stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חובת התייעצות

במשפט המנהלי, חובת התייעצות היא חובה המוטלת לפעמים על רשות ציבורית להתייעץ בגורם אחר, בטרם תקבל החלטה בעניין מסוים המצוי בסמכותה.
חשיבותה של ההתייעצות נעוצה בכך שהיא מאפשרת קבלת מידע של גורמים מקצועיים, הניתן מנקודת מבט שונה משל בעל הסמכות לקבל את ההחלטה, ולכן היא משפרת את הליך קבלת ההחלטות. לעיתים, הגורם עמו הרשות מחויבת להתייעץ מייצג ציבור מסוים שלהחלטה יש השפעה עליו, וההתייעצות מהווה מעין שימוע. כך, למשל, חוק ארגון הפיקוח על העבודה, התשי"ד-1954 קובע כי תקנות שמתקין שר העבודה בעניין הכנת תוכנית בטיחות טעונות התייעצות עם "ארגון העובדים המייצג את המספר הגדול ביותר של עובדים במדינה" ועם "ארגון מעבידים שלדעת השר הוא ארגון יציג ונוגע בדבר".
בתי המשפט נדרשו לאורך השנים לשאלת היקפה של חובת ההתייעצות ואופן קיומה.
מקור החובה

בדרך כלל, חובת ההתייעצות מוטלת מכוח חוק. כך, למשל, קובע חוק בתי המשפט כי נשיא בית המשפט העליון ימנה ועדת אתיקה לאחר התייעצות עם שר המשפטים. חוק הבטיחות במקומות ציבוריים קובע כי תקנות בעניין סדרני בטיחות יותקנו בהתייעצות עם ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת.
לעיתים מוטלת החובה מכוחם של מקורות אחרים.
כך, למשל, החליטה הממשלה כי תקנות חומרים מסוכנים, המצויות בסמכות השר להגנת הסביבה, ושעניינן חומרים רדיואקטיביים, יותקנו לאחר התייעצות עם הוועדה לאנרגיה אטומית.
בהנחיית היועץ המשפטי לממשלה בעניין התקנת תקנות, נקבע כי אף אם חוק אינו מטיל חובת התייעצות, על משרד ממשלתי המתקין תקנות לתאם עם משרדי הממשלה האחרים את נוסח התקנות, ובפרט אלה מהם שיש להם עניין ישיר בתקנות, מטעמים של מינהל תקין. עוד נקבע בהנחיה זו כי היועץ המשפטי במשרד הממשלתי המופקד על התקנות יכין, בתיאום עם הגורמים המקצועיים המופקדים על הכנת התקנות, רשימה של גופים עמם ראוי לקיים קשר במהלך ההכנה של התקנות. כן נכתב בהנחיה כי "יש לשקול אם ראוי לכלול ברשימה גם גופים שיש להם עניין כללי בתקנות, אך אין הם מייצגים באופן מיוחד את הציבור אליו מכוונות התקנות, כגון לשכת עורכי הדין והמועצה הישראלית לצרכנות".
אופן ההתייעצות

בפרשת עזבה, קבע השופט אליהו מצא רשימה בסיסית של תנאים שעליהם להתקיים כדי שניתן יהיה לקבוע כי קוימה חובת ההתייעצות: "ראשית, צריך שהגורמים השותפים להתייעצות יחליפו דברים זה עם זה (בכתב או בעל-פה) במישרין; שנית, צריך שכל אחד משניהם יהיה ער ומודע לכך שמטרת חילופי הדברים היא קיומה של התייעצות כנדרש בחוק; ושלישית, צריך שהמבנה המהווה נושא להתייעצות יהיה מוגדר היטב." באותו מקרה נדונה שאלת תוקפה של התייעצות בין יושב ראש ועדה מקומית לתכנון ולבנייה לבין ראש מועצה מקומית באשר להוצאת צו הריסה מינהלי. התייעצות זו נערכה בטלפון, בשעת לילה מאוחרת ובלא שהוזכרו הגוש והחלקה שבהם נמצא המבנה המיועד להריסה. בסופו של דבר, קבעו השופטים ברוב דעות, כי התקיימו התנאים הבסיסיים, וחובת ההתייעצות מולאה.
נושא נוסף עליו עמד בית המשפט הוא חובתה של הרשות המינהלית לספק את כל המידע המצוי ברשותה לגוף עמו היא מתייעצת, כדי שאותו הגוף יוכל לתת עצות מועילות. כמו כן, על הרשות לתת לגוף עמו היא מתייעצת שהות מספקת לגבש את עמדתו. לעניין זה, אין פרקי זמן מוגדרים מראש, וכל מקרה נבחן לגופו, בהתאם לעקרון הסבירות.
היקף החובה

הרשות הציבורית אינה חייבת לקבל את דעתו של הגוף עמו היא מתייעצת, אך היא חייבת לשקול את עמדתו בלב פתוח ובנפש קולטת. כלומר, עליה להתייחס לעמדת הגוף באופן ענייני ורציני. כך, למשל, קבע השופט משה לנדוי כי "מן החומר העובדתי, שהובא לפנינו, נוכחנו לדעת, שכל אותה התייעצות עם המועצה הייתה חסרת משמעות וממשות, כי השר כבר גמר בדעתו להתלות את הרישיון ולהפסיק את החפירות, בין אם המועצה תיענה לבקשתו או בין שתמאן ... לא לזה ייקרא התייעצות עם המועצה 'בלב פתוח'"
במקרים מסוימים, כדי לפעול בניגוד להמלצת הגוף המייעץ, על הרשות הציבורית להשתית את החלטתה על נימוקים מבוססים וענייניים. אין זה נכון לכל התייעצות, והדבר תלוי בנסיבות שונות, ובהן מהות הסוגיה, לשונו של החוק המחייב את ההתייעצות ותכליתו, המעמד ותחומי המומחיות - הן של הרשות המתייעצת והן של הגוף המייעץ, ועוד.
במובן זה, כאשר חוק קובע כי על רשות ציבורית להתייעץ עם גוף אחר, מדובר בדרישה חלשה יותר מאשר בדרישה לקבל הסכמה או אישור של גוף אחר, שמשמעותם בפועל זכות וטו לאותו הגוף. סוגיה זו עולה לא אחת במהלך חקיקתם של חוקים שונים המקנים לשר מסוים סמכות להתקין תקנות, כאשר מתעורר קונפליקט בין מי שסבור שיש לאפשר לשר אחר להטיל וטו על התקנות, לבין מי שסבור שדי בהתייעצות עם אותו השר. דוגמה לכך ניתן לראות בדיון שהתנהל בכנסת במהלך אישורו של חוק הקרינה הבלתי מייננת, שבו נדונה הסתייגות של חבר הכנסת אליעזר כהן, שביקש לקבוע כי התקנות שמתקין השר להגנת הסביבה בעניין מרחקי בטיחות מאנטנות סלולריות יהיו בהתייעצות עם שר התקשורת, בניגוד לנוסח הצעת החוק, שדרש את הסכמת השר.
כאמור, על הרשות הציבורית לשקול את עמדתו של הגוף עמו היא מתייעצת בלב פתוח ובנפש קולטת, אך אין פירושו של דבר שהיא רשאית להתפרק משיקול דעתה. על הרשות לבחון בעצמה את העצה שניתנה לה, ואל לה לקבלה באופן אוטומטי.
נפקות הפרת החובה

ככלל, העמדה המקובלת בפסיקה היא שדינה של החלטה שנתקבלה מבלי שמולאה דרישת החובה להתייעץ היא בטלות. עם זאת, מאז שנות ה-80 וה-90 רווחת דוקטרינת הבטלות היחסית, שלפיה כאשר ברור מנסיבות המקרה כי ההתייעצות לא הייתה עשויה בשום אופן לשנות את ההחלטה, תעמוד ההחלטה בתוקפה.
לקריאה נוספת

יצחק זמיר, הסמכות המינהלית (1996), עמ' 833.
הערות שוליים

↑  הנחיית היועץ המשפטי לממשלה מס' 2.3100 בעניין חקיקת משנה
↑  ע"פ 22/89 מחמוד עזבה נ' מדינת ישראל, פ"ד מג(2) 592, 596.
↑  בג"ץ 384/66 יוסף פוקסמן נ' המפקח על התעבורה, פ"ד כא(2) 221.
↑  ע"פ 3490/90 יקב הגליל יוסף גולד ובניו בע"מ נ' מדינת ישראל, פ"ד מח(1) 11, 19.
↑  בג"ץ 512/81 המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית, ירושלים ואח' נ' שר החינוך והתרבות, פ"ד לה(4) 533, 541.
↑  ע"א 80/92 ראיד אשקר נ' ד"ר משה משיח, המנהל הכללי של משרד הבריאות, פ"ד מו(4) 831, 835.
↑  פרוטוקול הכנסת מיום 20.12.2005, ראו במיוחד דבריהם של חברי הכנסת משה גפני ורוני בר-און.
הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו ייעוץ משפטי.
יוליה שטראים

יוליה שטראים (נולדה ב-1962) היא אשת ציבור שכיהנה כסגנית ראש העיר חיפה, יו"ר הרשות לקליטת עלייה בחיפה וראש סיעת "חיפה ביתנו" במועצת העירייה עד נובמבר 2018.
ביוגרפיה

שטראים ילידת אוקראינה עלתה לישראל בשנת 1990 וקבעה את ביתה בחיפה. בעלת תואר שני בפסיכולוגית ילדים מהמוסד הפדגוגי בביילץ.
בשנת 1991 הצטרפה לתנועת הליכוד והייתה פעילה בה עד לשנת 1999. בשנה זו הצטרפה לישראל ביתנו והייתה שותפה לבניית המפלגה החל מהשלבים הראשונים לקיומה. במסגרת זו הייתה שטראים אחראית, בין השאר, על פעילות המפלגה באזור חיפה והצפון עד לשנת 2003.
החל משנת 1994 ועד 2003 עבדה בהסתדרות הכללית מרחב חיפה בתפקיד מזכירת איגוד מקצועי. בין השנים 2005–2007 שימשה כחברת הנהגת ההסתדרות הכללית, במסגרת זו כיהנה כיו"ר ועדת כספים ומכרזים בהסתדרות.
בשנת 2003 עמדה שטראים בראש רשימת "חיפה ביתנו" למועצת העיר ונבחרה להיות חברת מועצת העיר חיפה עם שני מנדטים. בבחירות 2008 הגדילה "חיפה ביתנו" את כוחה לשלושה מנדטים, בעקבות כך נבחרה פעם נוספת למועצת העיר והתמנתה לסגנית ראש העיר החל מדצמבר 2008. במסגרת חברותה במועצת העיר, מכהנת שטראים כיו"ר הרשות לקליטת עלייה בחיפה, מובילה את תוכנית עיר ללא אלימות ומשמשת כדירקטורית באתו"ס, בעפת"ח וביפה נוף.
בבחירות המוניציפליות של שנת 2018 נפסלה רשימת "חיפה ביתנו" בשל הגשת רשימה של שבעה מועמדים בלבד במקום 11 לפחות כפי שדורש החוק. שטראים הגישה עתירה לבית המשפט המחוזי בחיפה בשבתו כבית משפט לעניינים מינהלתיים. עתירה זו נדחתה, ושטראים פנתה אל בג"ץ, אך גם בערכאה זו היא הפסידה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 עברה מישראל ביתנו לייעץ במטה הליכוד.
חיים אישיים

שטראים נשואה ואם לבן. מתגוררת בנאות אפק.
לקריאה נוספת

שי חורב, יוליה שטראים, בלקסיקון החיפאים אישים ודמויות בחיפה, דוכיפת הוצאה לאור, עמ' 365, 2018.
הערות שוליים

↑  בועז כהן, גם רשימת חיפה בעלייה של שטראים נפסלה, באתר כלבו – חיפה והצפון, 9 באוקטובר 2018
↑  בועז כהן, עתירתה של שטראים נדחתה – לא תתמודד בבחירות, באתר כלבו – חיפה והצפון, 14 באוקטובר 2018
חיוג אל השאול

| --- | --- |

עטיפת הספר "חיוג אל השאול", 1983
 מידע כללי
 מאת:  ג'ון לה קארה 
 שפת המקור:  אנגלית 
 סוגה:  מותחן ריגול, רומן
 הוצאה
 הוצאה:  Gollancz 
 תאריך הוצאה:  1961
 מספר עמודים:  212
 הוצאה בעברית
 הוצאה:  רמדור
 תאריך:  1966
 תרגום:  אליעזר כרמי
 סדרה
 הספר הבא:  רצח מתוחכם
 
חיוג אל השאול (באנגלית: Call for the Dead) הוא מותחן ריגול מאת הסופר הבריטי ג'ון לה קארה, שיצא לאור ב-1961.
רקע לכתיבת הספר

בשנת 1959 הצטרף דייוויד קורנוול לשירות הביון הבריטי, ושירת בגרמניה כסוכן חשאי, תחת הכיסוי של דיפלומט בריטי. בשנת 1961 התפרסם ספרו הראשון, "חיוג אל השאול", תחת שם העט "ג'ון לה קארה". קורנוול נחשף כאשר המרגל המפורסם ביותר של התקופה, סוכן הק.ג.ב. קים פילבי, העביר את שמו למפעיליו הרוסים. עקב כך שב לבריטניה בשנת 1964, פרש מן השירות ועבר לעבוד כסופר במשרה מלאה תחת שם העט ג'ון לה קארה. לימים העיד כי תקופת שירותו בשירות החשאי הבריטי הייתה מאושרת ומלאת תחושת שליחות וסיפוק. קורנוול סיפר כי את ההשראה לספר קיבל מתקופת שירותו כסוכן חשאי בבון שבגרמניה, וכי את ההשראה לדמותו של ג'ורג' סמיילי והעזר כנגדו פיטר גוילאם קיבל מגיבורי ספריו של ארתור קונן דויל, שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון.
עלילת הספר

עלילת הספר, המתרחשת בתקופת המלחמה הקרה, נפתחת כאשר ג'ורג' סמיילי, איש שירות הביטחון שעסק בריגול נגדי, נדרש לבדוק את מהימנותו של סמואל פנאן, פקיד במשרד החוץ הבריטי. דמותו של סמיילי מהווה אנטיתיזה לדמותו של ג'יימס בונד, אף כי גם הוא היה בעברו איש השירות החשאי הבריטי ופעל רבות מעבר לגבולות אנגליה. סמיילי, נמוך, שמן וממושקף, גויס לביון הבריטי בעת שהיה סטודנט באוניברסיטת אוקספורד והתמחה בשירה גרמנית במאה ה-17. הוא עבר הכשרה כלוחם וכסוכן חשאי, לחם במלחמת העולם השנייה כסוכן חשאי בריטי באירופה הכבושה על ידי הנאצים, בין היתר בגרמניה עצמה. יממה לאחר שקבע סמיילי את מהימנותו של פנאן נמצא הלה מת, לאחר שהתאבד. חשדו של סמיילי התעורר לאחר שגילה שפנאן הזמין לעצמו שיחת השכמה לשעה מאוחרת יותר מזו שבה, לכאורה, התעורר ובה נטל את חייו. בספר הוא מתחקה אחר רשת ריגול של הביון המזרח־גרמני שמפעילה סוכנים בבריטניה.
ספרו של לה קארה עמד בניגוד לספריו של סופר הריגול המצליח של אותה תקופה, איאן פלמינג, שיצר את דמותו של ג'יימס בונד. דמויותיו של לה קארה היו מורכבות יותר, אפלות ולעיתים גם שפלות יותר. עולמו לא חולק לשחור ולבן, טובים ורעים (לאורכו של הספר כלל אין זה ברור לקורא מי הם ה"טובים" בעלילה ומי הם ה"רעים"). לה קארה הראה לקהל קוראיו שעולם הריגול הוא מורכב, מלוכלך ואפל הרבה יותר מעולמו הזוהר של בונד.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה

הספר עובד לסרט בשנת 1967, בשם The Deadly Affair. את הסרט ביים סידני לומט ואת דמותו של סמיילי (שבסרט שונה שמה לצ'ארלס דובס) גילם השחקן ג'יימס מייסון.
הערות שוליים

↑  ראובן מירן, גורלו של סוכן אנושי, באתר הארץ, 17 במאי 2004
↑  ג'יל לולס, עכבר העיר אונליין, המרגל שפיספס הכל, באתר הארץ, 15 באוקטובר 2008
1 2  הסופר ג'ון לה קארה מודה: הייתי מרגל, באתר ynet, 26 בדצמבר 2000
↑  ג'ון לה קארה, "הקדמה: אחד ממספרי הסיפורים הגדולים בעולם, או למה אנחנו אוהבים את קולו של ווטסון", מתוך הספר "כלבם של בני בסקרוויל, ועוד סיפורים", מאת ארתור קונן דויל, הוצאת אריה ניר, 2008, עמודים 8–9, "בלי שרלוק הולמס, האם הייתי ממציא אי-פעם את ג'ורג' סמיילי? ובלעדי ד"ר ווטסון, האם הייתי נותן אי-פעם לסמיילי את העזר-כנגדו פיטר גילם? הייתי רוצה לחשוב שכן, אבל אני מטיל בכך ספק גדול".
↑  ג'ון לה קארה, חיוג אל השאול, הוצאת רמדור, 1966, עמוד 11, "מתחת לאותה חיצוניות סתמית שלו היה ג'ורג' סמיילי כרוך בכל לבו אחר הפעילות החשאית שלו בתחומי המודיעין".
↑  ג'ון לה קארה, חיוג אל השאול, הוצאת רמדור, 1966, עמוד 190, "בזמנו בתורת הלחימה־פנים־אל־פנים".
↑  ג'ון לה קארה, חיוג אל השאול, הוצאת רמדור, 1966, עמוד 16, "הלוך ושוב בין שווייצריה, גרמניה ושוודיה. מעולם לא שיער, עד אז, שאדם מסוגל לחיות באימת-מוות ולהחזיק מעמד בחרדת־קבע זו במשך זמן ארוך כל כך. כתוצאה מהמתח המעיק התפתחה אצלו עווית־עצבים זעירה מתחת לעין-שמאל – וזו נותרה עמו אפילו חמש-עשרה שנים לאחר שפרש מאותו תפקיד".
↑  גל פרל פינקל, לא מנוער ולא מעורבב, באתר זמן ישראל, 18 בדצמבר 2020.
↑  טרנס רפרטי, ג'ון לה קארה חוזר מן הכפור, באתר הארץ, 18 באוקטובר 2011.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 1198515821  MusicBrainz work: 29048210-1d87-4810-93a0-e631eb652449  VIAF: 185463986   WorldCat (עם VIAF): 185463986
חיוויאי הנחשים

| חיוויאי הנחשים |
| --- | --- |
 חיוויאי הנחשים
מצב שימור
 conservation status: least concern ללא חשש (LC)‏
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
סדרה:: דורסי יום
תת־סדרה:: תרופודה
משפחה:: נציים
סוג:: חיוויאי
מין:: חיוויאי הנחשים
שם מדעי
 Circaetus gallicus ‏גמלין, 1788
תחום תפוצה
 ירוק בהיר: אזור קינון כחול: מגורים בעונת החורף ירוק כהה: מגורים כל השנה

חיוויאי במנוחה לאחר יום צייד מוצלח.
חִוְיַאי הנחשים (שם מדעי: Circaetus gallicus) הוא עוף דורס יום ממשפחת הנציים.
מאפיינים

אורך גופו של החיוויאי נע בין 62 ל-70 ס"מ, מוטת כנפיו כ-190 ס"מ ומשקלו 1.1 עד 1.6 ק"ג. ראשו גדול ורחב ועיניו קבועות בחזית הפרצוף, כך שמראהו מזכיר דורס לילה. כנפיו הארוכות והרחבות משמשות אותו לדאייה על זרמי אוויר חמים. בזמן הדאייה סורק החיוויאי את נחלתו בחיפוש אחר טרף. ביכולתו לרפרף זמן ארוך באותו מקום אם יש לו צורך בכך.
מקור שמו של החיוויאי הוא במילה הארמית "חיויא", שמשמעותה נחש, שכן זהו טרפו העיקרי: בעונה אחת יכול חיוויאי לטרוף מאות נחשים. החיוויאי נוחת על הנחש בשתי רגליו, קוטל אותו במכת מקור ומתחיל לבלעו מהראש. ידועים מקרים שבהם הנחש המתגונן נשך בחוזקה חיוויאי או נכרך על צווארו וחנק אותו למוות או נכרך סביב רגליו ושבר אותן. נחשים גדולים במיוחד נוהג החיוויאי לשמוט מגובה רב ולאכלם רק אחרי מותם. בנוסף לנחשים אוכל החיוויאי זוחלים אחרים.
החיוויאי בונה את קנו במקומות שיש מהם תצפית נרחבת. הזכר נושא את חומרי הקינון והנקבה בונה מהם את הקן. חלקו החיצוני של הקן בנוי מחומרים גסים כמו ענפים וזרדים, חלקו הפנימי מרופד בעלים. בתטולה ביצה אחת, עליה דוגרת בעיקר הנקבה. שני ההורים דואגים למזון הגוזל.
החיוואי מצוי בדרום אירופה, צפון אפריקה ואסיה. הוא נודד מעל ישראל בסתיו ובאביב ומקנן בה בקיץ.
בגולן נמצא משקוף אבן מתקופת התלמוד, המעוטר בעופות דורסים, קרוב לוודאי חיוויאים, האוחזים בנחש. על המשקוף חרותה הכתובת "זה בית מדרשו שהלרבי [= של רבי] אליעזר הקפר".
גלריה

חיוויאי שצד קמטן
ביצת חיוויאי הנחשים
הערות שוליים

↑  חיוויאי הנחשים באתר הרשימה האדומה של IUCN
חיים קורן

חיים קורן (נולד ב-6 ביוני 1953) הוא דיפלומט ישראלי, אשר שימש כשגריר ישראל במצרים ובדרום סודאן.
קורן שימש בתפקידים רבים במשרד החוץ, בין היתר שימש כמנהל חטיבת המזרח התיכון במשרד, ובתפקידים שונים בנציגויות ישראל בארצות הברית, נפאל ומצרים. כמו כן שימש במשך תקופה יו"ר ועד עובדי משרד החוץ ובתפקידו זה הוביל מאבק למען רפורמה בהליך מינויי שגרירים בחו"ל.
בשנת 2011 יועד קורן להתמנות לשגריר בטורקמניסטן, אולם מינויו בוטל עקב סרובה של טורקמניסטן לקבלו משום שחשדו בו כי הוא סוכן של המוסד. בינואר 2012 החליטה הממשלה למנותו לשגריר הישראלי הראשון בדרום סודאן.
בשנת 2014 מונה לשגריר ישראל במצרים. באוגוסט 2016 סיים את תפקידו לפי בקשתו.
קורן הוא מזרחן, עבודת הדוקטורט שלו עסקה באסלאם בסודאן. בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ומדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, בעל תואר שני בהיסטוריה של ארצות האסלאם מהאוניברסיטה העברית. מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה.
הערות שוליים

↑  פורסם: 11.05.14 , 16:21, מצרים: השגריר הישראלי החדש הגיע לביקור ראשון, באתר ynet, 11 במאי 2014
↑  ברק רביד, טורקמניסטן סירבה לקבל שגריר: לא רוצים מרגל מהמוסד, באתר הארץ, 7 ביולי 2011
↑  חיים קורן יכהן כשגריר ישראל בדרום סודן, באתר גלי צה"ל, 10 בינואר 2012
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007297593205171  GND: 1156558476  VIAF: 297890451   WorldCat (עם VIAF): 297890451
יוליה רסקינה

יוליה סירגייבנה רסקינה (בבלארוסית: Юлія Сяргееўна Раскіна;‏ נולדה ב-9 באפריל 1982) היא מתעמלת אמנותית עבר יהודייה-בלארוסית, סגנית אלופה אולימפית (סידני 2000) בקרב רב אישי. סגנית אלופת עולם (1997 ו-1999) זוכת 5 מדליות כסף משתי אליפויות עולם ואלופת אירופה (1998 ו-2000) זוכת 9 מדליות, מהן 2 זהב, 4 כסף ו-3 ארד.
ביוגרפיה

רסקינה נולדה וגדלה במינסק, בלארוס. בת למשפחה של ספורטאים יהודים. אמה, מאסטר בהתעמלות אמנותית בינלאומית של ברית המועצות ואביה מאמן אתלטיקה.
ביוגרפיה > 1997 > סגנית אלופת עולם קבוצתי

באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 1997 היא זכתה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית.
ביוגרפיה > 1999 > סגנית אלופת עולם אישית

באליפות העולם שנערכה באוסקה, יפן בשנת 1999 היא זכתה ב-4 מדליות כסף, בתחרות קרב רב אישי, בתרגיל עם כדור, בתרגיל עם סרט ובתחרות הקבוצתית.
ביוגרפיה > 2000 > סגנית אלופה אולימפית

באולימפיאדת סידני היא זכתה במדליית כסף בקרב רב אישי בתוצאה של 39.548 נקודות (חבל: 9.908 נק'(3), חישוק: 9.791 נק'(2), כדור: 9.933 נק'(2) וסרט: 9.916 נק'(7)), אחרי יוליה ברסוקובה (אנ') (39.632 נק') ולפני אלינה קבייבה (39.466 נק'), שתיהן מרוסיה.
חיים אישיים

בשנים 2005 ו-2006 השתתפה בסירק דו סוליי לצד המתעמלת האומנותית מאוקראינה לשעבר אלופת העולם תמרה ירופייבה (אנ'). היא זכתה בתוכנית הטלוויזיה הבלארוסית "כוכב רוקד" ביחד עם הרקדן המקצועית דניס מורייסין. כיום היא מאמנת את נבחרת גרמניה בהתעמלות אומנותית.
חזיר מזוקן

| חזיר מזוקן |
| --- | --- |

מצב שימור
 מצב שימור: פגיע פגיע (VU) 
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: מכפילי פרסה
תת־סדרה:: דמויי חזיר
משפחה:: חזיריים
סוג:: חזיר
מין:: חזיר מזוקן
שם מדעי
 Sus barbatus ‏מילר, 1838
תחום תפוצה


חזיר מזוקן (שם מדעי: Sus barbatus) הוא מין בסוג חזיר החי בדרום-מזרח אסיה ומצוי בטבע בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות.
מאפיינים

החזיר המזוקן נפוץ ביערות הגשם של סומטרה ובורנאו. אורכו בין מטר ל-1.65 מ', גובהו כ-80 ס"מ ומשקלו כ-150 ק"ג. עורו חום ופרוותו דלילה. זיפים דקים וצהובים משני עברי פניו יוצרים מעין זקן, על שמו קרוי המין.
חזירים אלו חיים בעדרים, בדרך כלל קטנים אך יכולים להגיע עד לגודל של 200 פרטים. הם עוקבים פעמים רבות אחרי להקות של קופי מקוק וגיבון, וניזונים משאריות הפירות שאלו משליכים ארצה. לרוב הם נשארים באותה טריטוריה, אך אחת לשנה הם נודדים. בעת הנדידה, מספר משפחות יתאחדו מאחורי זכר אחד וינדדו יחדיו.
אורך ההריון של נקבת החזיר המזוקן הוא כ-4 חודשים. בסופו היא נפרדת מהעדר ובונה לעצמה בסבך השיחים קן מזרדים ועלים, שגודלו עד שני מטר. לאחר מכן היא ממליטה שגר של 2–8 גורים מפוספסים, שנשארים לצידה במשך השנה הראשונה לחייהם.
החזיר המזוקן ניזון מפירות, שורשים, שלשולים ואשפה. טורפיו העיקריים הם טיגריס, נמר, פיתון והאדם.
גן החיות הראשון שהצליח לגדל חזירים ממין זה היה גן החיות של סן דייגו, מאז מין זה מגדול בעוד כמה גני חיות כמו גן החיות של לונדון, גן החיות של ברלין, גן החיות של גלדיס פורטר, גן החיות של מלזיה, גן החיות של סאותוויק, גן החיות של פילדלפיה, גן החיות של סינגפור וגן החיות של טייפניג.
תת-מינים

Sus barbatus oi
Sus barbatus barbatus
הערות שוליים

↑  חזיר מזוקן באתר הרשימה האדומה של IUCN
ערך זה הוא קצרמרבנושא יונקים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
חנניה בן נדבאי

חנניה בן נדבאי או נבדאי (בתלמוד: יוחנן בן נדבאי או נרבאי; מת בשנת 66 לספירה) היה כהן גדול בבית המקדש השני ואביו של אלעזר בן חנניה, ממנהיגי המרד הגדול.
תקופת כהונתו

בשנת 48 לספירה, הורדוס (מלך כלקיס), שבידיו מסרה רומא את הסמכות, העביר לפני מותו את משרת הכהונה הגדולה מיוסף בן קמי (קמחית) לחנניה בן נדבאי.
בשנת 52, בעקבות פעולות איבה בין יהודים מהגליל ושומרונים מצפון השומרון, שלח אומידיוס קוואדראטוס, הנציב הרומי בסוריה, את יונתן בן חנן (הכהן הגדול לשעבר) וחנניה (הכהן הגדול המשרת) יחד עם חנן, בנו של חנניה וראש ("איסטרטאגוס") משמרות הכהונה במקדש (כנראה "סגן הכהנים" - פקיד השוטרים של בית המקדש או ממלא-מקום הכהן הגדול), כשהם כבולים, לתת את הדין בפני הקיסר קלאודיוס ברומא "על מעשיהם". המשלחת היהודית במשפט מצאה עצמה בעמדת נחיתות, בגלל השתדלותם של ידידי הקיסר לטובת אנשי קומאנוס, הנציב הרומי ביהודה, והמשלחת השומרונית. אלא שהמלך אגריפס השני, שהיה גם הוא ברומא באותה עת, "הפציר מאוד באגריפינה אשת הקיסר, שתפתה את בעלה שיקשיב יפה (לטענות) כיאה לצדקתו". קלאודיוס פסק בהתאם. הוא זיכה את היהודים, הוציא להורג את המאשימים השומרונים ושלח את קומאנוס לגלות.
בשנת 59, לאחר 11 שנים בהן שירת חנניה ככהן גדול, מינה המלך אגריפס השני למשרה זו את ישמעאל בן פיאבי.
בברית החדשה

חנניה נזכר בברית החדשה כדמות הבכירה בממסד היהודי, שהאשים את שאול התרסי (פאולוס), שבפעילותו בעולם הסית נגד היהודים ותורתם והדיח יהודים להמרת דתם, ובנוסף אשם כמנהיג כת הנוצרים ובחילול המקדש.
לאחר שהותקף שאול על ידי המון בבית המקדש, הובא על ידי המפקד הרומאי לשימוע בפני הסנהדרין והכהן הגדול:
”הביט שאול בסנהדרין ואמר: 'אנשים אחים, אני במצפון נקי לגמרי התהלכתי לפני האלהים עד היום הזה'. אז ציוה חנניה הכהן הגדול על העומדים לידו להכותו על פיו. אמר לו שאול: 'עתיד אלהים להכות אותך, קיר מטויח שכמותך! אתה יושב לשפוט אותי על פי התורה ומצוה להכותני שלא כתורה'? אמרו העומדים לידו: 'את הכהן הגדול לאלהים אתה מחרף!' השיב שאול: 'אַחַי, לא ידעתי שהוא הכהן הגדול'...”
למחרת בבוקר, לאחר שבילה שאול את הלילה במאסר, הגיעה קבוצה בת מעל 40 איש אל ראשי הכהנים ודרשו מהם שיבקשו מהמפקד הרומאי לשלוח את שאול לסנהדרין לחקירה נוספת, כדי שיוכלו לארוב לו ולהרוג אותו בדרכו לשם. כששמע המפקד הרומאי על המזימה, הבריח את שאול לנציב פליקס בקיסריה, לשם הגיעה גם ההנהגה היהודית: ”כעבור חמישה ימים ירד חנניה הכהן הגדול עם כמה זקנים...והודיעו לנציב את טענתם נגד שאול.” פליקס החליט להותיר את שאול-פאולוס במאסר, שנמשך גם לאחר תום כהונתו של חנניה.
בתלמוד

הכהן הגדול חנניה בן נדבאי נזכר בבריתא המופיעה בשני מקומות:
”ד' צווחות צווחה עזרה... צווחה שניה: "פתחו שערים ויכנס יוחנן בן נדבאי תלמידו של פינקאי וימלא כרסו מקדשי שמים". אמרו על בן נדבאי שהיה אוכל ארבע סאה גוזלות בקינוח סעודה אמרו כל ימיו לא היה נותר בעזרה”
במסכת פסחים תיאור זה של הכהן הגדול הוא מפורט ואף קיצוני יותר:
”ועוד צווחה העזרה שאו שערים ראשיכם ויכנס יוחנן בן נרבאי תלמידו של פנקאי וימלא כריסו מקדשי שמים אמרו עליו על יוחנן בן נרבאי שהיה אוכל ג' מאות עגלים ושותה ג' מאות גרבי יין ואוכל ארבעים סאה גוזלות בקינוח סעודה אמרו כל ימיו של יוחנן בן נרבאי לא נמצא נותר במקדש”
הפרשנים המסורתיים רואים אמירה זו כשבח ליוחנן. לפי הפירוש המקובל, הכוונה היא שיצאה בת קול, או שהסכימו כל הנוכחים בעזרה, שראוי יוחנן בן נדבאי להיכנס לעזרה ולאכול מבשר הקודשים. חכמים משבחים את חנניה שהרבה באכילת הקרבנות, והקפיד שלא יישאר מהם נותר. ייתכן שהתיאור מתייחס גם לבני ביתו, שהיו כולם מרבים באכילת קדשים.
חוקרים ופרשנים מודרניים מהציעו לראות אמירה זו כאמירה עוקצנית, המביעה זלזול ביוחנן. לפי הצעה זו, כוונת הברייתא שהעם היה אומר עליו שהוא "תלמידו של פינקאי", כלומר אדם המפנק את עצמו מבשר הקרבנות, ומנצל את משרת הכהונה הגדולה, בניגוד לכהנים אחרים העובדים לשם שמים. גם האמירה שבזמנו לא היה נותר עשויה להתפרש כלעג למי שאוכל כמויות גדולות, עד שלעולם לא נותר בשר שלא נאכל. אף לשיטה זאת למרות העוקץ הסאטירי שבפתגם, משתמע ממנו יחס של כבוד לחנניה, שלא גרשה אותו העזרה כמו שעשתה לבני עלי.
כהן גדול בדימוס

יוסף בן מתתיהו מספר על חנניה בזמן שכבר היה כהן גדול לשעבר, בתוך תיאורו את השחיתות שסבבה את משרת הכהן הגדול ואת מלחמות הכהנים הגדולים בינם לבין עצמם:
"ושמו הטוב של הכוהן הגדול חנניה הלך וגדל מיום ליום, והוא זכה לחיבה ולכבוד מפואר בקרב האזרחים: שכן היה מפזר כספים ומחניף לאלבינוס ולכוהן הגדול בכל יום במתנות. אולם היו לו עבדים רעים מאוד, שהתחברו עם האנשים החצופים ביותר וסבבו על הגרנות ולקחו בכוח את מעשרות הכוהנים, ולא נמנעו מלהכות את אלה שלא נתנו. והכוהנים הגדולים (האחרים) נהגו בדומה למעשי עבדיו של זה, ולא יכול איש למנוע אותם. ואז קרה שאחדים מהכוהנים, שהתפרנסו לפנים ממעשרות, מתו בלי אוכל."
מעמדו ועושרו של חנניה היו לו לרועץ, כשנוצלו לסחיטה ואיומים לצורך השגת מטרות פוליטיות. הסיקריים נכנסו לירושלים בליל חג, חטפו את סופרו של אלעזר בן חנניה ודרשו תמורת שחרורו, שחנניה ישדל את אלבינוס, הנציב הרומאי ביהודה, לשחרר 10 אסירים מאנשיהם. חנניה נכנע לדרישות הסיקרים וקיבל את מבוקשו מאלבינוס. כניעתו של חנניה הביאה למאמץ מוגבר של הסיקריים לחטיפות נוספות של כמה מאנשי חנניה. הם הוחזקו שבויים בידיהם עד לשחרורם של אסירים נוספים "וכשהגיעו שוב למספר לא קטן חזרו והתאוששו והרעו לכל הארץ".
עם זאת, עושרו של חנניה היווה גורם מכריע במאבק האלים בין הכהנים הגדולים, שיב"מ רואה בו נקודת מפנה בדרך להתקוממות עממית:
"קיבל יהושע בן גמליאל את ירושת הכהונה הגדולה מאת המלך, שלקחה מאת יהושע בן דמני, ועל שום כך קמה מריבה ביניהם. שכן אספו כנופיה של אנשים עזי-פנים ביותר, ולעתים תכופות התפרצו (ועברו) מגידופים עד לידי השלכת אבנים. אולם חנניה עלה (עליהם), מפני שמשך (אליו) בעושרו את כל אלה שהיו מוכנים לקחת... מאותה שעה בעיקר היתה עירנו שרויה במהומה, וכל ענייניה הלכו הלוך ורע".
אין תימה, אפוא, שתסכולם של הכהנים הפשוטים ממצבם העגום, שנגרם במישרין מהשחיתות שפשטה בכהונה הגדולה, דחף אותם לזרועות מחנה הקנאים, יריביה של האליטה, המסיתים למרד ברומאים.