stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
רוזה אוסלנדר
יצירותיה

Der Regenbogen (קשת בענן), 1939
Nachtzauber (קסם הלילה), 1956
Blinder Sommer (קיץ עיוור), 1965
36 Gerechte (צדיקים 36), 1967
Ohne Visum (ללא אשרה), 1974
Andere Zeichen (סימנים אחרים), 1975
Gesammelte Gedichte (אוסף שירים), 1976
Noch ist Raum (יש עוד מקום), 1976
Doppelspiel (משחק כפול), 1977
Aschensommer (קיץ של אפר), 1978
Mutterland (ארץ אמי), 1978
Es bleibt noch viel zu sagen (יש עוד הרבה לומר), 1978
Ein Stück weiter (כברת דרך הלאה), 1979
Einverständnis (הסכמה), 1980
Mein Atem heißt jetzt (הבל פי נקרא עכשיו), 1981
Im Atemhaus wohnen (לגור בבית הנפש), 1981
Einen Drachen reiten (לרכב על עפיפון), 1981
Mein Venedig versinkt nicht (ונציה שלי לא טובעת), 1982
Südlich wartet ein wärmeres Land (דרומה ממתינה ארץ חמה), 1982
So sicher atmet nur Tod (רק המוות נושם בביטחון), 1983
Ich spiele noch (אני עוד משחקת), 1987
Der Traum hat offene Augen (לחלום עיניים פקוחות), 1987
לאחר מותה ערך ופרסם הלמוט בראון את כל שיריה ב-16 כרכים:
Treffpunkt der Winde (מקום מפגש הרוחות), 1991
Wir wohnen in Babylon (אנו גרים בבבל), 1992
Hinter allen Worten (מעבר לכל המילים), 1992
Die Sonne fällt (השמש נופלת), 1992
Gelassen atmet der Tag (היום נושם לו נינוח), 1992
Wir ziehen mit den dunklen Flüssen (אנו זורמים בנהרות כהים), 1993
Die Musik ist zerbrochen (המוזיקה נשברה), 1993
Wir pflanzen Zedern (אנו נוטעים ארזים), 1993
Sanduhrschritt (בקצב שעון החול), 1994
Denn wo ist Heimat? (כי היכן המולדת?), 1994
Brief aus Rosen (מכתב מוורדים), 1994
Und nenne dich Glück (וקרא לך מזל), 1994
Schweigen auf deine Lippen (שתיקה על שפתיך), 1994
The Forbidden Tree. Englische Gedichte (העץ האסור, שירים באנגלית), 1995
Die Nacht hat zahllose Augen (איספור עיניים ללילה), 1995
Schattenwald (יער מוצל), 1995
Regenwörter (מילות גשם) . 2007 - "מילות גשם" : הספר יצא לאור בעברית ב-2016 בתרגומה של דינה פון-שוורצה, בהוצאת קשב לשירה.
מדיה וקבצים בנושא  בוויקישיתוף
קריסטן קריק-אינה, רוזה אוסלנדר, באנציקלופדיה לנשים יהודיות (באנגלית)
קרן רוזה אוסלנדר, (בגרמנית)
"לב חושב ושר", הרצאה על רוזה אוסלנדר ושירתה, (בגרמנית)
ביוגרפיה, תמונות וקישורים נוספים, (בגרמנית)
פיגם

| פיגם |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: צומח
מערכה:: בעלי פרחים
מחלקה:: דו-פסיגיים
סדרה:: סבוננאים
משפחה:: פיגמיים
סוג:: פיגם
שם מדעי
 Ruta ‏לינאוס, 1753
תמונה של המין פיגם מצוי
הפיגם (שם מדעי: Ruta) הוא סוג של עשבים ובני שיח במשפחת הפיגמיים. בסוג פיגם כ־40 מינים, שרובם גדלים בר בארצות הים התיכון. מתוכם רק מין אחד גדל בישראל והוא פיגם מצוי.
מאפיינים

לפיגמים עלים מנוצים, שצבעם ירוק כהה, והם עשירים בבלוטות של שמן אתרי, המקנה להם ריח חריף ומיוחד. הפרחים הקטנים ערוכים בתפרחות צפופות וצבעם צהוב או ירקרק. בכל פרח ארבעה עלי גביע ירוקים וארבעה עלי כותרת צהובים, בעלי שפה מצויצת או משוננת, שני אבקנים ועמוד עלי אחד. הפרחים עשירים בצוף ומושכים חרקים לרוב, בעיקר זבובים ודבורים, המאביקים את הפרחים. הפרי הוא הלקט, המורכב מארבע או חמש אונות. בגמר ההבשלה הוא נבקע בראשו, והזרעים שבו נפוצים ברוח.
ברפואה העממית הם משמשים כתרופה נגד תולעים ולהקלת כאבים שונים. כמו כן הם משמשים לתבלין, דוגמת הפיגם המצוי שבשימוש במטבח הערבי. לעומת זאת יש אנשים המפתחים רגישות לצמח זה.
הערות שוליים

↑  Ruta L. | Plants of the World Online | Kew Science, Plants of the World Online (באנגלית)
↑  Ruta chalepensis L. {ID 6689} - Ruta d'Aleppo - Forum Acta Plantarum, www.actaplantarum.org
↑  הבריטניקה החדשה לנוער, כרך 14, שנות התשעים
| --- | --- |
בקרת זהויות :  NLI: 987007532554405171  NKC: ph697558 
ערך זה הוא קצרמרבנושא בוטניקה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ו.
שי באב"ד

שי באב"ד (נולד בשנת 1976) הוא כלכלן ומנהל ישראלי המכהן כמנכ"ל קבוצת שטראוס מאז דצמבר 2022. משרת במילואים בתפקיד מח"ט חטיבת יהונתן באוגדת דוד.
בעבר כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, מנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו ומנכ"ל צים ישראל.
ביוגרפיה

באב"ד נולד וגדל בהרצליה למשפחה דתית, בן ליהושע, מהנדס אווירונאוטיקה ומבכירי פרויקט הלביא, ולנורית, מורה. בנעוריו למד במדרשית נעם שבפרדס חנה ובישיבת הר עציון. בצה"ל החל את שירותו בחטיבת הצנחנים משם עבר ליחידה 504 של חיל המודיעין והשתחרר מהצבא בדרגת סגן. שירת במילואים בפלגת הלוחמים של שייטת 13. לאחר מכן פיקד על גדוד חי"ר קל 7490 בחטיבה 474 בדרגת סגן-אלוף, הגדוד בפיקודו נבחר לאחת מיחידות המילואים המצטיינות בצה"ל על-ידי נשיא המדינה ב-2021.
בספטמבר 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל פורסם כי צה"ל מקים אוגדה חדשה, אוגדת דויד. שי באב"ד מונה למפקד בה על חטיבת יהונתן והועלה לדרגת אלוף-משנה.
בעל תואר ראשון בכלכלה ומשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני בכלכלה ומימון מטעם בית הספר לכלכלה של לונדון. בנוסף על כך, חבר ברשת עמיתי מעוז, וסיים קורס למנהלים בכירים באוניברסיטת הרווארד.
במקביל ללימודי התואר השני, עבד באב"ד כאנליסט בקרן אייפקס הלונדונית. לאחר שהשלים את התואר השני ושב לישראל, החל לעבוד בחברת צים, ומונה לכהן בראש אגף תקציבים וכלכלה. ב-2007 מונה לכהן כמנכ"ל אזור ישראל והמזרח הקרוב. כן כיהן כעוזר בכיר למנכ"ל ונשיא צים העולמית, וכמנהל תוכנית ההתייעלות של החברה.
מילא תפקידים בכמה גופים סטטוטוריים, ביניהם, סגן נשיא לשכת הספנות הישראלית, דירקטור אוברסיז קומרס בע"מ ויו"ר דירקטוריון קרן ההשתלמות להנדסאים וטכנאים במינוי שר האוצר.
בין השנים 2013–2014 כיהן באב"ד כמנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו. במסגרת תפקידו הוא קידם את הסדרת שוק התקשרות המסחרית, קביעת כללים והנחיות לפעילותם של בעלי הזיכיון בטלוויזיה וברדיו ובקרה על ביצועיהם. בדצמבר 2014 עזב את התפקיד כדי להצטרף למפלגת כולנו בראשות משה כחלון.
בשנת 2010 הצהיר באב"ד כי יעדו העיקרי הוא להשתלב בתפקיד מקצועי במגזר הציבורי: במאי 2015 עם כניסתו של משה כחלון לתפקיד שר האוצר מונה באב"ד לתפקיד מנכ"ל משרד האוצר הצעיר ביותר, והחליף את יעל אנדורן.
באב"ד הוצב במקום ה-11 ברשימת כולנו בראשות משה כחלון לכנסת העשרים, ולא נכנס לכנסת לאחר שכולנו זכתה ל-10 מנדטים בלבד. בהמשך, בעקבות מינויו למנכ"ל האוצר, התפטר ב-9 ביוני 2015 ממקומו ברשימת כולנו לכנסת. לצד תפקיד מנכ"ל האוצר, כיהן באב"ד כיו"ר הוועדה המחוזית לתכנון ובניה מחוז מרכז.
במאי 2020 הודיע באב"ד כי ב-4 ביוני יפרוש מתפקידו בהנהלת האוצר. זאת, ברקע כינון הממשלה ה-35. לאחר פרישתו ממשרד האוצר, מונה למנכ"ל ריבוע כחול אך פרש מהתפקיד לאחר כחצי שנה בלבד.
דירקטוריון שטראוס גרופ הודיע על מינויו של שי באב"ד למנכ"ל הקבוצה החל מ-1 בדצמבר 2022.
באב"ד מתגורר בהוד השרון, הוא נשוי לשני ואב לשלוש בנות
תחומי פעילות והשפעה

באב"ד, שכהונתו כמנכ"ל משרד האוצר היא הארוכה ביותר מאז 1975 עת כיהן אברהם אגמון, הוביל את הדרג המקצועי במשרד האוצר במהלך 5 שנות תקציב והעביר 3 תקציבים וחוקי הסדרים. ב-2018 גם שימש כארבעה חודשים כממלא מקום הממונה על השכר באוצר וניהל משאים ומתנים בסכסוכי עבודה רבים בניהם: ברשות המיסים, משרד החוץ, הסתדרות המורים, חברת חשמל, בנמלים ועוד. במהלך כהונתו שלוש סוכנויות דירוג האשראי הבינלאומית העלו את דירוג האשראי של ישראל לרמתו הגבוהה מעולם. כמנכ"ל הוביל את מדיניות משרד האוצר במשבר הקורונה ומנע סגירה מלאה של המשק.
במסגרת תפקידו הוביל שורה של רפורמות ומהלכים וביניהם: הרפורמה במשק החשמל וחברת חשמל, הרפורמה במכללות הטכנולוגיות שתכפיל את תקציב המכללות ותציב יעדים לאומיים, הרפורמה לניידות בבנקים, הרפורמה במשק החלב, חוק פנסיה לעצמאיים, חוק קק"ל אשר הבטיח את העברת כספי תגמולים עבור מכירת קרקעות לקופת המדינה, הובלת תוכנית "נטו משפחה" הכוללת הטבות במיסוי למשפחות עובדות, הובלת מסקנות ועדת שטרום להגברת התחרות במגזר הפיננסי, הובלת הוועדה שאישרה את ייצוא הקנאביס הרפואי, הובלת "הסכם כחלון-יעלון" הכולל מתווה חמש-שנתי של תקציב הביטחון (2016-2020), ועדת שכר חיילים - שהוסיפה 50 אחוז לשכר כלל החיילים בצבא, ועדת אג"ח מיועדות, ועדת חוק עידוד השקעות הון לתעשיית עתירת המידע, הוועדה לצמצום ההימורים, הוועדה לקידום התעשייה ועוד.
עטלף כותפות מדומה

| עטלף כותפות מדומה |
| --- | --- |

מיון מדעי
ממלכה:: בעלי חיים
מערכה:: מיתרניים
על־מחלקה:: בעלי ארבע רגליים
מחלקה:: יונקים
סדרה:: עטלפים
תת־סדרה:: דמויי עטלפי פרי
משפחה:: עטלפי פרי
סוג:: עטלף כותפות מדומה
מינים
 3
שם מדעי
 Epomops ‏גריי, 1870

עטלף כותפות מדומה (שם מדעי: Epomops) הוא סוג של עטלף גדול דמוי כלב במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שחיים ביבשת אפריקה. הסוג הוקם בשנת 1870 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, ונחשב בתחילה למין בסוג עטלף כותפות. יש דעה שהסוג הוא למעשה טקסון מונוטיפי בשל שונות גנטית נמוכה, אולם הדעה הרווחת היא שהסוג מכיל שלושה מינים נפרדים על בסיס הבדלים אנטומיים ברורים.
תיאור ואנטומיה

לעטלף הכותפות המדומה גוף גוצי וראש דמוי כלב שגדול בצורה לא פרופורציונלית. המראה הכלבי של הסוג נובע מהשפתיים הענקיות והנפולות שלו ומלחייו הנפוחות. הראש בדרך כלל גדול ומסיבי יותר אצל הזכרים, בעוד שאצל הנקבות צורתו יותר שועלית. הגולגולת של העטלף שטוחה ובעלת חרטום רחב יחסית. האוזניים אליפסיות וצרות, העיניים גדולות והאף גדול עם נחיריים נפוחים.
לזכר ולנקבה יש בבסיס האוזניים ציציות שיער בהירות. השיניים גדולות, רחבות וחדות ובחלק האחורי של החיך יש רכסים משוננים שמותאמים לסחיטת פירות.
אורך הראש והגוף של עטלף הכותפות המדומה 103–195 מ״מ, אורך הזרוע 77–102 מ״מ ומשקלו 61–215 גרם. הזכרים גדולים וכבדים במידה ניכרת מן הנקבות ויש להם מורפולוגיה שונה של הגרון, עצם הלשון ומיתרי הקול ובית קול גדול שמותאם להפקת צלילים חזקים. בנוסף, לזכרים יש שקיקי עור עם בלוטות ריח משני צידי הכתף, והם מחופים בציציות שיער גדולות שמזכירות כותפות. הסוג חסר זנב או בעל זנב קטום שמסתכם בבליטה בלתי נראית (2 חוליות בלבד). קרום התעופה האחורי דק ומצומצם.
הפרווה של עטלף הכותפות המדומה קצרה וצפופה. צבעה נע בין חום קרמל לחום ברונזה, בז׳, חאקי, חום אדמדם, ערמוני או אפור כהה. הגחון והחזה בצבע לבן בוהק, צהבהב או אפרפר חיוור. הכנפיים עשויות להיות שחורות, חומות או אדמדמות והזרועות והשוקיים בצבע חום כהה, בורדו או חום אדמדם. כותפות השיער והנקודות השעירות בבסיס האוזן בצבע לבן בוהק, שנהב או זהב.
תפוצה ובית גידול

עטלפי הכותפות המדומים מצויים באפריקה שמדרום לסהרה; טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום סודאן, אוגנדה, טנזניה, מלאווי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, זמביה, הרפובליקה המרכז אפריקאית, גבון, אנגולה, גינאה המשוונית, קמרון, סיירה לאון, ליבריה, גינאה ביסאו, גינאה, סנגל, ניגריה, טוגו, בנין, גאנה, חוף השנהב, ואולי גם בצפון-מזרח נמיביה וצפון מוזמביק. בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים, יער מנגרובים, יער ביצות וסוואנה טרופית או יבשה. הם נמצאים לרוב בשפלות, אך נראים מדי פעם גם על מדרונות הרים ברום 1,200 מטר מעל פני הים.
אקולוגיה

המינים בסוג פעילים בשעות הלילה, ומבלים את שעות היום בנמנום או בטיפוס על צמרות עצים בגובה 4–6 מטר או בתוך כיסי סבך צפופים. הם לנים בגפם או בקבוצות קטנות של 3 פרטים. עטלפי הכותפות ניזונים מפירות, מיץ פירות, צוף ופרחים, כשמיני פיקוס תופסים חלק ניכר מהתזונה. העטלף אוכל את הפרי במקום, או מכניס אותו ללחייו הנפוחות ומתעופף למקום שקט.
המורפולוגיה של הגולגולת מותאמת לחילוץ עיסת פרי ומיץ: העטלף מכניס את הפרי בשלמותו לפה בסיוע הידיים ואחת מהרגליים, ואז מנקב אותו בו זמנית עם הטוחנות והניבים ולוחץ אותו בחוזקה עם הלשון על הרכסים המשוננים בחיך העליון; בדרך זו, העטלף סוחט את המיץ עד תום ולאחר מכן בולע את העיסה הרכה. לאחר כמה סחיטות, נותרת בפה עיסת סיבים בצורת גלולה שאותה העטלף יורק החוצה. עצים שעליהם המין יושן מזוהים לעיתים קרובות בזכות מסה גדולה של גלולות יבשות שזרוקות על האדמה סביבו.
יש שתי עונות רבייה מדי שנה, וההמלטות מקבילות לעונות הגשמים. במהלך עונת הרבייה, הזכרים מתקבצים בזירת חיזור ומנסים להרשים את הנקבה במצג משולב של קול, ריח ואותות חזותיים. הם זוקפים מעלה את הכותפות הלבנות שלהם ומפיצים דרכם ריח עז לכל עבר, נוסף על השמעת שירי חיזור רמים שנשמעים כמו קריאות עורב ועשויים להימשך מספר שעות במהלכם מופקים אלפי קריאות רעשניות שנשמעות למרחק קילומטר וחצי. ההיריון נמשך 6 חודשים והגור יונק מאימו במשך 3 חודשים. הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 6 חודשים והזכרים בגיל 11 חודשים. תוחלת החיים 21–30 שנים.
כל המינים בסוג מוגדרים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל טווח תפוצה רחב, אוכלוסייה יציבה והעדר איומים גדולים. בירוא יערות וציד לבשר גורמים לירידות מקומיות.
מינים

בסוג זה 3 מינים:
עטלף כותפות בוטיקופר (Epomops buettikoferi) - המין הגדול בסוג. מצוי במערב אפריקה.
עטלף כותפות פרנקוט (Epomops franqueti) - מצוי במרכז ומערב אפריקה.
עטלף כותפות דובסון (Epomops dobsonii) - מצוי בדרום-מרכז אפריקה.
עטלף הכותפות המדומה ידוע בראשו הגדול דמוי הכלב.
איור של עטלף כותפות פרנקוט.
לכלן מקווארי

לכלן מקווארי (באנגלית: Lachlan Macquarie, בגאלית סקוטית: Lachlann MacGuaire;‏ 31 בינואר 1762 –  1 ביולי 1824) היה קצין בצבא הבריטי ואיש ממשל קולוניאלי מסקוטלנד. מקווארי שירת כמושל ניו סאות' ויילס החמישי בשנים 1810–1821, והיה האחרון בתפקיד זה שכיהן כמושל אוטוקרטי. היה לו תפקיד מוביל בפיתוח החברתי, הכלכלי והאדריכלי של המושבה. ההיסטוריונים מחשיבים אותו כבעל השפעה מכריעה על המעבר של ניו סאות' ויילס ממושבת עונשין להתיישבות חופשית, ולפיכך היה לו תפקיד מרכזי בעיצוב החברה האוסטרלית בראשית המאה ה-19. ב-1816 נתן מקווארי הוראות שהובילו לטבח אפין (אנ') בקרב העמים האבוריג'ינים גנדנגרה (אנ') ותארוואל (אנ').
ראשית חייו

לכלן מקווארי נולד באי אולבה (Ulva) שליד חופי האי מל שבאיים ההברידיים הפנימיים, שרשרת איים השוכנת על החוף המערבי של סקוטלנד. הוא היה בן לקלאן מקווייר (Clan MacQuarrie), שבבעלותו היו האיים אולבה, סטאפה (Staffa) וחלק מהאי מל במשך יותר מאלף שנים ושאבותיו הקדמונים קבורים באי איונה (Iona). אביו של מקווארי, שתואר כ"גבר אינטליגנטי, מנומס ואיש העולם הגדול", חי ככל הנראה עד גיל 103 ונפטר בשנת 1818. אמו הייתה בת לקלאן מקליין (אנ') שבבעלותו הייתה טירה על האי מל. מקווארי עזב את אי הולדתו בגיל 14.
ב-9 באפריל 1777 הצטרף מקווארי לרגימנט הרגלים ה-84, ואיתו הוא הגיע באותה שנה לצפון אמריקה כדי להשתתף במלחמת העצמאות של ארצות הברית. בדרכו לשם הוא השתתף בקרב ניוקאסל ג'יין (אנ'). קרב זה היה הניצחון הימי הראשון של ספינת סוחר בריטית על פריבטירים אמריקאים. בתחילה הוא הוצב בהליפקס, נובה סקוטיה, וחמישה חודשים לאחר הגעתו הוא קיבל דרגת אנסיין. ב-18 בינואר 1781 הוא קודם לדרגת לוטננט והועבר לרגימנט הרגלים ה-71, איתו הוא שירת בניו יורק, צ'ארלסטון וג'מייקה. ביוני 1784 הוא שב לסקוטלנד. בחג המולד 1787 הוא הוצב כלוטננט ברגימנט ה-77, יחד עמו הוא שירת בהודו ובמצרים. בינואר, בעת שרותו בבומביי, הוא היה לבונה חופשי. בנובמבר 1789 הוא קודם לדרגת קפטן ובמרץ 1801 הוא קודם לדרגת מייג'ור. באותה שנה הוא התלווה לסר דייוויד ביירד (אנ') עם כוחות צבא שיצאו מהודו למצרים בתפקיד סגן השליש הכללי והשתתף בכיבוש אלכסנדריה ובשלבים האחרונים של גירוש הצבא הצרפתי ממצרים. ב-1803 הוא היה בלונדון, שם הוא שירת כעוזר השליש הראשי של הלורד הרינגטון, שפיקד על מחוז לונדון. לאחר מכן ועד 1804 הוא היה בשירות פעיל בהודו. ב-1807 הוא שב ללונדון ופיקד על רגימנט הרגלים ה-73.
מושל ניו סאות' ויילס

ב-8 במאי 1809 קודם מקווארי לדרגת לוטננט קולונל ומונה כמושל ניו סאות' ויילס. הוא הפליג למושבה ב-22 במאי על סיפון אה"מ "דורמדרי" (HMS Dromedary), שאליה התלוותה אה"מ "הינדוסטן" (HMS Hindostan). רגימנט הרגלים ה-73 שהיה בפיקודו התלווה אליו בשתי הספינות. ב-28 בדצמבר הגיעו הספינות למפרצון סידני ועגנו ב-31 בדצמבר. למחרת היום נכנס מקווארי רשמית לתפקידו כמושל. בצעד זה למינויו של מקווארי כמושל, שינתה ממשלת בריטניה את נוהגה למנות קצינים מהצי המלכותי כמושלים ובחרה קצין מהצבא מתוך תקווה שניתן יהיה להבטיח את שיתוף הפעולה של רגימנט ניו סאות' ויילס שהיה קשה לשלוט בו. סייעה לכך העובדה שמקווארי הגיע לניו סאות' ויילס בראש יחידת כוחות סדירים שהייתה בפיקודו, וכך לא נקרא תיגר על מנהיגותו מצד אנשי הרגימנט של ניו סאות' ויילס, שבשלב זה התיישבו אנשיו במושבה ועסקו בחקלאות ובסחר. כמזכירו הוא מינה את ג'ון קמפבל (אנ').
בשנת הגעתו לניו סאות' ויילס קודם מקווארי לדרגת קולונל, ב-1811 לדרגת בריגדיר גנרל וב-1813 לדרגת מייג'ור גנרל, כל זאת בעודו מכהן כמושל.
מושל ניו סאות' ויילס > השלטת הסדר במושבה

משימתו הראשונה של מקווארי הייתה להשיב למושבה ממשלה מסודרת ושומרת חוק ואת המשמעת בעקבות מרד הרום שהתחולל ב-1808 נגד המושל הקודם, ויליאם בליי. מקווארי הצטווה על ידי ממשלת בריטניה לעצור שניים ממנהיגי המרד, את ג'ון מקארתור (אנ') ואת מייג'ור ג'ורג' ג'ונסטון. עם זאת, עד אשר הגיע מקווארי לסידני, הן מקארתור והן ג'ונסטון כבר הפליגו לאנגליה כדי להגן על עצמם. מקווארי פעל מידית לבטל את היוזמות השונות שננקטו על ידי ממשלת המורדים, לדוגמה, כל "החנינות, ההחכרות והענקות הקרקעות" שנעשו על ידי המורדים בוטלו, אף על פי שרבים מהן הוצאו מחדש אחר כך.
אף על פי שעד מהרה בוטל המונופול של אנשי רגימנט ניו סאות' ויילס, השפעתו הצבאית נותרה על כנה, כשלקציני הצבא הייתה השפעה על המערכת המשפטית. פער גדול נוצר בין הקצינים לבין המתיישבים, שעליהם נכללו מתיישבים חופשיים ונידונים שהשלימו את תקופת מאסרם והפכו למתיישבים.
בשנים 1812–1813 סבלה המושבה מבצורת קשה ואובדן נרחב של יבולים ומקנה. ב-1814 עמדו חוואים רבים על סף פשיטת רגל בשל הבצורת והשפל הכלכלי שנבע ממנה.
מושל ניו סאות' ויילס > ארגון מערכת המשפט

ב-1814 הוצא לניו סאות' ויילס כתב אישור הזכויות המשפטי השני (Charter of Justice). המסמך הגדיר הקמתה של מערכת המשפט האזרחית. שלושה דרגים שיפוטיים אזרחיים הוקמו במושבה: בית המשפט של המושל, בית המשפט של סגן המושל, ובית המשפט העליון. ג'פרי הארט בנט (אנ'), אחיו של היועץ המשפטי של המושבה, אליס בנט (אנ') הגיע כדי לכהן כשופט הראשון של בית המשפט העליון החדש.
בתי המשפט נזקקו לעורכי דין, ומקווארי עשה מאמצים לאפשר לעורכי הדין מקרב הנידונים המשוחררים להופיע בפני בית המשפט העליון, אך אפשרות זו נחסמה על ידי ג'פרי בנט, שיחד עם אחיו שמר אמונים לאנשי הצבא ולאליטה של המתיישבים. בהמשך השנה הגיעו למושבה שני עורכי דין, פרדריק גרלינג וויליאם הנרי מור. החוק האנגלי נשמר במידת האפשר. כאשר היה צורך בצווים או בחוקים חדשים, הם היו עקביים עם החוק האנגלי בהתחשב ככל האפשר בנסיבות המקומיות. רבים מהמתיישבים לא היו שבעי רצון מכך, והם פיקפקו אם כמה מהצווים של המושל היו תקפים בכלל. נשמעו טענות הן בניו סאות' ויילס והן בבריטניה על כך שהמושלים חרגו מסמכותם באמצעות הוצאת צווים שהיו מנוגדים לחוק האנגלי.
מערכת היחסים של מקווארי עם בית המשפט החדש מעולם לא הייתה הרמונית. האחים בנט, עם עמדות המפתח החוקיות שלהם, נעשו עד מהרה למתנגדים למושל, וסלידה הדדית השפיעה על ההחלטות של שני הצדדים. כמו רוב המושלים שקדמו לו, האידיאלים האציליים של מקווארי סוכלו על ידי המציאות הקשה והתנגדויות תדירות. ב-1816 הוא כפה את אכיפתה של הוראתו נגד הסגת גבול כאשר נגזר עונש מלקות על שלושה מסיגי גבול, כולם מתיישבים חופשיים, למעון הממשלתי. תקרית זו הייתה אחת מכמה בהן בנט ואחרים התלוננו בפני ממשת בריטניה כדוגמה לגישתו הסמכותנית של מקווארי. כתוצאה מכך, הוקע מקווארי על ידי שר המושבות הלורד בת'רסט (אנ'), וב-1819 נשלח הנציב המלכותי ג'ון ביג (אנ') לחקור את הנעשה במושבה.
מקווארי לקח על עצמו את השליטה במושבה, שבר את כוחם של קציני צבא כמו מקארתור, שהיה השליט דה פקטו של המושבה מאז עזיבתו של בליי. הוא היה "הפרוקונסול הבריטי האחרון שנשלח לניו סאות' ויילס כאוטוקרט צבאי".
ב-1812 נערכה החקירה היסודית הראשונה על מערכת הנידונים באוסטרליה על ידי ועדה של בית הנבחרים הבריטי בנוגע להגליה, ובה קיבלה מדיניותו הליברלית של מקווארי תמיכה. עם זאת, הוועדה הייתה סבורה שיש להנפיק מעט יותר "כרטיסי שחרור" (Ticket of leave) והתנגדה לכך שלמושל תהיה סמכות חנינה. הוועדה סיכמה שהמושבה צריכה להיות משגשגת ככל האפשר כדי שתספק עבודה לנידונים ותעודד אותם להפוך למתיישבים לאחר סיום ריצוי עונשם.
מושל ניו סאות' ויילס > פיתוח המושבה

בביקור שערך בהובארט שבטסמניה בנובמבר 1811 קיבל מקווארי פניה על מצבה הרעוע של העיירה והורה למודד הממשלתי ג'יימס מיהאן, להכין מתאר מסודר של הרחובות בעיירה. במהלך זה הונחו היסודות למבנה מרכז העיר של הובארט הקיים עד היום.
מקווארי דאג להנפקת מטבע רשמי לשימוש באוסטרליה. בשנים הראשונות לקיומה של ניו סאות' ויילס היו מטבעות זרים בשימוש שכיח, אך רובם הגיעו למושבה כתוצאה מהמסחר עם ספינות סוחר שפקדו אותה. כדי להבטיח אספקה אמינה של מטבעות למושבה, רכש מקווארי ב-1812 40,000 מטבעות של דולר ספרדי (אנ') ומסר אותם לאחד הנידונים שנענש על מעשי זיוף כסף בשם ויליאם הנשול כדי שיחורר את החלקים המרכזיים של המטבעות ויטביע מסביבם הטבעה שתאפיין אותם כשייכות לניו סאות' ויילס ותהפוך אותם לחסרות ערך במקומות אחרים. על המטבע החדש הוכרז בעיתון "סידני גזאט ב-10 ביולי 1813, כולל אזהרות על זיוף או הוצאת המטבעות אל מחוץ למושבה עם עונש של שבע שנות עבודה במכרות של ניוקאסל על עבירות אלו.
תום המלחמות הנפוליאוניות ב-1815 הוביל לשטף מחודש הן של נידונים והן של מתיישבים לניו סאות' ויילס, שכן נתיבי השיט נפתחו ושיעורי האבטלה והפשע בבריטניה גברו. מקווארי ניצב בפני גידול מהיר באוכלוסיית המושבה ובפעילות הכלכלית שלה. בעת עזיבתו ב-15 בפברואר 1822 הגיע מספר התושבים הלבנים במושבה לכמעט 37,000 איש.
מושל ניו סאות' ויילס > רפורמטור וחוקר

הציר המרכזי של מדיניותו של מקווארי הייתה טיפולו בנידונים המשוחררים, שהיו נידונים שריצו את עונשם או שהוענקו להם חנינה או שחרור על תנאי. ב-1810 כבר עלה מספרם של הנידונים המשוחררים במושבה על מספרם של המתיישבים החופשיים, ומקווארי נתן את הטון בהקשר זה כאשר מינה נידונים משוחררים למשרות ממשלתיות, כמו פרנסיס גרינווי שמונה לאדריכל המושבה וויליאם רדפרן שמונה כרופא המושבה. הוא עורר את חמתם של המתיישבים החופשיים כאשר מינה את הנידון המשוחרר אנדרו תומפסון כשופט שלום, וכאשר הזמין נידונים משוחררים למסיבת תה בבית המושל. מנגד, דרש מקווארי מהנידונים לשעבר לתקן את דרכיהם. הוא קבע שעליהם להשתתף באופן קבוע בתפילות בכנסייה, ובמיוחד עודד את עריכתם של טקסי נישואים דתיים.
מקווארי היה נותן החסות הגדול ביותר של מסעות החקר של המושבה עד זמנו. ב-1813 הוא הסמיך את גרגורי בלקסלנד (אנ'), ויליאם ונטוורת' (אנ') וויליאם לאוסון (אנ') לצאת למסע החצייה המוצלח של ההרים הכחולים, שמעבר אליהם הם גילו את המישורים הפנימיים הגדולים. שם הוא הורה על הקמתה של בת'רסט, העיר הראשונה שהוקמה בפנים היבשה של אוסטרליה. הוא מינה את ג'ון אוקסלי (אנ') כמודד הראשי ושלח אותו למסעות חקר במעלה החוף של ניו סאות' ויילס ואל פנים היבשת כדי לאתר נהרות חדשים ושטחי התיישבות חדשים. אוקסלי גילה את אזורי הנהרות הצפוניים (אנ') וניו אינגלנד (אנ') שבניו סאות' ויילס ובשטחים שכיום מהווים את קווינסלנד הוא חקר את האזור בו שוכנת כיום העיר בריזביין.
מתאר הרחובות הנוכחי של מרכז העיר סידני מבוסס על תוכנית שאת הכנתה יזם מקווארי. הבניינים היוקרתיים ביותר במושבה נבנו ברחוב מקווארי שבעיר, וכמה מאלה ניצבים בו עד היום. הבניין ששרד כ"בית החולים רום" משמש כיום כפרלמנט של ניו סאות' ויילס (אנ'). ככל הנראה תוכנן הבניין על ידי מקווארי עצמו, בשיתוף פעולה עם רעייתו. המרפסות המקורות הרחבות של הבניין שאבו את ההשראה לבנייתן מההיכרות של מקווארי עם האדריכלות הקולוניאלית האנגלית בהודו. האורוות שתוכננו בקפידה על ידי מקווארי לבית המושל הם כיום חלק מהמבנה המודרני שבו שוכן הקונסרבטוריון למוזיקה של סידני. שני המבנים הללו נבנו על ידי מקווארי כהתרסה להוראת ממשלת בריטניה לא להקים מבני ציבור יקרים מדי במושבה. ושיקפו את המתחים בין חזונו של מקווארי על סידני כעיר בעלת סגנון אדריכלות ג'ורג'יאני, לבין חזונה של ממשלת בריטניה למושבה כשטח מוזנח עבור הנידונים שעלות הקמתה ואחזקתה תהיה נמוכה ככל האפשר.
רפורמה יסודית נוספת שיזם מקווארי באוגוסט 1820, זמן קצר לפני שובו לאנגליה, הייתה כאשר הוא הורה שכל התנועה במושבה תנוע בצד שמאל של הרחובות.
מקור השם "אוסטרליה" קשור באופן הדוק למקווארי. שם המדינה אוסטרליה, כפי שהוא ידוע כיום, הוצע על ידי חוקר הארצות וקצין הצי מתיו פלינדרס, אך השימוש הרשמי הראשון בו נעשה באיגרת רשמית שנשלחה על ידי מקווארי ב-1817.
מדיניותו של מקווארי, במיוחד תמיכתו בנידונים המשוחררים והקצאת כספי הממשלה לעבודות ציבוריות, עוררה התנגדות הן במושבה והן בלונדון, שם הממשלה ראתה עדיין בניו סאות' ויילס כמושבת עונשין. הכרזתו במכתב לשר המושבות, ש"שמתיישבים חופשיים באופן כללי... הם ללא ספק האנשים הבלתי מרוצים ביותר בארץ" וש"נידונים משוחררים, או אנשים שזכו בחירותם כמשרתים חוזיים, היו במקרים רבים התיאור הטוב ביותר למתיישבים", שימשה במידה רבה נגדו.
על אף התנגדות מצידה של ממשלת בריטניה, עודד מקווארי את הקמתו של הבנק הראשון במושבה ב-1817, "בנק ניו סאות' ויילס" (Bank of New South Wales) הקיים עד היום.
מושל ניו סאות' ויילס > יחסי האבוריג'ינים והמתיישבים

יחסו של מקווארי כלפי האבוריג'ינים כלל שיתוף פעולה לצד הטמעה, שגובו בכפייה צבאית. כאשר הוא טיפל בשבטים ידידותיים, הוא פיתח אסטרטגיה לפיה הוא מינה "ראשי שבטים" שיהיו אחראים על כל אחד מהם, ושהיו מזוהים על ידי ענידת טבלת חזה עשויה מנחושת שבה נחרתו שמו של ראש השבט ותוארו. אף על פי שהייתה זו שיטת משא ומתן אירופאית אופיינית, היא לעיתים קרובות לא שיקפה את המעמד האמיתי של זקני השבט. מקווארי גם היה חלוץ התפישה של השבת הקרקעות לשליטת האבוריג'ינים, בתחילה באזורים שסביב לברוקן ביי (אנ') וג'ורג'ס הד (Georges Head Battery).
ב-1814 ייסד מקווארי את מכון פאראמטה לחינוך ילדי האבוריג'ינים. ילדי האבוריג'ינים למדו בבית הספר, לעיתים בכפייה, וגודלו על פי ערכי החינוך והתרבות האירופאים. אף על פי שהיחס לילדים בבית הספר היה סביר, מצביעים סוציולוגים מודרניים שלימודיהם הכפויים והחינוך האירופאי החברתי שהם ספגו בעקבות כך היו ניסיון מודע לצמצם את ההשפעה של תרבותם בעתיד. היסטוריונים מודרניים זיהו את לקיחתם בכוח של הילדים אל בתי הספר כגורם לפרוץ עימות ישיר בין האבוריג'נים לבין ממשלו של מקווארי, שהחל ב-1814 ונמשך לפחות שנתיים.
היכן שהתעוררה התנגדות של האבוריג'ינים הורה מקווארי על מסעות עונשין. באפריל 1816 הוא כתב ביומנו:
הוריתי היום ששלושה כוחות צבאיים יצעדו בנפרד לפנים היבשת ולאזורים מרוחקים של המושבה, למטרת הענשת ילידים עויינים, באמצעות פינויים המוחלט מן הארץ, והעברתם מעבר להרים, בנוסף לתפיסתם רבים ככל האפשר מבין הילידים שביצעו את מעשי הרצח והתקיפות האחרונים, מתוך רצון להטיל עליהם אימה ולמען יראו ויראו, אם יילכדו חיים. ציוותי לקחת בשבי כמה שיותר שבויים ילידים, מתוך כוונה להחזיק בהם כבני ערובה עד שהאשמים האמיתיים יסגירו את עצמם, או שהם יוסגרו על ידי השבטים שלהם כדי שיעשה צדק. במקרה בו יגלו הילידים את ההתנגדות הקלה ביותר, או שהם יסרבו להיכנע אם הם יקראו לעשות כן, ניתנה לקצינים המפקדים על הכוחות להורות על פתיחה באש כדי לאלצם להיכנע, לתלות על העצים את גופותיהם של אלו שיהרגו באירועים שכאלה, כדי להטיל אימה רבה ככל האפשר על אלה שישרדו".
יציאתה של משלחת עונשין הובילה לטבח אפין (אנ'). מקווארי שלח חיילים לתקיפת העמים האבוריג'ינים גנדנגרה (אנ') ותארוואל (אנ') על קרקעותיהם לאורך נהר קטרקט כפעולת תגמול על עימותים אלימים שלהם עם המתיישבים. החיילים עשו שימוש בסוסיהם כדי לדרדר אל מותם מספר בלתי ידוע של גברים, נשים וילדים אל פי תהום בשני מקומות שונים. בטבח גם נהרגו 14 איש שנורו למוות.