stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Red Dead Redemption 2
אנשים שעוזרים/קרובים לכנופיה במהלך המשחק

ג'ק מרסטון - הבן של ג'ון מארסטון ואביגייל רוברטס. נאמר כמה פעמים על ידי ג'ון שהוא בטוח שג'ק לא הבן שלו. הייתה לו גם אחות צעירה יותר שמתה ב-1906. משמש כדמות הפרוטגוניסט באפילוג המשחק Red Dead Redemption ונוקם את רצח אביו. מכיוון שהוא ילד צעיר, הוא מחשיב את האנשים המבוגרים סביבו בכנופיה כבני משפחה. למרות שבמהלך חייו חברי הכנופיה ניסו להסתיר ממנו ככל האפשר את מעשיהם ולהרחיקו מהעולם שלהם, ג'ק הבוגר בוחר לנקום את רצח אביו ובכך הופך לפורע חוק בעצמו.
מרי לינטון - הייתה נשואה בעבר לארתור. עזבה אותו כשנהפך לפורע חוק, אך תמיד נשארה מאוהבת בו. התחתנה מחדש, אך בעלה נפטר ממחלה. היא אומרת לארתור שהיא אוהבת אותו ותרצה לשקם את הקשר ביניהם, אך ארתור עונה לה שיש לו כנופיה לדאוג לה. ניתן לפגוש בה בעיירה ולנטיין ולסייע לה להחזיר הביתה את אחיה, ג'יימי שהצטרף לכת. בסוף הסיפור היא מחזירה לארתור את הטבעת שלה, איתה ג'ון יציע נישואין לאביגיל באפילוג. בסצנת הסיום של האפילוג, היא נראית מתאבלת על קברו של ארתור.
קיין (cäin)- כלב שג'ק מצא ואימץ בפרק 3. דא'ץ נתן לו את שמו, קיין נעלם בתחילת פרק 6, ונרמז שהוא נרצח על ידי מייקה.
רופוס (Rufus) - כלב שג'ק אימץ במהלך האפילוג. והוכש על ידי נחש בסוף האפילוג, אך שרד.
שיימוס - מוכר שעזר להושע וארתור בפרק השני. השחקן יכול למכור לו כרכרות גנובות.
קליי וקלייב דייוויס - שני אחים שעזרו לכנופיה להחביא סוסים שגנבו באורווה שלהם. במהלך המשחק, ארתור יכול למכור להם סוסים בתמורה לכסף.
אלדן (Elden) - פקיד דואר מושחת מהעיר רודס שנותן לארתור טיפים לכרכרות שהוא יכול לשדוד. חבר טוב של הקטור ושל ג'וסייה טרלוני.
הקטור - פקיד דואר מושחת מהעיר סטרוברי שנותן לארתור טיפים לכרכרות שהוא יכול לשדוד. חבר טוב של אלדן ושל ג'וסייה טרלוני.
תומאס - שייט מלרגאס. סייע לכנופיה לנקום באנג'לו ברונטה, ועזר להחביא את כנופיה. אפשר ולעשות איתו משימות ב- Red Dead online.
הרקול פונטיין ולאון - מנהיגי המרד באי גוארמה בפרק החמישי שנתנו לארתור והשאר נשקים ועזרו לחבורה להיחלץ מהאי.
ריינס פול - צ'יף שבט אינדיאני. בגלל שהיה מבוקש על ידי הצבא, הצבא האמריקאי הרג את בנו ואת אשתו, רק בנו השני נשר עף (Eagle flies) שרד והספיק לברוח. כמה שנים אחרי מות בנו חזר לקנדה ונשאר שם עד 1911. ובאפילוג ג'ון יוכל לפגוש אותו, וישוחח איתו, וגשם יורד (Rains fall) יגיד לו שהוא חזר לארצות הברית לתקופה קצרה בשביל להתאבל עוד על בנו שנהרג כי עוד לא התאושש ממותו.
איגל פלייס - אינדיאני, בנו של ריינס פול. מנוצל על ידי דאץ' על מנת לקדם את מטרתו. נורה על ידי קולונל פייבורס בפרק השישי, ומת מפצעיו כמה שעות לאחר מכן.
אנדרו מילטון - אחד מהאנטגוניסטים במשחק. סוכן בכיר בסוכנות הפינקרטון ויחד עם שותפו, אדגר רוס מנסה לצוד את דאץ' וחברי הכנופיה. נהרג על ידי אביגייל בפרק החמישי.
אדגר רוס - אחד מהאנטגוניסטים במשחק. שותפו של מילטון בסוכנות הפינקרטון. משמש כאחד האנטגוניסטיים המרכזיים במשחק הראשון. נרצח על ידי ג'ק מרסטון באפילוג במשחק הראשון לאחר שיצא לגמלאות כנקמה על רצחו של ג'ון.
אונליין

חוץ ממצב משחק יחיד ישנו גם מצב משחק מרובה משתתפים, בו השחקנים מעצבים לעצמם את הדמות הייחודית להם. השחקנים יכולים לבצע משימות עם שחקנים אחרים, ולערוך קרבות, מרוצים ולעלות בדרגות, השחקנים יכולים לשחק בקבוצות משחק ביניהם ואחד נגד השני.
סיידי אדלר, ג'וסייה טרלוני, ג'ו ושון מקגווייר הם החברים היחידים בכנופיית ואן דר לינד שהופיעו ב-Red dead online. השחקן יוכל לפגוש אותם ולעשות איתם משימות מגוונות.
רוביק רוזנטל

| --- | --- |

 לידה:  7 בנובמבר 1945 (בן 79) תל אביב, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ישראל 
 עיסוק:  בלשן, מילונאי, עיתונאי, סופר
 פרסים והוקרה:  פרס סוקולוב (2004)
 www.ruvik.co.il
 
רוביק רוזנטל ביום עיון של האיגוד הישראלי לארכיונאות ומידע בבית ציוני אמריקה בתל אביב
ראובן (רוּבִיק) רוזנטל (נולד ב-7 בנובמבר 1945) הוא בלשן, מילונאי, עיתונאי, מחזאי וסופר ישראלי, היה בעל הטור השבועי "הזירה הלשונית" בעיתון "מעריב", שבעקבותיו עשה דוקטורט בבלשנות והקים אתר אינטרנט בשם זה, העוסק בענייני שפה ובלשנות עם העדפה לשפה העברית.
חיים אישיים

רוזנטל נשוי ואב לחמישה ומתגורר בתל אביב.
ספריו

הקיבוץ בעידן הספק, ספרית פועלים, 1980
ירוק בעיניים: הקיבוץ בעיני ההומור (עריכה), ספרית פועלים והוצאת הקיבוץ המאוחד, 1980
צעקה שקטה, ספרית פועלים, 1987
משפחת הבופור, ספרית פועלים, 1989
גבולות הרוח, שיחות עם סמי מיכאל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1999
כפר קאסם - אירועים ומיתוס - על טבח כפר קאסם, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2000
הזירה הלשונית - דיוקן העברית הישראלית, עם עובד, 2001
האם השכול מת?, כתר ספרים, 2001
רחוב הפרחים 22, כתר, 2003
חדוות הלשון - שיחות על העברית הישראלית, עם עובד,2004
מילון הסלנג המקיף, (יועצים אקדמיים: רפאל ניר, רינה בן-שחר) הוצאת כתר, 2005
שורש הדברים (עריכה), כתר, 2005
הלקסיקון של החיים, כתר, 2007
האור והקסם: תל אביב של פעם, 101 סיפורים, ידיעות ספרים, 2008
מילון הצירופים: 18,000 מטבעות לשון בעברית החדשה - מקורות, גלגולים, שימושים, כתר, 2009
המסע המופלא לארץ המילים, כתר, 2011
המסע המופלא לאחוזת לא הגדולה, כתר, 2012
מחברות נתיבה - נתיבה בן יהודה ומלחמתה במשטרת העברית (ליקוט ועריכה), כתר, 2013
חנות המילים של נעם, כתר, 2014
שירת הפזמניק: המילון הצבאי הלא רשמי, כתר, 2015
70, סיפורו של קיבוץ רבדים, הוצאת רבדים, 2017
מלחמת האותיות, או: היום שבו התהפכה שין על גבה, כתר, 2017
מדברים בשפת התנ"ך, כתר, 2018
כרמי הולכת לארץ הסיפורים, כתר, 2019
מדברים צהלית, דיוקן שפת הצבא הישראלי, מוסד ביאליק, 2019
משפחה בתחפושת, כתר, 2021
מסעותיי עם העברית, כתר, 2022
ג'ומס: רוביק רוזנטל משוחח עם חיים אורון, קו אדום, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2023
המסע המופלא לארץ השפות, כתר, 2024
חוכמת הבבושקה: אוצר הפתגמים הרוסי, יחד עם בוריס זיידמן, הוצאת פתגם, 2025
ספריו > מחזה

מלינקי, הבמאית עדנה שביט, הוצג בהבימה, נובמבר 1994.
פרסים

פרס סוקולוב לעיתונאות כתובה (2004)
פרס רמת גן לספרות ילדים ונוער על ספרו "המסע המופלא לארץ המילים" (2012)
פרס ראשון לציון על שם מאיר אריאל על יצירתיות בשפה העברית (2014).
הערות שוליים

↑  רוביק רוזנטל,'"`UNIQ--nowiki-00000000-QINU`"'‏דמיינתי שסבא שלי הוא גרמניה, ארץ אחרת 01600
1 2  אפי לנדאו,'"`UNIQ--nowiki-00000002-QINU`"'שינויים בצמרת "על המשמר", חדשות, 1 בינואר 1989
1 2  לאה ענבל,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'עיתונות / העורך החדש של 'על המשמר - ההונגרי האחרון, כותרת ראשית, 29 בספטמבר 1988
↑  דוד שליט,'"`UNIQ--nowiki-00000008-QINU`"'‏"יש לי יראת כבוד כלפי המציאות. כל ניסיון להמציא סיפור נראה לי מיותר", באתר גלובס, 25 בספטמבר 2001
↑  רותי זוארץ,'"`UNIQ--nowiki-0000000A-QINU`"'‏משרד הקליטה משיק ערוץ טלוויזיה אינטראקטיבי ללימוד עברית, באתר גלובס, 27 ביוני 2006
↑  לשון נופל על לשון בארכיון, בבלוג של ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון
↑  גיא מעיין,'"`UNIQ--nowiki-0000000D-QINU`"'הטבח בכפר קאסם, באתר הארץ, 26 במרץ 2001
↑  עמינדב דיקמן,'"`UNIQ--nowiki-0000000F-QINU`"'העברית שלנו במחלצות הישראליות, באתר הארץ, 12 ביוני 2001
↑  עמנואל סיון,'"`UNIQ--nowiki-00000011-QINU`"'עם היקהות הרגש, באתר הארץ, 30 במאי 2001
↑  יוסף בן-טל,'"`UNIQ--nowiki-00000013-QINU`"'פרחי הרוע, באתר הארץ, 17 ביולי 2003
אברהם בורג,'"`UNIQ--nowiki-00000014-QINU`"'משהו נדם בנו, באתר הארץ, 9 ביוני 2003
↑  שהם סמיט,'"`UNIQ--nowiki-00000016-QINU`"'השפה העברית מתה, תחי השפה הישראלית, באתר הארץ, 18 באפריל 2004
↑  יצחק לאור,'"`UNIQ--nowiki-00000018-QINU`"'סוד הקסם הצעיר-בורגני, באתר הארץ, 6 בדצמבר 2005
↑  אבישי מרגלית,'"`UNIQ--nowiki-0000001A-QINU`"'איך קרה שהפכנו ליישוב הישן, באתר הארץ, 1 בינואר 2006
↑  עמליה רוזנבלום,'"`UNIQ--nowiki-0000001C-QINU`"'כבוד למגזר, באתר הארץ, 3 בספטמבר 2007
↑  נתן דונביץ,'"`UNIQ--nowiki-0000001E-QINU`"'לקרוא את העיר, באתר הארץ, 8 באפריל 2009
↑  גלעד צוקרמן,'"`UNIQ--nowiki-00000020-QINU`"'רוביק רוזנטל מצרף מילים, באתר הארץ, 9 בדצמבר 2009
↑  נגה שביט-רז,'"`UNIQ--nowiki-00000022-QINU`"'רוביק רוזנטל משיק ספר ילדים ראשון, באתר הארץ, 11 בספטמבר 2011
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000024-QINU`"'מיכאל דק,'"`UNIQ--nowiki-00000025-QINU`"'נתיבה בן יהודה, האמ־אמא של העברית, באתר הארץ, 5 במרץ 2013
↑  '"`UNIQ--nowiki-00000027-QINU`"'יעד בירן,'"`UNIQ--nowiki-00000028-QINU`"'שביזות, דיסטנס וסגמת: קורס הכנה מקוצר לצה"לית, באתר הארץ, 7 באוקטובר 2015
↑  רן שפירא,'"`UNIQ--nowiki-0000002A-QINU`"'הספרים החדשים של רוביק רוזנטל, מרדכי נאור ואורן חפץ, באתר הארץ, 17 בדצמבר 2018
↑  '"`UNIQ--nowiki-0000002C-QINU`"'עופר אדרת,'"`UNIQ--nowiki-0000002D-QINU`"'איך הגיעו הפילים לקנה? התשובה בספר שמלמד צה"לית מדוברת, באתר הארץ, 31 בינואר 2020
↑  הזירה הלשונית, רוביק רוזנטל, 8 במרץ 2022
↑  רוביק רוזנטל,'"`UNIQ--nowiki-00000030-QINU`"'פרקים מהספר מסעותיי עם העברית, באתר הארץ, 17 במרץ 2022
↑  ענת באלינט,'"`UNIQ--nowiki-00000032-QINU`"'הוענקו פרסי סוקולוב לעיתונות, באתר הארץ, 6 בספטמבר 2004
↑  פרס ראש העירייה לשפה העברית, באתר החברה העירונית ראשון לציון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297198305171  GND: 1036515311  ISNI: 0000 0001 1075 9713  LCCN: n83179775  NTA: 20292890X  SUDOC: 120997800  VIAF: 89821974   WorldCat (עם VIAF): 89821974 
רוביק רוזנטל. בכנס "החינוך ביד הלשון: בין המחקר הלשוני לעשייה החינוכית" באוניברסיטת חיפה. 2010
סטיב באלמר

| --- | --- |

באלמר בשנת 2014
 לידה:  24 במרץ 1956 (בן 68) דטרויט, ארצות הברית 
 שם לידה:  Steven Anthony Ballmer 
 מדינה:  ארצות הברית 
 השכלה:  אוניברסיטת הרווארד (1977)  Detroit Country Day School  האוניברסיטה הטכנולוגית לורנס  בית הספר לעסקים של אוניברסיטת סטנפורד  הרווארד קולג' 
 מעסיק:  מיקרוסופט 
 תפקיד:  מנהל כללי (ינואר 2000–פברואר 2014) 
 פרסים והוקרה:  אביר בלגיון הכבוד 
 חתימה:   
 אתר רשמי
 
סטיבן אנטוני באלמר (בשם מלא באנגלית: Steven Anthony Ballmer;‏ נולד ב-24 במרץ 1956) הוא מיליארדר אמריקאי יהודי. היה מנכ"ל חברת מיקרוסופט מינואר 2000 עד פברואר 2014. הבעלים של קבוצת הכדורסל לוס אנג'לס קליפרס מה-NBA.
באלמר הוא האיש השני שהפך למיליארדר (בדולרים) על בסיס מימוש אופציות שקיבל כעובד בחברה, לא כמייסד החברה או עקב קשרים עם מייסדי החברה. בדצמבר 2024 הוערך הונו על ידי המגזין פורבס בכ-129.8 מיליארד דולר.
קורות חיים

באלמר נולד בעיר דטרויט במישיגן, ארצות הברית. אביו, פרדריק באלמר, היה מהגר שווייצרי שעבד כמתרגם בתקופת משפטי נירנברג ואמו באטריס דווקין באלמר, הייתה בת של מהגרים יהודים מהעיר פינסק, רוסיה (כיום בלארוס); סבו מצד אמו ניהל מגרש מכוניות משומשות בדטרויט. באלמר גדל עם אחותו הקטנה בפארמינגטון הילס ליד דטרויט, שם עבד אביו כמנהל בחברת פורד. מסופר עליו כי גם כאשר הונו הגיע לכ-14 מיליארד דולר, הוא נהג במכונית לינקולן קונטיננטל, כמחווה לאביו, שעבד 30 שנה בחברת פורד, ומחווה לעיר מולדתו.
במהלך לימודיו בבית הספר דטרויט קאנטרי דיי, באלמר היה מנהל קבוצת הכדורסל של בית הספר. ב-1973 סיים את לימודיו בבית הספר, הוא השיג ציון מלא של 800 נקודת בחלק המתמטי של בחינת ה-SAT. הוא התקבל לאוניברסיטת הרווארד, ובמהלך שנתו הראשונה פיתח חברות טובה עם ביל גייטס. החברות ביניהם המשיכה גם לאחר שגייטס נשר מהרווארד לטובת הקמת חברת התוכנה החדשה, מיקרוסופט. בהרווארד, באלמר היה מנהל הפרסום של שני עיתוני האוניברסיטה, הרווארד קרימזון והרווארד אדווקט. ב-1977 הוא סיים את לימודיו עם תואר ראשון במתמטיקה שימושית ובכלכלה.
באלמר נשוי לקוני שניידר (עובדת מיקרוסופט) ויש לו שלושה ילדים.
קריירה

אחרי סיום האוניברסיטה, עבד באלמר שנתיים בחברת פרוקטר אנד גמבל כעוזר מנהל ייצור לפני שהתקבל לאוניברסיטת סטנפורד - לבית הספר למנהל עסקים, שם קיבל תואר שני במנהל עסקים. שנה לאחר מכן עזב באלמר את סטנפורד לאחר שגייטס שכנע אותו להצטרף למיקרוסופט. באלמר היה העובד ה-24 במיקרוסופט כשהצטרף ב-11 ביוני 1980, המנהל העסקי הראשון אשר הועסק על ידי גייטס. בהתחלה הוצע לו שכר של 50,000$ וגם אחוזי בעלות בחברה. כשמיקרוסופט הפכה לתאגיד ב-1981, החזיק באלמר בבעלותו 8% מהחברה.
באלמר הוביל כמה מחלקות במיקרוסופט, הכוללות את פיתוח מערכות ההפעלה, תפעול, מכירות ותמיכה. ביולי 1998, קודם לתפקיד נשיא החברה, וב-13 בינואר 2000 מונה למנכ"ל החברה, במקום ביל גייטס שפרש.
בזמן שגייטס החזיק בחזון הטכנולוגי, באלמר טיפל בצד הכלכלי של החברה. ב-2003 מכר באלמר 8.6% אחוזים מהמניות שלו, מה שהשאיר איתו עם 4% בחברה. באותה שנה באלמר שינה את תוכנית חלוקת האופציות לעובדים, באופן שגרם לעובדים להיות מיליונרים מוקדם יותר.
נטייתו לבטא את עצמו בקול רם היא מוכרת. מקרה מפורסם מ-1991, לאחר שצרח "!Windows, Windows, Windows" בהמשכיות בזמן ישיבה ביפן גרם לפגיעה חמורה במיתרי הקול של באלמר והם דרשו ניתוח.
עוד מקרה מפורסם קרה בכנס מפתחים של מיקרוסופט בו באלמר עלה לבמה בליווי מוזיקה רועשת וצרחות. בהמשך הנאום שלו צעק באלמר "מפתחים! מפתחים! מפתחים!". דבר זה משמש כבדיחה קבועה על באלמר ומיקרוסופט.
ב-23 באוגוסט 2013 הודיע באלמר על כוונתו לפרוש מתפקיד מנכ"ל מיקרוסופט במהלך השנה הקרובה. בפברואר 2014 סיים את כהונתו כמנכ"ל, אך המשיך להיות חבר במועצת המנהלים של החברה.
בשנת 2014 רכש את קבוצת הכדורסל לוס אנג'לס קליפרס תמורת שני מיליארד דולר. בהמשך אותה שנה פרש ממועצת המנהלים של מיקרוסופט.
לקריאה נוספת

איילת כרמל, תיק אישי: 40 טייקונים בינלאומיים, ידיעות אחרונות - ספרי חמד - גלובס, 2006. עמ' 42–46.
הערות שוליים

↑  Steve Ballmer, Forbes (באנגלית)
↑  סטיב באלמר,'"`UNIQ--nowiki-00000004-QINU`"'נעים קדימה: באלמר נפרד מהעובדים, באתר ynet, 23 באוגוסט 2013
↑  הצעד (וחצי) של סטיב באלמר: קנה את הלוס אנג'לס קליפרס תמורת שני מיליארד דולר, באתר "אנשים ומחשבים", 1 ביוני 2014
סופי: סטרלינג ייאלץ למכור את הקליפרס, באתר ynet, 29 ביולי 2014
↑  סטיב באלמר פורש ממועצת המנהלים של מיקרוסופט: יתמקד בקבוצת ה-NBA שרכש, באתר "אנשים ומחשבים", 20 באוגוסט 2014
| מיקרוסופט |
| --- | --- | --- |
| שירותי אונליין | Live (msn) ‏• Outlook.com ‏• בינג • OneDrive ‏• Microsoft Azure •‏ Office Online ‏• מיקרוסופט 365 • ‏Groove |  |
| חומרה | Surface ‏• Xbox Series X/S ‏• Xbox One ‏• Xbox 360 ‏• Xbox ‏• Kinect ‏• זון |  |
| מערכות הפעלה | Microsoft Windows •‏ Windows Phone ‏• Windows Server ‏• Windows CE ‏• Windows Mobile |  |
| פלטפורמות וסביבות פיתוח | ויז'ואל סטודיו‏ • Visual Studio Code •‏ Microsoft Silverlight |  |
| תוכנות מחשב | מיקרוסופט טיסה • אינטרנט אקספלורר • מיקרוסופט אדג' • סקייפ • Microsoft Mathematics ‏• Microsoft Security Essentials •‏ Microsoft Office ‏• Windows Defender ‏• SQL CE ‏• Microsoft Teams |  |
| תוכנות שרת | Microsoft SQL Server‏ • SharePoint‏ • Internet Information Services • שרת Exchange‏ • Microsoft Biztalk Server‏ • Active Directory |  |
| אנשי מפתח | ביל גייטס • פול אלן • סטיב באלמר • סאטיה נאדלה |  |
| טכנולוגיות | ‎.NET •‏ DirectX •‏ ‎.NET Core |  |

| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007401771105171  BIBSYS: 10013617  GND: 124462642  ISNI: 0000 0003 7916 0551  LCCN: n2002021730  MusicBrainz: 1bf8cde0-5901-49c7-b73e-62dce315ce07  NDL: 00931859  NLK: KAC200702594  NSK: 000136971  SNAC: w6gc0xnn  VIAF: 23149105996668490141   WorldCat (עם VIAF): 23149105996668490141
תיאטרון בישראל

הבימה - התיאטרון הלאומי
התיאטרון בישראל התפתח והתמסד עם השנים, מהצגות חובבניות שהעלו תלמידי בתי הספר שבמושבות ארץ ישראל עוד מסוף המאה התשע-עשרה, ועד לתיאטראות הגדולים והממוסדים של מדינת ישראל כיום.
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי > התחלות ראשונות

מסגרת התיאטרון המאורגנת הראשונה שידועה הייתה בשנת 1905, אז חלוצים מהעלייה השנייה ארגנו תיאטרון חובבים ביפו בשם "חברת חובבי האומנות הדרמטית". עוד לפני כן, בסוכות 1890, הציג דוד ילין בבית הספר למל בירושלים את ההצגה "זרובבל" מאת משה לייב ליליינבלום. בחול המועד פסח 1894 העלתה חבורת חלוצים חובבנית את המחזה "שולמית" מאת אברהם גולדפדן בבית החרושת של ליאון שטיין ביפו. בין חברי "חברת חובבי האומנות הדרמטית" נמנו כמה ממייסדי תל אביב, בהם אבא נאמן ויהודית הררי. המחזות שהוצגו היו בעלי הקשר יהודי-היסטורי כגון אוריאל ד'אקוסטה מאת קארל גוצקוב, "החשמונאים", "בת יפתח" מאת אליעזר בן-יהודה ו"אסתר" מאת ז'אן רסין. כן הוצגו מחזות מתורגמים מיידיש. תיאטרון זה זכה לפופולריות ופעל עד לגירוש תל אביב במלחמת העולם הראשונה.
התיאטרון היה אחת החזיתות במלחמת השפות ביישוב, קבוצות התיאטרון ביקשו לבסס תרבות עברית ולאומית. אפילו תיאטרון הבימה, שנוסד במוסקבה ב-1917 חרת על דגלו הצגה בעברית בניגוד לתיאטרון הבונד שהציג ביידיש וטיפח תרבות יידיש.
הפעילות התחדשה לאחר המלחמה. בשנת 1920 ייסד דוד דוידוב את התיאטרון העברי הראשון בתל אביב בשם "התיאטרון העברי בא"י". בין השחקנים נמנו מרים ברנשטיין-כהן, ארי קוטאי ומאיר תאומי. בהמשך התחלף שמו ל"התיאטרון הדרמטי" בניהולה של מרים ברנשטיין-כהן. התיאטרון נכשל בהעלאת מחזות קלאסיים ונאלץ לעבור לבידור קל.
בשנת 1923 פרשו חמישה מהשחקנים של התיאטרון הדרמטי, נסעו לגרמניה ולמדו את אמנות משחק התיאטרון אצל מקס ריינהרדט. כאשר שבו ארצה בשנת 1926, ייסדו את "התיאטרון הארץ ישראלי" בעזרתו של הבמאי מנחם גנסין.
בשנת 1927 עזבו כמה שחקנים את "התיאטרון הארץ ישראלי" וייסדו את התיאטרון הסאטירי "הקומקום" בניהולו של אביגדור המאירי. התיאטרון הציג מערכונים בנושאים אקטואליים וחברתיים. את תיאטרון הקומקום החליף תיאטרון המטאטא שפעל עד לשנת 1954.
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי > האהל

בשנת 1925 נוסד בידי משה הלוי תיאטרון הפועלים ההסתדרותי "האהל", שייעודו היה להביא הצגות איכותיות בפני ציבור הפועלים ולהציג מחזות בעלי זיקה סוציאליסטית-חלוצית-ציונית כולל מחזות בעלי רקע מקראי, המציגים מחזות מקראיים כמחזות מוסר סוציאליסטיים, למשל "ירמיהו" מאת שטפן צווייג ו"יעקב ורחל" מאת קרשנניקוב (שהועלה ב-1928 בתרגום אברהם שלונסקי). התיאטרון פעל עד לשנות ה-60, כשבין הצגותיו הידועות היה "החייל האמיץ שוויק" בכיכובו של מאיר מרגלית (1935). עוד נמנו עם שחקני האהל אברהם חלפי ויעקב איינשטיין. אחד מן המחזאים הבולטים שמחזותיהם המקויים הועלו ב"האהל" היה נחום בנארי. נתן אלתרמן התקין עבור האהל תרגומי מחזות מהשפה הצרפתית, בהם "החולה המדומה" ו"גם הוא באצילים" מאת מולייר.
על חשיבות התיאטרון בחיי הרוח של הפועלים מעיד נאומו של שלונסקי בפתיחת תערוכת האמנות בצריף "האהל" ב-14 בינואר 1926: "אני מציע תחליף לאלוהים: ... צריך שימצא בית כנסת חדש, היינו שבמקום אלוהים נעמוד אנחנו... 'האוהל' יכול לשמש לנו תחליף של אלוהים לבית-הכנסת של אמנות [ההדגשה אינה במקור]". הד לדברים נשמע עד ימינו, למשל פרופ' דן אוריין: "לדעתי, התיאטרון בארץ היום הוא מעין בית-כנסת חילוני" או יוסי יזרעאלי: "תיאטרון הוא בית כנסת חילוני".
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי > הבימה

בשנת 1928 הגיע לישראל תיאטרון הבימה, שפעל במוסקבה וערך מסע הופעות בעולם. התיאטרון השתקע בארץ והתאחד עם התיאטרון הארץ ישראלי. בהמשך בלט התיאטרון בהעלאת הצגות קלאסיות, ובסוף שנות החמישים הפך ל"תיאטרון הלאומי" של ישראל. הכוכבת הגדולה שלו, שזכתה לכינוי "מלכת התיאטרון הישראלי", הייתה חנה רובינא. התיאטרון ניכר בהשפעת שיטת סטניסלבסקי ובמבטא הרוסי המודגש של שחקניו.
הקרקע שהכינו קבוצות התיאטרון המקומיות השתלבה עם הצלחתה הבינלאומית של הבימה ותרמה להצלחת התיאטרון. הבימה העלתה מחזות קלאסיים ומתורגמים ואף עודדה יצירה מקומית ובמסגרתה פעלו המחזאים אהרן אשמן וש. שלום שהעלו מחזות מחיי החלוצים בארץ ישראל. מסורת זו הגיעה לשיאה בהצגת "בערבות הנגב" מאת יגאל מוסינזון (1949).
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי > ממלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה > פריחת התיאטראות הקברטיים

בשנות השלושים, ימי העלייה החמישית, פרחו בארץ ישראל עשרות מסגרות במה, רובן קטנות וקצרות-חיים, בשל עלייתם לארץ של שחקנים ובמאים רבים מן העולם הדובר-גרמנית וקהל להצגות ברוח התיאטרון הגרמני, מן הבמה הדרמטית הקלאסית ועד הקברטים. חלק מתיאטראות אלה ניסה לייצר בארץ ישראל מסורת המבוססת על הבימוי ואופי המשחק הגרמני/אוסטרי במקום על התיאטרון הרוסי.
שנות מלחמת העולם השנייה יצרו צורך באסקפיזם ופתחו כר לפעילותם של קברטים בידוריים. בשנת 1944 ייסד משה ואלין את התיאטרון הקומי "לי-לה-לו" שהעלה הצגות רוויו - שורת שירים ופזמונים וביניהם קטעי קישור קלים. את מרבית הפזמונים לתיאטרון כתבו אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן, וביצעו אותם מספר זמרות יוצאות תימן, בהן שושנה דמארי, כן המשיך להתקיים תיאטרון המטאטא. אולם, בניגוד ל"מטאטא", שהיה תיאטרון סאטירי ברוח סוציאליסטית והציג תמיד עמדה אקטואלית, ביקש ואלין לייצר תיאטרון אסקפיסטי שיכלול פזמונים ומערכונים בסגנון קברט אירופאי שמטרתו להנעים את הזמן. התוכניות כללו מינון משולב של הומור בצד נוסטלגיה וסנטימנטליות ומוזיקה קלה בביצוע מקצועי ומלוטש עם השקעה בתפאורה ותלבושות ודגש על הופעתם של כוכבים. התכנים התרחקו מפוליטיקה והתבססו על מצבים קומיים בין טיפוסים שונים, יחסים שבינו לבינה, ומשחקי לשון. לכך תרמו גם פזמוניו של אלתרמן ששילבו קלילות והומור, שליטה וירטואוזית בעברית ומבט בוחן על נושאים חברתיים.
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי > ממלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה > התיאטרון הקאמרי

בשנת 1945 אסף הבמאי יוסף מילוא חבורת שחקנים צעירים (בהם יוסי ידין וחנה מרון שהופיעו יחדיו במסגרת להקת "מעֵין זה", להקת הזמר והבידור של הבריגדה היהודית) והקים את התיאטרון הקאמרי. מטרת התיאטרון הייתה להציג מחזות ברוח צעירה ובעברית "צברית" טבעית ומדוברת, בניגוד למכובדות הקלאסית של "הבימה" ולמבטא הרוסי הכבד שאפיין את שחקניה. ההצגות "הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר, שהעלה התיאטרון במלחמת העצמאות ו"הם יגיעו מחר" מאת נתן שחם, שהועלה ב-1950 ביטאו רוח זו. בין היתר ביימו בקאמרי לצד מילוא הבמאים פיטר פריי, שמואל בונים והיי קיילוס, שתרמו לרוח המודרניזם שאפיינה את התיאטרון בשנות החמישים. הקאמרי התבונן אל עולם התיאטרון האנגלוסקסי, לא לעולם הרוסי של הבימה מזה ולא לעולם מחזות המוסר האירופאים שאפיין את "האהל" מזה. כן פנה התיאטרון במוצהר לטעם הקהל ולא ביקש לחנך אותו.
המדינה בראשיתה המשיכה את תפיסת התיאטרון כשופר ליצירת קונצנזוס אידאולוגי ואתוס משותף, לקליטת עליה ולבניין החברה. שלושת המחזות החשובים שהוצגו בשנים 1948–1950, "הוא הלך בשדות", "בערבות הנגב" ו"הם יגיעו מחר", נכתבו בידי אנשי "דור בארץ" (דור תש"ח או דור הפלמ"ח) ועסקו בעיצוב הזהות הלאומית ואתוס הצבר, יפה הבלורית והתואר, הלוחם האמיץ אך הרגיש, סמל שלילת הגולה וההתחלה החדשה. אתוס שמחזאי שנות השישים, השבעים והשמונים יעסקו בניפוצו בכל דרך אפשרית.
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי > שנות החמישים

במהלך שנות החמישים, הרפרטואר, בכל התיאטראות, התחלק בין מחזאות ישראלית מודרנית, שייצגה מסר גלוי או סמוי תוך הסתמכות על נושאים מההיסטוריה היהודית והישראלית, במידה משתנה של ביקורתיות, לבין מחזות מתורגמים קלים יחסית, בהם "כובע הקש האיטלקי", "מריוס" מאת מרסל פניול, "הציפור הכחולה" מאת מוריס מטרלינק, "רביזור" ו"האדרת" מאת גוגול, "טרטיף", "החולה המדומה" ו"הקמצן" מאת מולייר (בתרגומו של נתן אלתרמן) "פיגמליון" מאת ג'ורג' ברנרד שו ועוד. המחזה המקורי בשנות החמישים (והשישים) לא עלה על כשליש מהרפרטואר.
המחזאים הבולטים והדומיננטיים בשנות החמישים בישראל היו ברובם מחזאי דור הפלמ"ח המכונה "דור בארץ". המחזות שהוצגו - חלקם חברתיים, חלקם מחזות הווי או קומדיות, היו רובם ככולם מחזות אקטואליים שהתייחסו לסוגיות לאומיות-חברתיות שונות בשנים שלאחר מלחמת השחרור, כגון קליטת עלייה, תמורות חברתיות ודמוגרפיות, והמעבר מיישוב למדינה. המחזאות הישראלית המקורית של התקופה הסתמכה אפוא על מסורת "ישר מן החיים": מילת המפתח הייתה רלוונטיות ולוקאליות, במובן שבו המחזה צריך לומר דבר מה המתקשר לחיי הארץ. החומרים מהם נוצרו המחזות היו, בנוסף לחוויות מלחמת העצמאות, גם חיי הקיבוץ (למשל "חדווה ואני", אהרן מגד, 1954), המעברה וההעלייה ההמונית (למשל "קזבלן", יגאל מוסינזון, 1953) והחיים העירוניים במדינת ישראל מנקודת מבט סאטירית (מחזותיו של אפרים קישון כגון "שמו הולך לפניו", 1953; "שחור על גבי לבן", 1954; "הכתובה", 1959 ו-"אף מלה למורגנשטיין", 1960 ו"איי לייק מייק, אהרן מגד, 1956).
במהלך שנות החמישים הופיעו על בימות "הבימה" ו"האהל" לבדם כשלושים מחזות מקוריים, זאת לעומת כשלושה-ארבעה בלבד אשר הוצגו במהלך שנות הארבעים. בתקופה זו נוצרו פחות אלגוריות מקראיות, שהיו נפוצות בעיקר בתיאטרון האהל, הבולטת שבהן היא "אכזר מכל המלך" (נסים אלוני, הבימה, 1953). נושא השואה כמעט ולא עלה. חריגים לעניין זה היו המחזות "בעלת הארמון" (לאה גולדברג, הקאמרי, 1955) ו"חשבון חדש" מאת נתן שחם, אשר עסק בשאלת היחס למשתפי פעולה בתקופת השואה. ב-1956 הוצגו לראשונה "לוחמים עייפים", אנטי-הרואיים ב"מחזה רגיל" מאת יורם מטמור (הקאמרי, 1956). כך חוללו שנות החמישים מהפך משמעותי בתפיסת חשיבותו ומקומו של הרפרטואר המקורי.
התיאטראות הקומיים המשיכו להתקיים במקביל: "המטאטא" הוותיק פעל עד 1954; ב-1957 הקימו השחקנים גדעון זינגר, יעקב בן-סירא, ראובן שפר ושמעון בר והבמאים שמואל בונים ושרגא פרידמן את "מועדון התיאטרון", ששילב משחק, תנועה סאטירה ושירה. תיאטרון סמבטיון נוסד אף הוא באותה שנה.
היסטוריה של התיאטרון הרפרטוארי > שנות השמונים ואילך > ריבוי קולות ותרבויות

בשנת 1987 הקים שמואל עצמון את תיאטרון יידישפיל המציג מחזות בשפת היידיש. כיום מועלות בהפקות פרטיות גם הצגות בשפה המרוקאית.
בראשית שנות התשעים הוקם ביפו תיאטרון גשר, שהורכב ברובו משחקנים עולי ברית המועצות לשעבר, בניצוחו של הבמאי יבגני אריה והמנהל אורי לוי. התיאטרון העלה מחזות קלאסיים וישראלים והתמקד במחזות על אירועים היסטוריים בחיי העם היהודי, שזכו לשבחי הקהל והביקורת. התיאטרון מוזמן לחשובים שבפסטיבלי העולם.
תיאטרון ערבי-ישראלי

ב-1994 הוקם התיאטרון הערבי בחיפה, תיאטרון אל-מידאן וב-1998 הוקם התיאטרון הערבי-עברי ביפו. התיאטרון הערבי בחיפה, הוקם בידי שרת התרבות שולמית אלוני והמועצה לתרבות ואמנות חיפה. בראש הוועדה לתיאטרון עמד אוריאל זוהר. הרוח החיה בשתי היוזמות הוא השחקן הערבי-ישראלי מוחמד בכרי, שהיה כוכב התיאטרון הערבי הראשון ששיחק בעברית בתיאטראות ישראלים (הבימה ותיאטרון חיפה). תיאטרון אל-מידאן נסגר לאחר ששרת התרבות מירי רגב שללה ב-2015 את תקציבו מסיבות פוליטיות מוצהרות, ובשנתיים הבאות לא הצליח להתאושש כלכלית משלילת התקציב.
תיאטרון פרינג'

תיאטרוני הפרינג' מעלים מחזות שאינם מוצאים את ביטויים בתיאטראות הממוסדים. בשנות החמישים היה זה "תיאטרון זירה", אותו ייסד בתל אביב מיכאל אלמז, שהתמחה במחזות מקוריים ודרמה אוונגרדיים (כמו "מחכים לגודו"). בשנות השבעים הוא ייסד את תיאטרון "המרתף". ב-1969 ייסד אריה מרק את "תיאטרון פרגוד" בירושלים. בין תיאטרוני הפרינג' המרכזיים כיום נמנים "תיאטרון הסימטה" ביפו ותיאטרון הפרינג' בתל אביב וקבוצות תיאטרון כגון קבוצת רנה ירושלמי, תיאטרון קליפה, אנסמבל ציפורלה, תיאטרון נוצר, תיאטרון אלפא לאמנויות המופע, המרתף, המרץ2, תיאטרון הבית, ועוד.
צירים חשובים בתיאטרון השוליים בישראל הם פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, המתקיים מאז 1980 ומהווה כר פורה לצמיחה ולהעשרה תיאטרונית חדשה ופסטיבל תיאטרונטו, המיועד להצגות יחיד, המתקיים בתל אביב מאז 1990.
בקרב ערביי ישראל פועלים מספר קבוצות תיאטרון, כגון "התיאטרון הערבי-עברי ביפו" ותיאטרון הפרינג' בנצרת.
החל משנת 2005 מוענק פרס קיפוד הזהב למספר קטגוריות של תיאטרון הפרינג'.