stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מישל בליין
הכרה והנצחה

ב-29 במרץ 1999, הוכר האב מישל בליין על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם בטקס שהתקיים בפריז. שמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי האומות העולם בירושלים. בקריפטה בה הוסתרו הילדים היהודים בכנסיית נוטרדאם בניס, הונחה אבן ציון ועליה הכתובת "בקריפטה זו [...] ילדים יהודים ומבוגרים זכו למקלט בזכות האבות מישל בליין ווינסטנט סמיוני".
הערות שוליים

↑  Justes parmi les nations, Collège, LGT, LP, CFA Don Bosco - Nice
1 2  Blain Michel, Yad Vashem
שמו של מישל בליין על קיר השמות בגן חסידי אומות העולם במוזיאון יד ושם
מיכאל כדורי

| --- | --- |

 לידה:  19 ביולי 1941 (בן 83) הונג קונג הבריטית, הממלכה המאוחדת 
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 השכלה:  לה רוזי 
 בן או בת זוג:  Betty Tamayo 
 מספר צאצאים:  3 
 פרסים והוקרה:  Asia's Most Influential Hong Kong (2021)  Asia's Most Influential Hong Kong (2022)  Knight Bachelor  דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת הונג קונג  מפקד במסדר לאופולד השני  כוכב בוהיניה זהוב 
 
סר מיכאל (מייקל) דוד כדורי (באנגלית: Michael David Kadoorie; נולד ב-1941, הונג קונג) הוא איש עסקים ונדבן יהודי.
נכון לפברואר 2024, כדורי הוא האדם ה-13 בעושרו בהונג קונג, עם עושר המוערך ב-6.7 מיליארד דולר לפי פורבס (נכון לפברואר 2025).
משפחתו וחייו האישיים

מיכאל הוא בנם של לורנס כדורי, איל הון יהודי ואשתו מוריאל גבאי. התחנך בבית הספר קאולון שבהונג קונג ובבית הספר לה רוזי שבשווייץ. מיכאל הוא קרוב משפחתו של אליס כדורי.
כדורי הוא בן למשפחה יהודית שהיגרה בסוף המאה ה-19 מבגדאד למזרח הרחוק, ושם הקימה את רשת המלונות שכיום פועלת בהונג קונג, ניו יורק, שיקגו, טוקיו, שאנגחאי, בייג'ינג, מנילה, בנגקוק ופריז.
כדורי הוא חובב צילום, טייס מסוקים ומעריץ של מכוניות קלאסיות. הוא בעלים של מספר מכוניות נדירות כולל בוגאטי Type 57, רולס רויס פנטום II משנת 1937 על ידי Thrupp & Maberly, היספנו-סויזה J12 קבריולה משנת 1934 על ידי VanVooren, למבורגיני מיורה P400S משנת 1969, ווקסהול 30–98 טורר משנת 1924, טלבוט T150 CSS קופה על ידי Pourtout ורולס-רויס סילבר גוסט.
בשנת 1998 הוא בילה חודשים בהתאוששות מפציעות קשות בבית החולים ג'ון רדקליף באוקספורד, אנגליה, לאחר שהיה מעורב בתאונה בפרארי וינטג' שלו כאשר החישורים בשניים מהגלגלים אשר נבנו מחדש קרעו את הצמיגים.
הוא חי בהונג קונג, יחד עם אשתו, ממוצא קובני, בטי טמיו, הידועה כ"ליידי בטי". יש להם שלושה ילדים: נטלי (נולדה ב-1985), בטינה ופיליפ (נולד ב-1992). אחותו ריטה לאורה כדורי נשואה למיליארדר מהונג קונג, רונלד מקאולי.
פעילות עסקית

כדורי הוא יו"ר חברת CLP אחזקות בע"מ אשר הוקמה על ידי משפחתו בשנת 1890 ועדיין מחזיקה ב-35% ממניותיה. זו חברת שירות ציבורי המספקת חשמל ל-75% מהונג קונג כמפעיל בלעדי (מורשת על ידי מערכת בקרה) בקאולון והטריטוריות החדשות, ויש לו זכויות הון בתחנות כוח בסין, דרום-מזרח אסיה, אוסטרליה והודו. בנוסף הוא גם היו"ר של הקבוצה השנייה בגודלה של המשפחה ברשימה, מלונות הונג קונג ושאנגחאי (HSH), הוא גם הבעלים והמפעיל של קבוצת מלונות פנינסולה. כדורי הוא דירקטור ובעל השליטה בחברת מטרוג'ט וכן יזם של מכון מחקר לפיתוח אנרגיה מתחדשת. הוא מחזיק במספר דירקטורים בחברות אחרות שאינן בבעלות משפחת כדורי.
הוא היה חבר מועצה באוניברסיטת הונג קונג, ובשנת 2000, נפתח בניין כדורי למדעי הביולוגיה באוניברסיטה.
לקריאה נוספת

Jonathan Kaufman, The Last Kings of Shanghai: The Rival Jewish Dynasties That Helped Create Modern China, Viking, 2020
הערות שוליים

↑  Forbes 2004 - Hong Kong’s 50 Richest
↑  Michael Kadoorie - Forbes Profile
↑   חיים הנדוורקר, בר רפאלי ולברון ג'יימס כבר שילמו: מלון הכל כלול ב-10,000 דולר ללילה, באתר TheMarker‏, 17 ביולי 2015
מבצע יאשי-קישינב הראשון

מבצע יאשי-קישינב הראשון, קרוי על שם שתי ערים גדולות (יאשי וקישינב) ברומניה, ומתייחס לקרבות שהתנהלו בין 8 באפריל ל-6 ביוני 1944, בין הכוחות הסובייטים לבין כוחות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה. לדברי דייוויד גלאנץ, ההתקפה הייתה פלישה מתואמת אל רומניה, שנערכה על ידי החזית האוקראינית השנייה והחזית האוקראינית השלישית של הצבא האדום, בהתאם לאסטרטגיה של יוסיף סטלין ליצור מוקדי כוח באזור הבלקן.
על פי התוכניות של הפיקוד הראשי של הצבא הסובייטי (הסטאבקה), שתי החזיתות הסובייטיות היו אמורות לפרוץ את קווי ההגנה החיוניים של כוחות הציר בצפון רומניה, ולסייע בהמשך ההתקדמות של הצבא האדום לאזור הבלקן כולו. המתקפה הסובייטית החלה בקרב טרגו פרומוס הראשון ובקרב פודו אילואיי, והגיעה לשיאה בקרב טרגו פרומוס השני. הכוחות הסובייטיים לא הצליחו להתגבר על ההגנות הגרמניות באזור והפעולה ההתקפית נכשלה, בעיקר בשל הביצועים הגרועים של הכוחות הסובייטיים ואפקטיביות ההכנות הגרמניות.
רקע

ב-5 במרץ 1944, מרשל איוואן קונייב, מפקד החזית האוקראינית השנייה, החל במבצע אומן-בוטושאן באוקראינה. המבצע הזה הצליח להפריד את כוחות קבוצת ארמיות דרום, וליצור פער בין ארמיית הפאנצר הראשונה לארמייה השמינית ב-17 במרץ. בתחילת אפריל הכוחות הסובייטים התקרבו לעבר הגבול הרומני.
בתחילת אפריל 1944 הסטאבקה הורתה לחזית האוקראינית השנייה ולחזית האוקראינית השלישית לתכנן מתקפה גדולה עם השלכות אסטרטגיות במערב רומניה. הכוונות האסטרטגיות של הסטאבקה היו לשבור את קווי ההגנה הגרמנית-רומנית בצפון רומניה, וללכוד את ערי המפתח יאשי וקישינב, ולאחר מכן להזרים כוחות עמוק לתוך השטח הרומני, ואם אפשר, לכבוש את פלוישט ובוקרשט.
הקרב

ב-5 באפריל צלחו כוחות החזית בפיקודו של קונייב את נהרות הדניסטר והפרוט, וכבשו את חוטין ודורוחוי, ופנו לעבר טרגו פרומוס ובוטושאן השוכנים כ-48 עד 97 ק"מ צפונית מערבית ליאשי, ונתקלו רק בהתנגדות רומנית קלה. ב-8 באפריל ציווה קונייב על הארמיות ה-27 וה-40 לנהל מתקפה מתואמת דרומה לאורך ציר טרגו פרומוס, תוך שיתוף פעולה הדוק עם ארמיית הטנקים השנייה, בפיקודו של סמיון בוגדנוב. בזמן שכוחות הסער של קונייב התקדמו לעבר טרגו פרומוס, הארמייה ה-52 בפיקודו של קונסטנטין קורוטיב וחלקים מארמיית הטנקים השישית בפיקודו של אנדריי גרבאצ'נקו אשר פעלו מצפון ליאשי, החלו בפעולות לצד הציר המוביל ליאשי, על מנת לתמוך במאמץ הראשי של כוחותיו של קונייב.
כאשר כוחותיו של קונייב החלו את ההתקפה שלהם לעבר טרגו פרומוס, הארמייה השמינית בפיקודו של אוטו והלר הייתה מעורבת בקרבות קשים סביב הכפר פופריקאני, 9 ק"מ צפונית ליאשי, שבו לחמו שני קורפוסים סובייטים עם צוותי קרב משוריינים של הגרמנים, מה שהסיח את דעתם של הגרמנים מהמתרחש בטרגו פרומוס. על ידי ניצול ההסתערות של הארמייה ה-52 באזור יאשי, החלו שלוש ארמיות ההלם של קונייב להתקדם דרומה השכם בבוקר 8 באפריל. ההתקדמות הייתה איטית למדי עקב כבישים חסומים בבוץ במהלך הרספוטיצה (קרקע בוצית במיוחד בעקבות הפשרת השלגים), וכן בעקבות הקשיים בחצייה לגדה המערבית של נהר הפרוט מצפון-מערב ליאשי
המשימה הראשונית של כוחותיו של קונייב הייתה להגיע לטרגו פרומוס, פשקאן וטרגו ניאמץ 30 ק"מ ממערב ליאשי, וללכוד את שלוש הערים המוגנות בהפתעה. בעוד 3 דיוויזיות של הארמייה ה-51 התקדמו דרומה לעבר פשקאן, בעוד 2 דיוויזיות רובאים אחרות הגנו על אגפיהם מצפון-מערב לטרגו ניאמץ. עוד מזרחה משם, 7 דיוויזיות רובאים נוספות שהוקצו לקורפוס המשמר ה-35 ולקורפוס הרוברים ה-33 של הארמייה ה-27 התקדמו דרומה-מזרחה לאורך פרוט החל מ-7 באפריל, ואילצו את הדיוויזיה הרומנית ה-8 לסגת לכיוון חרלאו, 27 ק"מ מצפון לטרגו פרומוס. בינתיים, עוד 2 דיוויזיות של קורפוס הרובאים ה-33 הצטרפו ל-2 קורפוסים של ארמיית הטנקים השנייה, והדפו את הדיוויזיה הרומנית ה-7 בחזרה לעבר טרגו פרומוס.
הגרמנים התעשתו במהירות, וב-10 באפריל הגיעה לזירת הקרב דיוויזיית גרוסדויטשלנד, אשר מנתה 160 טנקים, ובהם 40 פנתרים ו-40 טיגרים. עד מהרה הפכה המתקפה לסדרת קרבות בודדים, אשר בהם נבלמו הכוחות הסובייטיים ונגרמו להם אבדות כבדות. בנוסף, הגרמנים העבירו לאזור את קורפוס הפאנצר ה-57, ובו דיוויזיית הפאנצר ה-24, ואת הקורפוס ה-52, ובעזרתם הצליחו עד לסוף מאי לבלום לחלוטין את המתקפה הרוסית.
לאחר מכן

לקראת אוגוסט 1944 נוצר באזור הבלקנים מצב מתאים למתקפה סובייטית חדשה. בעקבות מבצע בגרטיון והמתקפות הסובייטיות שבאו בעקבותיו בקיץ 1944, נאלץ הפיקוד העליון הגרמני להעביר מאזור זה לבלארוס, פולין וצפון אוקראינה 12 דיוויזיות, ובכך החליש במידה רבה את קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, שהגנה על שטח רומניה. קבוצת הארמיות נותרה עם 3 דיוויזיות ניידות בלבד (דיוויזיית הפאנצר ה-13, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-10, ודיוויזיית השריון הרומנית ה-1). בנוסף, הגרמנים בנו ברומניה מערך ביצורים חזק, שכלל שלוש רצועות הגנה עיקריות, ונשען על הנהרות דניסטר וסירט. מערך שהוכיח את עוצמתו במהלך הדיפת שורת מתקפות סובייטיות באפריל-יוני 1944 (מבצע יאשי-קישינב הראשון). אולם, ב-23 באוגוסט פתחו הסובייטים במבצע יאשי-קישינב, ועד מהרה כבשו את רומניה כולה, אשר עברה למחנה בעלות הברית, ולאחר מכן אף כבשו את בולגריה ויוגוסלביה, ואף הגיעו לפאתי בודפשט, הונגריה.
לקריאה נוספת

Glantz, David M. (2007). Red Storm Over the Balkans: The Failed Soviet Invasion of Romania. לורנס, קנזאס: University Press of Kansas. ISBN 978-0-7006-1465-3. OCLC 70149277.
Crofoot, Craig (2004). Armies of the Bear. Takoma Park: Tiger Lily Publications. ISBN 978-0-9720296-3-6. OCLC 229362686.
Armstrong, Richard N. (1994). Red Army Tank Commanders. Atglen: Schiffer Publishing. ISBN 978-0-88740-581-5. OCLC 30860164.
הערות שוליים

↑  הרוסים בגבול צ'כיה-רומניה, המשקיף, 9 באפריל 1944
מיהאי באואר

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  20 בספטמבר 1874 בודפשט, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  6 בפברואר 1945 (בגיל 70) בודפשט, ממלכת הונגריה 
 שם לידה:  Bauer Mihály 
 ענף מדעי:  תורת המספרים 
 מקום לימודים:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1900) 
 מוסדות:  האוניברסיטה לטכנולוגיה ולכלכלה של בודפשט (1909–1936) 
 
מיהאי באואר (בהונגרית: Bauer Mihály; בודפשט, 20 בספטמבר 1874 - בודפשט, 6 בפברואר 1945) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי, אחיו של אמיל באואר (1883–1956), אדריכל.
קורות חיים

מיהאי באואר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף באואר (1839–1912) מהנדס במקצועו ושל לאורה שאאר. הוא למד בבודפשט ואחרי שקבל תואר דוקטור ותעודת הוראה לגימנסיה הפך לעוזר פרופסור בשנת 1900, מרצה בשנת 1909 ופרופסור באוניברסיטה הטכנולוגית בשנת 1918. מוריו כללו את גוסטב ראדוש ודיולה קניג. עם ראדוש הוא שיתף פעולה בכתיבת המאמר הראשון שלו בגיל 18. בשל מאמרי המחקר הראשונים שלו שהתקבלו לפרסום בשנת 1894 (בגיל 20), הוענקה לו מלגה לבלות את שנת הלימודים 96–1895 בחו"ל.
באואר פרסם שני מאמרים חשובים בשנת 1903. אלה היו
אודות משפט קרונקר Über einen Satz von Kronecker
אודות גופים מורכבים Über zusammengesetzte Körper
מאמרים אלה תרמו תרומה חשובה לשאלתו של לאופולד קרונקר הנוגעת לאפיון שדה המספרים האלגבריים בהתנהגות הפיצול של המספרים הראשוניים שלהם.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919, כאשר המרצים של האוניברסיטאית הטכנולוגית נרדפו על ידי הימין השמרני הוא סבל רבות ובכלל סבל מאנטישמיות לאורך רוב חייו. האגודה למתמטיקה ולפיזיקה על שם לוראנד אטווש העניקה לו, כראשון מכל מקבלי פרס זה, את פרס דיולה קניג בשנת 1922 על עבודתו המדעית, שכללה בעיקר את סוגיות באלגברה ובתורת המספרים.
לבאואר היו בעיות נוספות להתמודד איתן בנוסף להתנהגות האנטישמית המחפירה של תלמידיו. הוא החל לאבד את ראייתו, מה שעורר בו חרדה רבה. למעשה ראייתו התייצבה ורק בשנים האחרונות לחייו חלה הידרדרות נוספת מעטה. הוא פרש בשנת 1936. האנטישמיות החמירה במלחמת העולם השנייה. באואר חגג את יום הולדתו ה-70 ב-20 בספטמבר 1944, הוא נאלץ לענוד טלאי צהוב ולחלוק את ביתו עם משפחות אחרות. בפברואר 1945 לאחר המצור על בודפשט הוא היה בדרך לקנות טיפות עיניים כשקרס ברחוב וקיבל מכה בראשו. נלקח לבית חולים שם נפטר זמן קצר לאחר מכן. במשך חייו הוא פרסם בהרחבה, בעיקר בכתבי עת מדעיים זרים. חלקם מופיעים בכרך החמישי של פוגנדורף, Pogendorf, Bibliographisch Literarisches Handwörterbuch.
עבודותיו החשובות

הערות לאחד המשפטים של יוהאן פטר גוסטב לז'ן דיריכלה Megjegyzés Dirichlet egyik tételéhez (Mathematikai és Fizikai Lapok, 1894)
Zur Theorie der algebraischen Zahlkörper (Mathematische Annalen, 77., 353–356 o., 1916)
p-addischer Beweis des zweiten Hauptsatzes von Herrn Ore נכתב יחד עם ניקולאי גריגוריביץ' צ'בוטארב Никола́й Григо́рьевич Чеботарёв, Acta Scientarum Mathematicarum, Szeged, 1928)
לקריאה נוספת

לקסיקון יהודי הונגרי. מיהאי באואר Magyar zsidó lexikon
לקסיקון ביוגרפי הונגרי. מיהאי באואר. Magyar életrajzi lexikon I. (A–K). Főszerk. Kenyeres Ágnes. Budapest: Akadémiai. 1967
מיהאי באואר, מתמטיקאי Bauer Mihály matematikus (névpont.hu)
הערות שוליים

↑  "Születési bejegyzése a pesti neológ izraelita hitközség születési akv. 1293/1874. folyószáma alatt".
↑  "Halotti bejegyzése a Budapest VIII. kerületi polgári halotti akv. 3368/1945. folyószáma alatt".
↑  "Bauer József halotti bejegyzése a Budapest VI. kerületi polgári halotti akv. 586/1912. folyószáma alatt".
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 117707821  ISNI: 0000 0000 7857 8145  VIAF: 37700479   WorldCat (עם VIAF): 37700479
היסטוריה של האנטישמיות

היסטוריה של האנטישמיות הולכת אחורה מאות ואלפי שנים. אנטישמיות מוגדרת כפעולות איבה או אפליה נגד יהודים כקבוצה דתית או אתנית. תופעת האנטישמיות מוכרת משחר ההיסטוריה, צורותיה החיצוניות וגילוייה המהותיים של האנטישמיות עברו שינויים בתקופות השונות. היהודים בכל הדורות סבלו מאנטישמיות ונאלצו להתמודד עימה, ומכאן הכינוי הנפוץ "השנאה העתיקה ביותר".
החוקרים מזהים שישה שלבים בהתפתחות ההיסטורית של האנטישמיות:
עידן טרום נוצרי נגד היהדות ויהודים בכלל ביוון וברומא העתיקים שהיה אתני בטבעו.
אנטישמיות נוצרית בימי קדם ובימי הביניים שהייתה דתית בטבעה, והאריכה עד לתקופה המודרנית.
אנטישמיות מוסלמית מסורתית שהיתה, לפחות בצורתה הקלאסית, אפליה דתית (לא גזעית) כלפי יהודים שהיו במעמד של בני חסות (ראו: ד'ימי).
אנטישמיות פוליטית, חברתית וכלכלית בעידן הנאורות ופוסט-נאורות באירופה שהניחה את היסודות לאנטישמיות גזעית.
אנטישמיות גזעית שעלתה לעולם במאה ה-19 והגיעה לשיאה בנאציזם.
אנטישמיות בת זמננו הנובעת ממניעים קלאסיים שונים, ובעלת חידושים ואופי ייחודי שהחלו להתבטא בסוף המאה ה-20, והתחזקו בתחילת המאה ה-21. אנטישמיות זו מכונה גם האנטישמיות החדשה.
לדברי החוקרת ג'רום חנס שישה שלבים אלו יכולים להתמזג לשלש קטגוריות עיקריות: אנטישמיות עתיקה, שהייתה בעיקר אתנית ובעלת אופי "טבעי", אנטישמיות נוצרית שהייתה דתית ביסודה, ואנטישמיות גזעית של המאה ה-19 וה-20.
בפועל, קשה להבדיל את האנטישמיות (המכוונת דווקא כלפי יהודים) מן ההתעמרות הכללית והאפליה המובנית שהייתה קיימת כלפי מיעוטים על ידי עמים אחרים לפני התקופה הרומית, אך עם ההתקדמות במעלה ציר הזמן, ובמיוחד מאז אימוץ הנצרות באירופה, והפיכתה לדת השלטת במהלך המאה ה-4, הולכות ומתרבות הידיעות על תקריות אנטישמיות מובהקות. העולם האסלאמי אף הוא ראה את היהודים כזרים מבחינה היסטורית. עם בואה של המהפכה המדעית והתעשייתית באירופה של המאה ה-19 התרבו גם ביטויים חדשים של אנטישמיות, והיו מבוססים יותר על תפיסות גזעניות מאשר על הדת, תופעה שהגיעה לשיאה בזוועות השואה במהלך מלחמת העולם השנייה. היווצרותה של מדינת ישראל בשנת 1948 תרמה במידה מסוימת להפחתת גילויי האנטישמיות, אך מאידך יצרה מתחים אנטי-יהודיים חדשים במזרח התיכון.
העולם הנוצרי > ראשית הנצרות והברית החדשה

על אף שרוב הברית החדשה נכתבה, לכאורה, בידי יהודים שהפכו לתלמידיו של ישו, ישנם מספר קטעים בברית החדשה שחלק רואים בהם אנטי-יהודיות, או שהיו בשימוש לצורך מטרות אנטישמיות.
ישו מדבר אל קבוצה מן היהודים הפרושים ואומר להם: ידעתי כי-זרע אברהם אתם אבל אתם מבקשים להמיתני כי דברי לא-יכן בתוככם: אתם מאת אביכם השטן ולעשות את-תאות אביכם חפצתם הוא רוצח היה מראש ובאמת לא עמד כי אמת אין-בו מדי דברו שקר ידבר מלבו כי-משקר הוא ואבי השקר (הבשורה על-פי יוחנן 8:37, 44).
סטפנוס הקדוש מדבר לפני מועצת בית הכנסת ממש לפני הוצאתו להורג, ואומר: קשי ערף וערלי לב ואזנים ממרים הייתם תמיד ברוח הקדש כאבותיכם גם-אתם: מי מהנביאים אשר לא רדפוהו אבותיכם אף-המיתו את המבשרים מקדם ביאת הצדיק אשר עתה הייתם אתם מוסריו ומרצחיו: אתם אשר קבלתם את-התורה על ידי מלאכות המלאכים ולא שמרתם אותה (מעשי השליחים 7:51-53).
באחת מאיגרות פאולוס הוא כותב: כי-אתם אחי הלכתם בעקבי קהלות האלהים אשר-בארץ יהודה במשיח ישוע כי גם-אתם עוניתם על ידי בני-עמכם כאשר עונו גם-הם על ידי היהודים: אשר אף-הרגו את-האדון ישוע ואת-נביאיהם ואותנו רדפו ואינם טובים בעיני אלהים ומתקוממים לכל-אדם (אגרות פאולוס, הראשונה אל-התסלוניקים, 2:14-15).
אחרי מות ישו, הברית החדשה מרבה לתאר את הרשויות היהודיות-דתיות בירושלים כעוינות לתלמידי ישו, וככזאת שלעיתים אף נקטה בכוח נגדם. סטפנוס מוצא להורג בסקילה על ידי היהודים. לפני שהתנצר, שאול מכניס את חסידי ישו לכלא. לאחר המרתו, הרשויות היהודיות מתעמרות בשאול מספר פעמים ("חמש פעמים לקיתי על ידי היהודים ארבעים חסר אחת"). הוא מואשם בידי הרשויות יהודיות, ומובא בפני בתי המשפט הרומיים. עם זאת, יש לציין כי ההתנגדות מצד הגויים מתוארת גם היא, ובאופן כללי יש אזכור נרחב יותר בברית החדשה לסבל שחוו תלמידי ישו מצד גורמים אחרים ובמיוחד מצד הרומאים.
העולם הנוצרי > האימפריה הרומית המאוחרת

הנצרות החלה את דרכה ככת משיחית ביהדות של המאה הראשונה לספירה, אולם התפתחה לדת עצמאית, בעיקר עקב השפעתו של פאולוס, אחד מהשליחים - תלמידיו של ישו. הנצרות והיהדות הפכו לדתות מתחרות, והדבר ניכר היטב בדמותו של פאולוס עצמו, שהיה יהודי פרושי שעסק על-פי עדותו ברדיפת הנוצרים, אך בסופו של דבר התנצר. במטרה לזכות בהכרה מצד רומא האלילית ולהצדיק את תחושת עליונותה, הכנסייה החדשה פיתחה דוקטרינה תאולוגית אנטי-יהודית בשילוב אלמנטים דתיים פגנים.
עם הפיכתה של הנצרות לדת המדינה של רומא במאה ה-4, היהודים הפכו למושא של חוסר סובלנות דתית ודיכוי פוליטי. ספרות נוצרית החלה להציג עוינות קיצונית כלפי יהודים, שמדי פעם באו לידי ביטוי בהתקפות ושריפת בתי כנסת. עוינות זו התבטאה גם בגזרות שני מועצות הכנסייה ובחוקי המדינה. בראשית המאה ה-4, הקיסר הרומי קונסטנטינוס אף הנהיג מספר חוקים הנוגעים ליהודים: נאסרו נישואים בין יהודים לנוצרים, איסור שעונשו מוות. עונש מוות נגזר גם על מילת עבדים נוצריים בידי יהודים, ומאוחר יותר אסר על החזקת עבדים נוצריים בידי יהודים בכלל, והבעלות עליהם הועברה לידי הכנסייה. המרה של נוצרים ליהדות נאסרה בחוק. קונסטנטינוס חידש גם את אכיפת האיסור על התיישבות יהודים בירושלים, ויהודים הורשו להיכנס לירושלים רק בתשעה באב, יום השנה לחורבן בית המקדש. מועצת אנטיוכיה (341) אסרה על נוצרים מלחוג את חג הפסח עם היהודים, ואילו מועצת לאונדיקא אסרה על נוצרים את שמירת השבת היהודית.
במאה ה-5 האפליה כלפי היהודים אף הפכה גרועה יותר. הקיסר תיאודוסיוס השני פרסם קובץ חוקים שנודע בשם הקודקס התאודוסיאני ובו 44 חוקים שטיפלו בענייני יהדות ויהודים. בין היתר הקודקס אסר על היהודים מלעבוד בשירות המדינה, הצבא והמשפט. היקף בתי המשפט היהודים הוגבל. בתי כנסת נהרסו או הוסבו לכנסיות, ונאסר על שיפוץ בתי כנסת ישנים מלבד במצב של סכנת קריסה. בתי כנסת נהרסו בטורטונה (350), רומא (388 ו-500), רקה (388) מנורקה (418), דפנה (ליד אנטיוכיה, 489 ו-507), גנואה (500), רוונה (495), טור (585) ובאורליאן (590).
הקוראן ואנטישמיות מוסלמית

תולדות היחסים בין המדינה האסלאמית לבין הנתינים הלא מוסלמים, במקרה זה יהודים, מתחילים כבר עם תולדות חייו של הנביא, מוחמד. הקוראן, הספר הקדוש למוסלמים, מכיל פסוקים רבים שעשויים להתפרש כהבעת דעות שליליות מאוד כלפי חלק לפחות מן היהודים. אמנם בתחילה, כאשר מוחמד עבר לעיר מדינה בשנת 622 לספירה, הוא ניהל מגעים ואף עשה הסכמי שלום עם יהודים ושבטים אחרים, אך לאחר דחייתו של מוחמד על ידי היהודים וסירובם להכיר בו ולקבלו כנביא, הפכה מערכת היחסים בין החסידים של הדת החדשה (האסלאם) ליהודים בעיר קשה ומתוחה. באווירה המתוחה התגלעו מהר מאוד סכסוכים קשים בינו לבין השבטים היהודיים באל-מדינה ובח'ייבר, ומוחמד החל לרדוף את היהודים בחצי האי. בשלב מסוים החל מוחמד לגרש את כל היהודים מחצי האי. בשנת 624  גורשו שבט בני קיינוקאע מאל-מדינה לאל-קורה. שנה לאחר מכן גורשו יהודי שבט בני נדיר מאל-מדינה לאזור ח'ייבר. בשלב זה הקוראן הורה למוחמד לשנות את כיוון התפילה מירושלים למכה, ומנקודה זו והלאה, הטון הכללי של פסוקי הקוראן הפך עוין יותר כלפי יהדות ויהודים בכלל.
בשנת 627 צרו שבטו של מוחמד יחד עם בעלי בריתם, שבט קורייש, על שבט כהנים יהודי בשם קוריט'ה ששכן בנווה המדבר ית'רב (כיום אל-מדינה), בקרב שנקרא קרב השוחה. בני שבט קוריט'ה, שהואשמו בבגידה, קיימו משא ומתן עם מקימי המצור, ללא תועלת, ובסופו של דבר הם נאלצו להיכנע למוסלמים. המוסלמים, תחת פיקודו של מוחמד, הרגו כמעט את כל הגברים בעריפה, מלבד כמה מן הגברים, שהתאסלמו. הנשים והילדים של השבט נשבו, אולצו להתאסלם ונמכרו לעבדות. עם זאת, יש לסייג ולומר כי ישנם חוקרים המפקפקים באמיתות אירוע זה, וטוענים כי הוא מומצא, ולכל הפחות מוגזם.
מאוחר יותר, התעוררו מספר עימותים נוספים בין יהודי ערב הסעודית לבין מוחמד ומאמיניו, כשהבולט בהם היה בח'ייבר, שם יהודים רבים נהרגו, ובקרבות נוספים.
ימי הביניים

עוינות ואפליה זו כלפי היהודים נמשכו מן התקופה הרומית המאוחרת לימי הביניים. בימי הביניים באירופה הייתה רדיפה בקנה מידה מלא של יהודים במקומות רבים, שכללה עלילות דם, גירושים, התנצרות כפויה והרג. במאה ה-12, היו נוצרים שהאמינו כי חלק, או אפילו כל היהודים שרויים בידי ברשות כוחות מאגיים ויונקים מהם את כוחם. הסיבה שהיהודים זכו ל"כוחות" אלה הייתה, לפי אותם מאמינים, בשל חתימת ברית עם השטן. איורים המציגים את "חזירת־היהודים" נוצרו בראשית המאה ה-13, בעיקר בגרמניה.
רדיפת היהודים באירופה הגיעה לשיאה במהלך מסעי הצלב. רטוריקה אנטי-יהודית כמו Goad of Love החלה להופיע ולהשפיע על התודעה הציבורית. בעת מסע הצלב הראשון, שנערך בשנת 1096, עברו הצלבנים בעמק הריין, דרך הערים שקהילות אשכנז שכנו בהן. תוך כדי המעבר הם פרעו ביהודים שבאותן הקהילות. בקהילות של וורמס ומַיינץ קרעו הצלבנים ספרי תורה, שרפו בתי כנסת והעמידו בפני היהודים את הברירה בין טבילה לבין מוות, כשרבים מהיהודים בוחרים למות על קידוש השם ולא להתנצר. הקהילות בערים וורמס ומיינץ חרבו. במסע הצלב השני ב-1147, היהודים בצרפת היו הקורבנות העיקריים לרצח ומעשי זוועה תכופים. הפרעות החלו בצרפת בערים האם שבמחוז הסום, סולי ורמרו, גם בתקופה ההיא הועמדו היהודים בפני הברירה של להמיר את דתם או למות. היהודים היו נתונים להתקפות גם במהלך מסעי צלב נוספים בשנים 1190, 1248 ועוד. בעקבות מסעי צלב אלה, היהודים היו נתונים לגירושים במקומות רבים, כולל בשנת 1290, אז גורשו כל היהודים מאנגליה. בשנת 1396, 100,000 יהודים גורשו מצרפת ובשנת 1421, אלפים גורשו מאוסטריה. רבים מאלה שגורשו ברחו לפולין.
מגפת המוות השחור ששטפה את אירופה באמצע המאה ה-14, והשמידה בין רבע למחצית מהאוכלוסייה, הביאה גם היא להגברת השנאה ליהודים, ולהפיכתם לשעירים לעזאזל. במהלך השנים 1347-1348 נפוצה שמועה שיהודים הרעילו במכוון את בארות המים הנוצריים והם הגורמים לפרוץ מגפת הדבר, במטרה להשמיד את הנוצרים ולהשתלט על העולם. כתוצאה מכך, מאות קהילות יהודיות נהרסו בשל השנאה והאלימות שהתפתחה. האפיפיור קלמנט השישי ניסה להגן על יהודים כשפרסם בתגובה שתי בולות, האחת ב-6 ביולי 1348, והשנייה ב-26 בספטמבר אותה שנה, המגינות על היהודים מההאשמות, שכן המגפה היא משמים ותובעת קרבנות גם מהיהודים. לדברי האפיפיור, מי שטופל עלילות אלה על היהודים הוא "מוּנַע על ידי השקרן, השטן". בצווים אלה אסר האפיפיור להרוג יהודים, להמיר דתם בכפייה או להחרים את רכושם ללא משפט. אולם הבולות לא הועילו במיוחד, וההסתה גרמה למהומות ופרעות ביהודים. עיקר הרדיפות היו בצרפת, שווייץ וגרמניה, שם קהילות שלמות נכחדו. כמה חודשים לאחר מכתבי האפיפיור, 900 יהודים נשרפו חיים בשטרסבורג, על אף ששם המגפה לא השפיעה עדיין. בכמה מהמקרים היהודים הועמדו למשפט, עונו, והתוודו ואז הועלו על המוקד. כששככה המגפה בסוף המאה ה-14, כמעט שלא נותרו יהודים במערב אירופה.
ימי הביניים > הגבלים תעסוקתיים ואחרים

הרשויות הנוצריות הטילו הגבלות רבות על עיסוקים של היהודים. שליטים מקומיים ואנשי הכנסייה סגרו את שעריהם של מקצועות רבים ליהודים, במטרה לדחוף אותם לעסוק בתפקידים שוליים הנחשבים נחותים מבחינה חברתית, כמו גביית מיסים, השכרת דירות והלוואה בריבית, עיסוקים שהיהודים אולצו לראותם כ"רע הכרחי" וכברירת מחדל. הדוקטרינה הקתולית בזמנו קבעה כי להלוות כסף בריבית הוא חטא, כך שמקצוע זה היה אסור לנוצרים. יהודים רבים שלא היו כפופים למגבלה זו, אולצו למצוא בזה את פרנסתם, על אף הסיכון הכספי הכרוך בכך והדאגה התמידית הנובעת מהלוואה ללא-יהודים. עיסוק זה, הוביל להרבה סטריאוטיפים שליליים על היהודים ולתיאורם כחצופים, חמדנים ונצלנים. המתחים המובנים הקיימים בהלוואת כסף בין הנושים (בדרך כלל יהודים) לבעלי החוב (בדרך כלל נוצרים) הוסיפו גם הם למתיחות החברתית, הפוליטית, הדתית והכלכלית. איכרים רבים שנזקקו להלוואה ונאלצו לשלם את הרבית לאחר מכן, נחשפו באופן אישי כיצד היהודי כביכול גוזל את כספם שעבדו למענו ומנצל את מצבם.
בכל תקופת ימי הביניים היו היהודים נתונים למגוון רחב של מגבלויות משפטיות וחברתיות, שחלקם נמשכו עד סוף המאה ה-19. גם העיסוק בהלוואת כספים וברוכלות נאסר על היהודים בתקופות מסוימות. מספר היהודים שהורשו להתגורר במקומות שונים היה מוגבל. הם רוכזו בגטאות ולא הורשו להחזיק בקרקע. הם היו כפופים למיסים מפלים בכניסה לערים או מחוזות אחרים ונאלצו להישבע שבועה יהודית מיוחדת, מלבד זאת, סבלו היהודים מעוד מגוון רחב של הגבלות. ועידת לטראנו הרביעית שהתכנסה בשנת 1215 קבעה כי יהודים ומוסלמים חייבים ללבוש מלבושים ייחודיים על מנת שאפשר שיהיה להבחין בהם. פריט לבוש כזה שהיה נפוץ ביותר היה הכובע היהודי, שיהודים רבים כבר חבשו אותו מרצונם, כסממן לזיהוי עצמי, אבל הרשויות עיגנו זאת כחובה במטרה להשפילם.
ימי הביניים > מסעי הצלב

מסעי הצלב היו סדרה של מבצעים צבאיים ביוזמתה או בעידודה של האפיפיורות ברומא, שנערכו מסוף המאה ה-11 עד המאה ה-13. הם החלו כמאמצים לשחרר את ירושלים מידי המוסלמים, אך מהר מאוד הם התפתחו למלחמות טריטוריאליות.