stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
התנועה הרומנטית
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > לאומיות

מקובל לומר שהרומנטיקה, לכל הפחות בצורתה המאוחרת, כביטוי לייחודי ולאותנטי שב"רוח העם" המבדיל אותו מעמים אחרים, הייתה אחת מהתנועות שהביאו להתעוררות הלאומיות באירופה במאה ה-19. אצל חלק מהיוצרים הרומנטיקנים היצירות הרומנטיות לעיתים תכופות עוסקות בארצות ותרבויות אחרות. לדוגמה, האפוסים של סאות'י המתרחשים באמריקה, ערב, הודו, ספרד, פרגוואי; האפוס "גביר" מאת לנדור המתרחש במצרים, השיר "קובלאי חאן" מאת קולרידג' המתרחש בסין, המחזה הטרגי "צנצי" מאת שלי המתרחש ברומא האיטלקית, האפוס הסקנדינבי "גרינלנד" של ג'יימס מונטגומרי, הסיפורים הספרדיים של פרוספר מרימה, ועוד כהנה וכהנה. ביירון עצמו היה לגיבור לאומי ביוון לאחר שהשתתף במלחמה לעצמאותה. העיסוק הרומנטי בלאומים ותרבויות אחרים נבע מרצון להרחבת אופקים ומתודעה לאומית שהתעוררה עקב המלחמות של נפוליאון. מחד, היו יוצרים רומנטיקנים, כגון ג'וזפה מציני וחוסה דה אספרונסדה, שקידמו זהות לאומית בארצם. תומאס קפמבל, לאחר שהתאכזב מהמהפכה הצרפתית, חיבר את "הקרב הבלטי" (1801), על קרב קופנהגן הימי, יצירה פטריוטית החוגגת את הלאומיות הבריטית. יצירות מאוחרות של רוברט סאות'י משקפות לאומיות בריטית אימפריאלית וסלידה מהרעיונות של המהפכה הצרפתית. באירופה ובאמריקה חוברו כמה אפוסים לאומיים, שהבולטים שבהם היו "קולומביאד" האמריקאי מאת ג'ואל בארלו, ו"פן טדיאוש" הפולני מאת אדם מיצקביץ'. מאידך, משוררים רומנטיקנים, כגון קולרידג', ביירון ושלי, ביקרו את הלאומיות, אם בגלל הפוטנציאל שלה לטפח מחלוקות ומלחמות, או כי ביקשו אחדות אנושית רחבה יותר, והיינריך היינה אף הגה את הרעיון של אירופה המאוחדת. הפואמה "פרש הנחושת" מאת פושקין מספרת את סיפורו של יבגני הרוסי, המאבד את ביתו ואת אהובתו בשיטפון הפוקד את העיר סנקט פטרבורג, ובהתהלכו מיואש ברחובות העיר פוגש בפסל פרש הנחושת של פיוטר הגדול, מקלל את הפסל שנראה לו אדיש לסבלם של האנשים, ואז חש רדוף על ידי הפסל ומשתגע. גם היו יצירות רומנטיות שגינו אימפריאליזם לאומני, כגון "הנודד משווייץ" (1806) מאת ג'יימס מונטגומרי: סיפורו של זקן שווייצרי גיבור, שנלחם ואיבד את חתנו ואת יישובו במלחמה נגד הפולשים הצרפתים, וכבר אינו יכול למצוא שלום לו ולמשפחתו בשווייץ, ומחליט להגר עם משפחתו לאמריקה, שם האנושות תיבנה מחדש.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > אוריינטליזם

המזרח שימש באירופה של שלהי המאה ה-18 והמאה ה-19 כמושא לדמיון אקזוטי ולאידיאליזציה פנטסטית כנגד תרבות אירופה הרציונלית והחומרנית. תופעה זו השאירה גם חותם בשירה, בספרות, במוזיקה, ובאמנות הרומנטית. המשוררים הצרפתים שאטובריאן, למרטין, וז'ראר דה נרוואל, טיילו במזרח התיכון, וחיברו ספרים על מסעותיהם. משוררים רומנטיקנים, שהמזרח שימש עבורם מקור השראה לחיפוש משמעות נשגבת, או למחשבה רפלקטיבית, או למבע רגשות עמוקים, חיברו יצירות ששוחחו עם שירה פרסית, סופיות, הינדואיזם, או עם תרבויות מזרחיות עתיקות בכללותן. להלן הנודעות שבהן:
"דיוואן המערב-מזרחי" מאת גתה (1819) - אוסף שירים ליריים שחובר בהשראת המשורר הפרסי חאפז, נפש תאומה עבור גתה. היצירה מורכבת משני-עשר ספרים, אליהם גתה צירף הסברים. היצירה ניסיון שאפתני ליישב בין מזרח ומערב, בין הרציונלי והמיסטי, בין קודש וחול, בין אינדיבידואליזם ואוניברסליות.
האפוסים הליריים "תלבה המהרס" (1801) ו"קללת קהמה" (1810) מאת רוברט סאות'י - האפוס הראשון, הכתוב בסגנון אקזוטי של סיפורי אלף לילה ולילה, עוסק בתלבה, צעיר מוסלמי, שנבחר על ידי ההשגחה להביס מכשף רשע שרצח את הוריו ולבטל את עולם הרוע, ובמסעו לביצוע משימתו. האפוס השני עוסק בקהמה, כהן הינדי, החפץ לנקום באלים על היותו אנושי, ובנפילתו בגלל הכוח המשחית של גאוותו.
"לאלה רוק" מאת תומאס מור (1817) - רומנסה המורכבת מארבעה שירים סיפוריים ופרוזה. סיפור המסגרת: הנסיכה ההודית לאלה רוק נוסעת לבוכרה להתחתן עם מלך הבוכרים, ארוסה שמעולם לא פגשה; במהלך הדרך היא מתאהבת בעבד פרמורז, משורר המקסים אותה במעשיות מזרחיות שהוא מספר לה; ובהגיעה למלא את חובתה, היא מגלה להפתעתה שמלך הבוכרים הוא הוא פרמורז.
"שירי מזרח" מאת ויקטור הוגו (1829) - שירים שחוברו בהשראת מלחמת העצמאות היוונית, וכוללים תיאורים צבעוניים של המזרח, תוך דגש על נושאים של פליאה מתרבויות עתיקות, אהבה, דעיכה, והחופש המערבי לעומת העריצות המזרחית.
מאפיינים של הרומנטיקה ונושאים מרכזיים > יצירות תנכיות

נוסטלגיה והתפעמות מהנשגב, ובאנגליה הערצת המשוררים האנגלים הרומנטיקנים את "גן העדן האבוד" מאת מילטון כמופת ליצירה שירית, הביאו לחיבור יצירות תנכיות רומנטיות. להלן דוגמאות:
המשורר הסקוטי ג'יימס מונטגומרי חיבר את האפוס "העולם שלפני המבול" (1812) בהשראת ספר בראשית.
לורד ביירון חיבר שתי יצירות תנכיות מפורסמות: "מנגינות עבריות" (1815-6) - אוסף שירים ליריים שחוברו למנגינות של אייזק נייתן בהשראת נושאים מקראיים, ותורגמו לעברית על ידי שלמה מנדלקרן; והמחזה "קין" שתורגם לעברית על ידי דוד פרישמן.
המחזה "שאול" מאת למרטין (חובר ב-1819 ופורסם ב-1861) - המלך שאול משקף גיבור רומנטי טרגי, אשר קנאתו בדוד, תחושת האשם שלו, וייאושו מהסתרת הפנים של בוראו, משמשים להרהורים פילוסופיים על הסכסוך הפנימי בנפש האדם, על בדידות הנפש האנושית, ועל הפער בין הרצון בהדרכה אלוהית לבין המרחק בין אדם לבוראו.
המחזה "יוסף ואחיו" מאת צ'ארלס ג'רמיה וולס - יצא לאור בשנת 1824 ולא משך תשומת-לב, אך בתקופה הוויקטוריאנית התגלה מחדש ונחשב ליצירת מופת.
הסופר העברי אברהם מאפו חיבר שני רומנים היסטוריים תנכיים: "אהבת ציון" (1853) - רומן אידילי המתרחש בימי ישעיהו וחזקיהו, ו"אשמת שומרון" (1866-1865) - רומן אפי המתרחש בימי אחז מלך יהודה ופקח בן רמליהו והושע בן אלה מלכי ישראל. ב"אהבת ציון" רגשנות ורגישות, ליריות, לשון פיוטית, אינדיבידואליזם, קרבה לטבע, התפעמות מהנשגב, אהבה רומנטית, נוסטלגיה לימי תפארתה של האומה בבית ראשון, רדיפת צדק ושלום, ורוח הלאום חברו יחדו ליצירה שהרשימה מאוד את דורו ואת הדורות הבאים.
הספרות העברית הרומנטית > אהבת ציון מאת מאפו

הרומן העברי הראשון, "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו, הוא רומן היסטורי רומנטי שחובר בהשפעה צורנית של הסופרים הצרפתים הרומנטיקנים אז'ן סי, אלכסדר דיומא האב, וגם ויקטור הוגו. לרומן מאפיינים רומנטיים מובהקים: אידיאליזם פנטסטי, גיבורים אינדיבידואלים המביעים רגשות כבירים והוגים מחשבות נעלות, התפעמות מהנשגב, נוסטלגיה לעבר, קרבה לטבע, התרחשויות יוצאות-דופן, לשון שירית, מאבק על צדק ושאיפה לתיקון עולם, ועוד. כתב פישל לחובר: "כמזיגה ואחדות בין חיי התום ובין החיים המלאים תשואות, בין חיי־הטבע הפשוטים ובין רקמת החיים, המרהיבה עיניים ולב, יש לראות גם זה, שמאפו לא יתאר לרוב את היפה, אלא את הנשגב. לא די לו ביפה, שהוא יפה בעלמא, אלא עליו להיות גם נשגב. עליו גם לעורר את הרגשות, להעלות אותם ולרוממם. על הרגש להיות רגש כביר, המביא את האדם לידי תימהון והשתוממות. הטבע, כמו שרואה אותו מאפו, לא זה בלבד שהוא שופע רֹב טובה וברכה, אלא שהוא גם שופע חיים; הוא לא רק משׂביע את עיניו ואת לבו של האדם, אלא גם מעורר אותו למחשבות ורגשות, מוציא אותו מעולמו הקטן והפשוט ומכניסו לעולם יותר גבוה ונעלה". הרומנטיקה של מאפו היא ראשית-כל שיבה לימי תפארתה של האומה בתקופת בית ראשון וללשון המקרא. הלשון התנכית של מאפו הפליאה את דורו, כמו גם תיאוריו את הגיוני הנפש והלך הרוח של הגיבורים הקדומים, וציוריו הנשגבים את נופי ארץ ישראל. להלן דוגמה לאווירה הרומנטית של "אהבת ציון":
ובני ציון, החרדים לדבר ה‘, השכימו טרם השחר עלה, וישטחו להם שטוח בין ההדסים אשר במצולה ובעמקים על כל יבלי מים. זעיר שם, זעיר שם, עמדו ויכרתו להם ענף עץ עבות וערבי נחל, אותות ישע וגבורה, לשמוח בהם לפני ה’ ביום מחר, ביום הראשון לחג האסיף. כוכבי נשף כהו, חוורו מאור יפעת שחר חכלילי, הנוצץ בירקרק חרוץ. פני קדים מתולעים מלהבות אש פלדות, אשר יחצוב השמש טרם צאתו מאהלו. נהרים ויאורים נחים ושקטים שוכבים בין שפַתַים כתבנית ריקועי פחי כסף ומוצקים כראי בגדותיהם, עליהם יזהיר אור יקרות ירקרק-אדמדם, מירק הרים אשר סביבותיהם ומאודם פני קדים. גם זוהר הרקיע בתכלת מראהו ובכוכבי בוקר, המשובצים בו כנקודות הכסף, ישים עליהם נוספות להרנין לב. הנשר העיר קנו וצפרי שמים פצחו רנה, התרועעו וישירו כל תולדות השמים והארץ, יחד הררי ציון הרנינו לאלהי עוזם.
הספרות העברית הרומנטית > שירת מיכה יוסף לבנזון

לשירת מיכ"ל מאפיינים רומנטיים: שירה לירית אינדיבידואלית המביעה את רגשותיו ולבטיו ומכאוביו (להבדיל משירת ההשכלה הדידקטית), געגועיו וכיסופיו לעבר תוך התרפקות על דמויות היסטוריות, שיריו האפיים-תנכיים, התפעמותו מטבע ויופי, הוד הקדומים הנסוך על שירתו, נושאי "שירי בת ציון", רוחו הסוערת. מיכ"ל אף הושפע משילר, גתה, ושלינג. כתב יעקב פיכמן: 'הקו הרומנטי שבמיכ"ל היה חריף לאין ערוך מזה של מאפו או של קלמן שולמן. הקרעים המרובים שבנפשו הם המגלים את סגולות הרומנטיקן היסודיות'.
בֵּין שַׁדְמוֹת עִיר צִיּוֹן וִירוּשָׁלָיִם

בָּעִיר שֶׁחֻבְּרוּ כָּל הַדְרֵי תִפְאֶרֶת;

כָּל חֶמְדַּת אֶרֶץ כָּל קָדְשֵׁי שָׁמָיִם

וַאֲרָזִים עָנְדוּ כוֹכְבֵי אֵל לַעֲטֶרֶת;



בָּעִיר רַבָּתִי, בַּתֵּבֵל הַגְּבֶרֶת,

שָׁם יָנֵץ זַיִת וּתְאֵנִים יָנוּבוּ;

שָׁם צוּפִים תִּטּוֹפְנָה גַּפְנֵי אַדֶּרֶת,

גַּם חָלָב וּדְבַשׁ מִגְּבָעוֹת יָזוּבוּ;



רוּחוֹת רַנֵּן וָגִיל סָבִיב יִסְחָרוּ,

בָּהּ גַּם לָאָבִיב הֲלִיכוֹת עוֹלָמִים;

וּלְמֵי הַיַּרְדֵּן בִּגְדוֹתָיו יֶחְמָרוּ

כָּל חֹדֶשׁ מוֹעֵד, אַךְ חַגִּים הַיָּמִים;



וּבְנוֹת הַשִּׁירָה בָּהּ שֶׁבֶת חָמָדוּ,

בָּהּ בֵּין פִּרְחֵי מוֹר יִנְוֶה שִׁיר גָּבֹהַּ;

שִׁירִים וּפְרָחִים בָּהּ יַחַד נוֹעָדוּ,

פִּרְחָהּ הוּא מִזְמוֹר, אַרְזָהּ שִׁיר אֱלֹהַּ;



בִּכְלִילַת-יוֹפִי זוֹ אֶרֶץ הַשִּׁירָה

כָּל אֶבֶן סֵפֶר, כָּל סֶלַע הוּא לוּחַ;

וּבְנֵזֶר הַיְּקוּם הִיא אֶבֶן מַזְהִירָה,

הִיא לִמְּדָה חִין אָדָם אַף רוּם הָרוּחַ –
הספרות העברית הרומנטית > יל"ג הצעיר

יל"ג בתחילת דרכו חיבר יצירות-שיר רומנטיות על נושאים מקראיים בהשפעת מיכ"ל. האפוס "אהבת דוד ומיכל" והשיר האפי "אסנת בת פוטיפרע" עוסקים באופן צנוע וחגיגי באהבת דוד ומיכל ובאהבת יוסף ואסנת. האידיליה "דוד וברזילי", על תיאורי הטבע הנאים שבה, עוסקת ביתרון חיי-הרועים הפשוטים על חיי הקרת הרועשים, נושא החביב על רומנטיקנים רבים.
וַיַּרְא מִשְׁכָּן לוֹ פֹּה בִּדְמִי הַיָּעַר,

הַרְחֵק וּמוּזָר מִתְּשֻׁאוֹת הֶחָלֶד;

שָׁם יָשׁוּב הַיָּשִׁישׁ לִחְיוֹת כַּנָּעַר

וּבֶן הַשְּׁמוֹנִים יִתַעַנֵּג כַּיָּלֶד.



שָׁם אֵין לוֹ כָּל הוֹד אַךְ אֵין לוֹ כָּל נֹהַּ,

עַרְשׂוֹ רַעֲנָנָה וּכְסוּתוֹ שָׁמָיִם;

כּוֹכְבֵי אוֹר נֵרוֹתָיו בִּמְנוֹרַת אֱלֹהַּ

וּרְאִי הַפָּנִים לוֹ אוּבַל הַמָּיִם.



רִנְנַת צִפֳּרֵי לַיִל לוֹ קוֹל הַנֵּבֶל,

מַשַּׁק הַסְּבָכִים עוּגָב וּמְצִלְתָּיִם;

עָסִיס וָיַיִן לוֹ תָּפֵל וָהֶבֶל,

כִּי פֹה פֶּלֶג אֱלֹהִים מָלֵא מָיִם.



וּלְחָיָיו זוּ חָוְרוּ עֵת יִשַּׁק רוּחַ,

יִצְנֹף וִיסַלְסֵל תַּלְתַּלֵּי הַשָּׂעַר,

לִבּוֹ יִתְעַנָּג וִידֻשַּׁן הָרוּחַ

וּנְשִׁיקוֹת אַהֲבָה יִזְכּוֹר מִימֵי נֹעַר.



פִּרְחֵי חֵן יָצִיצוּ בַּעֲרֻגוֹת בֶּשֶׂם

כַּעֲלָמוֹת נָאווֹת מוּל פָּנָיו יַצְהִירוּ,

וּבְאוֹר שֶׁמֶשׁ נוֹצְצִים נִטְפֵי מֵי גֶשֶׁם

הֵם הַנְּטִיפוֹת אֶת צַוָּארָן הִכְתִּירוּ.



שָׁם יֶחֱזֶה מוֹצָאֵי עֶרֶב וָבֹקֶר,

שֶׁמֶשׁ כִּי תָבוֹא כִּי תָשׁוּב תּוֹפִיעַ,

וּצְבָא כּוֹכָבִים וִירָחִים אֵין חֵקֶר –

אִישׁ אִישׁ מִבְּלִי אֹמֶר הוֹד אֵל יַבִּיעַ.



וּלְבָבוֹ יָבִין כִּי יֵשׁ דַּעַת שָׁמָּה…

כִּי יֵשׁ בֵּית מִקְלָט לַנֶּפֶשׁ וָרוּחַ,

וּבְלֵב בָּטוּחַ וּבְנֶפֶשׁ נֻחָמָה

יִרְאֶה צִלּוֹ נָס, יוֹם חַיָּיו יָפוּחַ.
הספרות העברית הרומנטית > תרגומים מהשירה הרומנטית האירופאית

תרגומים לעברית מהשירה הרומנטית האירופאית היו נדבך מכונן בתהליך היווסדות הספרות העברית החדשה. כאמור שלמה מנדלקרן תרגם את "מנגינות עבריות" מאת ביירון. דוד פרישמן תרגם את מחזותיו של ביירון, ומהשירה הלירית של היינריך היינה, שיצירתו תורגמה לעברית מאוחר יותר על ידי יצחק קצנלסון, ומהשירים הליריים של אלכסנדר פושקין, משורר שהיה חביב במיוחד על המשוררים העברים, ואשר כל יצירותיו תורגמו מאוחר יותר לעברית על ידי אברהם שלונסקי. "בן אבויה", עיבודו של מאיר לטריס לחלקו הראשון של "פאוסט" מאת גתה, היה בזמנו מאורע גדול בספרות העברית. ביאליק תרגם את המחזה "וילהלם טל" מאת שילר, משורר רומנטי שהיה חביב מאוד על המשוררים העברים. דוד שמעוני תרגם את לרמונטוב.
כתב יעקב פיכמן על דוד פרישמן: "מה שהבדיל אותו מאנשי ההשכלה וממטיפי הלאומיות כאחד היה זה, שיותר משנלחם לדעות, נלחם לאדם – לנקיון המחשבה, לנקיון הדעת... יחס קבוע היה לו לכל חזיון בחיים – יחס ביקורת עמוק. דווקא הוא לא העריך מעולם דבר לפי צורתו החיצונית... בעצם טבעו היה רומנטיקן, אם גם רומנטיקן גלוי־עיניים. גם בחלומות ידע לחתור עד מקורם, להבדיל בין חזון־לב ובין תרמית־לב. רק לצד זה הייתה מכוונת האנליזה הביקורתית שלו. כל חלום־אמת היה חשוב לו כמציאות ויותר ממציאות. אכן שנוא שנא בכל לבו את הרומנטיקה של הזייפנים, את כל עושי־סחורה בחלומות. זאת לא הייתה יפיפיתנות, כי אם בחינת המעשים וחזון הלב שאין להפריד ביניהם. לא מלחמה לצורה הייתה זאת, כי אם לתוכן הפנימי, ליופי הפנימי. הוא, איש הסגנון והמחמיר בביטוי עד לקיצוניות, היה עשוי לוותר על כל אלה במקום שגילה המיית־לב מסותרת. אזנו היה קשובה רק אל הניגון הפנימי. כאן ניכר האדם המשתוקק לזוך הנפש, למעיין, לרינת המעיין".
הספרות העברית הרומנטית > הספרות הרומנטית-חסידית

ישנן תכונות המשותפות לתנועה הרומנטית ולתנועת החסידות, ולפיכך לא בכדי הסופרים י. ל. פרץ, הלל צייטלין, ואליעזר שטיינמן, היו רומנטיקנים. שלום שטרייט הבחין בין הרומנטיות של פרישמן לבין הרומנטיות של פרץ: 'פרישמן הנהו רומנטיקן, רק כל כמה שנכלל במושג “רומנטיות”: יחס לירי או תפיסה סמלית של העניינים. אולם ביחד עם זה הריהו פיכח למדי לא להשתתף, למשל, ביצירת הרומנטיקה של החסידות, שבשעתו היו נגעיה עוד בולטים יותר מדי. לא כן פרץ, שבלבד שהיה בעל תפיסה סמלית – בלאו הכי לא יתואר רומנטיקן אמיתי – היה גם רומנטיקן שבהכרה, בתור בעל שיטה. הוא היה נוהה אחרי תוכן שהנהו גם כשלעצמו, – בלי יחס האמן, – רומנטי, מוזר ומופלא. הוא היה בוחר לעצמו “טימות” מיסטיות, למען הגדיל את המקצוע הרומנטי בספרותנו ולהאדירו'. דב סדן כתב על הרומנטיקה המובהקת של הלל צייטלין: "צייטלין, רצה לא בלבד ליצור את עולם־הרומנטיקה אלא גם לקיימו, גם לחיותו. שלמה שילר, שדיבר על החזיון של הרומנטיקה אצלנו, על החזיון של גילוי האור הגנוז שבחסידות, שאל שאלה חדה מאוד: הרומנטיקה הזאת, כתנועת תרבות, אימתי היא תנועה פורה? והשיב תשובה קצרה: אם נושאיה מזדהים עם הנשוא, אם הם מסוגלים לחיות את החיים האלה, שהם משורריהם... האחד, שביקש את ההזדהות הזאת וגם קיימה, היה צייטלין. הוא חי, ניסה לחיות, נפתל כדי לחיות את הרומנטיקה הזאת".
קול ד' קורא אל כל אדם בכל מקום ובכל זמן: עזוב-נא בן-אדם, עזוב-נא. עזוב-נא את תאוות הבשר בהן אתה קשור אל החומר, עזוב-נא את כל ההרגלים בהם אתה קשור אל העולם המוגבל בחושים, עזוב-נא את גאות לבבך, עזוב את יחס משפחתך, עזוב את דעותיך הקדומות ואת אמונות-השווא אשר לך. לך ובקש לך ארץ רחוקה, ארץ עליונה, ארץ של שמים. איפה תבקשנה? איפה תמצאנה? לך ובקש!...
אין האלוהים אומר לאדם: שם ושם היא הארץ הדרושה לך, כי אם כה דבר אלוהים לאדם: ארצך בתכלת אין סוף, במרחב אין קץ, בהוד התעלומה, בסתר האור, בחביון הרז...
הספרות העברית הרומנטית > מרדכי צבי מאנה

המשורר מרדכי צבי מאנה, חסיד של המשוררים הרומנטיקנים פושקין גתה שילר ולרמונטוב, הביע במסותיו, ובמיוחד במסות "על חכמת השיר והמליצה" ו"הגיון על הבדידות", את הרוח הרומנטית. אליעזר שטיינמן כתב על מאנה המשורר והמסאי: "אף כשמאנה מתעטף בטלית של מילים, אנו שומעים מתוכן מין רשרוש של עלים, אף ציוץ ציפורים המקוננות בין העפאים. פתאום לפתח יגיע הרוח בחוזקה והטלית נושרת. הלבוש נמוג. ושוב עומד לפנינו האיש ערום, בודד במועדיו, יחיד לעד. יחיד שנאמר כאן אין מובנו פרט שאינו מעורב עם הכלל, ובודד שנאמר אין משמעו מרוחק מן הרבים, אלא המכוון לאחד פרוש, מזל לעצמו, יוצא-דופן בעצם מבנהו, מורם מעל הטבע האנושי השכיח, פלאי שהוצק במזגו דבר-מה תרומיי, שבגללו הוצג בודד לנפשו בתבל. אף בזו הכוונה של התייחדות עם שורש עצמו מעל לילדי היש, אחד רץ אורח בין פסי נפשו, רץ אורח משום שהוא עובר-אורח, אושפיז בעולם הזה, אורח וגר הוא ממילא יחיד". להלן דברים של מאנה על האהבה מתוך המסה "הגיון על הבדידות":
האהבה בת אל חי, היא נשמת האדם בתבל; היא הציר אשר עליו יסב כל מפעליו ומעשיו, רגשותיו, מחשבותיו וכל כחות נפשו; היא תעודדהו עת עמודי גוו ירופפו, תאַמצהו, תחזקהו ללחום נגד פגעי הזמן לחתור להגיע למטרתו; היא תעיר בקרבו תקוותו, תעיר מיתרי כינורו השבור, כינור נחמתו השבור לרסיסים מתגרת הזמן. קול נעים יהמה באזניו, שפך רגשות עדינות, רכות וענוגות; קול נחמד מתהלך ברוח הגיון ואזנו שומעת; קול משתפך מתוגה נעימה לצלצלי קול תרועה, קול הולך וחזק מדממה דקה לקול תרועת הידד! נפש האדם תצא למרחב יה, דמי עורקיו ירוצו בחיפזון, וכמקיץ מתרדמה עמוקה כן יראה אור. ערפלי שמיו כליל יחלופו, אור בהיר בשחקים עם נוגה הקשת ישתרע לנגד עיניו. אז יתעורר האנוש מהגיוניו, יזורר שבע פעמים ויסיר מעל פניו מסווה עצבון, יצחק בקרבו על רפיון רוחו ומחום לבבו יקרא: אַת, אהבה רוממה נאוות שמים! אַת מרפא לנפש, שיקוי לעצמות יבשות!
מוזיקה קלאסית רומנטית

התקופה הרומנטית במוזיקה השתרעה לכל אורך המאה ה-19, ובאה לאחר זו הקלאסית (אין לבלבל את שתי אלה עם התקופות זהות השם באמנויות האחרות) בהתאם ל"מטוטלת הסגנונות של התקופות" מבחינת הנטייה לאתוס או לפאתוס (רנסאנס - א', בארוק - פ', קלאסיקה - א', רומנטיקה - פ'). הסגנון הקלאסי היה במידת-מה מחושב מדי בשאיפותיו לשלמות צורנית, והתבסס בצורה קפדנית על הרמוניה. המלחינים הרומנטיקנים שאפו לפרוץ את כבלי הנורמות והאידיאלים הקלאסיים; ביקשו מבע לירי, תוך הגמשת הצורה לטובת מבע רגשי; וביססו את יצירותיהם על מלודיה. המוזיקה התקרבה לשירה, בסוגות מוזיקליות כגון בלדות או פואמות סימפוניות או מזורקות. "שירים ללא מילים" מאת מנדלסון, הנוקטורנים של שופן, "תמונות ילדות" מאת שומאן, הביעו בליריות את הרגישות הרומנטית. הפסנתר המודרני נהיה לכלי הנגינה הראשי, כביטוי האינדיבידואל הרומנטי שהוא עולם מלא, ומיטב המלחינים חיברו יצירות לפסנתר סולו, ובמיוחד בטהובן, שופן, ושוברט. בסוגת הקונצ'רטו הפסנתר או הכינור כבר לא התחרו עם התזמורת, אלא היו לב היצירה. הסימפוניות הביעו מחשבות ורגשות דרמטיים עזים, להבדיל מהסימפוניות הקלאסיות המונוטוניות למדי.
מוזיקה קלאסית רומנטית > מלחינים רומנטיקנים בולטים

בטהובן, שוברט, מנדלסון, שומאן, ברהמס, שופן, ליסט, רוסיני, ורדי, ברליוז, ביזה, צ'ייקובסקי.
אמנות רומנטית

האמנות הרומנטית מתאפיינת בציורי נוף טבעי נשגב ובמבע רגשי דרמטי של מאורעות אנושיים, במרכזיות של האינדיבידואל, ובהעדפת הצבע על הקו (בעקבות האסכולה הוונציאנית של הרנסאנס). במיוחד התפרסמו ציורי הנוף האלגוריים של קספר דוד פרידריך שבמרכזם דמויות מהרהרות על רקע נוף נשגב, הציורים הדרמטיים עזי-הרגש של דלקרואה, הציורים ההיסטוריים-מציאותיים של פרנסיסקו דה גויה בעלי הנופך המוסרי, וציורי הנוף האקספרסיביים של וילאם טרנר. ג'ון ראסקין, אולי גדול מבקרי האמנות של המאה ה-19, ניתח לעומק את הציור הרומנטי בספריו "הציירים המודרניים", שם טען שהאמנות הרומנטית, ובמיוחד ציורי נוף, מביעים את האמת טוב יותר מאשר אמנות קלאסית, תוך תשומת-לב מיוחדת ליצירה של ויליאם טרנר.
אמנות רומנטית > ציירים רומנטיקנים בולטים

פרנסיסקו דה גויה, ויליאם בלייק, ג'ון קונסטבל, ג'וזף מלורד ויליאם טרנר, סמואל פלמר, ג'ון מרטין, ריצ'רד פארקס בונינגטון, תומאס דניאל, קספר דויד פרידריך, קרל שפיצווג, אנדראס אכנבאך, קרל פרידריך לסינג, מוריץ דניאל אופנהיים, איוואן אייווזובסקי, האנס גודה, איבר רובר, דלקרואה, ג'ריקו, פרנצ'סקו אייץ, ארי שפר, תומאס פירנלי, י. כ. דאל, אשר דורנד, תומאס קול, תומאס דאוטי.
אדריכלות רומנטית

באדריכלות, הרומנטיקה העריצה מחדש את אדריכלות ימי הביניים ובפרט את האדריכלות הגותית. אדריכלות ימי הביניים נהפכה למושא למחקר ולשימור, לצד בנייה מחדש בסגנונות העתיקים. בולטת במיוחד היא התחייה הגותית בה נוצקו משמעויות חדשות לאדריכלות הכנסיות הדתית הגותית, ומבנים רבים שוחזרו, חודשו והושלמו בסגנון זה. דוגמאות בולטות למבנים שהושלמו בתחייה הגותית כוללות את קתדרלת קלן, נוטרדאם דה פארי, קתדרלת מילאנו וקתדרלת פראג. בין הבולטים בתחיית אדריכלות ימי הביניים הם פרוספר מרימה והאדריכל והמשמר ויולה לה-דוק.
השפעת התנועה הרומנטית

לדעת ישעיה ברלין, ולדעת הוגי-דעות רבים, התנועה הרומנטית הייתה התנועה הגדולה האחרונה ששינתה את המחשבה ואורח-החיים של העולם המערבי.
השפעת התנועה הרומנטית > הספרות והאמנות של המאה ה-19

הרומנטיקה העלתה את השירה והספרות למעמד משפיע מרכזי שהיה להן רק בימי קדם: מקור ראשוני של השראה, שממנו שואבים המוסר והאמנויות, הפילוסופיה והמדעים. לפיכך, גם לאחר שהתקופה הרומנטית הסתיימה, לא בכדי התנועה הרומנטית המשיכה להשפיע משמעותית על הספרות של המאה ה-19 כמקור השראה רעיוני ורגשי וכאמת-מידה אמנותית: וורדסוורת', קולרידג', ביירון, שלי, קיטס, על הספרות הוויקטוריאנית (אדוארד בולוור-ליטון, רוברט בראונינג, אליזבת בראונינג, ג'ורג' אליוט, מת'יו ארנולד, דנטה גבריאל רוסטי, ויליאם מוריס); ליאופרדי ומנצוני על הספרות האיטלקית (קרדוצ'י, ג'ובאני ורגה, לואיג'י קפואנה); גתה, שילר, פרידריך שלגל, הלדרלין, א.ת.א. הופמן, על הספרות הגרמנית הריאליסטית (תאודור פונטאנה, גוטפריד קלר); הוגו, סאנד, דה מיסה, סנט-בב על הספרות הצרפתית הנטורליסטית (אמיל זולה, גוסטב פלובר); פושקין ולרמונטוב על הספרות הרוסית הריאליסטית (טורגנייב, טולסטוי, דוסטויבסקי); וולטר סקוט על הספרות האירופאית כולה; אברהם מאפו, מיכ"ל ומאנה על השירה העברית החדשה (ביאליק, טשרניחובסקי).
לתנועה הרומנטית הייתה השפעה גדולה על האחווה הפרה-רפאליטית האנגלית, על אסכולת נהר הדסון האמריקאית, על הנאו-רומנטיקה, ועל האולטרה-רומנטיקה שבפורטוגל ובברזיל.
השפעת התנועה הרומנטית > הספרות והאמנות של המאה ה-20

המודרניזם הוא במידה רבה תולדה של הרומנטיקה (למשל ויליאם באטלר ייטס,  ד. ה. לורנס, רילקה, הוגו פון הופמנסתאל, הרמן הסה) ולרוב התנגדות אליה (למשל ט. ס. אליוט, ג'ורג' ברנרד שו, מרסל פרסט, פרנץ קפקא, אלבר קאמי), כשהאימפרסיוניזם והאקספרסיוניזם הם החולייה המקשרת בין הרומנטיקה למודרניזם. האינדיבידואליזם משותף למודרניזם ולרומנטיקה, אלא שהרומנטיקה מתאפיינת בהשראה גדולה ובשאיפות נשגבות ובזיקה למסורת גם אם היא מבקרת אותה, ואילו המודרניזם בדרך-כלל בהשראה קטנה ועיסוק ב"אני" ובדחייה של המסורת. סופרים ואמנים מודרניים התנגדו לרומנטיקה, אם כי סברו שרוב האנשים לא מסוגלים להכיל את רוחה הגדולה, אם בגלל נטייתם לחולין, אם בגלל פסימיות, אם כי ביקשו יצירה רציונלית או קלסיציסטית או אימפרסונלית או הומוריסטית, אם כי ביקשו מבע יותר מוקפד ומצומצם, אם כי סברו שהאדם והעולם כבר יותר מדי מורכבים מכדי לעסוק בהם באופן כולל, אם כי העדיפו להתבסס על מדע או על "איזם" כזה או אחר. בכל זאת, המשוררים הרומנטיקנים עדיין מהווים אמת-מידה ליצירה בארצותיהם: בבריטניה ובאמריקה השירה הלירית של המשוררים הרומנטיקנים האנגלים נלמדת בבתי ספר, בגרמניה גתה נחשב לגדול המשוררים והסופרים הגרמנים, בצרפת ויקטור הוגו נחשב לאחד מגדולי הכותבים הצרפתים, באיטליה השירה של ליאופרדי עדיין פופולרית, ברוסיה פושקין נחשב לגדול המשוררים הרוסים ויצירות שחוברו קודם לזמנו כמעט שאינן נקראות, בפולין אדם מיצקביץ', יוליוש סלובצקי, וזיגמונט קרשינסקי נחשבים למשוררים הלאומיים, בנורווגיה הנריק ורגלנד נחשב למשורר הלאומי. רומנים רבים של סופרים רומנטיקנים, ביניהם וולטר סקוט, ויקטור הוגו, אלכסדר דיומא האב, האחיות ברונטה, ג'יימס פנימור קופר, ואחרים, היו לנכסי צאן וברזל של ספרות הילדים והנוער של המאה ה-20. למרות זאת, עקב השתנות הטעם מרומנטי למודרני, במהלך המאה ה-20 הפסיקו לקרוא יצירות רומנטיות רבות, וישנם אף משוררים וסופרים רומנטיקנים שכבר כמעט אינם נקראים, לעיתים תכופות שלא בצדק. באופן כללי, אפשר לומר שהרומנטיקה עוסקת בהתפעמות רוח, במחשבה, בשירה, ביצירה, ובחזון; והמודרניזם בהבנת הנפש, במעשה, בפרוזה, בביקורת, ובמציאות. הרומנטיקנים האמינו שבכוחה של שירה נעלה לחנך את העם ולהכשיר את הלבבות. היוצרים המודרניים לא האמינו בזה, ואם האמינו התביישו להגיד זאת.
השפעת התנועה הרומנטית > השלכות פוליטיות

מעבר לתרומת הרומנטיקה לגיבוש רעיון הלאומיות, נגזרות של השילוב בין רומנטיקה ונאורות מתבטאות גם באידאולוגיות פוליטיות. צד אחד של ההשפעה הפוליטית של הרומנטיקה על המחשבה הפוליטית הוא המדינה הרומנטית הליברלית. באופן פרדוקסלי, דווקא הלהט המאפיין את הרומנטיקה עשוי להוביל לסובלנות פוליטית. כיוון שעקרונות רומנטיים רדיקלים ערערו על תפיסות מסורתיות הטוענות שאמת אחת אובייקטיבית מצויה רק בחזקתן, ועוררו הערצה לנאמנות לאידיאלים באשר הם, דרך החשיבה הרומנטית מובילה לכיבוד המאבק של האחר למשמעות, ולאי כפייה רעיונית של המדינה על אזרחיה. צד אחר של ההשפעה הפוליטית של רעיונות רומנטיים מאוחרים הוא הקצנה לאומנית, כגון פאשיזם ואף נאציזם, או גרסאות אחרות של "מדינה אומנת". מדינה כזו נתפסת כאידיאל לשם עצמה, מבטאת את רוח האומה ומותר לה להכתיב לאזרחיה את תפקידם ולהשתמש בהם כרצונה, שכן יש להם משמעות רק בהקשר אליה. מכל מקום, התנועה הרומנטית הייתה תנועה אינטלקטואלית תרבותית שדגלה בחירות פרטית והבינה חירות כללית באופנים רוחניים אידיאליים, כללה אנשים שתמכו במוסד המלוכה ואנשים שקידמו את הדמוקרטיה, אנשים שקידמו את הלאומיות ואנשים שהסתייגו ממנה, כך שאי-אפשר לייחס ל"רומנטיקה" השפעה פוליטית מוחלטת כזו או אחרת.
ראו גם

אידיאליזם גרמני
הרומנטיקה של ינה
נטורפילוסופיה
ספרות גותית
תקופת התחייה
המרכז הספרותי העברי בוורשה
המוזיקה הקלאסית בתקופה הרומנטית
הזרם הרומנטי באמנות
התחייה הגותית
לקריאה נוספת > ספרי עיון של משוררים רומנטיקנים

פרידריך שילר, על שירה נאיווית וסנטימנטאליסטית - על הנשגב, מתרגם דוד ארן, ספרית פועלים 1985.
פרידריך שילר, על החינוך האסתטי של האדם בסדרת מכתבים, בתרגום שמשון אילת, תל אביב: ספרית פועלים תשמ"ז (1986).
פרידריך שלגל, פראגמנטים, מתרגם טוביה ריבנר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982.
פרידריך הלדרלין, מהלך הרוח השירית, בתרגום שירי שפירא, דחק, 2024.
היינריך היינה, כנסת הרומנטיקה: דת ופילוסופיה באשכנז, תרגם מגרמנית שמואל פרלמן, תל אביב: מסדה תשי"ג 1953.
פרסי ביש שלי, סנגוריה על השירה, תרגם מאנגלית והעיר הערות שמעון הלקין, הדים, תל אביב, תרפ"ח 1928.
ג'ון קיטס, מבחר כתבים, מתרגם דן לאור, ספרית פועלים, 1984.
אלפרד דה ויניי, יומנו של משורר, בתרגום דמיאן חזן, דחק, 2024.
אדם מיצקביץ', על השירה הרומנטית, בתרגום מרים בורנשטיין,דחק, 2022.
ראלף וולדו אמרסון, המשורר - אמנות, בתרגום יהונתן דיין, דחק, 2019.
כל כתבי מרדכי צבי מאנע, ורשה: תושיה, תרנ״ז.
לקריאה נוספת > לקטים מהשירה והסיפורת הרומנטית

איתמר יעוז-קסט (עורך), הפרח הכחול - לקט שירת הרומנטיקה, הוצאת עקד, 1968.
אריה סתיו, שבעה שערי שירה - מבחר משירת העידן הרומנטי: גרמניה, אנגליה, תל אביב: תמוז, 2005.
אריה סתיו, שבעה שערי שירה - מבחר משירת העידן הרומנטי: צרפת, איטליה, ספרד, רוסיה ופולין, תל אביב: תמוז, 2005.
ראובן אבינועם, מבחר שירת אנגליה: הרומנטיקנים והויקטורינים, מסדה, 1942.
דוד גלעדי, לקט מהשירה הרומנטית הצרפתית תל אביב: עקד, תשמ"ד (1984).
שלמה טנאי, הפרח הכחול: סיפורים מן הרומנטיקה הגרמנית, ירושלים: דביר תשמ"ג (1982).
אילנה המרמן (עורכת), הנסיכה ברמבילה: מחרוזת אגדות מן הרומנטיקה הגרמנית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1989.