stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועידת ח'רטום
הוועידה

מיד לאחר מלחמת ששת הימים פעלה מצרים לקיום ועידת פסגה כלל ערבית כדי להשיג תמיכה במדיניות של מאמץ צבאי ופוליטי משולב כנגד ישראל ולקבל סיוע כספי ממפיקות הנפט. בתחילת אוגוסט התכנסו שרי החוץ של מדינות ערב בח'רטום לצורך הכנת פסגה של ראשי המדינות.
הוועידה התקיימה מ-29 באוגוסט עד 1 בספטמבר 1967 והשתתפו בה ראשים של שמונה מדינות, בהם: פייסל, מלך ערב הסעודית, נאצר נשיא מצרים, חוסיין, מלך ירדן, שארל חילו נשיא לבנון, נשיא עיראק עבד א-רחמן עארף, מלך כווית סבאח א-סלים א-סבאח, ואסמאעיל אל-אזהרי נשיא סודאן. מנהיג אלג'יריה, חורי בומדיין, לא הגיע לוועידה בגלל התנגדותו למהלך של נאצר ושלח במקום זאת את שר החוץ שלו. סוריה החרימה את הוועידה, הגם ששר החוץ שלה נכח ברוב הוועידה. ערביי ישראל כלל לא הוזמנו, אך אחמד שוקיירי השתתף כנציג אש"ף ופרש לקראת סוף הדיונים בגלל התנגדותו להחלטות. הוועידה פעלה לחיזוק האחדות הערבית אל מול ישראל אך גם בתוכה, בין השאר בכך שגמאל עבד אל נאצר התחייב לחדול מלהפיל את המונרכים של מדינות המפרץ והוחלט על סיום המלחמה בתימן והעברת סיוע ממפיקות הנפט למצרים וירדן. סעודיה התחייבה לסיוע שנתי של 50 מיליון ליש"ט, כווית - 55 מיליון ליש"ט ולוב - 30 מיליון ליש"ט. 90 מיליון ליש"ט יועדו למצרים ו-45 מיליון לירדן. סוריה שהחרימה את הוועידה לא קיבלה סיוע.
עם זאת, עלו בוועידה עימותים בין ערביים. שוקיירי הביע התנגדות לטענות המלך חוסיין לשליטה בגדה המערבית ויצר בכך עימות עם חוסיין.
מצרים הובילה את הוועידה להחלטה שתקדם פעילות דיפלומטית להביא את ישראל לנסיגה מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. על עצם הבחירה לקדם מהלכים פוליטיים ודיפלומטיים, לא הייתה מחלוקת. אולם, גמאל עבד אל נאצר הכיר בכך שקידום פעילות כזאת מחייבת הצגת עמדה פחות נוקשה בעיני העולם ועל כן הוביל להחלטה שאינה כוללת דרישות להמשך המאבק המזוין ולפתרון הבעיה הפלסטינית. הוא טען שהמשך הצגת דרישות מעין אלו תביא בפועל לסיפוח ישראלי של השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים והעריך שאם מדינות ערב יביעו הסכמה להחלטה המתגבשת של מועצת הביטחון של האו"ם, שבנובמבר הבשילה לכדי החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, המעצמות ילחצו על ישראל לסגת מהשטחים שנכבשו וכך יהיה ניתן להביא להשבת השטחים ללא הכרה בישראל וללא הענות לדרישת ישראל להסכם שלום. קו זה נועד בין השאר לסנדל את המלך חוסיין ולמנוע ממנו מלהגיע לשלום נפרד עם ישראל. לקו זה התנגדו אחמד שוקיירי וסוריה שהחרימה בשל כך את הוועידה, כמו גם עיראק ואלג'יריה. הם דרשו להמשיך במאבק לפתרון הבעיה הפלסטינית.
נאצר הוביל את הוועידה להחלטה שתדגיש את הנכונות של הערבים לפתרון דיפלומטי ותתעלם מהדרישות של אחמד שוקיירי. אולם לאור העמדה של שוקיירי שזכתה לתמיכה של נציגי עיראק ואלג'יריה, הושגה פשרה על פיה הוכללו בהחלטה הקביעות:
לא להכרה בישראל
לא למשא ומתן עם ישראל
לא לשלום עם ישראל
שנודעו כשלושת הלאווים, ואזכור הזכויות של הפלסטינים (מבלי לקבוע דרכים מעשיות להשגת זכויות אלו). נאצר הסכים לפשרה זו על מנת להשיג החלטה מוסכמת שתאפשר התקדמות בערוץ הדיפלומטי.
תוכן החלטת הוועידה

1) הוועידה מאשררת את האחדות הערבית, אחדות הפעולה והצורך בתיאום והסרת המחלוקות. המלכים, נשיאים ונציגים של ראשים אחרים של מדינות ערב אישרו את עמידת מדינותיהם לצד ויישום הכרזת הסולידריות הערבית בפסגה הערבית השלישית בקזבלנקה.
2) הוועידה הסכימה על הצורך לרכז את המאמצים להעלמת התוצאות התוקפנות על הבסיס שהאדמות הכבושות הן אדמות ערביות והעול של השגת האדמות מחדש מוטל על כל מדינות ערב.
3) ראשי המדינות הערביות הסכימו לאחד את מאמציהם הפוליטיים בזירה הבינלאומית והדיפלומטית להעלמת התוצאות של התוקפנות ולהבטיח את נסיגת הכוחות התוקפניים הישראלים מהאדמות הערביות שנכבשו מאז ההתקפה של ה-5 ביוני. דבר זה יעשה בתוך המסגרת של העקרונות הראשיים להן מדינות ערב מחויבות, כלומר:
לא לשלום עם ישראל
לא להכרה בישראל
לא לעריכת משא ומתן עם ישראל
והתעקשות על זכויותיהם של הפלסטינים בארצם.
4) הוועידה של שרי אוצר, כלכלה ונפט ממליצה שהשעיה של שאיבת נפט תשמש כנשק בקרב. אולם לאחר בדיקה מעמיקה, הוועידה הגיעה למסקנה ששאיבת נפט יכולה לשמש בעצמה כנשק חיובי מכיוון שהנפט יכול לשמש לחיזוק הכלכלות של מדינות ערב שנפגעו ישירות "מהתוקפנות", כך שמדינות אלה תוכלנה לעמוד איתן במערכה. הוועידה החליטה על כן לחדש את שאיבת הנפט, מכיוון שהנפט הוא משאב חיובי היכול לשמש להשגות המטרות הערביות. הוא יכול לתרום למאמצים לאפשר למדינות ערב שנחשפו לתוצאות התוקפנות ועקב כך סבלו מהפסד משאבים כלכליים לעמוד איתן ולהעלים את תוצאות התוקפנות. יצרניות הנפט ישתתפו במאמצים לאפשר למדינות הנפגעות לעמוד איתן אל מול הלחצים הכלכליים. [בעקבות הוועדה הסתיים אמברגו הנפט של מלחמת ששת הימים והוחלט להקים את אועפ"ק.]
5) משתתפות הוועידה אישרו את התוכנית שהוצעה על ידי כווית להקים קרן כלכלית וסוציאלית לפיתוח על בסיס המלצות ועידת בגדד של שרי אוצר, כלכלה ונפט ערביים.
6) המשתתפים הסכימו על הצורך לנקוט באמצעים הנדרשים לחזק את ההכנות הצבאיות ולהתכונן לכל התפתחות.
7) הוועידה החליטה להאיץ את חיסול הבסיסים הזרים במדינות ערב.
תגובות לוועידה

בישראל ראו בהחלטות ועידת ח'רטום אישוש לטענה שפני הערבים להמשך המאבק נגד ישראל וכי אין פרטנר למשא ומתן לשלום. ממשלת ישראל הוציאה החלטה המחויבת להשגת הסכמי שלום עם מדינות ערב, אך קובעת שאל מול סירוב הערבים לשאת ולתת על הסכם שלום, ישראל תעמוד "בעמדות החיוניות לביטחונה ולהתפתחותה הבלתי מופרעת של ישראל". גולדה מאיר הגדירה את החלטות ועידת ח'רטום כקריאה להשמדת ישראל והוכחה לכך שהעמדה הערבית לא השתנתה. ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, הגיב להחלטות הוועידה בעת שביקר בתעלת סואץ ואמר: "כשאין הידברות, אין דרך אלא לחפש ולמצוא גבולות טבעיים, ואין גבול טבעי מתעלה זו - תעלת סואץ". אבא אבן שלל את הפרשנות שהערבים גילו מתינות בוועידה. תגובה דומה נשמעה מהנרי קיסינג'ר שראה בהחלטות ועידת ח'רטום סימן לקיצוניות שהשתלטה על העולם הערבי לאחר מלחמת ששת הימים. פרופסור ויליאם קוונדט אמר שהעמדה הערבית הוקשחה בוועידה. היו גם אישים בעולם הערבי, כמו עבד אל עזיז רמאדאן, שהציגו את הוועידה כסתימת הגולל על כל פתרון פוליטי.
מנגד, אחמד שוקיירי הגיב להחלטות הוועידה כתבוסה שנייה של הערבים לאחר התבוסה במלחמת ששת הימים. לטענתו, הוועידה היא התחלה של ויתורים פוליטיים גדולים וויתור על המאבק לשחרור פלסטין. בהתבטאויות של אישים ערביים נאמר שהחלטות ועידת ח'רטום שוללות הסכם שלום עם ישראל, אולם אינן שוללות הגעה למצב של אי לוחמה.
התקשורת בארצות הברית ציינה את השינוי בעמדה הערבית וראתה בכך התפתחות חיובית. עמדה דומה הופיעה בדו"ח שהוגש לנשיא לינדון ג'ונסון והובעה על ידי גורמים מערביים שונים.
התפתחויות מאוחרות

לאחר קבלת החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם ותחילת שליחותו של גונאר יארינג, ביקש המלך חוסיין לכנס ועידה ערבית נוספת, בטענה שהחלטות ועידת ח'רטום כבר אינן רלוונטיות למצב החדש שנוצר. ככל הנראה, חוסיין הרגיש שהחלטות ועידת ח'רטום אינן מאפשרות לו מספיק גמישות במשא ומתן עם יארינג. תגובת פייסל, מלך ערב הסעודית, הייתה שלילית. דבריו הביעו את העמדה שהחלטות ועידת ח'רטום היוו את קצה גבול הוויתורים של הערבים וועידה נוספת צריכה להתכנס רק כדי להחליט על כישלון הניסיונות להגיע לפתרון פוליטי וחזרה למאבק מזוין.
ד"ר מתי שטיינברג ויהושפט הרכבי מסבירים כי סעיף 29 לאמנה הלאומית הפלסטינית, המגדיר כי לפלסטינים הזכות להיות קובעי קו המדיניות הערבית בסכסוך, נוסף בעקבות כישלונו של נציג אש"ף שוקיירי לשכנע את מדינות ערב לאמץ את הרעיון המובע בו. עמדת אש"ף הייתה שכשם שמדינות ערב אחרות כאלג'יריה, תוניסיה, לוב ומרוקו תבעו לעצמן במאבקן זכות בלעדית להגדיר את שאיפותיהם להגדרה עצמית ותפקידן של מדינות ערב הוגבל לסיוע, כך יש ליתן זכות ראשונים זו גם לאש"ף. בהמשך, החלטה ברוח זו התקבלה בוועידת הפסגה השישית באלג'יריה בנובמבר 1973, ובה נקבעה המחויבות להחזרת הזכויות הלאומיות של העם הפלסטיני בהתאם לקביעת אש"ף, בהיותו הנציג היחיד של העם הפלסטיני, ואושרהבהחלטת הפסגה השביעית ברבאט באוקטובר 1974. בכך הכתירו מדינות ערב את אש"ף להיות המכתיב של הקו הבינערבי בשאלה הפלסטינית (ירדן הסתייגה מהחלטה זו באלג'יריה אך הצטרפה אליה בהמשך ברבאט). מתי והרכבי מסבירים כי קבלת עיקרון זה אמנם חשוב ברמה התאורטית, אך ברמה המעשית מדינות ערב קבעו לעצמן את מדיניותן בסכסוך, תוך התחשבות בקונזנסוס הערבי בעניין אש"ף.
המגבלות שנכללו בשלושת הלאווים הביאו להבנה בינלאומית רבה לעמדה הישראלית שעמדות הערבים אינן ריאליסטיות ובכך תרמו ככל הנראה למניעת השגת הסדר.
הערכה

בוועידת ח'רטום החליטו מנהיגי המדינות הערביות - לראשונה - לנקוט דרכים מדיניות ודיפלומטיות להשבת אדמותיהם "הכבושות". עד אז דובר תמיד על "שחרור" האדמות ו"השמדת מדינת ישראל" בדרכים צבאיות. הדעות חלוקות לגבי המשמעות המעשית של שינוי זה בטון הערבי. בני מוריס הציג את החלטות הוועדה כמסמור עמדה סרבנית שטרפדה כל מהלך לשלום באזור למשך עשור. יהושפט הרכבי טען שהחלטות ועידת ח'רטום מבטאות מחויבות להשמדת מדינת ישראל. לדבריו, הערבים דחו את האפשרות של משא ומתן עם ישראל "לא בגלל שהם העדיפו דרך אחרת לשלום". לפי עמדה זאת, הטון הערבי שלפחות כלפי חוץ הוצג כמתון יחסית בוועידת ח'רטום לא היווה יותר מניסיון לקדם לחץ בינלאומי לנסיגה ישראלית כמו שאירע לאחר מלחמת סיני.
לעומת זאת, היו שראו בהחלטות הוועידה יותר מפתח להשגת הסדר בין ישראל למדינות ערב. אבי שליים הציג את הוועידה כנקודת מפנה בעמדה הערבית. לטענתו, הערבים פירשו את שלושת הלאווים כ-"לא לשלום רשמי עם ישראל, אך לא דחייה של השלום, לא למשא ומתן ישיר, בלא לסרב למשא ומתן עקיף, לא להכרה דה יורה בישראל אך קבלת התקיימותה כמדינה. שלמה גזית מעלה את השאלה האם ישראל החמיצה הזדמנות לפתוח בדיאלוג עם מדינות ערב בפרשנותה המחמירה של המשמעות של החלטות ועידת ח'רטום. אלן הארט, הידוע כמבקר חריף של ישראל, טען שהחלטת ועידת ח'רטום נתנה לחוסיין ונאצר אור ירוק להתקדם בזהירות לקראת הסדר עם ישראל ואילו המנהיגים הישראלים רצו בשלום תמורת שטחים ולא היו מתעלמים מהשינוי בעמדה הערבית שהשתקפה בהחלטת ח'רטום, ההיסטוריה הייתה אחרת.
הערות שוליים

↑  הפרוטוקולים הסודיים של הוועידה, הושגו בסמוך לסיומה בידי יחידה 504: רפי סיטון, פרק 25 סודות ועידת-חרטום, אנשי הסוד והסתר, תל אביב: עידנים ידיעות אחרונות, 1990.
↑  Yoram Meital, Egypt's struggle for peace: continuity and change, 1967-1977, page 41
↑  תוניס התנגדה להופעת שוקיירי, מעריב, 2 באוגוסט 1967
פרט להחלטה על כינוס פסגה, מעריב, 6 באוגוסט 1967
1 2  Khartoum resolution, The encyclopedia of the Arab-Israeli conflict, page 576
↑  Algeria the Politics of a Socialist Revolution, page 248
↑  Ghada Hashem Talhami, Syria and the Palestinians: the clash of nationalisms, page 71
↑  Yoram Meital, Egypt's struggle for peace: continuity and change, 1967-1977, page 42
↑  Moshe Shemesh, Arab politics, Palestinian nationalism and the Six Day War, pages 244-245
1 2 3 4  Yoram Meital, Egypt's struggle for peace: continuity and change, 1967-1977, page 41-46
1 2  Alan Hart, Zionism the Real Enemy of the Jews V3, pages 125-126
↑  לוי אשכול: לא נחזור לתנאים שיאפשרו, דבר, 4 בספטמבר 1967
↑  "כשאין הידברות, אין דרך אלא לחפש ולמצוא גבולות טבעיים, ואין גבול טבעי יותר מהתעלה", דבר, 7 בספטמבר 1967
↑  אבא אבן: אין לאו"ם הזכות לזרוש מאתנו לוותר, מעריב, 10 בספטמבר 1967
↑  Middle East record, page 206
1 2  Shlomo Gazit, Trapped fools: thirty years of Israeli policy in the territories, pages 148-149
↑  סיר דינגל פוט: נאצר מוכן לפגישה עם ישראל, מעריב, 13 באוקטובר 1967
↑  Middle East record, page 139, 218
↑  Middle East record, page 153
↑  ערב וישראל, מס' 1, עמ' 103
↑  יהושפט הרכבי ומתי שטיינברג "האמנה הפלסטינית במבחן הזמן והמעשה : הסברים והשלכות" שירות הפרסומים - מרכז ההסברה, תשמ"ח-1988, בעמ' 60.
1 2  Mark A Tesslar, A History of the Israeli-Palestinian conflict, pages 409-410
חזית התחייה של פולין

| --- | --- |

עיתון פראבדה של חזית התחייה של פולין, מרץ 1943, מזהיר מפני גזרי דין מוות בגין הוקעתם של יהודים ומציליהם הפולנים.
 מטה הארגון:  ורשה 
 תקופת הפעילות:  1941–1944 (כ־3 שנים) 
 
חזית התחייה של פולין (בפולנית: Front Odrodzenia Polski, בראשי תיבות FOP) היה ארגון אנטי-פשיסטי חשאי שהוקם ב-1941 בפולין הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי קבוצת קתולים חילונים מוורשה, בהנהגת הסופרת זופיה קוסאק-שצ'וצקה והאב אדמונד קראוזה.
הקמת הארגון והאידאולוגיה

חזית התחייה שמרה על האידיאלים הנוצריים של תנועות קתוליות שפעלו ברפובליקה השנייה של פולין לפני המלחמה, כחלק מקבוצות בינלאומיות של קתולים. מטרתו העיקרית של הארגון הייתה הולדתה המוסרית המחודשת של פולין ברוח האידאולוגיה הקתולית שתביא להולדתה של העולם מחדש. חבריה ביקשו לקדם פורמה לאומית שתשיב את האומה הפולנית למעמדה כסוללת המגן של הנצרות.
קוסאק, שהאמינה בייעוד המיוחד של האומה הפולנית ובדבקותה המסורה בכנסייה הקתולית, הקימה את ארגון חזית התחייה ששם לו למטרה לסתור את השפעות הכיבוש הנאצי על רוחו של העם הפולני. לפי פולקה קתוליצקה, קוסאק האמינה כי ההתחדשות המוסרית של האומה הפולנית מותנית בסבלם של היהודים. אף שכבר הייתה מעורבת בעצמה במבצעים מסוכנים להצלת יהודים, פנתה קוסאק ללכת בנתיב שהצריך תעוזה רבה אף יותר מיסודו של הוועד הזמני לעזרת יהודים שיהיה המשך לארגון ז'גוטה (ארגון שהוקדש למציאת מקומות מסתור ליהודים שברחו מהגטו ולהברחת ילדים מתוכו).
אחרי מלחמת העולם השנייה

החזית אחרי המלחמה רצתה שפולין תישאר רק עם פולנים (ללא ברית המועצות ושאר השותפות), הם לא רצו שהשמאל תעלה לשלטון, רצו נצרות, קתוליות.
הערות שוליים

↑  פולקה קתוליצקה והשואה חידת זופיק קוסאק., עמ' 109
↑  ROCZNIKI HUMANISTYCZNEE, עמ' 138
↑  איום מבית, עמ' 265
↑  איום מבית, עמ' 266
↑  איום מבית, עמ' 267
↑  איום מבית, עמ' 270
↑  איום מבית, עמ' 271
↑  איום מבית, עמ' 273
1 2  פולני קתולי - קתולי פולני, עמ' 138
↑  פולני קתולי - קתולי פולני, עמ' 140
↑  פולני קתולי - קתולי פולני, עמ' 135
↑  ROCZNIKI HUMANISTYCZNEE, עמ' 158
חוסה מריה באקרו

חוסה מריה "מארי" באקרו אסקודרו (בספרדית: José María "Mari" Baquero Escudero; נולד ב-11 בפברואר 1963 בגואיזואטה, נווארה) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20, וכיום מאמן כדורגל המאמן את קבוצת סלביה סופיה.
באקרו שיחק בעיקר עבור ריאל סוסיאדד וברצלונה, והחל את הקריירה שלו כחלוץ, אך כיוון שלא הרבה להבקיע הוסט לעמדת הקשר ההתקפי, והפגין מיומנות בהנהגת הקבוצה ויכולות מסירה והבקעת שערים.
קריירה

באקרו ערך את הופעת הבכורה שלו בריאל סוסיאדד ב-6 בספטמבר 1980 בגיל 17, כאשר עלה כמחליף בהפסדה של סוסיאדד 2–3 מול ולנסיה. הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה עם 27 הופעות, אך ללא שערים. הוא שיחק פעמיים בלבד במשך עונת 1981/1982, אך היה שותף לשתי זכיות רצופות של סוסיאדד באליפות ליגת העל הספרדית, כאשר חבריו לקבוצה כללו את לואיס ארקונדה, חסוס מריה זאמורה וחסוס סטארוסטגווי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-14 באוקטובר 1987 במשחק במסגרת מוקדמות יורו 1988 מול נבחרת אוסטריה. הוא החליף את חברו בברצלונה לעתיד, פרנסיסקו קרסקו, בניצחון הביתי 0–2. מאוחר יותר באקרו ייצג את ספרד בטורניר יורו 1988, ואף שיחק בשני טורנירים של גביע העולם: מונדיאל 1990 ומונדיאל 1994.
בשנת 1988 באקרו חתם בברצלונה, והתאחד עם מספר שחקנים בסקים או כאלו ששיחקו בקבוצתו הקודמת, ובהם צ'יקי בגיריסטיין, ויון אנדוני גויקוצ'אה. באקרו היה חלק מקבוצה מוצלחת של ברצלונה, שכונתה "קבוצת החלומות" בשל התארים הרבים בהם זכתה והיכולת הגבוהה שהפגינה. בין 1988 ל-1997, באקרו שיחק בסך הכול ב-329 משחקים עבור ברצלונה, והיה חלק חשוב בארבע האליפויות הרצופות של ברצלונה בין עונות 1990/1991 ו-1993/1994. הוא אף שיחק בגמר גביע אירופה לאלופות 1992, שבו ניצחה ברצלונה את סמפדוריה וזכתה בטורניר לראשונה בתולדותיה. גם בגמר ליגת האלופות 1994, בו הובסה ברצלונה 0–4 על ידי מילאן, פתח באקרו בהרכב.
באקרו מיעט לשחק בעונת 1996/1997, והבקיע במשחקו האחרון בברצלונה ב-18 בנובמבר 1996 באצטדיון הביתי מול ריאל ואיאדוליד. באמצע העונה עבר לשחק בקבוצה המקסיקנית דפורטיבו וראקרוס, ובסוף העונה פרש ממשחק.
לאחר שפרש בשנת 1997, באקרו פנה לעסוק באימון, תחילה כעוזר מאמן בברצלונה, תחת לורנס סרה פרר ולואי ואן חאל. הוא אף שימש יועץ לספורט בממשלת קטלוניה.
בינואר 2005 החל באקרו לעבוד כמאמן קבוצת המילואים של מועדון הכדורגל מאלגה, וסייע לה להימנע מירידה מליגת המשנה הספרדית. באוגוסט 2005 באקרו מונה למנהל הספורטיבי של ריאל סוסיאדד, ומאוחר יותר קודם למשרת המאמן לקראת סיום עונת 2005/2006. הוא פוטר מהמועדון לאחר שבעה משחקים בעונה שלאחר מכן, עונת 2006/2007.
באוקטובר 2007 הצטרף באקרו לרונאלד קומאן (חברו כשחקן בברצלונה) במערכת האימון של ולנסיה, ועזב את המועדון באפריל 2008.
תארים

אליפות ספרד: 1980/81, 1981/82
הגביע הספרדי: 1986/87
הסופר קאפ הספרדי: 1982
גביע אירופה: 1991/92
אליפות ספרד: 1990/91, 1991/92, 1992/93, 1993/94
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1988/89
הסופר קאפ האירופי: 1992
הגביע הספרדי: 1989/90
הסופר קאפ הספרדי: 1991, 1992, 1994, 1996
וירג'ין גורדה

| --- | --- |

 נתונים גאוגרפיים
 מיקום:  הים הקריבי 
 קואורדינטות:  18°28′N 64°24′W﻿ / ﻿18.47°N 64.4°W﻿ / 18.47; -64.4
 שטח:  21 קילומטר רבוע
 אורך:  15.9 קילומטר
 רוחב:  4.9 קילומטר
 נתונים מדיניים
 מדינה:  הממלכה המאוחדת 
 אוכלוסייה:  3,930
 אזור זמן:  UTC-4
  (למפת איי הבתולה הבריטיים מוגדלת) רואוד טאון אנגאדה וירג'ין גורדה  איי הבתולה האמריקניים פוארטו ריקו  הים הקריבי האוקיינוס האטלנטי וירג'ין גורדה(למפת איי הבתולה הבריטיים רגילה) רואוד טאון אנגאדה וירג'ין גורדה  איי הבתולה האמריקניים פוארטו ריקו  הים הקריבי האוקיינוס האטלנטי וירג'ין גורדה
 
וירג'ין גורדה (באנגלית: Virgin Gorda) הוא האי השלישי בגודלו באיי הבתולה הבריטיים שבים הקריבי ושטחו כ-21 קמ"ר.
היסטוריה

על פי הפולקלור המקומי, שמו של האי "הבתולה השמנה" - ניתן לו על ידי כריסטופר קולומבוס אשר גילה את האי במסעו השני לאמריקה, בשל צורת האי - הדומה לאישה שמנה השוכבת על גבה.
כלכלה

עיקר כלכלת האי מתבססת על התיירות, המגיעה לאי בשל התצורות הגאולוגיות הייחודיות שבו, הנקראות "המרחצאות" ("The Baths"). המרחצאות הם חופי רחצה בהם נראים שרידים של פעילות געשית שתוצאותיה הם גושי גרניט ענקיים המכסים את החופים ויוצרים חופים פרטיים קטנים ביותר בהם יכולים התיירים לשחות במים רדודים המוגנים מגלי האוקיינוס.
תמונות

"המרחצאות"
גושי הגרניט בחופי "המרחצאות"
שקיעה בחופי האי
טגיר חאיבולאייב

טגיר קמלודינוביץ' חאיבולאייב (ברוסית: Таги́р Камалуди́нович Хайбула́ев, באווארית: ТIагьир ХIайбулаев; נולד ב-24 ביולי 1984 בקיזיליורט, ברית המועצות) הוא ג'ודוקא רוסי ממוצא קווקזי. חאיבולאייב הוא אלוף אולימפי מלונדון 2012.
ביוגרפיה

באליפות אירופה 2009 שנערכה בטביליסי, זכה חאיבולאייב במדליית זהב לאחר שניצח בגמר את הנק חרול ההולנדי. בשנת 2011 הפך לאלוף העולם לאחר שניצח באיפון את מקסים רקוב מקזחסטן בגמר.
ב-2 באוגוסט 2012, זכה במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון 2012 לאחר שגבר על דימיטרי פיטרס הגרמני בחצי הגמר וניצח יריב ממונגוליה בגמר. באוגוסט 2014, השתתף באליפות העולם שנערכה בצ'ליאבינסק שברוסיה וסיים במקום החמישי לאחר שהפסיד ללוקאס קרפאלק הצ'כי בקרב על הארד.
פרסים

מקור:
המשחקים האולימפיים:
אליפות העולם:
אליפות אירופה:
תחרויות מהסבב העולמי (מאסטרס, גראנד סלאם, גראנד פרי):
הערות שוליים

1 2  מידע על הג'ודוקא באתר JudoInside.
↑  "Khaibulaev wins Russia's third judo gold".
|  אלופים אולימפיים בג'ודו – משקל חצי כבד (גברים) |
| --- | --- | --- |
| עד 93 ק"ג | 1972: ברית המועצות שוטה צ'וצ'ישווילי   •   1976: יפן קזוהירו נינומיה |  |
| עד 95 ק"ג | 1980:  רוברט ואן דה ואלה   •   1984: קוריאה הדרומית הא היונג-ג'ו   •   1988: ברזיל אאורליו מיגל   •   1992: הונגריה אנטל קובאץ'   •   1996: פולין פאבל נסטולה |  |
| עד 100 ק"ג | 2000: יפן קוסיי אינווה   •   2004: בלארוס איהאר מקראו   •   2008: מונגוליה ניידנגין טובשינבאייר   •   2012: רוסיה טגיר חאיבולאייב   •   2016: צ'כיה לוקאש קרפאלק   •   2020: יפן ארון וולף   •   2024: אזרבייג'ן זלים קוטסוייב |  |
חוסה מנואל פינטו

חוסה מנואל פינטו קולורדו (בספרדית: José Manuel Pinto Colorado; נולד ב-8 בנובמבר 1975 בקדיס שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער.
קריירה

פינטו החל את הקריירה שלו במערכת הנוער של ריאל בטיס. בעונת 1997/1998 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, במשחק מול ראסינג סנטאנדר.
כיוון שהשוער טוני פרטס הועדף על פניו, עבר פינטו לסלטה ויגו כעבור שנה. עם הקבוצה הגיע לגמר גביע המלך בעונת 2001/2002 ולליגת האלופות בעונה 2003/2004. בעונת 2005/2006 זכה בפרס זאמורה על היותו השוער הטוב בליגה - הוא ספג ב-37 משחקים 28 שערים בלבד, ממוצע של 0.78 שערים למשחק.
בעונת 2006/2007 קיבל פינטו את תפקיד הקפטן של הקבוצה. בתום עונה זו ירדה הקבוצה לליגת המשנה, ובינואר 2008 הוא הושאל לברצלונה, כמחליפו של שוער המשנה הפצוע אלברט ז'ורקרה. בסך הכול הופיע ב-125 משחקי לה ליגה ו-56 משחקים בליגת המשנה הספרדית כשוער סלטה ויגו.
פינטו חתם בברצלונה ב-18 בינואר 2008, תחילה על תקן מושאל. פינטו ערך את הופעת הבכורה בקבוצה ב-26 באפריל, במשחק מול דפורטיבו לה קורוניה, בו הפסידה קבוצתו 2-0. עד סוף העונה שותף בשני משחקים נוספים, ובסך הכול ספג שמונה שערים. ב-30 במאי אותה שנה הועבר פינטו באופן קבוע לברצלונה תמורת חצי מיליון אירו. פינטו חתם על חוזה לשנתיים. בעונה הבאה, 2008/2009, עמד פינטו בשער הקבוצה בכל משחקיה בגביע המלך הספרדי, בו זכתה ברצלונה בסיום העונה. בליגה ובליגת האלופות, שגם בהם הייתה ברצלונה האלופה, היה פינטו המחליף הראשון לוויקטור ואלדס. בעונות 2009 - 2012, עמד פינטו בשער של קבוצתו במשחקים במסגרת גביע המלך, כביצוע של הבטחה, אותה הבטיח מאמנו אז, פפ גווארדיולה. בעונת 2011/2012, זכה פינטו עם קבוצתו, ברצלונה, בגביע המלך, לאחר ניצחון 3-0 על אתלטיק בילבאו.
בעונת 2013/14 הגיע פינטו עם ברצלונה לגמר גביע המלך, בו הפסידו לריאל מדריד 2-1. ואלדס נפצע במרץ 2014, ומאז ועד סוף העונה החליפו פינטו בשער, עת הגיעה למקום השני בליגה והודחה ברבע גמר ליגת האלופות על ידי אתלטיקו מדריד. בסוף העונה תם חוזהו של פינטו בברצלונה, ופינטו פרש מכדורגל, בגיל 38.
תארים

עם סלטה ויגו:
גביע האינטרטוטו - 2000
מקום שני בגביע המלך הספרדי - 2001/2002
עם ברצלונה:
אליפות ספרד - 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2012/2013
גביע המלך - 2008/2009, 2011/2012
ליגת האלופות - 2008/2009, 2010/2011
הסופרקאפ האירופי - 2009, 2011
הסופרקאפ הספרדי - 2009, 2010, 2011, 2013
גביע העולם לקבוצות - 2009, 2011
תארים אישיים:
פרס ריקרדו זאמורה (השוער היעיל ביותר בליגה הספרדית) - 2005/2006
ונטית (שפה איטלית)

ערך זה עוסק בשפה איטלית עתיקה. אם התכוונתם לשפה הרומאנית המדוברת בצפון איטליה, ראו .
| --- | --- |
 מדינות:  צפון מזרח איטליה
 אזורים:  אין
 דוברים:  נכחדה במאה ה-1
 שפת אם:  0
 כתב:  אלפבית לטיני 
 משפחה:  הודו אירופאית  ונטית
 לאום:  אין
 מוסד:  אין
 קוד ISO 639-3:  xve 
 ראו גם:  שפה • כתב • רשימת שפות
 
ונטית (שפה איטלית) (לטינית Lingua Venetica) הייתה שפה הודו-אירופית שדוברה בעת העתיקה באזור ונטו שבצפון-מזרח איטליה בין עמק הפו מדרום למורדות הרי האלפים מצפון.
על קיומה של השפה ומאפייניה מעידות כ-300 כתובות קצרות שהשתמרו מהתקופה שבין המאה ה-6 לפנה"ס למאה ה-1, מועד בו נדחקה מפני הלטינית ונכחדה. דוברי הוונטית היו הוונטים האדריאטים, עם איטלי שכונה "Veneti" בפי הרומאים ו-"Ενετοί" (אֳנֳטי) ביוונית. כ-60 מילים בוונטית פוענחו אם כי חלק מהן נשאלו מלטינית.
אין לבלבל שפה זו עם הוונטית המודרנית, השייכת למשפחת השפות הרומאניות.
שיוך

ונטית היא שפה הודו-אירופית המשתייכת לקבוצת ה"קנטום" והיא נכתבה באלפבית צפון איטלי. קיימת הסכמה כי למעט ליבורנית, הייתה הוונטית השפה המקורבת ביותר לשפות האיטליות, קבוצה שכללה בין היתר גם את הלטינית. האפשרות שוונטית הייתה מקורבת גם לניבים אילירים מוטלת בספק בידי רוב החוקרים. עוד נתגלו מספר קווי דמיון בין ונטית לשפות הגרמאניות, במיוחד בכינויי השם (Pronoun).
ראו גם

עמים איטליים
חנוך סמית

| --- | --- |

 לידה:  1922 ארצות הברית
 פטירה:  27 בספטמבר 2007 (בגיל 85 בערך)
 מדינה:  ישראל, ארצות הברית 
 מקום מגורים:  ישראל
 פעילות בולטת:  עורך סקרי דעת קהל
 השכלה:  תואר שני
 מקצוע:  סטטיסטיקה
 
חנוך סמית (1922 – 27 בספטמבר 2007) היה סטטיסטיקאי ישראלי, נודע בעיקר במדגמי הבחירות שערך.
קורות חייו

סמית נולד בפיטסבורג, ארצות הברית, לאסתר (ילידת שצ'דרין בבלארוס) וניסן (יליד בוברויסק בבלארוס). בהיותו בן 16 החל ללמוד הנדסה באוניברסיטת פיטסבורג, ובהמשך עבר ללמוד סטטיסטיקה, וסיים תואר ראשון בגיל 19. במלחמת העולם השנייה התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושירת כנווט. כמו כן, היה חבר בצוות שחיבר מבחני מיון לטייסים, כדי לקבוע איזה טייסים מתאימים למסלול לחימה בחזית, ואיזה מתאימים לתפקידים הגנתיים. לאחר המלחמה החל את הלימודים לתואר שלישי בסטטיסטיקה באוניברסיטת קולומביה, אך לא סיים את כתיבת עבודת הדוקטור, וקיבל תואר שני בלבד. במקביל ללימודיו, החל סמית בפעילות ציונית וארגן, יחד עם אחיו ואחותו, קבוצה בת כ-100 אקדמאים חילונים, שהתכוונו לעלות לישראל (ושם גם הכיר את אשתו לעתיד). ב-1950 עלה לישראל במסגרת תנועת הבונים, הצטרף לקבוצת גשר הזיו, ועבד כרפתן במשך שלוש שנים.
ב-1953 עבר עם משפחתו לירושלים, הצטרף ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה (ביוזמתו של טדי קולק, שהיה מנכ"ל משרד ראש הממשלה), ולאחר שנתיים קודם לסגן ראש הלשכה; תפקיד אותו מילא עד 1962. במסגרת תפקידו, השקיע סמית מאמצים בשני תחומים בולטים: היערכות למפקד האוכלוסין השני של שנת 1961, ושיפור מדד המחירים לצרכן בישראל, כך שיעמוד בסטנדרטים של מדדי מחירים הנהוגים במדינות המערב.
לאחר מכן הקים את הרשות לתכנון כוח אדם במשרד העבודה. לאורך השנים סיפק תחזיות באשר לתוצאות הבחירות לכנסת ישראל. בשנת 1969 יצא לאור ספרו "הכל על הבחירות בישראל". ב-1972 פרש מהשירות הציבורי, הקים את "מכון סמית" ובאמצעותו, המשיך במתן שירותי סטטיסטיקה באופן עצמאי, ובפרט סקרי דעת קהל.
בשנת 1977, לקראת מערכת הבחירות, הגיע סמית לקול ישראל, והציע להקים ביום הבחירות עבור הרשת, מערך של 24 קלפיות-דמה (קלפיות מדגמיות לצד קלפיות האמת, שבהן המצביעים שלשלו פתק הזהה לזה ששלשלו זמן קצר קודם לכן לקלפי האמיתית) לניבוי תוצאות הבחירות, על סמך מודל שפיתח, ובדומה לצורה המקובלת אז בארצות הברית. קול ישראל קיבל את הצעתו, וכך הוביל את מדגם הבחירות הראשון של קול ישראל והטלוויזיה הישראלית. מדגם זה איפשר לראשונה בתולדות מדינת ישראל לשדר תחזית של תוצאות הבחירות מיד עם סגירת הקלפיות. באותה מערכת בחירות, חזה סמית את "המהפך", אירוע פוליטי אשר היה לגמרי לא צפוי, ויצר חששות בקרב קברניטי רשות השידור טרם פרסום התוצאות בנוגע לשידורן בכלל. לבסוף, הכריז חיים יבין, קריין הטלוויזיה הישראלית, בשידור ישיר, "גבירותי ורבותי - מהפך!". בימים שלאחר מכן, אכן התגלו הנתונים שסיפק סמית כמדויקים.
משפחתו

סמית היה נשוי לאמה לבית נויבורגר (נולדה בבוואריה, גרמניה, היגרה עם משפחתה לארצות הברית, ומשם עלתה ב-1950 לארץ). מורה לאנגלית בעיסוקה.
אב לשלושה: ד"ר יואב סמית (מהנדס אלקטרוניקה וחוקר בתחום הביו-רפואה), רפי סמית (ממשיך דרכו בניהולו של "מכון סמית"), ואסתר (בעלת תואר ראשון בסטטיסטיקה, ועוסקת בתחום הפטנטים).
התגורר בשכונת בית הכרם בירושלים.