stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קינו
אפיון עבודתו

הגיבורים של קינו נטו להיות אנשים רגילים, אף על פי שהוא לא ויתר על סצנות סוריאליסטיות או אלגוריות (לדוגמה: שוטרים שזורקים ואליום לתוך פיות פתוחות של המפגינים).
התוכן של מפאלדה נטה להיות יותר מוכר וקרוב ובו זמנית יותר בוגר מאשר רצועות קומיקס דומות. הוא הדגיש, לדוגמה, את דאגתה של מפאלדה לפוליטיקה העולמית או את האובססיה של מנוליטו (אחד החברים של מפאלדה) לגבי כסף. למרות זאת, הקוראים בכל זאת יכלו לראות דמויות אלו כמו ילדים אמיתיים עם הורים אמיתיים, ולא כ"מבוגרים בגוף של ילד". ההומור של קינו לא התיימר להצחיק את קוראיו לשם הצחוק גרידא, אלא להעביר ביקורת על מצב העולם ולהביא לתודעה מצבים אבסורדיים.
ההומור של קינו היה בדרך כלל מריר, ואפילו ציני, שקע לעיתים קרובות בסבל ובאבסורד של המצב האנושי, ללא גבולות של מעמדות. לכן, זה גרם לקורא להתמודד עם בירוקרטיה, שגיאות של רשויות ומוסדות חסרי תועלת או צרי אופקים. ללא ספק - קינו השתמש בטורי הקומיקס שלו כדי לשלוח מסרים בעלי תוכן חברתי לקוראים שלו. עוד משאב טיפוסי שלו היה צמצום מצבים מוכרים עד כדי אבסורד. לעיתים קרובות, הבדיחות חיפשו את החיוך כאמצעי להתעמת עם המציאות הקשה.
מיקוד פסימיסטי זה על המציאות לא מנע מהסיפורים שלו להיות מלאי רוך, שהביעו סימפתיה עמוקה לקורבנות החפים מפשע של החיים (עובדים, ילדים, עקרות בית, פנסיונרים, אומנים) בלי להסתיר את חסרונותיהם ומגבלותיהם. אבל אפילו בקריקטורות של אנשי ממסד מדכאים וביורוקרטים חסרי רגשות הוא הביע אהדה מסוימת כלפיהם, בהיותם קורבנות של הטיפשות שלהם עצמם.
המבט של קינו היה ככל הנראה תוצר של התהפוכות שאירעו בארגנטינה החל משנות ה-60 של המאה ה-20. התערובת של פסימיות והומניזם הייתה כנראה אחת הסיבות העיקריות להצלחתו הגדולה ברחבי אמריקה הלטינית וברחבי העולם.
קינו נפטר ב-30 בספטמבר 2020 משבץ מוחי, בן 88 במותו.
יצירותיו

הרשימה הבאה כוללת רק את היצירות שפורסמו במקור בארגנטינה; מהדורות של מדינות אחרות הן ואריאציות של מהדורות המקור.
יצירותיו > מפאלדה

יצירתו הידועה ביותר, מפאלדה, נוצרה במקור כפרסומת למכונות כביסה. קינו ניסה להשאיר זאת כך אבל הקריקטורה כבר תפסה חזק בקהל, ופרצה את גבולות הפרסומת.
(Mafalda 1 (1970
(Mafalda 2 (1970
(Mafalda 3 (1970
(Mafalda 4 (1970
(Mafalda 5 (1970
(Mafalda 6 (1970
(Mafalda 7 (1971
(Mafalda 8 (1972
(Mafalda 9 (1973
(Mafalda 10 (1974
מפאלדה ללא עריכה (1988)
עשר שנים עם מפאלדה (1991)
הכל מפאלדה (1993)
מפאלדה וחברים 1 (אנגלית, 2004)
מפאלדה וחברים 2 (אנגלית, 2004)
מפאלדה וחברים 3 (אנגלית, 2005)
מפאלדה וחברים 4 (אנגלית, 2006)
מפאלדה וחברים 5 (אנגלית, 2007)
מפאלדה וחברים 6 (אנגלית, 2008)
מפאלדה וחברים 7 (אנגלית, 2009)
מפאלדה וחברים 8 (אנגלית, 2010)
יצירותיו > פרסומים אחרים

העולם של קינו (1963) (נערך מחדש ב-1998)
אל תצעק עליי (1972) (1999)
אם הייתי במקומך (1973)
טוב, תודה, ואיך אצלך? (1976)
גברים עם כיס (1977)
על שולחן טוב (1980)
לא אמנות, לא תפקיד (1981)
תנו לי להמציא (1983)
קינותרפיה (1985)
אנשים באתר שלך (1986)
כן, מותק (1987)
חזקים, יהירים וחסרי אונים (1989)
בן אנוש נוצר (1991)
לא הלכתי (1994)
חרוזים ושינויים אחרים (1995) (רק האיורים; הטקסטים נכתבו על ידי חורחה טימוסי)
איזה רעים האנשים! (1996)
כמה טוב! (1999)
זה לא הכל (אוסף) (2002)
איזה הווה בלתי ייצוגי! (2005)
הרפתקת האכילה (2007)
הכל מפאלדה (2007)
מי זה הולך שם? (2012)
"פשוט קינו" (2016)
יצירות באנימציה

בארגנטינה
מפאלדה (1965)
מפאלדה (1982)
בספרד (נעשו בשיתוף האנימטור הקובני חואן פאדרון)
קינוסקופיו (1986–1988), מבוסס על רעיונותיו וציוריו של קינו
מפאלדה (1991), סדרה של 104 פרקים בני דקה כל אחד.
פרסים

דקל הזהב בסלון הבינלאומי של ההומור בבורדיגרה, איטליה, 1978
קריקטוריסט השנה ב-1982, הוענק על ידי עמיתיו
פרס קונקס פלטינה בתחום אמנות חזותית - הומור גרפי 1982 ו-1992
אזרח כבוד ומפתח העיר מנדוזה ב-1988
פרס מקס ומוריץ לקומיקס הבינלאומי הטוב ביותר, על מפאלדה, הוענק על ידי הסלון הבינלאומי השלישי לקומיקס של Erlangen בשנת 1988
פרס צלחת הכסף של התאחדות היזמים בתחום המסעדנות במדריד, 1997, בזכות תרומה ליוקרה והפצה של הגסטרונומיות
המאסטר של אמנות על ידי משרד התרבות של ממשלת העיר של בואנוס איירס ב-1998
פרס זכויות האדם של בני ברית ב-1998
פרס Haxtur (ספ') למחבר שאנו אוהבים, 2000, בסלון הבינלאומי לקומיקס של נסיך אסטוריאס (ספ')
פרופסור לשם כבוד של ההומור על ידי אוניברסיטת Alcala de Henares (ספרד) בשנת 2000
פרס אמריקה הלטינית להומור גרפי Quevedos, בשנת 2000
פרס לקריקטורה "קטרינה", הוענק על ידי יריד הספרים הבינלאומי של גואדלחרה ב-2003
אזרח כבוד של בואנוס איירס ב-2004
אביר מסדר איזבל הקתולית (ספ') ב-2005
אזרח כבוד של Guaymallén (אנ') ב-2005
קרן הנסיך קלאוס לתרבות ופיתוח בשנת 2005
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה הלאומית של קורדובה בשנת 2006
פרס אקסטרמדורה ליצירה הטובה ביותר בקריירה האמנותית של מחבר איברו-אמריקאי ב-2007
פרס Konex (ספ')- ציון הקריירה ב-2012
עיטור לגיון הכבוד של הרפובליקה הצרפתית 2014
פרס נסיך אסטוריאס לתקשורת הפקולטה למדעי הרוח, 2014
מאי 2014: ציון לשבח "סנטור דומינגו פאוסטינו סרמיאנטו", הוענק על ידי הקונגרס של האומה הארגנטינית.
מסדר אמנותי ותרבותי פבלו נרודה (ספ') בצ'ילה, 2015
הערות שוליים

↑  ביוגרפיה, באתר http://www.quino.com.ar/
↑  הצהרת זכויות הילד של יוניצ"ף, באתר אמנסטי קטלוניה
↑  מפאלדה והדמויות של קינו מגיעות לרכבת התחתית, באתר La Nación, ‏31 באוגוסט 2008
↑  ההומור הגראפי הארגנטיני - בין אירוניה להבעת דעה, באתר https://www.clarin.com/, ‏5 בדצמבר 2009
↑  מפאלדה מגיעה לעולם הדיגיטלי, באתר http://www.panareadigital.com/, ‏28 בפברואר 2013 (ארכיון)
1 2  קינו, פרס נסיך אסטוריאס, באתר http://www.elmundo.es/, ‏21 במאי 2014
↑  ראיון באנגלית: קינו, בצד המצחיק של החופש, באתר www.unesco.org, ‏23 ביוני 2009
↑  מפאלדה 1, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה 2, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה 3, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה 4, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה 5, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה 6, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה 7, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה 8, באתר http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה 9, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה 10, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה ללא עריכה, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  10 שנים עם מפאלדה, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  הכל מפאלדה, באתר האתר הרשמי של קינו: http://www.quino.com.ar/
↑  מפאלדה וחברים 1
↑  מפאלדה וחברים 2
↑  מפאלדה וחברים 3
↑  מפאלדה וחברים 4
↑  מפאלדה וחברים 5
↑  מפאלדה וחברים 6
↑  מפאלדה וחברים 7
↑  מפאלדה וחברים 8
↑  חואן פדרון
1 2 3 4 5  פרסים, באתר האתר הרשמי של קינו
1 2  פרסי קונקס שהוענקו לקינו, באתר קרן קונקס: http://www.fundacionkonex.org/
↑  פרס מקס ומוריץ, באתר הסלון הקומי בארלנגן: https://www.comic-salon.de/de
↑  קינו מקבל את הציון לשבח, באתר טוויטר, ‏28 במאי 2014
↑  פרס המסדר האמנותי פבלו נרודה בצ'ילה, ‏15 בינואר 2015
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007316676905171  PLWABN: 9810565883205606  BIBSYS: 90579440  BNE: XX1067687  BnF: cb119209075 (data)  CANTIC: a11655173  CiNii: DA05092582  GND: 108798615  ICCU: CFIV036508  ISNI: 0000 0001 2102 7331  LCCN: n83019479  NDL: 01123145  NKC: jn19992000930  NLK: KAC201947899  NTA: 069012679  RERO: 02-A000134814  SELIBR: 272063  SUDOC: 027086577  Trove: 1261579  ULAN: 500403548  VIAF: 84003216   WorldCat (עם VIAF): 84003216 
חתימת האמן
קינו בטקס פתיחת יריד הספרים הבינלאומי ה-40 של בואנוס איירס, 2014
כריכת הספר Mafalda 3
פיראן

| --- | --- |
סמל פיראןסמל פיראן
מראה פנורמי של פיראן (2015)
מראה פנורמי של פיראן (2015)
 מדינה:  סלובניה סלובניה
 אזור סטטיסטי:  אובלאנו-קראשקה
 חבל ארץ:  איסטריה איסטריה
 ראש העיר:  פטר בוסמן
 שטח:  0.7 קמ"ר
 גובה:  16 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ בעיר:  3,787 (1 בינואר 2023)
  ‑ צפיפות:  5,531 נפש לקמ"ר (2017)
 קואורדינטות:  45°31′42″N 13°34′13″E﻿ / ﻿45.52833°N 13.57028°E﻿ / 45.52833; 13.57028
 אזור זמן:  UTC+1
 http://www.piran.si
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת סלובניה מוגדלת) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. פיראן(למפת סלובניה רגילה) ליובליאנה מריבור צליה קרשקו נובו מסטו  פוסטוינה קראן נובה גוריצה  א י ט ל י ה  אוסטריה הונ. קרואטיה הים האד. פיראן  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
פיראן בציור של לואי-פרנסואה קסאס, סביבות 1784
פִּירָאן (בסלובנית: ‏Piranקובץ:Sl-Piran.ogg‏Ⓘ‏) היא עיירת נמל בדרום-מערב סלובניה, השוכנת לחוף הים האדריאטי. המקומיים כוונו את הסירות שנכנסו לנמל באמצעות לפידים אש, ומכאן מקור השם פיראן. פיר - אש.
היסטוריה

עדויות ליישוב מאורגן במקום קיימות החל מהמאה ה-1 לפנה"ס עת נשלט האזור על ידי הרפובליקה הרומית. במחצית השנייה של המאה ה-6 פשטו על העיר האווארים וכבשו אותה. במהלך המאה ה-8 עבר היישוב לחזקת האימפריה הפרנקית ובהמשך לחזקת האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1283 נכבש המקום על ידי הרפובליקה של ונציה ובעיירה חלה תנופת פיתוח כלכלי. ב-1558 פרצה במקום מגפת דבר אשר גרמה למותם של שני שלישים מתושבי פיראן. ב-1797 לאחר קריסת הרפובליקה הוונציאנית עברה העיר לחזקת ממלכת הבסבורג, אך ב-1806 נכבשה על ידי צבאותיו של נפוליאון בונפרטה והפכה חלק מהקיסרות הראשונה של צרפת. ב-1814 שבה לידיים אוסטריות.
העיר נשלטה על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית עד למלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה נכללה בשטחי ממלכת איטליה. לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה פיראן בשטחי האזור החופשי של טריאסטה(אנ') תחת פיקוח האו"ם וב-1954 סופחה לרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. לאחר הסיפוח היגרו תושבים רבים ממוצא איטלקי לשטחי איטליה. ב-1975 נחתמה אמנת אוזימו אשר שמה קץ למחלוקת בין יוגוסלביה לאיטליה. במקום הוקם מבדוק, וכן קמה תעשיית מזון מן הים.
במרכז העיירה כיכר על שם המלחין והכנר האיטלקי ג'זפה טרטיני, אחד מתושביה המפורסמים של פיראן. השטח שבו נמצאת הכיכר, היה בעבר חלק מהנמל, לקראת סוף המאה ה-19 ריצפו התושבים את השטח, וכך נוצרה הכיכר.
ב-1991 לאחר פירוק יוגוסלביה נכללה פיראן בשטחי סלובניה.
הקהילה היהודית

לפי מקורות שניוניים הגיעו יהודים לפיראן במחצית השנייה של המאה ה-14, עת נשלטה על ידי הרפובליקה של ונציה. התיעוד הראשון בכתובים לנוכחות יהודים בפיראן הוא מ-1480. התיעוד הוא בהקשר להקמת בנק בבעלות יהודית. עד לשלהי המאה ה-17 מתועדים כתבי זכויות שניתנו ליהודים שעסקו במתן הלוואות.
בני הקהילה התגוררו ברובע אשר שכן במרכז בעיר העתיקה וכונה בהמשך Židovski Trg (הרובע היהודי). במקום פעל בית כנסת אשר על חורבותיו הוקמה בהמשך כנסיית סטפן הקדוש. במקום פעל בית עלמין יהודי שאת שרידיו לא ניתן היה לאתר. ב-1714 הוטל על היהודים לגור בגטו שבודל משאר חלקי העיר העתיקה. בסוף המאה ה-18 לא תועדה נוכחות יהודים בעיר.
ב-1980 בוצעו עבודות חפירה ושיקום באזור העיר העתיקה והגטו היהודי. המקום נקרא מחדש: "כיכר הרובע היהודי" (בסלובנית: Kare Zidovski trg). עם זאת, מבנים עתיקים אשר שימשו למגורי בני הקהילה היהודית ברובע נהרסו במסגרת עבודות הפיתוח.
ערים תאומות

מקדוניה הצפונית אוחריד, מקדוניה הצפונית
הערות שוליים

↑  נתוני אוכלוסין בפיראן, באתר הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סלובניה (באנגלית).
1 2  K. Jelinčič Boeta, ‏Jews of Medieval »Slovenia« until the Expulsions of 1496–1515, באתר .dlib.si (באנגלית).
↑  הקהילה היהודית בפיראן, בתוך: צבי לוקר (עורך), פנקס הקהילות - יוגוסלאוויה, הוצאת יד ושם, ירושלים, 1988, עמ' 277-276.
↑  קהילת פיראן, באתר Jewish cemetery project (באנגלית).
↑  צילום מבני הגטו היהודי בפיראן (1966), באתר המרכז לאמנות יהודית.
↑  אתרי מורשת יהודית בסלובניה, עמוד 14, באתר אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (באנגלית)
↑  כיכר הרובע היהודי בפיראן, באתר jguideeurope.org (באנגלית).
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007562438605171  BnF: cb12091803s (data)  GND: 4115977-9  LCCN: n86092736  NKC: ge579948  NSK: 000072242  SUDOC: 083276149  VIAF: 140804736   WorldCat (עם VIAF): 140804736 
פסל ג'וזפה טרטיני, אוחז בידו כינור, במרכז העיירה
הכניסה לנמל. הכיתוב באיטלקית בסלובנית
הפיגוע בשוק מחנה יהודה (1968)

| --- | --- |

שוק מחנה יהודה
 תאריך:  22 בנובמבר 1968 
 מקום:  שוק מחנה יהודה 
 קואורדינטות:  31°47′02″N 35°12′47″E﻿ / ﻿31.783861111111°N 35.213138888889°E﻿ / 31.783861111111; 35.213138888889
 סוג:  מכונית תופת
 הרוגים:  12 
 פצועים:  50
  (למפת ירושלים מוגדלת) הפיגוע בשוק מחנה יהודה(למפת ירושלים רגילה) הפיגוע בשוק מחנה יהודה(למפת הרי ירושלים רגילה) הפיגוע בשוק מחנה יהודה(למפת הרי ירושלים מוגדלת) הפיגוע בשוק מחנה יהודה
 
הפיגוע בשוק מחנה יהודה התרחש ביום שישי, 22 בנובמבר 1968. מכונית תופת שהוצבה בכניסה לשוק התפוצצה וגרמה למותם של 12 אנשים, לפציעתם של כחמישים ולנזק כבד לרכוש. היה זה אחד הפיגועים הקשים שהתרחשו בישראל לאחר מלחמת ששת הימים.
המכונית, מדגם מוריס אוקספורד, הוצבה ליד מספרה ודוכן פיס ברחוב אגריפס 48, בפינת רחוב עץ חיים (בקרבת מקומו דהיום של מרכז כלל). היא התפוצצה בשעה 9:30, בעת שהשוק המה קונים לקראת השבת. ההתפוצצות החריבה חנויות ודוכנים בסמוך אליה והציתה אש סביבה כתוצאה מפיצוץ מכל הדלק של המכונית. עשר מכוניות עלו בלהבות. מרכז ירושלים כולו הזדעזע וחלונות ראווה בו הופלו. הבניינים הסמוכים להתפוצצות ניזוקו ותשע דירות מגורים פונו עקב כך מתושביהן. במקום בו עמדה מכונית התופת נפער מכתש בקוטר של שני מטרים ובעומק של 70 סנטימטרים.
הנפגעים הועברו לטיפול בבתי החולים בעיר ובעיקר לבית החולים שערי צדק, ששכן אז בקרבת השוק, ברחוב יפו. רבים מהם הובאו לשם על ידי אזרחים שמיהרו לפנותם במכוניות פרטיות. בין הפצועים היה תלמיד בצלאל (ולימים חתן פרס ישראל לציור) פנחס כהן גן.
ההרוגים בפיגוע, ובהם שני תושבי מזרח ירושלים, כולם גברים, היו בני 18 עד 78. במספרה ובדוכן הפיס נהרגו ארבעה אנשים.
המשטרה עצרה לחקירה כ-500 איש, שרובם שוחררו במהרה. כמו כן הטילה באותו ערב עוצר על מזרח ירושלים - לראשונה מאז השבועות הראשונים שלאחר מלחמת ששת הימים, וערכה שם חיפושים מבית לבית. העוצר הוסר בבוקר יום ראשון.
ראש הממשלה לוי אשכול בא לביקור באתר הפיגוע וכך גם שר הביטחון משה דיין, שר החוץ אבא אבן, הרמטכ"ל חיים בר-לב ואלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי.
בתגובה לפיגוע הפציץ חיל האוויר 11 מטוסים לא מאוישים בשדה התעופה בביירות. תגובה זו גררה גינוי חריף מאת האפיפיור פאולוס השישי, שבחר להתעלם מהפיגוע עצמו ולא לגנותו.
תגובות גינוי לפיגוע פורסמו בישראל ומחוצה לה, לרבות גינוי של הוועד הערבי של יפו וגינוי במאמר המערכת של העיתון "אל קודס".
החתונה היוונית שלי

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  ג'ואל זוויק
 הופק בידי:  גרי גוטמן   טום הנקס   ריטה וילסון
 תסריט:  ניה ורדלוס
 שחקנים ראשיים:  ניה ורדלוס   ג'ון קורבט   לייני קאזאן   מייקל קונסטנטין
 מוזיקה:  כריס וילסון 
 צילום:  ג'פרי יור 
 מדינה:  ארצות הברית, קנדה 
 חברת הפקה:  האחים וורנר, Warner Bros. Pictures 
 חברה מפיצה:  IFC Films
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית 19 באפריל 2002   ישראל 11 ביולי 2002
 משך הקרנה:  95 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית, יוונית
 סוגה:  קומדיה רומנטית 
 מקום התרחשות:  שיקגו 
 הכנסות:  $368,744,044
 הכנסות באתר מוג'ו:   mybigfatgreekwedding
 סרט הבא:  החתונה היוונית שלי 2
 דף הסרט ב־IMDb
 
החתונה היוונית שלי (באנגלית: My Big Fat Greek Wedding) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה, בבימויו של ג'ואל זוויק. הסרט יצא לאקרנים ב-19 באפריל 2002. הסרט גרף כ-368 מיליון דולר, והיה לאחד הסרטים הרווחיים ביותר באותה שנה. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר. לסרט יצא סרט המשך החתונה היוונית שלי 2.
עלילה

טולה פורטוקלוס (ניה ורדלוס), אמריקאית ממוצא יווני, עוזרת להוריה במסעדה המשפחתית שלהם. היא הגיעה לגיל שלושים ועוד לא התחתנה. פגישה מקרית עם בחור גורמת לה לעשות מהפך בחייה. תחילה היא נרשמת לקורס מחשבים. בעזרת אמה, מריה (לייני קאזאן), היא מצליחה לשכנע את אביה, (מייקל קונסטנטין) לעבור לעבוד בסוכנות הנסיעות של דודתה. במקביל היא משפרת את הופעתה החיצונית. בינתיים טולה והבחור איאן (ג'ון קורבט) מתאהבים ומחליטים להתחתן, אך אביה מאוכזב מכך שבחיר ליבה אינו יווני.
צוות שחקנים

פוטלה "טולה" פורטוקלוס - ניה ורדלוס
איאן מילר - ג'ון קורבט
קוסטס "גאס" פורטוקלוס - מייקל קונסטנטין
מריה פורטוקלוס - לייני קאזאן
דודה וולה - אנדרה מרטין
אטנה פורטוקלוס - סטרולה לוגוד'הטיס
ניק פורטוקלוס - לואיס מנדילור
בת דודה ניקי - גיה כרדיס
בן דוד אנג'לו - ג'ואי פאטוואן
רונדי מילר - ברוס גריי
האריט מילר - פיונה רייד
פריז מילר - אריאל שוגרמן
גברת וויט - ג'יין איסטווד
סרט המשך

הקדימון הראשון לסרט יצא ב-11 בנובמבר 2015, והסרט עצמו יצא לאקרנים בשם "החתונה היוונית שלי 2" ב-25 במרץ 2016. הסרט לא זכה לביקורות חיוביות. ב-2023 יצא הסרט "החתונה היוונית שלי 3" אשר זכה אף הוא לביקורות שליליות.
הערות שוליים

↑  https://www.rottentomatoes.com/m/my_big_fat_greek_wedding_2/ ביקורת סרט ההמשך באתר rotten tomatoes
| פרס סטלייט לסרט הטוב ביותר |
| --- | --- | --- |
| דרמה (1996–2009, 2018–הווה) | פארגו (1996) ‏•‏‏ טיטניק (1997) ‏•‏‏ הקו האדום (1998) ‏•‏‏ המקור (1999) ‏•‏‏ טראפיק (2000) ‏•‏‏ בחדר המיטות (2001) ‏•‏‏ הרחק מגן עדן (2002) ‏•‏‏ באמריקה (2003) ‏•‏‏ מלון רואנדה (2004) ‏•‏‏ הר ברוקבק (2005) ‏•‏‏ השתולים (2006) ‏•‏‏ ארץ קשוחה (2007) ‏•‏‏ נער החידות ממומביי (2008) ‏•‏‏ מטען הכאב (2009) ‏•‏‏ סיפורו של רחוב ביל (2018) ‏•‏‏ פורד נגד פרארי (2019) ‏•‏‏ ארץ נוודים (2020) ‏•‏‏ בלפסט (2021) ‏•‏‏ אהבה בשחקים: מאווריק (2022) ‏•‏‏ אופנהיימר (2023) ‏•‏‏ הברוטליסט (2024) |  |
| מוזיקלי או קומדיה (1996–2009, 2018–הווה) | אוויטה (1996) ‏•‏‏ הכי טוב שיש (1997) ‏•‏‏ שייקספיר מאוהב (1998) ‏•‏‏ להיות ג'ון מלקוביץ' (1999) ‏•‏‏ האחות בטי (2000) ‏•‏‏ מולין רוז' (2001) ‏•‏‏ החתונה היוונית שלי (2002) ‏•‏‏ אבודים בטוקיו (2003) ‏•‏‏ דרכים צדדיות (2004) ‏•‏‏ הולך בדרכי (2005) ‏•‏‏ נערות החלומות (2006) ‏•‏‏ ג'ונו (2007) ‏•‏‏ חופשייה ומאושרת (2008) ‏•‏‏ Nine‏ (2009) ‏•‏‏ האקסים של החברה שלי (2010) ‏•‏‏ כוכב נולד (2018) ‏•‏‏ היו זמנים בהוליווד (2019) ‏•‏‏ הבמה של ראדה (2020) ‏•‏‏ טיק, טיק... בום! (2021) ‏•‏‏ הכול בכל מקום בבת אחת (2022) ‏•‏‏ נשארים לחג (2023) ‏•‏‏ אנורה (2024) |  |
| סרט קולנוע (2010–2017) | הרשת החברתית (2010) ‏•‏‏ היורשים (2011) ‏•‏‏ אופטימיות היא שם המשחק (2012) ‏•‏‏ 12 שנים של עבדות (2013) ‏•‏‏ בירדמן (2014) ‏•‏‏ ספוטלייט (2015) ‏•‏‏ לה לה לנד / מנצ'סטר ליד הים (2016) ‏•‏‏ ארץ אלוהים / שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי (2017) |  |
| סרט עצמאי | שחור על לבן (2018) |  |
ערך זה הוא קצרמרבנושא קולנוע. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
הר ברוקבק

| --- | --- |

כרזת הסרט
 מבוסס על:  הר ברוקבק 
 בימוי:  אנג לי 
 הופק בידי:  דיאן אוסאנה   ג'יימס שיימוס
 תסריט:  לארי מקמורטרי, דיאן אוסאנה 
 עריכה:  ג'ראלדיין פרוני דילן טיצ'נור
 שחקנים ראשיים:  הית' לדג'ר   ג'ייק ג'ילנהול   אן האת'וויי   מישל ויליאמס   רנדי קווייד
 מוזיקה:  גוסטבו סנטאולאלה 
 צילום:  רודריגו פריטו 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  Good Machine 
 חברה מפיצה:  סרטי פוקוס
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  9 בדצמבר 2005
 משך הקרנה:  130 דקות
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט רומנטי, סרט דרמה, סרט להט"בי 
 מקום התרחשות:  טקסס, ויומינג, הר סיגנל 
 תקופת התרחשות:  שנות ה-80 של המאה ה-20, שנות ה-60 של המאה ה-20 
 תקציב:  14,000,000‏$
 הכנסות:  178,062,759‏$
 הכנסות באתר מוג'ו:   brokebackmountain
 פרסים:  שלושה פרסי אוסקר   פרס באפטא   גלובוס הזהב
 www.brokebackmountain.com
 דף הסרט ב־IMDb
 
ג'ילנהול והת'וואי בתפקיד ג'ק טוויסט ולורין ניוסם.
הר ברוקבק (באנגלית: Brokeback Mountain) הוא סרט קולנוע אמריקאי מאת הבמאי אנג לי משנת 2005. הסרט זכה בפרס באפטא, בפרס גלובוס הזהב ובשלושה פרסי אוסקר.
בסרט מככבים הית' לדג'ר, ג'ייק ג'ילנהול, אן האת'וויי, מישל ויליאמס ורנדי קווייד.
הסרט מתאר מערכת יחסים רומנטית הומוסקסואלית בין שני בוקרים במערב התיכון של ארצות הברית בשנות ה-60, ה-70 וה-80 של המאה ה-20. הוא נחשב לייחודי משום שהוא מתאר יחסים הומוסקסואליים מבלי להתייחס לזכויות הומוסקסואלים ולמאבקם לזכויות אלה בשנות ה-60 וה-70, ומתמקד במקום זאת בסיפור האהבה עצמו.
התסריט נכתב על ידי דיאן אוסאנה וזוכה פרס הפוליצר לארי מקמורטרי על בסיס סיפור קצר באותו שם, מתוך האוסף סיפורי ויומינג, שנכתב על ידי הסופרת האמריקאית אני פרו.
תקציר עלילה

הסרט מספר על אניס דל מאר (מגולם על ידי הית' לדג'ר) וג'ק טוויסט (מגולם על ידי ג'ייק ג'ילנהול) הנפגשים בעת רעיית צאן על הר ברוקבק (הר שאינו קיים במציאות) בוויומינג בשנת 1963, ומתאהבים זה בזה. הסרט מספר על מערכת היחסים שביניהם בעשרים השנה שלאחר פגישתם הראשונה.
לאחר שסיימו לרעות את הצאן, התחתן אניס עם אלמה בירס (מגולמת על ידי מישל ויליאמס) וג'ק עובר לטקסס ומתחתן עם לורין ניוסם (מגולמת על ידי אן האת'וויי).
ארבע שנים מאוחר יותר נפגשים שוב ג'ק ואניס, ומגלים זה לזה כי הם עדיין אוהבים האחד את רעהו (אשתו של אניס צופה בהם ומגלה זאת בעצמה). ג'ק מציע כי יתגרשו ויעברו לגור יחד בחווה, אולם אניס זוכר כי ראה בילדותו התעללות ורצח של חוואי הומוסקסואל והוא חושש מכך. אניס מרגיש מחויב למשפחתו ואף לאחר גירושיו מאלמה, הוא נשאר לגור בקרבת שתי בנותיו. ג'ק ואניס ממשיכים להיפגש - בתחילה כמה פעמים בשנה ומאוחר יותר כל חודש במשך עשרים שנה.
לאחר שאניס שוב מסרב להצעתו של ג'ק לגור יחד, מגלה אניס כי ג'ק נהרג. אשתו של ג'ק מתארת את מותו בתאונה, ותוך כדי האזנה לדבריה אניס מדמיין שג'ק הותקף על ידי כנופיה - הגורל שממנו חשש. נסיבות מותו של ג'ק נשארו עמומות בכוונה. אניס נוסע לבית הוריו של ג'ק במטרה לקחת את אפרו ולפזר אותו בהר ברוקבק ובכך להגשים את בקשתו האחרונה של ג׳ק. הוא מגלה כי הוריו ידעו על נטייתו המינית של בנם ואף הסכימו לכך שהוא יתגורר במקום עם בן זוגו. הוריו של ג'ק מספרים לאניס שג'ק כל הזמן דיבר עליו ורצה שהם ינהלו את החווה המשפחתית, אך בגלל שאניס לא הסכים לבוא איתו הוא התחיל לדבר על כך שבאביב הבא יביא גבר אחר, אך לא הספיק. אביו של ג'ק מסרב לתת לאניס לקחת את אפרו ודורש שהוא ייקבר בחלקה המשפחתית. אניס מגלה בארון הבגדים של ג'ק את שתי החולצות שלבשו שניהם ביום האחרון שבו שהו על הר ברוקבק בשנה שבה נפגשו. בהסכמת אמו של ג׳ק הוא לוקח אותן איתו.
הסרט מסתיים כשבתו של אניס באה לבקר אותו ומספרת לו שהיא עומדת להתחתן. היא אומרת שהיא מקווה שיבוא אך אניס אומר שהוא יצטרך לעבוד באיסוף העדר באותה תקופה - אותה סיבה שבשלה ביטל את אחד המפגשים המתוכננים עם ג׳ק בפגישתם האחרונה (מה שגרם להתפרצות תסכול של ג׳ק ולריב ביניהם). אולם כמה רגעים לאחר מכן הוא אומר לה "את יודעת מה... אני חושב שהם יכולים למצוא לעצמם קאובוי חדש", והם מחייכים זה אל זה. לאחר שבתו יוצאת אניס פותח את הארון ומסתכל על החולצות שלו ושל ג׳ק ועל התמונה של הר ברוקבק, עם דמעות בעיניו, ולוחש "ג׳ק, אני נשבע..."
אתר הצילום

אף שאנג לי נוהג לצלם את סרטיו במקום בו הם אמורים להתרחש, סרט זה (וכן "נמר, דרקון") צולם באתרים אחרים. הסרט צולם בפרובינציית אלברטה שבקנדה, בשל נופי הטבע שבה, הדומים לאזורים הטבעיים של ויומינג שם מתרחשת עלילת הסרט. הסרט צולם בקנדה בין היתר בשל העלויות הנמוכות יותר של הצילום בקנדה, וכן בשל העזרה שניתנה לצילום הסרט על ידי הממשל המקומי של אלברטה.
פרסים

הסרט זכה לתשבחות רבות ממבקרי הקולנוע, וכן בארבעה פרסי גלובוס הזהב הכוללים את הפרס עבור סרט הדרמה הטוב ביותר (מתוך שבע מועמדויות - מספר המועמדויות הרב ביותר לסרט אחד בשנת 2005). הסרט זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה וכן בפרס הסרט הטוב ביותר של תא המבקרים של בוסטון וכן של תא המבקרים של דאלאס, תא המבקרים של פלורידה, לאס וגאס, לוס אנג'לס, תא המבקרים של ניו יורק, תא המבקרים של סן פרנסיסקו, איגוד מבקרי הקולנוע של דרום מזרח ארצות הברית, אגודת מבקרי הקולנוע של יוטה, ופרס באפט"א עבור הסרט הטוב ביותר. הסרט היה מועמד לקבלת שמונה פרסי אוסקר וזכה בשלושה: הבימוי הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר והפסקול הטוב ביותר.
ביקורות

על אף ששירות החדשות הקתולי בארצות הברית נתן לסרט ביקורת טובה, הוא קבע כי הסרט מיועד לצפייה למבוגרים בלבד בשל עמדתה של הכנסייה הקתולית בנוגע ליחסים הומוסקסואליים - קביעה שעוררה ביקורת רבה.
כתבים פוליטיים רבים ברשת החדשות פוקס (ובהם ביל אוריילי, ג'ון גיבסון וקל תומאס) העירו כי הסרט מיועד לשרת אג'נדה מסוימת של ארגונים פרו-הומוסקסואליים, והמליצו לצופים לראות במקומו את הסרט בעל האוריינטציה הנוצרית - "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" (וכן העירו שהסרט הנוצרי ראוי יותר לאוסקר מאשר "הר ברוקבק").
כמו כן, מספר קבוצות של נוצרים פונדמנטליסטים בארצות הברית כמו נשים מודאגות למען אמריקה והמשפחה במוקד תקפו את הסרט כסרט לא מוסרי, ומספר בתי קולנוע, כמו במדינת יוטה, סירבו להקרינו בטענת "חוסר מוסר".
עיבודים מחודשים > תיאטרון

בחודש מרץ 2023 פורסם כי הסרט יזכה לעיבוד בימתי בוסט אנד בלונדון בכיכובם של השחקנים האמריקאיים מייק פייסט (אנ') ולוקאס הדג'ס. המופע יעלה ב-10 במאי 2023 וירוץ עד 12 באוגוסט בתיאטרון ה-"@sohoplace".
סימון וואה

| --- | --- |

דיוקן עצמי 1626/1627
 לידה:  9 בינואר 1590 פריז
 פטירה:  30 ביוני 1649 (בגיל 59) פריז
 לאום:  צרפתי
 תחום יצירה:  ציור ורישום
 זרם באמנות:  בארוק
 יצירות ידועות:  לואי השלושה עשר, תצוגה בבית המקדש, Mary Magdalene 
 בן או בת זוג:  Virginia Vezzi (אפריל 1626–?) 
 
סימון ווּאֶה (בצרפתית: Simon Vouet, ‏9 בינואר 1590, פריז – 30 ביוני 1649, פריז) היה צייר ורשם הידוע בעיקר כמי שהביא את ציור הבארוק מאיטליה לצרפת.
ילדותו

ווּאֶה נולד בפריז ב-1590. אביו היה צייר בשם לורן וואה (Laurent Vouet) וסביר להניח שסימון רכש אצלו את יסודות הציור. בגיל צעיר עבר להתגורר באנגליה, והיה חלק מפמליית הברון מסנסי, השגריר הצרפתי בקונסטנטינופול.
באנגליה הוכר כילד מחונן וצייר דיוקנאות. ישנן עדויות שצייר דיוקנאות ברמה גבוהה כבר בגיל 14 (ציור של גברת). ידוע שסימון וואה ביקר בקונסטנטינופול (איסטנבול) בהזמנת השגריר הצרפתי ב-1611–1612 לפני שעבר להתגורר באיטליה.
התקופה האיטלקית

וואה פעל באיטליה בשנים 1613–1627. תחילה הגיע לוונציה, וממנה עבר לאחר כשנה לרומא, בה היה עיקר פועלו. הוא כיהן כנשיא האקדמיה של סן לוקא ברומא, והיה הזר הראשון שהוזמן לקשט את בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא. בנוסף, באותה תקופה יצא מרומא למספר מסעות עבודה קצרים אשר הניבו יצירות בעלות חשיבות רבה.
התקופה האיטלקית > 1612–1613 – ונציה

ב-1612 הגיע לוונציה, עירם של האמנים הידועים בליני, טיציאן, ורונזה וטינטורטו, יוצרי האסכולה הוונציאנית. אלו היו ביחסי תחרות מרה מחד, והשפעה הדדית ניכרת מאידך. וואה הושפע מטיציאן ובליני, מהצבע והפרספקטיבה ביצירות של ורונזה. השפעתו המכרעת של טינטורטו על וואה ניכרת בעבודותיו "הסעודה האחרונה" (1615), ״מגדת העתידות״ (1618), ״הלידה״ (1620), ו"הצליבה" (1622, מוצגת בגנואה). ההשפעה ניכרת אף יותר ביצירות ״הפיתויים של פרנסיס הקדוש״ (1624) ו-"Crucifixion" משנת 1636–1627 (מוצגת בליון, צרפת).