stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
משה שמר

משה שמר
משה (מוסא) (כהן) שֶׁמֶר (1935–2019) היה איש חינוך, פעיל ציבור ועיתונאי שפעל לשימור מורשת יהודי סוריה בכלל ודמשק בפרט. שימש כשופט (נציג ציבור) בבית הדין לעבודה, עורך ומפיק המגזין "מכאן ומשאם" (כתב העת למורשת יהדות דמשק), מחזיק תיק החינוך והספורט במועצת העיר חולון ומנהל בתי חולים ומחוזות של קופת החולים כללית. היה חבר פעיל בעמותת ידידי המרכז הרפואי וולפסון בחולון וחבר בארגון "בני-ברית", בו אף כיהן כנשיא לשכת 'אל-על'. בשנת 2004 קיבל את תואר יקיר העיר חולון.
ביוגרפיה

שמר נולד בדמשק בשם מואיז מכללתי. המשפחה התגוררה ב"חארת אל-יהוד" (שכונת היהודים). אב המשפחה, יצחק, עסק כחרת נחושת, ומואיז הועסק כשוליה בבית המלאכה של אביו. במקביל ללימודיו בבית הספר היהודי "אליאנס".
במאי 1945 עלה לישראל, יחד עם אחותו לינדה בת השמונה. הקבוצה הלכה ונסעה במשאית במשך שלושה לילות עד שלבסוף הגיעה לקיבוץ כפר גלעדי. העלייה הייתה במסגרת מאמצי הפלמ"ח והסוכנות היהודית להבריח ולהעלות את יהודי סוריה לארץ. חצי שנה לאחר מכן עלתה גם שאר המשפחה והשתקעה בשכונת עם בחולון.
בחולון למד משה בבית-החינוך "ביאליק" ובמקביל עבד כנער בחלוקת דואר בסניף המרכזי בעיר. בנוסף, סייע לאביו במכירה וחלוקה של לחם לתושבי העיר. כחבר בתנועת "הנוער העובד" היה פעיל בהדרכת נוער במעברת חולון וריכז בית-הבראה לנערים עובדים בקיבוץ נען. מ-1954 עד 1968 היה מזכיר החטיבה המקצועית של הנוער העובד במועצת פועלי חולון, והיה ממייסדי בית-ספר ערב לנערים עובדים בחולון.
ב-1963 זכה במלגת-לימודים מטעם המועצה הבריטית (British Council) ויצא לאנגליה לשנת לימודי כלכלה וסוציולוגיה תעשייתית, מינהל ושלטון. עם שובו, התקבל לאוניברסיטת תל אביב וסיים תואר ראשון בכלכלת ארצות מתפתחות, מדעי המדינה ומינהל. ב-1988 חזר לאוניברסיטה והיה לבוגר הקורס הדו-לשוני למנהלים בכירים במינהל שירותי בריאות ורפואה.
קריירה הציבורית > הוועד הפועל של ההסתדרות

בשנים 1968–1975 שימש כמנהל המחלקה לשיתוף עובדים בניהול וברווחים בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.
ב-1975 עבר למרכז קופת-חולים ושימש כעוזר בכיר לראש אגף ארגון ומינהל, וכמנהל מחלקת ההדרכה ופיתוח משאבי אנוש. ב-1979 התמנה למנהל קופת-חולים במרחב הנגב והמנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים סורוקה. ב-1986 נתמנה כמנהל המרכז הרפואי גריאטרי שיקומי הרצפלד בגדרה. ב-1991 התמנה למנהל מחוז השומרון של הקופה עד לפרישתו ב-1993.
לאחר פרישתו מקופת החולים הכללית, שימש כשופט (כנציג ציבור) בבית-הדין האזורי לעבודה וכן כמגשר ומפשר. במסגרת פעילותו לשימור תרבות יוצאי דמשק, הצטרף לארגון יוצאי דמשק, שם יזם ערך והפיק את המגזין "מכאן ומשאם".
קריירה הציבורית > מפלגת העבודה

שמר היה מפעילי צעירי מפא"י ועם הקמת "המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה" הצטרף לשורותיה. לאורך השנים היה פעיל במפלגה ובמוסדותיה המקומיים והארציים ואף התמודד על מקום בכנסת ישראל.
ב-1974 נבחר למועצת עיריית חולון והופקד על תיק הנוער והספורט.
חיים אישיים

מאז שעלה ארצה, התגורר שמר בחולון. הוא היה נשוי לרות (אשת חינוך), ולהם נולדו שלושה בנים. אחיו הצעיר הוא פרופסור יהושע שמר, יו"ר אסותא ומנכ"ל משרד הבריאות לשעבר.
שמר נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
מע'אזי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 טריטוריה:  הרשות הפלסטינית הרשות הפלסטינית
 נפה:  דיר אל-בלח
 תאריך ייסוד:  1949 
 על שם:  Maghazi 
 שטח:  0.559 קמ"ר
 גובה:  33 מטרים
 אוכלוסייה:  ‏
  ‑ במחנה הפליטים:  24,000 (2014)
 קואורדינטות:  31°25′16″N 34°23′07″E﻿ / ﻿31.421111111111°N 34.385277777778°E﻿ / 31.421111111111; 34.385277777778 
 אזור זמן:  UTC +2
  מפת מיקום  מפה מפורטת   (למפת מערב הנגב מוגדלת) מע'אזי(למפת מערב הנגב רגילה) מע'אזי(למפת ישראל רגילה) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מע'אזי(למפת ישראל מוגדלת) ירושלים תל אביב חיפה ראשון לציון אשדוד באר שבע נתניה אילת קריית שמונה בית שאן קצרין טבריה עפולה חדרה נהריה עכו כרמיאל אשקלון מצפה רמון  ערד עזה יריחו ירדן סוריה לבנון סיני (מצרים) הים התיכון נצרת לוד רהט הים האדום מע'אזי  he tabBackground:;tabBorder:#aaa;defaultTab:0;
 
מחנה הפליטים אל-מַעַ֫'אזִי (בערבית: مخيم المغازي, בתעתיק מדויק: מח'ים אלמע'אזי; בעברית מוזכר שמו של המחנה לא פעם בתור "מועזי") הוא מחנה פליטים פלסטינים במרכז רצועת עזה, מזרחית לדיר אל-בלח.
היסטוריה

מחנה הפליטים הוקם על בסיס של הצבא הבריטי שהוסב על ידי מתנדבים קווייקרים למחנה פליטים. אוכלוסיית הפליטים מנתה בזמן מלחמת העצמאות כ-2,500 פליטים שהגיעו מ-8–10 כפרים ערבים, בהם: יאזור, קסטינה, באטאני ומע'אר. בשנת 1967 התגוררו במחנה כ-8,300 נפש ובשנת 1976 הגיע מספר התושבים לכ-9,000 נפש.
בשנת 1969 השתכנה במחנה חוליית טרור שביצעה פעילות חבלנית בסביבה. באוגוסט 1969 פשט צה"ל על המחנה, ריכז את כל הגברים בבית ספר וערך סריקות מקיפות במחנה. במהלך הסריקות נהרגו שלושה מחבלים והוטל עוצר לילה על המחנה. בינואר 1970 נהרגו במחנה ארבעה חברים של החזית העממית לשחרור פלסטין. בעקבות זאת, נפרצו באותו חודש דרכים ברוחב של 6–12 מטר במחנה, תוך פינוי מעל 60 בתים שתושביהם הועברו לבתים ריקים במחנה. במהלך העבודות גם הונחו צינורות ניקוז וביוב. בפברואר 1970 זופתו הדרכים והוחל בחיבור המחנה לרשת החשמל הישראלית לצורך תאורת רחוב, והעבודות הושלמו בתחילת אפריל 1970. עמודי החשמל היוו יעד חוזר ונשנה של מחבלים. מע'אזי היה המחנה הראשון ברצועת עזה שנפרצו בו דרכים ושחובר לרשת החשמל ולאחר מכן נפרצו דרכים באופן דומה במחנות פליטים אחרים ברצועת עזה.
בשנת 1972 ניסה הממשל הצבאי לארגן ועד של תושבי המחנה שיהווה בסיס לרשות מקומית, אולם בעקבות לחץ מצד ארגוני מחבלים הוועד התפטר.
בשנת 1994 פינה צה"ל את המחנה, יחד עם שאר מקומות היישוב הערביים ברצועת עזה, והשליטה במחנה עברה לידי הרשות הפלסטינית.
ב-2003 ביצע צה"ל מעצר במחנה וב-2004 ירו מסוקי צה"ל טילים לעבר המחנה[דרושה הבהרה].
ב-24 בדצמבר 2023, נהרגו מעל 70 בני אדם במחנה, בהפגזה של צה"ל, לפי דיווחים של חמאס.
ב-22 בינואר 2024 אירע במחנה אסון אל-מע'אזי.
הערות שוליים

↑  Nancy Gallagher, Quakers in the Israeli-Palestinian Conflict: The Dilemmas of NGO Humanitarian Activism, 2007, The American University in Cairo Press, pp. 65, 75
↑  דני צדקוני, ריבוי טבעי גבוה ברצועת עזה, דבר, 12 באוקטובר 1977
↑  שלושה מחבלים נהרגו, שניים נפצעו, דבר, 20 באוגוסט 1969
↑  עוצר לילה במחנה מע'אזי, מעריב, 21 באוגוסט 1969
↑  נהרגו 4 אנשי מפתח של החזית בהיתקלות, מעריב, 5 בינואר 1970
↑  ייסלל כביש במחנה מע'אזי, מעריב, 6 בינואר 1970
דרכים בטחוניות ייסללו, מעריב, 20 בינואר 1970
נשלמת פריצת הדרכים במחנה הפליטים ברצועה, מעריב, 22 בינואר 1970
↑  חשמל מישראל יוזרם למחנה פליטים ברצועה, מעריב, 5 בפברואר 1970
↑  עזרא ינוב, מלחמת בני אור בבני חושך, מעריב, 16 באפריל 1970
↑  עמוד חשמל חובל ברצועה, מעריב, 31 במאי 1970
↑  נחבל עמוד חשמל ליד מחנה הפליטים מועזי בעזה, מעריב, 13 באפריל 1970
↑  רק ועד שכונות אחד פועל בעזה, דבר, 21 בפברואר 1973
↑  חדשות נענע, צה"ל פועל במחנה הפליטים אל מע'אזי בעזה, באתר nana10‏, 6 באפריל 2003
↑  מסוקי צה"ל ירו טילים לעבר מחנה הפליטים אל-מע'אזי בעזה, באתר nana10‏, 19 ביוני 2004
↑  הפלסטינים: מניין ההרוגים בתקיפת צה"ל במרכז רצועת עזה עלה ל-70, באתר ynet, 24 בדצמבר 2023
| --- | --- |
בקרת זהויות :  VIAF: 676146461550927731492   WorldCat (עם VIAF): 676146461550927731492
מסעות הקסם

| --- | --- |

 בימוי:  Murray Lerner 
 תסריט:  Murray Lerner 
 מדינה:  ארצות הברית 
 הקרנת בכורה:  1982 
 משך הקרנה:  16 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מסעות הקסם (באנגלית: Magic Journeys) היה הסרט התלת־ממדי הראשון שהופק על ידי חברת וולט דיסני אימאג'ינירינג עבור פארקי השעשועים של חברת וולט דיסני.
הסרט הוקרן בפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבאורלנדו, פלורידה החל מיום פתיחת הפארק בשנת 1982. הסרט הוצג גם בדיסנילנד שבקליפורניה בתיאטרון שברחוב הראשי של ארצות הברית. בשנת 1986 הופסקה הקרנת הסרט הן באפקוט והן בקליפורניה ובמקומו הוקרן הסרט "קפטן איו".
פרטי העלילה

הסרט מתואר מנקודת מבט של ילד. בתחילת הסרט רואים קבוצת ילדים רצה באחו. אחד מהם מרים פרח ונושף בזרעיו ההופכים לכוכבים. עפיפון הופך לציפור, שהופכת לדג ששב להיות ציפור והופך לסוס מעוף שהופך לסוס בקרוסלה.
כאשר מגיעים הילדים אל הקרוסלה חלקים ממנה הופכים להיות עטלפים, מכשפות, מסיכות, ירח, וספינקס.
מידע על הסרט

במאי: מורי לרנר
הפסקול: ריצ'רד ורוברט שרמן
מידע על הסרט > דיסנילנד

פתיחה: 1984
סגירה: 1986
מידע על הסרט > דיסניוורלד

פתיחה: 1 באוקטובר 1982 (עם פתיחת מרכז אפקוט)
פתיחה מחודשת בתיאטרון ארץ הפנטזיה בממלכת הקסם: 20 בדצמבר 1987
סגירה באפקוט: 1986
סגירה בממלכת הקסם: 1 בדצמבר 1993
מידע על הסרט > דיסנילנד טוקיו

פתיחה: 17 בינואר 1985
סגירה: 1987
מרכז מוי

| --- | --- |
אין תמונה חופשית
 מידע כללי
 סוג:  קומפלקס מבנים 
 מיקום:  שן יאנג
 מדינה:  הרפובליקה העממית של סין 
 הקמה ובנייה
 תקופת הבנייה:  2008 – מגדל A: שנת 2013   מגדל B: שנת 2012   מגדל C: שנת 2013
 תאריך פתיחה רשמי:  2013 
 מידות
 גובה:  מגדל A: גובה: 311 מטר   מגדל B: גובה: 187.8 מטר   מגדל C: גובה: 163.2 מטר מטר
 קומות:  מגדל A: קומות: 75   מגדל B: קומות: 54  מגדל C: קומות: 44
 קואורדינטות:  41°45′52″N 123°26′10″E﻿ / ﻿41.76444444°N 123.43611111°E﻿ / 41.76444444; 123.43611111
  (למפת הרפובליקה העממית של סין מוגדלת) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןמרכז מוי(למפת הרפובליקה העממית של סין רגילה) בייג'ינג שאנגחאי צ'ונגצ'ינג שנג'ן הונג קונג צ'נגדו שניאנג שיאן חרבין אורומצ'י שינינג רוסיה מונגוליה קזחסטן קיר. ט. פק. הודו נפאל ב. בנ. מיאנמר תאי. לא. וי. הפ. ד.ק צ.ק יפןמרכז מוי
 
מרכז מוי הוא קומפלקס הכולל 3 גורדי שחקים וממוקם בתת- המחוז העירוני שן־יאנג, סין. המגדל הגבוה בקומפלס הוא מגדל A אשר מתנשא לגובה של 311 מטרים וכולל 75 קומות. המגדל האמצעי בגובהו הוא מגדל B שמגיע לגובה של 187.8 מטרים וכולל 54 קומות. בניית מגדל B הסתיימה בשנת 2012, כשנה לפני סיום בניית שני המגדלים האחרים בפרויקט. מגדל C, שהוא המגדל הנמוך בפרויקט, מגיע לגובה של 163.2 מטר וכולל 44 קומות. מגדל A משמש כבית מלון ולחדרי משרדים בעוד שמגדלים B ו־C משמשים לדירות מגורים. בניית שלושת המגדלים החלה בשנת 2008.
ראו גם

פורום 66
המגדלים הגבוהים בעולם
הערות שוליים

↑  http://skyscrapercenter.com/building/moi-center-tower-b/601
↑  http://skyscrapercenter.com/shenyang/moi-center-tower-b/5297/
↑  http://skyscrapercenter.com/shenyang/moi-center-tower-c/5303/
מרכז מדריד לתקשורת חלל עמוק

| --- | --- |

מבט על אנטנת ה-70 מטרים במרכז
 מידע כללי
 ארגון:  המכון הלאומי לטכנולוגיה וחלל
 מיקום:  רובלדו דה צ'אוולה, ספרד
 תאריך ייסוד:  1961
 קואורדינטות:  40°25′53″N 4°14′53″W﻿ / ﻿40.43139°N 4.24806°W﻿ / 40.43139; -4.24806
  (למפת ספרד מוגדלת) מדריד ברצלונה בילבאו חיחון סרגוסה ואיאדוליד מאלגה קורדובה סביליה גרנדה פלמה מורסיה ויגו ולנסיה מרידה צרפת צרפת פורטוגל מרוקו אלג'יריהMDSCC(למפת ספרד רגילה) מדריד ברצלונה בילבאו חיחון סרגוסה ואיאדוליד מאלגה קורדובה סביליה גרנדה פלמה מורסיה ויגו ולנסיה מרידה צרפת צרפת פורטוגל מרוקו אלג'יריהMDSCC(למפת קהילת מדריד רגילה) מדריד מוסטולס פואנלברדה ארנחואס קולמנאר וייחו קסטיליה-לה מנצ'ה קסטיליה ולאוןMDSCC(למפת קהילת מדריד מוגדלת) מדריד מוסטולס פואנלברדה ארנחואס קולמנאר וייחו קסטיליה-לה מנצ'ה קסטיליה ולאוןMDSCC
 mdscc.nasa.gov
 
מרכז מדריד לתקשורת חלל עמוק (באנגלית: Madrid Deep Space Communication Complex ובראשי תיבות: MDSCC) הוא מרכז תקשורת רדיו ורדיו-טלסקופים הנמצא ברובלדו דה צ'אוולה, ספרד. המרכז מופעל על ידי תאגיד INSA עבור המכון הלאומי לטכנולוגיה וחלל (בספרדית: Instituto Nacional de Técnica Aeroespacial) ומשמש בעיקר למעקב ותקשורת עם משימות חלל. המרכז משמש כחלק מרשת החלל העמוק, המתופעלת על ידי המעבדה להנעה סילונית עבור נאס"א, ונחשב אחד משלושה מרכזים מסוגו בעולם (השניים האחרים הם מרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק בקליפורניה ומרכז קנברה לתקשורת חלל עמוק בקנברה).
האנטנות במרכז גולדסטון שימשו גם כרדיו-טלסקופים למיפוי קוואזרים ומקורות רדיו שמימיים נוספים; מיפוי רדארי של כוכבים, הירח, שביטים ואסטרואידים; איתור שביטים ואסטרואידים העלולים לפגוע בכדור הארץ; וחיפוש אחר אינטראקציות של נייטרינו בירח על ידי שימוש באנטנות.
במרכז קיימות 7 אנטנות:
DSS-53 - בקוטר 34 מטר מסוג Beam waveguide antenna. בבנייה, פעילות מסוף 2021.
DSS-54 - בקוטר 34 מטר מסוג Beam waveguide antenna.
DSS-55 - בקוטר 34 מטר מסוג Beam waveguide antenna.
DSS-56 - בקוטר 34 מטר מסוג Beam waveguide antenna. פעילה החל משנת 2021.
DSS-63 - נבנתה ב-1974 כאנטנה בקוטר 64 מטר ושודרגה ל-70 מטר בסוף שנות ה-80. האנטנה שוקלת כ-8,000 טון, מתוכם 3,500 טון הם הצלחת עצמה. שטח המראה הוא 4,180 מ"ר.
DSS-65 - נבנתה ב-1987 ובעלת קוטר של 34 מטר. האנטנה שוקלת 400 טון מתוכם 350 הם הצלחת עצמה.
DSS-66 - בקוטר 26 מטר, תומכת את רשת החלל הקרוב ומשמשת גם בשלבים המוקדמים של משימות לחלל העמוק. האנטנה הועברה למרכז מדריד ב-1983 מתחנת העיקוב פרסנדילאס של נאס"א שנסגרה ב-1985.
ראו גם

רשת חלל עמוק
מרכז גולדסטון לתקשורת חלל עמוק
הערות שוליים

↑  Mihir Neal, Deep Space Network upgrades and new antennas increase vital communication capabilities, nasaspaceflight.com, January 26, 2021
↑  Ian J. O’Neill, NASA’s Deep Space Network Welcomes a New Dish to the Family, nasa.gov, Jan 22, 2021
מרטין סליגמן

| --- | --- |

 לידה:  12 באוגוסט 1942 (בן 82) אולבני, ארצות הברית 
 ענף מדעי:  פסיכולוגיה, פסיכולוגיה חיובית, חוסר אונים נרכש 
 מקום לימודים:  אוניברסיטת פרינסטון  אוניברסיטת פנסילבניה 
 מוסדות:  אוניברסיטת פנסילבניה 
 פרסים והוקרה:  פרס ארתור ו. סטאטס (2000)  APA Distinguished Scientific Award for an Early Career Contribution to Psychology (1976)  פרס האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה למפעל חיים בפסיכולוגיה (2017)  פרס האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה לתרומות מדעיות נכבדות לפסיכולוגיה (2006)  פרס ג'וזף זובין (1997)  פרס עמיתי ויליאם ג'יימס (1991)  פרס עמית ג'יימס מקין קטל (1995)  עמית חברת הפסיכולוגים הניסויים  עמית באגודה האמריקאית לקידום המדע  מלגת גוגנהיים 
 תרומות עיקריות
 חתימה:   
 
מרטין א. פ. סֶליגמן (בשם מלא באנגלית: Martin Elias Pete Seligman; נולד ב-12 באוגוסט 1942 באולבני, מדינת ניו יורק) הוא פסיכולוג יהודי-אמריקאי, ממייסדי הפסיכולוגיה החיובית. טבע את המושג "חוסר אונים נלמד".
קורות חיים

סליגמן סיים תואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון ב-1964, וקיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה ב-1967. משנת 1976 משמש כחוקר וכמרצה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה זו, ובה הוא מנהל את המרכז לפסיכולוגיה חיובית.
סליגמן פרסם כמאתיים מאמרים וכעשרים ספרים, בהם מספר ספרי "עזרה עצמית". ב-1998 נבחר לכהונה של שנה כנשיא האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה. הוא מייסד ועורך כתב העת המדעי "Prevention and Treatment Magazine". בשנת 2004 הוא פרסם Character Strengths and Virtues המנתח את גישת החוזקות.
המניע לפסיכולוגיה החיובית הוא ביקורתו של סליגמן על הפסיכולוגיה. לטענתו, עיקר העיסוק של פסיכולוגים הוא בשאיפה להפחית השפעות פתולוגיות שונות, ולא בצדדים החיוביים של האדם. בנוסף, הוא טוען כנגד תאוריות דטרמיניסטיות רווחות באקדמיה כמו התאוריה של מרקס, פרויד וניטשה. לפי סליגמן, האמונה שגורלו של אדם מושפע מעברו בחיים היא שגויה.
על פי מאמרו של סטיבן האגבלום, סליגמן מדורג במקום ה-13 ברשימת הפסיכולוגים המצוטטים ביותר בספרי פסיכולוגיה במאה ה-20.
סליגמן נשוי למנדי מק'קארתי ולהם שבעה ילדים.
מספריו

Helplessness: On Depression, Development, and Death. 1975, San Francisco: W.H. Freeman.
Learned Optimism: How to Change Your Mind and Your Life. 1991, New York: Knopf.
What You Can Change and What You Can't: The Complete Guide to Successful Self-Improvement. 1993, New York: Knopf.
The Optimistic Child: Proven Program to Safeguard Children from Depression & Build Lifelong Resilience. 1996, New York: Houghton Mifflin.
Authentic Happiness: Using the New Positive Psychology to Realize Your Potential for Lasting Fulfillment. 2002, New York: Free Press.
Character Strengths and Virtues. 2004, Oxford: Oxford University Press. (בשיתוף עם כריסטופר פיטרסון).
מספריו > ספריו שתורגמו לעברית

ילדות אופטימית: תוכנית פסיכולוגית לבניית החוסן הנפשי של ילדים (תרגמה מאנגלית חוה נווה), תל אביב: עם עובד, תש"ס-2000.
אושר אמיתי: הגשמה עצמית באמצעות פסיכולוגיה חיובית (מאנגלית: יעל זיסקינד-קלר), מושב בן שמן: מודן, 2005.
הערות שוליים

↑  The 100 Most Eminent Psychologists of the 20th Century
Dr Martin Seligman Flourish: how to assess PERMA life satisfaction and Subjective Well-Being, סרטון  באתר יוטיוב
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007267695205171  PLWABN: 9810570130605606  BNE: XX1016833  BnF: cb124208582 (data)  CiNii: DA00418128  GND: 120951363  ICCU: LO1V157869  ISNI: 0000 0001 1480 8201  LCCN: n80112801  MusicBrainz: 713a966b-7ab4-4657-99cc-9b94012335d8  NDL: 00456061  NKC: xx0013951  NLK: KAC200004984  NTA: 067957145  SUDOC: 033332045  VIAF: 120689121   WorldCat (עם VIAF): 120689121 
ערך זה הוא קצרמרבנושא אישים. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
מסעות מוקדמים ליבשת אמריקה

לייף אייריקסון מגלה את אמריקה, מאת: האנס דאל.
ישנן עדויות כי לאורך ההיסטוריה (ועד למסעו של כריסטופר קולומבוס), ערכו אנשי "העולם הישן" מסעות ימיים אשר בהם נתקלו ביבשת אמריקה, או לחלופין שדבר קיומה היה ידוע להם. בחלק ממסעות אלה אף היו ניסיונות ליישב את ה"עולם החדש" ש"התגלה" (דבר קיומה וישובה של היבשת לא היה ידוע לתושבי העולם הישן ולכן התייחסו אליה כ"חדשה" ולהגעתם אליה כ"גילויה").
למסעות אלה לא קיימות הוכחות ודאיות והקהילה המדעית דוחה את הטענות עליהם, פרט לטענות על הוויקינגים. המקור לרוב הטענות בקשר למסעות אלו הוא לרוב בכתבים או מפות מהתקופה שקדמה לקולומבוס המאזכרים כביכול את אמריקה.
רקע

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה.
המתיישבים הראשונים ביבשת אמריקה היו הפלאו-אינדיאנים שהגיעו אליה עוד בתקופה הפרהיסטורית דרך מצר ברינג. מאז ייתכן שבמשך השנים נוצרו קשרי מסחר זמניים בעיקר בין תושבי אלסקה לסיביר ותושבי אמריקה הדרומית ופולינזיה, כך ייתכן שהבטטה הגיעה לפולינזיה כנראה בסביבות 1000 לספירה.
בשנת 1000 בערך יצאו כמה קבוצות ויקינגים כשהמפורסמת ביניהם בהנהגתו של לייף אייריקסון למסע מערבה, והגיעו לחופי ניופאונדלנד. אחת הקבוצות הקימה התיישבות בשם וינלנד אשר שרדה תקופה קצרה. זהו המסע המשוער המוקדם ביותר של אירופאים לאמריקה. בשנות השישים של המאה העשרים אכן נתגלו שרידי יישוב ויקינגי במזרח קנדה.
כרונולוגיה של מסעות אשר ייתכן שהגיעו לאמריקה

1341 – מסע משוער של סנצ'ו ברנדאו הפורטוגלי לברזיל.
1421 – מסע משוער של הצי הסיני של שושלת מינג בפיקודו של ג'נג חה לאורך החופים המערביים והמזרחיים של אמריקה והתיישבות שם (ראו "1421").
1431 – מסע משוער של הפורטוגלים בעקבות מפות סיניות לאיי הודו המערבית והתיישבות שם.
1472 – מסע משוער של ז'ואאו קורטה-ריאל הפורטוגלי לאמריקה.
1492 ואילך

בשנת 1492 חצה כריסטופר קולומבוס את האוקיינוס האטלנטי והגיע לאיי הקריביים.
במסעו הראשון הגיע קולומבוס רק עד אזור האיים האנטילים וירד ליבשה רק באיים אלה ובאיי הבהאמה. קולומבוס לא ידע שמדובר ביבשת נפרדת ועד יום מותו התנגד לתאוריות שסברו כך.
מסע זה של קולומבוס הוא המסע המתועד הראשון ליבשת, אך למעשה המסעות הבאים היו בעלי משמעות רבה יותר בהקשר של "גילוי" היבשת וחקירתה על ידי בני העולם הישן. ב-1500 הגיע הנווט פדרו קברל לאזור שהוא היום ברזיל, והיה הראשון לדרוך באמריקה הדרומית. ב-1501 הגיע אמריגו וספוצ'י לאמריקה, לאזור ברזיל, והיה בין הראשונים שקבעו שמדובר ביבשת חדשה. ב-1524 חקר ג'ובאני דה וראצאנו לראשונה את חופי אמריקה הצפונית.
לאחר תקופה קצרה של חקירת היבשת והוכחת היותה יבשת נפרדת, החלו ההגירה אל היבשת ויישובה על ידי אירופאים.
תוצאות המסעות רוכזו במפות. המפה הישנה ביותר ששרדה עד היום וכוללת מידע על המסעות ליבשת החדשה היא מפת חואן דה לה קוסה שנוצרה בשנת 1500.
ראו גם

עידן התגליות
וינלנד
מחלוקות על גילוי ברזיל
אמריגו וספוצ'י
ת'ורפין קרלספני
לקריאה נוספת

חן מלול, מי (באמת) גילה את אמריקה?, בבלוג "הספרנים" של הספרייה הלאומית, 07.01.2020
מסעות סאליבן

| --- | --- |

כרזת הסרט
 בימוי:  פרסטון סטרג’ס 
 הופק בידי:  פול ג'ונס, באדי דה-סילבה, פרסטון סטרג’ס 
 תסריט:  פרסטון סטרג’ס ארנסט לימל
 עריכה:  סטיוארט גילמור 
 שחקנים ראשיים:  ג'ואל מקריי ורוניקה לייק
 מוזיקה:  צ'ארלס ברדשאו ליאו שוקן
 צילום:  ג'ון פ. סייץ 
 מדינה:  ארצות הברית 
 חברת הפקה:  פרמאונט 
 חברה מפיצה:  סרטי פרמאונט
 שיטת הפצה:  וידאו על פי דרישה 
 הקרנת בכורה:  ארצות הברית דצמבר 1941
 משך הקרנה:  90 דק' 
 שפת הסרט:  אנגלית 
 סוגה:  קומדיה רומנטית, סרט דרמה 
 תקציב:  $689,665
 הכנסות באתר מוג'ו:   sullivanstravels
 פרסים:  מועצת ביקורת הקולנוע האמריקנית: עשרת הסרטים הטובים ביותר 
 דף הסרט ב־IMDb
 
מסעות סאליבן (באנגלית: Sullivan's Travels) הוא סרט מסע-קומי אמריקאי משנת 1941, בבימויו של פרסטון סטרג’ס ובכיכובם של ג'ואל מקריי וורוניקה לייק.
הסרט הוא סאטירה על במאי קולנוע – ג'ון ל. סאליבן (ג'ואל מקריי), שמשתוקק לעשות סרט דרמה רלוונטי מבחינה חברתית, אבל בסופו של דבר לומד כי קומדיות הן תרומתו המשמעותית לחברה. שם הסרט מתייחס ל-"מסעות גוליבר", הרומן המפורסם של הסאטיריקן ג'ונתן סוויפט, על מסע נוסף של גילוי עצמי. תפקידה של ורוניקה לייק בסרט היה אחד מתפקידיה הראשיים הראשונים.
ב-1990 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית, בשל היותו בעל חשיבות "תרבותית, היסטורית או אסתטית".
תקציר העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה ו.
צוות השחקנים

| שם השחקן/ית | שם הדמות | הערות |
| --- | --- | --- |
| ג'ואל מקריי | ג'ון ל. סאליבן | במאי קולנוע הוליוודי |
| ורוניקה לייק | הנערה |  |
ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 100% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 29 ביקורות.
מועמדויות וזכיות בפרסים

| שנה | פרס | קטגוריה | תוצאה |
| --- | --- | --- | --- |
| 1990 | המועצה הלאומית לשימור סרטים של ארצות הברית | שימור בארכיון הסרטים הלאומי | זכייה |
לקריאה נוספת

דני מוג'ה, אהבנו כל כך – 100 סרטי מופת, מפה - מיפוי והוצאה לאור, 2003, הערך "מסעות סאליבן", עמ' 47–49
הערות שוליים

↑  "Sullivan's Travels‎", באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes (באנגלית)
| --- | --- |
בקרת זהויות :  BNE: XX4921324  BnF: cb14665101t (data)  GND: 4587686-1  SUDOC: 180852671  VIAF: 230993387   WorldCat (עם VIAF): 230993387
משה ארצי

משה ארצי (1926 – 29 באוקטובר 2016) היה מתאבק ישראלי במשקל חצי בינוני, היה אלוף ישראל ואלוף המכביה השלישית וזכה במקום השלישי בספורט הפועלים שנערך בליאז'.
לארצי יש אחים נוספים שעסקו בהיאבקות, ביניהם אחיו, אברהם ארצי, חבר נבחרת ישראל בהיאבקות במשקל חצי כבד.
הערות שוליים

↑  מתאבקי ישראל, על המשמר, 8 באפריל 1953
מערב פלורידה הספרדית

| --- | --- |

 
 היסטוריה
 הקמה:  חוזה פריז (1783)
 תאריך:  1783
 פירוק:  מסירת השטח לארצות הברית
 תאריך:  1821
 ישות קודמת:  ממלכת בריטניה הגדולה מערב פלורידה הבריטית
 ישות יורשת:   טריטוריית פלורידה
 
מערב פלורידה הספרדית (בספרדית: Florida Occidental) הייתה פרובינציה של האימפריה הספרדית מ-1783 עד 1821, אז יחד עם מזרח פלורידה הועברה לידי ארצות הברית.
לאזור מערב פלורידה היו בתחילה אותם גבולות כמו המושבה הבריטית לשעבר. חלק ניכר משטחה סופח בהדרגה על ידי ארצות הברית במחלוקת מערב פלורידה. בהיקף הגדול ביותר שלה, המושבה כללה את מה שהם כיום קהילות פלורידה של לואיזיאנה, החלקים הדרומיים ביותר של מיסיסיפי ואלבמה, כמו גם את הפאנדנדל של פלורידה. בעוד שדרום מזרח לואיזיאנה וחופי מיסיסיפי ואלבמה של ימינו סופחו לפני או במהלך מלחמת 1812, הקרקע המרכיבה את פלורידה של ימינו לא נרכשה אלא מספר שנים לאחר מכן. האזור הפך לטריטוריית פלורידה של ארצות הברית ב-1822.
היסטוריה

ספרד הייתה המדינה האירופית הראשונה שיישבה את חצי האי פלורידה, התרחבה צפונה מקובה והקימה יישובים ארוכי טווח בסיינט אוגוסטין קובה, על חוף האוקיינוס האטלנטי, כמו גם בפנסקולה ובסן מרקוס, במפרץ מקסיקו.
בעקבות ההפסדים של ספרד לבריטניה במהלך מלחמת שבע השנים, ויתרה ספרד על שטחה בפלורידה לבריטניה ב-1763. המנהלים הבריטיים חילקו אז את השטח לשתי מושבות: מזרח פלורידה, כולל חצי האי פלורידה עם הבירה סיינט אוגוסטין, ומערב פלורידה, שאליה צורפה חלק מהשטח שהתקבל מצרפת במסגרת הסכם השלום מ-1763. מערב פלורידה השתרעה מנהר האפלאצ'יקולה ועד נהר המיסיסיפי, ובירתה הייתה בפנסקולה.
בשנת 1779, ספרד נכנסה למלחמת העצמאות האמריקנית בצדה של צרפת אך לא לצד שלוש עשרה המושבות. ברנרדו דה גאלווס, מושל לואיזיאנה הספרדית, הוביל מערכה צבאית לאורך חוף המפרץ, וכבש את באטון רוז' ונאצ'ז מידי הבריטים ב-1779, את מוביל ב-1780 ואת פנסקולה ב-1781.
בהסכם השלום של פריז משנת 1783, החזירה בריטניה את שתי המושבות של פלורידה לשליטה ספרדית. במקום לנהל את פלורידה כפרובינציה אחת, כפי שהיה לפני 1763, שימרה ספרד החדשה את ההסדר הבריטי של חלוקת השטח בין מזרח ומערב פלורידה (פלורידה אוריינטל ופלורידה אוקסידנטל). כאשר ספרד רכשה את מערב פלורידה ב-1783, הגבול המזרחי של בריטניה היה נהר האפלאצ'יקולה, אך ספרד ב-1785 העבירה אותו מזרחה לנהר סוואני. המטרה הייתה להעביר את סן מרקוס ואת מחוז אפלאצ'י ממזרח פלורידה למערב פלורידה.
בהסכם הסודי של סן אילדפונסו משנת 1800, הסכימה ספרד להחזיר את לואיזיאנה לצרפת; עם זאת, מיקום הגבול בין לואיזיאנה למערב פלורידה לא צוין במפורש. לאחר שצרפת מכרה את לואיזיאנה לארצות הברית ב-1803, פרץ סכסוך גבולות נוסף. ארצות הברית תבעה את השטח מנהר פרדידו ועד נהר המיסיסיפי, שהאמריקאים האמינו שהיה חלק מהמחוז הישן של לואיזיאנה כאשר הצרפתים הסכימו לוותר עליו לספרד בשנת 1762. הספרדים התעקשו שהם ניהלו את החלק הזה כמחוז מערב פלורידה ושהוא לא היה חלק מהטריטוריה שהוחזרה לצרפת על ידי קרלוס הרביעי ב-1802, כמו שצרפת מעולם לא נתנה את מערב פלורידה לספרד, בין רשימה של סיבות אחרות.