stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
אלכסנדרה, נסיכת דנמרק
נישואים ומשפחה

ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ובן זוגה הנסיך אלברט חיפשו בין כל נסיכות אירופה כלה מתאימה ליורש העצר, אלברט אדוארד, נסיך וויילס. לשם כך הם גייסו גם את עזרתה של בתם הבכורה, ויקטוריה, שהייתה כבר נשואה אז לפרידריך השלישי, קיסר גרמניה. לבסוף הם בחרו באלכסנדרה, למרות העובדה שהדנים היו מסוכסכים עם גרמניה לגבי מחוזות שלזוויג והולשטיין, ורוב קרוביה של המשפחה המלכותית הבריטית היו גרמנים.
ב-24 בספטמבר 1861 אחותו של נסיך וויילס, ויקטוריה, הכירה בינו לבין הנסיכה אלכסנדרה, אולם רק שנה לאחר מכן, אחרי מות אביו הנסיך אלברט, הם התארסו רשמית, בביתו של דודו של אדוארד, לאופולד הראשון, מלך הבלגים. מספר חודשים לאחר מכן אליקס עזבה את דנמרק לבריטניה על גבי היאכטה המלכותית הבריטית, והזוג נישא ב-10 במרץ 1863 בטירת וינדזור.
בשנה שלאחר מכן אביה של אליקס עלה לכס המלוכה של דנמרק, אחיה גאורג הפך למלך היוונים, אחותה דאגמאר התארסה לניקולאי, יורש העצר הרוסי, והיא בעצמה ילדה את בנה הראשון, אלברט ויקטור.
לאלברט ואלכסנדרה נולדו שישה ילדים:
אלברט ויקטור, דוכס קלרנס ואייבונדייל (1864-1892), נפטר בגיל 28, עוד בטרם עלו הוריו לכס המלכות.
ג'ורג' החמישי (1865-1936), ירש את אביו ומלך במשך 26 שנה.
לואיז, הנסיכה המלכותית (1867-1931), נישאה לאלכסנדר דאף, רוזן פייף.
ויקטוריה, נסיכת הממלכה המאוחדת (1868-1935), לא נישאה מעולם ושימשה כבת לוויה להוריה.
מוד, נסיכת הממלכה המאוחדת (1869-1938), נישאה להוקון השביעי, מלך נורווגיה.
אלכסנדר ג'ון, נסיך הממלכה המאוחדת, נולד כפג ומת תוך יממה מלידתו.
אלכסנדרה הייתה אם מסורה ואהבה לטפל בילדיה. היא נהנתה מפעילויות חברתיות רבות, כמו ריקוד, החלקה על הקרח, רכיבה על סוסים ועוד. אפילו לאחר הולדת ילדה הראשון היא המשיכה בפעילויות האהובות עליה, מה שגרם לחיכוכים בינה לבין המלכה ויקטוריה, שהוחמרו על ידי העובדה שאלכסנדרה לא חיבבה גרמנים. כל ילדיה נולדו לפני הזמן, ובמהלך לידת בתה לואיז הייתה סכנה לחייה והיא נשארה עם צליעה למשך חייה. היא סבלה גם מהתחרשות שנגרמה על ידי מחלת טרשת האוזן, שהייתה תורשתית במשפחתה. התחרשותה גרמה לה לבודד את עצמה חברתית, והיא החלה לבלות כמעט את כל זמנה בבית עם ילדיה וחיות הבית האהובות שלה.
נסיכת וויילס

בשנת 1868 אדוארד ואלכסנדרה נסעו לסיור של שישה חודשים באוסטריה, מצרים ויוון, שכלל ביקור אצל אחיה של אלכסנדרה, גאורגיוס הראשון, מלך יוון. הזוג נסע גם לטורקיה ואליקס הייתה לאישה הראשונה שישבה לסעודה עם הסולטאן אבדילאזיז.
הזוג הפך את בית סנדרינגהאם, בית הכפר שלהם, למשכנם המועדף. נישואיהם היו מאושרים במובנים רבים, אולם אלברט אדוארד לא העניק לאשתו תשומת לב מספקת. הזוג התרחק אחד מהשני אך לאחר שאלברט כמעט ומת ממחלת הטיפוס בשנת 1871, הם התפייסו. יחסיהם עברו עליות ומורדות רבים, ולנסיך וויילס היו מאהבות רבות, אולם ככל הנראה אליקס הייתה מודעת לכך וקיבלה את המצב.
בשנת 1881 הזוג נסע לסנקט פטרבורג לאחר רציחתו של הצאר אלכסנדר השני, שהיה חמיה של אחותה של אלכסנדרה. בשל העובדה שהמלכה ויקטוריה פרשה מהחיים הציבוריים כמעט לגמרי לאחר מות בן זוגה הנסיכה אלכסנדרה השתתפה באירועי צדקה רבים בשמה.
מות בנה הבכור, אלברט ויקטור, בשנת 1892 פגע באלכסנדרה קשות, והיא ציוותה כי חדרו וכל רכושו יישארו בדיוק כפי שהשאיר אותם. בשנת 1894 מת גיסה, הצאר אלכסנדר השלישי, ואלכסנדרה תמכה באחותה האלמנה עד שהתגברה על אבלה.
המלכה אלכסנדרה

בתקופת כהונתה כמלכה מ-1901 ועד 1910, ולאחר מכן בתפקיד המלכה האם, אלכסנדרה הייתה אהובה על הציבור הבריטי. היא תיעבה את העם הגרמני בשל הסכסוך בינו לבין הדנים במאה ה-19, והתקשורת הגרמנית הכריזה כי היא ואחותה דאגמאר, הקיסרית הרוסית, הן הבסיס לרגשות האנטי-גרמניים בעולם. אלכסנדרה שנאה את אחיינה, וילהלם השני, וראתה בו אויבה.
בשנת 1907 אליקס ודאגמאר רכשו ביחד וילה צפונית לקופנהגן כבית נופש פרטי. בשנת 1910, במהלך ביקור בקורפו אצל אחיה המלך, היא קיבלה את הידיעה כי בן זוגה התמוטט בצרפת. המלכה מיהרה לחזור לבריטניה והגיעה בדיוק יום לפני מותו. לאחר מספר חודשים היא עזבה את ארמון בקינגהאם לבית מרלבורו, אבל עדיין המשיכה להחזיק בבית סנדרינגהאם. היא לא השתתפה בהכתרתו של בנה, ג'ורג' החמישי, בשל אבלה אך המשיכה להיות חלק מהחיים הציבוריים ותרמה זמן רב לגורמי צדקה רבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה המלך ג'ורג' החמישי ציווה כי כל חברי מסדר הבירית שלחמו לצד גרמניה יגורשו מהמסדר, לכאורה בדרישתה של אמו. בשנת 1917 רבים מחברי המשפחה המלכותית הרוסית הוצאו להורג, אך דאגמאר הצליחה לברוח מרוסיה על גבי ספינת מלחמה בריטית, וחייתה עם אחותה בבריטניה במשך זמן מה.
המלכה אלכסנדרה נפטרה מהתקף לב ב-20 בנובמבר 1925 בביתה האהוב בסנדרינגהאם, ונקברה לצד בן זוגה בטירת וינדזור.
ראו גם

רכס המלכה אלכסנדרה
ציור של הנסיכה אלכסנדרה משנת 1864
אלכסנדרה עם בנותיה, לואיז וויקטוריה
אלכסנדרה, נסיכת דנמרק עם אחותה הצעירה, דאגמאר, רעייתו של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה
אורלי בן-גרטי

| --- | --- |

אורלי בן גרטי
 לידה:  29 במרץ 1977 (בת 47) 
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1992
 עיסוק:  זמרת
 יצירות בולטות:  בסרט "טיפת מזל"
 www.orlybg.com
 פרופיל ב-IMDb
 
אורלי בן-גרטי (נולדה ב-29 במרץ 1977) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה

בן-גרטי החלה לשחק בגיל חמש-עשרה, כשהופיעה בשנת 1992 בסרט הקולנוע של זאב רווח "טיפת מזל" לצד אריה מוסקונה וזהבה בן. ב־1994 השתתפה בתפקיד הראשי בסרטו של שמואל הספרי "שחור" לצד גילה אלמגור ורונית אלקבץ בדמותה הצעירה של רחל, דמותה של חנה אזולאי-הספרי. הסרט זכה ב־6 פרסי אופיר והגיע למקום השני בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. בן-גרטי הייתה מועמדת לפרס אופיר על תפקידה. ב-1995 השתתפה בסרט "שחקנים" לצד שמואל סגל, אקי אבני ורמי הויברגר. ב־1997 השתתפה בסרטו של דורון צברי "הבחור של שולי" שזכה בפרס "הסרט הקצר הטוב ביותר" לצד אריה אליאס ואורי גבריאל. באותה שנה החלה להשתתף בסדרת הטלוויזיה של איתן פוקס "פלורנטין" לצד סמי הורי ואיילת זורר. ב-1999 שיחקה בתפקיד הראשי לצד אלברט אילוז ודפנה רכטר בסרט "צור הדסים". בן-גרטי הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית שחקנית השנה על התפקיד שביצעה. בשנת 2000 גילמה את "מונה ליזה אזולאי" בסרטו של אייל חלפון "אתה חייב לעשות מזה סרט" המבוסס על סיפורים אמיתיים. באותה שנה גם השתתפה בתפקיד הראשי בסרט של שמואל קלדרון "המפלס העליון" לצידו של שמואל קלדרון וריטה שוקרון.
בשנת 2002 הוציאה לרדיו ארבעה סינגלים "מטריד", "דוהה באוויר", "נסיכה" ו"ביני לביני".
בשנת 2005 השתתפה בפרסומת הטלוויזיה לווינר מטעם המועצה להסדר ההימורים בספורט, החל משנה זו זנחה את קריירת המשחק שלה, והחלה לפתח קריירה כזמרת.
עברה להתגורר בלונדון על מנת לפתח את קריירת המוזיקה שלה.
לאחר מספר שנים שבה לארץ, ופתחה חנות בגדי מעצבים ברחוב שינקין בתל אביב.
ענת אסולין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  21 בינואר 1966 (בת 58)
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  יוצרת ומפיקת קולנוע וטלוויזיה
 מקום לימודים:  בית צבי 
 בן זוג:  ארי פולמן
 מספר צאצאים:  3
 פרסים והוקרה:  שלושה פרסי אופיר פרס האקדמיה לטלוויזיה
 פרופיל ב-IMDb
 
ענת אסולין (נולדה ב-21 בינואר 1966) היא יוצרת ומפיקת קולנוע וטלוויזיה ישראלית. מנהלת יחד עם אחותה חגית אסולין את חברת ההפקות "ענת אסולין הפקות". זוכת 3 פרסי אופיר ופרס האקדמיה לטלוויזיה.
ביוגרפיה

אסולין הפיקה לאורך השנים סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה במסגרת חברת ההפקות שלה, "ענת אסולין הפקות", ושמה לה למטרה לעודד יצירה מקורית המבטאת את ההוויה הישראלית במלואה. ב-1993 הפיקה אסולין את סרט הדרמה של חגי לוי "שלג באוגוסט", בו כיכב רמי הויברגר. באותה שנה הפיקה את סרטו של אנריקה רוטנברג "נקמתו של איציק פינקלשטיין", בכיכובם של משה איבגי ואסטבן גוטפריד, שנחל הצלחה וגרף שבעה פרסי אופיר, בהם לאסולין עצמה בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
ב-1995 הפיקה אסולין את סרטו של שבי גביזון "חולה אהבה בשיכון ג'", בו כיכבו משה איבגי, חנה אזולאי-הספרי ושמיל בן ארי. גם סרט זה זכה להצלחה רבה בישראל ובעולם, וגרף שמונה פרסי אופיר, בהם לאסולין.
בשנת 1999 יצרה יחד עם בעלה ארי פולמן, רני בלייר ואורי סיון את סדרת הטלוויזיה הדרמטית "שבתות וחגים" בערוץ 3, בכיכובם של אלון אבוטבול ויעל אבקסיס. הסדרה נחלה הצלחה, ושודרה במשך חמש עונות מלאות עד שנת 2004, במהלכן זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
בשנת 2001 הפיקה את "Made in Israel" של ארי פולמן, בכיכובום של מנשה נוי ויבגניה דודינה, שזכה לאהדה ולשבחים.
ב-2003 הפיקה את סרטו השלישי של שבי גביזון, "האסונות של נינה", בכיכובם של איילת זורר ויורם חטב. הסרט זכה להצלחה בינלאומית מסחררת, גרף אחד-עשר פרסי אופיר, בהם לאסולין, והשתתף בפסטיבלים בינלאומיים.
בשנת 2006 חברה בשנית לארי פולמן ולרני בלייר ויצרה והפיקה יחד עמם את סדרת הדרמה "פרשת השבוע", אשר שודרה בהוט 3 במשך שלוש עונות עד שנת 2009. הפיקה גם את "אבידות ומציאות" בבימויו של שבי גביזון, שגם כתב את התסריט יחד עם דנה מודן. הסדרה שודרה בשנת 2008 בשידורי "רשת" בערוץ 2. ב-2010 חברה שוב לרני בלייר והפיקה את הסדרה "אדמה", ששודרה בהוט.
אסולין היא אשתו של ארי פולמן ולהם שלושה ילדים.
Love Don't Live Here Anymore

"Love Don't Live Here Anymore" (בעברית: "אַהֲבָה לֹא גָּרָה כָּאן יוֹתֵר") הוא שיר שכתב מיילס גרגורי והוקלט לראשונה כסינגל על ידי להקת רוז רויס (אנ') בשנת 1978. השיר התפרסם במיוחד בגרסת הכיסוי בביצוע מדונה, שיצא כסינגל מתוך אלבום האוסף שלה, Something to Remember. השיר יצא כסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום ב-19 במרץ 1996, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר ומאבריק רקורדס.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד השירים שבפולין.
רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי מיילס גרגורי ויצא כסינגל של להקת רוז רויס (אנ') בשנת 1978. לשיר יצאו מספר גרסאות כיסוי של אמנים שונים. הגרסה של מדונה הופקה על ידי נייל רוג'רס ודייוויד רייצס. במקור, הוקלט השיר כבר בשנת 1984 על ידי מדונה, ונכלל באלבום האולפן השני שלה Like a Virgin, אך הוא לא יצא כסינגל מתוכו, אלא תיפקד כרצועה. בהמשך, הוקלט מחדש ונכלל באלבום האוסף, Something to Remember.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר בוים על ידי ז'אן-בטיסט מונדינו, שביים למדונה את הקליפים ללהיטיה "Open Your Heart", ‏"Justify My Love" ו-"Don't Tell Me".
ביקורות

ריקי רוקסי כתב בספר שלו The Complete Guide to the Music of Madonna כי השיר "ראוי לשבח על גבורתו ועל כך שבזכותו היא מציבה לעצמה אתגרים". סטיבן תומאס ארלוויין מ-AllMusic, כתב שבעת שסקר את Like a Virgin, הוא צפה בעטיפה של הסינגל הזה ואמר "שבזכותה השיר שווה שמיעה".
דבי בול מרולינג סטון, אמרה כי "בלדת הלפיד 'Love Don't Live Here Anymore' נוראית".
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1996)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1996)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1996)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (1996)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 27 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 78 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים העכשוויים למבוגרים | 29 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הדאנס קלאב | 16 |  |
|  פולין | ZPAV | 9 |  |
|  צרפת | SNEP | 48 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 24 |  |
הרפובליקה העממית הפולנית

הרפובליקה העממית הפולנית (בפולנית: Polska Rzeczpospolita Ludowa) היה שמה הרשמי של המדינה הפולנית בין השנים 1945–1989, אז שלט בה הסוציאליזם נוסח ברית המועצות, לאחר החורבן שהביאה מלחמת העולם השנייה. תקופה שלטונית זו מכונה לעיתים גם פולין הקומוניסטית. שנים אלו, על אף עלייה מסוימת באיכות החיים, התאפיינו בחוסר יציבות פוליטי, תסיסה חברתית ומשברים כלכליים. לבסוף, לאחר לחץ מכריע מצד הכנסייה הקתולית והאיגודים המקצועיים, וחובות חיצוניים כבדים, התפרקה המפלגה הקומוניסטית של פולין, ותנועת סולידריות קיבלה את השליטה בממשלה.
לאחר מלחמת העולם השנייה גורשו כוחות גרמניה הנאצית מפולין על ידי הצבא האדום המתקדם, וועידת יאלטה אפשרה יצירת ממשלת קואליציה פולנית זמנית, אשר הייתה נתונה להשפעתה המכריעה של המפלגה הקומוניסטית. הממשלה החדשה בוורשה לחמה בהצלחה כנגד לוחמי גרילה ממתנגדיה באזורים הכפריים, והגדילה את כוחה הפוליטי באמצעות כרסום מתמיד בכוחם הפוליטי של הגורמים הלא-קומוניסטיים בפוליטיקה. הה"הפשרה" בברית המועצות שאירעה בעקבות מותו של סטלין ב-1953, הציתה את הדרישה לרפורמות בין האינטלקטואלים, העובדים, ואפילו מספר חברים במפלגה הקומוניסטית. עד לאמצע שנות השישים הייתה פולין במשבר כלכלי ופוליטי גובר. בדצמבר 1970 הכריזה הממשלה על עלייה מפתיעה במחיר מוצרי היסוד, על מנת למנוע התמוטטות כלכלית. הכרזה זו לוותה בגל של שביתות והפגנות עממיות, והמנהיג ולדיסלב גומולקה נאלץ להתפטר. הוא הוחלף בידי אדוורד גֶרֶק, אשר ביצע תוכנית כלכלית חדשה המבוססת על הלוואות מסיביות מהמערב, שבהן השתמש לרכש טכנולוגיה שתשפר את כושר הייצור של פולין. התוכנית לוותה בעלייה מיידית ברמת החיים, אך היא נכשלה כתוצאה ממשבר הנפט של 1973 והובילה למחאות ולשביתות נוספות.
מעגל קסמים זה נשבר לבסוף עם בחירתו של אפיפיור פולני, יוחנן פאולוס השני, בשנת 1978. אירוע בלתי צפוי זה היה בעל השפעה מחשמלת על האופוזיציה לשלטון הקומוניסטי בפולין. בתחילת אוגוסט 1980, גל השביתות הגיע לחוף הבלטי של פולין. בין מנהיגי השביתות בעיר גדנסק היה חשמלאי בשם לך ואלנסה, אשר הקים איגוד מקצועי עצמאי בשם "סולידריות" (Solidarność). החברוּת באיגוד החלה להתפשט לרחבי פולין, והשביתות הפכו לקשות יותר. בדצמבר 1981, ווייצ'ך ירוזלסקי אשר התמנה באותה השנה למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, ולראש ממשלת פולין, הכריז על המשטר הצבאי בפולין, ואסר את מנהיגי האופוזיציה. בשנים הבאות נמשך הדיכוי הפוליטי אך לא הצליח לחנוק את הקריאות לשינוי. ב-1988 בשיחות שנודעו כ"שיחות השולחן העגול" ויתרה המפלגה הקומוניסטית על מעמדה הבלעדי ואושר קיומן של מפלגות נוספות. באפריל 1989 הפכה שוב סולידריות לתנועה חוקית, והורשתה להשתתף בבחירות. מועמדי התנועה זכו לניצחונות מרשימים, והחל מעבר שקט לשלטון דמוקרטי, במקביל לשינויים דומים שחלו ברחבי הגוש המזרחי. בסוף אוגוסט 1990, שלטה בפולין ממשלה בהנהגת סולידריות, ובדצמבר נבחר ואלנסה לנשיאות פולין, והרפובליקה העממית של פולין הפכה לרפובליקה של פולין.
יצירת הרפובליקה העממית של פולין (1945–1956) > ההרס שבעקבות המלחמה

מלחמת העולם השנייה פגעה קשות בפולין, בנפש וברכוש. מאוכלוסייה של 35.1 מיליון תושבים בפרוץ המלחמה, ירדה אוכלוסייתה ל 23.9 מיליון איש בלבד במפקד אוכלוסין שנערך בפברואר 1946. למעלה מתשעים אחוזים מבירת המדינה, ורשה, נהרסו במהלך מרד ורשה ותשתיות רבות של המדינה נהרסו במהלך הכיבוש הגרמני. פולין אחרי המלחמה הייתה עדיין מדינה חקלאית בעיקרה, וענייה בהשוואה למדינות המערב.
גבולות המדינה השתנו באופן מהותי - שטחים נרחבים במזרח סופחו לברית המועצות והשטחים המוחזרים התווספו בצפון ובמערב.
יצירת הרפובליקה העממית של פולין (1945–1956) > המיעוטים בפולין שלאחר המלחמה

לפני מלחמת העולם השנייה, כשליש מאוכלוסיית פולין היה מורכב ממיעוטים אתניים. לאחר המלחמה, מיעוטיה של פולין נעלמו, אם בשל השואה שבה הושמדו היהודים, אם בשל שינויי הגבולות אשר העבירו לשליטת ברית המועצות שטחים שבהם גרו רוב בני המיעוטים שאינם יהודים אוקראינים ובלארוסים ואם בשל גירושם של הגרמנים מן השטחים שסופחו במערב.
היהודים היו המיעוט האתני השני בגודלו בפולין (אחרי האוקראינים) שלפני המלחמה, ומנו כשלושה וחצי מיליון נפש. ב-1945 נותרו מהם על אדמת פולין בין 40,000 ל-100,000, לאחר השמדתם השיטתית בשואה. בין 50,000 ל-170,000 שבו לשטחה של פולין מן השטחים שסופחו לברית המועצות במזרח, ובין 20,000 ל-40,000 שבו מגרמניה ומארצות אחרות. בשיאה מנתה אוכלוסיית היהודים בפולין שלאחר המלחמה בין 180,000 ל-240,000 נפשות, רובן בוורשה, לודז', קרקוב וורוצלב.
מצבם של היהודים היה קשה. רבים מניצולי השואה היו פליטים חסרי רכוש וניסיונותיהם לקבל את רכושם שמלפני המלחמה נתקל בהתנגדות קשה מצד הפולנים שיישבו את בתיהם של היהודים ונטלו את רכושם. היו מקרים של יהודים ששבו לבתיהם והותקפו על ידי תושביהם החדשים ורבים נרצחו על רקע זה. יהודים זוהו עם הקומוניזם השנוא, ואלו ששבו מברית המועצות הוחזקו על ידי התושבים כאחראים לדיכוי הקומוניסטי. נושאים אלו הבעירו את אש האנטישמיות שבערה ממילא בפולין, והביאו לפרעות ביהודים ששיאן הפוגרום בקיילצה, ביולי 1946, שהובער על ידי שמועות כוזבות על עלילת דם, שגרמו להתנפלות של המון זועם על יהודים ששכנו במגורים זמניים לקראת עלייתם לארץ ישראל. המשטרה עמדה מן הצד, בעוד ההמון הזועם פורע ביהודים, הורג למעלה מ-40 מהם ופוצע רבים נוספים. לאחר מכן, הקומוניסטים, האנטי קומוניסטים, והכנסייה הקתולית האשימו זה את זה באחריות לרציחות, וקיילצה הפכה לנקודת מפנה בהיסטוריה האכזרית של יהודי פולין. רבים מאלו שהתכוונו להישאר בפולין החליטו לעזוב. מספרם של היהודים שחצו את גבולות פולין גבר מממוצע של 1,000 מדי חודש לפני יולי 1946 ל-20,000 בממוצע בחודש בשלושת החודשים שלאחר מכן. בסך הכול בין 1945 ל-1948 עזבו את פולין בין 100,000 ל-120,000 יהודים. לעזיבה היהודית סייעו ארגונים כארגון "הבריחה". גל שני של עזיבה יהודית החל עם ההקלות שחלו במשטר בין 1957 ל-1959 (וכונה "עליית גומולקה").
רפורמות קומוניסטיות (1956–1970) > דה-סטליניזציה

סטלין מת בשנת 1953 ומנהיגה החדש של ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב גינה את הסטליניזם בקונגרס ה-20 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במרץ 1956. הדה-סטליניזציה הרשמית של פולין הותירה את תומכי הקו הקשוח במנהיגות הפולנית במצב חמור. בה בעת שנשא חרושצ'וב את נאומו, החל לצוף אל פני השטח אי שקט אזרחי, ודרישה לרפורמות ולשינוי בקרב האינטלקטואלים ובקרב העובדים. מותו של ביירוט במרץ 1956 האיץ את הפיצול הקיים בשורות ה־PZPR.
ביוני 1956 העובדים בעיר פוזנן שבתו. הפגנות השובתים הפכו למהומות המוניות בהן נהרגו שמונים אנשים. ראש הממשלה צירנקייביץ' ניסה לדכא את המהומות, ואיים כי: "כל הפרובוקטורים והמטורפים המרימים את ידם כנגד ממשלת העם יידעו כי יד זו תיגדע". אך עד מהרה הבינו הקומוניסטים כי איבדו את תמיכת ברית המועצות, וכי עליהם לפנות לדרך של פשרה. המשטר הצהיר על העלאת שכר ורפורמות אחרות. החלו להישמע קולות בקרב אנשי המפלגה הקוראים לרפורמות נרחבות יותר. ולדיסלב גומולקה, אשר הורחק בשל היותו "לאומן" שב לעמדת כוח, והציב עצמו בראש הקוראים לרפורמה.
בהבינה את הצורך במנהיגות חדשה, בחרה ה-PZPR בגומולקה, מנהיג מתון אשר "טוהר" לאחר עלייתו לשלטון של ביירוט, כמזכיר הראשון של המפלגה באוקטובר 1956, על אף איומים מצד מוסקבה לנקוט בצעדים אם אכן ימונה גומולקה לתפקיד. לאחר איומים קשים מצד חרושצ'וב, אשר הגיע לוורשה על מנת לפקח על הליך העברת הכוח, הסכימו הרוסים בחוסר רצון לעלייתו של גומולקה לשלטון וזאת על מנת לשמור על אחיזתם בפולין. גם כך, יחסי ברית המועצות ופולין היו טובים מיחסיה של ברית המועצות עם מדינות כיוגוסלביה. כסימן נוסף לכך שסוף השליטה הרוסית בפולין היה רחוק מלהראות לעין, נחתמה ברית ורשה בבירה הפולנית, ב-14 במאי 1955, על מנת ליצור משקל שכנגד לברית נאט"ו.
הסטליניסטים הקשוחים הורחקו מן ההנהגה, וקצינים סובייטים ששירתו בכוחות המזוינים שוחררו, אך איש לא נשפט בגין משטר הדיכוי של תקופת ביירוט. פלג ה"פולאבי" שעלה עתה לשלטון טען כי משפטים המוניים לסטליניסטים, שרבים מהם היו יהודים, יצור אך עוינות כלפי היהודים. רוקוסובסקי ו"יועצים" רוסים אחרים נשלחו בחזרה לברית המועצות והקומוניזם הפולני קיבל פן יותר עצמאי. עם זאת, גומולקה ידע שלעולם לא תרשה ברית המועצות לעזוב את ברית ורשה, בשל מיקומה האסטרטגי בין ברית המועצות ובין גרמניה. הוא הסכים לכך שגייסות סובייטים יישארו על אדמת פולין ודיכא כל ניסיון למחאה גלויה כנגד ברית המועצות. בדרך זו נמנעה פולין מהתערבות רוסית חמושה מסוג זו שדיכאה בדם ובאש את המרידה בהונגריה ב-1956.
בתקופה זו נערכו ניסיונות בידי אינטלקטואלים פולנים ליצור סוג של מרקסיזם פולני. ניסיונות אלו ליצור קשר בין ההיסטוריה הפולנית והמרקסיזם הסובייטי זכו להצלחה מתונה, במיוחד בהשוואה לניסיונות דומים בארצות שכנות, אשר דוכאו על ידי השלטונות שלא חפצו בהתערבות סובייטית.
השינויים בחברה הפולנית

שנות הקומוניזם בפולין הביאו עמן שינויים פוליטיים וחברתיים משמעותיים. בראש ובראשונה נוצר שינוי משמעותי במבנה החברתי של פולין, בתפקיד הנשים בחברה ובגישה לשירותי בריאות וחינוך. עם ההזדמנויות האורבניות התעשייתיות שנפתחו בשנים הראשונות לאחר המלחמה, איבדה החקלאות את תפקידה המוביל המסורתי בחברה, וכאורח החיים הפולני הבסיסי. סקטור מתן השירותים, כמו התעשייה, התרחב במהירות, אך פחות ממקבילו במערב. התוצאה הייתה עיור מהיר, ועזיבת האזורים הכפריים, אשר הביאה לפיצול במבנה הבין דורי המסורתי של החברה הפולנית.
בה בעת, הכלכלה הריכוזית יצרה עלייה מרשימה במתן החינוך לכל ועלייה מקבילה ברמת החיים לרבים מאנשי כוח העבודה התעשייתי העירוני החדש. בשנים הראשונות שלאחר המלחמה רק מעטים מבין הפועלים שהגיעו מאזורי הכפר זכו להשכלה בסיסית, אך בסוף שנות השבעים רק 5% מן הפועלים היו ללא השכלה בסיסית מלאה.
פולין שלאחר המלחמה, כמו שאר מדינות הגוש המזרחי, הביאה לתושביה הזדמנויות רבות לקבלת חינוך גבוה ותעסוקה, וכן הזדמנויות נוספות לנשים. במובנים רבים פולין הציעה לנשים הזדמנויות במקצועות וענפי תעסוקה מעבר למה שניתן להן במערב אירופה – מקצועות רבים כארכיטקטורה, הנדסה, ומקצועות האקדמיה, העסיקו שיעור גבוה יותר של נשים בפולין מאשר במערב, ורוב תלמידי הרפואה בסוף שנות השמונים היו נשים.
בשני העשורים הראשונים של השלטון הקומוניסטי השתפרו שירותי הבריאות שניתנו לאוכלוסייה, כאשר אנטיביוטיקה הפכה לנגישה, ורמת החיים עלתה ברוב אזורי המדינה. הרחבת שירותי הבריאות שניתנו הביאה לשיפור בבריאות האוכלוסייה. החוקה משנת 1952 הבטיחה שירותי בריאות לכול, בחינם. עם זאת החל מסוף שנות השבעים החלה מגמה שלילית, כאשר ההתדרדרות במצב הכלכלי, והשכר הנמוך במקצועות הרפואה הובילו לשחיתות, ולירידה ברמת השירותים הניתנים לאזרח.
החל מסוף שנות החמישים החל כינוסן של מועצות פועלים לדיון במדיניות התעשייתית. מסורת זו החלה ב"אוקטובר הפולני" של שנת 1956. הפיכתם של הפועלים למשכילים יותר, הביאה ליצירת הנהגה של פועלים משכילים, שזכו אף לחינוך גבוה, יצרו מנגנונים ואיגודים מרשימים, שבבוא הזמן הפכו להנהגה אלטרנטיבית למפלגה הקומוניסטית.
למרות העלייה ברמת החיים שחוו רוב הפועלים לאחר מלחמת העולם השנייה, השפעתם הגוברת של רעיונות חיצוניים, שנקלטו מן המערב באמצעות הטלוויזיה ותחנות רדיו כרדיו אירופה החופשית, עיתונים ואף ספרות מחתרתית מוברחת, הביאה לאי שביעות רצון מן המשטר ואנשים הפכו להיות מודעים לאפשרויות ודרכי חיים אחרות מזו לה הטיפו אנשי המפלגה הקומוניסטית. בסוף שנות השמונים המודרניזציה של החברה הפולנית הובילה לשינוי מהותי בעצם בסיס המשטר.
לקריאה נוספת

Davies, Norman (1982). God's Playground. New York: Columbia University Press. ISBN 0231053533 and ISBN 0231053517.
Lukowski, Jerzy & Zawadzki, Hubert (2001). A Concise History of Poland. Cambridge University Press. ISBN 0521559170.
Topolski, Jerzy (1986). An Outline History of Poland. Warsaw, Interpress Publishers.
Zamoyski, Adam (1993). The Polish Way: A Thousand-Year History of the Poles and Their Culture. Hippocrene Books. ISBN 0781802008.
מניפסט PKWN שפורסם ב-22 ביולי 1944
הקרדינל סטפן וישינסקי, ראש הכנסייה הקתולית הפולנית
תור לקניית נייר טואלט. מראה נפוץ בפולין של "כלכלת המחסור" בשנות השבעים והשמונים
כרטיס קיצוב לחלב, פולין 1983
חנות PEWEX
"שטר של 2 סנט", שטר חלופי למטבע האמריקני שהיה הילך חוקי בפולין בשנות השמונים
העלמות בפיניקס

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  פרשת אורות פיניקס
 בימוי:  ג'סטין בארבר 
 הופק בידי:  רידלי סקוט טי.אס. נואולין וס בול קורטני סולומון מארק קאנטון
 תסריט:  טי.אס. נואולין ג'סטין בארבר
 עריכה:  ג'ושוע רוזנפילד
 שחקנים ראשיים:  פלורנס הארטיגן לוק ספנסר רוברטס צ'לסי לופז ג'סטין מאתיוס
 מוזיקה:  Mondo Boys
 צילום:  ג'יי קייטל
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Cinelou Films Scott Free
 חברה מפיצה:  Cinelou Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  21 באפריל 2017
 משך הקרנה:  87 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  אימה, מסתורין, חוצנים, פאונד פוטג', מוקומנטריה
 תקציב:  $2.8 מיליון
 הכנסות:  $3.7 מיליון
 הכנסות באתר מוג'ו:   phoenix2017
 תרגום לעברית:  גיא ברקאי (אולפני אלרום)
 דף הפייסבוק הרשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
תחריט "מעשה מרכבה" לפי ספר יחזקאל, המופיע בסרט (בפינה הימנית התחתונה: הטבעות הקונצנטריות שנראות בסרט)
הֵעָלְמוּת בפיניקס (שם מקורי באנגלית: Phoenix Forgotten) הוא סרט אימה ומסתורין אמריקאי משנת 2017 שביים ג'סטין בארבר כסרט הביכורים שלו בקולנוע המסחרי. הפיקו רידלי סקוט, טי' אס' נואולין, וס בול, קורטני סולומון ומארק קאנטון. בתפקידים הראשיים משחקים פלורנס הארטיגן, לוק ספנסר רוברטס, צ'לסי לופז וג'סטין מאתיוס.
הסרט מבוסס על פרשת "אורות פיניקס" מחודש מרץ 1997, כאשר אורות מסתוריים ריחפו בשמי העיר פיניקס, אריזונה, ורבים סברו וסוברים שמדובר בהופעת עב"מים. העלילה נסבה אודות שני נערים ונערה שנעלמו אחרי שיצאו להתחקות אחר מקור האורות. טכניקת הצילום משלבת את סגנון הפאונד פוטג' והסגנון הדמוי תיעודי (אנ'), תוך שיבוץ דיווחי חדשות אמיתיים ששודרו בטלוויזיה בעקבות האירוע משנת 1997.
ליהוק

| שחקנים | דמויות |
| --- | --- |
פלורנס הארטיגן: סופי בישופ
לוק ספנסר רוברטס: ג'וש בישופ
צ'לסי לופז: אשלי פוסטר
ג'סטין מאתיוס: מארק אברמס
ג'יי קייטל: ג'יי הצלם (בתפקיד עצמו, בקולו בלבד)
קלינט ג'ורדן: סטיב בישופ, אבא של סופי וג'וש
סיד סטריטמאטר: קרוליין בישופ, אמא של סופי וג'וש
ג'נין ג'קסון: מליסה פוסטר, אמא של אשלי
דייוויד קררה: ג'ק פוסטר, אבא של אשלי
מאט בידל: דן אברמס, אח של מארק
סרנדיפיטי ליליאנה: סופי בגיל 6
טוני דנקן: טוני דנקן, בן אומת האפאצ'י
מארק מארון: מארק מארון, אסטרונום
דון בויד: דון בויד, אסטרונום
ג'יי פירוזניה: ג'יי פירוזניה, חוקר פרטי, שירת בזמנו במשטרת פיניקס
קווין בונטייר: קווין בונטייר, שירת כטייס במשטרת טמפה, אריזונה
רוברטו מדינה: וולטר גארצה, שירת במחלקת השריף של מחוז מריקופה
אנה דלה קרוז: לואיזה מורנו, מורה בבית ספר תיכון בפיניקס
ג'ונתן שמאק: מר גארלנד, היה דובר מושל אריזונה
ריצ'רד קנסינו: קפטן גרובס, קצין בבסיס "לוק"
הקטור לואיס בוסטמנטה: ש"ג בבסיס "לוק"
הפקה

הבמאי ג'סטין בארבר סיפר שהרעיון לסרט עלה אחרי שנואולין ובול צפו ב"קאטפיש" ותהו אם מדובר בסיפור אמיתי, אם לאו. השלושה חשבו יחד, ורצו לעשות סרט פאונד פוטג' כמו "מפגשים מהסוג השלישי" של ספילברג, אך עם ממד של אותנטיות. לדברי בארבר, טכניקת פאונד פוטג' נראתה מפתה, משום שהיא גורמת לאנשים לשאול את עצמם אם זה באמת קרה. בנוסף לכך, המפיקים שאבו השראה מ"פרויקט המכשפה מבלייר" (1999), סדרת "פעילות על טבעית", וכן סדרת הטלוויזיה "תיקים באפלה" שעליה גדל בארבר כנער בבית ספר תיכון (נעימת הנושא של הסדרה פותחת את הסרט שג'וש התחיל לצלם על פרשת "אורות פיניקס").
מסיבת העיתונאים של מושל אריזונה כפי ששודרה ברשת CNN בשנת 1997, וראיון הווידוי שלו עשר שנים אחר כך, הם תיעודים אותנטיים ששובצו בתסריט הבדיוני.
תקציב ההפקה היה $2.8 מיליון.
שגיאות בתסריט

העלילה העיקרית מתרחשת בחודש מרץ, שנת 1997. לאור זאת, בתסריט יש שתי שגיאות כרונולוגיות:
בלוח המודעות עם תמונות הנעדרים מופיע מספר טלפון עם קידומת אזור חיוג 480 באריזונה (אנ'). אולם קידומת זו הושמשה במציאות כשנתיים מאוחר יותר, ב-1 במרץ 1999.
בסצנה המתרחשת בספרייה, ג'וש ואשלי מתייחסים לסרט "קונטקט" האהוב על אשלי, שגם מחקה את ג'ודי פוסטר שכיכבה בסרט זה. אולם "קונטקט" יצא לבתי הקולנוע רק כארבעה חודשים אחר כך, ב-11 ביולי 1997.