stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
ביל"ו

תקנות ביל"ו בכתב יד בצרפתית, שחובר בקושטא ב-1882
סמל ביל"ו בבית הכנסת בגדרה
צריף העץ של אנשי ביל"ו, כנראה היחיד שנותר, ברחוב הראשי בגדרה
רחוב על שם הארגון בשכונת קטמון בירושלים
בול שהונפק בשנת 1952 לציון 70 שנה לעליית ביל"ו
תנועת בִּיל"וּ הייתה התארגנות של צעירים בעל אופי יהודי ציוני אשר הוקמה בא' בשבט ה'תרמ"ב, 21 בינואר 1882 בעיר חרקוב שבאוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית. שמה מורכב מראשי התיבות של הפסוק ”בֵּית יַעֲקֹב לְכוּ וְנֵלְכָה” (ישעיהו, ב', ה'). בתחילה קראה לעצמה הקבוצה בשם "דאבי"ו" - ראשי תיבות משמות, י"ד, ט"ו: ”דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְיִסָּעוּ”. התנועה הוקמה לאחר הפוגרומים, "הסופות בנגב", אשר התחוללו ברוסיה בעקבות רצח הצאר בידי מהפכנים, בשנת 1881. 
מייסדי ביל"ו הציבו לעצמם למטרה להתיישב בארץ ישראל. הם קראו להתחדשות פוליטית-כלכלית ורוחנית-לאומית של העם היהודי בארץ ישראל וכן להתחדשות השפה העברית. הם נחשבים לקבוצה הציונית-סוציאליסטית הראשונה, בשל ניסיונותיהם בחיי שיתוף וקומונה, ומאבקם בפקידי הברון רוטשילד, דבר שיצר חילוקי דעות קשים בינם לבין רוב תושבי המושבות האחרות בתקופתם.
רקע

תנאי המחיה היו קשים עבור כל נתיני האימפריה הרוסית בסוף המאה ה-19, אך במיוחד עבור האוכלוסייה היהודית באימפריה, כתוצאה מהפוגרומים של "סופות בנגב" וממדיניות הממשלה הרוסית בחוקי מאי, אשר נהוג לומר שנועדו "לגרום לשליש מן היהודים להגר, לשליש להיטבל ולשליש למות ברעב". מלבד יהודים עשירים, לרוב האוכלוסייה היהודית לא ניתן להתגורר מחוץ לתחום המושב. בתוך תחום המושב נאסר על היהודים לחיות בערים הגדולות, כגון קייב, כמו גם בכפרים אשר הכילו פחות מ-500 תושבים.
ממשלת הצאר גייסה את התושבים היהודים לצבא הרוסי במספר רב יותר משאר האוכלוסייה. החיילים היהודים סבלו מאפליה – הם נאלצו לעזוב את תחום המושב על מנת לשרת ביחידות הצבאיות שאליהן גויסו, אך כאשר היחידות קיבלו חופשה, אולצו החיילים היהודים לחזור לתחום המושב, גם כאשר שירתו באזור המזרח הרחוק הרוסי. חוקים נוספים התירו את גירושן של משפחות יהודיות שלא היה בהן מפרנס. במהלך מלחמת רוסיה–יפן, שופטים רבים באוקראינה ניצלו את העובדה כי הגברים היהודים הוצבו בחזית על מנת לגרש את בני משפחותיהם.
מצבה של האוכלוסייה היהודית ברוסיה החמיר בשנת 1881 לאחר ההתנקשות בחייו של אלכסנדר השני, אשר בעקבותיה התירה האוטוקרטיה הרוסית לאיכריה הנזעמים – ואף עודדה אותם – להוציא את תסכוליהם על שכניהם היהודים. בחודש מאי 1882 הוציא לפועל הצאר אלכסנדר השלישי את "חוקי מאי" אשר אסרו על היהודים להתגורר בערי האימפריה הרוסית שהכילו פחות מ-10,000 תושבים, והסדירו את המכסות האנטי-יהודיות במוסדות האימפריה, אשר השאירו אלפי יהודים ללא מקצוע ומחוץ לאוניברסיטאות. כתוצאה ישירה מחוקי התושבות החדשים גורשו מאות אלפי יהודים מן הערים והכפרים שבהם גרו משפחותיהם במשך דורות. תחילת המאה ה-20 הייתה נקודת השיא בדיכוי האוכלוסייה היהודית ברוסיה.
היהודים הגיבו ללחצים שהופעלו עליהם בדרכים שונות: היו שראו את עתידם ברוסיה והצטרפו למפלגות הסוציאליסטיות, בעוד שאחרים האמינו כי עתידם שוכן מחוץ לתחומי רוסיה ובעקבות כך היגרו למערב, ובהם תנועת עם עולם וההגירה לארגנטינה. יהודים אחרים כמעט ולא התייחסו לשינויים שהתרחשו בעולם, והמשיכו לחיות אורח חיים דתי בשטחי האימפריה הרוסית. יהודים אחרים בחרו בכיוון ההפוך והחליטו להתבולל באוכלוסייה הרוסית. בנוסף, בין האפשרויות האידאולוגיות אשר עמדו בפני היהודים ברוסיה בסוף המאה ה-19 הייתה התנועה הציונית – התנועה שביקשה ליצור בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
בטרם החלו הרדיפות הגדולות של היהודים, נהגו יהודים לעלות לארץ ישראל בדרך כלל בשלב מאוחר בחייהם על מנת למות בה. גם מהגרים צעירים יותר היו אנשים דתיים, ללא שאיפות פוליטיות, אשר התקיימו בעיקר בעזרת תרומות של יהודים מחו"ל.
אף על פי שניתן למצוא מקורות לתנועת הציונות הנובעת משאיפת בניין פוליטי לאומי בזמנים קדומים במהלך ההיסטוריה היהודית, בעליית החסידים, עליית תלמידי הגר"א ועליית תלמידי רבי יהודה אלקלעי, האידאולוגיה עצמה התגבשה ככוח משמעותי בחיים היהודיים רק במהלך שנות השמונים של המאה ה-19. באותו עשור היגרו כ-15,000 יהודים, רובם מאזור דרום רוסיה, לארץ ישראל בכוונה לחיות בה – בניגוד לאלה שעלו כדי למות ולהיקבר בה – וחלק אף היגרו על מנת לעבוד בה בחקלאות, בניגוד לאלו שעלו במטרה ללמוד. גל העלייה הזה, במהלך שנות השמונים של המאה ה-19, נקרא "העלייה הראשונה".
הציונות נתפשת לרוב כבעלת שאיפות לאומיות, אך לציונות היו באותה עת גם שאיפות בתחומי  הכלכלה והתרבות. הרעיון הכלכלי העיקרי שעמד בבסיס התנועה הציונית היה כי על היהודים לנטוש את המקצועות שאפיינו אותם, כגון פונדקאות, משכונאות ומסחר-זעיר, לטובת שיבה אל האדמה ועיבודהּ.
המנון הבילויים

בין השנים 1882 ל-1883 כתב הרב יחיאל מיכל פינס את השיר "חושו אחים חושו". בשנת 1884, כאשר הוקמה המושבה גדרה, החליטו הבילויים להפוך את השיר להמנון הבילויים והמושבה כאות תודה לפינס על עזרתו לתנועה.
ראו גם

צריף הביל"ויים
בית מינץ - מוזיאון לתולדות גדרה והביל"ויים
בור הבילויים
לקריאה נוספת

רן אהרנסון (עורך), בנתיב הבילו"יים: זכרונות ישראל בלקינד, משרד הביטחון, 1983.
מנשה מאירוביץ, מ"בילו" עד "ויעפילו", (רשם: יצחק סלע), הוצאת התחיה, 1947.
שולמית לסקוב, הביל"ויים, ירושלים : הספרייה הציונית, תל אביב: המכון לחקר הציונות - אוניברסיטת תל אביב, תשל"ט-1979.
עודד פייננגרש, "צבע בטבע", ספרית מעריב, תשמ"ו (1986), פרק 20 : בעקבות הביל"ויים, עמוד  127-132 .
שלמה נאמן, ראשיתה של הציונות כתנועה חברתית: ביל"ו, כתב העת זמנים, כרך 4, 1980.
אניטה שפירא, צומת ביל"ו, הוצאת עם עובד, 2019.
ארכיון ביל"ו, בספרייה הלאומית
איילת רובין, חלוץ הביל"ויים, ישראל בלקינד, כותב על ארץ ישראל, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 27 בפברואר 2022
מפגש בין ביל"ויי גדרה וביל"ויי ראשון לציון בגן הברון בראשון לציון. עומדים מימין לשמאל: ד"ר חיים חיסין, צבי בן-יעקב הורביץ, מנשה מאירוביץ, דב אריאל לייבוביץ', יואל דרובין, בנימין פוקס, שמשון בלקינד. יושבים מימין לשמאל: יעקב שלמה חזנוב, פאני פיינברג, יהודה צלליכין, חסיה צלליכין, אליהו סברדלוב.
חגיגות ה-30 לביל"ו, מודעה מתוך עיתון האור, 1913
הגוש האסלאמי

הסמל של הגוש האסלאמי בפלסטין
דגל חמאס
הגוש האסלאמי בפלסטין (בערבית: الكتلة الإسلامية في فلسطين, תעתיק: אל-כותלה אל-אסלאמיה) היא תנועת הסטודנטים של חמאס.
הגוש משתמש באוניברסיטאות ובבתי ספר כמרכז לפעילותו, ומגדיר את עצמו כ"קבוצת סטודנטים פלסטינית המאמצת את החזון האיסלאמי המקיף באיגוד החינוכי, בתחומי החברה, בתרבות ובספורט, ושואבת את רעיונותיה, תפיסותיה מהאסלאם על גישתם של הסונים".
רבים מהמצטרפים לחמאס במסגרת פעילותם בגוש האסלאמי בבתי הספר מנותבים לגדודי אל-קסאם, לעיתים עוד טרם סיום חוק לימודיהם. למשל, מנהיגי החמאס יחיא סנואר וכן מוחמד דף נבחרו לייצג את הגוש בזמן לימודיהם באוניברסיטה האסלאמית בעזה.
היסטוריה

תקופת ההקמה וההשקה של הגוש משתנה בהתאם לאוניברסיטה בה החלה. באוניברסיטת חברון היא החלה בשנת 1977, ובאוניברסיטת א-נג'אח היא החלה בשנת 1979, ולאחר מכן היא התפשטה בשנות השמונים וכללה את רוב האוניברסיטאות הפלסטיניות.
מטרות ואידאולוגיה > מטרה אסלאמית

על פי הגוש, מטרתו היא "קודם כל לרצות את אלוהים הכל יכול, ולהגיב לציווי שלו לשאת את המסר של האסלאם ולהעביר אותו. קהילת האוניברסיטה מבקשת לשכנע את הסטודנטים ברעיון האסלאמי, ולאחר מכן לשקף את זה בהתנהגות, בתרבות ובאתיקה במציאות של הסטודנטים".
עוד קובע הגוש כי "האסלאם הוא המסגרת והציר הקבועים שלו, והאסלאם שולט בכל פעולותיו, והוא מאמין שהאסלאם הוא הפתרון לכל הבעיות והבעיות שלנו ... אין תהילה אלא דרך האסלאם, והוא נושא את המסר של האסלאם בתוך האוניברסיטה וקורא לאסלאם כדוקטרינה, שיטה ודרך חיים".
ההתארגנות רואה בעצמה שלוחה אינטלקטואלית של התנועה האסלאמית הישראלית, ומאמינה בחזון התנועה האסלאמית בהיבטים שונים של החיים הפוליטיים, החברתיים, התרבותיים, הכלכליים ואחרים. היא נהנית ממסגרת ארגונית עצמאית מכיוון שתנועת החמאס היא פוליטית. הגוש הוא שלוחה אינטלקטואלית של חמאס כמו שאר הארגונים הפלסטיניים שיש להם שלוחות אינטלקטואליות וסטודנטיות.
הגוש הצהיר כי מטרותיו הן:
קידום ערכים ועקרונות אסלאמיים בתוך קהילות סטודנטים במקומות חינוכיים שונים.
מתן תשומת לב להעלאת רמת ההישגים הלימודיים של התלמידים במסגרות חינוכיות שונות.
חיזוק הקשרים עם ארגוני החברה האזרחית לטובת הסטודנטים.
קידום רוח ההשתייכות לעניין הפלסטיני והגנתו.
מטרות ואידאולוגיה > מטרה לאומית פלסטינית[דרושה הבהרה]

על פי הגוש, "מאחר שקהילת האוניברסיטה היא חלק מהמציאות הפלסטינית, הגוש האסלאמי שואף לשכנע את הקהל שהפתרון היחיד לסוגיה הפלסטינית הוא דבקות בתורת האסלאם, ושכל האפשרויות והחלופות האחרות הוכחו ככשלות. והביאו צרות ואסונות על עמנו".
עוד נכתב כי "הגוש האסלאמי משתתף בהשתתפות מעשית, אפקטיבית ורצינית בהתמודדות עם האויב הציוני, ובהגנה על המולדת והעם, על קדושותיו וזכויותיו הגוש האסלאמי, באמצעים העומדים לרשותו, מחנך את התלמידים בנושאים לאומיים, שומר על הזיכרון הפלסטיני. וטהור מכל עיוות, מתעמת עם תוכניות נורמליזציה, וחושף את המשא ומתן המתמשך עם האויב הציוני. הוא חשף את התוצאות המסוכנות שהמשא ומתן הזה הוביל."
פריסה באוניברסיטאות

הגוש קיים ברוב האוניברסיטאות הפלסטיניות בגדה המערבית ובעזה, ובבתי הספר בעזה, ונוכחותו פחותה בבתי הספר בגדה המערבית לאחר עימות חמאס–פת"ח ברצועת עזה. פעילות הגוש בגדה המערבית מתרכזת באוניברסיטאות ויש לו מספר סניפים.
פריסה באוניברסיטאות > האוניברסיטה האסלאמית בעזה

הגוש פעיל מאוד באוניברסיטה האסלאמית בעזה, בהיותה מרכז חברתי של החמאס. מנהיג החמאס יחיא סנואר נבחר לנציג הגוש באגודת הסטודנטים של האוניברסיטה, בזמן לימודיו שם בשנות ה-80 של המאה העשרים.
פריסה באוניברסיטאות > אוניברסיטת חברון

ראשיתה של אגודת הסטודנטים האסלאמית באוניברסיטת חברון החלה בשנת 1977, כאשר חלק מהסטודנטים - ובראשם שייח' ראאד סלאח - כיום ראש התנועה האסלאמית - הובילו את הגרעין הראשון, ולאחר מכן בעקבותיהם הקבוצה השנייה של אנשים כמו שייח כמאל ח'טיב ומופיד סעיד. ההקמה הרשמית הייתה ב-1980, כאשר הגוש האסלאמי הונהג על ידי עקל רביע, סטודנט בפקולטה לאמנויות. הוא השיג את ניצחונו הראשון נגד גוש פת"ח ב-1981 בבחירות למועצת התלמידים.
פריסה באוניברסיטאות > אוניברסיטת א-נג'אח

פעילות הגוש הופיעה באוניברסיטת א-נג'אח בשכם לראשונה במהלך שנת הלימודים 1978/1979. הביטוי הראשון לפעילות היה תפילת קהל במקום ייעודי, לאחר שהתקיימה בנפרד ובחללים צרים מאוד. כשנה לאחר הקמתו הגוש הצליח להשיג ניצחון בבחירות הראשונות למועצת התלמידים שם, והשיג 10 מנדטים מתוך 11 בשנת הלימודים 1979/1980.
בשנת 2023 ניצח בבחירות שוב.
פריסה באוניברסיטאות > אוניברסיטת ביר זית

פעילות הגוש באוניברסיטת ביר זית החלה בשנת 1995. ההתארגנות השתתפה בבחירות למועצת הסטודנטים שנה לאחר מכן, בשנת 1996. היא זכתה ב-23 קולות מול 17 קולות של נוער הפת"ח משנת 1998 עד 2005.
פריסה באוניברסיטאות > אוניברסיטת אל-קודס

הגוש האסלאמי באוניברסיטת אל-קודס נוסד בשנת 1984. הגוש זכה במספר הקולות הגבוה ביותר בכל פעם שהשתתף מאז הקמתו ועד 2005, כאשר בשנים שלאחר מכן הפסיד בבחירות החרים אותם עקב רדיפת מנגנוני הביטחון הפלסטיניים.
הערות שוליים

↑  דלית הלוי, חמאס: לנקות את העולם מהיהודים, באתר ערוץ 7, ‏21.5.2013
↑  Center for Near East Policy Research - בתי הספר של אונר"א – חממה לחמאס ולטיפוח עמדות אנטי ישראליות, באתר www.cfnepr.com
1 2  שלומי אלדר, חמאס - מתנועה חברתית לפשעי מלחמה, כתר, 2024, עמ' 27
↑  عن الكتلة الموقع الرسمي (הקישור אינו פעיל) (אורכב 20.12.2014 בארכיון Wayback Machine)
↑  من نحن - موقع الكتلة الإسلامية - طالبات (אורכב 21.04.2017 בארכיון Wayback Machine)
↑  חמאס ניצח בבחירות באוניברסיטת א-נג'אח - מדינה, באתר המזרח התיכון, ‏2023-05-18
ערך זה הוא יתום, כלומר אין ערכים בוויקיפדיה שמקשרים אליו. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולקשר אליו מכמה מהערכים שמכילים את המונח "הגוש האסלאמי".
הרמנויטיקה

הרמנויטיקה (נגזר מיוונית עתיקה: ἑρμηνεύω; מילולית: פרשני) היא גישה ייחודית לחקר טקסטים, שיש המתארים אותה כמדע הפרשנות. גישה זו התפתחה בכל התרבויות הטקסטואליות – לרבות בעולם היהודי.
מוצא המילה "הרמנויטי" נעוץ כנראה במיתולוגיה היוונית בשליח האלים הרמס. תחום מחקר זה החל במאה ה-15, כמתודולוגיה להגעה לניתוח הנכון של התנ"ך. במקביל, התפתחו הרמנויטיקות של תחומים שונים, בעיקר של המשפט ושל הכתבים הקלאסיים (בספרות, בפילוסופיה וכו').
אחד הראשונים שחקר לעומק את התחום והציג תובנות ראשונות בתחום הוא הרמב"ם בהקדמתו לפירוש פרקי אבוקרט (הוא היפוקרטס), שם הרמב"ם מציג את גישתו הכללית לסיבות מוצדקות לכתיבת פירושים לחיבורים שקדמוהו, הוא מונה 4 סיבות שונות המצדיקות כתיבת פירוש לספר (חלקן מעידות על מעלת החיבור ומחברו וחלקן על חסרונות החיבור או מחברו) ומסביר איזו מהסיבות הביאה אותו לכתוב פירוש לכתבי היפוקרטס.
הראשון שבנה את ההרמנויטיקה כתחום-ידע כולל היה הפילוסוף וההוגה הדתי הגרמני פרידריך שליירמאכר. שליירמאכר הראה כי ניתוחם ופרשנותם של טקסטים מכל תחום שהוא, מצריכים למעשה צורת חשיבה ועבודה שונה. לדעתו, מטרת כל פרשנות היא שחזור חוויית הכותב. הפרשן שואף לחוות מחדש את עולמו של הכותב, אשר מתוּוך אליו על ידי הטקסט. לאחר ימיו של שליירמאכר, התרחב העיסוק של ההרמנויטיקה מעיסוק בטקסטים לעיסוק במגוון של התנהגויות אנושיות – כולל אומנות לצורותיה ואף מולטימדיה.
חסידי גישה זו טוענים שטקסטים, והאנשים שמייצרים אותם, לא ניתן לחקור בעזרת אותן שיטות מדעיות, שנעשה בהן שימוש במדעי הטבע. זאת ועוד, הם טוענים כי טקסטים אלו הם ביטויים שעברו קונוונציונליזציה, של ניסיון המחבר; כך, פרשנות של טקסטים אלה יכולה לחשוף דבר מה על ההקשר החברתי בו הם נוצרו, אך, ויש לכך לא פחות חשיבות, פרשנות זו גם תספק לקורא את האמצעים לחלוק את חוויותיו של המחבר.
הוגים מרכזיים > ההרמנויטיקה של הרמב"ם

בהקדמתו לפירוש לפרקי אבוקרט מנה הרמב"ם ארבע סיבות לקיומה של פרשנות. שתי הסיבות הראשונות מעידות דווקא על כישוריו היתרים של מחבר הספר, השלישית – אינה נוגעת ישירות למחבר עצמו, ורק הרביעית מקורה בפגמיו של החיבור
הסיבה הראשונה מקורה דווקא ב"שלמות מעלת המחבר" על כישוריו היתרים: "שהוא, לטוב הבנתו, ידבר בעניינים עמוקים, נסתרים ורחוקים להשגה בדברים קצרים, מכיוון שהם ברורים אצלו ואינם מצריכים תוספת". הפירוש בא לקראת הקוראים את הספר אשר "יקשה עליהם מאד" "להבין אותם העניינים מן הדברים ההם הקצרים" וזאת על ידי "תוספת מלים במאמר". הפרשן אמור אם כן להבין יותר מן הקורא המצוי את הטקסט המתפרש, וגם להצליח יותר מן המחבר להבהיר את כוונת המחבר.
הצורך השני בקיומה של הפרשנות נעוץ דווקא בפער השכלתי, במקרה שהקוראים אינם יודעים את "ההקדמות הידועות אצל מחבר הספר". הפרשן המשכיל המכיר את ההקדמות, מסוגל, אם כן, להשלים את הידע הבסיסי החסר.
הסיבה השלישית נובעת מכך שכל חיבור כתוב בשפה הטבעית שהיא רב-משמעית במהותה, ולפיכך "יהיה אפשר שיובן מן המאמר ההוא עניינים מתחלפים" (פירושים שונים או אף סותרים). תפקידו של הפרשן כאן הוא "להכריע לאחד הביאורים, ולהביא ראיה אל אמיתתו וביטול זולתו".
הנימוק האחרון לצורך בתיווך בין המחבר לקורא הוא אי-תקינות הכתוב בספר המפורש. בהקשר זה הפרשן הופך למעשה למבקר, והנכתב על ידו איננו "פירוש באמת אלא השגה והערה".
הוגים מרכזיים > הוגים מודרניים

בין ההוגים המרכזיים של הגישה המוזכרת קודם, נמצאים פרידריך שליירמאכר, פילוסוף והוגה דתי; וילהלם דילתיי, היסטוריון ופילוסוף; הסוציולוג מקס ובר; הפילוסופים מהזרם הפנומנולוגי אדמונד הוסרל ומרטין היידגר; וממשיך דרכם הנס גאורג גדמר. יורגן הברמאס תקף את עקרונות ההרמנויטיקה כשמרניים, ותמך בתאוריה ביקורתית כאלטרנטיבה. פול ריקר ניסה לאחד שתי מסורות אלה, אף על פי שעבודתו אינה הרמנויטית במובן אותו תיאר גדמר.
ראו גם

המעגל ההרמנויטי
אפולוגטיקה
אקסגסיס
ביקורת ספרות
סטרוקטורליזם
פוסט-סטרוקטורליזם
פנומנולוגיה
תורת הספרות
הנס גאורג גדמר
הרמנויטיקה יהודית
לקריאה נוספת

זאב לוי, הרמנויטיקה במחשבה היהודית בעת החדשה, הוצאת מאגנס, 2006.
מיכאל פישביין, הרמנויטיקה. בתוך, ארתור א. כהן ופול מנדס-פלור (עורכים), אברהם שפירא (עורך המהדורה העברית), לקסיקון התרבות היהודית בזמננו: מושגים, תנועות, אמונות, הוצאת עם עובד, תל אביב, תשנ"ג, 1986. עמ' 152-157.
ארווין הופנאגל, Einführung in die Hermeneutik Stuttgart 1976 (2. (מבוא להרמנאוטיקה) מהדורה מורחבת ומעודכנת - l., St. Augustin 2000)
הערות שוליים

↑  ראה באריכות במאמרה של חנה כשר בנושא ב: מכלול תשע"ו
↑  הפירוט שלהלן מבואר בהרחבה במאמרה של חנה כשר: 'דרך הפרשנות הראויה על פי פירוש הרמב"ם לפרקי אבוקראט' חנה כשר, מכלול-פרדס – גיליון א תשע"ו 2016 עמ' 96-97. שם היא מסבירה לפי עקרונות אלו של הרמב"ם, מדוע בצעירותו תכנן לפרש את ספר 'שיעור קומה' (הסיבה השלישית), ובזקנותו חזר בו (כי היה לו חבל 'לבזבז את זמנו' על פירוש מהסוג הרביעי - כשאפשר פשוט להמליץ על 'מחיקת הספר וכריתת זכרו' (כלשונו במכתב המפורסם הנוגע לספר שיעור קומה)
↑  מקור המילה 'הרמנויטיקה' נעוץ במיתולוגיה היוונית -באל הרמס. לא די שהרמס הוא השליח בין האלים ובין אלו לבין בני האדם, אלא שהוא מלווה את הנשמות לשאול לאחר מותם. כמו כן, הרמס נחשב למי שהמציא את הלשון והדיבור. לבסוף הוא נתפס לא רק ככפרשן, אלא כאל אשר בפעלוליו מרמה ומשקר. במאה הרביעית, חיבר אריסטו ספר בשם 'peri-hermeneias', שתורגם ללטינית כבר בעת העתיקה ('de Interpretatione"). סוקרטס סבר שלמילים היכולת לגלות, להסתיר או להכיל מסרים בדרכים רב-משמעיות. על פי רוב המונח 'הרמנויטיקה' מתחבר לספרות קודש או לספרות חכמה – ועוסק בתהייה אל 'אמת אבסולוטית' מתעתעת, אשר לאו דווקא ניתנת להסקה בדרכים רציונליות. למעשה קיימות גישות הרמנויטיות בכל תרבויות הטקסט הקיימות – מודרניות ועתיקות כאחד – לרבות בתרבות המסופוטמית, המצרית, ההודית, ההבודהיסטית, הנוצרית ובעולם היהודי.
↑  המושג הרמנויטיקה טומן בחובו הבחנה בין מישור 'ההסבר' ('explicatio") שמכוון לעבר המשמעות הפילולוגית-היסטורית של הטקסט לבין 'הפירוש' ('interpretatio"), שהוא פירוש המכיל עיבוד מרחיק לכת של הטקסט, המפורש בידי דורות מאוחרים או בעבורם.
↑  משה קבל תורה מסיני, ומסרה ליהושע, ויהושע לזקנים, וזקנים לנביאים, ונביאים מסרוה לאנשי כנסת הגדולה. (פרקי אבות א:א). אנשי כנסת הגדולה הם ראשוני התנאים, והמסורת המשיכה להתגלגל לידי האמוראים, הסבוראים, הגאונים, הראשונים, והאחרונים – שהם החכמים המכהנים מתחילת העת החדשה ועד היום.
↑  מיכאל פישביין, הרמנויטיקה, לקסיקון התרבות היהודית בזמננו: מושגים, תנועות, אמונות, תל אביב 1993.
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007291710405171  BNE: XX524505  BnF: cb11932017p (data)  GND: 4128972-9  LCCN: sh00006024  NDL: 00564641  NKC: ph120687
אמני השירה מנירנברג

| --- | --- |

איור לסצנה מהמערכה הראשונה, מבחן הכניסה של וולטר אל גילדת המייסטרזינגר.
 מידע כללי
 מלחין:  ריכרד וגנר
 לבריתן:  ריכרד וגנר 
 תאריך יצירה:  1845 
 סוגה:  מחזה סאטירים
 שפה:  גרמנית
 מספר מערכות:  3
 מקום התרחשות העלילה:  נירנברג, גרמניה
 תפקידים
 הנס זאקס (בס-בריטון) - סנדלר  פייט פוגנר' (בס) - צורף זהב  קונץ פוגלזאנג (טנור) - פַּרוָן  קונראד נאכטיגל, בס - פחח  פריץ קוטנר, בס - אופה  סיקסטוס בקמסר, בריטון - פקיד, המזכיר העירוני  בלשצאר צורן, טנור - יוצק בדיל  אולריך אייסלינגר, טנור - סוחר תבלינים  אוגוסטין מוזר, טנור - חייט  הרמן אורתל, בס - יצרן סבון  הנס פולץ, בס - צורף נחושת  וולטר פון שטולצינג, טנור - אביר  אווה, סופרן - בתו של פייט פוגנר  מגדלנה, מצו-סופרן\אלט - אומנת של אווה
 
אמני השירה מנירנברג (בגרמנית: Die Meistersinger von Nürnberg) היא אופרה (או דרמה מוזיקלית) בשלוש מערכות מאת ריכרד וגנר. האופרה הוצגה לראשונה ב-21 ביוני 1868 בתיאטרון הלאומי במינכן, וזכתה באופן מיידי להצלחה גדולה. מיד לאחר מכן החל סיבוב הופעות להצגתה בכל רחבי גרמניה.
כתב היד של היצירה שמור במוזיאון הלאומי הגרמני (Germanisches Nationalmuseum) בנירנברג.
רקע היסטורי

עלילת האופרה מתרחשת בעיר נירנברג במאה ה-16 אשר בעת ההיא הייתה עיר חופשית בחסות הקיסר, ואחד ממוקדי הרנסאנס בצפון אירופה. האופרה מתארת באופן מדויק למדי את חיי גילדת אומני השירה אשר הייתה אגודה של משוררים חובבים בני המעמד הבינוני ובעלי מקצוע אחר אשר שימש לפרנסתם.
אומני השירה פיתחו את הגישה המקצועית של אומנות השירה והמוזיקה ולפיה מדובר בתהליך לימוד מעמיק של מערכת חוקים ותקנות להלחנה כתיבה והופעה, בדומה למקובל בקרב הגילדות של בעלי מקצוע אחרים. האופרה מספקת תיאור מהימן של התקופה ההיסטורית, והמסורת שהיו מקובלים בקרב הגילדות המקצועיות באירופה של ימי הביניים.
אחת הדמויות המרכזיות באופרה, הנס זאקס, מתבססת על דמות היסטורית אמיתית של המשורר המפורסם ביותר מבין אומני השירה של נירנברג.
סיפור העלילה

במערכה הראשונה מודיע צורף הזהב פייט פוגנר (Veit Pogner) כי המנצח בתחרויות השירה של פסטיבל סנט יוהאן המציין את תחילתו של הקיץ, יזכה להתחתן עם בתו אווה. התנאי היחיד הוא כי על המנצח להיות בפועל, או להפוך לאחד מחברי גילדת אומני השירה. האביר הצעיר וולטר (Walther von Stolzing) המאוהב באווה, מחליט להצטרף לתחרות אך נכשל ולא הופך לאחד מחברי הגילדה.
במערכה השנייה, מחליט גם המזכיר העירוני בקמסר (Beckmesser) להצטרף לתחרות וגורם למהומה.
במערכה השלישית מסייע הסנדלר הנס זאקס, אחד מחברי גילדת אומני השירה, לאביר וולטר לכתוב ולהלחין שיר, והוא זוכה בתחרות ובליבה של אווה.
ניתוח וביקורת

האופרה אומני השירה מנירנברג היא ייחודית במכלול יצירתו של ריכרד וגנר מכיוון שהיא האופרה היחידה בעלת מאפיינים קומיים, והיחידה הניתנת למיצוב בתוך תקופה היסטורית מובחנת. זאת לעומת יצירותיו האחרות שהן בעלות מאפיינים קודרים וטרגיים אשר עלילתן מתקיימת בעולם של מיתוסים ואגדות.
אף על פי שהמסר העולה ממנה מטיף לפתיחות וקבלת החדש והזר לתוך חברה מלוכדת וסגורה, הרי שהיא הפכה לסמל פטריוטי של לאומנות גרמנית ככל הנראה על רקע המאורעות ההיסטוריים של תקופת איחוד גרמניה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19. דבריו של זקן המשוררים הנס זאקס, בסוף האופרה, על הצורך לשמר את האומנות הגרמנית מפני איומים, התקבלו כהטפה ללאומנות על רקע מלחמת צרפת–פרוסיה שהתרחשה אף היא בתקופה זו.
גם במהלך המאה ה-20 המשיכה האופרה לסמל את הלאומנות הגרמנית, והפטריוטיזם. בעת חידוש הצגת האופרה בפסטיבל ביירוית בסיום מלחמת העולם הראשונה, קיבל הקהל בתשואות סוערות את דבריו של הנס זאקס בסיומה, וכסמל ללכידות הלאומית החל מיד בשירת ההמנון הלאומי.
גם הנאצים השתמשו באופרה לצורכי תעמולה. היא הושמעה בנוכחותו של היטלר בטקס החלפת השלטון לאחר בחירות 1933 בה עלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה. הבמאית לני ריפנשטאהל שילבה את קטעי האופרה בסרטה ניצחון הרצון מ-1935 המפאר את הנאציזם ומנהיגו.
אחרי האנשלוס בשנת 1938, דחה ארטורו טוסקניני את ההזמנה להופיע בפסטיבל זלצבורג, ווילהלם פורטוונגלר הסכים למלא את מקומו ולנצח על האופרה, בתנאי שהזמר היהודי ולטר גרוסמן ישמש מחליף בתפקיד הנס זקס. בליל הפתיחה חלה קרל קאמן, שהיה אמור לגלם את התפקיד, וגרוסמן שר במקומו.
הערות שוליים

↑  שאול פרידלנדר, גרמניה הנאצית והיהודים: שנות הרדיפות, 1939-1933; תרגמה מאנגלית עתליה זילבר; ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב 1997; עמ' 287.
| אופרות של וגנר |
| --- | --- | --- |
| האופרות המוקדמות | החתונה • הפיות • איסור האהבה • ריאנצי |  |
| תקופת הביניים | ההולנדי המעופף • טנהויזר • לוהנגרין |  |
| התקופה הבוגרת | טריסטן ואיזולדה • אמני השירה מנירנברג • טבעת הניבלונג • זהב הריין • הוולקירה • זיגפריד • דמדומי האלים • פרסיפל |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007269525005171  BnF: cb13920767r (data)  GND: 300170084  MusicBrainz work: 4d644732-9876-4b0d-9c2c-b6a738d6530e  SELIBR: 215444  SUDOC: 034073876  VIAF: 59819198   WorldCat (עם VIAF): 59819198
אהבה צוענית

| --- | --- |

כרזת הבכורה - 1910
 מידע כללי
 מלחין:  פרנץ להאר
 לבריתן:  אלפרד מריה וילנר 
 סוגה:  אופרטה
 שפה:  גרמנית
 מספר מערכות:  3
 זמן התרחשות העלילה:  המאה ה-19
 מקום התרחשות העלילה:  הונגריה, רומניה
 
פרנץ להאר
אהבה צוענית (בהונגרית: Cigányszerelem, בגרמנית: Zigeunerliebe) היא אחת האופרטות הפופולריות ביותר של המלחין ההונגרי פרנץ להאר, יצירה בשלוש מערכות.
עלילה

מיקום: רומניה, הונגריה
זמן: תחילת המאה ה-19
האירוסין קרובים כבר של זוריקה עם יונל המקסים, אבל היא בעצם חיבבה הרבה יותר את אחיו למחצה, הכנר הצועני יוז'י שאיתו הייתה רוצה אולי ללכת. היא מתלבטת כיצד להחליט. זוריקה זוכרת את האמונה העממית הישנה שנערה ששותה מים מנהר צ'רנה בליל האירוסין שלה יכולה לחזות את העתיד. היא שותה את המים, הולכת לישון בשירת בנות החווה. בחלומה רואה את מהלך הקשר האפשרי שלה ליוז'י. כשמתעוררת, היא שמחה לגלות שהיא רק חלמה. היא מכירה ברגשותיה האמיתיים ויודעת לאן היא שייכת: ליונל.
להיטי אופרטה

במקור
Ich bin ein Zigeunerkind
War einst ein Mädel
Glück hat als Gast nie lange Rast
Es liegt in blauen Fernen
Hör' ich Cymbalklänge
Zorika, Zorika, nun bist du mein
Endlich, Józsi, bist du hier
Schöne Tage
Nur die Liebe macht (hält) uns jung
Sag mir, o sag mir was die Liebe ist (Heckenröslein-Lied)
בתרגום
אני ילד צועני
הייתה פעם ילדה
כאורח, האושר לעולם לא נמשך זמן רב
הוא שוכן במרחקים הכחולים
אני שומע צלילי מצלתיים
זוריקה, זוריקה, עכשיו את שלי
סוף סוף, יוזסי, אתה כאן
ימים יפים
רק אהבה עושה (שומרת) אותנו צעירים
תגיד לי, הו תגיד לי מהי אהבה (שיר הקנרוזליין)
הוצג בהונגריה

2008: משחקי חוץ של סגד
2011: תיאטרון האופרטה של בודפשט
סרטים

1922 Zigeunerliebe - במאי: תומאס א. וולש (Thomas E. Walsh), שחקנים: אנני אונדרה
1974 Zigeunerliebe - במאי: ואצלב קסליק (Václav Kaslik)
לקריאה נוספת

אהבה צוענית - פתיחה חומר תזמורתי מלא.
רודולף שוק ב-Zigeunerliebe (בגרמנית)
הערות שוליים

↑  Cigányszerelem-premier a Budapesti Operettszínházban
↑  Zigeunerliebe (1922)
↑  Zigeunerliebe (1974)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  GND: 300090935  LCCN: no90002899  MusicBrainz work: 793842cd-765f-4957-948a-4021b55c4bf8  VIAF: 177605162   WorldCat (עם VIAF): 177605162
1250

שנת 1250 היא השנה ה-50 במאה ה-13. זוהי שנה רגילה, שאורכה 365 ימים. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אירועים

6 באפריל – קרב פארסכור, השמדה של צבא מסע הצלב השביעי, לואי התשיעי, מלך צרפת נפל בשבי
2 במאי – שג'ר א-דור נהיית סולטאנית מצרים; שלטונה הקצר מסמן את סוף הח'ליפות האיובית
נולדו

רבי אשר בן יחיאל, מגדולי מפרשי התלמוד ומגדולי הפוסקים (נפטר ב-1327).
ר' מנחם בן בנימין רקנאטי – מקובל ופוסק איטלקי (נפטר ב-1310).
נפטרו

2 בפברואר – אריק האחד עשר, מלך שוודיה (נולד ב-1216)
8 בפברואר – רובר הראשון, רוזן ארטואה (נולד ב-1216)
10 באוגוסט – אריק הרביעי, מלך דנמרק (נולד ב־1216)
13 בדצמבר – פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (נולד ב-1194)
ראו גם

ילידי 1250‎
נפטרים ב-1250‎
Wild Dances

"Wild Dances" (בעברית: "ריקודי פרא") הוא סינגל של הזמרת והיוצרת האוקראינית רוסלנה. השיר, ייצג את אוקראינה וזכה באירוויזיון 2004 שהתקיים באיסטנבול עם ציון של 280 נקודות. ישנה גרסה בשפה האוקראינית בשם "Dyki tantsi" (באוקראינית: Дикі танці) אשר שוחררה ברוסיה ובאוקראינה. בשנת 2022, האינדפנדנט מיקם את השיר במקום ה-55 ברשימת זוכי האירוויזיון הטובים ביותר בכל הזמנים.