stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל
תוצאות הביקור ולאחריו

בשל ביקורו זה זכה סאדאת להיבחר כאיש השנה של המגזין "טיים" באותה השנה (1977).
במאי 1979 ביקר הנשיא סאדאת בבאר שבע וכעבור 4 חודשים הגיע לנמל חיפה. ביכטה הנשיאותית 'אל חוריה' מלווה במשחתת 'אל- פאתאח' של הצי המצרי.
ב-6 באוקטובר 1981, בעת שצפה במצעד השנתי לציון הניצחון המצרי במלחמת יום כיפור, נרצח סאדאת. יש הטוענים כי אחד המניעים לרצח הוא הסכם השלום שחתם עם ישראל.[דרוש מקור]
ב-22 בנובמבר 2017 התקיים טקס חגיגי במשכן הנשיא בירושלים לציון 40 שנה לביקורו ההיסטורי של נשיא מצרים.
היאכטה הנשיאותית המצרית מביאה את סאדאת לנמל חיפה ספטמבר 1979.
המשחתת המצרית 'אל-פאתח' מאבטחת את ביקור הנשיא אנואר סאדאת בנמל חיפה.
הערות שוליים

↑   ביקור סאדאת בכנסת, באתר ארכיון הסרטים הישראלי בסינמטק ירושלים, 1977
↑  זהר לבקוביץ, מצרים: גולדה לא החמיצה אף הזדמנות
↑   עופר אדרת, השדרים בין סאדאת לגולדה: "כשאני מדבר עכשיו על שלום, אני מתכוון לכך", באתר הארץ, 17 בינואר 2014
↑  חדשות 2, ‏35 שנה להסכם השלום עם מצרים: המסמכים הסודיים נחשפים, באתר ‏מאקו‏, 27 בנובמבר 2012
↑  נחום ברנע, 19 בנובמבר 1977 שעה 8.06 בערב, דבר, 20 בנובמבר 1977
↑  מסיבת עיתונאים בהשתתפות ראש הממשלה ונשיא מצרים, באתר מאגר כתבי מנחם בגין, ‏21 בנובמבר 1977
↑  ברק רביד, 40 שנה לביקור סאדאת: אף בכיר מצרי לא הסכים להגיע לטקס בישראל, באתר nana10‏, 8 בנובמבר 2017
​
| מנחם בגין |
| --- | --- | --- |
| אירועים מרכזיים בעת כהונתו כראש ממשלה | הממשלה ה-18: תקיפת הכור הגרעיני בעיראק • פיגוע כביש החוף • פרויקט שיקום שכונות • ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל הממשלה ה-19: הסכם השלום בין ישראל למצרים • מבצע אופרה  • מלחמת לבנון הראשונה |  |
| כללי | ימי בגין • דוקטרינת בגין • בגין (סרט) • בלילות לבנים • המרד • נאום הצ'חצ'חים |  |
| הנצחת מנחם בגין | אולם הספורט בגין • בית החולים מנחם בגין • דרך בגין (תל אביב) • כביש בגין • מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים • מרכז מורשת מנחם בגין • פארק בגין • פארק מנחם בגין • קריית הממשלה (מזרח ירושלים) • פרס בגין • שדרות מנחם בגין (אשדוד) |  |
| משפחתו | עליזה בגין (בת זוג) • זאב בנימין בגין (בנו) |  |
מסדר כבוד של פרחי טיס ודגלנים לכבוד הנשיא סאדאת בנמל התעופה
סאדאת בחיפה, 1979
הנשיא סאדאת ולימינו ראש הממשלה בגין במסגרת ביקורו של הנשיא בחיפה, נובמבר 1979
מבצע שנונית

ערך זה עוסק במבצע משותף של חיל האוויר ושל חיל הים. אם התכוונתם למבצע משותף של חטיבת גולני ושל שייטת 13, ראו .
מפת הים האדום
דה הבילנד מוסקיטו
הדגם הצבאי לתובלה C-47 Skytrain - הדקוטה האמיתית
מטוס פייפר סופר-קאב
מטוס קטלינה נוחת על המים
מבצע שנונית (3 באפריל 1954) היה מבצע צה"לי, משולב בכוחות אוויר וים לחילוץ חיילי צוות כוח ימי שספינתו נתקעה בחוף סעודיה.
רקע

"בר גיורא" היה שמה של גוררת חיל הים שהוסוותה כספינת דיג 'אלמוגית' ופעלה קרוב לחוף הסעודי במשימת סיור מבצעי, של שבעה לוחמים בפיקודם של ישראל גרנית ויעקב ריטוב וחיילים משייטת 13. מטרת הסיור הייתה לאתר מפרצונים למטרות מסתור ומארב. ב-1 באפריל 1954 מנועה של האלמוגית חדל מלפעול, והיא נסחפה עד שנתקעה על שרטון במפרצון דאבה.
מיד עם היוודע המצב בשעה אחת בצהריים (13:00), הוזנק מטוס קרב של חיל האוויר הישראלי לוודא את מיקומה המדויק של אלמוגית. עם מטוס הקרב (מדגם מוסקיטו) הוזנק גם מטוס תובלה (מדגם DC-3 דקוטה) כדי להוות תחנת ממסר אווירית בין הכוח הימי שהיה בספינה, לבין מטוס הקרב בסיור ומוצב הפיקוד הקדמי שהוקם בעיר אילת. אחרי שעתיים וחצי (בשעה 15:35) זוהתה הספינה בסעודיה במרחק 146 ק"מ מאילת. באגף המבצעים הוחלט לבצע פינוי אווירי. במקביל הוחלט לנסות גם פינוי ימי באמצעות אוניית חיל-הים שהפליגה לאזור השרטון ("ברזלית").
בידי המודיעין היו תצלומי אוויר ארכיוניים של רצועת החוף הסעודי, ואלה שימשו את מתכנני החילוץ בקביעת אתרי נחיתה אפשריים. סא"ל שלמה להט ריכז את הכנות חיל האוויר כראש ענף מבצעים במפקדת החיל. הייתה התלבטות באיזה דגם מטוס לבחור, שיהיה מסוגל לנחיתה והמראה בשטח מדברי בארץ אויב. ההתלבטות הייתה בין מטוסים ימיים מדגם PBY קטלינה, או מטוסים מדגם פייפר סופר-קאב או דקוטה.
בלילה, שעה לפני חצות (23:00), המריא מטוס דקוטה לאזור השרטון הסעודי ממנו שודרה תוכנית החילוץ לחיל הים. בגלל דחיפות המבצע, הפקודות למבצע הועברו בקו טלפון רגיל (שאינו מאובטח) למפקדי כוחות האוויר אל"ם עזר ויצמן, מפקד בסיס חיל האוויר ברמת דוד ורס"ן "גרישה" בראון מפקד טייסת הפייפרים. זו נבחרה, כי מטוסי פייפר אמינים ומתאימים יותר לתנאי השטח באזור.
לקראת חצות המריאו שבעה פייפרים בפיקוד סרן יצחק זוסמן-זמיר. ציוד רב הועמס על המטוס המוביל, שהוכן לנחיתה בתנאי קרקע קשים כמצופה. תנאי מזג האוויר היו קשים ואילצו את הטייסים לדחות ביום את המבצע כולו.
המבצע

בבוקר 3 באפריל (בשעה 07:30), בהפרש של חמש דקות בין מבנה למבנה, המריאה טייסת פייפרים מאילת בשלושה מבנים - שלישייה ושני זוגות. הם טסו דרומה בגובה נמוך במרכז מפרץ אילת, ולאחר כשעת טיסה פנו מזרחה לחוף סעודיה. מעליהם חג המוסקיטו כהגנה אווירית. מפקד הטייסת זיהה את הספינה התקועה על שרטון, ובמרחק לא רב ממנה נראתה ספינה גדולה נוספת עוגנת. מלבדה, ליד החוף נראתה סירת דייג. הטייסים ערכו הקפות לוודא שמדובר בספינת חיל הים בזיהוי מדויק, והמוביל התקשר עם הכוח הימי הלכוד על השרטון.
יום קודם אילתרו אנשי חיל הים מסלול נחיתה. עם יעף טייסת הפייפרים פתחו נר עשן על המסלול לסמן למוביל שנחת וזה אותת לשאר לנחות אחריו. שבעת הפייפרים פינו את לוחמי הכוח הימי, ובתנאי מזג-אוויר קשים במיוחד שבו לארץ. על מנת שכלי השייט לא יפול בידי הסעודים הוחלט להשמידו מהאוויר. ארבעה מטוסי מוסטנג, בפיקוד רס"ן מרדכי הוד, פתחו בירי רקטות ותותחים על האלמוגית והעלו אותה באש.
הערות שוליים

↑  בחיל הים מופיע שם המבצע סנונית
↑  מבצע סנונית באתר מורשת חיל הים.
קולג' לאו בק

| --- | --- |

אין תמונה חופשית
 מכללה
 מוטו:  בלב היהדות המתקדמת At the Heart of Progressive Judaism
 השתייכות:  יהדות רפורמית
 תקופת הפעילות:  1956–הווה (כ־69 שנים)
 מייסדים:  ורנר ואן דר ציל
 בעלי תפקידים
 מנהל:  דבורה קהאן-האריס
 ראש המכללה:  אלסדייר ניסבט
 סגל:  12 (נכון ל־2017) 
 מיקום
 מיקום:  מרכז שטרנברג ליהדות איסט אנד 80, לונדון, אנגליה
 מדינה:  הממלכה המאוחדת הממלכה המאוחדת
 קואורדינטות:  51°35′43″N 0°11′22″W﻿ / ﻿51.5953°N 0.189444°W﻿ / 51.5953; -0.189444
 http://www.lbc.ac.uk
 he
 
פסל של ליאו בק בספריית וינר לחקר השואה ורצח העם בלונדון
קולג' ליאו בק הוא מוסד רבני במימון פרטי, הנמצא בלונדון ומרכז להכשרת מורים בחינוך יהודי. היא הוקמה על ידי ד"ר ורנר ואן דר ציל בשנת 1956, ומשתייכת לתנועה ליהדות רפורמית. הקולג' קרוי על שם הרב הרפורמי היהודי-גרמני ליאו בק.
הסמכות לרבנות מקולג' ליאו בק מוכרות ברחבי העולם על ידי התנועות הליברליות, הרפורמיות והמסורתיות. נכון להיום, הקולג' הכשיר למעלה מ-170 רבנים, ובוגריו מכהנים כראשי קהילות יהודיות בבריטניה ובעולם כולו. הקולג' היה שחקן מרכזי בהכשרת רבנים להנהגת הקהילות היהודיות של ברית המועצות לשעבר, והוא נמצאת בראש החץ של דיאלוג הדתות האברהמיות בממלכה המאוחדת מזה עשרות שנים. בנוסף להכשרת רבנים, הקולג' מכשיר מורים, ומספק ייעוץ חינוכי לבתי ספר לדת ובתי ספר יהודיים.
היסטוריה

לפני הקמת הקולג' לא היה מוסד להכשרת רבנים רפורמיים בממלכה המאוחדת, והרבנים בממלכה קיבלו את הכשרתם בארצות הברית או בקולג' היהודי האורתודוקסי שבמדינה (שלימים החליף את השתייכותו והפך למוסד רפורמי אף הוא). בשנת 1956 הקים ד"ר ורנר ואן דר ציל את הקולג', במטרה להכשיר רבנים ליברלים ורפורמיים. ורנר ראה את המוסד כממשיך אחרון לבית המדרש הגבוה למדעי היהדות של ברלין ובית המדרש לרבנים בברסלאו, שנחרבו בשואה. זמן קצר לאחר מכן התקבלה הצעתו של ואן דר ציל לקרוא לקולג' לכבוד מורו, ד"ר ליאו בק, הרב הליברלי הגרמני מהמאה העשרים.
היסטוריה > מיקום

הקולג' שכן במקור בבית הכנסת במערב לונדון והתרחב לבניין חדש באתר בית הכנסת בשנת 1963. בשנת 1981 עבר הקולג' למקום גדול יותר בצפון פינצ'לי, יחד עם מוסדות אחרים בתנועה הפרוגרסיבית (לימים נקרא המקום מרכז שטרנברג).
הקרבה למוסדות הנוספים הובילה לצמיחה משמעותית בפעילות הקולג', שפנתה מעתה גם לפעילויות לקהל הרחב. מחלקת הכשרת המורים של הקולג' התרחבה משמעותית ובסופו של דבר הפכה למוסד עצמאי בשם המרכז לחינוך יהודי (Center of Jewish Education). בשנת 2001 שולב המרכז לחינוך יהודי עם הקולג', והפך לקולג' ליאו בק-המרכז לחינוך יהודי (LBC-CJE).
היסטוריה > בוגרים

שני הסטודנטים הראשונים של הקולג' היו ליונל בלו ומייקל ליי, ושניהם הפכו לרבנים מוכרים בבריטניה.
סטודנטיות באו בשערי המוסד מתחילתו, אולם אף אחת לא סיימה את דרכה כרבניות עד ז'קלין טאביק בשנת 1975 - שהפכה לרבה הרפורמית הראשונה בממלכה המאוחדת.
בוגרים נוספים של הקולג' הם:
הרב טוני בייפילד, לימים נשיא התנועה ליהדות רפורמית בבריטניה.
הרב פאולין ביבי, הרבה הראשונה בצרפת
הרב הארי יעקובי, בעבר סגן-נשיא בית הדין הרפורמי בבריטניה
הרב מוריס מייקלס, הקברן היהודי למשחקים האולימפיים בלונדון 2012;
הרבה הברונית נויברגר, חברה בבית הלורדים בעבר והרבה של מערב לונדון
הרב יונתן רומיין
הרבה אליזבת תקווה שרה הרב סיביל שרידן, רב מחוז וימבלדון.
הרב ז'קלין טאביק, הרבה הראשונה שהוכשר בבריטניה;
הרבה אלכסנדרה רייט, הרבה הראשית הראשונה באנגליה.
היסטוריה > צוות

בשנותיו הראשונות של הקולג' כמעט כל חברי הסגל היו ניצולי השואה ופליטים מגרמניה הנאצית. בשנת 1972 הפך הרב אלברט פרידלנדר למנהל ובמהלך כהונתו גדל משמעותית מספר הסטודנטים. חברי הפקולטה כללו גם את הרב לואיס ג'ייקובס ואת קארן ארמסטרונג.
בשנת 1985 הפך הרב פרופסור ג'ונתן מגונט למנהל הראשון במשרה מלאה, תפקיד שמילא במשך 20 שנים עד לפרישתו בשנת 2005. הוא הוחלף על ידי הרב פרופסור מארק ספרשטיין בשנה שלאחר מכן. ספרשטיין סיים את כהונתו ביולי 2011 וממשיך ללמד במכללה כפרופסור להיסטוריה יהודית והטפה.
המנהלת הנוכחית (מאז ספטמבר 2011) היא הרבה דבורה קאהן-האריס, בוגרת הקולג' ואחת מהרבות הראשונות שהנהיגה סמינר רבני מיינסטרימי.
לעיתים מצטרפים אל סגל המרצים גם פרופסורים אורחים מישראל, ואף כאלו הנמנים עם היהדות האורתודוקסית (כדוגמת פרופסור אבישלום וסטרייך).
ספרייה

בספריית הקולג' 60,000 ספרים, כולל תרומות של ספרים מספריית הוֹכשוּלֵה (Hochschule) לשעבר ומהדורות נדירות רבות.
לקריאה נוספת

Ellen Littmann: "The First Ten Years of the Leo Baeck College" in Dow Marmur (ed.): Reform Judaism, Reform Synagogues of Great Britain, London, 1973
Michael Leigh: "1956 and All That" in Jonathan Romain (ed.): Renewing the Vision, SCM Press, Norwich, 1996.
הערות שוליים

1 2 3 4 5 6 7  Jonathan Romain (2006). "50 Years: An Overview". History. Leo Baeck College. אורכב מ-המקור ב-29 בדצמבר 2012. נבדק ב-4 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Adele Berlin and Maxine Grossman (eds) (2012). Oxford Dictionary of the Jewish Religion. Oxford University Press. ISBN 9780199759279. {{cite book}}: |last= has generic name (עזרה)
↑  "Obituary: Rabbi Werner van der Zyl" (PDF). AJR Information. 39 (6): 9. ביוני 1984. {{cite journal}}:  (עזרה)
1 2  Hillel Avidan (Spring 2006). "My Student Years at Leo Baeck College". European Judaism. 39 (1): 49–52. JSTOR 41443812.
1 2 3  "History". Leo Baeck College. אורכב מ-המקור ב-29 בדצמבר 2012. נבדק ב-3 באפריל 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Charles Middleburgh (7 במאי 2016). "[Sermon] 70th anniversary service of DJPC". Liberal Judaism. נבדק ב-5 בספטמבר 2017. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jacqueline Tabick (1994). "I Never Really Wanted To Be First" in Hear Our Voice, Sybil Sheridan (ed.). Norwich: SCM Press.
↑  Mary Zeiss Stange, Carol K. Oyster, Jane E. Sloan (eds) (2011). Encyclopaedia of Women in Today's World. Sage Publications. p. 1198. ISBN 978-1-4129-7685-5. {{cite book}}: |last= has generic name (עזרה)תחזוקה - ציטוט: multiple names: authors list (link)
↑  "Pauline Bebe". Jewish Virtual Library. American-Israeli Cooperative Enterprise. נבדק ב-4 באפריל 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Jessica Elgot (29 בדצמבר 2011). "London Olympics put the spotlight on local rabbis". The Jewish Chronicle. נבדק ב-30 במרץ 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
1 2  Julia Neuberger (Spring 2006). "Leo Beack College Memoir". European Judaism. 39 (1): 66–68. doi:10.3167/001430006780640218. JSTOR 41443816.
↑  "Rabbi Elizabeth Tikvah Sarah". Communities & Rabbis. Liberal Judaism. אורכב מ-המקור ב-27 במרץ 2015. נבדק ב-17 במרץ 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Sybil Sheridan (Spring 2006). "My First Day at Leo Baeck College". European Judaism. 39 (1): 69–70. doi:10.3167/001430006780640245.
↑  Jackie Tabick (Spring 2006). "Leo Baeck College 1971–1975". European Judaism. 39 (1): 58–61. doi:10.3167/001430006780640191. JSTOR 41443814.
↑  Tony Axelrod (7 באוגוסט 2009). "Women taking reins of Jewish communal life in Europe". Jewish Telegraphic Agency. נבדק ב-3 באפריל 2016. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Simon Rocker (1 באפריל 2011). "Leo Baeck picks its first woman head". The Jewish Chronicle. נבדק ב-5 בספטמבר 2017. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  אבישלום וסטרייך, באתר המרכז האקדמי למשפט ולעסקים רמת גן
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007264460105171  ISNI: 0000 0001 0669 788X  LCCN: no89017193  NKC: kn20070904010  VIAF: 145696074   WorldCat (עם VIAF): 145696074
קורנליס דה ברוין

| --- | --- |

קורנליס דה ברוין בציור של גודפרי נֶלֶר (אנ'), 1699; אוסף הרייקסמוזיאום באמסטרדם
 לידה:  1652 האג, הרפובליקה ההולנדית 
 פטירה:  1727 (בגיל 75 בערך) אוטרכט, הולנד 
 מדינה:  הרפובליקה ההולנדית 
 ידוע בשל:  מסעותיו למזרח, ספרי מסעות, ציורים
 
קורנליס דה ברוין (בהולנדית: Cornelis de Bruijn;‏ 1652, האג, הרפובליקה ההולנדית – 1726 (1727?), אוטרכט, הרפובליקה ההולנדית) היה צייר וסופר הולנדי, שערך שני מסעות רחבי היקף ללבנט, לרוסיה, לפרס, לציילון ולאיי הודו המזרחיים ההולנדיים ופרסם על אודותם ספרים מאוירים.
קורות חייו ופועלו

קורנליס דה ברוין נולד בעיר האג. אין מידע על משפחתו ועל חינוכו. בבחרותו השתלם בציור, אך אין בנמצא עבודות שלו מהתקופה שקדמה למסעותיו. ב-1674 יצא למסעו הראשון למזרח, ו-27 שנים אחרי כן יצא למסעו השני. בשני המסעות הפיק מאות רישומים וציורים שרובם נועדו לאייר את ספרי המסעות שחיבר. במרוצת מסעותיו תיעד בפירוט את המקומות שבהם ביקר וכן ליקט פריטי טבע, עתיקות ואמנות. בשובו להאג מכר את שלל חפצי הפלאות הללו.
דה ברוין, שככל הנראה הכיר את הכתבים הקלאסיים בשפות המקור – יוונית ולטינית, הפגין ידע לא מבוטל על אודות המקומות השונים במסעותיו. מלבד זאת השתמש בתיאורים שקרא, כגון כתבי הגאוגרף וההיסטוריון ההולנדי אולפרט דאפר, שבהם רוכזו מקורות רבים, וכן כתביהם של הנוסעים פייטרו דלה ואלה. וז'אן דה תבנו ששימשו לו כמדריכים בנסיעותיו בלבנט, בפרס ובהודו.
כמעט בכל מקום שבו שהה במסעותיו נעזר דה ברוין בנציגי חברת הודו המזרחית ההולנדית, התארח אצלם והשתמש בקשריהם.
קורות חייו ופועלו > מסע ראשון

את מסעו הראשון החל דה ברוין באיטליה, שבה שהה כארבע שנים, בעיקר ברומא, להוציא שהות לא קצרה בעיר הנמל ליבורנו. ברומא הצטרף לאגודת הציירים בני ארצות השפלה (בנטפויכלס), שבה כונה בשם "אדוניס". ב-1678 הפליג ללבנט. תחנותיו העיקריות באסיה הקטנה היו סמירנה ואיסטנבול. בתחילת 1681 הגיע למצרים. בביקורו בגיזה, טיפס עד קצה הפירמידה הגדולה ואף חרת את שמו על אחת מאבניה. דה ברוין נחשב לראשון שצייר חלקים מפנים הפירמידה. ממצרים המשיך לארץ ישראל וצייר לא מעט ממראות יפו, רמלה, ירושלים ובית לחם, טבריה, הר תבור, נצרת, חיפה ועכו. ציוריו אלה משמשים את חוקרי הארץ. דוגמה לכך הם ציורי כנסיית הקבר בירושלים, שתקרת הרוטונדה שלה התמוטטה בשריפה ב-1808. דוגמה בולטת אחרת היא ציור גרם-המדרגות בתוך חצר המצודה ההוספיטלרית בעכו ב-1682, ציור שהנחה את הארכאולוגים בשנות התשעים בחשיפה ובשיקום של המבנה שכוסה במאות שעברו בעפר ונעלם תחתיו. את הציורים במקומות השונים ביצע, לדבריו, תוך סיכון חיים משום האיסור שהטילו העות'מאנים על תיעוד ביצורים בידי זרים. בסתיו 1682 יצא דה ברוין בשיירה שהוליכה לחלב, שבה התעכב כשנה. מסוריה הפליג ב-1684 לקפריסין וממנה לוונציה, שבה עבד כשמונה שנים במחיצת הצייר הגרמני יוהאן קרל לוֹת (אנ').
דה ברוין חזר להאג ב-1693, וב-1698 הוציא לאור את ספר מסעותיו הראשון, שכלל למעלה מ-200 מציוריו. הספר זכה להצלחה גדולה ותורגם במהרה לשפות אחרות. ב-1699 נבחר דה ברוין לכהן כראש גילדת הציירים בהאג.
קורות חייו ופועלו > מסע שני

ב-1701 יצא דה ברוין למסעו הגדול השני שהחל ברוסיה. המלחמה באירופה (1701–1714) מנעה מסע ביבשה, דרך גרמניה ופולין, ודה ברוין נאלץ לעשות את דרכו בספינת סוחר שהקיפה את נורווגיה ושטה בים ברנץ ובים הלבן עד נמל ארכנגלסק. בדרכו למוסקבה עבר בצפון-מערב רוסיה ותיעד בכתוב ובאיור את אנשי השבטים הנודדים בטונדרה הארקטית, הסאמויידים (אנ'). במוסקבה הוצג בפני הצאר פטר הגדול, החליף עימו דברים בהולנדית ואף התבקש לצייר את אחייניותיו של השליט. בתוך כך יצא לסיור בוורונז', ככל הנראה לראות את המספנה החדשה שהקים הצאר על הנהר שם. בסוף אפריל 1703 עזב את מוסקבה בדרכו לפרס בהפלגה במורד נהר מוסקבה, נהר אוֹקָה והוולגה עד לאסטרחן בשפך לים הכספי. דה ברוין התעכב בניז'ני נובגורוד במהלך ימי הפסחא, ובאמצעותו הובאו לידיעת המערב תיאורים של מרכז המסחר הרוסי הגדול שעל הוולגה. מאסטרחן הפליג לאורך חופו המערבי של הים הכספי עד דרבנט, שם נכנס לגבולות פרס ואת המשך דרכו עשה ביבשה. אחרי ביקור בארדביל חצה את הרי אלבורז, עבר בקוֹם ובכאשאן והגיע בדצמבר 1703 לאספהאן הבירה. שם שהה כמעט שנה כאורחו של נציג חברת הודו המזרחית ההולנדית, ובתוך כך בילה כשלושה חודשים בפרספוליס, צייר את אתריה והקדיש בספרו מקום נרחב לתיאוריהם. הציורים שהפיק בפרספוליס עוררו עניין רב, ובמשך מאה השנים שאחרי כן היו היחידים הזמינים במערב. בשהותו בפרס השיג דה ברוין עותק של השאהנאמה (אפוס המלכים) של פֿירדוסי ופרסם תרגום מקוצר שלו בתוך ספר מסעותיו.
אחרי ביקורים בפסארגאדה ובשיראז הפליג דה ברוין בסוף 1705 להודו דרך נמל גמרון שבמפרץ הפרסי אל האוקיינוס ההודי. ספינתו נחתה בקוצ'ין, שהייתה נתונה אז בידי ההולנדים, וממנה המשיך לגאלֶה בציילון ההולנדית (סרי לנקה). מגאלה הפליג למרכז חברת הודו המזרחית ההולנדית בבטוויה, בקצהו הצפוני של האי ג'אווה, שם היה אורחו של המושל ההולנדי. באוגוסט 1706 החל דה ברוין בדרכו חזרה לארצו. בגלל המלחמה באירופה נמנע מן השיט דרך כף התקווה הטובה וחזר בנתיב שבו בא, דרך פרס, רוסיה והים הצפוני. בסתיו 1708 שב לעירו האג.
ספר מסעותיו השני של דה ברוין, "מסע ברחבי מוסקוביה, פרס ואיי הודו המזרחית", אף הוא עתיר איורים, ראה אור בהולנד ב-1711 ותורגם לשפות אחרות. הספר היה ערוך בצורת יומן, לפי סדר זמנים, שלא כספרו הראשון. דה ברוין השקיע ממון רב בהפקתו אך הצלחתו של הספר המסחרית הייתה פחותה משל קודמו. המלחמה גרמה לערעור המצב הכלכלי בהולנד, והקונים התמעטו. על כך נוספה האשמתו של דה ברוין בגנבה ספרותית כשהתברר שכף רגלו לא דרכה בפלמירה שבמדבר הסורי וציוריו הועתקו מאחרים. דה ברוין שקע בחובות ונמלט מנושיו לעיר ויאנן (Vianen) שמדרום לאוטרכט, שהייתה עיר קיסרית חופשית מחוץ לתחום השיפוט של הרפובליקה ההולנדית. את שארית חייו עשה באחוזת אחד ממיטיביו באוטרכט. מקום קבורתו לא נודע.
לקריאה נוספת

מיכאל איש-שלום, מסעי נוצרים לארץ-ישראל, עם עובד ודביר, תשכ"ו; על קורנייל לה-ברוין בעמ' 30; קטעים מספרו של דה-ברוין מובאים בעמ' 374–375
נתן שור, ספר העליה לרגל לארץ ישראל, אריאל 99 (מארס 1994, אדר תשנ"ד), על קורנליוס דה ברוין בעמ' 158–159
Jan. de Hond, "Cornelis de Bruijn (1652–1726/27): A Dutch Painter in the East", in: G.J. van Gelder, E. de Moor (Eds.), Eastward Bound. Dutch Ventures and Adventures in the Middle East , London/Atlanta, 1994, pp. 51–81
Judy A. Hayden, "Cornelis de Bruyn: Painter, Traveller, Curiosity Collector – Spy?" In: Judy A. Hayden and Nabil I. Matar (Eds.), Through the eyes of the beholder: the Holy Land, 1517-1713, Leiden; Boston: Bril, 2013, pp. 141–164
הערות שוליים

↑  שמו מאוית בצורות שונות מעט:  Corneille le Brun (במהדורה הצרפתית של כתביו), Cornelis de Bruyn (במהדורה הגרמנית)
↑  המובחרים בפריטי העתיקות שהביא עימו היו לוחות בכתב יתדות שהשיג בפרס בעת מסעו השני
↑  ציור פנורמי של ירושלים במבט מדרום-מזרח
↑  הביקור בארץ ישראל נחלק לשניים; בגליל ביקר אחרי שהות בלבנון שאליה הגיע בהפלגה מיפו לטריפולי
↑  גרם המדרגות בחורבות המצודה ההוספיטלרית בעכו בספר מסעותיו הראשון
↑  חלק מהאיורים היו הראשונים מסוגם שנדפסו בצבע הודות לתהליך שפיתח יוהאנס טיילר (אנ')
↑  עד ייסוד סנט פטרסבורג בתחילת המאה ה-18, היה נמל ארכנגלסק מרכז הסחר הימי של רוסיה עם ארצות מערב אירופה
↑  דה ברוין חרת את שמו בגרפיטי ונדלי ב"שער כל האומות" ("שער חשיארש הראשון") בפרספוליס
↑  כך נקראה רוסיה הצארית בארצות המערב בזמנו
↑  כתיב השם כאן מבוסס על האיות במהדורת התרגום לאנגלית מ-1702, וזו נעשתה על סמך המהדורה הצרפתית מ-1700
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007504318005171  PLWABN: 9810595591005606  BIBSYS: 2033829  BNE: XX1564548  BnF: cb14510373t (data)  BPN: 04479779  GND: 115722122  ISNI: 0000 0001 1947 3738  LCCN: nr91007110  NKC: mzk2009511738  NLA: 35023196  NLG: 224094  NTA: 069381682  RERO: 02-A000023362  RKD: 13644  SELIBR: 344116  SNAC: w6zg963k  SUDOC: 085799858  Trove: 797170  ULAN: 500003180  VcBA: 495/11561  VIAF: 19913014   WorldCat (עם VIAF): 19913014 
רמלה בציורו של דה ברוין, בה שהה חודשים אחדים ב-1681
שרידי כנסיית סן אנדראס של עכו הצלבנית, כפי שצוירו ב-1682 על ידי דה ברוין. הכנסייה חרבה אחרי נפילת העיר ב-1291 בידי הממלוכים, ובמשך דורות עדיין ניצבו שרידי קירותיה עד שהוקם ב-1765 באתרהּ בניין חדש. ציורו של דה ברוין הוא העדות היחידה למראה החזית המערבית והקיר הצפוני של המבנה הגוֹתי המפואר מן המאה ה-13
מפת סוריה ודרום-מזרח אנטוליה בספר מסעותיו הראשון של דה ברוין
שער ספרו השני של דה ברוין; מהדורת התרגום לצרפתית מ-1725
פרספוליס בציורו של דה ברוין, 1704
גשר סי-או-סה פול באספהאן, 1704
מפת ירושלים (1752) של הקרטוגרף הרמן מול מבוססת על ציורו של קורנליס דה ברוין (1698), שביקר בעיר ב-1681
טורגהאטן

| --- | --- |

 מידע כללי
 גובה:  258 מטר
 מדינה:  נורווגיה 
 מיקום:  נורווגיה מחוז נורדלנד, נורווגיה
 רכס הרים:  הרי סקנדינביה 
 מסלול ההעפלה הקל:  הליכה בשביל
 קואורדינטות:  65°23′54″N 12°5′23″E﻿ / ﻿65.39833°N 12.08972°E﻿ / 65.39833; 12.08972
  (למפת נורווגיה מוגדלת) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוסיהטורגהאטן(למפת נורווגיה רגילה) אוסלו ברגן טרומסה טרונדהיים קריסטיאנסנד נרוויק שוודיה פינלנד אסטוניה רוס.טורגהאטן(למפת נורדלנד רגילה) בודהטורגהאטן(למפת נורדלנד מוגדלת) בודהטורגהאטן
 
טורגהאטן (בנורווגית: Torghatten שפירושו "הכובע המחורר") הוא הר בגובה 258 מ' במחוז נורדלנד בצפון-מערב נורווגיה. הוא נודע בהיותו מחורר במרכזו.
ב-6 במאי 1988 התרסק מטוס נוסעים על צלעו המערבית של ההר וכל 36 הנוסעים ואנשי הצוות נספו.
היווצרות החור שבהר

החור, באורך 160 מטרים, רוחב 15-20 מ' וגובה 35 מ', נוצר במהלך עידן הקרח הסקנדינבי. קרח ומים שחקו את הסלעים במרכז ההר, בעוד שכבת הסלע הנוקשה יותר בפסגת ההר עמדה בפרץ.
שביל נוח מוביל אל החור שבהר וממנו נשקף נוף אל האיים שלמרגלותיו. השביל מוסיף ויורד אל צדו המערבי של ההר (הצד של הים), בתוך צמחייה מוריקה.
האגדה

על פי האגדה הנורדית, החור נוצר על ידי הטרול הסטמאנן (Hestmannen) כאשר רדף אחר העלמה היפהפייה לקמויה (Lekamøya). הסטמאנן הבין שלא יוכל להשיג את נערת חלומותיו ושלח לעברה חץ. מלך הטרולים סומנה (Sømna) השליך את כובעו במסלול החץ והציל את חיי הנערה. אז הנץ השחר והכובע הפך להר מחורר במרכזו.
גו! גו! אקמן

| --- | --- |
 
גו! גו! אקמן
 סוגה:  שונן

 מאנגה
 יוצר:  אקירה טוריאמה
 הוצאה:  יפן Shueisha
 התפרסם לראשונה במגזין:  V-Jump
 תקופת הפרסום המקורית:  1993
גו ! גו ! אקמן (ביפנית: ゴーゴーアックマン; באנגלית: Go ! Go ! Ackman) היא מאנגה יפנית מסוג שונן אשר נכתבה במקור על ידי אקירה טוריאמה, וקיבלה עיבוד לסרט אנימציה ושלושה משחקי וידאו.
הסדרה מתמקדת באקמן, שֵׁד ילד בן 200 שנה אשר אוסף נשמות בשביל השטן.
עלילה

הפרק ראשון מהתחיל כאשר אקמן, שֵׁד נמוך קומה, מתעורר מתנומה של למעלה מחמישים שנה. הוריו של אקמן ואחותו מוצגים בפרק זה, אך אינם דומיננטיים במהלך הסדרה. הם מבהירים לקורא שהמשפחה הורגת אנשים ולאחר מכן מוכרת את נשמותיהם לשטן. הדמות המרכזית בפרק זה היא גודון, יצור אדם קטן דמוי שטן. הוא אוסף בצנצנת את נשמות הקורבנות של אקמן.
תנועת הפאלקון

| --- | --- |

 פעילות:  תנועת גג לתנועות חינוכיות סוציאל-דמוקרטיות בכל העולם
 מדינה:  בלגיה 
 מטה הארגון:  בריסל 
 נשיא:  אנה מריה אלמריו
 מנכ"ל:  קריסטין סודברוק
 תקופת הפעילות:  1924–הווה (כ־101 שנים) 
 www.ifm-sei.org
 
תנועת הפאלקון הבינלאומית - חינוך סוציאליסטי בינלאומי (IFM-SEI) - היא תנועת גג לתנועות חינוכיות סוציאל-דמוקרטיות בכל העולם, אשר הוקמה בבלגיה ב-1922. הארגון הוא חלק מן האינטרנציונל הסוציאליסטי, ועובד בשיתוף פעולה עם "ארגון הנוער הסוציאליסטי הבינלאומי" (IUSY) ועם "סוציאליסטים אירופיים צעירים" (ECOSY). התנועה היא חברה מלאה בפורום הנוער של האיחוד האירופי (YFJ), באמריקה הלטינית היא חברה ב-FLAJ וכן חלק מ"מפגש התיאום של ארגוני הנוער" (ICMYO) של האו"ם.
בתנועת הפאלקון חברות תנועות מקומיות רבות, בייחוד באירופה ובאמריקה הלטינית, העוסקות בפעילות חינוכית עם נוער וצעירים, בייחוד בתחום החינוך הבילתי פורמלי, סמינרים, מחנאות, טיולים ופעילויות חינוכיות אחרות. הארגונים השונים החברים בתנועה עוסקים במאבק לזכויות נוער ונגד ניצול נוער בעבודה, מאבק בפורנוגרפיית ילדים וחינוך לדמוקרטיה ולסוציאליזם.
במסגרת אזור המזרח התיכון בתנועת הפאלקון, מתקיימים שיתופי פעולה ומפגשים בין התנועות הישראליות והפלסטיניות, חברות הארגון באזור.
תנועת הפאלקון מארגנת סמינרים משותפים לארגונים השונים, לעידוד של שיתוף פעולה והפריה רעיונית. וכן מקיימת התנועה סמינר העוסק בזכויות להט"ב ותאוריה קווירית, תחת הכותרת "קוויראיסטיר" (פסחא קווירית).
תנועות הנוער החברות בתנועת הפאלקון בישראל הן הנוער העובד והלומד השומר הצעיר ואג'יאל המהווה את החטיבה הערבית שלה. ברשות הפלסטינית פועלים "פורום הנוער העצמאי", "ברית נוער העצמאות" שחברות בתנועת הפאלקון, ו"הסהר האדום הפלסטיני" שהיא במעמד של תנועה משקיפה בארגון. יחד עם "האגודה למען זכותם של ילדי איראן" המצויה בגלות בצרפת, הם מהווים את "אזור המזרח התיכון" בתנועת הפאלקון.