stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שאול אשר
לקריאה נוספת

מיכאל גרץ, ’תודעה יהודית חדשה בראשית התגבשותה בדור תלמידי מנדלסון – שאול אשר’, מחקרים בתולדות עם-ישראל וארץ-ישראל, ד', תשל"ח-1978, עמ' 219–237.
אליעזר שביד, ’תסמונת שפינוזה ומנדלסזון: השתלבות שני דפוסי-המפגש הנגדיים בין תרבות ישראל לתרבות המערב המחולנת’, דעת: כתב-עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, 50–52, 2003, עמ' 317–344.
מיכאל מאיר, צמיחת היהודי המודרני, ירושלים 1990, עמ' 138–142
אליעזר שביד, תולדות פילוסופיית הדת היהודית בזמן החדש - חלק ראשון, הוצאת עם עובד, 2001, פרק שביעי: תיקון היהדות על פי אמת המידה העצמית שלה – פילוסופיית הדת של שאול אשר, עמ' 137–151. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
ג'ודית האבאק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  23 בפברואר 1917 
 פטירה:  6 בינואר 2006 (בגיל 88) 
 שם לידה:  Eläis Judith Fischer Williams 
 ענף מדעי:  סוציולוגיה 
 מקום לימודים:  קולג' ניונהאם, אוניברסיטת קיימברידג' 
 
ג'ודית האבאק (באנגלית: Judith Hubback;23 בפברואר 1917 –  6 בינואר 2006) הייתה אנליטיקאית, סוציולוגית, ופמיניסטית בריטית, שהתפרסמה הודות למחקריה שעסקו בנושא תעסוקת נשים.
החיים המוקדמים והמשפחה

אליס ג'ודית וויליאמס הייתה בתו השלישית של עורך הדין הבינלאומי סר ג׳ון פישר וויליאמס (1870–1947), ואשתו, האמנית אלינור מרג'ורי היי מוריי (1880–1961). אחותה הגדולה של ג׳ודית הייתה ההיסטוריונית ג׳ניפר מרגרט הארט. ג'ודית גדלה בפריז ולמדה לדבר צרפתית שוטפת. היא הייתה סטודנטית בניוהאם קולג׳ שבאוניברסיטת קיימברידג' וסיימה תואר ראשון בהיסטוריה בהצטיינות בשנת 1936. בעודה סטודנטית באוניברסיטת קמברידג׳, פגשה את דייוויד האבאק (נפטר בשנת 1991), בנה של הפמיניסטית אווה מריאן האבאק. הם התחתנו בשנת 1939, ונולדו להם בן ושתי בנות.
קריירה > הוראה, חיי נשואים ולימודי חברה

האבאק עבדה כמורה עד שנולד ילדה הראשון. אולם כאישה נשואה חוותה אפליה בעת שהגישה מועמדות למשרות הוראה. היא הייתה מתוסכלת מכך שנמנע ממנה אפילו לשוחח עם בעלה על עבודתו, כיוון שכעובד ציבור פרטי עבודתו היו חסויים.
עם תום מלחמת העולם השנייה ההזדמנויות תעסוקה לנשים הצטמצמו. לאחר שבזמן המלחמה מרבית הנשים הנשואות עבדן מחוץ לבית כדי לעמוד בדרישות המלחמה ולמלא את מקום הגברים שהיו בחזית, בתום המלחמה הן נאלצו לפנות את מקום עבודתן לגברים. בנוסף, הציפיות החברתיות, שנשים תהיינה אמהות במשרה מלאה לאחר שנולדו הילדים, פעלו כמחסום תרבותי לתעסוקה. בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים, ג'ודית האבאק התוודעה למחקרים הסוציולוגיים של חמותה אווה האבאק בנושא עקרות בית מהמעמד הפועלים, וקראה בעניין את התשובות של הנשים לסקרים של חמותה. היחס של נשים לעבודה עניין אותה עד כדי כך שיזמה ומימנה על חשבונה מחקר עצמאי (עם שאלון ששלחה בדואר). בנושא המציאות היומיומית של נשים נשואות בוגרות אוניברסיטה בבריטניה. את תוצאות המחקר פרסמה בשנת 1954 בשם " רעיות בוגרות אוניברסיטה" שקיבל תהודה בעיתונים של התקופה. בשנת 1957 פרסמה את המחקר בספר רציני הרבה יותר בשם: ״רעיות שלמדו באוניברסיטה״. עיתון הגרדיאן כתב בהתפעלות שהספר הקדים את זמנו.
ההיסטוריונית הלן מקארתי טוענת שג׳ודית האבאק הייתה אחת ממספר חוקרות בשנות החמישים (כויולה קליין, פרל ג׳פקוט, חנה גברון ועוד), שעזרו לבסס תובנות חדשות על תעסוקת נשים נשואות כחלק הכרחי בחברות תעשייתיות מתקדמות, וכזאת שפתרה את הדילמות של האישה המודרנית במעמדות החברתיים השונים. האבאק דיווחה על תסכולים של נשים בעלות יכולות, ובעלות הכשרה, שחוו לחץ להפסיק לעבוד ברגע שנישאו, או לאחר שהפכו לאמהות. במחקרה האבאק הגיעה למסקנה שכדי להפוך לאמהות ורעיות במשרה מלאה, נשים ויתרו על האפשרות למימוש עצמי. הן הקריבו יותר מדי ונתנו לשגרה היומיומית לשחוק אותן עד שהגיעו למצב נפשי בו לאט לאט הן איבדו את הייחוד האינדיוידואלי שלהן. האבאק טענה שרק תמיכה מלאה של בני הזוג תאפשר לנשים לאזן בין אמהות, נישואים ועבודה. הספר ״רעיות שלמדו באוניברסיטה״: עורר דיון ציבורי רב, האבאק זכתה לביקורות רבות בעיתונים והטיימס והאקונומיסט פרסמו מאמרים ראשיים על תוצאות המחקר.
קריירה > פסיכואנליזה ובהמשך החיים

למרות עבודתה, שכללה עיתונאות ועבודה ברדיו, האבאק המשיכה לחוש מתוסכלת מחייה: היא הייתה לא מרוצה ולעיתים מדוכאת, כיוון שידעה שיש לה פוטנציאל לא ממומש. בחיפושיה הגיעה לפסיכואנליטיקאי יונגיאני בשם רוברט הובסון, והחליטה לשנות כוון וללמוד. בשנת 1964 היא קיבלה הסמכה מהאגודה לפסיכולוגיה אנליטית, בה הפכה לחברה מאוד מעורבת. היא כיהנה כמזכירת הכבוד של האגודה והייתה עורכת משותפת של כתב העת שלה (1976-85) היא גם הייתה נציגת האגודה הבריטית באגודה הבינלאומית לפסיכולוגיה אנליטית (1992–1986) .
בשנת 1988 האבאק פרסמה את המאמרים המקצועיים שלה בספר ״דברים שאנשים עושים אחד לשני״. היא גם הייתה משוררת ורבים משיריה מופיעים בספרה ״איים ואנשים״ שפרסמה בשנת 1964. היא כתבה רומן, "הקולות הרבים של הים" 1990, שזכה בפרס בשנת 1991. בשנת 2003, היא השלימה את האוטוביוגרפיה שלה, ״משחר עד דמדומים״.
האבאק נפטרה ב־6 בפברואר 2006. בשנת 1997 היא תרמה את מסמכיה לארכיון ספרית הנשים השוכנת כיום באוניברסיטת בית הספר לכלכלה של לונדון (הם מקוטלגים כ-GB 106 7JUH).
הערות שוליים

1 2 3  Barbara Wharton, "Obituaries: Judith Hubback", Journal of Analytical Psychology, vol. 51, no. 2 (2006), pp. 321–324.
1 2 3 4  "Papers of Judith Hubback: Background and administrative history", ArchivesHub. Retrieved 29 January 2018.
↑  Burke's Peerage (1999), vol. 1, p. 135.
↑  "Hart, Jenifer Margaret [née Williams] (1914–2005)", Oxford Dictionary of National Biography (online edition, Oxford University Press, 2004). Retrieved 29 January 2018.
1 2 3  "Judith Hubback", The Independent, 10 March 2006. Retrieved 29 January 2018.
1 2 3 4  Barbara Wharton and Jan Wiener, "Judith Hubback", The Guardian, 7 February 2006. Retrieved 29 January 2018.
↑  תחזרי למטבח, מותק, באתר אלכסון, ‏2017-07-23
↑  Helen McCarthy, "Social Science and Married Women's Employment in Post-War Britain", Past and Present, vol. 233, no. 1 (2016), p. 280.
↑  McCarthy, p. 270.
↑  Judith Hubback, Wives Who Went to College (1957), pp. 150–1, cited in McCarthy, p. 284.
↑  Ina Zweiniger-Bargielowska (ed.), Women in Twentieth-Century Britain: Social, Cultural and Political Change (Longman, 2001), p. 126.
↑  McCarthy, p. 288.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007262964005171  ISNI: 0000 0001 0961 0209  LCCN: n86121175  VIAF: 26090622   WorldCat (עם VIAF): 26090622
יעקב סנדלר

יעקב סנדלר (נולד ב-22 במאי 1939 ברחובות) הוא שחקן כדוריד בעברו ששיחק בהפועל רחובות ובנבחרת ישראל. כיהן כראש העירייה השביעי של רחובות בשנים 1993–1998.
חייו

ב-1954 סיים את בית הספר היסודי (בית חינוך לילדי עובדים). חניך השומר הצעיר ומדריך בתנועה. ב-1957 סיים לימודיו בתיכון מאוחד רחובות (דה שליט).
ב-1957 התגייס לשירות סדיר בצה"ל. מרכז גרעין נח"ל אשר עלה, במסגרת מבצע יהוד הגליל, לקיבוץ סאסא. בוגר קורס מ"כים (בהצטיינות) וקורס קציני חי"ר. שימש מדריך ומפקד מחלקה בבי"ס למ"כים. ב-1960 השתחרר בדרגת סגן. ב-1962 הוסמך להיות מורה בכיר לחינוך גופני וגאוגרפיה - מכון וינגייט. ב-1977 למד מדע המדינה ופוליטיקה באוניברסיטת ציריך. בוגר אוניברסיטת תל אביב בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה וחינוך (1979). ב-1990 סיים קורס שיווק בינלאומי במכון הייצוא הישראלי. בוגר קורס גישור/פישור מטעם מוסד נאמן על ידי הטכניון חיפה. בוגר קורס בוררות מטעם המכון הישראלי לחוות דעת מומחים. ב-1999 סיים קורס נאמני בטיחות מטעם המכון הישראלי לבטיחות וגיהות. דובר עברית, אנגלית וגרמנית.
ב-1962 שימש מזכיר הפועל ברחובות. מ-1963 היה מורה בבי"ס אורט, מכון וינגייט, כפר מנחם, יד מרדכי. במכון וינגייט היה ממקימי בית הספר למאמנים, מדריך ראשי וממלא מקום מנהל בית הספר. כמו כן היה חבר הוועדה לתוכניות לימודים במשרד החינוך, מחקרים בנושאי חינוך גופני וספורט ומחבר ספרי לימוד בכדוריד. שירת בגדוד 54, חטיבה 11 בתפקידי מ"מ, סמ"פ (מלחמת ששת הימים, כיבוש עזה). במסגרת שירות מילואים ב-1968 עבר הסבה לחיל שריון, עבר קורס מפקדי פלוגות ושימש מפקד פלוגה. ב-1973 היה סמג"ד ולאחר מכן מג"ד (מלחמת יום כיפור) בגזרה הצפונית של תעלת סואץ.
ב-1976 שימש סגן מפקד המחוז הדרומי של המשמר האזרחי. בשנים 1977–1979 היה בשירות ביטחון בשווייץ. ב-1979 שימש מזכיר הפועל תל אביב. ב-1984 היה בשירות ביטחון בהולנד ובלגיה (עד 1987). ב-1987 עסק בניהול חברות בינלאומיות, מחזור עסקים: 50 מיליון דולר בשנה (לונדון, ניו יורק, ישראל). במסגרת זו, בין היתר, פעל להבאת יזמים מחו"ל ויצירת קשר עם תעשיות צבאיות, כשהמגמה היא ניצול הידע והמוצרים לשוק האזרחי ומכירתו בעולם (התעשייה האווירית, התעשייה הצבאית, אל-אופ, אלביט, תדיראן טלקום ועוד).
במסגרת פעילותו הציבורית, שימש כיו"ר ועד עובדים (500 עובדים) במכון וינגייט והיה מייסד ויו"ר ארגון מאמני הכדוריד ומזכ"ל אס"א. כמו כן, הוא חבר הוועד המנהל של מכון וינגייט. ב-1991–1992 היה חבר במטה הבחירות של יצחק רבין בבחירות הפנימיות של העבודה ומנהל יום הבחירות לכנסת ה-13. ב-1993 נבחר להיות ראש עיריית רחובות, אחרי שהציג את מועמדותו בעקבות פנייתו האישית של יצחק רבין, וכיהן קדנציה אחת בת חמש שנים.
ב-1995 היה חבר ועדת הפרס לספורטאים מצטיינים במשרד התרבות והספורט; ב-1998 סיים את כהונתו בראשות עיריית רחובות. היה חבר המועצה הארצית לשימור אתרים; חבר הוועד המארגן למכביה ה-16; יו"ר הוועדה לבטיחות ושירותי רפואה. בשנים 1993–1998 היה חבר הוועדה המחוזית לתכנון ובניה מחוז המרכז; יו"ר הוועדה לתכנון ובניה בעיר רחובות; יו"ר ועדת הכספים בעיריית רחובות. בשנים 1993–1999 שימש חבר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה; יו"ר ועדת השיווק וחבר ועדת הביקורת; יו"ר החברה הכלכלית לפיתוח רחובות (ה. ל.ר). בשנים 1999-1996 שימש יו"ר חבר הנאמנים מרכז וייסגל.
ב-1999 היה חבר ועדת החזון לספורט במשרד התרבות המדע והספורט.
בשנים 1999–2000 שימש יו"ר הוועדה לפיתוח הספורט ההישגי בעיר תל אביב. עד 2004 עמד בראש היחידה לספורט הישגי ביוזמתו של שר התרבות והספורט מתן וילנאי. ב-2013 כיהן כיו"ר הוועדה למעמד השחקן מטעם איגוד הכדוריד בישראל.
היום הוא משמש כמנכ"ל העמותה המרכזית למען הקשיש וכיו"ר ועדת הביקורת של עמותת "מפעלות חינוך וחברה" שליד מועדון הפועל תל אביב (כדורגל).
ספורטאי מצטיין

בתחום הספורט היה שחקן וקפטן נבחרת ישראל בכדוריד, מאמן נבחרת ישראל בכדוריד (בגיל 29), מאמן נבחרת הסטודנטים של ישראל, שחקן, קפטן ומאמן הפועל רחובות בכדוריד במשך שנים רבות (8 אליפויות המדינה ו-5 פעמים מחזיקת גביע המדינה), בעל עיטור היובל של הפועל. חבר הוועד המארגן של שלוש המכביות האחרונות וכינוסי הפועל. מיוזמי וממארגני האליצוריה לנוער דתי. מרצה ומורה בסמינרים למורים. ממקימי מרכז הספורט והנופש של הפקולטה לחקלאות ברחובות.
סנדלר נשוי ואב לשלושה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011900276805171  VIAF: 4908167025451553390009   WorldCat (עם VIAF): 4908167025451553390009
פרנסיסקו פרנקו

.
החנרליסימו פרנסיסקו פרנקו באמונדה (בספרדית Francisco Franco Bahamonde;‏ 4 בדצמבר 1892 – 20 בנובמבר 1975) היה איש צבא ורודן ספרדי, אשר השליט בספרד שלטון דיקטטורי-פשיסטי מ-1939 ועד מותו בשנת 1975, זאת לאחר שהביא להפלת המשטר של הרפובליקה הספרדית השנייה במלחמת האזרחים בספרד. מכונה "אל קאודיו" (El Caudillo, בספרדית "המנהיג").
נעוריו ותחילת דרכו

פרנקו נולד בשנת 1892 בעיירה פרול שבחבל גליסיה בצפון-מערב ספרד למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה. אביו היה קצין בצי הספרדי, שנטש את משפחתו ועבר לגור עם אישה אחרת כשהיה פרנקו בן 14. פרנקו נותר קשור מאוד לאימו. בתחילה רצה פרנקו הצעיר ללכת בעקבות המסורת המשפחתית ולהצטרף לצי הספרדי אך קיצוצים שנבעו מתבוסת ספרד במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 הורידו את מספר התקנים בצי, ופרנקו הצטרף לצבא היבשה. אחיו רמון פרנקו היה חלוץ בתחום הטיסה.
לאחר שסיים את האקדמיה לחיל הרגלים בעיר טולדו, בילה פרנקו שנתיים שקטות בחיל המצב בספרד היבשתית, אך במהרה הוצב לפי בקשתו במרוקו הספרדית (חלק של מרוקו שהיה אז פרוטקטורט ספרדי) שהמאמצים להשליט בה שלטון ספרדי היו אפשרותו היחידה להצטיין בקרב, על פי הסיסמה "La caja o la faja" (ארון מתים או אבנט הגנרל). במהרה רכש לעצמו פרנקו שם כקצין אמיץ ודקדקני, והצטרף לצבא הקולוניאלי הסדיר שהוקם באותה עת, על מנת לשפר את סיכוייו לקידום מהיר.
בגיל 23 נפצע פרנקו קשה בתקרית באל-ביוץ, ועל אף שלא זכה בעיטור הגבוה ביותר, "צלב סן פרננדו", שבו חשק, קודם לדרגת רב-סרן, והוצב בספרד עצמה. בספרד פגש קצין צעיר וכריזמטי בשם חוזה מיאן אסטריי, אשר הקים את הלגיון הספרדי על פי דגם לגיון הזרים הצרפתי, ופרנקו הצטרף ללגיון כסגנו של אסטריי.
בקיץ 1921 ספג הצבא הספרדי תבוסה במסגרת מרד הריף בידי שבטים ברברים שהונהגו על ידי האחים עבד אל כרים. "הלגיון" בהנהגת פרנקו הציל מהכחדה את הצבא הספרדי בקרב מלייה, אשר נמשך שלושה ימים.
פרנקו נישא באוקטובר 1923 לכרמן פולו, בת למשפחת אצולה. הנישואים נדחו מספר פעמים עקב חובותיו הצבאיות. לזוג הייתה בת אחת, שנקראה אף היא כרמן.
עלייתו לשלטון

לאחר קרב מלייה קודם פרנקו לדרגת קולונל, והוביל את חייליו לנחיתה בלב אנשי עבד אל כרים בחוף אלהוסמס. נחיתה זו, ששולבה עם פלישה צרפתית מהדרום, היא שהביאה בסופו של דבר לדיכוי המרד.
פרנקו הפך לגנרל הצעיר ביותר בכל צבאות אירופה בשנת 1926, ומונה למפקד האקדמיה הצבאית המשולבת בסרגוסה, שם למדו הצוערים את הלקחים האלימים ממלחמת הגרילה במרוקו.
עם נפילת השלטון המלוכני בשנת 1931, היה פרנקו אמביוולנטי ביחסו אל הרפובליקה החדשה, הרפובליקה הספרדית השנייה. נטיית ליבו הייתה כנגד הרפובליקה, אך הוא לא רצה לסכן את הקריירה שלו בהתנגדות גלויה. השלטון החדש סגר את האקדמיה בסרגוסה, והציב את פרנקו בתחילה בלה קורוניה ולאחר מכן באיים הבלאריים על מנת לבודדו ממתנגדים פוטנציאליים אחרים לרפובליקה החדשה.
כישלונה של הרפובליקה בהצדקת התקוות שתלה בה הציבור, והחלוקה הפנימית בין מפלגות השמאל השונות, גרמה לעליית מפלגה ימנית חזקה לשלטון ב-1933. כאשר הכורים באסטוריאס החלו במרד גלוי כעבור כשנה, היה זה פרנקו שהבטיח שחיילים קולוניאליים ידכאו את המרד. החיילים הפעילו אותן טקטיקות ברוטליות שהופעלו כנגד מורדי עבד אל כרים. לאחר דיכוי המרד באסטוריאס, מונה פרנקו למפקד הצבא הספרדי.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1936 זכתה קואליציה של מפלגות השמאל. באותו זמן היה פרנקו מוצב באיים הקנריים. פרנקו לא זמם באופן פעיל להפיל את הרפובליקה, אך עם תחילת ההתקוממות הצבאית הוא לקח פיקוד על הצבא הקולוניאלי במרוקו (כולל הלגיון והחיילים הסדירים), אשר התמרד והשתלט על מרוקו הספרדית. בספרד עצמה הצליחו השלטונות לדכא את המרידה הצבאית ברבות מהערים הגדולות, והמצב התדרדר לכדי מלחמת אזרחים.
עם תחילת המלחמה, בספטמבר 1936, הכריז על עצמו פרנקו כ"גנרליסימו" של הצבא הלאומני, וב-1 באוקטובר 1936 הכריז על עצמו כראש המדינה הספרדית. הוא הצליח לאחד את "הפלנחה" - המפלגה הפאשיסטית אשר הייתה מזוהה עם מוסוליני והיטלר - עם המפלגה הקרליסטית המלוכנית, השמרנית מתונה. צבאו נתמך ב"לגיון הקונדור" שנשלח מגרמניה הנאצית, ובקורפוס המתנדבים שנשלח מאיטליה הפשיסטית. פורטוגל, תחת שלטון הדיקטטור המתון אנטוניו דה אוליביירה סלזאר סייעה גם היא ללאומנים מתחילת הקרבות. המלחמה הסתיימה ב-1 באפריל 1939, לאחר כיבוש הבירה מדריד, אף על פי שהתנגדות ספורדית בצורה של מלחמת גרילה נמשכה עד לאמצע שנות הארבעים. פרנקו הפך לשליט ספרד, ושמר על תפקידו עד למותו בשנת 1975.
מלחמת העולם השנייה

ספרד הייתה מפולגת והרוסה מבחינה כלכלית כתוצאה ממלחמת האזרחים. ממשלת פרנקו קידמה את ההבחנה בין "מנצחים" ו"מנוצחים". תומכי הרפובליקה הופלו ונרדפו גם שנים רבות אחרי תום המלחמה, ואלה שהיו במאסר לא שוחררו. כלכלת ספרד, שגם לפני המלחמה הייתה בפיגור יחסית למדינות האחרות במערב אירופה, הייתה הרוסה לחלוטין, וחלק ניכר מהאוכלוסייה היה על סף רעב.
ב-1 בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה באירופה. פרנקו החליט כי ספרד תהיה מדינה נייטרלית ולא הצטרף למלחמה לצד מדינות הציר, על-אף הקרבה האידאולוגית שבין הפלנחה, יסוד מרכזי במשטר פרנקו אז, לאיטליה הפאשיסטית ולגרמניה הנאצית, שאף סייעו לניצחונו במלחמת האזרחים. הוא ניצל את הנסיבות כדי לקדם שלושה יעדים - תחילת שיקומה הכלכלי של ספרד, ייצוב המשטר והשגת לגיטימציה בינלאומית. לאורך המלחמה תמרן פרנקו בעורמה בין שני הצדדים. ספרד סחרה עם כל המדינות המעורבות, ייצרה עבור גרמניה הנאצית מדים וציוד צבאי, קיבלה מלוות ואספקת דלק מארצות הברית וכן הכנסה כספית משמעותית מייצוא טונגסטן, מתכת שהייתה חיונית לתעשיית המטוסים, ומקורותיה באסיה אבדו לבעלות הברית כשנפלו מדינות רלוונטיות לידי האימפריה היפנית. לאחר נפילת צרפת במאי 1940 נראה ניצחונה של גרמניה ודאי, ופרנקו התקרב להצטרפות למלחמה. הוא הכריז רשמית על מעבר מנייטרליות ל"אי-לוחמה". באוקטובר 1940 במהלך ועידת אנדאי נפגש עם אדולף היטלר בצרפת כדי לדון בהצטרפות ספרד למלחמה. חשיבותה של ספרד בשלב זה של המלחמה גברה, בגלל מיקומה שאיפשר מתקפה על גיברלטר וניתוק הכוחות הבריטיים בים התיכון. ואולם, בתמורה להצטרפותו העלה פרנקו דרישות טריטוריאליות רבות (גיברלטר, מרוקו הצרפתית, אוראן, השפעה נרחבת במפרץ גינאה ועוד) וכן תביעה לאספקה ומזון מגרמניה, שגם בתחומיה שרר מחסור והונהג קיצוב. תביעות אלה נראו להיטלר כמוגזמות. המשא ומתן המתיש, בו הצטיין פרנקו, הסתיים בהכרזות מעורפלות וללא הסכם. כן הייתה מחלוקת בדבר הזכויות הגרמניות במכרות בספרד. ישנם היסטוריונים הסבורים כי פרנקו העלה דרישות אלו בכוונה כי ידע שהיטלר לא יקבלן, על מנת להישאר מחוץ למלחמה, מכיוון שידע שמצב צבאו גרוע.
פרנקו המשיך לדחות את הלחצים מצד היטלר (בין היתר בזכות ירידת עניינו של היטלר בזירת הים התיכון, לאחר הפלישה לברית המועצות ביוני 1941). ב-1943 הכריז על חזרה לנייטרליות גמורה, כאשר המלחמה נטתה לצד בעלות הברית. פרנקו שלח אמנם כוחות שכונו "הדיוויזיה הכחולה" להילחם לצד הנאצים כנגד ברית המועצות, אך אלו היו מתנדבים בלבד. חלקם מתוך שכנוע בצדקת הפשיזם כנגד הקומוניזם, וחלקם על מנת לקבל תשלום, או על מנת להראות כנאמנים לרפובליקה. כן נשלחו לגרמניה 15,000 פועלים ספרדים. כמו כן, תמך פרנקו בגרמניה הנאצית גם באמצעות מתן אספקה לספינותיה.
מלחמת העולם השנייה > פרנקו והשואה

במאי 1941, בתקופה בה ספרד ניהלה משא ומתן להצטרפותה למדינות הציר, פרנקו הורה למושלי הפרובינציות להכין רשימות סודיות של כל היהודים, מקומיים וזרים השוהים בספרד. הוא תבע לפרט ברשימות פרטים אישיים, דעות פוליטיות, אמצעי קיום, פעילות מסחרית ודרגת מסוכנות. הרשויות המקומיות נדרשו לציין את דוברי הלדינו, משום שידיעת השפה ומזגם הדומה לספרדים, עשויים לעזור להם להיטמע באוכלוסייה הספרדית. העתק של הרשימה הסופית של כ-6,000 שמות נמסר לידי היינריך הימלר. המשא והמתן נכשל בסופו של דבר משום שלדעת היטלר דרישות ספרד היו מופרזות.
כבר בשלבים מוקדמים של המלחמה התירו פקידים ספרדיים ליהודים לעבור דרך ספרד ולמצוא בה מקלט זמני. לאחר שהסתמנה תבוסת מדינות הציר ניתנה הוראה להשמיד את הרשימות וספרד פעלה למתן מקלט ליהודים שנמלטו אליה. על פי הערכות שונות, עשרות אלפי יהודים מצאו בספרד של פרנקו מקלט בתקופת השואה.
ספרד תחת שלטון פרנקו > יחסי חוץ

עם תום המלחמה סבלה ספרד מהתוצאות הכלכליות של הבידוד שנכפה עליה על ידי המנצחים. צרפת ובריטניה נשלטו כעת בידי מפלגות שמאל, שתמכו ברפובליקה במלחמת האזרחים וקיוו שהפרנקואיזם יסולק כדרך שסולקו הפאשיזם והנאציזם. תומכי הרפובליקה ניהלו מסע הסברתי נגד משטר פרנקו, בתקווה לבודדו. אך בשל מעמדה האסטרטגי בימי המלחמה הקרה, חתמה ארצות הברית על הסכם סחר ועזרה צבאית עם ספרד במהלך ביקורו של דווייט אייזנהאואר בשנת 1953. ברית זו הובילה ל"נס הספרדי" שהוביל את ספרד ממצב של אוטרקיה למשק קפיטליסטי מתקדם יחסית. בהדרגה נחלצה ספרד חלקית מן הבידוד הבינלאומי, ובין היתר התקבלה לאו"ם בשנת 1955. עם זאת, הקהילייה האירופית שהחלה להתגבש בשנות החמישים הסתייגה ממשטר פרנקו והתרחקה ממנו, ופרנקו לא הצליח גם להגשים את תקוותו להכניס את ספרד לנאט"ו. דרך נוספת להיחלץ מן הבידוד, נוסף על השותפות עם ארצות הברית, הייתה התקרבות נמרצת לעולם הערבי, שבעטייה לא הכיר משטר פרנקו בישראל. כמו כן התקרבה ספרד למשטרים ימניים בדרום אמריקה.
ספרד תחת שלטון פרנקו > פוליטיקה ואידאולוגיה

בניגוד לרודנים כמוסוליני והיטלר, פרנקו לא היה אידיאליסט מובהק. עמדותיו היו שמרניות ומסורתיות, והוא היה נכון לכל תמרון, הן במדיניות הפנים והן (כפי שהוכח במלחמת העולם) במדיניות החוץ, כדי להבטיח את שרידותו. משטרו הושתת על תמיכתם של גורמים שונים:
הצבא, שהיה מקור התמיכה הראשוני שלו. רבים משרי הממשלה מונו מקרב מפקדי הצבא.
הפלנחֶה, מיסודו של חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה (נרצח במלחמת האזרחים), שדגלה באידאולוגיה פאשיסטית ובמשטר כלכלי קורפורטיבי, אך הדגישה יסודות של דאגה למעמד הפועלים ולחלשים.
הכנסייה הקתולית, ובפרט מסדר אופוס דאי, שפעל במרץ בתחומי החינוך והחברה ושמקרבו באו שרים בכירים רבים. הכנסייה לא הייתה מקשה אחת. בין אנשיה, בעיקר בדרגים הנמוכים ובפרובינציות הבסקיות, היו גם כמה מן המתנגדים האמיצים ביותר למשטר.
המלוכנים, שהתפלגו בעצמם לסיעות שונות, לפי זהות המועמד לכתר המועדף עליהם.
מפלגתו, השלטת כמפלגה יחידה, "המובימיינטו" (התנועה), הייתה כה הטרוגנית שקשה היה לקרוא לה מפלגה, וודאי שלא הייתה בה את אחדות הדעים של אחיותיה, המפלגה הפשיסטית באיטליה והמפלגה הנאצית בגרמניה.
מגמתו של פרנקו לאורך השנים הייתה להקטין את כוחה של הפלנחה, ולהסתמך יותר ויותר על טכנוקרטים מן האופוס דאי, שעלה בידם לקדם את כלכלת המדינה. מגמה זו התבטאה בפיחות הדרגתי בכוחם של הסינדיקטים הקורפורטיבים (ארגונים שישבו בהם יחד נציגי הפועלים והמעסיקים, הממונים על ידי המדינה, לפי המשנה הפאשיסטית). עם זאת, הפלנחה נשלפה בשעת הצורך, למשל כדי לארגן עצרות המונים בתמיכה במהלך זה או אחר.
ספרד תחת שלטון פרנקו > דיכוי פנימי

בימי שלטונו דוכאו ארגוני העובדים הלא ממשלתיים וכל המתנגדים הפוליטיים לכל אורך הקשת הפוליטית מהקומוניסטים והאנרכיסטים, עד לליברל-דמוקרטים וללאומנים, במיוחד אלו הבסקים והקטלאנים. כמו כן, חשש פרנקו מקשר כנגדו מצד הבונים החופשיים. חשש זה תואר כ"אובססיבי" על ידי כמה ממתנגדיו.
שביתות דוכאו על ידי פרנקו ביד קשה. בכל עיר הייתה נוכחות של המשמר האזרחי, כוח צבאי משטרתי, אשר ערך סיורים בזוגות עם תת-מקלעים, ושימש כאמצעי האכיפה העיקרי של שלטונו, לצד מנגנונים אחרים כמו המשטרה החמושה ("פוליסיה ארמדה"). הצבא, שבשנים הראשונות לאחר מלחמת האזרחים היה זרוע דיכוי עיקרית, נהפך בהדרגה לגוף מקצועי ולא פוליטי.
עם השנים ניכרה התמתנות מצדו של המשטר, אשר המצב הכלכלי המשתפר בהתמדה (למעט תקופות מיתון קצרות) והלגיטימציה הבינלאומית הגדלה העצימו את ביטחונו העצמי, והתחזקו בו היסודות שאינם פאשיסטים. ועדי עובדים הורשו לפעול, אם כי לא באופן רשמי. הצנזורה הייתה חריפה פחות, וכן הותר מעט הרסן על השימוש בשפות אזוריות - בסקית, קטלאנית (ולנסית) וגליסית. מגמה זו של יתר פתיחות לא הייתה חד-כיוונית, ובתקופות מסוימות התהדקה הרצועה.
בזיכרון העם שמורים יומני הקולנוע משנות שלטונו, בשחור לבן, המראים את "פאקו" (כינויו העממי) חונך אתר נופש, או דג דגי ענק מעל סיפון היאכטה שלו בזמן החופשה. ציטטה מפורסמת שלו היא: "שלטוננו מיוסד על כידונים ועל דם, ולא על בחירות צבועות".
ספרד תחת שלטון פרנקו > יחסו למלוכה

אף על פי שהיה מלוכן, לא רצה פרנקו להכריז על עצמו כמלך, אלא העדיף להשאיר את כס המלכות ריק, כשהוא ממלא את מקום המלך בפועל. הוא לבש מדים של קפיטן-גנרל, דרגה שהייתה שמורה בדרך כלל למלך, גר בארמון הפראדו, והשתמש בזכות המלך להלך מתחת לחופה שנישאה מעליו. למעשה, אף על פי שתאריו הרשמיים היו ראש המדינה וגנרליסימו של הכוחות המזוינים, תארים שאינם מרמזים על היותו מלך, היה תארו האישי, "בחסד האל, קאודיו לספרד ולמסע הצלב" (Por la gracia de Dios, Caudillo de España y de la Cruzada), תואר מלוכה בעיקרו, שכן "בחסד האל" הוא מונח משפטי הנשמר בדרך כלל לתיאור סמכותו של המלך.
בשנת 1947 הכריז פרנקו על ספרד כמלוכה, אך באופן טיפוסי לא הכריז מיהו המלך. בשנת 1969 הכריז על הנסיך חואן קרלוס לבית בורבון כ"נסיך ספרד" וכיורשו בראשות המדינה. הדבר בא בהפתעה לטוען לכתר הקרליסטי, קרלוס הוגו, דוכס פארמה, כמו גם לאביו של חואן קרלוס, דון חואן דה בורבון, נסיך ברצלונה, אשר היה בעל זכות קודמת לתואר מבחינה טכנית, ושהה בגלות בפורטוגל. חואן קרלוס התחנך בספרד, בפיקוחו הצמוד של פרנקו. נכדתו של פרנקו נישאה לצאצא אחר של המשפחה המלכותית, אלפונסו, דוכס אנז'ו וקדיס, וכך נסלל פתח אפשרי להכרזה על יורש עצר שיהיה גם צאצא של פרנקו - אפשרות שהיה בה כדי לאיים על חואן קרלוס לבל יסטה מהתלם.
אחרית דבר

בשנת 1973 ויתר פרנקו על תפקיד ראש הממשלה, אך השאיר בידיו את התואר ראש המדינה ואת הפיקוד על הכוחות המזוינים. בריאותו הידרדרה (הוא היה כבן 80, וחולה פרקינסון), ואי-שקט החל להתעורר במדינה. בכירי המשטר החלו להקים מסגרות פוליטיות כדי להיערך ליום שאחרי מות פרנקו, וגופים קיצוניים משמאל ומימין החלו להפעיל אלימות ברחובות, שבהם בלטה המחתרת הבסקית השמאלית אט"א (ETA) שאף התנקשה בחיי ראש הממשלה לואיס קאררו בלאנקו.
באוקטובר 1975 לקה פרנקו בהתקף לב. הוא הוחזק בחיים תחת פיקוח רפואי, עבר שורת ניתוחים ומת ב-20 בנובמבר 1975, ביום השנה למותו של חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, מייסד מפלגת הפלנחה, שהיה כעין קדוש חילוני של המשטר הפרנקואיסטי. יש חשד כי רופאיו שמרו אותו בחיים באמצעים מלאכותיים עד אותו תאריך סמלי. פרנקו נקבר בפנתיאון שבנה לעצמו בעודו בחיים ב"עמק הנופלים", לצד חוסה אנטוניו. עוד בחייו הוא דאג לכך שיירש אותו המלך חואן קרלוס.
מאז מותו הוחלפו שמות רוב הכיכרות והרחובות שנקראו על שמו בערי ספרד. בימי שלטונו לא הייתה עיר ספרדית שלא הייתה בה "כיכר הגנרליסימו".
באוגוסט 2018, הוציאה הממשלה הספרדית הסוציאליסטית צו להעברת שרידי גופתו של הגנרל פרנקו מ"עמק הנופלים". הצו אושר בפרלמנט בספטמבר. באוקטובר 2019 הועברו שרידי עצמותיו אל בית הקברות מינגורוביו בצפון למדריד, שם נקבר בחלקה פרטית לצד אשתו.
בשנת 1976 הוקמה הקרן הלאומית פרנסיסקו פרנקו שפועלת להנצחת שמו.
לקריאה נוספת

שלמה בן-עמי, ספרד בין דיקטטורה לדמוקרטיה, הוצאת עם עובד, 1990 (הספר בקטלוג ULI)
ענבל עופר, "של מי הגוף הזה? חינוך גופני לנשים ותפיסות גוף בספרד של פרנקו", בקובץ: תמר גרובס, רענן ריין (עורכים), מחוץ לזירת השוורים: ספרד במאה העשרים, תל אביב, רמות - אוניברסיטת תל אביב, 2005, עמ' 175-186.