stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס (מנטניה)
היסטוריה ורקע

יהודית היא גיבורת ספר יהודית, מן הספרים החיצוניים למקרא שבו מתואר כיצד היא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי, לאחר שהסתננה למחנהו כדי להציל את עמה. הציור מתאר את הרגעים שלאחר העריפה, שבהם יהודית ושפחתה נמצאות ליד אוהלו של הולופרנס.
הציור תוארך בעזרת השוואה לציורי גריזיי דומים, שנושאם הברית הישנה, שצוירו על ידי מנטניה בין השנים 1495–1500. ייתכן והציור היה כלול באוסף בית גונזגה שנרכש על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה בשנת 1628. הוא עבר בירושת משפחת אצולה אנגלית עד שנמכר בלונדון בשנת 1917. הוא נרכש והועבר לניו יורק בשנת 1923 ונתרם לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון בשנת 1942.
תיאור היצירה

הלוח הוא בעל צבעים מבריקים וססגוניים, ודומה למיניאטורה. יהודית עומדת מתחת לאוהלו הוורוד של הולופרנס (שרגלו נראית מימין) מיד לאחר שערפה את ראשו, כשהחרב עדיין בידה. היא לבושה שמלה לבנה צמודה ומעליה אריג כחלחל. האדמה, המצוירת בפרספקטיבה אלכסונית, מורכבת מאבנים ולוחות קרקע שחלקם אינם במקומם וצבועה בטמפרה בצבעי זהב וכסף.
קפלי לבושה של יהודית משתפלים מגופה כאילו הייתה פסל קלאסי. עמידתה היא עמידת קונטרה פוסטו מתפתלת הרווחת בדמויות הרנסאנס, ונגזרת מפסלים עתיקים. היא נראית שלווה ומנותקת מהזירה המבעיתה, כשראשו של הקורבן שעדיין אחוז בידה מוכנס לשק המוחזק בידי שפחתה.
הערות שוליים

1 2  
"Andrea Mantegna, Judith with the Head of Holofernes". הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון. (באנגלית)
יוזף הגי

יוזף הגי (בגרמנית: Josef "Seppe" Hugi;‏ 23 בינואר 1930 – 16 באפריל 1995) היה כדורגלן שווייצרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירת משחק

הגי נולד ב-23 בינואר 1930 בעיירה רייהן, שבשווייץ. הוא התחיל לשחק כדורגל מגיל צעיר, אך התחיל לקחת את העניין ברצינות בסוף שנות העשרה שלו, אז הלך לאקדמיה של בזל. בשנת 1948 חתם הגי בקבוצה הבוגרת של בזל, ושיחק שם למשך ה-14 שנים הבאות. הוא היה שותף לזכייתה של הקבוצה בליגה השווייצרית של 1952/53 וזכה בין השנים 1952–1954 שלוש פעמים ברציפות בתואר מלך השערים של הליגה. במהלך הקריירה שלו בבזל כבש 224 שערים ביותר מ-300 משחקים. בשנת 1962 חתם בקבוצה זוריץ' מציריך, אך שיחק שם רק שני משחקים. לאחר מכן שיחק בקבוצות מליגות נמוכות, עד שפרש בשנת 1965.
בנבחרת שווייץ הגי ערך 34 הופעות וכבש 22 שערים בין השנים 1951–1960. במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ כבש 6 שערים לכל אורך הטורניר, כולל שלושער במשחק ההיסטורי 7–5 נגד אוסטריה. שווייץ סיימה את הטורניר ברבע הגמר, והגי זכה בנעל הכסף בצוותא עם מקס מורלוק הגרמני ואריך פרובסט האוסטרי. הגי הוא השחקן השווייצרי שכבש הכי הרבה שערים בהיסטוריית המונדיאל.
הגי נפטר ב-16 באפריל 1995 בבזל שבשווייץ, בגיל 65, עקב דימום מוחי.
תארים

אליפות שווייץ: 1952/53
מלך השערים של הליגה השווייצרית (3): 1951/52, 1952/53, 1953/54
המצבה של יוזף הגי
טוני וארלה

טוני סנטוס וארלה מונטיירו (בפורטוגזית: Toni Santos Varela Monteiro; נולד ב-13 ביוני 1986) הוא כדורגלן עבר כף ורדי ששיחק בעמדת הקשר.
קריירה

וארלה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וואלבייק. ב-24 באוגוסט 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד דן האג. בעקבות יכולתו מרשימה, ב-26 בפברואר 2009 הוא האריך את חוזהו במועדון עד יוני 2011. ביולי 2011 חתם בספרטה רוטרדם לשנתיים לאחר שסיים את חוזהו בוואלביק. בקיץ 2013 הוא שוחרר סיים את חוזהו במועדון לאחר שהבקיע שער אחד ב-49 משחקים. את עונת 2013/2014 הוא פתח ללא קבוצה, אך בנובמבר 2013 הוא חתם בדורדרכט. בינואר 2014 חתם בלבדיאקוס. ב-5 בספטמבר 2014 חתם באקסלסיור.
ב-24 במאי 2010 וארלה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת כף ורדה במשחק ידידות נגד פורטוגל. וארלה היה שותף להעפלה ההיסטורית של הנבחרת לגביע אפריקה לאומות בשנת 2013, ואף לקח חלק בטורניר, בו נעצרה נבחרת ברבע הגמר לאחר הפסד 0–2 לגאנה.
יהודית יחזקאלי

| --- | --- |
 לידה:  חיפה
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  ידיעות אחרונות
 תחקירים בולטים:  פרשת ילדי תימן
 תחום סיקור:  אזור השפלה
 פרסים והוקרה:  פרס רוטרי
 קישורים חיצוניים
 פייסבוק:  judith.yehezkely
 
יהודית יחזקאלי היא עיתונאית ישראלית, כתבת "קול ישראל" ו"ידיעות אחרונות".
ביוגרפיה

יחזקאלי נולדה בחיפה. היא בעלת תואר ראשון בהוראה, מדע המדינה וחינוך. משמשת ככתבת "ידיעות אחרונות" משנת 1982, וכיום היא יו"ר ועד העיתונאים בעיתון. בנוסף, משנת 1989 היא משמשת ככתבת שטח ברשת ב' ובכאן ב,[דרוש מקור] כיום בתפקיד כתבת באזור השפלה.
ב-2002 כתבה סדרת כתבות ובה עדויות חדשות על פרשת ילדי תימן, וזכתה על כך בפרס רוטרי לעיתונאות כתובה.
יחזקאלי שימשה בתפקיד יו"ר זמנית של אגודת העיתונאים תל אביב למשך כ-3 חודשים (מפברואר 2012 עד מחצית מאי 2012), עד בחירתו של יו"ר קבוע לאגודה, רותם אברוצקי.
חיים אישיים

נשואה ואם לשלושה בנים. מתגוררת כיום בגדרה.
בעבר שימשה כדוברת המועצה המקומית ביישוב.
יחזקאלי עוסקת גם בציור עשרות שנים, אוצרת תערוכות צילום וציור בבית העיתונאים בתל אביב, וב-2005 הציגה שם תערוכה מציוריה, בנושא נשים בהתנחלויות.
הערות שוליים

↑  מרב יודילוביץ', לראשונה, פרסי רוטרי לעיתונות, באתר ynet, 12 ביוני 2002
↑  שירי נדב, "זמן תרבות", מתנחלות בראי הציור, באתר ynet, 1 בספטמבר 2005
טוני וייה

לורנו אנטוניו "טוני" וייה סוארס (בספרדית: Laureano Antonio "Toni" Villa Suárez;‏ 7 בינואר 1995 במורסיה שבספרד), הידוע בשם טוני וייה, הוא כדורגלן ספרדי, המשחק בעמדת הכנף השמאלי בקבוצת אייבר מהלה ליגה השנייה.
ביוגרפיה

וייה נולד במורסיה שבספרד בשנת 1995 וכנער שיחק בריאל ואיאדוליד. את הופעת הבכורה הבוגרת שלו במילואים עשה ב-23 באפריל 2014 בליגה השלישית, כשנכנס כמחליף במחצית המשחק נגד ראסינג לרמניו שנגמר בניצחון 1–5. שערו הראשון במדיה הגיעה ב-28 בספטמבר אותה שנה בניצחון הביתי 3–4 על ריאל אוביידו.
הוא האריך את חוזהו ב-8 ביוני 2016 עד שנת 2018, אך הועבר למועדון הליגה השלישית קולטורל לאונסה. לאחר שעזר לה להעפיל לליגה השנייה ב-12 ביוני 2017 אחרי בצורת בת 42 שנה, חזר וייה לריאל ואיאדוליד. את הופעת הבכורה המחודשת עשה ב-3 בספטמבר כשהוא מחליף את מיצ'ל בניצחון הביתי 0–2 נגד טנריפה. וייה חידש את חוזהו ב-4 בדצמבר עד שנת 2021 וכבש את שערו המקצועי הראשון ב-12 במאי 2018 בהפסד 3–2 לאלבסטה. עם 30 הופעות עלה עימה לליגה הראשונה. וייה ערך את הופעת הבכורה בלה ליגה ב-17 באוגוסט 2018 בתיקו המאופס נגד ז'ירונה בחוץ.
חוף הנסיכה ראגנהילד

| --- | --- |

תצלום לוויין של חוף הנסיכה אסטריד ושל חוף הנסיכה ראגנהילד.   מדף הקרח הסמוך לחוף חלק, בהמשך במעלה התמונה ניתן לראות קרחונים הצפים בים.
 מידע כללי
 על שם:  ראנגכילד, נסיכת נורווגיה 
 סוג:  קו חוף 
 מידע נוסף
 קואורדינטות:  70°30′S 27°00′E﻿ / ﻿70.5°S 27°E﻿ / -70.5; 27
  (למפת אנטארקטיקה מוגדלת) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף הנסיכה ראגנהילד(למפת אנטארקטיקה רגילה) מסיב וינסון אמונדסן-סקוט מקמרדו ווסטוק ים ודל ים רוס מדף הקרח רוס  מעבר דרייק ארץ גרהאם האוקיינוס הדרומיחוף הנסיכה ראגנהילד
 
חוף הנסיכה ראגנהילד או חוף הנסיכה ראנגכילד (באנגלית: Princess Ragnhild Coast) הוא אזור חוף בארץ המלכה מוד, שבאנטארקטיקה.
האזור ממוקם בין קו אורך 20° מזרח, לבין חצי האי רייזר-לארסן בקו אורך 34° מזרח.
כל החוף, למעט קצהו המזרחי, גובל במדפי קרח.
היסטוריה > גילוי ומיפוי החוף

החוף התגלה על ידי קפטן היילמאר רייזר-לארסן (Hjalmar Riiser-Larsen) וקפטן נילס לארסן (Nils Larsen) בטיסות שהמריאו מהאונייה נורווגיה (Norvegia) ב-16 בפברואר 1931.
היסטוריה > מקור השם

מגלי החוף (לארסן ולארסן) קראו לחוף על שמה של ראגנכילדה, נסיכת נורווגיה.
היסטוריה > מושבת הפינגווינים

בשנת 2009 התגלו בתצלומי לוויין כתמי צבע על החוף. בדיקה של הכתמים גילתה כי מדובר בגואנו, ובמקום התגלה מושבה של 9,000 פינגווינים קיסריים.
לקריאה נוספת

• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, , P 251
הערות שוליים

↑  מידע גאוגרפי באתר נאס"א
↑  גאזט השמות האנטארקטיים הרשמי של ארצות הברית
1 2 3 4 5 6  מידע גאוגרפי והיסטורי
↑  Satellite Images of Penguin Guano From Space Lead to Discovery of 9,000 Penguins in Antarctica
| אזורי ציפורים בעלי חשיבות באנטארקטיקה |
| --- | --- | --- |
| ארץ גרהאם | כף אוונסן • האי בייטס • מפרץ הואופ (מפרץ התקווה) • כף וולסטון • מצוקי מאדר • האי מוריי |  |
| איי שטלנד הדרומיים | מפרץ אדמירליטי • נקודת בארנארד (נקודת ברנרד) • חצי האי ביירז • נקודת הרמוני • האי טרטר • ליונז ראמפ • חצי האי פוטר • כף שירף |  |
| ארץ המלכה מוד | חצי האי ריסר-לארסן • חוף הנסיכה ראגנהילד |  |
| איי אורקני הדרומיים | חצי האי ווטסון • נקודת מרטין |  |
| אנטארקטיקה |
| --- | --- | --- |
| היסטוריה | העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה • המשלחת האנטארקטית הבלגית • המשלחת השוודית לאנטארקטיקה • משלחת הקוטב הדרומי • משלחת טרה נובה • אמנת אנטארקטיקה |  |
| תביעות טריטוריאליות |  ארץ אדלי •  אנטארקטיקה הארגנטינאית • אוסטרליה הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית •  הטריטוריה האנטארקטית הבריטית • צ'ילה אנטארקטיקה צ'ילנה • ניו זילנד שטח חסות רוס • ברזיל "אזור האינטרסים" של ברזיל באנטארקטיקה • נורווגיה ארץ המלכה מוד ואי פטר הראשון •  שוואביה החדשה (1939–1945) • ארץ מרי בירד |  |
יהודית וינקלר

| --- | --- |

 לידה:  17 במאי 1937 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  27 באוקטובר 2015 (בגיל 78) 
 מדינה:  ישראל ישראל
 מעסיק:  חרות, הארץ, מעריב, היום (עיתון ישראלי) 
 
יהודית (ג'ודי) וינקלר (17 במאי 1937 - 27 באוקטובר 2015) הייתה עיתונאית ישראלית. כתבה בעיתונים "הארץ", "מעריב", "חרות" ו"היום".
ביוגרפיה

יהודית וינקלר נולדה בבודפשט לאולגה לבית אשרוביץ וארנסט וינקלר.
בשנת 1944, בהיותה בת שבע, נלקח האב למחנה כפייה באזור הגבול בין אוסטריה להונגריה, שהוקם על ידי הונגרים פרו־נאצים, ועקבותיו אבדו.
יהודית ואמה נמלטו לבלגרד, שביוגוסלביה, שם הוסתרה במנזר.
בשנת 1948 עלו שתיהן לארץ ישראל. היא למדה במוסד החינוכי של קיבוץ גן שמואל. את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר. התגוררה בתל אביב ברחוב סירקין, ואחר כך ברמת גן.
בשנת 1959 הצטרפה לעיתון "חרות" ועבדה בו עד לסגירתו ב-1965.
בעיתון כתבה בנושאים שונים: העיר תל אביב וכל מוסדותיה, לרבות העירייה, סעד, בריאות, תיירות ואירועים מיוחדים, מוסדות תרבות ציבוריים, מרכז השלטון המקומי, הדואר וארגונים והתאחדויות עולים. ערכה את המדורים "לאשה ולמשפחה" ו"פסיפס תל אביבי". במקביל, כתבה כפרילאנסר בעיתונים "הארץ", "מעריב" ו"לאישה".
ב-1965 עברה לעיתון "היום", ביטאונה של מפלגת גח"ל, כעורכת המדור "עולם האשה" וככתבת המסקרת את המתרחש בתל אביב.
אחר כך הייתה לכתבת פוליטית.
במרס 1968 נשלחה לארצות הברית לסיקור האו"ם, במסגרת "מלגת עבודה לעיתונאים באו"ם ע"ש דאג המרשלד".
ב-1969 הייתה בצוות שכיסה את מערכת הבחירות בישראל, שעמדה בסימן פרישתו של שמואל תמיר והקמת "המרכז החופשי".
ב-1970 החלה לעבוד בעיתון "הארץ" ככתבת לעניינים מוניציפליים.
בנובמבר 1972 ייצגה את ישראל בכנס העיתונאים הבינלאומי השני, שהתקיים במקסיקו סיטי. לאחר מכן עברה לסקר את נושא העולים החדשים, ובנובמבר 1973 נשלחה להכין סדרת כתבות על יהדות ארצות הברית בתקופת מלחמת יום כיפור ולאחריה.
לאחר מכן עסקו כתבותיה בהסתדרות הכללית, יחסי העבודה במשק הישראלי ונושאים כלכליים כלליים.
. כמו כן, שימשה כיושבת ראש "תא הכתבים לענייני עבודה" באגודת העיתונאים בתל אביב, שהייתה פעילה נמרצת בה.
בשנים 1995-1992 שימשה כשליחת "הארץ" בבון, משם דיווחה על המתרחש בגרמניה ובאירופה.
בשנת 1997 פרשה לגמלאות. המשיכה לכתוב מעת לעת ב"הארץ" על בעיות השעה שהעסיקו אותה, ועל ניצולי השואה - נושא שהיה קרוב ללבה.
מפרסומיה

יהודית וינקלר, "הרכבת לאושוויץ יוצאת בעוד חמש דקות", חרות, 29 באפריל 1965
יהודית וינקלר, לא גייסנו שוטרות כדי שילחמו ברוצחים, חרות, 3 בספטמבר 1965
יהודית וינקלר, לא השוטרים אשמים אלא צמרת המשטרה, חרות, 23 באפריל 1964
יהודית וינקלר, "ר"צ מתמסדת", הארץ, 10 ביולי 1974
יהודית, ינקלר, אין ניצולי שואה, באתר הארץ, 1 במאי 2008
יהודית וינקלר, שושי פריאל, ט"ו בשבט, תל אביב: המרכז לטכנולוגיה חינוכית, הטלוויזיה החינוכית הישראלית, תשמ"ט 1988.
הערות שוליים

↑   יעל גרינפטר, השבוע לפני 31 שנהשביתת הרופאים הגדולה, באתר הארץ, 27 בפברואר 2014
↑  יעל גרינפטר, 15.08.1994 / הטרוריסט קרלוס נעצר והוסגר לצרפת, באתר הארץ, 14 באוגוסט 2011
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007440623305171  VIAF: 16148874665449622583   WorldCat (עם VIAF): 16148874665449622583
חיים ברודי

| --- | --- |

חיים ברודי, פראג 1913
 לידה:  21 במאי 1868 אוז'הורוד, האימפריה האוסטרו-הונגרית 
 פטירה:  7 במאי 1942 (בגיל 73) ירושלים, פלשתינה (א"י) 
 מדינה:  ממלכת הונגריה, צ'כוסלובקיה 
 מקום קבורה:  בית הקברות היהודי בהר הזיתים 
 תפקיד:  רב ראשי (1912) 
 השקפה דתית:  יהדות 
 
חיים ברודי, איור של הרמן שטרוק
ר’ שלמה דאפיאירה, 1893 ברלין. לחצו על התמונה לדפדוף בספר מעמוד 1
הרב חיים (היינריך) ברודי (בכתיב ארכאי: בראדי; בהונגרית: Bródy Henrik; בגרמנית: Heinrich Brody; ז' בסיוון ה'תרכ"ח, 21 במאי 1868, אונגוואר, הונגריה – י"ט באייר, ה'תש"ב, 6 במאי 1942, ירושלים) היה רב, ביבליוגרף, בלשן, ומהחוקרים החשובים ביותר של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד. הרב חיים ברודי היה חתנו של הרב נתן אהרנפלד, רבה הראשי של פראג וירש אותו בתפקיד.
ביוגרפיה

חיים ברודי בא ממשפחת רבנים גדולים בתורה. אבי אמו הוא רבי שלמה גנצפריד בעל ה"קיצור שולחן ערוך" וממנהיגי היהדות החרדית בתחילת דרכה. אביו, הרב שלמה זלמן ברודי, כיהן כדיין באונגוואר ופרסם חידושי תורה במספר כתבי עת של התקופה. הן האב (שלמה זלמן) והן, מאוחר יותר, הבן, היו חברי תנועת המזרחי.
חיים הנער למד תחילה בבית אביו וסבו, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבת טולטשבה וישיבת פרשבורג. בפרשבורג, החל להשתתף בשיעורים בבית ספר תיכון יהודי שהיה קיים במקום, ונחשף שם לראשונה לספרות העברית החדשה. השיעורים נערכו ביוזמתו של ברודי וניתנו לו ולשבעה תלמידי ישיבה נוספים, שביקשו ללמוד לימודיים חילוניים בחשאי. באותו הזמן, הגיע לידיו ספרו של שד"ל: בתולת בת יהודה, לקוטי שירים מדיואן רבי יהודה הלוי זצ"ל, פראג: ת"ר, ומאז ביקש להתעמק יותר בשירת ספרד, כשעבודתו של שד"ל משמשת לו השראה ומודל לחיקוי.
בשנת תר"ן (1890) שב לבית הוריו. שנה אחר כך (בשנת 1891) משביקש לנסוע לברלין, כדי ללמוד בבית המדרש לרבנים של הזרם החרדי בברלין, קיבל סיוע כספי מקרובה עשירה למימון הנסיעה, ושם הפך לתלמידם של ר' אברהם ברלינר ופרופ' משה שטיינשניידר.
בעת לימודיו בברלין עבד לפרנסתו במתן שיעורים בבתי עשירים. בנוסף, החל להתקרב אל חוגי המלומדים של חכמת ישראל, ושימש כמזכיר החברה למחקר ספרות ישראל "מקיצי נרדמים". במקביל ללימודיו בבית המדרש לרבנים ולפעילותו בחברת מקיצי נרדמים, למד ברודי באוניברסיטת ברלין, ובשנת תרנ"ד (1894) סיים שם את לימודיו. עבודת הדוקטורט שלו הייתה על שירת ר' יהודה הלוי: "Studien zu den Dichtungen Jehuda ha-levis: Uber die Metra der Versgedichte", והיא יצאה לאור בברלין שנה אחר כך. לאחר לימודיו עמד לפתוח חנות ספרים, אלא שאז קיבל את הצעתו של ברלינר לנסוע לספריית הבודליאנה באוקספורד, במימונו של הברון שמעון זאב רוטשילד, ולהעתיק את שירי ר' יהודה הלוי. בהיותו שם העתיק בשכר, עבור כומר, פרק מספר "מגלת המגלה" לרבי אברהם ב"ר חייא הנשיא ובשביל עצמו העתיק את שירי רבי משה אבן עזרא. בנוסף, רכש שם מספר ספרי ביבליוגרפיה חשובים.
בשנת תרנ"ח (1898) קיבל סמיכה לרבנות ונתמנה לרב העיר נאחוד (אנ') בבוהמיה, צ'כוסלובקיה. שנה אחר כך, בשנת 1899, התרחשו פרעות ביהודי נאחוד. הפורעים פסחו על ביתו של ברודי, רק משום שחשבו כי הוא שייך לשכנו הנוצרי. באותה שנה (תרנ"ט), התחתן עם אסתר בת הרב נתן אהרנפלד, רב הכולל בפראג. בשנת תרס"ה (1905) התמנה למנהל בית הספר "תלמוד תורה" בפראג. משנפטר חותנו, בשנת 1912, התמנה ברודי במקומו לרב הראשי של פראג.
, ובנוסף שימש נשיא תנועת "המזרחי" בצ'כיה. בשנת תרפ"ב חתם חוזה עם ח"נ ביאליק, לפיו ישמש עורך ומסדר של שירת יהדות ספרד, בספרים שיצאו לאור בהוצאת "מוריה", אך בסופו של דבר, לא יצא החוזה לפועל.
בשנת 1930, נקרא על ידי שלמה זלמן שוקן לנהל את "המכון לחקר השירה העברית", שייסד שוקן בברלין. בשנת 1934, עם גְבור רדיפות הנאצים, עבר המכון לירושלים, וברודי עבר יחד עמו, וניהלוֹ עד פטירתו, בשנת 1942. בנוסף, היה ברודי חבר בוועד הלשון העברית ונשיא כבוד של האגודה למדעי היהדות.
עבודתו ומחקריו

בזמן לימודיו בברלין, פרסם מספר ספרים, כגון: מתק שפתים, מאת המשורר ר’ עמנואל פראנשיס (אנ'), (תרנ"ב) וספר ההשלמה על מסכת ברכות, לרבי משולם בר’ משה מבדרש (תרנ"ג), וכן מספר מאמרים חשובים ב"קובץ על יד".
בשנת 1894, כאמור, הגיש את עבודת הדוקטורט שלו.
לאחר ששב מאוקספורד הציע לו ברלינר, בהמלצתם של ד"ר דוד רוזין, הד"ר מ' בראן והד"ר דוד קאופמן, להוציא לאור את הדיואן של ר' יהודה הלוי, בהוצאת מקיצי נרדמים. ברודי הסכים ובתנאי שוועדת חוקרים תבדוק את גליונות העבודה שלו ושהדיואן יצא בהדפסה מהודרת. משנתקבלו תנאיו, החל ברודי לעבוד על המהדורה: בין השנים 1894–1909 הוא הוציא לאור את שירי החול בתוספת הערות; בין השנים 1910–1911 הוציא לאור את החלק הראשון (הכולל שתי חוברות) של שירי הקודש; ורק בשנת 1930 הוציא לאור את החלק השני של שירת הקודש (לשירי הקודש הוא לא פרסם הערות). דרך עבודתו על הדיואן כללה: העתקת הטקסט: במהלך העתקתו, הוא ניסה לברר את הנוסח הנכון על פי שני כתבי יד מאוקספורד (כ"י 1971 וכ"י 1970), ובכל מקום שלדעתו נדרש תיקון של הנוסח, הביא את הנוסח המתוקן בגוף השיר ואילו את הנוסח המקורי הביא בהערות; הן הכתיב והן הניקוד של הטקסט הם לרוב תנ"כיים (למעט מקרים יוצאי דופן); בהערות לטקסט: הוסיף באור משלו; רשם שנויי נוסח (לרבות הנוסח השגוי שתיקן, כפי שצוין לעיל); וציין מקור המליצות בהן השתמש המשורר ומקבילות למשוררים אחרים בספרד. מהדורתו של ברודי נחשבת למהדורה הטובה ביותר של שירי ר' יהודה הלוי, ורוב המהדורות לשירי ר' יהודה הלוי שיצאו לאחריה נסמכו עליה, בתוספת תיקונים ועדכונים.
במקביל לעבודתו על הדיואן של ר' יהודה הלוי, יצאו לאור בשנים אלה ספרים נוספים משל ברודי, בעיקר משירת ספרד, אך גם משירת ישראל ממקומות אחרים. כמו כן בשנת תרנ"ו (1896) יסד וערך יחד עם אהרן פריימאן, את כתב העת לביבליוגרפיה עברית: "Zeitschrift für Hebräische Bibliographie".‏ בנוסף, היה אחד העורכים של אנציקלופדיה יודאיקה ואשכול - אנציקלופדיה ישראלית; וכן תרם להשלמת הקונקורדנציה לתנ"ך של שלמה מנדלקרן.
בשנת 1898 פרסם את החיבור: "?‏Widerspricht der Zionismus Unserer Religion", תחת השם: Dr. H. Salomonsohn.‏ בשנת 1899 הוציא לאור את הספר "שער השיר", עם פרופ' אלברכט. בשנת תר"ע (1910) הוא ביקש להוציא את "אוצר השיר והמליצה", שאמור היה להכיל את כל יצירות משוררי ישראל בימי הביניים, אולם לבסוף עלה בידו להוציא רק שתי חוברות, משל שמואל הנגיד. בשנת תרפ"ב הוציא ברודי לאור, יחד עם ד"ר ווינר, את הקובץ מבחר השירה העברית, שיצא לאור במספר הדפסות. הספר האחרון עליו עבד בשנת תש"ב, השנה בה הלך לעולמו, היה הבאור לדיואן של רבי משה אבן עזרא.
לפני מותו ציווה כי לא יפורסמו חיבורים מפרי עטו שהוא לא פרסמם לפני כן או הודיע כי הוא מתכוון לפרסמם.
זכרו מונצח ברחוב בשכונת קריית שמואל בירושלים.
ספר יובל

בשנת תרפ"ח (1928) יצא לאור ספר יובל לכבוד ברודי, במלאת לו 60 שנה, על ידי חברת שונצינו בברלין.
בשנת תרצ"ח יצאו לאור מספר פרסומים לכבוד יום הולדתו השבעים
לקריאה נוספת > עליו

'ברודי, חיים הַינריך', בתוך: דוד קלעי, ספר האישים: לכסיקון ארצישראלי, תל אביב: מסדה – אנציקלופדיה כללית, תרצ"ז, עמ' 102. (הספר בקטלוג ULI)
א. מ. הברמן, "ר' חיים בראדי וחקר השירה העברית", הארץ, 3 ביוני 1938
א. מ. הברמן, "ד"ר חיים ברודי ז"ל", גליונות י"ג, תש"ב, עמ' 222
גאולה בת יהודה, אנציקלופדיה של הציונות הדתית, כרך א, הוצאת מוסד הרב קוק, ירושלים תשי"ח, עמ' 355–358 (ושם בסוף הערך מקורות נוספים)
א. מ. הברמן, "ד"ר חיים בראדי ראש חוקרי השירה העברית בספרד", הפועל הצעיר, 28 במאי 1968
א. מ. הברמן, "חיים ברודי הרב החוקר", אנשי ספר ואנשי מעשה, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשל"ד-1974, עמ' 155–161
לקריאה נוספת > על מחקריו

נחמיה אלוני, (על) "ר’ שלמה אבן גבירול, שירי החול" (מהד’ ברודי, שירמן, בן-דוד, תשל"ה), סיני ע"ז, תשל"ה-1975, עמ' 220–240
נחמיה אלוני, "שירי החול לאבן-גבירול בשתי מהדורות חדשות" (ד. ירדן, שירי החול לרשב"ג, תשל"ה; ח. בראדי וח. שירמן, רשב"ג, שירי החול, תשל"ה, ביקורת), משא, י"ג בסיוון (תשל"ו) 3
יהודה רצהבי, (על) "שלמה אבן גבירול, "שירי החול", יו"ל על ידי ח. בראדי וח. שירמן (תשל"ה)", קריית ספר נ"א, תשל"ו-1976, עמ' 250–257
ראובן שינדלין, "שתי מהדורות לשירי רבי שלמה אבן גבירול", הדאר נ"ו, ניו יורק: 1977
חיים שירמן, תולדות השירה העברית בספרד המוסלמית, עדכן והשלים (וליווה בהערות), עזרא פליישר, ירושלים: הוצאת מאגנס ומכון בן צבי, תשנ"ו-1995, עמ' 424
ביאורים

↑  בתחילת שנת 1916, חנה באזור אולומואוץ צבא הקיסרות האוסטרו-הונגרית, וביניהם מאות, ואף אלפים חיילים יהודים. כך עולה ממכתב של הרב הצבאי במחוז, לרב הראשי של פראג, ד"ר חיים ברודי, שמבקש עזרה בארגון מצות לחג הפסח שבפתח. המכתב נחשף על ידי מכון גנזים ופורסם בבלוג שלו. לצפייה ועיון במכתב בכתב ידו של הרב הצבאי בשפה הגרמנית, ובתרגום לעברית, ראו כאן.
יוזף מאטי נבראטיל

| --- | --- |

 לידה:  17 בפברואר 1798 סלאני, צ'כיה 
 פטירה:  21 באפריל 1865 (בגיל 67) פראג 
 מקום קבורה:  בית הקברות אולסני 
 מקום לימודים:  האקדמיה לאמנויות יפות בפראג 
 תחום יצירה:  ציור, ציור נוף, הרומנטיקה 
 צאצאים:  Antonín Navrátil 
 
יוזף מאטי נבראטיל (בצ'כית: Josef Matěj Navrátil;‏ 17 בפברואר 1798 – 21 באפריל 1865) היה צייר צ'כי.
ביוגרפיה

נברטיל נולד בסלני, והוכשר על ידי אביו כדקורטור, ולאחר לימודים נוספים באקדמיה לאמנויות יפות, בפראג הפך לצייר. הוא גם ביצע מסעות רבים לאירופה, במיוחד לשווייץ.
ציורי הקיר שלו בתקופה מוקדמת בקריירה שלו, הייתה לקשט חפצים שונים בפראג, את מוזיאון הדואר בליבצ'וב, פלוסקוביץ', ג'ירני ומקומות אחרים. הוא קישט וצייר בטירה הקיסרית בזקופי בעת הכנת המקום כמושבו העתידי של הקיסר בשנים 1850 - 1853. בעזרת עוזרים הם עיטרו כ־20 חדרים בציורים היסטוריים וז'אנרים, קישוטים ויצירות אלגוריות.
נבראטיל הוכשר כצייר נוף, אך רוב עבודתו התמקדה בטבע דומם ובציורים ורישומים פיגורטיביים. בציוריו יש ערבוב של סגנונות סקיצות שונים, המגיעות עד אימפרסיוניזם.
התערוכה המקיפה הראשונה של עבודתו התקיימה לאחר מותו ב-1909. בשנת 1952, נקרא רחוב על שמו ליד כיכר קארל בפראג.
הוא נתן השראה לצלם יוזף סודק, שהשפעתו מופיעה בשנות החמישים בצילומי טבע דומם שלו.
בשנת 1850 הוא הפך לנשיא איגוד האמנים. 11 שנים לאחר מכן, הוא נאלץ לעזוב את הציור, כי הפך למשותק חלקית כתוצאה משבץ מוחי.
אמנותו של הצייר הונצחה על בול דואר אחד לפחות של צ'כוסלובקיה. ב-19 באוגוסט 1988 הנפיקה צ'כוסלובקיה חותמת חמש קורונה המתארת את הציור "טורינו, מונטה סופרגה", המצוי במוזיאון הדואר של פראג. בול חמשת הקורונה הונפק עם שני בולי דואר זהים בגיליון מזכרת מיניאטורי שהופק לזכר תערוכת הבולים הבינלאומית של פראג 1988.
הערות שוליים

↑  Jaromír Pečírka: Josef Navrátil. Manes - Melantrich, Prague, 1940.
↑  Josef Navratil and Czech romanticism. Exhibition catalog of paintings J. Navratil and 19 artists from the years 1800 to 1870. Litoměřice June to August 1987.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  PLWABN: 9810670563305606  GND: 118785788  ISNI: 0000 0000 6676 4952  LCCN: no94006522  NKC: jn19990209573  RKD: 58975  ULAN: 500010630  VIAF: 35252567   WorldCat (עם VIAF): 35252567 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "יוזף מאטי נבראטיל".
יהודית והולופרנס (קלימט)

| --- | --- |

 מידע כללי
 צייר:  גוסטב קלימט
 תאריך יצירה:  1901
 טכניקה וחומרים:  שמן על בד
 ממדים בס"מ
 רוחב:  42 ס״מ 
 גובה:  84 ס״מ 
 נתונים על היצירה
 מספר יצירה:  4737 (מוזיאון בלוורדה) 
 מיקום:  הגלריה האוסטרית בארמון בלוודר וינה שבאוסטריה
 
יהודית והולופרנס (בגרמנית: Judith und Holofernes) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר גוסטב קלימט, שצויר בשנת 1901 ומתאר את יהודית עם ראשו הכרות של הולופרנס. היצירה מוצגת בגלריה האוסטרית בארמון בלוודר בווינה.
רקע והשפעה

יהודית היא גיבורת ספר יהודית, מן הספרים החיצוניים למקרא שבו מתואר כיצד היא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי, לאחר שהסתננה למחנהו כדי להציל את עמה.
כאשר קלימט התמודד עם התמה של יהודית, היא כבר תוארה פעמים רבות באמנות מימי הביניים ואילך. ישנם תיאורים רבים המבטאים את אומץ לבה ואת ענוותה, כגון יהודית והולופרנס של דונטלו. כמו גם תיאורים אלימים, למשל יהודית והולופרנס של קאראווג'ו ויהודית עורפת את ראשו של הולופרנס של ארטמיזיה ג'נטילסקי. לעומתם, ציור זה של קלימט איננו אלגוריה בלתי תלויה בזמן, אלא תיאור של אשת חברה וינאית מתקופתו. הציור הכה את וינה בתדהמה שכן הוינאים לא ציפו לראות את האלמנה היהודיה יראת השמיים בדמות פאם פאטאל שנראית בבירור כמי שנהנית ממעשיה.
הציור, ששמו הפופולרי הוא "יהודית הראשונה" (באנגלית: Judith I), חולק אלמנטים מהקומפוזיציה עם "החטא" (אנ') של פרנץ סטוק (אנ') משנת 1893. הוא ממחיש גיבורה בעלת תכונות של אישה מכשפת ומקסימה, שתוארו על ידי אמנים וסופרים סימבוליסטים כמו אוסקר ויילד, ויקטור וסנצוב, גוסטב מורו ואחרים. היא עד כדי כך חושפת את כוחה ומיניותה שהמבקרים תייגו אותה בטעות כשלומית בת הרודיאס. כדי להדגיש שהאישה איננה שלומית אלא יהודית, ביקש קלימט מאחיו ליצור עבורו את המסגרת המוזהבת שבה חרוטות המילים: "יהודית והולופרנס".
בשנת 1903, הסופר והמבקר פליקס סלטן תיאר את יהודית כאחת "עם אש גועשת במבטה האפל, ואכזריות בקווי פיה ונחירייה הרועדים מתשוקה. נראה כי בתוך נקבה מפתה זו יש כוחות מסתוריים רדומים". אף על פי שיהודית בדרך כלל תוארה כאלמנה אדוקה שפשוט מילאה חובה גבוהה יותר, כאן היא אב הטיפוס של דמות הפאם פאטאל אשר קלימט תיאר שוב ושוב ביצירותיו.
על אף השינויים, ניתן לזהות כי הדוגמנית היא ידידתו של קלימט (ואולי גם אהובתו), הסוציאליסטית הווינאית אדלה בלוך-באואר, אשר קלימט צייר שני דיוקנאות נוספים שלה בשנים 1907 ו-1912. הציור נרכש כמעט מיידית על ידי הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר (אנ').
בשנת 1999 ציירה האמנית האמריקאית טינה בלונדל בצבעי מים ציור שמושפע באופן מפורש מציור זה.