stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שירות העבודה של הרייך
היסטוריה

במהלך השפל הגדול, הקים הקנצלר של רפובליקת ויימאר, היינריך ברינינג את ארגון העבודה הממלכתי ב-5 ביוני 1931 (שנתיים לפני עליית הנאצים לשלטון). הארגון עסק באותם ימים בשירות לפרויקטים אזרחיים. ראש ארגון העבודה הממלכתי היה קונסטנטין הירל.
הרעיון לארגון שיטפל בשירות עבודה אומץ על ידי הקנצלר החדש, אדולף היטלר אשר מינה את הירל למזכיר המדינה במשרד העבודה של הרייך תחת פרנץ זלטה, ומטרתו הייתה להקים ארגון שירות עבודה רב עוצמה. היטלר גם שינה את השם של ארגון העבודה הממלכתי ל"Nationalsozialistischer Arbeitsdienst" (או בקיצור ה-NSADׁ).
בעקבות התנגדותו של השר זלטה לפעולותיו של הירל, עבר הירל בשנת 1934 למשרד הפנים של הרייך תחת וילהלם פריק בדרגת רייך-קומיסר. בסופו של דבר, ב-11 ביולי 1934, שונה הוחלף ל"שירות העבודה של הרייך". הירל פיתח את המודל של שירות העבודה של הרייך בדומה לצבא רפובליקת ויימאר, הרייכסווהר והחליט על שירות חובה בשירות העבודה של הרייך.
ב-26 ביוני 1935 נחקק ברייכסטאג חוק שירות העבודה של הרייך, החוק הסדיר את פעילות הארגון וכלל הארבעה סעיפים:
שירות העבודה של הרייך הוא שירות כבוד לעם הגרמני.
כל הצעירים הגרמנים משני המינים מחויבים לשרת את בשירות העבודה של הרייך.
שירות העבודה של הרייך אמור לחנך את הנוער הגרמני ברוח הנציונל-סוציאליזם.
שירות העבודה של הרייך מיועד לביצוע עבודת צדקה.
היסטוריה > במלחמת העולם השנייה

שירות העבודה של הרייך סיפקה עזרה כה חיונית לכוחות הגרמניים עד שניתנה להם את ההגנות שניתנות לחיילים במסגרת אמנות ז'נבה.
במהלך המערכה בנורווגיה והמערכה בחזית המערבית מאות יחידות של שירות העבודה של הרייך עסקו באספקת מזון ותחמושת לכוחות בחזית ובתיקון כבישים ומסלולי תעופה שניזוקו במהלך הפצצות של בעלות הברית. בנוסף לכך, אנשי שירות העבודה של הרייך היו מעורבים בפרויקטים רבים כמו הנחת שדות מוקשים, איוש ביצורים, שמירה על מקומות חיוניים ואף בניית החומה האטלנטית.
הארגון

שירות העבודה של הרייך היה מחולק לשני חלקים עיקריים, שירות העבודה לגברים ושירות העבודה לנשים, שהיה התנדבותי עד 1939 ומאז נשים חויבו לשרת בו.
מנובמבר 1933 עד יוני 1935 חברי ארגון העבודה הממלכתי ומיוני 1945 עד 1945 חברי שירות העבודה של הרייך קיבלו תוכנית ביטוח חיים למקרה והם יחלו, יפצעו או יהרגו בזמן העבודה. הארגון מימן חינוך והכשרה לחברים עניים כדי שיוכלו ללמוד מקצוע מסוים או לקבל תואר אוניברסיטאי, אנשי שירות העבודה של הרייך נשאו "כרטיס חבר" שכלל מידע אישי (שם, תאריך ומקום לידה) וכלל גם באיזו קבוצה הם משרתים במסגרת שירות העבדה של הרייך.
הערות שוליים

↑  "documentArchiv.de – Reichsarbeitsdienstgesetz (26.06.1935)". Documentarchiv.de. נבדק ב-26 בפברואר 2019. {{cite web}}:  (עזרה)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007261621605171  GND: 63640-X  ISNI: 0000 0001 1958 5270  LCCN: n81009634  SUDOC: 027757374  VIAF: 156484921   WorldCat (עם VIAF): 156484921 
אנשי שירות העבודה של הרייך עובדים בשדה בפרוסיה המזרחית, 1935
דגל מחלקת הנשים של שירות העבודה של הרייך, הדגל היה בשימוש בין השנים 1935–1945
שצ'קוצ'יני

| --- | --- |
סמל שצ'קוצ'יניסמל שצ'קוצ'יני

ארמון בעיירה
 מדינה:  פולין פולין
 פרובינציה:  שלזיה שלזיה
 מחוז:  זאוויירצ'ה
 שטח:  17.98 קמ"ר
 גובה:  264 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיירה:  3,436 (31 במרץ 2021)
 קואורדינטות:  50°37′34″N 19°49′08″E﻿ / ﻿50.626111111111°N 19.818888888889°E﻿ / 50.626111111111; 19.818888888889 
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.szczekociny.pl/
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת פולין מוגדלת) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטישצ'קוצ'יני(למפת פולין רגילה) ורשה לודז' ורוצלב גדנסק קרקוב פוזנן ביאליסטוק שצ'צ'ין לובלין קטוביץ קיילצה בידגושץ' אולשטין ז'שוב צ'כיה סלובקיה ליטא בלארוס אוקראינה רוסיה - מחוז קלינינגרד  ג ר מ נ י ה  הים הבלטישצ'קוצ'יני(למפת פרובינציית שלזיה רגילה) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהשצ'קוצ'יני(למפת פרובינציית שלזיה מוגדלת) קטוביץ צ'נסטוחובה סוסנוביץ גליביצה ביילסקו ביאלה  לודז' שוויינטו. אופולה פולין קטן צ'כיה סלובקיהשצ'קוצ'יני  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
שצ'קוצ'יני (בפולנית: Szczekociny; ביידיש: שטשעקאטשין) היא עיירה במחוז זאוויירצ'ה שבפרובינציית שלזיה בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב

שצ'קוצ'יני נזכרת לראשונה בשנת 1307, עת הייתה כפר בבעלות אצולה. במהלך המאה ה-15 קיבל היישוב זכויות עיר והיתרים לקיים בו ירידים שנתיים, והדבר הביא להתפתחותו.
באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב לחלוטין בידי גייסות האימפריה השוודית. במהלך המאה ה-18 שוקמה במעט העיירה, עת הייתה בבעלות משפחת האצולה דמבינסקי. שיקומה המלא של העיירה החל בתקופת פולין הקונגרסאית.
יהודי שצ'קוצ'יני

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-15, אך משך מאות בשנים נותרה הקהילה ביישוב מצומצמת, בשל הגבלות שונות שהוטלו עליה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,800 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו כ-1,000 יהודים מהעיירה לאזור שבשליטת הסובייטים.
יהודי שצ'קוצ'יני > בשואה

ב-4 בספטמבר 1939 נכנסו הגרמנים לעיירה, וביצעו בה מעשי שוד ורצח של יהודים. בהמשך, הוטלו על הקהילה תשלומי כופר, תוך החרמת עסקי היהודים ביישוב, ואילוץ יהודי העיירה לענוד סרט זרוע ולהתייצב לעבודות כפייה. בהמשך החודש גורשו כ-200 מיהודי העיירה ליישובי הסביבה, ומשנת 1940 שולחו יהודי העיירה גם למחנות עבודה. בשנה זו רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר מעת לעת נכנסו אליו הגרמנים, וביצעו בו מעשי רצח, ואשר בו סבלו היהודים מרעב כבד. ביוני 1940 נמנו בגטו שבעיירה 1,254 יהודים, ובהמשך צורפו אליהם 140 פליטים יהודים נוספים. ב-22 ביוני 1941 גודר הגטו שבעיירה, ושעריו ננעלו, תוך רצח יהודים שנתפסו מחוצה לו.
באמצע ספטמבר 1942 הוצעדו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מכפרי הסביבה, תוך רצח חלקם בדרך. בד בבד, יהודים שניסו להימלט מהגטו שבעיירה הוסגרו ברובם לגרמנים בידי איכרי הסביבה, או נרצחו על ידם ישירות.
ב-20 בספטמבר 1942, ערב יום כיפור תש"ג, פשטו הגרמנים על הגטו שבעיירה, ורצחו חולים וקשישים בדירותיהם. כ-1,500 היהודים הנותרים שולחו לאחר מעשי התעללות ורצח למחנה ההשמדה טרבלינקה בקרונות בקר דחוסים.
בספר היזכור לקהילת שצ'קוצ'יני נמנים שמותיהם של 1,923 נספים מהעיירה.
ש"י איש הורוויץ

| --- | --- |

 לידה:  1860 אוברוביצ'י, בלארוס 
 פטירה:  10 באוגוסט 1922 (בגיל 62 בערך) ברלין, רפובליקת ויימאר 
 מדינה:  האימפריה הרוסית, גרמניה 
 
ש"י איש הורוויץ וביאליק, ברלין 1920
ש"י איש הורוויץ, מאין ולאן? ברלין 1914. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 7
ש"י איש הורוויץ, תחילת המאה ה-20
שאול ישראל (ש"י) איש הוּרוויץ (Hurwitz‏, 15 בספטמבר 1861, יום כיפור תרכ"ב – 8 באוגוסט 1922) היה פובליציסט, היסטוריון, מו"ל, הוגה דעות ופעיל עברי וציוני. עורך כתב העת העתיד.
קורות חיים

הורוויץ נולד בעיירה אוברוביצ'י שבמחוז הומל, פלך מוהילוב שברוסיה הלבנה. מצד אביו, בנימין פייביש, היה קרוב משפחה של השל"ה הקדוש, צאצא למשפחת הורוויץ, משפחה מפורסמת וחשובה בפראג ממנה יצאו רבנים רבים ואמו, דבורה לבית הייגלמן, הייתה דודתו של ההיסטוריון שמעון דובנוב. אחיו הצעיר היה הפעיל הציוני לב גורביץ'.
משפחתו של הורוויץ שמרה על אורח חיים מסורתי, אך האב היה סוחר שנפגש עם רעיונות תנועת ההשכלה היהודית והיה הראשון בעיירה שהתלבש בלבוש אירופי מודרני. בילדותו קיבל הורוויץ חינוך מסורתי ב'חדר' ואף נחשב לעילוי בעל זיכרון פנומנלי בלימוד המקרא, התלמוד והעברית. בשנות העשרה המוקדמות שלו החל לקרוא בספרי השכלה ובגיל 15 עבר הורוויץ להתגורר וללמוד במסטיסלב אצל קרוביו, משפחת דובנוב. בשנים הבאות למד בסנט פטרסבורג ובמוסקבה, שם פגש סטודנטים יהודים אחרים והיה בין מייסדי האגודה "בני ציון" ב-1881, מהארגונים הציוניים המוקדמים ביותר במזרח אירופה. בנוסף, לצד לימודים אוטודידקטים של שפות זרות ולימודים כלליים, החל הורוויץ בתקופה זו בכתיבה עיתונאית בעברית וברוסית וכן בכתיבה היסטורית-הגותית בנושאים יהודיים שונים.
בשנת 1883 נשא הורוויץ לאישה את שרה תומרקין שהייתה משכילה בפני עצמה וגרושה, ואת ירח הדבש בילו השניים בברסלאו שבגרמניה. תחילה התגורר הזוג אצל אביה של תומרקין בעיירה רוגכוב, ובשנת 1887 עברה משפחת הורוויץ לעיירה גלוכוב (Gluchov), שם נכנס הורוויץ לעסקי העץ ובבעלותו היו יערות, מפעלים לעיבוד עץ ועוד, וכן היה מנהל סניף בנק מחוזי. בשנת 1897 נבחר לנציג המחוז לקונגרס הציוני הראשון, התקרב לחוגי הציונות התרבותית מביתו של אחד העם, וחזר לעסוק בכתיבה לאחר הפוגה ארוכה.
בנובמבר 1905 היגרה משפחת הורוויץ לברלין, כשהורוויץ עצמו עבר בעקבותיה רק באמצע 1906, והמשיך בשנים הבאות לנסוע בחזרה להומל לטפל בעסקיו. בברלין ייסד הורוויץ את "סיני - מוסד לאומי קולטורי לעם ישראל" ואחר כך היה בין מייסדי "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית". במקביל ערך והוציא לאור את כתב העת העתיד, בו פרסם ממאמריו האקטואליים וההיסטוריים וכן, בשיתוף עם בן אביגדור, יעקב רמברג ופישל לחובר, את הגיליון היחיד של הקובץ הספרותי נתיבות.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה הורוויץ בהומל בענייני עסקיו, ונשאר לכוד באוקראינה בשנות המלחמה והמהפכה הרוסית שבעקבותיה, בעוד משפחתו שהתה בקופנהגן. במשך זמן קצר לימד עברית ב'אוניברסיטה עממית יהודית' בקרקוב, ולאחר מכן, בהשתדלות שמעון דובנוב, לימד בעברית ב'אינסטיטוט הגבוה לחכמת ישראל' בפטרוגרד, עד שבפברואר 1921 חזר למשפחתו בברלין. הצבא הרוסי החרים את עסקיו ב-1917 כך שלאחר המלחמה נאלץ לעבוד למחייתו ב"כלל", המחלקה העברית של הוצאת הספרים יודישער פרלאג, עד למותו ממחלת כליות ב-8 באוגוסט 1922.
רעיונותיו ופעילותו הציבורית והספרותית

הורוויץ גדל בסביבה מסורתית, התחנך לאור רעיונות ההשכלה ונחשף כאיש צעיר לציונות בראשית ימיה, כשהוא מושפע מרעיונות הציונות התרבותית שדגלה בתחייה לאומית על בסיס תיקון רוחני של היהדות, החייאת השפה העברית והקמת 'מרכז רוחני' ליהודים בארץ ישראל. במשך השנים ביטאה כתיבתו את הרעיונות הללו, אף שעם חלוף הזמן הפכו רעיונותיו וכתיבתו לרדיקליים יותר ויותר. ככלל, ניתן לבחין בין שני שלבים בכתיבתו.
בשלב הראשון, עסקה כתיבתו בלאומיות היהודית ובקיום ההיסטורי שלה, כפי שהתבטא בחיבורים ובאישים יהודיים בולטים: ב-1877 פרסם את "ציון לנפש קרוכמל", חיבור ביוגרפי אודות המשכיל העברי נחמן קרוכמל, שפתיח תאוריה היסטוריוסופית של העם היהודי. בשנים 1888-1889 התפרסם בעיתון העברי "המגיד" תרגומו של הורוויץ לספרו של משה הס "רומא וירושלים", הנחשב לאחד החיבורים הלאומיים שהקדימו את התנועה הציונית. ב-1891 התפרסם ספרו "העבריה והיהודיה", בו השווה את דיני האישות במקרא לאלו של התלמוד וניסה להראות כי ההלכה היהודית שאפה להביא לשוויון בין הגברים לנשים ובכך מתבטא המוסר היהודי. 
בנוסף, בשנת 1882 הוציא לאור באופן חד פעמי את כתב העת בית עקד, שכלל ספרות ושירה עברית עם נטייה לאומית.
בשלב השני, עסקה כתיבתו של הורוויץ בנושאים אקטואליים מחד והיסטוריים מאידך, אף שבין השניים היה קשר הדוק ובשני המקרים עוררו דעותיו של הורוויץ, כמו גם כתיבתו (שהייתה לא פעם דרמטית ואף פרובוקטורית), ביקורת ציבורית נרחבת.
ב-1904 פרסם הורוויץ ב"השילוח" את מאמרו "לשאלת קיום היהדות", בו טען שהציונות נכשלה במשימתה להעניק ליהדות כיוון חדש ורלוונטי, שיספק ליהודים סיבה להמשיך ולדבוק ביהדותם במקום לבחור באפשרויות הרבות שמציעות התרבויות הזרות. לפי הורוויץ, אם הציונות רוצה להבטיח את עתידם של היהודים, עליה ליצור תרבות לאומית ששורשיה במסורת ובהיסטוריה היהודית וביטויה הוא בשפה העברית.
המאמר עורר הד נרחב ושפע של תגובות בעיתונות העברית, רובן שליליות, והגדיר את הורוויץ ופעילותו בשנים הבאות בעיני הציבור ובעיני עצמו. הביקורת שמתח הורוויץ במאמר זה ובמאמרי המשך ("שתי דרכים", "ספירטיזמוס לאומי") על הציונות התרבותית במזרח אירופה בכלל ואחד העם בפרט, הביאו אותו להגר לברלין, על אף שבאותה תקופה לא היה בה מרכז עברי משמעותי.
בברלין ייסד הורוויץ את "סיני - מוסד לאומי קולטורי לעם ישראל", ששם לו למטרה לקדם ולפתח את התרבות העברית, ועל ידי זה לקדם את חיפוש והחייאת הערכים הלאומיים המחודשים עבור הציונות והעתיד היהודי. על פי הורוויץ, ”השפה העברית, שהיא שפתנו ההיסטורית והנצחית, עוד לא הפסידה את כוחה הנפלא בהתמדת חיינו הלאומיים. החיים הלאומיים בעמנו קשורים בהמשכת הקולטורא העברית, ואי אפשר לנו לצייר במוחנו מציאות קולטורא לאומית עברית בלי כלי קיבולה - השפה העברית”.
הפרויקט היומרני לא זכה להצלחה, אך ממנו נולדה (בשיתוף פעולה עם אגודת "עברייה") "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית". ההסתדרות העברית ביקשה לקדם את העברית כשפה לאומית, כתגובה לשתי מגמות לאומיות בולטות: מחד, הציונות הממוסדת, שרק ב-1907 הכריזה על העברית כשפה הלאומית היהודית אך לא עשתה צעדים ממשיים לקידום ההצהרה הזו, ומאידך הפופולריות הגוברת של היידישיזם, שהכתיר את היידיש כשפה הלאומית היהודית ותמך בלאומיות יהודית לא-ציונית. ההסתדרות קיימה שלוש ועידות - בברלין ב-1909, בקייב ב-1910 ובווינה ב-1913, בין השאר כתגובה לכנס היידיש בצ'רנוביץ' ב-1908, אך לא הצליחה להציג הישגים משמעותיים. הורוויץ עצמו שימש כגזבר ההסתדרות בברלין עד להתפטרותו ב-1912.
רעיונותיו ופעילותו הציבורית והספרותית > "העתיד"

במקביל לפעילותו בהסתדרות העברית, ייסד הורוויץ את העתיד - מאסף ספרותי-מדעי לבירור ענייני היהדות והיהודים. כתב עת זה נועד לשמש במה למאמרים שיחקרו את ההיסטוריה היהודית בחיפוש אחר ערכים, רעיונות ודגמים לאומיים רלוונטיים שנזנחו בעבר ויוכלו לספק מענה לקיום הלאומי היהודי בעתיד: ”דור יתום זה, שעברו מת מוטל לפניו, כשהוא בא מתוך הכרח-נפשי לבקש פתרון לחדת חייו המוזרים בהווה, בייעודי עתיד לאומי מזהיר, הרי אנוס הוא 'לדרוש אל המתים'”.
"העתיד" התפרסם חמש פעמים בין השנים 1908-1913, והגיליון השישי, שהתעכב עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התפרסם רק ב-1926, לאחר מותו של הורוויץ. בכתב העת השתתפו, בין השאר, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, שמואל אבא הורודצקי, שמעון דובנוב, יעקב נפתלי שמחוני, יחזקאל קויפמן ובר-טוביה, ויוסף קלוזנר פרסם בו לראשונה פרקים מספרו "ישו הנוצרי". המאמרים בכתב העת עסקו בחקר המקרא, התלמוד, החסידות, הפרנקיזם, יחסי היהדות והנצרות ועוד. כמו כן נערך בו סימפוזיון "על היהדות ועל עתידותיה", בו התבקשו סופרים, הוגים דתיים ואנשי ציבור לחוות את דעתם על הגדרת היהדות בעבר ועל אופי קיומה בעתיד.
הורוויץ עצמו פרסם בהעתיד הן מאמרי מערכת בנושאים אקטואליים והן מאמרים היסטוריוגרפיים, שעסקו בהערכה מחודשת של אישים ותנועות יהודיות בולטות ועמדו לרוב בניגוד לדעה המקובלת בתקופתו. במאמרו על רבי יהודה הלוי, למשל, התנגד לטענה שריה"ל היה בעל תפיסה לאומית וטען שהן תורתו הפילוסופית, הן טיעוניו הציוניים כביכול והן שיריו ביטאו השלמה עם מציאות הגלות ועם הגאולה הלאומית כעניין השייך לאחרית הימים. 
ביקורת דומה השמיע הורוויץ במאמר "החסידות וההשכלה" כנגד החסידות, שלטענתו לא היה בה חידוש אמיתי אלא שימור של מציאותית גלותית וירודה, לעומת ההשכלה ש'יצאה מן הגטו' ופיתחה חשיבה רציונלית וכתיבה בעברית. במאמר זה יצא הורוויץ גם נגד ה'ניאו חסידות', כלומר הנטייה הרומנטית של בני תקופתו (כדוגמת ברדיצ'בסקי, י"ל פרץ ומרטין בובר) אחרי החסידות כמייצגת עבר יהודי אותנטי אך לא מחייב.
בניגוד לחסידות, שיבח הורוויץ את השבתאות בשני מאמרים שהוקדשו לשבתאי צבי, שהיה בזמנו של הורוויץ שם נרדף למשיח שקר ולסכנה שיש באמונה בגאולה לאומית מיידית. הורוויץ טען ששבתאי צבי אכן ניסה למשוך את היהדות לכיוון חדש ולתת לתחייה הלאומית משמעות רוחנית, וכי על הציונות ללמוד ממנו.
ההערכה שביטא הורוויץ לשבתאי צבי, לצד הביקורת החריפה על החסידות וכן כמה התייחסויות חיוביות לישו, עוררו פולמוסים ציבוריים סוערים בעיתונות העברית של התקופה. שיאם של פולמוסים אלו היה 'משפט הכבוד' ב-1908, בו תבע הורוויץ את שמעון מנחם  לאזר, עורך העיתון "המצפה", כיוון שהאחרון טען שהורוויץ הוא מיסיונר המבקש למשוך את קוראיו ואת הסופרים, בהם תמך כלכלית, לנצרות. הרוויץ זכה במשפט והמשיך לעסוק בנושאים אלו בכתיבתו, אך זו המשיכה לעורר תגובות קשות. לאחר הביקורת הנרחבת למאמרו הפסימי "הצער היהודי" ב-1913 החליט הורוויץ לוותר על כתיבתו האקטואלית ולהתמקד בנושאים היסטוריים וספרותיים.
במהלך 1914 קובצו מאמריו של הורוויץ בשני ספרים; הראשון, שקיבץ את מאמריו המוקדמים של הורוויץ, לא יצא לאור מעולם עקב המלחמה ואילו הקובץ השני הספיק להתפרסם ונקרא מאין ולאין. באותה שנה, במסגרת הוצאת "אחיספר" ששיתפה פעולה עם הוצאת "תושיה" והוצאת "צנטרל" החל במפעל של פרסום קובצי מאמרים של מ"י ברדיצ'בסקי וש"א הורודצקי, וכן גיליון יחיד מנתיבות, שהיה אמור להיות כתב עת ספרותי מתמשך.
במהלך שנות המלחמה התחיל בחיבורו של ספר שעסק בחיבור "חובת הלבבות" והתפרסם ב-1922, בסמוך למותו.
מכתביו

ציון לנפש: רבנו נחמן הכהן קראחמאל: (במלאת מאה שנה ליום הלדת אותו), ורשה: דפס גינז 1887
העבריה והיהדיה: משפטי הנשים בישראל בחיי משפחה ובחיי החברה בתקופת כה"ק והתלמוד בשני חלקים: בקרת לסדר השתלשלות ההלכות בחלק "אבן העזר", ברידטשוב תרנ"א 1891
בית עקד: מאסף מאמרים, שירים וספורים, ברדיטשוב: דפוס ח"י שעפטיל תרנ"ב 1892
העתיד - מאסף ספרותי-מדעי לברור ענייני היהדות והיהודים (א-ו), ברלין: סיני, תרס"ח-תרפ"ו
מאין ולאין? קובץ מאמרים בענייני היהודים והיהדות, ברלין: אחיאסף, תרע"ד 1914
ספר תורת חובות הלבבות: בהרצאה תמציתית עם מבוא והערכה מאת ש"י איש הורוויץ, ברלין: יידישער פערלאג, תרפ"ב
לקריאה נוספת

מירב ראובני. עברי בברלין: ש"י איש הורוויץ ו"העתיד" (1903-1914) - תודעה היסטורית ותחיית השפה העברית, עבודת גמר לתואר מוסמך, האוניברסיטה העברית בירושלים, 2016
*Nash, Stanley Louis. , Leiden: E.J. Brill, 1980
הערות שוליים

↑  העתיד א', תרס"ח, עמ' 87
↑  "העתיד" א', תרס"ח, עמ' 3
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007277279005171  PLWABN: 9811263265305606  BnF: cb12653653g (data)  GND: 10269723X  ISNI: 0000 0000 8154 8174  LCCN: n81079799  NTA: 303286571  SELIBR: 248459  VIAF: 74248892   WorldCat (עם VIAF): 74248892
שליח למזרח

| --- | --- |
 מדינה:  ברית המועצות ברית המועצות
 הקרנת בכורה:  1991 
 שפת הסרט:  רוסית 
 סוגה:  סרט הרפתקאות 
 דף הסרט ב־IMDb
 
שליח למזרח (ברוסית: Курьер на Восток) הוא סרט פעולה סובייטי משנת 1991, בבימויו של אלכסנדר בסאטי ומוראט דזוסויטה. המנהל האמנותי סטניסלב גובורוחין.
תקציר העלילה

תלמידי בית היתומים לשעבר עלו במדרון החלקלק של חיי עבריין. אחד מהם נפטר באופן טרגי, והשני נפל לידי רשויות החוק. מתברר שהחבר'ה הפכו לקורבנות של הונאה גדולה ו"חיילים" רגילים במשחק המסוכן של מישהו אחר. הניצול מחליט לנקום על חברו.
הערות שוליים

↑  http://www.cultin.ru/films-kurer-na-vostok-film
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שחקן מספר שתיים

| --- | --- |

כריכת המהדורה האנגלית של הספר
 מידע כללי
 מאת:  ארנסט קליין
 שפת המקור:  אנגלית
 סוגה:  סייברפאנק,מדע בדיוני
 הוצאה
 הוצאה:  ספרי בלנטיין 
 הוצאה בשפת המקור:  ספרי בלנטיין
 תאריך הוצאה:  2020
 סדרה
 ספר קודם:  שחקן מספר אחת 
 קישורים חיצוניים
 מסת"ב:  מסת"ב 978-1524761332
 
שחקן מספר שתיים (באנגלית: Ready Player Two) הוא ספר מסוגת המדע בדיוני מאת הסופר האמריקאי ארנסט קליין, שיצא לאור ב-24 בנובמבר 2020. זהו ספר ההמשך לרומן הביכורים שלו משנת 2011 "שחקן מספר אחת". הספר הגיע למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס. הספר עדיין לא תורגם לעברית.
סרט המבוסס על הספר נמצא בתהליכי פיתוח ראשונים.
תקציר העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
רקע

ב-2015 זאק פן שכתב את התסריט לסרט שחקן מספר אחת חשף שקליין עובד על סרט המשך. בשנת 2017 קליין אישר שהוא עובד על ספר ההמשך. ואישר שכל גיבורי הספר הראשון ימשיכו לספר השני. בראיון לקראת צאת הסרט הוא חשף שסטיבן ספילברג נתן לו רעיונות לספר. לכבוד יציאת הספר נוספו ביצי פסחא למשחק רובלוקס לפרסום הספר.
הערות שוליים

↑  Combined Print & E-Book Fiction, nytimes.com, ‏December 13th 2020
↑  READY PLAYER TWO MOVIE IS IN "EARLY STAGES," ERNEST CLINE REVEALS, inverse.com, ‏December 19th 2020
↑  Ready Player One Book Sequel in the Works with Spielberg’s Input, comingsoon.net, ‏December 11th 2017
שירות השידור של פלשתינה (א"י)

| --- | --- |

אולפן הרדיו של שירות השידור של פלשתינה
 תחום:  רשות שידור
 שפה רשמית:  אנגלית, ערבית ועברית
 מדינה:  פלשתינה (א"י) 
 תקופת הפעילות:  1936–1948 (כ־12 שנים) 
 
טקס חנוכת שירות השידור של פלשתינה, 30 במרץ 1936, שנערך ברמאללה
בניין שירות השידור של פלשתינה
צוות השידורים בערבית של שירות השידור של פלשתינה
שירות השידור של פלשתינה (א"י) (באנגלית: The Palestine Broadcasting Service, או בקיצור: PBS) היה הגוף שניהל את שידור הרדיו בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ששידר בשלוש השפות הרשמיות של המנדט – אנגלית, ערבית ועברית בין השנים 1936–1948.
תמונות

אנטנות השידור ברמאללה
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|    |    |   |  |
חדר המשדרים ברמאללה
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|    |    |   |  |
אולפני שירות השידור של פלשתינה (א"י)
| 0 | 1 | 2 | 3 |
| --- | --- | --- | --- |
|    |    |   |  |
הערות שוליים

1 2  רדיו ממשלתי, דואר היום, 4 ביולי 1934
↑  עלבונה של ארץ־ישראל, דואר היום, 12 באפריל 1936
↑  פתיחת הראדיו הארצישראלי, הארץ, 31 במרץ 1936
↑  קול ירושלים נשמע בעולם, הארץ, 31 במרץ 1936
↑  נאום הד"ר א קצנלסון, הארץ, 31 במרץ 1936
↑  החלק הערבי, הארץ, 31 במרץ 1936
↑  הד פתיחת תחנת הראדיו בעתוני הערבים, הארץ, 31 במרץ 1936
↑  לורר פיל ינאם ברדיו ביום ה', הארץ, 4 ביולי 1937
↑  השעה הערבית ברדיו לונדון שידור הבכורה ב־3 לינואר, הארץ, 28 בדצמבר 1937
↑  אולפני רדיו ירושלים בדירה חדשה, אמר, 25 ביוני 1939
↑  מאי וייסנברג - אדיב מאנצור, דבר, 4 באוגוסט 1939}
הלוית הקריינית מאי ויסנסכרג, הַבֹּקֶר, 4 באוגוסט 1939
↑  פצצות בבית־השידור של רדיו ירושלים, דבר, 3 באוגוסט 1939
↑  בעקבות ההתנקשות במשרדי רדיו ירושלים, דבר, 7 בספטמבר 1939
↑  אדווין סמואל מנהל השידורים בראדיו ירושלים, משמר, 6 במאי 1945
↑  התפתחות השידורים של רדיו ירושלים, דבר, 31 במאי 1945
מנהל "קול ירושלים" למאזינים, משמר, 3 ביוני 1945
↑  "קול ירושלים" במדינה העברית, דבר, 20 בינואר 1948
↑  צבי לביא, קול ישראל מרמאללה, מעריב, 1 בספטמבר 1967
צבי לביא, קול ישראל מרמאללה -המשך, מעריב, 1 בספטמבר 1967
↑  התפוררות מכונת התעמולה האנגלית-הערבית בארץ ישראל, הַבֹּקֶר, 22 ביוני 1948
↑  מועצה ציבורית לעניני "קול ירושלים", קול העם, 30 בינואר 1949
↑  בשבוע הבא יתחיל השידור העצמאי, על המשמר, 12 במאי 1948
↑  אורי אבנרי, "קול ישראל" אינו נשמע, הארץ, 2 ביוני 1949
ד"ר סולוב"צ'יק על תוכניות "קול ישראל" ו"קול ירושלים", על המשמר, 22 בספטמבר 1948
תיאום בין"קול ירושלים" ו"קול ישראל"?, הארץ, 27 באוקטובר 1948
↑  החלה העברת אולפני שידורי ישראל לירושלים, הצופה, 13 בפברואר 1950
↑  ספריית התווים ב"קול ישראל", דבר, 19 במאי 1950
↑  הועבר לירושלים מדור החדשות של שירות השידור, הארץ, 5 במרץ 1950
↑  ישראל משדרת בערבית מרמאללה, למרחב, 8 ביוני 1967
↑  המשדר של רדיו רמאללה משדר תכניות רשת א', מעריב, 7 במאי 1968
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007509966205171  LCCN: n2002069706  VIAF: 308276858   WorldCat (עם VIAF): 308276858
שגרירות ישראל בבנגקוק

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 כתובת:  Ocean Tower II, 75  Sukhumvit Soi 19 
 עיר:  בנגקוק 
 קואורדינטות:  13°44′34″N 100°33′41″E﻿ / ﻿13.74287°N 100.56135°E﻿ / 13.74287; 100.56135
 תאריך פתיחה:  1954
 מתקפות:  משבר בני הערובה בשגרירות ישראל בבנגקוק (1972)
 דיפלומטיה
 חלק מ:  יחסי ישראל–תאילנד
 שגריר:  אורנה שגיב
 שטח האמנה:  תאילנד תאילנד קמבודיה קמבודיה
 מדינה מיוצגת:  ישראל ישראל
 https://embassies.gov.il/bangkok
  (למפת בנגקוק מוגדלת) שגרירות ישראל בבנגקוק(למפת בנגקוק רגילה) שגרירות ישראל בבנגקוק
 
שגרירות ישראל בבנגקוק היא הנציגות הדיפלומטית של ישראל בתאילנד. השגרירה המכהנת כיום היא אורנה שגיב.
השגרירות כלולה במחלקת דרום-מזרח אסיה של אגף אסיה והפאסיפיק של משרד החוץ.
היסטוריה

במאי 1952 מונה פרץ יעקובסון כקונסול הכבוד הישראלי הראשון בתאילנד.
ב-1954 הקימה ישראל צירות בבנגקוק, כשג'וזף אייבור לינטון, שגריר ישראל ביפן, מונה כציר-לא תושב לתאילנד, כיוון שתאילנד סירבה לקבל ציר שמושבו ביאנגון בירת בורמה.
ביולי 1958, אישרה ממשלת תאילנד את הצעת ממשלת ישראל להפיכת הצירות הישראלית בבנגקוק לשגרירות ובאוגוסט, מונה מרדכי קדרון לשגריר-תושב הראשון של ישראל בתאילנד.
ב-19 בינואר 1971 נפטר מהתקף לב שגריר ישראל בתאילנד, דניאל קורט לוין.
ב-28 בדצמבר 1972, ארבעה מחבלים פלסטינים מארגון ספטמבר השחור השתלטו על בניין השגרירות וחטפו שישה דיפלומטיים שהיו בו, ביניהם שגריר ישראל בקמבודיה, שמעון אבימור. החוטפים דרשו את שחרורם של 36 מחבלים מבתי הכלא בישראל, בהם הטרוריסט היפני קוזו אוקמוטו שעמד בראש חוליית מחבלים מתאבדים שביצעה את הטבח בנמל התעופה לוד והמחבלים שנותרו בחיים בתום מבצע איזוטופ. המחבלים איימו לפוצץ את השגרירות במידה ודרישותיהם לא יענו עד ה-29 בדצמבר בשעה 08:00. לאחר 19 שעות של משא ומתן, הובטח לחוטפים כי הם יועברו בביטחה במטוס, שסופק על ידי מועמר קדאפי, לקהיר ובתמורה הם ישחררו את החטופים, וישראל תעביר למשפחות את גופותיהם של חוטפי הסבנה.
בדצמבר 1983 הוטל רימון על ידי מטול רימונים שהופעל מתוך מכונית נוסעת על בניין השגרירות, וגרם נזק לחומת המקיפה את השגרירות.
באוגוסט 1985 אירע פיצוץ נוסף ליד השגרירות.
במרץ 1994 נכשל ניסיון פיגוע נגד השגרירות באמצעות משאית תופת נהוגה בידי מחבל מתאבד, בדומה לפיגועים שבוצעו נגד שגרירות ישראל בארגנטינה במרץ 1992 ונגד בניין הקהילה היהודית בארגנטינה ביולי 1994. הפיגוע נכשל עקב תאונה בין המשאית לריקשה, שגרמה למחבל הנוהג במשאית להימלט. במשאית נתגלתה גם גופתו של הנהג, שנרצח קודם לכן. יוזמי הפיגוע זוהו כמחבלי חזבאללה ואנשי מודיעין איראניים.
ב-14 בפברואר 2012 התפוצץ מטען בבית בנגקוק, שנחשד כתאונת עבודה של חוליה איראנית שניסתה לפגוע בדיפלומטים ישראלים על ידי הדבקת מטען לרכבם, בדומה לפיגועים נגד הדיפלומטים הישראלים בהודו ובגאורגיה ב-13 בפברואר.
מחלקות והאמנות

ביוני 1960 מינתה ישראל את שגריר ישראל בתאילנד מרדכי קדרון, כשגריר שאינו תושב בקמבודיה. עקב סכסוך גבול בין תאילנד לקמבודיה, הוחלט להעביר את נציגות ישראל בקמבודיה לשגרירות ישראל ביאנגון (מיאנמר). ובאוגוסט 1972 פתחה ישראל שגרירות בפנום פן. עם השתלטות הקמר רוז' על קמבודיה ב-1974 נסגרה השגרירות ונותקו היחסים. ב-4 באוקטובר 1993 חודשו היחסים בין המדינות, והשגרירות הואמנה מחדש על היחסים.
בשנת 1988 נפתחה נספחות כלכלית בשגרירות. הנספח הכלכלי הראשון היה גבי בר. כיום, מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות בבנגקוק, שמטרתה לקדם את היחסים הכלכליים בין המדינות. הנספח הכלכלי בתאילנד הוא דגן אלוני.