stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פרידריך אברט
ביוגרפיה > מלחמת העולם הראשונה

כשפרץ משבר יולי של שנת 1914, היה אברט בחופשה. לאחר שהוכרזה מלחמת העולם הראשונה בראשית אוגוסט, ברח אברט לציריך עם גזבר המפלגה אוטו בראון ועם כספי המפלגה כדי לאפשר הקמת ארגון חדש אם המפלגה תוכרז בלתי חוקית בגרמניה עקב התנגדותה למלחמה. הוא חזר ב-6 באוגוסט ושכנע את חברי הרייכסטאג של SPD להצביע כמעט פה אחד בעד מלווה מלחמה, ולהסכים שהמלחמה היא צעד פטריוטי, הגנתי והכרחי כנגד המשטר האוטוקרטי של הצאר ברוסיה.
בינואר 1916 התפטר הוגו האזה. תחת הנהגתו של אברט ו"מתונים" אחרים כמו פיליפ שיידמן, השתתפה מפלגת ה-SPD בהסכם בין המפלגות הפוליטיות ברייכסטאג שכונה בורגפרידן, ומטרתו הייתה לגשר על הבדלי מדיניות הפנים ביניהן למשך המלחמה על מנת לרכז את האנרגיות של המדינה אך ורק במאמץ המלחמתי. משמעות הדבר הייתה תמיכה של המפלגה במלחמה, עמדה שהובילה בסופו של דבר לפיצול ב-SPD, כאשר רבים מחבריה התנגדו למלחמה באופן נחרץ ועל כן עזבו את ה-SPD בתחילת 1917 והקימו את מפלגת USPD.
מחלוקות פוליטיות דומות גרמו לאברט לסיים את בריתו הפרלמנטרית עם כמה מחברי השמאל ברייכסטאג ולהתקרב למפלגת המרכז ומפלגת הקדמה הגרמנית בשנת 1916. מתנגדיו של אברט במחנה הסוציאל-דמוקרטי קראו לעצמם בהמשך "ספרטקיסטים". החל משנת 1916 חלק אברט את הנהגתהרייכסטאג עם שיידמן. אף על פי שהתנגד למדיניות של התרחבות טריטוריאלית באמצעות כיבוש צבאי בחזית המערבית (מלבד לוקסמבורג שהייתה דוברת גרמנית וניתן היה לשלב אותה בקלות), תומך אברט במאמץ המלחמתי באופן כללי וראה בו מאבק הגנתי. אברט שכל שניים מארבעת בניו במלחמה: היינריך נהרג בפברואר 1917 במקדוניה, ואילו גאורג נהרג במאי 1917 בפעולה בצרפת. ביוני 1917 נסעה משלחת של סוציאל-דמוקרטים בראשותו של אברט לסטוקהולם לשיחות עם סוציאליסטים ממדינות אחרות, על כנוס ועידה אשר בישה לקדם את סיום המלחמה ללא שום סיפוחים של שטח בחזית המערבית למעט לוקסמבורג, והחזרת מרבית שטח אלזס-לורן בברכת ממשלת גרמניה. אולם היוזמה נכשלה.
בינואר 1918, כאשר העובדים במפעלי החימוש בברלין יצאו לשביתה, הצטרף אברט להנהגת השביתה, אך פעל כדי להחזיר את השובתים לעבודה. הוא הואשם על ידי כמה פוליטיקאים מהשמאל כבוגד במעמד הפועלים, ומימין כבוגד במולדת.
מהפכת 1918–1919 > פרלמנטיזציה

ככל שהמלחמה נמשכה, הפיקוד העליון הצבאי (OHL), שהונהג באופן רשמי על ידי פאול פון הינדנבורג אך נשלט בפועל על ידי פקודו אריך לודנדורף, הפך לשליט דה-פקטו של גרמניה. כאשר התברר בסוף הקיץ ובסתיו 1918 כי המלחמה אבודה החל לודנדורף החל לתמוך ב"פרלמנטציה" של האימפריה הגרמנית, כלומר העברת כוח לשלוש המפלגות שהחזיקו רוב ברייכסטאג (SPD, מפלגת המרכז ומפלגת הקדמה). המטרה הייתה להעביר את האשמה לתבוסה הצבאית מההנהגה הצבאית לפוליטיקאים.
ב-29 בספטמבר 1918 הודיע לודנדורף לפתע לפאול פון הינצה, שר החוץ הגרמני, כי החזית המערבית עשויה להתמוטט בכל רגע וכי יש לנהל משא ומתן על הפסקת אש ללא דיחוי. עם זאת, הוא הציע כי בקשת הפסקת האש צריכה להגיע מממשלה חדשה אשר תאושר על ידי הרוב ברייכסטאג. לשיטתו היה צורך ב"מהפכה מלמעלה". הקנצלר גאורג פון הרלינג והקיסר וילהלם השני הסכימו. שווידמן ורוב נציגי ה-SPD התנגדו להצטרפות למה שהם כינו "מפעל פושט רגל", אך אברט שכנע את מפלגתו, וטען כי "עלינו להשליך עצמנו לפרצה" ו"זוהי חובתנו הארורה לעשות את זה". בתחילת אוקטובר מינה הקיסר את הנסיך מקסימיליאן מבאדן, לתפקיד קנצלר לצורך ניהול המשא ומתן לשלום עם בעלות הברית. הממשלה החדשה כללה לראשונה שרים מה-SPD: פיליפ שיידמן וגוסטב באואר. הפניה בבקשה להפסקת האש יצאה ב-4 באוקטובר.
ב-5 באוקטובר, הממשלה הודיעה לציבור הגרמני על אירועים אלה. עם זאת, סיום המלחמה התעכב, שכן הנשיא האמריקני וילסון סירב בתחילה להסכים להפסקת האש. הערותיו הדיפלומטיות ככל הנראה הצביעו על כך שלא הסתפק בשינויים בממשלת גרמניהוכי העובדה שוילהלם השני נותר ראש המדינה הוותה מכשול. אברט לא העדיף להחליף את המלוכה ברפובליקה, אבל כמו רבים אחרים, דאג מהאפשרות שתפרוץ מהפכה סוציאליסטית, אפשרות שהלכה ונראתה סבירה יותר עם כל יום שחלף.ב-28 באוקטובר שונתה החוקה להעברת השלטון לרייכסטאג. בשלב זה, מפלגות הרוב של הרייכסטאג, כולל ה-SPD של אברט, היו מרוצות למדי ממצב העניינים; מה שהם היו זקוקים לו עכשיו היה תקופת רגיעה להתמודד עם נושא המשא ומתן על שביתת נשק ועל הסכם שלום.
מהפכת 1918–1919 > מועצת נציגי העם

במדיניות הפנים, מספר רפורמות חברתיות הונהגו במהירות על ידי מועצת נציגי העם תחת הנהגתו של אברט, כולל דמי אבטלה, קביעץ יום עבודה בן שמונה שעות, זכות בחירה אוניברסלית לכולם מעל גיל 20, זכותם של עובדי חקלאות להתארגן, והגדלת דמי הזקנה, המחלה והאבטלה של העובדים. בצו של 12 בנובמבר 1918 הוקם משרד הרייך לפירוז כלכלי, במטרה להעביר את הכלכלה הגרמנית "לתנאי שלום". ב-22 בנובמבר 1918 תוקנה תקנה על ידי משרד המזון של הרייך לקיום בחירות ל"מועצות איכרים ועובדים" שהופעלה על ידי "כל האגודות החקלאיות." ב-23 בנובמבר 1918, משרד הרייך לפיתוח כלכלי פרסם שתים עשרה תקנות שקבעו כללים הנוגעים למשך יום העבודה, ימי מחלה, חופשות בתשלום, "ועוד היבטים של יחסי עבודה בתוך הכלכלה הגרמנית." ב-9 בדצמבר קבע המשרד לפירוז כלכלי כי הממשלה "צריכה לדרוש מהקומונות והאיגודים הקהילתיים להקים מחלקות להדרכה מקצועית כללית ולהשמת חניכים-מקצועיים".
ב-23 בנובמבר 1918 פורסם צו האוסר על עבודה במאפיות בין השעות 10 בלילה ו-6 בבוקר. בדצמבר 1918 הועלתה מגבלת ההכנסה לזכאות לכיסוי ביטוחי הבריאות מ-2,500 ל-5,000 מארק. זכות האספה וההתאגדות החופשית, שהורחבה אפילו לעובדי ממשלה ופקידים, נעשתה אוניברסלית וכל מגבלת צנזורה בוטלה. חוקים מפלים נגד עובדי חקלאות ומשרתים בוטלו. הוחזרו הוראות להגנת עובדים שבוטלו במהלך המלחמה, והוצאו מספר הנחיות הנוגעות להרחבת חופש עיתונות, חופש הדת וחופש הדיבור ולחנינה של אסירים פוליטיים. כמו כן שופרו ההגנות לעובדי בית, והוגדרו הפרשות הדיור.
צו מיום 23 בדצמבר 1918 הסדיר את סוגיית הסכמי השכר הקיבוציים, וקבע כי הסכם שכר שנחתם בענף עבודה כלשהו בין האיגודים המקצועיים המוסמכים לבין ארגון מעסיקים יהיה בעל תוקף מוחלט - כלומר שום מעסיק לא יוכל להחתים את עובדיו על הסכמים אחרים מיוזמתו. בנוסף, הוקם ארגון של בתי משפט לבוררות במטרה להכריע בכל המחלוקות בתחום העבודה. צו מיום 4 בינואר 1919 אילץ את המעסיקים להחזיר את עובדיהם לשעבר שהיו מגויסים, ונקבעו אמצעים כדי להגן על עובדים מפני פיטורים שרירותיים. עובדים שחשו כי התייחסו אליהם באופן לא הוגן יכלו לערער לבית משפט לבוררות. ב-29 בנובמבר 1918 בוטלה שלילת זכות ההצבעה למקבלי קצבאות רווחה. הכרזה ממשלתית מדצמבר 1918 הורתה לחקלאים להעסיק חיילים חוזרים "במקום עבודתם הקודם ולספק עבודה למובטלים".
בדצמבר 1918, הסדירה הממשלה העניקה באופן זמני את המשך תשלום דמי הלידה שהחל בתקופת המלחמה. צו מינואר 1919 חייב את העסקתם של נכי מלחמה. ב-29 בינואר 1919 נחקק צו הנוגע לרכישת קרקעות להתיישבות עובדים שאפשר להפקיע נחלות בנות 100 דונם ומעלה לטובת התיישבות עובדים. עם זאת, רק כ-500,000 דונם שוחררו עד שנת 1928, והדבר היטיב עם 2.4% מאוכלוסיית החקלאים. בנוסף, ממשלתו של אברט הניעה מחדש את אספקת מזון והוציאה הוראות שונות הקשורות לקידום התעופה האזרחית והגבלות על החזקת כלי נשק.
מהפכת 1918–1919 > מלחמת אזרחים

בשבועות שלאחר הקמת מועצת נציגי העם, אברט והנהגת ה-SPD התייצבו לצד הגורמים השמרניים והלאומניים בחברה הגרמנית (עובדי המדינה, הכוחות המזוינים, המשטרה והרשות השופטת) כנגד הכוחות השמאליים המהפכניים. הכוחות השמרניים והלאומניים רצו לבטל את האתגרים לסדר הקיים שהציבו מועצות הפועלים בהקדם האפשרי. זאת למרות שמרבית מועצות הפועלים והחיילים ראו עצמן כתומכות בממשלה. רק הספרטקיסטים ביקשו לקדם מהפכה ודיקטטורה של הפרולטריון. אברט וגרונר פיתחו "תוכנית" להשבת הסדר בברלין באמצעות יחידות צבאיות שחזרו מהחזית המערבית שנשלחו לפרק את הכוחות הפרולטריים מנשקם בין ה-10 ל-15 בדצמבר. עם זאת, לאחר שעשר הדיוויזיות הגיעו, במקום להישאר כוח מלוכד אנשיהם התפזרו.
ב-16 בדצמבר, נפגש ה-Reichsrätekongress (קונגרס המועצות) בברלין וקבע את המועד לבחירות לאספה הלאומית ל-19 בינואר 1919. עם זאת, הוא גם קיבל החלטה שמטרתה להבטיח כי הצבא יהיה תחת שליטה קפדנית של הממשלה האזרחית, כלומר מועצת נציגי העם. הוא גם קרא למועצות החיילים לעמוד איתן מול דרג הקצונה והצבא הסדיר. זה לא היה מקובל על מנהיגי הצבא וב-OHL החלו להקים גדודי מתנדבים באזור ברלין. הלחימה התפרצה ב-24 בדצמבר ברחוב השלוספלאץ בברלין (השטוף של השלוס של ברלין).
ב-23 בדצמבר, אנשי חיל הים הכועסים כבשו את בית הקנצלר והכניסו את צירי מועצת נציגי העם למעצר בית. אברט ביקש מה-OHL עזרה בטלפון וכוחות התאספו בפאתי הבירה. במהלך הלילה הורה אז אברט לכוחות אלה לתקוף, מתקפה שהחלה בבוקר 24 בדצמבר. עם הפסקת הלחימה אחר הצהריים, כוחות חיל הים החזיקו בשטח, אך הם חזרו למוצב שלהם, וסיימו את המשבר. כתוצאה מאירוע זה, אותו קרא ליבקנכט "חג המולד העקוב מדם של אברט"ף חברי USPD עזבו את מועצת נציגי העם ב-29 בדצמבר. למחרת, חברי SPD גוסטב נוסקה ורודולף ויסל תפסו את מקומם ומאותה נקודה החלה הממשלה לחתום על צווים בתור 'הממשלה הפדרלית - Reichsregierung במקום "מועצת נציגי העם." באותו היום, ניתקו הספרטקסים את קשריהם שנותרו עם USPD והקימו עצמם כמפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).
שבוע ה-5–12 בינואר 1919 נודע בכינוי "מרד הספרטקיסטים". הטריגר היה אירוע טריוויאלי: ראש משטרת ברלין, חבר ה-USPD, סירב לקבל את פיטוריו. USPD קרא להפגין סולידריות, אך הופתע בעצמו מהתגובה כשמאות אלפים, רבים מהם חמושים, התאספו במרכז העיר ב-5 בינואר. הם השתלטו על מערכות העיתונים ותחנות הרכבת. נציגי USPD ו-KPD החליטו להפיל את ממשלת אברט. עם זאת, למחרת, ההמונים שנאספו לא הצליחו לתפוס מבני ממשל, מכיוון שהתמיכה שצפו לקבל מקרב שורות הצבא לא התממשה. אברט החל לנהל משא ומתן עם מנהיגי המרד, אך התכונן במקביל לפעולה צבאית. גוסטב נוסקה ששימש כמפקד הצבא והציא, עשה שימוש הן בצבא סדיר והן בפלוגות 'פרייקורפס' - מיליציה ימנית של חיילים משוחררים על מנת להביא את המרד לסיומו. כ-170 איש נהרגו בהם מנהיגי ה-KPD רוזה לוקסנבורג וקרל ליבקנכט.
נשיאות

בבחירות הראשונות לנשיאות גרמניה, אז כבר רפובליקת ויימאר, שהתקיימו ב-11 בפברואר 1919, חמישה ימים לאחר שהתכנסה הוועידה הבוחרת בוויימאר, נבחר אברט לנשיא הזמני של הרפובליקה הגרמנית. הוא נותר בתפקיד זה לאחר שהחוקה החדשה נכנסה לתוקפה והושבע בתור נשיא הרייך (Reichspräsident) ב-21 באוגוסט 1919. הוא היה ראש המדינה הראשון שנבחר באופן דמוקרטי, והיה גם הסוציאליסט הראשון הראשון, והראשון מרקע פרולטרי ואף מרקע שאיננו בן אצולה שמילא תפקיד זה. בכל תקופת קיומו של הרייך הגרמני המאוחד משנת 1871 עד 1945, הוא היה גם ראש המדינה היחיד בכל אירופה שהיה מחויב באופן חד משמעי לדמוקרטיה.[דרוש מקור]
אחת המשימות הראשונות של אברט כנשיא הייתה להתמודד עם חוזה ורסאי. כאשר התנאים של החוזה התפרסמו ב-7 במאי 1919, התייחסו אליו הגרמנים מכל הגוונים הפוליטיים כאל "תכתיב"(אנ') מכביד, במיוחד כיוון שגרמניה הוכרכה למעשה לחתום עליו ללא כל משא ומתן. אברט עצמו הוקיע את החוזה כ"בלתי ניתן למימוש ובלתי נסבל". עם זאת, אברט האמין כי גרמניה לא תוכל להרשות לעצמה לדחות את החוזה כיוון שבעלות הברית יפלשו לגרמניה ממערב אם גרמניה תסרב לחתום.
כדי לפייס את דעת הקהל הגרמנית, הוא שאל את הינדנבורג אם הצבא מסוגל להחזיק מעמד אם בעלות הברית יחדשו את המלחמה. הוא הבטיח לדחוף לדחיית החוזה אם תהיה אפילו אפשרות רחוקה שהצבא יוכל לעמוד במתקפה, אלא שהינדנבורג לדברי גרונר, הגיע למסקנה כי הצבא אינו מסוגל לעמוד בחידוש המלחמה אפילו בהיקף מצומצם. במקום לספר לאברט עצמו, הוא שלח את גרונר למסור לנשיא את מסקנת הצבא. אברט ייעץ אפוא לאספה הלאומית לאשר את חוזה ורסאי, והוא אכן אושר ברוב גדול ב-9 ביולי.
המאבק של הממשלה נגד כוחות קומוניסטים, כמו גם סוציאליסטים מהפכניים, נמשך גם לאחר שאברט היה לנשיא. מינואר עד מאי 1919, באזורים מסוימים לאורך הקיץ, נמשכה מלחמת האזרחים בגרמניה. לאחר ה-19 הבחירות ב-19 בינואר החזירו המפלגות הדמוקרטיות (SPD, Zentrum ו-DDP) לעצמן את הרוב המוצק ואברט הרגיש כי לכוחות המהפכניים לא נותרה לגיטימציה. הוא ונוסקה השתמשו כעת באותם כוחות שהפעילו קודם לכן בברלין בקנה מידה לאומי כדי לפזר את מועצות העובדים. במרץ 1920, גורמי פרייקורפס ימניים נקטו בפוטש של קאפ והממשלה, כולל אברט, נאלצה לברוח מברלין. עם זאת, סירוב של עובדי מדינה לקבל את הממשל החדש והשביתה הכללית שפרצה בעקבות קריאת הממשלה החוקית הביאו לקריסת של הפוטש. לאחר סיום השביתה הכללית, עובדים שובתים באזור רוהר סירבו לחזור לעבודה, בהובלת חברי ה-USPD וה-KPD, כשהם מאתגרים פעם נוספת את השלטון בכוח חמוש. הממשלה שלחה פעם נוספת את כוחות הרייכסווהר והפרייקורפס כדי לדכא את המרד ברוהר בכוח. כדי להימנע מקיום בחירות בזמן קריטי, האריך הרייכסטאג את כהונתו ב-24 באוקטובר 1922 עד 25 ביוני 1925, ברוב קולות מוסמכים לצורך שינוי החוקה.
כנשיא מינה אברט דמויות ימניות מרכזיות כמו וילהלם קונו והנס לותר כקנצלרים ועשה שימוש קפדני בסמכויותיו הרחבות על פי סעיף 48 לחוקת ויימאר, על מנת לטפל בקאפ-פוטש ובהיטלר- לודנדורף פושט. במהלך שנת 1924 הוא השתמש בכוחות החירום של הנשיאות 134 פעמים בסך הכל. לאחר מלחמת האזרחים שינה את הפוליטיקה שלו ל"מדיניות איזון" בין השמאל לימין, בין העובדים לבעלי המפעלים העסקיים. במסגרת מעמץ זה הקים קואליציות שבירות, שיצרו גם שורה של משברים כמו הסכמת ה-SPD במהלך משבר 1923 להארכת יום העבודה ללא פיצוי לעובדים, בשעה שהמפלגות השמרניות לא עמדו בחלקן בהסכם ודחו לאחר הפשרה את קביעת המיסים המיוחדים לעשירים אליהם התחייבו.[דרוש מקור]
מותו

אברט סבל מאבני מרה והתפרצויות תכופות של דלקת המרה. ביקורת חריפה שספג מצד יריביו מימין, כללה השמצות ולעג, שזכו על פי רוב או אף נתמכו על ידי הרשות השופטת כאשר הנשיא פנה לבתי המשפט. ההכרח התמידי להתגונן מפני התקפות אלה פגע גם הוא בבריאותו. בדצמבר 1924 קנס בית משפט במגדבורג עיתונאי שקרא לאברט "בוגד בארצו" בגין תפקידו בשביתה בינואר 1918, אך נאמר גם כי מבחינה חוקית, אברט ביצע למעשה בגידה. תיק בית משפט זה מנע ממנו לחפש עזרה רפואית למשך זמן מה, מכיוון שהוא רצה להיות זמין להציג ראיותיו.
באמצע פברואר 1925 הוא חלה, במה שהאמינו אז שהוא שפעת. מצבו הידרדר במהלך השבועיים שלאחר מכן, ובאותה תקופה סברו שהוא סובל מהתפרצות נוספת של דלקת המרה. בבוקר 23 בפברואר אובחן כסובל מדלקת תוספתן ובליל אותו היום עבר ניתוח חירום לכריתת תוספתן (על ידי המנתח אוגוסט ביר). ארבעה ימים לאחר מכן נפטר מהלם זיהומי (ספטי) והוא בן 54. הוא נקבר בהיידלברג. כמה פוליטיקאים בכירים ונשיא האיגוד המקצועי נשאו נאומים בהלווייתו, וכך גם הכומר הפרוטסטנטי הרמן מאס מכנסיית רוח הקודש בהיידלברג - דבר שעורר שערורייה בסביבתו הקונסרבטיבים כיוון שאברט היה אתאיסט מוצהר (על אף שהוטבל לקתוליות, עזב את הכנסייה זמן רב טרם מותו).
מורשתו של אברט

אברט נותר דמות שנויה במחלוקת בקרב ההיסטוריונים עד היום. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בגרמניה מכירה בו כאחד ממייסדיה, ורואה במותו המוקדם אבדה גדולה. גורמי שמאל רבים טוענים כי הוא שסלל את הדרך לפאשיזם בתמיכתו באנשי הפרייקורפס ובדיכוי האלים של מרידות הפועלים.
מימין, הופצה עליו אגדת ה"סכין בגב" - הרעיון שהסוציאליסטים (והיהודים) היו אחראים לתבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה. יש הטוענים כי זו הייתה טענה צבועה, שכן האחראים הראשיים להפצת האגדה - פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף היו אלו שביקשו מן הסוציאל-דמוקרטים כי ישאו ויתנו על כניעה, ועמדו על כך שהצבא אינו יכול עוד להחזיק מעמד. לאנשים אלו הייתה הרפובליקה של ויימאר בבחינת רע הכרחי, שמטרתו להסיט את האשמה בתבוסה במלחמת העולם הראשונה מהמנגנון הצבאי לעבר הסוציאל-דמוקרטים, עד שבבוא היום יתפסו את השלטון גורמים אשר יכינו את העם למלחמה הבאה. לפי גישה זו שיחק אברט בדרמה זו בדיוק את התפקיד שציפו ממנו אנשי הימין והצבא.
כמה היסטוריונים רואים בפעולותיו של אברט כהכרחיות לזמנן למניעת הקמתה של מדינה קומוניסטית. מנגד יש הטוענים כי רבים מן הפועלים המתמרדים (ורבים מן ההרוגים) היו דווקא תומכי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אברט, וכי עד רציחתם של ליבקנכט ולוקסמבורג לא הייתה המפלגה הקומוניסטית גוף רלוונטי, וכי היו אלה דווקא פעולותיו של אברט שגרמו לרדיקליזציה ולתמיכה ברעיונות קומוניסטיים ומהפכנים.
יצירת מועצות פועלים נבחרות, כפי שקרה (בתמיכתו הפסיבית של אברט) בימים הראשונים של הרפובליקה, נראתה על ידי הפועלים המתונים ככלי לגיטימי לפיקוח על הממשלה הדמוקרטית, בתקופה בה אנשי הממשל היו ריאקציונרים שנותרו בתפקידיהם מימיו של הקייזר, והחוקים הקיימים לא הגנו עדיין על הפועלים מניצול ומהתעללות בידי המעבידים.
מבקריו של אברט רואים אותו ככלי ששימש בידי הריאקציה (בידיעתו או שלא בידיעתו) אשר החלטותיו השגויות היו מרכזיות בעיצובה של רפובליקת ויימאר. אך אפילו מבקרים אלו מודעים לכך שעם מותו הפך קיצה של רפובליקת ויימאר לבלתי נמנע, וזאת במיוחד לאור העובדה כי יורשו היה פאול פון הינדנבורג, איש צבא מן הימין, ומונרכיסט, שפעולותיו תרמו רבות לעליית אדולף היטלר לשלטון, ולקיצה של הרפובליקה.
קרן פרידריך אברט

קרן פרידריך אברט נוסדה בשנת 1925 על ידי פעילים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שביקשו לשמר את מורשתו של אברט. הקרן בעלת זיקה למפלגה אך עצמאית ממנה, ומשרדיה נמצאים בבון.
הקרן מקדמת פרויקטים המקדמים דמוקרטיה ושוויון זכויות בכ-100 מדינות ברחבי העולם, בהן ישראל. כמו כן מחלקת הקרן מלגות לתלמידים מצטיינים.
פרידריך אברט בתמונה משנת 1890
אברט ואשתו לואיז בצילום משנת 1898 עם שלושת ילדיהם, (משמאל לימין) פרידריך, גאורג והיינריך
וילהלם גרונר
אברט שני מימין עם מועצת סגני העם
הפגנה המונית של אזרחים בברלין אל מול הרייכסטאג נגד חוזה ורסאי, 15 במאי 1919
הנשיא אברט ביחד עם הקנצלר וילהלם קונו
הלווייתו של אברט
תמונתו הרשמית של אברט בתקופת נשיאותו
תומיזם

תומיזם הוא אסכולה פילוסופית בנצרות הקתולית, שמקורה בכתביו של תומאס אקווינס, תאולוג ונזיר דומיניקני הנחשב כפילוסוף הנוצרי החשוב ביותר בסוף תקופת פילוסופית ימי הביניים.
אקווינס התייחס רבות למחשבתו של אריסטו ופעמים רבות הסכים עימו או פירש את כתביו באופן שעולה בקנה אחד עם תפיסתו התאולוגית. מסיבה זו, הגישה התומיסטית מכונה לעיתים פרשנות תאולוגית של אריסטוטליזם. עם זאת, ישנן גישות תומיסטיות שנוטות להדגיש את השוני בין אקווינס לאריסטו, כגון ה"תומיזם האקזיסטנציאלי" של אטיין גילסון. הגישה הפילוסופית והתאולוגית של אקווינס זכתה לעניין מחודש בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, והספרות שנותרה כחלק מתנועה זו מכונה לעיתים "נאו-תומיזם" או "נאו-סכולסטיציזם". הגישה התומיסטית אינה קאנונית התאולוגיה ובאמונה הקתולית, אלא היא משמשת ככלי מעשי להבנת רעיונות תאולוגיים בעזרת התבונה.
בסיס מרכזי באסכולה זו הוא כוחו של השכל האנושי לקלוט את ידיעת היקום בלי עזרת האמונה. היא מבוססת על חמש הוכחות לקיומו של האלוהים, ומשמשת בסיס לפילוסופיה של הכנסייה הקתולית. תלמידי אקווינס עיבדוה ומסרוה הלאה בעיקר במסגרת מסורת המסדר הדומיניקני.
דימיטרי שומסקי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1975 (בן 50 בערך) קייב, ברה"מ 
 ענף מדעי:  היסטוריה של עם ישראל 
 מוסדות:  האוניברסיטה העברית בירושלים (1 באוקטובר 2006) 
 
דימיטרי שומסקי (נולד ב-1975) הוא היסטוריון ופובליציסט, פרופסור חבר בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים. חוקר את תולדות הציונות, היישוב והחברה בישראל, הלאומיות המודרנית ויהודי מזרח ומרכז אירופה.
ביוגרפיה

שומסקי נולד בקייב בשנת 1975 ועלה לישראל בשנת 1990. בשנת 2005 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת חיפה, על עבודה שכותרתה " מדו לשוניות לדו לאומיות: יהדות צ’כו-גרמנית, ציוני פראג וראשיתו של הרעיון הדו לאומי בציונות, 1930-1900".
שומסקי חקר את זהות קבוצת עולי ברית המועצות בשנות ה-90 והשפעתם על דמותה של מדינת ישראל. לטענתו, בברית המועצות דוכאה הלאומיות יהודית והפכה לאתניות מעומעמת משוללת זכויות, דבר שהשפיע על התפיסה האזרחית של הישראלים עולי ברית המועצות וגרם לעמדה אזרחית מפלה ביחס למיעוטים לאומיים בכלל ולמיעוט הערבי בפרט.
בשנים 2012–2015 כיהן כמנהל מרכז צ'ריק לתולדות הציונות, היישוב ומדינת ישראל באוניברסיטה העברית. בנוסף היה חוקר אורח באוניברסיטת פנסילבניה (2011/12), אוניברסיטת לייפציג (קיץ 2014) ואוניברסיטת מינכן (פברואר 2015).
ספרו "בין פראג לירושלים - ציונות פראג ורעיון המדינה הדו-לאומית" יצא לאור בשנת 2010 בהוצאת מרכז זלמן שזר לחקר תולדות העם היהודי ומכון ליאו בק, וזיכה אותו בפרס ע"ש ראובן הכט לספר הטוב ביותר בתולדות הציונות, היישוב ומדינת ישראל לשנת 2011. הספר יצא לאור גם בגרמנית.
מאז 2010 כותב שומסקי מאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ".
ספריו

בין פראג לירושלים - ציונות פראג ורעיון המדינה הדו-לאומית, הוצאת מרכז זלמן שזר ומכון ליאו בק, 2010.
Beyond the Nation-State: The Zionist Political Imagination from Pinsker to Ben-Gurion, הופיע ב-2018 בהוצאת אוניברסיטת ייל, ומאז זכה בציון לשבח מטעם פרס יונתן שפירא של האגודה ללימודי ישראל לספר הטוב ביותר בלימודי ישראל לשנת 2019, ובציון לשבח מטעם הרבעון Ab Imperio למחקר הטוב ביותר בהיסטוריה אימפריאלית חדשה לשנת 2019.
האם הציונות ביקשה להקים מדינת לאום?, הוצאת מאגנס, 2024.
הערות שוליים

↑  לילי גלילי, למה הם שונאים כאן ערבים ומזרחים? מאותן סיבות ששם הם שנאו קווקזים, באתר הארץ, 21 בפברואר 2004
↑  ספרים חדשים, באתר הארץ, 20 באפריל 2010
↑   עפרי אילני, כשהרצל ובן-גוריון דמיינו ציונות אחרת, באתר הארץ, 13 באוקטובר 2024
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007304665805171  BIBSYS: 1542227321940  BnF: cb16705570z (data)  GND: 142863831  ISNI: 0000 0001 1999 6192  LCCN: no2010100020  ORCID: 0000-0002-3246-8754  SUDOC: 19939041X  VIAF: 122314242   WorldCat (עם VIAF): 122314242
אנתוני קווין

| --- | --- |

אנתוני קווין ב-1988
 לידה:  21 באפריל 1915 צ'יוואווה, מקסיקו
 פטירה:  3 ביוני 2001 (בגיל 86) בוסטון, ארצות הברית
 שם לידה:  Manuel Antonio Rodolfo Quinn Oaxaca 
 סוגה מועדפת:  מערבון 
 מדינה:  מקסיקו, ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  1936–2001 (כ־65 שנים)
 עיסוק:  צייר, במאי קולנוע, כותב
 מקום לימודים:  בית הספר למשחק סטלה אדלר  תיכון בלמונט 
 בן או בת זוג:  קתרין דה-מיל (1937–1965) 
 צאצאים:  Danny Quinn, לורנצו קווין, פרנצ'סקו קווין, אלכס קווין 
 מספר צאצאים:  12 
 פרסים והוקרה:  פרס דונוסטיה (1995)  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (1956)  פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (19 במרץ 1953)  כוכב בשדרת הכוכבים בהוליווד 
 http://www.anthonyquinn.com
 פרופיל ב-IMDb
 חתימה:   
 
אנתוני קווין (בספרדית ובאנגלית: Anthony Quinn, נולד כ-Antonio Rodolfo Quinn Oaxaca;‏ 21 באפריל 1915, צ'יוואווה, מקסיקו – 3 ביוני 2001, בוסטון, ארצות הברית) היה שחקן מקסיקני-אמריקאי.
קווין כיכב במספר רב של סרטים כגון "זורבה היווני", "לורנס איש ערב", "תותחי נברון", "דם וחול", "הברבור השחור", ו"לה סטראדה" וזכה בפרס ססיל ב. דה-מיל למפעל חיים בתעשיית הקולנוע מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד בטקס פרס גלובוס הזהב בשנת 1987 ובפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר פעמיים, על "ויוה זפאטה!" ב-1952 ועל "תאווה לחיים" בשנת 1956. ב-1959 שיחק במערבון "רכבת אחרונה מגאן היל" לצידו של קירק דאגלס וב-1960 בסרט "התמימים והפראים" על חיי האינואיטים וב-"דיוקן בשחור" עם לנה טרנר. קווין היה מועמד גם לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר פעמיים, אך לא זכה. בין סרטיו גם הסרט "השעה ה-25" משנת 1967, שבו שיחק בתפקיד הראשי. ב-1991 השתתף בסרטו של ספייק לי "קדחת הג'ונגל".
הסרט "תותחי נברון" בכיכובו של אנתוני קווין צולם במפרץ ואגיס (Vagis) אשר באי רודוס ובמהלך השנים שונה שמו של המפרץ ל"מפרץ אנתוני קווין".
סרטו האחרון היה "נקמתו של אנג'לו" בכיכובו של סילבסטר סטאלון, שיצא לאקרנים לאחר מותו בשנת 2002.
במהלך חייו נישא קווין לשלוש נשים ולו 12 ילדים, ביניהם השחקן פרנצ'סקו קווין והפסל האיטלקי לורנצו קווין (אנ').
חיים וקריירה > 1915–1936: ילדות, לימודים ומשחק מוקדם

מנואל אנטוניו רודולפו קווין אוחאקה נולד ב-21 באפריל 1915 בצ'יוואווה, מקסיקו. במהלך המהפכה המקסיקנית שונה שמו למנואלה "נלי" ולפרנסיסקו "פרנק" קווין. פרנק קווין נולד לאב מהגר אירי ממחוז קורק, ולאם מקסיקנית. לפי הדיווחים, פרנק רכב עם המהפכן המקסיקני פנצ'ו וייה, ולאחר מכן עבר לשכונת "City Terrace" שבמזרח לוס אנג'לס. לאחר מכן, הפך לעוזר צלם באולפן קולנוע. בקורות החיים של קווין, הוא הכחיש שהוא בנו של "הרפתקן אירי" ושייך את הסיפור הזה לסוכני העיתונות בהוליווד. מאוחר יותר אמר קווין שהוא לא נחשב כמקסיקני בגלל שם משפחתו.
כשקווין היה בן 6, הוא למד בכנסייה קתולית, ואפילו שקל להיות איש דת בכנסייה הנוצרית. בגיל 11 הוא הצטרף לפנטקוסטלים (זרם בנצרות הפרוטסטנטית) בכנסייה הבינלאומית של פורסקוור, שנוסדה והונהגה על ידי נושאת הדרשה האוונגליסטית איימי סמפל מקפרסון. קווין ניגן בלהקת הכנסייה והיה דרשן מתלמד עם מקפרסון האוונגליסטית. "הכרתי את רוב השחקניות הגדולות בזמני, ואף אחת מהן לא מתקרבת לה", אמר קווין פעם למקפרסון.
קווין גדל תחילה באל פאסו, טקסס, ואחר כך במזרח לוס אנג'לס, בשכונת ה-אקו פארק שבלוס אנג'לס, קליפורניה. הוא למד בבית הספר היסודי שברחוב האמל, חטיבת הביניים בלוודיר, תיכון פוליטכני ותיכון בלמונט שבלוס אנג'לס. הוא למד עם שחקן הבייסבול לעתיד ג'ון ברדינו, אבל עזב לפני שסיים את לימודיו. שנים רבות לאחר מכן, תיכון טוסון באריזונה העניק לו תואר אקדמי.
חיים וקריירה > 1936–1952: התחלתו בקולנוע

לאחר תקופה קצרה שהופיע על הבמה, קווין שלח את קורות החיים שלו. פריצת דרך בקריירה שלו התרחשה ב-1941, כאשר קיבל הצעה לגלם לוחם שוורים בסרט "דם וחול" בנושא מלחמת השוורים עם טיירון פאואר וריטה הייוורת'.
בשנת 1947, הוא הופיע ביותר מחמישים סרטים ושיחק במגוון דמויות, כולל אינדיאנים, בוסי מאפיה, מנהיגי הוואי, לוחמי חופש פיליפינים, גורילות סיניות ושייח'ים ערבים. הוא חזר לתיאטרון, והחליף את מרלון ברנדו בתור סטנלי קובלסקי בסרט "חשמלית ושמה תשוקה" בתיאטראות ברודוויי.
בשנות ה-50 שיחק בסרט של הרפתקאות, שמו "מסכת הנוקם" (1951). הוא הוכיח את מעמדו כאחד השחקנים המובילים בהוליווד בסרטו של איליה קאזאן, ויוה זפאטה! (1952). ההופעה של קווין כאחיו של זפאטה זיכתה את קווין באוסקר "השחקן המשנה הטוב ביותר". ב-1952, קווין זכה בתואר המקסיקני-אמריקאי הראשון שזוכה בפרס אוסקר.
פילמוגרפיה נבחרת

דם וחול (1941)
הברבור השחור (1942)
ויוה זפאטה! (1952)
לה סטרדה (1954)
תאווה לחיים (1956)
הרוח היא פראית (1957)
רכבת אחרונה מגאן היל (1959)
הסחלב השחור (1959)
עיר היצרים (1959)
התמימים והפראים (1960)
דיוקן בשחור (1960)
תותחי נברון (1961)
לורנס איש ערב (1962)
זורבה היווני (1964)
השעה ה-25 (1967)
הסוד של סנטה ויטוריה (1969)
שיירות (אנ') (1978)
קדחת הג'ונגל (1991)
נקמתו של אנג'לו (2002)
אוסקר הראשון, מלך שוודיה

אוסקר הראשון (בשוודית: Oscar I, נולד כז'וזף פרנסואה אוסקר ברנדוט; ‏ 4 ביולי 1799 - 8 ביולי 1859) היה מלך שוודיה ונורווגיה מ-1844 ועד למותו.
בצעירותו

אוסקר נולד בפריז. הוא היה בנם היחיד של המרשל שארל ז'אן ברנדוט ודזירה קלארי. יחד עם אמו עבר מפריז לסטוקהולם ביוני 1811, לאחר שבאוגוסט 1810 נבחר אביו ליורש העצר של הכתר השוודי.
מקרל השלושה עשר, מלך שוודיה קיבל אוסקר הראשון את התואר דוכס נורמנדיה, ובמהרה למד את השפה השוודית. הוא זכה לחינוך מצוין ולאהדת הרבים ותוך זמן קצר נחשב לבר-סמכא בענייני פוליטיקה וחברה. ב-1839 הוא חיבר סדרה של מאמרים על החינוך הציבורי, וב-1841 פרסם בעילום שם את "Om Straff och straffanstalter", חיבור בו צידד ברפורמה בבתי הסוהר.
ב-19 ביוני 1823 נשא לאישה את הנסיכה ז'וזפין מלוכטנברג, בתם של אוגוסטה, נסיכת בוואריה ואז'ן דה בוארנה, משנה למלך איטליה ונכדת הקיסרית ז'וזפין.