stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
פיגמים

פיגמים אפריקאים לצד פרופסור פי. קיי. מורפי
פִּיגְמים הם קבוצת כל העמים, שבהם גובהו של גבר בוגר הוא פחות מ-1.5 מטר בממוצע. עמים אלה מצויים ביערות משווניים-טרופיים במערב אפריקה, מזרח אפריקה, אינדונזיה ואיים שבקרבת אינדונזיה. לא ברור אם הפיגמים האינדונזיים הם ממוצא דומה לזה של האפריקנים וסביר שהם הפכו דומים אלו לאלו באבולוציה מתכנסת.
מעבר להיותן של קבוצות הפיגמים נמוכות בהרבה משאר קבוצות בני האדם, יש לכלל הקבוצות האלה תכונות שונות של מערכת החיסון ולפחות לאחדות מהקבוצות יש סוג דם ייחודי משלהן.
הפיגמים חיים ביערות טרופיים ומכלכלים עצמם, כחברה נודדת של ציידים-לקטים. קיימת סברה בין אנשי המדע, כי ממדי גופם מותאמים, אבולוציונית, לאורח חיים זה. הן תרבותית והן גנטית, הם מבודדים מחברות אחרות של בני האדם והאוכלוסיות שלהם מבודדות גם זו מזו. הם חיים בקבוצות של מאה איש או יותר. רק מעטים מהם משנים את חייהם, מתיישבים במגורי קבע, ושולחים את ילדיהם לבית ספר. אולם, למרות הבידוד התרבותי, כמעט כל הפיגמים, הן באפריקה והן באסיה, מדברים בשפות של העמים השכנים להם. לבד מן הילידים של איי אנדמן (שבקרבת אינדונזיה ובשליטת הודו), המדברים בשפות משלהם, אשר אינן קרובות לאף קבוצה לשונית אחרת בעולם. אולם, אין עדות על פיתוח שפה מקורית בידי הפיגמים.
כיום חיים כ-180,000 פיגמים, מרביתם ביערות הטרופיים של מרכז אפריקה ודרום-מזרח אסיה. הפיגמים האפריקאים נקראים נגרילים (Negrillos) והם חיים באזורים מסוימים בבורונדי, קמרון, גינאה המשוונית, קונגו (שבט האקא), גבון ורואנדה. סמנים גנטיים מורים כי כלל אוכלוסיית הפיגמים האפריקנים נפרדה משאר אוכלוסיית האדם לפני כשישים אלף שנים ושתחילת הליך בידוד קבוצות הפיגמים זו מזו התחיל לפני כעשרים אלף שנים.
הפיגמים באסיה נקראים "נגריטים" (Negritos) והם חיים במספר אזורים בפיליפינים, חצי האי המלאי (מלזיה ותאילנד) ובאיי אנדמן (הודו). נראה כי בעבר היה תחום המחיה של הפיגמים רחב הרבה יותר, אך הם נדחקו על ידי אוכלוסיות חזקות יותר – בעלות ממדי גוף גדולים יותר, יישובי קבע ופרנסה חקלאית-מסחרית.
קבוצת הפיגמים הנקראת Bambuti היא קבוצת הפיגמים המפורסמת והמתועדת ביותר. קבוצה זו היא גם הנמוכה ביותר – גובה ממוצע של גבר בוגר במבותי הוא 137 סנטימטרים.
הערות שוליים

1 2  Becker NS, Verdu P, Hewlett B, Pavard S.,‏ Can life history trade-offs explain the evolution of short stature in human pygmies? A response to Migliano et al. (2007).‎, באתר PubMed (לקוח מ"Hum Biol. 2010 Feb;82(1):17-27.")
↑  López Herráez D, Bauchet M, Tang K, Theunert C, Pugach I, Li J, Nandineni MR, Gross A, Scholz M, Stoneking M.,‏ Genetic variation and recent positive selection in worldwide human populations: evidence from nearly 1 million SNPs.‎, באתר PubMed (לקוח מ"PLoS One. 2009 Nov 18;4(11):e7888.")
↑  Meazza C, Travaglino P, Pagani S, Laarej K, Duse M, Bozzola M.,‏ Hyperimmunoglobulinaemia in Babinga Pygmies is present from infancy.‎, באתר PubMed (לקוח מ"Int J Immunopathol Pharmacol. 2009 Oct-Dec;22(4):1117-20.")
1 2  Bambuti, באתר אנציקלופדיה בריטניקה
↑  Robert J. Sternberg, Elena L. Grigorenko, and Kenneth K. Kidd,‏ Intelligence, Race, and Genetics, באתר American Psychological Association
↑  Vandamme AM, Salemi M, Van Brussel M, Liu HF, Van Laethem K, Van Ranst M, Michels L, Desmyter J, Goubau P.,‏ African origin of human T-lymphotropic virus type 2 (HTLV-2) supported by a potential new HTLV-2d subtype in Congolese Bambuti Efe Pygmies.‎, באתר PubMed (לקוח מ"J Virol. 1998 May;72(5):4327-40.")
↑  Etienne Patin, Guillaume Laval, Luis B. Barreiro, Antonio Salas, Ornella Semino, Silvana Santachiara-Benerecetti, Kenneth K. Kidd, Judith R. Kidd, Lolke Van der Veen, Jean-Marie Hombert, Antoine Gessain, Alain Froment, Serge Bahuchet, Evelyne Heyer, and Lluís Quintana-Murci1,‏ Inferring the Demographic History of African Farmers and Pygmy Hunter–Gatherers Using a Multilocus Resequencing Data Set, באתר PubMed (לקוח מ"PLoS Genet. 2009 April; 5(4): e1000448. ")
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NKC: ph883710
שלוש מהפכות קופרניקניות

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  זאב בכלר
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ספר עיון
 הוצאה
 הוצאה בשפת המקור:  אוניברסיטת חיפה וזמורה-ביתן
 תאריך הוצאה:  1999
 מספר עמודים:  432
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  002187234
שלוש מהפכות קופרניקניות הוא ספר עיון מאת הפרופסור זאב בכלר העוסק בפילוסופיה של המדע. בכלר טובע את המונחים "פילוסופיה אקטואליסטית" ו"פילוסופיה פוטנציאליסטית", וסוקר בנימה ביקורתית את השפעתה של מה שהוא מכנה "הפילוסופיה האקטואליסטית" של דייוויד יום ועמנואל קאנט על המתמטיקה, הפיזיקה ובסופו של דבר על האתיקה של המאה ה-20. הספר זכה בפרס בהט.
נושאי הספר > אקטואליזם ופוטנציאליזם

בכלר מבחין בין שני זרמים מחשבתיים, שאותם הוא מכנה אקטואליזם ופוטנציאליזם. לפי האקטואליזם, רק מה שאנחנו נוכחים בקיומו אכן קיים, כלומר: ממשי ואפשרי. לעומת זאת, לפי הפוטנציאליזם, מה שקיים וממשי הוא גם מה שאנחנו יכולים להעלות בדעתנו. לפי בכלר האקטואליזם הוא בעצם טאוטולוגיה, כיוון שהוא לא נותן אינפורמציה חדשה. כלומר, לומר דבר מוכח לוגית זה כמו לא לומר כלום. לעומת זאת, הגישה הפוטנציאליסטית מסיקה מסקנות חדשות מהנתונים הקיימים, בעיקר בדרך של אינדוקציה, ומעצם טבעה אינה ניתנת להוכחה מוחלטת, אלא רק לסבירות גבוהה של נכונותה.
כאב טיפוס לגישה האקטואליסטית, מביא בכלר את אריסטו. המדע של אריסטו מתאפיין בהוכחות הוודאיות של דבריו, ולכן לא מחדש דבר. לדוגמה אריסטו מסביר שאבן נופלת כיוון שטבע האבן לשאוף אל האדמה, שזה שקול לאמירה "אבן נופלת כי טבעה ליפול". מצד שני, המייצג של הגישה הפוטנציאליסטית הוא אפלטון. אפלטון האמין כי קיים אי שם עולם אידאות, שמשתקף בצורה חיוורת בעולם שלנו. לכן מטרת המדע היא לחשוף את האידאות הללו, וע"י כך להבין את החוקים שמפעילים את העולם שלנו. לדוגמה, הכוח שגילה ניוטון כמקור לתנועה של דברים רבים ושונים בטבע. לא ניתן לראות את הכח הזה, או להוכיח שהוא קיים, אך אחרי שמגלים אותו (ולא ממציאים אותו כמו שיטענו האקטואליסטים) ניתן להסביר תופעות רבות בטבע, ואף לחזות אירועים עתידיים.
בכלר משתמש בדיכוטומיה שיצר על מנת לסווג תאוריות פילוסופיות ומדעיות לאורך ההיסטוריה לאקטואליסטיות ופוטנציאליסטיות, תוך שהוא טוען בעד הפוטנציאליזם ונגד האקטואליזם. הוא מותח שני צירים לאורך ההיסטוריה. הציר האקטואליסטי מתחיל בזנון ואריסטו, נמשך דרך קאנט ומגיע לשיאו בפוזיטיביזם הפוסט מודרני. לעומתו הציר הפוטנציאליסטי מתחיל באפלטון, ומגיע לפריחה בתקופת הרנסאנס על ידי גלילאו גליליי וניוטון.
החלוקה שבכלר מציע מקבילה פחות או יותר לחלוקה הקיימת בפילוסופיה בין אמפיריציזם לרציונליזם. אמפיריציזם מייחס ודאות לידע שמקורו ברשמי החושים, ולכן הוא מקביל לאקטואליזם של בכלר. רציונליזם מייחס ודאות לידע שמקורו במחשבה, ולכן הוא מקביל לפוטנציאליזם. למרות זאת, בכלר אומר שהמילה רציונליזם היא מטבע שחוק, ואינה מתארת את האמונה הכמעט מיסטית ב"אמת" שהמדע מנסה לגלות לפי הפוטנציאליסטים.
בפילוסופיה, וליתר דיוק במטאפיזיקה, קיים זרם מוכר בשם אקטואליזם, ולפיו העולם שלנו הוא העולם הממשי היחיד. האקטואליזם המוכר בפילוסופיה דומה, אך לא זהה, לאקטואליזם של בכלר. האקטואליזם בפילוסופיה מנוגד לזרם מוכר המכונה 'פוסיבליזם', ולפיו עולמות אפשריים הם ממשיים גם כן. הפוסיבליזם דומה, אך לא זהה, לפוטנציאליזם של בכלר.
נושאי הספר > המהפכה הקופרניקנית הראשונה: התוכנית הפוטנציאליסטית

בחלק זה סוקר המחבר בקצרה את העקרונות הפילוסופיים מאחורי המהפכה הקופרניקאית- המהפכה המדעית שהנהיגו ניקולאוס קופרניקוס, יוהנס קפלר, גלילאו גליליי ואייזק ניוטון. בכלר נוקט עמדה אפלטונית, לפיה מהפכה זו, שהתבטאה בחשבון אינפיניטסימלי ובמכניקה קלאסית, בנתה תורות אינפורמטיביות ובעלות תוכן וכתוצאה מכך חסרות ודאות לוגית.
הפילוסופיה הפוטנציאליסטית מניחה שהעולם קיים כיישות נפרדת, ושהאמת נמצאת אי שם. באמצעות מחקר מדעי אפשר להגיע למציאת אמת זאת, אך לעולם לא בוודאות לוגית אלא רק בוודאות סבירה. זאת מאחר שנכונותן של טענות אינפורמטיביות - המשלבות שני דברים שונים לקשר מסוים - תלויה ביחס שבין הדברים עצמם. הפילוסופים היוונים הקדומים הבינו זאת, ומאחר שרצו ודאות מוחלטת בכל מחיר ויתרו על האינפורמטיביות והרשו רק טענות טאוטולוגיות.
למרות שבפילוסופיה הפוטנציאליסטית אין ודאות לוגית, מצאו קופרניקוס וחבריו קריטריונים כיצד לדעת שהתאוריה בידיהם קרובה מאוד לאמת - קריטריונים אלה הם: הרמוניה, סימטריה ואחדות אורגנית בתאוריה.
אפשר להסביר קריטריונים אלה באמצעות דוגמה של פענוח צופן. כאשר אתה מפענח צופן לעולם לא תהיה בידך ודאות מוחלטת ומלאה שאכן הפענוח נכון. ברם, אם מצד שני אתה מפענח מכתב בצורה מסוימת ומגלה שהטקסט שקיבלת הוא בעל משמעות ואף קשור לדבר שאתה מחפש - כל אדם יבין שהוא אכן פענח נכונה את הצופן, וזאת כי הכול מסתדר כל כך יפה ומתקבל טקסט בעל משמעות ומובן.
רוב הפוטנציאליסטים היו מודעים לכך שהתאוריות הפוטנציאליסטיות שלהם מבוססות על סתירות ופרדוקסים לוגים שכן, אופי הבאור שלהם מתבסס על האפשרות להסביר את הדבר באמצעות דבר זר ממנו לחלוטין, כך נולד מבנה הסברי לפיו: הדבר אינו הדבר, אלא בכלל משהו שונה ממנו בעליל. רנה דקארט כתב על כך במפורש ב"פיזיקה" שלו ואילו גלילאו גליליי הסביר שהוא מבאר את המופלא על ידי הנס. הגדלים והמושגים הפרדוקסליים הבולטים בתורות אלו היה האינפיניטסימל והמהירות הרגעית (מושג שהותקף קשות בפרדוקסים של זנון).
שיא המהפכה הפוטנציאליסטית היה בעבודותיו של אייזק ניוטון: החשבון אינפיניטסימלי והמכניקה המבוססת על כוחות.
נושאי הספר > המהפכה הקופרניקנית השנייה: התוכנית האקטואליסטית

בחלק זה סוקר המחבר את הביקורת של הפילוסופים ג'ורג' ברקלי ודייוויד יום על הפילוסופיה הפוטנציאליסטית של ניוטון, ובייחוד על עבודותיו: המכניקה הקלאסית והחשבון האינפיניטסימלי. שני הפילוסופים טענו שהכוח שהנהיג ניוטון הוא למעשה פיקציה מתמטית בלבד וכן שהחשבון האינפיניטסימלי שפיתח הוא מלא סתירות ומבוסס כולו על גודל סתירתי מיסודו (האינפיניטסימל).
דייוויד יום המשיך את הביקורת על ניוטון והגיע לשיא בנסחו את העיקרון הסמנטולוגי. בכלר מציג זאת בהקדמה לפרק כך:
...[במרכז התאוריה] עומד עקרון קיום האומר שרק מה שיש לו משמעות קיים, ורק מה שאפשר להעמיד על 'אידיאות' הוא בעל משמעות.
בכלר מראה כיצד נובע מעיקרון זה המסקנה שכל הדברים שאנו מאמינים וחשים בקיומם - מרחב, זמן, קיום עצמי, סיבתיות, חוקי טבע, עצמים נפרדים - אינם בעצם קיימים. למעשה, הם לא יותר מאשר פיקציות שיוצרת הנפש בשביל לבנות לעצמה תמונת עולם קוהרנטית, ואין שום משמעות לאמיתותם.
תורת ההכרה של עמנואל קאנט והפוסט-מודרניזם של המאה העשרים הם תולדות ישירות, ולמעשה הרחבות, של עיקרון זה שטבע יום בספרו "מסכת טבע האדם" ב-1739.
בסוף חלק זה, סוקר המחבר באריכות את תורת הידיעה שפיתח עמנואל קאנט בפרק שנקרא "הפורענות: קאנט מתעורר". בנוסף על חזרה על העיקרון הסמנטולוגי של יום, קאנט ניסה להסביר מדוע המתמטיקה והפיזיקה הן נכונות וודאיות (הבעיה הייתה חריפה במיוחד לגבי המתמטיקה - שהציגה טענות אינפורמטיביות ודאיות שאינן תלויות בניסיון). ההסבר שהציע קאנט היה שנכונותן נובעת מן הצורה והמבנה שלהן ולא מן התוכן שלהן. כלומר, המתמטיקה והפיזיקה לא אומרות כלום על העולם, אלא רק על צורת הניסיון האנושי - שזה דבר בלתי נפרד מאיתנו.
כלומר, כדי להציל את ודאות המדע הוא רוקן אותו מתוכנו והפך אותו לאוסף טענות צורניות גרידא, כאשר הדקדוק הצורני נקבע לפי יכולת הקליטה האנושית, הנתונה מראש וקודמת לכל ניסיון (אפריורי), ודרכה מעצב האדם את עולם החוויות שלו.
בסוף הפרק, מביא בכלר את ההסתייגות של קאנט מהמסקנות שמתחייבות מתורתו. בכלר מתאר זאת כהבזק של שפיות, כ"בלבול" שעדיף על "טירוף", אך עומד בסתירה מוחלטת לכל הפילוסופיה של קאנט. ממשיכי דרכו של קאנט, שלכאורה ניסו לסתור אותה, מיקדו את מעשיהם בהפרכת ההסתייגות ובכך דווקא חיזקו את רעיונותיו.
נושאי הספר > המהפכה הקופרניקנית השלישית: ההחלקה אל הריקות

בפרק זה סוקר בכלר את המהפכה השלישית בפילוסופיה שידועה גם בשם המהפך הלשוני. המהפכה השלישית מעבירה את נקודת הכובד בפילוסופיה מן העולם כשלעצמו אל הלשון המתארת אותו. במקום לפתור את הבעיות הקודמות, הן מנוסחות מחדש בלשון שמרוקנת אותן מכל פשר ולא מאפשרת לדבר עליהן באופן מובן. פילוסופיה זו נוצרה דווקא כתגובת נגד לקאנט אך למעשה היוותה חיזוק לטענותיו.
בנוסף לדיון בו מסביר המחבר כיצד התפתחה הפילוסופיה שבה השפה מעצבת את התודעה, המחבר סוקר כיצד השפיעה הפילוסופיה של קאנט על ההגות המדעית והפילוסופית במאה ה-19 ובמאה ה-20 תוך הבאת דוגמאות רבות ומפורטות, בהן:
גילויה/פיתוחה של גאומטריה לא-אוקלידית.
תזת P+G : הצורך להגדיר מדידה גאומטרית באמצעות קביעת הגאומטריה של המרחב ומהו מוט קשיח (סרגל שלא משנה את אורכו), כלומר: פיזיקה.
הקונוונציונליזם של אנרי פואנקרה.
הביסוס הפורמלי של החשבון האינפיניטסימלי (חדו"א) באמצעות הגדרת הגבול של אוגוסטן לואי קושי ("... והגבול הזה ייקרא הסכום של הטור").
תזת האקסיומטיות של דויד הילברט והניסיון להבטיח את ודאות המתמטיקה באמצעות ניסוח אקסיומטי מלא שלה, פורמליזציה שלה וריקונה מתוכן (אליבא דבכלר).
הניסיון של גוטלוב פרגה וברטרנד ראסל לבסס את המתמטיקה על הלוגיקה.
הגדרת הזמן מחדש בתורת היחסות הפרטית של אלברט איינשטיין.
תורת היחסות הכללית של איינשטיין (שקבעה בין השאר שעקמומיות גאומטרית שקולה לכבידה ולכן יש חופש לבחור אחד מהשניים כרצון הצופה) ועקרון הקו-וריאנטיות הכללי שלו, שנסתר על ידי אריק קרצ'מן שהוכיח שתורת היחסות היא תורה פיזיקלית מוחלטת ולא יחסית. אחרי טיעונו של קרצ'מן איינשטיין נטש את הגישה האקטואליסטית שנקט בה ונהפך לפוטנציאליסט.
"מעקרון הסובלנות אל דיקטטורת השפה" - רודולף קרנפ.
מכניקת הקוונטים ופרשנות קופנהגן של נילס בוהר.
הוויכוח בין נילס בוהר, אקטואליסט אדוק, לאלברט איינשטיין, אקטואליסט לשעבר, על השאלה האם דברים קיימים גם כשלא מודדים אותם ועל פרדוקס EPR.
הפילוסופיות של לודוויג ויטגנשטיין, הנס רייכנבך ורודולף קרנפ.
המהפך הלשוני: התזה שלפיה השפה מעצבת את המציאות ושנכונותן של טענות תלויה רק בדקדוק שלהן ולא בתוכנן.
לאורך כל חלק זה, מציג המחבר בכלר את דעתו, שהפילוסופיה האקטואליסטית היא מעשה של יאוש וניוון מחשבתי שבמקום לקבל את העובדה שתמיד יהיה ספק בנוגע לוודאות התגליות והתאוריות ועדיין אפשר לענות על שאלות מהותיות וחשובות, מנסה להמציא תורות ודאיות לחלוטין אך ריקות מתוכן שעוסקות בדקדוק ועקביות של הגדרות ולא בדברים עצמם.
בכלר מספק מספר הפרכות לאקטואליזם המוחלט, ביניהן:
המסקנות הישירות שנובעות מהעיקרון הסמנטולוגי הן אבסורדיות לחלוטין.
יש גבול לשרירותיות של השפה: אחרי שקבעת את כל ההגדרות וכל המונחים, ברגע שתבדוק בעזרתן משהו בטבע תקבל תשובה אחת ויחידה - שתלויה בטבעו של "הדבר כשלעצמו" ונובעת ממנו. למשל: ברגע שאתה קובע עקרונות פיזיקליים מסוימים, תקבל רק גאומטריה אחת באזור מסוים במרחב.
אם אין אמת מוחלטת, והכל תלוי שפה, ולכל דבר אין משמעות משלו ואפשר לתת לו כל משמעות או פשר שרק תרצה - כיצד בני האדם הסכימו על שפה משותפת ויכולים לתקשר ביניהם ולהעביר מידע זה לזה? (סעיף 3.5.7 בספר).
משפט האי-שלמות של קורט גדל (סעיף 3.5.17 בספר).
השאלה הצינית ששאל איינשטיין את בוהר: "האם אתה באמת מאמין שכאשר אתה לא מסתכל על הירח הוא איננו קיים?"
נושאי הספר > ברוטליזם – אפילוג אתי

בחלק זה תוקף המחבר בחריפות את האתיקה (תורת המוסר) המתחייבת מהפילוסופיה האקטואליסטית והפוסט-מודרניסטית שבה החזק הוא הצודק, כל מעשה עוולה ואידאולוגיה אכזרית קבילים ושקריטריון של מוסריות הוא צורני בלבד (הצו הקטגורי) ולא תוכני.
הריקות האינפורמטיבית מובילה לריקות נורמטיבית וזו מובילה לקבלת שלטון הכוח והדחפים של עולמנו. זהו הצידוק החזק ביותר שנוצר אי-פעם לאתיקה של המאפיה, של האס-אס, ושל פלוגות הרצח בכל העולם.
הוא לא תוקף ישירות הוגים פוסט-מודרניסטים אלא דן בפילוסופים גרמניים כמו עמנואל קאנט (שלמרות שהתכוון לטוב למעשה יצר מפלצת), גאורג וילהלם פרידריך הגל, מרטין היידגר ופרידריך שילר שפיתחו אתיקה ברוטלית בה הכוח מהווה הצדקה מוסרית למעשים (למשל: תפיסת "רוח ההיסטוריה" של הגל שקובעת שהאומה הכי מוסרית היא זו שידה עליונה על שאר האומות ומצליחה במבחן ההיסטוריה). בסיום החלק הוא מדגים כיצד הנאצים השתמשו בפילוסופיה זו להצדקת מעשיהם.
לעומת זאת, בהקדמה, בכלר כותב שהניסוחים האחרונים של האתיקה האקטואליסטית (ביניהם פוסט-מודרניזם, הפרגמטיזם האמריקני, הפלורליזם והליברליזם הקיצוני) הם
לא יותר מאשר ביטוי למסקנה מרכזית של כל אקטואליזם מודרני - אין משמעות למושג האמת. כי מכיוון שכמה שניתן לדעת ולהכיר הם רק אספקטים, ומכיוון שאספקט הוא עיוות (כי הוא 'חלקי') נובע מכך שאין שום דרך להכרת האמת (...) מכיוון שיש רק אספקטים, כל טענה היא אספקט והכל אמיתי והכל מוסרי באותה מידה, ומוטב להצטרף אל החזק והמנצח.
רוקה רוקה עלי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  27 בינואר 1987  (בן 37) ירושלים, ישראל ישראל
 שם במה:  Rucka Rucka Ali, ItsRucka, DJ Not Nice, Toby Queef, Seymour Schwartz, Fredrique Shampoo
 מוקד פעילות:  ארצות הברית ארצות הברית
 תקופת הפעילות:  מ-2006 
 עיסוק:  ראפר, זמר, כותב שירים, איש רדיו, קומיקאי, יוטיובר, סאטיריקן
 סוגה:  פרודיה
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  Straightsavage Records (נוכחית)   Red Shoes Records (נוכחית)   Serchlite Records (קודמת)
 שיתופי פעולה בולטים:  אם סי סרץ'
 פרסים והוקרה:  מצעד אלבומי הקומדיה של בילבורד
 http://ruckasworld.com/
 פרופיל ב-IMDb
 
רוקה רוקה עלי (באנגלית: Rucka Rucka Ali; נולד ב-27 בינואר 1987[דרושה הבהרה]) הוא שם במה של ראפר, קומיקאי, כותב שירים, איש רדיו, יוטיובר, ופרודיסט ישראלי-אמריקאי הידוע בעיקר בזכות פרודיות פוליטיות מסוגת קומדיה שחורה שהוא מפרסם באתר יוטיוב. חלק ניכר מהתכנים שלו נוגעים לסטריאוטיפים אתניים וגזעיים. נכון ליוני 2021, צבר עלי 346 מיליון צפיות ו-1.43 מיליון מנויים ביוטיוב. עלי הוציא שמונה אלבומי אולפן עצמאיים, מתוכם ארבעה נכנסו למצעד אלבומי הקומדיה של בילבורד.
ראשית חיים

עלי נמנע מלחשוף את זהותו אך ידוע שנולד בירושלים, ב-27 בינואר 1987 למשפחה חרדית. כמו כן הצהיר עלי בעבר כי התרחק מאורח הדתי כשהתבגר.
קריירה

עלי הוציא שמונה אלבומים בסך הכל, ארבעה מתוכם הופיעו במצעד אלבומי הקומדיה המובילים של בילבורד: I'm Black, You're White & These Are Clearly Parodies שהגיע למקום השישי, Probably Racist הגיעה למקום ה-11, Rucka's World הגיע למקום ה-8, ו-Black Man of Steal הגיע למקום ה-7. במהלך התקופה שבין ה-31 ביולי 2010, ועד 7 באוגוסט 2010, החזיק עלי ב-5 מתוך 10 המקומות הראשונים במצעד הרצועות הדיגיטליות של בילבורד בקטגוריית הקומדיה.
מחלוקות

ביוני 2010 ננזפו שלושה תלמידים בריטים לאחר שהציגו את הקליפ שלו לשיר "Ima Korean" בכיתה במסגרת שיעור על המסורות המוזיקליות של מדינות שונות. תלמיד ממוצא דרום קוריאני שהיה היחיד בכיתה ממוצא מזרח-אסיאתי נעלב מאד ועוזרת ההוראה טענה בכלי התקשורת כי השיר הוא "ככל הנראה גזעני" (במקור: "Probably racist"). עלי בחר בתגובה להשתמש בציטוט זה של עוזרת ההוראה ככותרת של אלבומו הבא, שנקרא Probably Racist.
ב-24 ביולי 2013 הוציא עלי ביוטיוב את השיר "Zayn Did 9/11" (פרודיה על השיר "Come & Get It" של סלינה גומז) ששם ללעג את חבר וואן דיירקשן, זיין מאליק. בשיר הפרודיה הוצג זיין מאליק כמי שביצע את פיגועי 11 בספטמבר בעוד עטיפת הסינגל כללה צללית של מאליק על רקע מגדלי התאומים של מרכז הסחר העולמי בעת שהותקפו. השיר, יחד עם קליפ נלווה שיצא לאור מספר ימים לאחר מכן, הכעיסו את מעריצי וואן דיירקשן וגורמים נוספים. היומון ההודי ביזנס סטנדרד כינה את השיר "פוגעני" ו"התקפה גזענית" על מאליק.
בסוף נובמבר 2013, היה מעורב עלי במחלוקת נוספת לאחר שהשיר שלו "Only 17", פרודיה על "רק חלום" של נלי, הושמע בטעות ללא צנזורה בסניף של חברת מקדונלד'ס בוויילס. מקדונלד'ס פרסמה התנצלות בפני הלקוחות הפגועים ובאותו שבוע הגיב עלי לביקורת עליו בערוץ היוטיוב שלו בדרישה היתולית להתנצלות אישית כלפיו מצד מקדונלד'ס.
חיים אישיים

בראיון לדייב רובין ב"דוח רובין" הצהיר עלי כי הוא אובייקטיביסט.
בסוף הקליפ לשיר הפרודיה שלו "החיים נגמרו" (פרודיה על "קרוב יותר"), שיצא באוקטובר 2016, הודה עלי כי ניסה להתאבד בקיץ 2006. הוא ציין כי מותו היה מונע את הצלחת הקריירה המוזיקלית שלו שהגיעה לאחר מכן, וביקש לשלוח לאחרים "מסר של תקווה".
הערות שוליים

↑  Rucka Rucka Ali Loves Minorities Current.com (June 21, 2010).
↑  "Rucka Rucka Ali : Billboard". Billboard. נבדק ב-2 ביולי 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Comedy Albums". Billboard. 5 במרץ 2011. נבדק ב-4 בפברואר 2012. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  רוקה רוקה עלי, באתר AllMusic
↑  "Rucka Rucka Ali | Awards". AllMusic. נבדק ב-6 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Comedy Digital Tracks : Jul 31, 2010 | Billboard Chart Archive". Billboard. 31 ביולי 2010. נבדק ב-29 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Comedy Digital Tracks : Aug 07, 2010 | Billboard Chart Archive". Billboard. 7 באוגוסט 2010. נבדק ב-29 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Bournemouth school pupils told off over 'racist' video". BBC News. 17 ביוני 2010. נבדק ב-6 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Robertson, James (5 באוגוסט 2013). "Racist song accusing Muslim singer Zayn Malik for 9/11 terrorist attacks sparks outrage". Daily Mirror. נבדק ב-25 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zicarelli, Gabriella (6 באוגוסט 2013). "ANDPOP Directioner's Start Petition To Have Racist Song Aimed at Zayn Malik Removed From iTunes". Andpop.com. נבדק ב-25 באוגוסט 2013. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  India, Press Trust of (6 באוגוסט 2013). "Zayn Malik faces racist attack". Business Standard. נבדק ב-25 באוגוסט 2013. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "McDonalds apologises for playing explicit rap track at 9:30 am in Wales". Gigwise. 21 בנובמבר 2013. נבדק ב-29 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "McDonald's Apologizes for Playing a Rucka Rucka Ali Song in Wales". Bloomberg BusinessWeek. 21 בנובמבר 2013. נבדק ב-29 באוגוסט 2015. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Stone, Anthony (21 בנובמבר 2013). "McDonald's sorry over rap lyrics". Yahoo News. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  McCoppin, Suzy (26 בנובמבר 2013). "Controversial Rapper Rucka Rucka Ali Seeks Apology from McDonald's". Popdust. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  Rubin, Dave (2017-12-15). "Parody Rap and Objectivism | Rucka Rucka Ali | YOUTUBERS | Rubin Report". YouTube. אורכב מ-המקור ב-2021-01-17. נבדק ב-2021-01-17.
↑  itsRucka (4 באוקטובר 2016). "Chainsmokers "Closer" PARODY Life is Over ~ Rucka Rucka Ali". {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Comedy Album Charts". Billboard.
↑  "Comedy Track Charts". Billboard.
↑  "Pill Popper Remix release by Jeremie & Rucka Rucka Ali". MusicBrainz. 2021-09-19.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  ISNI: 0000 0004 0748 1978  MusicBrainz: c626c2bb-8baa-4f7b-afb3-a0ee9fc5c6cc
פילוסופיה של המוזיקה

ציור: אוגוסטה פלגמן (Augusta Plagemann)
פילוסופיה של המוזיקה היא תחום בפילוסופיה הדן בשאלות אודות מהות המוזיקה והאופנים בהם היא נחווית. המחקר הפילוסופי אודות מוזיקה קשור במידה רבה בשאלות פילוסופיות מתחום המטפיזיקה והאסתטיקה, כמו גם מתחומים פילוסופיים אחרים כמו הפילוסופיה של המתמטיקה והפילוסופיה של השפה. לעיסוק בפילוסופיה של המוזיקה היסטוריה ארוכה, ששורשיה מצוים כבר בפילוסופיה הפיתגוראית ובפילוסופיה האפלטונית. הפילוסופיה של המוזיקה ממשיכה להתפתח על ידי פילוסופים, מוזיקולוגים, תאורטיקני מוזיקה, מבקרי אמנות, ומלומדים אחרים. כמה שאלות בסיסיות בפילוסופיה של המוזיקה הן:
מהי ההגדרה של מוזיקה? (מהם התנאים ההכרחיים לסיווג משהו כמוזיקה? מהי מהותה?)
מהו הקשר בין המוזיקה לבין הנפש או התודעה? (נושא החופף לפסיכולוגיה של המוזיקה)
מהו טיב הקיום האונטולוגי של המוזיקה?
מהו הקשר בין מוזיקה לשפה או למתמטיקה?
מה חושפות בפנינו תולדות המוזיקה על העולם? (היסטוריוסופיה של המוזיקה).
מה הקשר בין מוזיקה לרגשות? (שאלות מתחום האסתטיקה)
מהי משמעות ביחס למוזיקה?
סוגיות פילוסופיות > ההגדרה של "מוזיקה"

הפילוסוף אנדרו קניה (Andrew Kania) מציין בערך "הפילוסופיה של המוזיקה" באינציקלופדית סטנפורד לפילוסופיה כי "ההסברים על מושג המוזיקה מתחילים לרוב ברעיון שמוזיקה היא צלילים מאורגנים. הם ממשיכים לציין כי אפיון זה רחב מדי, מכיוון שיש דוגמאות רבות לצלילים מאורגנים שאינם מוזיקליים, כמו דיבור אנושי, והצלילים שמשמיעים יצורים לא אנושיים ומכונות." ישנן דרכים שונות ומגוונות להגדיר את האספקטים הבסיסיים של המוזיקה, באופן קונקרטי יותר מאשר מהישענות צרה על מושג ה"צליל". מקובל להתייחס להיבטים כמו מנגינה (גבהי צליל המתרחשים ברצף), הרמוניה (גבהי צליל הנחשבים כקבוצה - לאו דווקא נשמעים בו זמנית - וליצירת אקורדים) קצב, משקל וגוון הצליל.
עם זאת, קיימות סוגות מוזיקליות המאתגרות את היכולת להגדיר מוזיקה על בסיס מאפיינים קבועים. לדוגמה: "נויז" (מוזיקת רעש) עשויה להיות מורכבת בעיקר מרעשים שונים. "מוזיק קונקרט" (מוזיקה ממשית) מורכבת לעיתים קרובות רק מדגימות צליל בעלות אופי לא מוזיקלי, לפעמים בסמיכות אקראית של צלילים. אמביינט (מוזיקת אווריה) עשויה לכלול הקלטות של חיות בר או טבע, ובמוזיקה אלקטרונית על גווניה, נעשה שימוש בצלילים שלא תואמים את ההגדרה המסורתית של מוזיקה. מוזיקאים אוונגארדים כמו ג'ון קייג' איתגרו במכוון את הגדרת המוזיקה עם יצירות כמו 4′33″ והניסיונות השונים ב"מוזיקה אליאטורית".
סוגיות פילוסופיות > משמעות ותכלית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
תיאודור אדורנו, מהוגי אסכולת פרנקפורט, דן במוזיקה פעמים רבות מתוך פרספקטיבה סוציולוגית–נאו-מרקסיסטית. ב-1936 פורסם חיבורו על הג'אז (Über Jazz). באותה עת שימשה המילה "ג'אז" לעיתים קרובות כשם כללי לסוגים הרבים של מוזיקה פופולרית. המאמר אינו דן בג'אז כסגנון מוזיקלי אלא יוצא נגד צורת הבידור הפורחת הזו ונגד חרושת התרבות. אדורנו האמין שחרושת התרבות היא מערכת המיועדת לשליטה בחברה דרך יצירה של תרבות מתוקננת (standardized) המעצימה את המסחור של הביטוי האמנותי. אדורנו דן בנושא זה גם במאמרו על האופי הפֶטישיסטי של המוזיקה (On the Fetish-Character in Music) (Zeitschrift, 1938), שבו הוא מנסח את אמירתו המפורסמת – "כל בידור שמשחרר את עצמו ממחיר השוק מקבל מאפיינים חתרניים". חיבורו הפילוסופיה של המוזיקה החדשה (Philosophie der neuen Musik) שיצא לאור ב-1949, אחרי מלחמת העולם השנייה, מורכב משני מאמרים: "שנברג וקידמה" ו"סטרווינסקי וריגרסיה". הפילוסופיה של המוזיקה החדשה, המתבטאת בניגוד שבין שני יוצרים אלו, מציבה את הקצוות המוזיקליים שבאמצעותם תפס אדורנו את המאבק על עתידה התרבותי של אירופה.
סטנלי קאבל – פילוסוף ומוזיקאי שעסק רבות במשמעות האמנות ובמוזיקה בפרט – עסק במאמרו "Music Discomposed" בשאלה "כיצד אפשר לחשוף רמאות באמנות?". השאלה מנוסחת בעזרת עולם המונחים של מלחינים כגון קייג' ושטוקהאוזן, ונראה שמקורה גם באי הוודאות של קאבל עצמו כמוזיקאי צעיר בברקלי. במאמר זה קאבל טען כי:
"אין מאפיין אחד, או מערך סופי של מאפיינים, שאפשר לתאר במדריכים טכניים, ואין מבחנים מוגדרים שלפיהם אפשר לזהות ולחשוף את התרמית [שביצירה]. אנו יודעים מניסיון שתרמיות והונאות אחרות, כמו זיופים, מסתיימות בתגליות דרמטיות – המתחזה נחשף בנשף, והזייפן נתפס כשהוא עומד מעל המכבש, או חותם בשמו של אדם אחר, ואולי הוא מתוודה. אך אין אפשרות להוכיח שיצירה המתקבלת על-ידי הציבור היא למעשה תרמית; ייתכן שאף האמן עצמו אינו מודע לכך."