stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קרב בלנהיים
ההכנות לקרב > הצעידה לדנובה

צעידת כוחותיו של מרלבורו החלה ב-19 במאי בבדבורג, 32 קילומטרים צפונית-מערבית לקלן. הצבא (שכונס על ידי אחיו, הגנרל צ'ארלס צ'רצ'יל) הורכב מ-66 אסקדרונים, 31 גדודים ו-38 תותחים, ובסך הכל 21,000 חיילים שמתוכם 16,000 היו בריטים. כוח זה קיבל תגבורת בדרך כך שכאשר מרלבורו הגיע לדנובה, צבאו מנה 40,000 חיילים ב-47 גדודים ו-88 אסקדרונים. בזמן שמרלבורו הוביל את צבאו שמר גנרל אוברקירק על קווי הגנה ברפובליקה ההולנדית, במקרה שווילרואה יחליט לתקוף. מרלבורו הבטיח להולנדים שבמקרה והצרפתים יתקפו הוא יחזור בזמן, אך למעשה תכנן כי צעידתו לכיוון דרום תגרום למפקד הצרפתי לדלוק אחריו. מרלבורו צדק בהנחה הזו, כיוון שווילרואה החליט לרדוף אחריו עם 30,000 חיילים שאיישו 60 אסקדרונים ו-42 גדודים.
הסיכונים הצבאיים שהיו כרוכים ביוזמה זו היו רבים: קווי התקשורת של מרלבורו לאורך הריין היו חשופים למתקפה צרפתית, כיוון שהגנרלים של לואי ה-14 שלטו על גדת הנהר השמאלית וחלקו המרכזי. צעדה כה ארוכה הייתה יכולה לגרום גם למקרים רבים של תשישות ומחלות בסוסים ובחיילים. אולם, מרלבורו היה בטוח בדחיפות העניין, ובמכתב לגודולפין טען כי אם היה נוהג אחרת האימפריה הייתה נופלת.
הצרפתים נאבקו על שמירת ותגבור כוחותיו של מרסין, בשעה שהכנות כוחות הברית התקדמו. מרסין פעל ביחד עם אלקטור בוואריה נגד המפקד האימפריאלי לודוויג מבאדן, והיה מבודד מצרפת: קווי התקשורת היחידים שלו עברו דרך המעברים הסלעיים של היער השחור. ב-14 במאי הצליח מרשל טאלאר להעביר 10,000 חיילי תגבור וכמויות גדולות של אספקה ותחמושת דרך השטח הקשה למעבר, תוך כדי תמרון ועקיפה של ברון ת'ינגן שחסם את דרכו. לאחר מכן חזר טאלאר עם חייליו לריין, כשגם הוא מצליח להדוף את נסיונותיו של ת'ינגן ללוכדו.
ב-26 במאי הגיע מרלבורו לנקודת המפגש בין המוזל לריין, בקרבת העיר קובלנץ. אם הוא היה רוצה לתקוף לאורך המוזל הוא היה צריך לפנות לכיוון מערב, אך ב-27 במאי חצה עם הצבא שלו לגדה הימנית של הריין, ועצר רק כדי להמתין לתגבור של 5,000 חיילים הנוברים ופרוסים. וילרואה התמקם בעמדות הגנתיות על המוזל, וסבר כי לא ייערך עליו קרב כיוון שהאנגלים הגיעו לגרמניה. הצרפתים הבינו כי כעת בעלות הברית יכולות ליזום מתקפת פתע על אלזס, על מנת לכבוש את שטרסבורג. מרלבורו עודד את התפיסה הזאת בכך שהקים גשרים על הריין ליד פיליפסבורג. תרגיל זה גרם לווילרואה לחוש לעזרתו של טאלאר בהגנה על אלזס, ובנוסף לכך הבטיח כי תוכנית הצרפתים לנוע לכיוון וינה תשותק כתוצאה מחוסר ודאות.
הציפייה של ההולנדים למתקפת נגד צרפתית נגד עמדותיהם החלשות בארצות השפלה התבררה כטעות, כיוון שווילרואה השגיח על כל תנועה של מרלבורו. מרלבורו הבטיח לחזור לארצות השפלה במקרה של מתקפה צרפתית, והעביר את חייליו במורד הריין על גבי דוברות בקצב של 130 קילומטרים ליום. הפרלמנט ההולנדי היה מעודד מתחושת הביטחון הזאת, והסכים לשחרר את הנציגות הדנית שמנתה שבעה גדודים ו-22 אסקדרונים, על מנת שאלה ישמשו כתגבורת. מרלבורו הגיע ללדנבורג, וחנה שם במשך שלושה ימים על מנת לתת מנוחה לפרשים שלו ולאפשר לתותחים ולחיילים הרגליים להדביק את הפער. ב-6 ביוני הוא הגיע לעיירה ויסלוך, דרומית להיידלברג, וביום המחרת פנה צבא הברית מהריין לכיוון הרי שוואביה והדנובה שמעבר להם. בשלב זה היעד של מרלבורו היה ברור מעל לכל ספק.
ההכנות לקרב > ההיערכות הסופית

טאלאר הגיע לאולם עם 34,000 חיילים, וב-5 באוגוסט הצטרף לאלקטור בוואריה ומרשל מרסין באאוגסבורג, והביע את מורת רוחו מכך שאלקטור בוואריה פיזר את צבאו בתגובה לפשיטות שיזם מרלבורו באזור. באותו יום הגיע הנסיך אויגן להכשטאט, וכבר בלילה שלאחר הגעתו יצא כדי לפגוש את מרלבורו בשרובנהאוזן. מרלבורו ידע כי יש צורך בנקודת חצייה נוספת על הדנובה במקרה שדונאוורת' תיפול לידי האויב. ב-7 באוגוסט נפרד כוח בן 15,000 חיילים אימפריאליים בפיקודו של באדן (השאר יצאו יומיים לאחר מכן) מהכוח המרכזי של מרלבורו, על מנת להטיל מצור על העיר אינגולשטאדט, השוכנת במרחק של כ-30 קילומטרים במורד הזרם של הדנובה.
טאלאר ואלקטור בוואריה התלבטו בסוגיית היעד הבא שלהם, כיוון שכוחותיו של אויגן היו בהכשטאט ואלו של מרלבורו בריין שעל גדת הדנובה הדרומית. טאלאר העדיף להמתין ולא לתקוף, לחדש את האספקה ולאפשר למערכת הדנובה של מרלבורו להתקדם בצורה מגושמת בשבועות הקרים של הסתיו; לעומתו, האלקטור ומרסין רצו לנוע קדימה לאחר שקיבלו תגבור לכוחותיהם. המפקדים הצרפתיים והבוואריים הסכימו על תוכנית בסופו של דבר, והחליטו לתקוף את הכוח של אויגן, שהיה קטן יותר. ב-9 באוגוסט החלו הכוחות הפרנקו-בוואריים לחצות את גדת הדנובה הצפונית.
ב-10 באוגוסט הורה אויגן לשלוח בדחיפות שליח על מנת לדווח שהוא על סף תבוסה בדונאוורת'. באמצעות סדרת תמרונים טובים הצליח מרלבורו לרכז את כוחותיו בדונאוורת', וב-11 באוגוסט הושלמה החבירה בין שני המפקדים. באותו יום הפעיל טאלאר לחץ על נקודות החצייה של הנהר באזור דילינגן; ב-12 באוגוסט חנו הכוחות הפרנקו-בוואריים מאחורי הנהר נבל (Nebel) שבקרבת הכפר בלינדהיים (שנודע באנגליה כבלנהיים), על מישור הכשטאט. באותו יום שלחו מרלבורו ואויגן סיור לכיוון העמדות הצרפתיות מהצריח המחודד של כנסיית טאפפהיים, והעבירו את כוחותיהם המשולבים למינסטר, השוכנת במרחק 8 קילומטרים מהמחנה הצרפתי. כוח סיור צרפתי בפיקודו של המרקיז דה סילי התקדם כדי לבדוק את מצב האויב, אך נהדף על ידי חיילי הברית שנפרשו בעמדות כדי לכסות את שטח ההתקדמות האפשרי של הצבא הצרפתי, ועבדו במהירות כדי לבנות גשרים ארעיים מעל נחלי האזור ולשפר את הדרך המובילה מערבה להכשטאט. מרלבורו העביר קדימה במהירות שתי בריגדות בפיקודם של גנרל וילקס ובריגדיר ראו, על מנת להגן על המעבר הקרקעי הצר בין הדנובה לגבעת פוכסברג, ליד מעבר ההרים הצר שוונינגן.
צבאו של טאלאר מנה 56,000 חיילים ו-90 תותחים, וצבא הברית הגדולה מנה 52,000 חיילים ו-66 תותחים. קציני בעלות הברית היו מודעים לעליונות המספרית של יריביהם ולעמדות ההגנה החזקות שלהם, והתווכחו עם מרלבורו אודות הסיכונים שבמתקפה. הדוכס היה נחוש, ואמר לקציניו כי ”אני מודע לסכנה, אך קרב הוא דבר נחוץ לחלוטין, ואני סומך על האומץ והמשמעת של החיילים, שיפצו על החסרונות שלנו”. מרלבורו ואויגן החליטו לסכן הכל, והסכימו לפתוח במתקפה כבר ביום המחרת.
הקרב > הפריצה

בשעה 16:00 חיילי האויב היו נתונים במצור בבלנהיים ובאוברגלאו, והכוח המרכזי של כוחות הברית, שמנה 81 אסקדרונים (תשעה נוספים סופחו מהטור של קאטס), הסתייעו ב-18 גדודים והיו ממוקמים היטב בקו הצרפתי שמנה 64 אסקדרונים ותשעה גדודים של מגויסים חדשים. בשעה זו הייתה הפסקה בקרב: מרלבורו רצה לתאם את ההתקפה על כל החזית, ואויגן היה זקוק לזמן כדי להתארגן מחדש לאחר שנהדף פעם נוספת.
זמן קצר לאחר השעה 17:00 כוחות הברית סיימו את הכנותיהם. שני קווי הפרשים של מרלבורו נעו לחזית הקרב, כשמאחוריהם שני קווים תומכים של רגלים. מרודה-וסטרלו ניסה לחלץ חיילי רגלים צרפתים שהיו תקועים בבלנהיים, אך קלרמבו הורה להם להיכנס בחזרה לכפר. הפרשים הצרפתים התמודדו פעם נוספת בקו הראשון - האנגלים והסקוטים של למלי באגף השמאלי של כוחות הברית, והאסקדרונים הגרמנים וההולנדים בצד הימני. האסקדרונים של טאלאר, שלא זכו לתמיכת הרגלים, היו תשושים אך הצליחו להדוף את הקו הראשון של כוחות הברית אל מקום חיילי הרגלים שלהם. הקרב טרם הוכרע, אך מרלבורו נאלץ לנזוף באחד מקציני הפרשים שלו שניסה לעזוב את שדה הקרב, ואמר לו "אדוני, אתה טועה, האויב נמצא בכיוון הזה...". מרלבורו תפס את הפיקוד על הקו השני של כוחות הברית והורה לו להתקדם, ולאחר התקדמות במרכז הצליחו לבסוף כוחות הברית להניס את פרשיו העייפים של טאלאר. תשעת גדודי הרגלים הצרפתים הנותרים המשיכו להילחם בעוצמה למרות היעדר תמיכת הפרשים הנסוגים, וניסו ליצור מערך מרובע. ניסיון זה היה חסר תועלת. הגדודים הצרפתים היו המומים מהארטילריה הקרובה של קולונל בלאד ומאש המחלקות.
רוב החיילים הנסוגים של טאלאר פנו לכיוון הכשטאט, אך לא ניצלו את הביטחון של העיירה ובמקום זאת פנו לכיוון הדנובה ואיבדו חיילים רבים בטביעה, כשחיילים אחרים נלכדים על ידי הפרשים שרדפו אחריהם. הצרפתים ניסו ליזום התקפת-נגד נוספת, אך נהדפו בקלות על ידי צבאות הברית המנצחים. מרשל טאלאר נסוג במהירות לכיוון סונדרהיים, לאחר שניסה לדרבן את חייליו בפעם האחרונה. טאלאר כותר על ידי אסקדרון של חיילים הסניאנים, ונכנע לעוזרו האישי של הנסיך מהסה-קסל. לאחר מכן נשלח תחת ליווי למרלבורו.
הקרב > נפילת בלנהיים

תוך כדי לקיחתו בשבי של טאלאר בעלות הברית תקפו את המאחז הבווארי בלוצינגן. אויגן, לעומת זאת, היה מתוסכל מביצועי הפרשים האימפריאליים שלו שנכשלו בפעם השלישית בניסיון התקיפה. הוא הצטרף למתקפה עם חיילי הרגלים הדנים והפרוסים, כפי שעשה לאופולד מאנהאלט-דסאו, והניף את דגל הרגימנט על מנת לתת השראה לחייליו. בפעם הזו הצליחו הפרוסים להסתער על הסוללה הבווארית הגדולה, ולהמם את צוותי התותחנים. החיילים הדנים, בפיקודו של הרוזן שולטן, הביסו את חיילי הרגלים הצרפתים בקרב כידונים פנים-אל-פנים ליד הכפר. האלקטור ומרסין הגיעו למסקנה שהקרב אבוד כשראו שמרכז המערך שלהם נפרץ, ובדומה לשרידי צבאו של טאלאר ברחו משדה הקרב. הניסיונות לארגן את כוחות הברית כדי למנוע ממרסין לסגת נכשלו בגלל תשישות הפרשים, והבלבול ההולך וגובר בשדה הקרב.
מרלבורו הסב את תשומת לבו מהאויב שנסוג במהירות, והורה לאחיו לשלוח עוד חיילי רגלים לצורך ההסתערות על בלנהיים. חיילי הרגלים של הרוזן מאורקני וחיילים הנוברים חצו את שדות החיטה הרמוסים לכיוון הקוטג'ים של הכפר. קרבות פנים-אל-פנים עזים דחקו את הצרפתים למרכז הכפר, לתוך ומסביב לחצר הכנסייה המוקפת חומה שהייתה אמורה לשמש כמגן. הדרגונים הלא-רכובים של היי ורוס נשלחו גם כן, אך ספגו אבדות במתקפת נגד שניחתה עליהם מידי הרגימנטים של ארטואה ופרובאנס. החיילים ההנוברים של קולונל בלוויל הוזעקו במהירות לשדה הקרב על מנת לייצב את הדרגונים, ופעם נוספת החלו במתקפה. התקדמות חיילי הברית הייתה איטית וקשה, ובדומה ליריביהם הם ספגו פגיעות רבות.
קוטג'ים רבים בכפר עלו בלהבות, הסתירו את שדה הראייה וגרמו לחיילים המתגוננים לצאת מעמדותיהם. לאחר ששמע את המולת הקרב בבלנהיים הורה טאלאר להעביר מסר למרלבורו, ובו להציע לתת פקודה לחיל המצב לסגת משדה הקרב. תגובתו של הדוכס הייתה "תודיע למסייה טאלאר כי, במיקום שבו הוא נמצא, אין לו כל סמכות לתת פקודות". למרות זאת, עם התקרבות שעות החשיכה רצה מרלבורו להגיע להכרעה מהירה. הרגלים הצרפתים נלחמו בעקשנות על מנת להחזיק בעמדותיהם בבלנהיים, אך מפקדם לא היה באזור. דרישתו של קלרמבו להגביל את חייליו הרבים לתחומי הכפר קבעה את גורלו באותו יום. הוא הבין שטעותו הטקטית גרמה לתבוסתו של טאלאר במרכז, ונטש את בלנהיים ואת 27 הגדודים שהגנו אליו, וככל הנראה טבע למוות בדנובה כשניסה להימלט מהאזור.
בשעה זו היה בלנהיים נתון למתקפה כללית מכל צדדיו על ידי שלושה גנרלים בריטיים: קאטס, צ'רצ'יל ואורקני. הצרפתים הדפו בקטלניות כל מתקפה, אך רבים מתוכם ראו מה קורה במישורים שמחוץ לכפר ומה יהיה גורלם; הצבא שלהם הובס והם היו מנותקים ממנו. אורקני, שתקף מאחור, ניסה טקטיקה שונה וניהל משא ומתן עם בריגדיר דה נוויל על כניעתו. יחידות אחרות החלו לנקוט בדרך פעולה דומה, לאור האיום של תותחי כוחות הברית. אולם, רק בשעה 21:00 המרקיז דה בלנזאק (Blanzac), שקיבל את הפיקוד לאחר בריחתו של קלרמבו, הסכים בחוסר רצון להכיר בתבוסה הבלתי נמנעה, וכ-10,000 מחיילי הרגלים הטובים ביותר של צרפת הניחו את נשקם.
במהלך המאורעות הללו מרלבורו עדיין היה על אוכף הסוס שלו, וניהל את המרדף אחר האויב המובס. הוא עצר לרגע אחד על מנת לשרבט על גב חשבון ממסבאה פתק קצר לאשתו, שרה: "אין לי זמן לומר דבר מעבר לכך שאני מתחנן בפנייך למסור למלכה על שירותי, וליידע אותה שהצבא שלה נחל ניצחון עטור תהילה".
לאחר הקרב

האבדות הצרפתיות היו כבדות והסתכמו בלמעלה מ-30,000 חיילים הרוגים, פצועים או נעדרים. יתר על כן, המיתוס של הצרפתים הבלתי מנוצחים נהרס, ושאיפותיו של לואי להסכם שלום מוקדם מעמדת ניצחון נגוזו. מרודה-וסטרלו סיכם את הטענות נגד הצבא של טאלאר: ”הצרפתים הפסידו בקרב הזה ממגוון סיבות. אחת מהן היא הערכת היתר של יכולותיהם... נקודה נוספת הייתה היערכותם הלקויה בשדה הקרב, ובנוסף הם הפגינו חוסר נסיון וחוסר משמעת... סך הכל הפגמים הללו הובילו להפסד בקרב ידוע זה”. היה זה קרב צמוד וקשה, שבעקבותיו אמר אויגן ”כל האסקדרונים והגדודים שלי הסתערו לפחות ארבע פעמים”.
למרות זאת, קרב בלנהיים היה ככל הנראה הניצחון הגדול ביותר של המלחמה; מרלבורו ואיגן, שעבדו בשיתוף פעולה הדוק, הצילו את האימפריה של בית הבסבורג ולפיכך הגנו על הברית הגדולה מפני קריסה. תוך זמן קצר הצליחו כוחות הברית לכבוש את הערים הבוואריות מינכן, אאוגסבורג, אינגולשטאדט, ואולם. לפי הסכם אילברשיים, שנחתם ב-7 בנובמבר 1704, בוואריה עברה לשלטון צבאי אוסטרי, כך שההבסבורגים יכלו לנצל את משאבי הטבע שלה להמשך המלחמה.
שרידי האגף שהיה נתון לפיקודם של אלקטור בוואריה ומרשל מרסין הגיע בקושי רב לשטרסבורג, ובדרך לשם ערקו משורותיו כ-7,000 חיילים נוספים. לאלקטור בוואריה הוצע להמשיך להמשיך כשליט המדינה (תחת תנאים שיוכתבו באמצעות ברית עם אוסטריה), אך הוא בחר לעזוב את מדינתו ומשפחתו על מנת להמשיך להילחם נגד הברית הגדולה מארצות השפלה הספרדיות, שבהן הוא כיהן בתפקיד המושל הכללי. המפקד העליון בפועל באותו יום, מרשל טאלאר, נלקח לאנגליה ונכלא בנוטינגהאם עד לשחרורו ב-1711.
הקרבות של 1704 נמשכו זמן רב מעבר לצפוי, כיוון שחברות הברית הגדולה רצו להשיג את היתרון הגדול ביותר האפשרי. אויגן, מרלבורו ובאדן הבינו כי לצרפת יש מספיק עוצמה כדי להימנע מחתימה על הסכם שלום לאחר ההפסד בבלנהיים, ונפגשו על מנת לתכנן את מהלכיהם הבאים. במשך השנה שלאחר מכן הציע הדוכס לתקוף לאורך כל עמק נהר המוזל, על מנת להביא את המלחמה לתוך צרפת. צעד זה היה כרוך בכיבוש המבצרים הגדולים של לנדאו ששמרו על הריין, ואת העיירות טריר וטרארבאך שעל גדות המוזל עצמו. טריר נכבשה ב-26 באוקטובר, ולנדאו נכנעה ב-23 בנובמבר לכוחותיהם של המרגרייב מבאדן והנסיך אויגן; עם נפילת טרארבאך ב-20 בדצמבר ניתן האות לסיום הקרבות של 1704.
מרלבורו חזר לאנגליה ב-25 בדצמבר (14 בדצמבר לפי הלוח היוליאני) לקול שבחיהם של המלכה אן והעם. בימים הראשונים של ינואר שלאחר מכן הובאו לארמון וסטמינסטר דגלי יחידת הפרשים 110 ויחידת הרגלים 128, שנלקחו בשעת הקרב. אולם, האירועים לא הסתיימו בכך. בפברואר 1705 החליטה אן, שב-1702 העניקה למרלבורו תואר דוכס, להעניק לו את פארק וודסטוק שבאוקספורדשייר ומענק ממלכתי של רבע מיליון לירות שטרלינג, על מנת לבנות בית מגורים כמתנה מהמלכה אסירת התודה וכהכרה בניצחונו - אותו תיאר ההיסטוריון הבריטי סר אדוארד שפרד קריסי כאחד הקרבות החשובים והמכריעים בהיסטוריה, וכתב כי "אלמלא היה בלנהיים, כל אירופה הייתה סובלת עד היום מהשפעות הכיבושים הצרפתים הדומים לאלה של אלכסנדר בשטחם ולאלה של הרומאים במשכם".
נכון לשנות ה-2000 ארמון בלנהיים הוא אחד מבתי המגורים הבריטיים היחידים המכונים "ארמון" ואינם שייכים למשפחת המלוכה הבריטית. הוא ממשיך לשמש כמקום מושבם של דוכסי מרלבורו.
לקריאה נוספת

Chandler, David G. Marlborough as Military Commander. Spellmount Ltd (2003). ISBN 1-86227-195-X
Lynn, John A. The Wars of Louis XIV, 1667–1714. Longman (1999). ISBN 0-582-05629-2
Falkner, James. Blenheim 1704: Marlborough's Greatest Victory. Pen & Sword Books Ltd, 2004. ISBN 1-84415-050-X
Tincey, John. Blenheim 1704: The Duke of Marlborough's Masterpiece. Osprey Publishing Ltd, 2004. ISBN 1-84176-771-9
Barnett, Correlli. Marlborough. Wordsworth Editions Limited (1999). ISBN 1-84022-200-X
Henderson, Nicholas: Prince Eugen of Savoy. Weidenfield & Nicolson (1966). ISBN 1-84212-597-4
Spencer, Charles. Blenheim: Battle for Europe. Phoenix (2005). ISBN 0-304-36704-4
Holmes, Richard (2008). Marlborough: England's Fragile Genius. HarperCollins. ISBN 978-0-00-722571-2
Coxe, William. Memoirs of the Duke of Marlborough: vol.i. London, (1847)
McKay, Derek. Prince Eugene of Savoy. Thames and Hudson Ltd., (1977). ISBN 0-50087-007-1
הערות שוליים

1 2  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 124
↑  לין, עמוד 285
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 125
↑  קווי שטולהופן הם רשת של עמדות צבאיות שנועדו להגן על עמק הריין. הקווים השתרעו לאורך 32 קילומטרים בין שטולהופן, כפר קטן על גדות הריין, והיער השחור. המחסום נועד לעצור את התקדמות הצרפתים במורד הריין משטרסבורג.
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 127
↑  פוקנר, עמוד 18
1 2  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 128
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 129
↑  טינסי, עמוד 31
↑  בארנט, עמוד 89
1 2  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 129
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 132
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 133
↑  צ'נדלר 133
↑  פוקנר, עמוד 26
↑  הנדרסון, עמוד 103
↑  צ'נדלר, Marlborough as Military Commander, עמוד 131
↑  פוקנר, עמוד 41
↑  ספנסר, עמוד 215
↑  פוקנר, עמוד 44
↑  הולמס, עמוד 279
↑  קוקס, עמוד 188
↑  פוקנר, עמוד 57
↑  בארנט, עמוד 108
↑  צ'רצ'יל, עמוד 848
↑  פוקנר, עמוד 58
1 2  פוקנר, עמוד 61
↑  פוקנר, עמוד 62
↑  צ'רצ'יל, עמוד 852
↑  צ'רצ'יל, עמוד 853
↑  פוקנר, עמוד 68
1 2  צ'נדלר, A Guide to the Battlefields of Europe, עמוד 145
↑  פוקנר, עמוד 70
↑  פוקנר, עמוד 71
↑  ספנסר, עמוד 268
1 2  פוקנר, עמוד 76
↑  פוקנר, עמוד 77
↑  פוקנר, עמוד 77
↑  ספנסר, עמוד 264
↑  פוקנר, עמוד 80
↑  צ'נדלר, A Guide to the Battlefields of Europe, עמוד 161
↑  פוקנר, עמוד 82
↑  צ'רצ'יל, עמוד 860
1 2  פוקנר, עמוד 86
↑  פוקנר, עמוד 90
↑  מק'קיי, עמוד 86
↑  פוקנר, עמוד 91
↑  פוקנר, עמוד 95
↑  צ'רצ'יל, עמוד 865
↑  ספנסר, עמוד 291
↑  פוקנר, עמוד 98
↑  בארנט, עמוד 121
1 2  בארנט, עמוד 122
1 2  צ'נדלר, עמוד 149
↑  פוקנר, עמוד 103
↑  טינסי, עמוד 88
↑  אדוארד שפרד קריסי, The Fifteen Decisive Battles of the World,‏ 1851
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007283255105171  LCCN: sh85014836  NKC: ph648437 
מסלול צעידתו של הדוכס ממרלבורו מבדבורג (ליד קלן) לדנובה, שאורכו 400 קילומטרים.
ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו
הנסיך אויגן מסבויה
מסלול מתקפת הבזק של מרלבורו על שלנברג ב-2 ביולי, שבזכותה השיג נתיב גישה נוח לחציית הנהר
מפת התמרונים בשבוע שלפני הקרב
מיקום הכוחות בשעות הצהריים של 13 באוגוסט. מרלבורו פיקד על האגף השמאלי של כוחות הברית, כולל המתקפות על בלנהיים ואוברגלאוהיים, ואילו אויגן פיקד על האגף הימני שתקף את לוצינגן.
חלק משטיח קיר בארמון בלנהיים, בו מתואר הקרב. ברקע ניתן לראות את הכפר; באמצע יש שתי טחנות מים שרו כבש על מנת ליצור ראש גשר מעל הנבל. בקדמת הציור ניתן לראות גרנדיר בריטי עם דגל צרפתי שנלקח בשעת הקרב.
אנדרטת הקרב בלוצינגן
מתקפת כוחות הברית על אוברגלאוהיים
קאמי ד'אוסטן, דוכס טאלאר
הפריצה: עמדות הצדדים בשעה 17:30
מסלול המרדף
מודל מיניאטורי של הקרב במוזיאון הכשטאט. במרכז ניתן לראות את פרשי כוחות הברית הפורצים קדימה, ודוחפים את האסקדרונים של טאלאר משדה הקרב. החלק הקדמי מתאר את הלחימה העיקשת בתוך ומסביב לבלנהיים.
ארמון בלנהיים
ראמה הרביעי, מלך תאילנד

ראמה הרביעי, מונגקוט, שם מלכותי- פרה צ'ום קלאו צ'או יו הואה (בתאית: พระบาท สมเด็จ พระจอมเกล้า เจ้า อยู่ หัว;‏ 18 באוקטובר 1804 – 1 באוקטובר 1868) היה מלך סיאם (תאילנד) מבית שושלת צ'אקרי בין 1851 ועד למותו בשנת 1868. סיאם חשה לראשונה בלחץ ההתפשטות המערבית בתקופת שלטונו של ראמה הרביעי. המלך אימץ חידושים מערביים ויזם את המודרניזציה של ארצו, הן בתחום הטכנולוגי והן בתחום התרבות - ולכן זכה בכינוי "אבי המדע והטכנולוגיה" בסיאם.
חייו המוקדמים

מונגקוט (มงกุฎ, משמעות מילולית: כתר) היה בנם השני של הנסיך איסאראסונדהורן, בנו של מלך צ'אקרי הראשון של סיאם (המלך ראמה הראשון) והנסיכה בונרוד. מונגקוט נולד בארמון העתיק (תונבורי) בשנת 1804, שם נפטר הבן הראשון של הוריו זמן קצר לאחר הלידה בשנת 1801. אחריו נולד הנסיך צ'וטמני (เจ้าฟ้า จุฑามณี) בשנת 1808. בשנת 1809 הוכרז הנסיך איסאראסונדהורן כבודהה לוטלה נבאלאי (לימים המלך ראמה השני) לאחר מכן עברה משפחת המלוכה לארמון הגדול. מכאן ואילך, עד הצטרפותם כמלכים, נקראו האחים צ'או פא יאי (מונגקוט) (เจ้าฟ้า ใหญ่) וצ'או פא נוי (צ'וטמני) (เจ้าฟ้า น้อย).
חייו המוקדמים > חיים כנזיר

בשנת 1824 הפך מונגקוט לנזיר בודהיסטי, בעקבות מסורת סיאמית לפיה גברים בגיל 20 צריכים להיות נזירים לתקופה מסוימת. באותה שנה נפטר אביו. על פי המסורת, מונגקוט היה צריך להיות מוכתר למלך הבא, אולם האצולה בחרה במקום זאת בנסיך ג'סדאבודינדרה, בעל ההשפעה והמנוסה יותר להפוך לראמה השלישי. לא ניתן היה להחזיר את תפיסת הכס וכדי להימנע מתככים פוליטיים שמר מונגקוט על מעמדו הנזירי. מונגקוט הפך לאחד מבני משפחת המלוכה שהקדיש את חייו לדת. הוא טייל ברחבי הארץ כנזיר וראה את הסטייה מכללי הפאלי קאנון המחמירים בקרב הנזירים הסיאמיים שפגש, דבר שנראה לו בלתי הולם. בשנת 1829, בפתחשבורי, הוא פגש נזיר בשם בודהאוונגסו, שהקפיד על פי כללי המשמעת הנזירים. ראמה הרביעי העריץ את בודהאוונגסו בגלל ציותו למשמעת הדתית, והיה לו השראה להמשיך ברפורמות דתיות.
שלטון

בעזרת רצון ראשי האצולה בסיאם הפך מונגקוט ליורש הכס ראמה הרביעי במקום בנו של ראמה השלישי. עליית ראמה הרביעי לשלטון נעשתה למעשה בחסות ההשפעה של בריטניה, דבר שסימל את תחילת ההשפעה האירופאית על תאילנד.
שלטון > המלחמה בבורמה

בשנת 1849 חלו תהפוכות במדינת שאן של קונבונג וממלכת צ'אנג הונג בתגובה להשפעה הבורמזית המוחלשת. עם זאת, שתי המדינות נלחמו זו בזו וצ'אנג הונג ביקשה תמיכה סיאמית. ראמה השלישי ראה בכך הזדמנות להשיג שליטה על מדינת שאן, אך הוא נפטר בשנת 1851 לפני שהתוכנית הזו מומשה. בשנת 1852 הגיש צ'אנג הונג את הבקשה שוב. ראמה הרביעי שלח כוחות סיאמיים צפונה אך הצבאות הופנו הצדה על ידי הרמות ההרריות. בשנת 1855 צעדו הסיאמים שוב והגיעו לקנגטונג - אם כי בקושי רב עוד יותר. הם הקימו את המצור על ערי הגבול של קנגטונג במשך 21 יום. עם זאת, המשאבים של הצבא הסיאמי אזלו והצבא נסוג.
שלטון > רפורמות

ליווי זרם המבקרים המערביים בסיאם השפיע רבות על החברה, אצל סיאמים רבים, קשה היה לקבל זאת, במיוחד לפי אמות מידה דתיות, מכיוון שהכתובים הבודהיסטיים תיארו את הארץ כשטוחה בעוד האירופאים היו מסוגלים להגיע לסיאם בעזרת ראיית העולם כעגול. חוקרים דתיים בדרך כלל הגיעו למסקנה כי כתבי בודהיזם "... נועדו להילקח פשוטו כמשמעו רק כשמדובר בענייני אמת רוחנית; פרטים על מדעי הטבע נחשפים בצורה פיגורטיבית ואלגורית." מונגקוט טען כי נטש את הקוסמולוגיה של הדת, לפני 1836. הוא טען שהוא כבר ידע על מצב האדמה העגול 15 שנה לפני בואם של מיסיונרים אמריקנים, אולם הוויכוח על צורת כדור הארץ נותר נושא לאנשי רוח סיאמיים לאורך כל שנות ה-1800.
שלטון > רפורמות > רפורמות בחינוך

בתקופת שלטונו, המונגקוט הפציר בקרובי משפחתו המלכותיים לקבל "חינוך בסגנון אירופאי". המיסיונרים, כמורים, לימדו בין השאר את הגאוגרפיה והאסטרונומיה המודרנית. שש שנים לאחר מותו של מונגקוט, פורסם בשנת 1874 ספר הגאוגרפיה הראשון בשפה התאית. עם זאת, גאוגרפיה נלמדה רק בבתי ספר נבחרים, בעיקר אלה שמנוהלים על ידי מיסיונרים אמריקאים עם תוכניות אנגלית לתלמידים העל יסודיים. היסטיריונים תאילנדים רבים טוענים כי מאמציו של מונגקוט לפופולריות של הגאוגרפיה המערבית סייעו להביא לרפורמה בחינוך בסיאם.
שלטון > רפורמות > רפורמות חברתיות

בשנת 1852 נראה זרם של מיסיונרים אנגלים ואמריקאים לסיאם כאשר מונגקוט שכר אותם ללמד את השפה האנגלית לנסיכים. הוא גם שכר שכירי חרב מערביים כדי לאמן חיילים סיאמיים בסגנון מערבי. בבנגקוק החל לצאת עיתון. עם זאת, המיסיונרים לא הצליחו באותה מידה בכל הנוגע לביצוע ניצורים. מונגקוט לא נטש את התרבות המסורתית של סיאם. בשנת 1852 הוא הורה לאצילי בית המשפט ללבוש בגדים עליונים. בעבר נאסר על האצילים הסיאמיים ללבוש חולצות כלשהן כדי למנוע מהם להסתיר כלי נשק בתוכו ופגשו את המלך עם חזה חשוף. על התרגיל נמתחה ביקורת מצד המערב ולכן מונגקוט סיים אותו. עבור הבודהיזם, מונגקוט חלוץ בשיקום מקדשים שונים.
מוות וירושה

בתוך לימודו האסטרונומי של מונגקוט היה הסיפור של חקר ליקוי החמה ב-18 באוגוסט 1868, המלך ביחד עם בנו ויורשו, ראמה החמישי נסעו דרומה אל חצי האי המלאי למען לחשב ולצפות בנתוני ליקוי החמה.
בעודם שם חלו גם המלך וגם יורשו במחלת המלריה. ב-1 באוקטובר 1868 נפטר המלך מונגקוט, ראמה הרביעי עקב המחלה. בניגוד לאמונה הרווחת, המלך מונגקוט לא הציע עדר פילי מלחמה לנשיא ארצות הברית אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית לשימוש כנגד הקונפדרציה. עם זאת, הוא הציע לשלוח כמה פילים מבויתים לנשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן, שישמשו כחיות נטל ואמצעי תחבורה. המכתב המלכותי מיום 14 בפברואר 1861, שנכתב עוד לפני תחילת מלחמת האזרחים, לקח זמן מה להגיע לוושינגטון הבירה, ועד שהגיע ליעדו, הנשיא ביוקנן כבר לא היה בתפקיד. אומרים כי לינקולן, שירש את ביוקנן, נשאל למה ניתן להשתמש בפילים, ובתשובה הוא אמר שהוא לא יודע, בתשובתו מיום 3 בפברואר 1862, לינקולן לא הזכיר דבר על מלחמת האזרחים. הנשיא סירב בנימוס לקבל את הצעתו של המלך מונגקוט, והסביר למלך כי ייתכן שהאקלים האמריקני אינו מתאים לפילים וכי מנועי קיטור אמריקאים יכולים לשמש גם כחיות נטל ואמצעי תחבורה.
הערות שוליים

↑  Mongkut, the King of Siam, Ithaca, NY: Cornell University Press, 2019-12-31, עמ' 229–244, ISBN 978-1-5017-4271-2
1 2  Christopher Monsere, Developing Corridor-Level Truck Travel Time Estimates And Other Freight Performance Measures From Archived ITS Data, 2009-08-01
↑  Derek Hayes, Early Mapping of the Pacific: The Epic Story of Seafarers, Adventurers, and Cartographers Who Mapped the Earth's Greatest Ocean, Cartographica: The International Journal for Geographic Information and Geovisualization 40, 2005-09, עמ' 127–128 doi: 10.3138/r150-4174-kg83-154u
↑  Jacques Ivanoff, Arnaud Leveau, Thongchai Winichakul, Thaïlande, Institut de recherche sur l’Asie du Sud-Est contemporaine, עמ' 93–96, ISBN 978-616-90282-5-3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007305212005171  PLWABN: 9810662852605606  BIBSYS: 3054  BnF: cb16611293v (data)  CiNii: DA06046354  GND: 119137003  ISNI: 0000 0001 2098 9598  LCCN: n50004210  LNB: 000241716  NARA: 10583106  NDL: 001195804  NKC: jn20000701255  NTA: 075141809  SNAC: w6zg805m  SUDOC: 033678278  TePapa: 66360  Trove: 1257692  VIAF: 267562789   WorldCat (עם VIAF): 267562789 
בין השנים 1824 עד 1851 שירת הנסיך מונג קוט בתור נזיר בודהיסטי.
המלך ראמה הרביעי בהכתרתו.
ראמה הרביעי בתצלום עם לבוש מערבי מלכותי
המלך ראמה הרביעי במרכז המשלחת לצפייה בליקוי החמה.
הגרסה התאית המקורית לחוזה הידידות, חוזה הידידות הבין-לאומי הראשון בתולדות סיאם. נחתם בין ממלכת סיאם אל האימפריה הבריטית ב-18 באפריל 1855.
טלסור

| --- | --- |

 פרטי הערוץ
 מדינה:  ונצואלה ונצואלה קובה קובה בוליביה בוליביה אורוגוואי אורוגוואי ניקרגואה ניקרגואה
 תאריך השקה:  24 ביולי 2005
 שפה:  ספרדית, אנגלית, פורטוגזית
 משרד ראשי:  קראקס, ונצואלה
 
 www.telesurtv.net
טלסור (בספרדית: teleSUR) היא רשת טלוויזיה לטינו-אמריקאית. הוקמה ב-2005, בתמיכה ובמימון של ממשלות ונצואלה, קובה, ניקרגואה, אורוגוואי ובוליביה, במטרה להיות "תשובה סוציאליסטית לטינית ל-CNN". מטה הרשת הוקם בעיר קראקס, בירת ונצואלה.