רווחת בעלי חיים בגרמניה הנאצית
ציד בגרמניה הנאצית

הציד בגרמניה הנאצית היה ספורט מסורתי, וכן תחביב נפוץ בקרב מנהיגי המשטר הנאצי, גאולייטרים, חברי חוליות החיסול הנאציות וסגל מחנות ההשמדה. רבים מאלו שהקדישו את שעות עבודתם בטבח בני אדם, העדיפו לבלות את שעות הפנאי שלהם בציד. ב-21 ביולי 1941, קצין האס אס וחבר האיינזנצקומנדו (אנ'), פליקס לנדאו, ציין ביומנו: "הבחורים קבלו יום חופש, וחלקם יצאו לצוד". בשנת 1937, הגאולייטר, קרל קאופמן (אנ'), קיבל מהמשטר הנאצי זכויות ציד בשמורת Duvenstedter Brook. קאופמן גידר את השמורה, הכריז עליה כאתר שנמצא מחוץ לתחום הציבור, אכלס את השמורה באיילים אצילים, והשתמש בה למטרות ציד. גם גנרל הוואפן אס אס הבכיר, אוסוולד פוהל, נהג לצאת למסעות ציד, והאובר-גרופנפיהרר, ורנר לורנץ (אנ'), כיהן כשר הציד של המבורג. לאחר כיבוש פולין, יערותיה הפכו לאזורי ציד עבור הגרמנים.
במחנה הריכוז בוכנוואלד, הנאצים הקימו פארק בזיירות והיכל ציד לכבודו של בכיר המשטר הנאצי ושר הציד, הרמן גרינג. בנייתו של פארק הבזיירות החלה בשנת 1938 והסתיימה בשנת 1940. על קירות מבנה המתחם נתלו גביעי ציד ומזכרות ציד. במקום פעלה שמורה למשחקי ציד בה הוחזקו איילים, יחמורים, חזירי בר, כבש מופלון, פסיונים, שועלים ובעלי חיים נוספים. בנוסף, במקום פעל גן חיות בו הוחזקו בכלובים חמישה קופים, ארבעה דובים, קרנפים וחיות בר ממשפחת החתוליים. אחד השעשועים של אנשי הסגל במקום היה להשליך אסירים לכלובים של הדובים ולצפות באסירים נקרעים לגזרים.
בכיר המשטר הנאצי, הרמן גרינג, היה ציד נלהב עוד מילדותו. הוא אהב לצוד בעיקר איילים והציג לראווה את גביעי הציד שלו. עבור גרינג, הציד והיער ייצגו את החיים האותנטיים והטהורים, והוא העדיף את האיל, אותו ידע שינצח. מסע הציד הראשון שלו בשמורת שורפהיידה נערך בשנות העשרים. כשכיהן כראש ממשלת פרוסיה וכיערן הראשי של המדינה, הוא השתמש בשטח של 300 דונם עבור מטרותיו האישיות. במאי 1933, גרינג מונה לשר הציד, ובשנת 1934 מונה לשר היערות. כשר הציד, גרינג עיצב לעצמו מדים מיוחדים הכוללים חולצת משי לבנה ומעליה ז'קט מעור רך.. בתחילת 1933, היטלר העניק לגרינג קרן מיוחדת באמצעותה יכול היה למשש את תשוקתו לציד. עם קרן זו הוא בנה בשמורת שורפהיידה את אחוזת הציד שלו: קארינהאל. השמורה אף הופיעה בחקיקה להגנת הטבע באופן שעלה בקנה אחד עם הנאתו של גרינג בציד. בשנת 1933, גרינג החל לתכנן את אחוזת קארינהאל. האחוזה תוכננה כך שתהיה לאתר משחקי הציד שלו ולמסיבות הירי (shooting parties) שלו. גרינג אכלס את השמורה בחיות בר כגון ביזונים, דישונים, איילים, באפלו, אייל קורא וסוסים. קצין האס אס, לוץ הק, שהקים לגרינג את שמורת הציד שלו, ערך תחת חסותו של גרינג ניסויים בבעלי חיים בשמורה במחקר הרבייה. לגרינג היה חזון להקים לתחייה מינים שנכחדו. הניסיונות להרביע חיות בסכנת הכחדה או להקים לתחייה חיות שנכחדו לא היו עבורו רק פנטזיה אלא מילאו תפקיד ברוממות יוקרתו.
האחוזה עוצבה באופן מאוד יוקרתי: השולחן כוסה במשי, הכסאות רופדו בעור ועל קירות האחוזה נתלו גביעי ציד רבים. במרתף היה חדר מיוחד בו גרינג תרגל קליעה למטרה על ידי ירי בתמונות נעות של בעלי חיים. ב-10 ביוני 1934, גרינג ערך באחוזה את מסיבת הציד הראשונה שלו, שכללה 40 אורחים, לרבות השגריר הבריטי בגרמניה, אריק פיפס (אנ'). במסיבה זו, נשא גרינג את סכין הציד שלו בחגורה שלו. לאחר הציד הוא נאם ולאחר מכן ניסה להדגים הזדווגות בין ביזון לפרה אך כשל בכך. בשנת 1936, גרינג פתח שמורת משחקי ציד (אנ') בשורפהיידה בה הציג לראווה 200 בעלי חיים. גרינג רצה לקדם את המקום כאטרקציה לציבור באמצעות קרן מיוחדת. מטרת הקרן הייתה לעורר בקרב הציבור רגשות עמוקים לקשר עם הטבע. הקרן הקימה שמורה לצמחים ולחיות בסכנת הכחדה, אולם תקציב עצום מהקרן הוקדש למעשה להוצאות ציד, וכיסה את עלויות מסיבות הציד היקרות שלו. עד שנת 1940, שהו בשמורה כשבעים ביזונים. לאיילים הקוראים שיובאו לשמורה לא היה את המזון הנחוץ להישרדותם. בשנת 1942, אייל קורא אחד הצליח להגיע לאחוזת קארינהל של גרינג ואכל בה את הפרחים. גרינג שלח את חייליו שיתפסו את האייל וישחררו אותו באזור אחר בשמורה, אולם לאחר מספר ימים האייל חזר לקארינהל, ולכן נורה למוות. האייל הקורא האחרון בשמורה נהרג בשנת 1943.
גרינג ערך באחוזתו מסיבות ציד רבות, וכן הפיק ומימן תערוכת ציד בינלאומית בברלין. גנרל בלופטוואפה, אדולף גאלאנד, נהג להשתתף לעיתים קרובות במסיבות הציד של גרינג. גרינג אמנם היה אחראי לשימור היערות על פי חוק, אולם היו לו מגוון תפקידים, ונושא שימור היערות היה מבחינתו בתחתית סדר העדיפויות. בשבועות האחרונים של המלחמה, הוא בילה את זמנו בקארינהל, דאג להעביר ממנה את אוסף האמנות שלו, והורה לאנשיו לירות בביזונים שבשמורה.
בכיר המשטר הנאצי, היינריך הימלר, עסק גם הוא בציד ספורטיבי, אולם הוא לא היה ציד מוכשר. בשנת 1936, רכש בית בכפר והרחיב אותו בשנת 1937. מיד לאחר מכן הוא שכר גם אחוזת ציד שבהרים בקרבת מקום. באוקטובר 1941, הימלר השתתף במסיבת ציד שנערכה בשמורת הציד של שר החוץ הנאצי, יואכים פון ריבנטרופ, בה השתתף גם כאורח הכבוד, שר החוץ של איטליה, גליאצו צ'אנו. ב-26 באוקטובר 1941, ניצודו במהלך מסיבת הציד הזו 2400 פסיונים, 260 ארנבים, 20 עורבים ואייל אחד. צ'אנו הוכתר כאלוף המסיבה לאחר שירה ב-620 פסיונים, ריבנטרופ ירה ב-410 פסיונים והימלר ירה ב-95 פסיונים. בליל ה-28 באוקטובר 1941, לקראת סוף מסיבת הציד, הימלר דיבר על הציד עם פליקס קרסטן, הפזיותרפיסט האישי שלו, ואמר לו שהוא הצטרף למסיבת הציד רק משום שהיטלר ביקש ממנו זאת. כמו כן, הימלר הביע סלידה מתשוקתו של קרסטן לציד בשיטת מארב לאיילים (אנ')‏ ואמר לו: "איך אתה יכול ליהנות מירי מאחורי מסתור ביצור מסכן? זה רצח טהור. אני לעיתים צד איילים, אבל אני חייב לומר לך, יש לי תחושת מצפון רעה בכל פעם שאני מביט בעיניהם המתות". ב-17 בינואר 1942, השתתף הימלר במסיבת ציד שערך המושל הנאצי, אריך קוך. הימלר, שעמד בראש האס אס, סבר כי מנהיגי האס אס מבזבזים יותר מידי זמן בציד. כאשר רצה לחנך את פקודיו הבלתי ממושמעים - הוא נזף בהם. אם הנזיפות לא הועילו, הוא נקט בצעדי ענישה חריפים יותר ואסר עליהם לשתות אלכוהול, לעשן או לצוד.
הימלר היה בטוח כי שמורת הטבע אקסטרנשטיינה מהווה אתר משמעותי בפולחן הגרמניות. ב-20 באפריל 1940, הימלר כתב לאוסוולד פוהל: "בניית האתר חייבת להיות כולה תחת טיפולנו. עלינו לקחת אחריות על היער ולהגן על חיי הציפורים ככל הניתן. אני מכריז על האתר כאתר שמורת טבע נצחית, בו משחקי הציד היחידים שמורשים להתקיים הם ירי בחזירי בר, שאני מאמין שהוא לכל היותר יגרום לטרדת רעש עבור המבקרים. ניתן לירות גם בחתולי בר ובכלבי בר. כל שאר החיות צריכות לרוץ בחופשיות. אנחנו מתכננים להפוך את היער למקום שבו החיות יכולות לשרוד בו, לא באמצעות האכלה יזומה, אלא באמצעות שתילת עצים וצמחים. עלינו גם להקים כאן מלון. יש לחנך את הציבור שיגיע לכאן שעליו להתנהג במקום כבמקום קדוש".
השלטון הנאצי עודד ציד מסחרי של לווייתנים. תחת שלטונו של היטלר הפכה גרמניה לראשונה בתולדותיה לאומה שעוסקת בציד לווייתנים בקנה מידה נרחב. היטלר שלח משלחת ציד לווייתנים לאנטארקטיקה בסוף שנות ה-30. עקב כך גדל חלקה של גרמניה בציד הלווייתנים באנטארקטיקה מ-2% ב-1934 ל-19% ב-1937. היטלר אף טען ב-1942 שתעשיית ציד הלווייתנים יכולה לספק יותר מוצרים למשק הגרמני, ושחשוב להמשיך לפתח אותה.