stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מאיר בן שמואל
חיבוריו

רבי מאיר כתב פירושים לתלמוד, שנקראו "תוספות", ואפשר לראות בהם התחלות לשיטת הלימוד של בעלי התוספות, בגלל הנטייה לקושיות ותירוצים יותר מאשר בפירושי רש"י. קטע מפירוש שנכתב על ידי רבי מאיר ובנו הרשב"ם נדפס בתוך פירוש רש"י במסכת מנחות. שמו הוזכר בכמה מקומות על ידי בניו וכן במקומות נוספים בתוספות שלפנינו. פרופ' י"נ אפשטיין סבור כי הפירוש למסכת נזיר שהודפס בש"ס וילנא ויוחס לרש"י או לריב"ן, חתנו השני של רש"י, חובר למעשה על ידי רבי מאיר בן שמואל, אבל א"א אורבך חלק על זיהוי זה. רבנו תם מביא בספר הישר את הצעת אביו לתיקון נוסח תפילת "כל נדרי" כדי להתאימה להלכה.
משפחת רש"י > מקרא

- גיס
לקריאה נוספת

א"א אורבך, בעלי התוספות, ירושלים תשמ"ו, עמ' 41–45.
הערות שוליים

↑  שו"ת רש"י, סימן נ"ט.
↑  ספר הישר, מהד' שלזינגר, סימן שצט.
↑  סידור רש"י תקצד: "ור' מאיר בר' שמואל העיד שכך אמר לו ר' יצחק הלוי". בהמשך שם מופיע: "אבל רבו ר' אלעזר...", ויש שהבינו מכך שר' אליעזר הגדול היה רבו, אך א"א אורבך העיר ע"פ כ"י שצריך להגיה "שרבנו אליעזר הגדול" (בעלי התוספות, עמ' 41).
↑  ישראל תא שמע, הלכה, מנהג ומציאות באשכנז, 1100 - 1350, ירושלים 1996.
↑  בשו"ת שבסוף ספר ראב"ן.
↑  ראה לדוגמה בספר הישר מהדורת שלזינגר, סימן של"ז הערה 4 (עמ' 211).
↑  תלמוד בבלי, מסכת מנחות, דף י"ג, עמוד א'.
↑  ראה אורבך, בעלי התוספות, ירושלים תשל"ו, עמ' 42–43.
↑  "פירושי הריב"ן ופירושי וורמייזא", תרביץ ד (תרצ"ג).
↑  אורבך, בעלי התוספות, עמ' 43–45.
↑  איתי מרינברג, כל נדרי – בין בית הכנסת לבית המדרש, הערה 7, באתר הפיוט והתפילה.
ערך זה הוא קצרמרבנושא רבנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
אריה ליב ילין

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1820 סקידל, בלארוס 
 פטירה:  2 באפריל 1886 (בגיל 66 בערך) ז' בניסן ה'תרמ"ו 
 מדינה:  האימפריה הרוסית
 השכלה:  ישיבת וולוז'ין
 מקום פעילות:  בילסק
 תקופת הפעילות:  ? – 2 באפריל 1886 
 רבותיו:  רבי יצחק מוולוז'ין
 חיבוריו:  יפה עיניים, ועוד
 
רבי אריה ליב ילין (בכתיב היידי: יעֶלין; ה'תק"פ, 1820, סקידל - ז' בניסן תרמ"ו, 12 באפריל 1886, בילסק) היה רב ליטאי, רבה של בילסק. נודע על שם ספרו "יפה עיניים".
ביוגרפיה

נולד בעיירה סקידל שבאימפריה הרוסית, לחיה שרה מלכה בת הרב שלום מאוסטרהא, ולרב שלום שכנא ילין, בן הרב נפתלי ילין. בהיותו בן 13 (1833) נפטרה אמו, ואביו נשא לאשה את אחותה דובקה. ב-1858 עלה אביו עם אשתו החדשה וחלק מבני המשפחה לארץ ישראל, ועוד באותה שנה יצא בשליחות רבני ירושלים לחלב כדי להעתיק את הנוסחאות המדויקות שבכתר ארם צובא, הוא הספיק להגיה לפי ה"כתר" רק את התורה והנביאים אך לא את הכתובים, והחזיר עמו את העותק המוגה לירושלים, עבודתו הושלמה 10 שנים מאוחר יותר בידי חתנו ר' משה יהושע קמחי.
אריה ליב נותר במזרח אירופה ולמד בישיבת וולוז'ין בה היה תלמידו של ראש הישיבה, רבי יצחק מוולוז'ין. נישא למיכלה בת ר' משה פנחס מז'טל. כיהן ברבנות העיירה יאשינובקה עד לשנת 1856, אז עבר לכהן ברבנות העיר בילסק, עד פטירתו בז' בניסן תרמ"ו, 12 באפריל 1886.
נודע בגאונותו ובקיאותו. בהקדמתו ל"יפה עיניים" על מסכת שבת כתב: "ות"ל [=ותהילה לאל\ותודה לה'] מקום יש בראש להניח בו שני עניינים ממינים שונים, וכאילו עשה עליית קיר קטנה במוח למשכן מחשבת ד"ת [=דברי תורה] אשר שם לא תבוא רגל הטרדה, גם בעיני יפלא...".
בספר "נאד דמעות" הכולל דברי מספד עליו, מסופר שכבר מנעוריו, כשלמד בישיבת וולוז'ין, היה חוזר בכל יום על התנ"ך ועל הש"ס, בכל חודש השלים את כל התנ"ך, בכל שנה השלים תלמוד בבלי.
משפחתו

מאשתו הראשונה נולדו לו שני בנים ובת.
בנו הבכור, ר' יעקב ילין, התגורר באמצ'יסלב ועסק במסחר.
בתו חיה שרה מלכה, נישאה לרבי יצחק מייזיל. נפטרה שנתיים לפני מות אביה. לאחר מותה נשא רבי יצחק את מחותנתו, בת ר' זלמן משה יפה מרוגובה, חתן רבי יצחק מוולוז'ין.
נכדו ר' שלום שכנא מייזיל, בנו של ר' יצחק, היה מנהל בית המדרש הגבוה "תחכמוני" בביאליסטוק. בשנות ה-30 עלה לארץ ישראל. נישא לרבקה מרים דנינברג, בתם של חיים לייב ופרידה דנינברג (פרידה היא בתם של רבי זלמן משה יפה, שהיה חתנו של רבי יצחק מוולוז'ין).
בתו של ר' שלום שכנא מייזיל: חיה שרה מלכה ובעלה הרב חיים ברנשטיין מירושלים (אחיו של הרב משה ברנשטיין, ראש ישיבת קמניץ).
בנם הרב יצחק ברנשטיין, ראש ישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים.
בתם המחנכת רבקה נביס מירושלים, אשת הרב יהושע זליג הלוי נביס.
אחרי פטירת אשתו הראשונה, בשנת 1870, נישא רבי אריה לייב ילין בשנית ונולדה לו בת, צביה לאה (שפירא). בתה היא רופאת הילדים ד"ר פניה ליבנט מווילקומיר ובאחרית ימיה בירושלים.
כתביו

ספרו "יפה עיניים" נדפס בש"ס וילנא, ומאז בכל מהדורות התלמוד הבבלי המבוססות על מהדורה זו, ספר זה הוא תשתית ללימוד ומחקר השוואתי בין התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי, הוא מציין על כל סוגיה בתלמוד הבבלי את הסוגיות העוסקות בנושא זה בתלמוד הירושלמי. מלבד חיבורו המפורסם, כתב גם את הספר "מצפה אריה" על הלכות הרי"ף, ואת ספר דרשותיו "קול אריה".
הערות שוליים

↑  שמה משוער לפי שם נכדתה, ראו: זיסקינד, רבי אריה ליב יעלין וחיבורו "יפה עיניים", להלן בפרק "קישורים חיצוניים" עמ' 16.
↑  ידיעה על פטירתו ביומון "היום", 3 במאי 1886.
↑  תולדותיה בספר "אחריך ארוצה", בהוצאת בתה, ירושלים תשע"ו
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310290705171  PLWABN: 9810608896905606  LCCN: no96010360  VIAF: 19269727   WorldCat (עם VIAF): 19269727
לב לבנדה

| --- | --- |

 לידה:  יוני 1835 האימפריה הרוסית מינסק, האימפריה הרוסית 
 פטירה:  19 במרץ 1888 (בגיל 52) האימפריה הרוסית סנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 השכלה:  Vilna Rabbinical School and Teachers' Seminary 
 
לֵב (יהודה לֶיְבּ) אוסיפוביץ לֶבַנדָה (גם: לוואנדה, לבאנדה; בכתיב יידי: לעוואנדא; ברוסית: Лев Осипович Леванда; יוני 1835 – ט' בתמוז תרמ"ח, 18 ביוני 1888) היה סופר, פובליציסט, ומחנך יהודי-רוסי, אשר הטיף להתבוללות ברוסיה ולימים היה פעיל ב"חובבי ציון".
תרגום יצירותיו

את כל יצירותיו ומאמריו כתב לבנדה ברוסית וביידיש. הוא העיד על עצמו, "אלמלא המורה העברי של בית מדרש הרבנים בוודאי הייתי היום לא רק קורא עברית, אלא גם כותב עברית".[דרוש מקור] בשנת תרכ"ב פנה אליו חיים זליג סלונימסקי (חז"ס) בבקשה לכתוב לעיתונו "הצפירה", ולבנדה כתב מאמר קצר בעברית ובו ביקורת חריפה על כתב העת העברי הווילנאי "הכרמל" ועל עורכו שמואל יוסף פין. מחשש לריב גנז סלונימסקי את המאמר, ובכל פעם שנזכר לבנדה בעובדה זו היה אומר: "ברם זכור חז"ס לטוב, כי לא נעשיתי על ידו מחבר עברי". למרות זאת, שאף לבנדה תמיד לראות את יצירותיו מתורגמות לעברית. תרגום ראשון לעברית נעשה באמצע שנות ה-70 בידי הסופר האודיסאי יהושע רייצסזון, ללא נטילת רשות מהמחבר. הוא תרגם את סיפורו "חנות המכולת: תמונות מחיים יהודיים" (Депо бакалейных товаров. Картины еврейского быт, "דיפו באקאלייניך טובארוב") לעברית בשם "המַרכֹּלֶת", אבל התרגום העברי היה בלתי אמין. לעומת זאת, לבנדה שמח משתרגם אייזיק מאיר דיק סיפור זה ליידיש, בשם "ר' שלומעלע: דער פער פון דער קהלה".
לעברית תורגמו יצירותיו רק בשנות חייו האחרונות. המתרגם הראשון היה אברהם שלום פרידברג, שתרגם ב"המליץ" את המאמר "מהותו של רעיון חיבת-ציון" (שהתפרסם בקובץ הרוסי "פלשתינה" (Палестина) שהוציא ואסילי בֶּרמן), ואחר-כך את סיפורו "עיר ובהלות" (שנדפס ב"כנסת ישראל" של שאול פנחס רבינוביץ תרמ"ח).
אחריו תרגם ש"ל ציטרון את סיפורו "אברהם בן יוסף" (שהתפרסם גם הוא ב"כנסת ישראל" של אותה שנה); את התרגום המלא לעברית לא הספיק לקרוא, כי נפטר לפני צאתו לאור של הסיפור.
קשריו עם יהודה ליב גורדון

לבנדה לא החשיב את יהודה ליב גורדון (יל"ג) למשורר; הוא ראה יל"ג רק בעל סגנון מצוין, אך ביקר על כך שיצירות יל"ג התרכזו בעיקר ב"מעיכת רבנים כפשפשים", כפי שהגדיר זאת לבנדה, ובכך התעלמו מצדדים אחרים בחיים.
ואולם למרות ביקורתו החריפה, היה לבנדה ידיד קרוב ליל"ג, הקפיד לקרוא את שיריו, והרבה לצטט מחרוזיו. באותה תקופה עמד יל"ג בראש "המליץ" ועבר על שאלת ישוב ארץ ישראל בשתיקה מוחלטת, לבנדה פנה אליו במכתב מלא תוכחות על שהוא מניח ל"אפרוחים", כך כינה את עוזריו של העורך, לטפל בעניין הגדול הזה. בעת ביקורו של יל"ג אצל ידידו בווילנה, הוכיח אותו לבנדה על התעלמותו מהנושא. ואכן הלה שינה את עמדתו. יל"ג העיד על כך במכתב ידוע משנת תרמ"ח (1888), אל הד"ר שמעון ברנפלד, אותו ציווה יל"ג לפרסם ברבים שלשים יום אחר מותו. באמצע קיץ שנת תרמ"ה, כתב לבנדה לצייטלין על שינוי הלך רוח זה: "בימים האלה בקר אותי בביתי, על דרכו לחוץ לארץ, מר י"ל גורדון, ומה השתוממתי לשמחת לבי למצוא בו פלסטיני [=ציוני] נלהב".
"ערירי מת האיש, אבל הוא קנה לו שם טוב מבנים ובנות, שם גבור לאומי, שהיה מראשוני הלוחמים מלחמת עמו, נלחם מתחלה בעד השכלתו וזכיותיו ונלחם לבסוף בעד רעיון הלאומיות הישראלית ושיבת בנים לגבולם על אדמת אבות". (שמואל ליב ציטרון)
ספריו

Mirovozzrenie talmudistov : svod religiozno-nravstvennykh poucheniĭ v vyderzhkakh iz glavneĭshikh knig ravvinskoĭ pisʹmennosti (ספר ברוסית)
Der Poylisher magnaṭ (ספר ביידיש)
Gori︠a︡chee vremi︠a︡ : roman iz posli︠e︡dni︠a︡go polʹskago vozstanīi︠a︡ (ספר ברוסית)
Der Poylisher magnaṭ : eyne ṿahre ertsehlung fun dem akhtsehnṭen yohr-hundert (ספר ביידיש)
Di Idishe kleĭder-umbekslung, ili, Ob izmi︠e︡nenīi evrĭskago kosi︠u︡tma v 1884 g (ספר ביידיש)
Skromnyi︠a︡ besi︠e︡dy o proshlogodnem sni︠e︡gi︠e︡ ; i, O tom, kak gora rodila myshʹ (ספר ברוסית)
Mirovozzri︠e︡nie talmudistov (ספר ברוסית)
Ispovi︠e︡dʹ di︠e︡lʹt︠s︡a roman v 2kh chasti︠a︡kh (ספר ברוסית)
Ocherki proshlago razskazy (ספר ברוסית)
In shṭurem : roman by Lev Osipovich Levanda (ספר ביידיש)
Leo Lewanda, Das Schulgespenst (Школобоязнь): Humoreske aus der jüdischen Vergangenheit in Lithauen; aus dem Russischen übersetzt von William Zeitlin, Berlin: Jüdische Rundschau, 1907. (בגרמנית)
ספר המרכלת: והוא אוצר מרכלת מגרים: או תמונת היהדות
אברהם בן יוסף: ספור מחיי היהודים במלכות פולין מלפנים במאה השלישית לאלף הששי
עיר ובהלות: ספור מחיי אחינו במדינת ליטה במאה העברה
אין שטורם : ראמאן (ספר ביידיש)
א גרויסער רעמיז : ראמאן ספר ביידיש)
לקריאה נוספת

ישראל קלויזנר, 'המפנה הלאומי אצל הסופר י.ל. ליבאנדה', האומה 50 (תשל"ז), 258–264.
Б .А. Гольдберга, Л.О. Леванда какъ публицистъ: по случаю сорокалѣтняго юбилея возникновенія русско-еврейской печати, Вильна: Тип. бр. Д. и Х. Яловцеръ, 1900. (ברוסית)
נחום בוכבינדר-Н. А. Бухбиндер, Л.О. Леванда : по неизданным архивным матеріалам: к 30-лѣтию его кончины: 1888-1918, Петроград: Еврейская библиотека, 1918. (ברוסית)
Shimon Markish, 'Lev Levanda between assimilation and Palestinophilia,' Shvut 4, 20 (1996), 1-52; 6, 22 (1997), 1-27.
Moshe Perlmann, ' Levanda's Jubilee, 1885,' Proceedings of the American Academy for Jewish Research 43 (1976), 167-182.
הערות שוליים

↑  ראו מאמרו של לבנדה על החינוך היהודי במינסק משנת 1873, שבו מתואר מפעלו החינוכי החלוצי של דוד לוריא, בתוך: מינסק עיר ואם: קורות-מעשים-אישים-הוי; כינס דוד כהן; ערך שלמה אבן שושן, כרך א, תל אביב: ארגון יוצאי מינסק ובנותיה בישראל: הקיבוץ המאוחד; לוחמי הגיטאות: בית לוחמי הגיטאות ע"ש יצחק קצנלסון, תשל"ה, עמ' 120–126 (ספר יזכור לקהילת מינסק, בספריית העיר ניו יורק, תמונה 124 ואילך).
1 2 3 4 5  שמואל ליב ציטרון, אריה ליב בן יוסף לוואנדה, III., בפרויקט בן-יהודה.
↑  חמוטל בר-יוסף, הציונות והקוסמופוליט היהודי, בתוך: אניטה שפירא, יהודה ריינהרץ, יעקב הריס (עורכים), עידן הציונות, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תש"ס, עמ' 127–143 (נדפס שוב בספרה: קריאות ושריקות: מסות ומאמרים, ירושלים: כרמל, תשס"ה), בדף של בר-יוסף באוניברסיטת בן-גוריון.
↑  Очерки прошлаго: разсказы--, С.-Петербургъ: Тип. А.Е. Ландау, 1875, P. 206; מובא אצל בר-יוסף (תש"ס).
↑  אגרות יל"ג, כרך ב, עמ' 249.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007306696305171  PLWABN: 9810641796705606  GND: 173584454  ISNI: 0000 0000 6692 1356  LCCN: n85113028  NTA: 227510372  VIAF: 8816737   WorldCat (עם VIAF): 8816737
יונה מיכל ייטלס

| --- | --- |

ספר מכתמים ומשלים, "בני הנעורים", הכולל נספח ביוגרפיה של יונה ייטלס מאת בנו יהודה ייטלס. בחלק הימני של התמונה, דיוקן של יונה ייטלס.
 לידה:  5 במאי 1735 פראג, ממלכת בוהמיה 
 פטירה:  18 באפריל 1806 (בגיל 70) פראג 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב 
 השכלה:  אוניברסיטת לייפציג 
 
יונה מיכל יֶיטֶלֶס (לעיתים: ייטלש, או ייטליש; בגרמנית: Jonas Mischel Jeitteles; ה'תצ"ה, 1735 - ל' בניסן ה'תקס"ו, 18 באפריל 1806) היה רופא יהודי איש פראג, אבי משפחת ייטלס.
למד רפואה באוניברסיטת לייפציג, בשנת 1763 התמנה כרופא ובהמשך כראש הרופאים ("אסיא רבא") בבית החולים היהודי בפראג, בשנת 1783 הוציא את ספרו הרפואי "Observata Quædam Medica" שבזכותו קיבל בשנת 1784 רישיון ממשלתי לרפא גם חולים נוצרים.
בניו: הרב ברוך ייטלס, מחבר הספר "טעם המלך"; גוטליב ייטלס; הבלשן והמזרחן יהודה ייטלס ויצחק ייטלס. הוא וחלק מבניו קבורים בחלקה משפחתית בבית הקברות היהודי בפראג-ז'יז'קוב.
הערות שוליים

↑  סבתו יטלה (נפטרה ה'ת"ע, 1710) שעל שמה נקראה משפחתו משפחת ייטל'ס, הייתה בתו של ר' אנשיל שולהויף מפראג. ובעלה ר' יעקב שולהויף (נפטר תס"ג, 1703) היה בנו של רבי יונה תאומים-פרנקל, מחבר "קקיון דיונה"; על שמו נקרא נינו.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007263212705171  GND: 115515453  ISNI: 0000 0000 6676 4258  LCCN: nb2007026002  NKC: jx20080425003  SUDOC: 133811565  VIAF: 35188046   WorldCat (עם VIAF): 35188046 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
רבי יהודה נשיאה

ערך זה עוסק ברבי יהודה נשיאה הראשון, נכדו של רבי. אם התכוונתם לנכדו, ראו .
רבי יהודה נשיאה (הראשון), היה אמורא בן הדור הראשון לאמוראי ארץ ישראל, נשיא הסנהדרין בציפורי ונכדו של חותם המשנה, רבי יהודה הנשיא. היה בנו ותלמידו של רבן גמליאל ברבי.
ביוגרפיה

למד תורה מאביו, רבן גמליאל ברבי ומרבי חייא. נודע בקרבתו לרבי אושעיא רבה, ומסופר על רבי יהודה נשיאה ששלח לו משלוח מנות בפורים.
גדולי הדור הראשון של האמוראים, תלמידיהם של רבי יהודה הנשיא ושל רבי חייא, היו חבריו, והתארח לא אחת בחצרו של רבי זכאי דכבול.
שַמשוֹ של רבי יהודה נשיאה היה רבי שמלאי. מגדולי תלמידיו היה ריש לקיש. גם רבי יהושע בן לוי למד ממנו, וכן אבא בר אבא אביו של שמואל שלח לו שאלה הלכתית.
ככל הנראה, הייתה לו אחות בשם יהודיניי או נהוראי. לפי הרב דוד פרנקל, מדובר בשם של איש וכי היה אחיו של הנשיא.
לאחר פטירתו, מילא בנו, רבן גמליאל הרביעי, את מקומו בנשיאות.
ביוגרפיה > מותו וקברו

בתלמוד הירושלמי מסופר כי כאשר נפטר רבי יהודה נשיאה, דחף רבי חייא בר אבא את רבי זעירא הכהן לבית הכנסת של פליטי העיר גופנא בציפורי - שם היה מונח הארון של רבי יהודה נשיאה וטימא אותו. היות שהכתוב מתאר רק את המקום בו הונח ארונו טרם יציאתו לקבורה, אין הוכחה לכך כי נקבר בציפורי.
אמנם, לפי מסורת עממית מאוחרת, קברו של רבי יהודה נשיאה נמצא בכפר יבנית שבצפון הר כנען (מסורת זו תועדה לראשונה בסוף המאה ה-14.
לפי הנוסע מקנדיאה (בן המאה ה-15), יש לזהות את קברו של רבי יהודה נשיאה בציפורי, היכן שמזוהה קברו העממי רבי יהודה הנשיא. עקב דמיון השמות ביניהם והחילוף המצוי בין שמותיהם. כמו כן, ייתכן כי רבי משה ריישר (בן המאה ה-19), גם סבר כך.
מבנה הקבר מתואר כבניין קדום ועליו מבנה חדש, הנמצא בקצה בתי הכפר ציפורי של ימינו. הבניין הקדום היה נקרא בקרב הערבים בשם: קבר בנאת יעקב - קבר בנות יעקב, שם רגיל להרבה קברים קדושים ליהודים.
ביוגרפיה > כינוייו

התוספת "נְשִׂיאָה" לשמו משמעותה, בארמית, "הנשיא". מקובל לכנותו "נשיאה" בארמית, כדי להבדילו מאבי אביו, רבי יהודה הנשיא. השם הזהה יוצר בלבול לא אחת, מה גם שלפעמים גם הוא נקרא "הנשיא". בעלי התוספות כתבו: "בלשון משנה וברייתא קורא אותו הנשיא, ובלשון אמורא קורא אותו נשיאה".
כינוייו של סבו מתייחסים לפעמים אליו. נקרא גם רבי סתם, במשנה, מסכת עבודה זרה, פרק ב', משנה ו' – "רבי ובית דינו התירו בשמן" (ראו להלן). כך היא הנוסחה שלפנינו, אבל רש"י מוחק משפט זה מן המשנה. בשו"ת התשב"ץ כתב שאכן רבי יהודה הנשיא ("רבי", ולא הנכד) ניסה גם הוא להתיר את השמן, אך לא הסכימו עמו חכמי דורו.
גם בירושלמי נקרא לפעמים "רבי", שכן הירושלמי משתמש בשם "רבי" ככינוי לכל משפחת הנשיאים, ולרוב מכנה הירושלמי את ר' יהודה הנכד בשם "רבי יודן נְשִׂייָּה".
רבי יהודה נשיאה מוזכר, כסבו, גם כ"רבי יהודה הנשיא", וכ"רבותינו": "בשלושה מקומות נקרא רבי יהודה הנשיא רבותינו".
גם נכדו נקרא בשם זה, רבי יהודה נשיאה, ללא שום שינוי בשם, דבר הגורם גם הוא לא אחת לבלבול.
בספרות המחקרית יש שמכנים אותו "רבי יהודה השני" ויש שהוא מכונה "רבי יהודה נשיאה הראשון".
תקנותיו

בית דינו של רבי יהודה נשיאה התפרסם בעיקר בשל שני היתרים הלכתיים שיצאו ממנו.
תקנותיו > "בי דינא דשרו משחא"

בית דינו מוזכר כ"בי דינא דשרו משחא" – כלומר, "בית הדין שהתיר את השמן". שמן של גויים, שהיה אסור כמאכלי הגויים ובישוליהם, הותר באכילה בבית דינו של רבי יהודה נשיאה.
על איסור אכילת שמן של גויים החליט דניאל, והאיסור היה תקף רק בתוך העיר. מטרתו הייתה ליצור הרחקה בין יהודים לגויים, כדי שלא ייגררו היהודים לסעודות אצל הגויים ומתוך כך יתחתנו בנישואי תערובת, ונישואי תערובת אסורים לפי התורה – "לא תתחתן בם".
תוקפו של איסור השמן הורחב גם מחוץ לעיר, בתקופתם של הלל ושמאי.
רבי יהודה נשיאה בדק ומצא שזו גזירה שאין הציבור יכול לעמוד בה, וראוי לבטלה; וכיוון שהאיסור לא הונהג כראוי בכל ישראל, היה לבית דינו תוקף לבטל את הגזירה.
תקנותיו > תקנת הגט

המשנה במסכת גיטין שונה הלכה, במקרה של אדם שנתן גט לאשתו אבל הטיל בו תנאי:
כלומר, הבעל התנה שהגט יחול והאישה תהיה מגורשת רק אם לא יחזור למקום מסוים בשנה שמתחילה עם נתינת הגט. הבעל מת בתוך אותה שנה, והבעיה ההלכתית שקיימת ביחס לגט היא, ש"אין גט לאחר מיתה", כלומר אי אפשר לתת גט ולהתנות שיחול אחרי מות הבעל, ולמעשה כך אירע כאן. במקרה שלבעל לא נולדו ילדים, האישה תצטרך להיות כפופה לדיני ייבום וחליצה, ולא תוכל להינשא למישהו אחר ללא חליצת סנדל לאחיו של בעלה. זו ההשלכה של הדין "אינו גט".
רבי יהודה ובית דינו תיקנו תקנה בגט, שאם אמר 'הרי זה גיטך אם לא באתי מכאן עד 12 חודש', ומת בתוך 12 חודש – הגט חל למפרע משעת נתינתו והאישה פטורה מדיני ייבום וחליצה, שכן במות האיש הייתה כבר מגורשת. סברת ההיתר היא, כדעתו של התנא רבי יוסי, שכיוון שבגט כתוב תאריך – שעת חלותו היא מן התאריך הכתוב בו, אמנם התנאי התקיים מאוחר יותר, אך עם קיום התנאי חל הגט למפרע מן התאריך שכתוב בו.
בניגוד להיתר השמן, היתר זה לא זכה לגיבוי מצד חכמי הדור.
תקנותיו > "בי דינא שריא"

רבי שמלאי, שמשו של רבי יהודה נשיאה, ביקש להתיר אף פת של אופה גוי, אבל לאחר היתר השמן ותקנת הגט חשש רבי יהודה שאם יתיר בפעם השלישית, יצא על בית דינו שם כאילו הוא מקל מדי אף במקום שאין צריך, ולכן סירב להתיר אף את הפת, באומרו "אם כן יקראו לנו 'בי דינא שריא' ", כאשר הכוונה לבית דין הנוטה להקל תמיד.
מפעולותיו ומאמרותיו

רבי יהודה נשיאה הוזכר כמי שהתנהג בענווה ובפשטות.
בתלמוד מסופר, שרבי יהודה נשיאה גזר תענית בגלל עצירת גשמים, ולא ירד גשם. אמר: כמה הבדל יש משמואל הרמתי, שביקש גשם בקיץ וירד, ועד יהודה בן גמליאל, שמתפלל לגשמים בזמנם ולא נענה! אוי לו לדור שכך נתקע, אוי לו למי שעלתה בימיו כך! הצטער, וירדו גשמים.
רבי יהודה נשיאה העריך מאוד את לימודם של "תינוקות של בית רבן" – כלומר ילדים הלומדים בבית רבם, ומפורסמת האמרה הבאה שאמר בשמו תלמידו, ריש לקיש:
באותו עניין נמסרה בשמו ההלכה הבאה:
גלריית תמונות

קבר רבי יהודה נשיאה ובית דינו בהר יבנית
פתח הציון
פנים ציון רבי יהודה נשיאה
אולם התפילה שבציונו של רבי יהודה נשיאה
קבר רבי יהודה נשיאה בציפורי, לעיתים מיוחס על-פי המסורת לרבי יהודה הנשיא
פנים הקבר של רבי יהודה נשיאה או רבי יהודה הנשיא
לקריאה נוספת

בנימין לאו, "רבי יהודה נשיאה", בספרו: חכמים, כרך רביעי: ממשנה לתלמוד, ידיעות ספרים, 2012, עמ' 250–268.
נבחרת קרואטיה בכדורגל

נבחרת קרואטיה בכדורגל (בקרואטית: Hrvatska nogometna reprezentacija) היא נבחרת הכדורגל הלאומית של קרואטיה. הנבחרת הוקמה בתחילת שנות ה-90, לאחר שקרואטיה הכריזה על עצמאותה עם התפרקותה של יוגוסלביה. נבחרת קרואטיה הגיעה לגמר מונדיאל 2018 ברוסיה. במונדיאל 2022 סיימה קרואטיה במקום השלישי.
קרואטיה שיחקה בטורניר הגמר הבין-לאומי הראשון שלה באליפות אירופה לאומות 1996, והגיעה לשלב רבע הגמר. כעבור שנתיים, במונדיאל 1998, הגיעה למקום השלישי, ותואר מלך השערים (נעל הזהב) הוענק לחלוץ הנבחרת דאבור שוקר. במונדיאל 2018 העפילה קרואטיה לראשונה בתולדותיה לגמר גביע העולם, שבו שיחקה נגד צרפת, וסיימה את הטורניר כסגנית אלופת העולם. קפטן הנבחרת לוקה מודריץ' נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר.
בשנים 1994 ו-1998 זכתה הנבחרת בפרס של פיפ"א עבור הנבחרת המתקדמת ביותר של השנה. הדירוג הנוכחי של נבחרת קרואטיה ברשימת הדירוג של פיפ"א, הוא המקום ה-12 בעולם, נכון ל-24 באוקטובר 2024; הניקוד הוא 1,701.36 – ללא שינוי לעומת ניקוד קודם. דירוג השיא 3 נמדד לראשונה בינואר 1999, והדירוג הנמוך ביותר 125 נמדד לראשונה במרץ 1994.
היסטוריה > היסטוריה מוקדמת

כדורגל שוחק בקרואטיה מאז תחילת המאה ה-20. עם זאת, עד שנות התשעים קרואטיה לא הייתה בבחינת מדינה עצמאית, כי אם אחת מהרפובליקות שהיוו יחדיו את הפדרציה הקומוניסטית של יוגוסלביה. שחקנים קרואטיים בכירים (לרבות רוברט פרוסינצ'קי, דאבור שוקר, זבונימיר בובאן ואלן בוקסיץ' ייצגו לפיכך את ממלכת יוגוסלביה (1941–1919), את המדינה העצמאית של קרואטיה (1941–1945) ואת הרפובליקה הסוציאל פדרלית של יוגוסלביה (1945–1990), במסגרת נבחרת יוגוסלביה.
לאור נסיבות פוליטיות בממלכת יוגוסלביה, זמן קצר לפני מלחמת העולם השנייה, קבוצות הספורט הקרואטיות הורשו להשתתף בתחרויות שונות תחת הדגל הקרואטי, לכן יש המחשיבים את המשחק שהתקיים ב-4 באפריל 1940 בזאגרב, בין נבחרות קרואטיה ושווייץ, כמשחק הרשמי הראשון של קרואטיה. המשחק הסתיים בניצחון 4:0 של נבחרת קרואטיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרפה המדינה העצמאית של קרואטיה לפיפ"א, ושיחקה יחד עם נבחרות מדינות הציר.
בתקופה זו, שיחקה הנבחרת שני משחקים נגד גרמניה שהסתיימו בתבוסות 5:1.
בשנת 1945 הפכה קרואטיה לרפובליקה במסגרת יוגוסלביה ולפיכך הוצאה מפיפ"א.
היסטוריה > הקמת הנבחרת מחדש

הנבחרת היוגוסלבית האחרונה ששיתפה כמות משמעותית של שחקנים קרואטים שיחקה נגד שוודיה ב-16 במאי 1991, מספר ימים לפני משאל העם על עצמאותה של קרואטיה. נבחרת קרואטית נוספת נוסדה באותה תקופה. היא השתתפה במשחקה הבין-לאומי הראשון נגד נבחרת ארצות הברית ב-17 באוקטובר 1990 באצטדיון מקסימיר בזאגרב וניצחה 1–2. במשחק זה הציגה הנבחרת לראשונה את תלבושת המשבצות האדומות שלה.
קרואטיה עדיין נחשבה כחלק מיוגוסלביה עד להכרזת עצמאותה ב-8 באוקטובר 1991 אבל הנבחרת הזו כבר הייתה למעשה הנבחרת הלאומית שלה.
באמצע 1992 הנבחרת הצטרפה לפיפ"א ולאופ"א והטורניר הראשון בו השתתפה היה מוקדמות יורו 1996.
היסטוריה > יורו 1996

טורניר המוקדמות היה מוצלח מאוד עבור הקרואטים שסיימו ראשונים בבית לפני נבחרות איטליה, ליטא, אוקראינה, סלובניה ואסטוניה עם מאזן של 7 ניצחונות, 2 תוצאות תיקו והפסד אחד בלבד. גם טורניר הגמר של יורו 1996 נחשב למוצלח עבור הנבחרת. היא ניצחה את טורקיה ודנמרק והפסידה לפורטוגל. היא העפילה לרבע הגמר מהמקום השני בבית והפסידה לגרמניה, האלופה שבדרך, 2-1. כוכב הנבחרת היה דאבור שוקר שהבקיע 3 שערים בטורניר.
היסטוריה > מונדיאל 1998

מונדיאל 1998 היה הראשון בו השתתפה קרואטיה. בטורניר המוקדמות היא סיימה שנייה בבית אחרי דנמרק והקדימה את יוון, בוסניה והרצגובינה וסלובניה. הנבחרת התמודדה במשחקי פלייאוף על העלייה מול אוקראינה, שאף היא הייתה נבחרת חדשה יחסית שטרם שיחקה במונדיאל באותה תקופה. במשחק הראשון קרואטיה ניצחה 0–2 ומשחק הגומלין באוקראינה הסתיים בתיקו 1-1 שהעלה את הקרואטים למונדיאל לראשונה בתולדותיהם.
בטורניר הגמר הבטיחה קרואטיה את העפלתה לשמינית הגמר כבר אחרי שני משחקים בשלב הבתים, לאחר שניצחה את ג'מייקה 1-3 ואת יפן 0-1. במשחק על המקום הראשון בבית הפסידה לארגנטינה 1-0 והעפילה מהמקום השני בבית. בשמינית הגמר ניצחה קרואטיה את רומניה 0-1 משער של דאבור שוקר בבעיטת עונשין. בשלב רבע הגמר הציגה קרואטיה משחק בלתי נשכח כאשר הביסה במפתיע את גרמניה 0-3 משעריהם של רוברט יארני, גוראן ולאוביץ' ודאבור שוקר והעפילה לחצי הגמר. בחצי הגמר מול צרפת הובילה קרואטיה משער של דאבור שוקר, אולם הצרפתים הפכו את התוצאה ל-1–2 בדרכם לזכייה בגביע העולמי. קרואטיה סיימה במקום השלישי לאחר שניצחה את הולנד 1-2. הקרואטים נחשבו להפתעת הטורניר. דאבור שוקר סיים כמלך שערי המונדיאל עם 6 שערים. מונדיאל 1998 נחשב עד 2018 לטורניר השיא של נבחרת קרואטיה.
היסטוריה > תחילת שנות ה-2000

לאחר ההופעה המצוינת בגביע העולם, חלה דעיכה בנבחרת הקרואטית והיא לא הצליחה להעפיל ליורו 2000. קרואטיה הצליחה להעפיל למונדיאל 2002, אך הודחה בשלב הבתים לאחר שהפסידה למקסיקו, ניצחה את איטליה והפסידה באופן מאכזב לאקוודור. קרואטיה העפילה גם ליורו 2004 אך שוב הודחה בשלב הבתים לאחר 2 תוצאות תיקו מול שווייץ וצרפת והפסד מול אנגליה. קרואטיה העפילה גם למונדיאל 2006 וגם בו הודחה בשלב הבתים לאחר הפסד מול ברזיל ושתי תוצאות תיקו מול יפן ואוסטרליה. קרואטיה הובילה פעמיים במשחק מול אוסטרליה, כאשר ניצחון היה מעלה אותה לשמינית הגמר, אבל האוסטרלים השוו פעמיים ועלו שלב לראשונה בתולדותיהם.
היסטוריה > יורו 2008

קרואטיה העפילה ליורו 2008 ופתחה את הטורניר בצורה מצוינת, כאשר ניצחה בשלושת משחקיה בשלב הבתים את אוסטריה, גרמניה ופולין. בשלב רבע הגמר התמודדה קרואטיה מול טורקיה במשחק דרמטי. המשחק הסתיים בתיקו 0-0 והגיע להארכה. דקה לסיום ההארכה עלתה קרואטיה ליתרון משער של איוואן קלסניץ' אולם הטורקים השוו 2 דקות בתוספת הזמן של ההארכה וכפו הכרעה בבעיטות מ-11 מטרים. שלוש החמצות של הקרואטים מהנקודה הלבנה הדיחו אותם מהטורניר.
קרואטיה לא הצליחה להעפיל למונדיאל 2010 וזו הייתה הפעם הראשונה בה לא הצליחה להעפיל לטורניר גמר גביע העולם.
היסטוריה > העשור השני של המאה ה-21

קרואטיה העפילה ליורו 2012 אך הודחה בשלב הבתים לאחר ניצחון על אירלנד, תיקו מול איטליה והפסד מול ספרד.
במוקדמות מונדיאל 2014 סיימה קרואטיה במקום השני בבית, והעפילה למונדיאל לאחר ניצחון בפלייאוף על איסלנד.
קרואטיה השתתפה במשחק הפתיחה של המונדיאל מול ברזיל המארחת והפסידה בו 1–3. בהמשך הביסה קרואטיה את קמרון 0–4 והייתה זקוקה לניצחון על מקסיקו על מנת להעפיל לשמינית הגמר, אולם במשחק זה הפסידה 1–3 וסיימה במקום השלישי בבית המוקדם.

קרואטיה העפילה ליורו 2016 ושיחקה היטב בשלב הבתים כאשר גברה על טורקיה 0–1, סיימה בתיקו 2-2 עם צ'כיה וניצחה 1–2 את אלופת אירופה ספרד. בעקבות התוצאות העפילה קרואטיה לשמינית הגמר מהמקום הראשון בבית, אך הודחה על ידי פורטוגל כשהפסידה 0–1 אחרי הארכה.