רונה יפמן
יצירתה

עבודותיה של יפמן מצטיינות במתח יש בהן עלילות וסיפורים . הן נעות כל הזמן בין שני קטבים, בין האישי לבין הציבורי, בין נושאים כבדי ראש  לקלילות ובין היפה לדוחה. ביצירותיה היא מדגישה פעמים רבות את הרובד ההומוריסטי והמלעיג שבחיים ומעצימה אותו פי כמה. אולם אין לטעות בה, הנושאי כולם מציגים חוויות עמוקות של כאב, בלבול, אובדן דרך ותהייה. יפמן יוצרת קשרים מסועפים בין עולמות אישיים וסודיים, עוסקת בזהויות מיניות המקובלות בחברה שלנו וגם באלו שנמצאות בשוליים.  נושאיה עוסקים גם בדימויים מתוך מכלול התרבותי הציוני בהקשרים אקטואליים.
ביצירתה מופיעים תמיד שלובים יחד, המציאות והבדיון, ועניין מיוחד יש לה בשוליים החברתיים. "אני מתעניינת בשוליים מכל הסוגים, חברתיים, מנטליים, מגדריים ובשוליים הנוגעים לגילאים. אולי נכון יותר לומר שאני מתמקדת בקצוות".
היא אינה מתנשאת מעל הנושאים או הדמויות שבחרה לצלם, אינה כופה עליהם את דעתה וגישתה, אלא נוכחת ברקע כדמות מפרשת, המתבוננת מתוך הזדהות רגשית אולם בלי שיפוט או פרשנות משל עצמה.
צילומיה של יפמן מסלפים באופן מכוון ומודע מאפיינים מקובלים של זכר ונקבה ושל זהות מינית. בחלקם הופיעה האמנית עם אחיה, האמן גיל יפמן. בעבודותיה, אי אפשר שלא להתרשם מהעובדה שכל הגבולות המקובלים - בין גבר לאשה,  בין "סטנדרטי" ל"סוטה"  טושטשו או בוטלו ונמחקו. יפמן מחפשת דרכים אחרות וחדשות להגדרה מיגדרית, מבקשת להרחיב הגדרות אלו ולכלול בהן כמה שיותר מרכיבים. חיפוש דרך כזה מופיע בעבודתה "גן עדן", שם, שתי דמויות ערומות, שלה ושל אחיה, נשענות על עץ אשכולית בחצר בית, ולצופה לא ברור מי כאן אדם ומי כאן חוה.	 
רונה יפמן מסבירה את משיכתה לנושאים אלו. "אחי הצעיר עבר משברי זהות באותה תקופה, שחלקם התמקדו בשאלות של זהות מינית. למדתי ממנו המון על האפשרויות לחפש גיוון ואקלקטיות אנושית שאינה מקובעת לכללים ישנים של גבר/אשה, למשל, אלא למגוון אפשרויות הרבה יותר מרגש ומסעיר. עברנו יחד מסע התבגרות וחלקנו ראיית עולם דומה, על אף הבדלי הגילים בינינו".
האמתיות, הכנות וחוסר הזיוף ביצירותיה  מתבטאים גם בהעדפתה להציג עצמה באור לא מחמיא. גישתה זאת הודגמה בגיליון מיוחד של המגזין לאמנות "Uovo", היוצא לאור באיטליה וצרפת, שבו הוזמנה להשתתף ב-2004. הגיליון שבו הציגה גם רונה יפמן כלל למעלה מ-400 עמודים, בהם עבודות של אמנים צעירים מכל העולם. יפמן צילמה את עצמה כערסית מצויה, מחוברת גבות, כשחולצתה בצבע הכתום  מעוטרת בכתובת "העמית תיכון טכני". היא מסבירה שזוהי דמותה של נערה פשוטה שלא הצליחה למצוא עדיין את דרכה אל עולם הנשיות, אולם לצופה די ברור שיפמן מעדיפה להציג דיוקנאות עצמיים שבהם היא נלעגת ומכוערת באופן מכוון.
בנוסף, יצרה עבודות, כדוגמת המיצג "בילבי, הילדה החזקה בעולם" (2008), שעסקו בנושאים פוליטיים בעלי אופי ביקורתי על נראטיבים ציוניים, כמו הכיבוש ותושבי השטחים הפלסטינים.
הסרט "שני דגלים" (2005), שהוא סרטה העלילתי הראשון, צולם ברובו בלילות בתל אביב, ומשתרע מצד אחד על פני שכונות מגורים ורחובות היסטוריים באזורי המוזנחים והשוליים של העיר, ומצד שני בחלקים החדשים והמודרניים יותר שלה. יפמן טוענת שהאינתיפאדה השנייה, שהשאירה את רחובות תל אביב ריקים מאדם, הייתה אחת הסיבות שהניעו אותה ליצור סרט שיעסוק במאבק בין שתי קבוצות. "תחושת הכאוס שהשתלטה על העיר הביאה אותי לעיסוק בקבוצות שלא מכירות זו את זו אבל שונאות".
זהו סרט עלילתי קצר שבו מתוארת שורה של סכסוכים היסטוריים, התנגשויות בין ערכים חברתיים, ופערים תרבותיים שאינם  ניתנים כלל  לגישור, והמוכרים לנו כישראלים וכבני הדור הזה שחווים אותם מדי יום. והכל כביכול בהקשר של משחק ילדים. מה שמתחיל כסיפור נדוש ורגיל כמעט, נהפך מהר מאוד לשרשרת של מאורעות והתפתחויות מפתיעות, שגורמות לצופים להרהר בנושאים כמו גזענות, תוקפנות, דעות קדומות, נאמנות, עריריות וכמובן אהבה.
בין האמנים שהשפיעו עליה בסרטה היא מונה גם את הסרטים של גודאר; "החופש שהוא יוצר בעריכה, בדמויות, ברעיונות, במצבים האנושים. הוא פשוט שיא השיאים, והכי משפיע זה הטעם המיוחד והאנין שלו - בצבעים, בהלבשה, בהכול. גם כל הסרטים של פדריקו פליני חדרו לי מתחת לעור. וכן יצירתו של בולגאקוב האמן ומרגריטה".
בתערוכתה TUFF ENUFF ממשיכה יפמן בקו העבודה האופייני לה של התבוננות ב"אחרים" השונים ובדמויות המגלות הליכה אמיצה ועקבית בדרך, שאינה תמיד בהכרח הדרך של הזרם המרכזי בחברה. היא מתרכזת באנשים שפעולתם מתארת תחושות של דיכוי חברתי אובדמויות שמטרתן הוא טיפוח האני העצמי שלהם. דרך עבודתה מתגלים בדמויות אלה  אנושיות שהיא מעל ומעבר להגדרות חברתיות המקובלות..	 
התערוכות שלה מצטיינות בסיפוריות רבה, ויש בהן תשלובת מורכבת של הקשרים, חלקם גלויים ואחרים סמויים, אשר במרכזן עומדות דמויות שהן לרוב אקסצנטריות וצבעוניות, ויוצאות כנגד תפיסות מגדריות וחברתיות בסיסיות שמקובלות על החברה בת זמננו.
בעבודת הווידאו שלה "בילבי, הילדה החזקה בעולם" מתעדת יפמן את אמנית המיצג טניה שלנדר, בדמות בילבי, עם הצמות הגינג'יות העומדות לצידי הראש, גרבי הפסים וחצאית, בעת שהיא מנסה להפיל את גדר ההפרדה באבו דיס. המילה גדר מוקטנת כאן במכוון והיא למעשה מכוונת  לחומת בטון עצומה, שגם הכוח הגדול והבלתי רגיל של בילבי לא יוכל להפילה. בילבי יוצרת קשר עם תושבי הגדה, חלקם משתתפים בניסיונה להפיל את הגדר, אולם  איחוד הכוחות  אינו מצליח לשנות את המציאות הפיזית הנוכחית.