stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ציור מדהובאני
הכרה

הציור המדהובאני זכה להכרה רשמית ב-1969 כאשר סיטה דווי זכתה בפרס המדינה מטעם ממשלת ביהאר. בשנת 1975, נשיא הודו העניק את פרס פדמה שרי לג'גדמבה דווי, ואת הפרס הלאומי לסיטה דווי, שתיהן אמניות מדהובאני. סיטה דווי זכתה בפרס פדמה שרי ב-1981, את פרס ראטנה ביהאר ב-1984, ואת פרס שליפ גורו ב-2006. בשנת 1984 גנגה דווי זכתה בפרס פדמה שרי. מהסונדרי דווי זכתה בפדמה שרי בשנת 2011. באווה דווי, ימונה דווי, שאנטי דווי, צ'אנו דווי, בינדשווארי דווי, צ'נדרקלה דווי, שאשי קאלה דווי, לילה דווי, גודווארי דוטה, בהארטי דאיאל, מאנישה ג'הה, אמבריקה דווי, וצ'נגרבהושאן גם זכו בפרס הלאומי.
גלריה

ציור מדהובאני המוצג במוזיאון במומבאי
ציור מדהובאני מודרני
Madhubani Mahavidyas
לקריאה נוספת

Kossak, Steven (1997). Indian court painting, 16th-19th century.. New York: The Metropolitan Museum of Art. ISBN 0-87099-783-1. (ראה מדד: p.  148-152)
הערות שוליים

↑  "Madhubani Painting". Abhinav Publications. 30 בספטמבר 2017. ארכיון מ-21 בפברואר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Krupa, Lakshmi (4 בינואר 2013). "Madhubani walls". The Hindu. ארכיון מ-29 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Padma Shri" (PDF). Padma Shri. 2015. אורכב מ-המקור (PDF) ב-15 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jyotindra Jain (1989). "Ganga Devi: Tradition and expression in Madhubani painting". Taylor and Francis Online. 3 (6). doi:10.1080/09528828908576213.
↑  "Padma Awards" (PDF). Ministry of Home Affairs, Government of India. 2015. אורכב מ-המקור (PDF) ב-15 בנובמבר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Tripathi, Shailaja (22 בנובמבר 2013). "Madhubani beyond the living rooms". The HIndu. ארכיון מ-31 בינואר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Art that subverts". 26 באוגוסט 2013. ארכיון מ-26 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
עיר 15 דקות

אנשים הולכים ורוכבים על אופניים בפריז; ראש העיר, אן אידלגו, אימצה את מודל עיר 15 דקות
עיר 15 דקות הוא רעיון בתכנון ערים ואזורים שלפיו רוב השירותים היומיומיים הנדרשים, דוגמת עבודה, קניות, חינוך, רפואה ופנאי יימצאו במרחק 15 דקות הליכה או רכיבה מכל נקודה בעיר. מטרת הרעיון היא לצמצם את התלות ברכב הפרטי, לקדם אורח חיים בריא ומקיים יותר ולשפר את הרווחה הכללית של תושבי העיר.
היישום של עיר 15 דקות דורש פעולה בהיבטים רבים, ומערב מתכנני תחבורה וערים יחד עם מובילי מדיניות כדי ליצור מרחב ציבורי ידידותי להולכי רגל ולרוכבי אופניים וכזה שקיים בו עירוב שימושים. השינוי באורח החיים דורש לעיתים גם עבודה מהבית, כדי לצמצם את הנסיעות המבוצעות, דבר שצבר תאוצה בשנים האחרונות וביתר שאת מאז מגפת הקורונה. מודל עיר 15 דקות זכה גם להגדרה כ"חזרה לניהול אורח חיים מקומי".
שורשי עיר 15 דקות נעוצים בתכנון המסורתי, ובו הליכה וקהילה היו מרכיב חשוב בתכנון, בטרם עבר המיקוד לרשת רחובות ולכלי רכב. הוא מתבסס על תכנון שמתמקד בהולכי רגל כפי שניתן למצוא בניו אורבניזם, בפיתוח מוטה-תחבורה ציבורית ובהצעות אחרות שמקדמות הליכה, עירוב שימושים ו"עיר קומפקטית". קיים מגוון רעיונות כיצד ליישם את המודל, כמו ערי 15 דקות שנבנות מסדרה של שכונות בגודל של 5 דקות הליכה, רעיון שמוכר גם כקהילות שלמות או כשכונות הליכתיות.
מודל עיר 15 דקות זכה לתשומת לב רבה אחרי שראש עיריית פריז, אן אידלגו, הציגה תוכנית ליישומו במהלך קמפיין הבחירות שלה ב-2020. מאז, ערים שונות ברחבי העולם החלו ליישם את המודל ברמות שונות. בתחילת 2023, החלו להישמע תאוריות קונספירציה לפיהן מטרת המודל היא לאפשר לממשלה לדכא את האוכלוסייה, בדומה לסגרים שיושמו בתקופת הקורונה.
היסטוריה

רעיון עיר 15 דקות שואב השראה מרעיונות ההליכתיות והקרבה, ומרעיונות כמו יחידת השכנות שפיתח מתכנן הערים קלרנס פרי, וכן הושפע מערים כמו פריז. יועץ של ראש עיריית פריז ציין שהמודל של ג'יין ג'ייקובס שהוצג במותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות שימש כמקור השראה.
משבר האקלים ומגפת הקורונה העלו את קרנו של המודל בעיני מתכננים רבים. ביולי 2020, קבוצת C40 Cities Climate Leadership פרסמה הצעה ל"בנייה מחדש טוב יותר" של הערים תוך שימוש במודל עיר 15 דקות, תוך התייחסות לתוכניות שיושמו במילאנו, אדינבורו, מדריד וסיאטל אחרי התפרצויות הקורונה. הדו"ח הדגיש את חשיבות המעורבות הקהילתית במודל.
הפורום הכלכלי העולמי הוא ארגון בינלאומי רב-השפעה המאגד את 1000 התאגידים החזקים בעולם, וכמה מאות מיליארדרים ופוליטיקאים מובילים. מודל ערי 15 הדקות מקודם במרץ רב על-ידי הפורום הכלכלי העולמי מאז שנת 2015.
מחקר

עיר 15 דקות היא הצעה לעיר רב–מוקדית, שבה הצפיפות היא יתרון, הקרבה של התושב למוקדי העניין משתנה ומספר הקשרים הפוריים בין התושבים גדל. קרלוס מורנו, שפיתח גרסה של הרעיון, מגדיר אותו "כרונו–אורבניזם" ומציע לבחון את העיר במונחי זמן ולא במרחקים.
מחקר > עיר 15 דקות

האורבניסט קרלוס מורנו הציג ב-2021 את הצעתו לעיר 15 דקות, שבה התושבים יכולים להגיע לשישה שימושים מרכזיים במרחק 15 דקות הליכה או רכיבה: מחיה, עבודה, מסחר, בריאות, חינוך ופנאי. המודל הזה מתבסס על ארבעה היבטים: צפיפות, קרבה, גיוון ודיגיטציה.
מורנו מציין את עבודתו של ניקוס סלינגרוס, ששיער שקיימת צפיפות מיטבית בתכנון העירוני, אשר תעודד פתרונות מקומיים לבעיות מקומיות. המחבר דן בסמיכות הן במונחים של מרחב והן במונחים של זמן, בטענה שעיר 15 דקות תצמצם את המרחב והזמן הדרושים לקיום פעילות. הגיוון במודל מתייחס לעירוב שימושים ושכונות רב–תרבותיות, ששתיהן ישפרו את החוויה העירונית ויגבירו את מעורבות הקהילה בתכנון. לפי מורנו, דיגיטציה היא חלק מרכזי מהעיר, כחלק מרעיון ערים חכמות. מורנו ואחרים טוענים שהמהפכה התעשייתית הרביעית הפחיתה את הצורך בנסיעה לעבודה בזכות הטכנולוגיה שמאפשרת תקשורת מקוונת.
מחקר > עיר 20 דקות

בשנת 2012 הציג קנת לרסון את רעיון עיר 20 דקות. הוא פיתח במעבדה ב-MIT סימולציה לשכונה שמשלבת בין התערבות תכנונית, טכנולוגיה ומדיניות כדי להציג את מה שנדרש לקיום "תאים עירוניים קומפקטיים". לרסון העלה את הרעיון שכדור הארץ הופך לרשת של ערים, ושערים מצליחות יהפכו בעתיד לרשת של קהילות יזמיות בעלות ביצועים גבוהים וגמישות.
מאמר שפרסמו דניס דה סילבה, דייוויד קינג ושיאה למאר ב-2019 בחן את העיר טמפה שבאריזונה כמקרה מייצג של מרחב עירוני שבו ניתן להגיע לכל הצרכים הנדרשים בהליכה, ברכיבה או בתחבורה ציבורית בפרק זמן של פחות מ-20 דקות. במאמר נמצא שטמפה נגישה מאוד, בדגש על אופניים, אולם היא נתונה לשינויים בהתאם למיקום הגאוגרפי. במאמר ניתן דגש על הנגישות במרחב הבנוי.
מחקר > עיר מייל אחד

ב-2013 העלה לוקה דאצ'י (פרופסור שותף בלימודים אורבניים בפוליטיכניקו של טורינו) מודל של עיר שבה "כל נקודה יכולה להגיע לאזורי טבע רציפים, מקומות עבודה, מרכזים, חנויות, שירותים (פנאי, רפואה ותרבות) ופעילות יומיומית רגילה באמצעות הליכה של 15–30 דקות או 15 דקות רכיבה על אופניים". הוא כינה עיר זו כ"עיר ירוקה של מייל אחד", או "עירוניות של רווח שווה".
מחקר > שכונת 15 דקות

במאמר שהתפרסם ב-2019 הוצגה שנגחאי כמקרה מבחן לקונספט של עיר המורכבת משכונות נגישות של 15 דקות ועם התמקדות בבריאות, בדגש על מחלות שאינן מידבקות. המחברים הציעו ששכונה של 15 דקות משפרת את בריאות התושבים, ותיעדו פערים קיימים בכושר ההליכה בתוך שנגחאי.
יישום המודל בישראל > ברמה הארצית

15 דקות - ארגון צרכני תחבורה ציבורית בישראל, הוקם בשנת 2009, ומקדם מאז את יישום המודל בישראל.
יש הטוענים כי יישום המודל בישראל התחיל כבר בסוף העשור הראשון וראשית העשור השני של המאה ה-21, עם חלוקתן של מספר ערים לרבעים. מאז, אומץ המודל בגלוי במספר שכונות חדשות, שנבנו ונבנות בשנים האחרונות. תוכנית האב לתחבורה בירושלים כוללת חתירה ליישום מלא של מודל זה. לפי ד"ר אורלי רונן מאוניברסיטת תל אביב, ירושלים, חיפה, באר שבע ותל אביב הצליחו ליישם את הרעיון בלפחות חלק מהפיתוח החדש שבהן, אולם רק האחרונה עשתה זאת בהצלחה יחסית.
כדי לעודד תכנון שכונות איכותיות, פיתח משרד הבינוי והשיכון יחד עם המועצה הישראלית לבנייה ירוקה את "שכונה 360", כלי מדידה שמקדם תכנון, פיתוח ובינוי של "שכונות איכותיות ומשגשגות לאורך זמן".
בשנת 2024 הכריז משרד הפנים על תוכנית חדשה, במסגרתה תחולק כל מדינת ישראל לכ-28 אזורים, ובכל אחד מהם יוכלו לכאורה "לקבל אזרחים את כל השירותים להם הם נזקקים, בטווח של כ-30 דקות נסיעה מביתם". מנכ"ל מנהל התכנון אף הגדיל באומרו כי היעד והשאיפה הם להנגיש את השירותים במרחק של עד 15 דקות נסיעה. תוכנית זו נקשרה באופן רשמי לתנועת המאבק בשינוי האקלים. שנת היעד ליישומה המלא הוא 2050, בתאימות ליעדים לפיתוח בר קיימא של האו"ם, ותוכנית האיפוס הגדול של הפורום הכלכלי העולמי. מטרות התוכנית, מבחינת אופי הנגשת שירותים לאזרח, תואמות את מודל ערי 15 הדקות.
יישום המודל בישראל > תל אביב

המודל הוא חלק רשמי מתוכנית המתאר העירונית של תל אביב.
יישום המודל בישראל > חיפה

בשנת 2024 אושרה תוכנית לבניית שכונה חדשה בחיפה, אשר מאמצת את עיקר הרעיונות של עיר 15 דקות. ביניהם: צמצום משמעותי של מקומות חניה, צמצום השימוש ברכבים פרטיים, מעבר למודל של שכירות חניה פרטית במקום בעלות עליה, ובניית מוסדות ציבור ומרכזי צריכה במרחק הליכה לכאורה מכל אזור מגורים.
יישום המודל בישראל > יהוד

בשנת 2023 הוכרז כי תיבנה ביהוד שכונה גדולה חדשה, "גדות", במודל עיר 15 דקות. עבודת הפיתוח על השכונה נעצרה בשלהי שנת 2023, עקב סכסוכים בין העירייה למדינה.
יישום המודל בעולם > אירופה

ראש העיר פריז, אן אידלגו, הציגה את רעיון עיר 15 דקות בקמפיין הבחירות שלה ב-2020. לפי התוכנית, חצרות בתי ספר הוסבו לפארקים אחרי שעות הלימודים, ושדרות ראשיות בעיר שופצו ונשתלו בהם עצים ונסללו שבילי אופניים.
העיר קליארי, בירת סרדיניה, החלה גם היא בתוכנית לשיפור ההליכתיות. העירייה ביקשה מהציבור משוב לכל אורך העבודות, ובכך אימצה את מודל קרלוס מורנו.
באוטרכט, העיר הרביעית בגודלה בהולנד, 100% מהתושבים יכולים להגיע לכל השירותים העירוניים באמצעות 15 דקות רכיבה, ו-94% יכולים לעשות כן ברכיבה של 10 דקות. העירייה מתכננת לשפר עוד את הנגישות בעיר עד 2040.
יישום המודל בעולם > אסיה

ב-2019, רשות התחבורה היבשתית של סינגפור הציגה תוכנית אב ל"עיירות 20 דקות" ול"עיר 45 דקות" עד 2040.
קזון סיטי, העיר הגדולה ביותר בפיליפינים, הכריזה ב-2023 על תוכנית לאמץ את קונספט עיר 15 דקות כדי לקדם הליכתיות בעיר. בהשראת פריז, הוחלט להפוך את המרחב הציבורי לידידותי יותר להולכי רגל, כדי להגיע ליעד של נייטרליות פחמנית עד 2050.
יישום המודל בעולם > אסיה > סין

בשנת 2016 פורסמה בשנגחאי תוכנית בשם "מעגלים קהילתיים של 15 דקות", בהם התושבים יכולים להגיע לכל מוקדי העניין הבסיסיים בתוך 15 דקות הליכה. ערים אחרות בסין יישמו גם הן את הרעיון, כמו באודינג וגואנגג'ואו.
ב-2018 נכנס לתוקף "תקן לתכנון ועיצוב אזורי מגורים עירוניים" שמגדיר ארבע רמות של אזורי מגורים: שכונת 15 דקות, שכונת 10 דקות, שכונת 5 דקות ובלוק מגורים. ביניהם, שכונת 15 דקות פירושה "אזור מגורים שמחולק לפי העיקרון שהתושבים יכולים לספק את הצרכים החומריים והתרבותיים שלהם באמצעות הליכה של 15 דקות; לרוב הוא תחום בדרכים עורקיות ראשיות או בגבולות, ועם אוכלוסייה של 50–100 אלף תושבים (17–32 אלף בתי אב) וכל המתקנים הנדרשים לתמוך בהם".
במטרה להיאבק בהשתרעות העירונית, צ'נגדו החלה ליישם את תוכנית "העיר הגדולה", שלפיה הפיתוח בפאתי העיר יהיה צפוף דיו כדי לתמוך בכל השירותים הנדרשים במרחק 15 דקות הליכה.
יישום המודל בעולם > צפון אמריקה

בשנת 2012, פורטלנד שבאורגון הציגה תוכנית לשכונות שמטרתן לתמוך בצעירים, תוך הצעת דיור בהישג יד וקידום פיתוח קהילתי ומסחר בשכונות שבאופן היסטורי קיבלו שירותים פחות טובים. התוכנית מדגישה את ההליכה והרכיבה על אופניים ככלי תחבורה וכאמצעי לשיפור בריאות הציבור. היא קוראת לשיפור המעורבות הקהילתית בתהליכי התכנון ולהגביר את ההטרוגניות.
יישום המודל בעולם > דרום אמריקה

עד מרץ 2021 הקימה בוגוטה, בירת קולומביה רשת של 84 ק"מ של נתיבי אופניים כדי לעודד ריחוק חברתי במהלך מגפת הקורונה. רשת הנתיבים הייתה המשך למדיניות מ-1974 שנותנת לאופניים עדיפות ברחובות.
יישום המודל בעולם > אפריקה

במהלך מגפת הקורונה הומרו בתי ספר בלאגוס, בירת ניגריה, לשוקי מזון כדי למנוע היסטריה. המהלך הוכח ככזה שקיצר את זמני הנסיעה ושיפר את אספקת המזון.
יישום המודל בעולם > אוסטרליה

במלבורן פותחה תוכנית "מלבורן 2017–2050" שנועדה לענות על הגידול הצפוי באוכלוסייה ולמנוע השתרעות אורבנית. התוכנית כוללת בין השאר בניית רשת התניידות באופניים ובניית "שכונות 20 דקות".
יישום המודל בעולם > ערב הסעודית

הפרויקט השאפתני של העיר העתידנית ניאום, אמור לממש את מרבית עקרונות ערי 15 הדקות. נכון לשנת 2024, העיר מצויה עדיין בתהליכי בנייה.
יישום המודל בעולם > יוון

בשטח העיר אתונה ישנו פרויקט התחדשות עירונית בשם 'האליניקון', אשר נבנה במכוון במתכונת עיר 15 דקות.
השפעה חברתית

עיר 15 דקות ששמה דגש על הליכתיות ונגישות, הוצגה כדרך לשרת טוב יותר קבוצות אוכלוסייה שנדחקו הצידה בתכנון עד כה, דוגמת נשים, ילדים, אנשים עם מוגבלות וקשישים.
התשתית שבצד עיר 15 דקות מאפשרת גם שימוש טוב יותר בשירותים עירוניים כמו פארקים ומוסדות חינוך. הגישה שמה דגש גם על שטחים ירוקים, דבר שעשוי לשפר את המגוון הביולוגי בעיר ולמנוע כניסת מינים פולשים. מחקרים מצאו שהגדלת הנגישות לשטחים פתוחים משפיעה לטובה גם על הבריאות הפיזית והנפשית של התושבים, מצמצמת את הלחץ, מגדילה את האושר, משפרת את השינה ומקדמת אינטראקציות חברתיות חיוביות. תושבים שגרים בקרבת שטחים פתוחים נמצאו גם כמי שעושים יותר פעילות גופנית.
מגבלות וביקורת

לצד ההיבטים בתוכנית אשר נתפסים כיתרונות, קיימות גם מספר מגבלות למודל עיר 15 דקות.
מגבלות וביקורת > תנועתיות במרחב

קושי אחד נוגע לשטחים עירוניים בנויים, אשר בהם דפוסי השימוש בקרקע כבר נקבעו. כמו כן, קיים קושי ליישם אותו באזורים בצפיפות נמוכה, או באזורים עם אוכלוסייה בעלת הכנסה נמוכה, עקב אפשרויות תחבורה מצומצמות. הדבר נכון גם לאזורים שבהם קשה להתנייד רגלית או באמצעות כלי רכב דו-גלגליים, כגון באזורים הרריים, ביצתיים, ימיים, או מדבריים.
מגבלות וביקורת > הבדלים באדריכלות ותרבות בין אזורים ומדינות

מגבלה אחרת היא היעדר האוניברסליות שלו – קל יותר לבנות ערי 15 דקות בערים שלא עברו פרוור, כמו הערים באירופה, לעומת ערים באסיה ובצפון אמריקה. ערים חריגות כוללות את צ'נגדו שבסין, שנעזרה בעיר 15 דקות כדי לצמצם את הפרוור, ומלבורן, שבה הושם דגש על תחבורה ציבורית כדי להגדיל את רדיוס עיר 15 דקות.
מגבלות וביקורת > הבדלי גילאים ויכולות תנועה

ערי 15 דקות מבוססות על הרעיון כי ניידות בהליכה, בכלים דו-גלגליים ממונעים ובתחבורה ציבורית, הם דברים הנגישים ופשוטים לכולם. בה בעת, ישנן אוכלוסיות אשר מתקשות לנצל נגישות מסוג זה. אנשים זקנים, בעלי נכויות, בעלי מוגבלויות נפשיות מסוימות, ילדים צעירים ותינוקות, הם אוכלוסיות שבהן אחוז ניכר מן האנשים עשויים להתקשות בתנועה עצמאית במרחב, במיוחד למרחקים של מעל כמה מאות מטרים, ללא רכב פרטי.
עוד ישנו קושי בהתניידות ממקום למקום עם מיטלטלין כבדים או מרובים אשר נרכשו, ויש להובילם מבית עסק למגורים פרטיים. ללא רכב פרטי, הדבר דורש לעיתים קרובות תשלום מוסף על משלוח ליעד, בעסקאות יום-יומיות. זאת משום הקושי של אוכלוסיות מגוונות, להרים, לסחוב ולשנע את אותם מיטלטלין, ללא רכב פרטי.
מגבלות וביקורת > אקלים מקומי

התניידות ללא רכב פרטי היא מאתגרת יותר בתנאי חום או קור קיצוניים, במיוחד רגלית, על אופניים או באמצעות קורקינט. גם אם קיימת תחבורה ציבורית יעילה וזמינה, עולה הצורך לנוע ממנה ואליה, ממקומות המגורים והעבודה, בתנאי האקלים האמורים, דבר שעשוי להיות מאתגר עבור רבים, וייתכן שאף מסוכן לבריאות.
מגבלות וביקורת > פערים חברתיים-כלכליים

מודל ערי 15 דקות אינו מקדם את היעלמותם כליל של כלי רכב פרטיים, אלא רק את צמצומם באופן משמעותי ביותר. אם הקושי ברכישה, תחזוקה ושימוש ברכב פרטי הופך תלוי יכולת כלכלית, פועל יוצא הוא שהרכב הפרטי, שהיה נחלת הכלל, הופך מותרות לעשירים בלבד. עוד יש שהעלו חששות, שהיעדר רכב פרטי בידי ההמונים, ימנע מהם גישה להזדמנויות שמחוץ לערי 15 הדקות, בעוד שבעלי הרכבים יהיו בעלי גישה שכזו. מסיבות אלו ואחרות, המודל עלול להעצים פערים חברתיים-כלכליים באוכלוסייה
מגבלות וביקורת > אפשרויות בחירה מוגבלות

מודל 15 דקות הוא ריכוזי מטבעו. משכך, נטען כי הוא עלול להגביל את החירות והאפשרויות של אנשים. על ידי ריכוז שירותים ברדיוס קטן, קיים סיכון לצמצום הגיוון והתחרות. יש החוששים כי בנוסף, הדבר עלול להפריע לגישה לשירותים מיוחדים, או להגביל הזדמנויות לחוויות ייחודיות.
מגבלות וביקורת > מבקרים בולטים

המבקרים הבולטים של ערי 15 דקות כוללים מספר אושיות רשת ובעלי הסכתים מפורסמים מצפון אמריקה, שחלקם ידועים בחיבתם לתאוריות קשר, וביניהם הבדרן והפרשן ג'ו רוגן, השחקן והפרשן הפוליטי-חברתי ראסל ברנד, היזם המיליארדר פטריק בית-דוד, ההוגה והפסיכולוג ג'ורדן פיטרסון, הפרשן הפוליטי ומפיץ הקנוניות אלכס ג'ונס, הפרשנים הפוליטיים-כלכליים נטלי וקלייטון מוריס, והפרשנים הפוליטיים-כלכליים והיזמים האחים קוואק. לכל המבקרים הללו מיוחסות דעות ועמדות שמרניות וימניות.
פרופסור אדוארד גלייסר מאוניברסיטת הארוורד כתב מאמר נגד מיזם ערי 15 דקות, ובו כינה את הערים הללו "גטו ללא מוצא". במאמרו זה, הדגיש פרופסור גלייסר כי לעניות דעתו, יוזמות שכאלה מגבירות פערים כלכליים-חברתיים.
תאוריות קשר

החל משנת 2020 לערך, נפוצו תאוריות קשר מגוונות סביב מודל ערי 15 דקות. עיקרי הטענות מתמקדים ברעיון לפיו מדובר במושג תכנוני שנועד לאפשר לממשלות לדכא את אזרחיהן. תאוריות שכאלה מקושרות לעיתים, לתאוריות אחרות לפיהן ממשלות המערב משתמשות בטכנולוגיות שונות כדי לשלוט באוכלוסייה. מפתח מודל עיר 15 דקות, קרלוס מורנו, ספג איומים על חייו בעקבות ההתנגדות לרעיון זה פרי פיתוחו.
גורמים רבים המתנגדים למודל, מכנים את ערי 15 הדקות 'גטו מודרני', ואף ערכו השוואות בין הרעיון לבין תופעות שנראו בשואת היהודים.
קיימים מספר אנשים שמקשרים בין עיר 15 דקות להצעת הממשלה הבריטית ל"שכונות דלות תנועה", שכוללת התקנת סורקי לוחיות רישוי בנקודות שונות. עובדה זו גרמה לחלקים מהציבור לטעון שמדובר בכוונה לקנוס את מי שיעזבו את מקום מגוריהם, מה שייצור "בתי כלא פתוחים". האנשים המצדדים בתאוריות אלו טוענים שהפורום הכלכלי העולמי מתכנן לשלול מהם את חירותם ולכלוא אותם בבתיהם באמתלה של מאבק במשבר האקלים (הפורום הכלכלי עצמו פרסם כתבות בנושא). התאוריה הזו היא חלק מרשת של תאוריות שטוענות שנעשה מאמץ לקדם שלטון טוטליטרי עולמי.
בשנת 2023 פרצו מחאות באוקספורד, שהשתתפו בהן 2,000 מוחים, בשל התנגדותם לרעיון של עיר 15 דקות שאותו הם כינו "גטאות" ו"שלטון דיקטטורי" של הפורום הכלכלי העולמי. חבר הפרלמנט השמרני ניק פלטשר קרא לכוונה זו "רעיון סוציאליסטי בין-לאומי". ההוגה הקנדי ג'ורדן פיטרסון טען כי מדובר ב"רעיון סוטה", ותומכי QAnon טענו כי תאונה שבה רכבת שהובילה כימיקלים ירדה מהמסילה, הייתה חלק ממזימה להכניס את התושבים לבתיהם. בעקבות המחאות, מועצת העיר אוקספורד הוציאה מרשומותיה את הביטוי 'עיר 15 דקות', בתואנה כי "מדובר במונח שהפך רעיל ומתסיס מחלוקת".
ראו גם

הליכתיות
עירוב שימושים
שביל אופניים
עיר קומפקטית
האינטרנט של הדברים
רנוואלונה השלישית

| --- | --- |

צילום מאת ז'. גייזר בסביבות שנת 1905
 לידה:  22 בנובמבר 1861 בפסקה זו רשומה אחת נוספת שטרם תורגמה, ממלכת מרינה 
 פטירה:  23 במאי 1917 (בגיל 55) אלג'יר, אלג'יריה הצרפתית, הרפובליקה הצרפתית השלישית 
 שם לידה:  Razafindrahety 
 מדינה:  ממלכת מרינה 
 מקום קבורה:  אמבוהימאנגה 
 בן או בת זוג:  ראינילאיאריבוני 
 
 
 פרסים והוקרה
 צלב גדול של לגיון הכבוד 
 
 חתימה:   
 
רנוואלונה השלישית או לפי ההיגוי המלגשי - רוונואלו השלישית (במלגשית: Ranavalona fahatelo;‏ 22 בנובמבר 1861 – 23 במאי 1917) הייתה מלכת מדגסקר (ממלכת אימרינה), השליטה הריבונית האחרונה של האי, בין 30 ביולי 1883 ל-28 בפברואר 1897 . שלטונה התאפיין במאמצים נואשים למנוע את המזימות הקולוניאליות של צרפת בנוגע למולדתה. בצעירותה, כנסיכה, נמצאה ראויה לרשת את המלכה רנוואלונה השנייה. בדומה למלכות הקודמות, התחתנה בנישואים פוליטיים עם גבר בן לאליטת הובה, ראינילאיאריווני, שבתור ראש ממשלה היה אחראי על הניהול השוטף של הממלכה ועל מדיניות החוץ שלה.
כדי לנטרל את השפעת צרפת, ניסתה המלכה רנוואלונה השלישית לחזק את הסחר והיחסים הדיפלומטיים עם מעצמות אחרות, אולם מתקפות צרפתיות על ערי הנמל ועל עיר הבירה אנטננריבו הביאו בשנת 1895 לכיבוש הארמון המלכותי על ידי הצרפתים ושמו קץ לריבונות ואחר כך אף לאוטונומיה של המדינה בת המאה.
רנוואלונה וחצרה הורשו תחילה להישאר בתפקידים סמליים, אבל פריצת תנועת ההתנגדות העממית - ההתקוממות מנאלאמבה וחשיפת מזימות אנטי-צרפתיות בחצר המלכה גרמו בשנת 1897 להגלייתה באי ראוניון.
בעלה, ראינילאיאריווני, מת באותה שנה. בהמשך הועברה רנוואלונה לווילה בעיר אלג'יר, יחד עם כמה מבני משפחתה. לה, לבני משפחתה ולמשרתים שליוו אותה, הוענקו קצבאות והובטחה להם רמת חיים נאותה, לרבות מסעות מזדמנים לפריז לשם קניות וטיולים. עם זאת, על רנוואלונה נאסר לצמיתות לשוב למדגסקר, על אף בקשותיה החוזרות.
בשנת 1917 היא נפטרה בגלל תסחיף בווילה שלה באלג'יר בגיל 55. גופתה נקברה באלג'יר אך כעבור 21 שנה הועברה באונייה למדגסקר, והונחה בתוך קבר המלכה רסוהרינה במתחם הארמון רובה באנטננריבו.
קורות חייה > ראשית חייה

רנוואלונה השלישית נולדה ב-22 בנובמבר 1861 בכפר אמפריבה, במחוז מנג'קאזפי, קרוב לאנטננריבו, בשם "הנסיכה רזפינדראהטי" (Razafindrahety). הוריה היו אנדריאנצימיאנטרה ואשתו ודודניתו, הנסיכה רקטאקה. היא הייתה אחיינית המלכה רוונאלונה השנייה ונינה של המלך אנדריאנמפואינימרינה, מה שהפך אותה ליורשת פוטנציאלית של כתר מדגסקר.
בילדותה אחת השפחות ששירתה את המשפחה הופקדה על הטיפול בה.
בהגיעה לגיל בית הספר נלקחה הנסיכה תחת חסות דודתה, המלכה רוונאלונה השנייה שדאגה שתתחנך אצל מורה פרטי ברוח הקונגרגציונליסטית הקלוויניסטית ששלטה בחברה המיסיונרית מלונדון LMS. הצטיירה כילדה חרוצה וסקרנית שאהבה ללמוד ולקרוא, כולל לימוד את כתבי הקודש הנוצריים, ויצרה קשרים לבביים עם מוריה. המשיכה במסגרת בית הספר הקונגרגציה של אמבטונאקאנגה, בית הספר התיכון לבנות ובית הספר המרכזי לבנות של החברה המיסיונרית של לונדון והצטיינה בלימודיה.
קורות חייה > בבגרותה

בצעירותה הנסיכה רזפינדראהטי נישאה לאציל ("אנדריאנה") בשם רטרימו (רטרימואריבוני). אולם בעלה נפטר כעבור שנים מעטות, ב-8 במאי 1883, כשהיה בן 22 בלבד והנסיכה הפכה לאלמנה צעירה. לפי שמועות בעלה הורעל מסיבות פוליטיות בידיעת ראש הממשלה ראינילאיאריבוני. במדינה הונהגה החל משנת 1863 מונרכיה חוקתית בעקבות "המהפכה האריסטוקרטית" שניזומה על ידי אחיו הגדול של ראינילאיאריבוני, ראש הממשלה ראיניבונינאהיטריוני. מאז ואילך התחלק השלטון בין מונרך שנבחר מקרב האצולה ("אנדריאנה") לראש ממשלה שאינו אציל ("הובה"). הסדר כזה חוזק על ידי נישואים פוליטיים בין ראש הממשלה למלכה השלטת שנבחרה במכוון על ידו. חושדים שראינילאיאריבוני ביקש להרעיל במזיד את רטרימו כדי שאלמנתו, הנסיכה רזפינדראהטי, היורשת הצפויה של הכתר, תוכל להתפנות כדי להתחתן עם ראש הממשלה ולעלות על כס המלכות.
קורות חייה > תואר המלכה

הוד מלכותה רנוואלונה השלישית, בחסד האל  ומרצון העם, מלכת מדגסקר ומגינה על חוקי האומה
קורות חייה > התחלת שלטונה

אחרי מות המלכה רנוואלונה השנייה ב-13 ביולי 1883
התחילו ההכנות להכתרת יורשתה, רנוואלונה השלישית.
מיד עם הכתרתה עברה המלכה החדשה, לפי המסורת, ל"צרהפאטרה" בית מעץ במתחם ארמון המלוכה, רובה, באנטננריבו.

טקס ההכתרה התחולל ברובע מהממאסינה של עיר הבירה ביום הולדתה ה-22 ב-22 בנובמבר 1883
לפי המנהג, בשטקס ההכתרה נכחו אנשי צבא. רנוואלונה השלישית צירפה לטקס מיוזמתה עוד חמש מאות נערים וארבע מאות נערות, מתלמידי בתי הספר העילית שלעיר הבירה.
הנערות היו לבושות בלבן והנערים לבשו מדי חיילים וביצעו תרגילי סדר עם חרבות.
המלכה הצעירה לבשה שמלת משי לבנה עם שובל אדום מקושט בזהב ותחרה
העיתונות האמריקאית תיארה את המלכה במילים אלה:"היא קצת מעל הגובה הממוצע ויש לה תווי פנים עדינים, צבע פניה קצת יותר כהים מזה של נתיניה. נראית די ביישנית ומנהלת היטב את הטקסים החגיגיים של החצר".
בדומה לקודמותיה התחתנה רנוואלונה בנישואים פוליטיים עם ראש הממשלה ראינילאיאריבוני. תפקידה היה במידה רבה טקסי, כאשר את ההחלטות המדיניות החשובות החליט ראש הממשלה המבוגר והמנוסה ממנה בהרבה. רנוואלונה נקראה תכופות לנאום נאומים רשמיים ("קבארי") בפני העם וחנכה בניינים ציבוריים חדשים כמו בית החולים באיסובינאדנריאנה ובית הספר לבנות באמבודין'אנדוהאלו. לאורך שנות שלטונה מילאה דודתה, רמיסינדראזנה, תפקיד של יועצת סתרים.
אדם אחר קרוב למלכה היה אחותה הגדולה, רסנדראנורו, שהתגוררה בארמון רובה יחד עם בנה רקטומנה ובתה רזפינאנדריאמאניטרה. עיתונאי אמריקאי שביקר בארמון דיווח שהמלכה אהבה להזניק עפיפונים לשחק משחק החברה שנקרא "לוטו" בחברת מקורביה ווגבירות החצר. היא נהנתה גם לתפור ולסרוג ונהגה לעיתים קרובות לבצע עבודות מסוג זה גם בישיבות הממשלה. היא הייתה חובבת בגדים איכותיים והייתה המלכה המלגשית היחידה שייבאה את רוב תלבושותיה יותר מפריז מאשר מלונדון. רנוואלונה הזמינה את הקוסם הצרפתי מריוס קאזנב להופיע בחצרה. נפוצו שמועות שביניהם התפתח קשר רומנטי ושהקוסם היה סוכן של שרותי הביון הצרפתי וקידם את האינטרסים של צרפת בחצר המלגשית.
קורות חייה > הקולוניזציה הצרפתית

ב-1 בינואר 1896 סיפחה צרפת אתמדגסקר באופן רשמי. באוגוסט אותה שנה היא הכריזה את מדגסקר כקולוניה צרפתית והגלתה את ראש הממשלה ראינילהיאריבוני לאלג'יר, באלג'יריה הצרפתית, בה הוא נפטר בשנה הבאה.
המלכה ורוב אנשי הממשל שלה נותרו אבל נעדרי כוח פוליטי. זמן קצר אחרי הגליתו של ראינילהיאריבוני, ניגש למלכה פקיד בכיר צרפתי והודיע לה שצריכים למנות ראש ממשלה חדש. המלכה הסיקה שכנראה הגנרל ז'אק דושן שעמד בראש המערכה נגד ממלכת מרינה יהיה בחירת הצרפתים. מתוך הנחה שיהיה אפשר לשמור על המסורת המלגשית האמינה שיאלצו אותה להתחתן את ראשה ממשלה הבא, ושאלה אם הגנרל יהיה בעלה הבא. השליח הצרפתי הופתע והרגיע אותה שלצרפת אין כוונה לאלץ אותה להתחתן עם ראש ממשלה. שר החוץ של המלכה, ראיניצימבזאפי התמנה כראש ממשלה החדש בהסכמה הדדית. 

בדצמבר 1895 חודשיים אחרי כיבוש אנטננריבו על ידי הצרפתים, פרץ מרד  "הצעיף האדום" - מרד מנלאמבה. 
מלחמת גרילה נגד הזרים, נגד הנצרות ושחיתות המנהיגים, התפשטה בכל רחבי האי ובראשה עמדו איכרים  נושאי צעיף מרוח באדמת לטריט  אדומה שברמה.
ההתקממות התרחבה עד שדוכאה על ידי הצבא הצרפתי בסוף שנת 1897.
אנשי הצתר המלכותית הואשמו שעודדו את המורדים והרבה מדמויות המובילות של הארץ הוצאו להורג. ביניהן - הדוד של המלכה, רציממאנגה (אחי היועצת המועדפת שלה, רמיסינדראזנה) וגם שר המלחמה, ראינאדנריאממפאנדרי. דודתה, רמיסינדראזנה הוגלתה לראוניון כשצרפת נמנעה מלהוציאה להורג בגלל היותה אישה.
ההתקוממות הביאה גם להחלפת המושל האזרחי של האי, איפוליט לרוש על ידי מושל צבאי, ז'וזף גליאני. יום לפני הגעתו, שלח גאלייני מסר למלכה שבו דרש שהיא ופמלייתה תהיינה נוכחות במטה של הצבא שלפניה ילך דגלן עם דגל צרפת. המלכה אולצה לחתום מסמכים שדרכם העבירה את כל נכסיה המלכותיים לצרפת לפני שהועמדה במעצר ונכלאה בארמונה.  היא הורשתה לקבל רק מבקרים שצוידו באישור מגאלייני עצמו. באת מעצרה הודיעה רנוולונה שהיא מוכנה להתנצר לפי הדת הרומית דתולית כדי לזכות בחסדי צרפת, אולם נאמר לה שמחווה כזאת אינה נדרשת עוד