stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
גטו שאנגחאי
רקע > הקמת "האזור המוגבל"

ככל שהתקדמה המלחמה גברו הלחצים שהפעילו הנאצים על יפן ביחס ליהודים. הקונסוליה הגרמנית בשאנגחאי דרשה מהשלטונות היפנים בעיר לגרש את היהודים, בעיקר את הפליטים או להעביר אותם לאזור סגור, מאחר שהם אויבים של היטלר.
ב-18 בפברואר 1943 הוקם "אזור מיוחד המיועד לפליטים חסרי מדינה" וכל מי שהגיע לעיר לאחר 1937 צווה לעבור לגור בו בתוך שלושה חודשים. אף שהמקום לא נקרא בשם זה, היה זה בפועל גטו. באזור בן ארבעה קילומטרים רבועים שהוקף בגדר תיל, והיה במשטר של עוצר ובו סיירו חיילים יפנים, נדחסו כל אלפי הפליטים היהודים.
בשלב ראשון, הייתה חובה להעתיק את מקום המגורים לגטו. הגטו סומן במפות ולא הוקף בגדר. כדי לצאת מן הגטו בשעות הלילה היה צורך ברישיון מיוחד. תושבי הגטו חויבו לשאת על דש בגדיהם את סמל הגטו שהיה סיכת מתכת עגולה בצבע כחול, אך למעשה היו עונדים את סמל הגטו רק כשהיו יוצאים ברישיון מחוץ לגבולותיו. הכניסות והיציאות לגטו נשמרו על ידי משמר יפני חמוש או שומרים יהודים מ פאו-צ'יאה. הפאו-צ'יאה הייתה מעין משטרת עזר ששלטונות יפן הקימו בשנגחאי כבר בספטמבר 1942 כחלק מתוכנית להשתתפות האוכלוסייה בניהול העיר. כל הגברים מגיל 20 ועד 45 חויבו להשתתף בה למספר שעות שבועיות. הפאו-צ'יאה היהודית מנתה כ-3500 איש.
על פי ד"ר דייוויד קרנצלר - "כחצי מאוכלוסיית הפליטים שהתגברו על מכשולים רבים ומצאו אמצעי מחיה ומגורים ראויים מחוץ ל"אזור המיועד" הוכרחו להשאיר מחוץ לגטו את בתיהם ומקורות מחייתם, ולעקור בפעם השנייה לאזור צפוף, שבו חיו בתנאי מחסור 100,000 פליטים וסינים.
למרות שניתנו אישורים זמניים לעבוד מחוץ לגטו, אלו ניתנו בשרירות-לב, ולעיתים נלקחו לאחר שנה. אך העובדה שהאוכלוסייה הסינית המקורית עדיין גרה בתחומי הגטו פירושה היה כי היהודים לא בודדו. עם כל זאת תנאיהם החמירו, ההכרה הפסיכולוגית במציאות הגטו הייתה קשה, והרעב שרר בכל. בסוף דצמבר 1943 התאפשרה שוב קבלת חבילות סיוע מארצות הברית בעקבות החלטה של משרד החוץ ומשרד האוצר בארצות הברית. החלטה זו שיפרה את מצב יהודי הגטו, ואיפשרה את הישרדותם.
ב-1944 החלו הפצצות אוויריות על שאנגחאי. הגרועה ביותר אירעה ביולי 1945, כאשר בהפצצה על תחנת רדיו יפנית ברובע הונגקיו נהרגו 31 מהפליטים, וחמש מאות נפצעו. רבים נותרו ללא קורת גג.
חלק מן היהודים בגטו השתתפו בתנועת מחתרת שמטרתה להשיג מידע ולהשתתף בפעולות חבלה במתקנים יפניים, וכן לסייע לטייסים אמריקנים שהופלו להימלט לטריטוריה סינית.
לאחר השחרור

הגטו שוחרר רשמית ב-3 בספטמבר 1945, שכן נדרש זמן מה לצבאו של צ'יאנג קאי שק להגיע לעיר, והיה חשוב כי הוא שיקבל את כניעתה. רבים מן היהודים היגרו לארצות הברית מיד לאחר השחרור. רבים אחרים עלו למדינת ישראל עם הקמתה. עם נפילת משטרו של צ'יאנג קאי שק, והשתלטות הקומוניסטים בשנת 1949 נותרו יהודים מעטים בגטו. בשנת 1957 עדיין חיו בשאנגחאי 100 מן הפליטים.
בשנת 2001 העניקה ממשלת ישראל את תואר חסיד אומות העולם לצ'יאונה סוגיהארה ולחה פנגשאן.
בשנת 2002 יצא אל האקרנים בארצות הברית סרט תיעודי בשם "גטו שאנגחאי" מאת הבמאים דנה ינקלוביץ' מן ואמיר מן, שלווה בקריינותו של השחקן הנודע מרטין לנדאו.
ראו גם

בית הכנסת החדש (שאנגחאי)
אנטישמיות ביפן
יהדות סין
התיישבות יהודית באימפריה היפנית
יהדות שאנגחאי
לקריאה נוספת

הזריחה בפאתי קדם - ספר על הצלתה של ישיבת מיר בשואה.
Heppner, E.G.,Shanghai Refuge - A Mrmoir of the World War II Jewish Ghetto. University of Nebraska Press, 1994
H. Eisfelder, Chinese Exile - My Years in Shanghai and Nanking, 1938 - 1947
Kranzler, David, Japanese, Nazis, and Jews: The Jewish Refugee Community of Shangai, 1938-1945 Yeshiva University Press, New York, 1976
Pike Rubin, Evelyn. Ghetto Shanghai. 1993 New York: Shengold Publishers.
הערות שוליים

↑  Manchester Guardian, May 23, 1936, cited in A.J. Sherman, Island Refuge, Britain and the Refugees from the Third Reich, 1933–1939, (London, Elek Books Ltd, 1973), p.112
↑  איירין איבר, סינים ויהודים - מפגשים בין תרבויות, ירושלים: מוסד ביאליק, 2002, עמ' 23 - 30
↑  איירין איבר, סינים ויהודים - מפגש בין תרבויות, ירושלים, 2002, עמ' 62-91
↑  איירין איבר, סינים ויהודים - מפגשים בין תרבויות, ירושלים: מוסד ביאליק, 2002, עמ' 72-73
↑  Kranzler, David, Japanese, Nazis, and Jews: The Jewish Refugee Community of Shanga, עמ' עמ' 495
↑  Japanese, Nazis and Jews: The Jewish Refugee Community in Shanghai, 1938–1945 by David Kranzler, p.491.
רובע הונגקיו בשאנגחאי
ארון הקודש בבית הכנסת אוהל משה בגטו (כיום, מוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי)
שלט הזיכרון לשכונת היהודים בשאנגחאי
דנה אזרן

דנה אזרן (נולדה ב-6 ביולי 2001) היא לוחמת טאקוונדו ישראלית המתחרה בקטגוריית המשקל של מעל 73 ק"ג, סגנית אלופת העולם, לשנת 2022 (אנ').
ביוגרפיה

אזרן גדלה ברעננה וכשהייתה בת חמש החלה להתאמן בענף הטאקוונדו בקאנטרי השכונתי. לאחר שהשתתפה במחנה אימונים החליטה לעבור להתאמן במועדון רזי "הטאקוונדו", תחת המאמן סיני רז. במהלך שירותה בצה"ל הייתה מפתחת תוכנה.
קריירה

בנערותה החלה להתחרות בתחרויות בינלאומיות ובשנת 2015 זכתה במדליית כסף באליפות אירופה לקדטיות (עד גיל 14) שנערכה בצרפת.
בשנת 2019, כשהייתה בת 18, פרשה מהענף וחזרה בנובמבר 2020. באוקטובר 2021 זכתה אזרן במדליית הזהב באליפות הולנד הפתוחה, ובנובמבר אותה שנה זכתה במדליית הזהב באליפות בוסניה הפתוחה לאחר שניצחה בגמר את בלן מורן רומאו מספרד. במרץ 2022 זכתה במדליית הזהב באליפות סופיה הפתוחה שנערכה בבולגריה.
באליפות העולם בטאקוונדו ב-2022 אשר נערכה בגוודלחרה שבמקסיקו, זכתה אזרן במדליית הכסף בקטגוריית המשקל הפתוחה (מעל 73 ק"ג), לאחר ארבעה ניצחונות מתוך חמישה קרבות. בסיבוב הראשון ניצחה יריבה מחוף השנהב. בשמינית הגמר ניצחה בהחלטת שופטים את המדורגת שביעית בעולם סולן אבולטה מצרפת וברבע הגמר גברה על פלומה גרסיה המקסיקנית 0:2 (0:4, 1:4 בשתי סיבובים). בחצי הגמר היא ניצחה את לורנה בראנדל הגרמנייה, המדורגת שנייה בעולם, בתוצאה 2:0 (2:2, 0:1 בשתי סיבובים). בגמר התמודדה אזרן מול סבטלנה אוסיפובה מאוזבקיסטן המדורגת שמינית בעולם והפסידה בתום שלושה סיבובים בתוצאה 2:1 (3:3, 6:5, 0:0) למרות שוויון בסיבוב השלישי, עקב מכות יותר מדויקות של יריבתה האוזבקית.
הערות שוליים

↑  ליאור ברטל, ‏"רוצה להיות הכי טובה": דנה אזרן היא אחת ההבטחות הגדולות של ענף הטאקוונדו, באתר דבר העובדים בארץ ישראל, 29 בנובמבר 2021
↑  גיא גפן, לוחמת: דנה אזרן פרשה וחזרה כדי לזכות במדליית זהב בגביע העולם, באתר צומת השרון, 11 במרץ 2022
↑  תומר גנור, טקוואנדו: דנה אזרן סגנית אלופת אירופה לקדטיות, באתר ynet, 5 ביולי 2015
↑  עידו רקובסקי, דנה אזרן זכתה במדליית הכסף באליפות העולם בטאקוונדו, באתר הארץ, 18 בנובמבר 2022
דידייה אוריול

דידייה אוריול (בצרפתית: Didier Auriol; נולד ב־18 באוגוסט 1958 במונפלייה, צרפת) הוא נהג ראלי לשעבר מצרפת.
ביוגרפיה

אוריול הוא יליד מונפלייה. הוא היה נהג אמבולנס לפני שהחל להתחרות במרוצי ראלי והשתתף באליפות העולם בראלי במהלך שנות התשעים. הוא הפך לאלוף העולם בראלי בשנת 1994, הראשון מארצו שעשה זאת. הוא היה נהג של היצרנים לנצ'יה, טויוטה ופיג'ו, לפני שאיבד את מקומו בסקודה בסוף 2003.
בגיל 21, אוריול התחיל להתחרות בראלי בסימקה 1000. הוא נהג בסימקה שנתיים, מאוחר יותר השיג רנו 5 טורבו, עם מכונית זו הוא התחרה באליפות צרפת בראלי והשתתף לראשונה באירועי אליפות העולם בראלי קורסיקה של 1984 אותו לא סיים בגלל תקלה בטורבו. גם בשנת 1985 השתתף באירוע בודד באליפות העולם, שוב בקורסיקה, הפעם עם רנו 5 מאקי טורבו. גם את אירוע זה לא סיים עקב תקלה מכנית. בשנת 1986 הוא התחרה במטרו 6R4 איתה זכה באליפות צרפת הראשונה שלו. הוא התמודד שוב באליפות בשנה שלאחר מכן, הראשונה שהתקיימה בקטגוריה A, בפורד סיירה RS קוסוורת' ועם מכוניתו היה אלוף הראלי הצרפתי של 1987 ו־1988.
הניצחון הראשון של אוריול באליפות העולם היה בראלי קורסיקה של 1988, עם פורד סיירה RS קוסוורת' של הקבוצה הרשמית. זו הייתה הפעם היחידה באותה העונה בה לנצ'יה הוכתה במאבק ישיר, והצוות של לנצ'יה החתים אותו לשנה שלאחר מכן. הוא נשאר עם הקבוצה במשך ארבע עונות, נוהג בשלוש גרסאות עוקבות של הלנצ'יה דלתא אינטגרלה הדומיננטית. בשנת 1992, כשהוא נוהג בגרסה האחרונה של המכונית, הוא ניצח בשישה אירועים בעונה אחת (שיא ניצחונות שהחזיק 13 שנים עד שנשבר על ידי סבסטיאן לב בשנת 2005), אך עם תוצאות לא טובות בסבבים אחרים ופרישה באירוע האחרון של העונה בבריטניה, מסר את אליפות העולם לקרלוס סאינס.
בשנת 1993 עבר אוריול לטויוטה, וזכה באירוע הראשון שלו בקבוצה, ראלי מונטה קרלו. הוא לא ניצח שוב באותה העונה, אך בשנה שלאחר מכן הוא ניצח בקורסיקה, ארגנטינה וסן רמו והגיע לסיבוב האחרון בבריטניה כשהוא שוב בקרב צמוד עם סאינס על האליפות. למרות מרוץ לא מוצלח זכה אוריול באליפות לאחר שהנהג הספרדי עף מהכביש ביום האחרון. בשנת 1995 הוא זכה בניצחון הראשון עם המכונית החדשה, הסליקה GT-4 ST205 בקורסיקה. עם זאת, בהמשך אותה עונה, בראלי קטלוניה, נמצא כי טויוטה השתמשה בתוספת בתצורה בלתי חוקית של מגדש הטורבו כדי להגביר את עוצמת המנוע. מטויוטה ומנהגיה נשללו נקודות האליפות ונאסר על הקבוצה להשתתף באליפות של השנה הבאה. ב־1996 התמודד אוריול רק בשני אירועים של אליפות העולם. הוא נהג בסובארו בשוודיה ובמיצובישי בסן רמו. ב־1997 הוא השתתף במונטה קרלו עם פורד פרטית ונהג בכמה מרוצים עם הקורולה WRC החדשה של טויוטה.
אוריול נהג עבור טויוטה בשנתיים הבאות, וזכה בשני ניצחונות. כשטויוטה פרשה מאליפות העולם בראלי לאחר 1999, עבר אוריול לסיאט עם הקורדובה WRC E2 . עם ניסיונו של אוריול, סיאט הצליחה לתפוס את המקום השלישי בראלי ספארי בקניה, ומאוחר יותר באותה עונה להשיק את הגרסה השלישית של הקורדובה. עם זאת בסוף עונה זו פרש היצרן הספרדי מאליפות העולם. בעונת 2001 התחרה אוריול עם פיג'ו, אך רק באירועי האספלט בהן הצליח אוריול להיות מהיר יותר מחברו לקבוצה, מרקוס גרונהולם. הניצחון היחיד של אוריול באותה השנה היה בקטלוניה. ב־2002 לא השתתף אוריול באליפות העולם אך הוא חתם חוזה עם צוות סקודה לשנת 2003. אוריול היה שותף לפיתוח של הסקודה פאביה WRC.
הישג בולט נוסף של אוריול הוא היותו זוכה שש פעמים בראלי קורסיקה, שבו אפילו עד 2001 הצליח להשיג מקומות על הפודיום.
הערות שוליים

↑  WRC Driver Legends | Best Rally Driver Legends| Profile, www.wrc.com (באנגלית)
↑  Meet the Driver - Didier Auriol, A little bit sideways, ‏2014-07-05 (באנגלית)
1 2  Marijan Malcevic, Didier Auriol, SnapLap (באנגלית)
↑  eWRC-results.com, Didier Auriol - rally profile eWRC-results.com, eWRC-results.com
↑  Loeb clinches record sixth victory, Times of Malta (באנגלית)
↑  Rally Flashback: Rally de Catalunya 1995, The Rally Takeover (ארכיון)
↑  Promising tests for new Skoda Fabia., Crash, ‏2003-04-01 (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BnF: cb140159416 (data)  ISNI: 0000 0000 0129 1883  VIAF: 66663529   WorldCat (עם VIAF): 66663529 
אוריול בטויוטה סליקה GT-4 מנתח את ראלי קורסיקה של שנת 1995
אוריול בטויוטה קורולה WRC.
דוד מלמד (שחיין)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1939 (בן 85 בערך) רמת יוחנן, פלשתינה (א"י)
 מידע כללי
 מדינה:  ישראל ישראל
 ספורט
 ענף ספורט:  שחייה
 מועדון:  הפועל גוש זבולון
 מאמן:  יוסף טלקי
 
דוד "דדה" מלמד (נולד בשנת 1939) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל במשחה ל-100 מטר גב.
ביוגרפיה

דוד מלמד נולד וגדל בקיבוץ רמת יוחנן. הוא התאמן בקבוצת השחייה הפועל גוש זבולון, בהדרכתו של יוסף טלקי. השחיין האולימפי אברהם מלמד הוא אחיו הצעיר.
ביוגרפיה > 1954

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1954, זכה מלמד במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:19.4 דקות, אחרי עוזי רוזן מהפועל העמקים (1:16.7 דקות) וצבי סגל מהפועל חיפה (1:19.1 דקות).
ביוגרפיה > 1955 > שיאן ישראל

בתחרות שנערכה בכפר המכבי בתחילת אוקטובר 1955 קבע מלמד במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:13.0 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.7 דקות, אחרי עוזי רוזן (1:13.8 דקות) ולפני צבי סגל (1:18.7 דקות).
ביוגרפיה > 1956

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1956, זכה מלמד במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:14.9 דקות, אחרי עוזי רוזן (1:12.0 דקות) ויואב צרי מהפועל אפיקים (1:14.5 דקות).
ביוגרפיה > 1958 > אלוף ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1958, זכה מלמד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.0 דקות.
ביוגרפיה > 1960

בתחרות שנערכה בנהריה ביולי 1960 קבע מלמד במשחה ל-50 מטר גב שיא ישראלי חדש של 30.5 שניות, שיפור לשיאו שעמד על 30.9 שניות. באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:13.5 דקות, אחרי יורם שניידר מהפועל קריית טבעון (1:09.2 דקות) ולפני חברו לקבוצה דניאל פרוכטר (1:15.2 דקות).
הערות שוליים

↑  שלמה מוזר, אורות וצללים באליפות השחיה, דבר, 17 באוקטובר 1954
↑  מלמד: 100 גב - 1:13.0 דק', על המשמר, 2 באוקטובר 1955
↑  שלמה מוזר, דבר הספורט - מנדלבאום גיבור אליפות ישראל בשחייה בשברו שלושה שיאים, דבר, 9 באוקטובר 1955
↑  אווירה בינלאומית בבת-גלים, חרות, 11 באוקטובר 1955
↑  5 שיאים והפתעות באליפות ישראל בשחייה, חרות, 7 באוקטובר 1956
↑  הוצבו שני שיאים בשחייה, דבר, 10 ביולי 1960
↑  שלמה מוזר, שחייני הפועל גוש-זבולון זכו באליפות ישראל, דבר, 16 באוקטובר 1960
דידייה ברוסו

ז'אן-שארל דידייה קפיי ברוסו (בצרפתית: Jean-Charles Didier Kpéhi Brossou; נולד ב-23 בדצמבר 1989 בחוף השנהב) הוא כדורגלן מחוף השנהב המשחק בעמדת הקשר בקבוצת צ'יטגונג אבהאני.
קריירת מועדונים > תחילת הקריירה

ברוסו נולד בחוף השנהב. בשנת 2007 החל לשחק במימוסאס, מועדון פאר מאביג'אן, בירת חוף השנהב. הוא שיחק במועדון במשך 7 עונות זכה עם המועדון בשתי אליפויות.
קריירת מועדונים > הפועל רמת-גן גבעתיים

בשנת 2013 עזב ברוסו את מימוסאס לטובת הפועל רמת-גן גבעתיים מהליגה הלאומית. ב-1 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 33 דקות בתיקו 0-0 נגד אשטוריל במסגרת מוקדמות הליגה האירופית לעונת 2013/2014. ב-9 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית, כששיחק 81 דקות בניצחון 1–3 על מכבי אחי נצרת במסגרת המחזור הראשון. ב-28 בפברואר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-47 בניצחון 0–2 על מכבי יבנה במסגרת המחזור ה-26 בליגה. ב-3 במאי הבקיע צמד שערים בניצחון 1–3 על הפועל עפולה במסגרת המחזור הפלייאוף העליון של הליגה הלאומית. הוא סיים את עונתו הראשונה בישראל עם 30 הופעות ליגה ו-3 שערים. בעונת 2014/2015 שמר על מאזן דומה, וערך 30 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
עונת 2015/2016 הייתה עונת השיא בקריירה של ברוסו. בתחילת חודש ינואר 2016 הורשע ברוסו בהעלבת שופט והורחק ל-3 משחקים בפועל ו-3 משחקים נוספים על תנאי. הוא סיים את העונה כמבקיע המצטיין של הפועל רמת-גן גבעתיים, עם 16 שערים ב-31 הופעות ליגה, אך קבוצתו סיימה במקום השלישי בליגה וכשלה בהעפלה לליגת העל.
קריירת מועדונים > עירוני קריית שמונה

ב-22 במאי 2016 סיכם ברוסו ל-3 שנים בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
קריירת מועדונים > מכבי פתח תקווה

ב-15 במאי 2018 חתם לשנה במכבי פתח תקווה מליגת העל. בעונת 2018/2019 היה שותף בירידת הקבוצה לליגה הלאומית.
תארים

אליפות חוף השנהב (2): 2009, 2010
הערות שוליים

↑  איציק יצחקי‏, אלישע לוי מועמד מוביל למכבי פ"ת, דידייה ברוסו חתם לשנה, באתר וואלה, 15 במאי 2018
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דידייה ברוסו".
דימיטרי קיפיאני

| --- | --- |

 לידה:  14 באפריל 1814 (יוליאני) Mereti, Gori uyezd, גאורגיה 
 פטירה:  24 באוקטובר 1887 (יוליאני) (בגיל 73) סטברופול, רוסיה 
 מדינה:  האימפריה הרוסית 
 מקום קבורה:  פנתאון מתאצמינדה 
 השקפה דתית:  נצרות אורתודוקסית 
 חתימה:   
 
דימיטרי קיפּיאני (בגאורגית: დიმიტრი ყიფიანი;‏ 26 באפריל 1814 - 5 בנובמבר 1886) היה מתרגם, פובליציסט ואיש ציבור גאורגי. בשנת 2007 הכריזה הפטריארכיה של גאורגיה על קיפיאני כקדוש.
ביוגרפיה

דימיטרי קיפיאני נולד בשנת 1814 למשפחת אצילים בכפר מרתי (נפת גורי) שבחבל כארתלי, גאורגיה (שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית). בשנת 1830 קיפיאני סיים את לימודיו בבית הספר לבני אצולה וזכה במשרת הוראה במקום.
בשנת 1832 קיפיאני היה שותף לקשר של בני האצילים הגאורגים, שהתכוונו לאסור בעורמה את בכירי השלטון הרוסי בגאורגיה ואז להמריד את האוכלוסייה נגד האימפריה הרוסית.
אחרי שסוד הקשר נחשף, קיפיאני נאסר ואחר כך נידון למוות עם שותפיו. כדי לזכות באהדת הציבור הגאורגי, וגם משום שהאצולה הגאורגית בכל זאת נחשבה למשענת השלטון הרוסי בגאורגיה, עונשם של הקושרים הומר בגירוש לפלכים מרוחקים של רוסיה; דימיטרי קיפיאני עצמו הוגלה לוולוגדה. בשנת 1835 הוא הוצב כפקיד במשרד המושל של פלך וולוגדה.
בשנת 1837 דימיטרי קיפיאני חזר לגאורגיה. מאז ועד שנת 1864, הוא מילא תפקידים שונים במִנהל מלכות המשנה של הקווקז. בשנים 1867-1859 קיפיאני שימש גם כמנהל האחוזה והנכסים של דוכס סמגרלו. בשנים 1870-1864 הוא היה יו"ר אספת האצילים של פלך טביליסי. בשנים 1879-1876 הוא כיהן כראש העיר טביליסי. בשנים 1886-1885 קיפיאני שימש כיו"ר אספת האצילים של פלך כותאיסי.
בשנת 1886 נרצח הרקטור של הסמינר הרוחני של טביליסי - פאבל צ'ודצקי, שאסר את ההוראה בשפה הגאורגית במוסד זה וכינה אותה "שפת כלבים". הראש הממונה של הכנסייה הגאורגית, האקזרך פאוול לבדב, הטיל בתגובה קללה על העם הגאורגי. דימיטרי קיפיאני שלח לאקסארך מכתב מחאה, שבו דרש ממנו לעזוב את גאורגיה. על-פי הצו של הצאר אלכסנדר השלישי מ-6 באוגוסט של שנת 1886, קיפיאני הודח מתפקידו כיו"ר אספת האצילים של פלך כותאיסי והוגלה לסטברופול שבדרום רוסיה.
ב-5 בנובמבר של שנת 1886 דימיטרי קיפיאני נרצח בסטברופול בשנתו בנסיבות מסתוריות. כעבור יומיים הוא נקבר בפנתאון מתאצמינדה שבטביליסי. בשנת 2007 קיפיאני הוכרז כקדוש על ידי הפטריארכיה של הכנסייה הגאורגית.
פעילות ספרותית

בשנת 1841 דימיטרי קיפיאני תרגם לגאורגית את המחזה "רומיאו ויוליה" מאת שייקספיר. התרגום הראשון הזה מאת קיפיאני הודפס רק אחרי מותו - בשנת 1896, בכתב העת "ציסקַרי". בשנת 1851 התפרסם התרגום של קיפיאני לרוסית למחזה הסאטירי "היפרדות" מאת בן ארצו, גיורגי אריסתווי.
משנת 1857 דימיטרי קיפיאני שיתף פעולה עם כתב העת "ציסקַרי", שפרסם את תרגומיו ליצירותיהם של אוקטב פלייה, מולייר, ויליאם שייקספיר, פייר בומרשה ואחרים.
בשנת 1882 דימיטרי קיפיאני פרסם בסנקט פטרבורג את הספר "הדקדוק הגאורגי החדש"; בזמן שלימוד השפה הגאורגית וההוראה בשפה זו נאסרו במערכת החינוך הממלכתית, לפרסום זה הייתה גם משמעות פוליטית.
בשנת 1883 בכתב העת "דרוֹאֵבַּה" (אנ') הודפס שירו של דימיטרי קיפיאני (תחת שם העט בַּכַּר כּארתלֵלי) "תשובה לחבר ותיק" - כתגובה לשירו של וחטנג אורבליאני. בשנים 1885-1884 התפרסמו זיכרונותיו של דימיטרי קיפיאני בשפה הרוסית.
פעילות ציבורית

דימיטרי קיפיאני כיהן כסגן הנשיא של האגודה החקלאית הגאורגית. הוא היה ממייסדי הבנק הגאורגי, האגודה להפצת אוריינות בקרב הגאורגים והחברה הדרמטית הגאורגית. קיפיאני פעל גם להקמת ספריות ברחבי גאורגיה. הוא פרסם באופן סדיר מאמרים ומאסות בעיתונות הגאורגית והרוסית.
בזמן הרפורמה לביטול הצמיתות ברחבי האימפריה הרוסית בשנת 1861, כאשר דימיטרי קיפיאני עוד שירת במִנהל מלכות המשנה של הקווקז, הוטל עליו לנהל משא ומתן עם האצולה הגאורגית ולגבש המלצות לגבי אופן ביטול הצמיתות בגאורגיה. על-פי תוכניתו של קיפיאני משנת 1862, האדמות לא היו אמורות לעבור מידי האדונים לאיכרים, אלא להיחכר על ידם מבעליהן האצילים.
למרות נאמנותו הפוליטית למשטר הצארי, קיפיאני זכה ליחס חשדני מצד השלטונות. הוא ראה את חוזה גאורגייבסק כמסגרת האפשרית היחידה ליחסי רוסיה-גאורגיה; הדבר היה כרוך בהשלמה עם אובדן עצמאותה המדינית של גאורגיה לצד התעקשות על שימור האוטונומיה התרבותית.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 דימיטרי קיפיאני התנגד בחריפות לפגיעה במעמדה של השפה הגאורגית בבתי הספר הממלכתיים. באוקטובר של שנת 1885 הוא נפגש בבורג'ומי עם הדוכס הגדול מיכאיל ניקולאייביץ'; במפגש, קיפיאני ביקר בחריפות את רדיפת התרבות הגאורגית על-פי מדיניותו של המשנה למלך בקווקז - הדוכס אלכסנדר דונדוקוב-קורסקוב.
דימיטרי קיפיאני החל בהכנת דו"ח ביקורתי על מדיניות ההגבלה של השפה והתרבות הגאורגית. הוא התכוון להגיש את הדו"ח למשנה למלך בקווקז ולשולחו גם למשרד הצאר, אך עקב לחצים כבדים מסנקט פטרבורג נאלץ להפסיק את כתיבתו.
הערות שוליים

↑  התלגרמות האחרונות (אחרי חתימת הגליון), סטאווראפאל, 25 אקטאבר, היום בבקר מצאו את ראש האצילים בקוטאיס ד.א. קיפיאני נרצח על מטתו, מוחו נפצע, ידיו ורגליו אסורות. החקירה החלה., היום, 7 בנובמבר 1887 (ישיר)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 129510866  ISNI: 0000 0000 3183 2687  LCCN: n95121132  SNAC: w6cg0489  SUDOC: 193586371  VIAF: 65088518   WorldCat (עם VIAF): 65088518 
ההודעה על ביטול האריסות באימפריה הרוסית. סיר'נר'י (אנ'), קאחתי, מלכות המשנה של הקווקז. 1864
דניס אקרט

דניס-יראי אקרט איינסה (בגרמנית: Dennis-Yerai Eckert Ayensa; נולד ב-9 בינואר 1997 בבון שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת רויאל אוניון סן-ז'ילואז מליגת העל הבלגית.
קריירת מועדונים

אקרט נולד בבון שבגרמניה, וגדל במחלקות הנוער של SC פולהיים, פ.צ. קלן, אלמניה אאכן ובורוסיה מנשנגלדבך. הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות המילואים של בורוסיה מנשנגלדבך ושל סלטה ויגו. ב-18 באוגוסט 2018 ערך אקרט את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של סלטה ויגו, בתיקו 1-1 נגד אספניול במסגרת המחזור הראשון בלה ליגה לעונת 2018/2019. בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-31 בינואר 2019 הושאל אקרט למשך חצי עונה לאקסלסיור רוטרדם מליגת העל ההולנדית. ב-3 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על פיינורד במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2018/2019. ב-17 בפברואר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על אמן במסגרת המחזור ה-22 בליגה. בסך הכל ערך אקרט 12 הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-2 בספטמבר 2019 חתם אקרט באינגולשטאדט 04 מהליגה הגרמנית השלישית. בשתי העונות הראשונות שלו במועדון ערך אקרט 54 הופעות ליגה, בהן הבקיע 23 שערים. בתום עונת 2020/2021 העפיל אקרט עם קבוצתו לבונדסליגה השנייה, במסגרתה ערך אקרט 24 הופעות ליגה והבקיע שני שערים בעונת 2021/2022.
ב-20 ביוני 2022 חתם אקרט ברויאל אוניון סן-ז'ילואז, סגנית אלופת ליגת העל הבלגית.
הערות שוליים

↑  DENNIS ECKERT, CEDIDO AL SBV EXCELSIOR DE LA EREDIVISIE באתר הרשמי של סלטה ויגו, 31 בינואר 2019 (בספרדית)
↑  ECKERT AYENSA KOMMT, KERSCHBAUMER GEHT: FCI-PERSONALPLANUNGEN ABGESCHLOSSEN באתר הרשמי של אינגולשטאדט 04, 2 בספטמבר 2019 (בגרמנית)
דניס אונישנקו

דניס אנטוליוביץ' אונישנקו (באוקראינית: Дени́с Анато́лійович Они́щенко ; נולד ב-15 בספטמבר 1978) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר האחורי, וכיום סוכן שחקנים.
קריירה

אונישנקו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של דנייפר דנייפרופטרובסק, וכשהיה בן 18 החל לשחק בקבוצת מטאלורג נובומוסקובסק מהליגה השנייה באוקראינה. בשנת 1996 חתם בקבוצת הפאר דינמו קייב, ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון. את הופעת הבכורה שלו בליגת העל האוקראינית ערך ב-13 ביוני 1999, ולאחר מכן הושאל בחזרה לקבוצת נעוריו, דנייפר דנייפרופטרובסק, שם שיחק שלושה חודשים.
בפברואר 2000 הגיע אונישנקו לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב. ב-11 במרץ 2000 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק מול מכבי חיפה שהסתיים בתיקו 1–1. אונישנקו כבש גם בבעיטות ההכרעה בגמר גביע המדינה מול בית"ר ירושלים, והיה שותף לזכייתה של הפועל תל אביב בדאבל בתום עונת 1999/2000. בעונה שלאחר מכן היה שותף למשחקיה הראשונים של הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות, ובעונת 2001/2002 היה שותף להישג הגדול ביותר של קבוצה ישראלית במפעלים האירופים, כשהוביל את מרכז השדה של הקבוצה לצידם של גאבור הולמאי ויוסי אבוקסיס, והגיע עם הקבוצה לרבע גמר גביע אופ"א. באותה עונה גם זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו, ובסך הכל שיחק שלוש וחצי שנים בהפועל תל אביב וערך במדיה 95 הופעות בליגת העל, בהן כבש חמישה שערים.
בשנת 2003 חזר אונישנקו לדינמו קייב וחתם על חוזה לחמש שנים במועדון. בעונת 2003/2004 זכה עם הקבוצה באליפות, אך פציעות רבות מנעו ממנו לתפוס מקום קבוע בהרכב הקבוצה. בשנת 2005 עבר לקבוצת וורסקלה פולטבה, שם שימש כקפטן, ובעונה שלאחר מכן שיחק תקופה קצרה בקבוצת טום טומסק מליגת העל הרוסית. לאחר מכן חזר לאוקראינה, ובשנת 2008 פרש ממשחק פעיל והפך לסוכן שחקנים. ייצג, בין היתר, את אולג גוסב ואת יבהן סלין.
אונישנקו היה גם שחקן נבחרת אוקראינה. בעקבות הצלחתו עם הפועל תל אביב בגביע אופ"א זומן אונישנקו לראשונה לסגל הנבחרת, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול נבחרת רומניה ב-27 במרץ 2002. בסך הכל לזכותו של אונישנקו שלוש הופעות במדי הנבחרת, בכולן נכנס כמחליף במחצית השנייה.
תארים

אליפות ישראל: 1999/2000
גביע המדינה: 1999/2000
גביע הטוטו: 2001/2002
אליפות אוקראינה: 2003/2004
דניס אוליברה

דניס סזאר אוליברה לימה (בספרדית: Denis César Olivera Lima; נולד ב-5 באוקטובר 1996) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת החלוץ והקיצוני בויה אספנולה.
קריירה

אוליברה שיחק במונטבידאו, אורוגוואי, במחלקת הנוער של מועדון דאנוביו, ולאחר מכן הצטרף לקבוצה הבוגרת של המועדון, עמה שיחק גם בגביע הליברטדורס.
בינואר 2020 הצטרף לפניארול, וב-24 באפריל 2021 הושאל לוויה אספנולה מליגת העל האורוגוואית עד לתום העונה. בסיום ההשאלה, החל מינואר 2022 אוליברה חזר לסגל של דאנוביו.
הערות שוליים

↑  El Observador, Denis Olivera: estuvo por dejar el fútbol y le reza a la virgen de Lourdes, El Observador
↑  "Uruguay – D. Olivera – Profile with news, career statistics and history – Soccerway". int.soccerway.com. נבדק ב-28 במרץ 2020. {{cite web}}:  (עזרה)
ערך זה הוא קצרמרבנושא כדורגלנים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "דניס אוליברה".
דמויי שקנאים

| דמויי שקנאים |
| --- | --- |
 פינגווין מצויץ מערבי לצד אלבטרוס שחור-גבות באיי פוקלנד
מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: עופות
תת־מחלקה:: עופות בתראים
קבוצה:: אקוורליטורניטס
קבוצה:: דמויי שקנאים
סדרה:: בעלי אגן דמוי לטאה
תת־סדרה:: תרופודה
שם מדעי
 Aequornithes ‏מאייר, 2010

דמויי שקנאים (שם מדעי: Aequornithes; מילולית: "aequor" בלטינית - מים, "ornithes" ביוונית - עופות) היא קבוצה של עופות בתראים החיים בקרבת הימים ובתוכה 5-6 סדרות. עם זאת לא כל סדרות עופות הים נכללים בקבוצה (למשל חופמאים, אווזאים, פלמינגואים וטבלנאים נפרדים מהקבוצה).
בני קבוצה זו שסווגה ב-2010 נתמכת בקווים מונופילטיים על פי מספר מחקרים פילוגנטיים של דמיון במבנה העצמות, ההורמונים וכו'. היא כוללת מינים הקרובים לימים, ניזונים בעיקר מדגים וחלקם גדולים מאוד ושוברים את שיאי המינים הגדולים ביותר (פינגווין קיסרי), המעופפים הכבדים ביותר (שקנאי מסולסל) או בעלי מוטת הכנפיים הארוכה ביותר (אלבטרוס נודד).