stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יחסי נורווגיה – קוריאה הדרומית
סקירה כללית

בשנת 1951 שלחה נורווגיה בית חולים שדה, כדי לסייע לכוחות האו"ם במלחמת קוריאה. נוכחותם של הנורווגים בתקופה קשה זו יצרה קשרים חזקים בין קוריאנים לנורווגים והביאה לידידות ושיתוף פעולה בין שתי המדינות. בסך הכל שירתו 623 נורווגים ב-NORMASH ובסך הכל טופלו שם 90,000 חולים.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-2 במרץ 1959. היחסים הלכו והשתפרו בין השנים, וביקורים רשמיים רבים נערכו במהלך השנים, כמו גם כמה הסכמים לשיתוף פעולה שנחתמו בין המדינות.
יחסי סחר

בשנת 2019 הסתכם הסחר בין המדינות ב-35.4365 מיליון דולר, כאשר היבוא מקוריאה הדרומית לנורווגיה הסתכם ב-1.802 מיליארד דולר, וכלל בעיקר כלי רכב וכלי נשק, ואילו היצוא מנורווגיה לקוריאה הדרומית הסתכם ב-1.325 מיליארד דולר, וכלל בעיקר פלטינה, בשר ודגים. באותה שנה קוריאה הצפונית השקיעה בנורווגיה כ-1.96 מיליארד דולר, ואילו נורווגיה השקיעה בקוריאה הדרומית 540 מיליון דולר.
נציגויות דיפלומטיות

נורווגיה מחזיקה בקוריאה הדרומית שגרירות בסיאול, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בפוסאן.
קוריאה הדרומית מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו.
יחסי נורווגיה–ספרד

| יחסי נורווגיה–ספרד |
| --- | --- |
נורווגיה: ספרד


נורווגיה: ספרד
שטח (בקילומטר רבוע)
323,802: 505,370
אוכלוסייה
5,588,322: 47,905,341
תמ"ג (במיליוני דולרים)
485,513: 1,580,695
תמ"ג לנפש (בדולרים)
86,880: 32,996
משטר
מונרכיה חוקתית

שגרירות ספרד באוסלו
יחסי נורווגיה–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין נורווגיה וספרד. היחסים בין ספרד לנורווגיה מוגדרים בעיקר על ידי חברותן בנאט"ו. שגריר נורווגיה, יוהאן ויבה, סיווג את היחסים בין ספרד לנורווגיה כמצוינים, קרובים מאוד ולבביים. בנוסף, קיים עניין הדדי חזק במסחר, תיירות, תרבות והיסטוריה בין שתי המדינות. קרן הנסיכה כריסטינה הנורווגית הוקמה כדי לחזק את היחסים הספרדיים והנורווגים.
היחסים בין שתי המדינות

יחסים פוליטיים דו-צדדיים בין המדינות התקיימו באופן מסורתי בנימה של ידידות ולבביות, תוך שיח פוליטי מתמשך בנושאים בעלי עניין הדדי. לקשר דו-צדדי זה יש נכסים קבועים חשובים, כמו מערכת היחסים המצוינת בין בתי המלוכה של שתי המדינות והקשרים האישיים הרבים שנוצרו כתוצאה מיותר ממיליון נורווגים המבקרים בספרד מדי שנה (כמעט ¼ מהאוכלוסייה), וספרד היא היעד התיירותי העיקרי של הנורווגים, מה שמייצר אהדה ועניין גובר בתרבות ובשפה הספרדית.  בנוסף, העיירה ל'אלפאס דל פי (אנ') היא המושבה השנייה בגודלה של נורווגים בעולם, אחרי לונדון.
ספרד ונורווגיה מקיימות גם שיתוף פעולה חיובי בארגונים רב-צדדיים, במיוחד באו"ם. ספרד ונורווגיה היו גם שני נותני החסות של הקונגרס העולמי החמישי נגד עונש מוות, שנערך במדריד ביוני 2013.
היחסים בין הממשלה לשלטון מצידם שומרים על נימה חיובית בכל ממדיה, עם כמה אלמנטים חשובים בשיתוף פעולה דו-צדדי, כמו הגנה. קיים אינטרס דו-צדדי מסוים, מכיוון שכוחות הצבא הספרדי מעוניינים להשתמש במשאבי האימון בתנאי קור עז העומדים לרשות הכוחות המזוינים הנורווגיים, ולהפך, לכוחות המזוינים הנורווגיים יש אינטרס להתאמן באקלים צחיח כמו שקיים באזורים מסוימים בספרד. הרמה הטובה של היחסים הדו-צדדיים אינה מונעת מחלוקת בין המדינות לגבי דיג בארכיפלג סבאלברד. רשויות הדיג בשתי המדינות מקיימות שיחות טכניות קבועות כדי להבהיר את המסגרת בה מתקיימת פעילות הדיג הספרדי בנורווגיה.
יחסים כלכליים

באופן מסורתי נוצר חוסר איזון מסחרי בין שתי המדינות בגלל רכישות נפט וגז נורווגיות, המהווים כ-70% מהיבוא הספרדי. מנגד, הייצוא הספרדי לנורווגיה מגוון מאוד במוצריו: בין היתר ספינות, מכוניות, מכונות ותחום המזון החקלאי. מאזן השירותים מפצה בחלקו על האמור לעיל, בעיקר בזכות תיירות: 1,540,000 נורווגים (מתוך אוכלוסייה של חמישה מיליון תושבים) מבקרים בספרד מדי שנה (2014). במהלך שנת 2014 ביקרו בספרד 1,533,295 נורווגים (מעל אוכלוסייה של חמישה מיליון תושבים), המהווה גידול של 1% בהשוואה לשנת 2013. בחמשת החודשים הראשונים של 2015 נצפתה ירידה מסוימת במספר התיירים הנורווגים לספרד, ובאותה תקופה ביקרו בספרד 521,778 נורווגים (ירידה של -9.3% לעומת התקופה המקבילה אשתקד).
נציגויות דיפלומטיות

נורווגיה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד, ו-14 קונסוליות באלג'יראס, ברצלונה, בנידורם, בילבאו, חיחון, ז'ירונה, לה קורוניה, לאס פאלמאס דה גראן קנריה, מאלגה, פלמה דה מיורקה, סביליה, סנטה קרוס דה טנריפה, טורבייחה וולנסיה.
ספרד מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו, המוסמכת גם עבור איסלנד.
יעקב מאליק

| --- | --- |

יעקב מאליק ב-1970
 לידה:  6 בדצמבר 1906 (יוליאני) Zmiiv, אוקראינה 
 פטירה:  11 בפברואר 1980 (בגיל 73) מוסקבה, ברה"מ 
 שם לידה:  Яков Александрович Малик 
 מדינה:  ברית המועצות, האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  בית הקברות נובודוויצ'יה 
 השכלה:  Kharkov Institute of National Economy  האוניברסיטה הלאומית של חרקוב לכלכלה 
 מעסיק:  האומות המאוחדות 
 תפקיד:  שגריר רוסיה באומות המאוחדות  שגריר 
 מפלגה:  המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות 
 פרסים והוקרה:  עיטור לנין  מדליה לגבורת העמל במלחמת המולדת הגדולה 1941–1945  עיטור הדגל האדום של העמל 
 
יעקב מאליק בתמונה שצילם ארתור סאסה, 1952
יעקב אלכסנדרוביץ מאליק (ברוסית: Яков Александрович Малик; 6 בדצמבר 1906 - 11 בפברואר 1980) היה דיפלומט סובייטי.
ביוגרפיה

מאליק, יליד הכפר אוסטרוברחובקה, בגוברניית חרקובסקייה, למד במכון חרקוב לכלכלה לאומית וסיים את לימודיו בשנת 1930. לאחר מכן הוא עבד עבור המפלגה הקומוניסטית בחרקוב, ומאז 1937 עבד בשירות החוץ הסובייטי במוסקבה. היה הקונסול הסובייטי בטוקיו במהלך מלחמת העולם השנייה (בשנים 1939–1942), ולאחר מכן שגריר ביפן (בשנים 1942–1945). בשנים 1946 עד 1953 היה סגן שר החוץ של ברית המועצות. במקביל, היה השגריר הסובייטי באו"ם ובמועצת הביטחון של הארגון מ-1948 עד 1952. באוגוסט 1948, באוגוסט 1950, ביוני 1951 וביוני 1952 היה נשיא מועצת הביטחון.
ב-25 ביוני 1950, מאליק נעדר ממועצת הביטחון של האו"ם במחאה על נוכחותו של נציג מסין הלאומנית (טאיוויאן). היעדרותו איפשרה להחלטה 82 לעבור פה אחד, 9-0, בקריאה לצפון קוריאה להסיג את כוחותיה מהדרום.
בין 1953 ו-1960 היה שגריר בממלכה המאוחדת. מ-1960 עד 1980 היה שנית סגן שר החוץ. משנת 1968 עד 1976 כיהן פעם נוספת כשגריר ברית המועצות באו"ם ובמועצת הביטחון. באפריל 1968, בספטמבר 1969, בדצמבר 1970, מרץ 1972, ביוני 1973, באוגוסט 1974, בנובמבר 1975, היה גם נשיא מועצת הביטחון של האו"ם למשך חודש בכל פעם.
מאליק היה אחד מחשובי הדיפלומטים של זמנו, ושמו נקשר במספר פרשות ידועות מאותה תקופה, כמו מלחמת קוריאה, קונפליקט סהרה המערבית, היחסים בין סין העממית וסין הלאומנית (טאיוויאן) והפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. בגללו הוסר לבסוף הסגר על ברלין בשנת 1949.
מאליק נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה. זכה בשלושה עיטורי לנין.
הערות שוליים

↑  23 בנובמבר לפי הלוח היוליאני שנהג בזמנו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1070825328  ISNI: 0000 0004 4719 8253  LCCN: no2008060431  NARA: 10596824  SNAC: w6ms66tv  VIAF: 93554582   WorldCat (עם VIAF): 93554582 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים ובנושא ברית המועצות. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
כיסא בר

כיסאות בר עשויים עץ.
כיסאות בר מודרניים, הסמוכים לדלפק במטבח בייתי.
כיסאות בר המקובעים לרצפה.
כיסא בר הוא שרפרף גבוה, לעיתים קרובות עם משען רגל התומך ברגליים.
לכיסאות בר צורה גבוהה וצרה, ומיועדים לישיבה על יד דלפקים או שולחנות גבוהים, שנמצאים לרוב בפאבים או ברים. בעשור השני של המאה ה-21, כיסאות בר זמינים בסגנונות מגוונים והופכים פופולריים יותר ויותר גם בבתים, בהם הם ממוקמים בדרך כלל על יד דלפק ביתי גבוה.
כמו כן, כיסאות בר מאפשרים ליושב זווית ראייה גבוהה יותר, מאשר על כיסא רגיל, בזמן אכילה, שתייה או אירועים חברתיים.
סוגים

ישנם סוגים רבים ושונים של כיסאות בר, הבנויים מחומרים שונים, ועל פי דגמים שונים. כיסאות בר, לעיתים קרובות, עשויים מעץ או מתכת. יש כיסאות בר עם ובלי משענות לגב, לידיים ולרגליים; עם ובלי ריפוד על פני המושב. כיסאות בר יכולים להיות בעלי עיצוב עץ בסיסי, או בעלי עיצוב מורכב יותר (למשל: עם גובה כיסא מתכוונן). הם יכולים להיות גבוהים במיוחד, או נמוכים במיוחד; יכולים להיות מיועדים לשימוש במקום מקורה, או מחוץ לבית. בבתי עסק מסחריים, הסוג הנפוץ ביותר הוא של כיסאות בר המקובעים לרצפה, אך בעלי מושב מסתובב. כאשר הכיסא מקובע לרצפה, לא ניתן להזיזו ממקומו, ועל כן לא ניתן לגנוב אותו או להשתמש בו ככלי נשק במהלך תגרת בר. כיסאות בר המקובעים לרצפה, לרוב, מותקנים על עמוד והם חסרי רגליים, על אף שגם כיסאות בר עם רגליים ניתן לקבע לרצפה, באמצעות סוגרי מתכת מיוחדים.
גובהו הסטנדרטי של מושב כיסא בר הוא 76 ס"מ, או 66 ס"מ עבור כיסאות גבוהים המוצבים בסמוך לדלפקים במטבחים ביתיים. סגנונות עיצוב פנים עכשוויים עושים שימוש בשולחנות פאב גבוהים במיוחד, הדורשים גובה של מושב 75 ס"מ עבור כיסאות הבר שלפניהם. גובהם של מושבים לכיסאות בר בגובה דלפק הוא 61 ס"מ; לשם השוואה: גובהו של מושב כיסא אוכל קונבנציונלי 46 ס"מ. לכיסאות בר מסוימים יש ריפוד עשוי פוליאוריתן, שנועד להעניק נוחות. כיסאות בר יכולים להיות עשויים קש או במבוק, כאשר ניתן לעשות שימוש בכיסאות אלו על מנת ליצור אפקט של אווירת "בר טיקי". עיצוב "רטרו" של שנות ה-50 ושנות ה-60 הוא עיצוב פופולרי במסעדות וברים רבים, שם נעשה שימוש בכיסאות עשויים כרום ויניל, בשילוב עם ספסלים או כיסאות שולחן תואמים. יש המעדיפים לרהט באמצעות כיסאות בר על מנת לחסוך במקום. ישנם מוסדות שהם נעשה שימוש בכיסאות רגילים ובכיסאות בר בעלי עיצוב תואם.
אלומיניום משמש לעיתים קרובות כאחד מרכיביו של כיסא בר המוחזק מחוץ לבית. בתוך בית, כיסאות עשויים עץ, יחד עם ריפוד, הם פופולריים עבור בתים המעוצבים בסגנון מסורתי. ישנם כיסאות בר המשמשים, למשל, מצילים בברכות שחיה, או שופטים באולמות ביליארד, ולצורך כך מוזמנים בהתאמה אישית. כיסאות בר משמשים במהלך סופי שבוע באירלנד את חסידיהם של הפרמייר ליג האנגלית, תופעה שהובילה למעשה להמצאתו של כינוי הגנאי "barstoolers" על ידי המעריצים של ליגת העל האירית בכדורגל. שטחם של כיסאות בר במקומות מסחריים הולך וגם; כמו כן ישנה עלייה ברכישתם המקוונת דרך האינטרנט. ניתן לייצר כיסאות בר על פי הזמנה, ולקוחות יכולים לציין מגוון רחב של בדים וגימורים, כמו גם מפרט של אפשרויות אחרות (כגון: גובה, משענת לידיים, משענת לרגל ועוד). הן כיסאות בר מעץ והן כיסאות בר ממתכת הם רהיטים פופולריים מאוד, כמו גם כיסאות הכוללים שימוש בנירוסטה וכרום ואפשרות לכוון את גובה הכיסא.
בניגוד למאה ה-20 בה השימוש בכיסאות בר היה נפוץ בעיקר עבור מסעדות ובתי קפה, בעשור האחרון גברה הפופולריות של כיסאות בר בקרב דירות ובתים פרטיים בשל העלייה בייצור דלפקים בגובה שיש במטבחים הביתיים.
ימית נוי

אין תמונה חופשית
ימית נוי-כספי (נולדה ב-1969) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1987, שחיינית והידרותרפיסטית.
ביוגרפיה

ימית נוי נולדה בראשון לציון כאחת משלושה ילדים, אביה היה ימאי ועבד בחברת ספנות.
היא התחילה לשחות בגיל צעיר. הייתה חברה בנבחרת ישראל לנוער בשחייה, והשתתפה באליפות ישראל.
כשהייתה בת שמונה עשרה נבחרה למלכת היופי של ישראל, והשתתפה תחרות מיס תבל 1987. מיד אחר כך עסקה בדוגמנות בישראל ומחוצה לה. במשך עשור דגמנה כספי עבור גוטקס, דיווה, פולגת, גולף, המשביר לצרכן, ד"ר פישר ועוד.
היא סיימה תואר בחינוך גופני בסמינר הקיבוצים ולמדה הידרותרפיה, כיום[דרושה הבהרה] מפעילה בריכת שחייה טיפולית לילדים.
היא נשואה לצלם שי כספי ואם לשלוש בנות. מתגוררים בבית לחם הגלילית.
הערות שוליים

↑  מערכת "לאשה", מלכת המלכות של ישראל: שנות ה-80, באתר ynet, 25 בינואר 2010
↑  אורה חיון • משה בדש, דג נוי, הישראלים
| מלכות היופי של ישראל |
| --- | --- | --- |
| שנות החמישים | מרים ירון (1950) • מיכל הראל (1951) • אורה ורד ג'מילי (1952) • חבצלת דרור (1953) • אביבה פאר (1954) • אילנה כרמל (1955) • שרה טל (1956) • עטרה ברזילי (1957) • מרים הדר (1958) • רינה יצחקוב (1959) |  |
| שנות השישים | עליזה גור (1960) • דליה ליאון (1961) • יהודית מזור (1962) • אסתר כפיר (1963) • רונית רינת (1964) • עליזה שדה (1965) • אביבה ישראלי (1966) • בתיה כבירי (1967) • מירי זמיר (1968) • חווה לוי (1969) |  |
| שנות השבעים | מושית ציפורין (1970) • אתי אורגד (1971) • אילנה גורן (1972) • לימור שריר (1973) • עדנה לוי (1974) • אורית קופר (1975) • רינה מור (1976) • זהבה ורדי (1977) • דורית ילינק (1978) • ורד פולגר (1979) |  |
| שנות השמונים | אילנה שושן (1980) • דנה וקסלר (1981) • דבי הס (1982) • שמעונה הולנדר (1983) • ספיר קופמן (1984) • הילה קלמן (1985) • נילי דרוקר (1986) • ימית נוי (1987) • שירלי בן מרדכי (1988) • ניקול הלפרין (1989) |  |
| שנות התשעים | איבונה קרוגליאק (1990) • מירי גולדפרב (1991) • רוית אסף (1992) • יאנה חודריקר (1993) • רווית ירקוני (1994) • יאנה קלמן (1995) • טלי לוונטל (1996) • מירית גרינברג (1997) • לינור אברג'יל (1998) • רנא רסלאן (1999) |  |
| העשור הראשון של המאה ה-21 | נירית בקשי (2000) • אילנית לוי (2001) • ימית הר נוי (2002) • סיון קליין (2003) • גל גדות (2004) • ילנה ראלף (2005) • יעל נזרי (2006) • לירן כוהנר (2007) • תמר זיסקינד (2008) • עדי רודניצקי (2009) |  |
| העשור השני של המאה ה-21 | שביט ויזל (2010) • אלה רן (2011) • שני חזן (2012) • טיטי איינאו (2013) • מור ממן (2014) • מעיין קרן (2015) • קארין עליה (2016) • רותם רבי (2017) • ניקול רזניקוב (2018) • סלע שרלין (2019) |  |
| העשור השלישי של המאה ה-21 | תהילה לוי (2020) • נועה כוכבא (2021) • אופיר קורסיה (2024) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007448640105171  VIAF: 840149066741765601969   WorldCat (עם VIAF): 840149066741765601969
יעקב מאיר סגלוביץ

הרב יעקב מאיר סגלוביץ, אשתו בלומה (בורישנסקי) סגלוביץ, ונכדם יואל סגל
הרב יעקב מאיר סגלוביץ (באנגלית: Jacob Meir Sagalowitch; ה'תרל"ט, 1879 - ד' בטבת ה'תש"ד, 31 בדצמבר 1943) היה רב ועורך תורני. מו"ל כתב העת הדרשני "מאסף דרושי", רבן של כמה עיירות בליטא, אב"ד דנציג רבה של בריסל.
ביוגרפיה

נולד בליטא לרב חיים סגלוביץ, למד בנערותו אצל אביו ובבתי מדרש בווילנה. נסמך לרבנות בידי רבי רפאל שפירא, רבי צבי הירש רבינוביץ מקובנה ורבי שלמה הכהן מווילנה.
בשנת תרס"ט, 1909, נבחר לכהונת רבנות ראשונה בפודבריזה הסמוכה לווילנה. באותה שנה יזם והדפיס בווילנה את כתב העת הדרשני "מאסף דרושי", ספר שהכיל דרשות של רבנים שונים שלא הדפיסו את כתביהם בעצמם. הכרך השני של המאסף נדפס ארבע שנים מאוחר יותר (וילנה תרע"ג), אך הדפסת המאסף נקטעה בשלב זה, כנראה בשל מאורעות מלחמת העולם הראשונה. לחלק מהכותבים, היה הספר מקור יחיד לדברי תורתם ולכן נודעה לו חשיבות.
מפודבריזה עבר לכהן כרב בהרודישץ על מקומו של אבי אמו רבי בנימין יעקב. בהמשך עבר לכהן כרב בקלינין. לאחר שנים ספורות התמנה כאב"ד בעיר דנציג, הוא ניסה להתקבל כרב בדבלין, אירלנד, ואף פנה לעזרת זאב ז'בוטינסקי בעניין זה, אך המינוי לא יצא אל הפועל.
בשנת ה'תרצ"ג (1932) התמנה כרבה האורתודוקסי הראשי של בריסל בירת בלגיה. בשנותיו האחרונות היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק. הוא נפטר בד' בטבת ה'תש"ד, 31 בדצמבר 1943.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
הערות שוליים

↑  אחיו היה הרב יחיאל משה סגלוביץ.
↑  יצחק אלפסי, דורשי ציון בפועל, ירושלים תשס"ו, עמ' 317.
↑  שערי ציון, אדר-סיון תרצ"ג, שנה י"ג, גיליון ו-ט, עמ' לא.
↑  ארכיון יעקב מאיר סגלוביץ, בספרייה הלאומית
כיסא ברצלונה

| --- | --- |

הכיסא מוצב במיקומו הראשון - ביתן ברצלונה המשוחזר
 מידע כללי
 מעצב:  לודוויג מיס ון דר רוהה ולילי רייך
 תאריך יצירה:  1929
 טכניקה וחומרים:  פלדת אל חלד וכריות עור מרופדות
 ממדים בס"מ
 רוחב:  75 ס״מ 
 גובה:  75 ס״מ 
 עומק:  75 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 משקל:  49 ליברה 
 מפעל מייצר:  קנול (Knoll) ארצות הברית (משנת 1953)
 מיקום:  גרמניה
 
"כיסא ברצלונה" הוא כיסא שעוצב בידי לודוויג מיס ון דר רוהה ולילי רייך עבור "ביתן ברצלונה" (1929) - הביתן (פוויליון) הגרמני בתערוכה העולמית של ברצלונה (1929). עיצובו של הכיסא, שלווה גם בהדום תואם, מהווה דוגמה בולטת לעיצוב תעשייתי מודרניסטי.
המהדורה הראשונה של הכיסא, אשר עוצבה עבור הביתן הגרמני, כללה רק כיסאות ושני הדומים המרופדים בעור בצבע לבן. עיצובו של הכיסא בעל הפרופורציות המרובעות, שילב בין השפעת כיסאות מן העת העתיקה, עם שפת עיצוב מודרניסטית. השפעות אלה ניכרות היטב בעיצוב הצולב של רגלי הכיסא ובקו המעוגל שלהן. אחת מן הרגליים מעוצבת בצורת האות S ואילו השנייה מעוצבת בצורת קשת. כריות הכיסא מונחות על גבי רצועות עור המתוחות על גבי מסגרת הכיסא. על אף חזותו התעשייתית, וההקשר הנפוץ שהפך בעיני רבים כמייצג לעידן הבאוהאוס, מיוצר הכיסא בחלקו הגדול בעבודת יד, ואף לא עוצב כמוצר המיועד להיות נגיש לקהל הרחב.
מסגרת הכיסא עוצבה בתחילה מיחידות פלדה מצופות בכרום, אשר חוברו בעזרת ברגים בפינות המסגרת. ב-1950 עוצבה המסגרת מחדש כך שתיוצר ממסגרת רציפה של פלדת אל חלד, ללא מחברים. שינוי זה תרם למופע מלוטש ונקי יותר, והחליף את השימוש בפלדת פחם המצופה בניקל. גם עור החזיר ששימש לריפוד הכיסא במקור הוחלף בעור פרים. בשנת 1953 נכנס הדגם לייצור תעשייתי על ידי חברת קנול (Knoll) והוא מיוצר ונמכר עד היום.
הדומים מדגם ברצלונה בפואייה של הגלריה הלאומית החדשה בברלין שתכנן מיס
הערות שוליים

↑  ראו הערך Curule chair על הכיסא הקלאסי בוויקיפדיה האנגלית
יחסי גאורגיה – דרום אוסטיה

| יחסי גאורגיה – דרום אוסטיה |
| --- | --- |
גאורגיה: דרום אוסטיה


גאורגיה: דרום אוסטיה
שטח (בקילומטר רבוע)
69,700: 3,900
אוכלוסייה
3,807,418: 72,000
תמ"ג (במיליוני דולרים)
30,536: 
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,020: 
משטר
רפובליקה פרלמנטרית: רפובליקה

יחסי גאורגיה–דרום אוסטיה הם תיאור היחסים הדו-צדדיים בין גאורגיה לבין רפובליקת דרום אוסטיה - מדינת אלניה. נכון למאי 2021, בין גאורגיה לדרום אוסטיה מתקיימים יחסים עוינים, כאשר בדומה לרוב מדינות העולם - גאורגיה לא מכירה בעצמאות דרום אוסטיה ורואה אותה כחלק מהשטח שלה.
היסטוריה > ההיסטוריה המוקדמת

האוסטים הם צאצאי השבט הסרמטי, האלאנים, שבט דובר שפה איראנית, שיישב את אזור הקווקז מהמאה ה-1. בתחילת ימי הביניים התנצרו האוסטים בהשפעת הגאורגים והביזנטים. בעקבות הפלישה המונגולית לגאורגיה ולדרום הערבה הרוסית, בתחילת המאה השלוש-עשרה, נפוצו האלאנים ממקום מושבם, דרומית לנהר הדון (כיום ברוסיה) דרומה ומערבה. אחת מקבוצות האלאנים התיישבה בצפון הקווקז באזור חבל אוסטיה. באזור זה יצרו צאצאי האלאנים שלוש ישויות טריטוריאליות נפרדות, אחת מהן נקראה "טואלנג" אשר הייתה בשטחי דרום אוסטיה המודרנית כחלק מהנסיכות הגאורגית ההיסטורית סאמאצ'אבלו.
היסטוריה > בתקופת ברית המועצות

בתקופת קיומה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בין השנים 1918 ל-1920, פרצו באזור סדרה של מרידות אוסטיות, במהלכן הועלו דרישות לעצמאות. הממשלה הגאורגית המנשביקית האשימה את האוסטים בשיתוף פעולה עם הבולשביקים. על פי מקורות אוסטיים נהרגו במרידות אלה 5,000 אוסטים, ו-13,000 נוספים נהרגו לאחר מכן מרעב וממחלות.
הממשל הסובייטי של גאורגיה הסובייטית, שהוקם בשנת 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, יסד, באפריל 1922, את הפרובינציה האוטונומית של דרום אוסטיה. ובמקביל הוקם, בשנת 1924, החבל האוטונומי של צפון אוסטיה. על אף שלאוסטים שפה משלהם, האוסטית, היו הרוסית והגאורגית לשפות הרשמיות במחוז. בתקופה הסובייטית, תחת השלטון הממשלה הגאורגית, נהנתה דרום אוסטיה ממידה מסוימת של אוטונומיה, כולל תרגול השפה האוסטית ולימודה בבתי הספר.
המתיחות באזור החלה לגאות במקביל להתחזקות התחושות הלאומיות בקרב הגאורגים והאוסטים בשנת 1989. לפני נפילת ברית המועצות חיו שתי הקהילות ששכנו בדרום אוסטיה בשלווה יחסית. הן קיימו ביניהן יחסים תקינים, ושיעור הנישואים המעורבים היה גבוה.
בשנת 1988, כאשר מדיניות הגלאסנוסט והפרסטרויקה של שליטי ברית המועצות, בישרה לעמי הקווקז כי יהיה באפשרותם להגשים את חלומות העצמאות, ובמקביל להתפתחות התנועה הלאומית הגאורגית, קמה "החזית העממית הדרום אוסטית" - "אדמון נחאס". דרישתה הייתה איחוד עם צפון אוסטיה-אלניה במטרה להגן על האוטונומיה האוסטית. ב-10 בנובמבר 1989 אישר הגוף הסובייטי העליון של דרום אוסטיה החלטה, לפיה תאוחד "דרום אוסטיה" עם צפון אוסטיה אסס"ר, שהייתה חלק מרוסיה. יום לאחר מכן הכריז הפרלמנט הגאורגי כי ההחלטה הדרום אוסטית אינה חוקית ומבוטלת. בנוסף לכך, אישר הפרלמנט לדכא את העיתונות ואת ההפגנות בנושא. הסובייט הגאורגי העליון קבע איסור על מפלגות אזוריות בקיץ 1990. צעד זה נתפס על ידי האוסטים כצעד נגדם. האוסטים החרימו את הבחירות הראשונות לפרלמנט הגאורגי, שהיו הצעד המכריע בדרך לעצמאות גאורגיה. האוסטים ערכו בחירות משלהם בדצמבר 1990, אך הממשלה המרכזית בגאורגיה הכריזה עליהן כבטלות.
ראו גם

יחסי גאורגיה–רוסיה
יחסי אבחזיה–גאורגיה
יחסי דרום אוסטיה–רוסיה
הסכסוך האוסטי-גאורגי
יחסי גאורגיה–גרמניה

| יחסי גאורגיה–גרמניה |
| --- | --- |
גאורגיה: גרמניה


גאורגיה: גרמניה
שטח (בקילומטר רבוע)
69,700: 357,022
אוכלוסייה
3,807,418: 84,431,715
תמ"ג (במיליוני דולרים)
30,536: 4,456,081
תמ"ג לנפש (בדולרים)
8,020: 52,777
משטר
רפובליקה פדרלית: רפובליקה

יחסי גאורגיה–גרמניה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין גאורגיה לבין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
היסטוריה > הרפובליקה הראשונה

כאשר גאורגיה קיבלה לראשונה עצמאות בשנת 1918 המצב הגאופוליטי באזור היה מורכב מתמיד. כדי לשמור על ריבונותה מפני שתי המעצמות באותה העת - האימפריה הרוסית וטורקיה (האימפריה העות'מאנית דאז), הפכה גאורגיה לפרוטוקטורט של האימפריה הגרמנית, ששלחה יחידות של חיילים לגאורגיה תחת הנהגתו של הגנרל פרידריך פרייהר קרס פון קרשנשטיין.
המעורבות הגרמנית בגאורגיה הייתה קצרת ימים אך יעילה במיוחד - ברלין לחצה על טורקיה לכבד את גבולותיה של גאורגיה, וביולי 1918 העבירה טורקיה לגאורגיה את כל הנמלים והרכבות בהן שלטה בתחום המדינה החדשה. גרמניה הלוותה מיליוני מארקים גרמניים למדינה החדשה. למרות היחסים הלבביים שהתפתחו בין גרמניה לגאורגיה, נאלצה גרמניה לסגת מהארץ זמן קצר לאחר שהפסידה במלחמת העולם הראשונה. בריטניה החליפה אותה בשמירה על האינטרסים של המדינה - עד לכיבוש הסובייטי.
היסטוריה > התקופה הסובייטית

בשנות הארבעים של המאה העשרים התגוררו בגאורגיה יותר מ-24,000 גרמנים שהתפרשו על פני 20 ערים. כתוצאה ממדיניות אנטי גרמנית במלחמת העולם השנייה של הממשלה הסובייטית, מאוקטובר 1941 ועד אפריל 1942 רוב הגרמנים בגאורגיה, בסה"כ 19,186, גורשו מהרפובליקה על ידי השלטונות הסובייטים.
גרמנים בגאורגיה

ב-21 בספטמבר 1818 הוקם על ידי קבוצת גרמנים שוואבים היישוב הגרמני הראשון בגאורגיה - מרינפלד, כיום חלק מהבירה טביליסי. חודשיים לאחר מכן הקימה קבוצה נוספת של מתיישבים התנחלות על גדת הנהר אסורטי וקראה לה אליזבטל, על שם אשתו של הקיסר - אליזבת אלכסייבה. בשנה הקרובה הוקמו עוד חמש מושבות: ניו טיפליס ואלכסנדרסדורף (שתיהן חלק מטביליסי המודרנית), פטרסדורף (כיום חלק מסרטיצ'אלה) וקתריננפלד (כיום נקראת בולניסי). שלוש מושבות נוספות הוקמו באבחזיה: נאודורף, גנאדנברג ולינדאו.
בין השנים 1906–1922 פרסם קורט פון קוטשנבאך את העיתון הגרמני "Kaukasische Post", שכונה "העיתון הגרמני היחיד בקווקז". העורך הראשי היה הסופר והעיתונאי ארתור לייסט.
נציגויות דיפלומטיות

גאורגיה מיוצגת בגרמניה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברלין, בירת המדינה. גאורגיה מיוצגת בגרמניה גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות שהיא מחזיקה בערים: פרנקפורט, ומינכן.
גרמניה מיוצגת בגאורגיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטביליסי, בירת המדינה.
ינאם (מחוז)

| --- | --- |
 מדינה:  הודו הודו
 בירת המחוז:  Yanam 
 שפה רשמית:  טלוגו 
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  55,626 (2011)
 קואורדינטות:  16°44′00″N 82°15′00″E﻿ / ﻿16.733333333333°N 82.25°E﻿ / 16.733333333333; 82.25 
 אזור זמן:  UTC+5:30
 http://yanam.gov.in
 he
 
מחוז ינאם הוא אחד מארבעת המחוזות בטריטוריית האיחוד פודוצ'רי בהודו, והוא מהווה מובלעת באנדרה פרדש. לשעבר מושבה צרפתית וחלק מהודו הצרפתית בשם יאנום.
היסטוריה

ינאם השתייכה במקור לשושלת צ'ולה. היא נכבשה על ידי מוסלמים במאה ה־16, והייתה זירת עימת בין חברת הודו המזרחית הבריטית, חברת הודו המזרחית הצרפתית והשלטים המוסלמים במאות ה־17 ו־18. ב־1765, כשמרבית החוף נכלל בנשיאות מדראס הבריטית, ינאם נותרה כמובלעת צרפתית.
גאוגרפיה

שטחו של מחוז ינעם הוא כ־20 קילומטרים רבועים.
המחוז ממוקם בצפון אנדרה פרדש, בסמוך לשפך הגודבארי. השפה הרשמית במחוז היא טלוגו, השפה השלטת באנדרה פרדש.
דמוגרפיה

ב־1859 עמדה האוכלוסייה האוכלוסייה במובלעת הצרפתית של יאנום על 6,464 נפש, וב־1948 עמדה על 5,853.
במפקד האוכלוסין ההודי של 2011 היו במחוז ינאם 55,626 תושבים, דבר שממקם אותו כמחוז ה־629 בגודלו בהודו (מתוך 640). שיעור האוריינות עמד על 80.26%.
הערות שוליים

↑  Srivastava, Dayawanti, ed. (2010). "States and Union Territories: Pondicherry: Government". India 2010: A Reference Annual (54th ed.). New Delhi, India: Additional Director General, Publications Division, Ministry of Information and Broadcasting (India), Government of India. p. 1222. ISBN 978-81-230-1617-7.
↑  The Pondicherry Official Languages Act, 1965
↑  , India: Its Extent and Population, Journal of the American Geographical and Statistical Society vol. 1, no. 1, 1859, עמ' 22–23‏, JSTOR 196133
↑  Fifield, Russell H., The Future of French India, Far Eastern Survey vol. 19, no. 6, 1950, עמ' 62–64‏, JSTOR 3024284
1 2 3  "District Census 2011". Census2011.co.in. 2011. נבדק ב-2011-09-30.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 96144647640206566096   WorldCat (עם VIAF): 96144647640206566096
כספת

כספת ביתית
כספת היא בית קיבול מאובטח לשמירת כספים, חפצי ערך ומסמכים יקרי-ערך מפני גנבה, נזק או גישה של גורמים לא רצויים. הכספת בנויה לרוב בצורת תיבה חלולה, שאחד מצדדיה משמש כדלת לתוכן הכספת. הגוף והדלת של הכספת עשויים לרוב ממתכת יצוקה כגון ברזל.
אחד מחלקיה החשובים ביותר של הכספת הוא המנעול, המשמש כאמצעי האבטחה והגישה לתוכן הכספת. המנעול יכול להיות מכני (כגון מנעול צילינדר), חשמלי, דיגיטלי או ביומטרי. יש כספות הכוללות מספר מנגנוני אבטחה ומנעולים.
לעיתים כספות מקובעות למבנה, על מנת להקשות על גנבתן ופריצתן מאוחר יותר. בנקים ומוסדות גדולים אף בונים חדרים שלמים המשמשים ככספת.
סוגים

מקובל להפריד בין שני סוגי כספות מרכזיים, כספות פנימיות וחיצוניות.
כספות פנימיות מקובעות בתוך קיר (מבטון בדרך כלל), בעוד כספות חיצוניות מקובעות לקיר באמצעות דיבל ג'מבו חזק.
בנוסף לכספות המותקנות בבתים, משרדים וכו' לשימושם הפרטי, מציעים חלק מסניפי הבנקים שירותי השכרת כספות הנמצאות בסניף הבנק.