stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מלחמת האזרחים בלבנון
המחנות במלחמה > המחנה הרדיקלי > מפלגות ותיקות אשר התקיימו בטרם המלחמה

"המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית" של כמאל ג'ונבלאט – רוב כוחה הושתת על ההומוגניות הדתית הדרוזית של חבריה השונים. מנהיגה ג'ונבלאט חתר להשגת מטרות פוליטיות שונות, בעיקר שלא באמצעים אלימים. כוחה של המיליציה הצבאית של המפלגה, שפעלה בעיקר באזור הר הלבנון (לבנון הקטנה) הייתה שולית לאורך המלחמה
מפלגת הבעת' – מפלגת הבעת' בלבנון התחלקה לשני פלגים: אחד אשר תמך – בעקביות, אם כי לא באופן מלחמתי – בעמדה הסורית בלבנון, בראשות עצאם קנצווה; ושני התומך בעמדה העיראקית, בראשות עבד אל-מג'יד א-ראפעי. בין שני הפלגים התקיימו סכסוכים תמידיים.
הנאג'דה (העוזרים) – ארגון סוני ברובו. למרות דרישותיו של הארגון לביטול הסטטוס-קוו בטרם המלחמה. הארגון כמעט ולא השתתף בלחימה והשפעתו נמוגה עם השנים.
"המפלגה הסורית הסוציאליסטית הלאומית" – מפלגה נציונל-סוציאליסטית פאשיסטית לבנונית אשר הצטרפה, בניגוד לעמדה אשר נקטה במלחמת האזרחים בשנת 1958, למחנה הרדיקלי. בזמן המלחמה עלו מתוך המפלגה שני זרמים מרכזיים. הראשון שבהם, בראשות אנעאם רעד, תמך במהלכיה של סוריה בלבנון והשני, בראשות ג'ורג עבד אל-מסיח, המשיך ללחום בכל שנות המלחמה לצד המחנה הרדיקלי. עם זאת השפעתו של הארגון על מהלך הלחימה היא שולית
קומוניסטים לבנונים
המפלגה הקומוניסטית הלבנונית – מפלגה אשר הזדהתה עם הארגונים הפלסטינים, מפלגת הבעת' והמפלגה הפרוגרסיבית הסוציאליסטית. מטעם המפלגה פעלה במלחמה האזרחים המיליציה המשמר העממי.
ארגון הפעולה הקומוניסטית – ארגון בעל מיליציה פעילה, אשר פעולתה הוכחשה על ידי ראש הארגון, מחסן אבראהים. הארגון שם לעצמו כמטרה להגן על לבנון מפני "סכנת הכיבוש הציוני".
המחנות במלחמה > המחנה הרדיקלי > ארגונים אשר הוקמו שנים מעטות טרם המלחמה ובזמן המלחמה

רוב הפעילות הצבאית הלבנונית בוצעה על ידי ארגונים אלו, אף על פי שהיו מקומיים ודמו לכנופיות.
ארגונים נאצריים לבנוניים – ארגונים שונים אשר הזדהו עם מטרותיו של גמאל עבד אל נאצר דוגמת איחוד כלל-ערבי וחיזוק העולם הערבי. ארגונים אלו קיבלו חיזוק בכסף ובנשק ממדינות שונות ובראשן לוב.
"איחוד כוחות העם העמל" – ארגון מקורב לסוריה אשר זרועו הצבאית, "פרקת א-נאצר", השתתף בלחימה כנגד מחנה הסטטוס-קוו, עד שינוי העמדה הסורית במאי 1976. לאחר שינוי המדיניות הסורית תמך הצהרתית בלבד בסוריה. האיחוד הונהג על ידי כמאל שתילא ונג'אח ואכים (אשר נבחר לפרלמנט הלבנוני בבחירות שנערכו ב-1972)
"תנועת התיקונים" – ארגון בראשות עסאם ערב, שהתפלג מ"איחוד כוחות העם העמל" על רקע סכסוכים אישיים.
"הנאצריסטים הבלתי תלויים" – ארגון, בהנהגת אבראהים קוליילאת, אשר תמך בפלסטינים וראה עצמו כ"תנועה חברתית פרוגרסיבית". מיליציית הארגון, "אל-מוראבטון", נעשתה קבוצת הלוחמים הסונית העיקרית בלחימה במלחמת האזרחים בכלל ובביירות בפרט. הארגון תמך במחנה הרדיקלי בכל שנות המלחמה.
"הארגון העממי הנאצרי" ("צבא השחרור העממי") – ארגון שפעל בצידון בהנהגת מוסטפא סעד. בעל חשיבות שולית ביחס לארגונים הנאצריים האחרים
תנועת 24 באוקטובר – ארגון מקומי בטריפולי בעל זיקה לארגונים הפלסטיניים, בראשות פארוק אל-מקדם. גילתה התנגדות פעילה כנגד מעורבות סוריה בלבנון.
א-תנזים – ארגון לאומני קיצוני שהתמקד בפעילות צבאית וחברתית. הארגון התבסס על מיליציה שהורכבה מנוצרים.
המחנות במלחמה > המחנה הרדיקלי > ההנהגה הסונית

דעותיהם של המנהיגות הסונית המסורתית והממסד הדתי למלחמת האזרחים נפרדו כבר בשלב מוקדם. המנהיגות המסורתית, בראשות צאיב סלאם וראשיד כראמה, ראתה את הגישה המהפכנית של מחנה האנטי-סטטוס-קוו כהרסנית לעדה הסונית. בדומה למרונים, פחדו הסונים, שבאופן ברור מספרם היחסי באוכלוסיית לבנון ירד (לצד גדילת קהילת השיעים בלבנון), מאיבוד כוחם הפוליטי במקרה של ביטול המפתח העדתי בלבנון. עם זאת, כאשר פרצה מלחמת האזרחים נדרשו, בגלל תחושת ההשתייכות העדתית שעלתה במלחמה, לשייך עצמם למחנה הרדיקלי – תוך כדי סיכון הבסיס לעוצמתם הפוליטית, בין היתר בגלל היעדר מיליציה משמעותית מטעמם. עמדות ההנהגה המסורתית נטו עם הזמן ל"מרכז הזירה הפוליטית" וניסו לקיים תמיכה בנשיא סולימאן פרנג'יה.
עמדת הממסד הדתי הסוני והעומד בראשה, המופתי חסן ח'אלד, הייתה קיצונית יותר מזו שגילתה המנהיגות המסורתית, אך עדיין הייתה עמדתה רחוקה מזו של שאר המחנה הרדיקלי. דעתו של הממסד הדתי הייתה כי אין לוותר על התביעות המוסלמיות השונות רק בשל חילוקי דעות פוליטיים. הממסד הדתי עזר בארגון "פסגה אסלאמית", שבה השתתפו מנהיגים מסורתיים, אנשי דת, מדינאים (בהם יאסר ערפאת), קיצוניים ומתונים כאחד, שהתקיימה בביתו של המופתי.
המחנות במלחמה > המחנה הרדיקלי > ההנהגה השיעית

במהלך המלחמה נקטו הנכבדים (ה"זועמא"), המנהיגות הפוליטית השיעית המסורתית, קו פשרני בדומה לזה שנקטה המנהיגות הדתית הסונית. רוב כוחה של ההנהגה הפוליטית נלקח ממנה על ידי המנהיגות המיליטנטית השיעית ובעיקר על ידי תנועת המקופחים, שנוסדה שנים בודדות לפני המלחמה על ידי מוסא אל-צאדר. בתחילת המלחמה הקימה תנועת המקופחים את המיליציה אמל. המיליציה נטתה שלא להתערב במלחמה בשנותיה הראשונות ותמכה בעמדת סוריה, הפכה בשנים המאוחרות של המלחמה לאחד מעמודי התווך של המאבק. האוכלוסייה השיעית השמרנית, שבתחילת העימות תמכה באש"ף שפעל באזור מגוריה בדרום לבנון, החלה להתנגד להתנהלותם של הפלסטינים בשטחה, שהקימו מחסומים בשטחה, ופעלו על פי חוקיהם שלהם.
המחנות במלחמה > המחנה השמרני

המחנה השמרני (נקרא לעיתים קרובות גם המחנה הנוצרי או מחנה הסטטוס-קוו) – אגף זה נודע במערב כ"ימין הלבנוני". מחנה זה הוא הומוגני, מבחינה עדתית, בהרבה מקודמו ומפולג פחות. בספטמבר 1976, לאחר כמעט שנה של מגעים, הוקם ארגון-גג משותף, "החזית הלבנונית", אך היקף פעילותו לא היה משמעותי. גם את אגף זה ניתן לפצל למספר קבוצות עיקריות:
המחנות במלחמה > המחנה השמרני > מפלגות נוצריות-מרוניות ומיליציות הקשורות בהן

קבוצות אלו היו החלק המשמעותי ביותר של מחנה הסטטוס-קוו במלחמת האזרחים בלבנון והיווה את רוב כוח הלחימה. המיליציות הנוצריות חומשו על ידי בלגיה ומערב גרמניה, ולטענת מתנגדיהם הרדיקלים, גם מישראל.
כתאיב (הפלנגות הנוצריות) – מפלגה אשר הוקמה עשרות שנים לפני הלחימה ונטתה לפשרנות לאחר מלחמת האזרחים הראשונה בלבנון ונתמכה על ידי מעמד הביניים והשכבות החלשות. לאחר 1973 התחילה המיליציה של מפלגת הכתאיב, שנודעה בשם פלנגות, לאגור נשק כהכנה לעימות, שנראה בלתי-נמנע בעיניהם, עם הארגונים הפלסטינים. בשלב הראשון של הלחימה התרכזו הפלנגות בהגנה על השכונות הנוצריות בביירות. עם התרחבות הלחימה אל מחוץ לביירות צברו הפלנגות, בהנהגת פייר ג'ומייל ושני בניו: בשיר ואמין, כוח רב והחלו לפתוח מחנות אימונים ולקנות נשק כבד. בסוף השלב הראשון של מלחמת האזרחים החלו לקרוא מנהיגי הפלנגות לחלוקת המדינה הלבנונית. תוכניתם הייתה להקים מדינה מרונית נפרדת, אשר תכלול את הר הלבנון, לבנון הקטנה, המולדת ההיסטורית של המרונים ושני אזורים נוספים בעלי משמעות מדינית, כלכלית וגאוגרפית: החוף ומזרח ביירות.
המפלגה הליברלית הלאומית (מל"ל) – מפלגה מרונית שמרנית אשר למנהיגה, כמיל שמעון, שר הפנים של לבנון לאחר פרוץ הלחימה ויד ימינו של הנשיא פרנג'יה, היה סכסוך אידאולוגי ופוליטי ארוך שנים עם כמאל ג'ונבלט. המיליציה של המל"ל, "הנמרים", מילאה תפקיד חשוב במלחמת האזרחים לצידן של הפלנגות.
צבא השחרור של זע'רתא (בריגדת מרדה) – מיליציה מרונית אשר הונהגה, באופן רשמי, על ידי טוני פרנג'יה, בנו של נשיא לבנון. פרנג'יה האב עצמו נמנע, בזמן תפקודו כנשיא, מהתערבות בעניינים עדתיים, אך עם סיום כהונתו התחיל לפעול בצורה פעילה במחנה השמרני. המרדה שימשו כצבא של האוכלוסייה הנוצרית של זע'רתא (אזור זע'רתא-בטרון) במאבק אל מול האוכלוסייה המוסלמית של טריפולי, אך נמנעו מלפעול בזירות סכסוך אחרות.
המחנות במלחמה > המחנה השמרני > גופים מרוניים עדתיים שנוסדו בזמן הלחימה

הגופים המרוניים השונים אשר הוקמו בזמן הסכסוך, נוצרו אד הוק לענייני המלחמה. ארגונים אלו, מטיב הקמתם, היו קיצוניים ביחסם אל המחנה הרדיקלי והטו את המחנה השמרני כולו לקיצוניות.
"הליגה המרונית" – ארגון מרוני בראשותו של שאכר אבו סלימאן, שנודע כתומך פעיל באב שרבל אל-קטיס. הארגון קיים יחסים הדוקים עם המיליציות המרוניות האחרות במסגרת הלחימה בלבנון.
"שומרי הארזים" – ארגון מרוני אשר התנגד ל"ניסיון הערביזציה" שניסו, לדעתו, ראשי המחנה הרדיקלי להנהיג בלבנון. הארגון שנודע בשל עמדותיו הקיצוניות, החל פעולתו ביולי 1975 ושיתף גם הוא פעולה עם הארגונים המרוניים האחרים בלבנון.
"החזית הלבנונית"/"הפסגה המרונית"/"חזית כפור" – בדצמבר 1975 כינסו ראשי העדה והכנסייה המרונית, כנראה בתגובה להתכנסותה של "הפסגה האסלאמית", את "הפסגה המרונית" אשר נודעה מאוחר יותר גם בשם הלא-רשמי "חזית כפור", במטרה ליצור עמדה אחידה לכלל מחנה הסטטוס-קוו. הפסגה יצאה בהאשמה כנגד הפלסטינים בהרס הסטטוס קוו העדתי אשר שרר בלבנון מאז ניסוח "האמנה הלאומית". באחת מפגישותיה, בספטמבר 1976, הודיעו משתתפי הפסגה על החלטתם להקים ארגון-גג לתיאום הפעילות המלחמתית של מחנה הסטטוס-קוו בשם "החזית הלבנונית".
המחנות במלחמה > המחנה השמרני > הזרם הפשרני

ריימונד אדה – מנהיגה של מפלגת הגוש הלאומי, הקים בשנת 1976, שש שנים לאחר פרישתו מן מסגרת הפוליטית "הגוש המשולש" שבה היה חבר עם כמיל שמעון ופייר ג'ומאייל, את "חזית האיחוד הלאומי" – גוף אשר שם לעצמו למטרה לסלק את הנוכחות הסורית מלבנון. אדה התקרב במשך תקופת כהונתו של פרנג'יה אל אישים מן המחנה הרדיקלי, כדוגמת כמאל ג'ונבלאט ורשיד כראמה ואל הפטריארך המרוני. היה זה טבעי כי המסגרת החדשה שהציג אדה משכה לקרבה בעיקר מנהיגים מוסלמיים מתונים. החזית לא השתתפה בלחימה ולבסוף הצטמצמה פעילותה לפרסום אזהרות של אדה מפני "המזימה הציונית-אמריקנית" לחלוקת לבנון ויצירת לבנון נוצרית נפרדת.
אליאס סרכיס – דמות ידועה בפוליטיקה הלבנונית. סרכיס נבחר לנשיאות באפריל 1976, בתמיכת השלטון הסורי. סרכיס פעל לאחר בחירתו לקיום משא ומתן בין כל הכוחות שהשתתפו במלחמה.
המחנות במלחמה > המחנה השמרני > הממסד המרוני הדתי

רוב רובו של הממסד המרוני הדתי נמנע מהתערבות ישירה בלחימה. עם זאת, בשלב מוקדם למדי במלחמת האזרחים התפלגה דעת הממסד לשנים. הפטריארך המרוני, בוטרוס חריש, גילה עמדה מתונה למדי אשר התבטאה בין היתר בהתקרבותו למרוני המתון, ריימונד אדה.
לעומתו, ראש מסדר הנזירים המרוני וראש התאגדות המנזרים בלבנון, האב שרבל אל-קסיס, "הכומר הלוחם", תמך בצורה נלהבת למדי בכוחות הנלחמים, השתתף בפסגה המרונית והיה חבר בחזית הלבנונית. עקב פעילותו הרבה הואשם שרבל על ידי יריביו כי הפך את הכנסיות למחסני נשק ולמקום חלוקת מזון ללוחמים הנוצרים.
המחנות במלחמה > גורמים נוספים בסכסוך

הצבא הלבנוני נשאר נייטרלי בשלביו הראשונים של הסכסוך, אך החל להתפרק במהרה ליחידות המרכיבות אותו, לפי עדה ודת ואלו נלחמו לצד הקרובים להם.
העדות הנוצריות הלא-מרוניות המשמעותיות בלבנון, היוונים-קתולים, היוונים אורתודוקסים והארמנים ניסו שלא להשתתף בלחימה. התארגנותם המלחמתית העיקרית הייתה לצורך הקמת מיליציות מקומיות מאולתרות למטרת הגנה על שכונותיהם.
ישראל פלשה ללבנון ב-1982 ונותרה בה עד 1985, במטרה לסלק את הצבא הסורי במדינה, ולבסס שלטון של הנוצרים במדינה.
שלב הלחימה הראשון: פברואר 1975 עד אוקטובר 1976

ב-26 בפברואר 1975 התקיימה הפגנת דייגים בצידון, ההפגנה פוזרה באלימות ותוך כדי כך נהרגו מספר מפגינים. אירוע זה גרם למתח אצל ארגוני השמאל והתמרמרות נגד השלטון שנתפס בעיניהם כבורגני-ימני.
שלב הלחימה הראשון: פברואר 1975 עד אוקטובר 1976 > אירועי עין-רומאנה

ב-13 באפריל 1975 השתתף פייר ג'ומאייל, ראש מפלגת הכתאיב (הפלנגות), בטקס חנוכת כנסייה חדשה באחד מפרבריה הנוצריים של ביירות, עין-רומאנה. כדי לשמור על האזור ביצעו שומרי ראשו של ג'ומייל שינויים בהסדרי התנועה. בסביבות השעה 11:00 הגיעו ברכב לאזור כשישה פלסטינים חמושים אשר סירבו להישמע להוראותיהם של שומרי הראש ואף ירו באוויר. שומרי הראש חסמו את דרכם ופתחו לעבר הפלסטינים בירי. בקרב היריות שהתפתח נהרגו שלושה משומרי הראש ונהג הרכב הפלסטיני.
בשעות שלאחר מכן, עבר ליד הכנסייה אוטובוס פלסטיני שלפי דיווחי העיתונים היו בו אנשי פת"ח שחזרו מאזכרה לחבריהם שנהרגו שנה קודם בפיגוע חבלני בקריית שמונה. על המאורעות המיידיים לאחר הגעת האוטובוס ישנן שתי גרסאות סותרות. אנשי הפלנגות גורסים כי באוטובוס נסעו פלסטינים חמושים אשר באו לנקום את מות חבריהם. מספר פלנגיסטים ארבו לאוטובוס וכאשר זה התקרב התפתח קרב יריות שבו נהרגו 14 פלסטינים.
מנגד, גרס דובר אש"ף כי באוטובוס נסעו משפחות אשר הוחזרו אל מחנה הפליטים תל א-זעתר הסמוך וכי מאש הפלנגות נהרגו 27 מאנשיהם.
עם זאת, הגרסה המקובלת היא שילוב של שתי הגרסאות. לפי גרסה זו נסעו באוטובוס בין 25 לבין 30 פלסטינים חמושים אשר חוסלו כולם בקרב עם הפלנגות.
בין אם כך ובין אם כך, מאורעות אלה, אשר נודעו בשם מאורעות עין-רומאנה, גררו אחריהם קרבות נוספים בביירות ובסביבתה ותפיסת צמתים ואזורי שליטה אסטרטגיים על ידי הכוחות המזוינים, גם בערים נוספות. למרות מילוי בקשתו של יאסר ערפאת להסגרת האחראים להרג החמושים הפלסטינים, עין-רומאנה הופגזה במשך שלושה ימים על ידי הפלסטינים. הכוחות נחלקו במהרה לשני אגפים, השמאל יחד עם הפלסטינים מול הימין והשמרנים.
בסוף יוני 1975 הצליח המוסלמי הסוני רשיד כראמה, בעזרת מאמציה של סוריה, להקים ממשלת-חירום אשר מנתה שישה נציגים מקרב העדות השונות. ממשלת החירום, אשר פעלה שלושה חודשים בלבד, עד ראשית ספטמבר 1975, הצליחה לקיים שביתת-אש כמעט מוחלטת במהלך כהונתה.
שלב הלחימה הראשון: פברואר 1975 עד אוקטובר 1976 > מעורבות בין-לאומית בסכסוך

הסכסוכים הבין עדתיים משכו אליהם את תשומת ליבן של חלק ממדינות העולם. כחלק ממדיניות החוץ שלה סיפקה ברית המועצות, ביחד עם לוב ועיראק, נשק וסיוע כלכלי לפלסטינים ולתומכיהם במטרה להחליש את השפעת ארצות הברית בלבנון. סוריה גם כן סיפקה נשק ותחמושת לתנועת הפת"ח על מנת לבסס את שליטתה על המיליציות השונות שפעלו בשטח וניהלה דו-שיח מתמיד עם קבוצות כוח אחרות.
רבים מאמינים כי כבר בשלב ראשוני זה של הלחימה נוצר כוח חדש שנאמנותו לא הייתה נתונה לאף אחד מן הצדדים. כוח זה כונה בשם "הכוח השלישי" ויש הרואים בו כאחראי להצתת המהומות לאחר כל רגיעה. לדעת רבים מדובר בשכירים לבנוניים שנשכרו על ידי לוב ועיראק. מעשי "הכוח השלישי" נועדו לגרום לביטול הפסקת האש על ידי מעשי רצח. במאי 1975 נרצחו מאות נוצרים לבנונים צעירים שרובם מרונים אשר הובילו למעשי נקמה מצד המיליציות הנוצריות. כמו כן, רצחו חלק מאנשי ארגון "ספטמבר השחור".
בתחילת ספטמבר חודשו הקרבות. סביר להניח כי הקרבות התפרצו בעידודה של ברית המועצות אשר רצתה לעמעם את הצלחת תיווכה של ארצות הברית להשגת הסכם ההפרדה השני בין ישראל לבין מצרים שנחתם מספר ימים קודם לכן ב-1 בספטמבר 1975. קריאתו של ג'ונבלט לשביתת מחאה ב-15 בספטמבר לא זכתה לתמיכת העם והקרבות המשיכו להתחזק. במסגרת הקרבות נשדדו בעלי חנויות בשווקים הנוצרים של ביירות, פוצצו מפעלי תעשייה חשובים ברובע הנוצרי של ביירות ונעשו ניסיונות לבודד את אשרפיה, הרובע הצפוני הנוצרי של ביירות משאר העיר. באוקטובר 1975 עלו בתוהו ניסיונותיהם של הנוצרים להגן על מרכז העיר ונמל ביירות על ידי התמקמות על גגות ברובע בתי המלון שעל החוף, והם אולצו לסגת מזרחה.
שלב הלחימה הראשון: פברואר 1975 עד אוקטובר 1976 > המשך הפרגמנטציה העדתית

ב-6 בדצמבר 1975 נהרגו ארבעה נוצרים במערב ביירות. בתגובה, הפלנגות הנוצריות הקימו מחסומים ברחבי העיר, ובדקו בהם את מסמכיהם של העוברים והשבים, כדי לקבוע את זהותם הדתית. כל פלסטיני או מוסלמי שנתפס, נרצח בעריפת ראש. המיליציות של המחנה הרדיקלי פעלו בתגובה, וכ-600 מוסלמים ונוצרים נרצחו באירועים שזכו לשם "השבת השחורה". אירועים אלו גרמו למלחמת האזרחים להתפרץ ביתר שאת, והפסקת האש שנשמרה במקומות מסוימים, פסקה מלהתקיים לחלוטין.
הצבא הלבנוני החל להתפורר בחודש ינואר 1976, עם סירובו לפקודה של הקצין הסוני סרן אחמד ח'טיב. ח'טיב פרש והקים את "הצבא הערבי של לבנון" (צל"ע – הצבא הלבנוני הערבי), אשר הפך בהמשך לאחד מן המשתתפים החשובים בזירה הצבאית של הלחימה. מחצית חיילי הצבא הלבנוני, אשר מנה באותה עת כ-19,000 איש, ערקו לביתם והמחצית השנייה הצטרפה לאחד מן הצדדים הלוחמים. עד מרץ 1976 נותרו מן הצבא הלבנוני רק שרידים מעטים, אשר נופצו גם הם עם כישלון ניסיון ההפיכה של קולונל (אלוף) עזיז אל-אדהב ביחד עם המחנה הרדיקלי והפלסטינים ב-11 במרץ.
במסגרת המגמה שרווחה במלחמת האזרחים בלבנון, השתלטות על שטחים בעלי זהות עדתית וחיסול המובלעות העדתיות האחרות באותו השטח, הצליחו הסיעות הנוצריות ב-18 בינואר 1976 להכניע את מעוזי ההתנגדות של המחנה המוסלמי בשכונת העוני כרנתינא הממוקמת במזרח ביירות ובשכונת מסלח. מאורע זה, שבו נהרגו כאלף אזרחים, זכה לשם טבח כרנתינא. בה בעת, כיתרו פלסטינים וכוחות שמאל, בתגובה למצור שהוטל יום קודם לכן על מחנה הפליטים תל א-זעתר, את העיר דאמור (הממוקמת 17 ק"מ דרומית לביירות) וכעבור יומיים, ב-20 בינואר, הצליחו לכבוש את העיירה, לבזוז ולהחריב אותה. מאורע זה נודע בשם טבח דאמור.
לאחר שני מקרי הטבח, מספר התומכים הנוצרים (מקרב השמאל) שתמכו בתנועה הלבנונית הלאומית (של הפלג הרדיקלי) ירד פלאים; תמיכת המוסלמים השמרנים בממשלה, גם כן התדרדרה – כך, הלחימה הפכה ליותר ויותר עדתית. השפעה נוספת של הרציחות, גרמה לפת"ח של יאסר ערפאת, להתאחד במטרותיו עם הציר הרדיקלי, לאור שנאת הפלסטינים המוחלטת בשלב זה, לכוחות הנוצריים.
בתקופה שהגיעה לאחר הרס דאמור ניסו מדינות ערביות רבות והליגה הערבית לתווך בין הצדדים היריבים, אך כל מאמציהם, עד אמצע השנה, עלו בתוהו.
שלב הלחימה הראשון: פברואר 1975 עד אוקטובר 1976 > התגברות המעורבות הסורית

התעניינותם של הסורים בלבנון נבעה ממספר מישורים שהעיקריים שבהם הם המישור הלאומי, המישור הכלכלי, המישור הביטחוני והמישור הפוליטי. במישור הלאומי, לפי מדיניות סוריה לבנון תמיד הייתה חלק אינטגרלי מסוריה וההפרדה בין שתי המדינות היא מלאכותית ומקורה במדינות המערב. במישור הביטחוני ביקשה סוריה למנוע השתלטות ישראלית על חבל הארץ שעד נהר הליטני. המנהיגות הסורית האמינה כי השתלטות שכזו לא רק תעמיד את סוריה בעמדה אסטרטגית נחותה, אלא גם תגרום לבריחתם של פליטים רבים לשטחה. במישור הפוליטי ביקשה סוריה לחזק את שליטתה על הגורמים הפלסטיניים בלבנון ולמנוע עליית משטר קיצוני שיושפע מתכתיבים לוביים או עיראקיים. על מנת להשיג מטרות אלו ביקשו הסורים למנוע את ניצחון אחד מן הצדדים מן החלוקה ולמנוע מלבנון להתפרק למדינות קטנות יותר בעלות אופי עדתי – רעיון שקנה לו אחיזה בקרב מרונים רבים בזמן המלחמה.
מ-1975 ואילך, החלה סוריה לבסס את שליטתה בלבנון באמצעים דיפלומטיים ועל ידי החדרת יחידות של צש"פ בהנהגת קצינים סוריים לשטח לבנון ותמיכה שוטפת במחנה הרדיקלי. לאחר מעורבות עקיפה וניסיונות תיווך, הועברו בספטמבר 1975 שני גדודים כדי להפסיק התנגשויות בין גורמים פלסטינים באזור טריפולי שבצפון לבנון.
ב-14 בפברואר שבוע לאחר פגישה עם אסד, הודיע פרנג'יה על יישום רפורמה, שנודעה בשם "מסמך הרפורמות" (או "המסמך החוקתי"). השינוי המרכזי המוצע במסמך הרפורמות הוא שינוי המפתח העדתי שנקבע באמנה הלאומית של 1943: מעתה ואילך יקבלו הנוצרים 50 אחוזים מן המושבים בבית הנבחרים (לעומת 55 אחוזים שקיבלו על פי האמנה הלאומית) וביטול החלוקה העדתית במשרות הפקידותיות הזוטרות. כמו כן הציע המסמך להרחיב את סמכויותיו של ראש הממשלה על חשבון סמכויות הנשיא המרוני, לשנות את החוקה כך שראש הממשלה ייבחר על ידי הפרלמנט הלבנוני ולהקים בית דין עליון לענייני חוקה ומועצה עליונה לתכנון. רבים תלו במסמך תקווה להפסקת העימות המתמשך.
שלב הלחימה הראשון: פברואר 1975 עד אוקטובר 1976 > רגיעה מתוחה

ההישג הצבאי הסורי איפשר לבסוף את כינוסה של ועידת ריאד ב-17 וב-18 באוקטובר. ועידה כלל-ערבית משושה שכללה את מצרים, סוריה, ערב הסעודית, כווית, לבנון ואש"ף. הוועידה סיכמה על הפסקת אש, נסיגת יחידות הצבא לעמדותיו המקוריות ב-13 באפריל 1975, הסדרת היחסים בין לבנון לבין הארגונים הפלסטיניים לפי הסכם קהיר משנת 1969 ועל מיזוגן של היחידות הסוריות ב"כוח ההרתעה הערבי" שיוכנס אל תוך לבנון במטרה לשמור על הפסקת האש. בכך למעשה הכשירה הוועדה את חדירתה של סוריה אל לבנון, והעניקה לה כסות כלל-ערבית שמנעה ביקורת בין-לאומית על התנהלותה של סוריה בלבנון. בשל היותה ועדה לא-רשמית זכתה הוועידה למעמד שולי ולא מחייב. מעמד זה חייב את התכנסותן של המדינות שוב במסגרת ועידה בקהיר ב-25 וב-26 באוקטובר, לאשרור החלטות ועידת ריאד וקבלת ההחלטה הסופית על גודל הכוח הכלל-ערבי על 30,000 חיילים. הכוח, שהוצג במשך שנים רבות ככוח כל-ערבי, הורכב רובו ככולו, מחיילים סורים. למעשה, עד סוף 1978 הוצאו היחידות הערביות הלא-סוריות (אשר היו מעטות מלכתחילה). ועידה זו נחשבת ל"סיום הרשמי של מלחמת האזרחים". העימותים שהתגלעו לאחר סיום הוועידה נודעים לעיתים כ"משבר הלבנוני".
בסוף שלב הלחימה הראשון, חולקה לבנון דה-פקטו לארבעה חלקים:
צפון לבנון ובקעת הלבנון – שטחים בשליטה סורית ישירה.
מזרח ביירות וסביבותיה וצפון הר-הלבנון – שטחים בשליטה נוצרית. ב-1977 התאחדו המפלגות הנוצריות ל"חזית הלבנונית", וכוחותיה התמזגו לתוך "הכוחות הלבנוניים", שהורכבו בעיקר מכוחות הפלנגות. איחודן של המיליציות, תחת הנהגתו של בשיר ג'ומייל, סייעה לחיזוקו של הכוח, במהלך ההפוגה הזמנית והמתוחה בלחימה.
מערב ביירות והשטח שבין הזהראני לליטני – שטחים בשליטת המחנה הרדיקלי. אזורים אלו הפכו לבסיסים של אש"ף ושאר מיליציות בעקבות ההסכם שהושג בוועידת ריאד. קו העימות שחילק את ביירות נודע בשם "הקו הירוק".
דרום לבנון – דרום לבנון נותר כשטח הפקר אשר נשלט על ידי כוחות אש"ף, המיליציה של רס"ן חדאד (בהשפעה ישראלית) וכוח החירום של האו"ם.
ההערכות הן כי במהלך השלב הראשון של הקרבות נהרגו בין 30,000 ל-40,000 איש.
אחרי כניסת הכוחות הסוריים נוצר שוויון משקל ושקט יחסי, שזכה לכינוי "פאקס סיריאנה" (אנ').
שלב שני בלחימה: אוקטובר 1976 עד 1982

במרץ 1977 ספג המחנה הרדיקלי פגיעה משמעותית, בדמות חיסולו של המנהיג הדרוזי כמאל ג'ונבלט, כנראה בהוראת סוריה. בנו וליד ירש את מקומו כמנהיג המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית, אולם איחוד המחנה הרדיקלי תחת התנועה הלבנונית הלאומית הגיע לקיצו. הנוצרים רצו לבטל את הסכם קהיר אולם סוריה התנגדה לביטול זה.
בספטמבר 1978 נעלם מוסא א-צדר, מנהיגם של השיעים ובינואר 1979 הייתה המהפכה באיראן שחיזקה את השיעים שנתמכו על ידי כוחות המהפכה וביססה את כוחם.
שלב שני בלחימה: אוקטובר 1976 עד 1982 > מבצע ליטני

התקפות אש"ף מלבנון לעבר ישראל ב-1977 ו-1978 החמירו את היחסים בין המדינות. באירוע שזכה לכינוי פיגוע כביש החוף ב-11 במרץ 1978, 11 מחבלים מהפת"ח עגנו בחוף מעגן מיכאל בצפון ישראל, חטפו שני אוטובוסים מלאי נוסעים בקו חיפה–תל אביב, וירו על מכוניות עוברות ושבות. הם הרגו 35 ופצעו 71 ישראלים לפני שנהרגו עצמם מאש צה"ל. פלישתה של ישראל ללבנון ארבעה ימים לאחר מכן כונתה מבצע ליטני. צה"ל כבש את השטח שנמצא דרומית לנהר הליטני, וגרמו למותם של בין 700 ל-2,000 לבנונים. מועצת הביטחון של האו"ם, העבירה את החלטה 425 שקראה לישראל לסגת באופן מיידי מלבנון, ויצרה את הכוח האו"ם הזמני בלבנון (יוניפי"ל), שנועד להיות כוח שמירת שלום בדרום המדינה.
שלב שני בלחימה: אוקטובר 1976 עד 1982 > הקמת רצועת הביטחון

עם השלמת נסיגתם של כוחות צה"ל ביוני 1978, הקימה ישראל את רצועת הביטחון ברוחב של כ-20 ק"מ. כדי להחזיק בקו זה, ישראל תמכה במיליציה הנוצרית של סעד חדאד "צבא לבנון החופשית" (ששמה שונה במלחמת שלום הגליל לצבא דרום לבנון, ובתקופה זו גם הצטרפו לכוח שיעים ודרוזים רבים). ישראל העבירה תחמושת, סיוע כספי וארגוני כדי לחזק את המיליציה.
העימותים האלימים בין אש"ף לבין ישראל וצד"ל התחדשו, כשאש"ף תקף עמדות של צד"ל וירה רקטות לעבר צפון ישראל. ישראל בתגובה, תקפה מהאוויר עמדות של אש"ף, וצד"ל המשיך במאמציו להשתלט על אזור הגבול.
שלב שני בלחימה: אוקטובר 1976 עד 1982 > העימות בין סוריה לפלנגות

בשינוי מדיניות נוסף, סוריה שבעבר תמכה בפלנגות, החלה להתעמת עם המיליציה הנוצרית (בחסות כוח ההרתעה הערבי), בשל ניסיונות המיליציה לערער את השליטה הסורית בלבנון, שכעת נשענה על כוח של כ-24,000 חיילים סורים. באפריל 1981 ניסו הכוחות הלבנוניים (שבעת זו הורכבו בעיקר מלוחמי הפלנגות) להשתלט על בירת מחוז הבקאע, העיר זחלה במרכז לבנון. מתוך כ-150,000 תושבי העיר, מרביתם היו נוצרים יוונים-קתולים, העיר התנגדה לכיבוש הסורי סביבה, והוחזקה בידי קומץ לוחמי "הכוחות הלבנוניים" לאורך תקופת הכיבוש. לאור חשיבותה האסטרטגית של העיר, הממוקמת בהרים המשקיפים על ביירות, ואף קרובה לכביש ביירות–דמשק, החליטו הסורים להשליט את מרותם על העיר, ולהציב בה את חייליהם. מנהיג "הכוחות הלבנונים", בשיר ג'ומאייל, מצידו, ראה חשיבות עצומה בניצחון צבאי בעת זו, כדי למנוע את סוריה מלהורידו מכס הנשיאות, ולשים שם במקומו את עושה דברם, סולימאן פרנג'יה. במהלך הלחימה על העיר, שפרצה בתחילת אפריל, והסתיימה כחודשיים לאחר מכן, קרא בשיר ג'ומייל לסיוע אווירי ישראלי נגד הפגזות הסורים. ב-28 באפריל התכנס הקבינט הישראלי, ואישר את בקשת ג'ומייל. מטוסי קרב ישראליים הפילו מסוקים סורים שהעבירו חיילים נוספים לאזור הלחימה. בעקבות מקרה זה, הציבה סוריה נשק נגד מטוסים בהרים הגבוהים של הבקאע, זאת בניגוד להסכמה בשתיקה במסגרתו סוריה לא הציבה נשק נ"מ בבקאע, ולא מנעה גיחות מודיעין ישראליות. סוריה המשיכה להתנגד לניסיונות המיליציות הנוצריות להשתלט על אזורים בבקאע, במספר קרבות עקובי דם נוספים.
שלב שני בלחימה: אוקטובר 1976 עד 1982 > מתיחות בין ישראל לאש"ף

במהלך תקופת הפסקת האש המתוחה בין ישראל לאש"ף, החל מאוגוסט 1981 עד מאי 1982, תקף אש"ף את ישראל רק פעם אחת, משטח לבנון, בתגובה לתקיפה ישראלית בלבנון, לאחר פיגוע טרור באוטובוס בירושלים. הסכם הפסקת האש היה בעייתי בכך שאפשר לישראל ולאש"ף לפרשו בדרכים שונות. בעוד ישראל טענה כי על אש"ף נאסר לפעול נגד ישראל מכל מקום, הרי שיאסר ערפאת טען שאינו מחויב שלא לתקוף את ישראל משטחים שאינם לבנון (הארגון יכול לפעול משטחי ירדן, למשל). ערפאת המשיך לעודד פעילות טרוריסטית מה"שטחים", וראה בתקיפה ישראלית בלבנון, בתגובה לפיגועים כאלו, הפרה של הפסקת האש. כך, ישראל המשיכה לסבול מפעילות טרוריסטית, אותה סירב ערפאת לגנות, לאורך הפסקת האש. ישראל עצמה, ביצעה מספר הפרות בהמשך ביצוע גיחות צילום לצורכי מודיעין, ושימוש במים שנחשבו ללבנוניים בעיני האו"ם.
לאור המשך התקפות הטרור, פעל שר הביטחון אריאל שרון לגיבוש מתקפה שנייה על לבנון. ברצונו היה לגרש באופן סופי את אש"ף מבסיסיו בלבנון ולחסל את הנהגת אש"ף, ולצורך זה להגיע עד מערב ביירות, בה שכנו הבונקרים של הארגון. שרון גם היה מעוניין להבטיח את בחירתו של בשיר ג'ומייל לנשיאות, שבתורו עתיד היה להסכים לחתום הסכם שלום עם ישראל. הצעתו של שרון הועלתה בכנסת בדצמבר 1981, אולם היא זכתה להתנגדות רבה, וראש הממשלה מנחם בגין דחה אותה.
בתגובה להתנקשות בשגריר ישראל בבריטניה, שלמה ארגוב ב-3 ביוני 1982, בידי טרוריסטים מארגון אבו נידאל, הפרו-עיראקי, ישראל הפציצה מספר בסיסים של אש"ף ושל החזית העממית לשחרור פלסטין בביירות, בתגובה למתקפה זו הפגיז אש"ף יישובים ומרכזי אוכלוסייה בצפון ישראל בהפגזה רחבת היקף וחסרת תקדים בתולדות הסכסוך. בתגובה להתקפה זו ולהתנקשות בשגריר ישראל בבריטניה, פתחה ישראל במבצע שלום הגליל אשר לימים זכה לשם מלחמת לבנון הראשונה.