stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
סם שפיגל
קורות חייו

שפיגל נולד בשם סמואל פ. שפיגל בעיר ירוסלב שבחבל גליציה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (היום בפולין), למשפחה רבנית-ציונית. שפיגל התחנך באוניברסיטת וינה, עלה לארץ ישראל ושימש כחלוץ ב"גדוד העבודה". שפיגל התחתן והקים משפחה בירושלים, ועזב את הארץ לאחר גירושיו ב-1927.
בשנות ה-30 המוקדמות של המאה ה-20, פעל בברלין כראש סניף אולפני יוניברסל והתמחה בשיווק ובהפצה של סרטי האולפנים. היה מקורב לבמאי הקולנוע היהודים-גרמנים בילי ויילדר ואוטו פרמינגר. ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עזב את גרמניה והחל בקריירה של מפיק עצמאי, תחילה בווינה, פראג ופריז, והחל מ-1935 בארצות הברית. בשנים 1935–1954 חתם על סרטיו בשם S.P.Eagle ורק לאחר מכן השתמש בשמו האמיתי.
שפיגל נחשב לאחד המפיקים הגדולים והנועזים בהיסטוריה של הקולנוע האמריקני. הוא זכה בשלושה פרסי אוסקר כמפיק יחיד על סרטיו "חופי הכרך" (1954), "הגשר על הנהר קוואי" (1957) ו"לורנס איש ערב" (1962). כמו כן, זכה באוסקר לזכר תלברג על מפעל חייו.
שפיגל מזוהה בשותפותו האמנותית והעסקית עם הבמאי ג'ון יוסטון ("מלכה אפריקאית", 1951) ושותפות הדרך ארוכת השנים עם הבמאי האנגלי דייוויד לין ("הגשר על הנהר קוואי" ו"לורנס איש ערב"). הוא עבד עם גדולי הבמאים, התסריטאים והשחקנים של הוליווד, ובהם אורסון ולס (הזר), איליה קאזאן, מרלון ברנדו, המפרי בוגרט, קתרין הפבורן, הרולד פינטר, באד שולברג, ג'ק ניקולסון, רוברט רדפורד, רוברט דה נירו, פיטר או'טול, ארתור פן וז'אן מורו.
ב-1966 הפיק את הסרט "רדיפה" עם מרלון ברנדו ורוברט רדפורד.
שפיגל נחשב למפיק מספר סיפורים, הבוחר עלילות מורכבות המשרתות גיבור כריזמטי הנלחם כנגד העולם. הוא אף נודע כמפיק דעתן ושתלטן המחליט על ליהוק כוכבי הסרט לצד הבמאי ולעיתים אף נגד עמדתו, העובד ישירות עם תסריטאים בשלבי ההפקה השונים ונוטל סיכוני הפקה גבוהים הן מבחינת גודל ההפקה, והן מבחינת מרחקה הפיזי מלוס אנג'לס.
שפיגל נודע באורח חייו הססגוני והפזרני. הוא ניהל סגנון חיים הוליוודי רהבתני, הכולל יאכטות, נשפים, חיי מין סוערים ומקום של כבוד בחברה הגבוהה הבינלאומית - מלכים, שועי עולם וכוכבים. בין חבריו הקרובים היו נסיך מונקו, רנייה השלישי ורעייתו הנסיכה גרייס קלי. עם פטירתו אמר עליו חברו הטוב בילי ויילדר: "הוליווד בלי סם שפיגל היא כמו טהיטי בלי גוגן".
קשריו עם ישראל

שפיגל שמר במשך השנים על קשר עם ישראל, ובמיוחד עם אישים דוגמת גולדה מאיר, אריאל שרון, נשיאת הקרן לירושלים רות חשין, וחברו הקרוב, ראש העיר ירושלים טדי קולק, ותרם מהונו למטרות ציוניות שונות.
בשנותיו האחרונות חזר לשורשיו היהודיים והציוניים. הוא הקפיד להיפגש מדי שבוע עם רב, והוריש בצוואתו חלק ניכר מהונו לעיר ירושלים.
יורשיו ומנהלי עיזבונו – בנו אדם שפיגל, בתו אליסיה פרידמן, אחייניתו, השופטת רעיה דרבן ועורך-דינו דייוויד בוטומס, החליטו להעביר את אוסף האומנות המרשים שלו למוזיאון ישראל בירושלים. החל מ-1996 הם תורמים מדי שנה, באמצעות הקרן לירושלים, לבית הספר לקולנוע בירושלים, הנקרא מאז על שמו – בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. תרומתו של סם שפיגל לבית הספר הנושא את שמו הסתכמה עד כה בכ-20 מיליון דולר. תרומה מצטברת זו היא הגדולה ביותר לקולנוע הישראלי בכל הזמנים.
בשנת 2005, במלאת 15 שנה להקמת בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, נענתה עיריית ירושלים לבקשת מנהל בית הספר רנן שור להוקירו, וקראה לסמטה באזור התעשייה תלפיות, בה שוכן בית הספר "מבוא סם שפיגל". על שלט הרחוב כתוב "סם שפיגל - מפיק סרטים יהודי-אמריקאי זוכה אוסקרים, חלוץ, אוהב ציון".
בשנת 2015 במלאת 25 שנה לבית הספר זכו מנהלי העיזבון השופטת רעיה דרבן ועו"ד דייוויד בוטומס בתעודת מייסדים של בית הספר.
לקריאה נוספת

Sam Spiegel – The Biography of Hollywood Legend, Natasha Fraser-Cavassoni, Little, Brown, London, 2003.
הערות שוליים

↑  "סם שפיגל הטייקון האחרון" בימוי: גלעד טוקטלי
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268352905171  PLWABN: 9810644746005606  BIBSYS: 90856140  BNE: XX4722750  BnF: cb13899970n (data)  GND: 119412365  ISNI: 0000 0001 1774 9569  LCCN: n87915059  NKC: xx0034096  NTA: 071341412  SELIBR: 320734  SNAC: w6kf71sz  SUDOC: 235947946  VIAF: 92030172   WorldCat (עם VIAF): 92030172 
יורשיו של סם שפיגל בזמן חניכת הרחוב על שמו בירושלים
עבד עברי

| --- | --- |
 מקרא:  שמות, כ"א, א'–ו'; כ"ב, ב'; ויקרא, כ"ה, ל"ט–מ"ד; דברים, ט"ו, י"ב–י"ח
 משנה:  מסכת קידושין, פרק א', משנה ב'
 תלמוד בבלי:  מסכת קידושין, דף י"ד, עמוד ב'–דף כ"ב, עמוד ב'
 משנה תורה:  ספר קניין, הלכות עבדים
 שולחן ערוך:  יורה דעה, סימן רס"ז, סעיפים י"ד-ט"ז
 ספרי מניין המצוות:  ספר המצוות, עשה קצ"ו, עשה רל"ב, לאו רל"ג, לאו רנ"ז, לאו רנ"ח, לאו רנ"ט ספר החינוך, מצווה מ"ב, מצוות שמד–שמו, מצווה שמ"ח; מצוות תפא–תפב סמ"ג, עשין פ"ג–פ"ד, לאוין קע"ד–קע"ח
 
בהלכה, עבד עברי הוא יהודי שנמכר כעבד. ההלכה מבחינה בין שני סוגי עבדים על פי סיבת מכירתם: הסוג הראשון, שדיניו מופיעים בפרשת משפטים ובפרשת ראה, הוא יהודי שגנב ואינו מסוגל להשיב את הרכוש הגנוב או עלותו, ועל כן נמכר בידי בית דין כעבדו של יהודי אחר, כך שישלם את החוב משכר עבודתו. הסוג השני, שדיניו מפורטים בפרשת בהר, הוא יהודי שמצבו הכלכלי אינו מאפשר לו להתקיים עצמאית, ועל כן הוא מוכר עצמו לאדם אחר, שידאג לצרכיו. בשונה ממי שנמכר בידי בית דין, אדם שמוכר את עצמו יכול להימכר גם לגוי, אך דיניו של מוכר עצמו לגוי שונים במקצת ממוכר עצמו לישראל.
דיניו של עבד עברי שונים בתכלית מעבד כנעני (גוי שנמכר לישראל), וההבדל העיקרי הוא שבעוד עבד כנעני נמכר לפרק זמן בלתי מוגבל, עבד עברי נשאר ברשות אדונו לכל היותר עד שנת היובל (אחת לחמישים שנה). לכן בתקופה שבה לא נוהגים דיני היובל, גם דיני עבד עברי לא חלים למעשה, ויהודי לא יכול למכור את עצמו לעבד בשום אופן.
בשונה מגבר, אשה לא יכולה למכור את עצמה, אך ביכולתו של אב למכור את בתו כשהיא קטנה. הבת אינה נמכרת לעבדות על מנת להשיב גנבה, אלא רק כאילוץ כלכלי של האב שלא יכול לפרנס את משפחתו. ילדה הנמכרת לעבדות בדרך זו נקראת אמה עברייה, שדיניה דומים לדיני עבד עברי, אבל לא זהים.
קניין עבד עברי

עקרונית, התורה מתנגדת לעבדות יהודי, משום שלפי התורה, כל יהודי הוא כבר עבד לאלוהים - ”כִּי-עֲבָדַי הֵם, אֲשֶׁר-הוֹצֵאתִי אֹתָם מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם, לֹא יִמָּכְרוּ מִמְכֶּרֶת עָבֶד” (ויקרא, כ"ה, מ"ב). על אף ההתנגדות העקרונית לעבדות, התורה מתירה ליהודי למכור את עצמו כעבד ליהודי אחר (אך לא לגוי) אם הוא במצב כלכלי נחות ביותר כך שאין לו צורכי קיום בסיסיים ביותר, כגון בגדים. יתר על כן, התורה קובעת שגנב שאינו מסוגל להשיב את עלות גנבתו, יימכר לעבד בעל כורחו על ידי בית הדין: ”שַׁלֵּם יְשַׁלֵּם, אִם אֵין לוֹ - וְנִמְכַּר בִּגְנֵבָתוֹ” (שמות, כ"ב, ב').
בין אם העבד מוכר את עצמו ובין אם הוא נמכר על ידי בית דין, על המכירה להיעשות בצנעה על-מנת לא לבייש את העבד. דיני עבד עברי תלויים בשנת היובל, ולכן כאשר שנת היובל אינה נוהגת, גם דיני עבד עברי אינם נוהגים.
מבחינה פורמלית, הקניין מתבצע באחד משני אופנים: בכסף, כלומר באמצעות תשלום של האדון לעבד או למי שממנו גנב; או בשטר שנמסר לאדון, בו כתוב את שמו של העבד ושהוא נמכר לאדונו.
ישנה מחלוקת תנאים אם לנסיבות מכירתו יש השפעה על דיניו. לפי חכמים, יש לכך השלכה כלפי ארבעה דינים (שיפורטו בהמשך): שחרור לאחר שש שנים, מסירת שפחה כנענית, רציעה והענקה. לפי חכמים כל ארבעת הדינים נאמרו רק לגבי עבד שמכרוהו בית דין, ולא לגבי מוכר את עצמו, שיכול למכור את עמו ליותר משש שנים, אסור בשפחה כנענית, אינו נרצע, ואינו מקבל מענק שחרור. רבי אליעזר בן הורקנוס חולק עליהם, ולדעתו ארבעת הדינים שווים בכל עבד עברי, ללא תלות בנסיבות מכירתו. הרמב"ם פוסק כדברי חכמים, ומציין הבדל נוסף – שהמוכר את עצמו יכול להימכר לגוי, ואילו בית דין ימכרו אותו רק ליהודי.
שחרור עבד עברי

עבד עברי לא נשאר עבד למשך זמן בלתי מוגבל, שכן לכל המאוחר בשנת היובל משתחררים כל העבדים העבריים, ללא יוצא מן הכלל, וכאשר לא נוהגים דיני היובל, לא נוהגים דיני עבד עברי. מלבד היובל, עבד עברי יכול להשתחרר בנסיבות נוספות.
לכל הדעות, עבד עברי שנמכר בידי בית דין, נמכר מראש לשש שנים בלבד, והוא משתחרר בסיומן, אלא אם כן ביקש להירצע ולהישאר ברשות אדונו עד היובל. גם אמה עברייה משתחררת לאחר שש שנים, ובשונה מעבד עברי היא לא יכולה להירצע. לפי חלק מהתנאים גם עבד עברי שמכר את עצמו לישראל או לגוי משתחרר לאחר שש שנים, אך הרמב"ם פסק כדעה הסוברת שהמוכר עצמו יכול להימכר גם ליותר משש שנים.
כל עבד עברי, מלבד הנרצע, יכול לשחרר את עצמו מוקדם יותר מזמן שחרורו הצפוי ביובל או לאחר שש שנים, על ידי שהוא משלם לאדון את הסכום שבו הוא נקנה, בניכוי התשלום על השנים שעבד כבר. למשל, עבד שנמכר לפני 4 שנים, וצפוי להשתחרר בעוד 2 שנים, יכול להשתחרר כעת על ידי שהוא משלם לאדון שליש מהסכום שבו הוא נקנה. עבד שנמכר לישראל יכול להיפדות רק על ידי עצמו. אמה עברייה יכולה להיפדות גם על ידי אביה, ואף מוטלת עליו חובה לפדותה. בשונה משניהם, עבד עברי שנמכר לגוי יכול להיפדות על ידי כל אדם מישראל, ואף קיימת מצוות עשה לפדות אותו, כדי "שלא יטמע בגויים". מצווה זו מוטלת קודם כל על קרובי משפחתו, ואם הם לא יכולים לפדות אותו, המצווה מוטלת כל אדם מישראל.
דרך נוספת שבה משתחררים כל עבד או אמה עבריים, היא על ידי שאדונם כותב להם בשטר שהוא משחרר אותם ומוחל להם על תשלום השנים שנשארו להם.
מכיוון שעבד עברי אינו רכושו של האדון, הוא לא עובר בירושה לבניו של האדון. לכן עבד נרצע, אמה עברייה, ועבד שנמכר לגוי, משתחררים עם מות האדון. יוצא מן הכלל הוא עבד שנמכר לישראל ולא נרצע, שעובר בירושה לבניו של האדון, אך לא ליורשים אחרים.
בנוסף לכל אלו, אמה עברייה משתחררת עם הגיעה לגיל 12 או לבגרות מינית (אם עוד לא השתחררה בדרכים האחרות). בתלמוד מופיעה דעתו של ריש לקיש שאמה עברייה משתחררת גם במות אביה שמכרה, אולם דעתו נדחתה לאחר שנמצאה ברייתא שסותרת אותה.
חובותיו של העבד > חובות ממוניות

כאמור, לאדון נמכרה הזכות על כל עבודותיו של העבד, ומשום כך חלה החובה על העבד לעבוד בשביל האדון. בניגוד לעבד כנעני, ממונו של היהודי ממשיך להיות שייך לו, ואין בו את דין מה שקנה עבד קנה רבו.
חובותיו של העבד > השאת העבד לשפחה כנענית

זכותו של האדון לדרוש מעבדו העברי לייחד לו שפחה כנענית כדי שיולידו בשבילו ילדים - עבדים, בעל כרחו ובעל כרחה של השפחה. דינם של הילדים כעבדים כנעניים לכל דבר ואינם נחשבים על פי ההלכה היהודית לבניו של האב הביולוגי. להלכה דין זה נוהג רק בעבד שנמכר על ידי בית דין ולא במוכר עצמו.
תנאים סוציאליים של עבד עברי

בתורה נעשית הבחנה בין עבד עברי, לבין עבד כנעני. בניגוד לעבד הכנעני, לעבד העברי תנאים סוציאליים המעוגנים בהלכה ומחייבים בצורה חד משמעית את בעליו.
כאמור, עבד עברי נחשב כשכיר של הבעלים, ולכן חלה על הבעלים החובה לספק לעבד מספר זכויות סוציאליות. זכויותיו העיקריות של העבד הן:
אין להשפיל את העבד:
אסור לקרוא לעבדו בשם "עבד" דרך בזיון
אסור לגרום לעבד לבצע עבודות בזויות, כלומר כל עבודה שאדון לא היה מבצע גם תמורת כסף.
אין להעבידו עבודת פרך:
אסור להטיל על העבד עבודות שאינן מוגבלות בזמן או בהספק נדרש.
אסור להעביד את העבד בעבודות שהבעלים אינו מפיק מהן תועלת.
אם העבד היה נשוי לפני שנמכר לעבדות על האדון לדאוג לאישה ולילדים לכל צורכיהם, ואף אם התחתן תוך כדי עבדותו ובתנאי שהאדון הסכים.
יש לדאוג לעבד למזון, שתייה ולמגורים נאותים הזהים לרמת חייו של האדון. ישנו דגש על שוויון מוחלט בין העבד לאדון.
אין לפגוע בעבד פיזית. פגיעה פיזית בעבד מחייבת תשלום פיצויים על ידי האדון, כמו כל פגיעה באדם רגיל.
בגלל המחויבויות הרבות של אדוני העבד העברי לעבד, אמרו חז"ל: "כל הקונה עבד עברי כקונה אדון לעצמו". משפט זה נאמר על מקרה בו לדוגמה ישנה כסות אחת לאדון ולעבד, האדון לא יכול לקחת את הכסות לעצמו מצד הדין השוויוני שנלמד מהפסוק ”כי טוב לו עמך.” (ספר דברים, פרק ט"ו, פסוק ט"ז) אך הוא גם לא יכול למנוע משניהם מלהשתמש בכסות כיוון שזו מידת סדום, כך שהאדון מחויב לתת לעבד את הכסות.
עבד נרצע

כאמור, עבד עברי הנמכר על ידי בית דין משתחרר לאחר זמן קצוב של שש שנים. אם הוא רוצה להמשיך לעבוד את אדוניו, מסיבות שונות כמו אהבת האדון וסביבתו התומכת, או בשל אהבת השפחה הכנענית שנתן לו אדונו וילדיו ממנה, התורה מצווה לרצוע את אוזנו במרצע (לעשות בה חור) על מזוזת הדלת. ”וְהָיָה כִּי-יֹאמַר אֵלֶיךָ, לֹא אֵצֵא מֵעִמָּךְ: כִּי אֲהֵבְךָ וְאֶת-בֵּיתֶךָ, כִּי-טוֹב לוֹ עִמָּךְ. וְלָקַחְתָּ אֶת-הַמַּרְצֵעַ, וְנָתַתָּה בְאָזְנוֹ וּבַדֶּלֶת, וְהָיָה לְךָ, עֶבֶד עוֹלָם”.
התורה מתייחסת בשלילה לעניין, שהרי "כי לי בני ישראל עבדים - ולא עבדים לעבדים". וכן דרשו בגמרא:
רבן יוחנן בן זכאי היה דורש את המקרא הזה כמין חומר: מה נשתנה אזן מכל אברים שבגוף? אמר הקב"ה אזן ששמעה קולי על הר סיני בשעה שאמרתי "כי לי בני ישראל עבדים" - ולא עבדים לעבדים, והלך זה וקנה אדון לעצמו - ירצע. ורבי שמעון בר רבי היה דורש את המקרא הזה כמין חומר: מה נשתנה דלת ומזוזה מכל כלים שבבית? אמר הקב"ה דלת ומזוזה שהיו עדים במצרים בשעה שפסחתי על המשקוף ועל שתי המזוזות ואמרתי כי לי בני ישראל עבדים ולא עבדים לעבדים והוצאתים מעבדות לחירות, והלך זה וקנה אדון לעצמו - ירצע בפניהם
הרב אשר וייס מבאר שהחומרה הרבה בה התייחסה התורה לעבד המבקש להישאר תחת אדוניו נובעת מכך, שבעוד שבעבדות רגילה, השעבוד נובע מתוך אילוץ, כאן העבד מכריז "אהבתי את אדוני". הוא מביע אהבה למצב בו הוא מוותר על השעבוד המוחלט לה', ומקבל על עצמו שעבוד לאדם, ועל כן התורה קובעת שעליו להיענש פיזית על ידי הרציעה.[דרוש מקור]
עבד נרצע > תהליך הרציעה

כדי להפוך ל"עבד עולם", העבד עובר תהליך שבמהלכו רוצע אדונו את אוזן העבד בדלת, כלומר מעביר את המרצע דרך אוזנו ודרך הדלת. אף שבתורה כתוב "עבד עולם" חז"ל פירשו שמדובר עד היובל, ובבוא שנת היובל, העבד העברי ישתחרר אף בעל כורחו ואף שנרצע.
רציעת העבד מתאפשרת אך ורק אם מתקיימים כמה תנאים:
רק גבר נרצע, ולא אמה עברייה.
עבד ממשפחת כוהנים לא יהיה עבד נרצע, כיוון שאסור להטיל מום בכוהנים משרתי הקודש.
עבד יכול להיות נרצע רק אם לו וגם לאדונו אישה ובנים.
להלכה, נרצע רק כאשר מכרוהו בית דין, ולא כאשר מכר את עצמו.
העבד אינו עיוור או חסר יכולת הליכה (חיגר).
תנאים רבים נוספים למקרים ספציפיים, כמו אם היה העבד חולה, או אדונו חולה, אינו נרצע, ואם אין אדונו אוהבו אינו נרצע.
העבד חייב לחזור על דבריו שרצונו להפוך לעבד עולם, פעם בתחילת העבדות ופעם נוספת לקראת סוף שש השנים, ואין זה מספיק שיביע רצונו פעם אחת בלבד.
המקורות ההלכתיים מחמירים על התהליך של בחירת האפשרות של עבדות "עולם" בדרך פרשנות שאינה מובנת מפשט המקרא, עד כי קשה היה למצוא מציאות בה נרצע העבד. המטרה של ההלכה הזו, היא לוודא כי העבד באמת מסכים להפוך לעבד נרצע, ועם זאת, מבטיחה אפשרות של חרטה של העבד. בנוסף, הרציעה של העבד נעשית באיבר רגיש, דבר שהופך את העבד לבעל מום (בשונה מתנוך האוזן ובמרצע גס).
אסור לעשות את הרציעה על ידי סם שעושה חור באוזן, כיוון שבדרך הזאת, הרציעה נעשית כבדרך אגב, ולא על ידי האדם, כפי שמחייבת התורה.
מצוות הענקה

כאשר העבד משתחרר, חלה על האדון חובה להעניק לו מענק בסכום קבוע, על פי האמור בתורה ”וְכִי-תְשַׁלְּחֶנּוּ חָפְשִׁי, מֵעִמָּךְ--לֹא תְשַׁלְּחֶנּוּ, רֵיקָם. הַעֲנֵיק תַּעֲנִיק, לוֹ, מִצֹּאנְךָ, וּמִגָּרְנְךָ וּמִיִּקְבֶךָ: אֲשֶׁר בֵּרַכְךָ ה' אֱלֹהֶיךָ, תִּתֶּן-לוֹ”. לפי הרמב"ם, מצוות הענקה נוהגת רק בעבד שמכרו בית דין, ולא בעבד שמכר עצמו. חז"ל פירשו שמדובר בשווה ערך של לפחות שלושים סלעים, אך חז"ל כבר דרשו: ”מה במצרים נתתי לך ברוחב יד, אף אתה תתן לו ברוחב יד”. שווה ערך זה צריך להיות מן הצומח או מן החי, אך לא מן הדומם. סכום זה יאפשר למשתחרר להתחיל את חייו החופשיים מחדש, ולהשתקם. אם האדון לא מקיים את מצוות ההענקה לעבד בשחרורו, הוא עובר על מצוות לא תעשה.
ראו גם

עבדות בתנ"ך
עבד כנעני
אמה עברייה
לקריאה נוספת

הענקה, האנציקלופדיה התלמודית כרך תשיעי
ביאורים

↑  כאמור בערך, על פי ההלכה לא תיתכן מציאות של עבד עברי בזמן שהיובל אינו נוהג. עם זאת, קיימים בהלכה מצבים חריגים שבהם יהודי יכול להיות משועבד לאחרים, אך הוא לא נחשב ל"עבד עברי" ודיניו שונים מדיני עבד עברי המפורטים בערך זה. רבי מאיר שמחה הכהן העלה אפשרות שבה עבד עברי לא משתחרר, במקרה שנרצע לפני שבטלו דיני היובל, ולא הספיק להשתחרר עד שכבר בטלו התנאים ההלכתיים המאפשרים את הנהגת היובל, יישאר עבד עד יום מותו, כיוון שאין לו דרך אחרת להשתחרר.
פטר שטורם

| --- | --- |

פטר שטורם בתפקיד ולטר מודל בסרט "השחרור" (1970)
 לידה:  24 באוגוסט 1909 וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  11 במאי 1984 (בגיל 74) גרמניה המזרחית 
 שם לידה:  Josef Michel Dischel 
 מדינה:  אוסטריה, גרמניה המזרחית 
 תקופת הפעילות:  מ-1936 
 פרופיל ב-IMDb
 
פטר שטורם (גרמנית: Peter Sturm;‏ 24 באוגוסט 1909 – 11 במאי 1984), היה שם הבמה של יוזף מיכל דישל, שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-אוסטרי.
קורות חיים

דישל נולד למשפחה יהודית דתית בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אביו החייט היה ממוצא גליצאי ואמו ילידת הונגריה. אביו נפטר ב-1915, כשהיה בן שש. הוא החל בהתמחות כסוחר אריגים, אך לא עבד בתחום. תחת זאת החליט להפוך לשחקן ולקח שיעורי משחק אצל השחקן האוסטרי ראול אסלן. בזמן לימודיו התפרנס כטכנאי רדיו. עם סיום הכשרתו אימץ לעצמו את שם הבמה "פטר שטורם". הוא הצטרף לשורות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית לאחר שמלאו לו שמונה-עשרה שנים, ובהמשך הפך לחבר פעיל במפלגה הקומוניסטית האוסטרית, שהוצאה מחוץ לחוק על ידי הקנצלר אנגלברט דולפוס. בשנת 1935 הורשע בבגידה ונשפט לשנתיים וחצי מאסר בכלא. לבסוף ריצה שמונה-עשר חודשי מאסר בשני מתקני כליאה שונים. בשנת 1936, סמוך לשחרורו, הצטרף לקבוצת קברט בווינה שנוהלה על ידי לאון אסקין. נוסף לשטורם היו חברים בקבוצה שני שחקנים קומוניסטים נוספים, יורה זויפר ורוברט קליין לֶרק.
במאי 1938, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, נעצר שטורם ונשלח למחנה הריכוז דכאו. באוגוסט הועבר למחנה הריכוז בוכנוואלד, שם הוחזק בצריף יחד עם אמן הקברט המפורסם פריץ גרינבאום, וזכרונותיו הם המקור היחיד על ימיו האחרונים של הלה. הוא תויג כאסיר פוליטי אוסטרי. באפריל 1939 שוחרר מבוכנוואלד והורשה לצאת מגרמניה. הוא היגר לאיטליה, שם שהה שלושה חודשים במילאנו. בהמשך חצה באופן בלתי חוקי את הגבול לצרפת והתיישב במרסיי. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה בחודש ספטמבר נכלא במחנה ריכוז קטן בצרפת – מחנה דה מיל. ב-27 ביוני 1941, זמן קצר לאחר שצרפת נכנעה לגרמניה הנאצית, אסירי המחנה פונו לעיר באיון ברכבת, ושטורם הצליח להימלט. הוא חי במרסיי עד אוגוסט 1942, אז גורש למחנה הריכוז דראנסי ובהמשך למחנה ההשמדה אושוויץ. הוא הוצב במחנה העבודה בלכהמר שבאושוויץ, שם אולץ לעבוד כספר. לעיתים נדירות, כאשר השומרים אפשרו זאת, השתתף בערבי תיאטרון. בינואר 1945 אסירי המחנה הוצעדו בצעדת המוות לבוכנוואלד. שטורם שרד את הצעדה וכתב על כך זמן קצר לאחר הגיעו לבוכנוואלד. הוא חבר לארגון הקומוניסטי המחתרתי של המחנה. בעודו במקום היה חלק מפלוגת הבינוי שבראשה עמד רוברט זיוורט. במהלך השואה, אמו נרצחה באושוויץ. המחנה שוחרר ב-11 באפריל 1945.
שטורם חזר לווינה, שם המשיך בקריירת המשחק שלו ועבד כמגיש רדיו. הוא הצטרף לאנסמבל של התיאטרון "סקאלה", שניצב בשטח הכיבוש הסובייטי בווינה והיה מזוהה עם קו קומוניסטי. עם יציאתה של ברית המועצות מאוסטריה ב-1956 עבר לגרמניה המזרחית. הוא התקבל לצוות הדויטשס תיאטר והרבה להופיע. כמו כן שיחק בעשרות הפקות קולנוע וטלוויזיה בארצו החדשה, בתפקידי משנה שכמה מהם פרסמו אותו למדי: הוא זכור במיוחד כאוגוסט רוזה, אסיר בוכנוואלד החלוש הבוגד בחבריו ומסגירם לגסטאפו ב"עירום בין זאבים" מ-1961; כגנרל ולטר מודל בסדרת הסרטים "השחרור" מ-1970; וכשמידט, היהודי הגרמני המתבולל שנקלע לגטו בפולין ב"יעקב השקרן" מ-1975, הסרט המזרח-גרמני היחיד שהיה מועמד לאוסקר. ב-1961 הוענק לו פרס האמנות של גרמניה המזרחית. עד יום מותו היה מעורב בהנצחתם של קורבנות בוכנוואלד.
מדונה ויין גייסי

| --- | --- |

 לידה:  6 במרץ 1964 (בן 61) פורט לודרדייל, ארצות הברית 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-1989 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פורט לודרדייל, תיכון בויד ה. אנדרסון 
 סוגה:  אינדסטריאל רוק 
 כלי נגינה:  כלי מקלדת 
 פרופיל ב-IMDb
 
מדונה ויין גייסי הוא שם הבמה של סטפן גרגורי ביר הבן (נולד ב-6 במרץ 1964 בפורט לודרדייל, פלורידה שבארצות הברית) שהוא הקלידן לשעבר של להקת המטאל אלטרנטיבי מרילין מנסון. כנויו מורכב משמותיהם של הזמרת מדונה והרוצח הסדרתי ג'ון ויין גייסי. כינויו הנוסף הוא "פוגו".
אביו הוא יהודי ואמו היא קתולית.
גייסי לא ניגן בקלידים עד שהצטרף למרילין מנסון. הוא ניגן בכלים רבים בלהקה, כגון סקסופון, אורגן האמונד, תופים אלקטרוניים, פסנתר, מלוטרון ועוד.
גייסי הוא האחראי לרוב הנושאים הקבליים והנומרולוגיים שבאלבומיה של מרילין מנסון.[דרוש מקור]
אדולף שטנד

| --- | --- |

 לידה:  21 במאי 1870 לבוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  20 בדצמבר 1919 (בגיל 49) וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה 
 מדינה:  האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 מקום קבורה:  בית הקברות המרכזי בווינה 
 מפלגה:  המפלגה הלאומית היהודית 
 
שטנד (עומד) עם מנחם אוסישקין
קבר אדולף שטנד בבית הקברות טרומפלדור
אברהם (אדולף) שְׁטַנְד (בגרמנית: Abraham (Adolf) Stand;‏ 21 במאי 1870 – 19 בדצמבר 1919, ווינה, אוסטריה) היה מנהיג ציוני ופוליטיקאי באוסטרו-הונגריה, ממנהיגיה הבולטים של התנועה הציונית באוסטריה. חבר הסיים הגליציאני.
קורות חיים

שטנד נולד בכ' באייר תר"ל ליוסף ומרים לבית שפרינגר בעיר למברג, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא סיים את הגימנסיה בלבוב והמשיך בלימודי משפטים באוניברסיטת לבוב, אותם לא סיים.
ממנהיגי התנועה הציונית בגליציה, שימש כציר לקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897. בהיותו נואם מעולה, עסק בגיוס כספים לגאולת אדמות. כן פעל לקידום האמנות בארץ ישראל, היה מיודד עם בוריס שץ ועזר בקידום "בצלאל".
שטנד כיהן כנשיא הציונים הגליציאנים, וב-1907 היה בין שלושת המועמדים הציוניים (מתוך עשרים שהתמודדו כל אחד במחוז אחר בגליציה) שנבחרו כחברי הסיים הגליציאני (הפרלמנט המקומי תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית). שטנד, שנבחר מטעם מחוז ברודי, פעל במסגרת זו רבות למען היהודים והעניין הציוני בארץ ישראל. ואולם ב-1911 נאלץ להתפטר עקב לחץ ממשלתי ומניפולציות פוליטיות שיזם המתבולל היינריך קולישר (Kolischer).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט כיהודים רבים אחרים מאימת הכיבוש הרוסי לווינה ואף הצטרף להנהגה הציונית באוסטריה. עם תום המלחמה מונה ליו"ר כוח המשימה היהודי למזרח גליציה בווינה.
ערך מספר עיתונים ציוניים בשפה הפולנית: הדו-שבועון Przyszłość ("עתיד"), השבועון Wschód ("מזרח"), שהופיע החל משנת 1900 והאלמנך הציוני החשוב Rocznik Żydowski ("האלמנך היהודי").
אדולף שטנד נפטר בכ"ח בכסלו תר"פ ונקבר בווינה.
ב-1972 הובאו עצמותיו ארצה וב-11 במאי 1972 הובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
בשנת 1942 יצא לאור בעברית מבחר מכתביו, בתרגום ובעריכת דב סדן (שטוק).
לאחר מלחמת העולם השנייה התגלו מכתבים מהרצל לשטנד, שהועברו לארכיון הציוני בירושלים.
שטנד מונצח בקרית שטנד, שכונה בקריית אתא, וברחובות בנתניה ובתל אביב.
כתביו

כתבי שטאנד: מאמרים, נאומים, אגרות (ערך ותרגם: דב שטוק), תל אביב: דפוס הפועל המזרחי, תש"ג-1942.
הערות שוליים

↑  השניים האחרים היו היינריך מאהלר (Heinrich Gabel) וארתור מאהלר (Arthur Mahler). (ראו: Joshua Shanes, "Fort mit dem Hausjuden!": Jewish Nationalism and the 1907 Austrian Elections, in: Michael Berkowitz (Ed.), Nationalism, Zionism and ethnic mobilization of the Jews in 1900 and beyond, Brill, 2004, Vol. II, p. 174. ועוד בערך גליציה(הקישור אינו פעיל, 8.3.2021), באנציקלופדיית ייוו"א.)
↑  אדולף שטנד באתר חברה קדישא ת"א–יפו(הקישור אינו פעיל, 8.3.2021)
↑  אדולף שטנד למנוחות בישראל, דבר, 27 באפריל 1972
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007519034405171  PLWABN: 9810680123505606  GND: 1035580365  ISNI: 0000 0004 0825 2077  VIAF: 300602938   WorldCat (עם VIAF): 300602938
מאיר מינא

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1914 בגדאד
 פטירה:  14 במאי 1991 (בגיל 77 בערך)
 תאריך עלייה:  1951
 
מאיר מינא (1914–14 במאי 1991) מקובל עיראקי במחצית השנייה של המאה העשרים. פעל בבגדאד ובירושלים ועסק בפיתוח שיטות לימוד ייחודיות לתורת רבי שלום שרעבי (הרש"ש). בסוף חייו עזב את הדת.
ביוגרפיה > ראשית חייו

מאיר מינא נולד ב־1914 בבגדאד, בן רביעי ליצחק נסים וחנה מינא. בהיותו בן בסוף 1916 (או בתחילת 1917) הוצא להורג אביו יחד עם 18 חלפני כספים יהודים על ידי השלטונות העות'מאנים, לאחר שהואשם בסחר מניפולטיבי במטבע שגרם לירידת ערך המטבע הטורקי. לאחר מות אביו, אימו חנה, שהייתה בהיריון, ילדה בת והחלה לעבוד כתופרת בגדים בבגדאד. בהמשך עברה המשפחה לעיירה עמארה שם היו לאימו קרובי משפחתה לצורך מחייה.
מינא למד בבית הספר 'אליאנס' בעמארה, ובצעירותו שימש כמורה באותו בית ספר. כשסיים את לימודיו באליאנס למד הנהלת חשבונות ועסק במקצוע זה עד פטירתו. ב־1938 בהיות מינא כבן עשרים וארבע הוא נישא לשרה שמש (שהייתה בת 14), בתו של רפאל שמש, שהיה שמש בית הכנסת שבו התפלל. מאיר היה אמור להינשא לבת הסוחר שאצלו עבד, אבל קרוב משפחה שלה הופיע בביתה ערב האירוסין וטרפד באלימות את הטקס לאחר שטען כי הכלה מיועדת לו. אימו פנתה לרפאל שמש, שהכיר את מינא מבית הכנסת וביקשה להשיא את בנה לביתו של רפאל, ובאותו ערב הם התארסו.
כבר בצעירותו הוא התגלה כעילוי בתורה ובלט בלימודי הקבלה והחל לתת דרשות בבית הכנסת בעמארה. במהלך הפרהוד בשנת 1941 נעצר מינא באשמת שווא של סיוע לבריטים ושוחרר לאחר זמן קצר לאחר תשלום שוחד לבעלי סמכות בשלטון העיראקי. באותה שנה, עבר עם משפחתו לבגדאד והחל לעבוד בניהול חשבונות אצל אותו סוחר שאצלו עבד בעמארה.
עם הגעתו לבגדאד, הצטרף מינא לחבורת מקובלים שנוסדה סביב הרב יהודה פתיה שעלה כבר לארץ. הוא קנה לו עמדת מפתח בחבורה, ונתן מענה לשאלות קשות בקבלה. בשהותו בבגדאד התחיל לכתוב את ספריו בתורת הקבלה, תוך שהוא מתפלמס עם האר"י והרש"ש. באותם הימים לימד קבלה מספר תלמידים, ביניהם יעקב אצלן, מנשה שקואר ואליהו שפר. נוסף על כך מינא נהג למסור דרשה בשבת בבית הכנסת מסעודה ראובן, שזכתה לקהל שומעים רחב.