stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Brutal
וידאו קליפ

וידאו קליפ לשיר "Brutal" יצא לאור ב-23 באוגוסט 2021. הקליפ בוים על ידי הבמאית הקנדית פטרה קולינס. בקליפ מופיעים השחקנים האמריקאיים לוקאס גייג' וניקו היראגה, והדוגמנית סאלם מיטשל. המגזינים Vulture, טין ווג ואינסיידר ציינו כולם את הדמיון של הקליפ לווידאו קליפ של רינה סאוואיאמה משנת 2020 לשיר "XS".
נכון לאפריל 2023 לשיר יש 47 מיליון צפיות ביוטיוב.
מיקומי שיא

|   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מדינה |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מצעד |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)> מיקום שיא |   ‏‏‏  מצעדים ודירוגים (2021)>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 11 |  |
|  עולמי | בילבורד גלובל ללא ארצות הברית | 22 |  |
|  אוסטרליה | מצעד הסינגלים האוסטרלי | 12 |  |
|  אירלנד | מצעד הסינגלים האירי | 81 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | 12 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הסטרימינג | 5 |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים | 1 |  |
|  ארצות הברית | אלטרנטיב איירפליי | 29 |  |
|  הונגריה | Rádiós Top 40 | 40 |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסינגלים הבריטי | – |  |
|  הממלכה המאוחדת | מצעד הסטרימינג הבריטי | 10 |  |
|  יוון | IFPI Greece | 96 |  |
|  ליטא | AGATA | 93 |  |
|  ניו זילנד | המצעד הניו זילנדי הרשמי | 8 |  |
|  סינגפור | RIAS | 22 |  |
|  ספרד | PROMUSICAE | 78 |  |
|  פורטוגל | מצעד הסינגלים הפורטוגזי | 14 |  |
|  קנדה | קנדה הוט 100 | 13 |  |
מיקומי שיא > מצעדים שנתיים

|   ‏‏‏  2021> מדינה |   ‏‏‏  2021> מצעד |   ‏‏‏  2021> מיקום שיא |   ‏‏‏  2021>  |
| --- | --- | --- | --- |
|  עולמי | בילבורד גלובל 200 | 155 |  |
|  ארצות הברית | בילבורד הוט 100 | - |  |
|  ארצות הברית | מצעד שירי הרוק & האלטרנטיביים | 12 |  |
|  ארצות הברית | מצעד השירים האלטרנטיביים | 10 |  |
נתוני מכירות

| אזור | תואר | מכירות |
| --- | --- | --- |
| אוסטרליה (ARIA) | 2× פלטינה | 140,000 |
| ארצות הברית (RIAA) | 2× פלטינה | 2,000,000 |
| ברזיל (Pro-Música Brasil) | 3× פלטינה | 120,000 |
| הממלכה המאוחדת (BPI) | פלטינה | 600,000 |
| מקסיקו (AMPROFON) | פלטינה | 140,000 |
| מקסיקו (AMPROFON) | זהב | 70,000 |
| ניו זילנד (Recorded Music NZ) | פלטינה | 30,000 |
| ספרד (PROMUSICAE) | זהב | 10,000 |
| פולין (ZPAV) | זהב | 25,000 |
| פורטוגל (AFP) | זהב | 5,000 |
| קנדה (Music Canada) | 3× פלטינה | 240,000 |
סיכום
| בכל העולם | — | 3,380,000 |
חיים צבי אנוך

תמונתו וקברו של אנוך
חיים צבי אנוך (כ"ז בניסן ה'תרס"ד, 12 באפריל 1904, דרמשטאדט, גרמניה – כ"ב בטבת ה'תשל"ז, 12 בינואר 1977, תל אביב) היה מחנך והוגה דעות בתחום החינוך, נחשב אחד ממייסדי ומעצבי החינוך הדתי לאומי בכלל ובמסגרת עליית הנוער הדתי בפרט.
אנוך לימד בגרמניה בבית ספר של הקהילה החרדית. בשנת 1932 עבר לציריך בשווייץ, ובשנת 1934 עלה לישראל. תחילה לימד בבית ספר "מוריה" בתל אביב, ולאחר מכן עבר לירושלים לבית-המדרש למורים "מזרחי". היום מכללה דתית למורים ע"ש רא"מ ליפשיץ.
כפר בתיה

כאשר לימד בסמינר למדריכים של עליית הנוער הדתי הגיע למסקנה שרק במסגרת של חבורת נערים בכפר נוער ניתן להבטיח חינוך טוטלי למסורת ישראל. בכפר נוער ניתן לשלב חינוך אופי ואישי וגם פיתוח אינטלקטואלי ותרבותי. וכך סמוך להכרזה על הקמת המדינה, בקיץ תש"ח, קיבל על עצמו את הקמתו והנהלתו של כפר הילדים של ארגון נשות המזרחי באמריקה, כפר בתיה (ע"ש בתיה גוטספלד). אנוך נהג לציין כי עליו "לבצע, לקיים, להגשים במעשה את מה שאני דורש להלכה זה שנים."
אנוך ניסה ליישם בכפר הנוער את הגישה הנאו-אורתודוקסית של מורו הרב פרופ' אליעזר שמשון רוזנטל אשר ביקשה בדיעבד, ובהמשך לכתחילה, לנצל את המודרניות עבור קידום החיים היהודיים והדת היהודית.
הנאו-אורתודוקסיה שמה משקל רב במחשבה ובפרקטיקה שהייתה בהן עמדה חיובית כלפי המודרנה, ושמה דגש על טקסים, נימוסים, אסתטיקה של בית הכנסת ורכישת השכלה כללית, דהיינו "תרבות המערב". ולכן הוא נהג ללמד יחד גם את ספר הכוזרי ואת מחזהו הקלסי של פרידריך שילר "וילהלם טל" לצלילי הסימפוניה החמישית של בטהובן – שילוב שאינו מקובל היום בחינוך הממלכתי דתי.
דרכו בהוראה

אנוך הציג דרך בהוראה, הקרויה כיום "פיתוח גנטי של תוכן השיעור", שלפיה יש לעורר בתלמיד את הסקרנות לדעת. לאחר שהמורה מציג את הנושא, הוא פונה לתלמידים ומעורר אותם לשאול שאלות. המשכו של השיעור, מורכב לכאורה, מתשובות לשאלות התלמידים.
בלימוד מקצוע הגאוגרפיה, בו התמחה, הוא דגל בהצגת מפה במטרה לעורר שאלות עליה מהתלמידים. נקודות מהשאלות נרשמו על הלוח ושימשו בסיס לשיעור של המורה. התלמידים הקשיבו שכן סברו כי המורה עונה לשאלות ואילו המורה, לאחר הכנה מראש, העביר את נושא השיעור במלואו.
בלימוד נושאי תפילה, הנחתו היא כי התלמיד אינו יכול לקלוט בשיעור אחד את מהותה של תפילה מסוימת. ולכן היה ממליץ למורים לבחור מתוך פרקי התפילה, פסוק או קטע, וסביבו לערוך את השיעור. ואכן, הוא היה מראה למורים כיצד ניתן למלא בתוכן בעל עניין, שיעור שלם, על פסוק מסידור התפילה, לדוגמה: "ואנחנו לא נדע מה-נעשה כי עליך עינינו"(הקישור אינו פעיל) – מכללת ליפשיץ, פרופ' יוסף וולק, לזכרו של ר' חיים צבי אנוך ז"ל.
בלימוד התנ"ך הייתה לו המלצה כי במקרים מסוימים, יש לתת לכתוב "לדבר". כך במקרה של הוראת מגילת רות לכיתה ד'. והוא מסביר: "תוכן הסיפור ניתן להיתפס בנקל על ידי הגילאים הצעירים: האירועים המתוארים הם "פשוטים" כלומר ללא "סביכות" במצבים ובדמויות הפועלות בהם".
ב"שיעורים לדוגמה" הוא היה מוביל את התלמידים, ואת הסטודנטים להוראה, כאילו הם גילו את חומר ההוראה והוא הגיש אותו בתור תשובה. השיטה זכתה לתהודה מיוחדת.
הוא אימץ את העיקרון שהחינוך בכלל והדתי בפרט, לא תמיד יתבצע רק כתוצאה מרצונו של התלמיד ולאור המוטיבציה שלו. קיים גם יסוד של הנהגת התלמידים לדרך חיים מיוחדת – גם דתית – ללא מתן הסבר מראש. וכך ר' חיים צבי אנוך כתב במאמרו על "חינוך יהודי דתי": "מהותו של החינוך הדתי" הוא "עשיית נפשות", ותפקידה של הגננת כבר בגיל הרך, להכניס את אותם תינוקות של בית רבן "תחת כנפי השכינה", בשילוב שתי הדרכים גם יחד: "לשמה" ו"מתוך שלא לשמה בא לשמה".
בבית הספר לחינוך

אנוך לימד בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב בשנות ה-70, עד לשנת תשל"ה.
ספרי לימוד

הרשימה התקבלה מבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
חדר המלאכה, בית הספר "תחכמוני", תל אביב, 1924
ספר עמוס – מערכי שיעור לבית הספר, הוצאת אמנות, תל אביב, תרצ"ב – 1931
כתיבת הארץ: ספרי עזר לעבודה ולחזרה – קדמת אסיה – צפון אפריקה – דרום אירופה – אסיה אפריקה – אמריקה – אוסטרליה – אנטארקטיקה – אירופה, הוצאת אמנות, 1933
כתיבת ארץ ישראל: ספר למוד למתחילים, הוצאת אומנות, 1946
אטלס לתלמידים בישראל, עיריית תל אביב, 1958
ספר דברים בבית הספר – בשיתוף עם משרד החינוך והתרבות – המזכירות הפדגוגית לחינוך יסודי ולהכשרת מורים, תרבות וחינוך – תל אביב, 1967.
כתיבת ארץ ישראל – ספר למוד למתחילים, הוצאת מסדה תל אביב, 1953
קרא וכתוב: מקראה ללומדי הבט ושמע שלב א, 1969
כתיבת הארץ – ספרי-עזר לעבודה ולחזרה
מגילת רות, תרבות וחינוך – הוצאת ספרים, 1963.
פרקי תהילים: מערכי שיעורים לכתה ה,הוצאת: תרבות וחנוך המפעל לתרבות ולחנוך, 1961
מגילת אסתר: חוברת הדרכה למורים, הוצאת: תרבות וחנוך המפעל לתרבות ולחנוך, 1963
פרקי שמואל ב': מערכי שיעורים לכיתה ה, הוצאת: תרבות וחנוך המפעל לתרבות ולחנוך, 1963
לקריאה נוספת

אנוך, חיים צבי, עיונים בחינוך ובהוראה, התקין והביא לדפוס: שלמה שמידט, הוצאת המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים, תשמ"א 352 ע’
זלקין, אברהם, "תורת ההוראה של מורה המורים: עיון בדרכו של ח"צ אנוך בהוראה", נתיבות 15 תשל"ט
קיכלי סהרון

| קיכלי סהרון |
| --- | --- |
 קיכלי סהרון, זכר מהתת-מין הנומינלי T. t. torquatus, ספרד  קיכלי סהרון, נקבה מהתת-מין הנומינלי T. t. torquatus, ספרד    קריאות, ארנהם, חלדרלנד, הולנד 
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: ציפורי שיר
תת־סדרה:: דמויי־דרור
משפחה:: קיכליים
סוג:: קיכלי
מין:: קיכלי סהרון
שם מדעי
 Turdus torquatus ‏לינאוס, 1758
תחום תפוצה
 מפת התפוצה של קיכלי סהרון, כולל חלוקה לתת-מינים   תת-המין T. t. torquatus   תת-המין T. t. alpestris   תת-המין T. t. amicorum   איזורי החריפה

קִיכְלִי סַהֲרוֹן (שם מדעי: Turdus torquatus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הקיכליים, הנפוץ בעיקר באירופה. זהו קיכלי בינוני, באורך 23–24 ס"מ באורך ובמשקל 90–138 גרם. הזכר שחור ברובו עם סהר לבן בולט לרוחב חזהו המקנה לו את שמו העברי. הנקבות חומות ועמומות יותר מהזכרים, ומצעירים סימני החזה עשויים להיעדר לחלוטין. בכל רחבי תפוצתו (מלבד האזורים הצפוניים יותר), זהו מין החובב גובה, עם שלושה תת-מינים המקננים בהרים מאירלנד ומזרחה עד איראן. הוא מקנן באזורים הרריים פתוחים עם כמה עצים או שיחים, כולל אברש, מחטניים, אשור, אלפנרוז או ערער. זהו מין נודד, העוזב את אזורי הקינון לחורף בדרום אירופה, צפון אפריקה וטורקיה, בדרך כלל בהרים עם שיחי ערער. התטולה האופיינית מכילה 3–6 ביצים בצבע כחול בהיר או ירקרק-כחול עם כתמים חומים. כשכמעט כל הדגירה מתבצעת על ידי הנקבה, והבקיעה מתרחשת בדרך כלל לאחר 13 ימים. הגוזלים פורחים מהקן לאחר עוד 14 ימים, ונשארים תלויים בהוריהם עד כ-12 ימים לאחר מכן.
הוא אוכל כל, בין השאר חסרי חוליות, במיוחד חרקים ושלשולים, מעט בעלי חוליות קטנים ומגוון רחב של פירות. רוב הציד של בעלי החיים מתרחש על הקרקע. במהלך נדידת האביב ובעונת הקינון, חסרי החוליות מהווים את חלק הארי בתזונתו של הבוגר ושל הגוזלים. בהמשך השנה, הפירות הופכים תופסים נפח גדול יותר, ובמיוחד אלו של הערער המצוי.
עם תפוצה נרחבת ואוכלוסייה גדולה, קיכלי סהרון מוערך ברמת סיכון של "ללא חשש" על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע (IUCN). ישנם סימנים לירידה במספר מדינות; נחשד כי הסיבות לכך כוללות שינויי אקלים, הפרעות אנושיות וציד. אובדן של עצי ערער עשוי להיות גם גורם באזורים מסוימים. הסכנות הטבעיות כוללות טריפה על ידי טורפים של יונקים ועופות דורסים, ובאופן מקומי ייתכן כי גם תורמת לכך תחרות מצד קיכלים גדולים אחרים, כמו שחרור, קיכלי גדול וקיכלי אפור.
בישראל הוא מזדמן נדיר למדי, בעיקר בסוף הסתיו (נובמבר). מרבית הפרטים הנצפים בארץ משתייכים לתת-המין T. t. alpestris אבל הייתה גם תצפית אחת בתת-המין T. t. amicorum. עד לתחילת שנות ה-90 הוא היה מעט נפוץ יותר.
אטימולוגיה

מקורו של השם המדעי במילים הלטיניות turdus, "קיכלי", ו-torquatus, "צווארון", שמתייחס לסהרון הלבן הבולט בצווארו של הזכר.
שמו העממי באנגלית הוא "Ring Ouzel", כאשר "Ouzel" הוא שם ישן לשחרור, מילה שקשורה ל-Amsel מגרמנית. "Ouzel" עשוי להיות מיוחס לקבוצה של ציפורים הדומות באופן שטחי אך רחוקות יותר, אמודאים, שנציגם באירופה, אמודאי אירופי, מכונה לפעמים Water ouzel. השם "Ring Ouzel" שימש לראשונה את ג'ון ריי בספרו Collection of English Words not Generally Used (1674), והתבסס עם ספרו משנת 1678 "The Ornithology of Francis Willughby of Middleton in the County of Warwick". ישנם שמות ישנים ומקומיים נוספים, כולל "fell blackbird", "hill blackbird", "moor blackbird", "rock ouzel" ו-"mountain blackbird".
טקסונומיה

קיכלי הסהרון תואר לראשונה על ידי קרל לינאוס תחת שמו המדעי הנוכחי במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו משנת 175. הוא ציין תיאורים קודמים של פרנסיס ווילובי ואליזר אלבין, שניהם נתנו לו את השם Merula torquata.
ישנם כ-85 מינים של קיכלים בינונים עד גדולים בסוג Turdus. הם מאופיינים בראשים מעוגלים, כנפיים מחודדות בינוניות או ארוכות, והם בדרך כלל בעלי שירה מלודית.
מחקר משנת 2020 על הגנטיקה של הסוג העלה שהקיכלי התפתח לפני בערך 9.37 מיליון שנים, התפרש מאפריקה לפני כ-7.2 מיליון שנים, והתפצל לקבוצות פליארקטיות ואינדומלאיות לפני בערך 5.7 מיליון שנים. הגירה נוספת מאפריקה ליבשת אמריקה התרחשה לפני כ-5.3 מיליון שנים. פרטי המחקר מצביעים על כך שקיכלי סהרון, בן לקבוצה האירו-אסייתית, עשוי להיות קשור לקיכלי נאומני ולקיכלי חום-כנף יותר מאשר לשחרור הדומה לו יותר מבחינה שטחית.
טקסונומיה > תת-מינים

לקיכלי סהרון שלושה תת-מינים מוכרים:
קיכלי סהרון צפוני, Turdus torquatus torquatus (ליניאוס 1758) - תת-המין הנומינלי. הוא מקייץ ומקנן ברחבי מערב וצפון אירופה מאירלנד דרך סקנדינביה ועד צפון-מערב רוסיה וחורף בדרום אירופה ובצפון-מערב אפריקה.
קיכלי סהרון אלפיני, T. t. alpestris (כריסטיאן לודוויג ברם 1831) - מקייץ ומקנן ברכסי הרים מאיבריה דרך דרום ומרכז אירופה ועד הבלקן, יוון ומערב טורקיה, וגם בצפון אפריקה. הוא חורף בצפון אפריקה, בדרום אירופה ובדרום טורקיה.
קיכלי סהרון קווקזי, T. t. amicorum (ארנסט הארטרט 1923) - מקייץ ומקנן במרכז ובמזרח טורקיה ממזרח לטורקמניסטן, וחורף בעיקר באיראן ובחלקים מעיראק. ניתוח של דגימות DNA מיטוכונדריאליות מרחבי אירופה מעלה כי למין זה הייתה תפוצה רחבה הרבה יותר לאחר עידן הקרח האחרון, שהסתיים לפני כ-11,700 שנים, מאשר עכשיו.
תיאור

קיכלי סהרון הוא קיכלי בינוני, באורך 23–24 ס"מ באורך ובמשקל 90–138 גרם. הניצוי של הזכר מתת-המין הנומינלי שחור לחלוטין למעט סהרון לבן בולט על החזה, קשקשים אפורים צרים בחלקים העליונים ועל הבטן וקצוות חיוורים לנוצות הכנף. המקור צהוב והרגליים חומות אפרפרות. הנקבה דומה לזכר אך חומה יותר ועם רצועת חזה עמומה יותר. הצעירים דומים לנקבה, אבל עם סהר שד חלש או לא קיים.
דגם החזה הלבן הופך את הבוגרים ממין הזה לקלים לזיהוי; גם זכרים בחורף הראשון מראים לפעמים סהרון חיוור. ניתן לבלבל בין פרטים צעירים מסוימים עם צעירים של שחרור, אך אצל הראשונים תמיד יש דגם כנף לבן יותר.
לזכרים מהתת-מין T. t. alpestris יש דגם לבן רחב יותר בחלקים התחתונים שלהם מאשר T. t. torquatus, המעניק להם מראה קשקשי מובהק מלמטה. גם דגם הכנף בהיר יותר מאשר אצל התת-המין הנומינלי. הנקבות דומות יותר לאלו של הנומינלי, אבל בעלות קצוות לבנים רחבים לנוצות הסנטר והגרון. לזכרים של T. t. amicorum יש את רצועת החזה הגדולה והלבנה ביותר מבין שלושת תת-המינים, והקצוות הלבנים והקצוות הרחבים יותר של נוצות הכנף יוצרים דגם לבנבן ייחודי בכנף. לנקבות יש גבולות לבנים צרים לנוצות בחלקים התחתונים. קיכליי סהרון בוגרים עוברים חילוף מלא לאחר עונת הקינון מסוף יוני עד תחילת ספטמבר, לפני נדידת הסתיו שלהם. לקטנים יש חילוף חלקי בין יולי לספטמבר, בו מתחלפים נוצות הראש, הגוף וסוככות הכנף.
תיאור > קולות

השירה של הזכר מבוצעת ממנוחה במקום נמוך או לעיתים בתעופה. השירה מורכבת מחזרה על 2–4 צלילים חליליים בעלי גוון נוגה, "טרי-ריי, טרי-ריי, טי-ריי", עם הפסקות בין החזרות. הקריאה רועשת, "טאק-טאק-טאק", ונעשית קשה יותר אם הציפור נבהלת. קריאת התקשורת היא "צ'ררר" רך בתעופה. זכרים שרים בתדירות הגבוהה ביותר עם עלות השחר ובשקיעה.
תפוצה ובית גידול

קיכלי הסהרון מתרבה ברציפות ברחבי מערב וצפון אירופה מצפון-מערב אירלנד, דרך סקנדינביה לצפון מערב רוסיה, ובהרים ברחבי דרום אירופה מהפירנאים דרך האלפים, הבלקן, יוון וטורקיה מזרחה ועד טורקמניסטן. בשנת 2014, תועד קינון ברכס טימאן שבמחוז ארכנגלסק, כ-300 ק"מ מזרחה יותר מאתרי הקינון שידועים בעבר בצפון רוסיה.
זהו מין נודד, הציפורים עוזבות את אזורי הקינון בספטמבר ובאוקטובר. ציפורים מתת-המין הנומינלי חורפים בדרום ספרד ובצפון מערב אפריקה. אוכלוסיות מרכז אירופאיות של T. t. alpestris נוהגות לנוע לגבהים גבוהים יותר בתחילה לפני שהן נעות דרומה או דרום מערבה דרך האלפים השווייצרים; כשבועיים לאחר מכן עוברים נודדים מתת-המין הנומינלי באותו אזור לחורף בדרום טווח הקינון או סביב הים התיכון. קיכליי סהרון alpestris מזרחיים נודדים דרך הבלקן וטורקיה. T. t. amicorum נודדים דרומה למצרים ואזורים שכנים. הנדידה חזרה מתרחשת בעיקר בחודשים מרץ ואפריל, הזכרים מגיעים כמה ימים לפני הנקבות. מקננים צפוניים מגיעים מאוחר יותר, ובהרים, כמה ציפורים עשויות לטפס לגובה בשלבים עם הפשרת השלג. ציפורים רבות עוצרות במקומות קבועים באביב ובסתיו.
קיכלי הסהרון נכחד מלטביה ומגיע רק בנדידה בדנמרק. הוא חולף בסוריה ומזדמן לאיסלנד, ירדן, חצי האי ערב, סודן, קזחסטן, מאוריטניה, סבאלברד ויאן מאיין. באוקיינוס האטלנטי, הוא מבקר קבוע בחורף באיים הקנריים אך נדיר באיים האזוריים ובמדיירה.
באזורים הדרומיים יותר, קיכלי סהרון הוא מין של הרים פנים יבשתיים, אך בצפון תפוצתו, הוא נמצא יותר ברמות החוף. הוא יכול להתמודד עם רוחות וגשם אבל נמנע מקרח ושלג. תת-המין T. t. torquatus מצוי בדרך כלל באדמת בור פתוחה עם כמה עצים פזורים מעל רום 250 מטרים, ומגיע עד ל-1,200 מטרים בסקוטלנד ובצפון אירופה. בשווייץ, קיכליי סהרון מקננים על מדרונות של רמות מחוספסות עם אברש, מחטניים, אשור או אלפנרוז בגובה 1,100–1,300, אם כי בטורקיה מם מצויים מגובה פני הים עד 1,500 מטרים. בארמניה ובקווקז הוא תופס בית גידול תלול דומה של עצים מחטניים, סבך רודודנדרון ושיחי ערער, מגובה פני הים עד 2,000–3,000 מטרים.
בצפון-מערב אפריקה הם חורפים ביערות ערער בגובה 1,800–2,200 מטרים, לעיתים קרובות ליד נהרות או בריכות. בנדידה הם מופיעים לעיתים בערבות חוף ועל גבעות תלולות עם עשב בר קצר ושיחים פזורים.
התנהגות

קיכלי סהרון הוא מין טריטוריאלי ונצפה בדרך כלל לבד או בזוגות, אם כי להקות קטנות עשויות להיווצר בנדידה. מחוץ לעונת הקינון מספר פרטים עשויים להיות בקשר רופף באזורי האכלה טובים, כגון עצי פרי, לעיתים קרובות עם קיכלים אחרים כגון קיכלי רונן או קיכלי לבן-גבה. התעופה שלו ישירה, וציפורים לרוב נחות על סלעים או על מקבצי אברש.
התנהגות > קינון

עונת הקינון נמשכת מאמצע אפריל עד אמצע יולי בהרי האלפים ובאיים הבריטיים, וממאי עד אוגוסט בסקנדינביה. הטריטוריות עשויות להתפרש לאורך נחלים, במרחקים של 160–200 מטרים אחת מהשניה, והן אף עשויות לחפוף, אך מין זה אינו יוצר מושבות קינון. הקן, שנבנה על ידי הנקבה, בצורת גביע העשוי מעלים, דשא יבש וחומר צמחי אחר ומודבק בבוץ. במערב התפוצה כמעט תמיד בנויים הקינים על הקרקע, אבל תת-המין T. t. alpestris עשוי גם לקנן בעץ קטן או שיח בגובה ממוצע של 3.5 מטרים מעל הקרקע.
התטולה מכילה 3–6 ביצים כחולות חיוורות או כחולות ירקרקות עם כתמים בחום-אדמדם. הביצים בגודל 22 על 30 מ"מ ובמשקל של 7.4 גרם, מתוכו כ-6% מהקליפה. הדגירה מתבצעת כמעט תמיד על ידי הנקבה, הבקיעה קורית בדרך כלל לאחר 13 ימים. הגוזלים פורחים מהקן לאחר עוד 14 ימים, ונשארים תלויים בהוריהם עד כ-12 ימים לאחר מכן.
בוגרים מתרבים לאחר שנתם הראשונה ואורך חייהם הממוצע הוא שנתיים, אם כי תועדו גם פרטים בני תשע. ייתכנו שני מחזורי קינון, במיוחד בדרום התפוצה, ואף שלושה באופן נדיר. מין זה הוא פילופטרי, כלומר חוזר לאותו אזור כדי לקנן מדי שנה. כ-36% מהצעירים שורדים את השנה הראשונה שלהם, בעוד ששיעור ההישרדות השנתי למבוגרים הוא 47% לזכרים ו-37% לנקבות. גורמי המוות העיקריים בצפון מערב אירופה הם טריפה (9%), תקריות הקשורות לאדם בשוגג (10%) וציד, בעיקר בצרפת (77%).
התנהגות > תזונה

הוא אוכל כל, בין השאר חסרי חוליות, במיוחד חרקים ושלשולים, מעט בעלי חוליות קטנים ומגוון רחב של פירות. רוב הציד של בעלי החיים מתרחש על הקרקע. במהלך נדידת האביב ובעונת הקינון, חסרי החוליות מהוות את חלק הארי בתזונתו של הבוגר ושל הגוזלים. בהמשך השנה, הפירות הופכים תופסים נפח גדול יותר, ובמיוחד אלו של הערער המצוי.
במהלך נדידת האביב ועונת הקינון, חסרי חוליות מהווים את המרכיב המרכזי בתזונה, וכוללים שלשולים, זבובים, חיפושיות, נמלים, עכבישים וחלזונות. בהמשך השנה, הפירות נהיים חשובים יותר, כולל מגוון גרגרי יער, תות, דובדבן, עוזרר, בן-חוזרר וערער. כשהוא זמין ערער מצוי מהווה יותר מ-90% מתזונת החורף של קיכלי הסהרון, כאשר פרוקי-רגליים מהווים את רוב השאר. כתוצאה מכך, קיכלי סהרון הוא וקטור חשוב לפיזור זרעי הערער, והוא המפתח לפיזור ערער האיים הקנריים האנדמיים.
הצעירים ניזונים בעיקר מחסרי חוליות, זחלים ושלשולים שהאחרונים מהווים פריטים עיקריים היכן שהם זמינים. למרות שציפורים הנודדות בסתיו משתמשות בבתי גידול דומים לאלו המשמשים באביב, פירות יער עונתיים מהווים את רוב תזונתם, במיוחד סמבוק, עוזרר, ובמידת האפשר, גרגרי ערער.
טורפים וטפילים

הטורפים של אוזל הטבעת כוללים את הלילית המצויה, ינשוף עצים, עקב חורף בז מצוי,נץ מצוי, חמוס השלגים והרמין. רוב מקרי הטריפה הם של צעירים, ולציפורים שבקעו בתחילת העונה יש סיכוי גבוה יותר לשרוד מאשר בני מחזורים מאוחרים יותר. מחקר סקוטי הראה שעופות דורסים היו אחראים ל-59% ממקרי המוות ויונקים ל-27%. ברומניה, ביצים נטרפו על ידי סנאים אדומים וקיקי אגוזים. כמו אצל קיכלים אחרים בסוג, קיכלי סהרון מהווה לעיתים רחוקות בלבד הורה פונדקאי של הקוקייה האירופית, טפיל תטולה. אם הקן של הקיכלי עמוק מדי מכדי שהקוקיה תוכל לגרש את גוזליו של המארח, הקוקייה הצעירה לא תוכל להתחרות בהצלחה על מזון עם גוזלי המין המארח הגדל במהירות, ואם הקוקיה אכן מצליחה לגרש את חבריה לקן, ההורים אינם ששים להאכילו; כך או כך, הקוקייה הצעירה תרעב.
מחקר בהרי הקרפטים מצא שחלק ניכר מקיכליי הסהרון נשאו קרדית טרומביקולית. אקריות אלו מדביקות בדרך כלל ציפורים הניזונות מהקרקע, ונגע כבד עלול לגרום למצב הקיכלים להידרדר ולהפסיק לאכול. הקרציה Ixodes festai טפילה נפוצה אצל קיכלים, כולל קיכלי סהרון. קיים תיעוד של מין זה הנושא טפיל דם Haemoproteus.
סטטוס ושימור

לקיכלי הסהרון טווח תפוצה נרחב, המוערך ב-9.17 קמ"ר, ואוכלוסייה גדולה, המוערכת ב-600,000–2,000,000 פרטים באירופה (המהווה 95% מטווח הרבייה). לא מאמינים שהמין מתקרב לספי הקריטריונים לירידה באוכלוסייה של הרשימה האדומה של IUCN (כלומר, ירידה של יותר מ-30% תוך עשר שנים או שלושה דורות), ולכן הוא מסווג ברמת סיכון של "ללא חשש". האוכלוסייה המקננת באירופה הוערכה ב-299,000–598,000 זוגות בשנת 2019.
ישנם סימני ירידה במספר מדינות. הירידה במספרים באירלנד בשנים האחרונות הייתה בולטת, כאשר הקינון הרגיל מוגבל כעת לשני מחוזות בלבד. הגורמים החשודים כוללים שינויי אקלים, הפרעות אנושיות, ציד ופעילויות פנאי בחוץ. אובדן של ערערים עשוי להיות גורם בדרום ספרד ובצפון-מערב אפריקה, כמו גם ייעור של אזורי הרמות בבריטניה. תיתכן תחרות גם מצד קיכלים גדולים יותר כמו שחרורים, קיכלי גדול וקיכלי אפור. מחקר סקוטי הצביע על כך שאתרים בגבהים גבוהים יותר ועם כיסוי טוב של אברש היו בעלי פחות סיכויים להיות נטושים על ידי קינון של קיכליי סהרון מאשר במקומות נמוכים יותר או פתוחים יותר.
בהרי האלפים, צפיפות הקינונים יכולה להגיע 60–80 זוגות לקמ"ר, אבל היא בדרך כלל נמוכה בהרבה עם 37 לקמ"ר בסבואה עילית, 22 זוגות לקמ"ר בהרי היורה, ו-8 בבתי גידול פתוחים יותר בבריטניה.
לקריאה נוספת

ערד בן-דוד, אוברשוט! קיכלי סהרון בנפחא - גם השנה, אתר הצפרות הישראלי, מחברת הנדירים, 16 בנובמבר 2015
אוריאל לוי, קיכלי סהרון ביום סתווי, מפגש מפתיע עם קיכלי יפהפה, אתר הצפרות הישראלי, מחברת הנדירים, 28 בנובמבר 2023
ביאורים

↑  למרות שמדענים טבעו שמות במאות קודמות, נקודת ההתחלה המקובלת בעולם של הטקסונומיה המודרנית לבעלי חיים נקבעה ל-1758, עם פרסומה של מהדורה 10 של Systema Naturae על ידי ליניאוס.
הוועדה לשבילי ישראל

| --- | --- |
סמליל הוועדה לשבילי ישראל

צומת שבילים ברמות נפתלי שבו ניתן להבחין בסימוני שבילים שונים
 פעילות:  סימון שבילים בישראל
 מדינה:  ישראל
 בעלות:  החברה להגנת הטבע
סימון דרך כחול על גדר תיל בצפון
מלבן סימון
סימון שביל ישראל ושביל ירוק
סימון צומת על סלע
הוועדה לשבילי ישראל (או בשמה הקודם: הוועדה לסימון שבילים) היא ועדה שתחת אחריותה סימון השבילים בישראל. הוועדה ממומנת ומפוקחת על ידי החברה להגנת הטבע.
עד ליולי 2007 היה אורי דביר יו"ר הוועדה. משרדיה נמצאים בתל אביב בבניין החברה להגנת הטבע.
בוועדה שותפים נציגים מגופים מוסדיים רבים ובכלל זה רשות הטבע והגנים, קרן קיימת לישראל, משרד התיירות, משרד החינוך והתרבות, המרכז למיפוי ישראל והחברה להגנת הטבע.
היסטוריה > סימון שבילים

עם התגברות כמות המטיילים במדבר יהודה, ומספר המקרים בהם מטיילים הלכו לאיבוד, עלתה הדרישה לסמן את השבילים במדבר על מנת להקל על המטיילים ולמנוע מהם ללכת לאיבוד. יוזמה ראשונה לסימון שביל במדבר יהודה הוצאה לפועל על ידי המהנדס הלל בירגר בשיתוף פעולה עם הפלמ"ח בשנת 1947. בפרוץ מלחמת העצמאות הופסק הסימון, ומאוחר יותר סומן קטע קצר נוסף סמוך למצדה.
יוזמה שנייה הובלה בשנת 1959 על ידי יהודה אלמוג, ראש המועצה האזורית תמר אז סומנו ארבעה שבילים מראש זוהר לסדום, עין בוקק, מצדה ועין גדי. אולם סימונים אלו דהו במהרה.
בשנת 1961 הוקמה ועדה ציבורית לסימון שבילים ובסוף 1961 התקיים מבצע מקיף לסימון שבילים במדבר יהודה, בהובלת בית ספר שדה עין גדי, שהקיף 22 שבילים מרכזיים ועוד שבילי משנה. מצבעים נוספים לסימון שבילים במדבר יהודה התקיימו בסוף 1962, באוגוסט 1964 ובמרץ 1966.
אזור שני בו פעלה הוועדה לסימון שבילים היה בסביבות אילת, בה היא פעלה בשיתוף על אגד. מבצע ראשון התקיים באפריל 1962 ובאוגוסט 1963 התקיים שלב שני. מבצע נוסף התקיים בדצמבר 1965. בתחילת 1967 דווח על השלמת סימון השבילים באזור.
בספטמבר 1964 החלה הוועדה הציבורית בסימון שבילים בגליל המערבי, כשלב ראשון בסימון השבילים בצפון ישראל. בתחילה סומנו שבילים בנחל בצת, נחל כזיב ונחל בית העמק.
במרץ 1973 התקיים מבצע ראשון לסימון שבילים ברמת הגולן.
היסטוריה > הוצאת מפות

ביוני 1963 יצאה לאור מפת סימון השבילים הראשונה, של מדבר יהודה, בקנה מידה של 1:100,000. מהדורה שנייה יצאה במאי 1966. באפריל 1967 הוציאה הוועדה מפה של אזור אילת, גם בקנה מידה של 1:100,000.
בשנת 1976 החלה עבודה על הכנת מפה לאזור אילת בקנה מידה של 1:50,000.
בשנת 1979 הכינה הוועדה מפת סימון שבילים להר מירון.
במחצית השנייה של 1982 הוציאה הוועדה מפות בקנה מידה של 1:50,000 לצפון מדבר יהודה ולדרום מדבר יהודה. היה זה האזור השלישי שעבורו הוצא מפה בקנה מידה זה, לאחר אילת והכרמל. באותה עת המפה של הגליל העליון היה בהכנה. בתחילת 1984 הוציאה הוועדה מפה לסימון שבילים של הגליל העליון.
בסוף שנת 1986 יצאו מחדש שלוש מפות בקנה מידה של 1:50,000: אילת, צפון מדבר יהודה ודרום מדבר יהודה.
היסטוריה > שינוי שם הוועדה

לימים שונה שמה של הוועדה הציבורית לסימון שבילים ל"הוועדה לשבילי ישראל".