stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
דייוויד ניבן
ספריו

ניבן כתב ארבעה ספרים. ספרו הראשון היה רומן בשם "סביב הסלעים המבותרים" (Round the Rugged Rocks), שהופיע ב-1951. הספר לא היה הצלחה, ונשכח כמעט מיד. ב-1971 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "הירח הוא בלון", וזכה להצלחה רבה יותר, ונמכר בכחמישה מיליון עותקים. הוא המשיך בספר זכרונות נוסף, "הביאו את הסוסים הריקים" (1975), אוסף של זכרונות משעשעים בעידן הזהב של הוליווד, בשנות הארבעים. על אף שהאנקדוטות מחיי הוליווד מסופרות כך שמשתמע מהן כאילו הוא עצמו השתתף באירועים, מסתבר כיום שבמקרים רבים לא היה כלל עד למעשה, אלא רקם מעשיות מדברים ששמע מאחרים. ב-1981 פרסם ניבן את ספרו הרביעי והרומן השני שלו, "לך לאיטך, חזור במהירות" (Go Slowly, Come Back Quickly), המתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, ומתבסס על חוויותיו במלחמה ובהוליווד. ב-1983 היה עסוק בעבודה על רומן שלישי, כאשר הדרדרה בריאותו.
חייו האישיים

ב-1940, אחרי רומן בזק שנמשך שבועיים, נישא ניבן לפרימולה סוזן רולו (18 בפברואר 1918, לונדון - 21 במאי 1946, בוורלי הילס, קליפורניה), בתו האריסטוקרטית של עורך דין בריטי. לזוג נולדו שני בנים: דייוויד ג'וניור וג'יימי. אשתו מתה בגיל 28 בעקבות נפילה במדרגות במהלך משחק מחבואים בביתו של השחקן טיירון פאוור. היא פתחה דלת שחשבה בטעות שהיא דלת של ארון, אך הובילה בפועל למרתף; היא נפלה פנימה ונגרמו לה סדקים בגולגולת וקרעים במוח, ונפטרה למחרת. ניבן מתאר תקופה זו כקודרת ביותר בחייו, ושנים אחר כך הודה לחבריו על הסבלנות שגילו כלפיו באותה עת. הוא סיפר מאוחר יותר שחשב שייצא מדעתו, ואף ניסה להתאבד. לאחר שנכשל ניסיון זה, אסף את עצמו וניסה להתאושש דרך העשייה הקולנועית.
ב-1948 התחתן בשנית עם יורדיס-פאולינה טרסמדן, דוגמנית שוודית גרושה, ושחקנית מתוסכלת. לרוע המזל, כשם שנישואיו הראשונים היו מוצלחים, כך היו נישואיו השניים אומללים. בגידותיהם הרבות של בני הזוג זה בזה מסופרות בביוגרפיה של דייוויד ניבן, "האיש מאחורי הבלון" (2009). במה שנראה כניסיון להביא לשלום בית בין בני הזוג, אימצו ניבן ואשתו שתי בנות, קריסטין ופיונה. קריסטין סיפרה מאוחר יותר לביוגרף של ניבן שהיא משוכנעת שהיא בתו הלא חוקית של ניבן מדוגמנית אחרת בשם מונה גונארסון; לטענת מייקל מאן (Munn), מחבר הביוגרפיה "האיש מאחורי הבלון", אישרו ניבן ואשתו, בנפרד, שקריסטינה הייתה בתו של ניבן מאשה שווייצרית בת 18, למרות שהוצגה כיתומה משווייץ. פיונה אומצה כתינוקת בת ארבעה חודשים ב-1963 או 1964.
ארבעת ילדיו של ניבן ורבים מחבריו העידו שכיוון שנמנעה ממנה קריירת משחק, החלה יורדיס לנהל פרשיות אהבים, ובמהרה הפכה לאלכוהוליסטית. מאן גילה כי ליורדיס אכן היו פרשיות אהבים רבות, ובהן קשר עם ג'ון קנדי, קשר שהושמץ כנגוע בכלמידיה. יחד עם זאת, מקורותיו של מאן חשפו כי פרשיות האהבים של ניבן עצמו היו רבות מאלו של יורדיס, ודחפו אותה ליזום קשרים משלה; בין השאר היו לניבן פרשיות עם נסיכת מונקו, השחקנית גרייס קלי, ועם הנסיכה מרגרט. מאן חשף עוד, כי ניבן אסר על יורדיס לעסוק במשחק, משום שלא רצה שאשתו תהיה שחקנית.
באוקטובר 1951 נפצעה יורדיס בפניה, צווארה וחזה בתאונה בעת ציד. רופאים מקומיים רצו לנתח, אך בעצת רופא אחר הוחלט לאפשר לנפיחות לרדת, וכך נחסכה מיורדיס פגיעה בפניה. ב-1960 נפרדו השניים למשך כמה שבועות, אך חזרו שוב לחיות יחד.
לאחר מותו של ניבן שכנע אותה ידיד המשפחה, הנסיך רנייה ממונקו, לבוא להלוויה, אך היא הופיעה לטקס כשהיא שתויה, מרירה ומדוכאת. יורדיס התאוששה מהאלכוהוליזם לאחר מותו של ניבן, אך שבה להתמכרות לקראת מותה ב-1997, בגיל 76. לבקשתה המפורשת לא נקברה לידו, דבר שלדברי בנותיו הוסיף לעלבון מדרך הופעתה בהלוויה.
לניבן היו ארבעה נכדים: שתי בנות של ג'יימי, בן לפיונה ובן לקריסטינה.
מותו

ב-1980 החל ניבן לסבול מעייפות, חולשה בשריריו ורעידות בקולו. בראיון בטלוויזיה בשנת 1981 נראה ניבן כאילו סבל משבץ או ששתה. הוא אובחן כחולה ALS, מחלה הידועה כ"מחלת לו גריג". ב-1983 אושפז ניבן תחת שם בדוי למשך עשרה ימים, לכאורה בשל בעיות עיכול. לאחר האשפוז שב לביתו בשטו דאו (Chateau d'Oex), בשווייץ. מצבו המשיך להידרדר, אך הוא סירב לחזור לבית החולים, ומשפחתו כיבדה את בקשתו. הוא מת ב-29 ביולי 1983 בשווייץ. מעט לפני מותו סיים את הצילומים של סרטי "בעקבות הפנתר הוורוד" ו"קללת הפנתר הוורוד", דיבורו בשלב זה היה בלתי מובן, והחקיין ריץ' ליטל דיבב את תפקידו בשני הסרטים האחרונים.
הזר הגדול ביותר שהונח על קברו היה מאת הסבלים בנמל התעופה הית'רו. על הכרטיס המצורף נאמר: "לג'נטלמן המובחר ביותר שאי פעם עבר באולמות אלו. הוא נתן לכל סבל את התחושה שהוא המלך".
פילמוגרפיה

המרד על הבאונטי (1935) Mutiny on the Bounty
דודסוורת' (1936) Dodsworth
הסתערות חיל הפרשים (1936) Charge Of The Light Brigade
"השבוי מזנדה (1937)
אשתו השמינית של כחול הזקן (1938) Bluebeard's Eighth Wife
אנקת גבהים (1939) Wuthering Heights
אמא רווקה (1939) Bachelor Mother
הראשון בין המעטים (1942) The First of the Few
(1944) Immortal Battalion aka The Way Ahead
(1946) A Matter Of Life And Death
אשת הבישוף (1947)
הזמיר מניו אורלינס (1950) The Toast Of New Orleans
פימפרנל המתחמק (1950) The Elusive Pimpernel
חדוות החיים (1951) Happy Go Lovely
מסביב לעולם בשמונים יום (1956) Around The World In 80 Days
שולחנות נפרדים (1958) Separate Tables
שלום לך, עצבות (1958) Bonjour Tristesse
יום נישואין שמח (1959) Happy Anniversary
שאל כל נערה (1959) Ask Any Girl
אל תאכל את המרגניות (1960) Please Don't Eat The Daisies
תותחי נברון (1961) The Guns Of Navarone
הטוב באויבים (1962) The Best Of Enemies
הפנתר הוורוד (1963) The Pink Panther
55 יום בפקינג (1963) Days At Peking 55
נוכלים בריביירה (1964) Bedtime Story
ליידי L ‏ (1966) Lady L
קזינו רויאל (סרט, 1967) Casino Royale
המוח (1969) Le Cerveau
לפני בוא החורף (1969)
נמר של נייר (סרט, 1975) Paper Tiger
כיף של חופשה (1976) No Deposit, No Return
חמישה בלשים לקינוח (1976) Murder By Death
מוות על הנילוס (1978) Death On The Nile
בריחה לאתונה (1979) Escape To Athena
איש ללא חת (1979) A Man Called Intrepid
זאבי הים (1980) The Sea Wolves
מוטב מאוחר מאשר אף פעם (1982) Better Late Then Never
בעקבות הפנתר הוורוד (1982) Trail Of The Pink Panther
קללת הפנתר הוורוד (1983) Curse Of The Pink Panther
ד'תתקנ"ט

ד'תתקנ"ט (4959)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-3 בספטמבר 1198 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 22 בספטמבר 1199. שנה מסוג השג, היא מעוברת, ואורכה 385 ימים. זו שנה שלישית לשמיטה.
נפטרו

כ"ו בכסלו (27 בנובמבר 1198) - על פי חלק מן המקורות, יום פטירת הראב"ד
הערות שוליים

↑  ר' מחלוקות לגבי שנת הפטירה בערך ראב"ד
שנה מסוג השג, ובה 385 ימים.
שנה מעוברת ובה שני חודשי אדר - אדר א' ואדר ב'. חג הפורים נחוג בשנה כזו באדר ב'. בנוסף, בי"ד באדר א' מציינים פורים קטן, ובט"ו באדר א' מציינים שושן פורים קטן.
שנה "שלמה": שבה חשוון וכסלו בני 30 יום כל אחד.
ג' בתשרי חל בשבת, ולכן צום גדליה נדחה ליום ראשון ד' בתשרי.
י"ג באדר ב' חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר ב'.
היסטוריה של עם ישראל
דינמו בוקרשט

דינמו בוקרשט (ברומנית: Dinamo Bucureşti) היא קבוצת כדורגל רומנית, מעיר הבירה בוקרשט. הקבוצה, אחת משלוש קבוצות בכירות מהעיר, משחקת בצבעים אדום ולבן ומארחת את משחקיה באצטדיון דינמו.
היסטוריה

המועדון נוסד ב-14 במאי 1948, כאיחוד של שני מועדונים מהעיר בוקרשט, תחת חסותו של משרד הפנים הרומני, שהיה ממונה על המשטרה. אחד משני המועדונים היה מכבי בוקרשט, שייצג את הקהילה היהודית ברומניה. שנים רבות היו שחקני דינמו (בכל מדינה קומוניסטית) מקבלי משכורת כאנשי משטרה. במשך שנתיים ייצגו את המועדון שתי קבוצות בכירות, "דינמו א'" ו"דינמו ב'", אך בשנת 1950 נדד המועדון השני לערים אחרות, עד אשר התיישב בבקאו בשנת 1958. כשלוש שנים וחצי לאחר הקמת המועדון, ב-14 באוקטובר 1951, נוסד אצטדיון דינמו, בו משחקת הקבוצה עד היום.
בשנת 1956 זכתה דינמו באליפות ליגת העל הרומנית לראשונה. בסתיו התמודדה בגביע אירופה לאלופות ואף ניצחה את גלאטסראיי בסיבוב המוקדמות אך הפסידה לצסק"א סופיה בסיבוב הראשון והודחה מהטורניר. שלוש שנים מאוחר יותר זכתה בגביע הרומני לראשונה.
בשנים 1962–1964 זכתה דינמו בשלוש אליפויות, כולל דאבל בשנת 1964, לאחר ניצחון בגמר 3–5 על סטיאווה בוקרשט.ב-1965 שיחקה מול אינטר מילאנו בגביע אירופה לאלופות, ואף ניצחה אותה 1–2 בבוקרשט, אך בעקבות הפסד 0–2 במילאנו הודחה מהטורניר.
ב-1968 זכתה דינמו בגביע לאחר ניצחון בגמר על ראפיד בוקרשט. בסתיו 1970 עברה את פנאתינאיקוס בגביע אופ"א אך הודחה על ידי ליברפול.
בעונת 1981/1982 עבר המועדון את אינטר מילאנו בגביע אירופה לאלופות, והפסיד לגטבורג השוודית אשר זכתה לבסוף בגביע. בעונת 1983/1984 הגיעה דינמו לחצי גמר גביע אירופה לאלופות, שם הפסידה לליברפול. בעונת 1989/1990 הגיעה לחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע, שם הפסידה לאנדרלכט.
בתום עונת 2021/2022, נשרה הקבוצה לראשונה ב-74 שנות קיומה לליגת המשנה, לאחר הפסד במשחקי הפלייאוף לאוניברסיטת קלוז'. הקבוצה הצליחה לחזור לליגה הבכירה לאחר עונה אחת לאחר שסיימה במקום השלישי בליגת המשנה.
דמיטרו קולבה

דמיטרו איוואנוביץ' קולבה (באוקראינית: Дмитро Іванович Кулеба; נולד ב-19 באפריל 1981) הוא מדינאי, דיפלומט ומומחה לתקשורת אוקראיני, שכיהן כשר החוץ של אוקראינה וחבר במועצת ההגנה והביטחון הלאומית של אוקראינה.
קולבה הוא אחד מהדיפלומטים הבכירים הצעירים ביותר בהיסטוריה של אוקראינה. בעבר כיהן גם כנציג הקבוע של אוקראינה במועצת אירופה (בין השנים 2016 ל-2019), וכסגן ראש ממשלת אוקראינה לאינטגרציה של אוקראינה עם מדינות אירופה.
דגל ניו אינגלנד

| --- | --- |

דגל בנקר היל המודרני
 סוג הדגל:  
 הונף לראשונה:  1634
 הונף לאחרונה:  1776
 מוטיבים עיצוביים:  אורן לבן 
 
דגל ניו אינגלנד (אנגלית: Flag of New England), לעיתים גם כ-"הדגל האדום של ניו אינגלנד" (Red Flag of New England) הם סדרה של מספר דגלים אשר הונפו על ידי המתיישבים האירופאיים במושבה הבריטית במסצ'וסטס בפרט ובניו אינגלנד בכלל מהקמתה בשנת 1620 ועד למלחמת העצמאות האמריקנית בשנות השבעים של המאה ה-18. לדגל מספר גרסאות ורובן מתארות דגל צבעוני אשר הוטען בתמונת עץ על שדהו או בקנטון.
עיצובו של הדגל התבסס על עיצובו של הנס הבריטי האדום אשר היה בשימוש במושבות האנגליות פלימות' ובג'יימסטאון אשר יושבו בידי מהגרים אשר חלקם הגרו מאנגליה לעולם החדש בעקבות רדיפות דתיות. בשנת 1636, הורה מושל הקולוניה ג'ון אנדיקוט, להסיר את צלב ג'ורג' הקדוש מן הדגלים אשר הונפו במושבה לאחר דרשה מפיו של רוג'ר ויליאמס (אשר גורש בהמשך מן המושבה בגלל דעותיו הליברליות והקים את מושבת רוד איילנד) אשר גינתה את הצלב כסמלו של האנטיכריסט. דגל זה, שדה אדום עם קנטון לבן, שימש כדגלה הבלתי רשמי של מושבת מפרץ מסצ'וסטס במשך כ-50 שנה, והוא הפך פופולרי עד כי בשנת 1665 הנחה הנציב המלכותי כי על כוחות המיליציה וספינות המושבות להניף ”את הצבעים האמיתיים של אנגליה, שבזכותם הם ידועים כנתיניו הלגימיים של הוד מלכותו”. אולם, רק לאחר ירידת כוחם של הפוריטנים על דעותיהם של המתיישבים, חזר הצלב להופיע על דגלי המושבות, לעיתים בצירוף עץ מוטען בקנטון הצלב (האלון הוא סמל מסורתי של אנגליה). סוגו של העץ אינו ברור משרטוטים אשר שרדו, לעיתים הוא נראה כאלון, עץ המזוהה עם אנגליה, ולעיתים כאורן, עץ אשר גדל ביערות סביב המושבה.
משנת 1707 וחקיקתם של חוקי האיחוד אשר הובילו להקמתה של הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה, הוחלף הצלב ה אדום אשר בקנטון בדגל הממלכה המאוחדת בדגלים הימיים הבריטיים, ודגל בעל קנטון בצבעי דגל האיחוד, בצירוף עץ אורן בקנטון לבן החל להופיע ברחבי המושבות.
עם תחילתה של מלחמת העצמאות האמריקאית, הסירו חברי המיליצה של מסצ'וסטס את הצלבים מהקנטון, הגדילו את העץ ויצרו את גרסתו השלישית של דגל ניו אינגלנד במרידתם בשלטון הבריטי. דגל שכזה מתואר בציורו של ג'ונתן טרומבל "הקרב על גבעת בנקר" משנת 1785.
הערות שוליים

1 2 3 4  ההיסטוריה של דגל ניו אינגלנד (באנגלית)
דגל ניו מקסיקו

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 מוטיבים עיצוביים:  דגל צהוב, במרכזו שמש (סמל).
 שם המעצב:  ד"ר הארי מרה
דגל ניו מקסיקו כולל בתוכו סמל שמש אדומה מסמלי האינדיאנים של זיה על פני רקע צהוב. הצבעים הם צבעי איזבלה הראשונה מלכת ספרד אשר בשמה כבשו הקונקיסטאדורים את האזור.
היסטוריה

במשך 14 השנים הראשונות של המדינה לא היה למדינה דגל. בעת תערוכת פנמה קליפורניה של 1915 באולם הראשי הוצגו כל דגלי המדינות. בהיעדר דגל לניו מקסיקו הוצג דגל לא רשמי הכולל רקע כחול ודגל ארצות הברית בפינה השמאלית העליונה, וכן כיתוב "ניו מקסיקו" ו-"47" (בשל היותה של המדינה - המדינה ה-47), באותיות כסופות, וסמל המדינה בפינה השמאלית התחתונה.
בשנת 1920 לחצו בנות המהפכה האמריקנית לבחירת דגל למדינה, ובתחרות שנערכה נבחרה הצעתו של ד"ר הארי מרה מסנטה פה.
ד"ר מרה היה ארכאולוג שחקר את האינדיאנים מפואבלו זיה ואת סמליהם שמצא על גבי כלי חרס. הסמל מורכב מארבעה קווים הפונים לארבעה כיוונים. המספר ארבע היה קדוש לזיה, וכולל מעגל המחבר את ארבעת האלמנטים וארבע רוחות השמים.
בשנים האחרונות ביקשו האינדיאנים של הזיה להסיר את סמלם המקודש מהסמל, אולם בקשותיהם לא נענו.[דרוש מקור]
דגל ניואה

| --- | --- |

 סוג הדגל:   דגל מדיני ואזרחי
 יחס אורך/גובה:  1:2
 הונף לראשונה:  15 באוקטובר 1975
 מוטיבים עיצוביים:  דגל הממלכה המאוחדת קנטון עם כוכב במרכזו וארבע על זרועותיו של צלב גאורגיוס הקדוש, שדה צהוב
דגל ניואה אומץ רשמית בשנת 1975. בקנטון (הרביע העליון בצד הניצב) הדגל מצוי היוניון ג'ק שבמרכזו כוכב צהוב על רקע עיגול כחול. ארבעה כוכבים נוספים יוצרים צורת יהלום סביב הכוכב המרכזי. שדה הדגל צהוב. הדגל דומה בעיצובו לנס אדום או כחול בריטיים, אולם יוצא דופן בצבעו הצהוב, וביוניון ג'ק עם הטבעה של עיטורי כוכבים.
הצבע הצהוב של השדה מייצג את "החום והידידות שבין ניואה לניו זילנד". יש שיגידו כי מעצבי הדגל לא הכירו את הסמליות של דגל האיחוד שבקנטון ופשוט העבירו את כוכבי הצלב הדרומי של דגל ניו זילנד אל זרועותיו של צלב גאורגיוס הקדוש.
ראו גם

גלריית דגלי ניו זילנד
דמות דראג

צוות הדראג האמריקני "All the king's men", מבוסטון, מסוצ'סטס, ארצות הברית. מגלמות הדמויות כולן נשים ביום יום.
דמות דראג היא דמות בידורית המגולמת על ידי בדרן בלבוש דראג. דמות הדראג היא בעלת מגדר גברי או נשי באופן "מובהק", ובהקשר זה היא בדרך כלל מוחצנת מאוד, מצועצעת, ומבוססת על סטריאוטיפים נשיים או גבריים, לשם מטרות שונות הנעות בין לעג והצגתם כגרוטסקיים, ועד להעצמה של זהויות מגדריות לא בינאריות או לא-נורמטיביות[דרוש מקור]. קיימים שני סוגים עיקרים של דמויות דראג; האחד, דראג קווין המגולם בעיקר על ידי גברים, והשני דראג קינג המגולם בעיקר על ידי נשים. לעיתים מגולמות הדמויות גם על ידי אנשים שזהותם המגדרית גמישה (ג'נדרקוויר או ג'נדרפלואיד).
רעיון הנזילות המגדרית המתבטא באימוץ דמות דראג הוא מטפורה מרכזית בכתיבתה של ג'ודית באטלר, אחת ההוגות החשובות של התאוריה הקווירית.
מאפייני הדמויות

מראה: הדמויות הנשיות מתאפיינות בלבישת ביגוד צבעוני לרוב, באיפור נשי כבד או "מוגזם" מאוד, לרוב זוהר, בביגוד צמוד, פרוותי וזוהר בעצמו והדמויות הגבריות מתאפיינות בלבישת ביגוד המזוהה עם סטריאוטיפים גבריים כגון חליפות מחויטות, עניבות, נעליים וכובעים "אלגנטיים", שעוני יוקרה הנפוצים כביכול בקרב אנשי עסקים, וכן שפם וזקן מזויפים.
מופע: רוב המופעים של שני סוגי הדמויות ובכלל מוקדש ברובו לשירה או ליפסינק, וכוללים ריקוד ומחוות שמטרתם להחצין את שפת הגוף של המגדר אותו דמות הדראג משקפת.
בעלי הדמויות

המפעל התרבותי של פיתוח דמות דראג נפוץ ברובו בקרב להט"ב. הסיבתיות לכך איננה ברורה מאוד וזהו נושא למחקר תרבותי פולמוסי מאוד. חלק מהעוסקים בכך מדווחים כי דמות הדראג משקפת את תחושתם המגדרית ותחושת האני שלהם יותר מאשר זו עימה גדלו; כמו כן חלקם טוענים כי זו דרך אפשרית בשבילם להחצין את עצמם, כלומר את המגדר השני ה"מדוכא" שלהם. חלק מבעלי דמויות אלה מגדירים עצמם, או מוגדרים על ידי אחרים כטרנסג'נדרים. תחומי המחקר העיקריים האוספים מידע על זהות העוסקים בכך ומניעיהם הם הפסיכולוגיה והסוציולוגיה; השיטות לאיסוף ידע כזה הן למשל שאלונים, ראיונות, וניתוח סטטיסטי של שכיחות הופעתם של פריטים ומצבים הנוגעים לדמויות השונות.
קיימת גם תופעה של נשים המאמצות את האסתטיקה המזוהה עם מלכות הדראג. דמויות דראג כאלה מכונות פואו קווין (faux queen).
דמויות דראג והפייסבוק

עד לשנת 2014 רשת פייסבוק מנעה מאמנים אשר להם דמות דראג, לפתוח את חשבונם המקורי בשם של הדמות אותה הם מגלמים, והתיר להם להחזיק בו רק אם ישנו את שמם לזה המופיע בתעודת הזהות שלהם. ההצדקה של חברת פייסבוק לכלל זה הייתה בעיקר הצורך באבטחת מידע ומניעת שימוש פיקטיבי. לאחר מחאה ציבורית מצד אמנים שונו הכללים בקשר זה, וניתן לבעלי דמויות דראג להחזיק בחשבונות המשקפים את דמות הדראג שלהם, ולא את זהותם החברתית.
ראו גם

דראג (לבוש)
דראג קווין
דראג קינג
קאמפ
קוויר
הערות שוליים

1 2  Eden Sarid, Don't be a drag just be a queen - how drag queens protect their intellectual property without law, Florida International University Law Review 10, 2014, עמ' 147-145
ד'תקל"ה

ד'תקל"ה (4535)  היא שנה עברית  אשר  החלה ביום א' בתשרי, אור ל-12 בספטמבר 774 (לפי הלוח היוליאני, שהיה נהוג אז), והסתיימה ביום כ"ט באלול, 30 באוגוסט 775. שנה מסוג בחג, איננה מעוברת, ואורכה 353 ימים. זו שנה שישית לשמיטה.
לוח שנה > מאפייני לוח השנה

שנה מסוג בחג, ובה 353 ימים.
שנה "פשוטה": שאיננה מעוברת ובה חודש אדר אחד.
שנה "חסרה": שבה חשוון וכסלו בני 29 יום כל אחד
י"ג באדר חל בשבת, ולכן תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי י"א באדר.
היסטוריה של עם ישראל
הארנב ממושי

| --- | --- |

 מידע כללי
 מאת:  שלומית כהן-אסיף
 איורים:  אמי רובינגר
 שפת המקור:  עברית
 סוגה:  ספר ילדים
 הוצאה
 הוצאה:  הקיבוץ המאוחד
 תאריך הוצאה:  1988
 קישורים חיצוניים
 הספרייה הלאומית:  001080646
הארנב ממושי הוא ספר ילדים מאת שלומית כהן-אסיף שיצא לאור על ידי הקיבוץ המאוחד בשנת 1988. הספר אויר על ידי אמי רובינגר. הספר זכה לפופולריות רבה והפך לקלאסיקה ישראלית. בשנת 2018 זכה בתואר "ספר הזהב" מטעם התאחדות המו"לים. בחולון נמצא גן סיפור הארנב ממושי ובו פסלים המתארים את המסופר בספר זה.
עלילה

הארנב ממושי מטייל לראשונה לבדו ביער עם שלושה בלונים אדומים שאמו נתנה לו כדי שיהיה לו יום שמח. במסעו הוא מחפש אחר ידיד או שניים שיהפכו להיות חבריו. בעודו מטייל ביער פוגש ממושי בקיפוד, בלטאה, ובצב לשלושתם הוא מעניק בלונים בתמורה לחברותם אך ברגע שהבלונים מתפוצצים, הם עוזבים אותו לנפשו, וכבר לא רוצים להיות חבריו. ממושי נותר עצוב ובודד ללא חברים וללא בלונים, עד שהוא פוגש את לומי הפרפר שחג סביבו ורוצה לשחק עמו. ממושי הארנב אומר לו בצער שלא נותרו לו בלונים לתת לו. אך הפרפר אומר שהוא בכלל לא אוהב בלונים והוא רוצה רק להיות חבר שלו.
הערות שוליים

↑  איציק עזרא, ארנב מזהב: ספר ילדים של שלומית כהן-אסיף זכה בפרס יוקרתי, באתר השקמה חולון
ערך זה הוא קצרמרבנושא ספרים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
גן הארנב ממושי בעיר חולון
דייוויד תומפסון (חוקר)

| --- | --- |

 לידה:  30 באפריל 1770 וסטמינסטר, ממלכת בריטניה הגדולה 
 פטירה:  10 בפברואר 1857 (בגיל 86) לונגיי, קנדה 
 מדינה:  קנדה 
 מקום קבורה:  בית הקברות מאונט רויאל 
 השכלה:  The Grey Coat Hospital 
 מעסיק:  חברת מפרץ הדסון, החברה הצפון-מערבית 
 בן או בת זוג:  שארלוט סמול 
 חתימה:   
 
דייוויד תומפסון (באנגלית: David Thompson; ‏30 באפריל 1770 - 10 בפברואר 1857) היה סוחר פרוות בריטי-קנדי, מודד וקרטוגרף. במהלך הקריירה שלו הוא נסע כ-90,000 ק"מ ברחבי צפון אמריקה, תוך מיפוי של 4.9 מיליון קמ"ר של צפון אמריקה לאורך הדרך. בזכות ההישג ההיסטורי הזה תואר תומפסון, בראשית המאה ה-20, כ"גאוגרף היבשתי הגדול ביותר שחי אי פעם".
ביוגרפיה

דייוויד תומפסון נולד בוסטמינסטר, מידלסקס, בן למהגרים ולשים דייוויד ואן תומפסון. כשהיה תומפסון בן שנתיים, אביו נפטר. בגלל הקשיים הכספיים כשאמו נשארה ללא משאבים, הוא (בגיל 7) ואחיו הבכור הוכנסו לבית יתומים בווסטמינסטר. תומפסון סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי שם קיבל השכלה מתאימה לאנשי הצי המלכותי: כולל מתמטיקה - טריגונומטריה וגאומטריה, ניווט מעשי כולל שימוש במכשירים ימיים, מציאת קווי רוחב ואורך וביצוע חישובי ניווט מתצפית על השמש, הירח וגאות ושפל. כמו כן למד שרטוט מפות ורישום, ביצוע מדידות קרקע ושרטוט נופים. בהמשך חייו למודים אלה היו הבסיס לקריירה שלו.
בשנת 1784, בגיל 14, בית היתומים שילם לחברת מפרץ הדסון סכום של חמישה פאונד, כדי להכשיר את תומפסון למשרת בחברה במשך תקופה של שבע שנים. ב־28 במאי באותה שנה הוא עזב את אנגליה והפליג לצפון אמריקה.
חברת מפרץ הדסון (HBC)

ב־2 בספטמבר 1784, הגיע תומפסון לצ'רצ'יל (עיירה במניטובה) ושובץ לעבודה משרדית והעתיק את המסמכים האישיים של מושל פורט צ'רצ'יל, סמואל הרן. בשנים לאחר מכן עבר כעובד החברה למקומות שונים בקנדה, למד ניהול חשבונות, תימחר פרוות שהחברה סחרה בהם. ב־23 בדצמבר 1788, שבר תומפסון את הרגל שלו, מה שאילץ אותו לבלות את שני החורפים הבאים בקומברלנד. בתקופה זו הוא הרחיב מאוד את כישוריו המתמטיים, האסטרונומיים והמדידות בהשגחתו של מודד חברת המפרץ של הדסון, פיליפ טרנור. בתקופה זו הוא גם איבד את ראייתו בעין ימין.
בשנת 1790, כאשר חניכותו הייתה לקראת סיום, ביקש תומפסון לקבל מהחברה כלי מדידה במקום מתנת הפרידה האופיינית - בגדים שהציעה החברה. הוא קיבל את שניהם. הוא נכנס לעבודתו בחברת מפרץ ההדסון כסוחר פרווה. בשנת 1792 השלים את הסקר המשמעותי הראשון שלו, תוך מיפוי מסלול לאגם אתאבאסקה (שם נמצא גבול אלברטה/ססקצ'ואן בימינו). מתוך הכרה בכישורי הכנת המפות שלו, קידמה החברה את תומפסון למשרת מודד בשנת 1794. הוא המשיך לעבוד בחברת מפרץ ההדסון עד 23 במאי 1797. הוא עזב את החברה כשנעשה מתוסכל ממדיניות חברת מפרץ הדסון בנוגע לקידום השימוש באלכוהול בקרב הילידים באזור סחר הפרוות.
הוא עבר 130 ק"מ בשלג כדי להיכנס לתפקיד אחר בחברה הצפון-מערבית. שם המשיך לעבוד כסוחר פרווה וכמודד.
חברת צפון מערב

החלטתו של תומפסון לעבור לחברה הצפון-מערבית (NWC) בשנת 1797 מבלי לתת הודעה מוקדמת לחברה שעזב, לא התקבלה היטב על ידי מעסיקיו לשעבר. אולם החברה הצפון-מערבית תמכה בו בכך שטענה שתומפסון התעניין בסקר ועבודת מיפוי בפנים הארץ, מה שהיה אמור להפוך לשטח קנדה. הם העריכו את זה כאינטרס של החברה הצפון- מערבית לטווח הארוך.
בשנת 1797 נשלח תומפסון דרומה על ידי מעסיקיו לסקר באזור הגבול קנדה-ארצות הברית לאורך נתיבי המים מאגם סופיריור כדי לספק שאלות בלתי פתורות בשטח שנבעו מאמנה בין בריטניה הגדולה לארצות הברית לאחר מלחמת השחרור האמריקאית.
עד שנת 1798 השלים תומפסון סקר של 6,750 ק"מ מגראנד פורטייג', דרך אגם ויניפג, אל פרשת המים של הנהרות אסיניבויין ומיסיסיפי, כמו גם לשני צידי אגם סופריור. באותה שנה שלחה אותו החברה לאגם ה"צב האדום" (באלברטה של ימינו) כדי להקים עמדת סחר. תומפסון העביר את העונות הבאות במסחר שבסיסו בפורט ג'ורג (באלברטה), ובאותו הזמן הוביל כמה משלחות אל הרי הרוקי.
ב־10 ביולי 1804, בישיבה השנתית של החברה הצפון-מערבית בקמיניסטיקה, הפך תומפסון לשותף מלא של החברה. הוא הפך ל"שותף חורף", שבסיסו בשטח ולא במונטריאול, עם שתיים מתוך 92 המניות של החברה בשווי של יותר מ-4,000 פאונד. את העונות הבאות בילה בניהול פעולות המסחר בפרוות, אך עדיין מצא זמן להרחיב את סקריו על נתיבי המים סביב אגם סופריור. בישיבת החברה ב -1806, החליטו לשלוח את תומפסון חזרה לפנים היבשת, מתוך החשש מהמשלחת המתחרה האמריקאית בראשות לואיס וקלארק. חשש זה הוביל את החברת צפון-מערב להציב לתומפסון משימה למצוא את המסלול לאוקיינוס השקט ולפתוח את שטחי המסחר הרווחיים לאזור זה.
המסע לנהר קולומביה

לאחר האספה הכללית בשנת 1806, נסע תומפסון להרי הרוקי להתכונן למשלחת שתלך בעקבות נהר קולומביה עד האוקיינוס השקט. ביוני 1807 חצה תומפסון את הרי הרוקי ובילה את הקיץ בסקר אגן קולומביה. הוא המשיך לסקור את האזור בעונות הבאות. תומפסון מיפה והקים עמדות מסחר בצפון-מערב מונטנה, איידהו, וושינגטון ומערב קנדה. חלק מעמדות המסחר שהקים היו הראשונות ממערב לרוקי באיידהו ומונטנה. [9] עמדות אלה שהוקמו על ידי תומפסון הרחיבו את שטח המסחר של חברת צפון-מערב לשטח הניקוז של אגן קולומביה. המפות שהוא עשה באגן נהר קולומביה היו באיכות ופרטים כה גבוהים עד שהמשיכו להיחשב כמקור סמכותי עד אמצע המאה העשרים.
בתחילת 1810 חזר תומפסון מזרחה לכיוון מונטריאול, אך תוך כדי נסיעה קיבל הוראה לחזור להרי הרוקי ולמפות את הדרך לשפך של נהר הקולומביה, כחלק מהתחרות עם החברות האמריקאיות שפעלו במטרות דומות. במהלך שובו עוכב תומפסון על ידי קבוצה עוינת של ילידים, והוא נאלץ לחפש מסלול חדש למעבר בהרי הרוקי ומצא את המעבר דרך אתאבאסקה.
דייוויד תומפסון היה האירופאי הראשון שעבר לאורך כל נהר קולומביה. במהלך נסיעתו בשנת 1811 במורד נהר קולומביה, הוא חנה במפגש עם סנייק ריבר ב־9 ביולי 1811. שם הציב שלט עם הודעה שהאזור שייך לבריטניה והצהיר על כוונת החברה צפון-מערב לבנות נקודת מסחר במקום זה. הודעה זו נמצאה בהמשך אותה שנה על ידי עובדי חברת אסטור שביקשו להקים תחנת מסחר פנים-יבשתית, ובחרו באתר צפוני יותר בפורט אוקנוגן. החברה הצפון-מערבית הקימה את התחנה בסמוך למפגש עם הסנייק ריבר כמה שנים מאוחר יותר.
תומפסון המשיך במורד הקולומביה, עבר את "מחסום דאלאס" באורגון בפחות מאמץ מזה שעברו לואיס וקלארק, כאשר גאות בנהר נשאה את סירתו מעל מפלי המים. ב־14 ביולי 1811 הגיע תומפסון למבצר אסטוריה שנבנה בשפך נהר קולומביה, כחודשיים לאחר הגעת הספינת של חברת הפרווה הפסיפיק.
נישואין וילדים

ב־10 ביוני 1799 באיל-לה-קרוס, התחתן תומפסון עם שרלוט סמול, נצר לראשוני המתיישבים הצרפתים בקנדה, שהייתה בת שלוש-עשרה שנים. היא הייתה ביתו של סוחר הפרוות הסקוטי פטריק סמול. נישואיהם אושרו כעבור שלוש-עשרה שנים בכנסייה הסקוטית הפרסביטריאנית במונטריאול ב־30 באוקטובר 1812. לתומפסון ולסמול נולדו 13 ילדים. חמישה מהם נולדו לפני שעזב את סחר הפרוות. המשפחה לא הסתגלה בקלות לחיים במזרח קנדה. הם גרו במונטריאול בזמן שהוא היה במסעות. שניים מהילדים, ג'ון (בן 5) ואמה (בת 7) מתו מטפיל שכיח. הזוג היה נשוי 57 שנים הנישואין הארוכים ביותר שנודעו בקנדה באותם ימים.
שנים מאוחרות

עם שובו למונטריאול פרש תומפסון עם פנסיה נדיבה של חברת צפון-מערב. הוא התיישב בפרבר הסמוך לעיר ועבד על השלמת המפה הגדולה שלו - סיכום חייו של חקר וסקר של פנים צפון אמריקה. המפה כיסתה את האזור הרחב שנמתח מאגם סופריור ועד לאוקיינוס השקט, וניתנה על ידי תומפסון לחברת צפון מערב. המפה של תומפסון משנת 1814, היא ההישג הגדול ביותר שלו. המפה הייתה כל כך מדויקת עד שמאה שנים מאוחר יותר היא עדיין הייתה הבסיס למפות שהנפיקה ממשלת קנדה. המפה נמצאת בארכיון של אונטריו.
בשנת 1815 העביר תומפסון את משפחתו לוויליאמסטאון, וכמה שנים אחר כך הועסק שוב בביצוע סקר של הגבול שנקבע עם ארצות הברית, שנמתח עד העיירות המזרחיות של קוויבק. גבול שנקבע בחוזה גנט לאחר המלחמה ב־1812 בין ארצות הברית ובריטניה באזור זה. בשנת 1843 השלים תומפסון את אטלס האזור שלו ממפרץ הדסון לאוקיינוס השקט.
לאחר מכן חזר תומפסון לחיות כבעל אדמות, אך עד מהרה הוא נהרס מבחינה כספית. עד שנת 1831 היה תומפסון שקוע כל כך עמוק בחובות, עד שהוא נאלץ לחזור לתפקיד מודד של חברת האדמות הבריטית האמריקאית כדי לספק מזון למשפחתו. מזלו המשיך לבגוד בו, והוא נאלץ לעבור לגור עם בתו וחתנו בשנת 1845. הוא החל לעבוד על כתב יד שתיאר את חייו כחוקר פנים היבשת, אך פרויקט זה לא הושלם בגלל הידרדרות בריאותו.