stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
המוזיאון הבריטי
הערות שוליים

↑   הארץ, מי שומר על האוסף שבזז הבריטיש מיוזיאום במשך מאות שנים?, באתר הארץ, 28 באוגוסט 2023
↑  Department of Greek and Roman Antiquities, web.archive.org, ‏2006-05-23
| רובע קמדן של לונדון |
| --- | --- | --- |
| שכונות | בלסייז פארק • בלומסברי • ברונדסברי • קמדן טאון • צ'וק פארם • קובנט גרדן • דרטמות' פארק • פיצרוביה • פורטצ'ן גרין • פרוגנל • גוספל אואוק • הוברן • המפסטד • הייגייט • קנטיש טאון • קילברן • קינגס קרוס • גבעת פרימרוז • סאפרון היל • סומרז טאון • סנט פנקראס • דרום המפסטד • סוויס קוטג' • טאפנל פארק |  |
| אתרים בעלי חשיבות | הספרייה הבריטית • המוזיאון הבריטי • מרכז האמנויות קמדן • מוזיאון פונדלינג • בית פנטון • מוזיאון פרויד • בית קנווד • מוזיאון סר ג'ון סואן • בית הקברות הייגייט |  |
| שווקים | שוק קמדן |  |
| אזורי בחירה | הולבורן וסנט פנקראס • המפסטד והייגייט • המפסטד וקילברן |  |
| מוזיאונים וגלריות בלונדון |
| --- | --- | --- |
| מוזיאונים | המוזיאון הבריטי • מאדאם טוסו • המוזיאון הימי הלאומי • מוזיאון צ'רצ'יל וחדרי המלחמה של הקבינט • מוזיאון ג'פרי • מוזיאון הורנימן • מוזיאון הילדות V&A • מוזיאון המדע • מוזיאון המלחמה האימפריאלי • מוזיאון העיצוב • מוזיאון לונדון ומוזיאון בדוקלנדס • מוזיאון התחבורה של לונדון • מוזיאון ויקטוריה ואלברט • מוזיאון טייט בריטניה • מוזיאון טייט מודרן • המוזיאון להיסטוריה של הטבע • מוזיאון סואן • מוזיאון פרויד • קאטי סארק • מוזיאון שרלוק הולמס • מוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית • אוסף ולקם |  |
| גלריות | הגלריה הלאומית • אוסף וולאס • בית סאמרסט – גלריית קורטולד, אוסף גילברט, חדרי הארמיטאז' • גלריית דאליץ' • גלריית הדיוקנאות הלאומית • גלריית הייווארד • גלריית סרפנטיין • גלריית סאצ'י • גלריית המלכה |  |
לרשימת מוזיאונים מלאה ראו: מוזיאוני לונדון
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007259036205171  PLWABN: 9810548375205606  BIBSYS: 90929335  BNE: XX102968  BnF: cb11871460b (data)  CANTIC: a10885912  CiNii: DA00592486  GND: 38379-X  ICCU: CFIV001896  ISNI: 0000 0001 2342 8817  LCCN: n79107735  LNB: 000078654  NDL: 00640103  NKC: ko2002147948  NLA: 35022119  NLG: 55943  NLK: KAB201905499  RERO: 02-A000185085  SNAC: w60w2228  SUDOC: 026472309  TePapa: 10426  Trove: 825804  ULAN: 500125180  VcBA: 494/6265  VIAF: 134857252   WorldCat (עם VIAF): 134857252 
סר הנס סלואן
חדר הקריאה במוזיאון הבריטי.
החצר הגדולה
החצר הגדולה
פנים הכניסה לחצר הגדולה
מורה ותלמידים באולם שיש אלגין במוזיאון הבריטי
משמר הכנסת

| --- | --- |

 ”חומותייך נגדי תמיד” (ספר ישעיהו, פרק מ"ט, פסוק ט"ז)
 פרטים
 מדינה:  ישראל ישראל
 סוג:  יחידת אבטחה ממלכתית
 בסיס האם:  משכן הכנסת
 אירועים ותאריכים
 תקופת הפעילות:  1958–הווה (כ־67 שנים)
 מקים היחידה:  ירחמיאל בלקין
 נתוני היחידה
 כוח אדם:  200
 ציוד עיקרי:  גלוק 19, גליל צלפים, ערד (רובה), נגב 7
 פיקוד
 מפקד נוכחי:  יובל חן
מנחם ברקת, איש משמר הכנסת בעת המסדר החגיגי הראשון של המשמר, ב-26 בינואר 1959, לכבוד עשור לכנסת
איש משמר הכנסת בעבר
משמר הכנסת בהלווייתו של השר אורי אורבך
משמר הכנסת בהלוויית שמעון פרס
משמר הכנסת הוא יחידה ממלכתית, ביטחונית, ייצוגית וטקסית, היחידה מופקדת על שמירת הביטחון והסדר הציבורי בשטח חסינות הכנסת, על ייצוגה הטקסי של הכנסת וכן על מתן שירות הולם בתחומים שבסמכותה לנבחרי הציבור, לעובדי הכנסת ולבאי המשכן. לאנשי משמר הכנסת תפקיד ייצוגי בטקסים הנערכים במשכן הכנסת, טקסי קבלת פנים, בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל ובטקסי קבורה ואזכרה של אישי ציבור.
בפרלמנטים אחרים בעולם נתונה לעיתים אבטחת מתחם הפרלמנט בידי המשטרה או שירות ביטחון כללי, ואולם ברובם קיים גוף דומה.
היסטוריה

קצין הכנסת הראשון בשנים 1952–1953 היה ירחמיאל בלקין.
ב-29 באוקטובר 1957 יידה אדם מעורער בנפשו ששמו משה דואק רימון יד במליאת הכנסת. השר חיים משה שפירא נפצע קשה, ראש הממשלה דוד בן-גוריון וגולדה מאיר נפצעו קל. בעקבות המקרה הוקם, בשנת 1958, משמר הכנסת, אשר בתחילה היה חלק מהמשטרה. סמכותו ומעמדם של אנשיו נקבעו בחוק משכן הכנסת, רחבתו ומשמר הכנסת, תשכ"ח-1968. לתפקיד קצין הכנסת במתכונתו החדשה מונה יונה חצור.
מאז ומתמיד, משמר הכנסת השתמש בתוצרת ישראלית. בעבר היו אלו רובי עוזי ומיני עוזי ורובי גליל (שעדיין משמשים כנשק הטקסי) ומיקרו גליל. בשנת 2012 החלו רובי המיקרו-תבור, אף הם מפיתוח ותוצרת ישראל, להיקלט במשמר הכנסת. כיום חמושים מאבטחי משמר הכנסת ברובה ה"ערד", אשר נבחר משום שגם הוא נשק ישראלי.
בשנת 2005 שודר בערוץ הכנסת סרטה התיעודי של הדס לוי סצמסקי, "המשמר יעבור לדום", המתעד את פעילות משמר הכנסת.
במרץ 2025 הורה יושב ראש הכנסת אמיר אוחנה לבדוק את התנהלות משמר הכנסת, בעקבות עימותים אלימים בין אנשי משמר הכנסת למשפחות חטופים לרצועת עזה שביקשו להיכנס ליציע האורחים לשמיעת נאומו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
ביתן פלומבו

ביתן פלומבו הוא מסוף הכניסה למשכן הכנסת. המסופנים, אנשי משמר הכנסת האחראים על ביתן פלומבו, בודקים את הבאים בשערי הכנסת ומאשרים את כניסתם.
הביתן נקרא על-שם דוד פלומבו, פסל ירושלמי שעיצב את שערי החצר, שלושה שערי ברזל שניצבו במשך כארבעים שנה בכניסה לרחבת הכנסת ומוצבים היום מימין לשערי הזכוכית של הרחבה.
יחידות משמר הכנסת

בראש משמר הכנסת עומד קצין הכנסת. סמכויותיו במתחם הכנסת זהות לסמכויותיו של מפקד מחוז במשטרה. קצין הכנסת נבחר על ידי יו"ר הכנסת, ובאישור ועדת הכנסת. בהיעדרו, סמכויותיו מועברות לסגן מפקד המשמר. קצין הכנסת הנוכחי, משנת 2021, הוא ניצב יובל חן.
יחידות משמר הכנסת > כח התערבות

מורכב מכוח מיומן שבשגרה אחראי על האבטחה הפנימית של המשכן ובעת חירום אמון על התערבות מהירה ושחרור בני ערובה בעת הצורך.
מדי משמר הכנסת

ככלל, משמר הכנסת נחשב לגוף ייחודי וייצוגי שתפקידו להוות "חלון ראווה" של מדינת ישראל וסמליה. אי לכך, נקבעו מדים וקוד לבוש ייחודי לו שאינו קיים בשום גוף מקביל. כך נוצר מצב בו שומר בדרגה נמוכה ילבש מדים שבדרך כלל ישמשו אוכלוסיית קצינים בכירים. לצורך הדוגמה, דרגות השומרים נענדות על שרוול ימין של חולצת המדים או המקטורן.
מדי המשמר נחלקים לשניים: מדי א' תקניים ומדי ייצוג.
מדי א' - כוללים חולצה בצבע שמנת, שרוך כחול ומכנסיים כחולים. בלוויות או במשימה אחרת ייענדו שרוך מוזהב, כובע קצינים עם סמל מוזהב.
מדי ב' - מדים בצבע כחול כהה בהם משתמשים לעבודה המבצעית השוטפת.
מדי ייצוג - מדים אלו משמשים לייצוג המדינה בטקסים ממלכתיים (טקסי זיכרון ממלכתיים, בערב יום העצמאות, ובכל מסגרת אחרת המחייבת זאת). כוללים חולצה לבנה, עניבה חלקה כחולה, מקטורן כחול, מכנסיים כחולים, ושרוך מוזהב, כובע קצינים עם סמל מוזהב.
קיימים גם מדי ב' ייעודיים לכלבנים, לסיירים, ועוד.
דרגות משמר הכנסת

הדרגות של משמר הכנסת ייחודיות, כמו גם מדיהם, בשל העובדה שמדובר בגוף ייצוגי.
| שם הדרגה במשמר הכנסת | סמל הדרגה | שם הדרגה המקבילה במשטרת ישראל |
| --- | --- | --- |
| שומר | אין | שוטר |
| רב־שומר |  | רב-שוטר (רש"ט) |
| סמל |  | סמל שני (סמ"ש) |
| רב־סמל |  | רב-סמל (רס"ל) |
| רב־סמל ראשון |  | רב-סמל ראשון (רס"ר) |
| רב־סמל מתקדם |  | רב-סמל מתקדם (רס"ם) |
| רב־סמל בכיר |  | רב-סמל בכיר (רס"ב) |
| רב־נגד |  | רב-נגד (רנ"ג) |
| שם הדרגה במשמר הכנסת | סמל הדרגה | שם הדרגה המקביל במשטרת ישראל |
| --- | --- | --- |
| קצין משמר משנה |  | מפקח־משנה (ממ"ש) |
| קצין משמר |  | מפקח |
| שמר |  | פקד |
| רב־שמר |  | רב פקד (רפ"ק) |
| סגן גונן |  | סגן ניצב (סנ"צ) |
| גונן־משנה |  | ניצב משנה (נצ"מ) |
| תת־גונן |  | תת ניצב (תנ"צ) |
| ניצב (קצין הכנסת ומפקד המשמר) |  | ניצב |
קציני משמר הכנסת

| מניין | שם | כהונה | הערות |
| --- | --- | --- | --- |
| 1 | ירחמיאל בלקין | 1952–1953 | קצין הכנסת הראשון. עד שנת 1958 המשמר היה פלוגה של משטרת תל אביב, והשוטרים לא היו תחת פיקודה של הכנסת. |
| 2 | יונה חצור | 1958–1961 | בכהונתו הוקם משמר כנסת חמוש |
| 3 | משה גת | 1961–1966 |  |
| 4 | יצחק בן גל | 1966–1988 |  |
| 5 | איתן בן אליהו | 1988–1998 |  |
| מ"מ | יאיר סלע | 1998–2000 | כיהן כמ"מ קצין הכנסת |
| 6 | יצחק שד"ר | 2000–2010 |  |
| 7 | יוסף גריף | 2010–2021 |  |
| 8 | יובל חן | 2021–מכהן |  |
דגל משמר הכנסת

עם הקמת משמר הכנסת נקבע לו דגל מחולק לרבעים. רבע התחתון, צמוד לתורן - רקע אדום עם מנורה בצבע צהוב, רבע העליון, באלכסון - רקע אדום עם מבצר עם שער ומגדל בצבע צהוב. שני רבעים האחרים בצבע לבן.
בשנת 2007 הוחלף הדגל ונקבע הדגל החדש בעל רקע לבן עם סמל משמר הכנסת במרכז הדגל בצבע כחול.
ראו גם

דרגות כוחות הביטחון וההצלה בישראל
היחידה הממלכתית לאבטחת אישים ומשלחות
משטרת הקפיטול של ארצות הברית
הערות שוליים

↑  ירחמיאל בלקין
↑  יונה חצור
↑  "מעריב", קונטרס החדשות, עמ' 14, 28 במרץ 2012
↑  מעריב אונליין, ‏ההתקפלות של אוחנה אחרי האלימות בכנסת: "נערוך בדיקה נוכח האירוע המצער", באתר מעריב אונליין, 3 במרץ 2025
↑  דרגות משמר הכנסת
↑  קציני משמר הכנסת - אתר הכנסת
↑  Knesset Guard Flag (Israel) באתר "Flags Of The World"
↑  "המשמר יעבור לדום!", כתבה בבלוג "הדגלן"
הדגל הקודם של משמר הכנסת בין השנים 1958 - 2007
מעבורת חלל

מעבורת חלל היא חללית וכלי טיס רב־פעמי, המסוגל להמריא מכדור הארץ, לשהות בחלל ולנחות חזרה בכדור הארץ. מעבורת החלל הראשונה, "קולומביה", שוגרה לראשונה ב־12 באפריל 1981. עידן מעבורות החלל תם ב־21 ביולי 2011, עם נחיתת מעבורת החלל אטלנטיס. סוכנות החלל האמריקאית נאס"א בנתה חמש מעבורות חלל, שיחד ביצעו 135 טיסות לחלל. צוות המעבורת אינו עולה בדרך כלל על שבעה אסטרונאוטים.
תוכנית מעבורת החלל כשלה למלא את הבטחות נאס"א לגבי כמות השיגורים, עלותם ובטיחותם, ונחשפו כשלים מהותיים בתרבות הניהול ובעיקר ניהול הסיכונים בסוכנות. בשני אסונות המעבורת נהרגו 14 אסטרונאוטים - יותר מבכל תוכניות החלל האחרות יחדיו, כולל אלה הסובייטיות - וחקירות לאחר האסונות חשפו כשלים שהמהנדסים דיווחו עליהם להנהלה שבחרה באופן עקבי לאמץ הערכות נגדיות ולהתעלם מאזהרות מפורשות ומתועדות לגבי סכנות כגון שיגור במזג אוויר קר (הגורם לאסון הצ'לנג'ר) וסכנת שברי קצף הבידוד (הגורם לאסון הקולומביה). התוכנית לא הצליחה לשגר יותר מחמש מעבורות בשנה לעומת ה־24 שהובטחו. עלות כל שיגור עמדה על חצי מיליארד עד מיליארד וחצי דולר, לעומת ההבטחה לעלות קטנה פי 100. המטרה המרכזית של תוכנית המעבורת - להוזיל עלות שיגור לוויינים מול עלות טילים לשימוש חד־פעמי - נכשלה, ולמעשה עלויות השיגור באמצעות המעבורת עלו על עלות השיגורים במשגרים חד־פעמיים. מהנדס האווירונאוטיקה רוברט זוברין כינה את מעבורת החלל "רמאות שעלתה לנו ב־30 שנה של דריכה במקום". עם זאת, המעברות עזרו לחקר החלל אף שחשיבות הניסויים שבוצעו הוטלה בספק על ידי אנשי מדע רבים, והיו בין המשימות החלל שהביאו למסלול הכי הרבה אסטרונאוטים, והיו הראשונות להגשמת הרעיון של חלליות רב פעמיות.
אחרי 30 שנות פעילות הופנם הלקח שתוכנית המעבורת אינה בטיחותית ויקרה מעבר לכל הצדקה, וב־2011 הופסקו השיגורים.
עקרון הפעולה

מעבורת החלל משוגרת כמו טיל, מקיפה את כדור הארץ כמו חללית, ונוחתת כמו מטוס (או ליתר דיוק, כמו דאון כבד במיוחד). היא מורכבת מארבעה חלקים עיקריים: המקפת (orbiter, הדומה בצורתה למטוס ובה נמצאים אנשי הצוות והמטען), שני מאיצי דלק מוצק, ומכל דלק חיצוני. מכל הדלק הוא החלק המתכלה היחיד במעבורת. צוות המעבורת מונה בין 2 ל־8 אסטרונאוטים: מפקד, טייס ומומחים מסוגים שונים. מרבית המשימות של המעבורת כללו שבעה אנשי צוות.
מבנה מעבורת החלל

מעבורת החלל הייתה החללית המסלולית הראשונה שתוכננה לשימוש חוזר. המעבורת נשאה מגוון רחב של מטענים למסלול לווייני נמוך, שימשה להחלפת צוותים בתחנת החלל הבינלאומית וביצעה משימות שירות. המעבורת יכלה גם כן לאסוף לוויינים ומטענים שונים ממסלולם ולהחזירם אל כדור הארץ. כל מעבורת נבנתה כך שתעמוד ב־100 טיסות או 10 שנות שירות, אך בסופו של דבר אף מעבורת לא שוגרה 100 פעמים ושירותם הוארך להרבה יותר מ־10 שנים. מי שהיה אחראי על תכנון המעבורת היה מקסים פאגט שהיה אחראי גם על תכנון חלליות מרקורי, ג'מיני ואפולו. הגורם המרכזי למבנה המעבורת היה צורך בהתאמתה לשיגור הלוויינים הצבאיים והאזרחיים שתוכננו ועמידה בדרישות החסויות של חיל האוויר האמריקאי למשימות למסלול קוטבי. גורמים אלו גרמו לבחירת השימוש ברקטות האצה ובמכל דלק נתיק, שהתאימו לדרישות הפנטגון לכלי בעל יכולת נשיאה גבוהה ולדרישות ממשל ניקסון שביקש להוזיל את הטיסות לחלל על ידי שימוש ברכבי חלל הניתנים לשימוש חוזר.
כל מעבורת היא מערכת הניתנת לשימוש חוזר המורכבת משלושה חלקים מרכזיים: המעבורת (OV), מכל הדלק הנתיק (ET) ורקטות ההאצה (SRB). רק המעבורת נכנסה למסלול סביב כדור הארץ, כאשר רקטות ההאצה ומכל הדלק מתנתקים לפני הכניסה למסלול. המעבורת שוגרה אנכית כמשגר רגיל, ונחתה על גלגליה כמטוס רגיל. בתחילה סברו שהמעבורת תהיה מוכנה לשימוש חוזר לאחר הנחיתה ותחזוקה מינימלית, אך כשלים חוזרים אילצו תחזוקה מקיפה וארוכה הרבה יותר, שהייתה הסיבה העיקרית לכך שפער הזמן בין שיגורים היה ארוך פי 6 מהצפוי. רקטות ההאצה צנחו לאוקיינוס, שם הם נאספו על ידי אוניות גרר והוכנו לשימוש חוזר. רק מכל הדלק הנתיק היה אובד בשיגור והיה נשרף באטמוספירה.
חמש מעבורות לטיסות חלל נבנו: קולומביה (OV-102), צ'לנג'ר (OV-99), דיסקברי (OV-103), אטלנטיס (OV-104) ואנדוור (OV-105). בנוסף להן נבנו שתי מעבורות נוספות: אנטרפרייז (OV-101) ששימשה למבחני דאייה ופאת'פיינדר (OV-98) ששימשה לבדיקות בקרקע. המעבורת אנטרפרייז יועדה לעבור הסבה ולהפוך למעבורת מבצעית בתום מבחני הדאייה אך התברר כי משתלם יותר להסב את המעבורת צ'אלנג'ר, שנבנתה במקור לבדיקות, למעבורת מבצעית. אנדוור נבנתה מחלקי חילוף של שאר המעבורות לאחר אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר ב־1986. עבור המעבורת קולומביה, שהתפרקה ב־2003 לא נבנתה מחליפה. כל מעבורת עלתה כ־2 מיליארד דולר וכל שיגור עלה כ־450 מיליון דולר.
האחריות לחלקים שונים ושלבים שונים במהלך תוכנית המעבורות פוזרה בין מרכזים רבים של נאס"א. מרכז החלל קנדי היה אחראי לשיגור ונחיתת המעבורות במשימות למסלול לווייני נמוך (במסלול היחיד ששימש בסופו של דבר בתוכנית), בסיס חיל האוויר ונדנברג היה אחראי לשיגור ונחיתת משימות שישוגרו למסלול קוטבי (אך מעולם לא נעשה בו שימוש), מרכז החלל ג'ונסון שימש כמרכז הבקרה של משימות המעבורות, מרכז טיסות החלל מרשל היה אחראי לבניית רקטות ההאצה, מכל הדלק הנתיק ומנועי המעבורת הראשיים, מרכז החלל ג'ון סטניס בחן את מנועי המעבורת הראשיים ומרכז טיסות החלל גודרד טיפל ברשת העיקוב הגלובלית.
המעבורת, מכל הדלק ורקטות ההאצה הורכבו יחד ב־Vehicle Assembly Building שבמרכז החלל קנדי, שנבנה במקור להרכבת החללית אפולו על גבי משגר הסטורן 5.
מידע טכני (כל חלקי מעבורת החלל)
גובה: 56 מטר
משקל המראה כולל: 2,000,000 ק"ג
דחף כולל בהמראה: 30.16 מגה ניוטון
מבנה מעבורת החלל > מבנה המעבורת

המעבורת עצמה דמתה למטוס. היא הייתה בעלת זוג כנפי דלתא משוכות 81° בקצה הפנימי ו־45° בקצה החיצוני. המאזנת האחורית הייתה משוכה אחורה בזווית של 45°. המאזנות ומעצורי האוויר שמוקמו בקצוות האחוריים של הכנפיים שימשו לשליטה במעבורת בשלבי הדאייה והנחיתה.
תא הצוות של המעבורת היה בעל שלושה סיפונים: סיפון הטיסה, הסיפון האמצעי וסיפון השירות. בסיפון הטיסה היו 4 מושבים (מפקד המשימה, טייס ושני מומחי משימה) ושם מוקמו מערכות בקרת הטיסה של המעבורת. בסיפון האמצעי היו 3 מושבים נוספים (לשאר צוות המשימה), מטבח, שירותים, אזורי שינה, תאי אחסון ופתח הכניסה והיציאה מהמעבורת כשהיא בכדור הארץ. בסיפון האמצעי היה גם מנעל אוויר שהיה בעל שתי דלתות: אחת לסיפון האמצעי ואחת אל תא המטען. אסטרונאוטים שיצאו להליכת חלל עברו דרך המנעל, שאיפשר לשאר האסטרונאוטים להישאר בבגדיהם הרגילים ללא צורך ללבוש חליפות חלל.
ממדי תא המטען של המעבורת הם 4.6 על 18 מטרים שהם רוב נפח המעבורת. מידע שהותר לפרסום ב־2011 הראה כי גודל תא המטען הותאם במדויק לממדי לוויין הריגול KH-9 Hexagon שהופעל על ידי משרד הסיור הלאומי. לתא המטען היו שתי דלתות סימטריות שהוצבו לאורך תא המטען ונפתחו כלפי חוץ. רוב המטען הוכנס לתוך תא המטען בצורה אופקית כאשר המעבורת מוצבת אנכית והוצא מהמעבורת בצורה אנכית כאשר היא במסלול על ידי הזרוע הרובוטית של המעבורת (שהופעלה על ידי אסטרונאוט), אסטרונאוטים בפעילות חוץ רכבית, או באמצעות מנועים שהורכבו על המטען עצמו.
למעבורת החלל היו שלושה מנועים ראשיים מסוג RS-25 שמוקמו בחלקה האחורי. מנועים אלו היו יעילים מאוד ביחס משקל - כוח גם בהשוואה למנועים בני ימינו, ותודלקו על ידי הדלק הנוזלי שהיה במכל הדלק הנתיק. בנוסף למנועים אלו, שני מנועים שמוקמו גם הם באחורי המעבורת שימשו לתיקוני מסלול והאטת המעבורת לפני החדירה לאטמוספירה. כמו כן, מנועי תימרון קטנים מוקמו במקומות שונים על פני המעבורת ושימשו גם הם לתיקוני מסלול.
על מנת שהמעבורת תהיה חללית רב־פעמית היא צוידה במגיני חום מיוחדים. חלליות חד־פעמיות, כגון חלליות אפולו וחלליות סויוז, צוידו במגן חום שהתכלה במהלך החדירה לאטמוספירה. לפיכך פותח עבור המעבורת מגן קבוע העשוי אריחים של סיבי צורן דו־חמצני טהור (LI-900). אריחים אלו הם אריחי חומרים קרמיים שיכולים לספק הגנה מן החום העז בחדירה לאטמוספירה עד לטמפרטורה של 1,260 מעלות כך שניתן להחזיק אותם ביד חשופה בלי להיכוות. 30,757 אריחים כאלה הותקנו בגחון המעבורת ובצידיה. הם עוצבו, נחתכו והודבקו בעבודה ידנית מפרכת. לעיתים קרה שחלק מהאריחים לא החזיקו מעמד בהמראה ונשרו, לרוב ללא נזק למעבורת. ועדת החקירה שבדקה את אסון מעבורת החלל קולומביה מצאה כי התאונה נגרמה משום שפיסת קצף שניתקה במהלך ההמראה פגעה במגן החום של שפת הכנף העשוי פחמן מחוזק בסיבי פחמן (RCC), ויצרה בו חור שאיפשר חדירת אוויר לוהט אל הכנף בזמן הנחיתה.
מבנה מעבורת החלל > מבנה המעבורת > מידע טכני

אורך: 37.237 מטר
מוטת כנפיים: 23.79 מטר
גובה: 17.86 מטר
משקל ריק: 78,000 ק"ג
משקל המראה מרבי כולל: 110,000 ק"ג
משקל נחיתה מרבי: 100,000 ק"ג
משקל המטען המקסימלי: 25,060 ק"ג
ממדי תא המטען: 4.6 על 18 מטרים
גובה טיסה: 190-960 ק"מ
מהירות: 27,870 קמ"ש
צוות: 2-8 נוסעים/אנשי צוות. (במשימות חילוץ ניתן להכניס עד 11 אנשים)
מבנה מעבורת החלל > מכל הדלק החיצוני

תפקידו העיקרי של מכל הדלק החיצוני והנתיק של המעבורת היה לספק דלק (מימן וחמצן נוזלי) לשלושת מנועיה הראשיים של המעבורת. מכל הדלק הושלך מהמעבורת כ־10 שניות מתום פעולת המנועים הראשיים ונשרף באטמוספירה. רקטות ההאצה של המעבורת חוברו אל המכל החיצוני. בשתי הטיסות הראשונות בתוכנית מעבורות החלל נצבע המכל החיצוני בלבן על מנת להגן עליו מקרינה על סגולה לה הוא חשוף במשך הזמן הרב בו מוצבת המעבורת על כן השיגור. ממשימת STS-3 הפסיקה לוקהיד מרטין, יצרנית המכלים, לצבוע את המכלים בלבן מפני שהתברר כי הקרינה אינה מהווה בעיה. אי הצביעה של המכל הפחיתה את משקל מכל הדלק בכ־272 ק"ג.
מידע טכני
אורך: 46.9 מטר
קוטר: 8.4 מטרים
נפח: 2,025 מטרים מעוקבים
משקל ריק: 26,535 ק"ג
משקל המראה כולל: 756,000 ק"ג
מבנה מעבורת החלל > רקטות ההאצה

רקטות ההאצה של מעבורת החלל היו זוג רקטות שהונעו על ידי דלק מוצק ושימשו את המעבורת במשך שתי הדקות הראשונות בשיגור. בתום שתי הדקות השתחררו הרקטות וצנחו אל האוקיינוס, שם הן נאספו על ידי ספינות גרר והוכנו לשימוש חוזר. הרקטות סיפקו את הדחף העיקרי בעת השיגור כשסיפקו 12.5 מגה־ניוטון של דחף (בגובה פני הים) כל אחת לעומת 5.25 מגה־ניוטון שסיפקו שלושת מנועיה הראשיים של המעבורת יחד.
אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר אירע בעקבות כשל באחת מרקטות ההאצה של המעבורת. אטם ברקטת ההאצה הימנית של המעבורת, נפגם כתוצאה מהטמפרטורות הנמוכות ששררו באתר השיגור באותו יום. כתוצאה מכך, גזים לוהטים נפלטו מהרקטה, פרצו פתח במכל הדלק החיצוני וגרמו לפיצוצו.
מבנה מעבורת החלל > רקטות ההאצה > מידע טכני

אורך: 45.46 מטר
קוטר: 3.71 מטרים
משקל ריק (לרקטה): 68,000 ק"ג
משקל המראה כולל (לרקטה): 571,000 ק"ג
דחף (לרקטה, בהמראה, בגובה פני הים): 12.5 מגה ניוטון
זמן בעירה: 124 שניות
פרופיל משימה > במסלול

עם כניסתה למסלול הייתה המעבורת בדרך כלל בגובה 321 ק"מ ולפעמים בגובה 643 ק"מ. בשנות ה־80 וה־90 רבות ממשימות המעבורת היו לביצוע ניסויים במסגרת התוכנית המשותפת של נאס"א וסוכנות החלל האירופאית ספייסלאב, או שיגור לוויינים וגשושיות. מסוף שנות ה־90 ובשנות ה־2000 משימות המעבורות התמקדו בבניית ותחזוק תחנת החלל הבינלאומית ופחות בשיגור לוויינים. רוב משימות המעבורת נמשכו בין מספר ימים בודדים ועד לשבועיים שלמים, אף על פי שמשימות ארוכות יותר היו אפשריות על ידי שימוש ב־Extended Duration Orbiter או על ידי שהייה בתחנת החלל.
פרופיל משימה > חדירה לאטמוספירה

כמעט כל הפעולות שביצעה המעבורת במהלך החדירה לאטמוספירה והנחיתה, למעט הורדת כני הנסע ופרישת חיישני מידע הטיסה, בוצעו בדרך כלל בצורה אוטומטית. עם זאת, שלב החדירה היה יכול להעשות בצורה ידנית לחלוטין אם ארעה תקלה או במקרה חירום. הגישה לנחיתה והנחיתה בעצמה יכלו להעשות על ידי הטייס האוטומטי אך נעשו בדרך כלל בצורה ידנית.
המעבורת החלה את שלב החדירה על ידי הפעלת המנועים המסלוליים בעודה הפוכה לכיוון תנועתה כך שהמנועים האטו אותה. המנועים הופעלו לכ־3 דקות שבסופם הואטה המעבורת בכ־322 קמ"ש. כתוצאה מההאטה ירדה אפוגיאת המעבורת אל תוך האטמוספירה העליונה. אחר כך התהפכה המעבורת על ידי הטיית חרטומה כלפי מטה (או מעלה ביחס לכדור הארץ). תהליך זה התבצע במרחק של כחצי גלובוס מאתר הנחיתה.
המעבורת החלה "להיתקל" באוויר צפוף יותר באזור האטמוספירה התחתונה (120 ק"מ – 400,000 רגל) ובמהירות של מאך 25 (30,000 קמ"ש). המעבורת ביצעה תמרונים קטנים על ידי נחירי פליטה ומשטחי שליטה, והביאה את חרטומה לזווית של 40° כלפי מעלה ובכך יצרה גרר גדול במיוחד שהאט אותה וגם הפחית את עוצמת החום מהחדירה. המעבורת החלה להיתקל באוויר צפוף יותר ויותר ולאט הפכה מחללית למטוס. אם הייתה המעבורת נעה בקו ישר אל עבר מסלול הנחיתה, הייתה זווית הגישה שלה (40°) גורמת לזווית הירידה להתיישר או אפילו לעלות (כלומר המעבורת הייתה מטפסת ולא מנמיכה). לכן ביצעה המעבורת סדרה של 4 תמרונים חדים – פניות של 70° בצורת האות S – כאשר כל פנייה נמשכת מספר דקות ובעוד המעבורת שומרת על זווית הגישה של 40°. בצורה זו איבדה המעבורת מהירות בעודה פונה לצדדים ולא בעודה מטפסת כלפי מעלה. התמרונים בוצעו בשלב "החם" ביותר מהלך החדירה, כאשר מגיני החום זהרו באדום וכוחות הג'י היו הגבוהים ביותר. בסוף הפנייה האחרונה כמעט והושלם תהליך המעבר מחללית למטוס (או יותר נכון לדאון). אחר כך איזנה המעבורת את כנפיה, הנמיכה את חרטומה לכדי צלילה מתונה והחלה בשלב הגישה לנחיתה.
יחס הגלישה המקסימלי של המעבורת היה תלוי במהירותה ונע בין 1:1 במהירויות מגה־על־קוליות, 2:1 במהירויות על־קוליות ו־4.5:1 במהירויות תת־קוליות במהלך הגישה והנחיתה.
באטמוספירה התחתונה המעבורת מתפקדת כדאון, מלבד זאת שהיא מאבדת גובה בקצב מהיר הרבה יותר – מעל 50 מטרים כל שנייה (180 קמ"ש). במהירות של כמאך 3 נפרשים שני חיישני מידע בשני צידי המעבורת החשים את לחץ האוויר ביחס לתנועת המעבורת באטמוספירה.
פרופיל משימה > גישה סופית ונחיתה

כששלב הגישה והנחיתה מתחיל המעבורת נמצאת בגובה של כ־3,000 מטרים (9,800 רגל) ובמרחק 12 ק"מ מקצה מסלול הנחיתה. בשלב זה פורש טייס המעבורת את מעצורי האוויר של המעבורת על מנת להאט אותה. במהלך הגישה האחרונה הייתה מהירות המעבורת יורדת מ־682 קמ"ש לכ־346 קמ"ש ברגע הנחיתה (לעומת 260 קמ"ש של מטוס סילון סטנדרטי). כני הנסע של המעבורת היו מורדים במהירות של כ־430 קמ"ש. כדי להאט את המעבורת מהר יותר נפרש מצנח בלימה ברגע נגיעת כן הנסע הראשי או כן הנסע הקדמי (תלוי במוד פרישת המצנח) ובמהירות של כ־343 קמ"ש. המצנח הושלך ברגע שהמעבורת הואטה אל פחות מ־110 קמ"ש.
פרופיל משימה > גישה סופית ונחיתה > אתרי נחיתה

נאס"א העדיפה כי משימות המעבורות ינחתו במרכז החלל קנדי. אם תנאי מזג האוויר בקנדי לא התאימו לנחיתת המעבורת, יכלה המעבורת להמתין במסלול עד שתנאי מזג האוויר יתאימו, לנחות בבסיס חיל האוויר אדוארדס שבקליפורניה או לנחות באחד משדות נחיתת החרום ברחבי הגלובוס. אם מעבורת הייתה נוחתת במקום אחר ממרכז קנדי היה צורך להעבירה למרכז קנדי על גבי מטוס הבואינג 747 המיוחד שהותאם לכך. מעבורת החלל קולומביה נחתה ממשימת STS-3 בנמל החלל וייט סנדס שבניו מקסיקו, שם לא נחתו עוד משימות כי מדעני נאס"א האמינו כי החול פוגע במעבורת.
במהלך תוכנית מעבורות החלל נחתו 78 משימות במרכז החלל קנדי, 56 בבסיס אדוארדס ומשימה אחת בווייט סאנדס.
פרופיל משימה > לאחר הנחיתה

עם עצירתה המוחלטת של המעבורת היא הושארה על המסלול במשך מספר דקות על מנת שתצטנן. צוותים בקדמת ובאחורי המעבורת חיפשו אחר הימצאות שאריות של מימן, הידרזין, מונומטיל־הידרזין, דיניטרוגן־טטרוקסיד ואמוניה (שאריות דלק ממנועי המעבורת). אם נמצאו שאריות מימן היה מוכרז מצב חירום, מערכות החשמל של המעבורת היו כבויות וצוותי הסיוע היו מתפנים. אחר כך הייתה מגיעה שיירה של 25 כלי רכב שתוכננו במיוחד למטרה זו יחד עם 150 טכנאים ומהנדסים שהוכשרו לכך. טיהור המעבורת על ידי צוות השיירה החל כ־45–60 דקות לאחר הנחיתה. רופא היה עולה אל המעבורת ובודק את הצוות לפני ירידתם. עם ירידת האסטרונאוטים מהמעבורת עברה האחריות על המעבורת ממרכז החלל ג'ונסון למרכז החלל קנדי.
אם המעבורת נחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, נמל החלל וייט סנדס בניו מקסיקו או אחד משדות החרום לנחיתת המעבורת, הייתה המעבורת מועמסת על גב מטוס הבואינג 747 המיוחד שהעביר אותה אל מרכז החלל קנדי אז הייתה מובלת אל מתקן מיוחד בו היא הוכנה לקראת המשימה הבאה.
המעבורת הרוסית

ברית המועצות, שבעבר בנתה את מטוס הנוסעים העל קולי טופולב Tu-144, שכונה "קונקורדסקי", כדי להציג יכולת מתחרה למטוס הקונקורד המערבי חודשיים לפני טיסתו הראשונה של הקונקורד, המשיכה במגמה ובנתה מעבורת חלל משלה, שנקראה "בוראן" (סופת שלג), שהייתה בעלת דמיון מפתיע למעבורת האמריקאית. עם זאת, מערכות האוויוניקה שלה היו פרי פיתוח עצמאי.
כמו המעבורת האמריקאית, גם המעבורת הרוסית הציגה עלויות שיגור גבוהות מאשר עלותו של שיגור על גבי טיל חד פעמי. הסובייטים הסיקו מסקנות באופן מיידי והפרויקט בוטל לאחר שיגור לא מאויש אחד בשנת 1988. במהלך שיגור זה הפגינה הבוראן יכולת נחיתה אוטונומית, שאינה קיימת במעבורת האמריקאית. מעבורות הבוראן ננטשו בהאנגארים ללא שמירה, ותמונות של המעבורות המתפוררות היו לסמל של התמוטטות תעשיית החלל הסובייטית.
ראו גם

משימות מעבורות החלל
תוכנית מיר ומעבורות החלל
מדמה מעבורת החלל
שנלונג
חקר החלל
x-37
איגאי (מקדוניה)

| --- | --- |

 מדינה:  יוון יוון
 תאריך ייסוד:  750 לפנה״ס בקירוב 
 שטח:  4,811.73 הקטאר
 תאריך נטישה:  100 בקירוב 
 קואורדינטות:  40°28′41″N 22°19′22″E﻿ / ﻿40.4779658°N 22.3227596°E﻿ / 40.4779658; 22.3227596 
 https://www.aigai.gr/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת יוון מוגדלת) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןאיגאי(למפת יוון רגילה) אתונה סלוניקי הרקליון פטרס לאריסה יואנינה קומוטיני מיטילנה פלופונסוס רודוס כרתים טורקיה אלבניה בולגריה מקדוניה הצפונית  הים האגאי הים היוני הים התיכוןאיגאי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מטבע של איגאי לקראת סוף שלטונו של אמינטאס הראשון, בסביבות 480–510 לפני הספירה. עז כורעת ימינה, ראש הפוך; גלולה מעל ובצד השני ריבוע מחורץ לארבע.
אַיְגַאי (ביוונית עתיקה: Αἰγαὶ, ביוונית מודרנית: אֶגֶה) הייתה הבירה המקורית של מוקדון, ממלכה קדומה ששכנה באזור חבל הבלקן שבדרום-מזרח אירופה, החל משינוי המבנה המוניציפלי של יוון ב-2001 האתר נמצא ברובע ורגינה שבעיר וריה, הממוקמת כ-80 ק"מ דרום-מערבית מסלוניקי.