stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ג'סיקה סאביץ'
קריירה

ג'סיקה סאביץ' נולדה ב-1 בפברואר 1947 בווילמינגטון, דלאוור. היא הייתה בתם הבכורה של פלורנס (לבית גולדברגר), אחות בחיל הים, ודייוויד סאביץ', שניהל חנות בגדים. אביה היה ממוצא יהודי סלאבי וסבה מצד אמה ממוצא גרמני ויהודי־רוסי. סבתה מצד אמה הייתה ממוצא איטלקי־אמריקאי והייתה קתולית. בשנת 1959, לאחר שאביה נפטר בגיל 33, עברה משפחתה מקנט סקוור, פנסילבניה, למרגייט סיטי, ניו ג'רזי. לפי גוונדה בלייר ואלנה נאש, מחברות שתי הביוגרפיות שלה, מותו בטרם עת של אביה רדף את סאביץ' לאורך כל חייה, והוביל אותה לפתח קריירה בין השאר כדי לפצות על אובדנו.
כתלמידת תיכון באטלנטיק סיטי עבדה סאביץ' כמנחת תוכנית לנוער בתחנת רדיו מקומית. היא נהנתה מהעבודה ברדיו, ולימים עסקה גם בהגשת תוכניות מוזיקה וחדשות בתחנה. לאחר התיכון, למדה סאביץ' תקשורת במכללת איתקה, באיתקה, ניו יורק. לדברי סאביץ', הגישה המפלה של בית הספר כלפי נשים מנעה ממנה לצבור את הניסיון שרצתה בתחנות הרדיו והטלוויזיה שבבעלות המכללה. משום כך חיפשה הזדמנויות ברוצ'סטר הסמוכה, ומצאה שם עבודה בקריינות ובהגשת פרסומות.
קריירה > עבודה בחדשות מקומיות

בשנת 1969 התקבלה סאביץ' לעבודה כמזכירה ב־WCBS, תחנת רדיו מקומית בניו יורק מרשת CBS. התחנה סירבה להעסיק אותה ככתבת בשל היעדר ניסיון מקצועי. היא השתמשה במתקני התחנה כדי ליצור קלטת מבחן בד לטלוויזיה ושלחה עותקים לתחנות טלוויזיה רבות ברחבי ארצות הברית, כדי למצוא תפקיד מול מצלמה.
למרות חוסר הניסיון שלה בשידור חדשות, התחנה KHOU, תחנת הטלוויזיה המקומית ביוסטון, טקסס, שכרה את סאביץ' ככתבת. כשסאביץ' הגיעה ל־KHOU, היא הייתה האשה היחידה שעבדה במחלקת החדשות מלבד מזכירה אחת, והתמודדה עם סביבת עבודה עוינת לנשים. כמה חודשים לאחר שהצטרפה, עברה מבחן בד וזכתה למשמרת סוף שבוע, והפכה לאשה הראשונה שהגישה חדשות בדרום ארצות הברית.
בשנת 1972, הצטרפה סאביץ' לתחנת KYW-TV בפילדלפיה, ככתבת וכמגישה בסופי השבוע. לאחר קשיים בקבלת זמן מסך בשל אי־השתייכותה לאיגוד העובדים המקומי, הצליחה לימים להפוך אחת משלושה מגישים פופולריים, לצד וינס לנארד ומורט קרים, בחדשות הלילה. ב־KYW זכתה סאביץ' בהכרה בזכות כתבותיה בהמשכים על נושאים יוצאי דופן (לאותה תקופה) כמו אונס ולידה. סאביץ' הוסיפה ממד אישי לכתבותיה בכך שהשתתפה בסיפור בעצמה; לדוגמה, היא עברה הכשרה של בית הספר לשוטרים בפילדלפיה כחלק מסדרה על נשים במשטרה, ושימשה פתיון במשך שבועיים במבצע משטרתי ללכידת אנסים כחלק מסדרת הכתבות שלה על אונס. סדרת הכתבות הזו זכתה בפרס קלריון למצוינות מטעם Women in Communications, Inc., ועזרה להביא לשינויי חקיקה במספר מדינות בתוך ארצות הברית.
סאביץ' הפכה לידוענית מקומית בפילדלפיה, ולעיתים הוטרדה בהליכה ברחוב. סאביץ' נהנתה מההצלחה המקומית, אך שאפה להתקדם לעבודה ברשתות הארציות. בשנת 1976, הרשימה את מנהלי NBC בזמן שדיווחה מעימות בקמפיין הנשיאותי בין הנשיא ג'רלד פורד לבין המועמד הדמוקרטי ג'ימי קרטר בפילדלפיה. אירעה תקלה בציוד השמע, שעיכבה את העימות, והותירה את סאביץ' למלא 27 דקות של זמן שידור בזמן שהציוד תוקן. ההתמודדות הטובה שלה עם האתגר הובילה את NBC להציע לה חוזה לשלוש שנים החל מספטמבר 1977 כמגישה וככתבת בוושינגטון הבירה.
קריירה > עבודה בחדשות ארציות

סאביץ' הצטרפה לחדשות NBC בשלהי שנת 1977 כמגישת מהדורת סוף השבוע. כמענה לטענות שנשכרה הודות למראה שלה ושקודמה על פני עיתונאים מיומנים, הטילה NBC על סאביץ' לעסוק גם בעבודת דיווח מהשטח, כולל תקופה קצרה ככתבת לסיקור הסנאט האמריקאי. סאביץ' הייתה מגישה מנוסה, אך התקשתה בעבודתה ככתבת שטח. בשנת 1979 סולקה מתפקיד מסקרת הסנאט בשל הישגים דלים. לאחר מכן, אף על פי שהמשיכה גם ליצור כתבות שטח מעת לעת, ועזרה לסקר את הוועידות הרפובליקניות והדמוקרטיות של 1980, נודעה בעיקר כמגישה.
סאביץ' השקיעה מאמץ רב בשיפור הקריינות שלה, ובין היתר נעזרה במאמן קול. בכירים ועמיתים ב־NBC שיבחו את הקריינות המיומנת שלה בסרט המראה את הרצח של חבר הקונגרס ליאו ריאן ושל אנשים נוספים ביריות מצד חברי מקדש העם בג'ונסטאון. לא היה זמן לצפות בסרט לפני שידורו, ולכן נאלצה סאביץ' לאלתר את הקריינות שלה בזמן צפייה בסרט המזעזע בפעם הראשונה.
קריירה > עבודה בחדשות ארציות > תקרית בשידור חי ב־3 באוקטובר 1983

על אף הצלחתה של סאביץ' כמגישה, החלה NBC לקדם מגישות אחרות, ובמיוחד את קוני צ'אנג. ביוני 1983, העבירה NBC את סאביץ' ממשבצת המגישה הקבועה שלה בשבת בערב, והחליפה אותה בצ'אנג. מאז ועד מותה באוקטובר 1983, הופיעה סאביץ' בתקציר החדשות בלבד לדברי עמיתים, החלה סאביץ' לחוש חרדה לגבי עבודתה והראתה סימנים של חוסר יציבות רגשית.
ב־3 באוקטובר 1983, בעת שהגישה מקטע בתוכנית תקציר החדשות, דיברה סאביץ' בצורה לא ברורה ועילגת, סטתה מהטקסט הכתוב, ואלתרה הערות שונות. יותר מאוחר באותו ערב, קריינה קטע אחר ללא בעיות. ההגשה הפגומה של סאביץ' עוררה חשדות שהיא משתמשת בסמים, ובפרט בקוקאין. סאביץ' מצידה תלתה את האשם בתקלה בטלפרומפטר, בעוד שהסוכן/ת שלה אמר/ה שהסיבה הייתה השפעות של משככי כאבים שנטלה בשל ניתוח שחזור פנים שעברה בעקבות תאונת שייט.
על אף שכמה מעמיתיה של סאביץ' העידו שראו עדויות לשימוש בסמים, חברים ומקורבים אחרים הכחישו שהייתה משתמשת בסמים. כתבת NBC לינדה אלרבי אמרה מאוחר יותר שפנתה להנהלת הרשת בבקשה שיתערבו, ואמרה להם, "אתם חייבים לעשות משהו. האישה הזו [סאביץ'] בצרות". אלרבי אמרה כי סגן נשיא הרשת הגיב, "אנחנו חוששים לעשות משהו. אנחנו חוששים שהיא תתאבד במשמרת שלנו". כשההנהלה לא פעלה, אלרבי וכתבים אחרים ניסו לפנות לסאביץ', אך היא מצאה את מותה לפני שניסיונות ההתערבות נשאו פרי.
אף על פי שלפי הביוגרפית של סאביץ' גוונדה בלייר, ההגשה הפגומה של סאביץ' ב־3 באוקטובר חיסלה את קריירת ההגשה שלה, כתבה שפורסמה לאחר מותה דיווחה כי NBC חידשה את החוזה שלה (אמנם לשנה ולא לשלוש שנים כמו החוזים הקודמים), ושסאביץ' הייתה אמורה להופיע בעונה נוספת של Frontline.
משפחה

סאביץ' הייתה נשואה פעמיים, ולא היו לה ילדים. נישואיה הראשונים בשנת 1980 למלווין "מל" קורן, מנהל בחברת פרסום בפילדלפיה, הסתיימו בגירושין לאחר אחד עשר חודשים. יש עדויות לפיהן התגרש קורן מסאביץ' לאחר שנודע לו שיש לה בעיית סמים משמעותית.
במרץ 1981 באה סאביץ' בברית הנישואים בשנית, עם ד"ר דונלד פיין, רופא הנשים שלה, אך גם אלו נמשכו רק כמה חודשים. פיין, שסבל בעצמו מבעיות שימוש בסמים וכן מדיכאון, התאבד בתלייה בביתם בוושינגטון הבירה. סאביץ', ששהתה באותה עת בניו יורק, מצאה את גופתו כשחזרה לבית.
מותה

ב־23 באוקטובר 1983, עשרים יום לאחר תקלת השידור שלה ב־NBC, סעדה סאביץ' עם מרטין פישביין, סגן נשיא הניו יורק פוסט, במסעדה בניו הופ, פנסילבניה. סאביץ' ופישביין היו בזוגיות בת כמה שבועות. לאחר הארוחה, החלו לנסוע הביתה בסביבות 19:15 בערב, כשפישביין נוהג וסאביץ' במושב האחורי עם הכלב שלה. ירד גשם כבד, וייתכן שפישביין החמיץ שלטי אזהרה שהוצבו במקום. הוא נסע ביציאה הלא נכונה מהמסעדה ועלה בטעות על שביל הגרירה לאורך תעלת פנסילבניה על גדת נהר דלאוור. מכוניתו סטתה וצנחה אל המים הרדודים של התעלה. לאחר שנפלה מגובה של כחמישה מטרים, נחתה הפוכה כמטר וחצי של מים, ומיד שקעה בבוץ עמוק אשר אטם את הדלתות. סאביץ' ופישביין נלכדו בפנים, ומים זרמו פנימה. תושב מקומי מצא את הרכב בסביבות השעה 11:30 באותו לילה. גופתו של פישביין עדיין הייתה חגורה מאחורי ההגה, וסאביץ' וכלבה במושב האחורי.
לאחר נתיחות שלאחר המוות, קבע חוקר מקרי המוות במחוז בקס כי גם סאביץ' וגם פישביין מתו מחנק בטביעה. לא לסאביץ' ולא לפישביין היו סמים אחרים מלבד אלכוהול בגופם בזמן המוות, והם צרכו רק כמות קטנה של אלכוהול - כחצי כוס יין כל אחד. לדברי מפקד משטרת ניו הופ, מוות דומה אירע באותו מקום כמה שנים קודם לכן.
משפחתה של סאביץ' וקבוצת חבריה תבעו מאוחר יותר את ה"ניו יורק פוסט" ואת יורשיו של פישביין, את המסעדה ואת מדינת פנסילבניה תביעת נזיקין על מותה של סאביץ'. התביעה הסתיימה מחוץ לבית המשפט תמורת 8 מיליון דולר, שרובם שולמו על ידי העיתון. חלק מהכסף שימש להקמת מלגות לנשים הלומדות תקשורת ועיתונות במכללת איתקה ובמוסדות נוספים.
פרסים וכיבודים

בשנת 1979 קיבלה סאביץ' תואר דוקטור לשם כבוד במדעי הרוח ממכללת איתקה, האלמה מאטר שלה. היא נבחרה לחבר הנאמנים של המכללה בשנת 1980.
לקריאה נוספת

Blair, Gwenda. Almost Golden: Jessica Savitch and the Selling of Television News. New York: Simon & Schuster, 1988. ISBN 978-0671632854.
Nash, Alanna. Golden Girl: The Story of Jessica Savitch. New York: Dutton, 1988. ISBN 978-0525246671.
Savitch, Jessica. Anchorwoman. New York: Putnam, 1982. ISBN 978-0399127359.
הערות שוליים

1 2 3 4 5  Kerr, Peter (1983-10-25). "Jessica Savitch of NBC-TV Killed in Car Accident". הניו יורק טיימס. נבדק ב-2016-03-06.
↑  כתבה בכתב העת People על מורט קרים, ההשראה לרון בורגונדי (אנגלית)
↑  Alanna Nash; Arlene Nusbaum (22 במרץ 1989). Golden Girl: the story of Jessica Savitch. Canada: Penguin Group. ISBN 9780451161215. נבדק ב-24 באפריל 2015. {{cite book}}:  (עזרה)
1 2  Trescott, Jacqueline (1988-07-23). "In Pursuit of Jessica Savitch". The Washington Post. ארכיון מ-2017-05-05. נבדק ב-2016-03-06.
↑  Bykofsky, Stu (1988-04-19). "The Savitch Story: Confirmation & Denial: '60 Minutes' Correspondent Ed Bradley Confirms Affair With NBC Anchorwoman". Philadelphia Daily News. ארכיון מ-2013-11-15. נבדק ב-2016-03-06.
↑  Scot Haller Updated November 07, 1983 12:00 Pm, The Two Faces of a Newswoman, PEOPLE.com (באנגלית)
↑  Blair, p. 322. "In a single Digest, forty-three seconds of live television, she destroyed what was left of her career."
↑  Sims, Gayle Ronan (2005-03-12). "Melvin R. Korn, 75, Advertising Executive". The Philadelphia Inquirer. ארכיון מ-2016-03-07. נבדק ב-2016-03-07.
↑  "Liver Disease Linked to Death Of a TV Journalist's Husband". הניו יורק טיימס. United Press International. 1981-08-05. נבדק ב-2016-03-06.
1 2  Blair, pp. 343–347.
↑  "Exam Finds Little Alcohol". Spokane Chronicle. Associated Press. 1983-11-02. p. A6. נבדק ב-2016-03-07.
↑  Konolige, Kit (1988-01-28). "$8m Paid In Savitch Death". Philadelphia Daily News. ארכיון מ-2013-11-18. נבדק ב-2016-03-07.
↑  "About Jessica Savitch". Ithaca College. נבדק ב-2016-03-27.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb125224218 (data)  GND: 119364522  ISNI: 0000 0000 6723 5075  LCCN: n82084649  NDL: 00621436  NLA: 36061044  NTA: 269294546  SNAC: w6jf7vqp  VIAF: 35799417   WorldCat (עם VIAF): 35799417
גינת פרפרים

בית פרפרים בגן החיות של סנט לואיס, מיזורי בארצות הברית.
גינת פרפרים היא גינה המתוכננת כדי ליצור בה סביבה המושכת אליה פרפרים וסוגים מסוימים של עש. גינה זו מושכת אליה סוגים שונים של "פרפרי גינה" לעיתים קרובות גם כדי לשמש בתי גידול וגם כדי להטיל ביצים ולשמש בתור חרקים העוזרים בטיפוח פרחים וצמחים הנמצאים בגינה זו. ישנם סוגים של כמה צמחים שהם אינם מוזנים על ידי פרפרים בוגרים ולכן זחל של פרפר צריך בית גידול עבור אוכלוסייה גדולה יותר של פרפרים. פרפרים בדרך כלל מעדיפים לאכול את הצוף של פרחים (בדומה אל דבורים ולכן ישנם מאות צמחים כאלו שניתן לשתול כדי למשוך אותם בהתאם למיקום או לזמן של השנה או גורמים אחרים. בנוסף לשתילת פרחים מסוימים המזינים את הפרפרים, קיים בית פרפרים ובו מתקן עם חול ועם מים ומשאבים אחרים יחד עם מזון כמו פירות רקובים.
ראו גם

דובי בנימיני
חוות החרקים והפרפרים הישראלית
אגודת חובבי הפרפרים בישראל
גלקסיית הראשן

| --- | --- |
גלקסיית הראשן כפי שתועדה על ידי טלסקופ החלל האבל
גלקסיית הראשן כפי שתועדה על ידי טלסקופ החלל האבל
 נתוני תצפית
 קבוצת כוכבים:  דרקון
 סוג:  גלקסיית מוט ספירלית
 בהירות נראית:  14.4
 סיווג מורפולוגי:  SB(s)c pec
 עלייה ישרה:  16ʰ 06ᵐ 03.9ˢ
 נטייה:  ‏32″ ‏25′ ‏55°‏+
 מאפיינים פיזיים
 בהירות מוחלטת:  21.15-
 מרחק:  420,000,000  שנות אור 128,771,155.26  פארסק
 הסחה לאדום:  15 ± 9,401 ק"מ/שנייה 0.031358  z
גלקסיית הראשן (נקראת גם UGC 10214 או Arp 188) היא גלקסיית מוט ספירלית אשר נמצאת במרחק של 420 מיליון שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים דרקון.
אחד המאפיינים הבולטים של הגלקסיה הוא קיומו של זנב אשר מוערך באורך של 280,000 שנות אור המורכב ממספר רב של כוכבים צעירים מסיביים אשר בוהקים בצביר כוכבים כחול. זנב זה הדומה לזנב ראשן הוא שהעניק לגלקסיה את שמה.
ג. אריוך

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  25 במרץ 1925 כ"ט באדר תרפ"ה
 פטירה:  3 ביולי 2010 (בגיל 85) כ"א בתמוז תש"ע
 מדינה:  ישראל 
 שפות היצירה:  עברית 
 
גֶ'נטילה ברוידא (25 במרץ 1925 – 3 ביולי 2010), שנודעה בשם העט ג. אַרְיוֹךְ, הייתה מתרגמת ישראלית שתרגמה מאנגלית לעברית.
קורות חיים

ברוידא הייתה הבכורה משני ילדיהם של סוניה לבית זק ודניאל לייבל (אלכסנדר) (1891–1967), עיתונאי ועורך, סופר, משורר ומתרגם, בלשן ופעיל ציוני-סוציאליסטי, ממנהיגי פועלי ציון שמאל בפולין ובישראל.
בשנת 1947 נישאה לברוך נאדל (1926–2014), עיתונאי וסופר. בני הזוג היו הורים לבת, דינה. לאחר גירושיהם ב-1956, נישאה בשנות ה-50 לאפרים ברוידא (1912–1994), עורך, מסאי ומתרגם, העורך-המייסד של כתב העת "מולד".
התגוררה בירושלים, בשדרות בן-מימון שבשכונת רחביה. עבדה במערכת "דברי הכנסת" מראשיתם.
ברוידא תרגמה מאנגלית לעברית יותר מארבעים ספרים, החל בסוף שנות ה-50 וכלה בתחילת שנות האלפיים. את הספרים תרגמה מאנגלית, גם כששפת המקור הייתה אחרת. רוב תרגומיה היו לספרות יפה.
הספר הראשון בתרגומה היה הרומן "אש בעמקים" מאת הסופר היפני שוהיי אוקא. הספר, שראה אור במקור ביפנית ב-1951, הופיע בעברית בשנת תשי"ט-1959 בסדרת "ספריה לעם" של עם עובד, הוצאת הספרים של ההסתדרות. (בן-זוגה, אפרים ברוידא, שהיה עורך בעם עובד, הציע ב-1957 לראש ההוצאה משה שרת שאשתו תתרגם את הספר.)
עוד מתרגומיה: "גיבור בן זמננו" מאת לואי ברומפילד (1963); "הפרידה האחרונה" לדפנה דה-מורייה (תשכ"ד); "אשליות" לג'ון או'הרה (1966); "סיפורים מופלאים מספורי אנגלווד" מאת נתנאל הותורן (1968); "רוח עזה בג'מאיקה" מאת ריצ'רד יוז (1970); "1984" לג'ורג' אורוול (תשל"א); "חלף עם הרוח" למארגרט מיצ'ל (1971); ספריו של הלדור לכסנס "תחנת האטום" (תשל"ב) ו"גם הדג ישיר" (1976); סיפורים מאת ד"ה לורנס (1973); "חלומו של ברונו" לאייריס מרדוק (תשל"ה); ספריה של דוריס לסינג "מחברת הזהב" (תשל"ח) ו"שיקאסטה" (1984); "הגורם האנושי" מאת גרהם גרין (1979); "הווידויים של נט טרנר" מאת ויליאם סטיירון (1983); "עונת יובש לבנה" מאת אנדרה ברינק (1984); "מידלמארץ'" לג'ורג' אליוט (עם אפרים ברוידא, תשמ"ה); "מעשה השפחה" למרגרט אטווד (1986); ספריו של פטריק וייט "גולת המאנדלה" (1987) ו"עין הסערה" (בהשתתפות רימונה די-נור, 2001); "חרב של כבוד" מאת אוולין וו (1987); "זכרונות של צייד שועלים: פרקי זכרונותיו של ג'ורג' שרסטון" מאת סיגפריד ששון (1990); ו"מסעי גוליבר" של יונתן סויפט (2000).
ברוידא נחשבה למתרגמת טובה.
היא בחרה בשם העט "ג'ורג'" (שהופיע בקיצור "ג.", כמקובל בתקופתה) מתוך הזדהות עם סופרות כגון ג'ורג' אליוט וז'ורז' סאנד, שנאלצו להסתתר מאחורי שם עט גברי; ובשם "אַרְיוֹךְ" בהקשר לצירוף המופיע בתלמוד הבבלי "תרגמה אריוך" (שבת נג ע"א), וכן כהתייחסות לשם נעוריה, לֶייבְּל (על פי הסבר אחר, מקורו בבדיחה וכפשרה, לאחר שתחילה חשבה על שמו של בן-בריתו של המלך המקראי אריוך, המלך כְּדָרְלָעוֹמֶר).
ג'נטילה ברוידא נפטרה בשנת 2010, בגיל 85. נקברה בבית העלמין פרדס חנה.
הערות שוליים

↑  דוד תדהר (עורך), "דניאל לייבל (אלכסנדר)", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך ד (1950), עמ' 1881;
דניאל לייבל באתר האקדמיה ללשון העברית.
↑  דוד תדהר (עורך), "ברוך נאדל", באנציקלופדיה לחלוצי הישוב ובוניו, כרך יט (1971), עמ' 5598; 
ג'נטילה לייבל – ברוך נדל: נשואים, דבר, 3 ביוני 1947.
1 2  דורון ב. כהן, יש לך משהו לקרוא?: ביקורות ומאמרים על ספרים וסופרים, ירושלים: כרמל, תשס"ג 2003, עמ' 98.
↑  ראו ד.ב. שרירא, עריכת "דברי הכנסת" [מכתב למערכת], דבר, טור 2, 26 במרץ 1954.
↑  כותב משה שרת ביומנו: "טלפנתי לאפרים ברוידא לדעת מה משפטו על הרומן היפני. כפי שציפיתי הוא לא הספיק לקרוא את כולו – האיש החרוץ למופת. אבל ג'נטילה קראה ודעתה חיובית בהחלט. אפרים מציע כי ג'נטילה תתרגם." (שרת, יומן אישי, תל אביב: ספרית מעריב, 1978, 13 באפריל 1957, כרך ז, עמ' 2110; מובא אצל כהן, יש לך משהו לקרוא? (ירושלים 2003), עמ' 98).
↑  על התרגום העברי לספרה של קתלין קניון "חשפנו את יריחו" (1961) – "התרגום העברי של ג. אריוך נקי, מתוקן ובהיר" (א. שאול, סודות כיבושי יהושע, מעריב, טור 2, 23 במרץ 1962); על תרגום הסיפור "מותו של המלך ליר" למנדל מן באנתולוגיית סיפורי היידיש הארץ-ישראליים "מכאן ומקרוב" שבעריכת מרדכי חלמיש (1966) – המבקר מונה אותה בין המתרגמים ש"נאים הם תרגומיהם" (י. עמוס, מכאן ומקרוב, הצופה, 30 בדצמבר 1966); על "טבעת מלכת שבא" של הנרי ריידר הגרד (1979) – "תרגום טוב ונהיר" (משה דור, טבעת הקסם, מעריב, 5 באוקטובר 1979); על "זכרונות של צייד שועלים" לסיגפריד ששון (1990) – "הספר הזה אכן מצליח להפוך את הקורא למאזין אוהד, ולא מעט גם בזכות המתרגמת, שהישגה ראוי לצל"ש" (גדעון תלפז, קצין ומשורר, מעריב, 11 בינואר 1991). יש לציין גם את הביקורת על התרגום העברי לספרה של אייריס מרדוק "חלומו של ברונו", שבה עמדה המבקרת על כך ש"כרגיל [בתרגומים העבריים של אותה תקופה] ניכרת המגמה של הגבהה ניכרת ברמה הסגנונית. אייריס מרדוק כותבת בשפה פשוטה מאוד, ואילו שפת התרגום 'ספרותית' מאוד. דבר זה אינו פוגם הרבה בספר מכיוון שהשפה אינה משחקת תפקיד חשוב בכתיבתו, אך ודאי שה'פוי' אינו מוסיף לו דבר. מוטב היה אילו הייתה השפה פונקציונלית וישירה, כמו במקור" (חנה הרציג, המוסר – כעימות עם הזולת, דבר, 28 בפברואר 1975).
↑  השם "אריוך" קשור סמנטית ל"אריה" או ל"ריכא" (מלכות) – ו"לייבל" ביידיש הוא צורת הקטנה של השם "לֶיְיבּ", שפירושו אריה.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310334705171  BnF: cb17939953j (data)  ISNI: 0000 0000 7047 136X  LCCN: n2008072508  VIAF: 97179877   WorldCat (עם VIAF): 97179877
ג'ולי שלז

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  29 בנובמבר 1960 (בת 63) 
 סוגה מועדפת:  סרט תיעודי, דרמה 
 מדינה:  ישראל 
 מקום לימודים:  בית צבי 
 פרסים והוקרה:  פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר (1997) 
 פרופיל ב-IMDb
 
ג'ולי שלז (נולדה ב-29 בנובמבר 1960) היא במאית ואשת קולנוע ישראלית. זוכת פרס אופיר לבימוי הטוב ביותר על סרטה "עפולה אקספרס".
הערות שוליים

↑  מירי פביאן מאוד מרוגזת, היא הסבירה לדניאלה שמי למה, "העולם הזה", גיליון 2679 מ-4 בינואר 1989, עמוד 40
רונית ויס ברקוביץ, סרט קצר - רום סרוויס, חדשות, 22 בדצמבר 1988
↑  יאיר רוה, תופסות את כיסא הבמאי: גל נשי של מועמדות לפרס אופיר, באתר כלכליסט, 14 באוגוסט 2024
↑  אביבה קרול, ‏איגודי היוצרים הפגינו מול משרדי פישמן במחאה על מדיניות הכבלים, באתר גלובס, 20 בדצמבר 1999
↑  יעל גאוני, ‏מפרמטות, באתר גלובס, 4 בנובמבר 2008
↑  גואל פינטו, בימים אלה החלו צילומי הסרט "מוכרחים להיות שמח" בבימויה של ג'ולי שלז, באתר הארץ, 16 במרץ 2004
↑  ביקורות:פבלו אוטין, ‏מוכרחים?, באתר גלובס, 1 בדצמבר 2005
אורי קליין, מה קרה לג'ולי שלז, באתר הארץ, 29 בינואר 2006
↑  פבלו אוטין, ‏אכן, מקום נפלא, באתר גלובס, 21 בספטמבר 2005
↑  גילי איזיקוביץ, מחוברות 2 - גרסת הבמאית ג'ולי שלז, באתר הארץ, 1 באפריל 2011
↑  שני ליטמן, שנאת הזרים - במרכז סרטה של ג'ולי שלז בערב הפתיחה, באתר הארץ, 9 במאי 2014
↑  גילי איזיקוביץ, המציאות הבעייתית של התחנה המרכזית, באתר הארץ, 21 במאי 2014
↑  נועה זלוטניק, תסתכלו במראה, גם אתם עניים, באתר "המקום הכי חם בגיהנום", 2 באוגוסט 2015
↑  עכבר העיר, דוקאביב 2015: התאבדות כפולה, נוער הגבעות וטליה שפירא, באתר הארץ, 24 במרץ 2015
↑  גילי איזיקוביץ, סופרות את הכסף שאין, באתר הארץ, 2 ביוני 2015
↑   איתי שטרן, ג'ולי שלז וחיים יבין חוזרים לירושלים ומגלים שהעתיד מפחיד, באתר הארץ, 28 בדצמבר 2016
↑   נירית אנדרמן, ג'ולי שלז: "זה כל הזמן רדף אותי. רציתי להראות איך בונים קורבן", באתר הארץ, 5 באוקטובר 2021
↑   שני ליטמן, "למה אמרתי אני": בחזרה לאמת המטרידה של פרשת חנית קיקוס, באתר הארץ, 29 באוגוסט 2021
| פרס אופיר לבמאי הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| 1990–1999 | שבי גביזון (1990) • יעקב גולדווסר (1991) • אסי דיין (1992) • אנריקה רוטנברג (1993) • שמואל הספרי (1994) • שבי גביזון (1995) • אורי סיון וארי פולמן (1996) • ג'ולי שלז (1997) • שמי זרחין (1998) • אריק קפלון (1999) |  |
| 2000–2009 | בני תורתי (2000) • דובר קוסאשווילי (2001) • ניר ברגמן (2002) • שבי גביזון (2003) • יוסף סידר (2004) • דני סירקין (2005) • שמי זרחין (2006) • ערן קולירין (2007) • ארי פולמן (2008) • סכנדר קובטי וירון שני (2009) |  |
| 2010–2019 | ערן ריקליס (2010) • יוסף סידר (2011) • רמה בורשטין (2012) • יובל אדלר (2013) • טליה לביא (2014) • ארז תדמור (2015) • עילית זקצר (2016) • שמוליק מעוז (2017) • אופיר ראול גרייצר (2018) • ירון שני (2019) |  |
| 2020 ואילך | ניר ברגמן (2020) • ערן קולירין (2021) • אורית פוקס רותם (2022) • איילת מנחמי (2023) |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297693905171  ISNI: 0000 0004 0294 6393  LCCN: no2010061058  VIAF: 120547069   WorldCat (עם VIAF): 120547069
ג'מייקה במשחקים האולימפיים

ג'מייקה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948). שלוש הופעותיה הראשונות במשחקים היו בעת שהייתה מושבה בריטית. בעת אולימפיאדת רומא (1960) הייתה ג'מייקה חלק מהפדרציה של איי הודו המערבית, שכללה גם את ברבדוס וטרינידד וטובגו, והספורטאים הג'מייקנים התחרו במסגרת משלחת הפדרציה. ב-1962 הייתה ג'מייקה למדינה עצמאית, וככזו השתתפה בכל המשחקים שנערכו מאז אולימפיאדת טוקיו (1964).
באולימפיאדות בהן השתתפה ג'מייקה צברו הספורטאים הג'מייקנים 87 מדליות, מהן 26 מדליות זהב. כל המדליות פרט לאחת הושגו באתלטיקה קלה, מרביתן בריצות הקצרות, וג'מייקה מדורגת במקום השמיני בהישגיה בענף בטבלת המדליות של כל הזמנים. להפיכתה של המדינה הענייה בת 2.7 מיליון התושבים למעצמה בענף מספר גורמים, אך בעיקר נובע הדבר מטיפוח אתלטים צעירים בתקציבים גדולים (רובם ממקורות פרטיים). רבים מהצעירים רואים באתלטיקה פתח מילוט מחיי העוני ומשקיעים את מרצם באימונים. גם מקומה של הגנטיקה אינו נפקד כשבוחנים את הסיבות להישגיהם הגבוהים של האתלטים הג'מייקנים.
ג'מייקה השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף שנערכו מאז אולימפיאדת קלגרי (1988), למעט אולימפיאדת טורינו (2006), אך לא רשמה בהן הישגים משמעותיים.
היסטוריה > לפני העצמאות: 1948 עד 1964

כבר בהופעתה הראשונה במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת לונדון, הגיעה ג'מייקה להישגים בתחום האתלטיקה. ארתור וינט זכה במדליית הזהב בריצת 400 מטר, וסגנו במרוץ זה היה הרב מקנלי. וינט זכה גם במדליית כסף בריצת 800 מטר. באולימפיאדת הלסינקי (1952), עלו הישגיה של ג'מייקה ל-5 מדליות, מהן 2 מדליות זהב. וינט אמנם לא שמר על תוארו בריצת 400 מטר, אך במרוץ זכה ג'מייקני אחר, ג'ורג' רודן, ומקנלי שוב היה לסגנו. השלושה שיתפו פעולה במרוץ השליחים ל-400X4 מטרים, ויחד עם לסלי ליינג, שהשלים את הרביעייה, זכו במדליית הזהב. בנוסף, זכה וינט במדליית כסף שנייה ברציפות בריצת 800 מטרים, ואילו הרב מקנלי זכה במדליית כסף גם בריצת 100 מטר. עם סיום הקריירה הספורטיבית של אצנים אלה, לא קם דור חדש של אתלטים מוכשרים, ומאולימפיאדת מלבורן (1956) שבה המשלחת הג'מייקנית בידיים ריקות.
המשלחת של איי הודו המערבית לאולימפיאדת רומא (1960) כללה ספורטאים מברבדוס, ג'מייקה וטרינידד וטובגו, אך למרבית ההישגים הגיעו הספורטאים הג'מייקנים: ג'ורג' קר זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר, ושלושה מתוך ארבעת השליחים שזכו במדליית ארד במרוץ ל-400X4 מטרים היו ג'מייקנים.
היסטוריה > אולימפיאדת בייג'ינג (2008)

אולימפיאדת בייג'ינג (2008) הייתה המוצלחת ביותר בתולדות ג'מייקה. 56 הספורטאים הג'מייקנים שהשתתפו בה זכו ב-10 מדליות, מהן 5 מדליות זהב. בסיום המשחקים דורגה ג'מייקה במקום ה-13 בטבלת המדליות, ובענף האתלטיקה דורגה שלישית, אחרי ארצות הברית ורוסיה.
אחד הספורטאים הבולטים, לא רק במשלחת הג'מייקנית, אלא במשחקים כולם, היה יוסיין בולט. בולט ניצח בריצות ל-100 ול-200 מטרים, ובשתיהן קבע שיאי עולם חדשים (9.69 שניות ו-19.30 שניות, בהתאמה). רביעיית השליחים ב-100X4 מטרים, שכללה את בולט, אסאפה פאוול, נסטה קרטר ומייקל פרייטר קבעה אף היא שיא עולם חדש, 37.10 שניות, אך נפסלה ב-2017 בשל הרשעתו של קרטר בשימוש בחומרים אסורים.
האצניות הג'מייקניות שלטו גם בריצות המקבילות ל-100 ול-200 מטרים. בריצת 100 מטר זכתה שלי אן פרייזר במקום הראשון, ובנות ארצה שרון סימפסון וקרון סטוארט חלקו במקום השני. בריצת 200 מטר שמרה ורוניקה קמפבל על תוארה וסטוארט זכתה במדליית ארד. במדליית הזהב השישית זכתה מליין ווקר, שקבעה שיא אולימפי בריצת 400 מטר משוכות (52.64 שניות). את תמונת המדליות השלימו שריקה ויליאמס, שזכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר, ונבחרת השליחות ל-400X4 מטרים, שזכתה במדליית כסף (לאחר פסילת הנבחרת הרוסית בשל הרשעה באימרוץ).
ספורטאים נוספים שהעפילו לשלבי גמר כוללים את דני מקפרליין (מקום רביעי בריצת 400 מטר משוכות), צ'לסי המונד (מקום רביעי בקפיצה לרוחק), אסאפה פאוול (מקום חמישי בריצת 100 מטר), דלוריס אניס-לונדון (מקום חמישי בריצת 100 מטר משוכות), מייקל פרייטר (מקום שישי בריצת 100 מטר), בריג'יט פוסטר-הילטון (מקום שישי בריצת 100 מטר משוכות), מוריס ויגנול (מקום שישי בריצת 110 משוכות), שרון סימפסון (מקום שישי בריצת 200 מטר), קניה סינקלר (מקום שישי בריצת 800 מטר) ריצ'רד פיליפס (מקום שביעי בריצת 110 משוכות), רוזמרי וייט (מקום שביעי בריצת 400 מטר), מרקינו באקלי (מקום שביעי בריצת 400 מטר משוכות), טרישה סמית' (מקום 11 בקפיצה משולשת) ונבחרות השליחים ל-400X4 מטרים והשליחות ל-100X4 מטרים, שתיהן נפסלו בשלב הגמר.