stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
מארי-ז'וזה נאט
פרסים אותות הוקרה

1958 - הפרס אוסקר לטלוויזיה - לשחקנית הכרי טובה
1974 - פרס הפסטיבל קאן - לשחקנית הטובה ביותר, עבור משחקה הצנוע והרגיש בסרט Violons du bal
1978 - פרס השחקנית הטובה ביותר - בפסטיבל קרלובי וארי על משחקה בסרט Le Passé simple
פרסים אותות הוקרה > פילמוגרפיה

1956 - Crime et Châtiment (חטא ועונשו - 1956), בימוי: ז'ורז' לאמפן: הנערה בנשף
1956 - Club de femmes (מועדון הנשים), בימוי:רלף חביב
1957 - Donnez-moi ma chance (תן לי סיכוי), בימוי:לאוניד מוגי, - רוזין
1958 - Arènes joyeuses (ארנות שמחות)- בימוי:מוריס דה קאנונז, - ויולטה
1959 - Rue des prairies, בבימוי דני דה לה פטלייר - אודט נווה
1959 - Vous n'avez rien à déclarer ? (יש לך מה להצהיר?), בימוי:קלמאן דיהור, - ליז
1959 - Secret professionnel (סוד מקצועי), בימוי:ראול אנדרה - אלווירה
1960 - Vive le duc ! : Cécile (יחי הדוכס!) - ססיל
1960 - La Française et l'Amour (הצרפתייה והאהבה), הקטע "התונה": Le Mariage סרט קיבוצי בבימויו של רנה קלר - הארוסה
1960 -  La Vérité (האמת), בבימוי: אנרי-ז'ורז' קלוזו - אני מארסו
1961 - Amélie ou le Temps d'aimer (אמלי או הזמן לאהוב) בבימוי מישל דראש : אמלי
1961 - La Menace (האיום) ,בבימוי: ז'ראר אורי : ז'וזפה
1962 - Les Sept péchés capitaux : "שבעת החטאים", סרט מערכונים, הפרק ‏ La Colère (הכעס) מאת סילבן דום, מקס דוי ואז'ן יונסקו, - הצעירה
1962 - L'Éducation sentimentale (החינוך הסנטימנטלי) בימוי: אלכסנדר אסטרוק, - אן ארנו
1964 -  Jean-Marc ou la Vie conjugale  (ז'אן-מארק וחיי הזוגיות) בימוי: אנדרה קאיאט - פרנסואז
1964 -  Françoise ou la Vie conjugale בימוי: אנדרה קאיאט, - פרנסואז דיבריי
1965 - Le Journal d'une femme en blanc(יומנה של אשה בלבן),בימוי: קלוד אוטאן-לארה - קלוד סובאז'
1965 - La Bonne Occase (המציאה) בימוי: מישל דראש - ביאטריס
1966 -  Safari diamants  (בעד קומץ יהלומים), בימוי: מישל דראש - אלקטרה
1967 -  Les Guerriers- Dacii (הדאקים),(הפקה רומנית-צרפתית), בימוי: סרג'ו ניקולאייסקו - הנסיכה הדאקית
1969 -  Élise ou la vraie vie  (אליז או החיים האמיתיים), בימוי: מישל דראש - אליז לה טלייה
1969 -  Le Paria (הפאריה) בימוי: קלוד קרלייה - לוצ'יה
1969 - L'Opium et le bâton (האופיום והמקל), בימוי: אחמד ראשידי- פארוג'ה
1972 -  Baraka à Beyrouth  : Laure (באראכה בביירות) בימוי:גורדון הסלר (ארצות הברית) - לור
1973 -  Rue du Calvaire  - Kruiswegstraat 6 (סרט בלגי) בימוי:ז'אן דסקלידס, -פרנסואז ורבריגה
1973 - Les Violons du bal (כנורות הנשף) בימוי: מישל דראש -היא, האשה והאם של מישל
1974 -  Dis-moi que tu m'aimes  (תגיד לי שאתה אוהב אותי) בימוי: מישל בוארון -שרלוט לה רואייה
1977 - Le Passé simple (זמן עבר) בימוי: מישל דראש : ססיל
1980 - La disubbidienza (אי הציות) בימוי: אלדו לאדו (איטליה) - גברת מאנצי
1980 - Une mère, une fille (אם, בת), בימוי:מרתה מסארוש (הונגריה) : אנה
1981 - Litan (ליטאן), בימוי: ז'אן-פייר מוקי -נורה
1990 - Rio Negro (ריו נגרו), בימוי: אטאהואלפה ליצ'י (ונצואלה) - הפקה קובנית-צרפתית-ספרדית - ונצואלית - גברת ז'ינט
1992 - Le Nombril du monde,(טבור העולם) בימוי: אריאל זייתון - אומי, האם
1997 - Train de vie (רכבת החיים) בימוי: ראדו מיכלייאנו - שרה (שָרה)
1997 - La Nuit du destin (ליל הגורל), בימוי:עבד אל-כרים בהלול (אלג'יריה-צרפת),- גברת סלימני
2003 - Le Cadeau d'Elena, בימוי:פרדריק גרציאני - אלנה
פרסים אותות הוקרה > טלוויזיה

1959 - La Nuit de Tom Brown (הלילה של טום בראון), בימוי: קלוד בארמה, לפי נתניאל הות'ורן, סרט טלוויזיה עם מישל פיקולי וז'אן-פייר קאסל - בט
1961 - Le Mariage de Figaro (נישואי פיגרו) סרט טלוויזיה לפי בומארשה, בבימוי מרסל בליוואל, שרובן (קרובינו)
1963 - Un coup dans l'aile (מכה בכנף) בימוי:קלוד בארמה, עם נואל רוקוור וג'וני הלידיי - ניקול
1968 - Hélène ou la joie de vivre  (הלנה או שמחת חיים), בימוי: קלוד בארמה - הרמיונה
1972 - Les Gens de Mogador בבימוי:רובר מז'ואייה (סדרת טלוויזיה) - ז'וליה אנז'לייה
1972 - La Lumière noire (האור השחור) (סרט טלוויזיה) - אורליה
1975 - Les Rosenberg ne doivent pas mourir (בני רוזנברג אינם צריכים למות) בימוי: ז'אן טופאר, סטליו לורנציה ואלן דקו, עם ז'יל סגל - אתל רוזנברג
1978 - Le vent sur la maison (רוח על הבית)ביומי: פרנק אפרדריס, עם פייר ואנק - כריסטיאן
1982 -  Fausses notes  (ציונים מזויפים), בימוי: פטר קאסוביץ, עם קלוד ריש, רישאר ברי, בריז'יט אוברי- מריון תורו
1988 - Le Clan (השבט) (סדרת טלוויזיה) ,בימוי: לוסי מאנוט
1990 -  Constance et Vicky  (קונסטאנס וויקי) עם סוניה וולרו וז'אן-פרנסואה גארו (סדרת טלוויזיה) - אנה מילר
1990 -  Renseignements généraux  סדרת טלוויזיה - איזבל נוויל
1990 - La mort a dit peut-être בבימוי: אלן בונו, לפי פייר בואלו ותומא נרסז'אק, Thomas Narcejac avec, עם ז'אן-קלוד דופן - מריאן
1996 - קנקון (סדרת טלוויזיה)
1996 - Terre indigo, בימוי: ז'אן סגולס (סדרת טלוויזיה) : מטילד
1998 - Les Marmottes, בבימוי אלי שוראקי
1998 - Deux mamans pour Noël  (שתי אמהות לחג המולד) בימוי: פול גה, מארי
2003 - L'Année de mes sept ans, בבימוי אירן ז'ואנה
2004 - Colette, une femme libre de ‏ (קולט, אשה חופשית) בבימוי: נדין טרנטיניאן - סידו
2004 - (האוהבים לא מתים לעולם) Ceux qui aiment ne meurent jamais בבימוי: כריסטוף מאלאוואה - אווה
2004 - אריאן פרי (סדרת טלוויזיה) : Sabine Le Painsec
2006 - (הדוד מרוסיה) L'Oncle de Russie עם פרנסיס ז'ירו - ז'נבייב פראן
2015 - Les Blessures de l'île (פצעי האי) בימוי: אדווין ביילי, עם סטפאן פרייס, פרנסואה מרטוטר, ז'אן גטרוונק
תפקידים בתיאטרון

1958 - סיבוב מסוכן מאת ג'.ב. פריסטלי, בימוי רמון רולו, תיאטרון מישל, פריז
1959 - Blaise (בלז) מאת קלוד מאנייה, בבימוי ז'אק מוקלר, Théâtre des Nouveautés (תיאטר דה נובוטה)
1966 -  Médor (מדור) מאת רוז'ה ויטראק, בבימוי מוריס ז'אקמון, עם ברנאר נואל ,ב- Théâtre studio des Champs-Élysées (תיאטר סטודיו דה שאנס אליזה)
1984 - Désiré (דזירה) מאת סשה גיטרי, בבימוי ז'אן-קלוד בריאלי,עם ז'אן קלוד בריאלי וברנאדט לאפון, בתיאטרון אדוארד השביעי (Théâtre Édouard VII)
1985 - Voisin, voisine לפי ג'רום צ'ודורוב (חודורוב), בבימוי פייר מונדי, עם ויקטור לאנו, בThéâtre - du Palais Royal (תיאטרון די פאלה רואיאל) אחר כך בתיאטרון מונטאנסייה (Théâtre Montansier)
1990 - Avec ou sans arbres (עם או בלי עצמים) מאת ז'אנין וורמס, בבימוי אלבר-אנדרה לרה, עם אנרי גארסן, ב- Théâtre Hébertot (תיאטרון אברטו)
רומנים בתצלומים

1955 - L'amour est un songe (האהבה היא חלום) ב-Lectures d'Aujourd'hui - פורסם במגזין Boléro Film, ובאיטליה תחת הכותרת Tristezza di un tempo perduto (עצב של זמן אבוד)
1957 - Notre amour est sans issue(אהבתנו היא ללא מוצא) ב-Lectures d'Aujourd'hui
הערות שוליים

1 2  J.L.Passek
1 2 3 4  Ciné-Resources
↑  Cinémotions
↑  J.L.Passek ע' 539
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007397914105171  BNE: XX4910165  BnF: cb13897868b (data)  GND: 1061461416  ISNI: 0000 0000 7712 6999  LCCN: n2006073575  NKC: xx0175012  RERO: 02-A012882354  SUDOC: 112610102  ULAN: 500355454  VIAF: 107007931   WorldCat (עם VIAF): 107007931
מיכל בירן (חברת הכנסת)

מיכל בירן נואמת במצעד הגאווה בחיפה בשנת 2014
מיכל בירן (נולדה ב-28 ביוני 1978, כ"ג בסיוון ה'תשל"ח) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה ושימשה כיושבת ראש המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה בין השנים 2010–2014.
ביוגרפיה

בירן נולדה וגדלה בהוד השרון למאיר בירן (ברנשטיין), יליד הארץ ממוצא פולני, ולוורדה לבית קוריצקי, ילידת ברית המועצות. בירן היא בעלת תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ואת התזה שלה כתבה על מדיניות פנסיונית מרחיבה בעידן נאו-ליברלי. טרם בחירתה לכנסת הייתה דוקטורנטית בנושא מדיניות פנסיונית באוניברסיטת תל אביב.
בירן פעלה כ-17 שנים בתנועת הנוער העובד והלומד, כמדריכה וכרכזת פעילות התנועה בנגב.
בין השנים 2007–2010 הייתה העוזרת הפרלמנטרית של ח"כ שלי יחימוביץ'. בתקופה זו הובילה בהצלחה את מאבק העוזרים הפרלמנטריים נגד תופעת פיצול משרות העוזרים והפגיעה בזכויותיהם.
ביוני 2010 זכתה בהתמודדות לראשות המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה אל מול התנגדות ממסד המפלגה ואל מול התנגדותו של יושב ראש המפלגה, אהוד ברק. היא שימשה כיושבת ראש המשמרת הצעירה בשנים 2010–2014, כאשר גם כיום, גוף הצעירים נחשב למוקד הכוח הפוליטי העיקרי שלה בתוך המפלגה.
במהלך שנותיה כיושבת ראש המשמרת הצעירה הוקמו תאי סטודנטים בכל רחבי הארץ (מתל חי ועד באר שבע), הובילה מאבקים נגד הפרטת רכבת ישראל, נגד ייצוא הגז הטבעי, העסקת מורי קבלן וסגירת ערוץ 10, נגד סגירת מפעל פרי גליל ופיטורי עשרות עובדים בהובלת תא אופק תל-חי ועוד.
בפריימריז לראשות מפלגת העבודה, בשנת 2011, עמדה בירן בראש מטה המתנדבים של שלי יחימוביץ' אשר נבחרה לעמוד בראש המפלגה.
לאור המאבקים הרבים נגד יושב ראש מפלגת העבודה, אהוד ברק, זכתה בירן לכינוי "האיום הבירני" בקרב מתנגדיה. כינוי אותו אימצה לחיקה ואף השתמשה בו מספר פעמים במהלך מערכות בחירות בהן השתתפה.
בירן התמודדה בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ונבחרה במקום המשוריין לנשים, המקום ה-14 עם 8,822 קולות. לאחר שעמיר פרץ עזב את המפלגה הוצבה בירן במקום ה-13 ברשימה ונבחרה לכנסת ה-19.
בינואר 2017 התמודדה בירן מול חמישה מועמדים נוספים לתפקיד מזכ"לית המפלגה. היא נכשלה בניסיונה לעלות לסיבוב השני, שאליו הגיעו יאיר (יאיא) פינק, יו"ר המטה לשעבר של שלי יחימוביץ' וערן חרמוני, מקורבם של יצחק הרצוג ועמיר פרץ שזכה לבסוף בתפקיד.
בשנת 2020 ייסדה את מיזם "החסידה", להתאמת שותפים להורות משותפת.[דרוש מקור]
במרץ 2022 הודיעה שתתמוך בעופר עיני לראשות ההסתדרות ותתמודד על ראשות נעמת מטעמם סיעת כולנו-סלע בראשותו. בבחירות הפסידה בירן ליו"ר נעמת המכהנת, חגית פאר.
מתגוררת בירושלים.
ביוגרפיה > חברת הכנסת

לאחר שנבחרה לכנסת התשע עשרה החלה לכהן כחברה בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת וכן בתור ממלאת מקום בוועדת הכספים של הכנסת. כמו כן הקימה את השדולה למען העסקה ישירה, השדולה לפנסיה הוגנת, שדולת ים המלח וכן את השדולה לקידום תנועות הנוער והחינוך הבלתי-פורמלי בישראל.
בירן נחשבת לידידת הקהילה הגאה ואף נאמה במצעד הגאווה בבאר שבע ב-27 ביוני 2013. כמו כן, בירן פועלת לקידום חקיקה פמיניסטית, וכן השתתפה בקמפיינים אינטרנטיים להגברת המודעות בנושא.
עם סיום מושב החורף של הכנסת בשנת 2013, דורגה בירן במקום השמיני מבין 120 חברי הכנסת במדד החברתי של המשמר החברתי.
לאחר הבחירות המקדימות לכנסת העשרים של מפלגת העבודה, הוצבה בירן במקום ה-19 של רשימת המחנה הציוני, ונבחרה מטעמה לכנסת העשרים.
בינואר 2018 הטילה ועדת האתיקה של הכנסת על בירן עונש של הרחקה לשבוע מישיבות המליאה והוועדות, לאחר שקראה לחה"כ אורן חזן "סרסור".
בבחירות לכנסת ה-21 שובצה במקום ה-13 ברשימת העבודה ולא נכנסה לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים, הוצבה במקום ה-12 ברשימת העבודה-גשר.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-109 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
ביוגרפיה > משפחתה

מיכל בירן רווקה. היא אחות של שי בירן שכיהן כראש אגף כלכלה בהסתדרות. מתגוררת משנת 2015 בירושלים. ביולי 2019 ילדה את בתה הראשונה. במאי 2023 נולד בנה השני.
הערות שוליים

↑  מיכל בירן, ‏טור מיוחד: הברחתי את אהוד ברק, באתר onlife,‏ 4 בפברואר 2013
↑  יובל אזולאי, ברוב מוחץ: ארנון בר דוד נבחר לכהונה נוספת כיו"ר ההסתדרות, באתר כלכליסט, 25 במאי 2022
↑  מיכל מרגלית, צעירים, מזרחים ותושבי פריפריה - השוואת רשימות העבודה והליכוד, באתר ynet, 14 בינואר 2015
↑  מורן אזולאי, העבודה בחרה: יחימוביץ', שפיר ושמולי במקומות הראשונים, באתר ynet, 14 בינואר 2015
↑  החלטת ועדת האתיקה, 30 בינואר 2018
↑  רפי פרלשטיין, הפכה לירושלמית בגלל הכנסת - ולא רוצה לעזוב, באתר mynet‏ ירושלים, 10 בפברואר 2019
↑  Michal Biran | מיכל בירן, באתר www.facebook.com
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007393380305171  GND: 1229817999  ISNI: 0000 0004 0243 7150  VIAF: 298128498   WorldCat (עם VIAF): 298128498
מבצע קפיצה לרוחק

מבצע קפיצה לרוחק (בגרמנית: Unternehmen Weitsprung) היה על פי החשד תוכנית של גרמניה הנאצית להתנקש בחייהם של שלושת מנהיגי בעלות הברית: יוסיף סטלין, פרנקלין דלאנו רוזוולט ווינסטון צ'רצ'יל ("שלושת הגדולים") במהלך ועידת טהראן שנערכה ב-1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. את המבצע תכננו והובילו אוטו סקורצני וארנסט קלטנברונר מהאס אס.
קבוצת ביון סובייטית, בפיקודו של גוורק ורטנייאן (Gevork Vartanian) חשפה את המבצע בטרם התחיל והוא בוטל. התוכנית הגרמנית להתנקשות בחיי המנהיגים, וההצלחה במניעתה פורסמו במדיה הרוסית, והיא זכתה להופיע בסרטים ובנובלות רוסיות.
תכנון המבצע

לפי הסובייטים, האבווהר, שירות המודיעין הגרמני שפיצח את תשדורות הצי האמריקאי, גילה שוועידה חשובה מתוכננת להתקיים בטהראן במהלך אוקטובר 1943. לאחר קבלת הידיעה, אדולף היטלר אישר את התוכנית להתנקש בחיי שלושת מנהיגי בעלות הברית. האחריות על המבצע הועברה לארנסט קלטנברונר, מנהל המשרד הראשי לביטחון הרייך, שבחר באוטו סקורצני לפקד על המשימה. בין האנשים שהיו מעורבים במבצע היה גם אליאסה באזנה, מי שהיה השרת האישי של שגריר בריטניה בטורקיה, והיה מעורב בפרשת ציצרו, במסגרתה העביר מסמכים מסווגים רבים לידי הגרמנים.
חשיפת המבצע

לפי גרסת הנ.ק.ו.ד., הוא עלה על התוכנית הגרמנית דרך הסוכן ניקולאי קוזנצוב, אחרי שזה התחזה לקצין ורמאכט באוקראינה. לפי הטענה, הוא קיבל את המידע מקצין בשם פון אורטל ששירת בדרגת שטורמבאנפיהרר (מקבילה לדרגת מייג'ור או רב-סרן), שהיה ידוע כ"פטפטן" בזמן ששתה. עם זאת, יש מקורות אחרים שגורסים שפון אורטל לא קיים, וכי הוא פרי המצאתם של הרוסים.
הסובייטים השיגו מידע נוסף על התוכנית באמצעות המרגל בן ה-19 גוורק ורטנייאן, שהצוות שלו הורכב משבעה קציני מודיעין. הצוות איתר בין השנים 1940–1941 למעלה מ-400 סוכנים נאצים, כולם נעצרו על ידי הסובייטים.
ב-1943, במסגרת מאמציו לסכל את התוכנית הגרמנית, הצוות זיהה שישה מפעילי רדיו גרמנים שהוצנחו בסמוך לעיר קום, מרחק 60 ק"מ מטהראן. הסובייטים עקבו אחרי הקבוצה לטהראן, שם הגרמנים התמקמו בווילה. ממיקום זה הם שידרו בחזרה לברלין. במקביל, הנ.ק.וו.ד. הקליט ופענח את השידורים שלהם, שחשפו שקבוצה שנייה בפיקודו של אוטו סקורצני תוצנח באיראן כדי לבצע את ההתנקשות.
ורטנייאן אמר מאוחר יותר על המבצע כי:
”עקבנו אחריהם לטהראן, שם הנאצים הכינו עבורם וילה. הם רכבו על גמלים והיו חמושים. בזמן שעקבנו אחריהם, הבנו שהם תקשרו עם ברלין באמצעות רדיו, ותיעדנו את התקשורת שלהם... אחרי שפיצחנו את הודעות הרדיו שלהם, למדנו שהגרמנים נערכים להנחית קבוצה שנייה של חתרנים שיבצעו פעולה טרוריסטית – התנקשות או חטיפה של מנהיגי 'שלושת הגדולות'. הקבוצה השנייה הייתה אמורה להיות מונהגת בידי סקורצני בעצמו”
כל חברי הקבוצה הראשונה נעצרו ואולצו ליצור קשר עם המפעילים שלהם תחת פיקוח סובייטי. המבצע הגרמני סטה ממסלולו והקבוצה בראשות סקורצני לא הגיעה לברלין. בכך נמנע ניסיון ההתנקשות.
חשיפת המבצע > לאחר מכן

ב-1984 קיבל ורטנייאן אות הוקרה על השתתפותו בסיכול המבצע. הוענק לו כוכב הזהב של גיבור ברית המועצות עבור שירותו במלחמת העולם השנייה ובמלחמה הקרה. ב-2007 הוא נפגש עם נכדתו של צ'רצ'יל שהודתה לו על שירותו למען בעלות הברית.
ספקות באשר לקיום התוכנית

אחרי שסטלין עדכן את רוזוולט וצ'רצ'יל בדבר המבצע, עלו ספקות בקרב חברי המשלחות משתי המדינות באשר לקיומו, שכן כל הראיות לכך הגיעו מהסובייטים. בבריטניה, הוועדה המשותפת למודיעין בקבינט המלחמה קבעה שמדובר ב"קשקוש מוחלט".
הועלו מספר עובדות שסתרו את הגרסה הסובייטית. ראשית, רשת הריגול הגרמנית בטהראן חוסלה באמצע 1943, זמן רב לפני שהיא נבחרה כמקום הוועידה. שנית, למעלה מ-3,000 אנשי נ.ק.וו.ד שמרו על הוועידה ללא כל תקריות מיוחדות. שלישית, רוזוולט וצ'רצ'יל נסעו ברכבים פתוחים והלכו ברגל במהלך ארבעת הימים שלהם בעיר הבירה של איראן.
אוטו סקורצני הכחיש את הסיפור אחרי המלחמה. לדבריו, הייתה לו פגישה עם היטלר וולטר שלנברג, שבה דנו באפשרות להתנקש בחייו של צ'רצ'יל. עם זאת, סקורצני קבע שהרעיון אינו בר ביצוע והוא נזנח. עוד הוא כתב ש"מבצע קפיצה לרוחק היה קיים רק בדמיונם של כמה שפחות אוהבים את האמת". הוא גם הטיל דופי במקורות הסובייטים באומרו שהקצין פון אורטל מעולם לא היה קיים.
ספקות באשר לקיום התוכנית > ניתוח מאוחר

המבצע נשאר למוקד עניין ברוסיה. ב-2003, הסופר יורי קוזנז ערך מסיבת עיתונאים במשרד למודיעין זר במוסקבה, כדי לקדם את ספרו החדש Tehran-43. ב-2007 פורסמה תוכנית דוקומנטרית בשם "האריה והדוב", שהציג את המבצע והונחה על ידי הנינה של וינסטון צ'רצ'יל. לפי העיתונאי הצרפתי לאסלו הוואס, המודיעין הסובייטי אכן סיכל את התוכנית הגרמנית.
פרופסור מירון רזון, חוקר פוליטי מאוניברסיטת ניו ברונסוויק טוען שהמבצע הגרמני לא היה פרי המצאתם של הגרמנים, לאור הניסיון של הקומנדו הגרמני בביצוע מבצעים נועזים אחרים. עוד הוא מצא שביומנו של רוזוולט כתוב שסטלין עצמו עדכן אותו בדבר קיום התוכנית. גם ביומנו של אלכסנדר קדוגן, דיפלומט בריטי, מאוזכרת התוכנית לרצוח את שלושת הגדולים.
ההיסטוריון הבריטי נייג'ל ווסט כתב בספרו Historical Dictionary of World War II, כי בעקבות מעצרו של פרנץ מאייר, תושב גרמני באיראן, באוגוסט 1943, נותרו רק שרידים לרשת הריגול הגרמנית. בין ה-22 ל-27 בנובמבר אותה שנה הוצנחו באיראן שש קבוצות צנחנים בסמוך לעיר קום, ועוד שמונה קבוצות ליד קזווין, בסך הכל 60 צנחנים. ה-NKVD עצר במהירות את הקבוצות שצנחו בסמוך לקזווין. במהלך הוועידה הציע סטלין לרוזוולט ולצ'רצ'יל לשהות בשגרירות הסובייטית, אך נשיא ארצות הברית התעקש להישאר בשגרירות של מדינתו, בצד השני של העיר.
לקריאה נוספת

Nigel West, Historical Dictionary of World War II Intelligence, The Scarecrow Press, 2008, עמ' 140–141, ISBN 9780810858220
הערות שוליים

↑  Nikolai Dolgopolov, How "The Lion And The Bear" Were Saved, Russia Beyond, ‏29 בנובמבר 2007
1 2 3   Gevork Vartanyan (Obituary), The Telegraph, 11 January 2012
↑  Tehran-43: Wrecking the plan to kill Stalin, Roosevelt and Churchill, Novosti, ‏16-10-2007
↑  Gary Kern, How “Uncle Joe” Bugged FDR, Central Intelligence Agency, ‏2003
↑  Tehran-43: Wrecking the plan to kill Stalin, Roosevelt and Churchill, Sputnik, ‏16-10-2007
↑  Keith Eubank, Summit at Teheran, William Morrow, עמ' 97–161
↑  אוטו סקורצני, Meine Kommandounternehmen, דרזדן: Winkelried, 2007, עמ' 92–190, ISBN 978-3-938392-11-9
מיטקו בוזקוב

מיטקו בוזקוב
מיטקו בוזקוב (נולד ב-1961) הוא במאי תיאטרון וקולנוע ישראלי.
קורות חייו

מיטקו בוזקוב נולד וגדל בסופיה, בולגריה. אביו, בוריס בוזקוב, היה במאי טלוויזיה ואמו עבדה כעורכת ברדיו. הוא סיים את האקדמיה הממלכתית לתיאטרון ב-1984. שם למד אצל הפרופסור והבמאי הידוע קריקור אזריאן ואצל שני האסיסטנטים של אזריאן, שהיו מפורסמים בתחומם: השחקן תודור קולב והבמאי איוואן דובצ'ב.
בתום לימודיו התחיל בוזקוב לשחק ולביים בעיר הפרובינציאלית שומן בבולגריה, בה שהה במשך שלוש שנים. ב-1987 שב לסופיה וביים בתיאטראות שונים וב-1990 התמנה לבמאי הבית בתיאטרון הלאומי של בולגריה בסופיה.
בשנת 1991 מיטקו בוזקוב עלה לישראל ביחד עם אשתו, סוניה, שהייתה שחקנית בבולגריה ובתם בת השלוש שרה. 
זמן מועט לאחר שעלה ביים את הסרט התיעודי "חומה" שהוקרן במתב (היום הוט) בטלוויזיה ב-1993, אותו הפיק ערן צלטנר. הסרט תיאר את קשייהם של צעירים שעלו לישראל בתחילת שנות התשעים מרחבי תבל ועל קשיי הקליטה שלהם בישראל.
ב-1993 נפגש בוזקוב עם גרי בילו, מה שהיה ראשיתה של שיתוף פעולה וידידות אמיצה שנמשכה עד סוף ימיו של בילו. בילו השפיע על בוזקוב מאוד ומאז אותה עת בוזקוב מביים ומלמד בבית צבי ובתיאטרון הספרייה.
ההצגה הראשונה שביים בישראל הייתה "ג'יג'י" של קולט, בתיאטרון בית צבי, בשנת 1993, ההצגה הראשונה שביים בתיאטרון הרפרטוארי בישראל הייתה "יתוש בראש", מאת ז'ורז' פדו בתיאטרון חיפה בשנת 2000. הוא ביים עשרות הצגות בתיאטראות בית צבי והספרייה וביים גם הצגות בתיאטראות, באר שבע, בית ליסין, הקאמרי וחיפה. רוב ההצגות שהוא מביים הן מהקלאסיקה העולמית ובכלל זה הרבה קומדיות ופארסות.
ב-1999 ביים בוזקוב בתיאטרון הספרייה את ההצגה "המלחמה תפרוץ אחרי ההפסקה", פרי עטו של אלדרג'ק דניאק. בוזקוב נסע עם ההפקה לפסטיבל פודיום במוסקבה. דודו ניב זכה על תפקידו בהצגה בפרס השחקן המצטיין.
בשנת 2002 ביים בוזקוב את ההצגה "אני לא רפופורט", פרי עטו של הרב גרדנר, בתיאטרון בית ליסין. ההצגה זכתה בשלושה פרסי התיאטרון הישראלי באותה שנה: יוסי פולק זכה בפרס שחקן השנה, שמוליק לוי זכה בפרס מתרגם השנה וההצגה זכתה בפרס ההעלאה המחודשת של השנה.
בשנת 2010 ביים בוזקוב את ההצגה "החולה המדומה", פרי עטו של מולייר, בתיאטרון באר שבע. ההצגה הייתה מועמדת לשלושה פרסי התיאטרון הישראלי: בקטגוריית קומדיית השנה, איריס לנה בקטגוריית הכוריאוגרפיה ואמיר קריאף על תפקיד ברלאד בקטגוריית שחקן המשנה.
ב-2006 בוזקוב צולם לסדרה המוערכת "בלי נוסטלגיה" ששודרה בטלוויזיה הבולגרית הלאומית, הוקדש לפועלו פרק שלם שמציג את הקריירה העשירה שלו וחייו על הקו בין בולגריה לישראל.
מיטקו בוזקוב ביים את הסרט העלילתי באורך מלא "חומר נפץ" (90 דקות), בהפקת בית הספר "אימפרו", הסרט נמצא כעת (פברואר 2012) בפוסט-פרודקשן. זהו עיבוד ישראלי לתסריט פרי עטו של המחזאי המקדוני דיאן דוקובסקי, משחקים בו בוגרים ותלמדי שנה ג' של בית הספר. התסריט נכתב בהשראת מלחמת קוסובו ודוקובסקי זכה עליו בפרס הביקורת בפסטיבל ונציה. הסרט מגולל את סיפורם של אנשים צעירים ומדגיש את האופן שבו האלימות מופיעה בחיי היום-יום שלהם. הסרט מורכב מאחד עשר סיפורים נפרדים, כשבכל סיפור נשארת דמות מהאפיזודה הקודמת. כל סיפור נגמר באלימות, רצח או ניסיון לרצח.
בשנת 2009 הוזמן בוזקוב על ידי התיאטרון הלאומי של בולגריה לביים את הקומדיה "משרתם של שני אדונים", פרי עטו של מולייר.
מיטקו בוזקוב מלמד בבית צבי משנת 1993, לימד באוניברסיטת חיפה בשנים 2008-1998, ומלמד ב"אימפרו" מאז שנת 2006.
הפקות תיאטרון נבחרות

| הצגה | מחזאי | תיאטרון | שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| טירונות בלוז | ניל סיימון | תיאטרון באר שבע | 2013 |
| החולה המדומה | מולייר | תיאטרון באר שבע | 2010 |
| מוריד הגשם | ריצ'רד נאש | תיאטרון הספרייה | 2010 |
| משרתם של שני אדונים | קרלו גולדוני | התיאטרון הלאומי של בולגריה | 2009 |
| כמו שתרצו אותי | לואיג'י פיראנדלו | תיאטרון הספרייה | 2008 |
| עד התביעה | אגתה כריסטי | תיאטרון חיפה | 2006 |
| ג'ייקל & הייד – המחזמר | לסלי בריקוז ופרנק וילהורן | תיאטרון הספרייה | 2005 |
| אגדת אוהבים | ז'אן אנוי | תיאטרון הספרייה | 2005 |
| בית הקפה | קרלו גולדוני | תיאטרון באר שבע | 2005 |
| כובע הקש האיטלקי | אז'ן לביש | התיאטרון הקאמרי | 2003 |
| הרולד ומוד | קולין היגינס | תיאטרון הספרייה | 2003 |
| אני לא רפופורט | הרב גרדנר | בית ליסין | 2002 |
| אמנות המשחק | אדוארדו דה פיליפו | תיאטרון חיפה | 2001 |
| נדנדה בשניים | ויליאם גיבסון | תיאטרון הספרייה | 2001 |
| כוכב ללא שם | מיכאיל סבסטיאן | תיאטרון הספרייה | 2001 |
| יתוש בראש | ז'ורז' פדו | תיאטרון חיפה | 2000 |
| טעות ברצח | ג'נט גרין | תיאטרון הספרייה | 2000 |
| ואלס הכלבים | לאוניד אנדרייב (אנ') | תיאטרון הספרייה | 1999 |
| איך אוהבים אחרים | אלן אייקבורן | תיאטרון הספרייה | 1999 |
| המלחמה תפרוץ אחרי ההפסקה | אלדרג'יק דניאק | תיאטרון הספרייה | 1999 |
| סיבוב מסוכן | ג'.ב. פריסטלי | תיאטרון הספרייה | 1998 |
| הנס של אנטוניו הקדוש | מוריס מטרלינק | תיאטרון הספרייה | 1998 |
| שדים ורוחות | אדוארדו דה פליפו | תיאטרון הספרייה | 1998 |
| בעל אידיאלי | אוסקר ויילד | תיאטרון הספרייה | 1997 |
| הנרי הרביעי | לואיג'י פיראנדלו | תיאטרון הספרייה | 1996 |
| הנס של אנטוניו הקדוש | מוריס מטרלינק | תיאטרון הספרייה | 1996 |
הפקות נבחרות בבתי ספר למשחק

| הצגה | מחזאי | בית ספר | שנה |
| --- | --- | --- | --- |
| החולה המדומה | מולייר | בית צבי | 2021 |
| אפריל הקסום | מתיו ברבר | בית צבי | 2016 |
| כותרת ראשית | בן הכט וצ'ארלס מקארתור | בית צבי | 2009 |
| סוף טוב הכול טוב | ויליאם שייקספיר | בית צבי | 2008 |
| החייל האמיץ שוויק | ירוסלב האשק | בית צבי | 2007 |
| ליל טעויות | אוליבר גולדסמית' | בית צבי | 2007 |
| אהוד מנור בברודוויי |  | בית צבי | 2007 |
| טיל אוילנשפיגל | גרגורי גורין | בית צבי | 2007 |
| אהבה שכזאת | פאבל קוהוט | בית צבי | 2003 |
| טירונות | ניל סיימון | בית צבי | 2002 |
| כלה למכירה | קרלו גולדוני | בית צבי | 2001 |
| יתוש בראש | ז'ורז' פדו | אוניברסיטת חיפה | 2000 |
| אילוף הסוררת | ויליאם שייקספיר | בית צבי | 2000 |
| משפחת לינדן | ג'. ב. פריסטלי | בית צבי | 1999 |
| כוכב ללא שם | מיכאל סבסטיאן | בית צבי | 2000 |
| אגדת אוהבים | ז'אן אנוי | בית צבי | 2000 |
| נסיכת התיאטרון | ארתור וינג פינארו | בית צבי | 1998 |
| דון ז'ואן חוזר מהמלחמה | אדן פון הורבאט | בית צבי | 1996 |
| מהומה רבה על לא דבר | ויליאם שייקספיר | בית צבי | 1997 |
| שבת ראשון שני | אדוארדו דה פיליפו | בית צבי | 1995 |
| תמונות ציד מבוואריה התחתית | מרטין שפר | בית צבי | 1994 |
| המלחמה תפרוץ אחרי ההפסקה | אלדרג'יק דניאק | בית צבי | 1994 |
| ג'יג'י | קולט | בית צבי | 1993 |
עם הקאסט של "משרתם של שני אדונים" התיאטרון הלאומי בולגריה
חזרות על "משרתם של שני אדונים", התיאטרון הלאומי בולגריה
חזרות על "משרתם של שני אדונים", התיאטרון הלאומי בולגריה
חזרות על "החולה המדומה" תיאטרון באר שבע 2010 (שחקנים: יצחק חזקיה, שרית וינו-אלעד, ירדן קליין)
מיטרוביצה

ערך זה עוסק בעיר בחבל קוסובו. אם התכוונתם לעיר בפרובינציית וויבודינה בסרביה, ראו .
| --- | --- |
גשר מעל הנהר איבר במיטרוביצה
גשר מעל הנהר איבר במיטרוביצה
 מדינה:  קוסובו קוסובו
 מחוז:   מיטרוביצה
 שטח:  15.983 קמ"ר
 גובה:  500 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  71,601 (2011)
 קואורדינטות:  42°53′N 20°52′E﻿ / ﻿42.883°N 20.867°E﻿ / 42.883; 20.867
 אזור זמן:  UTC +1
 http://kk.rks-gov.net/mitrovice
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת קוסובו מוגדלת) פרישטינה פריזרן פץ' סרביה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרומיטרוביצה(למפת קוסובו רגילה) פרישטינה פריזרן פץ' סרביה מקדוניה הצפונית  אלבניה מונטנגרומיטרוביצה  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
מִיטְרוֹבִיצָה וכן קוֹסוֹבְסְקָה מִיטְרוֹבִיצָה (באלבנית:  Mitrovica, בסרבית קירילית:  Косовска Митровица) היא עיר ורשות מקומית בצפון קוסובו ובירת מחוז מיטרוביצה. החזקה על העיר נתונה במחלוקת בין הרפובליקה של קוסובו, אשר הכריזה על עצמאותה ב-2008 וזכתה להכרה בינלאומית חלקית, לבין סרביה, שלא הכירה בעצמאות קוסובו.