לסלי גרובס
פרויקט מנהטן > יחסיו עם מדענים

גיוס המדענים למשימות השונות של הפרויקט והבטחת תרומתם המחקרית למטרותיו היו בין תחומי האחריות המרכזיים של גרובס. זמן קצר לאחר שנבחר לתפקיד, יצא גרובס לסיור במעבדות באוניברסיטאות שיקגו, ברקלי וקולומביה. על אף שבאופן כללי הוא ידע ליצור קשרים טובים עם מדענים שהיו נחוצים לפרויקט, במקרים רבים היו פערים בינו לבין המדענים, שנבעו מהבדל בציפיות ובתרבות בין אנשי הצבא לאנשי האקדמיה, חוסר הערכה לגבי יכולתו להבין את המחקר המדעי, העדפתו לפתרונות פרגמטיים, חששו שאופי עבודת המדענים תביא לאיטיות ולעיסוק בעניינים שוליים שלא יקדמו את המטרה, וכן דרישתו לסודיות ומידור. פערים אלה באו לידי ביטוי במפגש הראשון שלו עם מדענים, במעבדה למטלורגיה באוניברסיטת שיקגו שהוביל ארתור קומפטון. גרובס היה נוכח בישיבה של הצוות המוביל במעבדה והיה מודאג מהוויכוחים בין המדענים לגבי השיטה הרצויה להפרדת איזוטופים של אורניום. הוא הודיע להם שהחשיבות של הפרויקט לא מאפשרת עיכוב, ושאם יש שתי שיטות מועמדות, יש לבנות את הכלים לביצוע שתיהן. בנוסף הוא הודיע למדעני המעבדה שהוא מצפה להחלטה תוך ימים ספורים. המדענים לא העריכו את גישתו של גרובס, והוא לא היה רגיל לאנשים שלא מתייחסים לדבריו כפקודה. חלקם גיבשו עמדה שלילית כלפי גרובס, שנתפס כבור וחסר הבנה במדע.
יחסיו של גרובס עם לאו סילארד הם דוגמה לעימותים שהתגלו לעיתים בינו לבין המדענים. הם פיתחו תיעוב הדדי החל מהיום בו נפגשו לראשונה במעבדה של קומפטון. גרובס היה מודאג מכך שסילארד הוא מהגר; הוא דאג שיהיה אחריו מעקב לאורך כל הפרויקט ולא נתן לו גישה ללוס אלמוס. בעקבות יחס זה למהגרים, שרבים מהם היו יהודים, גרובס הואשם לעיתים בגזענות ואנטישמיות. עם זאת, הוא הבין שחלק מהמדענים המהגרים – ביניהם אנריקו פרמי, אמיליו סגרה, יוג'ין ויגנר, אדוארד טלר והנס בתה – חיוניים לפרויקט, וכשזו הייתה מסקנתו הוא דאג לכך שהם יוכלו לתרום. הדוגמה הבולטת ביותר היא רוברט אופנהיימר, שעליו גרובס סמך על אף קשריו עם קומוניסטים. עם חלק מהמדענים – בייחוד וניבר בוש, ג'יימס בריאנט קונאנט, וריצ'רד טולמן (אנ') – היו לו יחסים קרובים וחמים.
באותו סיור ראשוני באוקטובר 1942 נפגש גרובס עם רוברט אופנהיימר, פיזיקאי מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי שהיה ראש הצוות התאורטי במעבדה של קומפטון בשיקגו. בפגישתם הראשונה, בברקלי ב-8 באוקטובר, הם דנו ביצירת מעבדה שבה ניתן יהיה לתכנן ולבדוק את הפצצה, וגרובס גיבש עמדה חיובית לגבי המדען. הם נפגשו שוב שבוע לאחר מכן בשיקגו, וגרובס הזמין את אופנהיימר להצטרף לנסיעה ברכבת לניו יורק יחד עם מרשל וניקולס. גרובס התרשם מהידע הרחב של אופנהיימר, והתרשם גם שאופנהיימר הבין היטב את הנושאים הכרוכים בהקמת מעבדה באזור נידח ומרוחק. הוא חשב שבכך אופנהיימר עדיף על מדענים אחרים שעמם דיבר, וחש שהידע הרחב של אופנהיימר יהיה חיוני בפרויקט מורכב ובין-תחומי שיכלול לא רק פיזיקה, אלא גם כימיה, מטרולוגיה, תחמושת והנדסה. גרובס השתכנע שאופנהיימר הוא האיש הטוב ביותר לניהול המעבדה גם משום שהוא זיהה את השאפתנות של אופנהיימר, וחשב שהוא יוכל לספק את הדחף הדרוש כדי להביא את הפרויקט לסיומו המוצלח.
בעניין התאמתו של אופנהיימר לתפקיד, מעטים הסכימו עם גרובס. לאופנהיימר היה ניסיון ניהולי מועט, ובניגוד ליורי, לורנס וקומפטון, הוא לא זכה בפרס נובל, מעמד שמדענים רבים חשו כי ראש מעבדה חשובה שכזאת צריך לשאת. היו גם חששות לגבי סיווגו הביטחוני של אופנהיימר, שכן רבים מחבריו היו קומוניסטים, כולל אחיו פרנק אופנהיימר, אשתו קיטי וחברתו ז'אן טטלוק. קשריו של אופנהיימר עם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית התגלו במהרה. גרובס התפשר בדרישות הביטחון, וב-20 ביולי 1943 הוא הוציא לאופנהיימר אישור ביטחוני. אמונתו של גרובס באופנהיימר הייתה מוצדקת בסופו של דבר. מנהיגותו מעוררת ההשראה של אופנהיימר טיפחה גישות מעשיות לתכנון ובניית פצצות. כשנשאל כעבור שנים מדוע בחר בו גרובס, השיב אופנהיימר כי לגרובס הייתה "חולשה קטלנית לאנשים טובים." איזידור אייזק רבי ראה במינוי "הבלחה של גאונות אמיתית מצד הגנרל גרובס, שלא נחשב בדרך כלל לאדם גאון".
באוקטובר 1942 בדקו גרובס ואופנהיימר אתרים בניו מקסיקו, ואיתרו את לוס אלמוס כמקום מתאים לבניית המעבדה החדשה. בניגוד לקשיים שהיו ברכישת שטחי המפעלים באוק רידג', בית הספר ראנץ' (אנ') שיועד למעבדה בלוס אלמוס נרכש במהרה, כולל שטחים של כ-54,000 אקר של יער ואדמות מרעה שמסביבו. גרובס יצר בלוס אלמוס שני קווי סמכות מקבילים, כאשר בראש אחד עמד המפקד הצבאי של המחנה ובראש השני עמד אופנהיימר, המנהל המדעי. שניהם דיווחו ישירות לגרובס, וגרובס פיקח עליהם והתערב בהחלטותיהם באמצעות קווי טלפון, טלפרינטר וביקורים תכופים.
גיוס מדענים לפרויקט לא נפסק לאורך כל הפרויקט. מספר אנשי אקדמיה תפקדו כ"ציידי כישרונות" עבור גרובס, במיוחד כאשר נתקל הפרויקט בבעיה שדרשה מומחיות שאינה בנמצא. גרובס נדרש לעיתים להתקשר ישירות עם נשיאי אוניברסיטאות על מנת לאפשר את שחרורם של מדענים מעבודתם השוטפת. בנוסף, נוצרה "יחידת מהנדסים מיוחדת" שבמסגרתה גויסו לצבא מדענים, מהנדסים ואנשי טכנולוגיה צעירים, לטובת הפרויקט. עד 1945 גויסו ליחידה 1,823 אנשים. עם זאת, המדענים הבכירים נשארו אזרחים ולא גויסו לצבא: לאחר מחאה מצדו של איזידור אייזק רבי, הבין גרובס שעל מנת להבטיח שיהיו המדענים נכונים לתרום לפרויקט, יש לפטור אותם משגרת הצבא ומגיוס רשמי, והוא אף חתם על מכתב שהבטיח שהמדענים לא יחויבו להתגייס עד 1944 לפחות, על מנת להקל על משיכתם לפרויקט.