stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
בלדסארה קסטיליונה
ספר החצרן

הרוח ההומניסטית, עם כמיהתה לאמץ ולמזג את המגוון והבלבול של החיים, ממלאת את אותה שיחת הרנסאנס – בעת ובעונה אחת כל כך פורמלית וכל כך חופשית, כל כך מלומדת וספונטנית, כל כך ממושמעת בעיצוב וכל כך נעימה בתנועה - בחזון נלהב של המעלה האחת שטבע האדם מסוגל לה בדרך כלל: זו של גינונים מוסריים. ומעלה זו היא שנשים מעניקות לחברה. הן שומרות האמנה החברתית. בקוד של החצרן, אשת הרנסאנס באה לידי ביטוי והמשימה שאיזבלה [המרקיזה ממנטובה, המכונה "הגברת הראשונה של הרנסאנס"] נקטה בתוך המהומה המאומצת של החיים האמיתיים, מתממשת, בדפים נלהבים אלה, על ידי גיסתה הפסיבית אליזבטה. אף שאינה לוקחת חלק בשיחה, היא מנהלת אותה, ונוכחותה מחלחלת בהתנהלותה. הגברים שואלים את פיה, במיוחד בהתנהלותם עם נשים - "שאיתן היינו חופשיים ביותר, אבל כזה היה הכבוד שרחשנו לרצון הדוכסית שחופש זה היה האיפוק הגדול ביותר".
בשנת 1528, שנה לפני מותו, ראה אור בוונציה הספר שפרסם את קסטיליונה, "ספר החצרן (אנ')" (Il Libro del Cortegiano), בהוצאת דפוס אלדינה (אנ') בניהול יורשי אלדו מנוציו. הספר, בצורת דיאלוג, הוא דיוקן בסגנון אלגיה של חצר המופת של גווידובלדו דה מונטפלטרו (אנ') מאורבינו במהלך שהותו של קסטיליונה בצעירותו שם בתחילת המאה השש-עשרה. הוא מתאר שיחה פילוסופית אלגנטית, בראשות אליזבטה גונזגה (אנ'), (שבעלה, גווידובלדו, נכה, היה מרותק למיטה) וגיסתה אמיליה פיה. קסטיליונה עצמו אינו תורם לדיון, שמדמיין כאילו התרחש בזמן שהוא לא שם. הספר הוא מחווה של קסטיליונה לחיים באורבינו ולחברויות שלו עם חברי החצר האחרים, שכולם המשיכו לתפקידים חשובים, ורבים מהם נפטרו לפני שהספר יצא לאור, מה שהעניק חדות לתיאורים שלהם.
השיחה מתרחשת על פני תקופה של ארבעה ימים בשנת 1507, בעוד קסטיליונה נעדר כביכול בשל משלחת לאנגליה. היא עוסקת בנושא, שהוצע על ידי פדריגו פרגוסו, של מה שמהווה ג'נטלמן אידיאלי של תקופת הרנסאנס. בימי הביניים, הג'נטלמן המושלם היה אביר שפעל על פי קודי האבירות שהצטיין בכישורו בשדה הקרב. הספר של קסטיליונה שינה זאת. כעת, הג'נטלמן המושלם היה חייב לרכוש השכלה קלאסית בספרות היוונית והלטינית, גם כן. המודל ההומניסטי של הנואם האידיאלי (שקיקרו כינה "האיש הישר"), שעליו מבוסס "החצרן", קבע שלנואם חייבים להיות חיים פוליטיים פעילים של שירות למדינה, בין אם במלחמה ובין אם בשלום. החוקרים מסכימים שקסטיליונה שאב רבות מחיבורו המהולל של קיקרו "De Officiis" ("חובותיו של ג'נטלמן"), שהיה מוכר לאורך כל ימי הביניים, ועוד יותר מחיבורו "De Oratore (אנ')" ("על הנואם"), שהתגלה מחדש ב-1421 ואשר דן בהיווצרותו של נואם-אזרח אידיאלי. ג'ניפר ריצ'רדס מציינת שהשאלה שהציג De Oratore, כלומר, האם אפשר ללמד רטוריקה או שזו תוכנה מולדת, מקבילה לזו של "החצרן". הסוגה זהה גם ב"חצרן" וגם ב-De Oratore: דיון נוח, לא רשמי ופתוח, ברטוריקה של קיקרו הנקראת סרמו (sermo שיחה), שבה הדוברים מציגים את הצדדים השונים של טיעון בשיח ידידותי (ולא לעומתי), מזמינה את הקוראים, כמשתתפים שקטים, להחליט בעצמם את מהי האמת.
ספר החצרן > ההצלחה של ספר החצרן

"ספר החצרן" לכד את "רוח הזמן" ותורגם במהירות לספרדית, גרמנית, צרפתית, פולנית ואנגלית. מאה ושמונה מהדורות פורסמו בין 1528 ל-1616 בלבד. התיאור של קסטיליונה כיצד יש לחנך ולהתנהג האדון האידיאלי נותר, לטוב ולרע, אבן הבוחן של ההתנהגות של כל המעמדות הגבוהים באירופה במשך חמש מאות השנים הבאות. זה היה אחד מני דיאלוגים וחיבורים איטלקיים רבים שנכתבו בתקופת הרנסאנס שבחנו את הג'נטלמן האידיאלי, כולל השיחה האזרחית של סטפנו גואצו (1581) והגלאטאו (1558) מאת ג'ובאני דלה קאסה (אנ'), ספר מקורות למדריכי נימוסים והליכות מאוחרים יותר.
בשום מקום לא הייתה השפעתו גדולה יותר מאשר באנגליה, שם הוא תורגם על ידי סר תומס הובי (אנ') ב-1561, והיה מקור מוכר לשייקספיר. בשנת 1572, אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד השבעה עשר, אחד מאנשי החצר של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, נתן חסות לתרגומו ללטינית של ברתולומיאו קלרק (אנ') וכתב לו את ההקדמה בלטינית. המורה של המלכה אליזבת, ומאוחר יותר מזכירה, רוג'ר אסקם (אנ'), כתב שאדם צעיר שלמד בקפידה את "ספר החצרן" ירוויח מכך יותר מאשר מנסיעות של שלוש שנים באיטליה. פרשנים מאוחרים יותר האשימו את הספר לא פעם כדוגל בשטחיות (ב"צדק קל" לפי ג'ון אוסבורן), אך הוא כונה גם "התרומה היחידה החשובה ביותר להפצת ערכים איטלקיים" ברחבי אירופה. המחקר המקיף ביותר של היחס ל"ספר החצרן" הוא ספרו של פיטר בורק: "ההצלחה של החצרן: הקבלה באירופה של החצרן של קסטליונה".
יצירות אחרות

יצירותיו המשניות של קסטיליונה פחות מוכרות, ביניהן סונטות אהבה וארבעה קנצוני אמורוס (Amorose canzoni, "שירי אהבה") על אהבתו האפלטונית לאליזבטה גונזגה, בסגנון פרנצ'סקו פטרארקה ופייטרו במבו (אנ'). הסונטה שלו Superbi colli e voi, sacre ruine ("גבעות גאות ואתה, חורבות קדושות"), שנכתבה יותר על ידי האינטלקטואל מאשר המשורר בקסטיליונה, מכילה בכל זאת רמזים להשראה פרה-רומנטית. הוא הולחן כמדריגל בעל שישה חלקים מאת ג'ירולאמו קונוורסי (אנ') ותורגם על ידי, בין היתר, אדמונד ספנסר וז'ואשן די בלה.
קסטיליונה גם כתב כמה שירים לטיניים, יחד עם אלגיה למותו של רפאל בשם De morte Raphaellis pictoris ועוד אלגיה, בסגנון פטרארקה, שבה הוא מדמיין את אשתו המתה, איפוליטה טורלי, ככותבת לו. בפרוזה איטלקית הוא כתב פרולוג ל"קלנדריה" של הקרדינל ביביאנה (אנ'), שהוצג ב-1507 באורבינו ומאוחר יותר, בהרחבה, ברומא.
מכתביו של קסטיליונה לא רק חושפים את האיש ואישיותו אלא גם משרטטים את אלה של אנשים מפורסמים שפגש ואת פעילותו הדיפלומטית: הם מהווים משאב רב ערך למחקרים פוליטיים, ספרותיים והיסטוריים.
ראו גם

מידות טובות
לקריאה נוספת

Burke, Peter. The Fortunes of the Courtier: The European Reception of Castiglione's Cortegiano. Penn State University Press, 1995.
Osborne, June. Urbino: the Story of a Renaissance City. London: Frances Lincoln, 2003.
Berger, Harry. The Absence of Grace: Sprezzatura and Suspicion in Two Renaissance Courtesy Books. Stanford, CA: Stanford University Press, 2000.
Raffini, Christine. Marsilio Ficino, Pietro Bembo, Baldassare Castiglione: Philosophical, Aesthetic, and Political Approaches in Renaissance Platonism (Renaissance and Baroque Studies and Texts, vol. 21). Peter Lang Publishing, 1998. ISBN 0-8204-3023-4.
Roeder, Ralph. The man of the renaissance: four lawgivers: Savonarola, Machiavelli, Castiglione, Aretino. New York: Meridian Books. 1933.
ביאורים

↑  בעברית יש למונח שתי משמעויות. הראשונה והנפוצה יותר: "הממונה על הסדר והניקיון ועל התחזוקה ופעולות נדרשות אחרות בחצר של מוסד (כמו בית ספר) או במשק כפרי", והשנייה: "בעל תפקיד בחצר המלך, מקורב למלך". בערך זה ההתייחסות היא למשמעות השנייה.
↑  שיר רועים, שיר בסגנון קלאסי בנושא פסטורלי.
↑  גילוח הקרקפת תוך השארת טבעת שיער כסימן של דבקות או ענווה דתית.
הערות שוליים

1 2  Dates of birth and death, and cause of the latter, from ‘Baldassarre Castiglione’ (אורכב 08.04.2009 בארכיון Wayback Machine), Italica, Rai International online.
↑  חצרן באתר האקדמיה ללשון העברית
↑  MacClintock, Carol (1979). Readings in the History of Music in Performance. Indiana University Press. ISBN 0-253-14495-7.
↑  Comune di Marcaria: La Storia (אורכב 09.02.2009 בארכיון Wayback Machine), p.3.
↑  אוטאביאנו ופדריגו פרגוסו היו שניהם אצילים מג'נובה: אוטאביאנו הפך לדוג'ה של ג'נובה; ובמהלך שלטונו, אחיו הצעיר פדריגו, שהיה חשמן, סייע לו וקיבל את הפיקוד על הצבא. פדריגו, הנודע באדיקות שלו ובקיאותו בעברית כמו גם ביוונית ולטינית, כתב גם חיבורים תאולוגיים ופוליטיים רפורמיסטיים (כולל, לכאורה תרגום של יצירותיו של מרטין לותר) שנוספו מאוחר יותר לרשימת הספרים האסורים של הוותיקן. ראו Eugenio Garin, Renaissance Characters (University of Chicago Press, 1997), עמ'. 87. הוא זה שהציע לראשונה את נושא היווצרותו של החצרן האידיאלי.
↑  French Center for Research and Restoration of the Museums of France: Raphael, Portrait of Baldassare Castiglione
↑  Peter Burke, The Fortunes of the Courtier: The European Reception of Castiglione's Cortegiano, Polity Press, 2013 ISBN 9780745665849
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313492105171  PLWABN: 9810702554005606  BIBSYS: 90582542  BNC: 000648622  BNE: XX1721405  BnF: cb123195492 (data)  CANTIC: a10485776  CiNii: DA0094500X  GND: 118519573  ICCU: CFIV027349  ISNI: 0000 0001 2100 7795  LCCN: n50052782  LNB: 000169127  NDL: 00435504  NKC: jn20011024073  NLA: 36384438  NLG: 76382  NLK: KAC199604618  NLR:   NSK: 000090903  NTA: 068788576  RERO: 02-A000029669  RSL: 000254945  SELIBR: 182769  SNAC: w6k150h2  SUDOC: 032100167  Trove: 355738  ULAN: 500204778  VcBA: 495/18586  VIAF: 39446776   WorldCat (עם VIAF): 39446776 
"Il Cortigiano, Del Conte Baldessar Castiglione. Novamente stampato, et con somma diligentia revisto con la sua tavola di novo aggiunta. Con priuilegio. In Vinegia [Venice], appresso Gabriel Giolito de Ferrari MDXLIX" (1549)
ארמון הדוכס של אורבינו, הרקע לספר החצרן
ביאם שו

| --- | --- |

 לידה:  13 בנובמבר 1872 צ'נאי, הראג' הבריטי 
 פטירה:  26 בינואר 1919 (בגיל 46) לונדון, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד 
 מקום קבורה:  בית הקברות קנסאל גרין 
 מקום לימודים:  בית הספר לאמנות עץ בסנט ג'ון 
 תחום יצירה:  אמנות חזותית 
 בן או בת זוג:  [Caroline] Evelyn Eunice Pyke-Nott 
 צאצאים:  גלן ביאן שו, James Byam Shaw 
 
ג'ון ביאם ליסטון שו (באנגלית: John Byam Liston Shaw‏; 13 בנובמבר 1872 – 26 בינואר 1919), הידוע בכינויו ביאם שו, היה צייר בריטי, מאייר, מעצב ומורה.
ביוגרפיה ועבודה

ביאם שו נולד במדראס; אביו, ג'ון, היה רשם בית המשפט הגבוה במדרס. המשפחה חזרה לאנגליה בשנת 1878 והתיישבה בקנזינגטון. הוא גילה כשרון אמנותי מוקדם ובשנת 1887 הוצגה עבודתו לג'ון אוורט מיליי, שהמליץ שהילד בן ה-15 ייכנס לבית הספר לאמנות בסנט ג'ון. שם הוא פגש לראשונה את האמנים האחרים ג'רלד פנוויק מטקאלף (יליד הודו) ואת רקס ויקט קול. הוא גם פגש שם את אוולין פייק-נוט, אשתו לעתיד. משנת 1890 למד שו בבתי הספר המלכותיים של האקדמיה שם זכה בפרס ארמיטג' בשנת 1892 על עבודתו "משפט שלמה".
לאורך הקריירה שלו עבד ביאם שו במיומנות במגוון רחב של מדיות אמנות, כולל צבעי שמן, צבעי מים, פסטלים, עט ודיו והשתמש בטכניקות כגון צביעה והזהבה. הוא הושפע מהפרה-רפאליטים ולקח רבים מהנושאים שלו משיריו של רוסטי. הוא הציג לעיתים קרובות בגלריה של דאודסוול ברחוב ניו בונד, שם היו לו לפחות חמש תערוכות יחיד בין השנים 1896 ו-1916.
בהמשך חייו הפופולריות שלו כאמן דעכה, והוא פנה להוראה למחייתו. הוא לימד במחלקת הנשים בקינגס קולג' בלונדון משנת 1904 ובשנת 1910, יחד עם רקס וויקט קול, הוא ייסד את בית הספר לאמנות. לאוולין שו היה תפקיד פעיל בבית הספר החדש, בהוראת כיתת המיניאטורות, תחום התמחותה. לשו היה קשר ארוך עם האמנית והמאיירת אלינור פורטסקווי-בריקדייל, שלימדה בבית הספר החדש.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייסו ביאם שו וויקאט קול ליחידת רובאים, אף שהועבר במהרה למערך המיוחד להסברה. הוא הפיק קריקטורות מלחמה שהתפרסמו בעיתונים רבים וגם מצא עבודה עם ועדות זיכרון. זמן לא רב לאחר סיום המלחמה התמוטט שו ומת בגיל 46 ממגפת השפעת הספרדית (1918–1919) ונקבר בבית העלמין של קנסל גרין.
הלווייתו נערכה בסנט ברנבאס, אדיסון רואד. שנים קודם לכן תכנן לכנסייה זו שני חלונות ויטראז' בגוון צהוב, המתארים את הקדושים ססיליה ומרגרט. אנדרטה מעוטרת בצבע אדום, ירוק וזהוב לחייו, בסגנון המאה ה-15, עדיין עומדת שם.
משפחתו

בשנת 1899 התחתן ביאם שו עם האמנית אוולין קרוליין יוניס פיקה-נוט, שלימים נודעה בשם אוולין שו (1870–1959). אחותה של אוולין הייתה איזבל קודרינגטון, אמנית נוספת בתחילת המאה העשרים. ביאם שו הגיע ממשפחת איירשייר של עורכי דין ואנשי דת. משפחתה של אוולין, ה-Pyke-Notts, הייתה ג’וניסטית מסווימברידג’ בצפון דבון.
לבני הזוג נולדו חמישה ילדים, ביניהם השחקן ובמאי התיאטרון גלן ביאם שו והיסטוריון האמנות ג'יימס ג'ים ביאם שו. בתם היחידה, ברברה, נישאה לאדמירל א.פ. פוגלי. שני בנים שלהם נהרגו במהלך מלחמת העולם השנייה בשירות צבאי. המשפחה מתוארת בציור הפסטל החצי-אוטוביוגרפי של האמן "אשתי, הבארונים שלי וכלב ג'ון" (1903).
איורי ספרים

Browning, Robert (1897), Poems.
Boccaccio (1899), Tales, Joseph Jacobs trans
Chiswick Shakespeare – 500 plates
Hope, Laurence (1901), The Garden of Kama – these illustrations form some of Byam Shaw’s more famous ones
Old King Cole's Book of Nursery Rhymes, 25 plates, engraved and printed at the Racquet Court Press by Edmund Evans, published by Macmillan, 1901
Historic Record of the Coronation of King Edward VII and Queen Alexandra, 1904 – commissioned to produce 34 illustrations.
Haggard, H. Rider (1903), Pearl-Maiden: A Tale of the Fall of Jerusalem
Rossetti, Dante Gabriel (1906), The Blessed Damoze
The Great Operas: The Ring of the Nibelung J Cuthbert Hadden, 1907
גלריה

כרמן – ארקוד
עולה לרגל
אדם וחווה
כניסת המלכה מרי ללונדון
הגיבור הגדול
גן קאמה
הרוצח
לה טרוויטה
הערות שוליים

↑  The Art and Life of Byam Shaw by Rex Vicat Cole, Seeley Service and Co. Ltd, London, 1932
↑  ArtMagick: John Byam Liston Shaw (British, 1872-1919), web.archive.org, ‏2007-10-28
↑  Byam Shaw School of Art, web.archive.org, ‏2007-12-18
1 2  David Peters Corbett, Lara Perry, English Art, 1860-1914: Modern Artists and Identity, Manchester University Press, 2000, ISBN 978-0-7190-5520-1. (באנגלית)
↑  The Holland estate: Since 1874 | British History Online, www.british-history.ac.uk
↑  "Byam Shaw family", Answers (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008502375205171  AGSA: 3077  BnF: cb149723121 (data)  CiNii: DA06608840  GND: 122410521  ISNI: 0000 0000 8371 5685  LCCN: n80087646  MusicBrainz: 38825ae8-89d8-4601-9735-0303afa737af  NDL: 01039983  NGV: 1234  NKC: xx0209993  NLA: 35493762  NTA: 139388737  RKD: 72241  SNAC: w6r246f5  SUDOC: 061103365  TePapa: 2070  Trove: 973253  ULAN: 500017082  VcBA: 495/335990  VIAF: 34728918   WorldCat (עם VIAF): 34728918 
ביאם שו, ההתייצבות, 1917
בניין אמריקן רדיאטור

| --- | --- |

 מידע כללי
 סוג:  גורד שחקים, בית מלון 
 שימוש:  במקור משרדים וכיום בית מלון
 כתובת:  רחוב 40, מנהטן, ניו יורק
 מיקום:  מנהטן 
 מדינה:  ארצות הברית
 בעלים:  American Radiator Company 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  1924
 תאריך פתיחה רשמי:  1924 
 אדריכל:  ריימונד הוד, אנדרה פוילהוקס 
 סגנון אדריכלי:  אר דקו 
 מידות
 גובה:  103 מטר
 קומות:  23 
 קואורדינטות:  40°45′11″N 73°59′02″W﻿ / ﻿40.752970°N 73.983970°W﻿ / 40.752970; -73.983970
 bryantparkhotel.com
  (למפת ניו יורק מוגדלת) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין אמריקן רדיאטור(למפת ניו יורק רגילה) מנהטן הברונקס ברוקלין קווינס סטטן איילנד  ניו ג'רזיבניין אמריקן רדיאטור(למפת מנהטן רגילה) בניין אמריקן רדיאטור(למפת מנהטן מוגדלת) בניין אמריקן רדיאטור
 
בניין אמריקן רדיאטור (באנגלית: American Radiator Building) הוא גורד שחקים השוכן ברחוב 40 במידטאון מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין מתנשא לגובה של 103 מטרים והוא בעל 23 קומות מעל הקרקע ועוד קומת מרתף אחת. הוא תוכנן בשנת 1924 על ידי האדריכלים ריימונד הוד ואנדרה פוילהוקס בסגנון אר דקו נאו-גותי עבור חברת אמריקן רדיאטור.
היסטוריה

בניין אמריקן רדיאטור תוכנן ועוצב בהשראת הצעתו של האדריכל הפיני אליאל סארינן למגדל שיקגו טריביון.
תכנון הבניין שילב סגנון נאו-גותי ואר דקו. הלבנים השחורות בחזיתותיו (המסמלות פחם) נבחרו כדי להקנות לו אופי מסיבי ומוצק. חלקי החזיתות מלבנים מוזהבות (המסמלות אש) מעוטרות בשיש. על הקישוטיות והפסלים אחראי רנה פאול צ'מבלן (Rene Paul Chambellan).
בשנת 1998, נמכר הבניין לפיליפ פילבסקי (Philip Pilevsky) תמורת 150 מיליון דולר אמריקאי. שלוש שנים לאחר מכן, שונה שמו של הבניין מאמריקן רדיאטור למלון פארק בריאנט (באנגלית: The Bryant Park Hotel). המלון בעל 130 חדרים ותיאטרון בקומת הכניסה.
מאחר שהבניין בעל מעמד היסטורי האוסר על שינויים חיצוניים, נדחתה בקשת בעלי המלון להגדיל את חלונות חדרי האירוח.
הבניין מתואר בציורה של ג'ורג'יה אוקיף Radiator Building - Night, New York.
ראו גם

גורדי שחקים בניו יורק
גורדי שחקים מוקדמים
הערות שוליים

↑  בניין אמריקן רדיאטור באתר Emporis
↑  Henry, Jay C. (1993). Architecture in Texas, 1895–1945. University of Texas Press. pp. 217–218. ISBN 0292730721.
↑  Solomonson, Katharine (2003). The Chicago Tribune Tower Competition: Skyscraper Design and Cultural Change in the 1920s (2 ed.). University of Chicago Press. p. 247. ISBN 0226768007.
ג'אנט קראקסטון

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  17 במאי 1929 לונדון, הממלכה המאוחדת 
 פטירה:  18 ביולי 1981 (בגיל 52) לונדון, הממלכה המאוחדת 
 מוקד פעילות:  הממלכה המאוחדת 
 מקום לימודים:  האקדמיה המלכותית למוזיקה 
 שפה מועדפת:  אנגלית 
 כלי נגינה:  אבוב 
 
ג'אנט קראקסטון (באנגלית: Janet Helen Rosemary Craxton; ‏ 17 במאי 1929 - 18 ביולי 1981) הייתה אבובנית ומורה אנגליה.
ביוגרפיה

ג'אנט הייתה הצעירה בשישה ילדים ובתו היחידה של הפסנתרן והמורה הרולד קראקסטון. אחד מאחיה היה הצייר ג'ון קראקסטון. היא נישאה למלחין אלאן ריצ'רדסון בשנת 1961.
ג'אנט קראקסטון למדה באקדמיה המלכותית למוזיקה בשנים 1945 עד 1948 ובקונסרבטואר של פריז בשנים 49–1948. היא הייתה אבובנית ראשית בתזמורת האלה מ-1949 עד 1952, בנגני מוצרט של לונדון מ-1952 עד 1954, בתזמורת רשות השידור הבריטית מ-1954 עד 1963, בתזמורת הסינפונייטה של לונדון מ-1969 עד 1981, ובתזמורת של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן מ-1979 עד 1981. בשנת 1958 התמנתה לפרופסור לאבוב באקדמיה המלכותית למוזיקה.
קראקסטו הייתה סולנית מבוקשת מאוד וניגנה בהשמעות בכורה עולמית יצירות משל ראלף ווהן ויליאמס, לנוקס ברקלי, אלאן רואוסתורן, אליזבת לוטיינס ועוד.
ברל כצנלסון (אוניית מעפילים)

| --- | --- |

אוניית המעפילים "ברל כצנלסון"
 שם צופן:  פורטונה
 ארגון:  המוסד לעלייה ב'
 קורות ההפלגה
 רב החובל:  פטרו
 מפקד האונייה:  משה רבינוביץ
 גדעוני:  ידידיה צפריר
 יום היציאה:  16 בנובמבר 1945
 מקום ההגעה:  נמל חיפה
 נתוני האונייה
 הושקה:  1938-1935
 שם קודם:  Demetrius
 הדחק:  180 טון
 אורך:  30 מטר
 מהירות:  8.5 קשר
מסלול ההפלגה של "ברל כצנלסון", נובמבר 1945
ברל כצנלסון הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב'. היא הייתה האונייה הראשונה שנתפסה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
נקראה על שם ברל כצנלסון ממנהיגיה הבולטים של תנועת העבודה והוגה דעות של הציונות הסוציאליסטית, אשר נפטר בירושלים בשנת 1944.
תולדותיה > "דמטריוס" – אוניית משא

"דמטריוס" ("Demetrius") נבנתה בשנים 1935–1938 כאוניית משא (Coaster) בנויה ברזל, באורך 30 מטר, בעלת תורן ראשי בגובה 15 מטר, תא הגה במרכז האונייה, ומנוע דיזל בעל 100 כוח סוס.
תולדותיה > "ברל כצנלסון" – אוניית מעפילים > רכש והכנה

נרכשה מבעליה על ידי איש המוסד לעלייה ב' לוי שוורץ, באמצעות ה"אווז", כינוי של סוכן יווני בשם גאגאניס בפיראוס שביוון.
המאמצים להכנתה החלו בסתיו 1945.
ב-1 באוקטובר 1945, יצאו עשרה שליחי ההסתדרות הכללית, וחמישה מהמוסד לעלייה ב' באונייה "נתן ב'", דרך רודוס, ומשם לקלרנצה בפלופונז, ספיינזה (Sapientza), ומשם לסנטה מריה באיטליה, כאשר הם התחזו לקציני ים. הם הגיעו ב-18 באוקטובר לפיראוס כדי לבדוק את האונייה.
המלווים הגיעו ב"דלין" לבארי, באוגוסט 1945, ומשם ליוון. במחסן הראשי של האונייה, שמידותיו היו 12 מטר, סודרו מעל הרצפה שני דרגשי עץ עם מעבר ביניהם.
במחסן הקטן שאורכו חמישה מטר סודר מקום לינה נוסף וכן מקום למצרכים. הוזמנו אניצי קש ובדים ברזנט לכיסוי דרגשי השינה, ונבנה מטבח.
ההכנות וההפלגה לא הופרעו על ידי השלטונות המקומיים, אולם נתגלו על ידי אנשי הבולשת הבריטים ערב צאתה להפלגה. יום לאחר הפלגת האונייה מיוון, זומן אהוד אבריאל, איש המוסד לעלייה ב' למפקדת הצבא הבריטי באתונה, ושם נאמר לו על ידי קצין בולשת בריטי שעליו לעזוב את יוון בגלל אחריותו להפלגת "ברל כצנלסון".
מפקד האונייה היה משה רבינוביץ' איש הפלי"ם, ולצדו אריה קפלן ("קיפי"), איש הפלי"ם גם הוא, והגדעוני היה ידידיה צפריר. לרשותם עמד מכשיר קשר, שהוכן במעבדת ההגנה בארץ ישראל.
רב החובל, פטרו, והימאים היו יוונים, בהם הקפטן מיציס, מכונאי, מלח ראשי ומלחים נוספים.
תולדותיה > "ברל כצנלסון" – אוניית מעפילים > המעפילים

211 המעפילים, באו מיוון, רומניה, הונגריה, פולין ויוגוסלביה. רובם ככולם היו ניצולי השואה:
131 היו ניצולי מחנות ההשמדה, 71 היו פרטיזנים, 9 שבויי מלחמה לשעבר, ו-15 נאספו באירופה במסגרת ארגון עליית הנוער.
הם נאספו במחנה ליד אתונה. והובאו בכלי רכב מוולוס (Volos), ומסלוניקי למחנה באזור עגינת האונייה דרומית מזרחית לאתונה, ליד כף סוניון.
ההעלאה לסיפון האונייה נערכה בשעות הערב, באמצעות הסירות שהאונייה הייתה מצוידת בהן. ובוצעה על ידי צוות הימאים שבאונייה.
תולדותיה > "ברל כצנלסון" – אוניית מעפילים > ההפלגה

האונייה הפליגה מיוון בלילה שבין 16 ל-17 בנובמבר 1945.
נתיב ההפלגה המתוכנן תיאר תנועה מכף סוניון אל לווריון, מזרחית לרודוס, מפרץ אדנה (Adana) דרך איי הדודקנז (Dodecanese) בין רודוס לכרתים, צפונית לרודוס, לאורך החוף הדרומי של טורקיה, מצפון לקפריסין, ומשם לכיוון חופי ארץ ישראל.
יצאה לדרכה בים סוער, ולאחר שלוש שעות עגנה באחד האיים.
ב־17 בנובמבר בשעה 21:00 חידשה את הפלגתה במהירות 8-7.5 קשר, הים היה שקט. לאחר שעברה את האי קסטלוריזון (Kastellhorizon), שהיה בשליטה בריטית, התחוללה סערה, ונאלצה לעגון במפרץ סגור שבין האי לקלאוקוניה ( calaoconia ) שבחוף הטורקי.
תולדותיה > "ברל כצנלסון" – אוניית מעפילים > עימות עם הבריטים

ב-21 בנובמבר בשעה 16:30, בהיות הספינה בין קפריסין לחיפה, חג מעליה מטוס בריטי דו מנועי. מטוס נוסף נראה טס צפונה.
ב-22 בנובמבר בשעה 11:00 שוב הגיע מטוס. לאחר מכן לא היה כל עימות עד חופי ארץ ישראל.
האונייה התקרבה לחופי ארץ ישראל ב-22 בנובמבר 1945 בשעה 16:00.
בשעה 21:30 החלו להוריד את המעפילים אל החוף, באזור שבין סידני עלי לשפיים, באמצעות ארבע סירות שהגיעו מבסיס הפלי"ם בקיסריה. המעפילים הצליחו להגיע לחוף ולהתפזר ביישובי הסביבה.
כשהחלה ההורדה של המעפילים אל החוף, (200 מעפילים), נזדמנו לאתר דייגים ערבים אחדים, שהגיעו לאתר במקרה. הם נעצרו על ידי המלווים עד גמר ההורדה, מלבד אחד, שהצליח להימלט ולהודיע למשטרת סידנא עלי.
בשעה 22:00 הגיעה משחתת בריטית לקרבת מקום והורידה סירה גדולה ובה עשרה חיילים חמושים. באותה עת נותרו על האונייה רק 11 מעפילים ושני מלווים. 6 חיילים בריטים עלו על הסיפון ואז משה רבינוביץ' השמיד את מכשיר הקשר. אריה קפלן קפץ למים ושחה לחוף, משה רבינוביץ' וידידיה צפריר נתפסו והועברו למחנה המעצר בעתלית, ושהו שם עד לשחרורם באמצעות סרטיפיקט.
שתי סירות פלי"ם שהעבירו את אחרוני המעפילים לחוף נתפסו בים הפתוח, 12 אנשי צוותן נעצרו והועברו למחנה המעצר בלטרון, ביניהם שני מפקדי הסירות יוסף אלמוג ויוסף דרור. אנשי הפלי"ם שוחררו לאחר שישה חודשים.
11 מעפילים שנשארו על הספינה הועברו למחנה המעצר בעתלית.
מכיוון שהכוחות המפריעים להורדת המעפילים אל החוף יצאו ממבנה משטרת סידנא עלי, הוחלט במפקדת "ההגנה" לפגוע בתחנות המשטרה ולפוצצן יומיים לאחר מכן. הביצוע הופקד בידי הפלמ"ח, וב-24 בנובמבר, פוצץ מבנה המשטרה בסידנא עלי, ומבנה משטרת החוף בגבעת אולגה.
הערות שוליים

↑  ארץ ישראל בשבעת ימי האלם, דבר, 2 בדצמבר 1945
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987008593882105171  LCCN: nr92014628  VIAF: 132963837   WorldCat (עם VIAF): 132963837
ביאנקה (אותלו)

| --- | --- |

ציור מאת ויליאם הולמן האנט
 יוצרים:  ויליאם שייקספיר 
 
ביאנקה היא דמות במחזה "אותלו" של ויליאם שייקספיר, בתפקיד המאהבת הקנאית של קאסיו. על אף שהיא מופיעה בשלוש תמונות בלבד, היא מהווה גורם משמעותי לקידום תוכניתו של יאגו לגרום לאותלו להאמין שאשתו דסדמונה בוגדת בו עם קאסיו. ביאנקה נחשבת באופן מסורתי כקורטיזנה, אם כי עיסוק זה אינו מצוין במפורש במחזה. עם זאת, במהלך המאה ה-19, צונזרה דמותה מהופעות, על רקע מוסרי.
יש להבדיל בין ביאנקה כאן לבין דמותה של ביאנקה מינולה במחזה "אילוף הסוררת" של שייקספיר.
תפקידה במחזה

בתמונה השלישית של המערכה השלישית מגלה יאגו לקהל כי גנב בחשאי את המטפחת שאותלו נתן לדסדמונה כשי אהבה, וכי הוא מתכנן לאבד אותה במעונו של קאסיו. בתמונה הבאה, מתגלה המטפחת, וקאסיו מתפעל ממנה ומבקש מביאנקה להעתיק אותה עבורו. ביאנקה, הכועסת על קאסיו שמצייחס בחוסר חשיבות לממערכת היחסים ביניהם, אומרת שהמטפחת היא מתנה מאישה אחרת, אך בסופו של דבר מסכימה לבקשתו.
בהמשך, באמצע התמונה הראשונה של המערכה הרביעית, טרם כניסתה של ביאנקה, מצותת אותלו בחשאי לדיון מלא ניבולי פה בין יאגו לקאסיו אודות מעלליו המיניים של האחרון עם אישה צעירה. הודות לתכנון המדוקדק של יאגו (ומעט מזל רע), איש מהדוברים לא מזכיר את שמה של האישה המדוברת; הכוונה היא למעשה לביאנקה, אבל למרבה הטרגדיה, מניח אותלו שמדובר באשתו, דסדמונה. ביאנקה נכנסת בפתאומיות, והחשדות שלה כלפי קאסיו גדולים אף יותר מקודם. היא משוכנעת שהמטפחת שייכת לאישה אחרת, וזורקת אותה בבוז לרגליו של קאסיו. בעיניו של אותלו, קנאתה הגלויה מאשרת את הניאוף של אשתו. "הראיה" הזאת משלימה את העלילה שרקם יאגו נגד דסדמונה, ומכאן הופך אותלו נחוש לרצוח אותה ואת קאסיו.
לבסוף, בתמונה הראשונה במערכה החמישית, ביאנקה מגיעה מיד לאחר שיאגו דקר את קאסיו ומגיבה באימה ובדאגה. יאגו מעמיד פנים שזה עתה נכנס למקום, ומאשים את ביאנקה שהיא חלק מהקבוצה שתקפה את קאסיו. לטענתו, תגובתה הנרגשת נובעת מכך שהיא נתפסה ולא מתוך דאגה לקאסיו, והוא גורם לה להודות שקאסיו סעד בביתה מוקדם יותר באותו ערב. יאגו ואמיליה קוראים לה פרוצה, אבל ביאנקה משיבה "אני לא פרוצה, ויש בי יושר לא פחות מאלה שמשמיצים אותי." היא מובלת לחקירה, ואינה נראית או מוזכרת שוב במחזה.