stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
Unreal Tournament 2004
פיתוח

המשחק פותח ברובו על ידי Epic Games, תוך כדי שימוש במנוע Unreal Engine 2.5. הפיתוח כלל הכנסת כל התוכן של 2003 לצד המנוע החדש ושלל אפשרויות חדשות שפותחו הן על ידי אפיק והן על ידי אולפני פיתוח משחקים אחרים.
אפיק הציגה ממשק משתמש חדש למשחק, בקרת שליטה קולית (באמצעות VoIP) שיפורים במנוע המשחק Unreal Engine 2, ביחד עם 31 דמויות חדשות, 31 מפות חדשות, שיפור במצב המשחק Assault והתאמתו למשחק על כלי רכב וחלליות, ורובה צלפים חדש.
בשיתוף עם אפיק, גם אולפנים אחרים תרמו לפיתוח של UT2004. אולפן Psyonix תרם את מצב המשחק Onslaught, ביחד עם 7 מפות למצב משחק זה, כלי נשק דוגמת משגר רימונים, סמן מטרות ומטול נגד כלי רכב, ועיצוב חדש לTranslocator הוותיק. Digital Extremes פיתחו 13 מפות חדשות, עיצוב חדש לממשק המשתמש ועיצובים חדשים לכלי נשק: לתת המקלע, לASMD ולרובה הפלזמה. Streamline Studios עבדה על סרטוני הפתיחה לקמפיין לשחקן יחיד וכן על מפת Assault אחת ומפת Onslaught אחת.
במקור, המשחק היה אמור לתמוך אחורנית בUT2003, אך בעיות שונות ושינויים רבים מדי שנעשו במשחק גרמו להזנחת הרעיון לפני שיווק המשחק.
שחרור המשחק

ב-11 בפברואר 2004, הדמו של Unreal Tournament 2004 התאפשר להורדה דרך האינטרנט. לאחר מספר שבועות שבהם הופץ הדמו באינטרנט והורידו אותו מעל 1.5 מיליון גולשים, הוא הפך לאחד המשחקים המקוונים הפופולריים ביותר. מספר ימים יותר מאוחר הוצאו גרסאות דמו גם למקינטוש וללינוקס.
בסופו של דבר המשחק שוחרר ב-16 במרץ 2004 למחשב האישי (Windows/לינוקס) וב-31 במרץ של אותה שנה למקינטוש. עם שחרורו, המשחק שווק בכמה גרסאות: הגרסה הרגילה, שכללה את המשחק בלבד, וגרסת אספנים שכללה גם מיקרופון ואוזניות של לוג'יטק (שלא שווקו באירופה) וDVD נוסף עם מדריך כיצד להשתמש בעורך המפות UnrealEd. המשחק היה אחד הראשונים שפותחו עבור מעבדים בארכיטקטורה של 64 סיביות וב-2005 יצא טלאי שהוסיף תמיכה כזו.
כמו כן שוחררו ב-2004 ו-2005 גם חבילות הרחבה שכללו תכנים חדשים, ומהדורות מיוחדות של המשחק ביניהן Editor Choice 2004 edition שזכו לעדכונים האחרונים (בדומה לגרסת GOTY של UT99)
ב-2006 שוחררה החבילה Unreal Anthology שכללה את Unreal Gold, Unreal Tournament, Unreal 2 בנוסף לגרסת 2004 המעודכנת ביותר, בנוסף לגישה לתוכן שהופץ דרך הסטים.
ביקורות

המשחק זכה לביקורות חיוביות כאשר הממוצע באתר Metacritic עומד על 93%. כמו כן, המשחק היה מועמד למשחק השנה של 2004 וזכה במשחק הרשת מרובה המשתתפים הטוב ביותר של 2004. המשחק זכה לדירוג M (גילאי 17+) מידי ארגון ESRB עקב אלימות ושפיכות דם.
הערות שוליים

↑  http://www.unrealtournament2003.com/ut2004/features.html
↑  http://www.unrealtournament2003.com/ut2003/contest.html
↑  http://steampowered.com/v/index.php?area=app&AppId=1200
↑  http://www.metacritic.com/games/platforms/pc/unrealtournament2004
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb16618729t (data)
שאכר ח'זעל

| --- | --- |

שאכר ח'זעל
 לידה:  28 בספטמבר 1987 (בן 37) לבנון ביירות, לבנון
 לאום:  קנדי, פלסטיני
 תחום יצירה:  סופר, דובר
 זרם באמנות:  רומן, מותחן, רומן רומנטי, אוטוביוגרפיה
 יצירות ידועות:  Confessions of a War Child, Confessions of a War Child-Lia
 אתר רשמי
שאכר ח'זעל באומות המאוחדות, ניו-יורק
שאכר ח'זעל (בערבית:  شاكر خزعل  באנגלית: Chaker Khazaal; נולד בלבנון ב-28 בספטמבר 1987), סופר ונואם פלסטיני קנדי שעוסק בעיקר בתחומים של מדיה חברתית, פליטים, וסיוע בין-לאומי.
הוא ידוע בטרילוגיית הספרים נושאת הפרסים שלו, Confessions of a War Child, שיצאה לאור לראשונה ב-17 במרץ 2013. הכרך השני בטרילוגיה, שכותרת המשנה שלו היא Lia, יצא לאור ב-20 באפריל 2014.
ביוגרפיה

אביו של שאכר הוא יוצר סרטים פלסטיני (מחמוד ח'זעל), ואמו פעילה פוליטית (פרופסור אולפת מחמוד). הוא הבכור מתוך ארבעה ילדים. שאכר גדל באווירה עשירה בפוליטיקה ואמנויות. הוא גדל במחנה פליטים פלסטינים מדרום לעיר ביירות, מחנה בורג' אל-בראג'נה.
כאשר היה בן 13, שיחק במחזות מקומיים, וכיכב בסרט פלסטיני, Sugar of Jaffa. כאשר היה בן 17, זכה בפרס Global Leader of Tomorrow מאת אוניברסיטת יורק בטורונטו, על מצוינות בלימודים ומנהיגות אישית, והתקבל שם ללימודי קולנוע ולימודים בין-לאומיים. במהלך ארבע שנות לימודיו באוניברסיטת יורק, עבד כשגריר סטודנט, והנחה סיורים של סטודנטים עתידיים ואורחים ברחבי הקמפוס.
לאחר גמר הלימודים, שאכר החל לעבוד עבור Nations United, ארגון-גג קנדי לארגוני סיוע הומניטרי שם החל לדבר בציבור בעבור פליטים ברחבי העולם. הוא נאם במדינות רבות, ביניהן אוקראינה, לבנון, סוריה, מצרים, ארצות הברית, ואחרות.
הוא המשיך לעבוד בעבור Nations United עד מרץ 2013, אז החל לעבוד באופן עצמאי, והתמקד יותר במלאכת הכתיבה. הוא המשיך לדבר בלהט עבור מתן אפשרות לפליטים פלסטינים להגר למדינות בהן יהיו להם יותר הזדמנויות לקידום. עמדותיו התקבלו בברכה בידי מנהיגי ציבור פלסטינים, כמו הסופרת רולא ג'בריל, אך אחרים, התומכים בזכות השיבה, התנגדו להן. ב-2014 שאכר תמך בהפגנות של צעירים פלסטינים בלבנון המבקשים אשרות עבודה מחוץ למחנות הפליטים, מה שכעת נמנע מהם.
הוא תמך בפליטים פלסטינים שביקשו לעבוד מרחוק דרך האינטרנט בשיווק, עיצוב אתרי אינטרנט, ועיצוב גרפיקה. צוות הפליטים שלו עבד על השיווק של המועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, עומאר. הוא גם פעל לקידום תעסוקה עבור פליטים סורים בלבנון כצורה של תמיכה בת-קיימא בפליטים. ב-2013, שאכר נבחר בין ה-200 הערבים המשפיעים ביותר במדיה החברתית.
שאכר סובל מהפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, ודיבר על כך שתופעה זו לא סיכנה את עבודתו, אלא הניעה אותו לעבוד קשה יותר. הוא מתאר עצמו כ"ייצור לילי" שנהנה לעבוד ולכתוב במהלך הלילה. במהלך ריאיון עם אתר "20 עד 30", שאכר ציין שהוא לא ישן לאורך זמן רב, ובמקום זה נם תנומות תכופות לאורך היום והלילה.
ספרים

הספר Confessions of a War Child הוא ספר המדגים את כוחה של האהבה, כמלחמה ששווה לנצח בה. זהו ספר בדיוני שנשען על אירועים אמיתיים שעברו על ילדים מאזורים מוכי מלחמות. הספר משלב אלמנטים מרומן רומנטי, סיפורי מלחמה, מתח ומסתורין. שלושת הספרים מסופרים על ידי אנשים מתים והאירועים מתקיימים ב־Kabar ו-Saghar, שתי ערים בדיוניות במדבר הערבי.
חלק מהאירועים מתקיימים בצרפת, איטליה ועל אי שלא פורט. לכל סיפור של הרומן יש נושא משלו ועלילה עצמאית, אך רוב הדמויות ימשיכו מחלק אחד למשנו. שאכר מעולם לא אישר שסיפורים ב־Confessions of a War Child הם חוויות החיים שלו, ומשאיר את הקוראים תוהים איזה חלק של בדיוני ואיזה חלק לא.
בריאיון עם אחמד שיהאב אלדין, שאכר אישר כי הוא אינו מאמין בספרות, ואמר "לכל בדיה למציאות שמאחוריו."
שאכר כתב את הטרילוגיה בשעות הלילה בלבד, המתגורר האירועים של הספר כאילו היו אמיתיים. מקורות המקורבים אמרו כי בכל פעם ששאכר סיים חלק מספריו, הוא נכנס לדיכאון מהשארת את הדמויות והכתיבה. בריאיון עם 20-30, שאכר אמר כי הוא "באמת התאהב באחת הדמויות, וזה הרגיש כמו הפרדה עד לאחר השלמתה."
ספרים > Confessions of a War Child, חלק ראשון

שאכר התחיל לכתוב Confessions of a War Child (החלק ראשון) בחודש יולי 2012 והפיץ אותו במרץ 2013. הרומן הושק ב־Société de Lecture בז'נבה.
הסיפור הראשון של הרומן מסופר על ידי אדם מהעיירה הבדיונית Saghar שנהרג בטקס חתונתו לאישה צרפתית, קמיליה. החתן המנוח מספר אירועים של קונספירציה שהובילו לרצח שלו שלאחר מכן גרם למלחמה בין Kabar ו־Saghar. הוא מדגיש באהבה נצחית ובלתי מותנית, השגיח על קמיליה מהעולם של המוות. בינתיים, הצרפתייה קמיליה שומרת בסוד לעצמה שנופל בידיו של פליט בן 24. יש שמועה שדמותו של נאדר מהרומן היא השתקפות של שאכר את עצמו וכל דמות היא השתקפות של מישהו שהוא מכיר. כנאדר מחזיק את מפתח הסוד הגדול של קמיליה, הוא מחפש אותה באי הדמיוני, רץ לתוך דמויות שונות שהוא חולק את העבר שלו איתו. בין האנשים שהוא פוגש היא ליה, קצינת משטרה סמויה שהופכת להיות דמות מרכזית בסיפור השני של הטרילוגיה.
ספרים > Confessions of a War Child, Lia

בהשראת המאורעות הטרגיים בסוריה ועבודתו הצמודה של שאכר עם פליטים, סיכום של הספר פורסם באתר האינטרנט של שאכר: הסיפור השני בטרילוגיה מסופר מנקודת מבטו של נשיא קאבאר חסר-הרחמים. לאחר שהתאבד, הנשיא צופה במאורעות מעולם המתים וכיצד מעשה הנקמה האחרון שלו גורר את אנשיו לכאוס. התקווה האחרונה להישרדות האומה הוא מכתב שניתן לאהובתו, ואסירתו לשעבר, ליה (Lia). האם המתקפה הכימית שתכנן נגד אנשי האומה שלו תצא לפועל, או האם הם ינצלו ברגע האחרון? הספר הוצג במספר ערוצי תקשורת, למשל הפינגטון פוסט.
ספרים > (Confessions of a War Child (Sahara

במאי 2014, שאכר הודיע דרך טוויטר שהוא נתן את השם Sahara לחלק השלישי של Confessions of a War Child. הספר יצאה לאור ב-2015.
פרסים

פרס Global Leader of Tomorrow, מאת אוניברסיטת יורק: הפרס מוענק לארבעה אנשים בכל שנה. שאכר קיבל את הפרס לתקופת השנים 2005–2009 והוענקו לו $42,000 לטובת מימון הלימודים שלו.
פרס החדשנות מאת מסדר סנט לזרוס. השגרירה הנסיכה קרן קנטרל העמידה את שאכר ח'זעל כמועמד לפרס זה, שהוענק לו בקליפורניה ב-2013, עבור ספרו, Confessions of a War Child. בנאום קבלת הפרס שלו התמקד על החשיבות של מדיה חברתית בקירוב לבבות בין מדינות.
הערות שוליים

↑  "HuffPost Live". Live.huffingtonpost.com. נבדק ב-2014-05-26.
↑  Bitajarod, بالصور: الكاتب العالمي شاكر خزعل فاز بجائزة الإبداع للعام, Bitajarod - Online Magazine (בערבית)
↑  "'When War Ends, It Doesn't Mean That Refugees End' -@ChakerKhazaal (VIDEO) - Huffington Post". Videos.huffingtonpost.com. נבדק ב-2014-05-26.
↑  "From a lost refugee". The Electronic Intifada. נבדק ב-2014-05-26.
↑  "عرض فيلم «سكر يافا» في مكتبة بيروت". Almustaqbal.com. אורכב מ-המקור ב-2016-03-04. נבדק ב-2014-05-26.
1 2  http://www.yorku.ca/mygrad/pdf/programs/june2009_awards.pdf
↑  "YFile » Consuls general tour York's Keele campus". Yfile.news.yorku.ca. 2007-05-30. אורכב מ-המקור ב-2014-05-06. נבדק ב-2014-05-26.
↑  "Photo UNIAN - photo.unian.net - photos of politicians, photos of celebrities, stage або production photos". photo.unian.net. נבדק ב-2014-05-26.
↑  Al Jaras Magazine | مجلة الجرس | رئيس ناشين يونايتد للجرس: اعتذر من خزعل وظلمته |
↑  Al Jaras Magazine | مجلة الجرس » بالصورة: رولا جبريل تتضامن مع شاكر خزعل ورسالة إلى الرئيس عباس
↑  http://www.unrwa.org/userfiles/20111002306.pdf
↑  "Author Chaker Khazaal Discuss His Trilogy "Confessions Of A War Child" (VIDEO) - Huffington Post". Videos.huffingtonpost.com. נבדק ב-2014-05-26.
↑  Al Jaras Magazine | مجلة الجرس | مرسي إليسا ونانسي والملكة رانيا ومن بعد الأكثر تأثيراً في الشرق |
↑
↑  "Chaker Khazaal". 20to30. נבדק ב-2014-05-26.
↑  Al Jaras Magazine | مجلة الجرس » شاكر خزعل: قد أخوض العمل السياسي لكن ساكتب الجزء الثاني
↑
↑  Al Jaras Magazine | مجلة الجرس | شاكر خزعل: اليوم يصدر كتابي وهذه علاقته بالأزمة السورية |
↑
↑  Name *. "Chaker Kahzaal: The Creative Process | 20to30 Video". 20to30.com. נבדק ב-2014-05-26.
↑
↑  "Author Chaker Khazaal Discuss His Trilogy "Confessions Of A War Child" - AOL Real Estate". Realestate.aol.com. נבדק ב-2014-05-26.
↑
↑  "Book Launch ' Confessions of a War Child' – Geneva – glocals activities & events". Glocals.com. 2013-04-15. נבדק ב-2014-05-26.
↑
↑  "Chaker Khazaal: Dreaming My Way Out Of A Refugee Camp | 20to30 Video". 20to30.com. 2014-04-15. נבדק ב-2014-05-26.
↑
↑  Name * (2013-10-04). "Chakar Khazaal: Love In Confessions Of a War Child | 20to30 Video". 20to30.com. נבדק ב-2014-05-26.
↑
↑  Ahmed Shihab El-Din interviews author Chaker Khazaal - YouTube
↑
↑  REVIEWS – CONFESSIONS OF A WAR CHILD (LIA) | Confessions of a War Child
↑  http://inagist.com/all/455445577996976128/
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007395651405171  GND: 1344291139  LCCN: no2019060157  ORCID: 0000-0002-3083-2225  VIAF: 3312152503048210800001   WorldCat (עם VIAF): 3312152503048210800001 
CONFESSIONS OF A WAR CHILD (PART ONE)
CONFESSIONS OF A WAR CHILD (LIA)
פרס סנט לזרוס מוענק לשאכר ח'זעל
בסאראב הראשון

בסאראב הראשון (ברומנית: Basarab I או Basarab Întâiul ‏האזנהקובץ:Ro-Basarab.ogg‏Ⓘ‏), (שנת הלידה לא ידועה; נפטר ב־1351 או ב-1352), היה וויווד (שליט) של ולאכיה בערך בין השנים 1310–1352.
הוא מכונה גם בסאראב המייסד (Basarab Întemeietorul) מפני שנחשב למייסדה של נסיכות ולאכיה, שברומנית הידועה בשפת תושביה כ"הארץ הרומנית" ("צארה רומניאסקה" Ţara Românească) או "מונטניה". יש שזיהו אותו עם "נגרו וודה" Negru Vodă, דמות מיתית למחצה, שנחשבת למייסדת ולאכיה באגדות הרומניות.
מוצאו של בסאראב ומשפחתו

מוצאו של בסאראב לוט בערפל. ייתכן שהיה בנו של טוקומריוס (טיחומיר ברומנית - Tihomir), כפי שמעיד מסמך רשמי משנת 1332 שהוצא על ידי מלך הונגריה, קארוי רוברט מאידך החוקרים המודרניים של תקופת ימי הביניים ברומניה, ובראשם ניאגו ג'ובארה, סבורים כי מוצאו של בסאראב היה קומני.:
הדעה הרווחת בקרב המומחים היא שבסאראב כמו גם בנו, ניקולאיה אלכסנדרו היו קתולים, בדומה לקומנים שחיו אז באזור זה. (אף על פי שהמלך ההונגרי קורא לו בשם "סכיסמטי" כלומר פלגן, כינוי שהיה נהוג כלפי הכנסייה האורתודוקסית).
הכינוי "נגרו וודה" Negru Vodă (השליט השחור) שניתן למייסד ולאכיה במסורת הרומנית, כפי שנמסרת בכרוניקות של פאולוס מחלב ומירון קוסטין תואמת מוצא אקזוטי ייתכן קומני - (טורקי). המנזרים שהקים "קוזיה" ו"הורזו" נשאו גם הם, ככל הנראה, שמות קומנים.
ההיסטוריונים קונסטנטין ק. ג'ורסקו ודינו ק. ג'ורסקו סבורים שמשמעות השם "בסאראב" או "בסראבא" בטורקית קדומה היה "אב כובש" או "אב שולט". אולם הם טוענים שלמרות המקור הקומני-טורקי של השם, (הסיומת אב או אבא הייתה אופיינית יותר לקומנים מאשר לשאר הטורקים שהשתמשו יותר בסיומת "אוגלו" או "אולו" כלומר "בן"), האיש היה בכל זאת רומני והשם הקומני הפך באותם ימים לשם פרטי נוצרי כמו כל שם נוצרי אחר. תארים בשפה זרה היו נהוגים באותם הזמנים,
ונשיאת שם זר אינה סותרת, לדעתם, את היותו רומני.
לפי דעות אחרות, המובן של השם בסאראב היה "קדוש מאוד", "חזק מאוד" או "מושיע". לפי ג'ורג'טה פנליה, השם הוא ללא ספק קומני אבל לא ניתן להסיק מכאן שכל השושלת הולאכית הייתה ממוצא קומני. הייתה קיימת סימביוזה רומנית - קומנית וייתכן שאמו של בסאראב הייתה אצילה
קומנית. ידוע שבמיוחד במזרח ולאכיה כמה משפחות אצולה היו ממוצא קומני.
נראה שאביו של בסאראב, טוקומריוס, הייתה דמות ידועה בחוגי חצר מלכי הונגריה.
לפי ספרי הזיכרון שבכנסיות בקמפולונג-מוסצ'ל ורמניקו ולצ'ה, בסאראב היה נשוי למרגרטה או מרגיטה. לזוג נולדו שני ילדים: יורשו, ניקולאיה אלכסנדרו (1352–1364), ותיאודורה, שהתחתנה עם הצאר הבולגרי
איוואן אלכסנדר (1330–1371). מנישואים אלה נולד הצאר הבולגרי איוואן סרצימיר.
אחרי שגורשה על ידי בעלה, תאודורה הפכה לנזירה תחת השם תאופנה.
מלכותו

בהיעדר תיעוד אחר, העלייה לשלטון של בסאראב מוקמה בערך בשנת 1310, בהתאם למסורת לגבי הכתרת ה"שליט השחור" "נֶגרו ווֹדה" כפי שהיא מוזכרת בקרוניקה של לוקארי

תעודה הונגרית מעידה כי בסאראב היה בוודאות בשלטון עוד בשנת 1317

כשהיה מעורב בסכסוך מקומי בין האצילים באזור מצודת מהאדיה

ההיסטוריון קונסטנטין קוגלניצ'אנו סבור שבתקופת המאבק לכס מהלכות בהונגריה (כלומר עד 1318) בסאראב איחד את הנסיכויות (קנזאטים) מדרום לקרפטים תוך הקמת מדינת ולאכיה או "הארץ הרומנית".

לפי ק. ג'ורס'קו מרבית פעילויות האיחוד כבר הסתיימו עד 1307 כשקארוי רוברט לבית אנז'ו עלה על כס המלכות בהונגריה.

לעומת זאת הדעות חלוקות לגבי מיקום האזור שהיווה הגרעין של המדינה הולאכית.
קיימות שתי תאוריות עיקריות: אחת טוענת לראשונות האזור שמשמאל לנהר אולט שם נמצאו החצרות הנסיכותיות בארג'ש וקמפולונג. השנייה טוענת לבכורת האזור שמימין לנהר אולט - משם התפשטה הישות המדינית (ווייבודות)
של ליטובוי.
מלכותו > היחסים עם הבולגרים

באמצעות בתו תאודורה, שנישאה לאיוואן אלכסנדר (מעט זמן לפני 1323) נכנס בסאראב ליחסי קרבה עם שושלת הקיסרים (הצארים הבולגרים).
בשנת 1323 כוחות הצאר מיכאיל שישמן השלישי קיבלו תגבורת ולאכית ("אונגרוולאכית") במלחמה נגד הביזנטים. שם השליט ששלח את הלוחמים לא צוין, אך ההיסטוריונים סבורים כי מדובר בבסאראב. בסאראב תמך צבאית בצאר הבולגרי גם ב-28 ביוני 1330 בקרב בוולבוז'ד נגד הסרבים של סטפן אורוש השלישי. במקרה זה הסרבים היו הצד המנצח.
מלכותו > היחסים עם הונגריה. קרב פוסאדה ב-1330

הנסיכות (וויבודות) של בסאראב נמצאה בתחילת מלכותו ביחסי חסות כלפי מלך הונגריה, קארוי רוברט לבית אנז'ו.



שם השליט הופיע במסמכים הונגרים כ"בסאראב, הוויבוד הטרנסאלפיני שלנו" ("Woiuodam nostrum Transalpinus")
,
ביטוי זה משקף יחסי אדון - נתין שהתקיימו בין השליט הרומני ובין מלך הונגריה. באותו המסמך צוינה הצלחת שליחותו של איש אמונו של המלך, הרוזן מרטין בוגאר, שנשלח בעבר פעמים חוזרות ללא תועלת.
הפעם המלך הסכים לקיומה הפוליטי של ה"וויבודות" (ישות פוליטית בהנהגת ווייבוד) החדשה תמורת קבלת החסות ההונגרית.
אף על פי כן, כעבור שנה, נראה כי בסאראב ניתק את קשרי החסות וסירב לשלם את מס הנתינים. בעקבות זאת הידרדרו היחסים בין שתי המדינות.
משום כך מסמך של המלך ההונגרי מ-18 ביוני 1325 מכנה את השליט הוולאכי " בסאראב הטרנסאלפיני, בלתי נאמן לכתר ההונגרי",
 ומספר איך שטפן, בנו של הרוזן הקומני פאראבוך, ביזה את מלך הונגריה ושיבח לעומת זאת את בסאראב.
ב-1327 האפיפיור יוחנן העשרים ושניים שיבח את השליט הוולאכי על התמיכה בדת הקתולית ועל להיטותו לחסל את האומות ה"כופרות" (הנגועות באורתודוקסיה). אחרי תאריך זה לקח השליט הרומני בחזרה מההונגרים את חבל באנות סוורין ואת המצודה סוורין.
בהתחשב בתבוסתו של בסאראב יחד עם צבא הבולגרים בקרב וולבוז'ד, קארוי רוברט סבר כי הבשיל הזמן לתקוף את השליט הרומני המרדן.
ואכן בספטמבר 1330 התחיל במסעו בראש צבא חזק.
כבש את מצודת סברין והתחיל לחצות את חבל אולטניה.
בסאראב ביקש מהמלך שלום תמורת פיצוי של 7000 מרקים של כסף, שמשקלם הכולל היה כ-1.447 ק"ג כסף
, כמו כן תשלום מס שנתי ושליחת בנו כערובה לחצר ההונגרית.
"רק שיואיל לחזור בשלום ויימנע מסכנות, כי אם יבוא הנה, לא יוכל להימלט מהן" הוסיף.
המלך דחה את התנאים האלה ולבסוף צבאו נלכד בגיא צר ותלול במקום, שבו נחל תבוסה משפילה מידי לוחמיו של בסאראב.
מקום הקרב לא ידוע עד היום בוודאות. ההיסטוריונים הציעו כמה נקודות אפשריות באזור שפלי ההרים: ארץ הלובישטיה (צארה לובישטיי), עמק האולט, ביישוב טיטשט שבמחוז ולצ'ה, הקניון רוקר-בראן, או על ידי מהאדיה. אחרי קרב בן 4 ימים ב-9 בנובמבר - 12 בנובמבר 1330, המלך קארל רוברט נמלט בקושי לבוש בבגדי אחד מנאמניו, דז'ה מולנאר.
מפני מה שעתיד להיקרא קרב פוסאדה (שם שהתאזרח במאה ה־20 בהשפעת עבודתו של ההיסטוריון ניקוליה יורגה) בסאראב הקים מדינה עצמאית
 וכונה השליט בהיסטוריה הרומנית "בסאראב המייסד".
בסביבות 1343 שיתף בסאראב במלכות את בנו ניקולאיה אלכסנדרו. הבן נסע לחצר מלך הונגריה באותו זמן, לאיוש הראשון, כדי לחדש את היחסים בין שתי המדינות.

בשנים הבאות השתתף בסאראב במסעותיו של המלך לאיוש נגד הטטרים. בהזדמנות זו ההרחיב את השטח שבשליטתו מצפון לשפך הדנובה, אזור הידוע כבוג'אק או בסרביה.
היחסים עם הטטרים

ההיסטוריון פ.פ. פנאיטסקו מעיר כי בסאראב בלט כמנהיג בעל היכולת הרבה ביותר להבטיח הבנה עם הטטרים. מצפון לים השחור הטטרים התערבבו עם הקומנים (או הקפצ'אקים) ואימצו את השפה הקומנית. ניאגו ג'ובארה מניח כי למרות וייתכן שלא שלט בשפה הקומנית, מוצאו הקומני האפשרי יכול היה ליצור זיקה מסיעת בנושא זה.

גאורגה ברטיאנו, מצידו,

סבר שבסאראב ניצל את האנרכיה בממלכה הונגרית, השיג חסותה של הורדת הזהב
וקיבל ממנה סיוע צבאי. לפי ברטיאנו, הרומנים והטטרים נמצאו באותו צד מהמתרס
בשני קרבות - זה שבוולבוז'ד נגד הסרבים וזה שקראו לו "פוסאדה" נגד ההונגרים. על שיתוף פעולה כזה במקרה האחרון כתובות כרוניקות הונגריות.

רעיון קיום שיתוף פעולה בין שני עמים אלה בתקופה זו נתמך גם על ידי היסטוריונים אחרים, כמו יורגה.


פנאיטסקו הבחין בעובדה שבמהלך קרב ב-1331 בין הביזנטים ובין הבולגרים
לשמע החצוצרה הטטרית מהמחנה היריב, הקיסר הביזנטי חשב (בטעות, בסופו של דבר) כי זו צריכה להיות איזו תחבולה של ה"גטים (כלומר הרומנים) שמעבר לדנובה, המשתמשים באותם כלי נשק כמו הטטרים; רובם קשתים". "יוצא מסיפור זה שמרחוק, הרומנים של בסאראב, כנראה פרשים, נראו דומים לטטרים ושאימצו את כלי הנשק הנהוגים אצל הטטרים - בעיקר הקשת עם החצים והמגן הטטרי".

בכל זאת רעיון שיתוף הפעולה הפורה כביכול בין בסאראב לטטרים נשאר מבחינת היסטוריונים אחדים בגדר השערה בלבד.
אולם, אחרי שעל כס מלכות הונגריה עלה לאיוש הראשון (הגדול), ההונגרים יצאו בהתקפה נגד הטטרים ורתמו למבצעם גם את בסאראב שהיה בן חסותם ונאלץ לבחון מחדש את מדיניות החוץ שלו בהתאם לנסיבות.
בעקבות המערכה מהשנים 1343–1345 הצליח השליט הרומני לכבוש מהטטרים
שטח מצפון לדלתה של הדנובה המשתרע בין הנהר פרוט ובין הנהר דנייסטר. חבל ארץ זה שנכנס לשליטת בסאראב ויורשיו למשך עשורים אחדים ייקרא על ידי אחרים בשם "בסרביה". השימוש בשם זה יורחב לכל השטח שבין הפרוט ולבין הדנייסטר עם סיפוחו על ידי האימפריה הרוסית ב-1812.
סוף מלכותו

על הקיר של הכנסייה הנסיכותית בקורטיה דה ארג'ש ישנה כתובת:
"בשנת 6860 (1352) נפטר בקמפולונג הווייבוד הגדול בסאראב"
לפי המסורת הוא קבור במקום פטירתו, פרט שהוא מתועד גם במסמך משנת 1714 שהוצא על ידי השליט שטפאן קנטקוזינו והמיועד למנזר נגרו וודה
בקמפולונג.
במסמך בדברו על בסאראב הראשון ועל ניקולאיה אלכסנדרו, השליט מציין כי "גופותיהם קבורים במנזר קדוש זה".

אחרי מות בסאראב ירש את מקומו בנו ושותפו לשלטון, ניקולאיה אלכסנדרו (1352–1364).
ולאכיה בימי בסאראב הראשון

מדינתו של בסאראב גבלה בצפון עם טרנסילבניה (אז חלק מממלכת הונגריה), במערב עם ממלכת הונגריה עצמה, כשבתווך הבאנאט של סברין, בדרום עם בולגריה, במזרח עם דוברוג'ה שבשליטת בליקה ומאוחר יותר של דוברוטיץ', ובצפון-מזרח עם הטטרים ועם הברודניקים המוזכרים בכרוניקות הרוסיות.
באשר לבאנאט של סברין נמצא תחת שלטונו של בסאראב עד שנת 1330 בלבד.
לפי ג'ורסקו השליטה של ולאכיה שם התקיימה משנת 1291 שאחריה אינם ידועים שמות של באנים במסמכים ההונגרים באזור (פרט לאחד המזכיר את פאולוס)

למרות זאת, מקורות שהתגלו לאחרונה

מוכיחים שבשנת 1317 באנאט הסברין היה בידי בית אנז'ו.
מקורות אחרים ממקמים את כיבוש סברין בידי בסאראב ב-1324
או 1327

בשנת 1330 שנת המערכה של קארוי רוברט נגדו, היה עדיין בשליטת בסאראב, עד שנכבש על ידי המלך ההונגרי.

שם הבאן האחרון של סברין, דנש (דיוניסיוס) סץ', מוזכר רק ב-1335
ונ. יורגה סבר שההונגרים כבשו את סברין כיבוש קבע רק ב-1334–1335.

קיימת גם ההשערה שהבאנאט של סברין נשאר למרות הכל בשליטת ולאכיה.

ג'ורסקו מקבל גם את האפשרות שדנש בשנת 1335 לא היה אלא טוען לתואר "באן"

ההיסטוריונים לא הצליחו לקבוע באופן ברור מה היה הגבול המזרחי של מדינתו.
אחרים סברו כי הפריבילגיה שהוענקה בשנת 1358 לסוחרי העיר ברשוב להגיע ללא מגבלות עד לבראילה ואזור שבין נחלי פרחובה, יאלומיצה ובוזאו ביטאה את שליטתה בפועל של הונגריה במקומות אלה, כך שהגבול המזרחי של ולאכיה היה צריך להיות בין נחלי פרחובה ויאלומיצה.

פ.פ. פנאיטסקו דוחה טענה זו וחשב כי תושבי ברשוב ביקשו למעשה ממלך הונגריה רק ערבות נוספת לביטחונם, כבעל החסות על ולאכיה, אבל שזו הייתה צריכה לקבל חיזוק מהשליט הוולאכי

תמך בסברה הזאת גם ג'ורסקו

ברם, הוא חשב שרק אחרי המסע נגד הטטרים בשנים 1343–1345 קנה בסאראב שליטה של מישור הבראילה והיאלומיצה, ועל השטח שבשפך הדנובה שקיבל את שמו.

בשנת 1321 הגאוגרף הערבי אבו אל-פידא ציין כי היישוב איסקצ'ה נמצא ב"ארץ הולאכים"
גם אומור בג האנטולי סיפר כי בשנות 1337–1338 קיליה נמצאה בגבול עם ולאכיה, כלומר השליט הוולאכי שלט על שתי גדול הדנובה באותו אזור.

יש להוסיף כי ארץ הלובישטיה נמסרה אחרי פרק זמן קצר לרוזן הסקסוני קונרד.
המצב החברתי בימי בסאראב הראשון

החברה בוולאכיה התחלקה בעיקר לשני מעמדות: הנמוך - של האיכרים, רובם חופשים, והעלית- הבויארים, ה"ז'ודים" jude, juzi והקניאזים.
האיכרים היו הספקים העיקרים של המיסים, כמו כן היוו רוב הכוח הצבאי. הז'ודים והקניאזים נותרו בשלב של מנהיגים מקומיים או של פקידים מלכותיים, בעוד הבויארים היו בעלי האחוזות הגדולות, פחות מסוכנים לגבי סמכות השליט כמו חיוניים במקרה של סכסוכים צבאיים. האצולה - הבויארים - התרכזה מסביב לכוח המרכזי של הוויבוד, והוא השתמש בנציגיה בבניית מנגנון המנהל המלכותי. מעמד הביניים המורכב רובו מסוחרים היה מבוטל למדי, כי המסחר שעסקו בו היה בשיעור קטן עם סחורות מחו"ל.
 ההתפתחות הכלכלית בימי בסאראב תעמיק את ההבדלים ואת ניגודי האינטרסים שבין השני המעמדות הראשיים:
האיכרים - ה rustici והבויארים בעלי האחוזות (majores terrae).
חצר הוויבוד כללה את הבויארים, היועצים והמשרתים. בתקופה זו המודל לתפקידי היועצים והפקידים הבכירים
נלקח בתיווך בולגרי מחצר הקיסרים הביזנטים.
מההונגרים הושאל התפקיד של "באן" (באן של סברין, מאוחר יותר באן של אולטניה)

הטקסים והאופנה בחצר השליט הושאלו מהביזנטים.
הערים והירידים פרחו בעקבות ההתפתחות הכלכלית בתקופה זו. הם היו נמצאים בעיקר באזורי דרכי המסחר הגדולות או בעמקי הנהרות.
יש להזכיר: קמפולונג, קורטיה דה ארג'ש, רמניקו ולצ'ה ולפרק זמן, סברין. באותם זמנים קראיובה וטרגו ז'יו היו כפרים. בין הנמלים החשובים: קאלאפאט וג'ורג'יו, אוראשול דה פלוץ' ובארילה.
המסורת העממית מזכירה גם את טרגובישטה וגם את בוזאו כערים שנבנו על ידי "נגרו וודה", הזהה קרוב לוודאי לבסארב. חצרות השליטים ובתי האבן בקמפולונג נבנו מחדש על ידי יורשו של בסארב, ניקולאיה אלקסנדרו, על יסודות בניינים ישנים יותר.
 הקומפלקס האדריכלי המלכותי בקורטיה דה ארג'ש שופץ בסביבות שנת 1340 והכנסיות "ספנטול ניקוארה" (ניקוארה הקדוש) ו"ספנטול נקולאי" (נקולאי הקדוש) הוקמו כבר.
המצב הכלכלי

לפי יורגה, בדומה לוויבודים שבאו אחריו, גם לבסאראב הגיעו כל המסים על המוצרים המקומיים והמכסים על הכבשים, הכוורות והחזירים. בנוסף נגבו עבורו קנסות ("גלואבה"), מס על סוסים וחויבו עבודות לטובת המלכות.

המטבעות, במידה לא רבה, התקבלו מהמסחר עם זרים, מפני שהעסקאות המקומיות - אפילו הגדולות שבהן -
נעשו על ידי סחר חליפין.

מטבעות חוץ אלה (פלורינים, דינרים, פֶרפֶרים) נאספו יותר באוצר השליט ולמשך תקופה מסוימת שימשו לתשלומי המיסים למלך ההונגרי.

הסוחרים מטרנסילבניה השתמשו בשלושה מסלולים מסחריים: ברשוב- בראן - רוקר, ארג'ש - קמפולונג, שבו שילמו מכס בן 3.3 מאיות tricesima, ג'ורג'ו - ברשוב - מעבר בוזאו - בראילה, ו סיביו- טורנו רושו - קאלפאט. ייתכן כי הם כבר זכו בפריבילגיות המצוינות במסמך המאוחר יותר של השליט ולדיסלב הראשון (ולאיקו) משנת 1368 שחזר על התחייבותו ל"חירויות הקודמות שלהם "

מדרום היו מגיעים לוולאכיה סוחרים יוונים ומרגוזה, שנוכחותם מצוינת עוד בשנת 1349
בדרכם דרך סרביה אל עבר "ארצו של בסאראב".