stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ניו בדפורד
דמוגרפיה

במפקד האוכלוסין משנת 2010 התגוררו בעיר 95,072 בני אדם בכ-39,204 משקי בית. הצפיפות היא כ-1,700 נפש לקמ"ר. ההרכב הגזעי הוא כ-66.1% לבנים, 9.69% אפריקאים אמריקאים, 0.1% אינדיאנים, 1% אסייתים, 16.1% היספנים, 13.56% מגזעים אחרים ו-3.92% משני גזעים או יותר. הגיל החציוני היה 36 שנים. עבור כל 100 נשים היו 89.1 גברים. ההכנסה החציונית למשק בית היא $37,569, וחציון ההכנסה המשפחתית הוא $45,708. חציון הכנסה לגברים עומד על כ-$37,388 לעומת $27,278 לנשים. כ-17.3% מהמשפחות ו-20.2% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
פוליטיקה

חברי מועצת העיר נבחרים אחת לשנתיים, בעוד שראש העירייה נבחר אחת לארבע שנים.
ערים תאומות

ארצות הברית בארו, אלסקה, ארצות הברית
פורטוגל פונשל, פורטוגל
פורטוגל הורטה, פורטוגל
פורטוגל איליאבו (אנ'), פורטוגל
כף ורדה מינדלו, כף ורדה
יפן טוסשימיזו (אנ'), יפן
משולש דרומי

| משולש דרומי Triangulum Australe |
| --- | --- |
  מפת קבוצת הכוכבים משולש דרומי
 סמליות:  משולש
 עלייה ישרה:  16 שעות
 נטייה:  °‏65-
 שטח נראה:  110 מעלות מרובעות
 דירוג שטח נראה:  במקום ה־83
 מספר כוכבים בבהירות נראית < 3:  3
 הכוכב הבהיר ביותר:  אטרייה
 בהירות נראית הכוכב הבהיר:  1.9
 מטר מטאורים:  אין
 מערכות כוכבים גובלות:  מזבח  מחוגה  סרגל  ציפור גן עדן
 הערות:  לא ניתן לצפות בקבוצה מישראל
 נראית בין קוי הרוחב °‏25 ו־°‏90- מומלץ לצפות בשעה 21:00 במהלך חודש יולי
משולש דרומי הוא קבוצת כוכבים קטנה אך בולטת בשמי הדרום, שהופיעה לראשונה בשנת 1603 באטלס הכוכבים "אורנומטריה" של יוהאן באייר. שלושת הכוכבים הבהירים בקבוצה יוצרים משולש שהוא בקירוב שווה-צלעות ולכן קל לזהות את הקבוצה.
כוכבי הקבוצה

α במשולש דרומי (אטרייה) הוא ענק כתום במרחק של כ-415 שנות אור עם בהירות נראית  מדרגה 1.9. זהו הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה.
β במשולש דרומי הוא כוכב זוגי במרחק של כ-40 שנות אור. הזוג מורכב מענק לבן - צהבהב עם בהירות מדרגה 2.8 ובן זוג עמום מאוד עם בהירות מדרגה 14.
γ במשולש דרומי הוא כוכב לבן - כחלחל במרחק של כ-180 שנות אור ועם בהירות מדרגה 2.9.
גרמי שמים מעניינים נוספים

NGC 6025 הוא צביר פתוח על הגבול עם קבוצת סרגל במרחק של כ-2000 שנות אור הכולל כ-30 כוכבים עם בהירויות מדרגות 7-9 שקל לאתר בעזרת משקפת.
נטלי עטיה

| --- | --- |

נטלי עטיה בצילומי הסרט "ימים של אהבה", 2005
 לידה:  19 בפברואר 1975 (בת 49) פרדס כץ, בני ברק
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  מ-1990
 מקום לימודים:  תלמה ילין 
 מספר צאצאים:  2
 פרופיל ב-IMDb
 
נטלי עטיה (נולדה ב-19 בפברואר 1975) היא דוגמנית, שחקנית ומנחת טלוויזיה ישראלית.
ביוגרפיה

עטיה נולדה וגדלה בשכונת פרדס כץ שבבני ברק. בת למעצבת אופנה ולתחזוקאי ומינהלן בדיסקונט. בנעוריה התחנכה בתיכון לאמנויות "תלמה ילין", שם למדה בין היתר משחק ודרמה.
קריירה > דוגמנות

החלה את דרכה כדוגמנית כבר בגיל 15, כאשר התגלתה על ידי סוכנת דוגמנות מציריך שבשווייץ. ועבדה כדוגמנית בשווייץ ובגרמניה. לאחר מכן נחשפה בארץ בתמונת עירום מפורסמת שצולמה על ידי צלם הדוגמנות רון קדמי, כשנחש בלבד מעטר את גופה. כבר בגיל 19, לדבריה, פרשה מהתחום, אך לאורך השנים המשיכה עטיה להופיע בתצוגות אופנה ובקמפיינים.
קריירה > משחק וטלוויזיה

עם השנים השתלבה גם בעולם המשחק. בקולנוע עטיה שיחקה בין היתר בסרטים "ב-72 לא הייתה מלחמה" (1995), "הצל של החיוך שלך" (1998) של איתן ענר, "יום יום" (1998), "הארץ המובטחת" (2004) של עמוס גיתאי, "אגוז" (1999), "ימים של אהבה" (2005) של מנחם גולן, "שלוש אמהות" (2006) של דינה צבי ריקליס, "ביי ביי לאהבה" (2006), "כבוד" (2007) של חיים בוזגלו והסרט "אודם" של יהונתן סגל (2012) עליו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים.
לאורך השנים שיחקה גם בסדרות הטלוויזיה כמו בסדרות "קפה פריז" (1998) ששודרה בערוץ 3, "כסף קטלני" (1998) שגם שודרה בערוץ 3, "זינזאנה" (1999) ו"לוויתן בחוף שרתון" (1997) ששודרו בערוץ 2.
עטיה גם הנחתה והגישה מספר תוכניות טלוויזיה, בין היתר את התוכניות "סגנון מקומי" ב"גוונים", בתוכנית "זאפ לראשון" בערוץ הראשון, את "המלך הבא" ב"בריזה" ואת "יוצאים" בערוץ 10.
בין השאר שיחקה בהצגות "מובטל נולד" בתיאטרון גבעתיים ו"צרים" באנסמבל הרצליה בבימויו של עודד קוטלר.
השתתפה בסרט "אודם" שכתב וביים יהונתן סגל והוא הפקה משותפת ישראלית-אנגלית, הסרט מספר על שתי נשים פלסטיניות שחיות בלונדון, אחת מהן מגיעה לבקר את חברתה אחרי שלא התראו שנים רבות, הן נזכרות בהבזקים לאחור בעלילותיהן מהעבר, מאז שהיו בנות שש עשרה, הזמן בו רוזנבלט משחקת, שבו הן מתגנבות לירושלים ומתרחש אירוע שמותיר בהן חותם עמוק, לאירוע יש שתי גרסאות שונות. מורן רוזנבלט משחקת את אינאם, אחת הנערות בצעירותה ועטיה משחקת את הנערה בבגרותה. הסרט דובר אנגלית וערבית השפה בה מדברת הדמות. בפברואר 2011 נערכה בכורת הסרט בפסטיבל ברלין והוא הוצג גם בפסטיבל טורונטו. על תפקידן בסרט זכו רוזנבלט ועטיה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים. בסרט משתתפות גם קלרה ח'ורי וזיו ויינר. ב-2010 שיחקה בסרטו של חיים בוזגלו, "כבוד".
ב-1998 השתתפה בסרטו של עמוס גיתאי, "יום יום".
בשנת 2014 שיחקה בסדרה "שכונה" שיצר גיורא חמיצר בתפקיד מגי, אימו של לירון.
בשנת 2015 הקימה את אתר האופנה NAYA, אתר לנשים בתחומי המשפחה, אופנה ספורט ותזונה.
בשנת 2015 השתתפה בעונת ה-VIP השנייה של תוכנית המציאות "האח הגדול" כדיירת בערוץ 2 של קשת.
ב-2016 החלה להשתתף בהצגה "לכודים" בתיאטרון הקאמרי. ב-2017 השתתפה בסרטו של רפאל רביבו "אמור".
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרה "מנאייכ" של כאן 11.
בשנת 2024 הופיעה בסדרה מיוחדת של רשת כאן 11 כחוקרת ממצאים ימית.
חיים אישיים

עטיה הייתה נשואה לאדריכל עגנון גרנות, ולהם שני בנים.
לאחר מכן עטיה ניהלה רומנים מתוקשרים עם טל ברמן, איציק זוהר, ניר לוי, הבמאי שחר סגל, הסופר דודו בוסי, איש העסקים אלי פפושדו והאלוף טל רוסו.
בנוסף ניהלה רומן מחדש עם איציק זוהר כשהייתה בבית האח הגדול בשנת 2015.
בכתבה "זיכרון שלא מרפה", כתבתה של נועה ברק-וושלר ביומן של הערוץ הראשון ב-1 באפריל 2016, על אירית ראב שעברה אונס קבוצתי בשכונת מגוריה בגדרה לפני 24 שנים כשהייתה בת 8, התראיינה עטיה לכתבה, וחשפה סיפור אונס תחת איומי סכין שהיא עברה בשירותים של אולם באולינג בתל אביב בקיץ 1990 כשהייתה בת 15.
בספטמבר 2016 נישאה בשנית לאיש העסקים האנגלי אברהם מוזס שימל, במושב חופית, והתגרשה ממנו בשנת 2019, במקביל החלה ללמוד פסיכולוגיה וכיום היא ראש צוות ועוזרת מחקר בפרויקט אלפא (אפיגנטיקה) בהמרכז הבינתחומי הרצליה.
בינואר 2022 נודע כי החלה בקשר רומנטי עם דרור צינמן, תאורן אשר השתתף בהפקת סרטים וסדרות.
הערות שוליים

↑  יאיר רוה, אור ירוק ל"אודם"?, בבלוג הקולנוע "סינמסקופ", 18 בפברואר 2011
Ray Bennett (February 17, 2011), Lipstikka: Berlin Review
↑  אבי כץ, המיליונר החרדי מלונדון התחתן עם הדוגמנית ושחקנית נטלי עטיה, באתר חרדים10, 21 בספטמבר 2016
↑  יפעת הללי אברהם, ‏חוזרת לשוק: נטלי עטיה התגרשה בפעם השנייה, באתר ‏מאקו‏, 2 ביולי 2019
↑  פרסום ראשון: בן הזוג החדש של נטלי עטיה | TMI, באתר https://tmi.maariv.co.il
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987011014989605171  GND: 1178443221  ISNI: 0000 0004 9638 2006  LCCN: n2019074513  VIAF: 1816155105810576320008   WorldCat (עם VIAF): 1816155105810576320008
משולש האביב

כוכבי משולש האביב הגדול (בירוק), ומשולש האביב הקטן (באדום מקווקו)
משולש האביב הוא משולש דמיוני, אַסטֶריזם של שלושה כוכבים בהירים המופיעים בעונת האביב. המשולש מורכב מהכוכבים ארקטורוס, ספיקה ורגולוס. שלושת הכוכבים הללו ממוקמים בשלוש קבוצות כוכבים שונות - שומר הדובים, בתולה ואריה.
לעיתים הכינוי "משולש האביב" מתייחס למשולש חלופי, קטן יותר. במשולש זה מוחלף הכוכב רגולוס בכוכב דנבולה, שנמצא אף הוא בקבוצת הכוכבים אריה. הכוכבים ארקטורוס, ספיקה, דנבולה, בתוספת הכוכב קור קרולי מקבוצת הכוכבים כלבי ציד, מרכיבים אסטריזם נוסף בשמיים בצורת מעוין הקרוי בשם היהלום הגדול.
כוכבי משולש האביב

| שם | קבוצת כוכבים | בהירות נראית | הארה (× שמש) | סוג ספקטרלי | מרחק (שנות אור) |
| --- | --- | --- | --- | --- | --- |
| ארקטורוס | שומר הדובים | 0.04- | 176 | K1.5 | 36.7 |
| ספיקה | בתולה | 1.04 | 12,100 | B1 | 260 |
| רגולוס | אריה | 1.35 | 288 | B7 | 79.3 |
ראו גם

משושה החורף
משולש הקיץ
ניקולאי ארציבושב

| --- | --- |

תמונה זו מוצגת בוויקיפדיה בשימוש הוגן. נשמח להחליפה בתמונה חופשית.
 לידה:  7 במרץ 1858 (יוליאני) צארסקויה סלו 
 פטירה:  15 באפריל 1937 (בגיל 79) פריז, צרפת 
 מוקד פעילות:  האימפריה הרוסית   צרפת
 מקום לימודים:  הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג
 עיסוק:  מלחין, עורך דין, מוציא לאור
 
ניקולאי וסילייביץ' ארציבושב (ברוסית: Николай Васильевич Арцыбушев;‏ 7 במרץ (לפי הלוח היוליאני – 23 בפברואר) 1858 צארסקויה סלו - 15 באפריל 1937 פריז) היה משפטן חובב מוזיקה, מלחין, ומוציא לאור רוסי. היה קשור לחוג החמישה והצטיין בעיקר בפעילותו כמקדם את המוזיקה הקלאסית הרוסית
ניקולאי ארציבושב סיים לימודי משפטים בבתי הספר הקיסרי למשפטים בסנט פטרסבורג. עבד בהמשך כעורך דין בסנט פטרסבורג.
במקביל לעיסוקיו במשפטים ניסה כוחו גם בתחום המוזיקה הקלאסית. קיבל שיעורים פרטיים להלחנה אצל רימסקי קורסקוב אחרי המלצות ממילי באלאקירב שהתרשם כי יש לו מידה של כישרון מבטיח.
הוא התחבר למו"ל המוזיקה מיטרופן בליאייב והשתתף במפגשים הקבועים שארגן תחת השם "ימי שישי" (בצרפתית - Vendredis). לכבוד מפגשים אלה שיתפו פעולה קבוצה של עשרה מלחינים, כולל ארציבושב, בהלחנת סוויטה ב-16 חלקים לרביעיית מיתרים. שם הסוויטה - "ימי שישי" (Les Vendredis).ארציבושב תרם לסוויטה זו סרנדה בסול בלה מז'ור. ארציבושב השתתף יחד עם מלחינים נוספים גם ביצירה שנקראה "וריאציות על נושא רוסי, בגרסאות לרבייעת מיתרים ולתזמורת.
ניקולאי ארציבושב היה חבר במועצת העיר סנט פטרבורג. אחרי מותו של בליאייב בשנת 1903 הפך ליושב ראש מועצת המנהלים של ההוצאה לאור על שם בליאייב. בתוקף תפקיד זה פרסם מיצירותיו של אלכסנדר סקריאבין. בשנים 1917-1908 הוא כיהן כיושב ראש הסניף בפטרסבורג של החברה המוזיקלית האימפריאלית הרוסית. החל משנת 1907 החליף את רימסקי קורסקוב בתפקיד יושב ראש מועצת הנאמנים של החברה לעידוד המוזיקאים הרוסים.
אחרי מהפכת אוקטובר גלה ארציבושב בצרפת והיה למנהל ההוצאה לאור על שם בליאייב בפריז. הוא נפטר בפריז בשנת 1937 בגיל 79. הובא לקבורה בבית הקברות בטיניול בפריז.
יצירות

סרנדה בלה מז'ור - חלק מהסוויטה "ימי שישי" (les Vendredis), יצירה שיתופית של 10 מלחינים רוסים
וריאציה על נושא רוסי - חלק מיצירה משותפת (1901)
פרק אחד מתוך הקדריל "בדיחה" (שוטקה) לפסנתר לארבע ידיים
Polka caractéristique (פולקה אופיינית) אופוס 4 לתזמורת
ואלס-פנטזיה אופוס 9 לתזמורת
סקרצו בדו לתזמורת - בוצע בבכורה יחד עם הקפריצ'ו הספרדי מאת רימסקי קורסקוב
14 שירים (רומאנסים) בליווי פסנתר
,"Когда-б не смутное влеченье","Восточная песня" על מילים מאת פושקין.
3 מלודיות על מילים מאת אפנאסי פט, לרמונטוב (ברוסית) וז'ול רל (בצרפתית)
שירים על מילים של היינריך היינה
Близость весны על מילים מאת וסילי ז'וקובסקי
Катится звезда золотая על מילים מאת קרשב; Когда близ тебя я бываю", Не надо объятий мне страстных על מילים של ג.א. לישין
קטעי פסנתר (3 מזורקות, ואלס, פרלודים וכו')
עיבודים (למשל לפסנתר לארבע ידיים) ותזמורים של יצירות מאת בורודין, גלאזונוב (סוויטה לרביעיית מיתרים אופוס 35),מוסורגסקי ("לילה על הר קירח"), רימסקי קורסקוב ("סינפונייטה על נושאים רוסים" אופוס 31, סויטת מיתרים מס. 35 עיבוד בשותפות עם גלזונוב). ב-1882 השתתף בעיבוד לפסנתר של האופרה של מוסורגסקי, "חובאנשצ'ינה" (אנ').
נדיה עדינה רוז

| --- | --- |
נדיה עדינה רוז, 2009
נדיה עדינה רוז, 2009
 לידה:  1967 (בת 57 בערך) מוסקבה
 מקום לימודים:  בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים  המדרשה לאמנות 
 פרסים והוקרה:  פרס ליצירה אמנותית ע”ש שושנה איש-שלום (2019) 
 אתר רשמי
 
נדיה עדינה רוז (נולדה ב-1967) היא משוררת, אמנית ומאיירת ישראלית.
ביוגרפיה

נדיה עדינה רוז נולדה במוסקבה בירת ברית המועצות. בגיל 22 עלתה לישראל. בוגרת המחלקה לאמנות של בצלאל ובעלת תואר שני מטעם המדרשה לאמנות, בית ברל. עוסקת באמנות, בכתיבת שירה, בהוראת אמנות ובאיור ספרים. זוכת פרס ליצירה אמנותית ע”ש שושנה איש-שלום לשנת 2019, ופרס אקו”ם בתחום השירה לשנת 2020.
יצירתה

ספר שיריה הראשון, "דיו של שלג" יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת הליקון-אפיק וזכה בפרס שרת התרבות למשוררים בראשית דרכם לשנת 2016. ביצירות שלה ניתן לראות את היכולת שלה להפוך את המטפורה המילולית למטפורה חזותית. רוז מרבה לכתוב על דלתות וחלונות שמתווכים בין הבית לחוץ: "בתים מנערים כיסים/ שופכים החוצה חלונות". או: "חלון תמיד מצטלם/ בפרופיל,/ נאמן לשבועתו לזגג".
בספר שיריה "בבטן הזאב" (הליקון-אפיק, 2021) היא נוגע במוות, שכול ואובדן, חוויות עמן מתמודדת מאז שאחותה היחידה, אניה, נרצחה בפיגוע התאבדות בירושלים בשנת 2004.
ספר הילדים "ואז הקרנף התחיל לעוף" שכתבה ואיירה, יצא בגרמניה וברזיל ובשנת 2015 ראה אור בישראל בהוצאת "אבן חושן". הספר הוקדש לחמשת ילדיה - השלושה שנולדו לה ולבן זוגה והשניים של אחותה המנוחה.
בעבודות האמנות שלה רוז מפסלת מחומרים רכים אותם מציבה בחלל או בהרכבתם על הקיר. היא תופרת ומסדרת חפצים שמרחיבים את גבולות סביבת החיים הרגילה והופכים אותה לתמונה כללית ורחבה, כאשר עצמים מוצאים אל מחוץ לחוויה היומיומית. היחסים הרגילים ביניהם, כמו גם קנה המידה שלהם, משתנים והם הופכים לחלק מנוף מורחב שבו אפשר לנוע למרחק בלתי מוגבל ולהפוך בהדרגה לנקודה זעירה באופק מבלי לצאת מגבולות החדר. בצורה זו היא מקווה ליצור את תחושת המיזוג בין מרחבים לא תואמים – תחושה שמוכרת לנו מהעולם הווירטואלי – באמצעים פשוטים, לא-טכנולוגיים. את מיצבי הפיסול שלה היא בונה מחלקים שונים כפסיפס, במטרה להרחיב את התודעה, לארגן מצב חדש וליצור מטפורה פואטית באמצעים מינימליים.
השכלה

2013–2014 בית הספר לכתיבה יוצרת הליקון, מסלול השירה השנתי
2010–2012 תואר שני M.Ed. בחינוך לאמנות, מדרשה לאמנות, המכללה האקדמית בית ברל
1990–1994 .B.A באמנות, מחלקה לאמנות, האקדמיה לאמנויות "בצלאל", ירושלים
1983–1987 .B.A באמנות, אקדמיה לאמנויות, מוסקבה
פרסים

2020 – פרס אקו"ם ע"ש נתן יונתן
2019 – פרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש שלום.
2016 – פרס שרת התרבות למשוררים בראשית דרכם.
ספרים שאיירה

שלמה שרגאי, "שבלול", דני ספרים, 1998
מיריק שניר, "למה השמים לבנים?", הקיבוץ המאוחד, 1999
ליאור אבורמן עידן, "מפתחות הקסם של דידי", דני ספרים, 1999
עודד בארי, "טרולחות", דני ספרים, 1999
אורה מורג, "על נמר אי אפשר להמר", ידיעות ספרים, 2001
לין קפלן, "גם אמא ואבא הולכים לעבודה", דני ספרים, 2001
אורי קציר, "אש לי יום הולדת", ברקאי ספרים, 2003
מיכל סנונית, "כמה דב בבית", מודן, 2004
דתיה בן דור, "מעשה במלך אחד והרבה צבעים", מודן, 2005
דתיה בן דור, "גברת קרש ומר מערוך", מודן
ורד קמינסקי, "מקלות של אטריות", הוצאת שונים - יצרנים קטנים, 2008
מזל שלי, "חתול לבן - חתול שחור", סער, 2008
אסתר מרכוס, "צבע אדום", אש-בינימוב, 2009
דליה בר-אל, "שירי-לי בממלכת הדמיון", אות ועוד, 2011
"ואז הקרנף התחיל לעוף", הוצאת Vielflieger, גרמניה, 2012
"ואז הקרנף התחיל לעוף", הוצאת DSOP, ברזיל, 2013
"ואז הקרנף התחיל לעוף", הוצאת אבן חושן, 2015
תערוכות > תערוכות יחיד

"פוסט: רפליקה", גלריה עמי שטייניץ, תל אביב, 1996
"שמי אדמה", גלריה "אגריפס 12", ירושלים, אוצרת: לנה זידל, 2013
"שְׁמֵי אֲדָמָה 2", גלריה "אגריפס 12", ירושלים, אוצרת: לנה זידל, 2015
"כתב ידם של הענפים", הגלריה במכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, ירושלים, אוצרת: נאוה ט. בראזני, 2016
"כסות", בית האמנים בירושלים, אוצר: חגי שגב, 2017
"Hmmmmmmmmm", גלריה חנינא, ת"א, אוצרת: רותם ריטוב, 2018
"שרוולי העצים", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד, אוצרת: אביטל כץ, 2019
"שלג", מוזיאון לאמנות עכשווית אררטה (אנ'), סנקט פטרסבורג, 2020
תערוכות > תערוכות משותפות נבחרות

"אמן אומן אמן" בית האמנים, ירושלים, 1994
"מקלט 609" ירושלים, 1995
"ריפוי בעיסוק" גלריה המומחה, תל אביב, 1998
"עצים מאוירים" מוזיאון נחום גוטמן, תל אביב, 1999
"הנריך הינה" בית אריאלה, תל אביב, 2003
"רישום לראווה" חלונות ראווה, רח' שץ, ירושלים, אוצרת: שושי אברבוך 2008
"אבידות ומציאות" גלריה החדשה, ירושלים, אוצרת: חדווה שמש 2008
"בית" גלריה אפרט. ארט, תל אביב, אוצרת: רותם ריטוב 2009
"דקונסטרוקטביזם – פירוק והרכבה" גלריה אפרט. ארט, תל אביב, אוצרת: רותם ריטוב 2010
"תלוי" מוזיאון העלייה, זכרון יעקב, אוצרת: טלי ביכלר ורויטל סילברמן גרין 2012
"אומת האיור" בית האמנים, תל אביב, אוצר: יובל סער 2014
"ברברה" - גלריה כורש 14, ירושלים, אוצרת: ורד חדד 2015
BEUYS, BEUYS, BEUYS, גלריה משונע, תל אביב, אוצר: ליאב מזרחי 2015
"שמלה, סימלה: שיבה לאנטיאה" גלריה "אגריפס 12", ירושלים, אוצרות: ריטה מנדם-פלור ונעמי טנהאוזר, 2019
ביאנלה לאומנויות ולעיצוב, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, 2020
"נופי גוף", מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרת: ד"ר עדינה קמיאן-קשדן, 2020
תערוכות > אוצרות

"מגזריות" פסטיבל האיור 2020, תל אביב, אוצרות יחד עם אפרת גרוסמן.
הערות שוליים

↑  שלומית כהן אסיף, "דיו של שלג" , קריאה ראשונה, שבוע הספר, באתר הספריה הלאומית, ‏2016
↑  פסח סלבוסקי ונדיה עדינה רוז הם זוכי פרסי איש שלום, באתר ערב רב Erev Rav, ‏31.12.2018
↑  פרס אקו"ם לשנת תשע"ט 20–2019 בתחום המוזיקה הקונצרטית, הספרות והשירה., באתר אקו"ם, ‏2020-03-12
↑  דיו של שלג, באתר הליקון
↑  דיו של שלג, באתר אפיק
↑  אניה ליכטיקמן, "הברחת עננים", באתר ערב רב, ‏23 במאי 2019
↑   שלומית כהן-אסיף, המילים הקפואות של נדיה עדינה רוז, באתר הארץ, 20 בדצמבר 2015
↑  צפורה רומן, "כאשר האמנית נדיה עדינה רוז מקריאה מספריה, הגמגום שלה נעלם", באתר ynet, 7 באוקטובר 2021
↑  ד"ר אביבה וינטר, "נופים נעלמים", באתר מקור ראשון, ‏2021
↑  שמלה, סימלה: שיבה לאנטיאה, באתר גלריה אגריפס 12, ‏אפריל 2019
↑  מגזריות - פרסום התערוכה
↑  סיור וירטואלי בתערוכה
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007313277405171  PLWABN: 9811571726105606  BnF: cb17082521m (data)  GND: 1026954541  ISNI: 0000 0000 6805 4364  LCCN: no2016004343  ULAN: 500477117  VIAF: 97318844   WorldCat (עם VIAF): 97318844
משחקי שעשוע

ערך זה עוסק בסרט קולנוע משנת 1997. אם התכוונתם להפקה המחודשת של הסרט, ראו .
| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  מיכאל הנקה 
 הופק בידי:  פייט היידוצ'קה
 תסריט:  מיכאל הנקה 
 עריכה:  אנדראס פרוכסקה 
 שחקנים ראשיים:  סוזנה לותר אולריך מיהה ארנו פריש פרנק גירינג
 מוזיקה:  גאורג פרידריך הנדל 
 צילום:  יירגן יירגס 
 מדינה:  אוסטריה 
 חברת הפקה:  ORF, Wega Film 
 חברה מפיצה:  פוקס לורבר
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  14 במאי 1997
 משך הקרנה:  108 דקות
 שפת הסרט:  גרמנית
 סוגה:  סרט דרמה 
 תקציב:  $5,000,000
 דף הסרט ב־IMDb
 
משחקי שעשוע (במקור באנגלית: Funny Games) הוא סרט קולנוע ניסיוני אוסטרי משנת 1997, שנכתב ובוים בידי מיכאל הנקה. הוא עוסק בשני גברים צעירים שמחזיקים במשפחה בת שלוש נפשות כבת ערובה, ומאלצים את בני המשפחה להשתתף במשחקים סדיסטיים. הסרט נוצר כביקורת על ההשפעה השלילית של האלימות המבוטאת באמצעי התקשורת, אחד מהנושאים המרכזיים ביצירתו של הנקה, ובפרט כפרודיה על מותחנים אמריקניים אלימים.
הנקה עצמו השתמש בביטוי "אנטי-טרנטינו" לשם הצגת נושאו של הסרט.
"משחקי שעשוע" מתואר לעיתים כאחד מהסרטים הבוטים ביותר בתולדות הקולנוע, על אף שכמעט ואינו מציג בגלוי אלימות פיזית. זהו סרט הקולנוע הרביעי שביים הנקה, סרטו הראשון שזכה להתעניינות בין-לאומית רחבה, וסרטו הראשון שהיה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן. הוא אף ביסס את מעמדו של הבמאי כיוצר שנוי במחלוקת. בשנת 2007 יצאה הפקה אמריקאית מחודשת ודוברת אנגלית של "משחקי שעשוע" בבימויו של הנקה, שהעתיקה במדויק, תמונה אחר תמונה, את הסרט המקורי.
עלילה

עם הגעתה של משפחה גרמנית בורגנית – גאורג, רעייתו אנה, בנם "שורשי" ("גאורג הקטן") וכלבם – אל בית הקיץ האוסטרי שלה למטרת נופש, נפגשים בני המשפחה עם שכנם מבית הקיץ הסמוך. השכן מציג בפניהם את ידידיו, שני צעירים וינאים בשם פטר ופאול. השניים פונים אל אנה בבקשה ללוות מספר ביצים, ואז מתחילים לכפות את נוכחותם על בני המשפחה תוך שבירת מכשיר הטלפון שלהם והשלכת תבנית הביצים שלהם על הרצפה. כשאנה המתוסכלת מבקשת מגאורג שיגרש אותם מן הבית, שובר פאול את רגלו של גאורג בעזרת מקל הגולף של גאורג ושני הגברים הופכים את בני המשפחה לבני ערובה. הם מכריחים את בני המשפחה לשחק איתם במשחקים סדיסטיים על מנת להישאר בחיים, שבסופו של אחד מהם מתבררת עובדת הריגתו של הכלב.
פאול שואל את בני המשפחה אם הם מעוניינים להמר שהם יישארו בחיים עד תשע בבוקר, אך מביע חוסר אמון ביכולתם לעשות זאת. בין משחק למשחק, לועג פאול לעיתים קרובות לפטר על היותו שמן וטיפש, ומספר כמה סיפורים סותרים בנוגע לעברו של פטר, אם כי אף אחד מהם לא מציג הסבר חד-משמעי לגבי הרקע או המניעים למעשיהם של השניים. כאשר מגיעים שכנים אחרים של המשפחה לביקור, מאולצת אנה להציג את פאול ופטר כידידי המשפחה עד שהשכנים עוזבים. שורשי מצליח לבסוף לברוח לבית הסמוך, אך הוא מוצא את בני המשפחה ללא רוח חיים. הוא מנסה לירות בפאול ברובה שמצא אך הכדור לא נורה. פאול מחזיר אותו אל הבית יחד עם הרובה. לאחר מספר משחקים נוספים, משחקים השניים "משלוש יוצא אחד" עם בני המשפחה, וכששורשי מפסיד הם יורים בראשו ברובה ועוזבים את הבית.
גאורג ואנה מבכים את אובדנם אך לבסוף מחליטים להיאבק על חייהם. אנה נסה מן הבית בעוד שגאורג מנסה להזעיק עזרה בעזרת מכשיר הטלפון ההרוס. אנה מחפשת סיוע מחוץ לבית אך פטר ופאול מופיעים שוב, לוכדים אותה ומחזירים אותה אל הבית. הם רוצחים את גאורג ובבוקר שלמחרת יוצאים עם אנה לשיט בסירה של המשפחה. בשעה שמונה משליכים פטר ופאול את אנה הכפותה בחבלים כלאחר יד למים הקפואים אל מותה, ואז פותחים השניים בדיון על הסרט "סולאריס" ועל הקו המפריד בין הבדיון והמציאות: פאול מאמין כי הבדיון המוצג בסרט הוא לא פחות אמיתי מן המציאות, בעוד שפטר דוחה רעיון זה. הם מגיעים אל ביתה של המשפחה שביקרה קודם לכן את גאורג ואנה ופונים אל האם בבקשה לשאול ביצים, ספק לשם התחלתו של מחזור רציחות נוסף.
צוות השחקנים והדמויות

סוזנה לותר בתפקיד אנה
אולריך מיהה בתפקיד גאורג
ארנו פריש בתפקיד פאול
פרנק גירינג בתפקיד פיטר
סטפן קלפצ'ינסקי בתפקיד שורשי
דוריס קונסטמן בתפקיד גרדה
כריסטוף בנצר בתפקיד פרד
וולפגנג גליק בתפקיד רוברט
דמויותיהם של בני המשפחה נוצרו בכוונה תחילה כדמויות שטוחות בניסיון לגרום לצופים לנסות ולהתעמק בקורבנות לשם הבנת מניעיהם, ולאו דווקא בתוקפים.
פאול ופטר, לעומת זאת, לכאורה שונים אחד מהשני באופיים במידה ניכרת, כאשר פאול הוא בעל אופי "ממזרי" ואינטליגנטי ופטר הוא שמנמן ומגושם. מן הסצנה לקראת סיום הסרט שבה מתווכחים השניים מתברר גם כי השקפותיהם הפילוסופיות שונות. לאורך הסרט פונים השניים אחד אל השני, בין השאר, בשמות "ביוויס ובאטהד" ו"טום וג'רי".
אולריך מיהה וארנו פריש גילמו אב ובנו בסרט מוקדם יותר של הנקה, "הווידאו של בני".
רקע

"משחקי שעשוע" נוצר כהמשך ל"הווידאו של בני", סרטו של הנקה משנת 1992 שטיפל ביחסי הגומלין בין אמצעי התקשורת לאלימות, אך התמקד בביקורת על הטלוויזיה והשפעתה על הדרך שבה תופס האדם את המציאות יותר מאשר בביקורת על הקולנוע.
ב"משחקי שעשוע" ניסה הנקה ליצור אלטרנטיבה לסרטים אחרים שהתיימרו לבקר את האלימות המוצגת באמצעי התקשורת, שלדעתו של הנקה חטאו במטרתם, ואף השיגו מטרה הפוכה, בכך שהציגו אלימות באור מחמיא וחיובי. בריאיון לקראת הקרנת הבכורה של הסרט הביא הנקה כדוגמה לסרט שעסק לדעתו באופן נכון בנושא האלימות את סרטו של לוקינו ויסקונטי מ-1965, "סנדרה של אלף התענוגות", וטען כי הדרך הנכונה להציג אלימות בקולנוע היא "הצגתה כפי שהיא, כלומר בלתי ניתנת לעיכול".
מאוחר יותר הביא הנקה כדוגמה לסרטים שטיפלו לדעתו באלימות באופן שגוי את "רוצחים מלידה" של אוליבר סטון:
לדעתי, סרטו של אוליבר סטון, ואני משתמש בו אך ורק כדוגמה, מהווה ניסיון לעשות שימוש באסתטיקה פשיסטית לשם השגת מטרה אנטי-פשיסטית, וזה לא עובד. מה שמושג הוא למעשה ההפך, מכיוון שמה שנוצר הוא דבר הדומה לסרט פולחן בו סגנון המונטז' מחמיא לאלימות המוצגת ומציגה בעיקר באור חיובי. ניתן לטעון כי "רוצחים מלידה" יוצר לאלימות תדמית אטרקטיבית ללא השארת מרווח כלשהו עבור הצופה. אני חש כי יהיה קשה מאוד להפנות טענה שכזו כלפי "משחקי שעשוע".
לגרסתו של הנקה, מותחנים אמריקאיים כגון "אייר פורס 1" מעבירים מסרים פוליטיים בדומה לסרטים תעמולתיים כגון "אוניית הקרב פוטיומקין" ו"ניצחון הרצון", אך באופן כה כוללני עד שהצופה אינו מעלה בדעתו בשום שלב כי הוא עובר מניפולציה. הנקה טען כי יוצרים בקולנוע האירופי של אחרי מלחמת העולם השנייה נזהרים בשימוש במניפולציות בסרטיהם, לאחר שניצולו של הקולנוע בידי יוצרים כגון לני ריפנשטהל חשף את הסכנה הטמונה בקולנוע. לדבריו, סרטים כגון אלה הנפוצים לדבריו בהוליווד, בהם סיפור העלילה מוצג באופן ישיר שלכאורה שאינו נתון לפרשנות, הפכו לנדירים בקולנוע האירופי.
"משחקי שעשוע" נוצר עבור קהל הצופים של סרטי קולנוע אמריקאיים אלימים, ומשום כך ניתן לו השם בשפה האנגלית "Funny Games". כמו כן, בית הקיץ שבו מתנהל הסרט עוצב באופן שאינו נפוץ באוסטריה אלא בארצות הברית. כאשר הוצע להנקה לביים הפקה מחודשת לסרט בהוליווד, הוא הסכים מכיוון שהסרט האוסטרי לא הצליח במיוחד בארצות הברית. גרסת "משחקי שעשוע" המחודשת האמריקאית נכשלה בסופו של דבר בקופות בארצות הברית וזכתה לביקורות מעורבות.
טכניקה בסרט > צילום ומוזיקה

הסרט נחשב לאירופאי באופיו באופן מובהק, כחלק מניסיונו של הנקה להגיב על הדרך בה "הקולנוע האמריקאי משתעשע בבני אדם... [כך ש]האלימות הופכת להיות נוחה לעיכול".
הסרט מתנהל בקצב איטי, בניגוד לקצב המהיר בו מתנהלים בדרך כלל מותחנים קולנועיים אמריקאיים. הוא נפתח בשוט אווירי ממושך של מכונית משפחתית בדרכה לאתר נופש, ובה מאזינים בני המשפחה למוזיקה קלאסית. סצנה זו פורשה כניסיון לשרטט גבולות בין הבמאי, הדמויות והצופים בסרט.
בשלב מסוים ובמפתיע מופיעים שם הסרט וכותרות הפתיחה, ואת המוזיקה הקלאסית הבוקעת מן המכונית מחליפה מוזיקה אוונגרדית רועשת ושירה צרחנית מאת להקת נייקד סיטי, ללא שינוי בהבעות פניהם הנינוחות של בני המשפחה. השינוי הפתאומי מאווירה פסטורלית לאווירה אלימה בפתיחת הסרט הייתה, כלשונו של הנקה, יצירתן של "נקודתיים אירוניות" המתריעות בפני הצופה על כך שהוא עומד לצפות בסרט מתח. בדומה, השימוש במוזיקה המהווה פרודיה על הבי מטאל קלאסי מהווה הצהרה אירונית על היותו של הסרט פרודיה על ז'אנר המותחן הקלאסי.
הנקה המשיך בסרטיו הבאים להשתמש במוזיקה לשם יצירת אמירה כלשהי, כמו גם לעשות שימוש אך ורק במוזיקה המהווה חלק מן הסיפור וללא פסקול רקע.
טכניקת השוט הממושך חוזרת על עצמה במספר סצנות נוספות, למשל זו המציגה את ניסיונותיו של גאורג הפצוע לתפעל את מכשיר הטלפון לאחר מנוסתה של אנה. השימוש בטכניקה זו פורש כניסיון לגרום לצופים לנסות ולהבין את דמויות הקורבנות.