stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
היסטוריה של מלזיה
משבר 1969

שיתוף הפעולה בין MCA ל-MIC בנושאי המדיניות הללו גרם לירידת התמיכה בהן בקרב הסינים וההודים. במקביל, וכתוצאה ממדיניות ההעדפה המתקנת של הממשלה שננקטה בשנות ה-50 וה-60, נוצר מעמד של מאלאים משכילים שמיעוט מתוכם עובד. היה זה שילוב מסוכן, והוא הוביל ליצירתה של מפלגה חדשה ב-1968 שנקראה תנועת העם המלזי. בזמן הקמתה, המפלגה לא הייתה בעלת אופי קהילתי, והצטרפו אליה אנשי איגודי סחר, אינטלקטואלים ומנהיגים סינים והודים. במקביל החלו שתי מפלגות נוספות לצבור תמיכה על חשבון UMNO ו-MCA: המפלגה האסלאמית של מלזיה (PAS) ומפלגת הפעולה הדמוקרטית (DAP), שחבריה היו סינים בעלי דעות סוציאליסטיות.
בבחירות הפדרליות שנערכו במאי 1969 המפלגות UMNO, MCA ו-MIC הצליחו להשיג רק 48% מכלל קולות המצביעים, אם כי הן הצליחו לשמור על רוב ברשות המחוקקת. ה-MCA איבדה את רוב המושבים של נציגי הסינים למועמדי תנועת העם המלזי או ה-DAP. התוצאה הייתה הפגנות אנטי-ממשלתיות שנערכו על ידי הסינים בקואלה לומפור, שגררו תגובה מאלאית קשה שהתדרדרה במהירות למה שכונה תקרית ה-13 במאי שבה נשרפו למעלה מ-6,000 בתים ועסקים סיניים ו-184 אנשים נהרגו. הממשלה הכריזה על מצב חירום, ומועצת מבצעים לאומית, שבראש עמד סגן ראש הממשלה עבדול ראזאק חוסיין, נטלה סמכויות מהממשלה בראשותו של עבדול רחמן, שנאלץ לפרוש לטובת עבדול ראזאק בספטמבר 1970.
באמצעות שימוש בחוק ביטחון הפנים (מלזיה) (ISA), הממשלה החדשה השעתה את פעילות הפרלמנט והמפלגות, הפעילה צנזורה על העיתונות והטילה הגבלות חמורות על הפעילות הפוליטית. לפי החוק הממשלה הייתה מוסמכת לכלוא כל אדם ללא משפט או הגבלת זמן. סמכויות אלה נוצלו בהרחבה על מנת להשתיק את המבקרים, ומעולם לא בוטלו. החוקה שונתה על מנת שכל ביקורת על המונרכיה המלזית, מעמד המלאים במדינה, או המעמד של המאלאית כשפה הלאומית תהיה בלתי חוקית (אפילו בפרלמנט).
ב-1971 הפרלמנט התכנס מחדש, והוקמו ממשלה וקואליציה חדשות בראשות החזית הלאומית. בקואליציה החדשה היו חברות גם UMNO, MCA, MIC ותנועת העם המלזי (שנחלשה מאוד), כמו גם מפלגות אזוריות בסבה וסאראוואק. ה-DAP נותרה מפלגת האופוזיציה המשמעותית היחידה. כמו כן, ה-PAS הצטרפה לחזית אך סולקה ממנה ב-1977. עבדול ראזאק נשאר בתפקידו עד שמת ב-1976. יורשו היה חוסיין און, בנו של מייסד UMNO, ולאחריו מאהאטיר בן מוחמד, שהיה שר החינוך מאז 1971. במהלך השנים הללו ננקטה מדיניות שהובילה לשינוי מהיר בכלכלה ובחברה המלזיות.
לקריאה נוספת

Goh, Cheng Teik (1994). Malaysia: Beyond Communal Politics. Pelanduk Publications. ISBN 967-978-475-4.
Musa, M. Bakri (1999). The Malay Dilemma Revisited. Merantau Publishers. ISBN 1-58348-367-5.
Ye, Lin-Sheng (2003). The Chinese Dilemma. East West Publishing. ISBN 0-9751646-1-9.
הערות שוליים

↑  Annual Report on the Federation of Malaya: 1951 in C.C. Chin and Karl Hack, Dialogues with Chin Peng pp. 380, 81.
↑  Shuid, Mahdi & Yunus, Mohd. Fauzi (2001). Malaysian Studies, p. 29. Longman. ISBN 983-74-2024-3.
↑  Shuid & Yunus, pp. 30–31.
↑  Adam, Ramlah binti, Samuri, Abdul Hakim bin & Fadzil, Muslimin bin (2004). Sejarah Tingkatan 3, p. 207. Dewan Bahasa dan Pustaka. ISBN 983-62-8285-8.
↑  Shuid & Yunus, p. 31.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007566756705171  LCCN: sh2008115795 
מפה של הממלכות ההודיות בהודו-סין (המאה ה-1 עד המאה ה-4
העדות המוקדמת ביותר לחוק מקומי שהושפע מהלימוד והכתיבה האסלאמיים בג'אווי. אנדרטת האבן הזו נמצאה בטרנאגנו
מפה של המדינות המאלאיות הפדרטיביות
פגישת סולטאנים בקואלה קאנגסאר (1897)
טוגו נגארה, האנדרטה המלזית הלאומית המוקדשת לחללי מלחמת העולם השנייה ותקופת החירום
כיכר העצמאות בקואלה לומפור. באתר זה נחגג יום העצמאות של מלזיה ב-31 באוגוסט בכל שנה
טונקו עבדול רחמן
בניין עבדול סאמאוד במרכז קואלה לומפור (2007)
מפה של גבולות מלזיה הנוכחיים
נמר, דרקון

| --- | --- |

 מבוסס על:  Crouching Tiger, Hidden Dragon 
 בימוי:  אנג לי 
 הופק בידי:  לי קונג סו ויליאם קונג אנג לי
 תסריט:  ג'יימס שיימוס, ונג אוי-לינג, קו ג'ונג טסי 
 עריכה:  טים סקוירס 
 שחקנים ראשיים:  צ'או יון-פאט מישל יאו ג'אנג דזה-יי
 מוזיקה:  טאן דון
 צילום:  פטר פאו 
 מדינה:  טאיוון סין ארצות הברית
 חברת הפקה:  סרטי קולומביה, סרטי טריסטאר 
 חברה מפיצה:  בינלאומי: Sony Pictures Classics
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  18 במאי 2000 
 משך הקרנה:  120 דקות
 שפת הסרט:  מנדרינית
 סוגה:  וושיה, סרט אמנויות לחימה
 מקום התרחשות:  בייג'ינג, שושלת צ'ינג 
 תקופת התרחשות:  המאה ה־19, המאה ה־18 
 תקציב:  17 מיליון דולר
 הכנסות:  213,525,736 דולר
 הכנסות באתר מוג'ו:   crouchingtigerhiddendragon
 פרסים:  פרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר (2001)
 סרט הבא:  Crouching Tiger, Hidden Dragon: Sword of Destiny 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
נמר, דרקון (בסינית: 卧虎藏龙) הוא סרט קולנוע אפי דובר מנדרינית בהפקה משותפת של טאיוון, סין וארצות הברית, שבוים על ידי אנג לי בשנת 2000. הסרט זכה לשבחים ולפרסים רבים בעולם, ואף זכה לפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 2016 יצא סרט המשך "נמר דרקון: חרב הגורל" שהופץ בנטפליקס.
עלילה

העלילה מתרחשת בסין בזמן שושלת צ'ינג, במאה ה-18. לי מו באי הוא לוחם וודאנג אגדי החוזר לביתו. הוא פוגש את ידידתו הטובה שו ליאן, ומספר לה שהחליט לפרוש מלימודי הוודאנג, ולהחזיר את חרבו המפורסמת, "חרב הגורל הירוקה", למורה שלו. שו ליאן לוקחת על עצמה את המשימה ונוסעת להחזיר את החרב. היא מביאה את החרב למורה, ופוגשת בביתו את הנערה הצעירה ג'ן, העומדת להתחתן בניגוד לרצונה עם איש עשיר, ואת האומנת המבוגרת שלה. באותו לילה נגנבת החרב על ידי לוחם וודאנג אלמוני.
לי מו באי מגיע גם הוא לבית המורה, ומגלה שמי שגנב את החרב היא ג'ן, שהיא למעשה תלמידת וודאנג מוכשרת ופורעת חוק. האומנת שלה היא למעשה "שועלת הירקן", לוחמת ופושעת ידועה לשמצה שהרגה בעבר את מורהו של לי מו באי.
עוד מתגלה שג'ן מאוהבת בשודד הדרכים המונגולי המפורסם "הענן השחור", שהתקיף בעבר את שיירת דרכים שנסעה בה, וגנב לה את המסרק. לאחר שרדפה אחריו למערה שלו התאהבה בו, אך חזרה לחייה הרגילים ולחתונה המיועדת.
כעת, "שועלת הירקן" מנסה לשכנע את ג'ן להרוג את לי מו באי כנקמה על התנהגותו אליה בעבר, לי מו באי מנסה לשכנע אותה לחזור למוטב, ו"הענן השחור" מופיע לפתע ומבקש שתהיה איתו. ג'ן בורחת ולי מו באי ושו ליאן הולכים בעקבותיה.
בסוף הסרט מצליח לי מו באי לשכנע את ג'ן להתנגד ל"שועלת הירקן", אך משלם על כך בחייו, לאחר שהתוודה בפני שו ליאן שהוא למעשה אהב אותה כל השנים. ג'ן ו"הענן השחור" מתאחדים במנזר הוודאנג של לי מו באי.
שחקנים ראשיים

צ'או יון-פאט - לי מו באי
מישל יאו - שו ליאן
ג'אנג דזה-יי - ג'ן
ג'אנג צ'ן - לו "הענן השחור"
צ'נג פיי-פיי - "שועלת הירקן"
אלישיב רייכנר

| --- | --- |

אלישיב רייכנר
 לידה:  5 בספטמבר 1975 (בן 49)
 מדינה:  ישראל ישראל
 השכלה:  ישיבת ירושלים לצעירים  ישיבת ההסדר ירוחם 
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  100004468356477
 
אלישיב (שיבי) רייכנר (נולד ב-5 בספטמבר 1975) הוא עיתונאי, סופר, פעיל פוליטי וחברתי דתי-לאומי.
ביוגרפיה

רייכנר בנם של הרב נפתלי וחגית רייכנר, גדל בילדותו ביישוב מרכז שפירא ובישוב אפרת (הוריו מוותיקי היישוב). אמו היא בתו של הרב שמואל פנחס גלברד (מחבר הספר "לפשוטו של רש"י") ואחות של הרב יהודה גלעד. בן דודו של אלישיב, שי רייכנר הוא ראש מועצה אזורית נחל שורק.
למד בישיבת ירושלים לצעירים ובמחזור הראשון של ישיבת ההסדר ירוחם שהוקמה בשנת 1993 ומתגורר בעיירה עד היום. עבד כרכז חינוכי ב"מדרשת ביחד" בירוחם בין השנים 2000–2008.
משמש כחבר המועצה הציבורית של ארגון הרבנים "בית הלל", וכחבר מליאת בני עקיבא.
רייכנר היה מועמד בבחירות לכנסת השמונה עשרה במקום העשירי ברשימת הבית היהודי. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, היה חבר בוועדת המפקד של הבית היהודי שקיבלה את ההחלטה על קיום הפריימריז במפלגה. ב-18 בפברואר 2019 הודיע על הצטרפותו למפלגת הימין החדש לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ושובץ במקום השביעי ברשימה. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ורייכנר נותר מחוץ לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים שהוקדמו לאותה שנה הודיע רייכנר שלא יתמודד בבחירות אלו לכנסת.
פעילותו העיתונאית

בשנת 1997 החל רייכנר לכתוב בעיתון "הצופה" את המדור הסאטירי "ברציניות" יחד עם העיתונאי חנוך דאום. בשנת 2000 עבר לכתוב בעיתון מקור ראשון ובכתב העת נקודה - בו שימש גם כחבר מערכת. במקביל הגיש פינות רדיו בערוץ שבע. בשנת 2003 מונה לעוזרו של מנהל התוכניות בערוץ התכלת - אורי אורבך.
בין השנים 2004–2010 כתב רייכנר טור שבועי בשם "רייכנר ענייני" באתר nrg יהדות. בין השנים 2004–2012 פרסם בלוג בשם "דרומי" באתר כיפה. בשנת 2005 ערך את התוכנית "פרשת דרכים" בערוץ 2. באותה שנה החל לפרסם בכתב העת "נקודה" את הטור "רחוק מהעין" המוקדש לתחומים חברתיים ופריפריה. החל מאפריל 2010, בעקבות סגירת כתב העת "נקודה", החל רייכנר לפרסם את טורו "רחוק מהעין" במוסף "יומן" של מקור ראשון. בינואר 2014 הפך הטור לשבועי.
כתב ב"מקור ראשון" בין השנים 2005–2007 את הטור "איש אחד" המוקדש לאישיות בחדשות, ומשנת 2007 החל לערוך בעיתון זה את המדור "אמצע הדרך". במשך שש שנים, עד שנת 2013 בו נסגר המדור, כתב בו את "המכתב השבועי". בשנת 2010 החל לפרסם טור דו שבועי קבוע באתר האינטרנט של "צו פיוס".
באוקטובר 2010 החל רייכנר להנחות באתר האינטרנט "ערוץ מאיר" סדרת שיעורים בפרשת השבוע יחד עם הרב שלמה אבינר. בינואר 2012 החל להנחות באתר סדרת שיעורים בפרקי אבות יחד עם הרב ערן טמיר. כשהערוץ החל לשדר בטלוויזיה, מונה רייכנר לאחראי על לוח השידורים ולעורך תוכן בערוץ.
באוקטובר 2016 היה עורך תוכן של סדרת התוכניות 'צולם ביום חול' בהגשת נתן דטנר, ששודרה בערוץ הראשון.
רייכנר כתב שבעה ספרים, שישה מתוכם בהוצאת ידיעות ספרים.
כתיבתו של רייכנר מתאפיינת בעיסוק נרחב בתחום החברתי ובסיקור הפריפריה הדרומית. בתחום המדיני מחזיק רייכנר בעמדות ימניות - ממלכתיות.
פעילותו העיתונאית > חיים אישיים

נשוי לדפנה (מיילדת בבית החולים סורוקה) ולהם חמישה ילדים. מתגוררים בירוחם.
ספריו

באמונתו - סיפורו של הרב יהודה עמיטל, הוצאת ידיעות ספרים, 2008 (מהדורה אנגלית יצאה ב-2011 בהוצאת קורן - BY FAITH ALONE)
כתום המאבק - גוש קטיף במערכה, הוצאת ידיעות ספרים, 2010
רופא בדם - סיפורו של ד"ר שמואל גיליס, הוצאת ידיעות ספרים, 2011
דווקא שם - סיפורם של אנשי ההתיישבות החברתית, הוצאת ידיעות ספרים, 2013
כאן חיים יחד - סיפורן של מסגרות החינוך המשלב והקהילות המשותפות. הוצאת ידיעות ספרים. 2016
הנני - סיפורו של הרב חיים דרוקמן, הוצאת ידיעות ספרים, 2018
ריבית של מעשים טובים - סיפורו של פרופסור אליעזר יפה, הוצאת דברי שיר, 2020
הערות שוליים

↑  חדשות כיפה, ‏שיבי רייכנר לא חוזר לפוליטיקה,  באתר כיפה, 3 ביוני 2019
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007311354105171  BnF: cb16169303f (data)  ISNI: 0000 0003 6980 6320  VIAF: 234063569   WorldCat (עם VIAF): 234063569 
רייכנר בדיון, אותו הנחה, בהשתתפות רן שריד ואורלי גולדקלנג
רייכנר בשבוע הספר 2017, מתחם התחנה בירושלים.
 מאחור משמאל: דב איכנולד, סיון רהב-מאיר, ד"ר עשהאל לובוצקי, יהורם גאון. מימין: עמיחי ברהולץ. 
 מלפנים משמאל: אלישיב רייכנר, רחלי שלו, יפעת ארליך.
ירקן

ערך זה עוסק בסוג של אבן יקרה. אם התכוונתם למוכר פירות וירקות, ראו .
| --- | --- |

אבן ירקן גולמית
 תכונות המינרל
 מערך קריסטלוגרפי:  המערכת הגבישית המונוקלינית
 צבע:  כמעט כל הצבעים, אך בעיקר ירוק
 קשיות:  6–7 בסולם מוס
 משקל סגולי:  2.9–3.38
ירקן היא אבן חן יקרה למחצה. בפועל, "ירקן" הוא כינוים של שני סוגי סלע שונים הבנויים ממינרלים סיליקטיים שונים -"ירקן נפריט" ו"ירקן ג'יידיט". ירקן נפריט עשוי מהמינרל נפריט, אחת הצורות שבהן מופיע בטבע המינרל אקטינוליט (אחד מהחברים בקבוצת האמפיבול - קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים), ו"ירקן ג'יידיט" או ג'יידיטיט מורכב כמעט אך ורק מהמינרל ג'יידיט, (אחד מהחברים בקבוצת הפירוקסן - גם היא קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים).
שם

שם האבן נגזר מצבעה הנפוץ ביותר - הירוק. בשם ירקן קראו בעבר לאבנים שונות. כך למשל מתרגם תרגום אונקלוס את אבן החושן פטדה למונח הארמי ירקן. גם תרגום השבעים ראה בפטדה אבן ירוקה ומכנה אותה ירקתא. כיום מקובל לקשור בין הפטדה לבין הטופז למרות שצבעו הנפוץ הוא דווקא צהוב. גם לאבני החן אקוומרין ו"בלאדסטון" (סוג של ישפה) נהגו לקרוא ירקן, אלא שכיום קוראים כך רק לאבן המכונה באנגלית "ג'ייד" (Jade). השם "ג'ייד" הוא כינוי חדש יחסית ונוצר כשיבוש של השם שניתן בספרדית לאבן הירקן "piedra de ijada"‏ (כינוי המצוי בכתובים בפעם הראשונה ב-1565), כלומר "אבן החלציים" או "האבן של חלקו התחתון של הגוף". מקור הכינוי בספרדית הוא באמונה שאבן הירקן מסוגלת לרפא מחלות הקשורות בחלקו התחתון של הגוף, כדוגמת אבנים בכליות ומחלות כליה.
בעקבות כך, וכדי לנתק את השם מן הצבע הירוק, שאינו הצבע היחיד של האבן הזו, חידש המתרגם והסינולוג דן דאור את השם אִיחָד, על-פי הספרדית ובלבוש משקל עברי, בתרגומו לשירה סינית, אשר בה נפוצים אזכורי האבן.
משם זה נגזר גם שמם של שני המינרלים השונים הבונים את שני סוגי האבן. שם המינרל ג'יידיט נגזר ישירות משם האבן באנגלית, ואילו שמו של המינרל נפריט נגזר מהכינוי "lapis nephriticus" (לפיס נפריטיקוס), שפירושו "אבן כליה", והוא הגרסה הלטינית של השם הספרדי לירקן.
בסין, שם האבן מוכרת לפחות 5,000 שנים, היא מכונה "יוּ'" (במנדרינית תקנית 玉, בפין-יין yu).‏ כמעט כל המילונים נוהגים לתרגם את התו 玉 לירקן, אבל תרגום זה גורם לאי הבנה. הסינים, הקוריאנים, כמו גם אנשי המערב טועים בהערכת המושג התרבותי של המילה שהוא נרחב הרבה יותר בסין ובקוריאה מאשר במערב. תרגום מדויק יותר יהיה "אבן יקרה/אבן לקישוט". כמעט אף פעם לא נעשה שימוש במילה זו בפני עצמה במנדרינית תקנית על מנת לתאר את האבן המכונה ירקן במערב. לדוגמה: ג'יידיט הוא " יִינְג יוּ'" (硬玉 – "ירקן קשה"), ונפריט הוא " זְ'ווָאן יוּ'" (軟玉 – "ירקן רך"). שמות בסינית של אבני קישוט רבות שאינן ירקן מכילות בתוכן את התו "יוּ'", ודוברי השפה מבינים היטב כי אבנים אלו אינן למעשה נפריט או ג'יידיט יקרי ערך. למרות זאת, מסיבות מסחריות, שמותיהן של אבנים אלו מתורגמים לאנגלית כ"ירקן", ומנהג זה ממשיך להביך את חסרי הידע.
היסטוריה

חפצי הירקן הקדומים ביותר נתגלו בחפירות באתרים פרהיסטוריים בסין וכוללים חפצי חן פשוטים שצורתם חרוזים, כפתורים או שפופרות. בנוסף, נעשה שימוש בירקן עבור ראשי גרזנים, סכינים וכלי נשק אחרים. כאשר התגלו שיטות לעיבוד מתכות, הפך הירקן בשל יופיו ליקר ערך עבור שימוש בקישוטים ובחפצי חן. קשיותו של הירקן על פי סולם מוס נעה בין 6.5 ל-7,ולכן ניתן לעבדו באמצעות אבקת קוורץ או גארנט וללטשו בעזרת חזרן ואפילו אבקת ירקן.
עמים שונים עשו שימוש בירקן מנפריט או מג'יידיט החל מהפרהיסטוריה למטרות דומות. שני הסוגים הם בערך בעלי אותה קשיות כמו של קוורץ, הם חזקים בצורה יוצאת דופן, מופיעים בגוונים יפהפיים, וניתן לגלף מהם צורות מעודנות. ירקן מנפריט היה בשימוש בעיקר בסין שלפני המאה ה-19, כמו גם בניו זילנד ולאורך החופים של אמריקה הצפונית עם האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, באירופה של התקופה הנאוליתית ובדרום-מזרח אסיה. בירקן מג'יידיט נעשה שימוש באמריקה התיכונה, ביפן של התקופה הנאוליתית ובתרבויות אירופאיות.
רק במאה ה-19 גילה מינרלוג צרפתי את העובדה ש"ירקן" הוא בעצם שני חומרים שונים.
היסטוריה > סין הפרהיסטורית וההיסטורית

על פי ממצאים ארכאולוגיים, הסינים יצרו חפצי ערך מירקן לפני למעלה מ-5,000 שנים. עד המאה ה-19 הכירו הסינים רק את הירקן מנפריט, ובנוסף הם התייחסו לאחת הצורות של סרפנטין כאל סוג ירקן שאותו כינו "שְׂיוֹ יוּ'". הסינים לא הכירו את הירקן מג'יידיט, עד שהחל יבוא של האבן לסין בתקופת שושלת צ'ינג (1912-1644).
המקורות העיקריים הידועים לירקן מנפריט בסין בתקופה הנאוליתית, עבור חפצים שימושיים וחפצי פולחן מירקן, היו המרבצים שנוצלו עד תומם בנינגשאו שבאגן הדלתה של היאנגצה (תרבות לְיָאנְגג'וּ 3400 לפנה"ס-2250 לפנה"ס); בנפת לאנטיין שבמחוז שאאנשי, ובהר דוּ (独山, בפין-יין: Dú Shān, מילולית, "הר בודד") בנפת נאניאנג שבמחוז חנאן. חפצי ערך מגולפים בירקן שמקורם בהר דוּ נתגלו בקברי המלכים משושלת שאנג (1600 לפנה"ס-1050 לפנה"ס) באתר "חורבות יִין" (殷墟, בפין-יין: Yīnxū), עיר הבירה של שושלת שאנג, המצויה קרוב לעיר אניאנג שבמחוז חנאן. המקור העיקרי לירקן מסרפנטין הוא באזור במחוז ליאונינג במונגוליה הפנימית (תרבות הונְגשָׁאן 4700 לפנה"ס-2200 לפנה"ס).
הסינים עשו שימוש בירקן להכנת חפצים שימושיים ופולחניים רבים, החל בחפצי חן ביתיים וכלה בחליפת קבורה מירקן. לירקן התייחסו כאל "אבן חן קיסרית". מזמנן של שושלות הקיסרים הקדומות ועד ימינו היו מרבצי הירקן שבהם נעשתה עיקר הכרייה באזור חוטאן (באויגורית: خوتەن, הסינים קוראים למקום הֶאטְייֵן (和田), בפין-יין: Hétián) שבמחוז המערבי שינג'יאנג, אם כי גם לירקן שבמרבצים מאזורים אחרים של סין, כדוגמת נפת לאנטיין שבשאאנשי היה ביקוש רב. הירקן מאזור חוטאן מכונה "ירקן האטיין" ונכרה במחצבות קטנות המצויות לאורך רצועה שאורכה 1,500 קילומטרים על המדרון הצפוני של רכס הרי קונלון או שנאסף כאבני חצץ וכגושי סלע בנהרות הזורמים מרכס הרי קונלון צפונה אל מדבר טקלה מקאן. הירקן המצוי בנהרות הוא בדרך כלל באיכות טובה יותר מהירקן אותו כורים במחצבות. איסוף ירקן התרכז בנהרות ירקאנד, נהר "הירקן הלבן" (יורונגקאש) ונהר "הירקן השחור" (קאראקאש). בירקן מצויים לעיתים תכלילים זעירים של דיופסיד, סרפנטין, גרפיט, מגנטיט ומינרלים נוספים, והם מעניקים לירקן גוונים שונים, לבן, ירוק כחול, שחור וכו'. תשלומי מס שנתיים שכללו את הירקן הלבן (שנחשב ליקר הערך מבין כל סוגי הירקן) נשלחו מממלכת חוטאן, בקצה הדרומי של דרך המשי, לחצר הקיסרות הסינית, שם נהגו אומנים מוכשרים לגלף מהאבן חפצי אומנות. בסין נחשב הירקן כיקר ערך יותר מכסף או זהב.
הירקן הפך לחומר מועדף לגילוף חפצים של מלומדים סיניים, כגון מעמדים למברשות של קליגרפיה, כמו גם לפיות של צינורות לעישון אופיום, בשל האמונה שנשימה דרך ירקן תעניק אריכות ימים למעשנים העושים שימוש בפיה כזו.
ירקן מג'יידיט, שגווניו ירוק-אזמרגד, ורוד, לבנדר, כתום וחום, יובא לראשונה לסין מבורמה רק אחרי 1800. סוג ירקן זה, בעל הצבע הירוק הססגוני, קיבל את הכינוי "ירקן נוצות השלדג" (翡翠, בפין-יין: Feicui, תעתיק: פֵייצְווֵי). סוג ירקן זה החליף תוך זמן קצר את הירקן מנפריט כסוג הקיסרי של ירקן.
לירקן הייתה תמיד משמעות מיוחדת לאורך ההיסטוריה הארוכה של התרבות והאומנות באימפריה הסינית הכבירה, בערך כפי שהתייחסו לזהב ויהלומים במערב. בירקן נעשה שימוש לא רק בגילוף חפצי חן וצלמיות פולחניות, אלא גם בריהוט הקברים של רמי מעלה ממשפחה הקיסרית.
שליט השמים בפנתאון של הטאואיזם מכונה קיסר הירקן (玉帝, בפין-יין: Yù Dì - תעתיק יוּ דִי).
היסטוריה > קוריאה הפרהיסטורית וההיסטורית

השימוש בירקן ואבנים ירוקות אחרות היה חלק ממסורת ארוכת שנים בקוריאה (850 לפנה"ס – 668). ירקן נתגלה בכמויות קטנות בבתי מגורים חפורים באדמה ובאתרי קבורה. אומנות גילוף אבני ירקן בצורת סהרון או גליל מחומרים כדוגמת ירקן, מיקרוקלין, ישפה, וכו' צמחה בקוריאה הדרומית מאמצע תקופת קדרות מומון (550-850 לפנה"ס). אבני ירקן בצורת סהרון מצויות על כמה מכתרי הזהב של אצולת ממלכת שילה (668-300/400 לספירה) ואתרי קבורה מהודרים של האליטה מתקופת שלוש הממלכות של קוריאה. הפופולריות של טקסי המוות הקשורים בבודהיזם, שהתגברה לאחר איחוד חצי האי הקוריאני על ידי מדינת שילה ב-668 לספירה, גרמה לירידה בשימוש בירקן בקברים כחפצי קבורה יוקרתיים.
היסטוריה > מאורים

במאורית, שפתם של המאורים בניו זילנד, מכונה אבן ירקן מנפריט בשם פאונאמו (pounamu). האבן מהווה מרכיב חשוב בתרבות המאורית ונחשבת יקרת ערך. האבן נחשבת "טאונגה" (taonga), או אוצר, ולכן מוגנת על ידי הסכם ואיטנגי, וניצולה מוגבל ונשמר בקפדנות. האי הדרומי של ניו זילנד קרוי במאורית "טה וואי פאונאמו" (Te Wai Pounamu) כלומר "המים של האבן הירוקה", משום ששם היה מצוי הירקן.
מירקן נהגו ליצור כלי נשק וחפצי חן, בייחוד האלה הקצרה המכונה "מֶרִי" (Mere), כלי הנשק של ראשי השבטים, והתליון לצוואר המכונה "האי-טיקי" (Hei-tiki). המאורים האמינו כי לחפצים אלו יש כוח משלהם (מאנה), ולכן הם עברו בירושה כחפצי ערך, וניתנו לעיתים קרובות כתשורות על מנת לסמל חתימת הסכמים. מכיוון שלמאורים לא היו כלי מתכת נעשה שימוש בירקן במגוון כלים כדוגמת מכושים.
בניב האנגלי של ניו זילנד מכונה האבן Greenstone ("אבן ירוקה"). תכשיטים המכילים את האבן בעיצובים מאוריים פופולריים בין התושבים המקומיים, בלא קשר למוצאם, וכן אצל תיירים, למרות שרוב אבן הירקן עצמה מיובאת כיום מקולומביה הבריטית וממקומות אחרים.
היסטוריה > אמריקה התיכונה

ירקן הייתה אבן נדירה ויקרת ערך בתרבויות הפרה-קולומביאניות של אמריקה התיכונה. המקור היחיד ממנו יכלו העמים הילידים, כדוגמת האולמקים והמאיה, להשיג ירקן היה בעמק הנהר מוטאגואה (Motagua) בגואטמלה. בני האצולה היו עיקר המשתמשים בירקן, ונהגו לגלף אותו בצורות שונות, בין אם כאמצעי לחרוט עליו הירוגליפים, או לעצב אותו כפסלונים סמליים. החומר היה בדרך כלל בעל משמעות סמלית גדולה ונעשה בו שימוש לעיתים קרובות בטקסים ופולחנים דתיים.
כיום מפיקה גואטמלה ירקן ג'יידיט במגוון צבעים, החל בסגול רך שקוף למחצה, כחול, ירוק, צהוב ושחור. היא גם המקור לצבעים חדשים, כולל "ירקן צבעי הקשת בענן", "זהב גלקטי", ו"אולמק כחול".
סוגים ותפוצה

את הנפריט ניתן לגלות בגוון לבן קרמי, כמו גם במגוון של צבעים ירוקים. לעומתו יש לג'יידיט מבחר צבעים גדול יותר, כולל כחול, לבנדר-ארגמן, ורוד וירוק-אזמרגד. ג'יידיט הוא הנדיר מבין השניים וידוע על פחות מתריסר מקומות בעולם בו ניתן למצוא אותו. סוגי הירקן הם:
"ירוק אימפריאלי" - הסוג היקר ביותר של ירקן. ג'יידיט בגוון ירוק איזמרגד ובשקיפות גבוהה. זוהי כיום אבן החן היקרה בעולם, יקרה יותר מיהלום במשקל דומה.
"ירקן קואטצל" – ג'יידיט בגוון ירוק בהיר מגואטמלה שהיה יקר ערך בתרבויות של אמריקה התיכונה.
"ירקן צבעי הקשת בענן" – סוג של ג'יידיט מגואטמלה.
"זהב גלקטי" - ירקן ייחודי. סוג של ג'יידיט מגואטמלה בגוון שחור עם תכלילים טבעיים של זהב, כסף ופלטינה;
"אולמק כחול" – ג'יידיט המאופיין בצבע כחול-ירוק עמוק ובגוון שקוף המנומר בנקודות לבנות. מחירו של "האולמק הכחול" הולך ומאמיר בשל יופיו הייחודי והשימוש ההיסטורי שעשו בו האולמקים של אמריקה התיכונה וכן ילידי קוסטה ריקה. עם זאת, סוג זה נתגלה מחדש רק לאחרונה והכמות הנחצבת ממנו בגואטמלה מועטה, ולכן סוג זה עדיין נדיר מאוד ומוכר מעט מדי מכדי שיקבל ערך כאבן חן יקרה.
"כלורומלניט" - סוג של ג'יידיט שחור עשיר בברזל. המקורות העיקריים לכלורומלניט הם גואטמלה, בורמה ודרום מערב סין. את הסוג הנדיר הזה של ירקן ניתן ללטש לרמת ברק של מראה. למרות שהכלורומלניט גורם למבוכה קלה בהיותו לכאורה סוג שלישי של ירקן (בנוסף לג'יידיט ולנפריט), אין ספק בהיותו סוג של ג'יידיט. בני המאיה נהגו ליצור כלים מכלורומלניט, מכיוון שהגוון נראה פחות מושך עין מירקן בגוונים ירוק, כחול ולבנדר שממנו נהגו ליצור תכשיטים.
"ירקן נוצות השלדג" – כינוי בסין לג'יידיט בירוק ססגוני שמקורו מבורמה, שהגיע לסין החל במאה ה-19 והפך לירקן המועדף על מלומדים ושליטים.
"ירקן שומן הכבשה" – כינוי בסין לנפריט בגוון לבן קרמי.
" ירקן עצם התרנגולת" – כינוי בסין לנפריט בגוון לבן עד חום בהיר או אפור בהיר אטום.
היצרניות העיקריות של ג'יידיט כיום הן בורמה וגואטמלה. קנדה היא היצרנית העיקרית של נפריט.
בתרבות כיום

ירקן היא אבן החן הרשמית של מדינות ויומינג וקליפורניה בארצות הברית ושל קולומביה הבריטית בקנדה, מקום בו נמצאו מרבצים גדולים באזורי לילואט (Lillooet) וקאסיאר (Cassiar). ירקן הוא גם הסלע הרשמי של אלסקה. מרבצי ירקן נתגלו באלסקה, בייחוד באזור קובוק (Kobuk). גוש סלע ירקן שמשקלו שני טון המונח בכניסה למרכז המבקרים של אנקורג' נחצב סמוך לקובוק ונתרם לעיר כאטרקציה.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הירקן הוא אבן ההולדת התחליפית של חודש יולי.
במדליות שחולקו באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שובצה טבעת של ירקן, הפעם הראשונה בהיסטוריה בה נעשה שימוש בחומר שאינו מתכת במדליה אולימפית.
ירקן מדומה

בעת רכישת ירקן נקבעת האיכות על פי רמת השקיפות, הניקיון וטוהר הצבע. לעיתים נמכרים מינרלים אחרים תחת הכינוי ירקן, רובם הם סוג של סרפנטין (גם בואניט), קרנליאן, אוונטורין, זכוכית, גרוסולר, וזוביאניט, סטיאטיט ולאחרונה כריזופראס מאוסטרליה. "ירקן קוריאני", "ירקן סוג'ואו", "ירקן משטיריה", "ירקן זית" ו"ירקן חדש" הם כולם בעצם סרפנטין; "ירקן מטרנסוואל" או "ירקן אפריקאי" הם גרוסולאר; "ירקן שלום" הוא תערובת של סרפנטין, סטיכטיט, וקוורץ; "קוורץ מלזי" הוא קוורץ צבוע; "ירקן הרים" הוא שיש דולומיט צבוע. ניתן להבדיל בין ירקן מדומה לבין ירקן אמיתי באמצעות בדיקת הפצילות והקשיות של האבן.
שיפורים

ניתן לשפר ירקן (לעיתים הפעולה קרויה "לייצב"). קיימות שלוש שיטות, לעיתים מתייחסים אליהם כאל שיטת הטיפול ABC:
"ירקן מסוג A" – ג'יידיט מצופה בשעווה.
"ירקן מסוג B" – שיטה זו נועדה לטפל בג'יידיט באיכות טובה, אבל שיש עליו כתמים. בשיטה זו טובלים את הג'יידיט בחומרי הלבנה כימיים ו/או חומצות, ואז מספיגים אותו בשרף מלאכותי. תהליך זה גורם לשיפור משמעותי בשקיפות ובצבע של החומר. נכון להיום ניתן לגלות שהאבן עברה טיפול מסוג זה רק באמצעות ספקטרוסקופיה של קרינה תת-אדומה.
"ירקן מסוג C" – צביעה מלאכותית של ירקן. את הצבע האדום של ירקן אדום ניתן להדגיש באמצעות חימום. לא ניתן לחזות את תוצאות החימום והוא עלול לגרום ליצירת צבע חום עמום. בכל מקרה החימום גורם לאבדן השקיפות.
"ירקן מסוג B+C" שילוב בין שיטות B ו-C. הירקן נצבע באופן מלאכותי ונספג בשרף.
"ירקן מסוג D" – מתייחס לאבן משולבת כדוגמת דובלט המורכב מאבן ירקן מלמעלה ותחתית מחומר פלסטי.
גלריה של אבני ירקן מגולפות מסין

טבעת דרקון מירקן, שושלת שאנג (1600 לפנה"ס-1050)
דרקון ירקן, תקופת המדינות הלוחמות (221 לפנה"ס-403 לפנה"ס)
טבעת עם שני דרקונים, תקופת המדינות הלוחמות (221 לפנה"ס-403 לפנה"ס)
נחש מתפתל מירקן, שושלת האן (220-202 לפנה"ס)
אבזם לחגורה בדמות דרקון מירקן, שושלת ליו סונג (479-420)
דרקון מירקן, שושלת טאנג (907-618)
אבזם חגורה עם דרקון, שושלת יואן (1368-1279)
אבזם עם דרקון, שושלת מינג (1644-1368)
לקריאה נוספת

Scott-Clark, Cathy and Levy, Adrian. (2002) The Stone of Heaven: Unearthing the Secret History of Imperial Green Jade. ISBN 0316525960
Laufer, Berthold, 1912, Jade: A Study in Chinese Archeology & Religion, Reprint: Dover Publications, New York. 1974.
Rawson, Jessica, 1975, Chinese Jade Throughout the Ages, London: Albert Saifer, ISBN 0-87556-754-1
Keverne, Roger, 2000 ,Jade, London, Lorenz Books
Dushan Jade (Du Jade)
Jadeite sources in Mesoamerica (PDF)
Between hell and the Stone of Heaven: Guardian article on Jade Mining in Burma
Old Chinese Jades: Real or Fake?
BOOK REVIEW, The Stone of Heaven: The Secret History of Imperial Green Jade by Adrian Levy and Cathy Scott-Clark