stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מנואל דה פאיה

| --- | --- |

 לידה:  23 בנובמבר 1876 קדיס, ספרד 
 פטירה:  14 בנובמבר 1946 (בגיל 69) אלטה גרסיה, ארגנטינה 
 שם לידה:  Manuel María de los Dolores Clemente Ramón del Sagrado Corazón de Jesús Falla y Matheu 
 מקום קבורה:  crypt of the Cadiz Cathedral 
 מוקד פעילות:  ספרד 
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון המלכותי של מדריד 
 סוגה:  תזמורת, מוזיקה קלאסית 
 שפה מועדפת:  גרמנית, ספרדית 
 כלי נגינה:  עוגב, מערכת תופים 
 פרסים והוקרה:  הצלב הגדול של מסדר אלפונסו העשירי החכם (1940)  אביר בלגיון הכבוד  Honorary Member of the International Society for Contemporary Music 
 www.manueldefalla.com
 פרופיל ב-IMDb
 
מנואל דה פאיה אי מתיאו (בספרדית: Manuel de Falla y Matheu;‏ 23 בנובמבר 1876 – 14 בנובמבר 1946) היה מלחין ספרדי, מחשובי המלחינים בספרד במאה העשרים.
ביוגרפיה

דה פאיה נולד בקדיס. בשנים 1897–1899 החל ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון של מדריד
(שנקרא באותו זמן "בית הספר הלאומי למוזיקה ולדקלום") פסנתר אצל חוזה טראגו, אחד מתלמידיו של שופן. בשנים 1902–1904 למד קומפוזיציה אצל פליפה פדרל. פדרל כיוון אותו להתעניין במוזיקה ספרדית מקורית, בפרט פלמנקו אנדלוסי (בייחוד קאנטה חונדו), שאת השפעתו הברורה אפשר למצוא ביצירותיו. בין הקטעים המוקדמים שכתב יש כמה סרסואלות, אבל יצירתו החשובה הראשונה הייתה אופרה במערכה אחת, "לה וידה ברווה" (La vida breve, "החיים הקצרים", שנכתבה בשנת 1905, אם כי עובדה ושונתה לפני הצגת הבכורה שלה בשנת 1913).
את השנים בין 1907 ל-1914 עשה בפריז, שם פגש מספר מלחינים שהשפיעו על סגנונו, בין היתר האימפרסיוניסטים מוריס ראוול, קלוד דביסי ופול דיקא. הוא לא הרבה לכתוב, מכל מקום, עד לשובו למדריד בראשית מלחמת העולם הראשונה.
במדריד חיבר אחדות מיצירות המוכרות ביותר, ביניהן:
הנוקטורן לפסנתר ותזמורת ,Noches en los jardines de España ,"לילות בגני ספרד", 1916.
הבלט El amor brujo, "האהבה המכשפת", 1915, הכולל את "מחול האש", יצירה מוכרת מאוד ומצוטטת.
הבלט El corregidor y la molinera, "השופט ואשת הטוחן", שהיה, לאחר עיבוד, ל-El sombrero de tres picos "הכובע משולש הפינות", 1917, והועלה בהפקתו של סרגיי דיאגילב, עם תפאורות בעיצוב פבלו פיקאסו.
משנת 1921 עד 1939 חי מנואל דה פאיה בגרנדה, שם כתב את אופרת הבובות El retablo de maese Pedro, "הצגת הבובות של מר פדרו"(1923), בה שילב נושאים מאת גספר סנס, מחשובי מלחיני הברוק בספרד וקונצ'רטו לצ'מבלו והרכב קאמרי (1926). ביצירות אלה השפעת הפולקלור הספרדי ניכרת קצת פחות, ובולט יותר נאו-קלאסיציזם בנוסח סטרווינסקי.
בגרנדה החל גם לעבוד על קנטטה תזמורתית רבת-ממדים בשם L'Atlàntida, "אטלנטיס", המבוססת על טקסט קאטלוני של חאסינט ורדאגר (Jacint Verdaguer), שבה ראה את החשובה ביצירותיו. הטקסט מציג תיאור מיתולוגי של היווצרות האוקיינוס האטלנטי בעקבות שקיעתה של אטלנטיס, היפרדות ספרד מאמריקה הלטינית עקב כך, וגילוי אמריקה על ידי הספרדים, שהביא לאיחוד מחודש של מה שלא היה אמור להיפרד מלכתחילה. דה פאיה המשיך לעבוד על הקנטטה אחרי שהיגר לארגנטינה בשנת 1939. תזמור היצירה לא הסתיים במועד מותו והושלם לאחר מכן על ידי ארנסטו הלפטר.
דה פאיה ניסה אך לא הצליח למנוע את רצח חברו הקרוב, המשורר פדריקו גארסיה לורקה בשנת 1936.
לאחר ניצחון פרנקו במלחמת האזרחים הספרדית, עזב דה פאיה את ספרד ועבר לארגנטינה. הוא מת באלטה גרסיה, במחוז הארגטינאי קורדובה. בשנת 1947 הוחזרו שרידיו לספרד ונקברו בקתדרלה בקדיס.
רשימת יצירות חלקית

"אטלנטיס"
"הכובע משולש הפינות" (בלט)
"האהבה המכשפת" (בלט)
"החיים הקצרים" (דרמה לירית)
"הריקוד של הטוחן"
אינטרלוד ומחול
"הצגת הבובות של מר פדרו" (אופרת בובות)
"לילות בגני ספרד" לפסנתר ותזמורת
שבעה שירי עם ספרדיים
קונצ'רטו לצ'מבלו
מחווה לדביסי
רשימת יצירות חלקית > מוזיקה לפסנתר

1896 Nocturno - נוקטורנו
1896 Mazurka en Do menor - מזורקה בדו מינור
Serenata andaluza 1899 - סרנדה אנדלוסית
Canción 1900 - זמר
Vals-capricho 1900 - ואלס-קפריס
Cortejo de gnomos 1901 - תהלוכה של גמדים
Hoja de album 1902 - דף של אלבום
1903-Allegro de concierto 1904 - אלגרו קונצרטי
Cuatro piezas espanoles Aragonesa, Cubana, Montanesa, Andaluza 1908-1902 - ארבעה קטעים ספרדיים לפסנתר: אראגונסה, קובנה, מונטנסה, אנדלוסה
3 Danses tirées de "El sombrero de tres picos" - ריקודים מתוך "הכובע משולש הפינות"
Danza de La Vida Breve- ריקוד מתוך "החיים הקצרים"
Fantasía Bética 1919 - פנטזיה בטיקה
Homenaje. Pour le tombeau de Claude Debussy 1920)- מחווה לקלוד דביסי
Canto de los remeros de Volga 1922 - שיר החותרים שעל הוולגה
1935 Pour le tombeau de Paul Dukas מחווה "לקבר של פול דיקא" מתוזמר ב-Homenajes
לקריאה נוספת

רענן ריין, "מוזיקה, גלות וזיכרון: המאבק על גופת המלחין מנואל דה פאיה", זמנים 57 (חורף 1996–1997), עמ' 37–45. (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
צבי צרי, מנואל דה פאיה - פורץ דרך ללא חת, הוצאת עולם חדש, 2019.
הערות שוליים

↑  Manuel de Falla | Spanish composer, Encyclopedia Britannica (באנגלית)
↑  צבי צרי, מנואל דה פאיה, תל אביב: עולם חדש, 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007260927805171  PLWABN: 9810565061005606  BIBSYS: 90723720  BNC: 000057066  BNE: XX877854  BnF: cb13893772b (data)  CANTIC: a1044984x  CiNii: DA07960453  GND: 118531883  ICCU: CFIV076192  ISNI: 0000 0001 2129 9134  LCCN: n79079443  LNB: 000037146  MusicBrainz: 17268036-f51c-427c-a8a2-241fac69d39f  NDL: 00620650  NKC: jn19990002163  NLA: 35785101  NLG: 257247  NLK: KAC199608442  NSK: 000101896  NTA: 068722036  RERO: 02-A003230245  SELIBR: 272368  SNAC: w6bg2kz3  SUDOC: 027273172  Trove: 1086574  ULAN: 500341624  VcBA: 495/279748  VIAF: 42025164   WorldCat (עם VIAF): 42025164
מתיאס אלטן

| --- | --- |

 לידה:  13 בפברואר 1871 Gusenburg, הרפובליקה הפדרלית של גרמניה 
 פטירה:  8 במרץ 1938 (בגיל 67) גרנד ראפידס, ארצות הברית 
 מקום קבורה:  Graceland Memorial Park and Mausoleum 
 מקום לימודים:  אקדמיה ז'וליאן 
 
מתיאס אלטן (באנגלית: Mathias Alten; ‏  13 בפברואר 1871 - 8 במרץ 1938) היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי ממוצא גרמני.
קריירה

אלטן, שנולד בגוזנבורג, גרמניה, עבד כאמן בין 1890 ל-1938. הוא נודע בעיקר בזכות נופי היבשה והים שלו, אבל היה גם צייר פורטרטים, פרחים ובעלי חיים. ויליאם ה. גרדטס, סמכות בולטת בתחום הציור האמריקאי, מתאר את סגנונו של אלטן כסגנון של "אימפרסיוניסט מהדור השני".
אלטן למד בפריז באקדמיה ז'וליאן ובאקדמיה קולרוסי שם זכה במדליית זהב עבור הציור הטוב ביותר. כבר בראשית הקריירה שלו, בשנת 1905, הוזמן אלטן להציג את ציוריו בתערוכות במוזיאון. במהלך חייו, עבודותיו הוצגו באקדמיה הלאומית בניו יורק, במכון לאמנות של שיקגו, בגלריה קורקורן בוושינגטון הבירה, באקדמיה לאמנויות של פנסילבניה, במכון לאמנות בדטרויט ובמקומות קטנים יותר.
לדברי גרדטס, "בשנת 1898 נראה שאלטן הרגיש צורך בהכשרה מקצועית נוספת וחשיפה בינלאומית יותר באומנות ובאסוציאציות אמנותיות." הוא ערך מספר מסעות לאירופה; הראשון ללמוד בפריז בשנת 1899. לאחר מכן, נמשך לבית הספר לאמנים הולנדים בהאג, הוא בילה בשנים 1910-1911 בעבודה בהולנד בתוך הסביבה המועדפת על, יוזף ישראלס, וילם רולופס, ואפילו היצירה המוקדמת של וינסנט ואן גוך ופיט מונדריאן. מאוחר יותר, אלטן הושפע מעבודתו של הצייר הספרדי חואקין סורויה וביצע מספר נסיעות עבודה לספרד.
תערוכה של הציורים של אלטן משנות ה-20 התקיימה בגלריות הולט בניו יורק. התקציר הספרותי מ-12 באוקטובר 1929 הציג את עבודתו, זו הייתה אולי נקודת השיא בהכרה הלאומית של אלטן.
הקריירה של אלטן כללה נסיעות רבות; במיוחד בהתחשב בתנאים באותה תקופה – הפלגות ימיות, ושימוש בכרכרות רתומות לסוסים. הוא ביקר לעיתים קרובות במושבות אמנות ידועות בצרפת, Old Lyme, קונטיקט; טאוס, בניו מקסיקו; לגונה ביץ', קליפורניה וטרפון ספרינגס, פלורידה. אבל, אף שצייר לצד אמנים אחרים, הוא מעולם לא הפך לתושב או חבר במושבת אמנים. הוא גם לא הפך רשמית, לחסיד של "אסכולה" ספציפית כמו אסכולת אשקן של תקופת השפל הגדול.
אלטן המשיך בנסיעות העבודה שלו בארצות הברית גם בשנות השלושים של המאה הקודמת, ונסע לשני החופים, פלורידה, ובמערב מישיגן. הנושאים שלו היו מגוונים במיוחד: נופים, טבע דומם, נופי ים, חיות ודיוקנאות של מפורסמים, גם בקליפורניה ואורגון.
במהלך השנים, ארגונים שונים מקומיים (מערב מישיגן) המזוהים עם אמנויות, העניקו לו תוארי כבוד. ארגונים אזוריים ולאומיים ביקשו את חברותו. עד 1904, הוא הצטרף לאגודת האמנים המערביים, אחד מארגוני האמנות המשפיעים ביותר בתקופה. וב-1916, הוא הוזמן להיות חבר במועדון האמנויות הלאומי בניו יורק.
אלטן מת, בגיל 67, ב-8 במרץ 1938, בגרנד ראפידס, מישיגן.
הבית רשום כעת במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הערות שוליים

↑  Alten, Mathias Joseph, Benezit Dictionary of Artists (באנגלית)
↑  Biography of Mathias Alten, americanartgallery.org
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0000 6704 0147  LCCN: n86825276  RKD: 1358  SNAC: w61g0r59  ULAN: 500028576  VIAF: 13806298   WorldCat (עם VIAF): 13806298 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "מתיאס אלטן".
רקדנית בלט, 1914
טחנת רוח, 1911
מצולע בר-בנייה

במתמטיקה, מצולע בר-בנייה הוא מצולע משוכלל שאותו ניתן לבנות בעזרת סרגל ומחוגה. למשל, מחומש משוכלל ניתן לבנות בעזרת סרגל ומחוגה בעוד שמשובע משוכלל לא ניתן לבנות בעזרת סרגל ומחוגה. ישנם אינסוף מצולעים ברי בניה ומתוכם ידוע על 31 מצולעים כאלה עם מספר צלעות אי-זוגי.
המתמטיקאים היוונים הקדמונים ידעו איך לבנות מצולעים משוכללים בני 3, 4 ו-5 צלעות, וידעו כיצד לבנות מצולע משוכלל עם מספר צלעות כפול משל מצולע משוכלל נתון. זה הוביל אותם לשאלה מהם התנאים לכך שמצולע משוכלל הוא בר-בנייה. בשנת 1796 הוכיח קרל פרידריך גאוס כי ניתן לבנות מצולע משוכלל בן 17 צלעות וחמש שנים מאוחר יותר שיער שמצולע משוכלל עם  n צלעות הוא בר-בנייה אם ורק אם כל הגורמים הראשוניים האי-זוגיים של  n הם מהצורה  2^{2^{m}}+1. השערתו של גאוס הוכחה על ידי פייר וונצל בשנת 1837.
הערות שוליים

↑  Math Forum: Ask Dr. Math FAQ: Regular Polygon Formulas, web.archive.org, ‏2008-04-12
ערך זה הוא קצרמרבנושא מתמטיקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מצוף

סמן ימי במערב האי הבריטי
מצוף לחיזוי מזג אוויר של רשות האקלים והאוקיינוסים האמריקנית (NOAA)
מצוף הוא מתקן הצף על פני המים ומשמש למטרות שונות. מצוף עשוי להיות עגון (נייח) או נסחף. מצופים מצוידים בדרך כלל באמצעי התרעה המבליטים את נוכחותם במים, בעזרת צבע בולט, צופר, פעמון, או עיצוב המזוהה בנקל במכ"ם.
סוגי מצופים

למצופים שימושים רבים ומגוונים. בין הבולטים בהם:
סמן ימי - זהו מצוף המשמש כלי עזר בניווט ימי, הוא עשוי לסמן גבולות של תעלת שיט, או אזורים מסוכנים בשיט.
מצוף צוללת - הוא מתקן המשמש לסימון מיקומה של צוללת ולתקשורת עימה בעת חירום.
מצוף סונאר - מצוף המשמש למלחמה בצוללות ומצויד בסונאר.
מצוף צוללים - מצוף הנמצא בשימוש על ידי צוללים להתריע על מיקום מתחת לפני המים.
מצוף סימון נתיב שיט - מצוף הנמצא בנתיב כניסה לנמל או לנתיב שיט אחר.
מצוף רתיקה - מצוף שאליו ניתן לחבר כבל עגינה מכלי שיט.
מצוף עוגן - מצוף המחובר בכבל אל עוגן אונייה כדי להקל על חילוץ העוגן בעת הרמתו.
מצוף חיזוי מזג אוויר - מצוף המצויד בציוד חיזוי כגון מד טמפרטורה, מד לחץ אוויר, מד מהירות רוח וכן אנטנה המאפשרת העברת נתוני מכשירי החיזוי למרכז חיזוי, בדרך כלל בתקשורת לוויינים. לעיתים מצופים אלה אינם מעוגנים אלא נסחפים בזרמי הים.
מצוק אניברג

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  754 מ' 
 מדינה:  איי פארו איי פארו
 מיקום:  Viðareiðis Municipality, איי פארואיי פארו
 קואורדינטות:  62°23′00″N 6°34′00″W﻿ / ﻿62.383333333333°N 6.5666666666667°W﻿ / 62.383333333333; -6.5666666666667
  (למפת איי פארו מוגדלת) טורסהאבן קלאקסוויק סאנדורמצוק אניברג(למפת איי פארו רגילה) טורסהאבן קלאקסוויק סאנדורמצוק אניברג
 
מצוק אניברג (בפרואזית: Enniberg) הוא הנקודה הצפונית ביותר באיי פארו. המצוק, שגובהו 754 מטרים והמצוי באי ויד'וי הוא המצוק האנכי הנושק לים השני בגובהו בעולם (אחרי הורנלן (אנ') בנורווגיה).
ראש המצוק קשה להגעה, הן בשל תלילות מצדו הימי, הן בשל פני השטח התלולים מצדו היבשתי, והן בשל תנאי מזג האוויר באזור והערפילים הרבים.
המצוק מהווה אתר תיירות וספינות רבות מביאות תיירים בעונת הקיץ לתחתית המצוק להתרשם מגובהו ולצפות בציפורי הים הרבות המקננות בו. המצוק הוא אתר הקינון החשוב ביותר באיי פארו, והוא מהווה את הנקודה הצפונית ביותר באיים.
הערות שוליים

↑  Sightseeing tour Enniberg, the Faroe Islands
מצודת לאהור

מצודת לאהור (באורדו: قلعہ لاہور או شاهی قلعہ  – "שאהי קלעה") היא מצודה השוכנת בפינה הצפון-מערבית של העיר העתיקה מוקפת החומה של לאהור בפקיסטן. צורתה של המצודה היא כשל טרפז ושטחה עומד על כ-200 דונם. אורכה ממזרח למערב הוא כחצי קילומטר, ורוחבה מצפון לדרום מגיע לכ-400 מטר. במקום ניצבו מבנים מבוצרים כבר בעת העתיקה, אך המבנים המוקדמים ביותר הקיימים באתר, הם מהמחצית השנייה של המאה ה-16 והוקמו על ידי אכבר, קיסר האימפריה המוגולית. מאחר שהמצודה המשיכה ונבנתה משך כל תקופת קיומה של האימפריה, עד המאה ה-19, היא עשירה ביסודות ובמאפיינים אדריכליים שאפיינו את המדינה משך כל שנות קיומה. יחד עם גני שאלימאר הוכרזה המצודה כאתר מורשת עולמית בשנת 1981, ובשנת 2000 צורפה אל רשימת האתרים בסיכון.
היסטוריה

קיימות ראיות לכך שמצודה מאבני בוץ ניצבה במקום כבר בשנת 1021, והיא נזכרה אגב פלישותיו של מוחמד מע'ור אל העיר בשנים 1180, 1184 ו-1186. היא נהרסה בעת פלישת המונגולים ללאהור בשנת 1241 והוקמה מחדש ב-1267. המצודה חרבה שוב על ידי טימור לנג ב-1398, ושוב הוקמה ב-1421. המצודה הנוכחית נבנתה מלבנים על ידי אכבר בין 1556 ל-1605, לאחר שהרס את מבנה הבוץ הקיים. כל אחד מיורשיו של אכבר, כמו גם הסיקים החל מאמצע המאה ה-18 והבריטים החל מ-1846, הוסיף לה רחבות, מבנים או חומות. עיקר תרומתם של האחרונים הייתה בהפיכת מבנים בודהיסטים לבית חולים ולקסרקטינים, בהרס חלק מהחומה ובהפיכת חלק מגני המצודה למגרשי טניס. עם זאת, שינויים אלה תוקנו בחלקם לאחר עצמאות פקיסטן. חלקים ממבני המצודה נהרסו או שמצבם מדורדר. במבנים רבים אחרים, נערכו שינויים מרחיקי לכת, עד כי קשה להתחקות בוודאות אחר מועד הקמתם או סגנונם המקורי.
מבנה המצודה ואתריה > השערים

למצודה מובילים שני שערים – האחד במרכז החומה המזרחית ("שער מסג'ידי") והאחר במרכזה של החומה המערבית ("שער עלאמגירי"). "שער עלאמגירי" שנבנה ב-1673, משמש ככניסה העיקרית אל המתחם, והוא אחד מהמראות המזוהים ביותר עם המצודה ועם העיר לאהור. לשער שתי קומות ומשני צדדיו ניצבים שני מגדלים המעוטרים בבסיסיהם בדוגמאות עלי לוטוס. על המגדלים ניצבים שני ביתנים עגולים נושאי כיפות הנתמכות בעמודים. השער המזרחי, "שער מסג'ידי" שנבנה ב-1666, שימש כשער הכניסה העיקרי של המתחם בעבר. חומת המצודה עשויה מלבנים שרופות ולאורכה ניצבים מגדלי שמירה חצי עגולים במרווחים קבועים.
מבנה המצודה ואתריה > מיידאן דיואן-י עאם ודיואן-י עאם

מיידאן דיואן-י עאם (רחבת בית השימוע) היא רחבה השוכנת בצידה הדרומי של המצודה. אורכה 235 מטר ורוחבה כ-150 מטר, והיא תופסת חלק ניכר משטחה של המצודה. בעבר הייתה מוקפת במבנה היקפי שבו היו 114 חדרים, אך רק שרידיהם של חדרים אלה נותרו בשטח. חלק גדול מהנזק למבנים נגרם בתקופת השלטון הסיקי ובעת השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית, עת המבנים נהרסו על מנת לאפשר הקמת בניני מגורים לחיילים. הבריטים אף הרסו חלק מהחומה ההיקפית של המתחם, בצידו הדרומי של מיידאן דיואן-י עאם, והקימו במקום מדרגות אשר הובילו אל הרחוב שמחוץ למצודה, אך כיום שוב אין כניסה זו נמצאת בשימוש.
דיואן-י אם (בית השימוע) שוכן על משטח מוגבה מוקף מעקה, במרכז הצלע הצפונית של הרחבה. אורכו 60 מטרים, רוחבו כ-20 מטרים והוא מתנשא לגובה של 11 מטרים. המבנה הוא ארקדה שלאורכהע תשע קשתות ולרוחבה שלוש קשתות, המשמשת כשער כניסה אל אולם הכס ("תח'ת ג'הרוכה") הצמוד אליה מצפון. גרם מדרגות בגובה של 2.85 מטר בצידו הצפוני של בית השימוע, עולה לאולם הכס הבנוי כיציע וצופה אל הארקאדה. הגובה מבטיח הפרדה ראויה בין השליט לקהל.
מבנה המצודה ואתריה > רחבת ג'האנגיר

בנייתה של רחבת ג'האנגיר החלה על ידי אכבר והסתיימה ב-1618, בתקופת שלטונו של יורשו, ג'האנגיר, שהעניק לה את שמה. היא שוכנת בחלקה הצפוני של המצודה, באזור המוגן ביותר במתחם; ובשל כך שנהר זרם בעבר למרגלות החומה הצפונית, הנוף הנשקף ממנה נחשב ליפה ביותר במתחם. דירות השרד וההרמון שוכנים סביב הרחבה, והמתחם יועד אך ורק לשימושם של בני משפחת המלוכה. מתחת למבנים המקיפים את הרחבה שוכנים אולמות תת-קרקעיים שנבנו יחד עם המבנים שמעליהם. אורכה של הרחבה הוא 120 מטרים ממזרח למערב ורוחבה עומד על 80 מטרים, והיא הרחבה הגדולה ביותר במתחם לאחר מיידאן דיואן-י עאם שמדרום לה. בשטחה מספר גנים שנטעו לפי דוגמאות גאומטריות, ושבילים ומזרקות שולבו בהם. במרכז הרחבה משטח מוגבה השוכן מעל בריכת מים.
בפינה הדרום-מזרחית של הרחבה שכנה דירתו של יורש העצר בתקופת השלטון הסיקי, והבריטים קבעו בה את מגורי המפקד. במבנה שוכנים הספרייה הארכאולגית ומחלקת המחקר הארכאולוגי. בפינה הדרום-מערבית ניצב מבנה שפגעי הזמן ניכרים בו, ואשר לפי מפות סיקיות שימש כחמאם המלכותי. הרחבה תחומה בצידה המזרחי והמערבי על ידי האולם המזרחי והאולם המערבי בהתאמה. שני המבנים בנויים בצורה סימטרית ובכל אחד מהם קבוע פורטיקו שבו שלושה פתחים, העשוי מאבן חול אדומה. גג הפורטיקו נתמך בעמודים מקושטים בדמויות פילים, טווסים וגריפונים. בפינה הצפון-מזרחית ובפינה הצפון-מערבית שוכנים שני בתי מגורים סימטריים, בני שתי קומות כל אחד. הם מצטיינים בעיטורים עשירים יותר מהאולמות ששוכנים מדרום להם, ונראה כי שימשו את המלכה-האם או הקיסרית המועדפת. צידה הצפוני של הרחבה תחום על ידי "אולם החלומות" (בארי ח'וואב-גאה), מבנה בן קומה אחת שבחזיתו ארקדה. במקור שכן במקום מבנה שבנה אכבר, אך הוא נהרס על ידי בנו, ג'האנגיר, אשר בנה את המבנה הנוכחי. הארקדה בחזית המבנה עוצבה מחדש במאה ה-19, והמבנה כולו שונה באופן דרסטי על ידי הבריטים. עם זאת הוא שוחזר כך שחלק מהעיצוב המקורי הושב לו. כיום משמש המבנה כמוזיאון.
מבנה המצודה ואתריה > רחבת שאה ג'האן

רחבת שאה ג'האן שוכנת ממערב לרחבת ג'האנגיר והיא קטנה ממנה בהרבה. בין שתי הרחבות מפריד בניין האולם המערבי של רחבת ג'האנגיר. רחבת שאה ג'האן רבועה ואורך כל אחת מצלעותיה כ-29 מטרים. במרכזה גינה המחולקת על ידי שבילים לארבעה רבעים שווים בגודלם. במקום מפגשם של השבילים ניצב משטח שיש רבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא עשרה מטרים, ומאגר מים במרכזו. בעבר ניצב במרכזו של משטח השיש ביתן מצופה כסף, אך הוא נמכר במכירה פומבית ב-1848. בצידה הצפוני של הרחבה ניצב הדיוואן-י ח'אס, ביתן שיש לבן, ששימש את החיילים הבריטים ככנסייה. הביתן רבוע, ואורך כל אחת מצלעותיו כ-17 מטרים. בכל אחת מחזיתותיו קבועות חמש קשתות, ומעליהן מצל גג המקיף את המבנה. במרכזו של המבנה מזרקה שנועדה לצנן את האוויר בו. בצידה הדרומי של הרחבה, מול הדיוואן-י ח'אס, היא נתחמת על ידי ארמון שאהג'אני, שהוקם, ככל הנראה, בשנת 1634 ושימש את השאה ובני משפחתו, או ששימש כאולם שימוע.
מבנה המצודה ואתריה > שיש מאהאל

רחבת שיש מאהאל ("ארמון הזכוכית") שוכנת בפינה הצפון-מערבית של המצודה, והמבנה המרכזי בה שוכן בצידה הצפוני. שמה של הרחבה ניתן לה בשל מבנה זה, לאחר שבמאה ה-19 נקבע בקירותיו פסיפס עשוי מאלפי מראות קטנות. המבנה הוקם בשנים 1631–1632, ובעת השלטון הסיקי היה האזור המועדף על השליטים, אשר שמרו בו את יהלום קוהינור. המבנה בולט צפונה מחומת המצודה בצורת חצי מתומן. חלקו המרכזי של המבנה מתנשא לגובה של שתי קומות, ובחזיתו ארקדה עשויה משיש ובה חמישה פתחים. הקומה השנייה נוספה למבנה על ידי השליטים הסיקים, אשר עשו בה שימוש כהרמון. למבנה נשקפה סכנת התמוטטות ונערכו בו שיפוצים שהסתיימו בשנת 2006. ממזרח וממערב למבנה ניצבים "אולמות גן העדן" המתנשאים גם הם לגובה של שתי קומות.
מבנה חשוב נוסף ברחבה הוא "ביתן נאולאכהא" השוכן בצידה המערבי. הביתן מלבני ועשוי משיש לבן. הוא ניכר בקשת הכניסה אליו ובעיקר בגגו המשופע. הוא נבנה בשנת 1633 ושובץ באבנים יקרות. הגג היה ככל הנראה מוזהב, ופנים המבנה שילב ציפוי כסף. שמו הוענק לו בשל עלות הקמתו – 900,000 רופי (באורדו "שווה ערך ל-9 לאכ", דהיינו 900,000). בשער המבנה נקבעו פסיפסים מאריחי זכוכית מזוגגת בדוגמאות מעולם הצומח, ובדמויות מלאכים ושדים. שגרירות פקיסטן בוושינגטון מעוצבת בחלקה בהשראת המבנה.
מבנה המצודה ואתריה > מבנים נוספים

גן פאיין ו"אולם ההתבודדות" הן שתי רחבות מחוברות, השוכנות בין שיש מאהאל ורחבת שאה ג'האן. רוב המבנים סביב רחבות אלה הרוסים, למעט שני מגדלים בצורת חצי מתומן הנמצאים בצידן הצפוני של הרחבות. שני המגדלים – "מגדל השני" ו"המגדל השחור" – הוקמו על ידי הסיקים. הם מתנשאים לגובה של ארבע קומות כל אחד, והם חורגים מהחומה הצפונית של המצודה. הסברה היא כי שימשו למגורים. מגדל השני שופץ בשנות ה-30 של המאה ה-20 לאחר שהתגלה כי יסודותיו אינם יציבים והוא החל נוטה צפונה.
מסגד מותי ("מסגד הפנינה") השוכן בצידה המערבי של המצודה, בסמוך לשער עלאמגירי, הוא מסגד קטן משיש לבן. בתקופה הסיקית הוא שימש כמקדש ולאחר מכן כבית האוצר. על גג המסגד קבועות שלוש כיפות ובחזיתו שלושה פתחים בצורת קשת.
דיואן-י עאם בצידה בצפוני של הרחבה
אולם הכס ("תח'ת ג'הרוכה")
דיוואן-י ח'אס בקצה הצפוני של רחבה שאה ג'האן. בקדמת התמונה נראה חלק מהגן במרכז הרחבה ומשטח השיש במרכזו
חזית אולם המראות שיש מאהאל בעת השיפוצים שנערכו בקומתו השנייה (2005)
ביתן נאולאכהא
משה לנדאו

ערך זה עוסק ברב משה לנדאו, רבה של קרקוב. אם התכוונתם לרב משה לנדא, רבה של בני ברק, ראו .
הרב משה (רבי משה'לה) לנדאו (1469 לערך, בריסק - 1564, קרקוב) רב של כמה קהילות חשובות בפולין ובליטא, בהן קרקוב.
רבי משה לנדאו היה נצר למשפחת גאונים, בהם רבי יעקב לנדאו, מחבר ספר אגודת אזוב. היה מגאוני ליטא ופולין, ועוד בצעירותו קנה לו מוניטין של גאון. כבר בגיל 18 היה לרב של בריסק ולראש הישיבה בה, ומכאן קיבל את כינויו "רבי משה'לה" מאחר שהיה צעיר לימים בעת מינויו. נודע שהיה גם בקי בחכמות חיצוניות כמתמטיקה ובחכמת התכונה.
לעת זקנתו (1556) נתמנה לרבה הראשי של קרקוב. למשך תקופה מסוימת, רבי משה איסרליש (הרמ"א) שימש כסגנו, ועמהם גיסו של הרמ"א רבי יוסף כץ. בספרו "דרכי משה", ציטט ממנו הרמ"א הלכה בהלכות אבלות בעניין תענית יאר צייט, וכך תיאר אותו:
… כן שמעתי מזקן, מופלג בחכמה ובזקנה, מורינו הרב ר' משה לנדא, שהמנהג כן
נפטר בגיל 95 לערך, בקרקוב. את מקומו כרב הראשי תפס הרמ"א.
מתיאס אולסן

מתיאס פלאגה אולסן (בדנית: Mathias Flaga Olesen; נולד ב-21 במרץ 2001) הוא כדורגלן דני-לוקסמבורגי המשחק בעמדת הקשר קבוצת פ.צ. קלן מהבונדסליגה ובנבחרת לוקסמבורג.
קריירה

אולסן נולד בדנמרק, ועבר עם משפחתו ללוקסמבורג בגיל 6 לאחר שאביו קיבל שם עבודה בענף ההשקעות.
הוא החל לשחק כדורגל בוולפרדנג' סמוך לבירת לוקסמבורג. מאוחר יותר הוא הצטרף לקבוצת הנוער של מועדון איינטרכט טריר, לפני שעבר לאקדמיית הנוער של פ.צ. קלן.
בעונת 2019/20 הוא רשם שתי הופעות בקבוצה השנייה של המועדון, ולאחר מכן נעשה לקפטן הקבוצה. ב-20 במרץ 2022 – יום אחד לפני יום הולדתו ה-21, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בתיקו 1-1 נגד בורוסיה דורטמונד.
קריירה בינלאומית

מ-2017 עד 2021, אולסן שיחק בסך הכל 20 משחקים עבור נבחרות הנוער השונות של לוקסמבורג, והבקיע שער אחד.
בסתיו 2019, אולסן זומן לראשונה על ידי המאמן לוק הולץ לנבחרת הבוגרת של לוקסמבורג, אך רק ב-11 בנובמבר 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו, בניצחון 1–3 על אזרבייג'ן.
הערות שוליים

↑  No Author, Mathias Olesen / „Zeit, meinem Land etwas zurückzugeben“, www.tageblatt.lu (בגרמנית)
מרובע (שירה)

רֻבּיעה של עומר ח'יאם על רצפת הכניסה בחנות הקרמיקה "פרי האדמה" בשוק מחנה יהודה, ירושלים
מרובע (בפרסית: رباعی; תעתיק מדויק: רבאעי) הוא צורה שירית בת ארבע שורות, שמקורה, כנראה, בפרס הקדומה.
מקור הצורה

מקורו של המרובע אינו ידוע, אך ככל הנראה הוא מבוסס על שירה פרסית (ואולי גם טורקית) עממית. השימוש הידוע ביותר בצורה בתקופה הקדומה הוא של המשורר והפילוסוף הפרסי עומר ח'יאם (1048–1123). יצירתו "רבאעיאת" ('המרובעים')(אנ') תורגמה פעמים רבות לאנגלית (לראשונה בידי אדוארד פיצג'רלד) וכן לשפות רבות אחרות, והפופולריות העצומה לה זכתה עוררה שימוש במרובעים בשפות אירופיות שונות, וכן בשירה הערבית הקלאסית. דוגמה ידועה אחרת היא "מרובעים", יצירתו של יעקב ישראל דה האן, שבה מסופר סיפור בואו של דה האן לארץ בשירים נפרדים לכאורה, שהקשר ביניהם מתחוור לאיטו רק לאורך זמן.
מבנה ומשמעות

מרובע הוא טקסט שירי בן ארבע שורות. משקל קבוע אינו חיוני למרובע, אך השורות בדרך כלל דומות באורכן.
בשירה הפרסית המקורית השורות מתחרזות א א ב א או (גרסה פחות נפוצה) א א א א.
המרובע הוא בדרך כלל שיר מתומצת ומכתמי, הממצה בארבע שורות תובנה פילוסופית (על אהבה, שירה, החיים וכו') או אמירה שנונה והומוריסטית. השורה האחרונה במרובע, הנחרזת עם שתי הראשונות, משמשת בדרך כלל כמוסר השכל או כשורת מחץ (פואנטה) מפתיעה, המשנה את התמונה שנוצרה בשורות הקודמות. לדוגמה, להלן אחד המרובעים של ח'יאם, בתרגומו של פיצג'רלד:
לעיתים נעשה שימוש בצורת המרובע ביצירות ארוכות יותר, המחולקות למרובעים, כאשר השורה הבלתי-נחרזת בכל בית הופכת לבסיס החריזה בבית הבא (דהיינו, סכמת החריזה היא א א ב א/ ב ב ג ב/ ג ג ד ג וכן הלאה). צורה זו נקראת 'שרשרת מרובעים' ושירו של רוברט פרוסט Stopping by Woods on a Snowy Evening הוא דוגמה קלאסית לשימוש בה. ביצירות מסוימות המהלך מתבצע באופן מעגלי, כאשר הבית האחרון חוזר לחרוז של הבית הראשון (דהיינו נחרז ת ת א ת).
מרובעים בעברית

דוגמה בולטת למשורר עברי שעשה שימוש בצורה זו היא שמואל הנגיד (בעיקר בקובץ "בן משלי").
מבין המשוררים בני זמננו בולט יהודה עמיחי (שהעיד על עצמו כי ינק אותה משמואל הנגיד).  עמיחי, שעסק בשירתו בפירוק והרכבה של פתגמים וניסוחים מקובלים, נמשך למבנה המתומצת של המרובע ולאופיו הפילוסופי אך שנון, התעמק בצורה זו ויצר גרסאות שונות שלה בחלק מספריו.
ראו גם

עומר ח'יאם
בוא אלי פרפר נחמד
הערות שוליים

↑  טובה רוזן, "'כמו בשיר של שמואל הנגיד' — בין שמואל הנגיד ליהודה עמיחי", מחקרי ירושלים בספרות עברית טו, תשנ"ה, עמ' 106-83 (המאמר זמין לצפייה במאגר JSTOR לאחר הרשמה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  TDVİA: rubai
מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה

מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (24 בפברואר 1557 – 20 במרץ 1619) מבית הבסבורג מלך אוסטריה והונגריה מ-1608, מלך בוהמיה מ-1611 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ-1612.