stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
יוהאן אדולף האסה

| --- | --- |

 לידה:  1699 ברגדורף, האימפריה הרומית הקדושה 
 פטירה:  16 בדצמבר 1783 (בגיל 84 בערך) ונציה, הרפובליקה של ונציה 
 מקום קבורה:  San Marcuola 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרומית הקדושה 
 זרם:  המוזיקה הקלאסית בתקופת הבארוק, התקופה הקלאסית 
 סוגה:  אופרה, קונצ'רטו, מוזיקה כנסייתית, מוזיקה קאמרית 
 סוג קול:  טנור 
 שפה מועדפת:  גרמנית, איטלקית 
 בן או בת זוג:  פאוסטינה בורדוני (1730–?) 
 
יוהאן אדולף האסה (גרמנית: Johann Adolph Hasse;‏ 25 במרץ 1699 – 23 בדצמבר 1783) היה מלחין גרמני.
ביוגרפיה

האסה נולד בברגדורף, סמוך להמבורג וקיבל את שיעוריו הראשונים במוזיקה מאביו. כיוון שהיה מחונן בקול טנור יפה, בחר בקריירה תיאטרלית והצטרף ללהקה אופראית בניצוח ריינהארד קייזר, שבתזמורתו ניגן הנדל כינור שני כמה שנים לפני כן. הצלחתו של האסה הובילה למשרה בתיאטרון החצר של ברונשוויק-לינבורג ושם, בשנת 1723, התחילה הקריירה שלו כמלחין, בביצוע האופרה "אנטיגונוס". הצלחת היצירה המריצה את הדוכס לשלוח את האסה לאיטליה להשלמת לימודיו ובשנת 1724 נסע לנאפולי והתייצב אצל ניקולא פורפורה. יחסיו עם פורפורה עלו כנראה על שרטון, הן כאדם והן כאמן, לעומת זאת קשר ידידות עם אלסנדרו סקרלטי, שעזר לו להשיג את ההזמנה הראשונה שלו, סרנדה לשני קולות, ששרו, בחגיגה משפחתית אצל סוחר עשיר, שניים מגדולי הזמרים של איטליה בשנים ההן, פארינלי וסיניורה טסי.
אירוע זה ביסס את תהילתו של האסה; הוא נעשה פופולרי מאוד והאופרה שלו, "ססוסטראטו", שנכתבה לאופרה המלכותית בנאפולי בשנת 1726, פרסמה את שמו בכל רחבי איטליה. בוונציה, לשם נסע בשנת 1727, התוודע אל הזמרת פאוסטינה בורדוני (ילידת ונציה ב-1693), שהייתה לאשתו בשנת 1730. שני האמנים נסעו לאחר זמן קצר לדרזדן, בהזמנת הנסיך הבוחר חובב הפאר של סקסוניה, אוגוסטוס השני. האסה נשאר שם שנתיים ואז חזר לאיטליה. בשנת 1733 יצא ללונדון וחבורת בני אצולה, ששטמה את הנדל, ניסתה לגייס אותו ליצירת יריבות עוינת למלחין נודע זה. האסה דחה את הצעתם ונשאר בלונדון רק די הצורך לפקח על החזרות לאופרה שלו, "ארתחשסתא" (שהופקה לראשונה בוונציה ב-1730).
במשך כל הזמן הזה, נשארה פאוסטינה בדרזדן כחביבת הקהל וכן כחביבת הנסיך הבוחר; בעלה, שנשאר קשור אליה, לא הורשה לראותה אלא לעיתים רחוקות. בשנת 1739, אחרי מות אוגוסטוס השני, השתקע האסה בקביעות בדרזדן שם נשאר עד 1763, כשהוא ואשתו פרשו משירות החצר, נהנים מקצבאות נכבדות. האסה נסע עם משפחתו לווינה והוסיף עוד כמה אופרות למספר הרב של יצירות שכתב עד אז. יצירתו האחרונה לבימה הייתה האופרה "רוג'רו" (1771), שנכתבה לכבוד חתונת הארכידוכס פרדיננד מאוסטריה-אסטה במילאנו.
באותה הזדמנות בוצעה גם אסקניו באלבה, אופרה של מוצרט, אז בן ארבע-עשרה, והאסה חיווה את דעתו: "הצעיר הזה עוד יעבור את כולנו." על פי תיאוריו של ליאופולד מוצרט ועיתונים מן התקופה, האפילה האופרה המוקדמת של מוצרט על האופרה הבשלה של בכיר מלחיני האופרה האוסטריים. לבקשת אשתו, התיישב האסה בעיר הולדתה, ונציה, ושם מת.
יצירותיו

יצירותיו כוללות הרבה מאוד אופרות, 120 במספר, ומלבדן גם אורטוריות, קנטטות ומוזיקה אינסטרומנטלית מסוגים והרכבים שונים. במשך המצור הפרוסי על דרזדן בשנת 1760, עלו רוב כתבי היד שלו, שנאספו להכנת מהדורה מלאה, שנועדה לצאת במימון הנסיך הבוחר, באש. כמה מיצירותיו, ביניהן האופרה "אלסיד אל ביביו" (1760) יצאו לאור ובספריות וינה ודרזדן שמורים כתבי יד מקוריים של יצירות אחרות.
כמו מלחינים אחרים מראשית עד אמצע המאה ה-18, כתב האסה לתזמורות קטנות, שרובן כלי מיתר. בהרכבים שלו אין שום עניין מיוחד. גם להט דרמטי לא היה הנקודה החזקה שלו, אבל היה לו מקור לא אכזב של מלודיה אמיתית ונעימה לאוזן, ונראה שזו הסיבה לפופולריות העצומה שלו במשך חייו. שני השירים שפארינלי נדרש לזמר מדי יום ביומו במשך עשר שנים באוזני המלך המלנכולי של ספרד, פליפה החמישי, היו שניהם פרי עטו של האסה.
שער הלברית של ארתחשסתא, 1730
טמאש מנדלני

טמאש מנדלני (בהונגרית: Mendelényi Tamás;‏ בודפשט, 2 במאי 1936 – וארגסטש, 6 בספטמבר 1999) היה אלוף אולימפי הונגרי סייף (חרב), מאמן. כמו כן דוקטור לרפואה (MD). אשתו הייתה יודית אגושטון סייפת (רומח) אלופה האולימפית.
ביוגרפיה

משנת 1950 מנדלני היה סייף של הגנץ ואשאש, מ-1954 של ואשאש בודפשט (הו'), מ-1956 של הונווד בודפשט, ומ-1957 של הבודפשט VSC. ב-1956 הפך לאלוף העולם לנוער, ומאז והלאה היה חלק מנבחרת הונגריה הבוגרת. הוא היה אלוף עולם פעמיים ופעם היה חבר בנבחרת הונגריה האלופה בחרב באולימפיאדת רומא (1960). התוצאה האישית הטובה ביותר שלו הייתה ב-1959. מקום שני באליפות העולם בפריז. הוא פרש מספורט פעיל ב-1964 לפני אולימפיאדת טוקיו (1964).
ביוגרפיה > תוצאות הספורט שלו

אלוף אולימפי:
אולימפיאדת רומא (1960) : קבוצתי ( גאבור דלנקי, אלדר גרביץ', זולטאן הורבאט, רודולף קרפאטי, פאל קובאץ' )
אלוף עולם פעמיים:
1957, פריז : קבוצתי
1958, פילדלפיה : קבוצתי
אליפות עולם מקום שני שלוש פעמים:
1959, בודפשט :
יחיד
קבוצתי
1962, בואנוס איירס : קבוצתי
קריירה כמאמן

ב-1968 הוא הפך למאמן במכון לאימון וניהול ספורט (SEKI), וב-1973 קיבל תעודה כמאמן סייף מקצועי במכללה לחינוך גופני. היה לו גם תואר בכירורגיה. לאחר פרישתו הפך למאמן בודפשט ואשאש. בהנהגתו זכתה נבחרת החרב של ואשאש שלוש פעמים בגביע אירופה לקבוצות אלופות. בין תלמידיו היו, פרנץ המנג ואטילה קובאץ' שהיו אלופי עולם פעמיים, תמאס קובאץ' ופטר מארוט שהיו אלופי עולם, ופרנץ המנג היה מדליסט ארד אולימפי,
מ-1979 עבד באנגליה כמאמן נבחרת החרב וכקפטן הנבחרת. הוא התגרש קודם לכן מאשתו. מאחר שלא חזר לביתו לאחר השהות המורשית, הוא הוכרז כמהגר לא חוקי, נידון להחרמת רכושו, וכל הפרסים והעיטורים שלו הקודמים בוטלו. בשנת 1993, הוא חזר ל-Várgestes, הונגריה. לאחר מותו, בשנת 2009, הוא עבר זיכוי מלא.
פרסים והוקרה

מאמן מומחה (1975)
ציון זהב של מדליית הזיכרון לספורט הונגרי (2009)
לקריאה נוספת

לאסלו הוואש: ספר הזהב של הספורט ההונגרי - בודפשט, 1982 - מסת"ב 9632535723
Révai új lexikona XIV. (הלקסיקון החדש של רוואי).
מיקלוש בוצ'אק: איך חיים האלופים האולימפיים שלנו (166 ברחבי העולם) - St. plusz kft., 1998 - (ללא מספר ISBN)
לאסלו לוקאץ' – ג'רג' ספשי: 112. ההיסטוריה של מדליות הזהב האולימפיות של הונגריה – בודפשט, 1980 – מסת"ב 9632535537
הערות שוליים

↑  "Mendelényi Tamás olimpiai bajnok megkésett rehabilitációja". mob.hu. 2009-08-20. אורכב מ-המקור ב-2009-08-27.
יוסטיין הסלגורד

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  24 במרץ 1979 (בן 45) פרדריקסטאד, נורווגיה 
 מוקד פעילות:  נורווגיה 
 סוגה:  מוזיקת פופ 
 סוג קול:  טנור 
 כלי נגינה:  פסנתר 
 פרופיל ב-IMDb
 
יוסטיין הסלגורד (בנורווגית: Jostein Hasselgård; נולד ב-24 במרץ 1979) הוא זמר נורווגי.
ביוגרפיה

הסלגורד נולד בפרדריקסטאד, בגיל שש החל לנגן בפסנתר, הוא למד באקדמיה הנורווגית למוזיקה באוסלו.
באירוע ה-"מלודי גרנד פיקס" 2003, התחרות הנורווגית בה הזוכה מייצג את נורווגיה באירוויזיון, הוא זכה במקום הראשון עם הבלדה "I'm Not Afraid to Move On" (אני לא מפחד להמשיך), באירוויזיון 2003 שנערך בריגה הוא הגיע למקום הרביעי עם 123 נקודות.
הוא היה חבר בלהקת " Hasselgård" וביחד עמם הוציא ב-2006 את האלבום "A few Words".
בשנת 2010 השתתף בשעשועון המוזיקלי "Beat for Beat" בו שני זוגות מוזיקאים מתחרים ביניהם במשימות בתחום המוזיקה.
בנוסף לעיסוקו המוזיקלי הוא עובד כגנן בגן ילדים.
טמאש באואר

| --- | --- |

 לידה:  6 במאי 1946 (בן 78) בודפשט, הרפובליקה ההונגרית 
 מדינה:  הונגריה 
 השכלה:  אוניברסיטת קורווינוס בבודפשט (1968) 
 תפקיד:  חבר האסיפה הלאומית של הונגריה (28 ביוני 1994–14 במאי 2002) 
 מפלגה:  מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית, ברית הדמוקרטים החופשיים, Democratic Coalition 
 
טמאש באואר (בהונגרית: Bauer Tamás; נולד ב-6 במאי 1946, בודפשט) הוא כלכלן יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה ופוליטיקאי. פעילותו הפוליטית התחילה למעשה ב"ברית הדמוקרטים החופשיים" (SZDSZ). בין השנים 1994–2002 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט). ככלכלן, הוא עוסק בנושא הכלכלות המתוכננות במזרח אירופה. בשנים 2011–2014, היה סגן נשיא "הקואליציה הדמוקרטית" (מפלגה הונגרית סוציו-ליברלית פרו-אירופית שנוסדה ב-2011).
קורות חיים

טמאש באואר סיים את לימודיו בגימנסית מיקלוש רדנוטי (לשעבר הגימנסיה היהודית של בודפשט) של אוניברסיטת אטווש לוראנד בשנת 1964 והתקבל למחלקה לכלכלה כללית של "אוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה" (כיום שמה אוניברסיטת קורווינוס של בודפשט), שם השיג תואר בראשון כלכלה ב-1968. באותה שנה הפך לחבר ב"חברה הכלכלית ההונגרית" (הארגון המקצועי הוותיק ביותר של כלכלנים הונגרים). בסיום לימודיו הפך לעובד במכון המחקר לכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים. מאוחר יותר קודם לתפקיד עמית מחקר בכיר. ב-1984 הגן על עבודת הדוקטור שלו בכלכלה. ב-1988 הפך לפרופסור במחלקה לכלכלה השוואתית וטרנספורמטיבית באוניברסיטת גתה בפרנקפורט או בקיצור אוניברסיטת פרנקפורט ולאחר מכן לראש המחלקה. בשנים 1991–1994 היה חבר בוועדת הכלכלה של האקדמיה ההונגרית למדעים. ככלכלן, תחומי המחקר שלו כוללים חקר המנגנון הכלכלי והמדיניות הכלכלית של הרפובליקה העממית ההונגרית ושל מדינות הקומקון, הסוגיות התאורטיות והתיאור האמפירי של הטרנספורמציה, ומגבלות המדיניות הכלכלית הנובעות מתהליכים פוליטיים ותנודות צמיחה. בין השנים 2004–2009, הוא היה גם מנהל הפרויקט של הקרן הלאומית למחקר מדעי. יש לו גם עבודה עיתונאית ענפה.
קורות חיים > קריירה פוליטית

טמאש באואר הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP) ב-1966, אך גורש ממנה ב-1974 כי הפגין נגד החמרת מתן ההיתרים להפלות מלאכותיות. מאוחר יותר היה אחד ממנהיגי האופוזיציה הדמוקרטית. תחת השם הבדוי "דנש צ'ונקה" הוא פרסם בעיתון האופוזיציה "דברן" שהוצא בשיטת סמיזדאט. הוא נבחר כחבר במועצה הלאומית של החזית העממית הפטריוטית ב-1985, אך התפטר אחרי שלוש שנים. ב-1988 היה מיוזמי הקמת "חזית מרץ החדש". באותה שנה היה ממייסדי "רשת היוזמות החופשיות" (לימים ברית הדמוקרטים החופשיים – SZDSZ). בעת הקמתו נבחר לחבר המועצה הארצית, ובשנים 1992–1995 ובשנים 2002–2003 היה חבר נשיאות המפלגה. הוא כיהן גם בוועד המנהל של המפלגה בין השנים 1995 ל-1996 ובין 1998 ל-1999.
ב-1985, ה-MSZMP מנע ממנו להתמודד בבחירות לפרלמנט וב-1990 היה מועמד לפרלמנט של ה-SZDSZ, אך לא השיג מושב. הוא זכה במושב ברשימה הלאומית של המפלגה בבחירות לפרלמנט של 1994, וחזר על אותו הדבר ב-1998. הוא לא קיבל מנדט ב-2002 וב-2006. הוא הציג מועמדות לפרלמנט כעצמאי במחוזות אובודה וצ'פל. בשנים 1995 עד 1998 שימש כסגן ראש הסיעה בפרלמנט. הוא עזב את המפלגה ב-2007 בשל מדיניות הנהגת המפלגה דאז והמדיניות הכלכלית שלדעתו הייתה פגומה. טמאש באואר היה סגן יו"ר מפלגת "הקואליציה הדמוקרטית" מאז 6 בנובמבר 2011. ביוני 2014 התפטר מתפקיד סגן הנשיא.
משפחתו

אביו, מיקלוש באואר (1921–2008), הוא עורך דין וקצין חקירות שנחשב ל"ידוע לשמצה" לשעבר של הרשות להגנה של המדינה (המשטרה החשאית ההונגרית – ÁVH). אמו, יהודית שנברג, עבדה כפקידה עד פרישתה לפנסיה. יש לו אחות, קטלין (1951). באואר התחתן ב-1969, אשתו ארנקה ורביי כלכלנית ועובדת מדינה. נולדו להם שני ילדים, יאנוש (1970) וז'וז'ה (1972).
פרסומיו

העמדות המנוגדות (הסותרת) של חברות במנגנון הכלכלי ההונגרי (1975)
מחזורי השקעה במשק המתוכנן. המקרה של כלכלות מתוכננות לפני הרפורמה (1978)
כלכלה מתוכננת, השקעות, מחזוריות (1981)
The New Hungarian Forms of Enterprise Management and their Economic Environment (הצורות ההונגריות החדשות של ניהול מפעלים והסביבה הכלכלית שלהן 1986)
Two Remarks on Socialism and Reforms (שתי הערות על סוציאליזם ורפורמות 1991)
לקריאה נוספת

Dési, János (2014). A magyar szürke 48 árnyalata. Budapest: Ab Ovo. 978-615-5353-40-6.
הערות שוליים

↑  Bauer Tamás kilép az SZDSZ-ből – Népszabadság, 2007. szeptember 25.
↑  Gyurcsányt választotta pártelnöknek a Demokratikus Koalíció – Origo, 2011. november 6.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BIBSYS: 7034872  GND: 132938391  ISNI: 0000 0001 0964 8514  LCCN: n81045477  NKC: pna2013788753  NTA: 13099491X  SUDOC: 259825638  VIAF: 37546316   WorldCat (עם VIAF): 37546316
יוסף שם טוב (מוזיקאי)

אין תמונה חופשית
יוסף שם טוב (ידוע גם בשם יוסף יעקב, 1922 - 1 באפריל 2007) היה נגן העוד של תזמורת קול ישראל בערבית, מגדולי נגני העוד בדורות האחרונים.
קורות חיים

שם טוב נולד בבגדאד, ומאז גיל 12 ניגן בבתי קפה בעיר. שם זכה לכינוי "יוסוף אל עוואד", יוסף נגן העוד, שלא עזב אותו עד יום מותו. בבגרותו ליווה כמה מהנודעות שבזמרות עיראק, ביניהן סלימה מוראד ולילה חלמי.
עלה ארצה, עם אשתו ושני בניו, ב-1952. בראיון שנערך כמה שנים לפני מותו אמר כי העלייה הייתה "המכה הכי גדולה שקיבלתי. ... בעיראק כולם היו מכירים אותי. פה הכול נמחק". אחרי בואו לארץ ניגן תקופה קצרה, אבל אז ויתר על הנגינה, ומצא עבודה כאזרח עובד צה"ל.
בתחילת שנות ה-70, כאשר אהרון עזורי, נגד העוד של תזמורת קול ישראל בערבית, פרש לגמלאות, נבחר להחליף אותו. שם טוב פרש לגמלאות כאשר התזמורת פורקה, בתחילת שנות ה-90.
היה ידוע בעיקר כנגן, אבל הוא גם כתב והלחין שירים וקטעים אינסטרומנטליים.
יוהאן אדולף שייבה

| --- | --- |


 לידה:  5 במאי 1708 לייפציג
 פטירה:  22 באפריל 1776 (בגיל 67) קופנהגן
 מוקד פעילות:  גרמניה, ממלכת דנמרק 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת לייפציג 
 זרם:  בארוק
 שפה מועדפת:  גרמנית 
 
יוהאן אדולף שייבה (בגרמנית: Johann Adolph Scheibe; 5 במאי 1708 – 22 באפריל 1776) היה מלחין, נגן עוגב, תאורטיקאי ומבקר מוזיקה גרמני-דני בולט מתקופת הבארוק.
ביוגרפיה וקריירה

שייבה נולד בלייפציג, וכבנו של בונה עוגבים, למד לנגן מגיל 6. בשנת 1725 החל ללמוד משפטים ופילוסופיה באוניברסיטה של לייפציג. במהלך לימודיו התוודא לעבודתו של יוהאן כריסטוף גוטשד, פרופסור לרטוריקה וספרות, ממנו שאב השראה בפיתוח תיאוריות האסתטיקה שלו.
מפאת קשיים כלכליים לא עלה בידו של שייבה לסיים את לימודיו, ומכאן ראה להקדיש עצמו ללמידה עצמית על מנת לפתח קריירה בתחום המוזיקה. בשנת 1729 הגיש שייבה את מועמדותו לתפקיד נגן עוגב בכנסיית תומאס הקדוש הלותרנית, היכן ששימש יוהאן סבסטיאן באך כקנטור. על אף שמועמדותו נדחתה, מילא שייבה חלק פעיל בסצנת המוזיקה בלייפציג עד לשנת 1735.
בשנת 1736 עזב שייבה את לייפציג ועבר להמבורג שם חבר ליוהאן מאתזון וגיאורג פיליפ טלמן. בהשפעתם הוציא לאור מגזין בשם 'המוזיקאי הביקורטי' (Der Critische Musikus), אשר חשיבותו נעוצה בעיונים המלומדים אודות המלחינים החשובים של התקופה. בשנת 1739, עבר שייבה לשירות המארקגראף פרידריך ארנסט, אשר מינה אותו כמנהל מוזיקלי (Kapellmeister). בשנת 1740 נענה שייבה להזמנת אחותו של המארקגראף, מלכת דנמרק, סופיה מגדלנה, והיה למנהל המוזיקלי בחצר מלך דנמרק כריסטיאן השישי.
לימים, בזמן מלכותו של פרדריק החמישי החלה גוברת האהדה בממלכת דנמרק לסגנון האופרה האיטלקית והצרפתית, זאת למורת רוחו של שייבה אשר העסקתו אף הסתיימה בשנת 1748. בהמשך עבר שייבה לעיר שונדרבורג אולם בשנת 1762 שב לקופנהגן לשארית ימי חיו.
שייבה ובאך

יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל נמצאו בעיני שייבה כמלחינים הגדולים של זמנו. שייבה ראה בבאך כנגן העוגב, הצ'מבלו והקלאוויקורד הגדול ביותר. עם זאת, נודעת ביקורתו של שייבה אודות סגנונו המוזיקלי של באך, אותו אפיין כבומבסטי. לצדו של באך התייצב יוהאן אברהם בירנבאום, פרופסור לרטוריקה בלייפציג. אליבא דשייבה, המוזיקה של באך חטאה במלאכותיות ועוררה בלבול סגנוני. שייבה עמד על כך כי כתיבתו של באך עמוסה מדי ובלתי טבעית נוכח נטייתו של באך לשוות בהלחנתו מעמד שווה ערך לכלל הקולות המוזיקליים, תוך טשטוש ההבחנה בין מלודיה וליווי.
אלברט שוויצר, אשר התעניין במיוחד ביצירותיו של באך, תיאר בספרו על באך את שייבה כדוגל בסגנון המוזיקה הגרמני, המובחן מזה האיטלקי. כך לשיטתו של שייבה, הסגנון האיטלקי נוטה למורכבות יתר, זאת לעומת הסגנון הגרמני הניכר בטבעיות ופשטות. לפיכך טען שוויצר כי שייבה למעשה ראה את באך כמי שמתרחק מהסגנון הגרמני יתר על המידה לטובת הזרם האיטלקי. לשיטתו של שוויצר, חילופי הדברים בין שייבה לפרופסור בירנבאום עשו חסד למוניטין של באך, באשר סגנונו העוקצני של שייבה עורר אהדה לבאך.
שייבה דגל בעמדה הרואה את הכישרון המוזיקלי כדבר מולד. בחיבורים ומאמרים שונים שפרסם בחן שייבה היבטים שונים של המוזיקה, כגון טעם, ניגון והבעה, ועודד תפיסה לאומנית של הסגנון המוזיקלי. תורתו של שייבה אודות המוזיקה התבססה על עקרונות רציונליים, על חיקוי הטבע ועל החלת האומנויות הרטוריות על תהליכי היצירה המוזיקלית.
כתיבתו המוזיקלית

רוב יצירותיו המוזיקליות של שייבה אבדו. במהלך הקריירה הלחין שייבה למעלה מ-150 יצירות כנסייתיות ואורטוריות, כ-200 קונצ'רטי, שתי אופרות, וכן סינפוניות, מוזיקה קאמרית וקנטטות חילוניות. עם יצירותיו הבולטות נמנית קנטטת ההלוויה של פרדריק החמישי מלך דנמרק.
טמאש בלום

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  19 ביוני 1927 בודפשט, ממלכת הונגריה 
 פטירה:  8 בינואר 1992 (בגיל 64) ציריך, שווייץ 
 מקום לימודים:  Fasori Gimnázium  Tóth Aladár Zeneiskola 
 פרסים והוקרה:  פרס פרנץ ליסט (1956)  פרס פרנץ ליסט (1963) 
 
טמאש בלום (בהונגרית: Blum Tamás;‏ בודפשט, 19 ביוני 1927 – ציריך, 8 בינואר 1992) היה מנצח יהודי-הונגרי. גם פעילותו כתרגם ליבריות וכדרמטורג באופרה הן משמעותיות ביותר. בלום היה המנצח של בית האופרה של בודפשט.
קורות חיים

טמאש בלום נולד במשפחה יהודית, למד בבית ספר תיכון בבודפשט, ולצד לימודי התיכון היה תלמיד לפסנתר של פאל קדושה בבית הספר למוזיקה פודור. הוא היה בן 17 כאשר ניצל כנוסע ברכבת ההצלה של ישראל קסטנר. הוא נשלח תחילה, כמו כל נוסעי הרכבת, למחנה הריכוז ברגן בלזן ולאחר מכן לשווייץ. בלום נשאר שם ולמד ניצוח אצל פאול קלצקי בלוזאן.
בשנים 1945–1951 הוא היה קורפטיטור של בית האופרה של בודפשט. בין השנים 1953–1958 היה המנהל המוזיקלי של תיאטרון צ'וקונאי בעיר דברצן, שבמהלכן הציג חמש עשרה אופרות. משנת 1959 הוא היה שוב הקורפטיטור המנצח של בית האופרה של בודפשט ומ-1966 ועד להגירתו ב-1973 היה המנצח של בית האופרה. הוא השתקע בשווייץ והיה המנצח של בית האופרה של ציריך. משנת 1977 ועד מותו הוביל את אולפן האופרה הבינלאומי באותו מקום. איבאן בכר פרסם את זיכרונותיו תחת השם "לוח זמנים" ב"הולמי" (הולמי (Holmi) היה מגזין ספרותי, תרבותי וביקורתי הונגרי שפורסם מדי חודש בהונגרית בין השנים 1989–2014). בלום היה גם שחקן ברידג' מצוין.
עבודתו כמתרגם ליבריות

הוא אהב לעסוק בתרגום אמנותי, אופרות רבות הוצגו בתרגומו. בלום תרגם ליבריות מאיטלקית, צרפתית וגרמנית. בליבריות האופרה שלו להונגרית הוא שילב בצורה מעולה בין התוכן, המוזיקה וצרכי הזמר, הטקסטים שלו קלים לשירה ומובנים לחלוטין. תרגום טרילוגית טבעת הניבלונג של וגנר הוא מצטיין באופן מחוחד. תרגומו הראשון, הכלה המכורה מאת בדז'יך סמטנה, הוצג על ידי בית האופרה הממלכתית ההונגרית ב-15 בדצמבר 1949. תרגומיו הם נצחיים ומתפרסמים ללא הרף. אפשר לראות את שמו שוב ושוב על במת מחזות הזמר. המצליחים ביותר הן האופרה בגרוש והאביר מלה מנצ'ה.
מספר הצגות הבכורה הרשומות על שמו במאגר התיאטרון: כמנצח: 25, כמתרגם: 275, ככותב תמלילים: 7.
תרגומי האופרות שלו

אלבן ברג: ווצק (1964)
אלבן ברג: לולו (1973)
ביזה: כרמן (1965)
בנג'מין בריטן: אלברט הרינג (Albert Herring) (1960)
בריטן: חלום ליל קיץ (1972)
צ'ייקובסקי: יבגני אונייגין (1951)
דביסי: פליאס ומליסנדה (Pelléas et Mélisande (opera)) (1963)
ליאו דליב: לקמה (עם György Stephányi, 1952)
דוניצטי: שיקוי האהבה (1964)
דוניצטי: הפעמון (1971)
ג'ורג' גרשווין: פורגי ובס (1970)
ז'וזף קוסמה: Electronic Love (1963)
קרל מילקר אופרה בגרוש (מילים, 1962)
קלאודיו מונטוורדי: ההכתרה של פופה (1968)
ראוול: שעת הרועים (1962)
רוסיני: הספר מסביליה (1951)
בדז'יך סמטנה: הכלה הממכורה (1949)
ורדי: ריגולטו (1951)
ורדי: נשף מסכות (עם וילמוס זולטן, 1964)
ורדי: אוטלו (1954)
ורדי: פלסטף (1966)
וגנר: אמני השירה מנירנברג (1968)
וגנר: טבעת הניבלונג
וגנר: זהב הריין (1969)
וגנר: הוולקירה (1970)
וגנר: זיגפריד (1971)
וגנר: דמדומי האלים (1972)
וגנר: טריסטן ואיזולדה (1959)
פרסים

פרס פרנץ ליסט (1956, 1963)
ספרות

אופרה זה הכול. לזכרו של טמאס בלום. בודפשט, 2007. מסת"ב 9789639398054
לקריאה נוספת

Magyar színházművészeti lexikon. Főszerk. Székely György. Budapest: Akadémiai. 1994. ISBN 963-05-6635-4
Peskó Zoltán: A katalizátor = uő: Zenéről, színházról, zenés színházról. Budapest, 2009. Rózsavölgyi. 73–82. o. מסת"ב 9789638831798
Színházi adattár. Országos Színháztörténeti Múzeum és Intézet
הערות שוליים

↑  A Színházi Adattárban karmesterként huszonöt bemutatóval szerepel.
↑  Blum Tamás: Menetrend (I)
↑  Blum Tamás: Menetrend (II)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007315195205171  PLWABN: 9810596341305606  ISNI: 0000 0000 7983 2192  LCCN: nr95001058  MusicBrainz: d72e0535-4ff3-46d2-901c-cbf49d2076f4  NKC: mzk2011671918  VIAF: 10865664   WorldCat (עם VIAF): 10865664 
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "טמאש בלום".
טימגנס

| --- | --- |
 לידה:  המאה ה־1 לפנה״ס אלכסנדריה, מצרים 
 פטירה:  המאה ה־1 לפנה״ס אלבנו לזיאלה, איטליה 
 שפות היצירה:  יוונית עתיקה 
 
טימגנס מאלכסנדריה (Timagenes, ביוונית: Τιμαγένης) היה סופר יווני-אלכסנדרוני, היסטוריון ומורה לרטוריקה מהמאה ה-1 לפנה"ס.
ביוגרפיה

רוב הידוע כיום על טימגנס מקורו בסודא, הלקסיקון הביזנטי מהמאה ה-10 לספירה.
טימגנס נולד באלכסנדריה. אביו היה בנקאי, שהיה משולב באדמיניסטרציה המלכותית של בית תלמי. הידיעה מהסודא, לפיה נטען כי טימגנס היה מצרי, נבעה כנראה מחוגים עוינים לו, שניסו להמעיט מערכו, אולם ייתכן כי הכוונה הייתה שהוא היה תושב מצרים, אבל לא היה אזרח העיר אלכסנדריה.
בזמן המסע של גביניוס לאלכסנדריה בשנת 56 לפנה"ס תחת פומפיוס הגדול, הוא נלקח כשבוי לרומא אחרי כיבוש מצרים, כנראה בגלל מעורבותו בפוליטיקה המצרית, שהייתה למורת רוחו של גביניוס.
הוא הובא לרומא, שם נקנה על ידי פאוסטוס (אנ'), בנו של סולה.
בתקופת השבי שלו, עבד טימגנס כטבח ולאחר מכן כנושא אפריון.
אחר כך שוחרר והתפרסם כרטור והיסטוריון. הוא היה איש רוח ברומא בתקופת פומפיוס עצמו ואחריו בזמנו של אוגוסטוס קיסר, ולאחר מכן בזמנו של הרטוריקן היהודי הסיציליאני קייקיליוס.
טימגנס היה ביחסים קרובים עם מרקוס אנטוניוס ואוגוסטוס. על ידי טימגנס, הכיר אנטוניוס את אלכסאס איש לאודיקיה, שנשלח אל הורדוס, ערק והוצא להורג על ידי אוגוסטוס.
בימי אוגוסטוס הוא לימד רטוריקה והיה מקובל בחוגי החברה הרומית הגבוהה.
הפילוסוף הרומאי סנקה, בחיבורו "על הכעס", מספר על יחסיו של טימגנס עם אוגוסטוס:
טימגנס העיר כמה הערות עוינות על הקיסר אוגוסטוס עצמו, אשתו וכל משפחתו. שנינותו הרשלנית עברה מאיש לאיש בחופשיות ולעיתים קרובות היה אוגוסטוס מזהיר אותו שלשונו חייבת להיות זהירה יותר. כאשר המשיך, אסר עליו את הכניסה לארמון.
לדברי פלוטרכוס, סר חינו של טימגנס בעיני אוגוסטוס, לא בשל חופשיות מוגזמת בנאומו, אלא רק בגלל שאימץ מנהג טיפשי לעולם לא לדבר ברצינות, אלא תמיד בגסות, בכל הזדמנות שהקיסר רצה בחברתו, כשהוא מצהיר שנועם ההומור שלו הוא הסיבה לאהדתו בחצר הקיסר.
גם המשורר הרומי הורטיוס הזכיר את לשונו החריפה והעוקצנית של טימגנס.
על פי הסודא, גורש טימגנס מבית הספר לרטוריקה שלו על שדיבר באופן חופשי מדי, ובילה את זמנו באזור כפרי של טוסקולום. את מקומו בראשות בית הספר שלו ירש חברו אסיניוס פוליו.
לדברי סנקה, לפוליו היה ריב עם טימגנס, אולם מכיוון שנפל מאיגרא רמה, היה מוכן לאסוף אותו אל חיקו ולהעניק לו מקלט, והסיבה היחידה שסיים את הריב, הייתה שאוגוסטוס התחיל עם טימגנס ריב משלו. טימגנס נטר טינה לקיסר, אולם אף אחד לא פחד להיות חברו ולא התרחק ממנו כאדם ארור והוא היה נערץ על ידי כל העיר. הוא חי עד גיל זקנה בביתו של פוליו. הוא ערך קריאות של ההיסטוריה שכתב ואילו את הספרים שכתב על אוגוסטוס שרף באש. אוגוסטוס נשא את כל זה בסבלנות ואפילו לא התרגש מהעובדה ששמו הטוב והישגיו הותקפו. הוא לא התלונן כנגד המארח של אויבו, הוא רק אמר לאסיניוס פוליו: "אתה מחזיק חיית פרא", וכשזה ניסה למצוא תירוץ, עצר אותו אוגוסטוס ואמר: "תהנה, פוליו ידידי, תהנה!" וכשפוליו הצהיר, "אם תצוה עלי, אשלול ממנו מיד את הבית", ענה לו אוגוסטוס: "אתה חושב שהייתי עושה זאת, כשהיה זה אני ששיקם את החברות ביניכם?".
על פי סנקה, טימגנס לא אהב את הצלחת הרומאים וטען שרק בגלל דבר אחד הוא מצטער על השריפות בעיר רומא – מכיוון שהוא יודע שיבנו בניינים יותר טובים מאלה שעלו באש. ייתכן והיה אחד היוונים, שעל פי ליוויוס העדיפו את הפרתים על הרומאים.
על פי הסודא, טימגנס מת באלבאנום (או דרפאנום או דבאנום, שבאוסרואנה במסופוטמיה). הוא הוזמן לארוחה וכשניסה להקיא לאחריה, נחנק ומת.
ההיסטוריון אוגורס כתב ספר על חייו של טימגנס.
זיהוי

הסודא מציינת שני אנשים נוספים בשם "טימגנס":
טימגנס, היסטוריון שכתב חיבור בן 5 ספרים על אתרים לאורך חופי כל הימים.
טימגנס או טימוגנס איש מילטוס, היסטוריון ורטוריקן שכתב חיבור בן 3 ספרים על הירקלאה שבפונטוס (אנ') ואנשיה החשובים, וכמו כן גם מכתבים.
סופר אלמוני (פסאודו-פלוטרכוס) מזכיר את "טימגנס הסורי", שכתב על תולדות הגאלים. מבין ארבעת הסופרים הללו, הנזכרים בשם "טימגנס", קרוב לוודאי שהרטוריקן האלכסנדרוני, ההיסטוריון שכתב על האתרים בחופים, והסורי הם אותו אדם. יש סבירות שמקום מותו במזרח הוא שגרם לכך שנקרא "סורי" על ידי הסופר האלמוני.
טימגנס ההיסטוריון

טימגנס היה אחד ההיסטוריונים המפורסמים ביותר של התקופה ההלניסטית וראשית הקיסרות הרומית.
הוא היה היסטוריון נכבד, שמבחינת הקונספציה של היסטוריה אוניברסלית המשיך שורה של היסטוריונים חשובים, כמו אגתארכידס ופוסידוניוס.
מכמה הערות בספר "גאוגרפיקה" של סטראבון, ניתן להסיק שלטימגנס הייתה נטייה לתיאורים סנסציוניים ושסטראבון העדיף מקורות אחרים על פניו: במקרה אחד את פסידוניוס ובמקרה אחר את מגסתנס.
על פי הסודא, טימגנס כתב הרבה ספרים. הוא היה ידוע היטב לסופרים מאוחרים יותר, יוונים, ואפילו יותר מהם, לטיניים.
פרסומו העיקרי היה כהיסטוריון. כל חיבוריו אבדו וגם שמותיהם לא נודעו.
רק שם אחד מספריו של טימגנס נזכר במפורש, בלקסיקון הגאוגרפי של סטפנוס בערך "מיליאי" (Μιλύαι): "אנשי מיליאי נקראו קודם לכן סולימים, לפי טימאגנס בספר הראשון של 'המלכים'". אולם מתקבל על הדעת שאין זה שמו המלא של החיבור, שהיווה היסטוריה אוניברסלית ובמרכזה שושלות המלכים בממלכות היווניות-מוקדוניות.
מעט מאוד קטעים נשתמרו מהחיבור של טימגנס. המאורע הקדום ביותר הנזכר בהם מתייחס לפלישת אלכסנדר הגדול להודו (אצל קורטיוס רופוס) ואילו המאורע המאוחר ביותר קשור לנטישת תלמי אאולטס את מצרים בשנת 58 לפנה"ס. לא ניתן לדעת עד היכן הגיע התיאור בחיבור.
סנקה מכנה את טימגנס "סופר היסטוריה".
פליניוס הזקן השתמש בו כמקור לנתונים גאוגרפיים.
קווינטיליאנוס, הרטור הלטיני המהולל של התקופה הפלאווית (המחצית השנייה של המאה ה-1 לספירה), מבליט רשימה של סופרים יוונים, שמסתימת בטימגנס ומפליג בערכו של טימגנס כמחדש פניה של ההיסטוריוגרפיה (שבח שמכוון בעיקר לכישרונו הספרותי וסגנונו) לאחר ששקעה במשך תקופה ארוכה מאז ימי קלייטרכוס, ההיסטוריון האלכסנדרוני שקדם לו.
במקום אחר הוא מצטט את טימגנס באומרו שמוזיקה היא האמנות העתיקה ביותר הקשורה לספרות.
ההיסטוריון אמיאנוס מרקלינוס מהמאה ה-4 לספירה משבח את טימגנס על חריצותו האופיינית ליוונים ואומר עליו ש"יווני הוא גם בדקדוקו במלאכה גם בלשונו, וליקט מן הספרים למיניהם את הדברים הללו, שזמן רב נעלמו מעיני הבריות".