stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
הצוללות הגרעיניות מסדרת ניצחון

| --- | --- |
הצוללת Le Vigilan (S618) מסדרת ניצחון
הצוללת Le Vigilan (S618) מסדרת ניצחון
 
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  צוללת גרעינית
 צי:   הצי הצרפתי
 דגל הצי:  
 סדרה:  ניצחון
 סדרה קודמת:  Redoutable-class submarine
 סדרה עוקבת:  SNLE 3G
 אוניות בסדרה:  Le Triomphant, Le Téméraire	Le Vigilant, Le Terrible
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  DCNS
 תחילת הבנייה:  1986
 הושקה:  1994
 תקופת הפעילות:  1997–הווה (כ־27 שנים)
 מידות
 הֶדְחֶק:  12,640 טון על פני המים, 14,335 טון בצלילה
 אורך:  138 מטר
 רוחב:  12.50 מטר
 שוקע:  10.60 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  24 קשר בצלילה, 12 קשר על פני הים
 גודל הצוות:  96 לוחמים ו-15 קצינים
 טווח שיוט:  לא מוגבל
 צורת הנעה:  כור גרעיני
 אמצעי לחימה
 חימוש:  16 טילי M45 או M51 בעלי שישה עד עשרה ראשי נפץ גרעיניים בעוצמה של כ-75 קילוטון.  ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 533 מילימטר.
הצוללות הגרעיניות מסדרת ניצחון (בצרפתית: SSBN Triomphant Class) הן סדרת צוללות גרעיניות המשרתות בצי הצרפתי. בסדרה 4 צוללות טילים בליסטיים המצוידות בטילים גרעיניים. הצוללות מסדרה זו הן הגדולות ביותר בצי הצרפתי. 4 צוללות הטילים הבליסטיים נושאות כמחצית מכלל ראשי הנפץ הגרעיניים של צרפת. הצוללות פותחו בסוף המלחמה הקרה כחלק מהשילוש הגרעיני של הטלת פצצות גרעיניות ממטוסים, שיגור מהקרקע ושיגור מהים. הצוללות מהוות חלק חשוב ביותר מיכולת ההרתעה של צרפת.
בנייה ופיתוח

סדרת הצוללות מסדרת ניצחון תוכננו ונבנו במספנות שרבורג של תאגיד DCNS. הצוללת הראשונה הושקה ביולי 1993 ונכנסה לשירות בשנת 1997. הצוללת השנייה, Le Temeraire (S617), נכנסה לשירות בינואר 2000. השלישית, Le Vigilant (S618), הושקה באפריל 2003 והוזמנה בשנת נובמבר 2004. הצוללת הרביעית והאחרונה בסדרת ניצחון, Le Terrible (S619) הוזמנה באוקטובר 2000. הצוללת הושקה במרץ 2008 ונכנסה לשירות מבצעי בספטמבר 2010.
מערכות החימוש והטילים של הצוללות מסדרת ניצחון כוללים 16 טילי M45 או M51 בעלי שישה עד עשרה ראשי נפץ גרעיניים בעוצמה של כ-75 קילוטון וארבעה צינורות טורפדו בקוטר 533 מילימטר.
רשימת הצוללות

| תמונה | שם | סימן | תאריך הזמנה | הושקה | נכנסה לשירות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | Le Triomphant | S616 | 9 ביוני 1986 | 26 במרץ 1994 | 21 במרץ 1997 |
|  | Le Téméraire | S617 | 18 בדצמבר 1993 | 21 בינואר 1998 | 23 לדצמבר 1999 |
|  | Le Vigilant | S618 | ינואר 1996 | 19 לספטמבר 2003 | 26 לנובמבר 2004 |
|  | Le Terrible | S619 | 24 לאוקטובר 2000 | 21 במרץ 2008 | 20 בספטמבר 2010 |
היסטוריית שירות

ב-3 בפברואר או ב-4 בפברואר 2009 במהלך פעילות סיור באוקיינוס האטלנטי, התנגשה הצוללת Le Triomphant בצוללת הצי המלכותי HMS Vanguard. כתוצאה מהתנגשות בעומק האוקיינוס לצוללת הצרפתית נגרם נזק לכיפת הסונאר בחזית הצוללת. משרד הכוחות המזוינים מסר כי האירוע לא גרם לפציעות בקרב הצוות ולא סיכן את הבטיחות הגרעינית בכל עת.
הערות שוליים

1 2  SSBN Triomphant Class, Naval Technology (באנגלית אמריקאית)
↑  Williams, Rachel; Norton-Taylor, Richard (2009-02-16). "Nuclear submarines collide in Atlantic". The Guardian (באנגלית בריטית). ISSN 0261-3077. נבדק ב-2024-06-15.
↑  French, UK nuclear submarines in Atlantic collision, France 24, ‏2009-02-16 (באנגלית)
הפדרציה הבין-לאומית לאסטרונאוטיקה

| --- | --- |
סמליל הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה, המוטו: אסטרונאוטיקה לקידום האנושות

מפה עם מדינות המארחות את חברי הפדרציה בכחול
 שפה רשמית:  אנגלית
 מדינה:  צרפת 
 מטה הארגון:  פריז, צרפת צרפת
 מקום פעילות:  עולמית
 מייסדים:  אויגן סאנגר 
 חברים:  397 מ - 68 מדינות
 תקופת הפעילות:  1951–הווה (כ־73 שנים)
 iafastro.org
 
הפדרציה הבין-לאומית לאסטרונאוטיקה (באנגלית: The International Astronautical Federation) היא ארגון בינלאומי העוסק בנושאי חלל, ומהווה התאגדות וולונטרית של סוכנויות חלל, תעשיות חלל ומכוני מחקר מרחבי העולם. זהו האיגוד המרכזי והחשוב בעולם העוסק במדעי החלל ובטכנולוגיות חלל. הפדרציה הוקמה בשנת 1951, ומשרדיה ממוקמים בפריז.
הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה פועלת לקידום העיסוק בתחום החלל לתועלת האדם, לקידום המדע והטכנולוגיה, ולשיתוף פעולה בין מדינות שונות החברות בה.
בין פעולותיה ניתן למנות את קונגרס החלל הבינלאומי השנתי, סדנאות בינלאומיות בנושאים מוגדרים, עבודה בשיתוף משרד האו"ם לענייני החלל החיצון, קידום פרויקטי חלל חינוכיים ברחבי העולם, והוצאה לאור של פרסומים שונים בתחום חקר החלל. הפדרציה מקיימת ארגוני משנה (ראו להלן) ופעילויות שונות להגברת המודעות לחשיבותו של חקר החלל לתועלת האנושות.
מספר ארגונים וחברות מישראל חברים בפדרציה: האגודה הישראלית למדעי התעופה והחלל (משנת 1958), סוכנות החלל הישראלית (משנת 2000), התעשייה האווירית לישראל וחברת  רפאל  (משנת 2011), מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל (2013-2018), מכון אשר לחקר החלל מהטכניון (משנת 2014), ואוניברסיטת בן-גוריון (משנת 2020). בסוף 2019 נבחרה ד"ר דגנית פייקובסקי לכהן כסגנית נשיאת הפדרציה העולמית, מטעם סוכנות החלל הישראלית.
פרסים המוענקים על ידי הפדרציה

הפדרציה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה מעניקה מדי שנה פרסים אחדים, ובהם:
פרס אלן אמיל
מדליית פרנק מאלינה לאסטרונאוטיקה
פרס לואיג'י נפוליטנו
האקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה

אקדמיה בינלאומית לאסטרונאוטיקה ומדעי החלל הוקמה על ידי הפדרציה, והיא פועלת לקידום המחקר בתחומי האסטרונאוטיקה ברחבי העולם. האקדמיה מוציאה לאור את כתב העת Acta Astronautica, הנחשב בעיני רבים העוסקים בתחום החלל ככתב העת המדעי החשוב ביותר בתחומו. האקדמיה מונה מעל 1,000 אנשי אקדמיה מרחבי העולם. נשיא האקדמיה הראשון היה תיאודור פון קרמן. לזכרו מוענק פרס פון קארמן.
האקדמיה מקיימת מחקר מתמיד בנושאים הבאים, באמצעות ועדות וקבוצות מחקר (רשימה חלקית):
חיפוש חיים מחוץ לכדור הארץ
מחקר מאויש של החלל
שיטות הנעה של חללית
כבידה מלאכותית
הירח
אסטרואידים
מעליות חלל
מדיניות ואסטרטגיית חלל
אסטרוביולוגיה
המכון הבינלאומי לחוק החלל

מכון מחקר זה הוקם על ידי הפדרציה בשנת 1960 על מנת להוות מסגרת מוסכמת לליבון סוגיות הקשורות בחלל ובחוק הבינלאומי. מדי שנה מתקיים קונגרס של מכון זה, כחלק מקונגרס החלל הבינלאומי. תחרות בינלאומית מתקיימת במסגרת הכנס השנתי של המכון הבינלאומי לחוק החלל ובמרכזה משפט מבוים, העוסק בנושאים מגוונים מתחום החלל ויישום החוקים והדינים השונים הקשורים בו.
קונגרס האסטרונאוטיקה הבינלאומי

מדי שנה מתקיים כינוס בינלאומי המוקדש לנושאי חלל מגוונים, דוגמת פיתוח משגרים, חלליות מחקר, התיישבות קבע בחלל, חוק החלל, טכנולוגיות מתקדמות בחלל ועוד. הקונגרס נערך מדי שנה במדינה אחרת. בשנת 1994 נערך הקונגרס בירושלים. ב-1992 שולב הקונגרס עם הכינוס הדו-שנתי של COSPAR (ארגון הגג של חקר החלל) והוכרז כקונגרס החלל העולמי ונערך בוושינגטון. הקונגרס השני מסוג זה נערך ביוסטון, בשנת 2002. בשנת 2012 התקיים הכינוס בנאפולי, איטליה, בשנת 2013 נערך בבייג'ינג, וב-2014 התקיים בטורונטו, קנדה. עם השנים הכנס גדל ובשנת 2014 השתתפו בו למעלה מ-3,400 איש, ונתקבלו יותר מ-2,500 מאמרים. בשנת 2015 התקיים הכינוס בירושלים בשנית.
הערות שוליים

↑  לראשונה נבחרה ישראלית לסגנית נשיא הפדרציה העולמית לאסטרונאוטיקה, באתר סוכנות החלל הישראלית
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007310099805171  BIBSYS: 90374514  BnF: cb118663277 (data)  CiNii: DA04561065  GND: 1016447-9  ISNI: 0000 0001 1956 9537  LCCN: n50075980  RERO: 02-A005469499  SUDOC: 07046295X  VIAF: 140259797   WorldCat (עם VIAF): 140259797 
סמל האקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה
סמל המכון הבינלאומי לחוק החלל
הכוח החי

הכוח החי (בלטינית: Vis viva - כוח חי), הוא מונח היסטורי שפיזיקאים השתמשו בו כדי לדון במה שמכונה כיום אנרגיה קינטית בניסוח מוקדם של עקרון שימור האנרגיה בהקשר של מכניקה קלאסית.
התיאוריה, שהוצעה על ידי גוטפריד לייבניץ (בעקבות כריסטיאן הויגנס) במהלך התקופה 1676–1689, הייתה שנויה במחלוקת שכן נראה היה שהיא מתנגדת לתאוריה של שימור כמות התנועה בה תמך רנה דקארט. כמות התנועה של דקארט הייתה שונה מתנופה, אבל אייזק ניוטון הגדיר את כמות התנועה כצירוף של כמות החומר והמהירות בהגדרה II של ספרו המפורסם עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע. בהגדרה III, הוא הגדיר את הכוח המתנגד לשינוי בתנועה בתור האינרציה החזותית של דקארט. חוק התנועה השלישי של ניוטון (לכל פעולה יש תגובה שווה והפוכה) שווה ערך גם לעקרון שימור התנע (מומנטום). לייבניץ קיבל את עקרון שימור המומנטום, אך דחה את הגרסה הקרטזיאנית שלו. ההבדל בין הרעיונות הללו היה האם כמות התנועה הייתה קשורה פשוט להתנגדות של הגוף לשינוי במהירות (מול אינרציה) או שמידת הכוח של גוף עקב תנועתו (מול viva) קשורה לריבוע מהירותו.
הכוח החי הוא mv2, מייצג את האנרגיה הקינטית של הגוף. לייבניץ סבר כי האנרגיה הכוללת נשמרת במערכות מכניות מסוימות, ועל כן החשיב את האנרגיה כמוטיב פנימי "מולד" של החומר דבר זה נכלל כיום במסגרת חוק שימור האנרגיה לאחר שהתגלו והומשגו רעיונות אחרים כמו אנרגיה והתברר גם כי חוק שימור האנרגיה מתקיים לא רק בהקשר של אנרגיה קינטית אלה גם בהקשרים אחרים של אנרגיה כמו הפיכת אנרגיה קינטית לחום (פיזיקה) או מעברי אנרגיה בין תנועה קינטית לבין אנרגיה חשמלית. טענה זו של לייבניץ נתפסה כמתחרה בהשקפה על מרכזיות חוק שימור התנע שהחזיקו בה ניוטון באנגליה ודקארט בצרפת, ועל כן נדחתה. כיום ברור שגם התנע וגם האנרגיה נשמרים, ושתי הגישות משלימות זו את זו.
ראו גם

כוח החיים
הפדרציה הבין-לאומית לטניס

| --- | --- |

 ענפי ספורט:  טניס
 תחום השיפוט:  בינלאומי
 מיקום המטה:  לונדון, בריטניה
 נשיא:  ארצות הבריתדייוויד האגרטי
 תאריך ייסוד:  1913
 מקום ייסוד:  פריז, צרפת
 מספר חברות:  211
 www.itftennis.com
|    טורנירי טניס מקצועני |
| --- | --- | --- |
 טורנירי גראנד סלאם אוסטרליה אוסטרליה הפתוחה  צרפת רולאן גארוס  הממלכה המאוחדת אליפות וימבלדון  ארצות הברית ארצות הברית הפתוחה
| גברים (ATP) |  | נשים (WTA) |
| סבב ה-ATP גמר ה-ATP  מאסטרס 1000  סדרת 500  סדרת 250  דירוג ה-ATP  סבב ה-ATP צ'לנג'ר סדרת 125  טורנירי ITF  הסבב העולמי  גביע דייוויס  אולימפיאדה |  | סבב ה-WTA גמר ה-WTA  WTA 1000  WTA 500  WTA 250  דירוג ה-WTA  סבב ה-WTA צ'לנג'ר WTA 125  טורנירי ITF  הסבב העולמי  גביע בילי ג'ין קינג  אולימפיאדה |
הפדרציה הבין־לאומית לטניס (באנגלית: International Tennis Federation; בראשי תיבות: ITF) היא הפדרציה הבין־לאומית המנהלת את ענף הטניס בעולם. היא מאגדת התאחדויות טניס של 211 מדינות. נוסדה ב-1913 בפריז ונקראה במקור (עד 1977) "פדרציית טניס-דשא בין־לאומית" (ILTF) מכיוון שבאותם ימים טניס שוחק כמעט רק על מגרש דשא. משרדיה נמצאים בלונדון ונשיאה הנוכחי הוא דייוויד האגרטי מארצות הברית.
התחרויות העיקריות ליחידים המאורגנות על ידי ה-ITF הן הגראנד סלאם שנחשב לטורניר היוקרתי בעולם, המיועד לשחקנים ברמה הגבוהה ביותר, וטורניר הנקרא סבב הטניס העולמי של ה-ITF (נקרא גם "טורנירי הפיוצ'ר") המיועד לשחקנים ברמה הנמוכה ביותר שמקבלים את נקודות הדירוג הראשונות שלהם בקריירה.
התחרויות העיקריות לנבחרות המאורגנות על ידי ה-ITF הן גביע דייוויס (טורניר הטניס העולמי העיקרי לנבחרות גברים), גביע הפדרציה (המקביל לגביע דייוויס לנבחרות נשים) והטורניר האולימפי בטניס (מגוון טורנירי הטניס של המשחקים האולימפיים לדורותיהם).
אגודות לאומיות ואזוריות

אגודות אזוריות נוצרו ביולי 1975 כשש "אגודות על-לאומיות" (אירופה, אסיה, אפריקה, אמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית ואוסטרליה) במטרה לצמצם את הפער בין ה-ILTF לבין האגודות הלאומיות. אלה התפתחו לאגודות האזוריות הנוכחיות:
אסיה (44): פדרציית הטניס האסייתית (ATF)
אמריקה המרכזית והקריביים (33): קונפדרציית הטניס של מרכז אמריקה והאיים הקריביים (COTECC)
אפריקה (52): הקונפדרציה האפריקאית לטניס (CAT)
אוקיאניה (20): פדרציית הטניס של אוקיאניה (OTF)
אמריקה הדרומית (10): קונפדרציית הטניס של אמריקה הדרומית (COSAT)
אירופה (50): טניס אירופה (TE) (בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022, טניס אירופה השעתה מחברות הן את פדרציית הטניס הרוסית והן את פדרציית הטניס של בלארוס).
חברי ITF ללא השתייכות אזורית (קנדה וארצות הברית)
מפת העולם דה פקטו (מאז הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022) המציגה מדינות שאיגוד הטניס הלאומי שלהן חברות ב-ITF. צבעים מציינים את שש האגודות האזוריות.
הצעדה אל הים

הצעדה אל הים הידוע גם כמסעו של שרמן אל הים או בשמו הרשמי מערכת סוואנה (באנגלית: The March to the Sea או Savannah Campaign) היה מסע מלחמה אשר הוביל מייג'ור גנרל ויליאם שרמן דרך מדינת ג'ורג'יה במסגרת מלחמת האזרחים האמריקנית. המסע החל עת עזבו כוחות צבא האיחוד בפיקודו של מייג'ור גנרל שרמן את אטלנטה הכבושה ב-15 בנובמבר והסתיים בכיבושה של סוואנה ב-21 בדצמבר 1864. המסע, אשר עבר הרחק מעבר לקווי האויב ובתוך הטריטוריות האזרחיות, גרם לנזק כבד, בתעשייה, בתשתיות וברכוש אזרחי, ובכך גרם לחיסול יכולתה הפיזית והפסיכולוגית של הקונפדרציה להשיב מלחמה.
הרקע והפקודות לצעדה

אל מסעו של שרמן אל הים הובילה הצלחתו במערכה על אטלנטה שהתנהלה ממאי עד ספטמבר 1864. שרמן ומפקדו, לוטננט גנרל יוליסס ס. גרנט - הגנרל המפקד של הצבא, האמינו כי מלחמת האזרחים תבוא לכדי סיום רק כאשר תשברנה היכולות הכלכליות, האסטרטגיות והפסיכולוגיות של מדינות הקונפדרציה, ועל כן, ישם שרמן את עקרון האדמה החרוכה: הוא הורה לכוחותיו לשרוף יבולים, לשחוט עדרי בקר ולהחרים אספקה, ולבסוף להשמיד תשתיות אזרחיות לאורך נתיב התקדמותו.
יעדה השני של המערכה היה מסורתי יותר, שבירת הקיפאון הצבאי בו היו שרויים כוחותיו של גרנט בווירג'יניה במערכה כנגד צבאו הנצור של רוברט אי. לי בפטרסבורג. מטרתו של שרמן הייתה להגיע אל עורפו של לי מכיוון דרום באמצעות תנועת איגוף עצומת ממדים, ולהגדיל את הלחץ על צבאו, תוך מתן אפשרות לגרנט לשבור את הקיפאון בחזית, או לפחות למנוע את תגבור כוחותיו של לי מהדרום.
המערכה תוכננה על ידי גרנט ושרמן תוך התבססות על התוכנית, שיושמה בהצלחה במהלך מערכת ויקסבורג. צבאו של שרמן נועד להתנתק מקווי האספקה הרגילים ולהתבסס על מזון, שיאסף מתוך השטחים שבהם יעבור בנתיב צעדתו. קבוצות משחרי מזון, אשר כונו בשם "Bummers", נועדו להחרים מזון מן החוות המקומיות בעבור כוחות האיחוד המתקדמים, בעוד האחרונים הורסים בדרכם מסילות רכבת, את התעשייה ואת החקלאות של ג'ורג'יה. בתכננו את המסע השתמש שרמן בתחזיות הגידולים של מפקד האוכלוסין של שנת 1860 ותכנן את מסלול הצעדה כך שיעבור באזורים בהם לדעתו יעלה בידו לאסוף כמות מספקת של מזון. גורלן של מנפטות הכותנה ושל כותנה גולמית היה השמדה שכן מדינות הדרום סחרו בכותנה בעבור נשק ואספקה.
הכוחות הלוחמים > צבא הקונפדרציה

כוחות צבא הקונפדרציה, שניצבו בדרכו של שרמן, היו חלק ממחלקת קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם הארדי. הם היו מעטים במספרם, שכן הוד נטל עימו את חלק הארי של הכוח למערכה בטנסי, ותחת פיקודו של הארדי נותרו כ-13,000 חיילים בלאבג'וי דרומית לאטלנטה. מתוכם כ-3,000 אנשי המיליציה של ג'ורג'יה בפיקודו של מייג'ור גנרל גוסטאבוס סמית' וכוחות סדירים של רגלים ופרשים בפיקודם של מייג'ור גנרל ג'וזף ווילר (פרשים) ובריגדיר גנרל ויליאם ג'קסון (רגלים). על אף ניסיונות חוזרים ונשנים של מחלקת המלחמה של הקונפדרציה לתגבר את כוחותיו של הארדי על בסיס כוחות מפלורידה והקרולינות, הם לא הצליחו להגדיל בצורה משמעותית את מצבת כוח האדם של צבאו.
לאחר הצעדה

לאחר כיבוש העיר סוואנה, המשיך שרמן בצעדתו צפונה לכיוון הקרוליינות על מנת לחבור אל כוחותיו של גרנט אשר ניצב מול רוברט לי תוך שהכניע את כוחותיו של ג'וזף א' ג'ונסטון בקרוליינה הצפונית ב-26 באפריל 1865.
צעדתו של שרמן אל הים גרמה להרס כללי בג'ורג'יה בפרט ולקונפדרציה בכלל. צבאו של שרמן הרס כ-480 ק"מ של מסילת ברזל לרכבות ומספר רב של גשרים וקווי טלגרף, והחרים כ-5,000 סוסים, 4,000 פרדות משא וכ-13,000 ראשי בקר וצאן.
לקריאה נוספת

ברוס קאטון, מלחמת האזרחים האמריקנית, הוצאת מערכות, 1979
Eicher, David J. The Longest Night: A Military History of the Civil War. New York: Simon & Schuster, 2001. ISBN 0-684-84944-5
Nevin, David, and the Editors of Time-Life Books. Sherman's March: Atlanta to the Sea. Alexandria, VA: Time-Life Books, 1986. ISBN 0-8094-4812-2
Trudeau, Noah Andre. Southern Storm: Sherman's March to the Sea. New York: HarperCollins, 2008. ISBN 978-0-06-059867-9
הערות שוליים

↑  Eicher, p. 768
↑  Eicher, p. 739
↑  Trudeau, p. 52
↑  קאטון, עמ' 234
↑  Trudeau, pp. 40-41
↑  Trudeau, p. 45
↑  Nevin, p. 48
מהלך הצעדה על פי תאריכים
הומונורמטיביות

הומונורמטיביות (באנגלית: Homonormativity) היא פריווילגיה חברתית של אידיאלים הטרונורמטיביים ונבנית על תרבות וזהות להט"ב. הפריווילגיה מבוססת על ההנחה כי הנורמות וערכים של ההטרוסקסואליות צריכות להיות גם בקרב ההומואים. באופן סלקטיבי, הפריווילגיה נותנת חסינות לאנשים סיסג'נדרים הומוסקסואליים ואומרת כי הם ראויים להתקבל חברתית.
מקור

השימוש הראשון במונח 'הומונורטיביות' הייתה על ידי ליסה דוגן (אנ') כאשר ביקרה ב-2003 על הדמוקרטיה העכשווית, השוויון והשיח הלהט"בי. הביטוי הגיע מתוך המילה הטרונורמטיביות, שהופץ על ידי מייקל וורנר (אנ') ב-1991, ומושגים המושרשים בתפיסתה של גייל רובין, "מערכת מין / מגדר", ותפיסתה של אדריאן ריץ' על הטרוסקסואליות כפייתית.
דוגן כתבה כי ”הומונורמטיביות היא פוליטיקה שאינה מתנגדת בהנחות ובמוסדות הטרונורמטיביות, אלא מקיימת אותן תוך שהיא מבטיחה אפשרות לתרבות הומוסבילית מפורקת המעוגנת בביות ובצריכה.” קתרין קונל אמרה כי: ”[הומונורמטיביות] מדגישה את המשותף לנורמות של תרבות הטרוסקסואלית, כולל נישואים, מונוגמיה, רבייה ופריון”. התאורטיקן הקווירי, דייוויד מ. הלפרין (אנ'), כתב כי: ”המפתח המרכזי של הפוליטיקה הגאה מפסיק להיות התנגדות לדיכוי הטרוסקסואלי והופך, במקום זאת, להתבוללות ... המשיכה לקבלה חברתית ושילוב בחברה כולה.”
הלפרין אמר כי העיור, הג'נטריפיקציה וההשקעה מחדש (אנ') של אזורים מסוימים ברים והקמת כפרים גאים תרמו לשכיחותם ולפריווילגיות של נורמות הטרוסקסואליות מבוססות. הלפרין קישר בין משבר האיידס בארצות הברית לבין הופעתה של אתרי היכרויות מקוונים כתורמות לעקירת אנשים להט"בים. הוא מייחס את השינוי ברטוריקה הפוליטית, השיח והיחס משחרור להתבוללות כחיזוק נוסף של הומונורמטיביות בינארית.
תפיסתה של גייל רובין הייתה ”היררכיית מין” - הרואה בחברה ההטרונורמטיבית המערבית מסיימת פרקטיקות מיניות מ-"מין טוב" מבחינה מוסרית ל-"מין רע" - מתארת את צורות ההתנהגות ההומוסקסואלית המולדות קבלה מותנית. בנוסף, היא כתבה כי: "זוגות הומוסקסואליים ולסביות יציבים, ארוכי-טווח מסתמכים על מכובדות [...] אם היא צמודה ומונוגמית, החברה מתחילה להכיר בכך שהיא כוללת את מכלול האינטראקציה האנושית. רובין כתבה גם שדרך קטבי הקבילות והסטייה האלו, ניתן לראות זכות הומונורמטיבית של זוגות הומואים ארוכי טווח על גופם של חבריהם הטרנסג'נדרים, הלא-בינאריים והמופקרים בקבוצות אלו, וכי: ”אנשים שהתנהגותם עומדת גבוה בהיררכיה הזו נחשבים עם בריאות נפשית מוסמכת, מכובדת וחוקית, ניידות חברתית ופיזית, תמיכה מוסדית והטבות מהותיות.”
אפליה

אפליה הומונורמטיבית מתקיימת בדומה להטרונורמטיביות. מוסדות חברתיים ומדיניות חברתיות מחזקים את ההנחה שאנשים הם הטרוסקסואלים וכי מגדרם הוא בינאריות טבעית. עם זאת, רובין כתבה כי הומונורמטיביות מתפקדת כדי לעקור את האחיזה הבלעדית של ההטרוסקסואליות על התנהגות נורמטיבית, במקום להעדיף באופן סלקטיבי סיסג'נדר הומוסקסואל כמישהו שראוי להתקבל חברתית.
אפליה > טרנסג'נדרים

בין האנשים הלא-סיסג'נדרים, גרדס טוען כי הפונקציות ההומונורמטיביות מחליפות באופן סלקטיבי זהויות והתנהגויות למעשים ולאידיאלים בעלי תוקף. רובין קובע כי שכפול הנורמות ההטרוסקסואליות - מונוגמיה, פריווילגיה לבנה, בינאריה מגדרית - תורמת לסטיגמה ולהדרה חברתית של צורות מיניות ומגדריות. בשנות ה-90 של המאה ה-20, ראו טרנסג'נדרים את המונח "הומונורמטיבי" בהתייחס לאפליה בין קהילות שראו הטלת נורמות הומוסקסואליות ולסביות בדאגה לטרנסג'נדרים. במהלך משבר האיידס בארצות הברית, אנשים טרנסג'נדרים לעיתים קרובות הוצאו מהצעדה לאומית לזכויות להט"ב (אנ'), שהתקיימו בבירת ארצות הברית, וושינגטון די. סי., ונמנעו מגישה ליוזמות הבריאות ולתוכניות שהוקמו כדי להילחם במשבר.
הולי לואיס מצהירה כי לחץ מתמשך על אנשים שאינם נורמטיביים בשביל "להתאים להבנות מיניות מסורתיות ואופוזיציוניות של מגדר" הביא לכך שההומונורמטיביות מחלחלת להתנהגויותיה וזהותה של הקהילה הגאה, תוך שהיא מחליפה את פוליטיקת העבר הרדיקלית של התנועה לשחרור הגייז עם מטרות של שוויון בנישואים ואימוץ. אלו נתפסים כשמרניים כאשר הם ממוסגרים נגד אקטיביזם להט"בי של סוף המאה ה-20. ההומונורמטיביות נתפסת כמגבילה את הגיוון (אנ') ואת האותנטיות, כאשר תת-תרבויות קוויריות נהיות למסחריות ולמיינסטרים ולשיחות פוליטיות מובנות סביב ההתבוללות והנורמליזציה.
פוליטיקה

המרצה לפוליטיקה ליחסים בין-לאומיים, פני גריפין, אמרה כי מבחינה פוליטית, ולא בביקורת הנאו-ליברלית, ערכים של מונוגמיה, רבייה לבין תפקידי מגדר ובינאריה מגדרית, ההומונורמטיביות כבר תומכת בערכים שנחשבים הטרוסקסיסטיים וגזעני מטבעה. גריפין רואה בהומונורמטיבית שזורה במערכות עולם קפיטליסטיות, כאשר תרבות הצריכה והמטריאליזם מתפקדות בבסיסה. דוגן טוענת כי ההומונורמטיביות משבצת את הקהילה הגאה להיררכיות של כשירות, וכי להט"בים המגיעים הכי קרוב לחיקוי סטנדרטים של זהות מגדרית נחשבים ראויים ביותר לקבל זכויות. בנוסף, היא גם כותבת שלהט"בים שנמצאים בתחתית ההיררכיה הזו (למשל ביסקסואלים, טרנסים, ג'נדרקווירים ואינטרסקס) נתפסים כמניעה למעמד זה של אנשים הומונורמטיביים לממש את זכויותיהם.
במדיה

אנדרה קוולקנטה אומר שככל שההומוסקסואליות נסבלת מבחינה חברתית, ייצוגים של דמויות להט"ביות בקולנוע ובטלוויזיה באו לחזק את הביקורת על הסמכות הסיסג'נדרית, הלבנה והבינארית. מפיק הקולנוע, התסריטאי והבמאי האמריקאי, ראיין מרפי, שיצר את הסדרה "הנורמלים החדשים" (אנ'), ספג ביקורת על תיאורו ההומונורמטיבי של התרבות הקווירית ונחשבו ”[כ]יותר מזיקים מאשר מבדרים”. ייצוגי תקשורת הומונורמטיביים נתפסים רק כמחקים את ההטרונורמטיביות, המחזקים קריקטורות הומוסקסואליות ו-"חסידים חביבים לנורמות חברתיות יקרות ואידאולוגיות דומיננטיות". ייצוגים כאלה, כך נטען, משמיטים את המציאות הקווירית של להט"בים שאינם לבנים או סיסג'נדרים, ומתארים את חוויותיהם של זהויות משתנות ואוכפים ”היררכיה שלפיה אנשים צפויים להתאים את עצמם, ואם לא, נענשים.”
בעוד שמחקרים מראים כי דמויות להט"ביות שמופיעות בתקשורת מקטינות את הדעות הקדומות בקרב הצופים, בשירותי רשת, כבלים וסטרימינג רבים עדיין חסר מגוון או ייצוג חוצה "קהילה" בעת הצגת דמויות קוויריות. דו"ח GLAAD מ-2015, המתאר את ייצוג התקשורת הלהט"בית, מצא כי גברים הומוסקסואליים (41%) עדיין מוצגים, באופן גורף, כדמויות קוויריות ראשוניות, למרות עלייה בייצוג במגוון זהויות מיניות ומגדריות. תוכן נוסף של להט"ב הופק במדיה ב-2018. על פי דו"ח הטלוויזיה השנתי של GLAAD, בו מתעד ייצוג להט"בי בטלוויזיה, מספר הדמויות הקוויריות בתוכניות הטלוויזיה עלה ב-8.8%. אנשים בעלי צבע קווירים ראו גם עלייה בזמן המסך; הם עלו על מספרם של אנשים קווירים לבנים בטלוויזיה בפעם הראשונה בתולדות הדו"ח. כ-1% מהאוכלוסייה היא אינטרסקס, ולכן הם מושמטים כמעט לחלוטין במדיה, כאשר שיחות על זהות מגדרית בינארית מוציאים ומעקירים בעיקר את מי שלא נמצא באחד מצדדי המגדר הבינארי.
ראו גם

מחיקה ביסקסואלית
לימודי מגדר
הטרונורמטיביות
נורמליות
טרנספוביה
לקריאה נוספת

Marcus, Eric. "Silvia Rivera." Making Gay History, 1989.
Judith Butler, Bodies That Matter
Judith Butler, Gender Trouble
Lisa Duggan, The Twilight of Equality?
Michel Foucault, History of Sexuality
David M. Halperin, Queer Forever
Eric Marcus, Making History
Gayle Rubin, Deviations
Susan Stryker, Transgender History, Homonormativity, and Disciplinarity
Michael Warner, Fear of a Queer Planet.
הקרב על גואם (1944)

מהלך הקרב בגואם
הקרב על גואם (באנגלית: Battle of Guam) היה השלישי בסדרת קרבות שיזמו האמריקאים ונקראו המערכה על איי מריאנה ופלאו שהייתה בעצמה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה. במהלך הקרב כבשו האמריקאים את האי גואם שהוחזק על ידי היפנים מ-1941.
רקע

גואם הוא האי הגדול באיי המריאנה, אורכו 48 קילומטרים ורוחבו 14 קילומטרים. הוא היה בשליטת ארצות הברית מאז כיבושו מידי הספרדים(אנ') ב-1898 ועד שנכבש על ידי היפנים ב-11 בדצמבר 1941, לאחר המתקפה על פרל הארבור. הוא לא היה מבוצר בכבדות בניגוד לשאר איי המריאנה כמו סאיפאן שהיה בשליטת היפנים מסוף מלחמת העולם הראשונה אך עד 1944 היה עליו חיל מצב גדול.
תוכנית הפלישה לאיי המריאנה של בעלות הברית הייתה מורכבת מהפגזות כבדות מקדימות, בתחילה ממטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים ומאיי מרשל ממזרח, ואז לאחר שהושגה עליונות אווירית, מספינות קרב שיפגיזו מטווח קרוב. גואם נבחרה כמטרה מכיוון שהייתה גדולה מספיק כדי להוות בסיס לתמיכה בשלב הבא של המבצעים לכיוון הפיליפינים, טאיואן ואיי ריוקיו, הנמל שלה באפרה היה עמוק והתאים לספינות הגדולות ושני שדות התעופה התאימו למפציצים מסוג בואינג B-29 סופרפורטרס.
הפלישה לסאיפאן נקבעה ל-15 ביוני 1944, והפלישה לגואם נקבעה באופן זמני ל-18 ביוני. אך לוח הזמנים המקורי היה אופטימי מדי, התנגדות עיקשת של חיל המצב על סאיפאן שהיה גדול מהצפוי, וקרב ים הפיליפינים הביאו לדחיית הפלישה לגואם בחודש.