stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
שרלוט פרקינס גילמן
קריירה > "הטפט הצהוב"

המפורסם מבין עבודותיה של גילמן הוא הסיפור הקצר "הטפט הצהוב", שהיה לרב מכר במאה העשרים כשיצא לאור מטעם "Feminist Press". היא כתבה את הסיפור ב-1890, והוא פורסם לראשונה כשנה וחצי מאוחר יותר ב-"The New England Magazine". מאז, נכלל הסיפור במספר גדול של אנתולוגיות ספרות נשים, ספרות אמריקאית, וספרי לימוד.
הסיפור מספר את חוויותיה של אישה שסובלת ממצב נפשי מתדרדר לאחר שבעלה כלא אותה בחדרה למשך חודשים, לכאורה למען בריאותה. היא מפתחת אובססיה עם הטפט הצהוב המכוער בחדר, ולימים מתחילה לראות דמויות מגיחות מתוכו. גילמן כתבה את הסיפור כדי לשנות את התפישה של אנשים לגבי תפקידן של נשים בחברה, ולהצביע על חוסר האוטונומיה של נשים, שפוגע בתורו בבריאותן הנפשית, הרגשית ואפילו הפיזית. הסיפור נטל השראה מחוויות אמיתיות של גילמן, כאשר גם עליה נכפה "טיפול" דומה לאישה שבסיפור מידי בעלה הראשון. בסיפור הבעל הוא גם רופא, ועל אשתו לעשות כאשר הוא מצווה, והטיפול שהוא כופה הוא ההפך הגמור ממה שהאישה צריכה: הוא כופה עליה ריתוק למיטתה והאכלה בכפייה והיעדר מוחלט של גירויים קוגניטיביים, בעוד היא מייחלת לחופש, עניין, ושבירת המונוטוניה. גילמן כתבה את הספר כמעין תגובה לרופא שהיה אחראי לטיפולה ולהתוויית "טיפול המנוחה", ד"ר סילאס ויר מיטשל, והיא אף שלחה לו עותק של הסיפור.
קריירה > עבודות משמעותיות נוספות

הספר הראשון שפרסמה גילמן היה "Art Gems for the Home and Fireside" ‏(1888); אך היה זה לקט שיריה הראשון, "In This Our World"‏ (1893), אוסף שירים סטיריים, שזיכה אותה בהכרה נרחבת. במהלך עשרים השנים הבאות, היא התפרסמה בעיקר בזכות הרצאותיה על סוגיות של נשים, אתיקה, עבודה, ורפורמות חברתיות. נושאים אלו גם באו לידי ביטוי בספריה.
ב-1894 - 1895, שימשה גילמן כעורכת המגזין "The Impress", שבועון ספרותי שפורסם על ידי אגודת העיתונאיות בקליפורניה. במהלך עשרים השבועות בהם יצא כתב העת, היא תרמה לו גם שירים, טורי דעה, מאמרי מערכת, ועוד. אך המגזין הגיע לסופו בגלל דעות קדומות נגד אורח חייה של גילמן, שנתפשה כאם לא-קונבנציונלית ואישה שיזמה את גירושיה. גילמן המשיכה להרצות, וכשסיימה סבב הרצאות ב-1897, החלה לחשוב יותר לעומק על כלכלה וסוגיות הקשורות למין בחברה האמריקאית, ורשימותיה מתקופה זו הפכו לבסיס של ספרה "נשים וכלכלה" אשר יצא לאור ב-1898. בספר זה בחנה גילמן את תפקידן של נשים במרחב הביתי, וטענה בעד שינויים בפרקטיקות של גידול ילדים וניהול משק בית כדי לאפשר לנשים את הפניות להרחיב את השתתפותן במרחב הציבורי. ב-1903 דיברה בקונגרס הבינלאומי לנשים בברלין, ובשנה שלאחר מכן, עשתה סבב הרצאות בינלאומי שכלל את אנגליה, הולנד, גרמניה, אוסטריה והונגריה.
ב-1903 כתבה את אחד מספריה זוכי השבחים, "The Home: Its Work and Influence", שהרחיב את הרעיונות שהופיעו ב"נשים וכלכלה", וטען שנשים חוות דיכוי בביתן ושנחוץ שינוי בסביבתן כדי שיוכלו להבטיח את בריאותן הנפשית. בין השנים 1909 ל-1916, ערכה וכתבה כתב עת משלה, "The Forerunner", בו גם פרסמה עבודות ספרותיות שלה. היא ביקשה להגיש לציבור חומר שיעורר מחשבה ו"ינחיל תקווה, אומץ וחוסר סבלנות", ללא תלות בתקשורת המיינסטרים, מהסיבות שרעיונותיה חתרו לעיתים לכיוון הפוך מהמקובל, וכן שהתקשורת הפופולרית נטתה, לדבריה, יותר לחומר סנסציוני. במהלך כשבע שנים, יצאו 86 גיליונות, כל אחד בעל 28 עמודים. למגזין היו כ-1,500 מנויים, וגילמן פרסמה בו סיפורת סדרתית כולל "What Diantha Did" ‏(1910), "The Crux" ‏(1911), "Moving the Mountain"‏ (1911), ו-"ארצן" ("Herland"). אחרי שהפסיקה לפרסם את המגזין, כתבה גילמן מאות כתבות שהתפרסמו בעיתונים ברחבי ארצות הברית.
האוטוביוגרפיה שלה, שהחלה לכתוב בשנת 1925, פורסמה לאחר מותה, ב-1935.
מרפא המנוחה

גילמן ילדה את בתה היחידה תוך שנה מנישואיה לצ'ארלס וולטר סטטסון. היא חוותה דיכאון סב לידתי חמור. סטטסון זימן את הרופא סיילאס ויר מיטשל, שהיה המוביל בתחום הטיפול ב"נוירוסתניה", אבחון כללי למצבים פסיכו-פתלוגיים. הוא המציא מערך טיפולי לנשים שנקרא "מרפא המנוחה" (rest cure), שביסודו האמונה כי נשים צריכות להגביל כל גירוי פיזי או אינטלקטואלי כדי להגיע למצב של בריאות נפשית. (לעומת זאת, גברים עם הפרעות דומות נשלחו על ידו למערב הפרוע, לשחק בבוקרים ולצוד במשך מספר שבועות.) הוא לא היה בודק את נסיבות חייהן של מטופלותיו, ולמעשה מי שהתירו או היו אחראים על הטיפול היו הבעלים, מכיוון שבאותה תקופה לנשים היו אך מעט זכויות ריבוניות על גופן או רכושן. בשל כך, בדרך כלל הטיפולים האלו נכפו על הנשים המטופלות. גילמן לא הייתה שונה במובן זה: היה זה בעלה שיזם את הטיפול בה. היא התאשפזה תחת השגחתו של ד"ר מיטשל, ועברה את טיפול המנוחה.
טיפול המנוחה ארך בדרך כלל 8–9 שבועות, ודרש בידוד מוחלט מחברים ומשפחה, כאשר המטופלת מרותקת למיטתה, ומואכלת, גם בכפייה, כל שעתיים, בחלב שומני ובשר אדום. לפעמים הטיפול כלל מסאז' ושוק חשמלי. הרעיון היה להגביל את המטופלת למצב של תלות טוטאלית, כמו תינוקת – אחות הייתה רוחצת אותה, מאכילה אותה, ומסדרת את לבושה ומצעיה. כל פעילות הייתה אסורה על מטופלות, כולל קריאה, כתיבה ותפירה, ולפעמים אפילו דיבור.
כעבור 9 שבועות של טיפול, גילמן שבה לביתה, עם הוראות מהרופא: "לחיות חיים ביתיים ככל האפשר. להיות תמיד בחברת התינוקת... לשכב למנוחה אחרי כל ארוחה. להגביל פעילות אינטלקטואלית לשעתיים ביום. ולעולם לא להניח יד על עט, מכחול או עפרון כל ימי חייך". גילמן ניסתה למשך מספר חודשים לפעול לפי הוראות אלו, אך הדיכאון שלה גבר והיא הגיעה למצב של משבר נפשי. היא התחילה לגלות סימני אובדנות, ודיברה על אקדחים וכלורופורם. השניים החליטו שעליהם להתגרש כדי שגילמן תוכל להשיב את שפיותה.
גילמן יצאה לנופש עם בתה, וכמעט באופן מיידי, כאשר היא חופשייה מקשרי נישואים עם סטטסון, מצבה השתפר. כשחזרה לביתה, החליטה להתחיל בהתחלה חדשה, מכרה את רכושה, ונסעה לפסדינה, שבקליפורניה. שם, היא פרחה מבחינה אינטלקטואלית ויצירתית, החלה לכתוב, להרצות, ולפעול במגוון ארגונים חברתיים.
דעות גישות חברתיות > גזע

האמונה של גילמן באבולוציה חברתית הייתה קשורה גם לגישות גזעניות בהם החזיקה, בדומה להוגים אבולוציוניים אחרים. בכתביה הייתה מתייחסת ל"פראיים", ודירגה קבוצות אתניות בסולם האבולוציוני על פי כישוריהם המדעיים, כלומר, שהקבוצות שהחילו את המהפכה התעשייתית הן עליונות על חברות אנושיות החיות באופן לא מתועש — חלוקה המתואמת באופן מוחלט לחלוקה גזעית בעולם. היא הייתה שותפה לדעתו של ארנסט הקל שהתפתחות מנטלית היא אבולוציונית, ושאומות שהיסטורית לא היו שותפות להתפתחות אינטלקטואלית אירופית, כבר אינן מסוגלות לחשיבה האירופית, הנעלה. היא כתבה את המשוואה הבאה: "נתון: אם במדינה מסוימת, גזע א' התקדם באבולוציה החברתית, נגיד, לשלב 10, ואילו גזע ב' התקדם באבולוציה החברתית, נגיד, לשלב 4... נתון: שגזע ב' לא מפותח דיו בעיני גזע א'; שאלה: כיצד גזע א' יכול באופן האפקטיבי והמהיר ביותר לקדם את התפתחות גזע ב'?" כלומר, לגזע ה"עליון" יש זכות להפעיל כוח על הגזע ה"נחות" ולהתאים אותו לצרכיו. לגבי שחורים אמריקאים בפרט, גילמן האמינה כי כל שחור שהוא "מתחת לדרג מסוים של אזרחות — מי שאינו מהוגן, תומך בעצמו ופרוגרסיבי... על המדינה לקחת עליו חסות". היא הציעה שהמדינה תכפה על שחורים עבודות שירות, כגון בניית תשתיות ציבוריות, כאשר העובדים חיים במחנות עבודה, ושבכל מחנה כזה יהיה גם מרכז הכשרה לעבודת משק בית. הגברים והנשים מהמחנות יורשו לצאת מהם לתקופות ניסיון, בהם יוכיחו את מסוגלותם להתקיים באופן עצמאי. גילמן סברה שתוכנית זו "תקדם את הגזע [השחור] כולו בהתפתחותו החברתית". במאסה מאוחרת שפרסמה, "Is America Too Hospitable", היא הגדירה את ה"תערובת האמריקאית" כתת-גזע לבן המאפיין את ארצות הברית, שמקורו בעיקר אנגלי, עם מעט תערובת של ה"זנים" המקושרים—הטווטונים והסקנדינבים. היא האמינה שאל לגזע אמריקאי זה להתערבב עם גזעים אחרים.
היו לגילמן גם גילויי אנטישמיות, בעיקר באוטוביוגרפיה שלה שהתחילה לכתוב ב-1925, בהיותה בת 65, ובו קראה לבולשביזם "הסיוט היהודי-רוסי".
גילמן לפעמים יצאה נגד גזענות, כפי שהיא ראתה אותה, מתוך העקרונות ההומניסטיים שלה, שגרמו לה להתנגד לאלימות קולקטיבית. בשלבים מוקדמים יותר היא הכירה בעוולות שנעשו נגד עמים שונים, ביניהם שחורים אפריקאים ששועבדו, ילידים אמריקאים שנרצחו ומקסיקנים שנושלו מאדמותיהם. אך החל מזמן פרוץ מלחמת העולם הראשונה, לערך, גישתה למהגרים בפרט החריפה.
בספריה ובהרצאותיה גילמן גם קידמה גישה אאוגנית, הן להשבחת הגזע כפי שהגתה בגישה הדרוויניסטית החברתית, וכן ככלי לשחרור נשים, מכיוון שהאמינה שפרקטיקה של בחירה מינית נכונה תביא נשים למעמד בו יוכלו להיות עצמאיות באמת.
תגובות וביקורת

כשפורסם "הטפט הצהוב", הוא עורר הדים רבים, חלקם חיוביים וחלקם שליליים. בין הגישות האוהדות היו אלו שברכו על התיאור הגרפי של ההתדרדרות המנטלית של המספרת, כאזהרה על חשיפתן של נשים שחיות חיים מונוטוניים למחלת נפש. המתנגדים חשבו שדווקא התיאורים הגרפיים מוגזמים, ולא נועדו להנאתם של הקוראים, ולכן עדיף היה שלא יתפרסמו.
אף על פי שבפרסומה העיקרי זכתה גילמן בעקבות הספר "נשים וכלכלה" שיצא בשנת 1898, עד תום מלחמת העולם הראשונה היא כבר לא הייתה ברוח הזמנים. היא כתבה באוטוביוגרפיה שלה, "לצערי, דעותיי בנוגע לשאלת המין אינן אטרקטיביות לחברה האוהדת את זיגמונד פרויד, ואנשים גם אינם מוכנים לשקול כיצד הדת יכולה לסייע בעבודתנו לשיפור העולם".
במאמרה "Herland and Beyond", אן ג'יי. ליין כותבת ש"גילמן מספקת פרספקטיבות לגבי סוגיות משמעותיות של מגדר עמן אנו עדיין נאבקות היום; המקור של דיכוי נשי, המאבק על אוטונומיה ואינטימיות במערכות יחסים אנושיות; המקום של עבודה מקצועית בהתוויית ההגדרה העצמית; אסטרטגיות לגידול וחינוך הדורות הבאים כדי לייצר סביבה הומנית ומטפחת."
ביבליוגרפיה

עבודותיה של גילמן כוללות:
ביבליוגרפיה > אוספי שירה

In This Our World,1st ed. Oakland: McCombs & Vaughn, 1893. London: T. Fisher Unwin, 1895. 2nd ed.; San Francisco: Press of James H. Barry, 1895.
Suffrage Songs and Verses. New York: Charlton Co., 1911. Microfilm. New Haven: Research Publications, 1977, History of Women #6558.
The Later Poetry of Charlotte Perkins Gilman. Newark, DE: University of Delaware Press, 1996.
ביבליוגרפיה > סיפורים קצרים

גילמן פרסמה את סיפוריה במגזינים, עיתונים, ובירחון שהוציאה בעצמה, The Forerunner. מבקרי ספרות רבים התעלמו מסיפורים אלו, אך חלקם נבחנים מחדש בעשורים האחרונים, בהם לימודי מגדר ופמיניזם התפתחו באוניברסיטאות ויש עניין חדש במחקר אודותיה ואודות עבודתה.
"Circumstances Alter Cases." Kate Field's Washington July 23, 1890: 55–56.
"That Rare Jewel." Women's Journal May 17, 1890: 158.
"The Unexpected." Kate Field's Washington May 21, 1890: 335–6.
"An Extinct Angel." Kate Field's Washington 23 Sep 1891:199–200.
"The Giant Wistaria." New England Magazine 4 (1891): 480–85.
"The Yellow Wall-paper." New England Magazine 5 (1892): 647–56;
"The Rocking-Chair." Worthington's Illustrated 1 (1893): 453–59.
"An Elopement." San Francisco Call July 10, 1893: 1.
"Deserted." San Francisco Call July 17, 1893: 1–2.
"Through This." Kate Field's Washington Sep 13, 1893: 166.
"A Day's Berryin.'" Impress Oct 13, 1894: 4–5.
"Five Girls." Impress Dec 1, 1894: 5.
"One Way Out."Impress Dec 29, 1894: 4–5.
"The Misleading of Pendleton Oaks." Impress Oct 6, 1894: 4–5.
"An Unnatural Mother." Impress Feb 16, 1895: 4–5.
"An Unpatented Process." Impress Jan 12, 1895: 4–5.
"According to Solomon." Forerunner 1:2 (1909):1–5.
"Three Thanksgivings." Forerunner 1 (1909): 5–12.
"What Diantha Did. A NOVEL" Forerunner 1 (1909–11).
"The Cottagette." Forerunner 1:10 (1910): 1–5.
"When I Was a Witch." Forerunner 1 (1910): 1–6.
"In Two Houses." Forerunner 2:7 (1911): 171–77.
"Making a Change." Forerunner 2:12 (1911): 311–315.
"Moving the Mountain." Forerunner 2 (1911)
"The Crux.A NOVEL." Forerunner 2 (1910)
"The Jumping-off Place." Forerunner 2:4 (1911): 87–93.
"The Widow's Might." Forerunner 2:1 (1911): 3–7.
"Turned." Forerunner 2:9 (1911): 227–32.
"Mrs. Elder's Idea." Forerunner 3:2 (1912): 29–32.
"Their House." Forerunner 3:12 (1912): 309–14.
"A Council of War." Forerunner 4:8 (1913): 197–201.
"Bee Wise." Forerunner 4:7 (1913): 169–173.
"Her Beauty." Forerunner 4:2 (1913): 29–33.
"Mrs. Hines's Money." Forerunner 4:4 (1913): 85–89.
"A Partnership." Forerunner 5:6 (1914): 141–45.
"Begnina Machiavelli. A NOVEL." Forerunner 5 (1914)
"Fulfilment." Forerunner 5:3 (1914): 57–61.
"If I Were a Man." Physical Culture 32 (1914): 31–34.
"Mr. Peebles's Heart." Forerunner 5:9 (1914)
"Dr. Clair's Place." Forerunner 6:6 (1915)
"Girls and Land." Forerunner 6:5 (1915): 113–117.
"Herland. A NOVEL. " The Forerunner 6 (1915)
"Mrs. Merrill's Duties." Forerunner 6:3 (1915): 57–61.
"A Surplus Woman." Forerunner 7:5 (1916): 113–18.
"Joan's Defender." Forerunner 7:6 (1916): 141–45.
"The Girl in the Pink Hat." Forerunner 7 (1916): 39–46.
"With Her in Ourland: Sequel to Herland. A NOVEL." Forerunner 7 (1916)
ביבליוגרפיה > רומנים ונובלות

What Diantha Did. Forerunner. 1909–10.
The Crux. Forerunner. 1911.
Moving the Mountain. Forerunner. 1911.
Mag-Marjorie. Forerunner. 1912.
Won Over Forerunner. 1913.
Benigna Machiavelli. Forerunner. 1914.
Herland. Forerunner. 1915.
With Her in Ourland. Forerunner. 1916.
Unpunished. Eds. Catherine J. Golden and Denise D. Knight. New York: Feminist Press, 1997.
ביבליוגרפיה > דרמה ודיאלוגים

מרבית יצירות הדרמה של גילמן אינן זמינות מכיוון שהן קיימות רק בכתב היד המקורי. עם זאת, מספר פורסמו ב-The Forerunner.
"Dame Nature Interviewed on the Woman Question as It Looks to Her" Kate Field's Washington (1890): 138–40.
"The Twilight." Impress (November 10, 1894): 4–5.
"Story Studies," Impress Nov 17, 1894: 5.
"The Story Guessers," Impress Nov 24, 1894: 5.
"Three Women." Forerunner 2 (1911): 134.
"Something to Vote For." Forerunner 2 (1911) 143-53.
"The Ceaseless Struggle of Sex: A Dramatic View." Kate Field's Washington. April 9, 1890, 239–40.
ביבליוגרפיה > עיון > ספרים

His Religion and Hers: A Study of the Faith of Our Fathers and the Work of Our Mothers. NY and London: Century Co., 1923; London: T. Fisher Unwin, 1924; Westport: Hyperion Press, 1976.
Gems of Art for the Home and Fireside. Providence: J. A. and R. A. Reid, 1888.
Women and Economics: A Study of the Economic Relation Between Men and Women as a Factor in Social Evolution. Boston: Small, Maynard & Co., 1898.
Concerning Children. Boston: Small, Maynard & Co., 1900.
The Home: Its Work and Influence. New York: McClure, Phillips, & Co., 1903.
Human Work. New York: McClure, Phillips, & Co., 1904.
The Man-Made World; or, Our Androcentric Culture. New York: Charton Co., 1911.
Our Brains and What Ails Them. Serialized in Forerunner. 1912.
Social Ethics. Serialized in Forerunner. 1914.
Our Changing Morality. Ed. Freda Kirchway. NY: Boni, 1930. 53–66.
ביבליוגרפיה > כתבי עת

גילמן הוציאה את כתב העת The Forerunner בהוצאה עצמית, בין השנים 1909–1916.
ביבליוגרפיה > הרצאות

ידועות 90 הרצאות שהעבירה גילמן בארצות הברית ואירופה. ביניהן:
"With Women Who Write." San Francisco Examiner. March 1891, 3:3. [Re. "The Coming Woman."]
"Safeguards Suggested for Social Evils." San Francisco Call April 24, 1892: 12:4.
"The Labor Movement." Alameda County Federation of Trades, 1893. Alameda County, CA Labor Union Meetings. September 2, 1892.
"The Washington Convention." Woman's Journal Feb 15, 1896: 49–50. [Re. California.]
"Woman Suffrage League." Boston Advertiser Nov 10, 1897: 8:1. [Re. "The Economic Basis of the Woman Question."]
"Scientific Training of Domestic Servants." Women and Industrial Life Vol 6 of International Congress of Women of 1899. Ed Countess of Aberdeen. London: T. Unwin Fisher, 1900. 109.
"Society and the Child." Brooklyn Eagle Dec 11, 1902: 8:4.
"Woman and Work/ Popular Fallacy that They are a Leisure Class, Says Mrs. Gilman." New York Tribune Feb 26, 1903: 7:1.
"A New Light on the Woman Question." Woman's Journal April 25, 1904: 76–77.
"Women and Social Service." Warren: National American Woman Suffrage Association, 1907.
"Warless World When Women's Slavery Ends.' San Francisco Examiner Nov 14, 1910: 4:1.
"Adam the Real Rib, Mrs. Gilman Insists." New York Times. Feb 19, 1914: 9:3.
"Advocates a 'World City.'" New York Times Jan 6, 1915: 15:5. [Re. Arbitration of diplomatic disputes by an international agency.]
"The Listener." Boston Transcript April 14, 1917: 14:1. [Re. Announcement of lecture series.]
"Mrs. Gilman Urges Hired Mother Idea." New York Times Sep 23, 1919: 36:1–2.
"Eulogize Susan B. Anthony." New York Times Feb 16, 1920: 15:6. [Re. Gilman and others eulogize Anthony on the centenary of her birth.]
"Fiction of America Being Melting Pot Unmasked by CPG." Dallas Morning News Feb 15, 1926: 9:7–8 and 15:8.
ביבליוגרפיה > יומנים, ביוגרפיות ומכתבים

Charlotte Perkins Gilman: The Making of a Radical Feminist. Mary A. Hill. Philadelphia: Temple University Press, 1980.
A Journey from Within: The Love Letters of Charlotte Perkins Gilman, 1897–1900. Ed. Mary A. Hill. Lewisburg: Bucknill UP, 1995.
The Diaries of Charlotte Perkins Gilman, 2 Vols. Ed. Denise D. Knight. Charlottesville: University Press of Virginia, 1994.
ביבליוגרפיה > אוטוביוגרפיה

The Living of Charlotte Perkins Gilman: An Autobiography. New York and London: D. Appleton-Century Co., 1935; NY: Arno Press, 1972; and Harper & Row, 1975.
יהדות מנטובה

איור של אזור הגטו במנטובה משנת 1859
קהילת יהודי מנטובה היא קהילה יהודית עתיקת יומין המתקיימת ברציפות מאז ימי הביניים בעיר מנטובה שבאיטליה.
במאה ה־16 זכתה הקהילה לתקופת פריחה. בתקופה בה שלטה בעיר הדוכסות לבית גונזגה (Gonzaga), מספר יהודי הקהילה היה למעלה מ־3,000 נפש והם היוו כ־7% מאוכלוסיית העיר. בתקופת הרנסאנס עבדו יהודים בשרות משפחת שליטי העיר בתור רופאים, שחקנים ומוזיקאים. זאת, בנוסף לעיסוקם המרכזי, שנשאר, כמו ברוב איטליה, בבנקאות ומתן הלוואת בריבית. שכן, הסיבה העיקרית לכך שהורשו לגור בעיר הייתה במטרה שיקימו מוסדות להלוואה בריבית, עיסוק שהיה אסור לנוצרים.
תולדות הקהילה

אין תיעוד על ישיבת יהודים בעיר לפני המאה ה־11, אם כי אין זאת מן הנמנע, שכפי שישבו יהודים בערים אחרות באיטליה ישבו גם במנטובה. במאה ה־12 התיישב בה, לזמן מה, פרשן המקרא רבי אברהם אבן עזרא. בתקופת הרנסאנס חי בה המקובל, הרב משה זכות. הוא כלל בסידור התפילה של יהדות איטליה את המנהגים שחודשו על ידי חכמי צפת. העיר הייתה ידועה בתעשיית הדפוס שפרחה בה מיד לאחר המצאת הדפוס. בין היתר שכן בה דפוס אברהם כונת, אחד מבתי הדפוס העבריים הראשונים. בשנת 1561 יצא לאור ספר של אהרן בן אליעזר, משורר שהתגורר בצפת.
בשנת 1612 החליט הדוכס לרכז את היהודים באזור אחד (גטו), הכניסה והיציאה משכונת היהודים נעשתה דרך ארבעה שערים בלבד. באותה עת היו באזור שישה בתי כנסת, הנבדלים לפי נוסחי התפילה ולפי המשפחות.
אחרי מותו של וינצנזו השני, דוכס מנטובה, שהיה חשוך ילדים, עברה דוכסות העיר בירושה לקרלו גונזגה, בן הענף צרפתי של המשפחה. כחלק מהמשבר השלטוני וכנספח למלחמת שלושים השנים פרץ משבר במנטובה, סדרת מלחמות הקרויה Guerra di successione di Mantova e del Monferrato. שכירי חרב גרמנים (לאנדסקנכט) הידועים באכזריותם, השתלטו על העיר, שדדו אותה עד היסוד והביאו איתם את מחלת הדבר. כמקובל בימי הביניים ממסד הכמורה יחד עם שליטי העיר האשימו את היהודים בהפצת המחלה. ההוכחה בידם הייתה שאחוז התמותה אצל היהודים הוא נמוך ביותר. במרוצת המלחמות, כ־600 יהודים נסו ומצאו מקלט בנסיכות "בוצולו" (principe di Pozzolo), היום בעיר בוצולו (Bozzolo) (MN). כאלף יהודים אחרים, ניסו להימלט דרך הנהר פו, ברפסודות מאולתרות, אבל נסחפו בזרמים העזים של הנהר וטבעו.
במאה ה־17 החלה ירידה הדרגתית במספרם של היהודים במנטובה ומרביתם עזבו אותה.
בעת החדשה

מראשית המאה ה־18 החלה הגירת יהודים לעיר. פליטים הגיעו לאיטליה מארצות מרכז אירופה והוקמה במנטובה קהילה אשכנזית. במהלך מאה זו החזיקה קהילת מנטובה תלמוד תורה גדול, ומצורף אליו היה אוסף ספרים וכתבי-יד רבי ערך, התקנון של אותו תלמוד תורה שרד, ומתוכו מוכרים לנו כל סדריו ותוכניותיו. אחרי העברת השלטון בעיר לידי בית הבסבורג, הוקנו בשנת 1791 זכויות אזרחיות ליהודים בעיר. בסוף המאה ה־18 הגיע צבאו של נפוליאון בונפרטה לעיר. רב העיר, אברהם ויטה קולוניה (Abraham Vita Cologna) נבחר להשתתף בסנהדרין של פריז.
בתהליך איחוד איטליה היו בין יהודי העיר כאלו שנטלו חלק בהקמת ממלכת איטליה, למשל ג'יוספה פינצי (Giuseppe Finzi) וריברולו מנטובני (Rivarolo Mantovano). כתוצאה ממלחמת העולם השנייה וגלי הגירה שאחריה, מספרם של יהודי העיר פחת והיום (2009) מצויות בעיר משפחות יהודיות בודדות.
שרידי הגטו העתיק נמצאים באזור הרחובות: via Governolo, piazza Bertazzoli, via Norsa ו־piazza Sermide. הבניינים באזור שומרים על ייחודם מהעבר ולא שונו.
מלבד בית קברות יש בעיר שני אתרים יהודים, שניהם במרכז הגטו ההיסטורי: בית הכנסת ובית הרב. בית הכנסת הנוכחי הוא במבנה של שלוש קומות אשר משנת 1825 שימש כבית אבות. בית הכנסת הוקם בשנים 1899–1902 והוא בקומה השנייה.
"בית הרב" הוא מבנה, שעל פי המסופר היה גר בו הרב. חזית המבנה מקושטת בקישוטים ובציורים בנוסח המאה ה־17 ובפנלים עם ציורים מהתנ"ך.
ספר המצבות

ביוזמת פרופ' מאורו פירני (Mauro Perani), מרצה ליהדות באוניברסיטת בולניה, ובמימון רשויות ממשלתיות ובנקים מקומיים יצא לאור כרך ובו תיעוד של המצבות ב־14 בתי קברות יהודיים במנטובה והסביבה.
הספר כולל את סיפור תולדות הקהילות ותיאור ותעתיק של 250 מצבות שנמצאות ב־14 בתי קברות בעיר ובסביבתה, בהם בערים והעיירות: בוזולו (Bozzolo), גזואולו (Gazzuolo), אוסטיאנו (Ostiano), פומפונסקו (Pomponesco), רוורה (Revere), בוצולוריוולורו מנטובנו (Boozzolorivarolo Mantovano), סביונטה (Sabbioneta ) - שם שוחזר בית כנסת ומשמש כמוזיאון, סרמידה (Sermida), ויאדנה (Viadana) ואדנדום (Addendum).
בניגוד לבתי הקברות הנוצרים, היהודים קברו את מתיהם רחוק מהעיר. אולי בשל כך נשמרו.
מהמצבות ניתן ללמוד על הפיוט והשירה העברית. טובי המשוררים מאותה תקופה חיברו קינות ופיוטים אשר נכתבו על המצבות. לדוגמה, הרב יהודה אריה ממודינה כתב למעלה מ־150 שירים למצבות, כולל למצבה שלו... הייתה זו פרנסה שכן משפחות עשירות נהגו לשלם עבור יצירות אלה.
רבי משה זכות שילב בדברים על המצבה מדרשי חז"ל אשר תיארו את ייסורי חיבוט הקבר, הנכללים בחיבורו "תפתה ערוך".
לקריאה נוספת

שלמה סימונסון, תולדות היהודים בדוכסות מנטובה, ירושלים תשכ"ג
יעקב לאטס, ארכיון של אבן, מקור ראשון, 28 נובמבר 2008
Annamaria Mortari e Claudia Bonora ,diretta da Mauro Perani IL GIARDINO DEGLI EBREI CIMITERI EBRAICI NEL MANTOVANO, Casa Editrice Giuntina di Firenze, 2008 ((באיטלקית)
הערות שוליים

↑  MISAICO ביטאון הקהילה היהודית במילאנו
↑  ש. סימונסון, תולדות היהודים בדוכסות מנטובה, ירושלים תשכ"ג, עמ' 434-427
פרעות עדן (1947)

עדן (1999)
פרעות עדן הן פרעות שנערכו ביהודי עדן בין 2 בדצמבר ל-4 בדצמבר 1947 בעקבות החלטה 181 של האו"ם בכ"ט בנובמבר. בפרעות נרצחו 82 יהודים ו-76 נפצעו.
הפרעות

עוד לפני שהגיעה ועדת אונסקו"פ לארץ ישראל הודיעו מנהיגי מדינות ערב, שהיו שותפות בהקמת האו"ם, כי אין זה עניינו של האו"ם לעסוק בשאלת 'האדמה הערבית' וכי אם האו"ם יקבל החלטה פרו-ציונית, נתיניהם היהודים יפגעו, זאת למרות שמנהיגי מדינות ערב טענו כי הציונות אין לה דבר עם יהודי ארצות האסלאם, וכי מדובר בתנועה שהמציאה עם שלא קיים, שכן לכל יהודי בעולם נתינות מסוימת בהתאם למקום מושבו. בהתאם, התנהלה בשנים 1947-1946 במדינות ערב הסתה אנטי-יהודית  שהתגברה והגיעה לשיאה לאחר החלטת החלוקה של עצרת האו"ם. בתימן כמו במקומות אחרים ברחבי העולם הערבי, ההסתה התנהלה  ברדיו, במקומות התכנסות פומביים ובמסגדים. בעדן הגיעו הדברים עד כדי עריכת פרעות ביהודים. בין 2 בדצמבר ל-4 בדצמבר 1947 ערכו ערביי עדן, שהייתה אז פרוטקטורט בריטי, פרעות בקהילה היהודית. הפרעות התחוללו בעקבות החלטת החלוקה של עצרת האו"ם מכ"ט בנובמבר, לפיה תחולק ארץ ישראל ותוקם מדינה יהודית על חלק ממנה. בפרעות נרצחו 82 יהודים ו-76 נפצעו. 106 מתוך כ-170 החנויות של היהודים, נבזזו. ארבעה בתי כנסת ובהם, בית הכנסת הגדול בעדן, נשרפו עד אפר, 220 מבתי היהודים נשרפו, ניזוקו או נבזזו ושני בתי ספר יהודיים, האחד לבנים והאחר לבנות, רוקנו מכל תוכנם. היהודים חשו הקלה בשומעם כי יחידת "המגויסים של הפרוטקטורט של עדן" (Aden Protectorate Levies), יחידה צבאית בריטית שתפקידה היה להגן על שדות התעופה של עדן ולעזור למשטרה האזרחית, הוחשו להגנתם, אך חיילי היחידה, שהיו ערבים, עצמו עיניהם מפני המתחולל, ואף ירו בעצמם ללא הבחנה אל עבר היהודים ורצחו רבים מהם.
לאחר הפרעות

לאחר הפרעות והטבח  חשו יהודי עדן חוסר אונים, במשך זמן רב הם התקבצו חדורי אימה ברובע היהודי וחששו לצאת. קבוצת יהודים נוספת שסבלה בעדן הייתה של פליטים יהודים מתימן, שהצליחו, בדרכים קשות, לחצות את הגבול ולעבור לעדן בתקווה שיוכלו להגיע לארץ ישראל.  פליטים אלו נדחו על ידי הבריטים, משום שלא היו אזרחי עדן ולא אזרחים בריטים.  הפליטים הסתובבו ברחובות עדן חסרי קורת גג ומסתור, והיו הפקר להתנכלויות של הערבים בשל היותם חסרי הגנה. רק  כאשר ארגון הג'וינט מימן הקמת מחנות לפליטים הללו, הסכימו הבריטים לבנות מחנה במרחק 30 ק"מ מן העיר, ובו הצטופפו 4,000 איש בתנאים קשים ביותר. הצלתם של יהודי עדן התאפשרה, כאשר בריטניה אפשרה לפליטים להמריא למדינת ישראל יחד עם הפליטים מתימן במבצע  "על כנפי נשרים" בשנים 1949–1950.
חקירת הפרעות על ידי הבריטים

ב-7 באפריל 1948 מינו השלטונות הבריטים את הארי הרברט טראסטד, זקן השופטים לשעבר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי לעמוד בראש ועדת חקירה שתחקור את הפרעות. בדו"ח שלו, שבו השתדל טראסטד לשמור על חזות של אובייקטיבית, קבע טראסטד כי המהומות הוצתו בשל "רגשות אנטי-יהודיים שנוצרו כתוצאה מאירועים שמחוץ לעדן" (anti-Jewish feeling engendered by events outside Aden).
בכך התכוון לארץ ישראל, אך מצא לנכון לאזן, ולציין מספר גורמים נוספים שגרמו לדעתו לפרעות:
אי ציות לחוק שפשה בקרב מגזרים שונים של האוכלוסייה בימי מלחמת העולם השנייה.
הפיקוח שהטילה הממשלה על מצרכים, שעודד הברחות והעלאת מחירים ופגע בכח הקניה של המטבע.
שביתת עובדי התחבורה של עדן שגררה אלימות.
בואם של יהודים מתימן לעדן "עובדה שיכולה הייתה לגרום לפחדים כלשהם, ללא ספק בלתי מבוססים, בין הפועלים הערבים כי היהודים יוכלו להתחרות בהם".
לקריאה נוספת

ראובן אהרוני, יהודי עדן: קהילה שהייתה, הוצאת אפיקים לתחיה רוחנית וחברתית, 1991.
הערות שוליים

↑  פאריס ביי אל־חורי, נאום הנציג הסורי בעצרת הכללית, 22.9.1947, מציל"ה, 2007, עמ' 264-265
לוח זיכרון במרתף השואה