stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
לטאה חרמונית
לקריאה נוספת

אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. ISBN 978-965-91880-2-4, עמודים: 97-98
אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל בהוצאת החברה להגנת הטבע ומשרד הביטחון, כרך 5.
D. Modry, P. Necas, L. Rifai, W. Bischoff, N. Hamidan, Zuhair Amr (2013), Revision of the Levantine “Lacerta” Laevis/Kulzeri complex: 3. The Rock Lizard of Wadi Ramm P.kulzeri khazaliensis ssp. n., Verterbrate Zoology 63(3), pp 307-312.
הערות שוליים

↑  לטאה חרמונית באתר הרשימה האדומה של IUCN
תמי בן תור

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בת 50 בערך) 
 מקום לימודים:  בית ספר לאמנות של אוניברסיטת קולומביה 
 
תמי בן תור (נולדה ב-1975) היא אמנית חזותית ישראלית.
ביוגרפיה

תמי בן תור נולדה ב-1975. סיימה את בית הספר לתיאטרון חזותי. לאחר מכן סיימה את לימודיה בתוכנית MFA של אוניברסיטת קולומביה בשנת 2006, היא חיה ועובדת בניו יורק ומציגה עם גלריית זאק פייר.
ביוגרפיה > עבודתה

בן תור היא אחת ממספר אמניות בולטות הממציאות דמויות ומגלמות אותן בעצמן. עבודתה משלבת מיצג עם צילום ו/או וידאו. בקבוצת האמנים הזו נכללות קלוד קאהון, אלינור אנטין, מרתה וילסון וסינדי שרמן. הנושאים שלה מסתמכים על ההתבוננות החברתית שלה בחיי היומיום ובתפקידי המגדר, אך נוברים בפרשנות מסובכת ושנויה יותר במחלוקת בנושאים הקשורים ליהדות ולישראל, ארץ מוצאה.
עבודתה של בן-תור שייכת לדור של אמנים המשתמשים באבסורד והומור כדי להגיב על רעיונות רציניים. ביסוד הקריקטורות המוזרות שלה ומלאכות ה-low-tech בכוונה, של איפור והגדרות מינימליות, עומד מיזוג של אשליה והצלפת שוט מטופשת-חכמה המגיעים למבטים בלתי צפויים לתוך מורכבות המצב האנושי. יחד עם זאת, בן-תור מאמינה שהיא א-היסטורית בחשיבה שלה. כשנשאלה על תפקידו של הפמיניזם בעבודתה בכנס שנערך ב-2006 בדיוק על נושא זה, היא טענה שהיא "לא חושבת על פמיניזם בכלל". היא אמרה "זה בעייתי לשייך את עצמי לכל אידאולוגיה", והתייחסה לעמדות פמיניסטיות כ"חלשות".
באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פרסמה בן-תור סרטון סאטירי שכותרתו "חמאס היקר..." בו היא מציירת קריקטורה של "איש אקדמיה ליברלי" שנמצא "על הגדר בנוגע לטבח התינוקות". קבוצות סטודנטים פרו-פלסטיניות במכללת האנטר שבה היא מלמדת מתחו ביקורת על הסרטון וקראו לפיטוריה. בן-תור, בהסכמה עם הנהלת האנטר, שלחה מכתב התנצלות המסביר את עמדתה במחלוקת.
עיתונות

בן תור זכתה לפרופיל ולביקורת על ידי מגוון ערוצי חדשות מרכזיים, כולל פורום האמנות, הניו יורק טיימס, והניו יורקר. במאמר אחד כזה קן ג'ונסון מהניו יורק טיימס מתאר את בן-תור כ"ג'ורג' אורוול של הווידאו ארט של היום". המבקרת רוברטה סמית' השוותה את עבודתה ליצירות משנות הצורה של סינדי שרמן.
אוספים ופרסים

לתמי בן-טור יש עבודות באוספים ציבוריים רבים, כולל מוזיאון פרז לאמנות מיאמי, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל ומוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
היא זכתה בפרסים רבים על עבודתה, כולל פרס הקרן למענקי אמנות עכשווית לאמנים (2008), New York ו-Art Matters Foundation.
הערות שוליים

↑  "Tamy Ben-Tor | Zach Feuer". www.zachfeuer.com. נבדק ב-2022-07-22.
↑  "Art & Culture | Art Trends". Observer (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2022-07-22.
↑  Johnson, Ken (2012-04-19). "Tamy Ben-Tor: 'New Performance Work'". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-07-22.
↑  Plant, Jeanine (4 באפריל 2007). "Breaking out of the art world's sexism". AlterNet. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Mattei, Shanti Escalante-De (2023-10-27). "Student Groups at Hunter Call for Firing of Israeli Performance Artist After 'Dear Hamas' Video". ARTnews.com (באנגלית). נבדק ב-2023-11-14.
↑  "Rhonda Lieberman on feminism and its discontents". www.artforum.com (באנגלית אמריקאית). 12 בינואר 2006. נבדק ב-2022-07-22. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Johnson, Ken (2012-04-19). "Tamy Ben-Tor: 'New Performance Work'". The New York Times (באנגלית אמריקאית). ISSN 0362-4331. נבדק ב-2022-07-22.
↑  Johnson, Ken (19 באפריל 2012). "Tamy Ben-Tor: 'New Performance Work'". The New York Times. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Tamy Ben-Tor". www.foundationforcontemporaryarts.org. נבדק ב-2023-11-14.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 132808072  ISNI: 0000 0000 2276 490X  MusicBrainz: a0b5b84d-59e4-48d3-87ee-939e038bb820  RKD: 341167  SNAC: w6378zd5  ULAN: 500485311  VIAF: 30709285   WorldCat (עם VIAF): 30709285 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "תמי בן תור".
אליעזר גולדברג

אליעזר גולדברג (24 במאי 1931 – 11 במרץ 2022) היה משפטן ישראלי. כיהן כשופט בית המשפט העליון בשנים 1984–1998 וכמבקר המדינה בשנים 1998–2005. היה גם נציב תלונות הציבור על השופטים ויו"ר הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה.
ביוגרפיה

נולד וגדל בירושלים. למד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים, וסיים את חוק לימודיו בשנת 1949. בשנים 1952–1955 למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. התמחה בלשכתו של נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, צבי עלי בקר, ובשנת 1957 קיבל רישיון עורך דין. בשנים 1957–1960 שימש עורך דין במשרד עורך דין פ. רבינוביץ'. לאחר מכן עבד במשרד עורכי דין הילר וא. דורי, עד חודש מאי 1964.
בשנת 1964 החל בקריירת השיפוט שלו. בשנים 1964–1965 כיהן בתפקיד שופט תעבורה. בשנים 1965–1974 כיהן כשופט בית משפט השלום בירושלים. באוגוסט 1974 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים, ובמאי 1982 התמנה לסגן נשיא בית המשפט. במשך שנה (מרץ 1983-מרץ 1984) כיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון, וב-18 באפריל 1984 התמנה לכהונת שופט בית המשפט העליון במינוי קבע.
שימש יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-12. שימש חבר, ואחר כך יושב ראש הוועדה לסדר הדין הפלילי. כיהן כחבר בוועדת שמגר, לחקירת אירוע הטבח במערת המכפלה בפורים תשנ"ד-1994. היה חבר בוועדה לעניין הרשעה על סמך הודאה בלבד והעילות למשפט חוזר. בדו"ח הוועדה, שהוגש ב-1994, כתב: ”את התפישה כי הודיית נאשם בחקירתו היא 'מלכת הראיות', יש לקבל עם קב חומטין, וההנחה כי אין אדם משים עצמו רשע, במשמעות כי אין אדם מפליל עצמו ללא עוול בכפו, איננה יכולה להתקבל כהנחה משפטית”. חלק מהמלצות הוועדה מומשו בתיקון לחוק בתי המשפט. היה יושב ראש הוועדה לבחינת דרכי ההבניה של שיקול הדעת השיפוטי בגזירת הדין.
נמנה עם חברי ההרכב בפסק דין בנק המזרחי, שבו כתב:
גם מן הפן המשפטי שינו שני חוקי היסוד, חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק, את הנורמה אשר נתנה את ההכרה לזכויות האדם שנקבעו בהם. זכויות אלה אינן עוד רק זכויות "טבעיות"; אין הן עוד תולדה רק של הכרה שיפוטית; ואין על האזרח להילחם עוד על עצם ההכרה המשפטית באחת מן הזכויות. המקור המשפטי אשר מעגן עתה את הזכויות; מעמדן כזכויות חוקתיות על-חוקיות; שריונן (בדרך זו או אחרת) של הזכויות; וכפועל יוצא - סמכות הביקורת הנתונה לבית המשפט על החקיקה והסעדים החוקתיים שבידו ליתן, ששיאם בהכרזה על בטלות חוק - כל אלה בוודאי נותנים יסוד לומר כי נפל דבר בישראל במרץ 1992.
ב-30 ביוני 1998 פרש לגמלאות.
במאי 1998 נבחר על ידי הכנסת לכהן כמבקר המדינה ונציב תלונות הציבור לתקופה של שבע שנים. גולדברג כיהן בתפקיד מ-5 ביולי 1998 ועד 4 ביולי 2005.
ב-18 במאי 2006 קיבל את אות אביר איכות השלטון מטעם התנועה לאיכות השלטון, על פועלו בתחום המשפט.
ב-2007 עמד בראש ועדה להסדרת התיישבות הבדואים בנגב.
ב-2008 התמנה לנציב תלונות הציבור על שופטים. על פעולתו בתפקידו זה אמר: ”אני מחמיר עם אחרים מפני שאני מחמיר גם עם עצמי ומפני שאני חושב ששופט חייב להחמיר עם עצמו”. החלטה בולטת שלו הייתה בעניינה של השופטת ורדה אלשיך, ביוני 2012, שבה קבע כי אלשיך ביצעה 36 תיקונים טכניים ומהותיים בפרוטוקול דיון שהתנהל בפניה, כדי להחמיר בתיאור התנהלות עו"ד שנגדו התלוננה. בשנת 2013 הסתיימה כהונתו בתפקיד זה. במקביל לתפקידו זה הרצה במכללת ספיר בקורס ביקורת על מוסדות המדינה.
בשנת 2018 מונה ליו"ר הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה. הוועדה בראשותו אישרה את מינויים של אביב כוכבי לרמטכ"ל ואמיר ירון לנגיד בנק ישראל. בנובמבר 2018 הכריע בהחלטה להמליץ שלא למנות את משה אדרי למפכ"ל המשטרה.
בשנת 2014 המליצה ועדה בראשותו על רכישת מטוס לשימוש ראש הממשלה ונשיא המדינה ועל הקמת מעון לראש הממשלה לצד משרדו.
גולדברג נפטר ב-11 במרץ 2022 בגיל 90, והובא לקבורה בהר המנוחות.
לקריאה נוספת

אהרן ברק, דברי פרידה מהשופט אליעזר גולדברג, בספרו: מבחר כתבים ד - על בית המשפט ושופטיו, 2017
הערות שוליים

↑  חוק בתי המשפט (תיקון מס' 22), התשנ"ו-1996, באתר הכנסת
↑  ע"א 6821/93 בנק המזרחי המאוחד בע"מ נ' מגדל כפר שיתופי, ניתן ב-9 בנובמבר 1995
↑  אליעזר גולדברג - מבקר המדינה בשנים 2005-1998, באתר מבקר המדינה
↑  הוכרזו הזוכים באות "אביר איכות השלטון", באתר ynet, 5 באפריל 2006
↑  דו"ח גולדברג
↑  אליעזר פני-גיל ושלומי שני, להגיד שהמערכת הפנימה את חשיבות הביקורת? לא, לא, לא, עורך הדין, אוקטובר 2013
↑  תומר זרחין, השופטת ורדה אלשיך שינתה פרוטוקול שלא כדין, באתר הארץ, 4 ביוני 2012
↑  מורן אזולאי, אלי סניור ואיתמר אייכנר, דרמה לילית: הוועדה פסלה את מינוי אדרי למפכ"ל, באתר ynet, 30 בנובמבר 2018
↑  רוני זינגר, ועדת גולדברג ממליצה: לרכוש מטוס לרה"מ ולבנות את מעונו, באתר כלכליסט, 23 באפריל 2014
↑  צבי זרחיה, עלות טיסה במטוס רה"מ כפולה מטיסה במטוס חכור, באתר כלכליסט, 9 במרץ 2022
↑  מתן וסרמן, ‏הובא למנוחות שופט העליון ומבקר המדינה לשעבר אליעזר גולדברג, באתר מעריב אונליין, 13 במרץ 2022
| שופטים לשעבר בבית המשפט העליון |
| --- | --- | --- |
| נשיאים | זמורה • אולשן • אגרנט • זוסמן • לנדוי • כַהן • שמגר • ברק • ביניש • גרוניס • נאור • חיות |  |
| שופטים | דונקלבלום • חשין • אסף • זילברג • ברנזון • גויטיין • ויתקון • כהן • מני • הלוי • קיסטר • עציוני • שרשבסקי • בן-פורת • אשר • אלון • בכור • בייסקי • לוין • כהן • כהן • לוין • בך • נתניהו • חלימה • גולדברג • מלץ • אור • מצא • חשין • זמיר • דורנר • טל • שטרסברג-כהן • קדמי • טירקל • אנגלרד • ריבלין • פרוקצ'יה • לוי • ארבל • זילברטל • רובינשטיין • ג'ובראן • דנציגר • שהם • מלצר • מזוז • הנדל • קרא • ברון • פוגלמן |  |
| שופטים במינוי זמני | בקר • זהר • לוין • צלטנר • כהן • בן-עתו • שילה • שינבוים • אבנור • וייס • בן דרור • וינוגרד • ולנשטיין • אריאל • אלוני • בן יאיר • גולדברג • אלון • אילן • זועבי • ברלינר • עדיאל • חשין • שוחט |  |
ראו גם: שופטים מכהנים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007301301205171  PLWABN: 9810563303105606  ISNI: 0000 0000 6936 2609  VIAF: 97343636   WorldCat (עם VIAF): 97343636
קבליר אנג'לו דונאטי

| --- | --- |

 לידה:  3 בפברואר 1885 מודנה, איטליה 
 פטירה:  30 בדצמבר 1960 (בגיל 75) פריז, צרפת 
 מדינה:  איטליה, ממלכת איטליה 
 מקום קבורה:  מודנה 
 פרסים והוקרה:  מפקד בלגיון הכבוד (1936)  קצין במסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית 
 
קבליר אנג'לו דונאטי (באיטלקית: Cavalier Angelo Donati;‏ 3 בפברואר 1885 – 30 בדצמבר 1960) היה בנקאי, דיפלומט ופילנתרופ איטלקי ממוצא יהודי. פעל רבות להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
ביוגרפיה

דונאטי נולד במודנה למשפחה יהודית-ספרדית, מהמשפחות היהודיות החשובות במודנה. אביו סלבטורה היה סוחר וכל אחד משבעת אחיו זכה להשכלה והגיע למעמד מכובד בעירו. דונאטי למד משפטים ובנקאות במילאנו ובטורינו. ב 1915 התגייס בתור קצין בחיל הרגלים ונלחם במלחמת העולם הראשונה. ב 1916 עבר לחיל האוויר והשתתף בהרבה משימות. לאחר מכן נשלח לצרפת בתפקיד של קשר בין צבא איטליה וצבא צרפת.
פעילותו בין שתי מלחמות העולם

בשנת 1919 השתקע דונאטי בפריז, כמנהל של כמה חברות איטלקיות וצרפתיות. בשנים 1922–1932 כיהן כקונסול רפובליקת סן-מרינו. בין השנים 1932–1939 כיהן כנשיא לשכת המסחר האיטלקית בפריז אולם נאלץ להתפטר בגלל חוקי הגזע המגבילים של איטליה הפשיסטית שהוחלו ב-26 באוקטובר 1938.
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > בריחתו של דונאטי והפעילות בניס > בריחה לערים תחת הכיבוש האיטלקי

בשנת 1940, ערב פלישת הכוחות הגרמניים לפריז, ברח דונאטי לעיירת הנופש קוטרטס שבצפון צרפת, משם המשיך למרסיי ומשם הגיע לעיר ניס שהייתה תחת כיבוש האיטלקים באותה עת. ב-18.11.1942, הוא מילא תפקיד של מנהל הבנק הצרפתי-איטלקי.
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > בריחתו של דונאטי והפעילות בניס > ניהול ענייני הפליטים היהודיים

בזכות קשריו עם מפקדי הצבא האיטלקי לקח לידיו את הטיפול בגורל היהודים בשטחי הכיבוש האיטלקי. כל בוקר נערכו בלשכתו דיונים בנושא הפליטים היהודיים, הוצאת ויזות ויתר המסמכים. הודות למידע הרב שהשיג דונאטי, הקונסול האיטלקי אלברטו קאליסי הצליח לעמוד בפני הלחץ מצד הגרמנים הנאצים לשלוח את היהודים האיטלקיים לפולין.
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > פעולתו של דונאטי לנוכח הלחץ הגרמני

הקמת לשכה לענייני גזע בניס
בעקבות לחץ הגרמנים ברומא, הורה בניטו מוסוליני להקים לשכה לענייני גזע בניס בראשות המפקח גווידו לוספינוזו. עם הגעתו לניס נפגש המפקח עם דונאטי, שטען בפניו כי הוא האדם המקושר ביותר בניס.
הודות להשפעתו הרבה של דונאטי נמנעו רדיפות היהודים בניס לאורך זמן מתוך אינטרס השלטונות האיטלקיים להוכיח כי אינם תלויים בשלטונות הגרמניים. למרות צווי מעצר שהוצאו נגד יהודים, הצליח דונאטי להבריח 2500 מהם לשטחים שלא היו תחת כיבוש גרמני.
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > פעולתו של דונאטי לנוכח הלחץ הגרמני > תוכנית להעברת יהודים לפלשתינה

בתחילת 1943 התגבשה אצל דונאטי תוכנית יומרנית להעביר אלפי יהודים לפלשתינה בסיוע השלטונות האיטלקיים, הבריטיים, האמריקאיים והוותיקן. התכנית הייתה לשלוח לאיטליה מספר מרבי של פליטים יהודיים ומשם להעביר אותם לצפון אפריקה בארבע ספינות. המימון של הפעולה הזאת היה אמור להתקבל מהוועד היהודי, הג'וינט. ברומא אף הוכנו עבורם דרכונים.
באביב 1943 היה כבר ברור כי איטליה לא תוכל לעמוד במערכה שבצפון אפריקה לאורך זמן. משכך נסע דונאטי מספר פעמים לרומא כדי לשכנע אישים במשרד החוץ האיטלקי לאפשר מעבר יהודים לתוך גבולות איטליה מדרום צרפת הכבושה שבאזור הכיבוש האיטלקי על מנת להעבירם לצפון אפריקה.
דונטי חש כפי הנראה עוד קודם לכן שהשעה בשלה לשינויים מרחיקי לכת, וערב הדחתו של מוסוליני, בערך ב־20 ביולי 1943, הגיע פעם נוספת לרומא, במטרה לנסות ולקדם את תוכניותיו בדבר פינוי היהודים מדרום צרפת.
נפילת המשטר הפשיסטי והקמת ממשלה חדשה, שהייתה אמנם מורכבת מטכנוקרטים אפורים, אך פניה היו לשלום ולדמוקרטיה - עוררו בדונאטי תקווה כי יקל עליו מעתה להשיג את מבוקשו. אולם, חוסר היציבות הפוליטי נוכח הדחתו של מוסוליני, ו גרמו לדונאטי להציע תוכנית חדשה – או שלב נוסף של התכנית הראשונה - ולפיה לא ייקלטו הפליטים היהודים באיטליה עצמה, אלא רק יעברו דרכה ויופנו מיד לצפון אפריקה, אל אחת הארצות של המגרב הצרפתי שכבר שוחררו. למימוש התכנית היה דונטי זקוק להסכמתם ותמיכתם של שלושה גורמים: האיטלקים, ששלטו - פחות או יותר על דרכי היציאה מצרפת; בעלות הברית, ששלטו על נתיבי הים התיכון ועל ארצות צפון אפריקה; ושל הארגונים היהודיים הבינלאומיים, שהיו צריכים לממן את המבצע. את כל אלה ניסה דונטי לגייס בכישרון נדיר.
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > המשא ומתן עם גורמים שונים > ניסיון לשכנע את ממשלת איטליה

את המשא ומתן עם האיטלקים ניהל דונטי, כדרכו, במשרד החוץ, עם הרוזן וידו אם כי לפחות פעם אחת נפגש גם עם מריו באדוליו, בנו של המרשל, ששימש בימים האלה ראש לשכתו של אביו. הפעם היה מצבו של דונטי נוח מבעבר, שכן הוא הופיע לא רק כמבקש, אלא גם כמי שיש לו, לכאורה, דבר מה להציע. ואמנם האיטלקים נתנו את הסכמתם להעברת רבבות יהודים דובר על 30,000 איש מדרום צרפת לצפון אפריקה דרך אחד מנמלי ארצם. הם אף הסכימו להעמיד לרשות המבצע ארבע אניות נוסעים - מן הגדולות והחדישות שעדיין עמדו לרשותם - במחיר 5,500 דולרים ליום בעבור כל אחת מהאניות, לבד מן הדלק, שבעלות הברית היו צריכות לספק, ולבד מהוצאות שוטפות אחרות בעבור המזון, דמי הביטוח הימי וכדומה, שהיהודים היו צריכים לשאת בהן. תמורת זאת התחייב דונטי להעביר מסר ל"ארגונים היהודיים האנגלו סקסיים", ודרכם לממשלותיהם, שפניה של הממשלה האיטלקית החדשה למדיניות ליברלית, וכי היא נכונה לסייע כפי מיטב יכולתה כדי להציל את היהודים מרדיפות הגרמנים.
האיטלקים לא גילו לדונטי את חששם שהעברתם הגלויה של רבבות יהודים מדרום צרפת דרך מעברי האלפים לאיטליה עלולה להיתקל בהתנגדותם של הגרמנים וספק אם תוכל להתבצע; ואילו דונטי ידע היטב כי המסר שלו אל הארגונים היהודיים, ובאמצעותם אל ממשלות בריטניה וארצות הברית, אפילו אם יגיע ליעדו, מה שלא היה בגדר ודאי, ספק אם תהיה לו השפעה של ממש. מכל מקום, שני הצדדים הגיעו בלא קושי לסיכום חיובי מפורט למדי, והדבר יכול היה להיחשב להישג נאה לדונאטי, מה גם שהיה זה תנאי ראשון לפתיחת המשא ומתן עם שאר הגורמים.
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > המשא ומתן עם גורמים שונים > משא ומתן עם בעלות הברית

ואכן, בעוד שיחות אלו מתנהלות, החל דונאטי לחפש דרך ליצירת קשר עם נציגים מוסמכים של בעלות הברית, שללא מעורבותן בפעולה לא היה אפשר לבצע דבר. הכל ידעו כי הנציגים האלה באיטליה של הימים ההם היו בנמצא רק במקום אחד, ב"עיר הוותיקן" (Citta del Vaticano), שבה ישבו ציר בריטניה אצל הכס הקדוש, סיר גודולפין פ' אוסבורן (Osborn), ומיופה הכוח של ארצות הברית, הרולד הטיטמן (Tittman). אך היה גם ידוע לכל כי הגישה אליהם הייתה אסורה בתכלית על כל מי שלא נמנה עם שלטונות מדינת הוותיקן או פקידיה, ולכאורה הייתה אפשרית רק בתנאים של חשאיות גמורה, בהיחבא מן המשטרה האיטלקית, ורק בהסכמת "מזכירות המדינה" של הכס הקדוש. למעשה הייתה גישה זו כמעט בלתי אפשרית.
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > התמוטטות התוכנית > פגישות עם נציגי הכס הקדוש

שוב נזקק אפוא דונאטי לעזרתו של האב מארי בנואה, ושוב נענה האב בחיוב. הוא התקשר עם אחד ממכריו, האב אריסה (Hérissé), ששירת בכנסיית סן פטר (St. Peter) וגר ולא הרחק ממקום מגוריהם של שני הדיפלומטים. הודות לסיועו של זה, עלה בידי האב בנואה להכניס את דונטי בחשאי, פעמים אחדות, לעיר הוותיקן, שם נפגש עם אנשי הנציגויות הבריטית והאמריקאית – כפי הנראה גם עם אוסבורן ועם טיטמן עצמם – העלה בפניהם את תוכניתו וביקש שישיגו את תמיכת ממשלותיהם בתוכנית. לפחות בכמה מפגישות אלו היה נוכח גם האב בנואה. במקביל לפעולה זו העלה האב על הכתב – לדבריו, לפי הנחיותיו המפורטות של דונאטי – את הנושאים שבהם נתבקש הכס הקדוש לסייע לתוכנית, ובאחד הימים האחרונים של חודש יולי הגיש את המסמך אל "המחלקה לעניינים אקלסיאסטיים מיוחדים" של מזכירות המדינה. בדברי הפתיחה הזכיר האב כי ב־16 ביולי, בעת שנתקבל לראיון אצל האפיפיור, הצביע על האסון הנורא שעלול לפקוד את הפליטים היהודים בדרום צרפת אם ישתלטו הגרמנים על אזור הכיבוש האיטלקי. עתה, כותב האב, "האיום שמפניו חששנו עומד להתגשם". האב בנואה סיפר במסמך על יהודי איטלקי, אנג'לו דונטי שמו, "איש אמיץ ובר לבב", שהגיע לידי הסכם עם ממשלת איטליה, שיהודים אלו ,כ־30,000 במספר, יועברו לצפון אפריקה, ויחד עמם יועברו היהודים שכבר מצאו מקלט באיטליה, בסך הכל כ-50,000 איש. עוד כתב כי ממשלת בריטניה כבר נתנה את הסכמתה העקרונית לתוכנית וכי היא אף תעלה אותה בקרוב לדיון עם ממשלת ארצות־ הברית. בקשתו של האב בנואה הייתה כפולה ונוסחה כמנהגו בשאלה: "כלום יוכל הכס הקדוש להטיל על נציגיו בלונדון ובוושינגטון לתמוך אצל ממשלותיהם בתוכנית? כלום תסכים מזכירות המדינה לקבל לראיון את האדון דונטי, כדי שיסביר את
הנושא באופן יותר ישיר ויותר מוחשי?"
בתעודות הכס הקדוש שראו אור עד כה לא נשתמרה תשובת מזכירות המדינה, או ידיעה אחרת כלשהי המעידה על התערבות פעילה של הכס הקדוש בנושא. עם זאת, לפי אין ספק בדבר ששלטונות הוותיקן ידעו על פעילותו של דונאטי בתוך חומות "עירם", ומכאן שהם נתנו לה את הסכמתם שבשתיקה. לפי פייר בלט, רוברט גרהם, אנג'לו מרטיני ובורקהרט שניידר שמופיעים במסמך Actes et documents du Saint Siège שכתבו יחד, גם אין להעלות על הדעת שהאב בנואה פעל בניגוד לעמדת הממונים עליו, או אפילו שלא בידיעתם, וקרוב לוודאי שהוא עצמו מצא דרך לעדכנם באופן שוטף על הנעשה. אשר לתגובותיהם האמיתיות של שני הדיפלומטים, הבריטי והאמריקאי. מעבר לשמועות האופטימיות שדונטי והאב בנואה הפיצו מתוך תמימות או מטעמים תכסיסיים מובנים, נראה שלא היה בתשובותיהם יותר מאשר הבטחה שהנושא יועבר לידיעת ממשלותיהם, מה שאמנם נעשה. דונטי עצמו, בתזכירו הקצר מה - 30 באוגוסט אל חבריו אנשי ועד דובושאג' (Comité Dubouchage, הוועד למתן סיוע לפליטים היהודים בדרום צרפת), כתב במפורש: "בשלב זה הננו מצפים לתשובה לשדרים ששיגרו הנציגויות הדיפלומטיות האמורות".
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > התמוטטות התוכנית > חוסר ודאות והמשך הניסיונות

למרות חוסר ודאות זה חזר דונטי לניס במהלך חודש אוגוסט, כדי למסור לחבריו מידע מדויק ומלא על מה שנעשה וכדי לתכנן עמם את הצעדים שצריך היה לנקוט לקראת הוצאת התוכנית אל הפועל. לקראת סוף החודש הוא שב פעם נוספת לרומא, ומשם העביר בתחילת ספטמבר מסר מפורט על הנעשה לנציג הג'וינט בליסבון, באמצעות אחד ממכריו של האב בנואה שהזדמן לנסוע לשם. במסר זה חוזר דונטי על מניעי יוזמתו – סכנת כליון העלולה להתפרץ בכל רגע על יהודי דרום צרפת – ומפציר באנשי הג'וינט לפעול בדחיפות אצל ממשלות בריטניה וארצות הברית, כדי שיתנו הסכמתן לביצוע התוכנית. הוא גם מעלה את הרעיון לפנות ללורד רדינג (Reding) ולחיים ויצמן ולבקש מהם שיפעילו את מלוא השפעתם על שתי הממשלות האלה. ואולם זו הפעם הראשונה שנימה של ספק משתרבבת לתוך דבריו: "ממשלת בריטניה השיבה כי היא תדון בכובד ראש בתוכנית, וכי תבוא בדברים עליה עם וושינגטון, אך היא צופה קשיים בעלי אופי מעשי שכמעט לא ניתן להתגבר עליהם". אשר למימון הפעולה שהג'וינט נדרש לשאת בו, דונטי מציין שבהיותו בניס הודיע לו מר ז'פרויקין כי לדעתו לא יערים הג'וינט קשיים ויקבל על עצמו התחייבות זו, והוא, דונטי, נטה כפי הנראה לחשוב שנושא זה מסוכם ואינו דורש טיפול נוסף.
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > התמוטטות התוכנית > נפילת ממשלת מוסוליני וקריסת התכנית

ב־8 בספטמבר 1943, בשעה תשע בבוקר, נפגש דונטי עם המדינאי האיטלקי הוותיק איוונו בונומי (Bonomi), ששימש מאז נפילת המשטר הפשיסטי נציג המפלגות הדמוקרטיות במגעיהן עם המרשל באדוליו, שלפי השמועה עמד להתמנות לשר הפנים. דונטי סיפר לו על תוכניתו ועל ההכנות שנעשו לביצועה וקיבל את הבטחתו שמיד לאחר שיתמנה לתפקיד שר יורה למשטרה שלא להערים קשיים בפני היהודים שיבקשו לחצות את הגבול. עוד באותו הבוקר דאג דונטי ליידע את הנציגויות הבריטית והאמריקאית בוותיקן על תוצאות שיחה זו. לאחר שעה קלה עלה על רכבת לנסוע לניס, שבה התכוון לזרז את ההכנות לקראת הוצאת היהודים מהמקום. לדבריו, חש כי האדמה בוערת מתחת לרגליהם של היהודים, וכל יום שעובר ללא מעשה עלול להיות גורלי. אך הפעם הוא לא הגיע ליעדו. במהלך הנסיעה, באחת התחנות שבדרך, עוד בהיותו על אדמת איטליה, שמע כי בשעה שש וחצי שודרה מעל גלי האתר ההודעה בדבר חתימת הסכם שביתת הנשק בין בעלות הברית לבין ממשלת איטליה. היה ברור כי שוב אין אפשרות לפעול באמצעות השלטונות האיטלקיים, וכי כל עבודתו והשתדלויותיו מן החודשים האחרונים היו לשווא. פעם נוספת עתידים היו יהודים רבים ליפול כטרף קל בידי רודפיהם. דונאטי לא חזר אל הרכבת שממנה ירד ולא המשיך בנסיעתו לניס. כעבור ימים אחדים עלה בידו לחצות את הגבול לשווייץ, שם קיבל מקלט עד יום שחרורה של צרפת.
כך כתב סיר גודולפין אוסבורן ב־11 בספטמבר למשרד החוץ הבריטי: "העובדה שניתנה הזדמנות (אמנם עמוסת קשיים) לממשלות הבריטית והאמריקנית להציל כמה אלפי פליטים והן החמיצו אותה על-ידי הימנעות מפעולה – עובדה זו תיוודע ותעורר מחאות כאן ובארצות הברית".
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > התחלת משא ומתן נוסף > פתיחת המשא ומתן עם ממשלת באדוליו

בראשית אוגוסט 1943 פתח דונאטי במשא-ומתן עם ממשלת באדוליו ועם הנציגים של בעלות הברית בוותיקן במטרה לאפשר את פינויים של פליטים יהודים לצפון אפריקה. ב־24 באוגוסט דיווח סר דארסי גודו לפין אוסבורן, ציר בריטניה אצל הכס הקדוש, למשרד החוץ בלונדון: "היה אצלי כמה פעמים יהודי איטלקי, דונאטי... שעשה עבודה מצוינת, תוך כדי סיכון אישי רב והוצאות מרובות, לטובת פליטים יהודים (רובם יוגוסלווים, אבל גם פולנים, גרמנים, אוסטרים, צ'כים וכו') באיטליה, ובמיוחד באותו חלק של דרום צרפת שהשליטה עליו מועברת עתה מידי האיטלקים לידי הגרמנים. באיטליה כבר מצויים בערך 14,000 מן הפליטים האלה. הוא מקווה עכשיו להסדיר את כניסתם לאיטליה, במעבר, של עוד 15,000 אחרים מדרום צרפת, שאם לא כן הם ייתפסו בידי הגרמנים ויישלחו... למוות בטוח. השלטונות האיטלקיים גילו הרבה רגש אנושי ורצון טוב, אך בנסיבות הנוכחיות האמצעים העומדים לרשותם, בכסף, במזון ובדיור אינם מאפשרים להם לקלוט 15,000 אלה באיטליה. לפיכך דורש דונאטי שייעשו סידורים להעברתם מוקדם ככל האפשר לצפון אפריקה לאלג'יריה, לתוניס ולמרוקו, לפחות באופן זמני. דונאטי אומר, שמצויים כספים בשפע, בדולרים, ליישובם, אולם בגלל הקשיים בתחום החלפת מטבע החוץ אי אפשר להעביר את הסכומים האלה לאיטליה. הסברה היא, שאיטליה תוכל לספק את האניות אם אנחנו נספק את הדלק. אם יתאפשר הדבר, יהיה זה רצוי להוציא מאיטליה גם את 14,000 היהודים הזרים שכבר נמצאים כאן... אני מבקש שהצעה זו תזכה בעיון דחוף ואוהד".
פעילותו להצלת יהודים במלה"ע השנייה > התחלת משא ומתן נוסף > ההצעה של דונאטי והתנאים

במברק נוסף הצביע סר דארסי על כך, שלפי דברי דונאטי מצויות עתה ארבע ספינות נוסעים איטלקיות (אשר שימשו להחזרתם למולדת של האיטלקים מאפריקה המזרחית והמסוגלות להסיע 9,000 איש בכל הפלגה) לשם העברתם של הפליטים היהודים: דונאטי טוען, שבמחיר של 5,500 דולר ליום הפלגה... ובנוסף לכך גם מחיר הדלק ושמן הסיכה, ביטוח לסיכוני מלחמה והוצאות הזנת הנוסעים- יוכל לשאת במלואו הארגון היהודי-אמריקני, אולם הדלק ושמני הסיכה חייבים לבוא מממשלת בריטניה ומממשלת ארצות הברית... ארבע האניות שמדובר בהן מוכנות עכשיו לצאת לשלוש ההפלגות הנחוצות להעברתם של 30,000 [הפליטים היהודים] לצפון אפריקה. אולם הממשלה הבריטית והאמריקאית חייבות לזרז ככל האפשר את הסידורים כך שאפשר יהיה להשתמש באניות כל עוד הן זמינות. - דונאטי עצמו מספר, שהממשלה האיטלקית החדשה "ניאותה להתיר את כניסתם לאיטליה של מספר יהודים שניתן יהיה להעבירם לצפון אפריקה" ושממשלות בריטניה וארצות הברית לא הביעו "שום התנגדות עקרונית לפתרון זה". הוא הוסיף, שבאותה פגישת שרים שכבר הזכרנו, שהתקיימה ב־28 באוגוסט (שישב בראשה באדוליו עצמו), "ניתנה כל הבטחה שהאפשרויות לביצוע המבצע אכן קיימות" וזאת על סמך ההנחה המוטעית שניתן יהיה לדחות את הקרע הסופי עם גרמניה עד אוקטובר. דונאטי החל אפוא במשא ומתן לשכירת ארבע האניות שנועדו להעביר את היהודים לצפון אפריקה; וב־8 בספטמבר, לאחר שיחה עם איבנואה בונומי (שעתיד לרשת את מקומו של באדוליו כראש הממשלה ביוני 1944), יצא מרומא לניצה, כדי להסדיר את יציאת היהודים לאיטליה. אבל ההודעה טרם זמנה בדבר כניעת איטליה לבעלות הברית ב-3 בספטמבר 1943. ב-14 באוקטובר 1943 הנחיתה על תוכנית הפינוי שלו מכת מוות.
למחרת היום דרסי שיגר איגרת נוספת ובה ביקש להביא לתשוומת ליבם של הממונים עליו בלונדון על מצבם של 5000 פליטים יהודים בדאלמטיה, 15 אלף ביוון וכ-1000 באלבניה וכ-7000 באיסטריה וונטו נוכח הפלישה הצפויה של הצבא הגרמני ועוד ציין כי דונאטי לא הביא כל הצעה.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל.