stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'ורג' הרברט ווקר בוש
נשיא ארצות הברית (1989–1993) > הקמפיין הנשיאותי 1992

בתחילת 1992 הודיע בוש על התמודדותו לנשיאות מחדש. לאחר ההצלחה מצד כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ, טיפסו שיעורי האהדה כלפי ג'ורג' בוש ל-89%. דומה היה שבוש ייבחר בקלות מחדש. מועמדים דמוקרטים בכירים סירבו להגיש את מועמדותם. אבל המיתון הכלכלי, והספקות שהוטלו על אופן סיום מלחמת המפרץ, הפחיתו את הפופולריות של בוש.
בעל הטור פט ביוקנן השמרן, קרא תיגר על בוש, והיה יריבו הבכיר. בוש ניצח בפריימריז בניו המפשייר בתוצאה של 53% מול 37%. למרות הניצחון, תוצאה מפתיעה זו גילתה את חוסר שביעות הרצון מנשיאותו. ברגע שהוא קיבל את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, בוש התמודד מול מושל ארקנסו הדמוקרטי ויליאם ג'פרסון "ביל" קלינטון. קלינטון תקף את בוש כמי שאינו עושה מספיק כדי לסייע למעמד הביניים וכאחד ש"מחוץ לעניינים" עם האדם הפשוט, מה שחיזק את הדיווח הכוזב של העיתונאי אנדרו רוזנטל שבו נטען כי בוש לא ידע שיש סורק ברקודים בסופרמרקט.
בתחילת 1992, קיבל המרוץ תפנית בלתי צפויה כאשר המיליארדר רוס פרו התמודד עצמאית לנשיאות, בטענה שלא הרפובליקנים ולא הדמוקרטים יכולים לחסל את הגירעון ולהפוך את הממשל ליעיל יותר. הקמפיין שלו פנה אל הבוחרים מכל הקשת הפוליטית, ובעיקר אל המאוכזבים מחוסר האחריות הפיסקלית של שני הצדדים. מאוחר יותר פגע במסע הבחירות שלו כשפרש מהמירוץ ביולי רק כדי לחזור אליו.
ב-3 בנובמבר, זכה קלינטון בבחירות והיה לנשיא ה-42 של ארצות הברית, בהפרש גדול בחבר האלקטורים, ועם 43% מקולות המצביעים מול 37% לבוש, ו-19% לפרו. זאת הייתה הפעם הראשונה מאז 1968 בה זכה מועמד לנשיאות בבחירות עם אחוזי תמיכה של פחות מ-50%. רק מחוז קולומביה וארקנסו של קלינטון נתנו רוב מוחלט מקולותיהן למועמד אחד. בכל שאר המדינות, זכו בוש או קלינטון ברוב יחסי של הקולות.
37.4% אחוזי התמיכה שבוש קיבל היו התוצאה הנמוכה ביותר עבור נשיא מכהן מאז ויליאם הווארד טאפט בבחירות 1912 (23.2%) שגם הוא נאלץ להתמודד עם שני יריבים (וודרו וילסון ותאודור רוזוולט). התוצאה של בוש הייתה הנמוכה ביותר עבור מועמד של המפלגות הגדולות מאז אלף לנדון שקיבל 36.5% אחוזים מהקולות ב-1936. לבוש היו אחוזי תמיכה נמוכים יותר אפילו מאשר להרברט הובר שהובס ב-1932 (וזכה ל-39.7% תמיכה).
לאחר הנשיאות > מותו והלווייתו

בשנת 2011 לקה בוש במחלת פרקינסון שאילצה אותו לנוע באמצעות כיסא גלגלים או קלנועית. בוש נפטר ב-30 בנובמבר 2018 בגיל 94 בביתו שביוסטון. לאחר מותו יצא הנשיא דונלד טראמפ בהצהרה רשמית בה שיבח את מדיניותו והישגיו, כמו כן הוציאו הודעות תנחומים הנשיאים לשעבר ג'ימי קרטר, ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה, ובנותיו של הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון.
ב-3 בדצמבר הוצב ארונו של בוש ברוטונדה של בניין הקפיטול בוושינגטון. ב-5 בדצמבר הובא הארון לכנסייה האפיסקופלית של מרטין הקדוש בעיר יוסטון ולמחרת נערך בה טקס אשכבה לבוש. לאחר מכן הוסע הארון ברכבת לספרייה הנשיאותית הנקראת על שמו, השוכנת בטקסס. בוש נקבר שם לצד אשתו ברברה ובתו פאולין.
לאחר הנשיאות > טענות בדבר התנהגות מינית בלתי הולמת

בסוף אוקטובר 2017, עם התחזקות קמפיין ה-"Me Too", האשימה השחקנית הת'ר לינד כי בוש נגע בה באופן לא הולם וסיפר לה בדיחה גסה במהלך אירוע שהתקיים למען קידום הסדרה "המרגלים של וושינגטון". לינד כתבה ברשת החברתית אינסטגרם כי בוש "נגע בי באחורי גופי מכיסא הגלגלים שלו, כשאשתו ברברה לצדו". וידוי זה נמחק לאחר מכן מחשבון האינסטגרם שלה. באותה העת, השחקנית ג'ורדנה גרולניק אמרה כי בוש גישש את אחוריה גם כן בזמן שצולמה איתו ועם אחרים.
בעקבות האשמות אלו, מסר דוברו של בוש: ”בגיל 93, הנשיא בוש מרותק לכיסא גלגלים בחמש השנים האחרונות, אז הזרוע שלו נופלת לעיתים על המותן התחתונה של אנשים שאתם הוא מצטלם. כדי לנסות להרגיע אנשים, הנשיא מספר תמיד את אותה הבדיחה, ומדי פעם הוא טפח על אחוריהן של נשים במה שהוא סבר שהיא רוח טובה. כמה ראו את זה כדבר תמים, אחרים חשבו שזה אינו מתאים. לכל מי שנפגע, הנשיא בוש מתנצל בכנות.”
מעט מאוחר יותר בנובמבר, גם כן כחלק מקמפיין ה-"Me Too", כתבה הסופרת כריסטינה בייקר קליין מאמר שפורסם על ידי סלייט, בו האשימה את בוש בכך שנגע בה בצורה לא נאותה וסיפר בדיחה גסה כשהצטלמה עמו במהלך אפריל 2014 באירוע של קרן ברברה בוש. הצטרפה אליה אמנדה סטפלס, מועמדת לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיין, שטענה כי בוש נגע בישבנה והתלוצץ: "אה, אני לא הנשיא הזה", כאשר ביקרה במתחם בוש.
בוש וישראל > ועידת מדריד

מאמציו הראשוניים של ממשל בוש לחתירה להסדר הסכסוך הישראלי-פלסטיני, שהראו ניצנים ראשונים בקיץ 1989, נקלעו למבוי סתום במרץ 1991 בשל התנגדותו של ראש ממשלת ישראל, יצחק שמיר להשתתפות נציגים ממזרח ירושלים בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית. מאמציי ממשל בוש לקידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני הביאו לקרע גלוי ובוטה בין הבית הלבן לממשלת ישראל העשרים וארבע. עם שוך הקרבות במלחמת המפרץ, במרץ 1991, הבית הלבן יזם מהלך מקיף בתכלית לנצל את עמדת המיקוח של ארצות הברית כמעצמת העל היחידה בעולם ובזכות מדיניות ההבלגה שהפגינה במהלך המלחמה, כקרש קפיצה לקידומו של הסדר מדיני כולל בחסות ועידת פסגה בינלאומית.
מלחמת המפרץ העצימה את היוקרה וההשפעה של ארצות הברית, ובאופן סימולטני החלישה את הארגון לשחרור פלסטין, שצידד במשטרו של סדאם חוסיין. סוריה נחלשה עוד קודם לכן, בעקבות התפרקות ברית המועצות, שהייתה לה מקור מרכזי לתמיכה ולאספקת מערכות נשק מתקדמות. התפתחויות אלו העניקו לנשיא בוש פתח הזדמנויות להתקדמות לקראת היעד הנכסף של יישוב הסכסוך הישראלי-ערבי על כל נדבכיו. לשם כך, פרס הממשל האמריקאי את הרעיון לקיום ועידת פסגה בינלאומית, רעיון שהפך למציאות ב-30 באוקטובר 1991. הדך להצלחתה של הוועידה נראתה סלולה ובטוחה. הארגון לשחרור פלסטין לא לקח בוועידה חלק פעיל או ישיר וגם בתהליך המשא ומתן שאמור היה לבוא בעקבותיה (אם כי הממשל הבטיח שיתחשב בעמדותיו), נוסף על כך שהחסות הרוסית בוועידה - שבעביר אפשרה לשמיר לתרץ את התנגדותו לוועידה - לא נראתה עוד מאיימת לאחר נפילת מסך הברזל.
סוריה, שסירבה להשתתף בוועידת ז'נבה ב-1973, ומאוחר יותר אף דרשה כי מליאת הוועידה הבינלאומית תהא גוף בעל סמכויות אכיפה שיפעל ליישומו של מתווה ההסדר הכפוי ויוכל להטיל וטו על הסכמות דו-צדדיות במסגרת ועדות המשנה, ריככה את תביעותיה ועמדותיה בכך שהסכימה לשליטה אמריקאית בתהליך. גם עובדה זו תרמה לתחושת האופוריה הגואה ערב התכנסות הוועידה.
ב-30 באוקטובר 1991 התכנסה לאחר דיונים חוזרים ונשנים ועידה בינלאומית לשלום במזרח התיכון במדריד בירת ספרד, כ-18 שנים לאחר כינוס ועידת ז'נבה בשווייץ אחרי מלחמת יום הכיפורים. מעבר לנאומי הפתיחה החגיגיים שנישאו בה, מיסדה הוועידה שתי מסגרות בה נשאו ונתנו. הראשונה הייתה מסגרת בילטרלית למשא ומתן ישראלי-ערבי במסלולים נפרדים. השנייה הייתה מסגרת מולטיטרלית למשא ומתן בחמישה נושאים אזוריים: מים, פליטים, בקרת נשק וביטחון אזורי, איכות הסביבה ושיתוף פעולה כלכלי. חרף ההתחלה המבטיחה ויצירת ערוצי המשא ומתן השונים, עלתה במהרה יוזמת מדריד על שרטון ונקלעה למבוי סתום. כל אחד מן הצדדים התבצר בעמדתו, הן במשא ומתן הישראלי-סורי והן במסלול הישראלי-ירדני-פלסטיני, ובכך קפא התהליך.
בוש וישראל > משבר הערבויות לקליטת העלייה מברית המועצות > הבחירות לכנסת השלוש עשרה

| --- | --- |
 :  ראו גם – הבחירות לכנסת השלוש עשרה
הסיבות שבגללן הגיע המשבר לשיאו היו: תחושת העצמה מוגברת, הקשיים בהם נתקל עם תום ועידת מדריד בניסיונות לשכנע את ממשלת שמיר לרכך עמדותיה בסוגיה הפלסטינית (בייחוד בעניין שיתוף נציגים פלסטינים מהפזורה הפלסטינית, ולא משטחי הגדה המערבית, בוועדות המשא ומתן שנוסדו במדריד), התלות הגוברת של ישראל בערבויות האמריקאיות לבניית שיכונים לעולים והקדמת מועד הבחירות לכנסת השלוש עשרה. לעת עתה, נדמה היה שיחסי ארצות הברית–ישראל נמצאים בנקודת שפל שאין ממנה דרך חזור. המדיניות האמריקאית המסורתית בנושא ההתנחלויות, פרי חקיקתם של דייוויד אוביי (אנ'), חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של ויסקונסין והסנאטור פטריק לייהי מוורמונט, קובעת כי יקוזזו מכספי הסיוע האזרחי שמעניקה ארצות הברית לישראל הסכומים שהשקיעה בהתנחלויות מדי שנה, מעבר לשיעור מוסכם מראש. בניגוד למדיניות מסורתית זו, הכריז הנשיא בוש בשלהי פברואר 1992 על מדיניות חדשה. את מקומה של "מדיניות הקיזוז" תפסה נוסחה טוטלית ומרחיקה לכת בהרבה, שהתנתה את הענקת כספי הערבויות בהפסקה מוחלטת של כל פעולות הבנייה בגדה המערבית.
בהחליטו לנקוט באסטרטגיה מרחיקת-לכת וחדשה ניסה בוש לנצל את הבחירות לכנסת השלוש עשרה שמועדן קרב ובא, ואת הצורך המידי של ראש הממשלה שמיר לגייס למחנה תומכי מפלגת הליכוד את עשרות אלפי העולים ממדינות ברית המועצות לשעבר שסוגיית הדיור הייתה בראש מעייניהם, במטרה להניע את ממשלתו לשנות את עמדתה בסוגיית ההתנחלויות מן היסוד תוך קשירת קבלת הערבויות בהפסקה מוחלטת של הבנייה בגדה המערבית. לכאורה, האסטרטגיה החדשה לעיל נועדה לאלץ את שמיר לסוג מעמדותיו המקובעות והנציות בסוגיות אלו. אך ההערכה בבית הלבן הייתה שאם שמיר יסרב להכיר בה, אזי האסטרטגיה תסייע ליריבו של שמיר ומנהיג מפלגת העבודה הישראלית, יצחק רבין (שיומיים קודם להצהרת בוש ניצח את שמעון פרס ונבחר למנהיג ומועמד מפלגת העבודה לראשות הממשלה בבחירות לכנסת) לנצח את שמיר בבחירות. התבצרותו של שמיר בעמדתו וחוסר נכונותו לנהל משא ומתן לגלות גמישות מול ממשל בוש הובילו לכך שהפסיד באופן ניכר את הקול הרוסי בבחירות ביוני 1992.
הבחירות לכנסת השלוש עשרה, שנערכו ב-23 ביוני 1992, הסתיימו בניצחונה של מפלגת העבודה בראשותו של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין לאחר מערכת בחירות שסוגיית הבנייה בגדה המערבית עמדה במרכזה והייתה למוקד עימות חריף בין מפלגת העבודה של רבין למפלגת הליכוד של שמיר. בערב הבחירות ניסה ראש הממשלה שמיר, באופן נואש, לגייס את חברי הקונגרס של ארצות הברית למאבק במדיניותו החדשה של ממשל בוש, ניסיון שנחל כישלון. רק שישה סנאטורים - פחות מעשירית מהמניין הנדרש לסכל וטו נשיאותי צפוי על החלטת הסנאט בעד הענקת הערבויות - גילו נכונות להתעמת עם הנשיא בוש בסוגיית התנאים להענקת הערבויות. הסוגיה הוצגה על ידי הממשל כקשור בנושא הטעון והשנוי במחלוקת בדבר הבנייה הישראלית בשטחי הגדה המערבית, ולא בשיפור איכות חייהם של העולים מברית המועצות.
בוש וישראל > משבר הערבויות לקליטת העלייה מברית המועצות > רבין בשלטון וסיום המשבר

משנתפרסמו תוצאות הבחירות לכנסת השלוש עשרה, שנגמרו בניצחונו של רבין ומפלגת העבודה, הגיע המשבר לידי גמר ויושב במהרה. התחייבותו של רבין לצמצם - אם לא להקפיא לחלוטין - את היקף הבנייה בגדה המערבית, לצד שאיפתו של הנשיא בוש (שבסופו של דבר נכזבה) להרחיב את תמיכתו האלקטורלית בקרב יהודי ארצות הברית ערב הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992 באמצעות נרמול יחסי ארצות הברית–ישראל, הכשירו את הקרקע ליישובו המהיר של משבר הערבויות. בחודש יולי 1992 אשרר רבין התחייבותו זו, ובעקבות זאת נסוג בוש מתביעתו להקפאה מוחלטת של הבנייה בגדה המערבית כתנאי לאישור הערבויות. הסכם הערבויות נחתם ביום 11 באוגוסט 1992, שבמהלכו ערך ביקור רשמי בארצות הברית. ממשל בוש חזר לנהוג לפי "מדיניות הקיזוז" ובו בזמן אישר את מלוא סכום הערבויות שדרשה ישראל - עשרה מיליארד דולר לכחמש שנים.
המשבר תם, ואיתו גם נשיאותו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש. בבחירות לנשיאות שנערכו בנובמבר 1992, הובס הנשיא בידי מועמדה של המפלגה הדמוקרטית, מושל ארקנסו הצעיר ביל קלינטון, שזכה בכ-85% מקולותיהם של יהודי ארצות הברית (בוש זכה ב-11% מקולות היהודים, בעוד המועמד העצמאי רוס פרו זכה ב-9% בלבד). בעוד שבמהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988 זכה סגן הנשיא בוש ב-35% מקולות היהודים, הצטמק שיעור התמיכה בו באורח דרמטי בחלוף שנות נשיאותו ובכך שיקף, במידה רבה, את השפעתו והשלכותיו של משבר הערבויות. בניגוד להישגו היחסי של בוש בהשגת קולות יהודי ארצות הברית בבחירות 1988 ולהצלחותיהם היחסיות של מועמדים רפובליקנים אחרים במהלך שני העשורים קודם לכן (במיוחד של ריצ'רד ניקסון ב-1972 ורונלד רייגן ב-1980), הבחירות לנשיאות 1992 השיבו את בוש חזרה לבחירות לנשיאות ב-1964. במערכת בחירות זו, זכה המועמד הרפובליקני בארי גולדווטר, סנאטור מאריזונה שאביו היה יהודי, ב-10% מקולות היהודים בעוד הנשיא לינדון ג'ונסון זכה בכ-90%.
בוש וישראל > הסכסוך הישראלי-פלסטיני

| --- | --- |
 :  ראו גם – הסכסוך הישראלי-פלסטיני
טרם כניסתו לתפקיד, בכובעו כנשיא נבחר, אמר בוש כי אינו מתכנן יוזמת שלום חדשה למזרח התיכון. במסיבת העיתונאים העשירית שלו, שנערכה ב-7 באפריל 1989, נשאל בוש בדבר השקפותיו על המזרח התיכון, והאם הוא רואה עצמו מעורב בסוגיות המזרח-תיכוניות במהלך כהונתו. הוא הצהיר שיתערב אם יחוש "שהשתקעות בענייני המזרח התיכון יסייעו לפתירת בעיית השלום במזרח התיכון", אך הוסיף כי "אין זו עת בה שליחויות מרובות מצד הנשיא וממשלו יכולות להיות מועילות בתהליך השלום". בוש הצהיר כי האלימות בגדה המערבית מעוררת דאגה בממשלו וכי הוא מקווה שביקוריהם של ראש ממשלת ישראל שמיר ושל נשיא מצרים חוסני מובארכ בוושינגטון "קידמו את התהליך במשורה".
ב-21 ביוני 1990 הודיע בוש על הפסקת הדיונים האמריקאים עם הארגון לשחרור פלסטין בגין אי-נכונותו של הארגון לגנות פיגוע טרור פלסטיני כושל נגד ישראל (שבוצע במסגרת האינתיפאדה הראשונה, בנוסף לחוסר ענישה מצדו כלפי מבצעי הפיגוע. בוש הודה כי ההחלטה, שנתקבלה על פי המלצת מזכיר המדינה ג'יימס בייקר, צפויה לשכך את הקיצונים באש"ף האנטי-אמריקאים שהובילו את ההתקפה וציין כי הדיאלוג בין ממשלו לאש"ף יתחדש באופן מידי אם יגנה הארגון את התקיפה ויעניש את מבצעיה.
ב-29 בינואר 1991, במהלך נאומו בפני האיגוד הארצי של השדרים הדתיים, הבטיח בוש להגביר את מאמצי ממשלו לקידום השלום במזרח התיכון לאחר תום מלחמת המפרץ. אחדים מפקידי ממשלו אמרו כי דברי הנשיא "נועדו להשקיט את הדאגות הערביות בגלל ההרס ההולך וגובר בעיראק, ולציין כי עם סיום הלחימה ארצות הברית תנסה לטפל בסכסוך הישראלי-פלסטיני". ב-19 באוקטובר אותה השנה פרסמו הקבינט של ארצות הברית והסובנארקום של ברית המועצות הזמנות משותפות לישראל, לשכנותיה הערביות ולפלסטינים עבור ועידת שלום במזרח התיכון שהתקיימה ב-30 באוקטובר במדריד. במסיבת עיתונאים שכינס ב-13 במרץ, כשנשאל אם האמין כי מנהיגים ישראלים או פלסטינים מוכנים לוותר על התבצרויותיהם בעמדותיהם, אמר בוש כי הוא מאמין כי ארצות הברית נמצאת במצב טוב "מכפי שהייתה אי פעם כזרז שלום" וכי הוא תומך בקידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
גלריה

הנשיא לשעבר בוש מביט לראשונה בדיוקנו הרשמי בחדר המזרחי. לידו יושבת הגברת הראשונה, הילרי קלינטון, 1995
בוש ואמו דורותי ווקר במתחם בוש, 29 ביולי 1990
נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש והגנרל נורמן שוורצקופף, מפקד כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ, במהלך ביקור אצל הכוחות בסעודיה לפני פרוץ המלחמה, 22 בנובמבר 1990
סגן הנשיא בוש והנשיא רונלד רייגן בחדר הסגלגל, 20 ביולי 1984
7 בינואר 2009 – חמישה מנשיאי ארצות הברית בחדר הסגלגל, בעת פגישה שנערכה ביוזמת ברק אובמה, טרם כניסתו לתפקיד.
 מימין לשמאל: ג'ימי קרטר, ביל קלינטון, ג'ורג' ווקר בוש, ברק אובמה, ובוש
בוש עם יוחנן פאולוס השני בקריית הוותיקן
נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש יושב על שולחנו בחדר הסגלגל עם אביו, ג'ורג' הרברט ווקר בוש
בוש ורעייתו ברברה (שנייה משמאל) עם אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת והנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו בבית הלבן, 14 במאי 1991
ארון הקבורה של בוש מוצב בפני אישים, מנהיגים ובני משפחת בוש ברוטונדה של הקפיטול, 3 בדצמבר 2018
בנו של בוש, הנשיא לשעבר ג'ורג' ווקר בוש, נושא דברי הספד בהלווייתו הבינלאומית של אביו בעודו מתגבר על היגון ומתאבל
הערכה לפועלו

ב-1990 נבחר בוש לאיש השנה של מגזין טיים. ב-1993 הצטרף בוש למסדר האמבט כאביר הצלב הגדול בהוראת אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ג'ורג' הרברט ווקר בוש נחשב לנשיא "מעשי", שלא התמקד בנושא ספציפי. אמירתו של בוש, "הו, עניין החזון הזה", הפכה למטונימיה לפוליטיקאים שלא מצליחים לכלול חזון פוליטי גדול במערכת בחירות.
בוש הואשם כנשיא שנטש את ענייני הפנים לטובת התעסקות מסיבית בענייני העולם. למרות זאת, יכולתו להשיג תמיכה בינלאומית רחבה במהלך מלחמת המפרץ ואף תוצאת המלחמה נתפסו כניצחון דיפלומטי וצבאי כאחד, אך החלטתו לסגת מבלי לסלק את סדאם חוסיין מהשלטון בעיראק הותירה רגשות מעורבים בלב האמריקאים, ותשומת הלב הופנתה שוב אל החזית הפנימית והכלכלה המדרדרת – ובכך נפגעה הפופולריות שלו.
בוש נכנס לנשיאות כשהוא מבטיח המשכיות של שנות רייגן וכשהוא מתקדם בזהירות. הוא לא דגל בשינוי קיצוני או הכריז על תוכניות מקומיות גורפות. הוא הוגבל בידי גירעון תקציבי גדול ובידי הקונגרס האמריקאי שהיה ברובו דמוקרטי. מבקריו טענו שממשלו היה חסר חזון ולא העביר את גישתו באופן יעיל לציבור. אף על פי שבוש זכה להישגים פנימיים בולטים, כדוגמת חוק האמריקאים עם מוגבלויות ותיקוני חוק האוויר הנקי, עיקר פעילותו נחשבת בענייני החוץ.
לנשיאי ארצות הברית יש בדרך כלל שליטה רבה יותר על מדיניות החוץ מאשר מדיניות הפנים, וכך היה במידה רבה במהלך נשיאותו של בוש. בוש הרכיב צוות דומיננטי של יועצים, בהם ג'יימס בייקר, דיק צ'ייני, ברנט סקוקרופט וקולין פאוול, ויחד הם פיקחו על הישגיו המשמעותיים. בוש היה בעל אופי שמרני ולא הרגיש בנוח עם שינויים דרסטיים וגדולים, והעדיף לשמור על יציבות ורוגע. מאפיינים אלה סייעו לו להוביל את ארצות הברית בתקופת מעבר גאופוליטית. אף שלממשל בוש לא הייתה שליטה רבה על התגלגלות האירועים בעולם, תגובותיו ומהלכיו עזרו למנוע תוהו ובוהו בעולם. הנשיא בוש הראה כי הוא יכול לפעול באופן חד צדדי (בפנמה למשל), וגם כי היה מסוגל להקים קואליציה בינלאומית גדולה ומגוונת (כמו במלחמת המפרץ). הבוחרים האמריקנים לא האמינו כי הנשיא בוש מטפל בענייני פנים. כמה ממבקריו מתחו ביקורת על כך שלא "מכר" את הישגיו בבחירות ועל כך שניהל מסע בחירות לא יעיל ב-1992. הוא ניער ממנו את האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית במגוון דרכים, כולל הפרת הבטחתו לא להעלות מיסים ולצמצם הוצאות צבאיות, והשמרנים הרגישו שהוא בגד במורשתו של רייגן.
הספרייה הנשיאותית והנצחתו

הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ורג' הרברט ווקר בוש היא הספרייה הנשיאותית של בוש. הספרייה הנשיאותית, העשירית שהוקמה מכלל הספריות הנשיאותיות, נבנתה בין השנים 1995 ל-1997, והיא מכילה מסמכים וניירת מתקופת כהונתו של בוש כנשיא וכן את של סגנו, דן קווייל. הספרייה נחנכה ב-6 בנובמבר 1997, ונפתחה לציבור הרחב זמן קצר לאחר מכן; חברת האדריכלות "HOK" תכננה ועיצבה את המתחם.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים של בוש ממוקמים על שטח של 90 דונם בקמפוס המערבי של אוניברסיטת טקסס A&M בעיר קולג' סטיישן, טקסס, בכיכר הסמוכה למרכז הכנסים הנשיאותי ולמרכז האקדמי של אוניברסיטת טקסס A&M. הספרייה פועלת תחת הנהלתו של הארכיון הלאומי של ארצות הברית מכוח חוק הספריות הנשיאותיות 1955.
בית הספר בוש לממשל ושירות ציבורי (Bush School of Government and Public Service) הוא בית ספר לתארים מתקדמים במדיניות ציבורית באוניברסיטת טקסס A&M. בית ספר זה הוא חלק ממכלול הספרייה הנשיאותית, ומציע חמש תוכניות: שתי תוכניות לתואר שני (שירות ציבורי ומנהל, ויחסים בינלאומיים) ושלוש תוכניות תעודה (יחסים בינלאומיים מתקדמים, ניהול מוסדות ללא כוונות רווח וביטחון המולדת).
הספרייה הנשיאותית והנצחתו > הנצחתו

מתוך הערכה לפועלו, הונצח ג'ורג' הרברט ווקר בוש בצורות שונות בארצות הברית ומחוצה לה.
פסליו הוצבו במקומות הבאים: מרכז בוש, באוניברסיטה המטודיסטית בדאלאס, טקסס. באוניברסיטת טקסס A&M, בכיכר ג'ורג' בוש. באלבניה, בעיר פושא קרוז'א - Fushe Krujë, בכיכר קוארו אי דורסיט - Quaru i Durësit. בכיכר החירות בבודפשט, הונגריה.
כיכרות נקראו על-שמו בירושלים, ישראל, ובמרכז הנשיאותי, בדאלאס, טקסס.
נמל תעופה בין-לאומי בדאלס בטקסס נקרא על שמו.
שמם של בתי ספר הוסב, או נקרא ג'ורג' וו בוש במוסקבה, ברוסיה, בסנט פול בטקסס, ובסטוקטון בקליפורניה.
רחובות על-שם ג'.וו. בוש: בטביליסי - גאורגיה, בפרישטינה - קוסובו, בטירנה - אלבניה, ובדאלאס, טקסס - ארצות הברית.
דרך ביו עירונית הוקדשה לו באקרה - גאנה.
גשרים נקראו בשם ג'.וו.בוש בטופו - Topo, בליבריה ובארצות הברית, גשר על הנהר האדום, במעבר בין מדינת אוקלהומה למדינת טקסס.
פארק על שמו של ג'ורג' ווקר בוש נקרא בקלגרי - קנדה.
ראו גם

בית הילדות של ג'ורג' ווקר בוש
נשים בקבינט של ארצות הברית
לקריאה נוספת

גל בקרמן, כשיבואו לקחתנו לא נהיה שם: המאבק האפי להצלת יהודי ברית המועצות, אוניברסיטת חיפה ומכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2018.
Ryan J. Barilleaux, Mary E. Stuckey, Leadership and the Bush Presidency: Prudence or Drift in an Era of Change, New York: Praeger, 1992, ISBN 0-275-94418-2
Stephen J. Ducat, The Wimp Factor: Gender Gaps, Holy Wars, and the Politics of Anxious Masculinity, Boston: Beacon Press, 2004, ISBN 0-8070-4344-3
Marlin Fitzwater, Call the Briefing, New York: Times Books, 1995, ISBN 978-0-7388-3458-0
John Robert Greene, The Presidency of George Bush, Lawrence: University Press of Kansas, 2000, ISBN 0-7006-0993-8
Joe Hyams, Flight of the Avenger: George Bush at War, San Diego: Harcourt Brace Jovanovic, 1991, ISBN 0-15-131469-1
Kitty Kelley, The Family: The True Story of the Bush Dynasty, London: Doubleday, 2004, ISBN 0-385-50324-5
Jon Meacham, Destiny and Power: The American Odyssey of George Herbert Walker Bush, New York: Random House, 2015
Timothy Naftali, George H. W. Bush, Times Books, 2007, ISBN 0-8050-6966-6
James T. Patterson, Restless Giant: The United States from Watergate to Bush v. Gore, Oxford University Press, 2005, ISBN 9780195122169
John Podhoretz, Backstage at the White House Follies, 1989–1993, New York: Simon & Schuster, 1993, ISBN 0-671-79648-8
John H. Sununu, The Quiet Man: The Indispensable Presidency of George H. W. Bush, Broadside Books, 2015, ISBN 978-0-06-238428-7
Webster G. Tarpley, Anton Chaitkin, George Bush: The Unauthorized Biography, Washington: Executive Intelligence Review, 1991, ISBN 0-930852-92-3
Tom Wicker, George Herbert Walker Bush, Lipper/Viking, 2004, ISBN 0670033030
Tim McBride, The President Who Treated Me Like a Son, The Daily Beast, 2009
לקריאה נוספת > מהפרק "בוש וישראל"

אברהם בן-צבי, מטרומן ועד אובמה: עלייתם וראשית שקיעתם של יחסי ארצות הברית–ישראל, ידיעות ספרים, 2011
אהרן דייוויד מילר, הארץ המובטחת מדי: המרדף החמקמק של אמריקה אחר שלום במזרח התיכון, ידיעות ספרים, 2008
אברהם בן-צבי, ארצות הברית בזירה הבינלאומית מאז 1945, פא"ר, 2006
איתמר רבינוביץ, חבלי שלום: ישראל והערבים 1948-2003, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2004
משה ארנס, מלחמה ושלום במזרח התיכון, ידיעות ספרים, 1995
דו"ח צוות המרכז למחקרים אסטרטגיים ע"ש יפה, מלחמה במפרץ: השלכות על ישראל, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 1991
לקריאה נוספת > מספריו

George H. W. Bush, All the Best, George Bush: My Life in Letters and Other Writings, New York: Scribner, 1999, ISBN 0-684-83958-X
George H. W. Bush and Brent Scowcroft, A World Transformed, New York: Knopf, 1998, ISBN 0-679-43248-5
אנה פאולינה לונה

אנה פאולינה לונה (באנגלית: Anna Paulina Luna; נולדה ב-6 במאי 1989) היא פוליטיקאית ופעילה אמריקאית המכהנת כחברה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-13 של מדינת פלורידה מאז ינואר 2023. היא האישה המקסיקנית-אמריקאית הראשונה שנבחרה לקונגרס מפלורידה, והיא חברת המפלגה הרפובליקנית.
קורות חיים

אנה פאולינה מאיירהופר נולדה ב-6 במאי 1989 לג'ורג' מאיירהופר, אדריכל, ולמוניקה טוד, מורה בבית ספר יסודי, בסנטה אנה שבקליפורניה. אמה ממוצא מקסיקני-אמריקאי ואביה ממוצא מקסיקני וגרמני. סבה מצד אביה נולד בגרמניה, ולפי המשפחה, גויס לוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה ושני סבים מצד אמה שירתו גם הם בכוחות המזוינים של ארצות הברית באותה מלחמה. סבא רבא מצד אמה היה מהגר אמריקאי למקסיקו.
הוריה של לונה מעולם לא נישאו. אמה נישאה לגבר אחר כישלונה הייתה כבת שמונה. היא גדלה במספר ערים בקליפורניה, ויש לה אח ואחות.
לונה שירתה כמומחית לניהול שדות תעופה בחיל האוויר האמריקני מ-2009 עד 2014, תחילה בבסיס חיל האוויר ווייטמן במיזורי ולאחר מכן בשדה הרלבורט בפלורידה. בשנת 2017, לונה קיבלה תואר ראשון בביולוגיה מאוניברסיטת מערב פלורידה.
לונה הפכה למנהלת המעורבות ההיספנית עבור TPUSA בשנת 2018. בראיון לפוקס ניוז בנובמבר 2018, היא השוותה את הילרי קלינטון להרפס, מה שהוביל את הרשת לקצר את הראיון ולהדויע על התנצלותה.
לונה טענה שהיא גדלה כיהודיה משיחית, אך בני משפחתה המורחבת אמרו שאביה היה קתולי, וכי "הם לא היו מודעים לכך שהוא נוהג בשום צורה של יהדות בזמן שלונה גדלה". אמה אמרה שאביה של לונה היה "נוצרי שאימץ את האמונה המשיחית" לאחר שנגמל מסמים. סבה, היינריך מאיירהופר, זוהה כקתולי כשהיגר לקנדה ב-1954.
לונה סיפרה שהיא "גדלה במערכת הרווחה" וגודלה על ידי אמה בסיוע ממשלתי ללא משפחה שאפשר לסמוך עליה. אביה היה נרקומן, והיא סיפרה שבגיל 10 היא מצאה את שקית המת' שלו וגדלה ב"מנטליות ביתית שבורה". היא אמרה שסבתה מתה מאיידס עקב שימוש בהרואין. לונה טענה כי לה ולאמה חסרה "רשת מורחבת חזקה של אנשים" שיכולה לעזור לטפל בהן, וכי היא למדה ביותר משישה בתי ספר תיכוניים לפני שסיימה את לימודיה. בת דודה של לונה אמרה, "כל המשפחה די גידלה אותה - אבא שלי היה חלק מהחיים שלה כשהייתה צעירה יותר וכולנו קצת פינקנו אותה, היא תמיד הייתה חלק מהכל, מכל המפגשים והפעילויות המשפחתיות האלה.". לונה ערערה על הדברים הללו ואמרה שהיא "בקושי בילתה איתם זמן כל חייה". אמה של לונה סיפרה שהיא נאלצה להסתמך על רווחה לפרקי זמן, במיוחד בזמן שהיא למדה בקולג' באוניברסיטת קליפורניה, אירווין ולאחר מכן בבית הספר למשפטים של UCLA, ושהיא הייתה המקור היחיד לתמיכה כספית משמעותית עבור המשפחה.
בביוגרפיה באתר הקמפיין שלה מספרת לונה כי לאורך שנות ילדותה ונערותה, אביה "בילה זמן בכלא ומחוצה לו", וכי היא תקשרה איתו "באמצעות מכתבים לכלא". אמה ודודתה של לונה סיפרו שהוא ריצה מספר תקופות קצרות בכלא משום שלא שילם מזונות. אמה של לונה אמרה גם שהוא בילה לפחות שנה אחת בכלא בגין אישום הקשור לסמים.
קריירה פוליטית

לונה החליטה להתמודד לקונגרס בשנת 2018. היא נכנסה לפריימריז הרפובליקני עבור מחוז הקונגרס ה-13 של פלורידה בספטמבר 2019, וזכתה לתמיכתו של מאט גייטס. לונה ניצחה בפריימריז הרפובליקני, אך הפסידה לצ'ארלי כריסט המכהן בבחירות הכלליות. עם זאת, בבחירות 2022 נבחרה כנציגת הקונגרס עבור מחוז הקונגרס ה-13 של פלורידה, כשהיא מנצחת את המועמד הדמוקרטי אריק לין, יועץ בכיר לשעבר של ברק אובמה.
דונלד טראמפ תמך בלונה, ומרג'ורי טיילור גרין ניהלה עבורה קמפיין. היא האישה המקסיקנית-אמריקאית הראשונה שנבחרה לקונגרס מפלורידה. היא הושבעה לתפקידה בבית הנבחרים ב-3 בינואר 2023.
במהלך הבחירות ליושב ראש בית הנבחרים ב-2023, לונה הצביעה נגד קווין מקארתי ב-11 ההצבעות הראשונות, במקום זאת הצביעה למועמד ג'ים ג'ורדן ומאוחר יותר לביירון דונלדס.
במאי 2023, לונה נתנה חסות להחלטה להרחיק את אדם שיף מהקונגרס ונקנסה ב-16 מיליון דולר. היא חברה בוועדה למשאבי אנוש ובוועדה לפיקוח ואחריות.