stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מחנה הפליטים קנדה
הערות שוליים

1 2  Population of Palestinian Refugees in Camps (official and unofficial), 31 March 2007 (אורכב 16.02.2012 בארכיון Wayback Machine). Badil "During the 1970s, the Israeli military administration destroyed thousands of refugee shelters in the occupied Gaza Strip under the guise of security. Large refugee camps were targeted in particular. Refugees were forcefully resettled in other areas of the occupied Gaza Strip, with a smaller number transferred to the occupied West Bank. In the occupied Gaza Strip, several housing projects were established for these refugees. Some of these projects today are referred to as camps. These include the Canada project (1972), the Shuqairi project (1973), the Brazil project (1973), the Sheikh Radwan project (1974), and the al-Amal project (1979)."
1 2 3 4 5 6 7 8  Initial review: Canada Camp Relocation (אורכב 26.10.2015 בארכיון Wayback Machine). By Ron Wilkinson, Foreign Affairs Trade and Development Canada, May 2001 (doc). Here available (אורכב 21.07.2017 בארכיון Wayback Machine)
↑  Razing Rafah, Map 2: Rafah Features. HRW, October 2004
↑  Canada Camp (אורכב 27.10.2015 בארכיון Wayback Machine). Foreign Affairs Trade and Development Canada, 29 April 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  LCCN: n2008065089  VIAF: 145647621   WorldCat (עם VIAF): 145647621
עולמות פראיים

| --- | --- |

פאת'פיינדר בעולמות פראיים
 כללי
 תאריך הוצאה:  2003, בעברית 2022
 סוגה:  משחק תפקידים
 פיתוח:  שיין לייסי הנסלי
 הוצאה לאור:  Pinnacle Entertainment Games (2003-היום), בעברית הפונדק הוצאה לאור (2022-היום)
 ארץ מקור:  ארצות הברית 
 שפות:  אנגלית 
 כלי משחק:  four-sided die, ten-sided die, twelve-sided die, eight-sided die, six-sided die, קלף משחק 
 
עולמות פראיים (באנגלית: Savage Worlds) הוא משחק תפקידים שנכתב על ידי שיין לייסי הנסלי ופורסם על ידי Pinnacle Entertainment Group. המשחק יצא לאור בעברית ב-2022, בגרסה של פאת'פיינדר בעולמות פראיים שמשלבת את סגנון המשחק של מבוכים ודרקונים עם עולמות פראיים. המשחק מדגיש מהירות משחק והכנה מופחתת על פני ריאליזם או פירוט. המשחק קיבל את 2003 Origin Gamers' Choice Award עבור משחק התפקידים הטוב ביותר.
עולמות מערכה

עולמות פראיים היא מערכת כללים גנרית, ועם השנים יצאו לה מספר רב של עולמות מערכה בסוגות שונות. עולם המערכה הראשון שיצא לאור הוא אדמות המוות, ובנוסף יצאו גם עולמות המערכה, 50 Fathoms, Necessary Evil, Rippers ועוד. Savage worlds for Pathfinder.
בעברית עולמות פראיים יצאו לאור רק יחד עם עולם המערכה של פאת'פיינדר, גולריון.
עולמות פראיים בעברית

המוצר הראשון שתורגם לעברית היה "חוקי נסיעת המבחן, גרסה 6" של עולמות פראיים (שתורגם אז כ"עולמות פרא"), קובץ חוקים מינימלי שראה אור בפורמט דיגיטלי בשנת 2010 ותורגם על ידי איתמר ויסברג מהסכת "המשחקייה". הקובץ מאפשר להתנסות בגרסה הגנרית של שיטת "עולמות פראיים".
הספר המלא הראשון של עולמות פראיים שתורגם הוא ספר הבסיס של "פאת'פיינדר בעולמות פראיים". הוא תורגם לעברית על-ידי הפונדק הוצאה לאור בשנת 2022, לאחר מימון המון מוצלח. עד כה תורגמו לעברית מעל לתריסר מוצרים שונים. ספר הבסיס מכיל את החוקים שנדרשים כדי לשחק, בעוד אוגדן המפלצות מכיל תיאור של המפלצות במשחק. בניגוד למבוכים ודרקונים שבו יש שלושה ספרי בסיס, בפאת'פיינדר בעולמות פראיים שני ספרים אלו מהווים את הספרים הנדרשים למשחק.
עולמות פראיים בעברית > ספרי הרחבה

בעברית יצא לאור ספר ההרחבה המדריך המתקדם לשחקן, שמכיל עוד מקצועות, גזעים, קסמים וכך הלאה למשחק.
בנוסף אליו התפרסמה גם הערכה למנחה, שמכילה מסך למנחה ואת ההרפתקה נגע הברקת השחורה. ניתן למצוא עוד מספר הרחבות למשחק שהתפרסמו בגרסה דיגיטלית בלבד, באתר הפונדק הוצאה לאור.
עולמות פראיים בעברית > הרפתקאות

נכון לתחילת 2024 יצאו לאור בעברית שלוש הרפתקאות. נגע הברקת השחורה במסגרת הערכה למנחה ושני החלקים הראשונים בנתיב ההרפתקאות עליית שרי הרונות - זוהי אחת מההרפתקאות הפופולריות של פאת'פיינדר. בעברית ההרפתקאות נקראות נקמה בוערת ורוצח הרונות.
השיטה

השיטה של עולמות פראיים משלבת בין אלמנטים סיפוריים שמדגישים את הדמות, לאלמנטים משחקיים טקטיים, ומציעה גמישות רבה למנחה ולשחקנים. היא נחשבת למהירה יותר עם דגש על האקשן ועל הסיפור לעומת מבוכים ודרקונים. ניתן להוריד בחינם את נסיעת המבחן של עולמות פראיים, שמציגה את חוקי המשחק הבסיסיים והרפתקה קצרה.
השיטה > יצירת דמות

דמויות שחקן בעולמות פראיים בנויות באמצעות מערכת הקצאת נקודות והתקדמויות. דמויות בעולמות פראיים מורכבות ממגוון סטטיסטיקות, כולל גזע, תכונות, קצוות, מכשולים ולפעמים כוחות.
יתרונים וקשיים
דמויות מותאמות גם עם יתרונות וחסרונות המכונים יתרונות וקשיים בהתאמה. יתרונות וקשיים, בניגוד לתכונות, אינם מדורגים בקוביות. יתרונות עולים נקודות, וחלקם דורשים מהדמות להשיג תחילה מידה מסוימת של ניסיון. הם גם מקובצים לפי סוג, מה שעשוי - בהתאם למסע הפרסום או לעולם - להשפיע על זמינותם. יתרונות רקע יכולים להינתן רק ביצירת דמות, יתרונות חברתיים משפיעים על אינטראקציות עם דמויות אחרות, יתרונות לחימה משפיעים על כישורי הלחימה של הדמות, ויתרונות מנהיגות מעניקים בונוסים שונים לדמות ולאלה שבפיקודו. יתרונות מקצועיים קשורים לתפקיד או לתפקיד של הדמות ומשפיעים על כישורי הקריירה שלה. יתרונות מוזרים הם יתרונות על-טבעיים, על-טבעיים או על-אנושיים המעניקים בונוסים לכוחות; ייתכן שהם לא יהיו זמינים בעולמות משחק מסוימים. קשיים (חסרונות אופי) מעניקים נקודות המשמשות לרכישת יתרונות ומדורגות כמשניות (מה שמקנה נקודה אחת) או משמעותיות (שמקנה שתי נקודות).
השיטה > המכניקה הבסיסית

מגלגלים קוביות כדי לקבוע את התוצאה של פעולות ואינטראקציות של הדמות במשחק. עבור פעולות שאינן מתמודדות ישירות על ידי דמות אחרת, קוביית תכונה מחולקת כנגד מספר יעד (TN), שהוא בדרך כלל 4, אם כי למשימות עם קשיים גבוהים יותר יש TN גבוה יותר. אם הגלילה שווה או עולה על ה-TN, הפעולה תצליח; אם הוא קטן מה-TN, הוא נכשל. הצלחה ב-TN ב-4 או יותר נקראת "העלאה"; העלאות נוספות מתקבלות עבור כל 4 נקודות נוספות מעל ה-TN של המשימה. העלאות שקולות להיטים קריטיים במערכות משחק תפקידים אחרות; הם מעניקים בונוסים נוספים או משפרים בדרך אחרת את התוצאה של משימה מוצלחת.
הִיסטוֹרִיָה

בשנת 1997 פרסמה חברת PEG את המשחק Deadlands: the Great Rail Wars, משחק מלחמה מיניאטורי המתרחש בעולם המערכה אדמות המוות. הכללים היו גרסה פשוטה מאוד של מערכת אדמות המוות המלאה, שהתמקדה בהתכתשויות אחד על אחד.
בשנת 2003, החוקים של המשחק עודכנו והורחבו למערכת משחקי תפקידים גנרית, פשוטה אך שלמה, ונקראה מחדש עולמות פראיים. בשנת 2004 זכה המשחק בפרס בחירת השחקנים בקטגוריית משחקי התפקידים>. ספר החוקים הראשי עודכן ושוחרר כספר אלקטרוני בפורמט PDF בסוף 2004, עם גרסה מודפסת לאחר מכן בתחילת 2005.
בשנת 2019 יצאה לאור הגרסה העדכנית של המשחק, מהדורת ההרפתקה (Savage Worlds Adventure Edition - SWADE) במסגרת פרויקט מימון המון.
בשנת 2022 יצא לאור באנגלית ובעברית מהדורה של פאת'פיינדר בעולמות פראיים, בשיתוף פעולה בין חברת Paizo לחברת PEG, במסגרתה הותאם סגנון המשחק לזה של מבוכים ודרקונים בהתבססות על עולם המערכה גולריון.
הערות שוליים

1 2  "List of Winners Presented at Origins 2004". Academy of Adventure Gaming Arts and Design. אורכב מ-המקור ב-2008-04-30. נבדק ב-2008-07-13.
↑  Savage Worlds Deluxe Test Drive Rules V6 (Hebrew), Pinnacle Entertainment Group (באנגלית אמריקאית)
↑  ספר הבסיס ואוגדן המפלצות עכשיו בעברית
↑  נסיעת מבחן - חוקי המשחק של עולמות פראיים
גלשן מלאי

| גלשן מלאי |
| --- | --- |
 גלשן מלאי
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: גלשנאים
משפחה:: גלשניים
סוג:: Galeopterus
מין:: גלשן מלאי
שם מדעי
 Galeopterus variegatus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה


גלשן מלאי (שם מדעי: Galeopterus variegatus) הוא מין של גלשן (המכונה לעיתים בשם השגוי "למור מעופף"), החי באינדונזיה, מלזיה, תאילנד וסינגפור. הוא מין הגלשן היחיד בעולם מלבד הגלשן הפיליפני שחי באיי הפיליפינים.
הגלשן למעשה אינו מין של למור, וגם אינו יכול לעוף - הוא פשוט דואה מעץ לעץ וכך משיג את מזונו ונמלט מפני טורפים. הוא שוכן עצים, פעיל בלילה וניזון מחלקי צמחים רכים כגון עלים צעירים, נבטים, פירות ופרחים. אחרי תקופת היריון של 60 יום, צאצא יחיד נתלה על הבטן של אמו בעזרת קרום עור גדול שגדל עליה (בדומה לחיות הכיס). הגלשן המלאי תלוי בקיום היערות, ואם חלק נרחב מהיערות יכרתו - הוא ייכחד.
אורכו של הגלשן המלאי מראש ועד זנב הוא 34–38 ס"מ, אורך זנבו הוא 24–25 ס"מ ומשקלו 0.9 עד 1.3 ק"ג.
הגלשן המלאי מוגן על ידי חוק לאומי. נוסף לכריתת היערות ואיבוד סביבת המחיה, ציד לצורך פרנסה מהווה איום עיקרי. צריך מידע נוסף על הצטמצמות אוכלוסייה, אבל כעת הסכנה מתרחשת לאט מספיק על מנת שהגלשן יהיה תחת מצב השימור "ללא חשש" ברשימה האדומה של IUCN.
מיון ואבולוציה

ישנן שתי אוכלוסיות של הגלשן המלאי, שלא נפרדות באופן ברור מורפולוגי האחת מן השנייה; האחת, שבה הגלשנים גדולים יותר, נמצאת במדף יבשתי ליד איי סונדה, ובחלק היבשתי של דרום-מזרח אסיה. האחרת, האוכלוסייה של גלשנים קטנים יותר, נמצאת בלאוס ובאיים הסמוכים. כפי שצוין לעיל, הגלשנים באוכלוסייה של לאוס קטנים יותר מהגלשנים באוכלוסיית סונדה בכ-20%.
בשונה מהחלוקה שהוזכרה לעיל, יש לגלשן המלאי ארבעה תת-מינים:
G. v. variegatus (ג'אווה)
G. v. temminckii (סומטרה)
G. v. borneanus (בורנאו)
G. v. peninsulae (מלזיה והחלק היבשתי של דרום-מזרח אסיה)
מחקר גנטי שבוצע לאחרונה[דרוש מקור] מהווה בסיס להשערה שתת-המינים של מלזיה, החלק היבשתי, ג'אווה וסומטרה שייכים למין שונה מהסוג Galeopterus.
התנהגות ואקולוגיה

הגלשן המלאי מטפס טוב על עצים, אך הוא חסר-אונים על הקרקע. "כנפיו" עשויות העור מתחילות מצווארו, ומתמשכות לאורך אצבעותיו, אצבעות רגליו וציפורניו. חלק זה בגוו משמש אותו לגלישה מעץ לעץ, והוא יכול לגלוש כ-100 מטרים בעזרת "כנפיו". הוא יכול לנווט בעת גלישה, אך רוח וגשם יכולים להקשות עליו את הגלישה. הוא בדרך כלל גולש באזורים פתוחים או בחופה (החלק העליון) של יער הגשם, במיוחד ביערות גשם טרופיים. הגלשן צריך מרחק מסוים כדי לנחות על העץ בשלום וכדי למנוע פציעה.
בדרך כלל, הגלשן ניזון מעלים, ניצנים, פרחי קוקוס, פרחי דוריאן, פירות ומוהל מסוגים מסוימים של עצים. הוא ניזון גם מחרקים בחלק מבורנאו. מקורות המזון תלויים בסביבת המחיה, בסוגי הצמחייה ובזמינות.
הגלשן המלאי נמצא בדרך כלל בחופת יער הגשם. הוא עשוי לבקר בכמה וכמה מיני עצים בלילה אחד, או במין אחד בלבד. ניתן גם לראות אותו מלקק קליפות עץ של מיני עצים נבחרים כדי להשיג מים, מזון, מלחים ומינרלים.
תפוצה וסביבת חיים

תפוצתו של הגלשן משתרעת על פני דרום-מזרח אסיה, מאזור סונדה לצפון לאוס, קמבודיה, וייטנאם, תאילנד, מלזיה, סינגפור, ברוניי, אינדונזיה (קלימנטן, סומטרה, באלי, ג'אווה), ואיים סמוכים נוספים. לעומתו, הגלשן הפיליפיני נמצא רק בדרום הפיליפינים.
הגלשן המלאי מותאם לכמה וכמה סביבות מחיה הכוללות צמחייה, כולל גינות, יערות גשם, יערות הרריים, יערות נשירים ועוד.
הערות שוליים

↑  גלשן מלאי באתר הרשימה האדומה של IUCN
↑  במקור sap. תרגום מהספר "חיי הציפורים", מודן 2003, מאת דייוויד אטינבורו.
שרה סארטי בארטמן

| --- | --- |

 לידה:  1789 מושבת הכף, הרפובליקה ההולנדית 
 פטירה:  29 בדצמבר 1815 (בגיל 26 בערך) פריז, צרפת 
 מדינה:  דרום אפריקה 
 מקום קבורה:  Hankey 
 
שרה סארטיה בארטמן
שרה "סארטיה" בארטמן (באנגלית: Sarah "Saartjie" Baartman ‏; 1789, הכף המזרחי, מושבת הכף ההולנדית - 29 בדצמבר 1815, פריז, צרפת) הייתה אישה שנחטפה בגיל 20 מאפריקה לאירופה, ומשום הצטברות גדולה של שומן בישבנה (סטאטופיגיה (אנ')), היא הוצגה לראווה במופעי פריק שואו בבריטניה ובצרפת תחת שם הבמה "ונוס ההוטנטוטית". המושג "ונוס" מתייחס לאלת האהבה מהמיתולוגיה הרומית, והמושג "הוטנטוטים" (אנ') הוא כינוי, שהפך לגנאי, לבני שבט הקויקוי ממנו נחטפה. לאחר מותה ממחלה, בותרה גופתה על ידי חוקרי טבע, וחלקי גופתה הוצגו לראווה במוזיאון האדם בפריז עד שנת 1974. במשך שישה עשורים, פעילים לזכויות אדם דרשו להשיב את שאריות גופתה למולדתה, ובשנת 2002 צרפת נעתרה לבסוף לדרישה, ושאריותיה הוחזרו לדרום אפריקה ונקברו בה.
חייה

שרה בארטמן נולדה בכפר גמטוס בדרום אפריקה. בגיל 20 היא נחטפה, ונמכרה לקרקס לונדוני על ידי אלכסנדר דנלופ, רופא סקוטי, שהתמחה במכירת פריטים אקזוטיים למוזיאונים. במשך ארבע שנים היא הוצגה לראווה באירופה בגין ישבנה הגדול. במהלך הופעותיה, היא נכלאה בכלוב, ותמורת תשלום נוסף, הצופים הורשו למשש ולצבוט את ישבנה. היחס המשפיל אליו זכתה, הסב את תשומת לבם של פעילי התנועה לביטול העבדות. הם ניסו לחלץ אותה באמצעות פניה לבית משפט, אך בארטמן טענה כי היא הגיעה ללונדון מרצונה החופשי והתביעה נדחתה. בשנת 1814, היא הוצגה בפריז כקוריוז בפני אורחי מלון פאלה רויאל.
בנוסף למופעים בהם השתתפה, בארטמן הייתה נתונה לשלל בדיקות אנטומיות על גופה במוזיאון הטבע בצרפת (אנ'). מספר חוקרים, ביניהם חוקר הטבע הנודע ז'ורז' קיווייה, ביקשו לבחון את גופה על מנת להוכיח כי מוצאם של בני שבט הקוי קוי מן הקופים. קיווייה העלה על כתב את התרשמותו מגופה: את ישבנה תיאר כ"מסה רוטטת צמיגית הדומה לאחורי קופות בזמן ייחום". את אוזניה תיאר כ"אוזניים קטנות של קוף", את שדיה כמדולדלים ואת שפתותיה כשפתותיי אורנגאוטן. קיווייה הגיע למסקנה כי בארטמן שייכת למין גבולי - בין האדם לקוף.
לאחר שהפופולריות של מופעי הפריק שואו דעכה, בארטמן הדרדרה לעוני ולזנות, ומתה בפריז ממחלה בגיל 25. לאחר מותה, קיווייה ביתר את גופתה והציג לראווה את איבר המין שלה, את המוח שלה ואיברי גוף נוספים, אותם שימר בפורמלין. עד שנות השבעים של המאה העשרים, איבר מינה, המוח שלה, השלד שלה ויציקת גבס של גופה הוצגו במוזיאון האדם בפריז.
דרום אפריקה

בארטמן נולדה בכפר גמטוס הממוקם בסמיכות לנהר הגמטוס (אנ') בדרום אפריקה. אמה נפטרה כשהייתה בת שנה, ואביה נרצח במהלך פשיטה של הבורים על הכפר שלה, כשהייתה בת 17. בילדותה, היא נקראה על ידי קולוניאליסט הולנדי בשם סארטיה, שזו צורת הקטנה של שרה, ושמה האמיתי לעולם לא נודע. שמה הפרטי סימן אותה כמשרתת של אדונים קולוניאליסטים. משמעות שם המשפחה שקיבלה בהולנדית היא 'איש מזוקן' - זאת במטרה לסמן אותה כשייכת לפראיים: שרה בארטמן – משרתת פראית. ייתכן כי הייתה שפחה של חקלאי הולנדי בשם פיטר סייזר, ליד קייפטאון. הנדריק סייזר (אחיו של פיטר סייזר) ומכרו, המנתח הצבאי אלכסנדר דנלופ, גילו עניין בבארטמן, ותכננו לקחת אותה לאירופה למופעי פריק שואו עבור בצע כסף. המושל לורד קלדון(אנ') אישר את יציאתה ללונדון, ובארטמן עברה ללונדון בשנת 1810. משנודעו למושל הפרטים המלאים על אודות מסעה באירופה, התחרט על שסיפק היתר ליציאתה.
בריטניה

בארטמן הוצגה לראשונה בקרקס פיקדילי בלונדון, ושעשעה את הצופים משום מוצאה ה"אקזוטי" ומאפייניה הפיזיים, שנראו לאדם האירופאי מוזרים: בישבנה הצטברה כמות גדולה של שומן (מבנה גוף בעל סטאטופיגיה), ונפוצו שמועות לגבי השפתיים המוארכות (אנ') באיבר המין שלה. למרות דרישות הקהל, בארטמן סירבה להציג את איבר מינה.
בשנת 1807, החוק נגד סחר בעבדים (אנ') עבר בפרלמנט הבריטי, והצגתה של בארטמן, שהחלה שלוש שנים לאחר התקנת החוק, עוררה מהומה גדולה בקרב פעילים בתנועה לביטול העבדות, שהחלו בקמפיין לשחרורה. הנדריק סייזר הגיב לטענות בתמיהה: "האם היא אינה טובה מספיק כדי להציג עצמה כמו ענק אירי או גמד?". בנוסף, הוא הציג מסמך לפיו בארטמן הסכימה להיות מוצגת לראווה בהופעות פריק שואו באנגליה ובאירלנד, למלא את חובותיה לאדון שלה, ובתמורה היא תקבל 12 גינאות לשנה.
המקרה נידון בבית משפט ב-24 בנובמבר 1810. בבית המשפט, התביעה טענה כי בארטמן הגיעה לאירופה במעמד של רכוש, וכן תואר היחס המשפיל אליו היא זוכה בהופעות, והוצגו ראיות לפעולות אותן עשתה בכפייה. בארטמן טענה מצידה כי הגיעה ללונדון מרצונה החופשי, וכי אינה מוחזקת בכפייה. התנאים בהם מסרה את עדותה מעלים חשד משום שהם סתרו עדויות של עדי ראייה ושל האיגוד האפריקאי (אנ'), אך לאור עדותה, התביעה נדחתה. חוזה נוסף הוצג על ידי אלכסנדר דנלופ, אולם חוזה זה נחשב על ידי מספר פרשנים מודרניים כמסמך מזויף. התביעה בבית המשפט עוררה פרסום רב, דבר שהגדיל את הפופולריות של בארטמן בתצוגות. ב-1 בדצמבר בארטמן הוטבלה לנצרות בקתדרלת מנצ'סטר (אנ').
צרפת

בארטמן נמכרה לאזרח צרפתי שלקח אותה לפריז בספטמבר 1814. בצרפת, האדון שלה לא היה צריך לדאוג ממגבלות לגבי יחס לעבדים. בארטמן הייתה אומללה מאוד, וחיה בעוני מחפיר. מאלף חיות (אנ') הציג אותה לראווה במשך 15 חודשים בתנאים קשים יותר מאלו שחוותה בבריטניה. הוא התייחס אליה באותו האופן בו התייחס לבעלי חיים, וישנה עדות המרמזת כי קולר נקשר סביב צווארה. חוקרי טבע, וביניהם ז'ורז' קיווייה, ביצעו בה מספר בדיקות אנטומיות, ובז'רדן דה פלאנט ציירו אותה. אחיו של קיווייה כתב: "היא הייתה אדיבה מספיק כדי לפשוט את בגדיה ולאפשר לנו לצייר אותה בעירום" אך למעשה היא סירבה להתפשט לגמרי ולבשה תחתונים זעירים שהסתירו את איבר מינה.
גזענות

מבנה גופה של בארטמן סימן עבור האדם הלבן את הגבול בין הגוף של נשים אפריקאיות "אב-נורמליות" לבין הגוף של נשים לבנות "נורמליות". מאפייני גופה גרמו לחברה האירופאית לראות בה 'נקבת פרא חייתית'. ה"אב-נורמליות" שלה, כפי שכינה זאת ז'ורז' קיווייה, סימלה את הכל פרט לאישה לבנה. מאפייני גופה ופניה (סנטרה הקצר, אפה הפחוס) סימלו את ה"כושי" שנחשב לגזע הנמוך ביותר, ולעיתים קישרו אותה לאורנגאוטן.
בקריקטורות שהציגו אותה, מאפייני גופה הוצגו בגרוטסקיות על מנת להבליט את השונות מהאישה הלבנה ה"נורמלית". דימויים חזותיים אלו העצימו ככל הנראה תפיסות עולם גזעניות. אנשים באו לצפות בה, לא משום שראו בה אדם אלא משום שראו בה הזדמנות לצפות בעולם הטבע. לאחר מותה, אטיין גופרי סן-אילר, מנהל מוזיאון הטבע, דרש מהרשויות להעביר לו את גופתה של בארטמן בטענה כי מדובר בפריט ייחודי הנדרש למחקר. הרשויות אישרו את בקשתו וגופתה נשלחה למעבדתו של קיווייה שבמוזיאון הטבע. קיווייה רצה לבחון את התאוריה שלו שהציעה שככל שאיברי המין גדולים יותר, כך היצור יותר פרימיטיבי. בארטמן סירבה להשתתף בניסויים אלו בחייה, אך באישור המשטרה וללא שום התחשבות ברצונה, קיווייה ביצע בה נתיחה שלאחר המוות. תחילה הוא יצק את גופתה בגבס, ולאחר מכן שימר את מוחה ואיבר מינה בפורמלין. קיווייה הסיק כי ה'הוטנטוטים' קרובים יותר לקופי אדם מאשר לבני אדם.
סקסיזם

בין השנים 1814–1870 נכתבו לפחות שבעה חיבורים מדעיים המתארים את גופן של נשות ה'הוטנטוטים'. ביחד עם נתיחות שבוצעו בנשים הוטנטוטיות אחרות, הנתיחה שלאחר המוות שביצע קיווייה בבארטמן עזרה לעצב את המדע האירופאי, ולמצב את הנשים האפריקאיות כ'נשים פראיות' שמובחנות מאוד מה'נשים המתורבתות' הלבנות. במהלך תצוגות הראווה שלה בלונדון, צופים, ששילמו תוספת של 2 שילינג לכרטיס, הורשו לגעת בגופה של בארטמן, למשש אותה עם מקל או עם אצבע ולצבוט אותה בישבנה. לאחר מותה, גופה בותר, וחוקרים בחנו את מוחה, איבר המין שלה ואת הישבן שלה. בארטמן סירבה שיבצעו בה מחקר מדעי זה בחייה, והיא לא נתנה את הסכמתה שיבצעו בה מחקר זה גם לאחר מותה. תאוריות פמיניסטיות דנות במושג 'דטרמיניזם ביולוגי' ובתיוג אישה כ'נכה' כגורמי השפעה על גיבוש אידאולוגיה של דיכוי, ניצול ואפליה של נשים אפריקאיות. ההבדלים הביולוגים תרמו לייסוד היררכיה חברתית, ואיברי מינה של בארטמן הוצגו כהוכחה לפרימיטיביות המינית שלה, השווה לזו של אורנגאוטן.
השבת חלקי גופתה לאפריקה

בארטמן נפטרה ב-29 בדצמבר 1815 ממחלה לא מזוהה (ייתכן מאבעבועות שחורות, עגבת או דלקת ריאות). השלד שלה, ואיברי גופה הוצגו לראווה במוזיאון האדם עד לשנת 1974, יציקת גופתה הוצגה במוזיאון עד לשנת 1976, אך הנהלת המוזיאון החליטה לבסוף להסיר את גופתה ואיבריה מהתצוגה, לאחר מחאה של ארגונים פמיניסטים ושל מבקרי המוזיאון. בתחילת שנות הארבעים של המאה העשרים, יותר ממאה לאחר שגופה של בארטמן חולל בחייה ובמותה, החלו ניסיונות להחזיר את שאריות גופתה למולדתה בדרום אפריקה, על מנת לאפשר לה קבורה מכובדת. בשנת 1978, המשוררת דיאנה פרס כתבה שיר שנקרא 'באתי לקחת אותך הביתה'. שיר זה דרבן את הגורמים בדרום אפריקה לדרוש את חזרה של בארטמן למולדת. במהלך המשא והמתן להחזרת שאריות גופתה למולדתה, עוזר אוצר המוזיאון טען נגד השבתה בטענה כי "אנחנו לא יכולים לדעת מה המדע יוכל לגלות לנו בעתיד. אם היא תקבר, הסיכוי הזה יאבד... עבורנו היא אוצר חשוב". נגד דבריו עלתה ביקורת בטענה כי עוזר האוצר מגלם את אותה תפיסת עולם גזענית שהקיפה את בארטמן בחייה ובמותה במאה ה-19. הדרישה להשבתה זכתה לתשומת לב עולמית, רק לאחר שסטיבן ג'יי גולד כתב את "הוונוס ההוטנטוטית" בשנת 1980. לאחר ניצחון הקונגרס הלאומי האפריקאי בבחירות בדרום אפריקה בשנת 1994 (אנ'), הנשיא נלסון מנדלה ביקש באופן רשמי מצרפת את החזרת גופתה של בארטמן לארצה. לאחר סחבת ארוכה מול האספה הלאומית של צרפת, צרפת נעתרה לבסוף לבקשה ב-6 במרץ 2002. שאריות גופתה של בארטמן הושבו לכפר גמטוס ב-6 במאי 2002, והיא נקברה בטקס הלוויה מלכותי ב-9 במאי 2002 – כמעט 200 שנה לאחר מותה. אתר קבורתה הפך למוקד עלייה לרגל.
הנצחה

בארטמן הפכה לסמל בדרום אפריקה, משום שקורות חייה מייצגים היבטים רבים בהיסטוריה הלאומית של דרום אפריקה. כיום, הן בקרב הקהילה האקדמית והן בקרב פעילים לצדק חברתי, בארטמן משמשת כסמל לניצול, לשוביניזם ולגזענות של העולם המערבי.
בשנת 1993, פרסם המשורר מרדכי גלדמן שיר לזכרה.
בשנת 1996, סוזן לורי פרקס (אנ') כתבה את המחזה 'ונוס' המבוסס על חייה של בארטמן.
בשנת 1999, מקלט לנשים ולילדים מוכים שנפתח בקייפטאון נקרא על שמה.
בשנת 2005, ספינה דרום אפריקאית נקראה על שמה (אנ').
ייצוגים בתרבות

בנובמבר 2014, המגזין "Paper" (אנ') פרסם תמונה של הצלם ז'אן פול גוד (אנ'), בה נראית קים קרדשיאן עומדת על קוביית עץ ומאזנת כוס שמפנייה על הישבן שלה. תמונה זו היא שחזור לתמונה מוקדמת שלו מספרו "Jungle Fever" שיצא בשנת 1982, בה נראית אישה שחורה מאזנת כוס שמפנייה על הישבן שלה. הפרסום ספג ביקורת הטוענת לאימוץ הניצול והפטישיזם לנשים שחורות. אחת הביקורות הבולטות טוענת כי התמונה מחקה את הדרך בה בארטמן הוצגה במאה ה-19, ושכל מי שבקיא בהיסטוריה הקולוניאליסטית אמור להיות מודע להקשר קשה זה. ביקורות פמיניסטיות מעלות את הטענה כי ההחפצה ממנה סבלה בארטמן, והייצוג האתנוגרפי של דמותה במאה ה-19, ממשיכים לבוא לידי ביטוי גם בייצוגים עכשוויים. נגד הקליפ 'Anaconda' של הזמרת ניקי מינאז' עלו ביקורות דומות.
משנת 2007, מציגה האמנית, תרזה מריה דיאז נריו, מיצג אומנות הנקרא 'הומאז' לשרה בארטמן', במסגרתו נכנסים הצופים לחלל חדר (לרוב ריק), ובמרכזו ממוקמת קובייה לבנה ועליה עומדת האמנית ללא תזוזה, מחופשת לדמותה של שרה בארטמן, כפי שהאירופאים תפסו אותה.
פילמוגרפיה

עבד אל לטיף קשיש (אנ'): "ונוס השחורה"(אנ') - פריז, 2010. טריילר
זולה מסקו (אנ'): The life and times of Sara Baartman. 1998
ראו גם

גן חיות אנושי
עבדות
מאתינה
לקריאה נוספת

לואיז בית לחם, 'צבע מקומי: אפרטהייד לאור התאוריה', פרק 4, ונוס ההוטנטוטית: הפוליטיקה של (פני) הגוף הנשי / 145, הוצאת רסלינג
Clifton Crais and Pamela Scully (2009). Sara Baartman and the Hottentot Venus: a ghost story and a biography. Princeton University Press. ISBN 0-691-13580-0.{{cite book}}:  תחזוקה - ציטוט: שימוש בפרמטר authors (link)
Hobson, Janell (2005). Venus in the Dark: Blackness and Beauty in Popular Culture. Routledge. ISBN 978-0-415-97402-8.
Holmes, Rachel (2006). The Hottentot Venus. Bloomsbury, Random House. ISBN 0-7475-7776-5.
Qureshi, Sadiah (2011). Peoples on Parade:Exhibitions, Empire and Anthropology in Nineteenth-Century Britain. University of Chicago Press. ISBN 0-2267-0096-8.
רודולף נורייב

| --- | --- |

רודולף נורייב בתצלום משנת 1973
 לידה:  17 במרץ 1938 Razdolnoe, רוסיה 
 פטירה:  6 בינואר 1993 (בגיל 54) לוולואה-פרה, צרפת 
 מדינה:  ברית המועצות, אוסטריה 
 מקום קבורה:  בית הקברות הרוסי סן-ז'נביאב-דה-בואה 
 השכלה:  אקדמיית וגנובה של הבלט הרוסי 
 תקופת הפעילות:  1958–1992 (כ־34 שנים) 
 פרסים והוקרה:  פרס הריקוד קאפצ'יו (1987)  אביר בלגיון הכבוד  מפקד מסדר האמנויות והספרות  Queen Elizabeth II Coronation Award 
 www.nureyev.org
 
רודולף נורייב בתצלום משנת 1973
רודולף נורייב, רישום מאת חיים טופול
רודולף חמיטוביץ' נורייב (בשפת אם: Rudolf Xəmit ulı Nuriev; ‏17 במרץ 1938 – 6 בינואר 1993) היה רקדן סובייטי ממוצא טטרי, שרקד בעיקר בלט.
ביוגרפיה

רודולף נורייב נולד ברכבת הטרנס-סיבירית סמוך לאירקוטסק למשפחה ממוצא טטרי. החל לרקוד מילדותו בלהקת ריקודי עם מקומית. בשל אירועי מלחמת העולם השנייה נורייב החל ללמוד בלט רק ב-1955, בגיל 17 (גיל מאוחר לרקדני בלט) הוא למד בבית הספר הכוריאוגרפי של בלט קירוב בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג). אחרי שסיים ללמוד שם בשנת 1958, הצטרף נורייב לבלט קירוב. ב-1961 הפך לרקדן מוביל בלהקה.
ב-16 ביוני 1961, לאחר שסיים מסע הופעות עם להקת הבלט בפריז, בו התרועע עם אמנים מהמערב, הודיעו לו כי בשעה שהלהקה ממשיכה ללונדון, עליו לשוב למוסקבה. בשדה התעופה לה בורז'ה ביקש נורייב מקלט מדיני בצרפת ועריקתו התפרסמה בראש מהדורות החדשות בעולם. תוך מספר ימים הוחתם בלהקת הבלט הצרפתית על שם המרקיז דה קוואוס, אולם במהרה עבר נורייב ללונדון והחל לרקוד עם להקת הבלט המלכותי של לונדון וקנה לעצמו שם עולמי. במשך יותר מ-15 שנים היה נורייב כוכב הבלט המלכותי, ונתפרסם כבן זוגה הקבוע לריקוד של רקדנית הבלט האנגלית מרגוט פונטיין.
מ-1983 עד 1989, ניהל נורייב את להקת הבלט של הגרנד-אופרה של פריז. הוא גילם את דמותו של רודולף ולנטינו והופיע כאורח בתוכנית הטלוויזיה החבובות.
נורייב היה פורץ דרך בסגנון הריקוד שלו. הוא היה הראשון ששילב בין הבלט הקלאסי לריקוד המודרני. כיום שילוב כזה הפך למקובל בעקבות נורייב.
נורייב היה הומוסקסואל. מת ב-6 בינואר 1993 ממחלת האיידס. בן 54 היה במותו. הוא נקבר בבית קברות רוסי בפריז.
מורשתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
אזכורים בתרבות ובאמנות

הסופר האירי קולום מק'קאן (Colum McCann) כתב רומן בשם "רקדן" (2003)
סיפור עריקתו למערב עובד לסרט קולנוע בבימויו של רייף פיינס בשם העורב הלבן (2018).
הסינגל החמישי מתוך אלבומה Nonetheless של הלהקה הבריטית פט שופ בויז שיצא ב-2024 נכתב עליו. שם השיר Dancing star.
תפקיד ובימוי

היפהפייה הנרדמת
מרגרט וארמן
הסילפידה
סרטיו

אני רקדן (1972) I Am a Dancer
ולנטינו (1977) Valentino
(1983) Exposed
בימוי

ריימונדה (1964)
אגם הברבורים (1964)
דון קישוט (1966)
היפהפייה הנרדמת (1966)
מפצח האגוזים (1967)
רומיאו ויוליה
סערה