stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
חוסה קלמנטה אורוסקו
ביוגרפיה > ילדות וצעירות

חוסה קלמנטה אורוסקו נולד בשנת 1883 במחוז חליסקו, בדרום-מערב מקסיקו, בעיירה סאפוטלאן אל גראנדה (כיום סיודאד גוסמן) כבן לאיש העסקים אירינאו אורוסקו ואסקס ולרוסה לבית פלורס נבארו, עקרת בית וזמרת חובבת. הסופר חואן חוסה אראולה, יליד אותו יישוב, כתב:
אפילו בינינו, אנו קוראים למקום הולדתנו ספוטלאן-דה-אורוסקו, כי הוא נולד בו, חוסה קלמנטה הבלתי נלאה
חואן חוסה אראולה - ("על זיכרונות ושכחה")
בילדותו עברה משפחת אורוסקו לגור בגוודלחארה ואחר החל משנת 1890 למקסיקו סיטי, בה הוא למד בבית הספר היסודי. באותה תקופה התוודע אורוסקו לציורים בעלי מסר פוליטי וחברתי של חוסה גוודלופה פוסאדה, מאייר סאטירי ידוע, שקישטו את חלונות הראווה של החנויות בצד דרכו לבית הספר. באוטוביוגרפיה שלו סיפר אורוסקו:
"הייתי עוצר [בדרך לבית הספר ובחזרה] ומבלה רגעי קסם בהביטי בציוריו של פוסאדה.
זו הייתה הדחיפה הראשונה שגירתה את דמיוני וגרמה לי לכסות את הנייר בציורי הקטנים הראשונים; זו הייתה התוועדות הראשונה שלי לקיומה אל אמנות הציור
אורוסקו טען שמפוסאדה קיבל השראה בשימושו בצבעים.
בגיל 15 נרשם אורוסקו תחילה לאקדמיית סן קרלוס לאמנות אולם עזה כדי לרצות את אביו שייעד לו לקריירה אחרת. נשלח ללמוד אגרונומיה באזור כפרי. אולם הוא לקה בקדחת שיגרונית וחזר הביתה עם סיבוכים בלב. נרשם אז ללימודי אדריכלות במכינה הלאומית.
בשנת 1903 התייתם אורוסקו מאביו שמת ממחלת הטיפוס הבהרות והתגייס לעזור בפרנסת אמו ושני אחיו באמצעות עבודות מזדמנות, בין היתר בשרטוט אדריכלי ובצביעת צילומי דיוקן של נפטרים. ב-1904 בעת חגיגות יום העצמאות של מקסיקו בזמן שהכין חומרים לזיקוקי דינור, נפגע מפיצוץ בכף ידו השמאלית ובעיניו. מכיוון שהיה יום חג פנה לאשפוז באיחור של כמה ימים. בינתיים הפצע הזדהם, התפשט נמק בכף ידו ונאלץ לעבור כריתה כירורגית.
מאוחר יותר בשנים 1905–1914 חזר ללימודי ערב לאמנות באקדמיה
אחד המורים השפיעו עליו היה הרארדו מוריו, שקרא לעצמו "דוקטור אטל". הוא היה אמן רדיקלי שקרא לאמנים לדחות את השליטה התרבותית האירופית ולטפח את בצביון המקסיקני ביצירותיהם. בהשפעת דוקטור אטל התחיל גם אורוסקו להתעניין יותר בנושאים מקסיקנים ולצייר תמונות מחיי היום יום.
פציעתו פטרה אותו מהגיוס בימי מלחמת האזרחים שפרצה בשנים 1910–1911.
אורוזקו עבד בתקופה זו, בין השאר, כקריקטוריסט פוליטי - במגזין "El Hijo de Ahuizote" והיה חבר בחוג האמנים שמסביב לעיתון "La Vanguardia" (האוונגרד), ביטאון התנועה הקונסטיטוסיונליסטית, שבעריכתו של דוקטור אטל.
האמן הנערץ עליו, פוסאדה, עבד כצייר בשרות אחד הצבאות ה"חוקתיים" (Constitucionalista) בפיקודו של "המנהיג הגדול" ונוסטיאנו קאראנסה. אחרי פיצול הכוחות המהפכניים שבעקבות הדחת ויקטוריאנו הוארטה ב-1914, תמך אורוסקו בקאראנסה ובגנרל אלווארו אוברגון נגד המורדים של פנצ'ו וייה ואמיליאנו סאפאטה.
ביוגרפיה > התחלת הקריירה האומנותית

צייר את יצירותיו הראשונות - ליתוגרפיות על חיי האינדיאנים ועל תופעת הזנות - בהשפעת הפוסט-אימפרסיוניזם. בהמשך צייר בצבע מים ובשמן. באותן השנים יצר למשל את "מקסיקו בעת המהפכה", 1916 ותמונות על החרבן שנגרם ממלחמות - "פשעי מלחמה".
הציג לראשונה במקסיקו בשנת 1916 בחנות הספרים "ביבלוס" את סדרת "בית הדמעות", ציורים בעלי מסרים חברתיים, בצבע מים, על חיי הסלאמס והזונות של מקסיקו סיטי. עקב התגובה השלילית של מבקרי האמנות בארצו, נסע אורוסקו ב-1917 לחפש את מזלו בארצות הברית
בגבול עם טקסס המוכסים הרסו שני שלישים מתמונותיו כ"בעלות אופי בלתי מוסרי". הוא חי כשלוש שנים עגומות למדי בסן פרנסיסקו ובניו יורק והתפרנס מציור כרזות לסרטי קולנוע ובובות פלסטיות "קיופאי".(Kewpie)
על (, 1919 על חיי הזונות, התמונות על החרבן שנגרם ממלחמות - "פושעי מלחמה") נמתחה שם ביקורת חריפה. רצח סאפאטה בשנת 1919 גרם לו להזדהות יותר מקודם עם המורדים המהפכנים.
הקריירה שלו כיוצר ציורי קיר התחילה ב-1920 אחרי שובו מארצות הברית. בתקופה של התייצבות פוליטית בימי הנשיא אלוורו אוברגון, עודד הממשל המקסיקני בניית מאמצים לחיזוק הלאומית, בין השאר, דרך האמנות.
באותה תקופה, בדומה לדייגו ריברה התחיל לצייר ציורי קיר על קירות גדולים. קיברה, אורוסקו, דוד אלפארו סיקיירוס ורופינו טאמאיו העלו את האמנות הזאת של הפרסקואים, בגרסתה המודרנית, לרמה גבוהה ופרסום עולמי. מבחינת תוכן ציוריו, נבדל אורוסקו מריברה. ריברה היה בעל אופי אמיץ ואופטימי והיה לו רצון לעשות תעמולה לכבוד המהפכה המקסיקנית. אורוסקו היה בקורתי יותר כלפי המהפכה ומתלהב פחות מהמחיר הגבוה בשפיכות דמים של המאבק. דבק במסרים הומניסטיים אפוליטיים, הזדהה עם סבל בני האדם והיה מודאג מרעות החברה המודרנית והתגעגע לגן עדן פאגאני.
ב-1922 השתתף אורוסקו יחד עם ריברה וסיקיירוס, בהקמת איגוד מקצועי של הציירים והפסלים, מתוך ניסיון להתחמק מהתלות ברצונות הממשלה.
החל מ-1922 ציוריו המורליים התאפיינו בצביון אקספרסיוניסטי והעלו על נס את הרגשות הלאומיים, למשל ביצירה "פרומטאוס" משנת 1930 שצייר אותה בארצות הברית.
בשנים 1922–1924 צייר אורוסקו במכינה הלאומית (Escuela Nacional Preparatoria) במקסיקו סיטי את ציורי הקיר "היסודות", "אימהות" ,"האדם במאבק נגד הטבע", "משתה של עשירים בעוד הפועלים רבים", "ישו הורס את צלבו", "חורבן הסדר הישן", "נשים של פועלים", "האריסטוקרטים", "החפירה והשילוש" ו"השיבה משדה הקרב". יצירות אלה היו שנויות במחלוקת, בין היתר בגלל אופיים הקריקטורי. כמה מהציורים נהרסו על ידי אורוסקו עצמו, ואחרים הושחתו כליל על ידי סטודנטים בעלי דעות שמרניות. אורוסקו חזר לשם בשנת 1926 ושחזר רבים מהם. הציורים היחידים שנשארו כפי שהיו היו "אימהות" ו"משתה העשירים".
ב-1925 הוא הציג לראשונה בפריז ובבית הרעפים של עיריית מקסיקו סיטי (Casa de Los Azulejos) יצר את ציור הקיר "ידיעת הכל".
ב-1926 יצר תחת חסות משרד החינוך המקסיקני ציור קיר נוסף - "בנייה מחדש" (Reconstruccion) בבית הספר המקצועי באוריסאבה, וראקרוס, המשמש כיום את בית העירייה המקומי.
ביוגרפיה > שוב בארצות הברית

בשנים 1934-1927 (עם הפסקה ב-1932 כשביקר באירופה) חי אורוסקו שוב בארצות הברית, הפעם בנסיבות הרבה יותר מיטיבות איתו, לעיתים כאמן בית של כמה מוסדות חינוך.
אפילו אחרי נפילת הבורסות ב-1929 יצירותיו נשארו מבוקשות. בניו יורק עסק בעבודה אמנותית ובתערוכות. צייר מראות מן המהפכה האמריקאית וסדרת ציורי שמן: "גשר קווינסבורו", "קארבז", "חורף", "הרכבת התחתית" שביקשו לשקף את אווירת הכרך.
במרץ-יוני 1930, ביוזמת היסטוריון האמנות חוסה פיחואן, הוזמן על ידי מחלקת האמנות של מכללת פומונה בקרלמונט שבקליפורניה וצייר שם על קיר חדר האוכל פרארי הול (Frary Hall) את הפרסקו "פרומתאוס", על הגיבור המיתי שגנב באומץ את האש מידי האלים כדי להעבירו לבני האדם. הציור לא היה קישוטי ותפאורתי בלבד, כפי היה נהוג במקומות כאלה, אלא שידר מסר אישי וישיר. זו הייתה יצירה ראשונה מחוץ למקסיקו של נציג אסכולת ציורי הקיר המקסיקנית ונחשבת ל"פרסקו המודרני הראשון בארצות הברית".
הדמות המרכזית היא עירום ענק של פרומטאוס המנצח העוזר לבני האדם להיטהר. מעטים סביבו נראים שמבינים את חשיבות הבעלות על האש.
הוא צייר גם כרזות וכן על קירות מכללת דארטמות' בהנובר שבניו המפשייר, שבו התבקש ללמד עד שנת 1934 את שיטות יצירת ציורי קיר.
אחד מציורי הקיר המפורסמים שלו שם הוא "אפוס הציוויליזציה האמריקאית" (1934-1932) המכסה 300 מ"ר כולל 24 פנלים, בין השאר "הגירות", "קרבנות אדם", "הופעתו של קצלקואטל", "נסיעתו של קצלקואטל", "גידול התירס", "אנגלו-אמריקה", "היספנו-אמריקה", "מדע" וגרסה אחרת של "ישו הורס את צלבו" -"הגירה מודרנית של הרוח".
ב-1930 הוא צייר על הקירות של בית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק על "המאבק על המזרח". הוא יצר פרסקו אותו העביר אחר כך על טיח רטוב. זו הייתה טכניקה שהשתמשו בה אז בפעם הראשונה בניו יורק.
ביוגרפיה > גלריה - ציורי הקיר במכללת דרטמות'

אורוסקו צייר את הפרסקו שלו "אפוס הציוויליזציה האמריקאית" בקומה התחתונה של ספריית בייקר שבמכללת דרטמות'.
קטע מציור הקיר במכללת דרטמות' (1932–1934)
נסיעתו של קצאלקואטל
אלילי העולם המודרני
ביוגרפיה > בחזרה למקסיקו

בשובו למולדת ב-1935 קיבל אורוסקו הזמנות רשמיות רבות. לפי הזמנת הממשלה יצר את הפאנל המלבני הגדול הקרוי "קתרסיס" הנמצא בהיכל האמנויות במקסיקו סיטי, ממול לפאנל של ריברה "El hombre en la encrucijada" - "האדם בצומת". התמונה של אורוסקו מציגה את סכסוך האלים בין האדם המודרני לעולם הכאוטי הממוכן המקיף ומדכא אותו.
בשנים 1936–1939 בגוודלחארה צייר אורוסקו שלוש יצירות מוראליות גדולות: אחת מהן הוא הציור ההיסטורי "העם ומנהיגיו" - הנמצא בארמון המושל של מדינת חליסקו. אחרת, באוניברסיטה (1936), כוללת ציורים המקשטים את כיפת הבניין ואת הקירות של החלק השטוח של האמפיתיאטרון בכיפה רואים אלגוריה על האדם, על הישגיו בחינוך ובמדע. נוצר טריפטיך מוקדש למאבק לשחרור מקסיקו, שבו בולטת דמותו של מיגל אידלגו בציור ענק.
היצירה השלישית ממוקמת בבניין העתיר של אוספיסיו קבאניאס (1939-1937) והיא נחשבת לאחת מיצירות המופת של אורוסקו. היא מעין סינתזה של ההשקפה ההומניסטית של האמן, ודנה במקורות אמריקה והתפתחותם שלה ושל העולם.
יצירה מונומנטלית זו כוללת 40 פרסקואים המכסים חלקים אדריכליים שונים של מכלול הקפלה מן המאה ה-19, שנבנתה לפי תוכניותיו של מנואל טולסה: בכיפה, טימפאן תומך, פנדנטיבות, על שמונה קמרונים ו-14 פאנלים, ובנוסף עוד קטעים מינוריים.
הציור "האיש שנבלע בלהבות" מסכם את הנושאים ומהווה מעין שיא בעיבוד הנושא פרומתאוס.
ב-1940 הוא עבד על ציורים חדשים בספריית "גבינו אורטיס" בחיקילפאן במדינת מיצ'ואקאן ועל עוד אחד שהביא אותו למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק במסגרת התערוכה "עשרים מאות שנה של אמנות מקסיקנית": הציור Dive Bomber המתאר את הסכנה המאיימת על האנושות: רוח המלחמה.
ביוגרפיה > בית המשפט לצדק של האומה

בשנת 1941 יצר אורוסקו פאנלים (tableros) שנועדו לבניין בית המשפט לצדק של האומה במקסיקו סיטי.
מדובר בארבעה פאנלים המוקדשים לשלושה נושאים ראשיים: בשני פאנלים - נושא הצדק, נושא יישום המשפט, הנתקף מתוך גישה סאטירית, לגבי מעשי העוול והשגיאות התכופות שבו, הוקעת הדמגוגים, השלרטנים והפוליטיקאים המדברים גבוהה על חירות ודמוקרטיה אך פועלים הפוך ממה שאומרים.
פאנל אחר הוא הד לנכסי הארץ ותפוקתה. תוכן ציוריו של אורוסקו גרם למחאה של ראשי בית המשפט שדרשו להחליף את הציורים.
ביוגרפיה > יצירותיו האחרונות

בשנים 1941–1944 עסק אורוסקו בציורי שוואלט ועבד על ציור קיר המקשט את הקמרון ואת הקירות של בית המקהלה של הכנסייה העתיקה "ישו הנוצרי" (Iglesia de Jesús Nazareno) שליד בית החולים בעל אותו השם, כשהנושא המרכזי ביצירה הוא האפוקליפסה.
ב-1943 היה אורוסקו חבר מייסד בקולגיום הלאומי.
ב-1946 התמנה לצידם של סיקיירוס ושל ריברה, לחבר בוועדה לציורי קיר של המכון הלאומי לאמנויות.
ב-1947 הציג יצירותיו בארמון האמנויות. באותה שנה עבד בקפלה של הפארק צ'פולטמוק במקסיקו סיטי.
שוב בגוודלחארה צייר ב-1948–1949 את תקרת בית הנבחרים. הדמות המרכזית בציורים אלה הוא מיגל אידיאלגו, משחרר העבדים, שנראה יותר שלו ומהורהר מן הדמות בבית המדרגות של הארמון. המשיך לעלות על סולמות וצייר קירות על אף החמרה במחלת הלב וקוצר נשימה שליווה מדי פעם העלייה על מדרגות.
אחת היצירותיו האחרונות שלו הייתה תמונת הענק "חוארס נולד מחדש" משנת 1948. בשלהי חייו אורוסקו יצר רישומים וליתוגרפיות פחות ופחות פיגורטיביים, בהשראת מסורות מקסיקניות, על המוות ועל התקופה הפרה-קולומביאנית.
ב-1947 הוא אייר את ספרו של ג'ון סטיינבק "הפנינה".
אורוסקו נפטר מדום לב בשינה במקסיקו סיטי בשנת 1949 בזמן שעבד על סקיצות הראשונות למיור קיר חדש שנועד ל"בניין הרב-משפחתי" מיגל אלמן.
הוא הובא לקבורה ברוטונדת האישים המפורסמים במקסיקו סיטי.
ביוגרפיה > חייו הפרטיים

אורוסקו היה נשוי משנת 1923 למרגריטה ואיאדארס.
נולדו להם שלושה ילדים:קלמנטה, אלפרדו (נפטר ב-2006) ולוקרסיה.
סגנונו

לצד ריברה וסיקיירוס היה אורוסקו חלק מקבוצת יוצרי ציורי קיר מקסיקנים מונומנטליים, בעלי צביון אקפרסיוניסטי. הם בישרו את המגמות ה"נאו-איקוניות" או "נאו-ייצוגיות" שפעלו במקסיקו עד שנת 1960.
סגנונו של אורוסקו מתאפיין במעין ריאליזם אקספרסיוניסטי, המתכתב עם המסורות האמנותיות העתיקות המקסיקניות, לרבות אמנות האצטקית, בעל היקף רחב ומונע על ידי דינמיזם עוצמתי.
להבדיל מריוורה ומסיקיירוס, התייחס אורוסקו למצב קיום האדם מתוך נקודת מבט אפוליטית. הוא התעניין בערכים האוניברסליים ושם פחות דגש על הערכים הלאומיים.
תמונותיו האופייניות יותר משדרות מסר על יכולתו של האדם לשלוט בגורלו וחירותו מול הגורמים ההיסטוריים, הדתיים והטכנולוגיים.
שאיפתו להעניק לציוריו יכולת לריגוש משמעותי, גרמה לו לעצב אותן בעזרת קווים וצבעים פשוטים, שימוש בסמלים של המיתולוגיה העתיקה האינדיאנית, כמו גיבורים הלובשים מסיכות טקסיות, גרוטסקיות וקודרות, המזכירות את שימושם של ארנסט לודוויג קירכנר במסיכות אפריקניות ושל נולדה במסיכות מאוקיאניה
ותוך אומץ בפירושם של המוטיבים בני תקופתו ושל הערכים החברתיים.
היו ביצירותיו גם זיקה מסוימת אל הפיקטוגרמות הדתיות האצטקיות וגם אל אמנות הבארוק הספרדי ואמנותו של ואן גוך.
מורשתו

אמנותו, ובעיקר סגנונו האקספרסיוניסטי, ריתקה בזמנו אמנים צעירים אמריקאים, ביניהם ג'קסון פולוק, איסאמו נוגוצ'י, בן שאן, פיליפ גסטון וג'ייקוב לורנס והשפיע על שלבים מדרכם האמנותית.
בשנים 1960–1970 יצירתו של אורוסקו שימשה השראה לדור חדש של ציירי קיר אמריקאים ומקסיקנים בתחום האמנות הציבורית
להחזיק בהשקפה טרגית בשתי האמריקות זה קשה מאוד, מכיוון שהן הוקמו כ"עולם החדש המופלא של אושר", האוטופיה הגדולה. לפיכך כשסופר כמו פוקנר יוצר שבר באופטימיזם של ארצות הברית, או צייר כמו אורוסקו יוצר שבר בהבטחה של מקסיקו לעולם חדש, זה אירוע מרשים
---קרלוס פואנטס---
פרסים ואותות הוקרה

1943 - חבר מייסד של הקולגיום הלאומי של מקסיקו
1947 - הפרס הלאומי לאמנויות של מקסיקו
הנצחה

פסל לזכרו הוצב ב"רוטונדת המפורסמים" בגוודלחרה במדינת חליסקו.
2007 ספטמבר- הופק סרט תיעודי "אורוסקו-איש של אש", בבימוי לורי קויל וריק וחאדה-פלורס
2010 - במוזיאון MoMA הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית המוקדשת ליצירתו של אורוסקו, השלישית המוקדשת לאמן מקסיקני (אחרי דייגו ריברה ב-1931 ו-מנואל אלוורס בראבו ב-1997, השישית של אמן לטינו-אמריקני (הוצגו גם קנדידו פורטינארי נ-ברזיל ב-1940, רוברטו מאטה מצ'ילה ב-1957 וארמנדו רוורון מ-ונצואלה ב-2007).
מבחר יצירות

1924-1900 - ידיים בתפילה
1923-4 אדם נאבק בטבע
1923-4 ישו שובר את צלבו
1923-4 חוק ומשפט
1923-4 יהוה בין העשיר לעני
במכללת אילדפונסו:
1923-4 - אימהות
1923-4 משתה העשירים -
1923-4 השביתה -
1923-4 היסודות
1923-4 חירות
1923-4 אשפה
1923-4 העשירים
1924-6 - נשים
1924-6 - חופר הקברים
1924-6 - הפועלים
1924-6 - היו שלום
1924-6 - המשפחה
1924-6 - המהפכנים
1924-6 הגזעים הילידים
1924-6 פרנציסקנים נותנים עזרה לחולים
1924-6 קורטס ומלינצ'ה,
1924-6 גברים שותים
1924-6 מהנדסים
1926 - החפירה La Trinchera
1926 - חורבן הסדר הישן, 1926
1930 - Prometheus פרומתאוס .
1930 - תיקחו את השנייה Échate la otra .מוזיאון האמנות של קליבלנד
1930 החייל הפצוע,, מוזיאון האמנות של קליבלנד
ציור קיר בארמון הממשל בגוודלחארה
ציורי קיר באוספיסיו קבניאס בגוודלחארה
1939 האיש שנבלע בלהבות -Hombre de fuego במכון (אוספיסיו) קבניאס"
La Cantina 1941
1943 - טורסו Torso(פלג גוף עליון) של גבר
1947 עור בכחול
ספרים

Autobiografia (אוטוביוגרפיה)
גלריה

הרנאן קורטס בעיני אורוסקו, אוספיסיו קבאניאס
איש שנבלע בלהבות בכיפת האוספיסיו קבאניאס
הגלגל, באוספיסיו קבאניאס
- "ידיעת הכל" ,Omnisciencia, 1925.
"נעורים"- Juventud במכללה הישנה סן אילדפונסו.
"החפירה" -La Trinchera במכללה הישנה סן אילדפונסו.
- קתרסיס Catarsis בארמון האמנויות היפות.
הידלגו בארמון הממשל בגוודלחרה (מקסיקו)
לקריאה נוספת

Constantin Prut - Dicționar de artă modernă Editura Albatros, București 1982
Dan Grigorescu - Istoria unei generații pierdute:Expresioniștii Editura Eminescu, București 1980
הערות שוליים

1 2 3 4  D.Grigorescu עמ' 368
↑
↑  באתר הגנאלוגי Wikitree
1 2 3  American Masters
1 2  Jim Tuck
↑  C.Prut
↑  דוויד סקוט, 1957
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007500812205171  PLWABN: 9810589464305606  AAG: 2348  BNE: XX1176621  BnF: cb12187152g (data)  GND: 11859026X  ISNI: 0000 0001 2099 3730  LCCN: n50002371  LNB: 000251596  NKC: jn20011211193  NLA: 35401452  NTA: 06881447X  RERO: 02-A003659238  RKD: 60961  SNAC: w6st7r3b  SUDOC: 027779580  Trove: 939767  ULAN: 500012316  VcBA: 495/235567  VIAF: 17267526   WorldCat (עם VIAF): 17267526 
"פרומתאוס" במכללת פומונה בקלרמונט, קליפורניה, מוצג במוזיאון ויטני לאומנות אמריקאית
קברו של אורוסקו
פסלו של אורוסקו ב"רוטונדת המפורסמים" בגוודלחארה במדינת חליסקו
יהודים למען שימור הבעלות על כלי ירייה

| --- | --- |

 מדינה:  ארצות הברית 
 מטה הארגון:  בלוויו 
 תקופת הפעילות:  1989–הווה (כ־35 שנים) 
 jpfo.org
 
יהודים למען שימור הבעלות על כלי ירייה (אנגלית: Jews for the Preservation of Firearms Ownership‏ (JPFO)) הוא ארגון אמריקאי שמטרתו לקדם את זכותם של אזרחי ארצות הברית להחזיק ולשאת נשק חם. הארגון מפרש זאת כ"זכות טבעית וקדמונית" המנוסחת בתיקון השני לחוקה האמריקאית. הארגון נוסד ב-1986 על ידי אהרון זלמן, סוחר נשק ויוצא הצי של ארצות הברית.
ה-JPFO ידוע במסעות הפרסום עם המוטיב של השוואת מדיניות צמצום נשק לחקיקה הטוטאליטרית בנושא זה. אחת מססמאותיו המפורסמות, "כל מי שבעד הגבלות נשק שירים את ידו, הימנית",  ברמז מפורש להצדעה במועל יד.. טיעון נוסף שהארגון מקדם הוא שהשמדות עם עולות בקנה אחד עם מדיניות הגבלת נשק אזרחי, ומביא דוגמאות לכך מההיסטוריה המודרנית.
ה-JPFO אינו מגביל את החברות בו ליהודים בלבד. הדרישה היחידה לחברים היא "שיכבדו את מגילת הזכויות".
בנוסף, אין לבלבל בין ארגון זה לארגון אחר הנושא את אותן ראשי תיבות, ה- Jewish People's Fraternal Order, שהייתה תנועה פרו-קומוניסטית במסדר העובדים הבינלאומי במהלך שנות הארבעים של המאה העשרים.
עמדות פוליטיות

אחת הטענות של ה-JPFO היא  שחוק הפיקוח על הנשק, שחוקק ב-1968 ואשר הגביל את הסחר בכלי נשק בין מדינות לסוחרים מאושרים, לקוח במלואו מהחקיקה הנאצית..  חוק כלי הירייה הגרמני שהיה קיים לפני עליית הנאצים לשלטון ב-1933, ושונה על ידי השלטון הנאצי ב-1938. הבסיס לטענת JPFO הוא שבחוק האמריקאי מ-68' הוכנס לראשונה מבחן לשימוש ספורטיבי" של כלי נשק, וכי קריטריון זה היה קיים באותו שם בחקיקה הגרמנית. הם מצביעים על כך שהחוק קודם על ידי הסנטור תומאס דוד (Thomas Dodd), אשר היה אחד מהתובעים במשפטי נירנברג.
ה-JPFO גם נוהג לבקר את החוסר בתקינה אחידה של הבדיקות הנערכות על ידי הלשכה לאלכוהול, טבק, כלי נשק וחומרי נפץ (ATF), והשפעתה על בעלי כלי הנשק.
ביקורת כלפי ה-NRA

במהלך שנות קיומו, ה-JPFO ביקר את איגוד הרובאים הלאומי (NRA) פעמים לא מעטות, כשהאחרונה (נכון למרץ 2012) מתייחסת למכתב שנשלח לנשיא ברק אובמה במרץ 2011. הסיבה העיקרית לביקורת היא ש-JPFO מחשיב את יחס איגוד הרובאים לממשל כמרוכך מדי, ואף ותרני. לכן, ובהיות שניהם ארגוני זכויות נשק, קיימים יחסי "אהבה-שנאה" בין שני הארגונים ומפעם לפעם חילופי דברים בין ראשיהם. עם זאת, מבקרי מדיניות זו של ה-JPFO טוענים, שהיות איגוד הרובאים לובי פוליטי בעל תקציב ענק המבוסס בעיקרו על תרומות, עליו לקחת בחשבון הבטים שארגונים קטנים יותר פטורים מהם. טענה נוספת היא שמקור הביקורת הוא בעובדה ששני הארגונים מתחרים על לב אותו נתח אוכלוסייה.
ביקורת כלפי ה-NRA > חילוקי דעות עם הליגה נגד השמצה

קיים עימות מתמשך בין ה-JPFO לליגה נגד השמצה סביב עמדות הארגון. ה-JPFO מאשים את הליגה בהתערבות ב"אותם ענייני הקהילה היהודית שאינם נוגעים להם", ואילו מצידו, מנכ"ל הליגה, אברהם פוקסמן, מתח ביקורת על הארגון במספר הזדמנויות לגבי מה שהוא מכנה "ניצול האנטישמיות לקידום האג'נדה החימושית שלו."
ארגונים מקבילים לפי מדינה

ארצות הברית: איגוד הרובאים הלאומי
קנדה: ארגון הרובאים הריבוני הקנדי
הערות שוליים

↑  Hitler sticker on sale in the JPFO store
↑  Genocide citations
↑  JPFO membership requirements
↑
↑  With friends like that
↑  Comments on the NRA's letter to Obama
↑  NRA's Letter to President Obama
↑  JPFO asks questions
↑  Editors (1997-1999) "JPFO Facts vs. ADL Lies." JPFO.org.
↑  Foxman, Abraham H. (May 21, 1995) "N.R.A. Doesn't Represent George Bush or Even Most Members; Jewish Pro-Gun Group." New York Times.
טקס פרסי אוסקר ה-58

| --- | --- |

 תאריך:  24 במרץ 1986
 מיקום:  דורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה
 מנחים:  אלן אלדה, ג'יין פונדה ורובין ויליאמס
 מפיק:  סטנלי דונן
 במאי:  מרטי פאסטה
 רשת שידור:  ABC
 אורך הטקס:  3 שעות ו-11 דקות
 המועמדים והזוכים הבולטים
 הסרט הטוב ביותר:  זיכרונות מאפריקה
 זכייה במספר הפרסים הרב:  זיכרונות מאפריקה (7)
 מספר המועמדויות הרב:  זיכרונות מאפריקה (11)   הצבע ארגמן (11)
 אתר רשמי
 →57 59← פרס אוסקר
טקס פרסי אוסקר ה-58 (באנגלית: 58th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1985 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-24 במרץ 1986. הנחו את הטקס השחקנים אלן אלדה, ג'יין פונדה ורובין ויליאמס.
סרט הדרמה "זיכרונות מאפריקה" היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר וזכה ב-7, ביניהם פרסי הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (סידני פולאק) והתסריט המעובד הטוב ביותר (קורט לודקי). הסרט "הצבע ארגמן" קיבל אף הוא 11 מועמדויות, אך לא זכה באף פרס.
אירועים בולטים

במהלך הטקס הוענקו פרסי אוסקר לשם כבוד לשחקן פול ניומן ולמלחין אלכס נורת', ופרס לפעילות הומניטרית לשחקן צ'ארלס "באדי" רוג'רס.
ג'ון יוסטון בן ה-79, במאי הסרט "הכבוד של פריצי", הפך למועמד המבוגר אי פעם לפרס הבמאי הטוב ביותר.
בתו של ג'ון יוסטון, אנג'ליקה יוסטון, זכתה בפרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה ב"הכבוד של פריצי", ובכך השלימה דור שלישי במשפחתה שזוכה בפרס אוסקר, אחרי אביה ג'ון וסבהּ השחקן וולטר יוסטון.
הסרט הארגנטינאי "הסיפור האמיתי" היה הסרט הראשון מאמריקה הלטינית שזוכה בפרס לסרט הזר הטוב ביותר.
הערות שוליים

↑  רשימת הזוכים המלאה, באתר הרשמי
| פרס אוסקר |
| --- | --- | --- |
| פרסים כלליים | הסרט הטוב ביותר • הסרט הבינלאומי הטוב ביותר • הסרט המונפש הטוב ביותר • הסרט הקצר הטוב ביותר • הסרט המונפש הקצר הטוב ביותר • הסרט התיעודי הטוב ביותר • הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר |  |
| פרסי משחק | השחקן הטוב ביותר • השחקנית הטובה ביותר • שחקן המשנה הטוב ביותר • שחקנית המשנה הטובה ביותר |  |
| פרסי בימוי וכתיבה | הבמאי הטוב ביותר • התסריט המקורי הטוב ביותר • התסריט המעובד הטוב ביותר |  |
| פרסים אחרים | הצילום הטוב ביותר • העריכה הטובה ביותר • עיצוב ההפקה הטוב ביותר • הפסקול המקורי הטוב ביותר • השיר המקורי הטוב ביותר • עיצוב התלבושות הטוב ביותר • האיפור ועיצוב השיער הטובים ביותר • עריכת הסאונד הטובה ביותר • מיקס הסאונד הטוב ביותר • האפקטים הטובים ביותר |  |
| פרסים מיוחדים | פרס לשם כבוד • פרס לזכר • פרס לפעילות הומניטרית • פרס להישגים מיוחדים |  |
| טקסים | 1927/28 • 1928/29 • 1929/30 • 1930/31 • 1931/32 • 1932/33 • 1934 • 1935 • 1936 • 1937 • 1938 • 1939 • 1940 • 1941 • 1942 • 1943 • 1944 • 1945 • 1946 • 1947 • 1948 • 1949 • 1950 • 1951 • 1952 • 1953 • 1954 • 1955 • 1956 • 1957 • 1958 • 1959 • 1960 • 1961 • 1962 • 1963 • 1964 • 1965 • 1966 • 1967 • 1968 • 1969 • 1970 • 1971 • 1972 • 1973 • 1974 • 1975 • 1976 • 1977 • 1978 • 1979 • 1980 • 1981 • 1982 • 1983 • 1984 • 1985 • 1986 • 1987 • 1988 • 1989 • 1990 • 1991 • 1992 • 1993 • 1994 • 1995 • 1996 • 1997 • 1998 • 1999 • 2000 • 2001 • 2002 • 2003 • 2004 • 2005 • 2006 • 2007 • 2008 • 2009 • 2010 • 2011 • 2012 • 2013 • 2014 • 2015 • 2016 • 2017 • 2018 • 2019 • 2020/21 • 2021 • 2022 • 2023 |  |
| אחר | האקדמיה האמריקאית לקולנוע • תיאטרון דולבי • שיאים • זוכי אמי, גראמי, אוסקר וטוני • מועמדים ישראלים |  |
| --- | --- |
בקרת זהויות :  MusicBrainz: 63efad82-e2b0-4468-a87b-1e5c2653767b 
סידני פולאק, הבמאי הטוב ביותר.
ויליאם הרט, השחקן הטוב ביותר.
ג'רלדין פייג', השחקנית הטובה ביותר.
דון אמיצ'י, שחקן המשנה הטוב ביותר.
אנג'ליקה יוסטון, שחקנית המשנה הטובה ביותר.
טל רז (קצין)

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 לידה:  1959 (בן 65 בערך)
 מדינה:  ישראל 
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1977–2000 (כ־23 שנים)
 דרגה:   אלוף-משנה
 תפקידים בשירות
 מפקד גדוד 51  מפקד גדוד גפן  מפקד חטיבת שומרון  מפקד החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון  ראש מחלקת ביקורת יחידות צה"ל ביחידת מבקר מערכת הביטחון
 תפקידים אזרחיים
 מנהל שיווק ברפאל
 
טל רז (נולד ב-1959) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד חטיבת שומרון וכמפקד החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון.
קריירה

רז, בוגר מחזור ט' (1977) של הפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב, שירת כקצין בחטיבת גולני, שימש מפקד גדוד 17 בחטיבת ביסלמ"ח, ב-1987 מונה למפקד גדוד 51. ב-1989 מונה למפקד גדוד "גפן" בבה"ד 1. ב-1991 מונה לקצין המבצעים של פיקוד המרכז וב-1992 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת שומרון תפקיד בו שירת עד 1994. ב-1995 מונה למפקד החטיבה המערבית ביחידת הקישור ללבנון. בשנים 1997 עד 2000 שירת כראש מחלקת ביקורת יחידות צה"ל ביחידת מבקר מערכת הביטחון.
לאחר שחרורו עבד בשנים 2001 עד 2012 כמנהל שיווק בחטיבת הטילים ובחטיבת מנו"ר בחברת רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
רז בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל. הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי.
הערות שוליים

↑  אהוד ערן, "תמצית געגוע - סיפורו של ארז גרשטיין והמלחמה בלבנון", ידיעות ספרים, 2007, עמוד 115.
טקס פרסי אוסקר ה-57

| --- | --- |

 תאריך:  25 במרץ 1985
 מיקום:  דורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה
 מנחים:  ג'ק למון
 מפיק:  גרגורי פק, רוברט וייז, לארי גלברט וג'ין אלן
 במאי:  מרטי פאסטה
 רשת שידור:  ABC
 אורך הטקס:  3 שעות ו-10 דקות
 המועמדים והזוכים הבולטים
 הסרט הטוב ביותר:  אמדאוס
 זכייה במספר הפרסים הרב:  אמדאוס (8)
 מספר המועמדויות הרב:  אמדאוס (11)   המעבר להודו (11)
 אתר רשמי
 →56 58← פרס אוסקר
טקס פרסי אוסקר ה-57 (באנגלית: 57th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1984 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-25 במרץ 1985. השחקן ג'ק למון הנחה את הטקס בפעם הרביעית והאחרונה שלו.
סרט הדרמה הביוגרפי "אמדאוס" היה מועמד ל-11 פרסים וזכה ב-8, ביניהם פרסי הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (מילוש פורמן), התסריט המעובד הטוב ביותר (פיטר שאפר) והשחקן הטוב ביותר (פ. מארי אברהם). כמו כן בלטו הסרטים "המעבר להודו", אשר היה מועמד ל-11 פרסים (זכה ב-2), ו"דמעות של שתיקה" (3 זכיות) ו"מקום בלב" (2 זכיות) אשר היו מועמדים ל-7 פרסים כל אחד.