stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קוזימה וגנר
פסטיבל ביירוית לאחר תקופת וגנר > הפסטיבל בתקופת קוזימה

בשנת 1885 הודיעה קוזימה כי היא תנחה את הפסטיבל הבא, בשנת 1886. כהונתה כמנהלת הפסטיבל ארכה 22 שנים, עד שנת 1907. באותה תקופה ניהלה קוזימה 13 אירועים מקבילים לפסטיבל, הודות להגדלת הרפרטואר של הפסטיבל. מהבחינה המוזיקלית, עד שנת 1894, נוהל הפסטיבל בידי הרמן לוי, הנס ריכטר ופליקס מוטל. ריכטר ומוטל עבדו בפסטיבל לאורך כל שנות כהונתה של קוזימה, ולצדם הצטרפו מספר מנצחים מחוננים לצוות המוזיקלי של הפסטיבל. מספר הצעות עבודה הוגשו להנס פון בילוב, אך זה דחה את כולן. בזמן כהונתה, גברה קוזימה על חששותיהם של מעריצי וגנר (ביניהם פרידריך ניטשה), שהאמינו כי הפקדת הפסטיבל ביד אדם פריזאי תהרוס את מורשתו ויצירותיו. תחת ניהולה הפך הפסטיבל מעסק קטן ולא רווחי למוסד מפואר, משגשג ומוכר. המדיניות של קוזימה, שקידשה את מורשת וגנר, ספגה ביקורות ממספר אנשי מוזיקה; ג'ורג' ברנרד שו לעג למדיניות וטען כי המורשת של וגנר מיוצגת בפסטיבל בצורה הגרועה ביותר, אף שתיאר את קוזימה כ"זכר האלפא" של הפסטיבל. מבחינה מוזיקלית, טען שו, כי אופן השירה בפסטיבל, ששם דגש מוגזם על הגיית הטקסט, התיישן במרוצת השנים, והוא יוצר רושם דקלומי נוקשה הפוגם במוזיקה.
פרסיפל הוצג לצד יצירות נוספות של וגנר בכל עונות הפסטיבל, למעט זו של 1896, שהוקדשה למחזור האופרות "טבעת הניבלונג". בשנת 1886, בשנתה הראשונה כמנהלת הפסטיבל, הוסיפה קוזימה לקאנון את האופרה "טריסטן ואיזולדה". חרף המולת הפסטיבל, קוזימה טיפלה באביה שלקה בלבו ונפטר מספר ימים לאחר הפסטיבל. קוזימה ניהלה את טקס ההלוויה ואת מקום קבורתו, אך סירבה לתהלוכת הזיכרון שנעשתה בהלווייתו של וגנר. לדברי אחד מתלמידיו, פליקס ויינגרטנר, פטירתו לא הסיחה את דעתה של קוזימה יתר על המידה, מניהול הפסטיבל.
בין השנים 1888–1901 נוספו לרפרטואר הפסטיבל מספר אופרות חדשות דוגמת "טנהויזר", "לוהנגרין" ו"ההולנדי המעופף". לאחר פסטיבל 1894 התפטר הרמן לוי מניצוח הפסטיבל. ביוגרפים רבים טוענים כי התפטרותו הייתה תוצאה של האופרות האנטישמיות שהוספו לפסטיבל, שכן היה יהודי בעצמו. בפסטיבל 1896 ניצח לראשונה זיגפריד, בנם המשותף והיחיד של וגנר וקוזימה, על אחד מחמשת מחזורי הטבעת בפסטיבל. הוא היה אחד המנצחים הקובעים של ביירוית לשאר תקופת קוזימה. בדומה לוונגר, קוזימה הייתה מוכנה לזנוח את דעותיה האנטישמיות למטרות הפסטיבל, ואף העסיקה את לוי בשנית. חרף הצטרפותו לצוות המנצחים וזניחת דעותיה האנטישמיות, קוזימה אישרה לילדיה ללעוג לו בחשאי.
קוזימה הייתה נחושה לשמר את זכותו של הפסטיבל לבצע את "פרסיפל", מופע שמומן על ידי המלך לודוויג. לאחר מותו של לודוויג ב-1886 הציעו יורשי הפסטיבל העתידיים להפסיק את ביצוע האופרה, אך ניסיון זה כשל. על פי חוקת גרמניה, "פרסיפל" יאבד את זכויות היוצרים מגנות עליו ב-1913, במלאת 30 שנים למותו של וגנר, דבר שעלול היה לאיים על עתיד האופרה בפסטיבל. בשנת 1901 ביקשה קוזימה להאריך את תקופת ההגנה על זכויות היוצרים ל-50 שנה, כלומר עד שנת 1933. ניסיון זה כשל לאחר שלא התקבל בפרלמנט הגרמני. בשנת 1903 נמסרה לקוזימה הידיעה כי היינריך קונריד יעלה בהמשך השנה את "פרסיפל" בבימת מטרופוליטן אופרה בניו יורק. קוזימה הביעה את זעמה במברק שנשלח לקונריד, אך מאמציה היו לשווא והאופרה הועלתה ב-24 בדצמבר. 11 ההופעות של פרסיפל בניו יורק צברו שבחים מפי מבקרי המוזיקה הקלאסית. עוינותה של קוזימה כלפי המטרופולין אופרה נמשכה עד תום חייה. בתחילת המאה ה-20, נישאו שלוש מבנותיה: בלנדינה לרוזן ביאג'ו, דניאלה להנרי תודה ואיזולדה לפרנץ ביידלר. בתה הצעירה, אווה, דחתה מחזרים רבים על מנת לעזור לקוזימה בשארית כהונתה.
פסטיבל ביירוית לאחר תקופת וגנר > פרישתה מניהול הפסטיבל

ב-8 בדצמבר 1906, בעת ביקורה אצל הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, לקתה קוזימה בהתקף אדמס-סטוקס (סוג של התקף לב). במאי 1907, עקב מצבה הבריאותי המידרדר של קוזימה, עבר ניהול הפסטיבל לזיגפריד וגנר. לפני ההחלטה, טענה איזולדה, בתם הראשונה של וגנר וקוזימה, כי היא צריכה לרשת את קוזימה, כיוון שכל חייה עבדה במפעל המשפחה. טענות אלו נדחו על ידי קוזימה, כיוון שהיה לה סכסוך עם בעלה של איזולדה, ביידלר.
שנותיה האחרונות

קוזימה עברה לגור עם חפציה ונכסיה בחלק האחורי של מתחם ביירוית, הרחק מההמולה היומית של הפסטיבל. תחילה, היה זיגפריד משוחח איתה על התוכניות העתידיות של הפסטיבל, אך בהמשך היא נמנעה מקבלת דיווחים יומיים מבני משפחתה, והסתפקה בקריאת הביקורות על הפסטיבל. בדומה לקוזימה, שימר זיגפריד באדיקות את מורשתו של וגנר, ואף שמר על הסטים המקוריים של פרסיפל בהופעה (בדומה להשקפה של קוזימה, לפיה אין לבצע שינויים בתפאורות הבמה של וגנר). הביוגרף פרדריק ספוטס (Spotts) מתעד בביוגרפיה של קוזימה כי ”כל דבר שהוטבע על ידי הוריו, נשמר ללא שינוי, מתוך תחושת שליחות קפדנית”.
בדצמבר 1908, התחתנה אווה, בתה הקטנה של קוזימה, בגיל 41 עם יוסטון סטיוארט צ'מברלין, היסטוריון בריטי שדגל בתורת הגזע. צ'מברלין הכיר את קוזימה בשנת 1888, ואת וגנר ב-1882, כשהשתתף בבכורה של פרסיפל. הוא חיזר מספר פעמים אחר אחיותיה הגדולות של אווה, בלנדינה ואיזולדה. קוזימה רחשה אל צ'מברלין חיבה של אם לבנה, שכן התחברה לדעותיו האנטישמיות. הסכסוך המשפחתי בין קוזימה ובעלה של איזולדה התרחב, משום שצ'מברלין עצר את ניסיונותיה של איזולדה לתקשר עם אימה. בשנת 1913, הוסרה איזולדה מרשימת היורשים החוקיים של נכסי וגנר. לאחר מכן, רחקה איזולדה ממשפחתה ולא תקשרה עמם עד שנת 1919. בשנת 1915, נישא זיגפריד, בגיל 46, לוויניפרד. ביום הולדת בנם, חגגה קוזימה עמם וניגנה את Siegfried Idyll, על פסנתרו של וגנר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה חל צמצום משמעותי בפסטיבל ביירוית לשנת 1914, הן מבחינת הכספים שהושקעו בו, והן מהבחינה הרווחית. בשנים שלאחר מכן, בוטל הפסטיבל עקב מצבה הכלכלי של גרמניה במלחמת העולם הראשונה. ב-1923, במהלך שינוי אופייה הפוליטי של גרמניה חודש הפסטיבל ואדולף היטלר, שהיה ממעריצי וגנר, ביקר בעונה המחודשת של הפסטיבל. על אף שלא התיידד עם קוזימה, נהג היטלר להגיע לפסטיבל בכל שנה. צ'מברלין ווינפרד הפכו לחברים במפלגה הנאצית ופסטיבל 1924 הוקדש כולו להילולת המפלגה והגזע הארי. באותו פסטיבל, הסתיימה ההיעדרותה הממושכת מן הפסטיבל של קוזימה, אז בת 86, והיא השתתפה בחזרות הגנרליות של פרסיפל וצפתה במערכה הראשונה ב-23 ביולי.
בשנת 1927, בגיל 90, הידרדר מצבה הבריאותי של קוזימה משמעותית. בעיירה ביירוית התפללו רבים לשלומה ועלו לביתה. בשלוש השנים האחרונות לחייה הייתה מרותקת למיטתה, התעוורה והייתה צלולה לפרקי-זמן קצרים. היא נפטרה בגיל 92, ב-1 באפריל 1930. לאחר טקס ההלוויה בחצר הפסטיבל, הועברה גופתה לעיר קובורג(אנ'), שם נשרפה.
מורשת

קוזימה הקדישה את כל חייה לשימור ולהאדרת יצירותיו של וגנר. היא הגשימה עוד בחייו את חזונה באמצעות כתיבת יומן, המציג את רעיונותיו, אהבותיו ודעותיו הפוליטיות, וחיה לפיהם. לאחר מותו הפסיקה את כתיבת היומן, והחלה לשרת את זכרו באמצעות מפעל חייו, פסטיבל ביירוית. בתקופתה הצליחה להפוך את הפסטיבל לעסק רווחי, מפואר ומוכר. פרשנים רבים ביקרו את מדיניותה של קוזימה; ההיסטוריון ג'יי. קיי הולמן (Holman) תיאר את תקופת כהונתה כ"שמרנית וחונקת". ”קוזימה דבקה בתפיסות הבמה המקוריות של וגנר. תפיסות אלה נזנחו על ידי בניו בשלהי מלחמת העולם השנייה”. אוליבר הילמס (Hilmes) מדמה את הנהלת הפסטיבל למנזר של הקהילה הנוצרית: ”קהילת ביירוית חולקת השקפה פילוסופית–אנטישמית משותפת, בדומה לקהילה נוצרית הדוקה”. בשנת 1869, קוזימה התנגדה לפרסום תכנים אנטישמיים בפסטיבל, בשל קריאות להחרמתו. זו הייתה הפעם הראשונה שקוזימה מבצעת שינוי בפסטיבל. פיליפ הנשר ציין לטובה את אהבתה של קוזימה לתרבות הגרמנית וכתב כי ”קוזימה ניסתה להפוך את ביירוית למרכז פולחן המשמר את טוהר התרבות הקלאסית של גרמניה. היא הצליחה להפוך את דמותו השנויה במחלוקת של וגנר, למושא הערצה”.
קוזימה קיבלה שבחים גם מסופרים ומלחינים, שאף כינו אותה "הדמות החזקה במשפחת וגנר". ריכרד דו מולן אקרט, הביוגרף הראשון של קוזימה, הציג אותה כ"אישה החשובה ביותר במאה ה-19". ג'ורג' ריצ'רד מארק (Marek) טוען בספרו כי בלעדיה, פסטיבל ביירוית לא היה נוסד ופרסיפל לא היה נכתב. הסופר הנשר תיאר את קוזימה כאישה "מחרידה", אנטישמית ופשיסטית. בשנת 1977, נקבר אפר גופתה של קוזימה בגן וואהנפריד(אנ').
לקריאה נוספת

Jonathan Carr, The Wagner Clan, Faber and Faber, 2008. (הספר בקטלוג ULI)
Graf du Moulin-Eckart, Cosima Wagner: Vol. I, Knopf, 1930. (הספר בקטלוג ULI)
Graf du Moulin-Eckart, Cosima Wagner: Vol II, Knopf, 1930. (הספר בקטלוג ULI)
Robert W. Gutman, Richard Wagner: The Man, His Mind and His Music, Secker & Warburg, 1968. (הספר בקטלוג ULI)
Oliver Hilmes, Cosima Wagner: the Lady of Bayreuth, Yale University Press, 2010. (הספר בקטלוג ULI)
J.K. Holman, Wagner's Ring: A Listener's Companion and Concordance, Amadeus Press, 1996. (הספר בקטלוג ULI)
George Richard Marek, Cosima Wagner, Harper & Row, 1981. (הספר בקטלוג ULI)
Charles Osborne, The Complete Operas of Wagner: a Critical Guide, Grange Books, 1995. (הספר בקטלוג ULI)
Paul Lawrence Rose, Wagner: Race and Revolution, Yale University Press, 1992. (הספר בקטלוג ULI)
George Bernard Shaw, The Perfect Wagnerite, Grant Richards, 1898. (הספר בקטלוג ULI)
Geoffrey Skelton (intro.), Cosima Wagner's Diaries: an Abridgement, Random House, 1994. (הספר בקטלוג ULI)
Frederic Spotts, Bayreuth: A History of the Wagner Festival, Yale University Press, 1994. (הספר בקטלוג ULI)
Richard Wagner (translated by Andrew Gray), My Life, Cambridge University Press, 1983. (הספר בקטלוג ULI)
Derek Watson, The Master Musicians: Liszt, Oxford University Press, 2000. (הספר בקטלוג ULI)
Karl Heckel (ed.), Letters of Richard Wagner to Emil Heckel: With a Brief History of the Bayreuth Festivals, Cambridge University Press, 2015. (הספר בקטלוג ULI)
ביאורים

↑  מארי זייפה את תעודת הלידה של בתה, שם נרשמה אם התינוקת כ"קתרין-אדלאייד מראן", בת 24. תרמית דומה נעשתה שוב כעבור שנתיים, כשאמה של קוזימה נרשמה כ"קטרינה דה פלאוויני"; צעדים אלה נחשבו לנחוצים כדי להסתיר את מעשי הניאוף של מארי, או אולי, לדברי הביוגרף של ליסט, דרק וטסון, כדי למנוע משארל ד'אגו כל אפשרות לתבוע חזקה על הילדות.
↑  ביוגרפים רבים העלו סברה שטוענת, כי בילוב לא ידע שאיזולדה איננה בתו.
↑  ביומנה של קוזימה עולה כי גוטייה נשארה קרובה לווגנר עד יום מותו. ביוגרפים רבים מעלים מספר סברות לגבי הפרשה, לפיהן, ב-12 בפברואר 1878, מצאה קוזימה את מכתבי האהבה שהשניים כתבו זה לזה.
↑  לאחר שבילוב עזב את וגנר, תפס ריכטר את מקומו. בדומה לבילוב, ריכטר הקדיש את חייו לשימור יצירותיו של וגנר ולניצוח עליהן. ב-1880, הוא מונה למנהל התזמורת בבית המשפט של מיינינגן, וב-1916, נפטר.
↑  ג'ונתן קאר, אחד מהביוגרפים של וגנר, מעלה סברה הטעונת כי משך הזמן בו ישבה קוזימה לצד גופתו מופרך. הוא טוען כי היסטוריונים רבים הגזימו בטענות הללו. הוא מבסס את טענתו באמצעות מברק ששלח פרנץ ליסט לפול פון ג'וקובסקי, מעצב בימת פסטיבל ביירוית
↑  לפי הרשומות הגרמניות, איזולדה הייתה רשומה כביתם של הנס פון בילוב וקוזימה. וגנר מעולם לא הכיר בה כאחת מצאצאיו.
הכתרת זמרי-לים

| --- | --- |

ציור הקיר במוזיאון הלובר
 פרטי הממצא
 סוג:  ציור קיר או תמשיח
 חומרים:  טיח, טמפרה, צבעי פרסקו
 אורך:  250 ס״מ 
 רוחב:  2.5 מטרים
 גובה:  1.7 מטרים
 יצירת הממצא
 תאריך יצירה:  המאה ה־18 לפנה"ס
 הוזמן על ידי:  זמרי־לים, מלך מָרי
 תרבות:  אמורית
 פרטי האתר והחפירה
 תאריך גילוי:  1935–1936
 התגלה בידי:  אנדרה פארו (אנ')
 שם אתר:  הארמון המלכותי (אנ') במָרי
 פרטי הממצא כיום
 מיקום נוכחי:  מוזיאון הלובר
 מזהה קטלוגי:  AO 19826
 
הכתרת זמרי־לים הוא ציור קיר צבעוני גדול שהתגלה בארמון המלכותי (אנ') בעיר העתיקה מָרי שעל הפרת. התמשיח, שראשיתו במאה ה־18 לפנה"ס, מתאר את זמרי־לים, מלך מָרי, המקבל טבעת ומטה (אנ'), סמלי השלטון, מהאלה אשתר (/עשתרת).
הציור התגלה באתרו על הקיר המקורי הממוקם מול הפתח הגדול אל הפודיום המוביל לחדר הכס של הארמון. הוא התגלה על ידי הארכאולוג הצרפתי אנדרה פארו (אנ') במהלך חפירות במָרי בשנים 1935–1936. הציור מוצג כעת במוזיאון הלובר.
סקירה כללית > תיאור

הציור מורכב משלושה לוחות אנכיים המסודרים בסימטריה, כאשר שני החלקים החיצוניים ממסגרים את המרכזי. הלוח האמצעי מחולק אופקית לשני חדרים מלבניים הממוסגרים בשישה קווים מקבילים בצבעים שונים. הסימטריה בציור מקלה על שחזור החלק הפגוע בלוח השמאלי.
החדר העליון בלוח האמצעי הוא מרכז ציור הקיר ומתאר את זירת האינווסטיטורה, ההמלכה. הוא מכיל חמישה אנשים העומדים על רקע ריק. אישתר עטורת הקובע האלוהי שלה, כשכלי נשק בולטים מאחורי כתפיה וחרב מגל בידה השמאלית, מציגה בפני המלך את טבעת ומטה (אנ'), סמלי שלטון. המלך מושיט את ידו השמאלית אל האלה, ואילו ידו הימנית מתוארת כנגד פניו בתנוחת כבוד או תפילה. משני צדי המלך ואישתר עומדת האלה לַמַה, אלת התפילה לשלום המלך (אנ') הזוטרה במסופוטמיה, חובשת קובע עם קרניים. מימין ניצב נינשובור (אנ'), הסוּכַּל (אנ') (המשרת) של אישתר.
החדר התחתון הוא סימטרי. בחדר נראית האלה לַמַה נוסכת מים מכד עגול. צמחים נובטים מהאגרטל, ודגים שוחים בנהר הננסך וזורם מהכד.
שני הלוחות החיצוניים מתארים גן של עצי תמר ועץ מיתולוגי נוסף עם גזע אדום ועלים כחולים. האלה לַמַה עומדת בגן, משני צדי הסצנה המרכזית, ומרימה את ידיה בתפילה. שלוש חיות מיתיות, אריה, כרוב, ושור עם ראש אדם, מתוארות כל אחת על קו מקביל לקרקע. החיות ממוקמות באופן סימטרי מכל צד, ופונות לעבר הסצנה המרכזית בציור. יונים מעופפות מופיעות מעל עצי התמר.
סקירה כללית > פרשנות

הציור ככל הנראה משקף את המבנה האמיתי של הארמון שבו נמצא ציור הקיר. החדר התחתון בלוח האמצעי משקף את חדר הפודיום שבו התגלה גוף פסל של אֵלה הדומה לאלה לַמַה המתוארת בציור הקיר. הפסל החזיק אגרטל שממנו זרמו מים ממש. חדר הפודיום נפתח לחדר הכס, שם מתרחשת החקירה. עצי התמר המתוארים בלוחות הצדדיים מייצגים עצים ממשיים שנשתלו בחצר הארמון.
החדר התחתון בלוח האמצעי מסמל את מסמל את הפריון והשגשוג של שלטונו של זמרי־לים, כפי שמבטאים המים, הצמחים הנובטים והדגים. היונים בגינה מסמלות את היבט השלום של אישתר, ומאזנות את האריה המסמל את התוקפנות של אותה אלה.
ניתן להשוות את המקדש בעל הקומות שמשני צדיו חיות קודש לכן פולחני מתענך בעל ארבע קומות (שאמנם מתפרש כמקדש, אך איננו תיאור אדריכלי טהור אלא מבטא את הסביבה הסמלית של המקדש) ובו סצנות מקודשות, ומשני צדדיו חיות קודש (כולל אריות וכרובים).
הסמלים והאיקונוגרפיה בציור הקיר מושווים לעיתים קרובות לדמויות על גבי מצבת עמורפיא (חמורבי).
תיאור המלך מקבל את סמלי המלוכה מהאלים במבנה באמצע גן עם חיות מיתולוגיות, ביניהן כרובים, וכן הדמויות המחזיקות כדים מהם בוקעים נהרות ב”אַרְבָּעָה רָאשִׁים” (בראשית, ב', י'), הושוו לסיפור גן עדן, ובעיקר לתיאור מלך צור בו בקינת יחזקאל על צור.
האנשים המטפסים על עץ התמר בגינת המבנה, כנראה מקדש האלה, מקושרים לקדושת עץ התמר במזרח הקדום, ובפרט לפעולה הקדושה של הטיפוס על העץ והאחיזה באשכולות התמר, המשולים לעיתים שדי אישה.
שחזור

הפרסקו השתמר בצורה גרועה בשל תנאי האזור והרס הארמון בשריפה כאשר חמורבי בזז את העיר ב־1760 לערך לפנה"ס. הציור עבר מספר שחזורים וצביעה מחדש, רובם נוקו לאחרונה על ידי הלובר. הניקוי חשף כמה פרטים שלא נראו עד כה, כולל הדגים במים שננסכו. הניקוי גם החזיר קצת ברק לצבעי הציור.
גלריה

החדר המרכזי המתאר את האינווסטיטורה
האריה המכונף מסמל את התקיפות של אישתר
האלה לַמַה נוסכת מים מכד עגול
הלוח השמאלי והאמצעי
הלוח הימני והאמצעי
ראו גם

זמרי־לים
לקריאה נוספת

André Parrot, Les fouilles de Mari, Syria. Archéologie, Art et histoire 18, 1937, עמ' 54–84 doi: 10.3406/syria.1937.4032 – דו"ח החפירה בה התגלה ציור הקיר
André Parrot, Peintures du Palais de Mari, Syria. Archéologie, Art et histoire 18, 1937, עמ' 325–354 doi: 10.3406/syria.1937.4006
Schmandt-Besserat, Denise (2007). When Writing Met Art: From Symbol to Story. Austin, Texas: University of Texas Press. ISBN 9780292713345.
Kuhrt, Amélie (1997). Ancient Near East C. 3000–330 BC. London: Routledge. ISBN 978-0-415-16763-5.
הערות שוליים

1 2 3 4  Peinture de "l'Investiture" (ציור ה"הכתרה") – AO 19826, באתר מוזיאון הלובר
1 2  Schmandt-Besserat, Denise (2007). When Writing Met Art: From Symbol to Story. Austin, Texas: University of Texas Press. p. 55. ISBN 9780292713345.
1 2 3 4  Schmandt-Besserat, Denise (2007). When Writing Met Art: From Symbol to Story. Austin, Texas: University of Texas Press. p. 58. ISBN 9780292713345.
1 2  Schmandt-Besserat, Denise (2007). When Writing Met Art: From Symbol to Story. Austin, Texas: University of Texas Press. p. 59. ISBN 9780292713345.
↑  André Parrot, Les fouilles de Mari, Syria. Archéologie, Art et histoire 18, 1937, עמ' 79–78 doi: 10.3406/syria.1937.4032
↑  Schroer, Silvia (2018). Die Ikonographie Palastinas/Israels und der Alte Orient: eine Religionsgeschichte in Bildern, Band 4: Die Eisenzeit bis zum Beginn der achämenidischen Herrschaft (בגרמנית). Schwabe Verlag. p. 276. ISBN 978-3-7965-3879-7. (ניתן להוריד גם בקישור הבא: )
↑  Kuhrt, Amélie (1997). Ancient Near East C. 3000–330 BC. London: Routledge. p. 102. ISBN 978-0-415-16763-5.
↑  אליה שמואל הרטום, יחזקאל – צלומים ומפות מקוריים בצבעים, יבנה, 1989, תורה נביאים כתובים – מפורשים פרוש חדש בצרוף מבואות, עמ' 31
↑  Othmar Keel, תרגום: Frederick J. Gaiser, The Song of Songs: A Continental Commentary, Fortress Press, 1994, עמ' 242; השוו מגילת שיר השירים, פרק ז', פסוקים ז'–ט'
הכן הפולחני מתענך בעל הקומות עם הסצנות המקודשות והחיות בצדדיו, בדומה למקדש המתואר בתמשיח הכתרת זמרי־לים
יחידת הקסדות הכחולות

| --- | --- |

קסדת היחידה של הקסדות הכחולות בישראל
 מדינה:  ישראל 
 תקופת הפעילות:  14 בדצמבר 2022 – הווה (שנתיים) 
 
יחידת הקסדות הכחולות היא יחידת מתנדבים שנועדה לתת מענה בשעת חירום לאתרים ולנכסי מורשת תרבות בישראל בזמן רעידות אדמה, אסונות טבע ואסונות אחרים, כחלק מהיערכות מדינת ישראל לרעידות אדמה בהקשר של אתרי ונכסי מורשת תרבות. היחידה מיועדת לביצוע פעולות שימור והצלה בנכסי מורשת תרבותית בישראל בחירום.
היחידה הוקמה כשיתוף פעולה בין ועדת ההיגוי להיערכות לרעידות אדמה, משרד התרבות, רשות הטבע והגנים, רשות העתיקות, המועצה לשימור אתרי מורשת, איקומוס ישראל ומשמרי המורשת הבנויה בישראל.
ייחודה של היחידה הוא בהיותה מורכבת ממשמרי המורשת הבנויה בישראל המוכרים בשימור נכסי מורשת תרבות לסוגיהם.
היסטוריה

יחידת הקסדות הכחולות הוקמה כחלק מהיערכות מדינת ישראל לאירועי רעידות אדמה שהחל בעקבות סדנה של אונסק"ו בנושא היערכות לסיכונים בנכסי מורשת תרבות. רעיון הקמת היחידה התגבש במסגרת פרויקט פרומידה (PROMEDHE), של תוכנית HORIZON 2020 בהובלת ההגנה האזרחית האיטלקית (אנ') (La Protezione Civile). בשנת 2016 הוקם בישראל פורום פרומידה שכולל את מרבית הארגונים והגופים שעוסקים ואמונים על הגנה על נכסי המורשת התרבותית והמוזיאונים המרכזיים.
כנס היסוד של הקמת היחידה התקיים ב-14 בדצמבר 2022 במקווה ישראל.
היחידה הוקמה מתוך הבנה שבשעת חירום המשאבים הלאומיים לא יאפשרו טיפול בשלב הראשון באתרי ונכסי מורשת תרבותית. אנשי יחידת הקסדות הכחולות עוברים הכשרות מקצועיות ומיועדים לערוך תרגילים שנתיים על מנת לשמור על מקצועיותה ויכולותיה.
היחידה מתנהלת החל משנת 2024 כיחידת מתנדבים בתוך רשות הטבע והגנים.
כשירות היחידה

מטרתה של היחידה במצבי חירום ובפרט רעידת אדמה היא הצלת חיים בשלב המיידי, ובשלבים מאוחרים יותר לטפל בצורה ראויה בנכסי המורשת התרבותית, הטיפול כולל חיזוקים ותמיכות במבנים עתיקים ואתרים ארכאולוגיים, ובהמשך פינוי של ממצאים על פי מתודולוגיות של טיפול ראוי בנכסי מורשת (תיעוד, שימור ראשוני, אריזה ופינוי מותאמים). אנשי היחידה הם משמרי המורשת הבנויה המוכרים בישראל.
היחידה החלה את הכשרתה בשנת 2023 ובשלב הראשון היא מנתה כ-30 איש. ההכשרה כוללת קורס סע"ר מטעם פיקוד העורף; קורס פינוי ממצאים לאחר אסון על ידי אנשי פורום פרומידה וקורס ייצוב ותמיכות למבנים.
פעילות מבצעית

בעקבות אירועי 7 באוקטובר 2023, היחידה עובדת החל מדצמבר בשיתוף פעולה בפרויקט של ארץ חפץ ויד בין צבי, בתיעוד ואיסוף חפצי טראומה ביישובי מערב הנגב.
האיסוף והתיעוד ביישובי מערב הנגב הם חלק מתוכנית רחבה של שימור הזיכרון והוא נועד לאסוף חפצים לפני ההרס וההקמה מחדש של היישובים שנפגעו. בשלב האיסוף ההתמקדות היא בעצם התיעוד והאיסוף והשארת   צורת ואופן ההצגה בעתיד יישאר בידי הקהילות עצמן.
כינוסים שנתיים

הכינוס השנתי של היחידה התקיים ב-23 בדצמבר 2024 בוועדת ההיגוי הבין משרדית להיערכות רעידות אדמה, בלוד, בהשתתפות ועדת ההיגוי ונציגי רט"ג. בסוף היום נערך תרגיל הפעלה והערכה של מבנים לאחר רעידת אדמה.
הערות שוליים

1 2 3  יחידת 'הקסדות הכחולות' - רשות הטבע והגנים, באתר רשות הטבע והגנים, ‏15 בדצמבר 2022
↑  אמיר יהב, היערכות לרעידות אדמה, באתר gov.il
↑  יצחק גולדמן, ראשונה מסוגה בעולם: יחידת 'הקסדות הכחולות' יוצאת לדרך, באתר חדשות מבזק לייב, ‏12 בדצמבר 2022
1 2  מיזם מיוחד: יחידת 'הקסדות הכחולות' יצאה לדרך - רדיו קול חי, באתר רדיו קול חי, ‏17 בדצמבר 2022
↑  UNESCO World Heritage Centre, 2nd International Workshop on Disaster Risk Reduction to Cultural Heritage, UNESCO World Heritage Centre (באנגלית)
↑  Promedhe, ‏2017-08-31 (באנגלית אמריקאית)
1 2 3  איתן רום, מי יציל את אתרי המורשת הכירו את יחידת הקסדות כחולות שתרגלה מקרה בכפר הנוער עיינות, באתר נס ציונה נט
↑  יפעת תקשורת, הקסדות הכחולות יצאו לדרך, באתר פייסבוק משמרי המורשת הבנויה, ‏3/4/2023
↑  Under expert eyes, objects retrieved from rubble help document October 7's horrors | The Times of Israel, The Times of Israel, ‏7 בינואר 2024
כנס ההקמה של יחידת הקסדות הכחולות במקווה ישראל. צילום: מ. כהן
הדגמה של יחידת חילוץ והצלה של פיקוד העורף בכנס ההתנעה של היחידה, צילום - נ. רוזנבלט
אימון היחידה בקורס סע"ר בנעורים 2023, צילום - מ. כהן
פוסטר כנס יד בן צבי, תיעוד חפצי טראומה ביישובי הנגב המערבי.
תוכנית הכינוס השנתי של יחידת הקסדות הכחולות 2024
קפה פלש

| --- | --- |

פוסטר הסרט
 בימוי:  סטיפן סייאדיאן 
 תסריט:  ג'רי סטאהל 
 עריכה:  סידני כץ 
 שחקנים ראשיים:  מישל באואר ריצ'רד בלזר דניס אדוארדס קווין ג'יימס 
 מוזיקה:  מיטשל פרום 
 צילום:  פרנסיס דליה 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברה מפיצה:  סרטי VCA 
 הקרנת בכורה:  1982 
 משך הקרנה:  73 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  סרט מדע בדיוני, סרט פורנוגרפי, סרט פוסט-אפוקליפטי 
 דף הסרט ב־IMDb
 
"קפה פלש" (באנגלית: "Café Flesh". בתרגום חופשי לעברית: קפה בשר) הוא סרט מדע בדיוני פורנוגרפי אמריקאי משנת 1982. את הסרט ביים האמן סטיפן סייאדיאן(אנ') שגם עיצב את התפאורה (תחת הפסבדונים "רינס דרים" ("Rinse Dream"). את התסריט כתבו סייאדיאן והסופר ג'רי סטאהל(אנ') את המוזיקה לסרט הלחין מיטשל פרום(אנ') (המוזיקה הופיעה בהמשך באלבומו Key of Cool).
לסרט שני סרטי המשך, "Café Flesh 2" ו-"Café Flesh 3" שיצאו לאקרנים ב-1997 וב-2003, אך היוצרים המקוריים לא לקחו חלק ביצירתם. את ההמשכים כתב וביים אנתוניו פזוליני, אך הם לא הגיעו למידת הפופולריות או למעמד של סרטי פולחן, כמו הסרט המקורי.
תקציר העלילה

לאחר מלחמה גרעינית, 99% מהניצולים הם "שליליים לסקס" - כלומר, הופכים חולים מאוד אם הם מנסים לקיים יחסי מין. האחוז הנותר של ה"חיוביים לסקס" מאולצים להשתתף במופעי בידור מיניים להנאתם של השליליים לסקס, במועדון "קפה פלש". במועדון כולם נרגשים מהופעתו הקרובה של החיובי המפורסם ג'וני ריקו, ואחת הנשים השליליות חוקרת את עצם שליליותה כשהיא ובן זוגה מתרחקים זה מזו.
היסטוריה

בשנות ה-70 המוקדמות החלו סרטים פורנוגרפיים צוברים יותר ויותר פופולריות, בזכות הצלחתם של סרטים כמו "מאחורי הדלת הירוקה"(אנ') ו"גרון עמוק". באותה תקופה נעשו ניסיונות רבים ליצור סרטי פורנוגרפיה אומנותיים, כמו "השטן במיס ג'ונס"(אנ'). גם סרטים שלא הוגדרו כפורנוגרפיים כללו סקס הארדקור, כמו "I Am Curious (Yellow)" השוודי ו"אימפריית החושים" היפני. עד לתחילת שנות ה-80 הביאה פריחת שוק הווידאו לשינוי בשוק הפורנוגרפיה, ואולמות קולנוע שהציגו סרטי פורנו הפכו פחות ופחות מצליחים.
ב-1982 יצר לאקרנים הסרט "קפה פלש" שעירב בתוכו פורנוגרפיה, סאטירה ואוונגרד. את הסרט יצר וכתב סטיפן סייאדיאן תחת השם "רינס דרים", יחד עם העיתונאי ג'רי סטאהל שסייע בכתיבה תחת שם העט "הרברט ו' דיי". השניים יצרו את הסרט בשני חלקים נפרדים והשתמשו באלמנטים שאינם פורנוגרפיים, במטרה למשוך משקיעים.
שניים מהשחקנים שהשתתפו בסרט המשיכו לקריירה משמעותית בקולנוע הרגיל. השחקנית הראשית מישל באואר(אנ') (שהשתתפה סרט תחת הפסבדונים "פייה סנו") הפכה לשחקנית פופולרית בסרטים דלי תקציב. השחקן ריצ'רד בלזר(אנ') שכבר נחשב אז לקומיקאי מפורסם, התפרסם בהמשך בתפקידים שגילם בסדרות "רצח מאדום לשחור" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד" הופיע בסרט כאחד מהצופים בקהל, אך הוא לא משתתף בסצנות סקס.
ביקורות

פרופ' בראדפורד ק' מאדג' אמר ש”קפה פלש, כמו כל הסאטירות הגדולות...עומד בניגוד פארודי לכל הצורות הרגילות [של הז'אנר] שמתוכו הוא התפתח. הגאונות שבו היא תוצאה של החזון המפוצל שלו: הוא יוצר דרמטיזציה של מותה של הפורנוגרפיה, והיוולדה מחדש כתרבות עצמה. בכך מסמן את הסרט את הנקודה האקראית שבה הפורנוגרפיה מסוגלת סוף סוף להתבונן על עצמה בצורה ביקורתית, מביטה באופן שבו היא שונה מחד אך חלק מתוך, מאידך, קודמותיה האסתטיות וסביבתה התרבותית הגדולה יותר.”
במאמרו משנת 2007, "Sound and performance in Stephen Sayadian's: Night Dreams and Cafe Flesh", כינה חוקר הקולנוע ג'ייקוב סמית מאוניברסיטת טקסס באוסטין את הסרט (יחד עם "Night Dreams" שיצא שנה לפניו, גם הוא של סייאדיאן) "פורנו לאדם החושב" וציין לטובה את גישתו של סייאדיאן למשחק ולסאונד, שנחשבה פורצת דרך. החוקר כתב על גישתו המיוחדת והשונה של היוצר עם קהל הצופים, שקיבל מסייאדיאן סרט שונה מזה שציפה לו.
מבקר הקולנוע דני פירי כלל את הסרט בספרו "Cult Movies 3"(אנ'), כחלק מרשימת הסרטים יוצאי הדופן שזכו למעמד של סרט פולחן.
פרסים

"קפה פלש" זכה בפרס AVN(אנ') לשנת 1984 עבור העיצוב החזותי הטוב ביותר. הסרט נכנס להיכל התהילה של איגוד מבקרי הפורנוגרפיה (XRCO).
סרט ההמשך, "קפה פלש 2", זכה בפרס סרט הווידאו הטוב ביותר ופרס האפקטים המיוחדים של איגוד מבקרי הפורנוגרפיה לשנת 1999.