stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משפט חוזר
המשפט החוזר ככלי לתיקון הרשעות שווא

הליך המשפט החוזר בישראל מנסה לאזן בין שני אינטרסים: מחד – השאיפה לגילוי האמת, תיקון טעויות במעשה השפיטה ומניעת הרשעתם של חפים מפשע, ומאידך - עקרון סופיות הדיון, המבקש להביא לתחימתו והבהרתו של ההליך השיפוטי, כך שלא בקלות ניתן יהיה לפתוח מחדש משפט שהסתיים.
על אף קביעתו של בית המשפט העליון כי המשפט החוזר נועד לספק מנגנון הבא לתקן טעות שנפלה בהרשעתו של אדם, מתוך הכרה כי המערכת המשפטית, ככל מערכת אנושית, אינה חסינה מטעויות, ביטל בית המשפט העליון הרשעות לאחר תום המשפט והורה על קיום משפט חוזר ב-26 מקרים בלבד מאז קום המדינה. מדובר במספר קטן מאוד של בקשות שהתקבלו, על רקע מספרם של המורשעים בפלילים במדינת ישראל, גודלה של האוכלוסייה וכן בהשוואה למדינות אחרות בעולם.
בשנת 2001 הוסמכה הסניגוריה הציבורית בסעיף 18(א)(9) לחוק הסניגוריה הציבורית, לייצג נידונים בבקשות למשפט חוזר אם הסניגור הציבורי הארצי קבע שיש מקום להגיש עבור נידון בקשה למשפט חוזר וכן התקיימו התנאים הקבועים בסעיף 15(א)(1) עד(3) או (ג) לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב], התשמ"ב–1982.
בעקבות התיקון לחוק, הוקמה בסניגוריה הציבורית הארצית מחלקת משפטים חוזרים, שתפקידה לבדוק פניות של נידונים לייצוג בבקשות למשפט חוזר. על מנת לייצג נידון בבקשה למשפט חוזר, בודקת הסניגוריה הציבורית אם מתקיימת עילה למשפט חוזר לפי סעיף 31 לחוק בתי המשפט. את המחלקה הקימה וניהלה מאז שנת 2003 עו"ד אפרת פינק מהסניגוריה הציבורית הארצית. מאז מינויה של עו"ד אפרת פינק לשיפוט, בשנת 2013, מנהלת את המחלקה עו"ד קרן אבלין-הרץ.
במאמר שכתבו עו"ד אפרת פינק ועו"ד רתם רוזנברג מתוארים החסמים המוסדיים הקיימים במערכת המשפט בישראל, המגבילים את האפשרות להגיש בקשות למשפט חוזר ומצמצמים את אפשרותו של בית המשפט העליון להורות על משפטים חוזרים לרבות: היעדר סמכויות נאותות לגוף מוסדי ייעודי לבדיקת טענות בדבר הרשעות שווא; אי-שמירה נאותה והשמדה של חומר ומוצגים לאחר תום המשפט; הגבלה של זכות העיון בחומר ושל האפשרות לבדוק מוצגים לאחר תום המשפט; והגבלת האפשרות לקבל מידע מעדים לאחר תום המשפט.
בארצות הברית, מאז שנת 1989 ועד היום בוטלו לאחר תום המשפט כמעט 900 הרשעות, תוך שהנידונים זוכו מהעבירות זיכוי מלא. כ-300 מההרשעות בוטלו במסגרת פרויקט החפות, לאחר שבדיקות דנ"א הוכיחו את חפות הנידונים.
באנגליה בוטלו מאז שנת 1997 יותר מ-320 הרשעות לאחר תום המשפט,
בעקבות חוות-דעת שהגישה לבית המשפט לערעורים מועצת ה-Criminal Court Review Commission, גוף ממשלתי שתפקידו לבדוק טענות בדבר הרשעות שווא.
פיצוי מורשעים שזוכו במשפט חוזר

על פי סעיף 14(6) של האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, זכאי מי שהורשע בדין ולאחר מכן זוכה במשפט חוזר לפיצוי בגין כליאת שווא. משמעות הדבר היא כי מי שהורשע אך טרם ריצה את עונשו או חלק ממנו, לא תהא לבית המשפט סמכות לפסוק לו פיצויים - אף אם זוכה במשפט החוזר.
על דרך קביעת הפיצויים כתבה השופטת ענת ברון בפסק דין שבא להסדיר את נושא הפיצויים:
בקשות מפורסמות למשפט חוזר

עמוס ברנס - הורשע ב-1976 ברציחתה של החיילת רחל הלר. רק בקשתו הרביעית למשפט חוזר, שהוגשה באמצעות הסניגוריה הציבורית, נענתה (2002). לאחר ההחלטה על קיומו של משפט חוזר הודיעה הפרקליטות לבית המשפט המחוזי, שעקב חלוף הזמן ואובדן ראיות, אין היא עומדת על קיומו של משפט חדש. בית המשפט המחוזי החליט כי בנסיבות אלו יש לזכות את הנאשם.
פרשת רצח דני כץ (1983) - חמשת הנאשמים שהורשעו ב-1985 ברציחתו של הנער החיפאי טענו במשך שנים כי הם חפים מפשע עד שלבסוף נעתר בית המשפט העליון ב-1999 והורה על קיומו של משפט חוזר. המשפט התקיים בבית המשפט המחוזי בתל אביב והם הורשעו מחדש. ערעור שהגישו על הרשעתם נדחה.
כנופיית מע"צ - נאשמים שהורשעו בסוף שנות ה-70 בסדרת הצתות בתל אביב (כולל של בניין העיתון "הארץ"), ולאחר שריצו שנות מאסר ארוכות, זוכו בהליך של משפט חוזר ב-1998, אחרי שאחד מחוקריהם, שי שמחי, התוודה כי הודאותיהם הוצאו תוך הפעלת כוח.
עמוס סולמי - הורשע ב-1977 בקשירת קשר לרצח, וב-2002 זוכה מעבירה זו (אך לא מעבירות של השפעה על עדים והטרדתם, שגם בהן הורשע באותו משפט) בהליך של משפט חוזר, אחרי שהצליח להקליט את קצין המשטרה לשעבר דני מרוז, מספר על האופן שבו ערך את חקירתו.
ארנלדו לזרובסקי - הורשע בשנת 2000 בביצוע אונס ומעשים מגונים בקטין, כשערעורו לבית המשפט העליון נדחה. בהליך מקביל ללזרובסקי, הורשע אדם נוסף (בוריס שניידר) באישומים זהים כמעט, אולם בערעורו זוכה (מסיבות טכניות - הזיכוי היה במחוזי). לאחר זיכויו של שניידר ביקש לזרובסקי אישור למשפט חוזר, וזה ניתן לו על ידי השופטת מרים נאור, שהחזירה את התיק לדיון מחדש בבית המשפט המחוזי (2005). בשלב זה, כבר סיים לזרובסקי לרצות את העונש שנגזר עליו, והוא ערער למעשה, כשהוא זקן וחולה, על מנת לנקות את שמו בלבד. ברם, בית המשפט המחוזי שוב הרשיע את לזרובסקי, והאחרון ערער, שוב, לעליון. בשנת 2010, קיבל בית המשפט העליון (השופט סלים ג'ובראן) את ערעורו של לזרובסקי (לאחר שמצא בין היתר, כי לנער שהאשים את לזרובסקי היה ככל הנראה מניע להשתחרר משירות קרבי בצה"ל), ולראשונה - הסתיים בישראל משפט חוזר בזיכוי בערעור.
דניס אייזן - הורשע בשנת 2000 בהתעללות ובהריגת בנו התינוק. נטען כי הוא חבל בכוח בראשו של התינוק וכתוצאה ממעשיו נגרם לתינוק שבר מורכב בכיפת הגולגולת. ההרשעה התבססה בעיקרה על דו"ח הנתיחה שבוצע על ידי פרופ' יהודה היס ועל חוות דעתו לפיה התינוק מת כתוצאה מחבלה קהה בראשו שגרמה לשבר בגולגולתו. בקשתו למשפט חוזר, שהוגשה ב-2004 באמצעות הסניגוריה הציבורית, הציגה חוות דעת פתולוגית שנייה לפיה מות התינוק נגרם כתוצאה ממחלת לב נדירה ולא מהשבר בגולגולת. הבקשה התקבלה על ידי נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, שהורה על עריכת משפט חוזר. במהלך המשפט החוזר חתם אייזן על הסדר טיעון ובו הודה בעבירה של תקיפת חסר ישע והריגה בקלות דעת, ועונשו הופחת לשש שנים.
שלום עובדיה - הורשע ב-1997 ברצח יו"ר האגודה לזכויות האזרח בישראל עו"ד שמואל לוינסון בביתו בשכונת רחביה בירושלים. לאחר שלטענת הסנגוריה הציבורית התגלו בתיק 43 ראיות חדשות ובהן דגימות דנ"א מהזירה שאינן שייכות לעובדיה, החליטה הסנגוריה להגיש בקשה למשפט חוזר בשמו של עובדיה. הבקשה נדחתה בחודש ספטמבר 2017. בית המשפט העליון מתח ביקורת חריפה על ניסיונות הפרקליטות לסכל הגשת בקשות למשפטים חוזרים.
רומן זדורוב - הורשע ב-2010 ברצח תאיר ראדה (2006). בשנת 2021 הורה בית המשפט העליון על עריכת משפט חוזר, ובשלהי מרץ 2023 זוכה זדורוב במשפט זה ברוב של שופטים (2-1).
לקריאה נוספת

דורון מנשה ואיל גרונר, אולי נפלה טעות - התיאוריה של המשפט החוזר וניתוח פרשת זדורוב, הוצאת נבו, 2021
הערות שוליים

↑  נינה פוקס, 34 מאז קום המדינה: תולדות המשפטים החוזרים בישראל, באתר ynet, 17 ביולי 2021
1 2  מ"ח 7929/96 אחמד כוזלי ואחרים נ' מדינת ישראל, ניתן ב־16 בפברואר 1999
↑  כך, למשל, לפי המאגר המשפטי האלקטרוני "נבו" הוגשו בשנת 2011 20 בקשות; בשנת 2010 הוגשו 25 בקשות; בשנת 2009 הוגשו 30 בקשות; בשנת 2008 הוגשו 19 בקשות; בשנת 2007 הוגשו 25 בקשות; בשנת 2006 הוגשו 20 בקשות
↑  אפשרות למשפט חוזר, דבר, 14 בינואר 1958
↑  מ"ח 5048/04 דניס אייזן נ' מדינת ישראל
↑  הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, 2012
↑  לבקשות בולטות למשפט חוזר אשר הוגשו על ידי מחלקת משפטים חוזרים מאז הקמתה - אתר הסניגוריה הציבורית
↑  אפרת פינק ורתם רוזנברג-רובינס, על הבעיות המוסדיות המונעות תיקון של הרשעות שווא בישראל, מעשי משפט ה 193 (2013)]
↑  Exonerations in the United States, 1989 – 2012 (באנגלית)
↑  לאתר פרויקט החפות האמריקאי http://www.innocenceproject.org
↑  לנתונים והרחבה ראו http://www.justice.gov.uk/about/criminal-cases-review-commission
↑  ע"פ 5695/14 סאלם עבד אלקאדר נ' מדינת ישראל, ניתן ב־2 בספטמבר 2015
↑  מ"ח 3032/99 עמוס ברנס נ' מדינת ישראל, ניתן ב־14 במרץ 2002
↑  ע"פ 9809/08 ארנלדו לזרובסקי נ' מדינת ישראל, ניתן ב־25 בנובמבר 2010
↑  שמעון איפרגן, הורשע בהריגת בנו התינוק וישוחרר מהכלא, באתר nrg‏, 2 ביוני 2011
רנו 7

| --- | --- |

רנו 7
 מאפיינים כלליים
 נקרא גם:  R7
 יצרן:  FASA-Renault הספרדית - חברת בת של יצרנית הרכב רנו
 שנות ייצור:  1974–1984
 הרכבה:  ספרד ספרד
 מודל אחריו:  רנו 9
 חברת אם:  רנו
 סיווג:  מכונית סופר מיני
 מרכב:  4 דלתות
 פלטפורמה:  מנוע קדמי
 אורך:  3,890 מ"מ
 רוחב:  1,525 מ"מ
 גובה:  1,400 מ"מ
 משקל:  815 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,505 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  מנוע הנעה קדמית, 4 צילינדרים, 1,037 סמ"ק המפיק 37 כ"ס (יחס דחיסה 1:9.5), מנוע 1,108 סמ"ק המפיק 50 כ"ס (משנת 1980)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 הילוכים
 מהירות מרבית:  132 קמ"ש
 צריכת דלק:  6.5 ליטר ל-100 ק"מ
 קשר:  רנו 5
רנו 7, שנת 1976
רנו 7  (צרפתית: Renault 7) היא מכונית סופרמיני, 4 דלתות, אשר יוצרה על ידי חברת FASA-Renault הספרדית, חברת בת של יצרנית כלי הרכב הצרפתית רנו.
בין השנים 1974–1984 יוצרו כ-140,000 יחידות. בשנת 1979 הדגם עבר עיצוב מחדש.
דגם הרנו 7 התבסס על דגם הרנו 5, מכנית היה זהה לדגם ה"רנו 5", אבל במקום תצורת 5 הדלתות של הרנו 5, (הצ'בק) דגם הרנו 7 נבנה בתצורת "3 קופסאות", ובמקום הדלת החמישית תא המטען הוגדל.
הבלמים של הרנו 7 היו בלמי דיסק מלפנים ובלמי תוף מאחור.
חברת FASA-Renault

הוקמה בשנת 1951–2000 ב- Valladolid שבספרד. שם החברה עד שנת 1965 היה: Fabricacion de Automoviles Sociedad Anonima de Valladolid. בשנת 1965 חברת רנו הגדילה את חלקה ב- FASA-Renault מ-15% ל- % 49.9 ושם החברה שונה ל-FASA-Renault. משנת 1976 חברת רנו שלטה בחברת FASA-Renault.
תמונות

רנו 7, שנת 1978
רנו 7
רנו 7
רנו 7
רנו 7
הונדה S360

| --- | --- |

Honda S360
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  הונדה
 שנות ייצור:  1962 (מכונית קונספט)
 הרכבה:  יפן יפן
 מודל אחריו:  הונדה S500
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  2,990 מ"מ
 משקל:  650 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,000 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, בטור, 356 סמ"ק המפיק 33 כ"ס
הונדה S360 (באנגלית: Honda S360) היא מכונית קונספט בתצורה מכונית ספורט רודסטר מתוצרת יצרנית כלי הרכב "הונדה", אשר הוצגה בשנת 1962 ביפן.
"הונדה S360"

"הונדה S360" הוצגה לראשונה ב-5 ביוני 1962 במהלך האספה הכללית של "אספת הונדה ה-11" של "הונדה" ב-"מסלול המרוצים הבינלאומי של סוזוקה " (אנ') בעיר "Suzuka, Mie" (אנ') במחוז מיאה ביפן.
מנהל פיתוח הפרויקט היה "Yoshio Nakamura".
2 דלתות.
2 נוסעים.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין 4 צילינדרים, 356 סמ"ק המפיק 33 כ"ס, מנוע זהה מסדרה "AK250E" הורכב ב-טנדר הונדה T360 אשר יוצר בין השנים 1967–1963.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
קיבולת מכל דלק – 25 ליטר.
תאוצה בין 0–97 קמ"ש היא 29.6 שניות.
גלריה

"הונדה S360"
"הונדה S360"
"הונדה S360"
"הונדה S360"
ראו גם

הונדה S500
הערות שוליים

↑  הונדה S360 - מפרט catalog.com/car/1962/1081940/honda_sports_360
↑  הונדה S360 carthrottle.com/post
↑  הונדה S360 topspeed.com/cars/honda/1962-honda-s360
↑  השקת "הונדה S360" והונדה T360 שנת 1962 global.honda/heritage/episodes/1962autoproduction
↑  הונדה S360 dbpedia.org/page/Honda_S360
ג'נסן 541R

| --- | --- |

Jensen 541R, שנת 1960
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  Jensen Motors, Ltd (אנ')
 שנות ייצור:  1957–1960
 הרכבה:  בריטניה בריטניה
 מודל קודם:  ג'נסן 541
 מודל אחריו:  ג'נסן 541S
 אורך:  4,470 מ"מ
 רוחב:  1,600 מ"מ
 גובה:  1,346 מ"מ
 משקל:  1,470 ק"ג (ריק)
 בסיס גלגלים:  2,667 מ"מ
 מפרט טכני
 מנוע:  6 צילינדרים, 2 שסתומים לצילינדר, 3,990 סמ"ק המפיק 154 כ"ס ב-4,100 סל"ד, יחס דחיסה 7.6:1, מאייד מסוג "SU Carburettor" (מנוע "Austin Motor Company" (אנ') מסוג (Straight-six engine" (R6) Austin DS5)"
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 4 מהירויות + הילוך "overdrive"
 מהירות מרבית:  206 קמ"ש
ג'נסן 541R (באנגלית: Jensen 541R) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, המוגדרת גראן טוריסמו מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Jensen Motors, Ltd (אנ') אשר יוצרה בין השנים 1957–1960.
ממאפייני "ג'נסן 541R"

יוצרו 193 יחידות.
2 דלתות.
4 מושבים.
מנוע קדמי.
מנוע בנזין.
סוג הנעה: הנעה אחורית.
מנוע קירור מים.
קיבולת מכל דלק - 68 ליטר.
ממאפייני "ג'נסן 541R" > תאוצות

תאוצה בין 0–80 קמ"ש היא 7.6 שניות.
תאוצה בין 0–100 קמ"ש היא 10.6 שניות.
תאוצה בין 0–160 קמ"ש היא 30.2 שניות.
תמונות

"ג'נסן 541R", שנת 1959
"ג'נסן 541R", שנת 1960
"ג'נסן 541R"
"ג'נסן 541R"
"ג'נסן 541R"
"ג'נסן 541R"
"ג'נסן 541R"
"ג'נסן 541R" - מבט לתא הנהג ולוח מחוונים
ראו גם

ג'נסן 541
ג'נסן S-type
ג'נסן PW
ג'נסן GT
הערות שוליים

↑  היסטורית דגמי מכוניות יצרנית הרכב ג'נסן historywebsite.co.uk/Museum/Transport/Cars/Jensen
↑  "ג'נסן 541R" - מפרט carfolio.com/specifications/models/car
חולות הזפת של אלברטה

| --- | --- |

המתקן של קונוקו-פיליפס לעיבוד חולות הזפת, 2015
 מדינה:  קנדה 
 מיקום:  אלברטה 
 קואורדינטות:  57°01′N 111°39′W﻿ / ﻿57.02°N 111.65°W﻿ / 57.02; -111.65
 חולות הזפת של אלברטה שבקנדה
 
חולות הזפת של אלברטה הם מאגר גדול מאוד של ביטומן עשיר בנפט בצפון פרובינציית אלברטה שבקנדה. חולות זפת אלה מכילים תערובת של ביטומן גולמי (נפט גולמי מוצק למחצה), צורן, מינרלים בצורת טיט, ומים. בניגוד לנפט גולמי, חולות זפת, שכאמור הם מרבצים של ביטומן – נפט במצב של דבשה צמיגית, לא יוכל לזרום אלא לאחר חימום או דילול בפחמימנים (הידרוקרבונטים) קלים יותר ממנו.
מרבץ אתאבסקה הוא הגדול מבין שלושה מרבצי חולות זפת באלברטה. ביחד עם המרבצים בפיס ריבר (Peace River) וקולד ולי (Cold Valey) הוא מהווה את עתודת הנפט הגדולה ביותר בקנדה. השבועון טיים תיאר את שלושת המרבצים הללו כאוצר האנרגיה הקבור הגדול ביותר של קנדה וכן כמרבץ ש"יכול לספק את צורכי הנפט של העולם במאה הבאה". אתר האינטרנט של משרד האנרגיה הקנדי מוסר כי הוא שני בגודלו לאחר המרבץ של ערב הסעודית.
המרבצים שוכנים בעומקים שונים מתחת לאדמה בשטח של 140,200 קמ"ר בצפון מזרח אלברטה – אזור גדול יותר ממדינת פלורידה, או יותר מפי 6.7 משטח מדינת ישראל. ואולם רק בכשני אחוזים משטח זה הוחל בניצול המשאבים הללו עד כה. היסטורית, שימש הביטומן את אנשי שבטי ה-Cree וה-Dene המקומיים לאטום את סירותיהם מפני המים. המרבצים הללו התגלו לראשונה בידי המתיישבים האירופיים בשנת 1788.
חולות זפת כבדים יותר מנפט, ובאופן טכני, ביטומן הוא תערובת דמוית זפת של פחמימני נפט, שצפיפותו גדולה מ-960 ק"ג למ"ק. נפט גולמי קל, לשם השוואה הוא בעל צפיפות של 793 ק"ג למ"ק. בהשוואה לנפט גולמי קונבנציונלי, ביטומן זקוק לשדרוג לפני שניתן לזקק אותו. כאמור הוא גם דורש דילול עם פחמימנים קלים יותר כדי שניתן יהיה להעבירו בצינורות. ואולם הביטומן עצמו מהווה רק 10%–12% מתכולת חולות הזפת באלברטה. השאר הם מינרלים אחרים – בעיקר חולות וטיט, ו-4%–6% מים. בעוד נפט גולמי זורם בחופשיות במשאבות הנמצאות על הקרקע, חולות זפת יש לכרות או לחשוף במקום עצמו. התהליך כולל מערכות חפירה והפרדה שנועדו להפריד את הביטומן מהחול ומהמים. חולות הזפת של אלברטה הן אזור אחד מתוך שני אזורים מסוגו בסך הכול בעולם, האזור השני נמצא ברצועת אורינוקו שבוונצואלה.
תהליך הכרייה

תהליך הכרייה די בזבזני ודורש לחפור שתי טונות של חולות זפת, ולבצע את תהליך ההפרדה כדי לקבל חבית נפט אחת. כ-75% מהביטומן ניתן להפרדה כזו מהחול. חול מעובד מוחזר לבור המכרה לצורך שיקומו. כרייה מכוסה נעשית כאשר מרבצי הביטומן עמוקים מדי, כלומר הם נמצאים בעומק של למעלה מ-75 מטרים ואז הכריה בחפירה אינה מעשית. מרבית הביטומן שנכרה במכרות תת-קרקעיים מגיע ממחצבים בעומק של למעלה מ-400 מטרים מתחת לפני האדמה.
כ-10% מחולות הזפת נמצאים בשכבה רדודה, לכל היותר 75 מטרים מתחת לפני הקרקע המורכבת בעיקר מטיט. ממשלת אלברטה סימנה אזור המותר לכריה של כ-3,400 קמ"ר הגובל בשטחיהן של 37 יישובים מצפון לפורט מקמרי. עוביה של שכבת הביטמן היא 40–60 מטרים והיא ניצבת מעל שכבה של אבן גיר. כתוצאה מהגישה הנוחה, הוחל בהפקת נפט מן המרבצים בידי חברת Great Canadian Oil Sands (כיום שמה הוא סאנקור אנרג'י), כבר בשנת 1967. מכרה סינקרוד שהוא המכרה הגדול בעולם אשר הוקם ב-1978, ומכרה נוסף - אלביאן סנדס (המופעל על ידי של קנדה) ב-2003. כל שלושת המכרות מצוידים במשדרגי ביטומן ההופכים אותו לנפט שנשלח לבתי זיקוק בקנדה ובארצות הברית.
העיירה פורט מקמרי הייתה בשנות החמישים בעיקר נקודת יישוב בודדה בערבה, וגרו בה כמה מאות תושבים כשהפעילות הכלכלית העיקרית הייתה הצבת מלכודות לדובים לצורך ייצור פרוות, וכריית מלח. מאז משבר האנרגיה בשנות השבעים, הפכה העיירה לעיר של 80 אלף תושבים הנאבקים ביניהם כדי לספק שירותים ומגורים לעובדים מהגרים, רבים מהם ממזרח קנדה, ובמיוחד ניו פאונדלנד.
חברת אלברטה אנרג'י, הסוכנות של ממשלת אלברטה שהוקמה לצורך ניצול משאבי האנרגיה של המחוז מעודדת את הפיתוח האחראי של מרבצים עצומים אלה באמצעות תכנון וקשר עם הממשלה, התעשייה והקהילות באזור כדי להבטיח משטר הוגן של חלוקת ההכנסות שימשוך משקיעים, לרגולציה הולמת והגנה על הסביבה, וכן לניהול זכויות הכתר בכל הקשור לחולות הזפת תוך התחשבות בכמה מהמגבלות- סיכון טכנולוגי גבוה יותר ועליות הפקה גבוהות העומדות בפני מפתחי חולות הזפת.
תעשיית חולות הזפת של אלברטה היא תולדה של השקעות של מיליארדי דולרים בתשתית ובטכנולוגיה הנדרשת לפתח את המשאב הלא קונבנציונלי הזה. לפי איגוד מפיקי הנפט הקנדי  (CAPP), בשנת 2005, השקיעה התעשייה בחולות הזפת של אלברטה כ-10 מיליארד דולרים. באותה השנה, היוו חולות הזפת של אלברטה כ-58% מכלל מכירות הנפט הגולמי של המחוז ושווי ערך לייצור 39% מהנפט הגולמי של קנדה כולה. במהלך שלוש השנים הפיסקליות האחרונות החל משנת 2003/2004 ועד שנת 2005/2006, הניב פיתוח חולות הזפת 1.865 מיליארד דולרים לאלברטה בצורת תמלוגים ששולמו לממשלת המחוז.
תהליך הכרייה > עלות הפקה גבוהה

התפוקה השנתית של חולות הזפת עולה בהדרגה ככל שהתעשייה מבשילה. תפוקת התוצרת הראויה לשיווק של חולות הזפת עלתה ב-966 אלף חביות ליום בשנת 2005. הצמיחה הצפויה תביא את התפוקה לרמה של 3 מיליון חביות ליום בשנת 2020 וייתכן שאף ל-5 מיליון חביות ליום עד שנת 2030. רמת פעילות זו תתמוך בפיתוח תעשיות נוספות ואלברטה תהפוך למובילה עולמית בתחום האנרגיה.
למרות המאגר הגדול, עלות הפקת הנפט מהחולות עד כה הפכה את הפקת הנפט לבלתי רווחית. עלות מכירת הנפט הגולמי המופק לא כיסתה את העלויות הישירות של גילוי המשאב, עלות כוח האדם הנדרשת כדי לכרות את החולות ודלק כדי להפיק את הנפט הגולמי. בשנת 2006, העריכה מועצת האנרגיה הלאומית (National Energy Board) של קנדה כי עלות התפעול של מכרות חדשים בחולות הזפת של אנתאבאסקה, היא בסביבות 9–12 דולרים לחבית, בעוד שעלות הפקה בצורה אחרת, כזו המשתמשת בשתי בארות אופקיות, תעלה בין 10 ל-14 דולרים לחבית. זאת בהשוואה לעלויות תפעול של פחות מדולר לחבית נפט גולמית רגילה בעיראק ובערב הסעודית ול-6 דולרים בארצות הברית ובקנדה.
בנוסף, עלות ההון הדרושה לרכישת ציוד כגון מכונות ענקיות המשמשות לכריית החול ומשאיות הרכינה המשמשות להעמסתו לתוך תהליך העיבוד גורמות לעלות עצומה של ההפקה. ההערכה היא שעלות זו מגיעה ל-18–20 דולרים לחבית עבור כרייה עילית ו-18–22 דולרים לכרייה מכוסה. עלות זו עדיין אינה כוללת את עלות שדרוג הביטומן הגולמי לנפט סינתטי, דבר שמגדיל את העלות הסופית ל-36–40 דולרים לחבית במכרות חדשים.
לפיכך, על אף שמחירי הנפט הגולמי הופכים את עלות הייצור לאטרקטיבית, נפילות פתאומיות ברמות המחירים לא יאפשרו למפיקים להחזיר את עלויות ההון האדירות שלהם – אף כי החברות שבהן מדובר הן חברות בעלות גב כלכלי חזק ויכולות לשרוד תקופות ארוכות של מחירי נפט נמוכים מאחר שההון ברובו כבר הושקע והם תמיד יכולים לכסות את עלויות התפעול עצמן.
ואולם, פיתוח הייצור המסחרי הופך קל יותר בשל העובדה שעלויות הגילוי של המרבצים קרובות לאפס. עלויות אלה מהוות גורם מרכזי בהערכת כלכליות קידוחים בשדות נפט מסורתיים. מיקום מרבצי הנפט בתוך החולות עצמן מוכר היטב והערכת עלות ההפקה יכולה להיעשות בקלות. חשוב מכך, חולות הזפת נמצאים באזור יציב מהבחינה הפוליטית והחברות יכולות להיות בטוחות כי הנכסים היקרים שלהם לא יולאמו בידי ממשלה כלשהי וכן שלא יחשפו למלחמה או מהפכה.
תהליך הכרייה > מחסור בכוח אדם מיומן

כתוצאה מעלית מחירי הנפט בשנים 2004–2006, השתפרה דרמטית הכדאיות הכלכלית של חולות הזפת. במחירי נפט גולמי הנעים בסביבות 50 דולר לחבית, ההערכה הייתה שעבודת הכריה הפתוחה תביא לרווחים של 16%–23% בעוד הפעילות התת-קרקעית תביא ל-16%–27% רווח. המחירים בשנת 2006 היו גבוהים אף ממחיר זה. כתוצאה מכך, הודיעו החברות על השקעות הון בעשור הקרוב (2006–2015) בשווי כולל של 100 מיליארד דולרים, פי שניים מההערכות שנעשו ב-2004. ואולם בשל מחסור חריף בכוח אדם שנוצר באלברטה, לא סביר שכל הפרויקטים הללו אכן יושלמו.
האזור סביב פורט מקמרי באלברטה, הושפע במיוחד מהגידול בהכנסות מחולות הזפת. ואולם, אף על פי שהמשרות נמצאות בשפע, הבניה למגורים לא הדביקה את הפער והדירות באזור יקרות. אנשים המחפשים עבודה מגיעים פעמים רבות לאזור בלא הודעה מוקדמת והדבר מעלה את עלות הלינה בבתי ההארחה השונים. אזור זה מבודד, ורק כביש אחד בן שני נתיבים מקשר אותו עם שאר המחוז, וישנו כעת לחץ על ממשלת אלברטה לשפר את הנגישות, וכן את בתי החולים ושאר התשתיות.
למרות מאמציהם הנמשכים של החברות לבצע את העבודות הקמת המערכות ככל האפשר מחוץ לפורט מקמרי ואפילו מחוץ לאלברטה, המחסור בעובדים מיומנים מתפשט לשאר המחוז. גם ללא חולות הזפת, הכלכלה של אלברטה הייתה מאוד חזקה, אך פיתוח חולות הזפת מתרחש בתקופת פריחה כלכלית ובצמיחה הגבוהה ביותר של מחוז קנדי מאז ומעולם, והדבר הוביל את שיעור האבטלה באלברטה לרמות הנמוכות בהיסטוריה.
ראו גם

חולות זפת
מריך דמיראל

מריך דמיראל (נולד ב-5 במרץ 1998) הוא כדורגלן טורקי, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-אהלי ובנבחרת טורקיה.
קריירת מועדונים

בצעירותו דמיראל התאמן במחלקת הנוער של קבוצת הפאר הטורקית, פנרבחצ'ה. דמיראל הוחתם על ידי אלקננס הפורטוגזית ב-2016. בינואר 2017, הוא הושאל לקבוצת המילואים של ספורטינג ליסבון, וב-5 בפברואר 2017, ערך דמיראל את הופעת הבכורה המקצועית שלו בליגה הפורטוגלית השנייה בתיקו 1 - 1 ביתי נגד פמיליקאו. בסוף העונה ספורטינג החליטה לממש עליו את האופציה ולהחתים אותו.
ב-15 באוגוסט 2018, הושאל דמיראל למועדון הטורקי אלניהספור. ב-1 בספטמבר 2018, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הטורקית בניצחון 0–1 על גוזטפה. במחזור שלאחר מכן, שנערך ב-17 בספטמבר 2018, כבש דמיראל את שערו הראשון בקריירה נגד טרבזונספור. ב-29 בינואר 2019, דמיראל חתם באלניהספור תמורת 3.5 מיליון יורו, למחרת דמיראל הצטרף למועדון האיטלקי ססואולו בהשאלה עם אופציה להחתמה.
ב-24 בפברואר 2019, דמיראל ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' נגד ספאל, המשחק הסתיים בשוויון 1-1.
ב-4 באפריל 2019, רשם דמיראל את השערים הראשונים שלו בסרייה א', כשכבש צמד בניצחון 4 - 0 נגד קייבו ורונה.
ב-1 ביולי 2019, ססואולו החליטה לממש את האופציה על דמיראל והחתימה אותו תמורת 7.5 מיליון יורו.
ב-5 ביולי 2019, 4 ימים לאחר שחתם בססואולו, הודיעה יובנטוס על העברת דמיראל מססואולו שחתם על חוזה לחמש שנים תמורת 18 מיליון יורו. על פי הדיווחים שכרו נאמד על כ-1.3 מיליון יורו בשנה. ובנוסף הוא הפך לשחקן הטורקי הראשון שמשחק ביובנטוס.
דמיראל ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-21 בספטמבר, בניצחון 2–1 על קייבו ורונה במשחק ליגה; ולאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות ב-11 בדצמבר, במשחק האחרון של המועדון בשלב הבתים וזכה לשבחים בתקשורת על הופעתו, כאשר עזר ליובנטוס לשמור על שער נקי בניצחון 2–0 נגד באייר לברקוזן במשחק חוץ.
ב-12 בינואר 2020, דמיראל כבש את השער הראשון שלו במועדון, בניצחון 2–1 על רומא; אך לצערו הוא נפצע בהמשך המשחק, מה שמנע ממנו להשתתף במשחקי הקבוצה עד סוף העונה.
ב-6 באוגוסט 2021 הודיעה אטאלנטה על החתמתו של דמיראל בהשאלה מיובנטוס עם אופציה לרכישה. ב-17 במאי 2022 הפעילה אטאלנטה את סעיף הרכישה ורכשה את דמיראל באופן קבוע.
ב-19 באוגוסט 2023 חתם דמיראל באל-אהלי הסעודית לשלוש שנים.
קריירה בינלאומית

דמיראל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-20 בנובמבר 2018, במשחק ידידות נגד נבחרת אוקראינה, כמחליף של מרט מולדור בדקה ה-85. ב-11 ביוני 2021, רשם דמיראל את הופעת הבכורה שלו נגד נבחרת איטליה, במשחק הראשון בקמפיין יורו 2020 של אופ"א; אך באותו המשחק כבש שער עצמי והנבחרת הפסידה 0–3.
נכלל בסגל נבחרת טורקיה ליורו 2024. בשלב שמינית הגמר כבש צמד שערים נגד נבחרת אוסטריה שהעלה את הטורקים לשלב הבא.
מחלוקות

בְּ-11 באוקטובר 2019, לאחר שסנק טוסון כבש שער בניצחון ביתי של 1–0 על נבחרת אלבניה בכדורגל במגרש, ובמסגרת מוקדמות יורו 2020, דמיראל היה אחד מהשחקנים הטורקים שהשתתפו בחגיגת שער שכללה הצדעה צבאית. באותו היום, הוא הביע את תמיכתו הפומבית בפעולה הצבאית של טורקיה בצפון-מזרח סוריה בטוויטר; פוסט זה זכה לשבחים מתומכי ארדואן, אך ספג ביקורת רבה מאוהדי יובנטוס ברשתות החברתיות, כמו גם אוהדים של קבוצות אחרות, כאשר חלקם דרשו מהמועדון לפעול נגד השחקן וחלקם אף דרשו שדמיראל יושעה.
ב-18 באוקטובר 2023, ימים ספורים לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, דמיראל הביע תמיכה מלאה בפלסטינים באמצעות חשבון הטוויטר שלו. בנוסף על כך צייץ ב-24 במאי 2024, "לשחרר את פלסטין".
בְּ-2 ביולי 2024, לאחר המשחק נגד נבחרת אוסטריה בכדורגל ביורו 2024, דמיראל ביצע את "הצדעת זאב" המגונה שאסורה בחלקים מאירופה מאחר שהיא נחשבת להבעת תמיכה בארגון "הזאבים האפורים" - ארגון טרור טורקי אנטישמי וגזעני. במסיבת העיתונאים, הוא ציין כי זו דרך ביטוי של גאווה טורקית ושהוא מתכוון לעשות זאת שוב כשתהיה לו ההזדמנות. בנוסף לביקורת מצד פוליטיקאים ועיתונאים, אופ"א פתחה בחקירה נגד דמיראל בעילה של התנהגות לא הולמת והשעתה אותו לשני משחקים.
תארים > יובנטוס

סרייה א': 2019-20
קופה איטליה: 2020-21
הסופר קאפ האיטלקי: 2020
אלפא רומיאו 2000

| --- | --- |

Alfa Romeo 2000
 מאפיינים כלליים
 יצרן:  אלפא רומיאו
 שנות ייצור:  1958–1962
 יחידות שיוצרו:  6,961
 הרכבה:  איטליה איטליה
 מודל קודם:  אלפא רומיאו 1900
 מודל אחריו:  Alfa Romeo 2600 (אנ')
 מרכב:  Front-engine, rear-wheel-drive layout (אנ')
 אורך:  4,496-4,710 מ"מ
 רוחב:  1,650-1,700 מ"מ
 גובה:  1,320-1,430 מ"מ
 משקל:  1,178-1,337 ק"ג
 בסיס גלגלים:  2,720 מ"מ (דגם סלון, 4 דלתות)  2,580 מ"מ (דגם קופה)  2,500 מ"מ (דגם קבריולה)
 מפרט טכני
 מנוע:  4 צילינדרים, 8 שסתומים, 1,975 סמ"ק המפיק  105 כ"ס ב-5,300 סל"ד, יחס דחיסה 8.25:1 (הורכב בדגם סדאן)  4 צילינדרים, 8 שסתומים, 1,975 סמ"ק המפיק 115 כ"ס, ב-5,700 סל"ד, יחס דחיסה 8.5:1 (הורכב בדגמי קופה ורודסטר)
 הילוכים:  תמסורת ידנית - 5 מהירויות
 מהירות מרבית:  160 קמ"ש (מנוע 4 צילינדרים, 1,975 סמ"ק המפיק  105 כ"ס)  180 קמ"ש (מנוע 4 צילינדרים, 1,975 סמ"ק המפיק  115 כ"ס)
 מעצב:  "Giorgetto Giugiaro" (אנ') (דגמי קופה)  "Carlo Felice Bianchi Anderloni" (אנ') בחברת "Carrozzeria Touring Superleggera" (אנ') (דגמי קבריולה)
אלפא רומיאו 2000 (באיטלקית: Alfa Romeo 2000) היא מכונית סלון, אשר יוצרה במספר תצורות ספורטביות, תוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו אשר יוצרה באיטליה בין השנים 1958–1962.
תצורות "אלפא רומיאו 2000"

4 דלתות - סלון (יוצרו 2,792 יחידות).
2 דלתות - קופה (Praho, Sprint) (יוצרו 704 יחידות).
2 דלתות - רודסטר (spider) (יוצרו 3,443 יחידות).
"אלפא רומיאו 2000"

יוצרו 6,961 יחידות.
מנוע בנזין.
מנוע הנעה אחורית.
מנוע קירור מים.
5 נוסעים - בדגמי 4 דלתות, סלון.
דגמי "קופה" (Sprint) היו בשרות משטרת איטליה.