stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יצחק עמית
פסיקתו > משפט אזרחי

לעיתים מוצא עצמו השופט עמית בעמדת מיעוט בערעורים אזרחיים. למשל, באחד המקרים ביקש עמית לקבוע שהפטור של חברת ביטוח מתשלום למבוטח שניסה לרמות את החברה לא יחול כלפי צד ג' תם לב, למרות שיקולים משפטיים המורים ההפך, אך נותר בדעת מיעוט.
במקרה שבו נכס נמכר בכינוס נכסים תוך זיוף מסמכים, ונקבע שתקנת השוק אינה עומדת לרוכשים, ביקש עמית, בדעת מיעוט, לקבוע אשם תורם על בעלת הנכס, בגלל שניהלה הליכי סרק מתוך שהתעקשה לנהל את ההליכים בעצמה ללא סיוע של עורך דין. במקרה אחר, הוא ביקש בדעת מיעוט לקבוע שחברת ביטוח אינה צריכה להעניק כל פיצוי על נזק שנגרם לרכב בעת שנהג הרכב היה מתחת לגיל שנקבע בפוליסה. עמדתו זו נתקבלה לבסוף ברוב דעות בדיון נוסף.
באופן כללי, עמית מתנגד לפסיקות של תשלומים גבוהים כשהוא אינו רואה נזק המצדיק זאת. למשל, הוא רצה לקבוע בדעת מיעוט שהמדינה הייתה רשאית שלא להעניק את הפרס המובטח של 10 מיליון דולר למוצאי גופתו של מג'די חלבי. כך גם, עמית יצא נגד פסיקות גבוהות של פיצויים על נזק לא ממוני ונכות נפשית שנפסקו על ידי עמיתיו. במקרה אחד כתב על פסק דין המיעוט של השופט ניל הנדל: "איני מכיר אף פסק דין בנזיקין בו נפסק סכום כה נכבד ... בגין נכות נפשית בשיעור של 10%". במקרה אחר יצא בחריפות נגד פסק דין הרוב של השופט אליעזר ריבלין, בהסכמת השופט יורם דנציגר, שפסק פיצויים נפרדים ומשמעותיים על פגיעה באוטונומיה בנוסף לפיצויים על נזק בלתי ממוני טהור. בשנת 2018 הוא שב ופסק, בהסכמת עמיתיו להרכב, שאין לפסוק פיצויים על פגיעה באוטונומיה בנוסף לפיצויים על נזק לא ממוני, למעט במקרים של הולדה בעוולה. עמית גם הציג גישה מצמצמת יחסית לזכותם של תלויים בוגרים לפיצויים על מותו של קרוב שהעניק להם תמיכה. לשיטתו, זכות התביעה כתלוי, בניגוד לתביעת העיזבון, ניתנת מסיבות סוציאליות ואך ורק למי שנזקק לתמיכה מהנפטר. בפסק דין אחר הבהיר עמית שלא ניתן להעניק במקביל פיצויי הסתמכות ופיצויי קיום - אלא במקרים חריגים שבהם הם אינם יוצרים כפילות בפיצוי.
עמית גם ממעט יחסית לעמיתיו לחייב בנזיקין. בערעור על פסק דין שחייב את מגן דוד אדום בפיצויים על טיפול לקוי בתינוקת שנפטרה, כתב עמית שרף האחריות שנקבע על ידי המחוזי נראה גבוה מדי, אך בסופו של דבר לא התערב בפסק הדין של המחוזי, בגלל כלל אי ההתערבות של ערכאת הערעור. במקרה אחר, היה בדעת הרוב שאין לחייב בנזיקין של לידת ילד פגוע, רופא שהמליץ על הפלה בגלל חשש ללידה מוקדמת, אך לטענת ההורים לא הסביר להם את הסיכונים של לידה מוקדמת.
עמית התנגד לכלל בדיני מכרזים הקובע ביטול כל הצעה שיש בה טעות בערבות. הוא טען שכלל זה פוגע במטרה של המכרזים, להשיג מחיר טוב ויעילות כלכלית, ושהציפייה שהמציעים יימנעו מטעויות בעקבות הסנקציה החריפה, אינה מתממשת.
בפסק דין שניתן במרץ 2018, קבע עמית שהלכת אלחבאנין אינה סימטרית ונוגעת אך ורק למקרה שתוחלת החיים של הניזוק קצרה מתוחלת החיים על פי תקנות ההיוון. במקרה שתוחלת החיים של הניזוק ארוכה מזו שנקבעה בתקנות ההיוון, לא תחול הלכה זו ויש לערוך את החישוב על פי התקנות. באותו פסק דין קבע שאין להפחית מהפיצוי לניזוק את תוספת הוותק של קצבת הזקנה או את דמי הביטוח הלאומי ששולמו או אמורים היו להשתלם עבור רכיב קצבת הזקנה.
פסיקתו > מיסים

באחד מפסקי הדין שלו ביקר את רשויות המס וכתב:
"המטרה שצריכה לעמוד לנגד עיניהן של רשויות המס אינה לפלס לעצמן את הנתיב הפרשני המוביל לגביית מס בשיעור הגבוה ביותר האפשרי, אלא לחתור לגביית מס אמת על פי לשונן של הוראות החוק ותכליתן".
בהתאם עמית היה בדעת הרוב ש"משעה שהמשיבים מכרו 'דירת מגורים' כהגדרתה בחוק, אזי יש ליתן להם ליהנות מהוראות הדין המיטיבות עמם בשל כך, גם אם הדבר כרוך ב'וויתור' כביכול מצד רשויות המס על נתח פוטנציאלי מהתמורה. כך כאשר מדובר במכירת דירה 'ממוצעת' מן היישוב, וכך כאשר מדובר במכירת דירת פאר בשדרות רוטשילד בתל אביב".
עמית כתב את פסק הדין העיקרי בדיון נוסף שעסק במיסוי כספי הימורים אסורים. הימורים נחשבים על פי פקודת מס הכנסה כמקור הכנסה ולכן הרווחים מהם חייבים במס. במקרה בו חלטה המדינה את הרווחים של הנישום מהימורים, טען הנישום-המהמר כי הכספים שנחלטו הם הוצאה המותרת בניכוי. עמית, בהסכמת שאר שופטי המותב, דחה את טענת הנישום בשני נימוקים: ראשית, הסיכון שהרווחים ייחלטו בעקבות פעילות אכיפה אינו סיכון אינצידנטלי אלא סיכון אינהרנטי לאופי ההכנסה מהימורים לא חוקיים; שנית, יש להעדיף פרשנות שמענישה את העבריין ולא מיטיבה עימו.
פסיקתו > משפט פלילי

עמית מרשיע, במידת מה, יותר מעמיתיו. בדעת מיעוט, תמך בהרשעה של אדם על סמך ראיות נסיבתיות, בהיעדר תרחיש חלופי סביר לשיטתו, ועל סמך התנהגות תמוהה של הנאשם. במקרה אחר נותר בדעת מיעוט בקביעה שיש להרשיע אדם שמסר רכב לאדם שביצע בו פשע, ב"קשירת קשר למטרה פסולה", בטענה שהראיות הנסיבתיות לא מותירות תרחיש חלופי הגיוני לכך שהוא מסר את הרכב למטרה מותרת. בנוסף, היה בדעת מיעוט שביקשה להרשיע את אהוד אולמרט בפרשת ראשונטורס. כן היה בין שופטי הרוב במספר מקרים שבהם הועמדה הרשעה על כנה כנגד דעת מיעוט, כמו במקרה של הרשעתו של רומן זדורוב ברצח תאיר ראדה. עם זאת, במספר מקרים היה בדעה מקילה עם נאשם בתמיכה בהרשעה בעבירה קלה יותר או בזיכוי מחלק מהאישומים.
באחד מפסקי הדין שלו הביע עמית תרעומת על השימוש המוגזם של סניגורים בשיח הזכויות, וכתב:
"הערעור דנן הוא אך דוגמה אחת מני רבות לתהליך שעובר המשפט הפלילי בשני העשורים האחרונים – משיח של ראיות לשיח של זכויות. בימים עברו, המשפט הפלילי התמקד בעבודה המייגעת והאפורה של בחינת כל ראיה לגופה, קבילותה, משקלה והצטברותה למכלול של ראיות, והכל על מנת לממש את תכלית כל התכליות של המשפט – חקר האמת. אך בעשורים האחרונים דומה כי המקום של ה"יש הראייתי" הולך ונזנח לטובת טענות לפגמים כאלה ואחרים בחקירה ובהליכי התביעה, טענות לאי חוקיות של מעשה זה או אחר במהלך החיפוש-תפיסה-חקירה, טענות להגנה מן הצדק ועוד. טענות כאלה, מסיטות את ההליך הפלילי מדרך המלך ומהתכלית של חקר האמת, גורמות להליך הפלילי להסתרבל ולהתארך עוד יותר, ולמעשה מביאות להיפוך תפקידים: "הנאשם קם מכיסאו והופך לקטגור, והמאשימה אמורה מכאן ואילך להתגונן ולהוכיח כי פעלה כחוק" (עניין בן עוז, בפסקה 11). מבלי לכפור בתרומת שיח הזכויות להליך הפלילי ולזכויות הנאשם, לטעמי, הגיעה העת כי ההליך הפלילי שהלך והסתרבל ישיל מעליו משקולות שנוספו לו בשנים האחרונות, ויחזור ויעמיד במרכז הבמה את החתירה לבירור האמת העובדתית."
עמית כתב שני פסקי דין ארוכים בנוגע לזכרונות מודחקים. באחד, זוכה הנאשם מחמת הספק, ובשני הורשע הנאשם.
פסיקתו > משפט פלילי > פיצוי למי שזוכה

עמית ביקש לקבוע בדעת מיעוט שהפיצוי לפי סעיף 80 למי שזוכה יכול להינתן גם בתביעה אזרחית.
פסיקתו > משפט מנהלי

בהערת אגב בפסק דין שבו דחה השופט עמית את העותר בנימוק של חוסר ניקיון כפיים, הביע עמית עמדה המתנגדת להגבלה של ההלכה בבג"ץ הנריט אנה קטרינה פונק שלזינגר נגד שר הפנים שקבעה שהרישום במרשם האוכלוסין הוא סטטיסטי בלבד. עמית כתב: "אני סבור כי הכרה בסמכותו של פקיד הרישום לסרב לרשום נישואין מחמת תקנת הציבור, עלולה לסדוק את ההלכה היציבה ולפיה סמכויות פקיד הרישום הן טכניות, תוך הכנסת שיקולים ערכיים-מוסריים לפעולת הרישום." ובהמשך שלל סירוב של פקיד הרישום בנימוק של ממזרות: "מחשש שקבלת עמדת המשיב (המדינה) עלולה ליצור כלל רחב מדי, שלפיו כל מקרה של חשש ממזרות יוחרג מהלכת פונק שלזינגר."
בשני מקרים שבהם בית המשפט קצב לרשויות זמן לניצול קרקע שהופקעה למטרות ציבוריות, סבר עמית בדעת מיעוט שיש לבטל את ההפקעה ולא לאפשר לרשויות להשתהות זמנים ארוכים על קרקעות שהופקעו ולא נעשה בהן שימוש. במקרה שלישי היה חלק מהרכב שהחליט פה אחד על ביטול הפקעה, מפני שנעשתה ללא תמורה, עבור ייעוד קונקרטי שלא מומש אף כי חלפו שנים רבות מההפקעה. במקרה אחר היה בדעת מיעוט שיש לבטל החלטה של רשויות התכנון מפני שלא נעשה סקר סיכונים.
עמית היה שותף לעמדת הרוב שדחה את עמדת משרד הבריאות שמנעה את פעילותם של מרכזים ללידה טבעית.
פסיקתו > ביטחון

עמית הוא בין השופטים שאינם פוסלים הריסת בתי מחבלים, תוך שהוא מציין כי "השימוש באמצעי של הריסת בית צריך להיות מושכל ולהיעשות במשורה ובמקרים המתאימים על רקע המצב הביטחוני הכללי", כיוון שמדובר ב"סוגיה רגישה ומורכבת, וניתן להצביע על שיקולים שונים, במישור המוסרי-משפטי-תועלתני, המושכים לכיוונים מנוגדים". בנימוקי התמיכה שלו הוא כתב:
"ההנחה כי מפגע פוטנציאלי עלול להירתע מלבצע את זממו כאשר הוא שם נגד עיניו את הנזק וההשלכות של מעשהו על בני משפחתו, היא הנחה הגיונית. ... גם ההנחה כי בני משפחתו של המפגע הפוטנציאלי יבקשו להניא את בן משפחתם מלבצע פיגוע, היא הנחה הגיונית. הדברים אמורים במיוחד במפגעים פוטנציאליים צעירים, שנמצאים עדיין תחת חסותם או השפעתם של הוריהם, שמטבע הדברים ינסו לפקח עליהם או לשכנע אותם או למנוע בעדם מלבצע פיגוע, נוכח המחיר הכבד הצפוי למשפחה בדמות הריסת ביתם."
באוגוסט 2018 הצטרף עמית לפסיקת בג"ץ (פה אחד) לפיה המדינה אינה רשאית למנוע כניסה לישראל - לשם טיפול רפואי בבית חולים פלסטיני על חשבון הרשות הפלסטינית, רק בשל קרבה משפחתית מדרגה ראשונה של מבקש הטיפול לאנשי חמאס, זוטרים כבכירים - כמנוף לחץ לשחרור חטופים שבידי החמאס. באמרת אגב בחוות דעתו התייחס השופט עמית להיבט התועלתני במניעת כניסה כאמור, באומרו כי מאחר שטיפול בקרובי משפחתם של בכירי החמאס ימומן מן הסתם על ידי החמאס, ספק רב אם הצעד יקדם את המטרה של השבת החטופים והנעדרים.
חיים אישיים

נשוי לרבקה ומתגורר במבשרת ציון. לזוג שתי בנות ובן. בתו נטע פסיכולוגית תעסוקתית עורכת באתר "פוליטיקלי קוראת". בנו שי מנהל אקדמי של התכנית לכלכלת חברה וסביבה שעל ידי המכללה החברתית-כלכלית.
אחיו חנוך דב גולדפריינד הוא דירקטור בבנק הבינלאומי, ולשעבר מנכ"ל בנק פועלי אגודת ישראל. גיסו הוא ישראל יניב, לשעבר יו"ר קבוצת דור אלון.
אבנים מן הנהר

| --- | --- |

עטיפת הספר "אבנים מן הנהר"; עטיפה ירוקה עם צללית ראשה של נערה המתרחצת במי הנהר
 מידע כללי
 מאת:  אורסולה הגי 
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  רומן
 נושא:  מלחמת העולם השנייה 
 הוצאה
 הוצאה:  Poseidon Press 
 הוצאה בשפת המקור:  Poseidon Press
 תאריך הוצאה:  1994
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  מודן הוצאה לאור
 תאריך:  1999
 תרגום:  עדי גינצבורג-הירש
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 0-671-78075-1
 
אבנים מן הנהר (באנגלית: Stones from the River) הוא רומן מאת אורסולה הגי משנת 1994. הוא מספר את סיפורה של טרודי מונטג, אישה גמדה מן העיירה הגרמנית הפיקטיבית ברגדורף, ואת חייה לפני, במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה.
הספר היה רב מכר, זכה במועמדות לפרס PEN Faulkner, ונכלל במועדון הקריאה של אופרה וינפרי.
עלילה

טרודי מונטג נולדת בשנת 1915 לאביה, לאו מונטג, יוצא מלחמת העולם הראשונה, ואמה, גרטרוד מונטג, אישה הסובלת מהפרעות נפשיות. לאו מנהל ספרייה בתשלום מתוך בית המשפחה. גרטרוד בהתחלה דוחה מעליה את התינוקת, שנולדה עם גמדות, אך בגיל שנתיים בערך מתחילה לגלות כלפיה אהבה. אך האם, לאחר שהיות במוסד לחולי נפש, נפטרת כשטרודי בת ארבע.
טרודי מגלה עם הזמן שהסביבה אינה מקבלת אותה כמות שהיא. היא שומעת שתושבי העיירה מכנים אותה "צוורג" (גמדה), וסובלת גם מהתקפות וביזוי מצד ילדים אחרים. טרודי אוצרת בליבה את הרצון לנקמה, ומחליטה שמכיוון שלא תצליח להתערות בחברה הנורמטיבית, היא תתרכז בהישרדות ולא בקבלה.
טרודי עוזרת לאביה בספרייה, שם היא נפגשת עם מגוון מבני העיר, ושומעת על רכילות, סיפורי חיים, אירועים, ומידע אחר. טרודי הופכת למאזינה סימפתית עבור המספרים, ובתורה מוסיפה על הסיפורים ומעבירה אותם הלאה. היא לומדת להשתמש בשוני שלה כדי להתקרב ולהתנקם בסביבה. טרודי נמשכת במיוחד לאנשים אחרים שכמוה נדחקים אל השוליים מכל מיני סיבות, ובמיוחד, בהקשר של התקופה, ליהודים השנואים והנרדפים, ואף מסתירה אישה יהודייה במרתף ביתה.
הפוליטיקה הגרמנית לא מאחרת להגיע גם לעיירה הקטנה, והצעירים מתגייסים לתנועות הנוער והסטודנטים של היטלר – שמטרתם בין היתר לשרוף ספרים אסורים – מטרה שמביאה להתנגשות ישירה בינם לבין טרודי והספרייה.
ביקורת

בביקורתה בניו יורק טיימס, סוזן רוטה משבחת את הכתיבה של הגי, ומשווה את הדמות של טרודי לדמותו של אוסקר בספרו של גינטר גראס, תוף הפח, ואומרת כמה זה נדיר שגיבורה בספר תהא מכוערת. היא כותבת בחיוב על מטרתה של הגי לספר על התקופה הזו, מזווית ראייה של בני האדם שחיו בה, דבר שלדבריה חסר בתרבות, ומציינת שהתוצאה של בניית הדמויות הארכטיפיות בספר היא תחושה שעולה מדי פעם של הנדסתן ולא צמיחתן של האנשים המתוארים.
Publishers Weekly קרא לספר בביקורתו "רומן עוצמתי, אשר הכנות המצמררת והחזון המוסרי המהדהד שלו מגישים לנו סיפור דרמטי" אשר "מעמיק את הבנתנו את הזמן והמקום" דרך תיאורם של גרמנים רגילים, בהקשר התרבותי שלהם. הביקורת מציינת את ההתמודדות עם האמנזיה ההמונית ששרתה בקרב גרמנים אחרי המלחמה אשר זמן קצר קודם לכן היו נאצים נלהבים.
ג'ודי גיגסטאד, מקבוצת The Book Report Network, מציינת כיצד דרך ההתבוננות של טרודי, הספר מתאר את חיי היומיום של אנשים רגילים במהלך עליית הנאצים בגרמניה, ומספק הצצה לתוך לבם ונפשם – כך שמאוחר יותר בעלילה, כאשר כל אחד מהם נאלץ להתייחס או לפעול במסגרת אירועי התקופה, הקורא מעורה בהליכים הפנימיים של הדמויות, וכך מרגיש גאווה כשהם פועלים נכון או בגידה וכעס כאשר מעשיהם אינם עומדים בציפיותיו, וכך הקורא נאלץ להכיר במורכבותם, ואף לשאול את עצמו כיצד היה פועל באותן הנסיבות.
פרסים ומועמדויות

הספר היה מועמד לפרס פן/פוקנר, ונבחר למועדון הספרים של אופרה וינפרי.
הערות שוליים

↑  The Secrets of a Small German Town, Suzanne Ruta, The New York Times, March 20, 1994
↑  Stones from the River, Publishers Weekly, February 28, 1994
↑  Review: Stones from the River, Judy Gigstad, Bookreporter.com, January 23, 2011
צ'ארלס קארול

צ'ארלס קארול (באנגלית: Charles Carroll;‏ 19 בספטמבר 1737 – 14 בנובמבר 1832), הידוע בשם צ'ארלס קארול מקארולטון או צ'ארלס קארול השלישי, היה פוליטיקאי אמריקאי, בעל מטעים וחתום על הכרזת העצמאות. הוא היה הקתולי היחיד שחתם על ההצהרה ומי שחי לאחר מכן את פרק הזמן הארוך ביותר, והוא מת 56 שנים לאחר חתימתה.
קררול, שנחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, נודע בעת ובעונה אחת כ"האזרח הראשון" של המושבות האמריקאיות, תוצאה של חתימה על מאמרים ב-Maryland Gazette בשם העט הזה. הוא שימש כציר בקונגרס הקונטיננטלי ובקונגרס הקונפדרציה. מאוחר יותר שימש קארול כסנאטור הראשון של ארצות הברית עבור מרילנד. מבין כל החותמים על הכרזת העצמאות, קארול היה אחד העשירים והמשכילים ביותר. תוצר של 17 שנות השכלתו הישועית בצרפת, קארול דיבר חמש שפות בשטף.
הוא נולד באנאפוליס, מרילנד, וירש אחוזות חקלאיות עצומות ונחשב לאיש העשיר ביותר במושבות האמריקאיות כשהחלה המהפכה האמריקאית ב-1775. הונו האישי בזמן זה הוערך ב-2,100,000 ליש"ט, שווה ערך ל־338,402,985 ליש"ט בשנת 2023 (375 מיליון דולר). בנוסף, קארול עמד בראש האחוזה שלו במרילנד, אחוזה של 10,000 אקרים, ותבע כרכושו כ-300 עבדים. אף על פי שנאסר עליו לכהן בתפקיד במרילנד בגלל דתו, קארול התגלה כמנהיג של תנועת המדינה לעצמאות. הוא היה ציר לוועידת אנאפוליס ונבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי ב-1776. הוא היה חלק ממשלחת דיפלומטית לא מוצלחת, שכללה גם את בנג'מין פרנקלין וסמואל צ'ייס, שהקונגרס שלח לקוויבק בתקווה לזכות בתמיכתם של קנדים צרפתים.
קארול שירת בסנאט של מרילנד מ-1781 עד 1800. הוא נבחר כאחד מנציגי מרילנד בסנאט של ארצות הברית, אך התפטר ממושבו ב-1792 לאחר שמרילנד העבירה חוק האוסר על יחידים לכהן במקביל בתפקידים מדינתיים ופדרליים. לאחר פרישתו מהשירות הציבורי, הוא עזר להקים את מסילת הרכבת של בולטימור ואוהיו.
שושלת

משפחת קארול היו צאצאים של Ó Cearbhaill's, שהיו שליטי הממלכה הקטנה האירית של אילה במחוז קינגס, אירלנד. סבו של קארול היה צ'ארלס קארול הראשון, אירי מאגאגורטי שעבר ללונדון ב-1685 ועבד כפקיד אצל האציל האנגלי לורד פאוויס לפני שהיגר למרילנד באוקטובר 1688. לאחר שהגיע למרילנד, הוא התיישב בבירה הקולוניאלית של סנט מרי'ס סיטי עם הרשאה כפרקליט כללי מבעל המושבה, לורד בולטימור.
מוצאו מצד האם של קארול היה אנגלי, שכן אמו באה ממשפחת ברוק.
אביו של קארול היה צ'ארלס קרול השני, שנולד באנאפוליס, מרילנד, ב-1702. על אף שירש מאביו את המטעים של אחוזת דאורגן, כקתולי נאסר עליו להשתתף בעניינים הפוליטיים של המושבה.
ביוגרפיה > ראשית חייו

קארול נולד ב-19 בספטמבר 1737 באנאפוליס, פרובינציית מרילנד, והיה בנם היחיד של צ'ארלס קארול מאנאפוליס ואשתו אליזבת ברוק. הוא נולד כילד בלתי חוקי, שכן הוריו לא היו נשואים בזמן לידתו, מסיבות טכניות הקשורות לירושת האחוזות של משפחת קארול. בסופו של דבר הם נישאו בשנת 1757. קארול הצעיר התחנך במכינה ישועית הידועה בשם בוהמיה מנור במחוז ססיל על החוף המזרחי של מרילנד. בגיל 11 הוא נשלח לצרפת, שם המשיך בבתי ספר ישועים, תחילה בקולג' של סן אומר בצפון צרפת ולאחר מכן בתיכון לואי הגדול בפריז, וסיים את לימודיו ב-1755. הוא המשיך את לימודיו באירופה ולמד משפטים בלונדון לפני שחזר לאנאפוליס ב-1765.
צ'ארלס קארול מאנאפוליס העניק את אחוזת קרולטון לבנו, צ'ארלס קארול מקרולטון. משטח אדמה זה הוא לקח את התואר שלו "צ'ארלס קארול מקרולטון". כמו אביו, קארול היה קתולי וכתוצאה מכך נאסר עליו על פי חוק מרילנד להיכנס לפוליטיקה, לעסוק בעריכת דין ולהצביע. זה לא מנע ממנו להפוך לאחד האנשים העשירים ביותר במרילנד (או בכל מקום במושבות), בעל אחוזות חקלאיות נרחבות, בעיקר האחוזה הגדולה בדוורגאן, הוקלי פורג' ומיל, ולספק הון למימון מפעלים חדשים בחוף המערבי.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית > קול לעצמאות

קארול לא התעניין בתחילה בפוליטיקה, ובכל מקרה נאסר על קתולים לכהן בתפקידים במרילנד מאז החוק של 1704 שביקש "למנוע את צמיחת האפיפיור במחוז זה". אבל כשהמחלוקת בין בריטניה הגדולה למושבותיה האמריקאיות התגברה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-18, קארול הפך לקול חזק לעצמאות. ב-1772 הוא השתתף בוויכוח, שנערך באמצעות מכתבי עיתונים אנונימיים, תוך שמירה על זכותן של המושבות לשלוט במיסוי שלהן. כשהוא כותב ב-Maryland Gazette תחת השם הבדוי "אזרח ראשון", הוא הפך לדובר בולט נגד הכרזת המושל על הגדלת שכר הטרחה לקציני המדינה ולאנשי הדת הפרוטסטנטיים. המתנגד לקארול בוויכוחים הכתובים הללו שכתב כ"אנטילון" היה דניאל דולאני הצעיר, עורך דין ידוע ופוליטיקאי לויאליסט. בוויכוחים הללו, טען קארול שממשלת מרילנד הייתה זה מכבר המונופול של ארבע משפחות, האוגלים, הטאסקרים, הבלדנים והדולאניים, כאשר דולאני נוקט בדעה הפוכה. בסופו של דבר התפשטה הידיעה על זהותם האמיתית של שני הלוחמים, והתהילה ושמו של קארול החלו לצמוח. עד מהרה נקט דולאני בהתקפות אד-הומינם אישיות ביותר על "אזרח ראשון", וקארול הגיב, בצורה מדינאית, באיפוק ניכר, וטען שכאשר "אנטילון" עסק ב"התעללות אלימה ובלתי-ליברלית, אנו עשויים להניח בהגינות שהטיעונים הם או רצון, או שבורות או חוסר יכולת לא יודעים איך ליישם אותם". בעקבות ויכוחים כתובים אלה הפך קארול למתנגד מוביל לשלטון הבריטי וכיהן בוועדות התכתבות שונות.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-18, נראה שקארול אימץ את הרעיון שרק אלימות יכולה לשבור את המבוי הסתום עם בריטניה הגדולה. לפי האגדה, קארול וסמואל צ'ייס (שגם יחתום מאוחר יותר על הכרזת העצמאות בשמה של מרילנד) ניהלו את חילופי הדברים הבאים:
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית > הקונגרס הקונטיננטלי

החל מבחירתו לוועדת ההתכתבות של מרילנד ב-1774, ייצג קארול את המושבה ברוב הקבוצות שלפני המהפכה. הוא הפך לחבר בוועדת הבטיחות הראשונה של אנאפוליס ב-1775. קארול היה נציג של אמנת אנאפוליס, שתפקדה כממשלה המהפכנית של מרילנד לפני הכרזת העצמאות. בתחילת 1776, הקונגרס שלח אותו לשליחות דיפלומטית של ארבעה אנשים בפרובינציית קוויבק, על מנת לבקש סיוע מקנדים צרפתים בעימות הקרוב עם בריטניה הגדולה. קארול היה בחירה מצוינת למשימה כזו, בהיותו שולט בצרפתית וקתולי ולכן מתאים היטב למשא ומתן עם הקתולים דוברי הצרפתית של קוויבק. לוועדה הצטרפו אליו בנג'מין פרנקלין, סמואל צ'ייס ובן דודו ג'ון קארול. הוועדה לא מימשה את משימתה.
קארול נבחר לקונגרס הקונטיננטלי ב-4 ביולי 1776, ונשאר ציר עד 1778. הוא הגיע מאוחר מדי להצביע בעד מגילת העצמאות אבל נכח כדי לחתום על המסמך הרשמי ששרד עד היום. לאחר שמתו תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס ב-4 ביולי 1826, הפך קארול לחתום החי האחרון על הכרזת העצמאות. בחתימתו כתוב "צ'ארלס קארול מקרולטון" כדי להבדיל בינו לבין אביו, " צ'ארלס קארול מאנאפוליס", שעדיין חי באותה תקופה, ועוד כמה אישים בשם צ'ארלס קארול במרילנד, כמו צ'ארלס קארול, עורך הדין ובנו צ'ארלס קארול ג'וניור, הידוע גם בשם "צ'ארלס קארול מהומווד". בדרך כלל מתייחסים אליו בדרך זו על ידי היסטוריונים. באותו זמן, הוא היה האיש העשיר ביותר באמריקה והיה לו הרבה מה להפסיד בהזדהות על המסמך. במשך כל כהונתו בקונגרס הקונטיננטלי השני, הוא כיהן במועצת המלחמה. קארול גם העניק תמיכה כספית ניכרת למלחמת העצמאות האמריקאית.
ביוגרפיה > המהפכה האמריקאית > סנאטור

קארול חזר למרילנד ב-1778 כדי לסייע בהקמת ממשלת המדינה. קארול נבחר מחדש לקונגרס הקונטיננטלי ב-1780, אך הוא סירב. הוא נבחר לסנאט של מרילנד ב-1781 וכיהן שם עד 1800. בנובמבר 1779, בית הנבחרים של מרילנד החליט להעביר הצעת חוק להחרים את רכושם של אלה שצידדו בכתר במהלך המהפכה. קארול התנגד לצעד זה, הטיל ספק במניעיהם של מי שלחצו להחרים וטען כי הצעד אינו צודק. עם זאת, מהלכים כאלה להחרמת רכוש טורי זכו לתמיכה עממית רבה ובסופו של דבר, ב-1780, החוק עבר.
כאשר הוקמה ממשלת ארצות הברית, בית המחוקקים של מרילנד בחר בו לסנאט הראשון של ארצות הברית. בשנת 1792 העבירה מרילנד חוק שאסר על כל אדם לשרת במדינה ובבית המחוקקים הלאומי בו-זמנית. מאחר שהעדיף להיות בסנאט של מרילנד, הוא התפטר מהסנאט האמריקאי ב-30 בנובמבר 1792.
ביוגרפיה > יחס לעבדות

משפחת קארול היו בעלי עבדים וקארול היה בעל העבדים הגדול ביותר בזמן המהפכה האמריקאית. קארול התנגד עקרונית לעבדות, ושאל בצורה רטורית: "למה לשמור בחיים את שאלת העבדות? עליה כולם מודים שהיא דבר מאוד רע". עם זאת, אף על פי שתמך בביטולו ההדרגתי, הוא לא שחרר את עבדיו שלו. קארול הציג הצעת חוק לביטול הדרגתי של העבדות בסנאט של מרילנד, אך היא לא עברה. ב-1828, בן 91, הוא שימש כנשיא ה־Auxiliary State Colonization Society of Maryland, הסניף של מרילנד של American Colonization Society, ארגון המוקדש להחזרת אמריקאים שחורים לנהל חיים חופשיים במדינות אפריקאיות כמו ליבריה.
ביוגרפיה > חיים מאוחרים יותר ומורשת

קארול פרש מהחיים הציבוריים ב-1801. לאחר שתומאס ג'פרסון הפך לנשיא, הייתה לו חרדה גדולה מפעילות פוליטית והוא לא היה סימפתי כלפי מלחמת 1812. הוא נבחר כחבר באגודת העתיקות האמריקאית בשנת 1815. קארול יצא מהפנסיה כדי לעזור להרים את מסילת הרכבת של בולטימור ואוהיו ב-1827.
בשנת 1828, הוא הזמין את מגדל פניקס שוט בבולטימור והניח את אבן הפינה שלו. המגדל בגובה 234 רגל, שעדיין עומד על תילו, היה המבנה הגבוה ביותר בארצות הברית עד לבניית אנדרטת וושינגטון. המעשה הציבורי האחרון של קארול, ב-4 ביולי 1828, היה הנחת "האבן הראשונה" (אבן הפינה) של מסילת הברזל בגיל כמעט 91. "The Carrollton March", שנכתב לכבודו כדי לחגוג את המאורע, מוכר כשיר הרכבת הראשון.
קארול התקבל כחבר כבוד של האגודה של סינסינטי במדינת מרילנד בשנת 1828. בניגוד לחברים יורשים, חברי כבוד אינם זכאים להיות מיוצגים על ידי צאצא חי. במאי 1832, הוא התבקש להופיע בוועידת המפלגה הדמוקרטית הראשונה אך לא השתתף בשל בריאות לקויה. קארול מת ב-14 בנובמבר 1832, בגיל 95, בבולטימור; הוא קבור באחוזת דאורגן שלו.
הוא מחזיק בתואר של האב המייסד המבוגר ביותר. הוא האריך ימים יותר מארבעה מתוך חמשת נשיאי ארצות הברית הראשונים. הלווייתו התקיימה בקתדרלת בולטימור (הידועה כיום כבזיליקת המקדש הלאומי של עלייתה של מרי הבתולה הקדושה), והוא קבור בקפלת אחוזת דאורגן שלו באליקוט סיטי, מרילנד.
קארול מוזכר בבית השלישי של שיר המדינה לשעבר Maryland, My Maryland.
לכבודו קרויים מחוזות בארקנסו, ג'ורג'יה, אילינוי, אינדיאנה, איווה, מרילנד, מיסיסיפי, מיזורי, ניו המפשייר, אוהיו, קנטקי ווירג'יניה וכן שתי קהילות בלואיזיאנה, מזרח ומערב קארול. ערים ועיירות על שמו שוכנות בג'ורג'יה, קנטקי, איווה, מרילנד, מיזורי וניו יורק, כמו גם שכונות בברוקלין ובטמפה. חטיבת הביניים צ'ארלס קארול בניו קרולטון, מרילנד; תיכון צ'ארלס קארול בשכונת פורט ריצ'מונד בפילדלפיה; ואוניברסיטת קארול בווקשה, ויסקונסין, נקראים על שמו.
בשנת 1876 נערכה בפילדלפיה תערוכת המאה שנערכה להנצחת הולדתה של ארצות הברית. איגוד ההתנזרות הקתולי של אמריקה הזמין את מזרקת איגוד ההתנזרות הקתולית לתערוכת המאה. המזרקה הוזמנה ויצרה על ידי הפסל הרמן קים כדי לקדם את המוסר האמריקאי, והמרכז של המזרקה הוא פסל של משה רבנו. ישנם ארבעה פסלים נוספים שמקיפים אותו, המרכיבים את נקודות הצלב המלטזי: קארול, האב מתיו, קומודור ג'ון בארי והארכיבישוף ג'ון קארול. המזרקה ממוקמת בפארק ווסט פיירמאונט.
בשנת 1903, מדינת מרילנד הוסיפה פסל ברונזה של קארול לאוסף היכל הפסלים הלאומי של הקפיטול של ארצות הברית. פסל זה נוצר על ידי ריצ'רד א. ברוקס, הוא ממוקם בקריפטה. בשנת 1906, אוניברסיטת נוטרדאם בנתה בית מגורים המכונה קארול הול. בית פאקה-קארול בסנט ג'ון קולג' נקרא על שמו של קארול וחברו לחתום על הכרזת העצמאות, ויליאם פאקה. ספינת ליברטי ממלחמת העולם השנייה צ'ארלס קרול נקראה על שמו.
משפחתו

קארול נישא למרי דרנל (1749–1782), הידועה בשם מולי, ב-5 ביוני 1768. היא הייתה נכדתו של הנרי דרנל (קרול היה נין של דרנל). נולדו להם שבעה ילדים לפני שמולי מתה ב-1782, אבל רק שלושה שרדו עד לבגרות:
מרי קארול (1770–1846), שנישאה לריצ'רד קאטון (1763–1845), מהגר אנגלי שהפך לסוחר בבולטימור. מ-1820 עד 1832, קארול היה חורף עם הקטונים בבולטימור. בנותיהם היו:
מריאן קאטון (1788–1853), שנישאה לרוברט פטרסון (אחיה של אליזבת פטרסון בונפרטה). לאחר מותו, היא התחתנה עם המדינאי האנגלו-אירי ריצ'רד ולסלי, מרקיז ולסלי הראשון (1760–1842), שהיה אחיו של המפקד הצבאי האגדי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, שלדעתו קיים קודם לכן יחסי מין מחוץ לנישואים עם מריאן.
אליזבת קאטון (1790–1862), שנישאה לסר ג'ורג' סטרפורד, הברון השמיני של סטרפורד .
לואיזה קאטון (1793–1874), שנישאה לקולו"ם סר פלטון באת'רסט-הרווי, הברון הראשון. לאחר מותו, היא נישאה לפרנסיס ד'ארסי-אוסבורן (לימים הדוכס השביעי מלידס).
אמילי קאטון (1794/5-1867), שנישאה לג'ון מקטאוויש (1788–1852), ששימש כקונסול הבריטי בבולטימור. הם היו הורים לארבעה ילדים כולל מרי ולסלי מקטאוויש (1826–1915), הכבוד. גברת הנרי ג'ורג' הווארד (מבית הרוזנים מקרלייל).
צ'ארלס קארול ג'וניור (1775–1825) (המכונה לעיתים צ'ארלס קרול מהומווד מכיוון שפיקח על עיצובו ובנייתו), נישא להרייט צ'ו (1775–1861) מפילדלפיה. הרייט הייתה בתו של בנג'מין צ'ו, השופט העליון של פנסילבניה, ואחותה נישאה לג'ון אייג'ר הווארד, שכיהן בסנאט עם צ'ארלס קארול מקארולטון. על פי הדיווחים צ'ארלס הבן צרך עד שני ליטר ברנדי ביום. זה הוביל להתנהגות לא יציבה שהביאה לפרידה שלו מהרייט.
קתרין ("קיטי") קארול (1778–1861), שנישאה לרוברט גולו הארפר (1765–1826), עורך דין וסנאטור אמריקאי.
כיום, צאצאיו של קארול ממשיכים להחזיק באחוזת דאורגן, חלקת האדמה הגדולה ביותר במחוז הווארד, מרילנד, עם יותר מ-1,000 אקרים (4 קמ"ר) של אדמה יקרת ערך אך השתמרה היסטורית בעיר אליקוט, מרילנד.
סבתה של אן מארי בקראפט, אישה שחורה חופשית, עבדה כעוזרת בית אצל קארול. קארול הציג לאביה של אן מארי כמה מהשרידים היקרים של משפחת קארול, ציורים ומזכרות אחרות רגע לפני מותו של קארול ב-1832.