stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ממשלת ישראל החמישית
סיעות הקואליציה

| רשימה | מנדטים | משרדי השרים | משרדי סגני השרים | תחילת חברות בממשלה | סיום חברות | הערות |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| מפא"י | 47 | משרד ראש הממשלה, משרד הביטחון,  משרד האוצר, משרד החוץ,  משרד החינוך והתרבות, משרד החקלאות,  משרד המשטרה, משרד העבודה,  משרד הפיתוח, שר בלי תיק |  | 26 בינואר 1954 | 29 ביוני 1955 |  |
| הציונים הכלליים | 23 | משרד הבריאות, משרד התחבורה,  משרד המסחר והתעשייה, משרד הפנים | משרד המסחר והתעשייה | 26 בינואר 1954 | 29 ביוני 1955 |  |
| הפועל המזרחי | 8 | משרד הדואר, משרד הדתות,  משרד הסעד |  | 26 בינואר 1954 | 29 ביוני 1955 |  |
| המפלגה הפרוגרסיבית | 4 | משרד המשפטים |  | 1 בפברואר 1954 | 29 ביוני 1955 |  |
| רשימה דמוקרטית לערביי ישראל | 3 |  |  | 26 בינואר 1954 | 29 ביוני 1955 | הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג  בממשלה |
| המזרחי | 2 |  |  | 26 בינואר 1954 | 29 ביוני 1955 | הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג  בממשלה |
| קידמה ועבודה | 1 |  |  | 26 בינואר 1954 | 29 ביוני 1955 | הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג  בממשלה |
| חקלאות ופיתוח | 1 |  |  | 26 בינואר 1954 | 29 ביוני 1955 | הייתה חברה בקואליציה ללא ייצוג  בממשלה |
89 ח"כים במשך כל תקופת הממשלה החמישית (26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955).
הרכב הממשלה

הממשלה מנתה 16 שרים לכל אורך כהונתה. בעת הרכבתה היא הייתה זהה בהרכבה לממשלת ישראל הרביעית, למעט החלפתו של דוד בן-גוריון בזלמן ארן.
| 0 | 1 | 2 | 3 | 4 | 5 | 6 | 7 | 8 | 9 |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
|  | מפא"י |  | הציונים הכלליים |  | הפועל המזרחי |  | המפלגה הפרוגרסיבית |  |  |
פער בין כהונותיהם של שרים שונים באותו המשרד, משמעו מילוי מקום על ידי ראש הממשלה
| משרד> שרי הממשלה | שר> שרי הממשלה | שר> שרי הממשלה | מפלגה> שרי הממשלה | מפלגה> שרי הממשלה | כהונה> שרי הממשלה |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| משרד ראש הממשלה |  | ראש הממשלה משה שרת |  | מפא"י | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד החוץ |  | ראש הממשלה משה שרת |  | מפא"י | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד הביטחון |  | פנחס לבון |  | מפא"י | 26 בינואר 1954 - 21 בפברואר 1955 |
| משרד הביטחון |  | דוד בן-גוריון |  | מפא"י | 21 בפברואר 1955 - 29 ביוני 1955 |
| משרד האוצר |  | לוי אשכול |  | מפא"י | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד הבריאות |  | יוסף סרלין |  | הציונים הכלליים | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד הדואר |  | יוסף בורג |  | הפועל המזרחי | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד הדתות |  | משה שפירא |  | הפועל המזרחי | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד הסעד |  | משה שפירא |  | הפועל המזרחי | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד החינוך והתרבות |  | בן-ציון דינור |  | מפא"י | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד החקלאות |  | פרץ נפתלי |  | מפא"י | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד המסחר והתעשייה |  | פרץ ברנשטיין |  | הציונים הכלליים | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד המשטרה |  | בכור-שלום שטרית |  | מפא"י | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד המשפטים |  | פנחס רוזן |  | המפלגה הפרוגרסיבית | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד העבודה |  | גולדה מאיר |  | מפא"י | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד הפיתוח |  | דב יוסף |  | מפא"י | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד הפנים |  | ישראל רוקח |  | הציונים הכלליים | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| משרד התחבורה |  | יוסף ספיר |  | הציונים הכלליים | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
| שר בלי תיק |  | זלמן ארן |  | מפא"י | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
סגני השרים
| משרד המסחר והתעשייה |  | זלמן סוזאיב |  | הציונים הכלליים | 26 בינואר 1954 - 29 ביוני 1955 |
הרכב הממשלה > חילופי שרים

| השר היוצא | סיעה | משרד | עילת סיום התפקיד | תאריך סיום התפקיד | השר המחליף | סיעה | תאריך כניסה לתפקיד |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| פנחס לבון | מפא"י | משרד הביטחון | התפטרות | 21 בפברואר 1955 | דוד בן-גוריון | מפא"י | 21 בפברואר 1955 |
תוואכול כרמאן

| --- | --- |

 לידה:  7 בפברואר 1979 (בת 45) תעז, תימן
 מדינה:  תימן
 השכלה:  אוניברסיטת צנעא  אוניברסיטת אלברטה  University of Massachusetts Lowell 
 מפלגה:  מפלגת הכינוס התימני למען רפורמה
 www.tawakkolkarman.net
 
 חברת פרלמנט
 פרסים והוקרה
 פרס נובל לשלום
 
תוואכול כרמאן (בערבית: توكل كرمان, בתעתיק עברי מדויק: תוכל כרמאן; נולדה ב-7 בפברואר 1979 בתעז) היא עיתונאית, פעילת זכויות אדם ומדינאית תימנייה, חברה בכירה במפלגת אל-איסלאח, מפלגת האופוזיציה העיקרית בתימן. כרמאן עומדת בראש קבוצת "נשים עיתונאיות ללא כבלים", אותה הקימה בשנת 2005, וכלת פרס נובל לשלום לשנת 2011.
חייה

תוואכול כרמאן נולדה ב-7 בפברואר 1979 בשרב סלאם במחוז תעז, תימן. היא בתו של עבד אל-סלאם כרמאן, עורך דין ופוליטיקאי, ששירת כפקיד במשרד המשפטים בזמן כהונתו של עלי עבדאללה סאלח. אחותה של כרמאן משוררת, אחיה היה האזרח התימני הראשון שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד ועובד כעיתונאי ב"אל-ג'זירה". היא גדלה ליד תעז, העיר השלישית בגודלה בתימן, שנחשבת כמקום שיש בו אפשרויות ללמידה. כרמאן למדה בתעז, נשואה למוחמד אל-נחמי ולזוג שלושה ילדים.
כרמאן למדה תואר ראשון במסחר באוניברסיטה למדעים וטכנולוגיה של צנעא ותואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת צנעא. קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במשפט בינלאומי באוניברסיטת אלברטה.
לאחר שבשנת 2011 קיבלה איומים על חייה בתימן, במידה ותמשיך במחאות ציבוריות, ממשלת טורקיה הציעה לה אזרחות וזו הוענקה לה על ידי שר החוץ הטורקי ב-11 באוקטובר 2012. כרמאן קבעה את ביתה החדש באיסטנבול, משם המשיכה להשמיע דעותיה כנגד המתרחש בתימן, כולל מחאות על פעולותיה של ערב הסעודית בשטחה של תימן. בדצמבר 2020 פרסמה כי כוחות חות'ים השתלטו על משרדה בעיר צנעא.
דרכה כפעילת ציבור

בשנת 2005 הקימה תוואכול כרמאן ביחד עם שבע עיתונאיות קבוצה לקידום זכויות אדם בשם "נשים עיתונאיות ללא כבלים" (Women Journalists Without Chains (WJWC)), אשר מטרתה העיקרית הייתה לפעול למען חופש הביטוי והדעה וקידום זכויות דמוקרטיות. השם המקורי של הארגון היה "עיתונאיות ללא גבולות", אך השם הנוכחי אומץ על מנת לקבל רישיון ממשלתי להקמת ארגון. כרמאן סיפרה כי על רקע פעילותה קיבלה "איומים ופיתויים" מן השלטונות בתימן, בטלפון ובמכתבים, כיוון שמשרד האינפורמציה התימני דחה את בקשת הקבוצה לרישיון להקמת עיתון ותחנת רדיו. הן השתמשו בהודעות SMS לפרסום חדשות. אמנם שרותי הודעות היו בפיקוח מלא של הממשלה, אולם השירות נחסם כמו שירותים דומים של מפלגות אופוזיציה וגופים אחרים. לאחר דיון בפרלמנט רוב האתרים ושירותי החדשות במסרונים חזרו לפעול מלבד אלו של WJWC. רק אתר Bilakoyood של הקבוצה היה פעיל.
ב-2007 פרסם WJWC דוח על הפגיעה בחופש העיתונות בתימן מאז 2005. שנתיים מאוחר יותר כרמאן ביקרה את משרד התקשורת שפוגע בעיתונאים באמצעות כתבי אישום ומשפטי סרק. בין השנים 2007 עד 2010 כרמאן הובילה באופן קבוע הפגנות ושביתות שבת בכיכר החירות בצנעא בחזית בנין הממשלה.
בעת פעולות המרי האזרחי בתימן בשנת 2011 ארגנה כרמאן הפגנות סטודנטים בצנעא נגד משטרו של עלי עבדאללה סאלח וממשלתו. היא נעצרה לראשונה עקב תלונה שווא שבעלה אינו יודע היכן היא נמצאת, אולם שוחררה בערבות ב-24 בינואר 2011. חמישה ימים אחר כך הובילה הפגנה נוספת שבה קראה ל"יום זעם" שיצוין ב-3 בפברואר, בדומה לאירועי ההפיכה במצרים בשנת 2011, בהשראת המחאות וההפיכה בתוניסיה. ב-17 במרץ 2011 היא נעצרה בשנית בגלל השתתפותה בהפגנות. כרמאן הקימה מחנה בו התגוררה יחד עם בעלה במהלך ההפגנות. היא הסבירה את הסיבות לכך שהמחאה משכה אזרחים תימנים: "השילוב של דיקטטורה, שחיתות, עוני ואבטלה יצר את המהפכה הזאת, זה כמו הר געש, עוול ושחיתות מתפוצצים, כאשר ההזדמנויות לחיים טובים מתקרבים.
פעילותה במסגרת הפגנות אלה תועדה בפרק מתוך סדרת טלוויזיה ששודרה ברשת "אלג'זירה" בשפה האנגלית.
עמדות פוליטיות

כרמאן פעילה למען חופש העיתונות בארצה. בעת פרסום הקריקטורות על הנביא מוחמד בדנמרק ב-2005, היא הגיבה על מחלוקת בכותבה: "לא אנחנו צריכים לבקר את העריצות ולאסור על חופש".
ב-2004 כרמאן הפסיקה ללבוש את הניקאב והחליפה אותו בחג'אב צבעוני יותר שחשף את פניה והסבירה שכיסוי כל הפנים באמצעות ניקאב הוא תרבותי ולא מוכתב על ידי האסלאם. באותה השנה הופיעה בחג'אב בטלוויזיה בתימן.
בניגוד לעמדת מפלגתה, כרמאן ניסתה לקדם חוק שיאסור על נישואי ילדים בתימן ללא ההצלחה.
פרס נובל לשלום

כרמאן, במשותף עם אלן ג'ונסון-סירליף, נשיאת ליבריה, ולימה בואי, גם היא מליבריה, זכתה בפרס נובל לשלום לשנת 2011 על פעילותה למען זכויות נשים. כרמאן, בת 32 במועד קבלת הפרס, הייתה הזוכה הצעירה ביותר בפרס נובל לשלום עד לאותו מועד.
המועצה המפקחת (מטא)

במאי 2020, הצטרפה כרמאן, למועצה המפקחת (מטא). המועצה על ידי קרן חיצונית וכוללת 19 חברים שהחלטותיהם בנושאים שונים יחייבו את מטא. בעקבות מינויה היא ספגה ביקורות בכלי התקשורת הסעודיים. בתגובה היא הצהירה כי היא מקווה שלא תסיים כמו ג'מאל ח'אשוקג'י.
שם פרטי

ערך זה עוסק בשמות אנשים. אם התכוונתם לשם של עצם מסוים אחד, ראו .
שם פרטי הוא שם המייחד את הפרט בקרב משפחתו, לעומת שם משפחה אותו חולקים כל בני המשפחה. לרוב ניתן שמו הפרטי של אדם על ידי הוריו, בסמוך למועד לידתו. זכותו של הילד לקבל שם פרטי מעוגנת בסעיף 7 של אמנת זכויות הילד וסעיף 8 לאותה אמנה מחייב את המדינה לכבד את זכות הילד לשמו.
סדר השמות

בחברות רבות מקובל לתת שני שמות פרטיים (ולעיתים אף יותר משניים), אם כי בשימוש יום-יומי לרוב קוראים רק באחד מהם, בדרך כלל הראשון.
בחברות רבות, ובייחוד במדינות אירופה, צפון אמריקה ודרום אמריקה (כאשר ישנם חריגים בודדים) השם הפרטי הוא החלק הראשון בשם המלא. עקב כך, במדינות דוברות אנגלית, First name (מילולית: "שם ראשון") הוא השם הפרטי, ואילו Last name (מילולית: "שם אחרון") הוא שם המשפחה. בהונגריה ובמדינות רבות בדרום-מזרח אסיה ובאפריקה, שם המשפחה הוא החלק הראשון בשם המלא. סידור זה נקרא "הסדר המזרחי", כיוון שאירופאים מכירים בעיקר את הדוגמאות מסין, וייטנאם, יפן וקוריאה.
ברוסיה ובמדינות ברית המועצות לשעבר שם האב נרשם כשם אמצעי בתעודת הזהות ובדרכון.
מדרש שמות בתנ"ך

| --- | --- |
 :  ראו גם – מדרש שם
בתנ"ך הצגת דמות בשמה מלווה לעיתים גם במדרש שם – הסבר המבוסס על השורש של השם או על צלילו ומעניק לשם משמעות, מקשר אותו לנסיבות הלידה, אופי הדמות, מעשיה, גורלה וכדומה. עיקר מדרשי השמות מצוי בספר בראשית, ומתחיל באדם הראשון שקורא לבנו השלישי שת שמוסבר בכך שהושת והושם במקום הבל שנרצח (בראשית, ד', כ"ה). נח נקרא על שם הנחמה (ספר בראשית, פרק ה', פסוק כ"ט). יצחק נקרא על שם צחוקה של שרה אמו כשתבשרה שתלד בגיל כה מבוגר (בראשית, כ"א, ו'). יעקב נקרא על שם שידו אחזה בעקב אחיו. דוגמה בולטת לקריאת שמות, היא קריאת השמות של בני יעקב, שלרובם ככולם קיים הסבר בגוף המקרא לשם. גם לבני יוסף, אפרים ומנשה ישנו הסבר בגוף המקרא (בראשית, מ"א, נ"א–נ"ב. בספר שמות משה, שם מצרי שמשמעותו נולד או בן, מוסבר כאילו נגזר מפועל עברי: ”וַתִּקְרָא שְׁמוֹ, מֹשֶׁה, וַתֹּאמֶר, כִּי מִן-הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ” (שמות, ב', י').
לעיתים המספר התנ"כי, שמודע לסוף המעשה, מנמק את בחירת השם באירוע עתידי מבחינת הדמות. במקרים אלו ייתכן כי שם הדמות הומצא כדי להתאים לתוכן הסיפור. ייתכן גם כי השם היה קיים בסיפור שהועבר בעל פה, והמדרש התווסף מאוחר יותר לסיפור על מנת לתת הצדקה, רציונליזציה או משמעות רטרואקטיבית לפרט בתולדות הדמות. דוגמה לכך הוא סיפור נבל הכרמלי: ”וְשֵׁם הָאִישׁ נָבָל ... וְהָאִישׁ קָשֶׁה וְרַע מַעֲלָלִים” (שמואל א', כ"ה, ג'–ד'). בהמשך הפרק מעידה אשתו אביגיל: ”אַל-נָא יָשִׂים אֲדֹנִי אֶת-לִבּוֹ אֶל-אִישׁ הַבְּלִיַּעַל הַזֶּה עַל-נָבָל, כִּי כִשְׁמוֹ כֶּן-הוּא - נָבָל שְׁמוֹ, וּנְבָלָה עִמּוֹ” (שמואל א', כ"ה, כ"ה).
פעמים רבות ממשיכים חז"ל את המגמה הזו של מדרשי שמות, ומנסים לברר את מהות השם במקום שהתנ"ך סתם ולא ביאר את הדבר. באופן דומה הלכו לעיתים פרשנים של חז"ל כדוגמת המהר"ל מפראג, וניסו לתת הסבר ונימוק למהות שמות שחז"ל הזכירו באגדות ובמדרשים שלהם.
שמות פרטיים העוברים במשפחה

בקרב עמים רבים קיימות מסורות של שמות פרטיים העוברים במשפחה מדור לדור. מנהג נוצרי הוא קריאת הבן הבכור בשם זהה לשם אביו. (דוגמה: רוברט – רוברט ג'וניור) ביהדות כיום מנהג זה אינו מקובל, ושמות שעוברים במשפחה "מדלגים" על דור אחד לפחות, כך שילד עשוי להיקרא על שם סבו, אך לא על שם אביו. בקרב יהדות תימן היה נהוג לקרוא לבן בשם האב, מנהג שהזכיר גם הרס"ג. ביהדות ספרד שם עשוי להינתן לילד לכבוד סבו בעוד הסב בחיים. בקרב יהדות אשכנז שם שעובר במשפחה ניתן לזכר סב שנפטר. בכל העדות ניתנים לילדים גם שמות קרובים אחרים (דודים, למשל) שנפטרו ללא צאצאים או בסמוך ללידת התינוק.
ביהדות, בציונות ובישראל

ביהדות מוכרז שם הבן בפומבי במהלך טקס ברית המילה שלו. שם הבת מוכרז ליד ספר התורה ביום שבו קוראים בו, או בטקס זבד הבת.
לאורך ההיסטוריה הציונית היה מקובל להחליף את השם מלידה בשם עברי, כדי "למחוק" את הגלותיות שבאה עם השם וליצור כור היתוך. כך למשל "תרזה" שונתה ל"תרצה", "הלן" ל"אילנה", "וולף" ל"זאב", "הנריק" ל"צבי" ו"לאון" ל"אריה". תופעה זו הייתה נפוצה מתקופת היישוב ועד שנות ה-90.
לעיתים הייתה זו בחירה אידאולוגית, למשל בקרב החלוצים, שראו בשם העברי מרכיב בהגשמה הציונית. לעיתים השם הוחלף עקב השפעה חברתית של הקולטים, למשל שמם של עולים חדשים בשנות ה-60 וה-70 עוברת פעמים רבות על ידי הפקידים שקלטו אותם בנמל ובשדה התעופה או על ידי מורים באולפן שבמרכז הקליטה. בעת העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים כבר לא הוחלפו שמותיהם של העולים.
בתקופת ראשית המדינה, לאחר קום המדינה ניתנו שמות לאומיים רבים, כמו ישראל וציון לבנים, וחרותה, ציונה וישראלה לבנות. במחנה הדתי-לאומי ניתנו שמות כמו אמונה, מוריה והודיה.
הטבע תפס גם הוא מקום נכבד במתן השמות לבנים ולבנות. בתחילה זה היה בעיקר הטבע הארצישראלי, ואחר כך גם הטבע באופן כללי. למשל שמות של מקומות כמו שרון, גלעד וירדן, שמות פרחים כמו סיגלית, נורית, רקפת, לילך ואיריס, שמות בעלי חיים כמו אייל, דב ועופר ושמות הקשורים במים ומשקעים כמו מעיין, טל, אגם ויובל.
משנות ה-70 החלו לצוץ שמות דו-מיניים. אלו היו שמות שבמשך מספר עשורים זוהו עם אחד המגדרים וכעת מזוהים עם שניהם (בעיקר שמות בנים שכיום ניתנים גם לבנות), כמו נועם, גילי, רוני, עדי, שרון, שי, שחר, חן וטל. ישנם שמות דו-מיניים שהחלו להשתמש בהם בשנות ה-90 וה-2000 כמו תום, ליאל ואוראל.
בנוסף, אלו היו יכולים להיות שמות של בנות שנוצרו על ידי הוספת סיומת נקבית (ה, ת, ית) לשמות שהיו מקובלים כשמות לבנים (כמו יוסף -> יוספה, ליאור -> ליאורה, גל-> גליה, גלית, גיל -> גילה, גילת, זיו -> זיוה, אור -> אורה, דניאל -> דניאלה, אריאל -> אריאלה), וכיום הם משמשים כשמות לבנות ללא כל שינוי. כך למשל: ליאור, גל, גיל (גילי), זיו, אור (אוׁרי), דניאל ואריאל.
אצל בנות שמות שנחשבים ל"כבדים" מקבלים קלילות ועכשוויות על ידי תוספת של "ית": כך הופכות שרה לשרית, דינה לדנית, אורה לאורית, דליה לדלית וכדומה.[דרוש מקור]
קיימים מקרים גם שאנשים מסוימים וידוענים מביאים איתם טרנדים של שמות שכמעט ולא היו קיימים בישראל דוגמה: מלכת היופי לשנת 1984, ספיר קופמן, שהייתה דוגמנית פופולרית מאז השם ספיר נהיה נפוץ ובשנות התשעים היה במקום השני לשם הנפוץ בישראל. כך גם עם השחקנית אגם רודברג שלפני שהתפרסמה אגם נחשב לשם נדיר (בעוד ששמות אחרים מעולם המים, למשל מעיין ואדווה, היו נפוצים בישראל) ולאחריה השם אגם הלך ונהיה נפוץ.
שמו של היילוד נרשם בתעודת לידה, המונפקת על ידי מינהל האוכלוסין במשרד הפנים. השם הפרטי הנפוץ ביותר לבנים בישראל הוא "יוסף".
שמות קוסמופוליטיים > במרוצת הדורות

משמעותו המקורית של המושג "התייוונות" היא היטמעותם של העמים שסופחו לאימפריה ההלניסטית בתרבות ההלניסטית על מאפייניה השונים, בין השאר אימוץ שמות יווניים. בארץ ישראל הכבושה על ידי היוונים נפוצה התייוונות בקרב בני המעמד הגבוה, ואף במהלך השלטון היהודי העצמאי של שושלת החשמונאים ביטאו שמותיהם (בהם: הורקנוס, אריסטובולוס,  אנטיגונוס) את התייוונותם.
בתפוצות ישראל ניתנו שמות לועזיים לבנים ובעיקר לבנות מאז העת העתיקה; הדבר מקובל בכל העדות והזרמים.
שמות קוסמופוליטיים > בעת החדשה

כיום תהליכים המובילים למתן שמות קוסמופוליטיים לילדים ישראלים הם:
עם חלוף הזמן, כשדור שני ואף שלישי של ילידי הארץ נולדו כבר לאחר קום המדינה, ישראל העצמאית נתפסת בעיני ילידיה כעובדה ולא כנס, וקטן הצורך לתמוך בה בכל פן של הקיום. שמות בעלי צליל זר, אשר בעבר ייתכן והיו מוקצים כסממן של חוסר ציונות, הפכו לגיטימיים.[דרוש מקור]
ישראל היא חלק מהכפר הגלובלי, ומושפעת מתרבויות זרות, בעיקר מהתרבות האמריקאית שמקומה בטלוויזיה, בקולנוע ובספרות הנצרכים בישראל עולה על זה של כל תרבות זרה אחרת. בנוסף, האנגלית היא הלינגואה פרנקה של ימינו, והשפעתה ניכרת גם בשמות פרטיים הניתנים בישראל.[דרוש מקור]
שם פרטי קוסמופוליטי בישראל הוא פעמים רבות שם הקיים בשפה זרה אך בעל משמעות בעברית. כך למשל "תום" נשמע כמו השם האנגלי "טום" ומשמעותו בעברית תמימות או טוהר. כך גם "דין" – שם זהה קיים באנגלית, ובעברית משמעותו חוק, משפט. ניתנים גם שמות לועזיים שצליליהם דומה לשם עברי, כגון "רוי" הדומה ל"רועי". לעיתים השם אינו קיים בשפה זרה אך הוא מילה לועזית, כגון "לירי". קוראים לילדים גם בשמות זרים שאין להם משמעות עברית, כגון "שון" ו"קים". עם זאת, אין מקובל לקרוא בשמות שצלילם אינו עברי, אם בשל צלילים שאינם קיימים בשפה העברית, כגון צ' ב"ריצ'רד" או ג' ב"ג'ק", או בשל מספר הברות שאינו נפוץ בעברית, קרי ארבע הברות ומעלה (כגון אנג'לינה או אלכסנדר). כמו כן אין קוראים בדרך כלל בשמות בעלי קונוטציות נוצריות כגון "מרי" או "כריסטינה".
חוקי שמות

במדינות שונות נחקקו חוקים המסדירים רישום של שמות אנשים. בחלק מהמדינות (דוגמת ישראל) החוק מתערב באופן מינימלי בשיקולי האזרחים. במדינות אחרות, בהן רבות ממדינות אירופה, החוק קובע תנאים נוקשים ביותר על המותר והאסור בבחירת שם.
חוק פחות מתערב כולל סעיפים כמו:
מניעת החלפת שמות כדי להטעות את הציבור
הסדרת מתן שם במקרה של אי הסכמה בין ההורים או הורה בלתי ידוע
הענקת שם לחסרי שם.
חוק יותר מגביל כולל אחת או יותר מן ההגבלות הבאות:
חובה לרשום את שם היילוד תוך זמן מוגדר
זכות ממשלתית לאשר או לדחות שם
כללים לקביעת שם חוקי שנועדו למנוע מנושא השם אי נוחות על פי שיקול דעת פקידי המדינה. כללים אלו יכולים למנוע שמות פוגעניים, אך גם שמות אשר סוטים מהמסורת או מתיימרים לרכב על דמות מפורסמת.
קביעת רשימת שמות ממנה ההורים צריכים לבחור את שם ילדם.
ראו גם

חוק השמות
שמות ביהדות
שמות סלאביים
לקריאה נוספת

רוביק רוזנטל, ויקרא שמן בישראל אורטל ומורטל, בתוך הזירה הלשונית – דיוקן העברית הישראלית, הוצאת עם עובד, 2001
אורי סלע, "אלה שמות", בספרו מלה בסלע, הוצאת כתר, 1990
אברהם שטאל, מוצא השמות – מקורותיהם וגלגוליהם של השמות שלנו, דביר, תשס"ה 2005
הערות שוליים

↑  Convention on the Rights of the Child
↑  הפירוש מתוך תנ"ך מנוקד ומפורש - באתר מכון ממרא
↑  כך כתב על ספר שמות, פרק ל"א, פסוק ב', "אפשר שמלך צור שמו חירם בן חירם כדרך שבני אדם בזמנינו זה קוראים שם יהודה בן יהודה"
↑  השם הנפוץ בישראל בשנת 2019 לבנים הוא יוסף לפי סקר שנערך במדינה ל-61,595 ילדים בישראל ניתן השם יוסף. במקום השני מוחמד עם כ-60,000 לפי אתר מאקו.[דרוש מקור]
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb119328543 (data)  GND: 4063994-0  NKC: ph139209
אריה לוין

.
| --- | --- |

הרב אריה לוין על גבי בול ישראלי
 לידה:  22 במרץ 1885 ו' בניסן ה'תרמ"ה אורלא, האימפריה הרוסית (כיום בפולין)
 פטירה:  28 במרץ 1969 (בגיל 84) ט' בניסן ה'תשכ"ט ירושלים, ישראל
 כינוי:  אבי האסירים
 מקום קבורה:  בית הקברות סנהדריה 
 תאריך עלייה:  אדר ה'תרס"ה (1905)
 מדינה:  ישראל
 השכלה:  ישיבת וולוז'ין, ישיבת תורת חיים
 מקום מגורים:  ירושלים
 מקום פעילות:  משכנות ישראל
 תקופת הפעילות:  ? – 28 במרץ 1969 
 רבותיו:  הרב רפאל שפירא  הרב שלמה אלישיב  הרב אברהם יצחק קוק
 חיבוריו:  רבי אריה היה אומר, משנת אריה
 בת זוג:  צפורה חנה לוין
 אב:  בנימין ביינוש לוין
 אם:  עטיל לוין
 צאצאים:  ראו ילדיו
 
 פרסים והוקרה:  עיטור לוחמי המדינה
 
הרב אריה לייב לוין (ו' בניסן ה'תרמ"ה – ט' בניסן ה'תשכ"ט; 22 במרץ 1885 – 28 במרץ 1969) היה משגיח ירושלמי שנודע כאיש חסד. כונה אבי האסירים או רב האסירים. בירושלים היה ידוע בשם ר' אריה.
ביוגרפיה

נולד באורלא שליד ביאליסטוק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בפולין) לבנימין ביינוש שעבד לפרנסתו כיערן, ולעטיל. הוא למד בסלוצק, בסלונים, בבריסק ובפינסק. בגלל גילו הצעיר לא התקבל בהתחלה ללמוד בישיבת וולוז'ין. הוא פנה ללמוד בישיבה בהלוסק ולאחר כשנה התקבל לוולוז'ין, שם למד תורה מהרב רפאל שפירא. עלה לארץ ישראל באדר ה'תרס"ה (1905) עם המלצה לעבודה כפקיד בבנק אפ"ק. התגורר זמן מה ביפו אצל משה-בצלאל טודרוסוביץ. אחר כך עלה לירושלים, שבה למד בישיבת תורת חיים. הוסמך לרבנות על ידי הרב חיים ברלין, הרב שמואל סלנט והראי"ה קוק.
סמוך להגעתו לירושלים (ח' בתמוז ה'תרס"ה) נשא את צפורה חנה, בתו של הרב דוד שפירא, רב בקובנה, ובנו של הרב חיים יעקב שפירא (נפטרה בתשי"ב). הרב דוד שפירא היה גם חותנו של הרב צבי פסח פרנק. נולדו לרב שתי בנות. כמו רבים מבני היישוב, עברו שנות מלחמת העולם הראשונה על בני הזוג ברעב. שתיים מבנותיהם נפטרו בשל התנאים הקשים.
החל משנת ה'תרע"ז (1917) היה משגיח בתלמוד תורה עץ חיים בירושלים. לאחר עלותו של רבי שלמה אלישיב בעל ה"לשם" לארץ ישראל היה לתלמידו.
עם קום מדינת ישראל הקים את הישיבה הנקראת על שמו "בית אריה" והעמיד בראשה את חתנו הרב אליעזר פלצינסקי, נכדו של הרב נתן צבי פינקל. כיום עומד בראשות המוסד הרב שלמה יהודה פלצינסקי.
הרב לוין נפטר בערב שבת הגדול ה'תשכ"ט במרכז רפואי הדסה, ונטמן באותו היום אחרי חצות היום בבית הקברות סנהדריה, ובכך נתמלאה צוואתו שלא להספידו (הן בשל קדושת השבת והן בשל חודש ניסן שאין מספידין בו).
על פי צוואתו נרשם במצבתו שהוא מבקש ממי שעולה לקברו שיאמר "אני מאמין באמונה שלמה שתהא תחיית המתים בעת שתעלה רצון מאת הבורא יתברך שמו ויתעלה זכרו לעד ולנצח נצחים". סמוך לפטירתו עוטר הרב לוין בעיטור לוחמי המדינה על פועלו בתקופת המחתרות.
הרב לוין התגורר במשך שנים רבות ברחוב הר גריזים שבשכונת משכנות ישראל. לאחר מותו נקרא הרחוב על שמו. רחובות נוספים נקראו על שמו בבני ברק, נתניה, בית שמש, פתח תקווה וקריית שמואל. ביולי 2005 הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות מדליה לזכרו.
בשנת תשס"ה (2005) הוקם "מרכז מורשת הרב אריה לוין" להנצחת מורשתו.
הנהגותיו

היה ידוע כבעל חסד, חי בצנעה, וברח מהכבוד והשררה. ביקש שלא יעניקו לו תואר אזרח כבוד של ירושלים. עסק רבות בצדקה וחסד, ואסף לביתו ילדים עזובים. ידועים דבריו לד"ר נחום קוק: "רגלה של אישתי כואבת לי". לא חס על כבודו, והיה מקפיד להקדים בברכת שלום כל אחד שנקלע בדרכו, ואף לבקש ברכה מתלמיד.
נודע בכינויו "רב האסירים" מפני שהיה נוהג במשך כעשרים וחמש שנה, כבר בתקופת המנדט הבריטי, ללכת רגלית בכל שבת לבקר את האסירים בבתי הכלא, לעודד את רוחם ולכתוב להם מכתבים. בפרט נודעו ביקוריו אצל אסירי ואסירות המחתרות ועולי הגרדום בירושלים, בלטרון, בעכו ובבית לחם וכן אסירים פליליים. בביקוריו סייע לשמירת הקשר בין ארגוני המחתרות לבין אסיריהם. הוא המשיך במנהגו גם לאחר קום המדינה. ביקר בקביעות גם בבית החולים למצורעים, והלין בביתו חולי שחפת וטיפוס.
לאחר מלחמת העצמאות, כאשר הוחזרו לישראל גופות אנשי מחלקת הל"ה, ערך את גורל הגר"א על מנת לזהות את גופות החללים.
השקפתו

נהג לבקר בבית הראי"ה קוק בקביעות וראה בו רבו. בשל תמיכתו ברב קוק הותקף באלימות בידי קנאים.
אחרי שחרור ירושלים, האמין שפעמי משיח כבר הגיעו והמשיח מהלך בנינו.
נמנה עם בני הישוב הישן, אולם עם זאת הגדיר עצמו "כחבר משתתף" במאבק הצבאי לאומי להקמת מדינת ישראל. ביחס לכך התבטא: "משתייך אני למפלגת אומרי תהלים, לומדי משניות, לומדי דף יומי. אולם מה אעשה וליבי נמשך אחר יהודים המוכנים למסור נפשם למען אידיאלים שהם מאמינים בהם, ולמען עמם וארצם". סייע ללוחמי מחתרות בבריחתם מהבריטים, וכן סייע בהסוואת עולים בעלייה בלתי חוקית.
לאחר הקמת המדינה, נהג לבקר פצועי צה"ל בבתי חולים, והחשיבם כצדיקים וכמלאכים ש"איש מאתנו אינו יודע להעריכם כראוי". כן ערך ביקורי תנחומים בבתי חללי צה"ל. ראה במשלחות ההצלה של מדינת ישראל לאסונות במדינות אחרות כקידוש השם. הוקיר וכיבד את מנהיגי המדינה והשתתף בהלוויות שונות. היה רוקד ושמח ביום עצמאות עם בני הנוער בחוצות העיר. לא פעם השכין שלום בין מפלגות.
ילדיו

רשא - אשת הרב שמואל אהרן יודלביץ - מחבר הספרים "מעיל שמואל" ו"החשמל לאור ההלכה"
שפרה - אשת הרב אהרן יעקובוביץ - שימש במשך שנים כראש מערכת אוצר הפוסקים
שיינא חיה - אשת הרב יוסף שלום אלישיב
הרב חיים יעקב לוין - הרב של פרדס חנה-כרכור
עטל - אשת הרב אליעזר פלצינסקי
הרב רפאל בנימין לוין - רב ודיין בירושלים ומנהל רוחני של ישיבת בית אריה
הרב שמחה שלמה לוין - ראש כולל בירושלים
בנוסף שניים מבניו ושתים מבנותיו נפטרו בילדותם.
נינו, הרב אריה לוין מכהן כרבה של צפון תל אביב.
חיבוריו

מרבית כתביו יצאו לאור לאחר פטירתו.
משנת אריה - פירוש על המשנה, הוועד להוצאת כתבי רבי אריה לוין, א-ב, ירושלים תשע"א. - על סדרי: מועד, נשים, נזיקין, קדשים.
ר’ אריה היה אומר: מסכת אבות מבוארת בידי רבי אריה לוין; מפי השמועה: דברי תורה שנאמרו על ידו, בעריכת שמחה רז, הוצאת קול מבשר, ירושלים תשנ"ז
הקדמה לספר הקבלי, גליונות לשם שבו ואחלמה. מאת ר' שלמה עליאשאוו. ההקדמה מאת מחותנו של המחבר ר' ארי' לוין.
לקריאה נוספת > עליו

שמחה רז, איש צדיק היה, הוצאת לינא, ירושלים תשל"ג (מהדורות מאוחרות יצאו בהוצאת ש. זק). יצא גם בעיבוד לעברית קלה ובתרגום לאנגלית שיצא אף הוא במספר מהדורות. - בספר זה, מעמ' 21 ואילך, קטעי אוטוביוגרפיה מכתב ידו
שמחה רז, צדיק יסוד עולם, הוצאת יריד הספרים, 1996. ספר המשך ל"איש צדיק היה".
יחיאל שטרנברג, דרך אבות - אורחות חיים לאור דמותו ומורשתו של הצדיק רבי אריה לוין זצ"ל ומשפחתו, ירושלים תשע"ט
גאולה כהן, ר' אריה לוין – אבי האסירים, בית מורשת אורי צבי גרינברג, ירושלים, תשע"ג, 2012
לקריאה נוספת > ספרות ילדים ונוער

עדי דוד, אריה ברחובות ירושלים, ירושלים: הוצאת בית המלמדים - ספר קומיקס.
צירה קרלנשטיין, ר’ אריה: ספורי מופת על רבי אריה לוין, ירוחם: אורה, שלוחת מכון אור הספר, תשמ"ח.
פאולו גסאניגה

פאולו דינו גצאניגה (נולד ב-2 בינואר 1992) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער במועדון ז'ירונה.
קריירה

גצאניגה נולד בעיר סנטה פה שבארגנטינה. גצאניגה שיחק בשורות טוטנהאם הוטספר במשך ארבע עונות, והיה השוער השני של הקבוצה אחרי הוגו לוריס. הוא ערך 22 הופעות בליגה. גצאניגה החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של ולנסיה, שם שיחק במשך ארבע שנים. ב-2011, הוא עבר לקבוצת ג'ילינגהאם. הוא שיחק בג'ילינגהאם במשך שנה, וב-2012, הוא עבר לקבוצת הפרמייר ליג סאות'המפטון.
בסאות'המפטון, גצאניגה שימש כשוער שלישי במשך שלוש עונות. ב-2015, הוא עבר לקבוצת ראיו ואיקאנו בהשאלה לעונה אחת.
ב-2017, גצאניגה עבר לקבוצת טוטנהאם הוטספר. הוא שיחק בטוטנהאם במשך ארבע עונות, ובעונת 2019/2020, הוא הפך לשוער הראשון של הקבוצה לאחר פציעתו של הוגו לוריס.
ב-2021, גצאניגה עבר לקבוצת אלצ'ה בהשאלה לעונה אחת. לאחר מכן, הוא עבר לקבוצת פולהאם, שם שיחק במשך עונה אחת. ב-2022, הוא עבר לקבוצת ז'ירונה.