stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קלף (יהדות)

.
עיבוד קלף מעור עז
קלף הוא עור בהמה טהורה המשמש לכתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות – ראשי התיבות של סת"ם – ספרי תורה, תפילין, מזוזות. כמו כן מגילת אסתר יש לכתוב על קלף. על פי ההלכה כתבי קודש אלה חייבים להכתב על עור בהמה מעובד בעפצים.
על פי התלמוד ישנם שלושה סוגי עורות: "גוויל" (אנ') הוא העור השלם, ועליו יש לכתוב רק ספרי תורה, בנוסף ניתן להפריד מהגוויל שתי שכבות, השכבה הדקה קלף המשמש לכתיבת תפילין, והשנייה דוכסוסטוס משמש לכתיבת מזוזות. בסביבה יבשה מתאימה עשויים כתבים כאלה להישמר אלפי שנים, כמו מגילות מדבר יהודה.
כיום ספרי תורה, תפילין ומזוזות נכתבים על עור שעבר עיבוד בסיד ומלח בלבד, ואז שוייף מצידו הפנימי, כך שנותר רק קלף.
אטימולוגיה

גוויל: המונח "גוויל" אפשר שהוא ביטוי מושאל מ"אבני גוויל" המובא בתלמוד לאבנים גסות שאינן מסותתות, כך גם הקלף אינו מחולק. הסבר אטימולוגי נוסף: גוויל מלשון "ג'בל" (جبل) שפירושו בערבית הר, כלומר אבן גסה שנלקחה מההר ללא סיתות, כך גם עור הבהמה שלא חֻלַּק נקרא גוויל.
קלף: ככל הנראה מקור המילה קלף בא מ"קֶלֶף", כלומר החלק המקולף, שכן הקלף הוא החלק המקולף מהדוכסוסטוס.
דוכסוסטוס: פירוש נפוץ למקור השם "דוכסוסטוס" הוא "מול הבשר" – הלחם של "דוכ", מול, מארמית עם "סוסטוס", בשר, מיוונית. פירוש אפשרי אחר הוא ביוונית בלבד: dyo – שנַיים, xestos – נקלף. ופירוש המילה "חלוקה לשנים".
אופני העיבוד

על פי המדרש, בעבר היו מעבדים עורות על ידי צואת כלבים, בתקופת הראשונים נחלקו אם מותר לעבד בצואת כלבים, סביב הטיעון שאין לעבד בדבר שאינו כשר לאכילה.
אופני העיבוד > עיבוד בעפצים

על פי התלמוד יש לעבד את עור הבהמה לאחר ההפשטה בקמח שעורים, מלח ועפצים, ולאחר העיבוד מתקבל עור עבה המכונה "גוויל", ואפשר להפיק ממנו "קלף" ודוכסוסטוס על ידי קילוף השכבה העליונה של העור (אפידרמיס) מן השכבה הבשרנית. החלק הנקלף נקרא "קלף" ושאר העור נקרא "דוכסוסטוס" כיום אין מפרידים בין הקלף לדוכסוסטוס, ומשתמשים בגוויל בלבד.
המעבדים לפי שיטה זו כיום מוסיפים לפני העיבוד סיד וצואת יונים כדי להסיר את השיער, לאחר מכן משרים את העור במי מלח למשך כשלושה ימים, ובמי קמח שעורים מלא למשך כעשרה ימים, ובמשרת עלי אוג הבורסקאים משמש כעפצים.
ישנה מחלוקת אם מותר לשייף מעט את הגוויל מצד הבשר, או שמא על ידי כך איננו נחשב גוויל, דעה זו אינה רווחת, וכן הספר תורה של הבית יוסף והרמח"ל הם גוויל מעופץ ומדוקק היטב יותר ממה שמדקקים כיום .
אופני העיבוד > עיבוד בסיד

החל מתקופת הגאונים, החלו להשתמש בסוג קלף אחיד לכל כתבי הקודש, קלף שעובד בסיד ומלח בלבד, ושיוף בצידו הפנימי, כדי להכשירו לכתיבה בצד זה. סוג זה נקרא בלשון הגאונים 'רק' או 'ריק'.
לדעת פירקוי בן באבוי הסיבה לכך החלה בתקופת האימפריה הרומית שאסרו על היהודים שימוש בכתבי הקודש, ובכך נשכח צורת העיבוד המובאת בתלמוד, לאחר התפשטות האסלאם השתמשו הסופרים בקלפים שקנו מהערבים, שהיו מעובדים רק במלח וסיד,
ובכל ספרים ראשונים הישנים שמימות משה ועד עכשיו לא נהגו לכתוב בריק זה אלא משנים מועטים מפני שמנהג שמד הוא שגזר אדום הרשעה שמד על ארץ ישראל שלא יקראו בתורה וגנזו כל ספרי תורה מפני שהיו שורפין אותן וכשבאו ישמעלים לא היו להם ספרי תורה ולא להם סופרים שיש בידם הלכה למעשה כיצד מעבדים את העורות ובאיזה צד כותבין ספרי תורה, והיו לוקחין 'ריק' מן הגויים שעשו לכתוב בהם עבודה זרה, והיו כותבים ספרי תורה ומחזורין מפני שהוקל עליהם בדמו ובכתבו
רב שרירא גאון הביא את דעת רב משה גאון שהתיר סוג עיבוד זה, ואף ציין שרוב הציבור סומכים על היתר זה מפני "שאין מי שיודעים לעשות אותו גויל כתקנו" ו"עת לעשות לה' הפרו תורתך". דברי רב משה גאון הובאו בעוד מקומות בספרות הגאונים. לדעת הרבה גאונים והרמב"ם עיבוד זה הוא פסול.
רבינו תם, התיר לכתחילה לכתוב בסוג עיבוד זה שלדבריו עדיף על העיבוד שנעשה בעפצים, כמו כן לדבריו אין חובה לעבד בעפצים דווקא. הוא מסתמך על דברי התלמוד במסכת מנחות שאין צורך דווקא בעיבוד עפצים. ”ונראה לי שהעור המעובד בעיבוד טוב כגון שלנו שהוא טוב ממלח וקמח ועפצים שהוא כשר ואין צריך עיפוץ...מכאן סמכתי להכשיר עיבוד שלנו וראייתי מהקומץ רבה”, מקור נוסף מוצא ר"ת מדברי התלמוד במסכת גיטין שהעיבוד בעפצים גורם לקושי במחיקה, ולדברי ר"ת גם עיבוד בסיד גורם לקושי זה ולכן הוא מותר. יש לציין שזה שלא יהיה ניתן למחוק היא לא מטרת העיבוד בעפצים, המטרה להוציא את העור ממצב חי למצב מעובד, ודעת הגמרא שזה ע"י מליח קמיח ועפיץ, וכן ראוי לומר שהקלף בימנו המעובד בסיד ניתן למחיקה יחסית בקות ובאופן שלא ניתן יהיה לזהות.
עיבוד זה הוא העיבוד המקובל כיום לכתיבת סת"ם, המעבדים בצורה זו מולחים את העור לאחר ההפשטה מצד הבשר למשך כמה ימים עד יבוש העור, לאחר מכן שורים אותו במים כדי שיתרכך שוב, לאחר השריה שורים במשרת סיד כמה ימים עד שהשערות יוכלו לרדת בקלות על ידי משיכה ביד, לאחר הורדת השערות, העור נשטף במים, מגרדים את שאריות הבשר והקרומים והשומנים היטב, לאחר מכן שורים אותו שוב בסיד מרוכז יותר למשך כמה ימים, לאחר ההשריה העור נשטף ונמתח על ידי סד מיוחד לכך, לאחר יבושו משייפים אותו לצד הבשר עד שיהיה ראוי לכתיבה.
אופני העיבוד > הבדלים בין קלף (של ימינו) לגוויל

צבעו של הגוויל תלוי בצורת עיבודו. רוב מעבדי העורות עושים שימוש באוג הבורסקאים, הגורם לגוויל להיצבע בגווני החום, ואילו צבעו של הקלף הוא בז' אפור או לבן.
הגוויל כבד יותר מאשר הקלף, ודבר זה מתבטא בהולכה והגבהה של הספר תורה.
קשה מאוד לתקן ספר תורה שנכתב בגוויל, ולאחר התיקונים נשארים סימנים לא אסתטיים
ישנם סוגי דיו שלא נמחקים מהגוויל גם אם שורים את הגוויל במים לכמה שבועות. מה שאין כן בקלף, שאם יירטב הקלף הדיו יתפשט וגם הקלף יתקלקל ויחזור להיות עור לא מעובד.
להלכה

לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, לכתחילה יש לכתוב ספר תורה על הגוויל, מזוזות על דוכסוסטוס, ותפילין על קלף (ראו הרחבה בערך ספר תורה). בנוסף, לשיטת הרמב"ם יש לעבד את עור הבהמה בעפצים. לדעתם, מותר לכתוב מגילת אסתר על הגוויל, וכן מותר לכתוב על גביו גם מזוזה.
מאידך דעת הרמ"א, בעקבות דעת התוספות, שעדיף לכתוב על קלף המעובד בסיד, ואין לכתוב על גוויל. משום שהקלף נאה יותר, ומשקלו של הספר תורה פוחת. וכן נוהגים האשכנזים.
בקרב יהודי המזרח (עיראק, סוריה, טורקיה, יוון, מרוקו, תוניס ותימן) נהגו כדעת השולחן ערוך וכתבו ספרי תורה על גווילים, וכך גם ספרי התורה המיוחס לרב יצחק אבוהב. כמו כן, הפוסקים מקרב יהדות המזרח סבורים שעדיף לכתוב גם כיום ספרי תורה על גוויל. בימינו רוב בני עדות ספרד והמזרח נוהגים בכתיבת ספרי התורה על הקלף. הרב מאיר מאזוז פקפק על אופן עיבוד הגוויל הנהוג בימינו, לדבריו חלק גדול מהעור בצד בשר מגורר ולכן הוא נחשב לדעתו לקלף, בו צד הכתיבה המותר הוא צד בשר, ההפך מאופן הכתיבה הנהוגה בגוויל – בצד השיער. בעקבות כך כתב להימנע מהכתיבה על הגוויל.
לגבי כתיבת ספר תורה על גויל לבני אשכנז ישנם חילוקי דעות: לדעת הרב שלמה גאנצפריד, לא נוהגים לכתוב ספרי תורה על הגוויל. אולם אם נכתב, ספר התורה כשר.ישנה שמועה לפיה החזון איש סירב להתיר לכתוב ספרי תורה על גוויל. מאידך לדעת הרב יוסף שלום אלישיב והרב חיים קניבסקי, כיום שישנה אפשרות לעבד את הגוויל שיהיה נאה וקל, ישנה עדיפות לכתוב ספר תורה על גוויל.
עיבוד לשמה

חלקו הראשונים (רש"י ורבינו תם) האם יש לעבד את הקלף במיוחד לשם כתיבת ספרי תורה ותפילין ומזוזות, או שאין צורך שיעשה דווקא לשמה.
שיטת רש"י שאין צורך בעיבוד לשמה, ואף מי שאינו יהודי יכול לעבד את הקלף. לעומת זאת נכדו רבינו תם כתב שיש צורך שהעיבוד יעשה דווקא על ידי יהודי, ולשם כתיבת ספר תורה או תפילין ומזוזות. כיום ישנם מכונים המוכרים קלף בכשרות מיוחדת שאף העיבוד נעשה 'לשמה'.
גלריה

קלף בינוני ופרוש של מזוזה
מגילת אסתר כתובה על קלף
תפילת פיטום הקטורת כתובה על קלף
קלף, קולמוס ודיו – משמשים את סופרי הסת"ם לכתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות
ספר תורה מתימן כתוב על גוויל
פרשיית "והיה אם שמוע" כתובה על אפידרמיס מעובד בעפצים
לקריאה נוספת

מנחם הרן, מגילות הספרים בין קומראן לימי הביניים: עורות יהודיים ונכריים למיניהם ולתקופותיהם, תרביץ, נא (תשמ"ב), עמ' 347–382.
משה צארום, מסורה ליוסף כרך ה' עמודים 124-142
הרב אריה גמליאל, החיוב לכתוב ספר תורה גם בזמנינו על הגוויל ולא לכתוב על הקלף. זכור לאברהם (תש"ס-תשס"א) עמודים תרע"ו-תש"ב.
הערות שוליים

↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ק"ח, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף מ"ה, עמוד ב'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ע"ט, עמוד א'.
↑  תלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף ג', עמוד א'
↑  תוספות בתלמוד בבלי, מסכת בבא בתרא, דף י"ד, עמוד א'; שו"ת הרמב"ם סימן קנ"ג (מהדורת בלאו)
↑  ראו רבנו גרשום בבא בתרא דף ג עמוד א'
↑  ראו ילקוט שמעוני, ספר שמות, פרק י"א, רמז קפ"ז- "כלבים כתיב בהן: ולכל בני ישראל לא יחרץ כלב לשונו, ולא עוד, אלא שזכו לעבד עורות מצואתן לכתוב בהן ספר תורה תפילין ומזוזות."; מסכת כלה ריש פרק ז,
↑  דעת ראב"ן הירחי להתיר, לעומת חכמי אראגון שאסרו. ראו בשו"ת מנחת יצחק חלק ט אות ב'
↑  ראו תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף ע"ט, עמוד א'.
↑  ישנה מחלוקת בין הפוסקים איזו מהשכבות היא קלף ואיזו דוכסוסטוס. לפי הרמב"ם דוכסוסטוס הוא השכבה החיצונית, וקלף הוא השכבה הפנימית (משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות תפילין ומזוזה וספר תורה, פרק א', הלכה ו'), לשיטת השולחן ערוך ההפך הוא הנכון (שולחן ערוך, אורח חיים, סימן ל"ב, סעיף ז')".
↑  ראו שיטת קילוף באתר "תפילין כהלכה", וכן קילוף בעור המעובד בעפצים במאמר "הקלף מסיני - בירור זהות הקלף העדיף לסת"ם בימינו" עמודים 17-18
↑  ראו בהרחבה, משה צארום, כשרות הגויל בימינו מסורה ליוסף כרך ה' עמודים 124-142
↑  על השימוש בו ראו זהר עמר, אוג הבורסקאים בעת העתיקה. ישראל עם וארץ (תש"ן-תשנ"ג) עמודים 191-198.
↑  ראו יעקב כהן, קובץ ויען שמואל חלק ז, הוצאת כיסא רחמים בני ברק תשס"ד עמודים קסב-קעד. ולעומתו משה צארום, כשרות הגוויל בימינו. מסורה ליוסף כרך ה' עמודים 124-142
↑  כלומר לא חולקים אותו לשניים, אלא מגרדים את הגוויל מצד הבשר עד שנשאר הקלף בלבד.
↑  מהם רב האיי גאון (אוצר הגאונים מסכת גיטין עמוד 92), תשובת הגאונים הרכבי סימן סג.
↑  ראו תשובת הרמב"ם סימן קס"ב ורס"ו (מהדורת בלאו)
↑  תוספות על תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף י"א, עמוד א' ובהרחבה בספר מחזור ויטרי
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף ל"א, עמוד ב'
↑  תלמוד בבלי, מסכת גיטין, דף י"א, עמוד א'
↑  ישנם שצבעו לאחר מכן את הגווילים בצבע אדום או צהוב. לחלופין על ידי צורת עיבוד שונה צבע הגוויל התקבל כלבן
↑  וזה הסיבה גם למה צריך עיבוד בשטרי ראיה, כדי שיהיה 'כתב שאינו יכול להזדייף', ראו משנה, מסכת גיטין, פרק ב', משנה ד'; שולחן ערוך, חושן משפט, סימן מ"ב, סעיף א'.
↑  שולחן ערוך, אורח חיים, סימן תרצ"א, סעיף א'; משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות מגילה וחנוכה, פרק ב', הלכה ט'
↑  שולחן ערוך, יורה דעה, סימן רפ"ח, סעיף ו'; משנה תורה לרמב"ם, ספר אהבה, הלכות תפילין ומזוזה וספר תורה, פרק א', הלכה ט'
↑  ספר שפתי כהן סימן רע"א סק"ט
↑  אור תורה טבת תשנ"ו דף ש"ג
↑  הרב בן ציון מוצפי כאן, הרב יצחק רצאבי ראו כאן. ועוד
↑  עלון אור ההלכה תשרי-חשוון תשפ"ג
↑  כך גם דעת הרב דוד לאו
↑  אשר חנניה, שו"ת שערי יושר, כרך ב' יורה דעה סימן יז. בשאלה שנשאל על ידי אשר יאקב בעל מפעל לעיבוד עורות לסת"ם. ישנם שערערו על שמועה זו- אברהם צוויג, קנאת סופרים תרבה חכמה, ביתר עלית תשע"ז
↑  ראו אברהם צוויג, קנאת סופרים תרבה חכמה, ביתר עלית תשע"ז. המאמר מובא גם באתר זה
↑  המאמר מובא גם באתר זה
ספר תורה המיוחס לרמח"ל כתוב על גוויל מעובד בעפצים
גדעון עזרא

גדעון עזרא (30 ביוני 1937 – 17 במאי 2012) היה שר בממשלות ישראל, חבר הכנסת מטעם הליכוד ולאחר מכן מטעם קדימה. לפני כן היה סגן ראש השב"כ ושירת שנים אחדות ב"מוסד".
ביוגרפיה

עזרא נולד וגדל בירושלים. הוא גדל בשכונת כרם אברהם, למד בתיכון ליד האוניברסיטה והיה חבר בתנועת המחנות העולים. שירת בצה"ל בשנים 1955–1958 בנח"ל מוצנח, וסיים את שירותו בדרגת סמל ראשון. למד באוניברסיטה גאוגרפיה ומדע המדינה אך לא החזיק בתואר אקדמי במקצועות אלה. במשך ארבע שנים היה חבר קיבוץ מחניים.
בשנת 1962 התגייס לשב"כ. את שירותו החל באגף המבצעים שעסק במעקבים וחדירות סמויות, בהמשך עבר לאגף הערבי, עבר קורס בערבית ובעקבות מלחמת ששת הימים נשלח לשירות באזור חברון. במסגרת תפקידו הוא השתתף בליל הסדר במלון פארק בחברון ב-1968. בתפקידיו הבאים שימש רכז ואחראי נפה ברמאללה. בשנים 1974 עד 1976 שירת מטעם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים באירופה. לאחר שובו לישראל חזר לשב"כ ומונה למנהל מחלקה לערביי הצפון. ב-1980 מונה על ידי אברהם אחיטוב לראש אגף עזה וסיני בארגון. ב-1982 החליף את יוסי גינוסר בפיקוד על מרחב צפון ולבנון. בשנים 1987–1989, בתקופת האינתיפאדה הראשונה, עמד בראש מרחב ירושלים–יהודה ושומרון, הוא שב לתפקיד זה ב-1991, לאחר שהות של שנתיים בשליחות מחוץ לישראל. באוגוסט 1994 מונה בנוסף לתפקידו כמפקד מרחב לסגן ראש השב"כ ובפברואר 1995 פרש מהשב"כ.
עזרא מונה לתפקיד יועץ חיצוני לענייני טרור לשר לביטחון הפנים – משה שחל ובמקביל כיהן כמנכ"ל ונשיא חברת "איתוראן".
בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 ברשימת הליכוד-גשר-צומת. בשנת 2001 מונה לסגן השר לביטחון פנים. בשנת 2003 מונה לשר במשרד ראש הממשלה. ביוני 2004, לאחר פיטורי השר בני אלון, מונה לשר התיירות וב-29 בנובמבר באותה שנה מונה לשר לביטחון הפנים (במקומו של צחי הנגבי, שפרש מתפקיד זה עקב חקירתו במשטרה). בתפקיד זה הוא שימש במהלך תוכנית ההתנתקות, ובאירועים האלימים סביב פינוי המאחז עמונה.
עם הקמתה של מפלגת קדימה ב-23 בנובמבר 2005 פרש מהליכוד והצטרף למפלגה החדשה. ב-18 בינואר 2006 מונה לשר להגנת הסביבה, בנוסף לתפקידיו הקודמים.
עם הקמת הממשלה ה-31, ב-4 במאי 2006, מונה עזרא לשר להגנת הסביבה, תפקיד ששמו שונה בהמשך לשר להגנת הסביבה. בתפקיד זה הקשיח את הפיקוח על מזהמים סביבתיים וכחלק ממגמה זו סגר את תחנת הכוח רדינג, כאשר לא עמדה בתקן הנדרש, ואילץ אותה לעבור לשימוש בגז טבעי. ארגון הגג של הארגונים הירוקים, חיים וסביבה, החליט להעניק לו על כך את פרס הגלובוס הירוק ביום איכות הסביבה הבין-לאומי 2006. כשעלה לבמה לקבל את הפרס, הוא הודיע שהוא מפקיד אותו בידי אנשי "חיים וסביבה" עד שתחנת רדינג תופעל בגז, מה שקרה כעבור מספר שבועות. כדי להגביר את נושא המִחזוּר עזרא ניסה להחיל את חוק הפיקדון על מכלי משקה גם לגבי בקבוקים בגודל 1.5 ליטר, אך לא הצליח בכך. על פי ההסכם, העלו יצרני המשקאות קמפיין פרסומי לעידוד נושא המִחזוּר בתחנות הטלוויזיה והרדיו.
ב-4 ביולי 2007 מונה לחבר הוועדה לבחירת שופטים, כנציג הממשלה, וכיהן בתפקיד זה עד תום כהונת הכנסת ה-17.
בשנת 2010 אובחן עזרא, מעשן כבד, כחולה בסרטן הריאה. מאז גילוי מחלתו פעל להגברת המודעות לסכנות העישון ואף הרצה בפני נוער על הנושא. הוא הגיש הצעת חוק בנושא: הצעת חוק להעלאת המודעות למניעת עישון, התשע"א-2010, והממשלה החליטה שההצעה תעלה לדיון במליאת הכנסת במסגרת הצעה לסדר יום.
ב-17 במאי 2012 נפטר, בגיל 74, ונקבר בבית העלמין של מקום מגוריו, כוכב יאיר. היה נשוי ואב לשלושה.
הנצחה

בשנת 2022 הנציחו פקודיו וחבריו לשעבר בשב"כ, את גדעון ברמת הגולן, בסמוך לבית המכס העליון ובקרבת מלון "פרא – ריזורט". במקום הוצבה האנדרטה – "סלע גדעון", שפיסל הפַּסָּל דוד יסעור. הכיתוב על הסלע: "הלכתי בדרך בגאון, ביודעי שאתם רֵעַי, פוסעים לצדי" (מדברי הפרידה של גדעון, עת סיים שירותו בשב"כ).
האנדרטה הוצבה בסיוע איש העסקים ליאו גלסר ומר שלמה חיון.
הערות שוליים

↑  ארנון סגל, מכאן הכל התחיל, עולם קטן, גיליון חיי שרה 724 תש"ף
↑  יעל לוי, מת אברהם אחיטוב, ראש השב"כ בשנות ה-70, באתר ynet, 15 ביולי 2009
↑  צפריר רינת, עזרא: תחנת הכוח רדינג תושבת ממחר אם לא תעבור להשתמש בגז טבעי, באתר הארץ, 27 בפברואר 2006
↑  השר עזרא סירב לקבל את אות "הגלובוס הירוק", באתר וואלה, 5 ביוני 2006
↑  תחנת הכוח רדינג החלה לפעול על גז טבעי, המכון הישראלי לאנרגיה וסביבה
↑  ח"כים: להשית פיקדון גם על הבקבוקים הגדולים, באתר ynet, 23 בינואר 2008
↑  עידן יוסף, גדעון עזרא חלה בסרטן הריאות, באתר News1 מחלקה ראשונה, 24 בספטמבר 2010
↑  יהונתן ליס, שיחת היום | "גדעון עזרא, היית מעשן לו היית יודע על נזקי העישון?", באתר הארץ, 30 במאי 2011
↑  "הצעת חוק להעלאת המודעות למניעת עישון, התשע"א-2010 של ח"כ גדעון עזרא ואחרים (פ/2803) | מספר החלטה 2959". GOV.IL. נבדק ב-2023-09-01.
| שרי המשטרה ושרי ביטחון הפנים בממשלות ישראל |
| --- | --- | --- |
| שרי המשטרה | בכור-שלום שטרית • אליהו ששון • שלמה הלל • חיים בר-לב • רוני מילוא • משה שחל |  |
| שרים לביטחון הפנים | משה שחל • אביגדור קהלני • שלמה בן עמי • עוזי לנדאו • צחי הנגבי • גדעון עזרא • אבי דיכטר • יצחק אהרונוביץ' • יריב לוין • גלעד ארדן • אמיר אוחנה • עמר בר-לב |  |
| שרים לביטחון לאומי | איתמר בן גביר |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007292130405171  ISNI: 0000 0003 7624 8769  VIAF: 252809061   WorldCat (עם VIAF): 252809061 
"סלע גדעון"
חטיפת נחשון וקסמן

| --- | --- |
 תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  3 באפריל 1975 ירושלים, ישראל
 נרצח:  14 באוקטובר 1994 (בגיל 19) ביר נבאלה, הרשות הפלסטינית
 מקום קבורה:  בית הקברות הצבאי בהר הרצל
 מדינה:  ישראל
 השתייכות:   צה"ל
 תקופת הפעילות:  אוגוסט 1993 – 14 באוקטובר 1994 (כשנה)
 דרגה:   סמל
 הנצחה
 בית נחשון  גן לזכרו ולזכר ניר פורז ביהוד
נחשון וקסמן היה סמל בצה"ל שנחטף ב-9 באוקטובר 1994 והוחזק כבן ערובה במשך 6 ימים בידי ארגון החמאס בביר נבאלא שמצפון לירושלים. הוא נרצח על ידי המחבלים במהלך ניסיון של צה"ל לחלצו, ב-14 באוקטובר.
החטיפה ופעולת החילוץ שנכשלה

נחשון-מרדכי וקסמן נולד ב-3 באפריל 1975 בירושלים ליהודה וקסמן ואשתו אסתר. התגייס באוגוסט 1993 לחטיבת גולני ושובץ בפלנ"ט גולני, הוכשר כלוחם, והשתתף בלחימה ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
ב-9 באוקטובר 1994 המתין וקסמן בצומת הטייסים ליד יהוד לטרמפ שייקח אותו לבית של ידידה שלו ברמלה. הוא עלה למכונית ובה ארבעה מחבלים מארגון חמאס, אשר התחפשו ליהודים דתיים. המחבלים לקחו את וקסמן לביר נבאלא שמצפון לירושלים כבן ערובה. למחרת יום חטיפתו העבירו החוטפים לרצועת עזה קלטת וידאו שבה צולם וקסמן כשאקדח מוצמד לרקתו, מבקש מראש הממשלה יצחק רבין שישחרר את השייח' אחמד יאסין ועוד 200 אסירים ביטחוניים. לפי המסר שהעביר וקסמן, אם לא תיכנע ישראל לדרישה, יוציאו אותו להורג ביום שישי בשעה 20:00.
הקלטת הופצה ברצועת עזה במטרה להקשות על צה"ל באיתור מיקומו האמיתי של וקסמן, ואכן גורמי המודיעין השקיעו מאמצים לאתרו ברצועה ללא הצלחה ובכך התבזבז זמן יקר בניהול האירוע. גדעון עזרא, מפקד מרחב יהודה ושומרון בשב"כ, שלל את האפשרות שנחשון וקסמן נמצא בעזה והחל בבדיקת האפשרות, בסיוע המשטרה, שהרכב נשכר ביהודה ושומרון. בבדיקה נמצא כי אחת הסוכנויות השכירה רכב לאזרח ממזרח ירושלים. בבדיקה באותה סוכנות הסתבר כי הרכב הוחזר לסוכנות והיה שטוף וללא סימנים מיוחדים כלשהם. אבל בדיקת זהותו של השוכר העלתה כי מדובר בחבר או באח של אחד מאותה חוליית חוטפים שנתפסה קודם לכן. האיש נעצר ביום חמישי בלילה מבלי לעורר מהומה ורעש. בחקירתו דיבר באופן חופשי. התברר שהוא שכר את הדירה בביר נבאלה שבה הוחזק נחשון וקסמן. הוא גם היה זה שנהג ברכב והעביר את הקלטת מירושלים לעזה כדי להטעות את כוחות הביטחון לכיוון עזה. המידע הזה הועבר רק ביום שישי, 14 באוקטובר 1994. בעמדת הפיקוד שהו בעת הפעולה הרמטכ"ל, אהוד ברק, סגנו, אמנון ליפקין-שחק, ראש אמ"ן, אורי שגיא, אלוף פיקוד המרכז אילן בירן, ראש השב"כ, כרמי גילון, ומפקד אוגדת איו"ש, שאול מופז אשר פיקד על המבצע.
בעקבות המידע המודיעיני שהשיגו אנשי השב"כ בחקירת הנהג, הוצגו למופז שתי תוכניות פריצה לבית המחבלים, האחת של הימ"מ והאחרת של סיירת מטכ"ל. העובדה שמפקד הימ"מ שהה באותה עת מחוץ לישראל, הביאה את מופז, בעברו סגן מפקד סיירת מטכ"ל, לבחור בזו שהציעו לוחמי סיירת מטכ"ל.
בשעה 19:00, עם רדת החשיכה, הגיע כוח החילוץ של סיירת מטכ"ל, בפיקודם של שחר ארגמן, מפקד היחידה, ורס"ן מיכאל כפרי, וצוותי הלוחמים בפיקודם של סרן ניר פורז, רון שרף, סרן ליאור לוטן וניצן אלון, לווילה שבפאתי הכפר.
במהלך שהות הסיירת במקום, נצפה אחד ממשתפי הפעולה עם החוטפים כשהוא נכנס לבית ויוצא כעבור כעשרים דקות. לאחר יציאתו נעצר משתף הפעולה, נחקר ומסר שווקסמן מוחזק בחיים. בשלב זה הוחלט לתת לסיירת מטכ"ל את הפקודה לפרוץ אל הבית.
הכוח התפצל לשלושה צוותים שפרצו, כל אחד מכיוון שונה, במהירות לבית תוך ניצול גורם ההפתעה. על פי ספרו של ראש השב"כ, כרמי גילון, "שב"כ בין הקרעים", עקב שימוש במטען חלש מדי לפריצת דלתות הברזל של הבית, התעכבה הפריצה לחדר שבו הוחזק וקסמן, בקומה השנייה של הבניין. מיד כשנשמע הפיצוץ בדלת ירה אחד המחבלים שבעה כדורים בווקסמן, אחד בראשו ושישה בחזהו, והרג אותו. אז פרצו לחדר לוחמי היחידה, ובראשם לוטן, והרגו את שלושת המחבלים.
במהלך המבצע נהרג ניר פורז כאשר אחד המחבלים ירה לעבר הכוח הפורץ. שבעה חיילים נוספים נפצעו במהלך הפריצה. לסרן ניר פורז ולסרן ליאור לוטן הוענק צל"ש הרמטכ"ל על חלקם בפעולה זו.
בעקבות החטיפה והחילוץ הכושל

לאחר מותו של וקסמן הגישה משפחתו תביעה בארצות הברית (וקסמן היה אזרח ארצות הברית, מאחר שאמו אסתר נולדה בניו יורק ועלתה לארץ בסוף שנות ה-60) נגד שלטונות איראן בטענה לאחריותם לפעולות חמאס ונפסק בשנת 2009 כי על איראן לשלם פיצויי נזיקין בגובה של 25 מיליון דולר אמריקאי.
בעקבות ניסיון החילוץ שנכשל, הופקו בצה"ל לקחים, שהובילו, בין היתר, להקמת מדור 'מדרון מושלג' ב-1995. מדור זה יועד להכשיר לוחמים בפריצה חמה וקרה, ובהמשך המדור הפך לפלוגה מבצעית ביחידת יהל"ם של חיל ההנדסה הקרבית.
לזכרו של נחשון הוקם "בית נחשון" בשכונת הר נוף, בירושלים, המהווה את מרכז הפעילות של עמותת שלוה המסייעת לבעלי מוגבלות.
ב-2 באוקטובר 2010 הוקרן בערוץ 2 סרטם של לוי זיני ואייל בלחסן, "נחשון וקסמן – הספירה לאחור", העוסק בפרשת החטיפה וניסיון החילוץ.
באפריל 2010 שוחרר זיאד נג'יב, הפלסטיני שבביתו הוחזק וקסמן. נג'יב שהה בירדן בעת החטיפה, היה מבוקש ונעצר כאשר ניסה לשוב לכפרו.
במסגרת עסקת שליט שוחרר וגורש לטורקיה המחבל זכריה נג'יב, שחטף את וקסמן, והיה מנהיג המחבלים שהובילו את וקסמן לאחר חטיפתו לבית בביר נבאלה. נג'יב נהרג בידי צה"ל במבצע ניתוח מקומי בבית החולים שיפא בעזה במלחמת חרבות ברזל.
המחזה עשר דקות מהבית של מאיה ערד יסעור שעלה בתיאטרון הבימה בשנת 2015 עוסק בשיקולי יצחק רבין בזמן חטיפת נחשון וקסמן.
לקריאה נוספת

משה זונדר, "סיירת מטכ"ל", הוצאת כתר, 2000
רונן ברגמן, "מדינת ישראל תעשה הכל", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009
הערות שוליים

↑  אפי מלצר ורון כתרי, המלחמות לא הפכו ליותר פשוטות (עמ' 9), באתר מבט מל"מ, גיליון 58, ‏ינואר 2011
↑  דרור מורה, "שומרי הסף", הוצאת ידיעות ספרים, תל אביב, 2014
↑  בן כספית, לא רק ברק אוהב לחגוג בנסיעות עבודה לחו"ל, באתר nrg‏, 17 באוקטובר 2009
↑  אביחי בקר, נחטף ישראלי מה עושים?, הארץ, ‏ 9 בפברואר 2001, כפי שהועלה באתר פרש
↑  רונן ברגמן, "מדינת ישראל תעשה הכל", הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2009, עמ' 412-408
↑  פסיקה בארה"ב: איראן תפצה את משפחת וקסמן, באתר ynet, 27 במרץ 2009
↑  עלי ואקד, שוחרר הפלסטיני שבביתו הוחזק נחשון וקסמן, באתר ynet, 6 באפריל 2010
| פיגועי טרור נגד ישראלים במחצית השנייה של המאה ה-20 |
| --- | --- | --- |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בישראל ובשטחים | 1948 עד 1959 • שנות ה-60 • שנות ה-70 • שנות ה-80 • שנות ה-90 • > |  |
| פיגועים נגד ישראלים שבוצעו בחו"ל | שנות ה-70: מתקפת הטרור בשדה התעופה של מינכן (10 בפברואר 70) • הפיגוע בטיסה 330 של סוויסאייר מציריך לנתב"ג (21 בפברואר 70) • חטיפת טיסת 571 של סבנה איירליינס מבריסל לנתב"ג (8 במאי 72) • טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן (5–6 בספטמבר 72) • משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (28 בדצמבר 72) • הפיגוע בטיסה 841 של טראנס וורלד איירליינס מנתב"ג לניו-יורק (8 בספטמבר 74) • חטיפת מטוס אייר פראנס 139 מנתב"ג לפריז (27 ביוני 76)  שנות ה-80: ניסיון ההתנקשות בשגריר הישראלי בלונדון (3 ביוני 82) • הפיגוע בראס בורקה (5 באוקטובר 85) • רצח הימאים הישראלים בברצלונה (5 באוקטובר 85) • הפיגועים בדלפקי אל על בנמלי התעופה של וינה ורומא (27 בדצמבר 85) • ניסיון הפיגוע בטיסת אל על מלונדון (17 באפריל 86)  שנות ה-90: פיגוע האוטובוס במצרים (4 בפברואר 90) • הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה (17 במרץ 92) • הפיגוע בשגרירות ישראל בלונדון (26 ביולי 94) |  |
 1948–1999 • 2000–2009 • 2010–2019 • 2020–2029
מתוך קלטת הווידאו שצילם חמאס
תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן.
נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
גן הנצחה ביהוד לזכרם של נחשון וקסמן וניר פורז
בית נחשון המשמש כמרכז עמותת "שלוה"
מכבים-רעות

| --- | --- |

היישוב מכבים
מדינה: ישראל ישראל
מחוז: המרכז
מעמד מוניציפלי: רובע עירוני
ראש היישוב: קמי רובינזון
תאריך ייסוד: 1985
סוג יישוב: ועד רובע עירוני
נתוני אוכלוסייה לפי הלמ"ס ל2003
  - אוכלוסייה: 11,500 תושבים
 מפת מיקום  מפה דינמית   (למפת גוש דן מוגדלת) מכבים-רעות  (למפת גוש דן רגילה) מכבים-רעות  (למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מכבים-רעות  (למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מכבים-רעות  31°53′19″N 35°01′29″E﻿ / ﻿31.8885392°N 35.0246306°E﻿ / 31.8885392; 35.0246306  he מכבים-רעותhe מכבים-רעותמפת  __ מודיעין-מכבים-רעות [‌למפה דינמית של השפלה וסביבותיה‌]מצפון וממערב: __ מועצה אזורית חבל מודיעין ממזרח: __ מועצה אזורית מטה בנימין / נפת רמאללה ואל-בירה מדרום וממערב: __ מועצה אזורית גזר tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מכבים-רעות באתר עירית מודיעין-מכבים-רעות
שלט הכניסה למכבים
מַכַּבִּים-רֵעוּת הוא רובע במעמד מוניציפלי של ועד רובע עירוני בעיר מודיעין-מכבים-רעות. הרובע נמצא בפינה הדרום-מזרחית של שטח השיפוט של העיר מודיעין מכבים-רעות, ומתאפיין בבנייה נמוכה צמודת-קרקע ונפרד משאר העיר. כיום מכבים-רעות הוא מהשכונות היוקרתיות בישראל.
הרובע מורכב משני יישובים, "מכבים" ו"רעות", שהוקמו בשנת 1985 ובשנת 1988 בהתאמה. היישובים אוחדו למועצה מקומית משותפת בשנת 1990, תחת ראש המועצה משה ספקטור. בשנת 2003 אוחדה המועצה המקומית תחת העירייה החדשה מודיעין-מכבים-רעות.
מעמד מוניציפלי

היישוב מורכב משני יישובים עצמאיים-לשעבר, מכבים ורעות, אשר אוחדו למועצה מקומית בשנת 1990 והפכו בכך ליישוב קהילתי אחד, בסטטוס מועצה מקומית. בשנת 2003 אוחדה המועצה מכבים-רעות עם המועצה המקומית מודיעין (כחלק מאיחוד הרשויות הגדול שהתרחש באותה שנה) והוקמה העיר מודיעין מכבים-רעות. ב-2006 הוחלט להעתיק אל היישוב את הדגם המוניציפלי שנהג בנוה מונוסון מאז 2003 במסגרת הקמת עיריית-הגג ליישוב קהילתי זה ולעיר יהוד, ושר הפנים הכריז על מכבים-רעות כעל רובע עירוני בעל מנהלה מקומית. בחודש נובמבר 2008 קיים משרד הפנים, לראשונה בתולדות המדינה, בחירות לוועד הרובע העירוני של מכבים-רעות כמו גם של נוה מונוסון, כחלק מהבחירות המוניציפליות ביישובים אלה, ותושביהם הצביעו בשלושה פתקי בחירות במקום שניים.