stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
נשק להשמדה המונית בלוב

| --- | --- |
 Location of Libya
לוב ניסתה להשיג תוכניות לפיתוח או רכישת נשק להשמדה המונית מרגע שמועמר קדאפי עלה לשלטון בלוב ב-1969 עד שהודיע ב-19 בדצמבר 2003 כי לוב תחסל מרצון את כל החומרים, הציוד והתוכניות שיכולים להוביל לנשק, כולל נשק להרס המוני (נשק גרעיני, כימי וביולוגי) וטילים בליסטיים ארוכי טווח. לוב תחת שלטונו של המלך אידריס חתמה בשנת 1968 על האמנה אי-הפצת נשק גרעיני וקדאפי אשרר אותה בשנת 1975, וכרת הסכם אמצעי הגנה עם הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (IAEA) בשנת 1980. ארצות הברית ובריטניה סייעו ללוב בהוצאת ציוד וחומרים מתוכנית הנשק הגרעיני שלה, באימות בלתי תלוי על ידי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
בשנת 1982 לוב אישרה את אמנת הנשק הביולוגי, ובשנת 2004 היא הצטרפה לאמנת הנשק הכימי והכריזה על 24.7 טון גז חרדל, 1,390 טונות חומרים כימיים להכנת סארין, וכן 3,563 תחמושת נשק כימי שפורקו (פצצות אוויר). ה-OPCW קבע את ינואר 2014 כמועד האחרון להשמדה המלאה של הנשק הכימי של לוב. לוב החלה להשמיד את מלאי הכימיה והתחמושת שלה מאוחר יותר בשנת 2004, אך היא החמיצה מועדים להפיכת מתקן לייצור נשק כימי אחד לשימוש אזרחי ולהשמדת מלאי גז החרדל. באוקטובר 2014 ביקשה לוב עזרה להובלת מלאי 850 טון של כימיקלים להפקת גז עצבי לובי לצורך השמדה.
 בפברואר 2015 אמרו גורמים צבאיים מלוב לתקשורת כי חמושים לא מזוהים תפסו כמויות גדולות של הנשק הכימי של לוב, כולל גז חרדל וסארין. השמדת מלאי הנשק הכימי של לוב הושלמה רק בנובמבר 2017.
תוכנית הגרעין

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
נשק כימי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
טילים בליסטיים

במהלך מלחמת האזרחים בלוב, כוחות צבא נאמנים לקדאפי ירו מספר טילי קרקע-קרקע מסוג סקאד B כמרד נגד המשטר, במספר אזורים ובהם מיסראתה ואג'דאביא, אך כל הטילים החטיאו את המטרה.
מספר טילי סקאד נוספים, כולל משגרים, נמצאו על ידי מתנגדי קדאפי ליד טריפולי וסירת.
הערות שוליים

↑  Chronology of Libya's Disarmament and Relations with the United States, Arms Control Association.
↑  Rohlfing, Joan. "Libya: Nuclear Programme Overview". Nuclear Threat Initiative. Nuclear Threat Initiative. נבדק ב-11 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  GOV/2004/12, Implementation of the NPT Safeguards Agreement of the Socialist People's Libyan Arab Jamahiriya, Report by the Director General, International Atomic Energy Agency, 20 February 2004.
↑  ynet, לוב הסכימה להתפרק מנשק להשמדה המונית, באתר ynet, 20 בדצמבר 2003
↑  The Chemical Weapons Convention Enters Into Force in Libya (אורכב 08.04.2018 בארכיון Wayback Machine), Organisation for the Prohibition of Chemical Weapons, 2 February 2004.
↑  "Libya's CW Capabilities" (PDF). ביוני 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Libya Completes Destruction of Its Category 1 Chemical Weapons". OPCW. 4 בפברואר 2014. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zanders, Jean Pascal (19 במאי 2011). "Destroying Libya's Chemical Weapons: Deadlines and Delays". James Martin Center for Nonproliferation Studies (CNS). נבדק ב-13 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Zanders, Jean Pascal (19 במאי 2011). "Uprising in Libya: The False Specter of Chemical Warfare". James Martin Center for Nonproliferation Studies (CNS). נבדק ב-13 באוגוסט 2011. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  מערכת וואלה! חדשות‏, ראש ממשלת המעבר בלוב: איתרנו נשק גרעיני במדינה, באתר וואלה, 31 באוקטובר 2011
↑  "NBC Weapons: Libya Needs Help To Be Gas Free". StrategyPage.com. 30 באוקטובר 2014. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Libya militias capture chemical weapons: army official". Asharq Al-Awsat. 21 בפברואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Libya: Unidentified armed men attack chemical factory, flee with chemical weapons". The North Africa Post. 23 בפברואר 2015. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "OPCW Director-General Praises Complete Destruction of Libya's Chemical Weapon Stockpile". www.opcw.org (באנגלית). נבדק ב-2018-02-10.
↑  פקחי או"ם יתחילו בפירוק תוכנית הגרעין הלובית, באתר גלובס, 22 בדצמבר 2003
↑  "Libya conflict: Gaddafi forces 'launched Scud missile'". BBC News. 16 באוגוסט 2011. נבדק ב-25 בספטמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Gadhafi's Forces Fired 3 Scuds at Misrata: NATO". DefenseNews. 23 באוגוסט 2011. נבדק ב-25 בספטמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Libyan Rebels Advance on Sirte Amid Protests Over Appointments". San Francisco Chronicle. 29 באוגוסט 2011. אורכב מ-המקור ב-7 בספטמבר 2011. נבדק ב-25 בספטמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Gaddafi missiles could be scrapped". IOL News. 22 בספטמבר 2011. נבדק ב-25 בספטמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  "Scud missile battery sits unguarded outside Tripoli". TVNZ. 5 בספטמבר 2011. נבדק ב-25 בספטמבר 2011. {{cite news}}:  (עזרה)
↑  חיים איסרוביץ, ‏מה ניתן ללמוד ממקרה קדאפי, והאם אכן ניתן לסמוך על הצהרותיו של קים ג'ונג־און?, באתר מעריב אונליין, 7 במאי 2018
נשק להשמדה המונית בישראל

קיימת אמונה רווחת שישראל מחזיקה בכל סוגי הנשק להשמדה המונית.
המשרד להערכת הטכנולוגיה של הקונגרס האמריקאי תיעד את ישראל כמדינה שככל הנראה כבעלת יכולות לוחמה כימית לא מוכרזות ותוכנית לוחמה ביולוגית התקפית. באופן רשמי, נוקטת ישראל בעמימות, ולא מאשרת ולא מכחישה שיש ברשותה נשק להשמדה המונית.
הרבה ממה שידוע על תוכנית הגרעין של ישראל מגיע מגילויים ב-1986 של מרדכי ואנונו, שהיה טכנאי בקריה למחקר גרעיני - נגב ומסר לעיתונאים זרים תצלומים מתוך מתקני הקריה ומודיעין טכנולוגי על יכולתה הגרעינית של ישראל, מידע שממנו עלה שלמדינת ישראל מספר רב של פצצות גרעיניות. בעקבות כך נחטף ואנונו לישראל, הורשע בבגידה ובריגול חמור וריצה בכלא את מלוא עונשו, 18 שנים.
בשנת 2018 נחקק בישראל החוק למניעת מימון והפצה של נשק להשמדה המונית האוסר על סיוע או על קשרי מסחר עם גורמים העוסקים בנשק להשמדה המונית.
נשק גרעיני

מאמינים כי לישראל הייתה יכולת מבצעית של נשק גרעיני כבר ב-1967, כאשר ייצור המוני של ראשי נפץ גרעיניים התרחש מיד לאחר מלחמת ששת הימים. בשל העמימות אין מידע אמין אודות המספר המדויק של הפצצות הגרעיניות שברשות ישראל, אך מקובל להעריך סדר גודל של עד 600 פצצות מדגמים שונים. על פי הדיווחים, ישראל מחזיקה גם במגוון רחב של מערכות שונות בתחום הגרעיני וכולל בין היתר פצצות נייטרונים, נשק גרעיני טקטי ועוד. על פי ההערכות, ישראל מייצרת את הנשק הגרעיני שלה בקריה למחקר גרעיני - נגב אשר בדימונה. ישראל מחזיקה באתר נוסף, "המרכז למחקר גרעיני שורק" בסמוך ליבנה.
במקביל לפיתוח כלי הנשק הגרעיניים עצמם, פיתחה ישראל תוכנית טילים שיוכלו לשאת את כלי הנשק הללו לכל מטרה אפשרית. סדרת טילי יריחו שפיתחה ישראל כוללת שלושה דגמים: יריחו 1, יריחו 2 ויריחו 3. כאשר 2 הראשונים הם בעלי טווח של 500 ו-1,500 ק"מ בהתאמה, ואילו יריחו 3 המבוסס על משגר הלוויינים הישראלי "שביט" הוא בעל טווח שבין 4,500 ל-7,000 ק"מ, לדעת הממעיטים, כאשר הוא נושא ראש קרבי במשקל של טון (או 6,000 - 6,500 ק"מ בנשיאת ראש גרעיני ישראלי סטנדרטי במשקל 350 ק"ג) ועד 7,800 ק"מ לדעת המרבים.
טווחים כאלו מאפשרים לטילי הגרעין של ישראל לכסות את רוב שטחה הגדול של אסיה, את כל אירופה ואת כל אפריקה ואולי אף לאפשר פגיעה בחלקים הקרובים יותר של אמריקה הצפונית.
בנוסף, שלוש צוללות דולפין שהתקבלו מגרמניה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נושאות, על פי הערכות, ארבעה טילי שיוט מתוצרת ישראל, כל אחת, בעלי טווח של 1,500 ק"מ ומאפשרות לישראל להגיב במכה שנייה גם אם בסיסי הגרעין על אדמתה יוחרבו במכה הראשונה (ברירת שמשון). מבחינה זו, לא ידוע האם בנתה ישראל בסיסי סילו לטילים ("אסמים"), בסיסים אלו יכולים לאפשר לישראל להשתמש בטילים הגרעיניים שלה גם כאשר הבסיס שבו הם מאוחסנים מותקף בנשק גרעיני.
במשך ארבע שנים, החל מ-2010, ערכה ישראל סדרת ניסויים לבדיקת השפעתה של פצצה מלוכלכת.
ארגון איכות הסביבה "גרינפיס" הציג במרץ 2007 פרטים המבוססים על הערכות בדבר מתקני הגרעין של ישראל. לטענת הארגון, מלבד משני הכורים הגרעיניים בשורק ובדימונה יש לישראל גם כמה מחסנים של נשק גרעיני: באזור עיילבון שבצפון פועל מתקן לאחסון נשק גרעיני טקטי, ובאזור יודפת יש מתקן להרכבת נשק גרעיני. גם באזור המושבים תירוש וזכריה שבחבל עדולם וכן בחיפה מחזיקה ישראל, על פי מקורות אלה, מתקנים לאחסון טילים גרעיניים.
נשק כימי

ישראל חתמה אך לא אשררה את אמנת הנשק הכימי (CWC). ב-1983 דו"ח של ה-CIA קבע כי ישראל, לאחר ש"מצאה את עצמה מוקפת במדינות ערביות בעלות יכולות כימיות מתחילות, הפכה מודעת יותר ויותר לפגיעותה להתקפה כימית". בעקבות כך נטען כי ישראל הכינה תוכנית של הכנה למקרה של לוחמה כימית. בסוף 1982 זוהה מתקן לייצור גז עצבים ואחסון גז בכור בדימונה. כמו כן כותבי הדו"ח מאמינים כי בישראל כבר קיימת תעשיית נשק כימית מתקדמת.
ישנן גם טענות כי אחד מאתרי תוכנית הנשק הכימי של ישראל ממוקם במכון הישראלי למחקר מדעי הביולוגיה, הכימיה והסביבה שבנס ציונה.
ב-1992 התרסק מטוס של חברת אל על על שני בנייני מגורים באמסטרדם שבהולנד באסון שנודע לאחר מכן כאסון ביילמר. מטען המטוס כלל, כ-189 ליטר של דימתיל מתילפוספונט (DMMP), שהוא כימיקל המשמש גם להכנת גז העצבים סארין, אשר יועד למכון הביולוגי בנס ציונה.
נשק ביולוגי

לטענת הערכת משרד הקונגרס האמריקאי לטכנולוגיה, יש חשד שישראל פיתחה יכולות לוחמה ביולוגית התקפיות והגנתיות. בדומה לאמנות אחרות בתחום הנשק להשמדה המונית, ישראל לא חתומה על אמנת הנשק הביולוגי. ההנחה הרווחת בקרב ארגוני מודיעין מערביים היא שהמכון הישראלי למחקר ביולוגי מפתח חיסונים ותרופות כאמצעי הגנה ללוחמה כימית וביולוגית ולישראל יש יכולת לייצר נשק ביולוגי.
בין השנים 1998–2006 ערך המכון בנס ציונה ניסוי בבני אדם שנקרא "עומר 2", ובו נבדקה מידת יעילותו של חיסון חדש נגד מחלת הגחלת (החיסון התבסס על הזן המהונדס של חיידקי Bacillus anthracis שקרוי MASC-10). במסגרת הניסוי הסודי, הוזרקו ל-716 מתנדבים מקרב חיילי צה"ל עד 7 מנות של החיסון, וזאת מבלי ליידע אותם אודות סכנת תופעות הלוואי. דבר הניסוי התגלה לאחר שעשרות חיילים שהשתתפו בניסוי חלו והחלו לסבול מתופעות לוואי. הדבר דלף לתקשורת ואף הגיע לבג"ץ.
ב-2002 הוקמה בישראל ועדת מומחים מיוחדת למניעה והתגוננות מפני טרור ביולוגי המכוון לפגוע במזון. הוועדה הוקמה בעקבות מתקפת האנתרקס בארצות הברית, וניסיון פיגוע של חוליית פת"ח מקלקיליה לפוצץ בתל אביב-יפו מטען תופת עם דם הנגוע באיידס, רק חלק קטן מהמלצות הוועדה יושמו. בינואר 2010 התקיים תרגיל "להבה כתומה" שדימה פיגוע ביולוגי במרכז ישראל ושנה וחצי לאחר מכן התקיים תרגיל דומה בעפולה.
ואיל א-שחרי

| --- | --- |

 לידה:  31 ביולי 1973 ערב הסעודית מחוז עסיר, ערב הסעודית
 התאבד:  11 בספטמבר 2001 (בגיל 28) ארצות הברית ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית
 מדינה:  ערב הסעודית
 ידוע בשל:  תכנון והשתתפות בפיגועי 11 בספטמבר
 השקפה דתית:  אסלאם 
 
ואיל א-שחרי (בערבית: وائل الشهري, תעתיק מדויק: ואאל אלשחרי; 31 ביולי 1973 – 11 בספטמבר 2001) היה טרוריסט סעודי, אחד ממתכנני פיגועי 11 בספטמבר ואחד מחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, שהתנגשה בבניין הצפוני של מגדלי התאומים.
א-שחרי היה מורה בבית ספר יסודי בעיר ח'מיס מושייט השוכנת במחוז עסיר שבערב הסעודית. בתחילת שנת 2000 הוא טייל לאל-מדינה כדי לחפש טיפול לבעיות מנטליות. בחודש מרץ 2000 הוא ואחיו ואליד הגיעו לאפגניסטן והצטרפו למחנה אימונים של אל-קאעידה. השניים נבחרו לקחת חלק בפיגועי 11 בספטמבר. כשנבחר חזר א-שחרי לערב הסעודית כדי להשיג דרכון, ולאחר מכן חזר לאפגניסטן. בחודש מרץ 2001 הקליט א-שחרי סרטון בו הוא מורה על צוואתו.
א-שחרי הגיע לארצות הברית בתחילת חודש יוני 2001 ושהה במוטלים בבוינטון ביץ' שבדרום פלורידה. ב-5 בספטמבר 2001 הגיע א-שחרי לבוסטון ושכר חדר במוטל יחד עם אחיו. שישה ימים לאחר מכן הגיע א-שחרי מוקדם בבוקר לנמל התעופה הבינלאומי לוגן שבבוסטון ועלה על טיסה 11 של אמריקן איירליינס. 15 דקות לאחר ההמראה נחטפה הטיסה והתנגשה במכוון בבניין הצפוני של מגדלי התאומים בשעה 8:46.
לאחר הפיגועים, מספר מקורות דיווחו כי א-שחרי הוא טייס מיומן ובנו של דיפלומט סעודי, וכי הוא עודנו בחיים. משפחת א-שחרי בח'מיס מושייט דיברה בתקשורת והכחישה את הדיווחים הללו, כשאמרה שהאחים א-שחרי נעלמו ולא יצרו קשר מאז הפיגועים.
חייו > רקע

מוצאם של ואיל א-שחרי ואחיו ואליד הוא בח'מיס מושייט שבמחוז עסיר, השוכן בדרום ערב הסעודית, סמוך לגבול עם תימן. לא-שחרי יש עשרה אחים ואחות אחת. מספר מאחיו של א-שחרי שירתו בצבא ערב הסעודית, ודודו היה רב-סרן ומנהל לוגיסטי בצבא. אביו של א-שחרי עבד כסוחר בכלי רכב. המשפחה הקפידה לשלוח את ילדיה לבית ספר והאבי לאסלאם, שמונע מתלמידיו מספר אלמנטים מודרניים. למשפחתו לא היו טלוויזיה או אינטרנט, והוריו לא הרשו להאזין מוזיקה או להיות בקשר עם נשים. מספר מאחיו הבוגרים של א-שחרי ביקרו בארצות הברית ויודעים לדבר אנגלית, אך ואיל יודע לדבר מעט אנגלית.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון ובמכללה התחזקו קשריו של א-שחרי עם הדת והוא פקד את מסגד א-סקלי, שמשפחתו בנתה כמסגד מקומי. הוא פקד גם מחנות דתיים תומכי-ממשלה בערב הסעודית. באותה העת היו הרגשות הדתיים בערב הסעודית, ובמיוחד במחוז עסיר, עזים. הרבה צעירים מהמחוז ראו באוסאמה בן לאדן, לו היו קשרי משפחה במחוז, מודל לחיקוי. אביו של א-שחרי היה חבר של אביו של בן לאדן, מוחמד בן לאדן. גם המשפחות של אחמד א-נעמי ושל סעיד אל-גאמדי, חוטפי טיסה 93 של יונייטד איירליינס, הגיעו מאותו מחוז.
לאחר שסיים ללמוד במכללה בשנת 1999, עבד א-שחרי כמורה לחינוך גופני בבית ספר יסודי בבסיס האווירי שבח'מיס מושייט. חמישה חודשים לאחר מכן עזב א-שחרי את עבודתו בשל בעיות מנטליות ודיכאון. מלבד טיפול, התייעץ א-שחרי עם אנשי דת מוסלמים וקיווה שביקור באל-מדינה יעזור. הטיפול בו כלל פסוקים מהקוראן שהוקראו לו על ידי שייח'. הוא ביקר באל-מדינה יחד עם ואליד.
ראו גם

טיסה 11 של אמריקן איירליינס
חטיפות המטוסים בפיגועי 11 בספטמבר
הערות שוליים

↑  9/11 Commission Report, Chapter 7.3–The Attack Looms, Assembling the Teams, National Commission on Terrorist Attacks Upon the United States
↑  Charles M. Sennott, Before oath to jihad, drifting and boredom, Boston Globe
↑  Profiles of 9/11 Saudi Hijackers Revealed, Saudi Information Agency
וסטסייד גאן

| --- | --- |

 לידה:  27 ביולי 1982 (בן 42) באפלו, ארצות הברית 
 שם במה:  Westside Gunn 
 מוקד פעילות:  ארצות הברית 
 תקופת הפעילות:  מ-2012 
 מקום לימודים:  Bennett High School 
 סוגה:  היפ הופ מחתרתי 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 חברת תקליטים:  שיידי רקורדס, גריזלדה רקורדס 
 westsidegunn.com
 
אלווין לאמאר וורת'י (באנגלית: Alvin Lamar Worthy; נולד ב-27 ביולי 1982), הידוע בשם הבמה וסטסייד גאן (Westside Gunn), הוא ראפר אמריקאי. הוא אחיו למחצה מצד אביו של הראפר קונוויי דה משין, איתו הקים את הצמד "הול אנ' נאש", ובן דודו של הראפר בני דה בוצ'ר. בשנת 2014 הקים את חברת התקליטים "גריזלדה רקורדס", וכן את מותג הבגדים "Fashion Rebels" וחתם על עסקה עם חברת שיידי רקורדס של אמינם ופול רוזנברג בשנת 2017. בשנת 2020 עזב את שיידי רקורדס ויצא לדרך עצמאית.
קריירה מוזיקלית

בשנת 2016 הוציא את אלבומו המסחרי הראשון, Flygod. ב-3 במרץ 2017 חתמה חברת התקליטים גריזלדה רקורדס עם חברת שיידי רקורדס של הראפר אמינם, חברת בת של אינטרסקופ רקורדס, והפכה את וסטסייד גאן וקונוויי דה משין לראפרים הראשונים מבאפלו שחתמו בלייבל מרכזי.
זמן קצר לאחר שחתם עם שיידי רקורדס, הוציא מיני-אלבום משותף עם המפיק מיסטר גרין בשם Flygod Is Good... All the Time. מאז החתימה עם אמינם, וסטסייד גאן שיתף פעולה עם אמנים רבים, בהם באסטה ריימס, אנדרסון פאאק, ג'יידאקיס, ג'יי רודס, פיט רוק, די ג'יי פרמייר, דה אלכימיסט, מאדליב ואם אף דום. ביוני 2018 הוציא את אלבומו השני, Supreme Blientele, שהגיע למקום ה-26 במצעד האלבומים העצמאיים של הבילבורד וזכה לשבחים מהמבקרים. בשנת 2019 חתם ברוק ניישן, לצד בן דודו, הראפר בני דה בוצ'ר, כחלק מעסקת ניהול.
ב-17 באפריל 2020 הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Pray for Paris. באלבום משתתפים אמנים כמו טיילר, דה קריאייטור, וייל, ג'ויס רייס, ג'ואי באדאס ופרדי גיבס. האלבום התקבל היטב על ידי המבקרים, כשמגזין פיצ'פורק העניק לו ציון של 8 מתוך 10 נקודות. ב-3 ביולי 2020 הוציא את המיקסטייפ העשירי שלו, Flygod Is an Awsome God II, המהווה המשך למיקסטייפ שלו, Flygod Is an Awsome God.
ב-2 באוקטובר 2020 הוציא וסטסייד גאן את אלבומו הרביעי והבכורה שלו בשיידי רקורדס, Who Made the Sunshine, שהיה גם לאלבומו האחרון בחברה, לאחר שנפרד ממנה ויצא לדרך עצמאית בנובמבר 2020.
דיסקוגרפיה > אלבומי אולפן

2016: Flygod
2018: Supreme Blientele
2020: Pray for Paris
2020: Who Made the Sunshine
2023: And Then You Pray for Me
דיסקוגרפיה > עם גריזלדה

2019: WWCD
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים

2005: Flyest Nigga in Charge Vol. 1
2012: Hitler Wears Hermes
2014: Hitler Wears Hermes II
2015: Hitler Wears Hermes III
2016: Hitler Wears Hermes IV
2017: Hitler Wears Hermes V
2018: Hitler Wears Hermes VI
2019: Flygod is an Awesome God
2019: Hitler Wears Hermes VII
2020: Flygod is an Awesome God II
2021: Hitler Wears Hermes 8: Sincerely, Adolf
2021: Hitler Wears Hermes 8: Side B
2022: Peace "Fly" God
2022: 10
2024: Still Praying
דיסקוגרפיה > מיקסטייפים משותפים

2015: Hall & Nash (עם קונוויי דה משין)
2015: Griselda Ghost (עם קונוויי דה משין וביג גוסט LTD)
2016: Don't Get Scared Now (עם קונוויי דה משין ובני דה בוצ'ר)
2017: Hitler on Steroids (עם די ג'יי גרין לאנטרן)
דיסקוגרפיה > מיני-אלבומים

2016: Roses are Red... So is Blood (עם דה פיוריסט)
2016: There's God and There's Flygod, Praise Both
2017: Riots on Fashion Avenue (עם מיל ביטס)
2017: Westside Doom (עם אם אף דום)
2017: Raw is Flygod (עם דארינגר)
2018: Flygod Is Good... All the Time (עם מיסטר גרין)
2024: 11
דיסקוגרפיה > אלבומי אוסף

2018: Hitler's Dead
2019: Fourth Rope
הערות שוליים

1 2  "I Love Fly Street Shit: An Interview With Westside Gunn". Passionweiss. 11 במרץ 2016. נבדק ב-11 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Shady X Griselda Ink Deal for WestsideGunn and Conway". Shady Records. נבדק ב-2017-03-03.
↑  "FLYGOD". iTunes. 11 במרץ 2016. נבדק ב-11 במרץ 2016. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  "Westside Gunn & Mr. Green Unite for 'FLYGOD Is Good... All The Time' EP". Hypebeast.
↑  "WestsideGunn & MF Doom - WestSide Doom". Discogs (באנגלית). נבדק ב-2020-01-19.
↑  Heads, Ambrosia For (2018-12-07). "Who Had The Best Rap Album Of 2018 (Battle 3): Pusha-T vs. Westside Gunn". Ambrosia For Heads (באנגלית אמריקאית). נבדק ב-2019-06-01.
↑  Grant, Shawn (2019-08-07). "BENNY THE BUTCHER AND WESTSIDE GUNN ANNOUNCE ROC NATION MANAGEMENT DEALS". The Source. נבדק ב-2020-04-18.
↑  "Westside Gunn Expands His Rap Dynasty With 'Pray for Paris'". HYPEBEAST. נבדק ב-2020-04-21.
↑  "Westside Gunn: Pray For Paris". Pitchfork.
↑  Strauss, Matthew (1 ביולי 2020). "Westside Gunn Details New Album Flygod Is an Awesome God II". Pitchfork. נבדק ב-3 ביולי 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
↑  Caraan, Sophie (2 באוקטובר 2020). "Westside Gunn Asks All the Right Questions on New Album 'WHO MADE THE SUNSHINE'". Hypebeast. נבדק ב-2 באוקטובר 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 9f42ba3d-3cfc-499c-ba16-7226f56b622f
אנדרוניקוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית

אַנְדְרוֹנִיקוֹס הָרִאשׁוֹן קוֹמנֵנוּס (ביוונית ביזנטית: Ἀνδρόνικος Κομνηνός;‏ 1118 – 12 בספטמבר 1185) היה קיסר האימפריה הביזנטית בין השנים 1183–1185. אנדרוניקוס היה הקיסר האחרון משושלת קומננוס ששלטה על האימפריה הביזנטית עד מסע הצלב הרביעי. הוא היה בנו של איסאאקוס קומננוס (אנ') ונכדו של הקיסר אלכסיוס הראשון. בהיסטוריוגרפיה הביזנטית המאוחרת יותר, נודע אנדרוניקוס הראשון בכינוי "מיסופאס" ("שונא אור השמש") בהתייחס למספר הרב של אויבים שהוא עיוור.
ביוגרפיה > שנותיו הראשונות

אנדרוניקוס קומננוס נולד בסביבות 1118. רוב מה שידוע עליו הוא מכתביו של ההיסטוריון ניקטאס כוניאטס, קטעים מסוימים ביצירה של אאוסטתיוס מסלוניקי, "ביזת סלוניקי", או שהוסקו על ידי היסטוריונים מאוחרים יותר של האימפריה הביזנטית. הוא היה נאה ורהוט, פעיל, קשוח, אמיץ, מצביא גדול ופוליטיקאי מוכשר, אך גם תאוותן. שנותיו הראשונות עברו לסירוגין בתענוגות ובשירות צבאי.
בשנת 1141 הוא נשבה בידי הטורקים הסלג'וקים והיו שבוי בידיהם במשך שנה. הוא שוחרר לאחר תשלום כופר, והגיע לקונסטנטינופול, שם שהה בחצרו של דודנו מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שאנדרוניקוס היה חביב עליו מאוד. בחצר הקיסר הפכה אחייניתו, אודוקסיה, למאהבת שלו. בשנת 1152, מלווה באודוקסיה, הוא יצא לפיקוד חשוב בקיליקיה. לאחר תבוסתו מול ממלכת קיליקיה הארמנית בקרב ממיסטרה (אנ'), ובהתקפה על מופסואסטיה (אנ'), הוא חזר אך שוב מונה למפקד פרובינציה. נראה שגם את התפקיד השני הזה עזב לאחר זמן קצר, שכן הוא הופיע שוב בקונסטנטינופול ונמלט בקושי ממוות מידי האחים של אודוקסיה.
ביוגרפיה > גלות

בערך בשנת 1153, התגלתה מזימה נגד הקיסר מנואל בה השתתף אנדרוניקוס, והוא נכלא. לאחר ניסיונות לא מוצלחים חוזרים ונשנים, הוא נמלט ב-1165. לאחר שעבר סכנות רבות, כולל שבי של הוולאכים, הוא הגיע לקייב, שם הייתה החצר של ירוסלב אוסמומיסל (אנ') מנסיכות האליץ' (אנ'). בעודו תחת חסותו של ירוסלב, כרת אנדרוניקוס ברית עם הקיסר מנואל הראשון, ועם צבא גליציה הצטרף למנואל בפלישה להונגריה, וסייע במצור על זמלין. המערכה הצליחה, ואנדרוניקוס חזר לקונסטנטינופול עם מנואל הראשון ב-1168; שנה לאחר מכן, לעומת זאת, סירב אנדרוניקוס להישבע את שבועת הנאמנות לבלה השלישי, מלך הונגריה, שמנואל רצה להיות יורשו. אנדרוניקוס הודח מחצר הקיסרות אך קיבל את מחוז קיליקיה.
משום שסר חינו בעיני הקיסר נמלט אנדרוניקוס לחצרו של הנסיך ריימונד מאנטיוכיה (אנ'). בזמן ששהה כאן הוא פיתה את בתו היפה של הנסיך, פיליפה (אנ'), אחותה של הקיסרית מריה (אנ'). הקיסר כעס על הפגיעה במשפחת אשתו, ושלח את קונסטנטין קלמנוס (אנ') לחזר אחרי פיליפה (ללא הצלחה), ואנדרוניקוס נאלץ לברוח שוב. הוא מצא מקלט אצל אמלריך הראשון, מלך ירושלים, שהעניק לו את נפת ביירות. בירושלים הוא ראה את תאודורה קומננה (אנ'), אלמנתו היפה של בלדווין השלישי, מלך ירושלים ואחייניתו של הקיסר מנואל. אף על פי שאנדרוניקוס היה באותו זמן כבר בן חמישים ושש, הגיל לא הפחית מקסמיו, ותאודורה הפכה לקורבן הבא של אמנות הפיתוי שלו.
כדי להימנע מנקמה של הקיסר, היא ברחה עם אנדרוניקוס לחצרו של נור א-דין, סולטאן דמשק. כשחשו שהם לא בטוחים שם, הם המשיכו במסעם המסוכן דרך הקווקז ואנטוליה. הם התקבלו בברכה על ידי גיאורגי השלישי, מלך גאורגיה, שאחותו הייתה כנראה אשתו הראשונה של אנדרוניקוס.
לאנדרוניקוס הוענקו אחוזות בקאחתי, במזרח גאורגיה. בשנת 1173 או 1174, הוא ליווה את הצבא הגאורגי במסע לשירוואן עד לחופי הים הכספי, שם כבש גיאורגי את מבצר שבאראן (אנ') מידי הפולשים מדרבנט עבור בן דודו, השירוואנשח (אנ') אחסיטן הראשון (אנ'). לבסוף, אנדרוניקוס ותאודורה התיישבו באדמות האבות של משפחת קומננוס באויניון (אנ'), על חופי הים השחור, בין טרבזון לסינופ. בזמן שאנדרוניקוס היה באחת מהפלישות שלו לטרבזון, נכבשה טירתו בידי מושל מחוז זה, ותאודורה ושני ילדיה מאנדרוניקוס נלכדו ונשלחו לקונסטנטינופול. כדי להשיג את שחרורם, נכנע אנדרוניקוס בתחילת 1180 לקיסר, והופיע כשהוא כפות בשלשלאות לפניו, ביקש את סליחתו וקיבל אותה. הוא הוגלה עם תאודורה לאויניון.
ביוגרפיה > קיסר

בשנת 1180 מת הקיסר מנואל, ובנו בן העשר ירש את מקומו, כאלכסיוס השני שהיה תחת אפוטרופסות אימו, מריה מאנטיוכיה (אנ'). מקורותיה הלטיניים ותרבותה הובילו למשטמה מתגברת מהנתינים היוונים שלה. הם חשו עלבון מהנטיות המערביות של מנואל, כשהם ראו הרבה מעושרם והזדמנויות שלהם והזיכיונות המסחריים שלהם עוברים לסוחרים לטיניים. בתקופת העוצרות של אלמנתו הפרנקית של מנואל גדלה השפעת הסוחרים הלטינים והמתחים גברו. אנדרוניקוס ראה באי שביעות רצון הזו מהלטינים הזדמנות לתפוס את הכתר, לסיים את הגלות ב-1182 ולצעוד לקונסטנטינופול עם צבא שכלל (לפי מקורות לא ביזנטיים) כוחות מוסלמיים.
אלכסיוס ניסה לנהל משא ומתן, ושלח את גאורגיוס קסיפילינוס (לעתיד הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול) למחנה של אנדרוניקוס, והציע חנינה ומשרה גבוהה. אנדרוניקוס דחה את ההצעה, והתעקש במקום זאת שהקיסרית-האלמנה תעבור למנזר. עריקתו של מפקד הצי הביזנטי, ותבוסתו ועריקתו של בן דודו הגנרל אנדרוניקוס אנגלוס, מילאו תפקיד מרכזי במתן אפשרות לכוחות המורדים להיכנס לקונסטנטינופול.
הגעתו של אנדרוניקוס קומננוס גררה עד מהרה טבח בתושבי העיר הלטיניים אשר שלטו למעשה בכלכלתה, והביא למותם של אלפי אנשים מהמערב. מאמינים שהוא ארגן את הרעלת אחותו הבכורה של אלכסיוס השני, מריה ובעלה רנייה ממונפראט (אנ'), אף על פי שמריה עצמה עודדה אותו להתערב; המרעיל היה כנראה הסריס פטריגאוניטס. זמן קצר לאחר מכן אנדרוניקוס כלא את הקיסרית מריה ולאחר מכן הורה להוציאה להורג - ואילץ את הילד הקיסר אלכסיוס לחתום על ההוצאה להורג של אימו. אלכסיוס השני נאלץ להכיר באנדרוניקוס כשותף באימפריה מול הקהל על המרפסת של כנסיית ישו של צ'לקה (אנ') ולאחר מכן הומת במהירות בתורו.
בשנת 1183, אנדרוניקוס בן השישים וחמש התחתן עם אגנס מצרפת, קיסרית האימפריה הביזנטית (אנ') בת השתים עשרה, בתו של לואי השביעי, מלך צרפת ואשתו השלישית אדל משמפן (אנ') - אגנס הייתה מאורסת לאלכסיוס השני. בנובמבר 1183, אנדרוניקוס הכריז על בנו הלגיטימי הצעיר יוחנן קומננוס כשותפו לקיסרות וכיורשו לכס המלוכה. בשנת 1184 ביקרה משלחת ונציאנית בקונסטנטינופול, והושג הסכם כי ישולם פיצוי של 1,500 זהב עבור ההפסדים שנגרמו לוונציאנים ב-1171 (החרמת רכושם באימפריה הביזנטית בהוראת הקיסר מנואל).
תקופת שלטונו של אנדרוניקוס התאפיינה בשימוש באמצעים חמורים. הוא החליט לצמצם את הפיאודליזם ולהגביל את כוחם של האצילים, שהיו יריבים פוטנציאלים לכיסאו. הוא ניסה לעשות רפורמה במערכת הפוליטית הרקובה על ידי איסור מכירת משרדים, ענישה של פקידים מושחתים (לעיתים קרובות באכזריות), אך מעל לכל, הוא דאג לצמצם את כוחם של בעלי הקרקע הפיאודליים. עם זאת, אנדרוניקוס הפך יותר ויותר פרנואידי ואלים, והאימפריה הפכה למדינת טרור. בספטמבר 1185, הוא הורה להוציא להורג את כל האסירים, הגולים ומשפחותיהם בשל קנוניה עם הפולשים. האריסטוקרטים, בתורם, זעמו עליו, והיו כמה מרידות.
סיפורי הכאוס באימפריה הובילו לפלישה של גוליילמו השני, מלך סיציליה. גוליילמו נחת באפירוס עם כוח חזק של 200 ספינות ו-80,000 איש, כולל 5,000 אבירים, וצעד עד לסלוניקי, אותה כבש ובזז ללא רחמים (7,000 יוונים נרצחו). אנדרוניקוס אסף בחופזה חמישה צבאות שונים כדי לעצור את הצבא הסיציליאני מלהגיע לקונסטנטינופול, אך כוחותיו לא הצליחו לעמוד ונסוגו אל הגבעות המרוחקות. אנדרוניקוס גם אסף צי של 100 ספינות כדי למנוע מהצי הנורמני להיכנס לים מרמרה. הפולשים גורשו לבסוף בשנת 1186 על ידי יורשו, איסאאקיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית.