stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הר חברון
בימינו > התנחלויות

מעט אחרי מלחמת ששת הימים וכיבוש הר חברון בידי ישראל, חודשה ההתיישבות היהודית בגוש עציון, שחוסלה במלחמת העצמאות. ב-27 בספטמבר 1967 הוקם מחדש כפר עציון, ההתנחלות הראשונה שהוקמה ביהודה ושומרון. בהמשך הוקמו היישובים הר גילה, ראש צורים, אלון שבות, אלעזר, מגדל עוז, תקוע ועוד. בד בבד, חודשה ההתיישבות היהודית בחברון והוקמה קריית ארבע.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 הוקמו גרעיני התיישבות בירושלים ובקריית ארבע אשר כיוון עלייתם הוא דרום הר חברון. היישוב הראשון שהוקם הוא בית יתיר. ראשית העלייה הייתה אל מחנה יתיר בתוך יער יתיר ומשם עברו למקומם הקבוע על יד חורבת לוציפר ומשטרת לציפר.
בהמשך הוקמו היישובים מעון, כרמל, סוסיא, עתניאל, בית חגי, תלם, שמעה, מצפה לכיש ועוד. במועצה האזורית הר חברון ישנם 20 יישובים, דתיים לאומיים וחילוניים, בהם יישובים קהילתיים, מושבים שיתופיים-חקלאיים, חוות ומצפים. בנוסף נמצאים בשטח המועצה מספר מאחזים כחוות מעון, אביגיל ועוד. במועצה מתגוררים נכון לשנת 2020 כ-11,000 בני אדם.
בימינו > שטח אש 918

בדרום הר חברון הוכרז בשנת 1981 שטח אש של צה"ל הקרוי "שטח אש 918" ומשתרע על כ-30 קמ"ר. בשנת 2020 פורסמו פרוטוקולים של ועדת השרים להתיישבות מהם עולה כי המדינה הכריזה על אזור זה כשטח אש ללא כל סיבה מבצעית, רק על מנת לפנות ממנו את תושביו הערבים. לפי פרשנות אחרת, ביולי 1981, יזם שר החקלאות אריאל שרון מהלך, בו הורחב שטח האש באופן משמעותי לכ-30,000 דונם, כך שיעצור את התפרסות היישובים הערביים באזור. הנושא עלה לדיון בוועדת השרים להתיישבות והוא הסביר כי הוא מעדיף שהצבא ישתמש בשטחים הללו בשל "התפשטות ערביי ההר הכפריים".
באוגוסט 1999 נמסרו לתושבי השטח צווי פינוי בשל מגורים בלתי חוקיים בשטח אש. ב-16 בנובמבר 1999 פינו כוחות הביטחון בכוח כ-700 תושבים. חלקם קיבל סיוע בבניית בתים חדשים מחוץ לשטח האש. ב־2012 הודיעה המדינה לבג"ץ כי שטח האש נחוץ לה, ולא תתאפשר שהיית קבע במקום. שבעה מבתי המאחז אביגיל שוכנים בשטח אש זה וכן כאלף בדווים, בשמונה כפרים בלתי מוכרים המיועדים לפינוי. אחת מהמחלוקת סביב שטח האש היא האם הייתה התיישבות קבע בחלק מהשטח לפני ההכרזה על שטח האש.
לצד סוגיית המבנים הקבועים בשטח האש, נוהלו מגעים בין הגורמים המקומיים לבין שלטונות הצבא בכל הנוגע לשהייה במקום לצורכי מרעה וחקלאות אך לא למגורי קבע. לבסוף, גובש מתווה פשרה עם חלק מהשוהים בתחומי השטח, שבמסגרתו הותרה אליו כניסת חקלאים ורועי צאן בזמנים שבהם לא מתקיימים אימונים.
בנובמבר 2021, בתגובה לפיגוע הירי בשער השלשלת, הקימו מתנחלים אוהל סמוך לכפר חאלת א-דבע, ניסו להצית מבנה חקלאי, גרמו נזק לכלי רכב, ולאחר מכן החלו לירות וליידות אבנים. שני ערבים נפצעו מירי ועוד חמישה נפצעו מיידוי אבנים.
ראו גם

קו המצודות המזרחי בהר חברון
משטרות ירדניות בדרום יהודה
לקריאה נוספת

מנחם מרקוס, דוד עמית, הר חברון, הוצאת ספריית מעריב ורשות שמורות הטבע, תשמ"ט
ספי בן-יוסף, "צפון מול דרום בהר חברון", בתוך: קרדום, הוצאת אריאל, תשמ"ב. גרסה מקוונת של הספר (לבעלי הרשאה), באתר "כותר"
דוד שולמן, להיות חופשי – רשימות מדרום הר חברון, תרגם מאנגלית: עודד פלד, הוצאת כרמל, 2020.
הערות שוליים

↑  ספר ישעיהו, פרק ל"ב, פסוקים ט"ו–ט"ז
↑  ספר ישעיהו, פרק ל"ג, פסוק ט'
1 2  ברוך, יובל (2009). חורבת סוסיה ורוג'ם אל-חמירי כמקרי מבחן להתפתחותו של הכפר והיישוב הכפרי בדרום הר-חברון מן התקופה הרומית הקדומה ועד לתקופה המוסלמית הקדומה [Baruch, Yuval (2009), Horbat Susya and Rujum el-Hamiri as a Case-Study for the Development of the Village and the Rural Settlement in the Southern Hebron Hills from the Early Roman to the Early Muslim Periods]. Hebrew University of Jerusalem. OCLC 646899358.
↑  Levin, Yigal (2020-09-24). "The Religion of Idumea and Its Relationship to Early Judaism". Religions (באנגלית). 11 (10): 487. doi:10.3390/rel11100487. ISSN 2077-1444.
↑  Eshel, E., Eshel H., & Yardeny A. (2009). A document from "year four of the destruction of the house of Israel" in which a widow declared that she received all her rights. Cathedra 132. 5-24. [Hebrew] "The phrase "for the destruction of the House of Israel" may be interpreted as a count method that began with the destruction of the Temple, in 70 CE, or with the suppression of the Bar Kokhba revolt, in 136 CE. Since the writing of the document is advanced, and has forms characteristic of the second century CE, it turns out that it is a count that began after the Bar Kokhba revolt. The places mentioned in the document: Beit 'Amar, Upper Anab and Aristobulia, are ancient settlements in the southern Hebron Hills. If indeed the new document is to be dated to 140 CE, it can be suggested that Jews continued to use the hideout caves even during the religious edicts imposed by Hadrian after the suppression of the Bar Kokhba rebellion, and also that Jews remained in the southern Hebron Hills even after the suppression of the revolt. [...] Beit 'Amar - this place is not mentioned in the historical sources. Based on the mention of the Upper Anab and Aristobulia it should be identified in the southern Hebron Hills, and it seems that the reference is to Beit-'Amra, which is 3 km west of Yatta."
↑  לפי Palestine - Population and Housing Census 2017, Third Round באתר הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
1 2   עופר אדרת, מסמך בן 40 שנה שהתגלה בארכיון חושף את התוכנית שהגה שרון לסילוק אלף פלסטינים מבתיהם, באתר הארץ, 9 באוגוסט 2020
↑   חיים לוינסון, המדינה מבקשת להכשיר מאחז בשטח אש בו דרשה להרוס כפרים פלסטיניים, באתר הארץ, 1 ביוני 2014
↑   חיים לוינסון, כל הרעות החולות של הכיבוש – דיווח משטח 918 בדרום הר חברון, באתר הארץ, 24 בספטמבר 2013
1 2  בג"ץ: אפשר לפנות מאות פלסטינים המתגוררים בשטח אש בדרום הר חברון, באתר ynet, 5 במאי 2022
↑  הגר שיזף, שני פלסטינים נפצעו מירי בעימות עם מתנחלים בדרום הר חברון, 5 נפצעו מיידוי אבנים, באתר הארץ, 11 בנובמבר 2021.
↑   ישי רוזן-צבי, פסוקי האיליאדה נשמעים בג'יפ הצבאי המוביל לתחנת המשטרה בקרית ארבע, באתר הארץ, 17 באוגוסט 2020
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007541856405171  LCCN: sh90005543  VIAF: 315149704   WorldCat (עם VIAF): 315149704 
סוסיא הפלסטינית, דרום הר חברון, ספטמבר 2009
מבט מתל ראבוד צפונה אל הכפר ראבוד
חורבות בית מגורים באום אלחייר
הכפר הבדואי טובא בדרום הר חברון. התורן משמש טורבינת רוח המספקת חשמל לכפר, שאינו מחובר לרשת הארצית.
ההתנחלות שמעה בהר חברון
השמר לך פן תשכח את ה'

| --- | --- |

 מקרא:  ספר דברים, פרק ח', פסוקים י"א–י"ח
 תלמוד בבלי:  מסכת סוטה, דף ה', עמוד א'
 ספרי מניין המצוות:  השגות הרמב"ן לספר המצוות, שכחת הלאווין מצווה א. סמ"ג, לאוין סד
 מקורות נוספים:  שערי תשובה שער ג, כז
הִשָּׁמֶר לְךָ פֶּן תִּשְׁכַּח אֶת ה' היא מצוות לא תעשה. לפי דברי התלמוד מצווה זו אוסרת את הגאווה. האיסור לשכוח את ה' כלול בעשר זכירות, ובעל ספר חרדים מציין אותו בין המצוות שהאדם חייב בהם תמיד.
מקור המצווה

נאמר בתורה:
”הִשָּׁמֶר לְךָ פֶּן תִּשְׁכַּח אֶת ה' אֱלֹקיךָ לְבִלְתִּי שְׁמֹר מִצְוֹתָיו וּמִשְׁפָּטָיו וְחֻקֹּתָיו אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם. פֶּן תֹּאכַל וְשָׂבָעְתָּ וּבָתִּים טֹבִים תִּבְנֶה וְיָשָׁבְתָּ. וּבְקָרְךָ וְצֹאנְךָ יִרְבְּיֻן וְכֶסֶף וְזָהָב יִרְבֶּה לָּךְ וְכֹל אֲשֶׁר לְךָ יִרְבֶּה. וְרָם לְבָבֶךָ וְשָׁכַחְתָּ אֶת ה' אֱלֹקיךָ הַמּוֹצִיאֲךָ מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים... וְאָמַרְתָּ בִּלְבָבֶךָ כֹּחִי וְעֹצֶם יָדִי עָשָׂה לִי אֶת הַחַיִל הַזֶּה. וְזָכַרְתָּ אֶת ה' אֱלֹקיךָ כִּי הוּא הַנֹּתֵן לְךָ כֹּחַ לַעֲשׂוֹת חָיִל לְמַעַן הָקִים אֶת בְּרִיתוֹ אֲשֶׁר נִשְׁבַּע לַאֲבֹתֶיךָ כַּיּוֹם הַזֶּה.”
בתלמוד בבלי, מסכת סוטה, דף ה', עמוד א' מובאים דברי רב נחמן בר יצחק לפיהם מפסוקים אלה נלמדת מצוות לא תעשה לאסור את הגאווה:
”אזהרה לגסי הרוח מנין, ...רב נחמן בר יצחק אמר מהכא: ורם לבבך ושכחת, וכתיב: השמר לך פן תשכח את ה' אלקיך, וכדרבי אבין אמר רבי אילעא, דאמר רבי אבין אמר רבי אילעא: כל מקום שנאמר 'השמר' 'פן' ו'אל', אינו אלא בלא תעשה.”
מחלוקת הראשונים האם למנותה במניין המצוות

בעקבות התגלות שמיימית בחלום, מנה הסמ"ג את איסור הגאווה כאחת מתרי"ג מצוות: ”אזהרה שלא יתגאו בני ישראל כשהקדוש ברוך הוא משפיע להם טובה ויאמרו שבריוח שלהם ובעוצם ידם ועמלם עשו והרויחו כל זה, ולא יחזיקו טובה להקדוש ברוך הוא מחמת גאונם.”
הסמ"ג עצמו מציין שהרמב"ם בספר המצוות לא מנה לאו זה. הרמב"ן מנה איסור שכחת ה' כמצווה, אך לא מנה את איסור הגאווה כמצווה בפני עצמה. בדומה לשיטת הרמב"ן גם רבנו יונה מונה מצווה של איסור שכחת ה'.
בעל מגילת אסתר מסביר שהרמב"ם לא מנה מצווה זו משום שהיא מצווה כללית. רבי שלמה הכהן מסביר שלדעת הרמב"ן היות שהגאווה נגרמת על ידי שכחת ה', לכן איסור הגאווה כלול באיסור לשכוח את ה', ודרשת הגמרא היא אסמכתא בלבד.
החפץ חיים מונה מצווה זו כלאו הששי בין הלאוים שעליהם עובר מי שמספר לשון הרע.
הערות שוליים

↑  ספר חרדים, הקדמה, דיבור המתחיל ויש מצוות
↑  ספר דברים, פרק ח', פסוקים י"א–י"ח
↑  סמ"ג לאוין סד. וראו גם דבריו בהקדמה לספרו: "וגם בעניין לאוין בא אלי בחלום עניין מראה בזה הלשון, הנה שכחת את העיקר השמר לך פן תשכח את ה' אלקיך, כי לא היה בדעתי לחברו במניין הלאוין, וגם רבינו משה לא הזכירו במניין. ואתבונן אליו בבקר והנה יסוד גדול הוא ביראת השם וחיברתיו בעיקרים גדולים במקומן. וה' אלקים יודע כי לפי דעתי איני משקר מעניין המראות, וה' יודע כי לא הזכרתים בספר זה אלא למען יתחזקו ישראל בתורה ובתוכחה וחפץ ה' בידי יצלח.
↑  שכחת הלאווין מצווה א
↑  שערי תשובה שער ג, כז
↑  בחידושי חשק שלמה לסוטה ה, א
ז'ורז' סרה

| --- | --- |

 לידה:  2 בדצמבר 1859 former 5th arrondissement of Paris, צרפת 
 פטירה:  29 במרץ 1891 (בגיל 31) boulevard de Magenta, הרובע העשירי של פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 מקום לימודים:  בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות 
 תחום יצירה:  ציור, נאו-אימפרסיוניזם 
 זרם באמנות:  פוינטיליזם, אימפרסיוניזם, פוסט-אימפרסיוניזם 
 הושפע על ידי:  הנרי להמן 
 יצירות ידועות:  יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גרנד ז'אט, מתרחצים באנייר 
 חתימה:   
 
יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט (Un dimanche après-midi à l'Île de la Grande Jatte)
ז'ורז'-פייר סֶרָה (בצרפתית: Georges-Pierre Seurat;‏ 2 בדצמבר 1859 – 29 במרץ 1891) היה צייר צרפתי.
סרה נחשב לחלוץ בפיתוח הטכניקה המכונה "פוינטיליזם", שיטה של כיסוי התמונה בנקודות ("פואן" בצרפתית) ובכתמים מבודדים של צבע. תחת מכחולו של סרה מתאחדות הנקודות לנוף ולדמויות, וזאת ללא משיחת מכחול וללא כל קו. סרה הִרבה לרשום ופיתח סגנון רישום ייחודי בכתמי גיר קונטה על משטח נייר עבה ומחוספס, באופן שמנצל את בהירות הנייר ואת מרקמו כמקור אור וכאמצעי להשגת טקסטורה רישומית.
סרה נחשב גם לאמן שהתחיל את הזרם הנאו-אימפרסיוניסטי בציורו יום ראשון אחר הצהריים על גדות האי לה גראנד ז'אט. ציור זה, שסרה שקד על הכנתו במשך שנתיים, וכן חייו ואמנותו של סרה, הונצחו במחזמר החדשני של סטיבן סונדהיים – "יום ראשון בפארק עם ג'ורג'" (1983), שהוצג בשפע הפקות ברחבי העולם.
יצירות מפורסמות

בין יצירותיו המפורסמות של סרה:
מתרחצים באנייר – שגודלה העצום (2x3 מטרים) מותיר רושם רב.
התמונה "לה גרנד ז'אט" (La grande jatte), הקרויה על שמו של אתר נופש לחוף נהר הסן.
ולדימיר דרידה

ולדימיר דרידה (בצ'כית: Vladimír Darida; נולד ב-8 באוגוסט 1990) הוא כדורגלן צ'כי המשחק כקשר בקבוצת הכדורגל היוונית אריס סלוניקי. בעבר שיחק בנבחרת צ'כיה ואף היה הקפטן שלה.
בשנת 2017 נבחר דרידה ככדורגלן השנה בצ'כיה.
קריירת מועדונים

דרידה נולד בעיר סוקולוב שבצ'כיה. הוא התפתח במערכת הנוער של ויקטוריה פלזן, בה גם ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו. בשנת 2011, הוא הושאל לקבוצת עיר הולדתו באניק סוקולוב. ב-2013, הוא חתם בשורות פרייבורג. מהבונדסליגה. ב-2 בנובמבר 2014, הוא כבש לזכות קבוצתו בבעיטת פנדל את השער היחיד במשחק החוץ מול פ.צ. קלן, שער שהיה ליחידי במשחק והוביל לניצחון קבוצתו לאחר 10 משחקים רצופים ללא ניצחון. עד לסיום עונת 2014/15 הבקיע דרידה שישה שערי ליגה, אך לא הצליח למנוע את נשירתה של פרייבורג לבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2015 חתם דרידה בהרטה ברלין לאחר ירידת הליגה עם פרייבורג. דרידה הפך באופן מיידי לשחקן חשוב בהרטה ברלין, ורשם עמה מספר עונות בחלק העליון של הטבלה, לצד עונות אחרות במרכז הטבלה ובתחתיתה. בעונת 2016/17 דרידה הצטיין במיוחד, ובזכות כך אף נבחר ככדורגלן השנה בצ'כיה לשנת 2017. בעונת 2021/22 דרידה, בעונתו השביעית במועדון, היה חלק מעונה חלשה של הרטה, בה סיימה רק במקום ה-16 וניצלה מירידה לאחר ניצחון במפגש כפול על המבורג במשחקי מבחן.
את עונת 2022/23 החל דרידה בהרטה ברלין, אך לאחר ששיחק רק שלושה משחקים עד לפגרת החורף, חתם בדצמבר 2022 באריס סלוניקי מליגת העל היוונית בכדורגל. עד לסיום עונת 2022/23 דרידה הבקיע חמישה שערי ליגה ב-21 הופעות במדי אריס סלוניקי, וסייע לה לסיים במקום החמישי בליגה. דרידה המשיך להיות שחקן הרכב קבוע גם בעונת 2023/24, בה הבקיע שלושה שערים עבור אריס סלוניקי, וסיים עמה שוב במקום החמישי בליגה.
קריירה בינלאומית

ב-28 במאי 2012, הוכרז רשמית שדרידה נמנה עם סגל נבחרת צ'כיה לטורניר יורו 2012, הוא החליף את המגן הפצוע דניאל פודיל. במשחק רבע הגמר במסגרת היורו, מול פורטוגל, הוא שיחק בפעם השנייה בלבד במדי נבחרתו, ובפעם הראשונה במשחק רשמי, אחרי שפתח בהרכב במקומו של תומאש רוזיצקי הפצוע. הוא הוחלף בדקה ה-61, על ידי יאן רזק, כאשר נבחרתו הפסידה בתוצאה 0–1 בסיום המשחק.
דרידה נכלל בסגל נבחרת צ'כיה גם ליורו 2016 בו צ'כיה לא צלחה את שלב הבתים, וליורו 2020 בו שימש כקפטן הנבחרת הצ'כית, שהגיעה לשמינית הגמר, שם הודחה על ידי הולנד. בתום יורו 2020 פרש דרידה מנבחרת צ'כיה.
תארים

ויקטוריה פלזן:
ליגת העל הצ'כית (2): 2010/2011, 2012/2013
הגביע הצ'כי: 2009/10
הסופר קאפ הצ'כי: 2011
אישי:
כדורגלן השנה בצ'כיה: 2017
ז'יל גרן

| --- | --- |

 לידה:  14 בספטמבר 1860 מדריד, ספרד 
 פטירה:  12 בפברואר 1910 (בגיל 49) הרובע השביעי של פריז, צרפת 
 מדינה:  צרפת, ספרד 
 מקום קבורה:  בית הקברות של מונמארטר 
 
ז'ול גֶרַן (בצרפתית: Jules Guérin;‏ 14 בספטמבר 1860 - 10 בפברואר 1910) היה עיתונאי צרפתי אנטישמי, ממייסדי וראשי הליגה האנטישמית של צרפת ומעורכי השבועון הצרפתי האנטי-דרייפוסארי L'Antijuif (צר').
ביוגרפיה

ז'ול גרן נולד ב-14 בספטמבר 1860, במדריד, ספרד. לאחר מכן גדל בפריז, וכבר מגיל צעיר היה בעל דעות פוליטיות חריגות.
בשנת 1896 הוא השתתף בייסוד הליגה האנטישמית של צרפת, קבוצה שפעלה בעיקר בהפצת תעמולה אנטישמית.
בתחילת מרץ 1898 היה גרן בין הדוברים שתקפו את היהודים בנוגע לפרשת דרייפוס בכנס גדול בפריז, לצד צ'ארלס דבוס, אדוארד דובוק ומקס רגיס. הליגה שבה היה חבר הייתה מעורבת בהפגנות אנטישמיות רבות במהלך פרשת דרייפוס. בשנה זו גם הפך לעורך השבועון האנטישמי L'Antijuif, שבו הפיץ תעמולה נגד אלפרד דרייפוס.
בשנת 1899 תמך גרן בפול דרולד, פוליטיקאי צרפתי שניסה לארגן הפיכה שלטונית. בסופו של דבר הוא הואשם, יחד עם דרולד, בקשירת קשר נגד המדינה. גרן סירב להילקח למעצר והתבצר בביתו שברחוב שברול, עם קבוצת תומכים חמושים. לאחר 23 ימי מצור הוא נכנע בלית ברירה. המונח "פורט שברול" למצב מצור עדיין בשימוש בכמה מדינות דוברות צרפתית, ואפילו בקרב רשויות אכיפת החוק. הליגה שלו הוצאה מחוץ לחוק בנובמבר 1899, וגרן נכלא למשך עשר שנים.
גרן מת ב-10 בפברואר 1910, בהיותו כבן 70.
ויקטור סטנקולסקו

| --- | --- |

 לידה:  10 במאי 1928 טקוץ', רומניה 
 פטירה:  19 ביוני 2016 (בגיל 88) Ghermănești, רומניה 
 מדינה:  רומניה 
 השכלה:  האוניברסיטה הלאומית לביטחון על שם קרול הראשון 
 דרגה:  גנרל הצבא 
 פעולות ומבצעים
 המהפכה הרומנית 
 
ויקטור אטאנאסיה סטנקולסקו (ברומנית: Victor Atanasie Stănculescu;‏ 10 במאי 1928 – 19 ביוני 2016) היה גנרל רומני בעל 4 כוכבים ומי שהיה שר בממשלת רומניה בין השנים 1989–1991.
ויקטור סטנקולסקו כיהן בממשלת רומניה כשר לכלכלה לאומית מדצמבר 1989 (הממשלה הראשונה שהוקמה לאחר המהפכה הרומנית של 1989) עד 16 בפברואר 1990 ומיום זה ואילך עד ל-29 באפריל 1991, כשר ההגנה הלאומית. מעת שסיים תפקידו כשר להגנה לאומית כיהן זמן קצר כשר התעשייה. לאחר מכן עבר לשוק הפרטי ועבד במספר תפקידים בקבוצת באלי (Balli-Group Ltd) בלונדון ובוקרשט.
לסטנקולסקו היה תפקיד מפתח בתקופת המהפכה הרומנית, הן בניסיונות להחנקתה בראשיתה בטימישוארה והן באירועי בוקרשט שם שכנע את צ'אושסקו לעזוב. בתחילת המהפכה סטנקולסקו היה סגן שר במשרד ההגנה ונשלח על ידי שר ההגנה לטימישוארה כדי לדכא את המהפכה. בשובו מטימישוארה לבוקרשט פנה למפקד בית חולים צבאי, שהיה חברו וביקש שיגבס לו רגל על מנת שיוכל להתחמק מהמתרחש. למרות הגבס, הוא התייצב לקריאתו של צ'אושסקו ולאחר מות שר ההגנה מונה לתפקיד במקום השר המת.
ויקטור סטנקולסקו הועמד לדין על חלקו באירועי טימישוארה (בתקופת המהפכה), הורשע ונידון למאסר ממושך, אך הצליח להביא לביטול הרשעתו ולאחר עיכובים ממושכים נפתח משפטו מחדש בשנת 2006 והרשעתו הושרה מחדש ב-2007. ב-2008 נדחה ערעורו והוא נשלח לרצות 15 שנות מאסר. במאי 2014, לאחר ריצוי חמש שנות מאסר, שוחרר על תנאי.
סטנקולסקו נישא לאלנה פופה (Elena Popa) ב-1952 ולזוג בת אחת. אשתו התאבדה בדצמבר 2003 ובמכתב שהשאירה האשימה את רדיפתו הלא מוצדקת לדעתה.
ראו גם

המהפכה הרומנית (1989)
לקריאה נוספת

Marquis Who's Who, 2006.
הערות שוליים

↑  Stănculescu: Mi-am pus piciorul în ghips pentru a nu mă duce la Ceauşescu (ברומנית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 130640328  ISNI: 0000 0003 5963 6188  LCCN: n85177955  VIAF: 50664004   WorldCat (עם VIAF): 50664004
הרכבת האווירית לברלין

אספקה נפרקת ממטוסי תובלה אמריקנים בשדה התעופה טמפלהוף בברלין
הרכבת האווירית לברלין (אנגלית: Berlin Airlift; גרמנית Berliner Luftbrücke) היה מבצע הטסה ענק לעיר ברלין שבגרמניה, שנערך על ידי חילות האוויר של ארצות הברית ובריטניה מחודש יוני 1948 ועד לחודש ספטמבר 1949. הרכבת האווירית נערכה על מנת להעביר לעיר את האספקה הדרושה לקיומם של אוכלוסייתה ושל חילות המצב המערביים בה לאחר שדרכי האספקה היבשתיות לעיר נחסמו על ידי ברית המועצות. במהלך המבצע הועברו לעיר 2.32 מיליון טון של אספקה במסגרת 277 אלף טיסות, והוא היווה את הגורם המרכזי להסרת הסגר היבשתי על העיר.
רקע – הסגר על ברלין

לאחר תום מלחמת העולם השנייה באירופה חולקה גרמניה המנוצחת לאזורי כיבוש (Sectors) בין ארבע בעלות הברית העיקריות שכבשוה. ארצות הברית, בריטניה וצרפת שלטו בחלקיה המערביים של המדינה וברית המועצות שלטה בחלקה המזרחי. העיר ברלין, שנמצאה כולה בתוך שטח הכיבוש הסובייטי, חולקה אף היא: ברית המועצות שלטה בחלקה המזרחי ושלוש בעלות הברית המערביות שלטו בחלקה המערבי. התנועה של בעלות הברית המערביות אל העיר נעשתה בהסכמה עם ברית המועצות דרך השטח המוחזק על ידה, בכבישים וכן בנתיבי מים.
היריבות בין ברית המועצות לבין בעלות הברית המערביות – שזכתה במהרה לשם המלחמה הקרה – התלקחה כמעט מיד לאחר תום המלחמה, ונסבה במיוחד על שאלת גורלה לעתיד של גרמניה הכבושה. על רקע זה החלו השלטונות הסובייטיים באפריל 1948 להקשות על התחבורה המערבית אל ברלין ולהטרידה. ב-26 ביוני הטילה ברית המועצות חסימה מלאה על דרכי הגישה ביבשה ובמים אל ברלין המערבית, שאוכלוסייתה מנתה אז למעלה מ-2 מיליון תושבים. גם אספקת החשמל אליה נותקה. מטרת החסימה הייתה מניעת אספקה חיונית לעיר ולכוחות הצבא המערביים שבה, על מנת לאלץ את מדינות המערב להסיג את חייליהן ממנה ולמוסרה לידי כוחות ברית המועצות.
שלושה מסדרונות אוויר ממערב גרמניה לברלין נקבעו בהסכם בין מעצמות הכיבוש, ברוחב של 32 קילומטרים כל אחד. מסדרונות אלו נותרו פתוחים לאחר הטלת הסגר על העיר. היה זה כך ככל הנראה משום שברית המועצות סברה שלבעלות הברית המערביות בגרמניה – שצימצמו את כוחותיהן בה במידה ניכרת – לא נותרה יכולת תובלה אווירית משמעותית.
הפעלת הרכבת האווירית

לאחר הטלת הסגר היבשתי על העיר פנה מפקד כוחות ארצות הברית בגרמניה, הגנרל לושיוס קליי (Lucius D. Clay), אל מפקד כוחות האוויר האמריקניים באירופה, לוטננט גנרל קרטיס לה מיי, בשאלה אם יוכל להטיס אספקה אל העיר. לה מיי השיב בחיוב והטיסות החלו בו ביום.
הטסה מוגבלת של אספקה אל ברלין כבר נערכה על ידי מטוסי תובלה אמריקניים ובריטיים במשך 11 יום, החל ב-1 באפריל 1948, בעקבות ההטרדות הסובייטיות של התנועה היבשתית אל העיר, והגיעה להיקף מרבי של 38 טיסות ביום. עתה נדרשה הטסה בהיקף גדול בהרבה.
אנשי מטהו של לה מיי מצאו במהרה (בסיוע מחקר שערך חיל האוויר המלכותי הבריטי זמן מה לפני כן) כי צורכי האספקה היומיים המינימליים של העיר הם 2,000 טון פחם (להסקה ויצור חשמל) ו-1,439 טון מזון (צורכי האספקה היומיים הרגילים של העיר היו 13,500 טון). באותה עת נראתה הטסת כמות מטען יומית שכזו אל העיר כבלתי אפשרית לאור מספרם המוגבל של מטוסי התובלה הזמינים. זאת ועוד – צורכי האספקה של שום עיר בעולם לא מולאו לפני כן באמצעות רכבת אווירית.
למרות המכשולים החל חיל האוויר האמריקני בפעולה להגדלת נפח ההטסה בשיתוף עם חיל האוויר המלכותי הבריטי. חיל האוויר של צרפת לא היה מסוגל להשתתף בפעולה בשל קשיי שפה ונקבע מראש שהאספקה עבור הכוחות הצרפתים בברלין תוטס לשם על ידי האמריקנים והבריטים. האמריקנים נתנו לחלקם במבצע את שם הקוד מבצע ויטלס (Operation Vittles) והבריטים נתנו לשלהם את שם הקוד מבצע פליינפייר (Operation Plainfare).
תחילה כונסו לבסיסי אוויר במערב גרמניה כל מטוסי התובלה הזמינים באירופה – כמעט כולם מדגם C-47 (דקוטה), שכושר ההובלה שלהם היה שלוש טונות בלבד (הבריטים כבר החלו לכנס את מטוסיהם מוקדם יותר). במקביל החל חיל האוויר האמריקני להזעיק לאירופה את מטוסי התובלה שלו מדגם C-54‏ (Skymaster), שכושר הטסת המטען שלהם הגיע ל-10 טון, ועמם אנשי צוות אוויר וצוותי תחזוקת מטוסים. הם נקראו לשם גם מבסיסים מרוחקים כמו ביפן, אלסקה ופנמה. אנשי צוות קרקע, אזרחים גרמנים ברובם, גויסו במערב גרמניה ובברלין על מנת להעמיס את המטען על המטוסים ולפרוק אותו מהם בברלין.
בתוך ארבעה ימים מתחילת המבצע הגיע מספר המטוסים היומי שהגיע לשני שדות התעופה המערביים בברלין טמפלהוף וגאטו (Gatow) ל-150, במחיר מאמץ רב שנדרש מצוותי האוויר, אך מטענם הגיע רק לחלק קטן מן האספקה שנדרשה לעיר.
בתום עשרה ימים מתחילת המבצע הגיעה כמות האספקה היומית שהוטסה על העיר ל-1,000 טון. ב-30 ביוני החלו מטוסי C-54 להגיע לגרמניה ולהצטרף למבצע. במחצית חודש יולי הגיע היקף ההטסה היומי ל-2,000 טון, שמהם הוטסו 500 טון (או, לפי גרסה אחרת, ל-995 טון) על ידי חיל האוויר הבריטי. בתום 28 הימים הראשונים הגיע היקף ההטסה היומי ל-3,028 טון. האספקה שהוטסה כללה מזון, תרופות וביגוד וכן פחם ומוצרי דלק שונים. האספקה שהגיעה הובלה למחסנים שמוקמו בכל רחבי העיר.
במהלך חודש אוגוסט הטיסו מטוסי המעצמות המערביות לעיר 121 אלף טון אספקה (ממוצע של כ-3,900 טון ליום).
כאשר התברר שהפעלת הרכבת האווירית תתמשך על פני זמן רב נשלח בסוף יולי לגרמניה לפקד על המבצע מייג'ור גנרל ויליאם טאנר. הוא היה קצין חיל האוויר האמריקני שצבר ניסיון רב במבצעי תובלה מוטסים במלחמת העולם השנייה. בין השאר הוא פיקד על טיסות תובלה מהודו אל סין מעל לרכס ההימלאיה. בהסכמת בריטניה מונה טאנר לפקד גם על כוח התובלה האווירי הבריטי. לימים נטבעה סיסמה עבור הרכבת האווירית – "טונאז' עבור טאנר" (Tonnage for Tunner). ב-15 באוקטובר הוקמה בויסבאדן מפקדת כוח המשימה המשולב של הרכבת האווירית (Combined Airlift Task Force (CALTF)).
יום שישי השחור

13 באוגוסט 1948 היה "יום שישי השחור" של הרכבת האווירית לברלין. ביום זה התחוללה סופת גשם מעל ברלין שהקטינה את הראות לאפס והפריעה להכוונת המכ"ם של המטוסים לנחיתה. לשני מטוסי C-54 אירעו תאונות נחיתה והמסלול בשדה התעופה טמפלהוף נחסם. מטוסי תובלה רבים היו בדרכם לעיר ופקחי הטיסה הורו להם להיכנס לטיסה בנתיבי המתנה בגבהים שונים. גנרל טאנר, שנמצא באחד המטוסים, התערב ופקד על פקחי הטיסה לשלוח את כל המטוסים הממתינים חזרה למערב גרמניה עם מטענם, והוא עצמו נחת בהמשך בשדה טמפלהוף.
לימים אמר טאנר כי הוא מאמין שהצלחת הרכבת האווירית נבעה דווקא מיום זה. בעקבותיו נערך שינוי יסודי בנוהלי ההטסה לברלין. לכל מטוס שהמריא ממערב גרמניה נקבעה שעת המראה מדויקת והוא טס (כמקודם) בנתיבי האוויר המוסכמים אל ברלין – מרחק של כ-190 קילומטרים – על ידי הכוונה של משואות רדיו והונחה לנחיתה על ידי מפעיל מכ"ם על הקרקע. נקבע כי לכל מטוס תהיה הזדמנות אחת לנחות, ואם יהיה עליו לבטל את הנחיתה מכל סיבה שהיא הוא יטוס מיד חזרה לבסיס המוצא שלו עם מטענו. באופן זה נמנעה האפשרות שמטוס אחד יעכב את נחיתת הבאים אחריו. בעקבות שינוי זה החל היקף המטען היומי שהוטס לברלין לעלות בהתמדה. המטוסים טסו אל העיר סביב השעון, ביום ובלילה.
שינוי נוסף שהכניס טאנר היה חיסכון בזמן פעולה על ידי קיצור זמן השהייה של המטוסים על הקרקע בברלין. לצורך כך הוא קבע שלאחר שמטוס תובלה ינחת לא יעזבו אותו אנשי צוותו אלא יישארו לצידו בעוד מטענו נפרק. היתר ההמראה ותחזית מזג האוויר לטיסה חזרה יובאו אליהם על ידי קציני קרקע (במקום שאנשי הצוות יאספו אותם) ומזנונים ניידים על גבי ג'יפים יגיעו אל המטוסים לצורך רענון אנשי הצוות. בדרך זו קוצץ משך השהייה של המטוסים על הקרקע במחצית, לכ-30 דקות.
צוותי הקרקע שהעמיסו ופרקו מטען מן המטוסים, גרמנים ברובם, נדבקו אף הם באווירת התחרותיות של המבצע והשתדלו להגדיל את מהירות פעולתם. צוות אחד בן 12 איש השיג שיא שלא נשבר של העמסת תשעה טון מטען בתוך 5 דקות ו-45 שניות בלבד.