stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים
מידע סודי

כדי למלא את תפקידם ביעילות, נהנים חברי הוועדה מנגישות גבוהה לחומר מודיעיני סודי ביותר. במרוצת השנים כיהנו בוועדה חברי קבינט לשעבר, בהם שרי ביטחון, חוץ, אוצר וחברי קבינט אחרים. כמה מהם העידו כי המידע שנחשפו אליו בוועדה עולה בהיקפו, בפירוטו ובסודיותו על המידע שנחשפו אליו בקבינט המדיני-ביטחוני. חברי ועדה שמעוניינים בכך יכולים לקרוא חומר סודי במתחם הוועדה, אולם הם אינם רשאים להוציא את המסמכים מחוצה לו. חברי הוועדה זכאים גם להגיש שאילתות מודיעיניות לגופי הביטחון הרלוונטיים.
ביטחון שדה

עד שנת 2007 התקיימו דיוני ועדת המשנה על פי רוב בחדר ועדת החוץ והביטחון בקומה הראשונה, באגף הישן של הכנסת, שלא הותאם לשמירה על חשאיות. כך, מחוסר מקום שכנה כספת הוועדה מחוץ למתחם הוועדה, כך שמדי פעם יכלו באי הכנסת לראות עובד ועדה פוסע עם חומר סודי ולצדו איש משמר הכנסת. בהזדמנויות אחרות הבחינו עיתונאים בראשי ארגוני הביון צועדים לדיון חשאי בוועדת המשנה.
עם המעבר לאגף הוועדות החדש הוקצה לוועדת החוץ והביטחון מתחם סגור ומאובטח בקצה הקומה. הכניסה לחלל זה מתאפשרת רק עם כרטיס מגנטי מתאים, והיא כוללת בין היתר יציאה אחורית חבויה עבור מוזמני הוועדה.
פרסומים מהוועדה

כבשאר ועדות המשנה של ועדת חוץ וביטחון, קובעים הכללים כי "הח"כים לא ידליפו מאומה ואף לא יתייחסו לעצם קיום הדיונים בוועדות המשנה. התייחסות לדיונים בוועדות המשנה השונות תעשינה רק על ידי יושבי הראש של ועדות המשנה, באישור ובתיאום עם יו"ר הוועדה". אולם, בהזדמנויות בודדות בעשורים האחרונים הורם מסך החשאיות שמאחוריו פועלת הוועדה, חלקן באורח יזום וחלקן בעקבות הדלפות.
פרסומים מהוועדה > דו"ח פולארד

ב-21 בנובמבר 1985 נעצר בוושינגטון ג'ונתן פולארד, שהיה מנתח חומרי גלם באגף המודיעין של הצי האמריקני. הוא נשפט למאסר עולם על ריגול לטובת ישראל. ועדת המשנה לשירותים חשאיים בראשות ח"כ אבא אבן ובחברותם של אהוד אולמרט, שמחה דיניץ, מיכה חריש, אליהו בן-אלישר ודוד מגן, פתחה בחקירת הפרשה, אך נתקלה בהתנגדות חריפה של ראש הממשלה דאז שמעון פרס, שטען כי אין מקום לחקור את הפרשה. יו"ר הוועדה אבן ויו"ר הכנסת דאז שלמה הלל התעקשו כי עקרון האחריות הפרלמנטרית מחייב פיקוח על כל תחומי התפקוד של הממשלה. בסופו של דבר נכנעה הממשלה ושיתפה פעולה עם הוועדה.
הדו"ח, שהוגש ב-1987 וחלקו הקטן פורסם, מתח ביקורת חריפה על תפקוד הדרג המדיני והמקצועי בישראל בפרשת הפעלתו של פולארד.
פרסומים מהוועדה > ועדת עיראק

בשנת 2003 פתחה ארצות הברית במבצע להפלת שליט עיראק סדאם חוסיין, על רקע אזהרות של שירותי המודיעין האמריקניים והישראליים מפני הימצאות נשק להשמדה המונית בעיראק. בסיום המלחמה לא נמצא נשק כזה בשטחה של עיראק. במקביל, התגלה כי לוב ניסתה לפתח במשך שנים נשק גרעיני, בלי שהדבר יגיע לידיעת ישראל.
על רקע שני כישלונות מודיעיניים אלה, החליט יושב ראש הוועדה, יובל שטייניץ, לחקור את תפקוד שירותי המודיעין. כמו בפרשת פולארד, גם במקרה זה נתקלה הוועדה בהתנגדות עזה ובסירוב לשתף פעולה, בעיקר מצד המוסד וצה"ל. המשבר נפתר רק בתיווכו של יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין. דו"ח הוועדה מתח ביקורת חריפה על המוסד ושירותי המודיעין, וקרא, בין היתר, להפקיע מאמ"ן את תפקיד "המעריך הלאומי". בחלקו הגלוי של הדו"ח התייחסו חברי הוועדה למחלוקת רבת השנים על סמכויותיה:
"ישנם הסבורים שהזכות ש'מעניקה' מערכת הביטחון לוועדת המשנה למודיעין ולשירותים חשאיים להציץ לקודש הקודשים הסמוי של ביטחון ישראל, מאפשרת לה לדרוש בתמורה להימנע מלמתוח עליה ביקורת ציבורית גם היכן שהדבר מתאפשר. ברם, אילו היינו נוהגים על-פי הכלל של "תהיי יפה ותשתקי", או-אז היינו מועלים בחובתנו לחברה ולמדינה, ובסופו של דבר גם בחובתנו למערכת הביטחון".
פרסומים מהוועדה > פרשת טננבוים

בסוף 2003 אישרה ממשלת ישראל על חודו של קול הסכם לחילופי שבויים עם חזבאללה, שבמסגרתו יוחזר ארצה האזרח הישראלי, אל"ם במילואים אלחנן טננבוים שנחטף בחו"ל. אזרחי ישראל לא ידעו מהן נסיבות חטיפתו של טננבוים, שנלקח ללבנון בעת שהגיע למפרץ הפרסי לצורך ביצוע עסקת סמים. בפברואר 2004, בצעד חסר תקדים פרסמה ועדת המשנה לשירותים חשאיים, בחברותם של חברי הכנסת יובל שטייניץ, דוד לוי, אהוד יתום, חיים רמון ואילן ליבוביץ, את ההודעה הבאה:
"פרשת טננבוים היא אחת הפרשות החמורות והמדאיגות בתולדות המדינה. הוועדה לא תנוח ולא תשקוט עד שתגיע הפרשה לסיומה, כולל סיבת הגעתו של טננבוים ללבנון והנזקים לביטחון המדינה, ולנקיטת הצעדים המתבקשים בהתאם".
הצעד החריג שנקטה הוועדה הוביל לדיון ציבורי בנסיבות חטיפתו של טננבוים, באישיותו ובמניעים שהובילו את ראש הממשלה אריאל שרון לקדם את העסקה בכל כוחו. היא פגעה קשות במעמדו הציבורי של טננבוים.
פרסומים מהוועדה > דו"ח האסיר X

בפברואר 2013, בעקבות פרסום בכלי תקשורת אוסטרלי, אישר המוסד כי האסיר שהתאבד בכלא איילון בדצמבר 2010 היה בן זיגייר, סוכן של הארגון. סמוך לפרסום הפרשה העידו שלושת יושבי ראש הוועדות בתקופה הרלוונטית כי מעולם לא קיבלו דיווח מהמוסד על הפרשה עד שהתפרסמה בתקשורת.
בצעד חריג, הודיע יושב-ראש ועדת המשנה כי חמשת החברים ישמשו כוועדת בדיקה סביב נסיבות גיוסו למוסד של בן זיגייר, שנודע בכינוי "האסיר איקס", וכן סביב הנסיבות שבהן נעצר, נשפט ונכלא. הדו"ח הוגש לראש הממשלה, שרי הקבינט וגופי הביון הרלוונטיים אולם לא נועד לפרסום. למרות זאת, ביוני 2013 פורסם כי הדו"ח מותח ביקורת קשה על הליך גיוסו של המוסד, קובע שגיוס זיגייר נבע מכשל מערכתי חמור, ומאשים את המוסד בהסתרת מידע חיוני מוועדת החוץ והביטחון. יו"ר הוועדה ליברמן דרש לשלוח לבדיקת פוליגרף את חמשת חברי הוועדה כדי לבדוק מי הדליף את המידע, אולם עקב התנגדות השב"כ והיועץ המשפטי לכנסת המהלך לא הבשיל.
הסמכת שירות הביטחון הכללי לסייע במאבק בנגיף הקורונה
במרץ 2020 החלה ועדת המשנה לדון בהסמכת שב"כ לסייע למאבק בנגיף הקורונה באמצעות ה'כלי'. בצעד נדיר, היא פתחה את דיוניה לציבור והזמינה נציגים של ארגוני החברה האזרחית ומומחי פרטיות להביע את עמדתם. במסגרת פעילותה בנושא, הוועדה אישרה (לפי סעיף 7 לחוק שירות הביטחון הכללי) את החלטת הממשלה המסמיכה את השב"כ לעקוב אחר חולי קורונה, ושבה ואישרה הארכות של ההחלטה במהלך הגל הראשון של הקורונה.
ראו גם

ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית
ועדת המודיעין של בית הנבחרים של ארצות הברית
הערות שוליים

1 2  ועדת המשנה למודיעין ולשירותים החשאיים
1 2  סוגיית ג'ונתן פולארד
↑  סמדר שמואלי, חוק השב"כ אושר בכנסת, באתר ynet, 11 בפברואר 2002
↑  אילן מרסיאנו, ועדת שירותים חשאיים: פרשת טננבוים - מהחמורות שהיו, באתר ynet, 18 בפברואר 2004
↑  עמית סגל, ‏ועדת החוץ והביטחון של הכנסת: המוסד מנע מידע בפרשת זיגייר, באתר ‏מאקו‏, 5 ביוני 2013
↑  עמית סגל, ‏השב"כ סירב לדרישת ליברמן: לא יבצע פוליגרף לח"כים, באתר ‏מאקו‏, 18 ביוני 2013
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007312713805171
יחסי גרמניה–יפן

| יחסי גרמניה–יפן |
| --- | --- |
גרמניה: יפן


גרמניה: יפן
שטח (בקילומטר רבוע)
357,022: 377,915
אוכלוסייה
84,391,141: 123,533,766
תמ"ג (במיליוני דולרים)
4,456,081: 4,212,945
תמ"ג לנפש (בדולרים)
52,803: 34,104
משטר
רפובליקה פדרלית: מונרכיה חוקתית

יחסי גרמניה–יפן הם היחסים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין יפן.
היחסים בין פרוסיה לבין יפן כוננו לראשונה ב-1860. במלחמת העולם הראשונה, יפן הייתה לצד בריטניה, ולכן שתי המדינות היו אויבות באותה המלחמה.
בשנות השלושים של המאה ה-20, שתי המדינות אימצו עמדות לוחמניות כלפי אזוריהן. דבר זה הוביל להתחממות היחסים בין שתי המדינות ולברית צבאית בין גרמניה ליפן במסגרת מדינות הציר במלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שתי המדינות חוו התאוששות כלכלית מהירה. כיום, גרמניה היא הכלכלה השלישית בגודלה בעולם, ואלו יפן היא הכלכלה הרביעית בגודלה בעולם, והן נהנות במידה רבה מסוגים שונים של שיתופי פעולה פוליטי, תרבותי, מדעי וכלכלי.
היסטוריה > ראשית היחסים וכינונם

היחסים בין יפן לפרוסיה כוננו ב-1860. עם תחילת תקופת מייג'י ב-1868, גרמנים רבים באו ליפן על מנת לשמש כיועצים לממשלה היפנית החדשה. דבר זה תרם רבות למודרניזציה של יפן.
בשנת 1889, הוכרזה "האימפריה של יפן" אשר הושפעה רבות מחוקרי המשפט הגרמנים, רודולף פון ולורנץ פון שטיין.
בסוף המאה ה-19, עשרות סטודנטים יפנים וקציני צבא יפנים נסעו לגרמניה על מנת לקבל הכשרה צבאית מהצבא הגרמני.
היסטוריה > התקררות היחסים ומלחמת העולם הראשונה

בסוף המאה ה-19 התקררו היחסים בין הקיסרות הגרמנית לבין יפן, בעיקר עקב השאיפות האימפריאליסטיות של הקיסרות הגרמנית באירופה ובמזרח אסיה. בעת מלחמת רוסיה–יפן, היחסים בין הקיסרות הגרמנית לבין יפן עברו מבחן לחץ, עקב תמיכת הקיסרות הגרמנית באימפריה הרוסית במלחמה זו.
ב-23 באוגוסט 1914, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרפה יפן למלחמה לצד מדינות ההסכמה, ועד מהרה השתלטו היפנים על שטחי הקיסרות במזרח הרחוק. כוחות יפניים נחתו במחוז שאנדונג וכיתרו את המושבה הגרמנית בצ'ינגדאו ב-2 בספטמבר. בחודש אוקטובר השתלט הצי הקיסרי היפני, שפעל באופן עצמאי וללא התייעצות בממשלה האזרחית, על מספר מושבות גרמניות באוקיינוס השקט: איי מריאנה, איי קרוליין ואיי מרשל, ללא התנגדות. במהלך פעולות אלה שיגר הצי היפני את התקפות האוויר הראשונות מנושאות מטוסים אי פעם, כנגד מטרות גרמניות בשאנדונג, מסיפון נושאת המטוסים הימיים ואקאמייה (Wakamiya). המצור על צ'ינגדאו הסתיים בכניעת הכוחות הגרמניים באזור ב-7 בנובמבר.
בשנת 1919 ישב הנציג היפני סיונג'י קינמוצ'י לצדם של "ארבעת הגדולים" (לויד ג'ורג', אורלנדו, וילסון וקלמנסו) במהלך ועידת השלום בפריז. בוועידה זו זכתה יפן במושב קבוע בחבר הלאומים והעברת הזכויות הגרמניות בשאנדונג לידיה הוסדרה. כמו כן, קיבלה יפן מנדט חבר הלאומים על איי האוקיינוס השקט, שהיו בעבר תחת שליטת גרמניה. על אף תפקידה המשני יחסי במלחמה (ודחיית מעצמות המערב את ההצעה היפנית להוספת סעיף שוויון גזעי לחוזה ורסאי), הגיחה ממנה יפן כמעצמה בינלאומית.
היסטוריה > בין מלחמות העולם

לאחר המלחמה, נשלח וילהלם סולף ליפן כשגריר ב-1920, והוחזרו היחסים הדיפלומטיים. בתקופה שבין שתי מלחמות העולם התמקדו היחסים בין גרמניה ליפן בעיקר במישור התרבותי, והגיעו לשיאם בהסכם תרבותי והקמת מוסדות תרבות שונים, כגון מכון יפן (ברלין, 1926), מכון התרבות היפני-גרמני (טוקיו, 1927), ומכון המחקר היפני-גרמני (קיוטו, 1934).
בשנות ה-30 של המאה ה-20, היחסים בין גרמניה ליפן שוב התחממו, ובעיקר התהדקו היחסים הצבאיים בין המדינות. בצד הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ חתר במיוחד להתקרבות גרמנית-יפנית נגד בריטניה. בשנת 1936 נחתם הסכם אנטי-קומינטרן, אשר איטליה הצטרפה אליו כעבור שנה, ומאוחר יותר הצטרפו גם ספרד, הונגריה ומדינות אחרות.
מאז הסכם אנטי-קומינטרן בשנת 1936 הייתה ברית בין גרמניה ליפן. אך גרמניה ויפן לא תמיד היו תמימות דעים בכל הנוגע לפוליטיקה, ולברית הייתה עד סוף שנת 1945 השפעה מועטת בלבד, אך היא נותרה בעיקר כלי תעמולה. הברית קמה בנובמבר 1936 עם ברית האנטי-קומינטרן ובספטמבר 1940 התחזקה עם החתימה על ההסכם התלת-צדדי. אולם, לברית לא היו יסודות מוצקים, אלא היא התאפשרה בהיעדר ניגודי אינטרסים גדולים, ובשל קיום האויב המשותף, שכלל את אנגליה וארצות הברית. מעל לכל, שתי המדינות ניהלו מדיניות של אי-התערבות במדיניות השותפה בברית, אולם לא היה שום שיתוף פעולה אמיתי בפוליטיקה או במלחמה אחרי פרוץ המלחמה. הברית בין גרמניה ליפן בשנות ה-30 וה-40 נקראה לפיכך "ברית ללא עמוד שדרה".
היסטוריה > מלחמת העולם השנייה

בשנת 1940 גרמניה, יפן ואיטליה חתמו על ההסכם התלת-צדדי, אשר בינואר 1942, בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור והכרזת מלחמה הגרמנית נגד ארצות הברית (דצמבר 1941), הפכה לברית צבאית, אך נותרה ברובה ללא השלכות. שיתוף פעולה אמיתי בין גרמניה ויפן לא התקיים, מכיוון שלשתי המדינות היו מטרות שונות לחלוטין. יפן לא תקפה את ברית המועצות בשנת 1941, אולם מאידך התקיפה את ארצות הברית, שלא הייתה מעורבת במישרין במלחמה עד כה. כמו כן נותרו משני הצדדים הרבה חוסר אמון - בצד היפני, בגלל המדיניות הגזענית של היטלר, שלפיו היפנים נחשבו כנחותים לעומת הגזע הגרמני, למרות התעמולה הנאצית לחפות על העניין הזה; ובצד הגרמני בשל הטינה הזאת נגד היפנים ה"מרושעים".
עם זאת, הן הגרמנים והן היפנים דיכאו את המידע במדינותיהם על פשעי מלחמה שנעשו על ידי בעלת בריתם. ג'ון ראבה - איש עסקים גרמני ששהה בסין - ניסה לפרסם חומר רב על פשעי המלחמה של היפנים בסין, ובעיקר על טבח ננקינג, אולם זמן קצר לאחר מכן נעצר על ידי הגסטאפו וכל הראיות שהיו לו הוחרמו ונהרסו. מאידך, היפנים דיכאו ראיות רבות שהיו על הגרמנים כמבצעי השואה.
ביפן לא היו רדיפות כנגד היהודים במהלך המלחמה, אולם בהשפעת הגרמנים השתנה יחס היפנים כלפי היהודים, והם אף ריכזו את היהודים בגטו שנגחאי.
במשך זמן מה יכלו היפנים ליהנות בעקיפין מכניסתו של היטלר למלחמה, משום שבעלות הברית ריכזו את מרצם במאבק נגד גרמניה ואיטליה במשך זמן רב בשל אסטרטגיית "גרמניה תחילה". יפן וגרמניה נלחמו למעשה במלחמותיהן בנפרד וגם הובסו בנפרד; יפן נכנעה כשלושה חודשים לאחר גרמניה, באוגוסט 1945 בעקבות הטלת פצצת האטום על הירושימה ונגסאקי וכניסתה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן.
היסטוריה > לאחר המלחמה

בשנת 1955 כוננו יפן וגרמניה המערבית את היחסים הדיפלומטיים ביניהם מחדש, אך היחסים נותרו חסרי חשיבות עד שנות ה-70, ורק אז החלו חילופי תרבות משמעותיים והרחבת הסחר בין המדינות. בשנת 1973 כוננה יפן יחסים דיפלומטיים גם עם גרמניה המזרחית. בתחילת שנות ה-60 נוסדה הליגה למען ידידות האומות שנוסדה בתחילת שנות השישים, אשר כללה גם סניף של ידידות יפן-גרמניה.
בשנת 1969 נוסד מכון התרבות היפני בקלן. על רקע הצמיחה הכלכלית החזקה ביפן, חלה גם עליה גדולה במספר הסטודנטים היפנים שבאו ללמוד בגרמניה, ואף הוקמו המרכז היפני-גרמני בברלין (JDZB) והמכון הגרמני ללימודים יפניים (DIJ) בטוקיו. בצד הגרמני, שירות חילופי האקדמיה הגרמנית (DAAD) וקרן אלכסנדר פון הומבולדט מילאו תפקיד חשוב בחילופי סטודנטים, ובצד היפני ביצעה זאת החברה היפנית לקידום המדע (JSPS).
במאי 1981 ביקר ביפן אריך הונקר, המזכיר הכללי של הוועד המרכזי של ה-SED ויו"ר מועצת המדינה בגרמניה המזרחית.
בשנת 2011 נערכו בשתי המדינות חגיגות לרגל 150 שנות יחסים דיפלומטיים משותפים, ובעקבות כך הונפקו בולים והתקיימו תערוכות, המתארים את הידידות בין שני העמים.
יחסים דיפלומטיים

יפן מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-5 קונסוליות בדיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, מינכן ושטוטגרט. מאידך, גרמניה מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-6 קונסוליות בפוקואוקה, נאגויה, נהה, אוסקה, סאפורו וסנדאי.
ביג דיג

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  מנהרה, מגה פרויקט תחבורתי, כביש מהיר 
 מיקום:  בוסטון 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  ?–2002
 תאריך פתיחה רשמי:  2002 
 קואורדינטות:  42°21′43″N 71°03′20″W﻿ / ﻿42.36197°N 71.05562°W﻿ / 42.36197; -71.05562
  מפת עורקי התנועה במרכז בוסטון לפני ביצוע הפרויקט ולאחריו
 
ביג דיג (באנגלית: Big Dig, בתרגום חופשי: "החפירה הגדולה") הוא הכינוי שניתן לפרויקט העורק המרכזי/מנהרה (Central Artery/Tunnel Project (CA/T)) בעיר בוסטון, בירת מדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית. מטרת הפרויקט הייתה להקל על עומס התנועה בעורק התנועה העיקרי בכיוון צפון-דרום, בליבה של העיר, באמצעות הקמת מספר מיזמי תשתית. היה זה מגה-פרויקט, היקר ביותר בתחום הדרכים בהיסטוריה של ארצות הברית. הוא הוצא לפועל בשנים 1991–2006, תוך חריגה עצומה מעלותו המתוכננת ושורה של תקלות ומחלוקות.
הפרויקט

הצורך בפרויקט והוצאתו לפועל נבעו מעומסי תנועה חמורים בכביש הבין-מדינתי 93 (I-93), שהיווה את "העורק המרכזי" לתנועה בעיר בכיוון צפון-דרום. העומס נבע גם מכך שאל כביש עורקי זה הגיעה תנועה שמגמת פניה הייתה ממזרח למערב, ולהפך, והשתמשו בו כדי להגיע אל היציאות ממנו לכיוונים אלו. עומסים אלו גרמו לפקקי תנועה חמורים גם ברחובות העיר הסמוכים לעורק המרכזי, שהם, בחלקם, עתיקים וצרים, ולא נבנו במקור בממדים הדרושים לנשיאת עומס תנועה כה גדול.
לצורך הקלת העומס ננקטו במסגרת הפרויקט הצעדים הבאים:
העתקת הכביש I-93 מפני השטח אל מנהרת א'וניל (אנ') - מנהרה תת-קרקעית בת ארבעה נתיבים לכל כיוון ובאורך של 2.4 קילומטר, שנחפרה מתחת לעיר. לאחר השלמתה והעברת התנועה אליה נהרס הכביש I-93 בנתיבו שמעל פני השטח, ועל שטחו הוקם הפארק העירוני על שם רוז פיצג'רלד קנדי (אנ').
הארכת הכביש הבין-מדינתי 90, שהגיע ממערב אל דרום מרכזה של העיר, בנתיב שהתמשך מזרחה ולאחר מכן בכיוון צפון במנהרת טד ויליאמס (אנ') מתחת לקרקעית נמל בוסטון עד לנמל התעופה הבינלאומי לוגן במזרח העיר. בדרך זו הוסטה מכביש 93 תנועה רבה שמגמת פניה הייתה אל נמל התעופה.
הקמת גשר רחב - גשר לאונרד זאקים (אנ') - על הנהר צ'ארלס מצפון למרכזה של העיר, וניתוב התנועה בכביש 93 דרכו
בנייה מחדש של מעגל לוורט (אנ') - מחלף בצפונו של גשר זאקים החדש, שניתב תנועה רבה מצפון-מזרח אל כבישים בחלקו המערבי של מרכז העיר
התכנון בפועל של הפרויקט נמסר לחברת בכטל והחל בשנת 1982. עבודות ההקמה החלו ב-1991 ונועדו להסתיים ב-1998, אך הסתיימו בפועל בשנת 2006 ובאופן רשמי בסוף שנת 2007. עלות הפרויקט נחזתה להיות 2.8 מיליארד דולר (7.4 מיליארד במחירי 2020), אך חרגה מההערכה בשיעור של כ-190 אחוז והגיעה ליותר מ-8.08 מיליארד דולר (21.5 מיליארד במחירי 2020).
הפרויקט היה עתיר בעיות הנדסיות שהעלו את דרגת המורכבות שלו, והצריך שימוש בשיטות הנדסיות מתקדמות. הוא היה כה גדול, עד שהיה הכרח לפצל אותו למספר רב של חלקים, שהוצאו לפועל על ידי שורה של חברות קבלניות. במהלך הקמתו התגלו מספר גדול של פגמי בנייה ונזילות שהיו מקור לסכסוכים רבים. חברות שהיו מעורבות בהקמה שילמו עקב הפגמים פיצויים בגובה של כ-458 מיליון דולר.
אתרי הבנייה של הפרויקט - מסומנים בצבע ורוד
קריית החינוך אורט קריית ביאליק

| --- | --- |

 קריית חינוך
 תקופת הפעילות:  1965–הווה (כ־59 שנים) 
 מיקום
 מדינה:  ישראל ישראל
 קואורדינטות:  32°48′49″N 35°04′30″E﻿ / ﻿32.813583333333°N 35.075111111111°E﻿ / 32.813583333333; 35.075111111111
 bialik.ort.org.il
  (למפת חיפה מוגדלת) קריית החינוך אורט קריית ביאליק(למפת חיפה רגילה) קריית החינוך אורט קריית ביאליק(למפת הגליל המערבי רגילה) קריית החינוך אורט קריית ביאליק(למפת הגליל המערבי מוגדלת) קריית החינוך אורט קריית ביאליק
 
קריית חינוך אורט קריית ביאליק הוא בית הספר העל יסודי הראשון בעיר קריית ביאליק.
היסטוריה

עד שנת 1965 לא היה בקריית ביאליק כולה בית ספר תיכון, אף על פי שהיה בית ספר למטפלות המסונף לכפר ילדים ונוער אהבה בכפר ביאליק הסמוך. בשנים אלו חל חוק חינוך חובה עד סוף כיתה ח' בלבד והיה נהוג מבחן הסקר, שהפנה רק חלק מבוגרי בתי הספר היסודיים להמשך לימודים.
תלמידים בקריית ביאליק ששאפו להמשיך בלימודיהם, פנו לבתי ספר מחוץ ליישוב, וחלקם במוסדות לימוד שונים בחיפה או לבתי ספר מקצועיים. בעקבות זאת, התארגנה קבוצה בהנהגת יהודה רוזנטל, מהנדס במפעלי אתא וצבי קרלינר ראש המועצה המקומית, שהגדירה עצמה כ"ועדת היגוי" להקמת בית ספר תיכון ביישוב.
לבסוף הוחלט על הקמת בית ספר עצמאי אך בבעלות של גוף בעל ניסיון בניהול בתי ספר, ולשם כך פנה צבי קרלינר ראש המועצה לרשת אורט.
כמנהל בית הספר נבחר מנחם ארגוב, שרכש ניסיון ניהולי בתיכון עמיאסף שבבית ברל כסגן מנהל תחת ד"ר דן גלעדי, ובשנת הלימודים תשכ"ו (1965) נפתח "בית הספר התיכון המקצועי והעיוני" של קריית ביאליק. הוא הוקם במבנה של בית הספר היסודי "גאולים" (דרום) ובשטח הפנוי שלידו, בקצה הדרומי של הקריה ליד מנסרת העצים ומשרדי הקרן הקיימת לישראל. בבית הספר היו חמש כיתות בלבד במגמות: אופנה, מכניקה, הומאנית, ראלית ושרטוט בניין, ובמסלולים שונים (תלת-שנתי או ארבע-שנתי). סך הכול היו 140 תלמידים בבית הספר (רובם במגמות טכנולוגיות) ובנוסף תשעה מורים.
ב-1968 התקבלה תרומה ממשפחת לוינסון, ושמו של בית הספר הוחלף ל"בית הספר המקיף אורט ע"ש ברברה ומוריס לוינסון".
ב-1969 הוגש המחזור הראשון של תלמידי בית הספר לבחינות הבגרות, משרד החינוך הכיר בציוני המגן של בית הספר.
כאשר החליטו במשרד החינוך על הקמת חטיבת ביניים בישראל, הוקמו שתי חטיבות ביניים שעד היום מזינות את קריית החינוך: חט"ב "דפנה" וחט"ב "אפק". במקביל, החליטה המועצה המקומית כי אורט קריית ביאליק יהיה בית הספר היחיד ביישוב והפסיקה מתן סיוע לתלמידים שלמדו מחוץ ליישוב (חוץ מתלמידי החינוך המיוחד שהמשיכו ללמוד מחוץ לקריית ביאליק במשך זמן מה). זאת, על אף העובדה שבסמוך לבית הספר, בתחום כפר ביאליק, נמצא "בית הספר התיכון לחינוך וסיעוד", ששייך למועצה אזורית זבולון ובין תלמידותיו היו גם תלמידות מקריית ביאליק שלא למדו בקריית החינוך.
ב-1975 נפתח מסלול טכנאים ובעקבותיו מסלול הנדסאים ונפתחה מכללה ללימודי ערב לטכנאים והנדסאים בתוך בית הספר.
ב-1985 שונה שמו של בית הספר ל"קריית החינוך אורט - קריית ביאליק", הכוללת את בית הספר, אותו מזינות חטיבות הביניים "אפק" ו"דפנה".
במשך 40 שנה היה אורט ביאליק בית הספר העל יסודי היחיד בקריית ביאליק. בתחילת המאה ה-21 נפתח בקריה בית ספר אקסטרני "אנקורי".
במחזור הגדול ביותר בתולדות בית הספר (2002) סיימו 24 כיתות מקבילות[דרוש מקור], קרוב ל-700 תלמידי י"ב, מחזור מסיימי י"ב הגדול ביותר בתולדות מדינת ישראל. מאז חלה ירידה במספר התלמידים, ובמחזור שסיים ב-2009 למדו כ-500 תלמידים בשכבת י"ב, מדובר ב-13 כיתות ומאז יש יציבות במספר התלמידים.
משנת 2009 נפתחו בבית הספר "כיתות תקשורתיות" בהן משולבים תלמידים בעלי צרכים מיוחדים (PDD) על מנת להקנות להם ידע ולאפשר לנהל חיים נורמטיביים ככל האפשר.
ב-2010 הקים בית הספר חבורת זמר בשם "קולות אורט ביאליק", שחבריה הם תלמידים בעלי צרכים מיוחדים הלומדים בבית הספר. החבורה מופיעה ברחבי הארץ. לטובת הכיתות התקשורתיות עומדת גינה טיפולית.
בשנת 2022 הוקם בבית הספר מגרש כדורגל חדש.
מנהלי בית הספר

| שם | כהונה |
| --- | --- |
מנחם ארגוב: 1965–1987
ד"ר זאב פיינשטיין: 1987–1997
משה עפרת: 1997–2005
ישראל וינגסט: 2005–2008
רמי פורת: 2008–מכהן
חטיבות הביניים

תלמידי כיתות ז' מגיעים מבתי הספר היסודיים בעיר, וישנם תלמידים המגיעים גם מערים שכנות, כגון קריית ים ונשר.
ראו גם

רשימת בוגרי ובוגרות בית הספר
הערות שוליים

↑  ערן נבון, מקהלת הילדים האוטיסטים, באתר ישראל היום, 17 במאי 2013
↑  קולות ביאליק, באתר האינטרנט של בית הספר
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007268960305171
אל תוך הלבן

| --- | --- |
 בימוי:  פיטר נס 
 הופק בידי:  פטר אלבק ינסן 
 תסריט:  פיטר נס 
 שחקנים ראשיים:  דויד קרוס רופרט גרינט פלוריאן לוקס סטיג הנריק לאקלן ניבואר 
 מוזיקה:  Nils Petter Molvær 
 מדינה:  נורווגיה, שוודיה 
 חברה מפיצה:  Scanbox Entertainment, נטפליקס 
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 במרץ 2012 
 משך הקרנה:  100 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט דרמה 
 הכנסות באתר מוג'ו:   intothewhite
 דף הסרט ב־IMDb
 
אל תוך הלבן הוא סרט נורווגי מ-2012. עלילת הסרט מתרחשת בזמן מלחמת העולם השנייה, והיא מבוססת באופן רופף על אירועים אמיתיים שהתרחשו בנורווגיה במלחמה זו.
עלילה

ב-1940 מטוס היינקל He 111 של הלופטוואפה מופל בנורווגיה. שלושה מתוך ארבעת אנשי צוות המטוס הגרמני שורדים את ההתרסקות. הם מתקרבים לחוף במטרה לחזור ללחימה.
כשפורצת סופת שלגים הם מאבדים את האספקה שלהם ונתקלים בבקתת צייד. שני חיילים בריטים מהמטוס השני שהופל מתקרבים לבקתה. הגרמנים מאפשרים להם להיכנס לבקתה אך כשבויי מלחמה. הטייס הורסט מחלק את החדר לשניים ומסביר שאסור לבריטים לחצות את הקו ללא רשות.
המזון היחיד שנותר שם הוא כמות קטנה של שיבולת שועל שהגרמנים חולקים באופן שווה. הם מתייחסים אליהם בהגינות אך ניכר שהבריטים והגרמנים אינם מסתירים את הבוז שלהם אחד כלפי השני.
הנמל החופשי של ולדיווסטוק

| --- | --- |

 מיקום
 מדינה:  רוסיה רוסיה
 מיקום:  ולדיווסטוק, פרימוריה
 קואורדינטות:  43°06′47″N 131°53′04″E﻿ / ﻿43.11314°N 131.88439°E﻿ / 43.11314; 131.88439
 פרטים
 תאריך פתיחה:  1861
 מפעיל:  Fesco
 בעלים:  ממשלת פרימוריה
 סטטיסטיקות
 תפוסת מטען שנתית:  10.4 מיליון טון (2018)
  (למפת מחוז פרימוריה מוגדלת) ולדיווסטוק אוסוריסק נחודקה ארסנייב לסוזבודסק דלנגורסק לוצ'גורסק חברובסק המחוז היהודי  הרפובליקה העממית של סין  קו. ים יפןהנמל החופשי של ולדיווסטוק (למפת מחוז פרימוריה רגילה) ולדיווסטוק אוסוריסק נחודקה ארסנייב לסוזבודסק דלנגורסק לוצ'גורסק חברובסק המחוז היהודי  הרפובליקה העממית של סין  קו. ים יפןהנמל החופשי של ולדיווסטוק 
 
נמל ולדיווסטוק הוא נמל חופשי שמשמעותו אזור נמל תחת מערכת מנהלים ומיסוי מיוחדת, עם תחום שיפוט מסוים לגבי השקעות. מעמד זה ניתן לוולדיווסטוק בשנים 1861–1909 וזהו מעמדו מאז 12 באוקטובר 2015.
היסטוריה > משנת 1861 עד 1909

בתחילה, הוחל במשטר נמל חופשי בוולדיווסטוק תחת האימפריה הרוסית משנת 1861 עד 1909. מעמד מיוחד זה תרם ביעילות להתפתחות הכלכלית של ולדיווסטוק, שהפך לאחד הנמלים הגדולים בעולם, בהשוואה להמבורג או ללונדון.
בשנת 1860, על מנת לפתח את המזרח הרחוק, החליטה ממשלת רוסיה להקצות מעמד נמל חופשי לכל נמלי פרימוריה. בשנת 1900 ביטל סרגיי ויטה, באותו זמן שר האוצר, את משטר הנמל החופשי בוולדיווסטוק, מכיוון שהוא חשב שזה משפיע על התפתחות הרכבת הטרנס-סיבירית, שנועדה לאחד את האימפריה. יתרה מזאת, גם אם הייתה מאפשרת לספק מוצרי צורך ראשונים למתיישבים באזור מרוחק כמו המזרח הרחוק הרוסי, למשטר נמל חופשי היה חיסרון ניכר: עליונותם של ייבוא מוצרים זרים על פני אספקת מוצרים לאומיים במדינה כולה.
עם זאת, מול תחרות מסחרית קשה עם דאליין, שהיה בה נמל חופשי מאז 1899, ולדיווסטוק קיבל את מעמדו כנמל חופשי בשנת 1904; זאת בהתאם לכך שפורט ארתור איבדה את מעמדה כנמל חופשי, במהלך מלחמת רוסיה-יפן. תנאי השלום שהציעה רוסיה ליפן בשנת 1905 כללו שמירה על מעמד הנמל החופשי בוולדיווסטוק.
הצורך בהפחתת ההשפעה היפנית במזרח הרחוק הייתה הסיבה שהעיתונים נדרשו לדחוף לביטול מעמד הנמל החופשי בוולדיווסטוק בשנת 1909. למעשה, ביטול המעמד נדון כבר בשנת 1906.
הרשויות בוולדיווסטוק קראו פעמים רבות להשבת מעמד הנמל החופשי, ללא הצלחה וחזרו לכך רק 110 שנים לאחר מכן.
היסטוריה > 2015 > ייחוס

הפרויקט לייחס לנמל ולדיווסטוק מעמד של נמל חופשי נועד לשפר את המסחר החוצה גבולות, לפתח את תשתיות התובלה ולשלב את חבל פרימוריה בנתיבי התחבורה העולמיים; המטרה הייתה גם למשוך משקיעים, ליצור רשת של מרכזים לוגיסטיים להובלה ואחסנת סחורה, במטרה לטפח התארגנות של תעשיות מקומיות הפועלות לייצוא של מוצרים ליצירת ערך מוסף.
היסטוריה > 2015 > גאוגרפיה

הסטטוס החדש הוחל על 15 עיריות בפרימוריה. הוא כולל נמלים מרכזיים בדרום המזרח הרחוק הרוסי, מהעיר זרובינו ועד נחודקה וכן נמל התעופה הבינלאומי ולדיווסטוק.
באזור הנמל החופשי עוברים מסדרונות התחבורה הבינלאומיים "פרימוריה-1" ו- "פרימוריה-2". מימוש הפרויקטים נועד להביא להשפעה כלכלית משמעותית על האזור, תוך הבטחת מעבר סחורות מצפון מזרח סין לנמלים החופשיים של המזרח הרחוק הרוסי.