stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
תל אל מליחה
היסטוריה

התל, החולש על המרחב הקרוב לו, נחפר על ידי רשות העתיקות בשנת 1955. במקום התגלתה חומה באורך 100 מטרים וחלקלקה של אדמה קשה סיד ולבנים, מתקופת הברזל II, בנוסף נמצאו במקום ממגורות צלמיות של האלים בעל ועשתרת וכלי חרס רבים.
התל היה מיושב למן תקופת הברונזה התיכונה ועד לתקופה הביזנטית בארץ ישראל. בתקופת המנדט הבריטי התקיימו על התל מספר מפגשים בין שלטונות המנדט לנכבדי שבטי הבדואים מהסביבה.
בעת סלילת כביש 6 בשנת 2013 נמצאו כ-2 ק"מ מדרום לתל שרידי יישוב מהתקופה הביזנטית, המשתרע על שטח של יותר מ-6 דונם. באתר, אשר ישב על דרך עתיקה שהובילה צפונה מבאר שבע, הייתה אחוזה גדולה – ובה כנסייה, מבני מגורים וחדרי אחסון, בור אגירה גדול למים, מבנה ציבור ובריכות מים שסביבם שטחים חקלאיים. ייתכן כי אחד המבנים שימש אכסניה לעוברי אורח שפקדו את המקום. במבנה המרכזי באתר היה אולם רחב ממדים, שאורכו 12 מ' ורוחבו 8.5 מ', ונראה שתקרתו הייתה מקורה ברעפים. במבנה נמצא פסיפס, שהשתמר בצורה טובה, עוטר בדגמים גאומטריים, ובפינותיו אמפורות (קנקנים ששימשו להובלת יין), צמד טווסים, וזוג יונים המנקרים ענבים משריג גפן.
במלחמת העצמאות היה במקום משלט שהגן על מנחת "אבק 1", ששימש להנחתת אספקה וציוד לנגב הנצור מ-23 באוגוסט 1948 עד למבצע חורב.
ב-19 באפריל 1949 עלה על הקרקע, סמוך לתל, קיבוץ בית קמה במסגרת "הקיבוץ הארצי" ונקרא תחילה בשם "ספיח".
הערות שוליים

↑  כל מקום ואתר: מדריך לכל מקום ואתר בארץ ישראל, רעננה, הוצאת משרד הביטחון, 2000, עמוד: 325
↑  תל אל מליחה באתר רשות העתיקות
↑  Tribal Lunch at Camelry Post SHEIKHS AND NOTABLES ENTERTAINED, פלסטיין פוסט, 19 בינואר 1940
↑  Socail and Personal, פלסטיין פוסט, 11 בפברואר 1940
↑  יניר יגנה, יישוב מהתקופה הביזנטית התגלה בבית קמה, באתר הארץ, 12 במאי 2013
↑  מערכת וואלה! חדשות‏, מתחת לשדות הקיבוץ: פסיפס עתיק בן 1,500 שנים, באתר וואלה, 12 במאי 2013
↑  יחיעם ויץ, פלמ"ח - שתי שיבולים וחרב, העמותה לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גליל. משרד הביטחון. הוצאת משרד הביטחון,עמוד: 57
↑  שבתי קפלן, "ספיח ,"משרידי הונגריה, עלה בשערי הנגב, על המשמר, 19 באפריל 1949
שוטרים בדואים של משטרת המנדט, למרגלות התל. בראש התל ניצב מבנה תחנת המשטרה שהוקם בשנות ה-30
שארל-מארי קונדה

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 בפברואר 1876 סן אומר, הרפובליקה הצרפתית השלישית צרפת 
 פטירה:  13 באוקטובר 1945 (בגיל 69) הממשלה הזמנית צרפת 
 מדינה:  צרפת 
 השתייכות:  הצבא הצרפתי צבא צרפת
 תקופת הפעילות:  1913–1940 (כ־27 שנים)
 דרגה:  ז'נרל ד'ארמה
 תפקידים בשירות
 מפקד הדיוויזיה ה-1   מפקד האזור הצבאי ה-20   מפקד הארמייה השלישית   מפקד קבוצת הארמיות השנייה
 פעולות ומבצעים
 מלחמת העולם הראשונה  מלחמת העולם השנייה
 עיטורים
 קצין גבוה בלגיון הכבוד 
 
שארל-מארי קונדה (בצרפתית: Charles-Marie Condé;‏ 25 בפברואר 1876 – 13 באוקטובר 1945) היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה > קריירה מוקדמת

קונדה נולד בסן אומר ב-25 בפברואר 1876, ובשנת 1913 התגייס לצבא צרפת ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה הוא נותר בצבא, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-2 ביוני 1928 הועלה קונדה לדרגת ז'נרל דה בריגדה, ומה-20 במאי 1928 עד ה-16 בספטמבר 1931, הוא היה מפקד הארטילריה הטקטית של אזור מץ. ב-1 בנובמבר 1931 הוא הועלה לדרגת גנרל דה דיוויזיה, וב-16 בספטמבר 1931 מונה למפקד הארטילריה של האזור הצבאי השביעי. ב-6 במאי 1932 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-1, וב-6 במרץ 1935, הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס ומונה למפקד האזור הצבאי ה-20. ב-17 בנובמבר 1936 הוא הועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמה ומונה לחבר במועצת המלחמה העליונה, ובנוסף הוא מונה למפקח הכללי של חיל התותחים.
ביוגרפיה > מלחמת העולם השנייה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-2 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד הארמייה הצרפתית השלישית, ופיקד עליה במהלך הפלישה הגרמנית לצרפת. בין ה-17 ל-20 ביוני 1940, הוא פיקד גם על קבוצת הארמיות השנייה.
הוא היה שבוי מלחמה בין ה-20 ביוני 1940 ל-11 במאי 1945. לאחר שחרורו הוא חזר לצרפת, אולם מת זמן קצר לאחר מכן ב-13 באוקטובר 1945.
תל אור

ערך זה עוסק בישוב לשעבר. אם התכוונתם לקולנוע בירושלים, ראו .
| --- | --- |

תצלום אוויר של מפעל נהריים ותל-אור (משמאל, למטה)
 מדינה:  ירדן ירדן
 מחוז:  אירביד
 חבל ארץ:  בקעת הירדן
 שפה רשמית:  עברית
 תאריך ייסוד:  1928
 סיבת נטישה:  מלחמת העצמאות
 תאריך נטישה:  1948
 יישובים יורשים:  ג'סר א-מג'אמע (ער')
 דת:  יהדות
 קואורדינטות:  32°38′01″N 35°34′25″E﻿ / ﻿32.63355°N 35.57366°E﻿ / 32.63355; 35.57366 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת ירדן מוגדלת) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלתל אור(למפת ירדן רגילה) עמאן אירביד סלט ג'רש זרקא טפילה כרכ מידבא מעאן עקבה סוריה לבנון ע י ר א ק  ערב הסעודית  ישראלתל אור  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
בתים בתל אור
בית בתל אור
תל אור היה יישוב שהוקם בשנת 1928 ליד תחנת הכוח בנהריים אשר בעבר הירדן המזרחי, במהלך הקמתה, כשכונת מגורים לפועלי התחנה. הוא התקיים עד כיבושו בידי הירדנים במלחמת העצמאות ב-1948. היישוב היה "יישוב-מפעל", והוקם כיישוב מתוכנן בקפידה וחברת מופת בדוגמת העקרונות שהנחו מתכנני יישובי מפעל ברחבי העולם כגון פולמן ליד שיקגו.
היסטוריה

בשנת 1928 החל המהנדס פנחס רוטנברג להקים את מפעל תחנת הכוח נהריים בשטחה של ממלכת ירדן. המפעל הוקם בנקודה בה מתחבר נהר הירמוך עם נהר הירדן, ומטרתו הייתה לנצל את זרימת המים על מנת להפיק חשמל עבור יישובי ארץ ישראל.
לצד המפעל בנהריים נבנה היישוב תל אור, שהיה היישוב היהודי היחיד באותה העת בעבר הירדן המזרחי. תל אור נועדה למגורים עבור פועלי הקבע של תחנת הכוח ומשפחותיהם, מתוך שאיפה שהישוב יתפתח ויהפוך ליישוב חקלאי ולסמן הגבול המזרחי של ישראל.
עקב בידודו של היישוב ועל אף מספר המשפחות המצומצם שגר בו, הוקמו במקום מרפאה, גן ילדים ואף בית ספר לילדי העובדים, על ידי המחנך יוסף חנני. חשיבותו הרבה של היישוב הייתה מיקומו כישוב היהודי היחיד ממזרח לירדן ומדרום לירמוך.
בזמן מלחמת העצמאות, עקב המצב הביטחוני הקשה, הפסיקה תחנת הכוח בנהריים לפעול ולהפיק חשמל לאחר יותר מ-15 שנות עבודה. היישוב תל אור נעזב והתרוקן מיושביו לאחר קרב ממושך עם הלגיון הירדני אשר הציב בפני המתיישבים אולטימטום להיכנע או לעזוב את המקום. המפעל בנהריים והישוב תל אור נכבשו בידי הירדנים ונבזזו. כיום תחנת הכוח בנהריים וגם היישוב החרב תל אור נמצאים מעבר לגבול ישראל, בשטח ירדן. מרבית המבנים נותרו במקומם וחלקם נהרס בידי כוחות צה"ל במהלך אחד המבצעים שנערך באזור בשנות ה-70.
האזור נקרא כיום "קריית גיסר אל-מג'אמע" (בערבית: قرية جسر المجامع, תרגום: "כפר הגשר הקהילתי").
הערות שוליים

↑  מפת 'הקרקעות והישובים היהודים בארץ ישראל' בהוצאת הקרן הקימת, 1929,  עם סימון הישוב, באתר הספרייה הלאומית, אוסף המפות ע"ש ערן לאור
↑  תכנית רוטנברג בעצם התגשמותה, הארץ, 31 בדצמבר 1928
↑  גילי חסקין, יישובי המפעל בארץ ובעולם
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007414198705171
שארל אודינו

| --- | --- |

 לידה:  3 בנובמבר 1791 בר-לה-דוק, ממלכת צרפת צרפת (1790–1794) 
 פטירה:  7 ביוני 1863 (בגיל 71) בר-לה-דוק, הקיסרות הצרפתית השנייה צרפת (1794–1815, 1830–1958) 
 מקום קבורה:  פר לשז  Grave of Oudinot 
 מדינה:  צרפת 
 דרגה:  גנרל דיוויזיה 
 עיטורים
 צלב גדול של לגיון הכבוד  קצין גבוה בלגיון הכבוד  אביר בלגיון הכבוד  מפקד בלגיון הכבוד  קצין בלגיון הכבוד  מדליית סנט הלנה  מפקד המסדר המלכותי והצבאי של לואי הקדוש  אביר במסדר ראוניון 
 
לוטננט-גנרל שארל ניקולא ויקטור אודינו, הדוכס השני דה רג'ו (בצרפתית: Nicolas-Charles-Victor Oudinot;‏ 3 בנובמבר 1791 – 7 ביוני 1863), בנם הבכור של המרשל של נפוליאון הראשון, ניקולא אודינו ושרלוט דרלין, וגם הוא טיפח קריירה צבאית.
ביוגרפיה

אודינו נולד ב-3 בנובמבר 1791 בבר-לה-דוק, ושירת במהלך מסעותיו המאוחרים של נפוליאון, 1809–1814, והועלה לדרגת קומנדנט ב-1814 על התנהגות אמיצה. בניגוד לאביו הוא היה בחיל הפרשים, ולאחר פרישתו בשנים הראשונות של הרסטורציה החזיק בפיקוד על בית הספר לפרשים בסומיר (1822–1830) והיה המפקח הכללי של הפרשים (1836–1848).
אודינו ידוע בעיקר כמפקד המשלחת הצרפתית שצרה וכבשה את רומא ב-1849, ריסקה את הרפובליקה הרומית המהפכנית קצרת-הימים וביססה מחדש את כוחו הזמני של האפיפיור פיוס התשיעי, תחת חסות הנשק הצרפתי. הדיווח הקצר שלו שפורסם מציג את המבט הצרפתי על האירועים. לאחר ההפיכה של לואי נפוליאון ב-2 בדצמבר 1851, כאשר לקח חלק בולט בהתנגדות לטובת הרפובליקה השנייה, הוא פרש מהחיים הצבאיים והפוליטיים, למרות שנשאר בפריז.
לצד הזיכרונות הקצר של פעולותיו באיטליה ב-1849, הוא כתב כמה יצירות בעלות עניין מיוחד יותר, על דרגות ומסדרים צבאיים, השימוש בחיילים בבניית עבודות ציבוריות ופרשים ודיור ראוי: Aperçu historique sur la dignité de marechal de France (1833);‏ Considérations sur les ordres militaires de Saint Louis, &c. (1833)‏; "De L'Italie et de ses Forces Militaires" (1835)‏; L'Emploi des tropes aux grands travaux d'utilité publique (1839)‏; De la Cavalerie et du casernement des tropes à cheval (1840)‏; Des Remontes de l'armée (1840).
הוא מת בבר-לה-דוק ב-7 ביוני 1863.
בסרטו של לואיג'י מגני בשם העם הריבוני (1990), את אודינו מגלם ג'יאני גארקו.
הערות שוליים

| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810661712505606  BnF: cb13281817r (data)  GND: 117190780  ISNI: 0000 0000 6633 0388  LCCN: n2001061588  Léonore: 281924  Trove: 1527551  VcBA: 495/194534  VIAF: 56754131   WorldCat (עם VIAF): 56754131
שארל-ויקטור מוגן

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 ביולי 1878 פרובן, צרפת 
 פטירה:  25 באפריל 1958 (בגיל 79) Villejuif, צרפת 
 ענף מדעי:  מינרלוגיה וקריסטלוגרפיה
 מקום מגורים:  צרפת
 מוסדות:  סורבון 
 תלמידי דוקטורט:  אנדרה גינייה, Jean Laval 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד (30 במרץ 1939) 
 תרומות עיקריות
 המציא (יחד קרל הרמן) את סימון הרמן-מוגן, שיטת סימון תקנית בינלאומית לחבורות סימטריות מרחביות
 
שארל-ויקטור מוֹגֶן (בצרפתית: Charles-Victor Mauguin‏; 19 ביולי 1878 – 25 באפריל 1958) מינרלוג וקריסטלוגרף צרפתי.
חייו

מוגן נחשב כאבי המחקר הצרפתי של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן. יחד עם הקריסטלוגרף הגרמני קרל הרמן (Carl Hermann) הוא המציא שיטת סימון תקנית בינלאומית לחבורות סימטריות מרחביות הידועה כסימון הרמן-מוגן או "הסימון הבינלאומי".
שארל-ויקטור מוגן, בנו של אופה, נולד בפרובן (Provins) שבחבל איל-דה-פראנס שבצרפת ב-1878. הוא למד תחילה באקול נורמל דה סן-קלו (École Normale de Saint-Cloud). הוא סיים בהצטיינות והמשיך במעבדה לכימיה אורגנית באקול נורמל סופרייר, שם הגיש את התזה שלו.
מוגן גילה את הקריסטלוגרפיה ב-1905 דרך שיעוריו של פייר קירי על הסימטריה בתופעות פיזיקליות. מוגן התמנה לעוזרו של פרדריק ואלרן (Frédéric Wallerant) בסורבון, הוא עסק בחקר גבישים נוזליים. לאחר ששימש כפרופסור למינרלוגיה בבורדו ונאנסי הוא החליף את ואלרן בתפקיד האחראי על הקתדרה של מינרלוגיה בפקולטה למדעים בסורבון. מוגן שימש בתפקידו עד 1948, עת הוחלף על ידי ז'אן ויאר (Jean Wyart). בכל תקופתו בסורבון הוא התמקד במחקר גבישים בעזרת קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, בייחוד בחקר גבישי הנציצים.
ב-1931 העלה מוגן הצעה לשיטת סימון לסמן את כל 230 החבורות הסימטריות המרחביות. הקריסטלוגרף הגרמני קרל הרמן שכלל את ההצעה, וההצעה המתוקנת קיבלה את השם סימון הרמן-מוגן והתקבלה בסופו של דבר כתקן של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה. כקריסטלוגרף הבולט ביותר בצרפת הוזמן מוגן להשתתף בתהליך הקמת האיגוד ב-1946.
ב-1 במרץ 1937 נבחר מוגן כעמית של האקדמיה הצרפתית למדעים בתחום המינרלוגיה.
הערות שוליים

↑  במקומות שונים באינטרנט מוצג מוגן כאחד המייסדים של האיגוד. טכנית, זו עובדה נכונה, מעשית, רק שניים זכאים לשאת בתואר זה: פאול פטר אוואלד שהיה בעל הרעיון, וויליאם לורנס בראג שהפך את הרעיון למציאות. בראג דאג לשתף בהקמת האיגוד את הקריסטלוגרפים הבולטים באירופה ובארצות הברית ובהם את מוגן.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007265146505171  BnF: cb155921350 (data)  ISNI: 0000 0001 1441 5547  LCCN: no00067699  Léonore: 255535  MGP: 313518  NTA: 072092270  SUDOC: 091294398  VIAF: 34774760   WorldCat (עם VIAF): 34774760
תריסנית חלקה ניו זילנדית

| תריסנית חלקה ניו זילנדית |
| --- | --- |
 איור של תריסנית חלקה ניו זילנדית
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
מחלקה:: דגי סחוס
סדרה:: תריסנאים
משפחה:: תריסניתיים
סוג:: Dipturus
מין:: תריסנית חלקה ניו זילנדית
שם מדעי
 Dipturus innominatus ‏Garrick, 1974

תריסנית חלקה ניו זילנדית (שם מדעי: Dipturus innominatus) היא מין של דג סחוס ממשפחת התריסניתיים, החי במי האוקיינוס השקט שלחופי ניו זילנד בעומק 15 עד 1,300 מטרים מפני הים.
תריסנית זו בעלת שוליים משולשים עם חוטם מוארך וסנפירי חזה רחבים ומעוינים עם סנפירי שת מעוגלים וקטנים יותר. הזכרים קטנים יותר מהנקבות ויכולים להגיע עד לאורך 93 סנטימטרים בעוד הנקבות הגדולות יכולות להגיע לאורך 113 סנטימטרים ואף לאורך 158 סנטימטרים ומשקל של 70 קילוגרם. נטען אף לא הוכח שהם יכולים להגיע גם לאורך 240 סנטימטרים. צבע התריסנית אפור כהה עם כתמים כהים וצידם התחתון אפור בהיר עד לבן. הם בעלי עור נוקשה וישנם דוקרנים סביב הזנב.
התריסנית שוכנת סמוך לקרקעית הים ומדפי יבשה עד לעומק 1,300 מטרים מפני הים, לרוב בעומקים. היא נמצאת בעיקר סביב חופי ניו זילנד ואיי סנארס ומספר מדפי יבשה בקרבתם במים הממוזגים של דרום האוקיינוס השקט.
התריסנית מחטטת בבוץ הימי בחיפוש אחר סרטנים שונים ודגי גרם כמו בקליים. היא עצמה יכולה להיטרף בידי כלבי ים שונים. היא גם נידוגה בידי האדם וכן נתפסת ברשתות. עם זאת היא איננה בסכנת הכחדה.
הערות שוליים

↑  תריסנית חלקה ניו זילנדית באתר הרשימה האדומה של IUCN
שוואץ (מחוז)

| --- | --- |
 מדינה:  אוסטריה אוסטריה
 מדינה:  טירול טירול
 בירת המחוז:  שוואץ
 שטח:  1,843 קמ"ר
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחוז:  81,841 (1 בינואר 2016)
  ‑ צפיפות:  46 נפש לקמ"ר (2015)
 קואורדינטות:  47°24′N 11°48′E﻿ / ﻿47.4°N 11.8°E﻿ / 47.4; 11.8 
 אזור זמן:  UTC+1
 https://www.tirol.gv.at/schwaz/
  מפת מיקום  מפה מפורטת     tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
שוואץ הוא מחוז במזרח מדינת טירול שבאוסטריה. שכניו הם: בוואריה בצפון, המחוזות קופשטיין וקיצביהל ומדינת זלצבורג במזרח, איטליה בדרום ומחוז אינסברוק במערב.
המחוז משתרע על 1.843.18 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 85,187 תושבים נכון ל 2022. במחוז ישנן 39 עיירות ובירתו היא העיירה שוואץ.
במחוז נמצא חלק מעמק נהר אין וכל עמק צילרטל, ועוברים מספר רכסי הרים.
ערים ועיירות

| --- | --- |
 שוואץ  אכנקירכן  אשאו אים צילרטל  בראנדברג  ברוק אם צילר  בוך ביי ינבאך  אבן אם אכנזה  פינקנברג  פיגן  פיגנברג  גאלציין  גרלוס  גרלוסברג  היינצנברג  הארט אים צילרטל  היפאך  ינבאך  קלטנבאך  מאיירהופן  פיל:  ראמסאו אים צילרטל  ריד אים צילרטאל  רוהרברג  שליטרס  שוונדאו  שטאנס  שטיינברג אם רופאן  שטראס אים צילרטל  שטום  שטומברג  טרפנס  טוקס  אדרנס  פומפ  ויר  וירברג  ויזינג  צל אם צילר  צלברג
שארל-פרנסואה דוביני

| --- | --- |

 לידה:  15 בפברואר 1817 פריז, צרפת 
 פטירה:  19 בפברואר 1878 (בגיל 61) פריז, צרפת 
 מקום קבורה:  פר לשז 
 תחום יצירה:  ציור, אמנות חזותית 
 זרם באמנות:  אסכולת ברביזון 
 הושפע על ידי:  Edmé-François Daubigny, Jean-Victor Bertin, Pierre Daubigny, Jacques Raymond Brascassat 
 יצירות ידועות:  Landscape 
 פרסים והוקרה:  קצין בלגיון הכבוד  אביר בלגיון הכבוד 
 צאצאים:  Karl Daubigny 
 
"ערב", סביב 1852, שמן על בד, מוזיאון מטרופוליטן, ניו יורק
"סירות על נהר אואז", 1865, ציור על עץ, הלובר, פריז
"החווה", 1855, שמן על בד, הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון
שארל-פרנסואה דוביני (בצרפתית: Charles-François Daubigny;‏ 15 בפברואר 1817 – 19 בפברואר 1878) היה צייר צרפתי.
ביוגרפיה

שארל-פרנסואה דוביני נולד בפריז למשפחת ציירים. הוא למד את אמנות הציור מאביו, הצייר אדמונד פרנסואה דוביני, ומדודו פייר דוביני שהיה צייר מינאטורות. בילדותו נשלח על ידי משפחתו לחיות בכפר ולמנדואה, שעל גדות הנהר אואַז מצפון מערב לפריז. הוא שהה שם שנים מספר ואהבתו לטבע השאירה עליו את רישומה במשך כל ימי חייו. ב-1831–1832 עבד במוזיאון הלובר בפריז והעתיק את ציוריהם של יאקוב ואן רויסדאל ושל ניקולא פוסן.[דרוש מקור] ב-1836 נסע לאיטליה, וביקר ברומא, פירנצה, פיזה וג'נובה. ב-1838 החל להציג את תמונותיו בתערוכה בפריז. ב-1843 התגורר בכפר ברביזון שבפאתי יער פונטנבלו (על שמו קרויה אסכולת ברביזון), והחל לצייר בחיק הטבע. ב-1852 פגש בצייר ז'אן-בטיסט קאמי קורו, ושניהם נסעו לצייר יחדיו ברחבי צרפת ושווייץ.
ב-1857 החל דוביני לצייר את מראות הנהר אואַז בסביבות הכפר אובר סור אואז, שליד כפר ילדותו ולמנדואה. ציורים אלה נעשו מעל סיפון סירתו שאותה הפך לסטודיו. מכאן ואילך חל שינוי בסגנון ציורו, וסגנון זה הותקף על ידי מבקרי האמנות כ- "התרשמות" (Impression). אף על פי כן, ציוריו זכו להערכה רבה, וב-1859 הוענק לו אות לגיון הכבוד. ב-1865 נתמנה לחבר השופטים של התערוכה בפריז. בתפקידו זה תמך בהצגת תמונותיהם של חבריו הצעירים קאמי פיסארו, קלוד מונה, אלפרד סיסלי ואדגר דגה.
דוביני נפטר בפריז ב-1878, ועל פי צוואתו נקבר ליד ידידו קאמי קורו בבית העלמין פר לשז שבפריז.
מציוריו החשובים

ערב על הנהר אואַז (1865)
סירה על הנהר אואַז (1865)
נוף ליד פונטואז (1866)
נקודת המפגש של הנהרות סן ואואַז (1868)
נוף בשלג, ולמנדואה (1875)
תיק קוליני (סרט)

| --- | --- |

 מבוסס על:  מבוסס באופן חלקי על הספר "פרשת קוליני" מאת פרדיננד שיראך
 בימוי:  מרקו קרויצפיינטר
 הופק בידי:  Marcel Hartges 
 תסריט:  Christian Zübert 
 עריכה:  Johannes Hubrich 
 שחקנים ראשיים:  פרנקו נרו, אלכסנדרה מריה לרה, אליאס אמבר
 מוזיקה:  Ben Lukas Boysen 
 צילום:  Jakub Bejnarowicz 
 מדינה:  גרמניה גרמניה
 חברת הפקה:  Constantin Film, Mythos Production 
 חברה מפיצה:  Constantin Film 
 שיטת הפצה:  הפצה לאולמות הקולנוע, וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  גרמניה 18 באפריל 2019
 משך הקרנה:  120 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית
 סוגה:  סרט דרמה 
 אתר רשמי
 דף הסרט ב־IMDb
 
תיק קוליני (בגרמנית: Der Fall Collini) הוא סרט דרמה גרמני משנת 2019, המבוסס על הרומן פרשת קוליני מאת פרדיננד פון שיראך שיצא לאור בשנת 2011.
עלילת הסרט

עורך דין צעיר מתמנה להיות סנגור ציבורי של רוצח. הוא מגלה שיש לו קשר אישי לנרצח ושיש לרצח קשר לאירועים מן העבר הרחוק.
פרשת קוליני

הספר פרשת קוליני (מאת פרדיננד פון שיראך, הוצאת ידיעות ספרים, מגרמנית: נועה קול, 2013) מבוסס על אירוע אמיתי ודן באופן בו מערכת המשפט הגרמנית הגנה על רוצחים נאצים מפני משפט. הוא מבוסס באופן חלקי על פרשה שכונתה הקצב מגנואה, שארעה בזמן מלחמת העולם השנייה. קצין אס.אס בשם פרידריך אנגל ציווה להוציא להורג 59 אזרחים איטלקים כעונש על הריגתם של 5 חיילים גרמנים בידי פרטיזנים .
בגרמניה בשנת 1968 חוקק חוק התיישנות על מקרי הרצח שבוצעו על ידי מפקדים זוטרים בתקופת הרייך השלישי. החוק כונה על שם אדוארד דרהר ששימש תובע מחוזי ראשי באינסברוק בזמן המלחמה. בסיום המלחמה הוא הורד בדרגה אך כעבור זמן מה הוא מונה לראש המחלקה הפלילית במשרד המשפטים הגרמני. החוק קבע שמפקדים זוטרים הוגדרו כמסייעים לרצח, כאלה שמילאו פקודות בלבד ולכן הם פטורים מעונש.
שחקנים ודמויות

אלכסנדרה מריה לרה - יוהנה מאייר
אליאס מ'בארק - קספר ליינן
מנפרד זפטקה - הנס מאייר
יאניס ניוונר - הנס מאייר הצעיר
פרנקו נרו - פבריציו קוליני
ריינר בוק - התובע הראשי
הערות שוליים

↑  גרמניה: שבע שנות מאסר ל"קצב מגנואה", באתר ynet, 6 ביולי 2002
↑  יובל אלבשן, "פרשת קוליני": פושעי כס המשפט, באתר הארץ, 2 בינואר 2013
תאוריית הדומינו

תאוריית הדומינו היא תאוריה מדינית שהתגבשה בארצות הברית בתחילת המלחמה הקרה, ולפיה יש להיזהר, במדיניות החוץ של ארצות הברית, מכך שנפילת מדינה אחת בידי הקומוניזם תפיל, באפקט דומינו, גם מדינות שכנות לידי משטר כזה, ותביא להתפשטות הקומוניזם בעולם (בדומה לנפילתו של טור אבני דומינו, אבן אחר אבן).
כבר בסוף שנות הארבעים נקטה ארצות הברית במדיניות בלימה נגד הקומוניזם, שכונתה דוקטרינת טרומן. אולם תאוריית הדומינו עצמה הוצגה לראשונה על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר במסיבת עיתונאים שקיים ב-7 באפריל 1954, ובה התייחס למצב בהודו-סין (כולל וייטנאם).
תאוריית הדומינו בווייטנאם

תאוריית הדומינו היוותה צידוק למעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם, כאשר האחראים על מדיניות החוץ של ארצות הברית טענו שלאחר נפילת וייטנאם תיפול גם קמבודיה ואחריה לאוס, וכתוצאה תהיה כל מזרח אסיה תחת השפעת הקומוניזם. רבים מהמתנגדים למעורבותה של ארצות הברית בווייטנאם ראו בתאוריית הדומינו הגזמה והקצנה, וטענו כי על ארצות הברית לדבוק במדיניות הגנה רק בשטחים בהם יש לה אינטרס כלכלי או ביטחוני חשוב (כגון יבשות אמריקה ואירופה).
לאחר נפילתה של וייטנאם בידי וייטנאם הצפונית ב-1975 אכן הפכו גם לאוס וקמבודיה לקומוניסטיות, ובכך נתנו אישוש לתאוריית הדומינו. אחרים טענו ששתי מדינות אלה היו נתונות להשפעתה של וייטנאם הצפונית כבר שנים אחדות קודם לכן, והצביעו על כך שבין שלטון הקמר רוז' בקמבודיה לבין וייטנאם הצפונית התקיימו דווקא יחסים עוינים.
הנשיא ניקסון אמר שהנימוק החזק ביותר להצדקתה של תאוריית הדומינו הוא העובדה ש"אבני הדומינו מאמינות בה", כלומר שהמדינות הנמצאות בסמוך למדינה קומוניסטית חוששות שהקומוניזם יגיע גם אליהן. פחד זה הביא להקמתה של ברית נאט"ו, ולנקיטת אמצעים נוספים מפני "סכנת הקומוניזם".
תאוריית הדומינו במזרח התיכון

תאוריית הדומינו ממשיכה לשמש את מדיניות החוץ של ארצות הברית, כהצדקה לפעולתה נגד האסלאם הפונדמנטליסטי וכדרך להשלטת ערכי הדמוקרטיה במזרח התיכון[דרוש מקור]. 
 בהתאם לתאוריה זו ארצות הברית, ומדינות מערביות נוספות, תמכו בעיראק במהלך מלחמת איראן–עיראק, מחשש שניצחון איראני יביא להתפשטות האסלאם הפונדמנטליסטי למדינות נוספות.
מקרים נוספים

עיקרון זה גם שימש את הנשיא לינדון ג'ונסון להצדקת הסיוע לנשיא האינדונזי סוקרנו ב-1965.
כמה אנליסטים בארצות הברית העלו טענות לפיהן התפשטות התאוקרטיה האסלאמית והדמוקרטיה הליברלית בעלות פוטנציאל להפוך לגל דומינו. כיבוש עיראק על ידי ארצות הברית ב-2003 והפלת שלטונו של סדאם חוסיין הוצדק, בין השאר, בטענה שהקמת משטר דמוקרטי בעיראק יביא להפצת ערכי הדמוקרטיה בכל רחבי המזרח התיכון. רעיון זה נקרא גם "תאוריית דומינו הפוכה" או "תאוריית הדומינו הדמוקרטית", מאחר שהיא נתפסת בעלת ערכים חיוביים על ידי מעצמות המערב.
ביקורת

נועם חומסקי, ממבקריה הבולטים של תאוריית הדומינו, הציע לה שם נרדף, "איום הדוגמה הטובה", המציג דווקא באור חיובי את הסכנה שממנה מזהירה תאוריית הדומינו. חומסקי טען שחלק ניכר ממדיניות החוץ של ארצות הברית מבוסס על איום זה. "איום הדוגמה הטובה" פירושו שמדינה יכולה לפתח בהצלחה עצמאות מכלכלה קפיטליסטית ומהשפעת ארצות הברית, ובכך להוות דוגמה למדינות אחרות, כולל מדינות שבהן יש לארצות הברית אינטרסים כלכליים חזקים.
איום זה, כך טוען חומסקי, גרם לארצות הברית להתערב ולדכא שוב ושוב תנועות סוציאליסטיות ואחרות באזורים בעולם, שבהם אין לארצות הברית אף אינטרס כלכלי או ביטחוני חשוב. באחת מעבודותיו המפורסמות, What Uncle Sam Really Wants, חומסקי משתמש בתאוריה זו כדי להסביר את התערבות ארצות הברית בגואטמלה, לאוס, ניקרגואה וגרנדה.
הערות שוליים

↑   The War and the Peace בתאריך 9 באוגוסט 2018 בשעה 12:35, בארכיון האינטרנט
↑  Paul Reynolds, The 'democratic domino' theory, BBC News, ‏10 באפריל 2003
קריקטורה מאת קרלוס לטוף שמציגה את תאוריית הדומינו באביב הערבי
תריסר הפילוסופים

תריסר הפילוסופים או תריסר החכמים (בסינית מסורתית: 十二哲, בסינית מפושטת: 十二哲, בפין-יין: Shí'èr Zhé.) הם 12 פילוסופים בולטים במסורת הקונפוציאנית הסינית. המסורת מייחסת להם סוג של קדושה, ולוחות הרוח שלהם ממוקמים בהבלטה במקדשי קונפוציוס, שישה במזרח ושישה במערב באולם ההשלמה הגדולה.
תריסר הפילוסופים הם מִין סוּן (דְזְה צְ'ייֵן), זָ'אן יוּנְג (ג'ונְג גונְג), דְווָאנְמוּ צְה (דְזְה גונְג), ג'ונְג יוּאוּ (דְזְה לוּ), בּוּ שָׁאנְג (דְזְה שְׂיָה), יוּאוּ זְ'ווֹ (דְזְה זְ'ווֹ), דְזָאי יוּ' (דְזְה ווֹ), זָ'אן גֶנְג (בָּוֹ נְיוֹ), זָ'אן צְ'יוֹ (דְזְה יוּאוּ), יֵן יֵן (דְזְה יוּאוּ), גְ'ווָאנְסוּן שְׁה (דְזְה-גָ'אנְג), כולם תלמידי קונפוציוס, ובנוסף אליהם גם ג'וּ שִׂי, ניאו קונפוציאני מרכזי מתקופת שושלת סונְג.
למעשה, יוּאוּ זְ'ווֹ צורף רק בשלב מאוחר יחסית לרשימת הפילוסופים, בשנת 1714, בתקופת שלטונו של הקיסר צְ'ייֵנְלונְג משושלת צִ'ינְג. הסיבה הרשמית הייתה בקשה של פקיד בכיר שפעל לפי הוראות שקיבל בחלום, אולם ייתכן שמניעיו האמיתיים היו להעלות שוב על נס את יוּאוּ זְ'ווֹ ומעלותיו, ולהשיב ללוחות הרוח במקדשי קונפוציוס את הסימטריה שאבדה עם הוספתו של ג'וּ שִׂי לפולחן.
פולחן הפילוסופים החל בשנת 720 לספירה בתקופת שלטונו של הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג משושלת טָאנְג.
ראו גם

קונפוציאניזם
תלמידי קונפוציוס
ארבעת החכמים
הערות שוליים

1 2  Legge, James. The Confucian Analects, the Great Learning, & the Doctrine of the Mean. 1893.
↑  "Confucius Temple (Kong Miao): (4) Central Hall of Great Accomplishment - Da Cheng Dian".
↑  Legge, James. "Prolegomena". In The Confucian Analects, The Great Learning, and The Doctrine of the Mean. New York, NY: Cosimo. 2009. ISBN 978-1-60520-644-8. Retrieved June 28, 2012. עמ' 120-121
ערך זה הוא קצרמרבנושא פילוסופיה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
תאוריית הבחירה הציבורית

תאוריית הבחירה הציבורית היא ענף מחקרי במדע המדינה העוסק בחקר הליכי קבלת החלטות אצל מצביעים, פוליטיקאים ועובדי ציבור, מהפרספקטיבה של התאוריה הכלכלית.
הבסיס לתאוריה

בטרם נהגתה התאוריה היה מקובל לראות בממשלה ובמחוקקים כגורמים בעלי בעל מידע מושלם בתחומי פעולתם, וחשוב מכך, כשחקנים רציונליים וכבעלי כוונות טהורות להיטיב עם החברה, גישה שהכלכלן דייוויד פרידמן כינה "האל הביורוקרט". התאוריה טוענת מנגד שיש לקחת בחשבון כי בירוקרטים, פוליטיקאים ופקידים הם אנושיים ובעלי אינטרס עצמי (שאינו זהה בהכרח לאינטרס הציבורי או האינטרס של בוחריהם), ולעיתים עומדים בפני אפשרויות הגורמות להם להסיק מסקנות המביאות אותם לכלל פעולה המפיקה תוצאות בלתי יעילות.  מכיוון שההנחה הבסיסית של התאוריה היא כי אנשים הם יצורים רציונליים החפצים בטובת עצמם, נראה כי ניתוח כלכלי של תהליכי קבלת ההחלטות הפוליטיים יוכל לגלות נטיות חוזרות על עצמן ולחשוף את הגורמים לאי יעילותן של ממשלות והליכים.
התאורטיקנים של הבחירה הציבורית מתמקדים בשאלה איזו מדיניות תיטה ממשלה ליישם במצב פוליטי נתון, ולא בשאלה איזו מדיניות תביא לתוצאה רצויה חברתית אם אכן תיושם.
המחקר הנושא הבחירה הציבורית נוטה להתמקד בארבע תחומים:
תיאוריות הצבעה.
תיאוריות קבוצות האינטרסים.
התיאוריה המוסדית של הבחירה הציבורית.
האינטראקציה בין המוסדות.