחניו המוכרים:
הורה מולדת (מילים: אשר זליג פוסק)
אחר הגשם (מילים: משה דפנא)
אל ניפולה (מילים: יעקב רימון)
בערבות לכיש (מילים: אברהם בר-עוז)
גמלת (מילים: יוסף ריקארדי)
הורה אילת (מילים: יחיאל מוהר)
ירושלים גאון מולדת (מילים: נחום לוי)
נגני מפוחית (מילים: בנימין אביגל)
נפט זורם בחוליקאת (מלים: חיים שלמוני)
שוב הגעתי לכנרת (מילים: אברהם ברוידס)
שם רחוק בהרים (מילים: כנרה מוזיקנטסקי)
תוף מרים (מילים: בנימין אביגל)
סלע בודד (מילים: שלמה מונין)
בדרך התבור (מילים: בנימין אביגל)
שדה בקר (מילים: שלמה דרורי).
וייספיש ביצע את מרבית השירים שהלחין, וכן ביצע שירים רבים נוספים, בין היתר את שיר הגמל (מילים ולחן: ידידיה אדמון) ושיר למשמרת (מילים: נ. הלוי).
הלחין וביצע את "שיר העשור" הידוע גם בשם "לעשור המדינה" יחד עם להקת סמדר. השיר נכתב לחגיגות עשר שנים לעצמאות ישראל.
הערות שוליים

↑  שלמה וייספיש באתר GRAVEZ
1 2  דוד תדהר, שלמה (זלמן) וייספיש, באתר אנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו
↑  הזמר שלמה וייספיש - למנוחות, באתר הבקר, ‏19 יולי 1965
↑  לזכר נעדרים - שלמה וייספיש, באתר על המשמר, ‏20 יולי 1966
1 2  מת הזמר והמלחין שלמה וייספיש, באתר מעריב, ‏18 יולי 1965
↑  תפילה באוהל שם, באתר דבר, ‏6 ספטמבר 1935
↑  זמר ירושלמי ברדיו קהיר, באתר הירדן, ‏11 ינואר 1935
↑  שלמה וייספיש, באתר זמרשת
↑  מודעות אבל - שלמה וייספיש
↑  עדרים, באתר זמרשת
↑  ד"ר ציפי פלישר, התפתחותו ההסטורית של שיר העם העברי, 1964, עמ' 315
↑  שיר העשור, באתר הספרייה הלאומית של ישראל, ביצוע מוקלט, רשות השידור
↑  המלחין שלמה וייספיש, באתר על המשמר, ‏7 פברואר 1958
↑  שדה תרבות, באתר למרחב, ‏11 פברואר 1958
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007289977505171  BnF: cb16554799p (data)  ISNI: 0000 0003 8237 4227  LCCN: n2006013235  VIAF: 264390234   WorldCat (עם VIAF): 264390234
פיניקית

| --- | --- |

תפוצת השפה הפיניקית
 מדינות:  פיניקיה, קרתחדשת
 כתב:  אלפבית פיניקי על גלגוליו
 משפחה:  כנענית (שמית צפון־מערבית)
 לאום:  פיניקים (כנענים)
 קוד שפה:  xpu 
 קוד ISO 639-2:  phn 
 קוד ISO 639-3:  phn 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
פיניקית היא שם כולל למשפחת ניבים כנעניים שדוברו במהלך האלף ה־1 לפנה"ס לאורך אזורי החוף הצפוני של כנען, מארוד שבצפון ועד יפו ודור שבדרום, ובייחוד בערים צור, צידון וגבל, כמו גם באזורים מסוימים בקפריסין ובאנטוליה. בעקבות הקולוניזציה הפיניקית התפשטה השפה מערבה לאזורי החוף בצפון אפריקה, למלטה, לסיציליה, לסרדיניה, לקורסיקה ולאיבריה, ושם התפתחו הניבים הפוניים והנאו־פוניים, שמקורם בפיניקית.
מקורות השפה > אוצר המלים

| --- | --- |
 :  ראו גם – רשימת כתובות כנעניות וארמיות
חקר הפיניקית מבוסס בעיקרו על אוסף מצומצם של כתובות, שרובן בעלות אופי רשמי או דתי, ועל תעתיקים מעטים לאכדית, ליוונית וללטינית. שני אוספי כתובות המרכזיים הם KAI ו־CIS.
מקורות השפה > תקופות לשוניות לפי הכתובות > פיניקית מוקדמת

הכתובות הקדומות ביותר ששרדו התגלו בעיר גבל, והן מתוארכות למאה ה־10 לפנה"ס לערך. בערים צור וצידון התגלה אוסף אחר של כתובות, המתוארכות ברובן למאות ה־5–2 לפנה"ס. כתובות נספות התגלו ברחבי פיניקיה וסביבתה, וכן במושבות הפיניקיות באיי הים התיכון, צפון אפריקה ודרום אירופה. לשונן של כתובות צור וצידון מוגדרת במחקר כפיניקית ה"סטנדרטית".[דרוש מקור] היא נבדלת במובנים מסוימים מלשון כתובות גבל, אך במקרים רבים קשה לקבוע אם ההבדלים הם ניביים או שהם נעוצים בפערי הזמן.
מקורות השפה > תקופות לשוניות לפי הכתובות > פונית

חלק ניכר מן הכתובות הפיניקיות (רובן כתובות נדר פיניקיות) התגלו במושבות הפיניקיות. כתובות אלה, שהקדומות שבהן מתוארכות למאה ה־12 לפנה"ס, משקפות התפתחות של השפה במרוצת השנים, והמאוחרות שבהן משקפות דיאלקט מערבי ומאוחר יחסית (בין המאה ה־6 לפנה"ס ל־146 לפנה"ס, חורבן קרתחדשת/קרתגו) של השפה הפיניקית, שנהוג לכנותו "פונית", על שם הכינוי הלטיני לפיניקים. הוא נבדל מן הפיניקית הסטנדרטית בצורת הכתב ("קורסיבי" יותר, המסומן ביישור הקווים העולים או יורדים מהאותיות) ובנורמות האורתוגרפיות שנהגו בו ואף במאפיינים פונולוגיים ודקדוקיים מסוימים, וניכרת בו לעיתים גם השפעתן של השפות המקומיות.
מקורות השפה > תקופות לשוניות לפי הכתובות > נאו־פונית

הכתובות המתוארכות לתקופה שאחרי חורבן קרתחדשת (146 לפנה"ס) עד המאה ה־6 לספירה מכונות "הכתובות הנאו־פוניות", והן משקפות התפתחות נוספת של השפה ושל מערכת הכתב. הכתב נעשה קורסיבי הרבה יותר והתרחק מאוד מהכתב המקורי (כתב כזה היה בשימוש אצל ההדיוטות עוד קודם לחורבן). גלגול מאוחר זה של הפיניקית שרד בצפון אפריקה לפחות עד פלישת הוונדלים בסביבות המאה ה־5 לספירה, וצאצאי הפיניקים כינוהו "כנענית", כפי שתיעד אב הכנסייה אוגוסטינוס. רובן המוחלט של הכתובות הנאו־פוניות הן כתובות הקדשה דתיות קצרות – כתובות נדר פיניקיות.
מקורות השפה > הגייה

חלק מהכתובות הנאו־פוניות נכתבו בתעתיק לאותיות רומיות או יווניות:
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|  | הכתובת המתועתקת המקורית | שחזור משוער לפיניקית | עברית מודרנית |
| כתב יווני (KAI 175) |  ΛΑΔΟΥΝ ΛΥΒΑΛ ΑΜΟΥΝ ΟΥ ΛΥΡΥΒΑΘΩΝ ΘΙΝΙΘ ΦΑΝΕ ΒΑΛ ΥΣ ΝΑΔΩΡ ΣΩΣΙΠΑΤΙΟΣ ΒΥΝ ΖΟΠΥΡΟΣ ΣΑΜΩ ΚΟΥΛΩ ΒΑ ΡΑΧΩ | לאדן לבעל חמן ו לרבתנ תנת פנ בעל אש נדר ΣΩΣΙΠΑΤΙΟΣ בן ΖΟΠΥΡΟΣ שמע קלא ב רכא | לאדון לבעל חמון ו־ לרבתנו לתנית פני־בעל אשר נדר סוסיפטיוס בן זופירוס (כי) שמעו/שמע קולו (ו)ב־ רכוהו/ברכו |
| כתב לטיני (KAI 178) |  FELIOTH . IADEM . SY RO GATE . ΥΜΜΑ  NNΑΙ | פעלת ידם ש ר־ געטא אמ־ נ | פעולות הידיים של רוגטה האמן. |
מקור נוסף המשמש לשחזור ההגייה הפיניקית הוא המחזה "פוינולוס" ("הפוּני הקטן") שחיבר המחזאי הרומי פלאוטוס בסוף המאה ה־2 לפנה"ס. המחזה, הכתוב לטינית, כולל פסקה רציפה וארוכה למדי בפונית בתעתיק לאותיות רומיות וכן כמה מילים וביטויים פוניים המפוזרים לאורך הטקסט, לדוגמה: "yth alonim u-alonuth sicorathi sy-macom syth", כלומר "את אלונים ואלונות זכרתי שמקום זאת". בתהליך המסירה של הטקסט שיבשו ככל הנראה המעתיקים את החלקים הפוניים מאחר שלא הבינו אותם. אולם חוקרים מודרניים הוכיחו שהטקסט שנכלל במחזה אכן משקף ניב פיניקי כלשהו והציעו תיקונים שונים לטקסט המשובש.
סיווג

הפיניקית שייכת לכנענית, שפה מהענף הצפון־מערבי של השפות השמיות, ומתועדות בה התכונות האופייניות לענף זה, בראש ובראשונה המעתק ‏w‏>y בתחילת מילה. לדוגמה, המילה "ירח" (במקור warḫu*) נכתבת בפיניקית ביו"ד, כמו בעברית.
בתוך הענף הצפון־מערבי משתייכת הפיניקית למשפחת השפות הכנעניות, והיא חושפת זיקה לשונית עמוקה ללשון מכתבי אל־עמארנה, לעברית המקראית ולמואבית. בדומה לשפות כנעניות אחרות, חל בה המעתק הכנעני, והיא כוללת את תווית היידוע התחילית 'ה' ואת הכינוי הפרוד למדבר "אנכ". הדמיון בין הפיניקית, ובייחוד הפיניקית מגבל, לבין העברית המקראית בא לידי ביטוי באוצר המילים, בדקדוק ובמבנים התחביריים המשותפים לשתי השפות.
מערכת הכתב

פיניקית נכתבה באלפבית פיניקי, שמקורו בכתב הכנעני הקדום. הפיניקים היו הראשונים לעשות שימוש נרחב בכתב זה, שהוא המקור לרוב מוחלט מן הכתבים האלפביתיים המודרניים.
בניגוד לעברית המקראית ולארמית, שהתמלאו בהדרגה במרוצת האלף הראשון לפנה"ס, הכתיב הפיניקי הוא כתיב חסר במובהק, שאיננו כולל שימוש באמות קריאה, אף לא בסופי מילים. רק במסגרת ה"פונית", בסביבות המאה השלישית לפנה"ס, נעשה לראשונה שימוש בלתי עקבי באות אל"ף לציון תנועות סופיות ובאות יו"ד לציון תנועות i ארוכות. סימון שיטתי יותר של תנועות באמות קריאה מתועד רק בשלב מאוחר מאוד, בכתובות ה"נאו־פוניות".
פונולוגיה > העיצורים

| --- | --- |
 :  ראו גם – אלפבית פיניקי
הפיניקית קיימה 22 פונמות עיצוריות, כמו בעברית ובניבים כנעניים אחרים: /ʔ/, /b/, /g/, /d/, /h/, /w/, /z/, /ḥ/, /ṭ/, /j/, /k/, /l/, /m/, /n/, /s/, /ʕ/, /p/, /ṣ/, /q/, /r/, /š/, /t/.
העיצורים הפרוטו־שמיים ḫ ו־ġ, שהשתמרו בעברית לכל הפחות עד המאה הרביעית לפנה"ס[דרוש מקור], נעתקו בפיניקית כבר בשלב מוקדם ל־ḥ (בכתב: ח) ול־ʕ (בכתב: ע) בהתאמה, כפי שניתן ללמוד מן הכתב, שאיננו מבחין בין שני העיצורים.[דרוש מקור][מפני ש...]
פונולוגיה > התנועות

כיוון שהכתיב הפיניקי הוא כתיב חסר, ידיעותינו בדבר מערכת התנועות הפיניקית מוגבלות מאוד. ההשערות מבוססות בעיקרן על השוואה לניבים כנעניים אחרים, על תעתיקים של שמות פרטיים ועל עדויות מכתובות נאו־פוניות מאוחרות, שכתובות בכתיב מלא.
משערים שהפיניקית קיימה שלוש תנועות קצרות /a/, /i/, /u/ וחמש תנועות ארוכות – /ā/, /ī/, /ū/, /ē/, /ō/. שתי התנועות האחרונות, /ē/ ו־/ō/, מקורן בכיווצי הדיפתונגים /ay/ ו־/aw/. כיווצים אלה התרחשו ככל הנראה בפיניקית מוקדם מבעברית המקראית, שכן גם בכתובות הפיניקיות הקדומות ביותר אין זכר לקיומם של דיפתונגים. כך, למשל, כנגד הכתיב העברי "בית" מצוי בפיניקית הכתיב "בת": ”בת ז בני יחמלך” (=בית זה בנה יחמלך, KAI 4:1).
בפיניקית התרחש ללא ספק המעתק הכנעני, כפי שניתן ללמוד מתעתיקים לשמות פרטיים. יתר על כן, המעתק של ‏ā>‏ō בהברה מוטעמת נמשך זמן רב יותר בפיניקית מבניבים כנעניים אחרים וחל לא רק על תנועת ā ארוכה מיסודה, אלא גם על תנועות a קצרות שהתארכו. כך, למשל, תנועת ה־a בצורת הפועל קָטַל נעתקה ל־ο, כפי שניתן ללמוד מתעתיקים כגון malok (=מָלַךְ), samō (=שָׁמַע). בשלב כלשהו, ככל הנראה רק ב"פונית" או בפיניקית המאוחרת, נעתקו תנועות ō ארוכות ל־ū. כתוצאה מכך, תנועות ā ארוכות שנעתקו ל־ō במסגרת המעתק הכנעני התגלגלו ל־ū. למשל, המילה מָקוֹם מופיעה במחזה פוינולוס בתעתיק macum, שמעיד על התהליך maqām>*maqōm>maqūm*. המעתק ‏ō>‏ū התרחש גם במילים שלא הושפעו מן המעתק הכנעני, אך הייתה בהן ō ארוכה בהברה מוטעמת, למשל ‏μουθ‏ (mūt, =מָוֶת, maut>*mōt>mūt*).
נראה כי תנועות [a] קצרות בהברה סגורה בוצעו לעיתים כ־[œ]  (תנועה אמצעית, בין a ל־e). כך עולה, למשל, מן התעתיקים האכדיים למילה "בעל", שבהם הצורה הרווחת יותר "bal" מתחלפת לעיתים ב־"bil". בתקופות מאוחרות יותר הועתקה המילה "בעל" ללטינית כ־"balle".
תנועת [i] קצרה הייתה קרובה כנראה בהגייתה ל־[e], כפי שניתן ללמוד מן התעתיקים היווניים μελκ (melk=מֶלֶךְ, בפיניקית נהגה במקור מִלְכְּ) ו־γερ (ger=גֵר), המופיעים לעיתים קרובות יותר מן התעתיקים הנדירים μιλκ (milk) ו־γιρ (gir).
מורפולוגיה > הכינויים > הכינויים הפרודים

מערכת הכינויים הפיניקית דומה במידה רבה לזאת הנוהגת בעברית המקראית:
| גוף | יחיד | יחידה | רבים | רבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ראשון | אנכ (ʔanōki*) | אנכ (ʔanōki*) | אנחנ (ʔanaḥnū*) | אנחנ (ʔanaḥnū*) |
| שני | את (ʔatta*) | את (ʔatti*) | לא מתועד | לא מתועד |
| שלישי | הא (huʔ*) | הא (hiʔ*) | המת (hummat*) | המת (himmat*) |

הכינוי למדבר בפיניקית הוא אנכ (ʔanōki*), בדומה ל"אֲנֹכִי" העברי. ב"פונית" מתועד גם הכתיב אנכי (KAI 89:2), המעיד כי בפיניקית, כמו ביתר הלשונות הכנעניות, נעתקה ה־u הסופית של הכינוי ל־i ‏ (ʔanāku>ʔanōki*). הכינוי "אני" מתועד בפיניקית פעם אחת בכתובת ארכאית מסרדיניה מסביבות 1200 לפנה"ס.
התנועות הסופיות בכינויים לנוכח (ʔatta*) ולנוכחת (ʔatti*) משוחזרות על סמך השוואה לשפות שמיות אחרות, ואינן מתועדות. לעומת זאת, התנועות בצורות הנסתר (huʔ*) והנסתרת (hiʔ*) מסתמכות על תיעוד. הצורה hu מופיעה במחזה הרומי פוינולוס (943; 946) והצורה "הי" מתועדת בכתיב מלא נאו־פוני (KAI 130:3). כיוון שבכתובות הפיניקיות עדיין נכתבת האל"ף, יש להניח שהיא נהגתה.
ההבדל הבולט ביותר בין מערכת הכינויים הפיניקית לזאת העברית טמון בצורות הנסתרים/ות "המת", כנגד הם/הן שבעברית. הגיית הכינויים הללו אינה מתועדת, ואף היא משוערת בלבד. נראה כי כינויים אלה שימשו במקור לציון הנסתרים ביחסות העקיפות (דאטיב או אקוזטיב) והשתלטו בהמשך גם על כינויי הנושא. בגבלית עתיקה מתועדת גם הצורה "האת" ככינוי לנסתר. ה־t בכינוי זה מקורה אף היא, ככל הנראה, בכינוי האקוזטיבי, ואפשר שהצורה נגזרה ישירות מהכינוי לנסתרים "המת".
מורפולוגיה > הכינויים > הכינויים החבורים

| גוף | יחיד | יחידה | רבים | רבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ראשון | ‏ø ‏‏ (ī-*)‏   ־י (ya-*) [אחרי שם בגנטיב]   ־י (ay-*) [אחרי תנועה] | ‏ø ‏‏ (ī-*)‏   ־י (ya-*) [אחרי שם בגנטיב]   ־י (ay-*) [אחרי תנועה] | ־נ (on-*) | ־נ (on-*) |
| שני | ־ך (ka-*)   | ־ך (ki-*)   | לא מתועד   | לא מתועד   |
| שלישי | ‏ ø ‏ (ō-*)   ־י (iyu-*).   ־ה (ihu-*); ־ו (iw-*) [גבלית]   ־ו (w-*) [אחרי תנועה] | ‏ ø ‏ (ā:*)   ־י (iya-*)   ־ה (iha-*) [גבלית]    | ־ם (om-*)    ־הם (hum-*) [גבלית]    | ־מ (em-*)      |
הכינוי למדבר ī-* (בכתב ø), המקביל לכינוי העברי, שימש בפיניקית כאשר הצטרף לשם ביחסת הנומינטיב או האקוזטיב, אך אחרי שם ביחסת הגנטיב שימש הכינוי ya-* (בכתב ־י). השוו, למשל, ”קראת את רבתי בעלת גבל ושמע קל” (=קראתי לגבירתי גבירת גבל ושמעה קולי, KAI 10). הבחנה זאת החלה להתערער כבר בפיניקית, ובכתובות מאוחרות יותר כתוב הכינוי ב־י גם כשהוא חובר לשם ביחסת הנומינטיב. ככל הנראה, בשלב זה כבר השתלט הכינוי ī- על כל המעמדים, והכתיב ביו"ד איננו אלא כתיב מלא.
כינוי הנסתר הרווח בפיניקית סטנדרטית הוא iyu-* (בכתב "־י"), שמקורו ככל הנראה ב־*ihu-, בנשילת הה"א (ihu>*iu>*iyu*). ואולם, לצדו נהג גם הכינוי ō ("‏ø‏" בכתב), שמקורו בצורת היסוד ‏ahu-*‏: ahu>*aw>ō*. גם בנסתרת נהגו שני כינויים שונים, ‏iya-*‏ (iha>*ia>*iya*) ו־ā-*‏(aha>ā*)‏.
בכתובות גבליות מוצאים עדיין כינויי גוף שלישי הכוללים את ה־h המקורית, למשל אבה (=אביו, ΚΑΙ 1:1, והשוו: "שָֹדֵהוּ", "פִּיהוּ" שבמקרא). ואולם, בכתובות גבליות מאוחרות יותר מתועד גם הכינוי לנסתר ־ו (כנראה iw-*), שמעיד על נשילת הה"א.
| גוף | יחיד | יחידה | רבים | רבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ראשון | ־ן (ni-*) | ־ן (ni-*) | לא מתועד | לא מתועד |
| שני | ־ך (ka-*) | ־ך (ki-*) | לא מתועד | לא מתועד |
| שלישי | ‏ ø ‏ (o-*)   ־י (y-*)   ־ה (hu-*); ־ו (w-*) [גבלית] | ‏ ø ‏ (a-*)   ־י (ya-*)    | ־ם (om-*)    | לא מתועד     |
כינויי המושא בפיניקית מצטרפים הן לצורות הפועל המפורש הן לצורות המקור המוחלט והנטוי.
מורפולוגיה > הכינויים > כינויי הרמז

לקרוב:
ז (ze*) לזכר: ”ובקבר ז” (KAI 14:3), ובקבר הזה
ז (zō*) לנקבה: ”בחלת ז” (KAI 14:3), בארון הזה
אל (ʔille*) לרבים/רבות: ”הבתם אל” (KAI 4:2), הבתים האלה
בגבלית מתועדות לצד הצורות הללו גם הצורות:
זנ לזכר: ”ארן זן” (KAI 1:2), ארון זה
זא לנקבה: ”והערפת זא” (KAI 10:6), = והאכסדרה הזאת
בכתובות פיניקיות מקפריסין מתועדת גם הצורה אז (באל"ף פרוסתטית) כנגד "ז".
לרחוק: 

בדומה לעברית, כינויי הרמז לרחוק זהים לכינויים הפרודים בגוף שלישי.
הא (huʔ*) לזכר: ”הדבר הא” (ΚΑΙ 13:6) = הדבר ההוא
הא (hiʔ*) לנקבה: ”על מלאכת הא” (KAI 10:13) = על המלאכה ההיא
המת (hummat*) לרבים: ”במקמם המת” (KAI 26:17), = במקומות ההם
מורפולוגיה > הכינויים > כינויי הזיקה

כינוי הזיקה הרווח בפיניקית סטנדרטית הוא אש (ʔιš*), המקביל ל־ש' הזיקה העברית בתוספת אל"ף פרוסתטית (השוו למילה אשר).

בגבלית משמש גם הכינוי ז (zu*), המקביל לכינוי הזיקה "זוּ" המתועד אף הוא במקרא: ”עַם זוּ קָנִיתָ” (שמ' טו טז).
מורפולוגיה > מערכת השם

מערכת השם הפיניקית דומה מאוד לעברית ומקיימת אבחנות במין (זכר ונקבה), במספר (יחיד, רבים ושרידים של זוגי) ובמצב (נפרד או נסמך).
|  | יחיד | יחידה | זוגי | זוגית | רבים | רבות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| נפרד | ø   (מלך)     | ־ת   (ot-*, מלכת)   ־ת  (t-*, שת ‏ <šant* ‏)   | ־ם  (ēm-*, ענמ=עיניים)    | ־תם   (atēm-*,  מאתמ=מאתיים)   | ־ם   (īm-*, מלכם)     | ־ת   (ōt-*, מלכת)     |
| נסמך | ø   (מלך)     | ־ת   (at-*, מלכת)   ־ת   (t-*, שת ‏ <šant* ‏)   | ‏ø‏   (ē-*, לען =לעיני)   | לא מתועד      | ‏ø‏   (ē-*, מלך)     | ־ת  (ōt-*, מלכת)     |
בדומה לעברית, בפיניקית צורן הזכר הוא אפס, וצורת הזכר בנפרד זהה לצורת הנסמך. יוצאים מכלל זה השמות "אב", "אח" ו"פ" (=פֶּה), שצורת הנסמך שלהם הסתיימה בתנועה סופית (והשוו בעברית: "אבי־הכלה"). תנועה זאת הייתה בפיניקית סטנדרטית ū-* בנומינטיב ובאקוזטיב ו־ī-* בגנטיב. בפונית כבר השתלטה התנועה ū- על כלל המעמדים, כפי שבעברית השתלטה תנועת ī-.
הפיניקית קיימה את שני צורני הנקבה הפרוטושמיים at- ו־t-. בניגוד לעברית, השתמרה בפיניקית ה־t של צורן הנקבה at- גם בצורת הנפרד, למשל, "רבת" (=רבה, גבירה), "שנאת" (=שנאה). לעומת זאת, במערכת הפועל נשלה ה־t של סיומת הנסתרת. לאור המעתק a>o גם בתנועות שהוארכו באופן משני, נעתק צורן הנקבה בנפרד מ־at ל־ot. לעומת זאת, בצורת הנסמך הוא נותר ככל הנראה at-.
צורות הזוגי השתמרו בפיניקית ככל הנראה עד אמצע האלף הראשון לפנה"ס לערך. לאחר מכן התייחד השימוש בצורן הזוגי רק למילים מסוימות, כגון איברי הגוף, בדומה לעברית.
צורת הרבים והרבות, הן בנפרד הן בנסמך, זהות לסיומות העבריות.
מכיוון שהפיניקית נכתבה בכתיב חסר, אין לדעת עד איזה שלב התקיימו בה סיומות היחסה, אך יש להניח כי הללו נשלו בשלב יחסית מוקדם, בין המאה ה־9 למאה ה־7 לפנה"ס. עם זאת, קיומם של שני כינויים מובחנים לגוף המדבר, שהאחד מצטרף לשמות בנומינטיב ובאקוזטיב והאחר לשמות ביחסת הגנטיב (ר' לעיל, הכינויים החבורים), מציע כי ייתכן שתנועת הגנטיב השתמרה זמן רב יותר מתנועות היחסה האחרות.
מורפולוגיה > מערכת הפועל

כמו העברית המקראית, מקיימת מערכת הפועל הפיניקית אבחנות של זמן/אספקט ואבחנות של מודוס. 

בפיניקית קיימים שלושה מודוסים: אינדיקטיבי, לא־אינדיקטיבי וציווי. כמו בעברית, גם בפיניקית היטשטשה ההבחנה בין המודוס האינדיקטיבי ללא־אינדיקטיבי במרבית הצורות, אך בניגוד לעברית, קיימה הפיניקית הבחנה סדירה בין שתי הצורות בנטיית הנוכחים והנסתרים. סיומת הנוכחים והנסתרים במודוס האינדיקטיבי היא ūn- ("־נ" בכתב) ואילו במודוס הלא־אינדיקטיבי הסיומת היא ū- (‏"ø" ‏ בכתב). גם במקרא מתועדות צורות יִקְטֹל בנו"ן סופית, המקבילות לצורות האינדיקטיביות בפיניקית (למשל, "יִרְגָּזוּן", שמ' טו יד), אך הללו מופיעות רק ברבדים הארכאיים של המקרא ואינן נבדלות בהוראתן מהצורות המסתיימות בתנועה.
מורפולוגיה > מערכת הפועל > נטיית הגופים

|  | יחיד | יחידה | רבים | רבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ראשון | קטלת  (qataltī*) | קטלת  (qataltī*) | קטלן  (qatalnū*) | קטלן  (qatalnū*) |
| שני | קטלת   (qataltā*) | קטלת   (qatalt(ī)*) | לא מתועד | לא מתועד |
| שלישי | קטל   (qatōl*) | קטל   (qatalō*) | קטל   (qatalū*) | קטל   (qatalū*) |
גוף ראשון. הכינוי החבוי למדבר (בכתב: ת) היה ti- כבעברית, כפי שעולה מכתיבים פוניים מלאים מעין כעתבתי (=כָּתַבְתִּי, KAI 145:6).

הכתיב המלא ה"נאו־פוני" "כנא" (kannu*=הַיִינוּ) מציע שהכינוי למדברים (בכתב: נ) היה nu- בדומה לעברית (ה־"א" היא אם קריאה המציינת בדרך כלל תנועות ממין o).
גוף שני. העדות היחידה לסיומת הנוכח ta- היא התעתיק הלטיני iadata (=יָדַעְתָּ, פוינולוס 1017).

הכינוי החבוי לנוכחת איננו מתועד. ייתכן ששימר את התנועה הסופית (ti-), ואפשר שהתנועה נשלה, כמו בעברית המקראית (t-).

התעתיק המסופק sycartim (=זְכַרְתֶּם? פוינולוס 1023) הוא העדות היחידה לתנועה של סיומת הנוכחים (בכתב: תם). לסיומת הנוכחות אין תיעוד.
גוף שלישי. בניגוד למערכת השם, במערכת הפועל נשלה הסיומת t- בכינוי לנסתרת גם בפיניקית: שמע (=שָמְעָה, KAI 10:8). לאור המעתק ā>ō בהברה מוטעמת, יש לשער שהצורה הסתיימה בתנועת ‏o‏ (qatalat>qatalā>qatalo).
צורת הנסתרים הייתה qatalu, כפי שמלמדים הכתיב ה"נאו־פוני" "פעלא" (KAI 130:5) והתעתיק הרומי felu, המייצגים שניהם את המילה "פעלו" (=עָשׂוּ).
|  | יחיד | יחידה | רבים | רבות |
| --- | --- | --- | --- | --- |
| ראשון | אקטל   (ʔiqtul*) | אקטל   (ʔiqtul*) | נקטל   (niqtul*) | נקטל   (niqtul*) |
| שני | תקטל   (tiqtul*) | תקטל   (tiqtul(ī)*) | לא מתועד | לא מתועד |
| שלישי | יקטל   (yiqtul*) | תקטל   (tiqtul*) | יקטל (ן)   (yiqtulū(n)*) | לא מתועד |
מורפולוגיה > מיליות > תווית היידוע

תווית היידוע בפיניקית הייתה ה (ha*) והצטרפה לתחילת השם שאותו היא מיידעת. העדות הראשונה לשימוש בתווית היידוע בפיניקית מצויה בטקסט מגבל המתוארך למאה ה־10 לפנה"ס לערך: ”כל מפלת הבתם אל” (=כל חורבות הבתים האלה, KAI 4:2), אך השימוש בה נותר בלתי סדיר גם ברבדים המאוחרים של השפה.
ב"פונית" ה־h של התווית לא נהגתה עוד, והיא בוטאה כתנועה בלבד או כתנועה שלפניה סותם סדקי (ʔ). הכתיבים ה"פוניים" שכוללים ה"א הם ככל הנראה כתיבים היסטוריים.
מורפולוגיה > מיליות > תווית המושא

תווית המושא הפיניקית היא אית (ʔiyat*), והיא משמשת לפני שמות מיודעים ומקבילה לתווית העברית "אֵת" ולתווית הארמית "ית". בניגוד לעברית, שבה הזדהתה תווית המושא "את" (בנטייה אוֹתוֹ) עם מילת היחס "את" (בנטייה אִתּוֹ), הפיניקית שימרה את ההבחנה בין שתי המיליות. כנגד תווית המושא "אית" כתובה מילת היחס "את" (שהוראתה "עם", "מ־" או "ל־") בלא יו"ד. עם זאת, ב"פונית" כבר התערערה ההבחנה בין שתי הצורות, וב"נאו־פונית" מתועדים התעתיקים et ו־‏yth‏ (=ʔæt*), שמעידים על נשילת ה־y.
בכתובות הפיניקיות הקדומות ביותר (כתובות מלכי גבל וכתובת כילמווה) טרם מופיעה תווית המושא, וייתכן שהדבר מעיד כי בתקופה זאת טרם נשלו בפיניקית סיומות היחסה.