stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מרונים
היסטוריה > חידוש הקשר עם אירופה הנוצרית

במאה ה־15 נעשה ניסיון לשקם את הקשרים בין אירופה הנוצרית לבין הקהילה הארמית מרונית בלבנון, כאשר ללבנון באו נזירים פרנציסקנים והחלו לפעול בקרב העדה. הפטריארך יוסף השני (1468–1492) קיבל מהאפיפיור את הפליום, סוג של כתפיה המסמלת תפקיד בכיר במדרג של הכנסייה הקתולית ומאז נעשתה חלוקת הפליום לפטריארכים המרונים מנהג קבוע.
בשנת 1535 העניק הסולטאן סולימאן המפואר קפיטולציות (זכויות שיפוט) על הנוצרים באימפריה העות'מאנית למלך צרפת פרנסואה הראשון. זכויות אלה אפשרו למיסיונרים ונזירים צרפתים לפעול במזרח התיכון והם נעזרו במרונים.
לקראת סוף המאה ה־16 שלח האפיפיור גרגוריוס ה־13 את הכומר הקתולי-ישועי ג'ובאני אליאנו, אל המרונים וכתוצאה מפעולותיו יסד האפיפיור ב־5 ביולי 1584 מכללה מרונית ברומא ששגשגה בניהול הישועים עד למאה העשרים כמרכז להכשרת מלומדים ומנהיגים.
ב־1610 ייבאו הנזירים ממנזר אנטוניוס הקדוש שבקוּזאייה אחד ממכבשי הדפוס הראשונים בארמית ובערבית שהותקן בעולם דובר הערבית. המנזרים של לבנון עתידים היו למלא תפקיד חשוב בתחיית התרבות הערבית של סוף המאה ה־19 כתוצאה מפיתוח גופנים לערבית כמו גם לסורית.
ב־1624 הוקם בלבנון סמינר שנוהל על ידי נזירים פרנציסקנים שנועד להכין פרחי כמורה מרונים ללימודים במכללה שברומא. המכללה המרונית הכשירה רבים ממנהיגי העדה הדתיים והחילונים של המרונים ורבים מבוגריה היו לפטריארכים. ב־1695 הקים הפטריארך סטפן השני את מסדר הנזירים המרוני הראשון.
בשנת 1638 הודיעה צרפת כי היא תגן על כל הקתולים בשטח האימפריה העות'מאנית ובכלל זה המרונים. על פי מדיניות זאת חידשה צרפת הקתולית את הקשר עם המרונים, קשר שהלך והתהדק במאה ה־17 והגיע לשיאו במאה ה־18, עם התרחשותם של אירועים אחדים, ששילובם זה בזה מסמל עידן חדש בהתפתחותה של העדה המרונית.
היסטוריה > המאה ה-18

שיאו של השינוי בעדה המרונית היה בשנת 1736, כאשר בסינוד שהתקיים בלבנון בראשותו של בוגר המכללה המרונית ברומא מונסיניור יוסף־סימון אסמאני הוחלט על איחוד מלא של הכנסייה המרונית עם הכנסייה הקתולית ברומא, תוך שמירה על אוטונומיה מסוימת:
זכותה למנות מתוך עצמה את העומד בראשה (אם כי המינוי הסופי נתון בידי הוותיקן).
זכותה להמשיך להשתמש בשפה הסורית העתיקה לצורכי תפילה.
פריחת המרונים במחצית הראשונה של המאה ה־18 יצרה גם התחדשות דמוגרפית וצפיפות אוכלוסין באזור צפון לבנון. החלה הגירה מרונית מצפון הר הלבנון בחזרה אל אזור השוף, בדרומו של הר הלבנון אשר היה נתון בלעדית לשלטונם של הדרוזים בעלי האדמות שהשתלטו עליו במאה ה־12 לספירה אף על פי שרוב האוכלוסייה שם הייתה ארמית מרונית. עם הגירת המרונים חזרה מצפון הר הלבנון לדרומו, התעוררה הבעיה העדתית של הר הלבנון, שהפכה לבעיה של לבנון כולה, מאז ועד היום. השיפור במצבם הכלכלי והחברתי של המרונים הוליד דרישה למעמד פוליטי. המרונים שוב לא היו מוכנים לקבל כמובן מאליו את הסדר החברתי הפוליטי בהר, שביטא את עליונותם של הדרוזים על מי שאינם דרוזים, והדברים הוחרפו גם בשל ההתססה של המרונים על ידי מנהיגותם הדתית והרוחנית, בעיקר מסדרי הנזירים המרוניים.
בשנת 1788 עלה לשלטון בהר הלבנון המרוני בשיר שהאב כאמיר בשיר השני, ששלט תחילה בתור ואלי של הר הלבנון תחת השלטון העות'מאני. מ־1822 היה בשיר בעל ברית של מוחמד עלי שליט מצרים ובסדרת קרבות הביס את הכוחות הדרוזים שתמכו בשלטון העות'מאני. בשיר גרם להאצה של שני תהליכים:
טיפוח המרונים על חשבון הדרוזים.
ההשפעה המערבית והלחצים על מאזני הכוח הפנימיים, שנמצאו ממילא בהתמוטטות עקב עליית המרונים.
היסטוריה > המאה ה-19

כאשר התמוטט שלטונו של בשיר ב־1840, יחד עם השלטון המצרי, שוב עלתה על הפרק שאלת הר הלבנון. מ־1840 עד 1860, ניטשה מלחמת האזרחים הגדולה הראשונה של הר הלבנון, כאשר השיחים הפיאודלים הדרוזיים נאבקים נואשות לשמירת מעמדם מול עדה מרונית בעלת עדיפות מספרית, הנהנית מסיוע מערבי ובעלת יומרות תרבותיות ופוליטיות.
במלחמה זאת ניצחו הדרוזים מבחינה צבאית ותומכיהם הערבים והטורקים, אבל המרונים ניצחו פוליטית. כגודל התבוסה הצבאית, כן נוצר אינטרס, בעיקר אצל צרפת הקתולית, להתערב למען המרונים. כוחות צרפתיים נחתו בביירות ב־1860 ושמו קץ להרג ההמוני והטיהור האתני במרונים ולאחר מכן בנוצרים אחרים באזור. לאחר מכן הואצה השגת הסדר פוליטי חדש בלבנון (בשיתוף מעצמות אירופיות אחרות), ששיקף הפעם את מעמדם הדומיננטי של המרונים בהר הלבנון. האוטונומיה של המרונים בהר הלבנון קידמה את התפתחות האזור בהשוואה לאזורים אחרים במזרח התיכון. בשנות הטבח עזרו היהודים לחלק מהמרונים שהסתתרו אצלם בביירות. הפטריארך הארמי מרוני הודה לראש קהילת יהודי ביירות על פועלם וסיועם בשנת 1937.
בעקבות התמוטטות הפיאודליזם שיעור יודעי קרוא וכתוב בעדה היה גבוה. כבר בסוף המאה ה־19 ניכרה השפעה אירופית־נוצרית חזקה ביותר, שתרמה לפיתוח מערכת חינוך לעילית כמו גם לשכבות החלשות.
באמצע המאה ה־19 עזרו המרונים לרנסאנס הערבי ועזרו בפיתוח השפה הערבית במקום לפתח את שפתם הארמית דבר שהיסטוריונים מרונים מחשיבים כטעות הדומה לטעות של הקמת לבנון הגדולה. בעקבות חשש לטיהור אתני בתקופה העותמאנית ולחץ ערבי אסלאמי סביבתי כולל טבח המרונים הגדול ב־1860, ויתרו המרונים על שפת האם הארמית ולאומיותם, למען אג'נדה פאן־ערבית זרה, על מנת להתקרב ולהיות מקובלים על המרחב הערבי הסובב אותם.
בשנים 1860–1914 התעצבה תודעתם של המרונים. לאחר קשיים, הפך ההר לטריטוריה כמעט בלעדית של המרונים. ייתכן שהדבר מסביר, במידה מסוימת, את נחישותם של המרונים להיצמד לשלטונם בלבנון, כפי שהדבר בא לידי ביטוי במאה ה־20.
היסטוריה > המאה העשרים > הגירה

בשעה שחלק מן המרונים נהנו מן היציבות, חלק אחר, שעייפו מן האלימות, בחרו להגר: מיעוטם למצרים, ורובם לצפון אמריקה ולדרום אמריקה. מעל ל־300 אלף איש עזבו את הלבנט עד מלחמת העולם הראשונה, רובם נוצרים. על אף קשיי ההגירה, נחשבת כיום הקהילה הנוצרית הלבנונית למבוססת ולמשגשגת, כאשר יש יותר מרונים בארצות הברית ובדרום־אמריקה, בברזיל, במקסיקו, במערב־אפריקה ובאוסטרליה מאשר בלבנון עצמה.
כמה מהלבנונים רכשו שם בינלאומי: המשורר ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן (1931 – 1883), הזמרת פיירוז, לוחם זכויות הצרכנים רלף ניידר, איש העסקים קרלוס סלים, אליאס ג'יימס ח'ורי חתן פרס נובל לכימיה, פיטר מדאוור זכה בפרס נובל לרפואה, מייקל דבייקי אחד מחלוצי ניתוחי לב ואחרים. ההגירה איפשרה לעדה המרונית מסלול התפתחות חליפי.
היסטוריה > המאה העשרים > מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב־1914, בא הקץ להסדר האוטונומי של הר הלבנון, שכן האימפריה העות'מאנית הצטרפה למעצמות המרכז, גרמניה ואוסטרו־הונגריה, במלחמתן נגד מדינות ההסכמה, וביטלה הסדר שהושג בתיווכן של מעצמות מערב. השנים 1914–1918 היו קשות למזרח התיכון וללבנון ככלל ועל אחת וכמה להר הלבנון בפרט. בתקופה זאת רעב המוני, מכת ארבה ושלוש שנים רצופות של בצורת, גרמו אסון דמוגרפי שהותיר את רישומו בעדה המרונית.
היסטוריה > המאה העשרים > יצירת מדינת לבנון הגדולה

רבבות מתו ברעב ורבבות היגרו מלבנון אל מעבר לים. אולם אלה שנשארו בהר הלבנון היו נחושים בהחלטתם להיצמד לאדמתם ולהפיק את מירב התועלת מהשינויים הפוליטיים באזור, בעקבות מלחמת־העולם הראשונה. השינוי הגדול ביותר שהביאה מלחמת־העולם הראשונה למרונים היה הענקת המנדט על סוריה ועל לבנון לצרפת הקתולית, שהיטיבה עימם ואשר רבים מהם דיברו בשפתה והתחנכו במוסדות החינוך שהקימה. בידי המרונים שוב היה סיכוי לשחזר את מצבם בשנים 1861–1914, בתוספת מעצמה פטרונית. להיטותם זאת של המרונים להבטיח את מעמדם בלבנון, הובילה אותם לביצוע שגיאה היסטורית גורלית נוספת: ב־1919 וב־1920 היו אלה המרונים שלחצו על צרפת להרחיב את המסגרת הטריטוריאלית של הר הלבנון וליצור את מה שמכונה כיום "לבנון הגדולה" במקום להקים מדינה לאומית ארמית מרונית ונוצרית בלבנון הקטנה בעלת רוב ארמי מרוני מובהק שיכלה לממש את הזהות הלאומית שלהם בלי חשש מהשפעה מוסלמית, למשל לשמור ולחדש את השפה הארמית של אבותיהם כשפה מדוברת ולשמור על לאומיות וייחודם הארמי, מדינה שכל ארמי ונוצרי נרדף במזרח יכול לקבל מקלט בה.
תפיסת המרונים התבססה על שתי הנחות יסוד שגויות:
כי המחויבות הצרפתית כלפיהם, כפי שהייתה קיימת ב־1920, היא עובדה שאינה ניתנת לשינוי. הם סברו כי נגזר על צרפת להישאר עמם באזור במשך תקופה ארוכה ועליהם לנצל ככל האפשר את השותפות, כבר מראשיתה. הנחה זאת הוכחה כבלתי־ריאלית, ככל שקרבו שנות ה־30 וה־40, שבעקבותיהן הסתלקה צרפת מהמזרח התיכון – והותירה את המרונים חשופים, לפחות חלקית, ללא הפטרון שכל־כך ייחלו לו.
כי ביכולתם לשלוט על אוכלוסיות בניגוד לרצונן. היסטוריון לבנוני כינה את הקמת לבנון המודרנית ב־1920 "החטא הקדמון": אוכלוסיות ואזורים שלא היו מרונים כלל ואפילו לא בהכרח נוצריים סופחו להר הלבנון המרוני ונאלצו להקים מדינה שהייתה אמורה להיות נוחה לאינטרס המרוני, כדי לאפשר לאלה האחרונים להתפשט מעבר להר הלבנון ולהגדיל את כוחם הכלכלי והפוליטי.
ללבנון סופחו:
אזור החוף, החל בטריפולי בצפון (עיר סונית גדולה), עבור בביירות (עיר שאינה מרונית) וכלה בצור ובצידון (ערים מוסלמיות – סוניות ושיעיות),
דרום לבנון (אזור שיעי),
בקעת הלבנון (אזור שיעי),
צפון לבנון, ממזרח לטריפולי (אזור סוני ונוצרי־אורתודוקסי).
בבת־אחת הפכו המרונים לעדה המהווה רק 30 אחוז מאוכלוסייתה של המדינה החדשה. ב־1920 החל תהליך שבו נשמטה לבנון מאחיזתם של המרונים, דווקא כאשר נראה היה להם שאחיזתם בארץ שהם רואים בה את מולדתם, מתהדקת והולכת.
היסטוריה > המאה העשרים > עצמאות לבנון

לקראת סוף שנות ה־30 הועמדה על הפרק שאלת עצמאותה של לבנון, בעיקר בגלל החלטת הצרפתים ב־1936 להפסיק את המנדט שלהם בלבנט ולהעניק עצמאות לעמים המקומיים. אמנם, ההסכם שצרפת חתמה עם סוריה ועם לבנון ב־1936 לא הביא עמו דבר, אך נוצרה בלבנון דינמיקה פנימית, שהחריפה את חילוקי־הדעות בין הנוצרים לבין מי שאינם נוצרים בעיקר בין המרונים והמוסלמים הסוניים בשאלה: מהי לבנון? האם תמשיך לבנון להתקיים כמדינה עצמאית, ואם כן – באילו תנאים? לא היה זה מקרה, אפוא, כאשר ב־1936 הוקמה תנועת הפלאנגות, שהפכה למפלגה מובילה אצל הנוצרים המרוניים. זרם זה טען, כי יש לשמור מכל משמר על קיומה של לבנון עצמאית, משום שרק כך יוכלו הנוצרים בכלל והמרונים בפרט לשמור על ייחודם. אולם גם הפלאנגות רצו לקיים את לבנון כחלק מדיאלוג או מדו־שיח עם שכניהם המוסלמיים.
במקביל לפלאנגות, הוקמו תנועות דומות בצד המוסלמי של המתרס. השם "פלאנגות" לא היה מקרי. בספרד פעלה באותה שנה תנועה פשיסטית בעלת שם זהה (מלחמת האזרחים בספרד הייתה אז בעיצומה), ואין ספק שפייר ג'ומאייל, מייסד הפלאנגות ומנהיגן עד מותו, הושפע מרעיונות פשיסטיים בארצות אחרות במזרח־התיכון. ואמנם ברנרד לואיס, היסטוריון של המזרח התיכון, כינה תקופה זאת בשם: "עידן החולצות".
היסטוריה > המאה העשרים > מלחמת העולם השנייה

ב־1940 התרחש הרחק מאדמת לבנון מאורע בעל השלכה על ההיסטוריה המרונית: צרפת נכבשה על ידי הנאצים, והוקמה ממשלת וישי. צרפת, בעלת־הברית, הפטרון הגדול של המרונים, הפכה בעצמה למדינה כבושה. חולשתה זאת חיזקה את הזרם של בשארה אל־ח'ורי, שכבר האמין קודם־לכן, כי המרונים טועים בהניחם את כל הביצים בסל אחד. הצרפתים הוסיפו לשלוט בלבנט, אך ברור היה כי שלטון זה עומד להסתיים.
הכנסייה המרונית

הכנסייה המרונית היא כיום חלק מהכנסייה הקתולית, אם כי משום שהקשר בין הכנסיות נוצר רק במאה ה־12 נהוג לכלול את הכנסייה המרונית ברשימת הכנסיות האוניאטיות (מאוחדות – הכנסיות המזרחיות שקיבלו את מרות האפיפיור בתקופה מאוחרת). היו ניסיונות של הכנסייה הקתולית ללטיניזציה של התפילה שפסקו רק לאחר מועצת הוותיקן השנייה, אבל המרונים שמרו על הליטורגיה הסורית של אנטיוכיה המבוססת על הניב הארמי־סורי, (שפה שהמרונים עצמם דיברו בה עד המאה ה־18). חלק גדול מהתפילה כיום נאמר בערבית (השפה הרשמית של לבנון).
בראש הכנסייה עומד הפטריארך המרוני של אנטיוכיה שמושבו בבקרקה צפונית לביירות. מאז עצמאות לבנון מסתפק הפטריארך בשלטון דתי. הפטריארך נבחר על ידי הבישופים של הכנסייה המרונית והמינוי מקבל את אישור האפיפיור. לכנסייה המרונית יש נציגות פטריארכלית בירושלים (נוסדה ב־1895) בדמשק ובפריז. המנזר המרוני הראשון לגברים נוסד ב־1695, והמנזר הראשון לנשים ב־1895. בכנסייה המרונית יש כיום אחד־עשר מסדרי נזירים, רובם של נזירות. הדיאקונים והכמרים של הכנסייה המרונית אינם מחויבים לפרישות בניגוד למקביליהם בכנסייה הקתולית. לעומת זאת, הנזירים והבישופים (שנבחרים מבין חברי המנזרים) מחויבים להישאר רווקים.
האפיפיור הכריז על שלושה נזירים מרונים "קדושים של הכנסייה הקתולית", שרבל מכלוף (הוכרז קדוש ב־1977), רפקה אר־ראיס (2001) ונימטולה יוסף אל־הרדיני (2004). כמו כן הוכרזו נזירים מרונים נוספים כ"מבורכים" (קדושים זוטרים במינוח של הקתולים), ביניהם שלושה נזירים מרונים שנרצחו בטבח של 1860.
ב־1965 מינה האפיפיור פאולוס השישי קרדינל מרוני ראשון.
תפוצה

קיימות הערכות שונות על מספר המרונים בעולם. האומדנים נעים בין 7.5 מיליון ל־15 מיליון. מספר המרונים החי בלבנון כיום מוערך ב־900,000 נפש והם מהווים כ־17% מהאוכלוסייה. בסוריה חיים כ־40,000 מרונים בשלוש דיוקסיות, חלב, דמשק ולטקיה. בקפריסין קיים מיעוט מרוני המדבר ערבית בניב מרוני־קפריסאי. הם מוכרים באי כמיעוט דתי והקהילה בוחרת מתוכה נציג לבית הנבחרים. מוצאם כנראה מהמרונים שהתלוו לצלבנים.
קהילה מרונית של כ־6,700 אנשים מתקיימת בגליל, כולל קהילה מרונית משמעותית ותיקה הקיימת בגוש חלב, בת כ־1,700 נפש. כ־2,000 מהמרונים בגליל הם חיילי צד"ל לשעבר ומשפחותיהם, שברחו לישראל בשנת 2000.
קהילות נוספות נמצאות במצרים, ברזיל, ארצות הברית, אוסטרליה וקנדה. בראש הקהילות הגדולות ביותר עומדים בישופים מרונים, אבל ברוב המקומות כפופה הכמורה המרונית לבישופים של הכנסייה הקתולית ובמקרים רבים נטמעים המרונים בקהילות הקתוליות המקומיות.
גלריה

גברים ונשים מארוניים  במלבושי חג ססגוניים
פטריארכים של הכנסייה המרונית
איור של מנזר מרוני למרגלות הר הלבנון מהמאה ה-19
ראו גם

ערבים-נוצרים (נוצרים מזרח-תיכוניים)
הכנסייה המרונית
נוצרים בלבנון
נצרות סורית
המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון
הכנסייה האשורית
צבא דרום לבנון (צד"לניקים)
אשורים
משפחות יוצאי צבא דרום לבנון (צד"לניקים)
נצרות ודרוזים
ערבית מארונית-קפריסאית
מרון
לקריאה נוספת

יוסף אולמרט, מיעוטים במזרח התיכון, סדרת אוניברסיטה משודרת, בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1986. פרקים ט'–י'.
מלקולם א' יאפ, המזרח הקרוב למן מלחמת העולם הראשונה, תרגום: יוסי מילוא, עריכה מדעית: יורם מיטל, מוסד ביאליק והוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 1999.
הערות שוליים

↑  הארמים במזרח התיכון ובישראל: רקע היסטורי, זהות לאומית בימינו ומדיניות ממשלתית
↑  מעמד וכנסייה בחברה הערבית הנוצרית בישראל
↑  Are Maronites Catholic?, Our Lady of Purgatory Maronite Catholic Church
↑  Deeb, Marius (2013). Syria, Iran, and Hezbollah: The Unholy Alliance and Its War on Lebanon. Hoover Press. ISBN 9780817916664. the Maronites and the Druze, who founded Lebanon in the early eighteenth century.
↑  אליהו אילת, 'הציונות הפיניקית' בלבנון, קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה חוברת 35, 1985, עמ' 109-124.
1 2  דורית שילה,'"`UNIQ--nowiki-00000019-QINU`"'צפרא טבא, אחי ואוחתי: הארמית הסורית מנסה לקום לתחייה, באתר הארץ, 29 במרץ 2010
1 2  אליהו אילת, 'הציונות הפיניקית' בלבנון, קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה חוברת 35, 1985, עמ' 109-124
↑  В. Morris, "Israel and the Lebanese Phalanges: The Birth of a Relationship, 1948-1951", Studies in Zionism, 5, no. 2 (1989), pp. 125-144.
↑  I. Black and N. Caplan, "Israel and Lebanon: Origins of a Relationship", The Jerusalem Ouartrely, 27 (Spring 1983), pp. 48-58.
1 2  אורי מ. קופפרשמידט, תמיכת הפאטריארך המרוני ערידֿה ביהודים נרדפי הנאצים, פעמים חוברת 29, 1986, עמ' 72-80
↑  אגנאטיוס מובארך, חופש לנוצרים בלבנון וליהודים בארץ-ישראל, דבר, 3 אוקטובר 1947 (פורסם במקור ב-5 באוגוסט 1947)
↑  יעקב שמעוני, ערבי ארץ ישראל, תל אביב: עם עובד, תש"ז, עמ' 123.
↑  Lebanon, The World Factbook
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007553389005171 
איור של מרון הקדוש, מייסד הכנסייה האנטיוכית ארמית מרונית. החל מהמאה ה־17 יום החג שלו נחגג ב־9 בפברואר
פטריארך מרוני ומספר בישופים ברומא (1906)
נוצרים מרונים בונים כנסייה בהר הלבנון בשנות ה־20
הכנסייה המרונית סט. לואי בעיר התחתית ליד כיכר פריז בחיפה
שלט הכנסייה המרונית בעיר עכו. כנסייה זאת משמשת בעיקר את משפחות יוצאי צבא דרום לבנון (צד"לניקים)
מפת הפזורה המארונית בעולם
הרמן טאלמדג'

הרמן יוג'ין טאלמדג' (באנגלית: Herman Eugene Talmadge;‏ 9 באוגוסט 1913 –  21 במרץ 2002) היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-71 במשך חודשיים בשנת 1947, ובשנים 1948–1955, וכסנאטור מטעמה בשנים 1957–1981. טאלמדג' כיהן בתפקידיו בתקופה של שינויים בפוליטיקה, הן בג'ורג'יה והן בכל ארצות הברית. הוא החל את הקריירה שלו כתומך אדוק בהפרדה הגזעית ונודע בהתנגדותו לזכויות האזרח, כאשר הורה לבתי הספר לסגור את שעריהם ולא ליישם את ביטול ההפרדה הגזעית בהם. אך בשלבים המאוחרים של הקריירה שלו, בעקבות קבלת חוק זכות ההצבעה של 1965, שיצק תוכן לתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית שהתקבל כמעט מאה שנה קודם לכן, טאלמדג', כמו רבים מהפוליטיקאים במדינות הדרום באותה תקופה, שינה את עמדותיו. בסופו של דבר, חייו הקיפו את המעבר של מדינת מולדתו ג'ורג'יה ממדינה שהעליונות הלבנה הייתה מושרשת בה, למדינה ששינתה את התרבות הפוליטית שלה ובה מצביעים לבנים בחרו באופן תדיר בחברי קונגרס שחורים.
לאחר שאביו, יוג'ין טאלמדג', ניצח בבחירות למשרת מושל ג'ורג'יה ב-1946, אך נפטר לפני שהושבע לתפקידו, טען הרמן טאלמדג' לזכותו להיות המושל ה-70 של המדינה, במה שנודע כמחלוקת שלושת המושלים. טאלמדג' אייש את לשכת המושל מינואר ועד מרץ 1947, לפני שוויתר על התפקיד על פי פסיקת בית המשפט העליון של ג'ורג'יה לטובתו של מלווין תומפסון, סגן המושל הנבחר. ב-1948, בבחירות מיוחדות שהתקיימו כדי לקבוע מי יכהן בשארית תקופת כהונתו של אביו המנוח, ניצח טאלמדג' את תומפסון בהפרש קולות של יותר מ-6 אחוזים. ב-1950, בבחירות שנערכו לתקופת כהונה מלאה, הוא ניצח שוב את תומפסון בהפרש קל. לאחר מכן כיהן טאלמדג' כמושל עד לתום כהונתו ב-1955.
טאלמדג', שהיה למושל כפוליטיקאי מתחיל בגיל 33, תמך בהעברת הנהגתו של מס המכירות המדינתי, ובבניית בתי ספר חדשים. הוא גם תמך בשיפורים בתשתיות ובהגדלת משכורות המורים. בעוד שהוא היה דמות שנויה במחלוקת בהיסטוריה של ג'ורג'יה, במיוחד בשל התנגדותו לזכויות האזרח, חלק מתושבי ג'ורג'יה שיבחו את תרומתו לתשתיות במדינה שהתאפשרו הודות להנהגת מס המכירות.
כסנאטור, בלט טאלמדג' כחבר בוועדת החקלאות של הסנאט, ומאוחר יותר כחבר בוועדה המיוחדת לפעילויות מסע הבחירות לנשיאות, שנודעה יותר כוועדת הסנאט לפרשת ווטרגייט. כיושב ראש ועדת החקלאות, הוא פיקח על העברת כמה צעדי חקיקה מרכזיים, כולל הרחבת חוק תזונת הילדים והחוק המאוחד לפיתוח הכפר של 1972, שהיה החקיקה המרכזית הראשונה שעסקה בפיתוח הכפר מאז חוק החשמול הכפרי של 1936. בהמשך גינה הסנאט את טאלמדג' על אי-הסדרים הכספיים שנחשפו במהלך הגירושים שלו מאשתו השנייה. פרשה זו, לצד השינויים בדמוגרפיה של ג'ורג'יה, הובילו לתבוסתו לרפובליקני מק מטינגלי בבחירות של 1980.
ראשית חייו

הרמן טאלמדג' נולד בחווה ליד העיירה הקטנה מקרי שבמחוז טלפייר בדרום-מזרח ג'ורג'יה. הוא היה בנם היחיד של יוג'ין טאלמדג' ושל רעייתו, מאטי (לבית ת'ורמונד), ודרך משפחת אימו הוא היה דודן מדרגה שנייה של הסנאטור מקרוליינה הדרומית והמועמד מטעם הדמוקרטים של מדינות הדרום בבחירות לנשיאות של 1948, סטרום ת'ורמונד. טאלמדג' התחנך בבתי ספר ציבוריים במחוז טלפייר עד לשנתו האחרונה בבית הספר התיכון, אז הוא עבר עם משפחתו לאטלנטה ולמד בבית הספר התיכון דרואיד הילס שאותו הוא סיים ב-1931. בסתיו אותה שנה הוא החל את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה. לאחר השלמת חובותיו לתואר בוגר אוניברסיטה, הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה. ב-1936 הוא קיבל תואר במשפטים והצטרף למשרד עורכי הדין של אביו.
ב-1937 נשא טאלמדג' לאישה את קתרין ויליאמסון. נישואים אלו הסתיימו בגירושים לאחר שלוש שנים. ב-1941 הוא נישא בשנית לבטי שינגלר, ולשניים נולדו שני בנים, הרמן יוג'ין טאלמדג' הבן ורוברט שינגלר טאלמדג'.
שירות בצי

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב טאלמדג' לשירות בצי ארצות הברית. הוא שירת כסגן משנה (ensign) במחוז הצי השישי בצ'ארלסטון ובמחוז הצי השלישי בניו יורק לאחר שסיים את הכשרתו בבית הספר לפרחי קצונה באוניברסיטת נורת'ווסטרן. ב-1942 השתתף טאלמדג' בקרב גוודלקנל על סיפון הספינה לפינוי פצועים "טיירון" (USS Tryon). הוא שירת כעוזר למפקד כוחות הצי בניו זילנד מיוני 1943 ועד אפריל 1944 ולאחר מכן כקצין על סיפון ספינות תעבורת הכוחות "דאופין" (USS Dauphin). טאלמדג' השתתף בקרב אוקינאווה ונכח במפרץ טוקיו בעת טקס הכניעה של יפן. הוא התקדם עד לדרגת לוטננט קומנדר, ובנובמבר 1945 שוחרר מן השירות.
לאחר תום שירותו בצי, שב טאלמדג' לביתו בלאבג'וי שבג'ורג'יה. בעוד שהמשיך לעסוק בעריכת דין ובחקלאות, הוא קיבל על עצמו את עריכת העיתון השבועי שהיה בבעלות אביו, The Statesman, ופתח עסק לעישון בשר חזיר.
מושל ג'ורג'יה

לאחר שובו מהמלחמה החל טאלמדג' להיות גם פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית. הוא ניהל את מסע הבחירות המוצלח של אביו למשרת מושל ג'ורג'יה ב-1946. יוג'ין טאלמדג' היה חולה, ותומכיו חששו לשלומו ותהו אם ישרוד עד להשבעה שנועדה לינואר 1947. הם בדקו את חוקת ג'ורג'יה ומצאו שעל פיה, אם המושל הנבחר נפטר לפי השבעתו, האספה הכללית של ג'ורג'יה אמורה לבחור בין המסיימים במקומות השני והשלישי בבחירות. טאלמדג' האב התמודד ללא שניצבו מולו מתחרים רשמיים בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, כך שבכירי המפלגה דאגו ליתר ביטחון שיהיו הצבעות בכתב יד (write-in votes) עבור הרמן טאלמדג'.
ב-21 בדצמבר 1946 נפטר יוג'ין טאלמדג' לפני שהושבע כמושל. סגן המושל הנבחר, מלווין תומפסון; אליס ארנול, המושל היוצא; והרמן טאלמדג' טענו שלושתם להיותם המושל, ובו-זמנית ניסו לנה במקביל את ענייני המדינה מהקפיטול המדינתי. ארנול ויתר לטובת תומפסון, ובסופו של דבר פסק בית המשפט העליון של ג'ורג'יה לטובתו של תומפסון.
לאחר מכן נקבעו בחירות מיוחדות שהתקיימו ב-2 בנובמבר 1948, ובהן ניצח טאלמדג' את תומפסון וכיהן עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של אביו המנוח. ב-1950 הוא נבחר שוב לתקופת כהונה מלאה. במהלך תקופת כהונתו כמושל, דאג טאלמדג' למשוך תעשיות חדשות לג'ורג'יה. באותה תקופה הונהגה לראשונה בג'ורג'יה גביית מס המכירות, שכספיו סייעו לממן שיפורים במערכת החינוך הציבורי במדינה. פותחה גם תעשיית העץ.
טאלמדג' נותר תומך אדוק של ההפרדה הגזעית אף על פי שהתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח צברה אז תנופה. בתקופת ממשלו בוצע מעשה הלינץ' ברוברט מולארד (אנ') בעיר ליונס. טאלמדג' לא הורה על עריכת חקירה על ידי לשכת החקירות של ג'ורג'יה, וניסה להסתיר את מעשה הלינץ' מידיעת הציבור. ב-1954 ניתן פסק דין בראון נגד מועצת החינוך על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית. טאלמדג' היה אחד ממושלי מדינות הדרום שהתנגדו ליישום פסק הדין.
בבחירות של 1954 היה טאלמדג' מנוע מלהיבחר לתקופת כהונה נוספת עקב הגבלת כהונה שנקבעה בחוקת ג'ורג'יה.
שערוריות

בערוב תקופת כהונתו בסנאט, הסתבך טאלמדג' בשערורייה פיננסית. לאחר חקירה מעמיקה, הצביע הסנאט ב-11 באוקטובר 1979 ברוב של 81 תומכים מול 15 מתנגדים על גינויו של טאלמדג' בשל "התנהלות פיננסית בלתי ראויה" בשנים 1973–1978. נמצא שהוא קיבל החזרי הוצאות בסכום של 43,435.83 דולר שלא הגיעו לו, ושהוא דיווח באופן בלתי ראוי על הוצאות מסעות הבחירות.
לאחר הפרשה, התמודד טאלמדג' מול התנגדות משמעותית בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה בפעם הראשונה ב-24 שנים. סגן המושל זל מילר התמודד מולו בבחירות המקדימות בתמיכת הליברלים שהיו מאוכזבים מהשמרנות של טאלמדג'. אף על פי שטאלמדג' ניצח בסופו של דבר את מילר בסיבוב השני של הבחירות המקדימות, התנהלותו האתית הייתה סוגיה משמעותית והוא הובס על ידי מועמד הרפובליקנים, לשעבר יושב ראש הרפובליקנים בג'ורג'יה, מק מטינגלי. הועלתה סברה שהמאבק הקשה בבחירות המקדימות מול מילר הותירה את טאלמדג' מוחלש בבחירות הכלליות.
ב-1977, לאחר תקופה ארוכה של קשיים אישיים, כולל בעיית אלכוהוליזם שאותה הוא לא הכחיש, ושיצאה מכלל שליטה לאחר טביעת בנו בובי ב-1975, הגיש טאלמדג' בקשה לגירושים מאשתו בטי. ב-1978 הגיעו השניים להסדר גירושים, שעל פיו קיבלה בטי 150,000 דולר במזומן ו-100 אקרים מתוך שטח אחוזת לאבג'וי שבבעלותם. הותר לה גם לעשות שימוש ב-1,200 האקרים הנותרים של האחוזה. ב-1980 העידה בטי נגד טאלמדג' בהלך חקירת העניינים הפיננסיים שלו בסנאט.
שנותיו האחרונות

לאחר תבוסתו בבחירות של 1980, פרש טאלמדג' לביתו. אחוזותו ומעונו היו אז כבר בבעלותה של רעייתו לשעבר בטי. ב-1984 הוא נישא בשלישית ללינדה פירס.
הרמן טאלמדג' נפטר בהאמפטון שבג'ורג'יה ב-21 במרץ 2002 בגיל 88. הוא נטמן בבית הקברות של משפחת טאלמדג' במחוז קלייטון, ג'ורג'יה. טאלמדג' ורעייתו בטי התפייסו בסופו של דבר ונותרו ידידים. בטי טאלמדג' נפטרה ב-2005.
לקריאה נוספת

Sobel, Robert, and John Raimo, eds. Biographical Directory of the Governors of the United States, 1789–1978, Vol. 1, Westport, Conn.; Meckler Books, 1978, pp. 320-321
הערות שוליים

↑  "Oral History Interview with Herman Talmadge, July 15 and 24, 1975. Interview A-0331-1. Southern Oral History Program Collection (#4007): Electronic Edition. Senator Herman Talmadge Recalls His Early Involvement in Georgia Politics, His Father's Political Legacy, and His Rise to Prominence".
↑  Browning, Joan C.; Burlage, Dorothy Dawson (March 2002). Deep in Our Hearts: Nine White Women in the Freedom Movement. University of Georgia Press, p. 52.
↑  "Druid Hills Famous Alumni". Archived from the original on August 17, 2007.
1 2  Hackbart-Dean, Pamela (1993). "Herman E. Talmadge: From Civil Rights to Watergate". The Georgia Historical Quarterly. 77 (1): 146.
↑  Herman Talmadge (1955). You And Segregation By Herman Talmadge.
↑  Kornacki, Steve (2011-02-03) "The 'Southern Strategy', fulfilled" Archived 2011-04-13 at the Wayback Machine, Salon.com
↑  Gay, James Thomas (1996). "Richard B. Russell and the National School Lunch Program". The Georgia Historical Quarterly. 80 (4): 871–872.
↑  "A Brief History of the Senate Committee on Agriculture". United States Capitol Historical Society.
↑  Farlow, Emily. "Curtis Lee Atkinson, 83: Assistant secretary of state for Max Cleland". The Atlanta Journal-Constitution.
↑  Hackbart-Dean, Pamela (Summer 1999). "" 'The Greatest Civics Lesson in Our History': Herman Talmadge and Watergate from a Twenty-five-Year Perspective"". The Georgia Historical Quarterly. 83 (2): 321.
↑  "Trial Of a Lion: Talmadge fights for survival". Time. Vol. 113, no. 20. May 14, 1979.
↑  "U.S. Senate: The Censure Case of Herman e. Talmadge of Georgia (1979)"
↑  B. Drummond Ayres Jr. (October 12, 1979). "SENATE DENOUNCES TALMADGE, 81 TO 15, OVER HIS FINANCES". The New York Times.
↑  Harris, Art (August 23, 1980). "Drawlin' and Brawlin'". The Washington Post.
↑  "Settlement Ends Talmadge Suit At Last Minute". Washington Post. 1978-12-12.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16173347t (data)  GND: 118887769  ISNI: 0000 0000 7368 3165  LCCN: n80002583  NARA: 10582681  SNAC: w6db8520  SUDOC: 105964255  US Congress: T000035  VIAF: 18512207   WorldCat (עם VIAF): 18512207 
טאמלדג' כמושל