stanford-oval/wikipedia huggingface dataset:
קנזס (BB-21)
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

היא עדיין הייתה במבדוק יבש כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917. ב-10 ביולי, היא שובצה לפלגת אוניות המערכה הרביעית והוטלה עליה משימה בעיקר להכשיר את אנשי הצי במפרץ צ'ספיק. בספטמבר 1918, היא הוטלה לתפקיד ליווי שיירות, עם המשימה הראשונה כזו ב-6 בספטמבר. האונייה יצאה עם אוניית האחות שלה USS ניו המפשייר והדרדנוט USS קרוליינה הדרומית כדי להגן על שיירת כוחות HX מהירה. ב-16 בספטמבר עזבו שלוש אוניות המערכה את השיירה באוקיינוס האטלנטי וחזרו לארצות הברית, בעוד מלוות אחרות הביאו את השיירה לנמל. ב-17, המדחף הימני של קרוליינה הדרומית נפל, מה שאילץ אותה להוריד את המהירות ל-11 קשרים (20 קמ"ש) באמצעות המדחף השמאלי בלבד. ניו המפשייר וקנזס נשארו עם קרוליינה הדרומית כדי ללוות אותה בחזרה לנמל. משימה זו לא נמשכה זמן רב, שכן הגרמנים חתמו על שביתת הנשק שסיימה את המלחמה ב-11 בנובמבר.
לאחר סיום המלחמה בנובמבר 1918, היא הצטרפה למאמץ להחזיר חיילים אמריקאים מצרפת, תוך חמש הפלגות לברסט, צרפת. הראשון שבהם התרחש בדצמבר; קנזס ואוניית המערכה ג'ורג'יה יצאו ב-10 בדצמבר והגיעו לברסט ב- . שתי האוניות העלו על סיפונן בסך הכל 2,732 חיילים במהלך ארבעה ימים לפני היציאה לחזרה. שיפוץ גדול בפילדלפיה התרחש לאחר מכן מ-29 ביוני 1919 עד 17 במאי 1920. לאחר מכן היא המשיכה לאנאפוליס, הגיעה ב-20 במאי ויצאה עם צוערים לשייט אימונים נוסף, הפעם לאוקיינוס השקט. היא עברה דרך תעלת פנמה וביקרה במספר נמלים בחוף המערבי, כולל הונולולו, סיאטל, סן פרנסיסקו וסן פדרו. היא עזבה את סן פדרו ב-11 באוגוסט לכיוון תעלת פנמה וחצתה לאיים הקריביים לעצירה במפרץ גואנטנמו. קנזס חזרה לאנאפוליס ב-2 בספטמבר, שם הורידה את הצוערים. אדמירל משנה צ'ארלס פרדריק יוז הניף את דגלו על סיפון קנזס בפילדלפיה כאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה הרביעית.
האונייה יצאה ב-27 בספטמבר לשייט לאיים הקריביים. בהיותה בגרסי ביי, ברמודה ב-2 באוקטובר, אדוארד, נסיך ויילס, ביקר באונייה. ב-4 באוקטובר היא עברה דרך תעלת פנמה והפליגה לסמואה האמריקנית, ועצרה בפאגו פאגו, סמואה ב-11 בנובמבר. לאחר מכן ביקרה קנזס בהוואי לפני שחצתה חזרה דרך תעלת פנמה ובסופו של דבר חזרה לפילדלפיה ב-7 במרץ 1921. הפלגת הכשרה נוספת של צוערים התבצעה ב-4 ביוני; שלוש אוניות מערכה נוספות הצטרפו אליה לביקור במימי אירופה. התחנות כללו את אוסלו, נורווגיה, ליסבון, פורטוגל וגיברלטר. הן עברו דרך מפרץ גואנטנמו לפני שחזרו לאנאפוליס ב-28 באוגוסט. ביקור בניו יורק נערך לאחר מכן בין 3 ל-19 בספטמבר. היא חזרה לפילדלפיה למחרת, שם הושבתה ב-16 בדצמבר. קנזס נמחקה מרשימות הצי ב-24 באוגוסט 1923 בהתאם לתנאי הסכם הצי של וושינגטון ולאחר מכן פורקה לגרוטאות.
קנזס בניסויים ב-1906; שימו לב, תותחי ה-7 אינץ' לא הותקנו
קנזס בערך 1907
קנזס בברסט, צרפת, בשנת 1919; ניו המפשייר (משמאל) וקונטיקט (מימין) נראות למרחוק
אמנת קושטא

הוועידה
אמנת קושטא (באנגלית: The Convention of Constantinople) היא אמנה בינלאומית אשר נחתמה בקונסטנטינופול, ביום 29 באוקטובר 1888 בידי בריטניה, גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, ספרד, צרפת, איטליה, הולנד, רוסיה, והאימפריה העות'מאנית, כדי להבטיח מעבר חופשי בנתיב המים של תעלת סואץ בעיתות שלום ומלחמה. כל המדינות החתומות היו באותה עת מעצמות אירופאיות. האמנה קובעת הלכה למעשה את מעמדה של תעלת סואץ כנתיב מים בינלאומי, אשר זכות המעבר החופשי בו צריכה להינתן לכל, ללא הבדל בהשתייכות לאומית של הספינה, בסוג הספינה, או במטענה. נוסח האמנה הוסכם על המדינות החותמות ב-2 במרץ 1888 והיא נחתמה בחודש אוקטובר, ותהליך אשרורה על ידי כל אחת מן המדינות החותמות הסתיים ב-22 בדצמבר 1888.
עיקרי האמנה

סעיף 1 - תעלת סואץ תשמש תמיד למעבר ימי חופשי בעיתות שלום כמו גם בעיתות מלחמה והצדדים מתחייבים שלא להתערב בשימוש החופשי בתעלה. לעולם לא תקום הזכות לחסום את התעלה למעבר ימי.
סעיף 4 - תעלת סואץ תהיה פתוחה למעבר ימי בעיתות מלחמה אף של ספינות מלחמה של הצדדים היריבים, בהתאם לסעיף 1. הצדדים לאמנה מסכימים שלא לפגוע במעבר החופשי בתעלה, או בנמליה, אף אם האימפריה העות'מאנית תהא אחד הצדדים היריבים. בעת מלחמה, ספינות הצדדים היריבים לא יצטיידו באספקה בתעלת סואץ, או בנמליה, אלא במידת ההכרח ויעברו בתעלה ללא עיכוב ובמהירות האפשרית. הספינות לא תשהינה בנמלי פורט סעיד או סואץ למעלה מ-24 שעות, אלא בעת מצוקה.
סעיף 5 - בעת פעולות איבה, הצדדים הלוחמים לא יפרקו כוחות, או אמצעי לחימה בתחומי תעלת סואץ, או בנמליה.
סעיף 7 - המעצמות לא תחזקנה ספינות מלחמה בתחומי תעלת סואץ (כולל אגם תמסח והאגמים המרים). אולם כל אחת מהן רשאית להחזיק בשתי ספינות מלחמה לכל היותר בנמלי פורט סעיד וסואץ, בתנאי שאינן חלק מן הצדדים הלוחמים.
סעיף 8 - שליחיהן של המעצמות במצרים יפקחו על ביצועו של הסכם זה.
סעיף 9 - ממשלת מצרים תנקוט בצעדים המתבקשים ליישומה של אמנה זו.
סעיף 10 - הוראות סעיפים 4,5,7 לא יפגעו בזכותה של מצרים (והאימפריה העות'מאנית) לנקוט בצעדים להבטחת ביטחונה של מצרים ושמירת הסדר האזרחי בה. צעדים כאלה ינקטו לאחר שתימסר הודעה למעצמות החתומות על האמנה.
סעיף 11 - אין בסעיפים 9 ו-10 כדי להתיר מניעת השימוש החופשי בתעלת סואץ, או הקמת ביצורים קבועים בשטח התעלה.
סעיף 14 - הצדדים מסכימים כי תוקפה של אמנה זו לא יהא מוגבל לתקופת הזיכיון של חברת תעלת סואץ.
סעיף 16 - הצדדים לאמנה מתחייבים להביא את דבר האמנה לידיעת מדינות שלא חתמו על האמנה ולהזמינן להצטרף אליה.
ביטוייה והשפעותיה של האמנה

יש היסטוריונים המטילים ספק בעובדת ישומה של אמנת קושטא החל מעת שנחתמה. בריטניה אשר שלטה באזור תעלת סואץ לאורך רוב התקופה מעת חתימת האמנה ועד להלאמתה בידי מצרים הפרה כמעט באופן שיטתי את הוראות האמנה. בתקופה שבין 1888-1954 לא נערכה ולו התכנסות שנתית אחת במעמד נציגיהן של המעצמות החותמות לצורך הפיקוח על ביצוע האמנה. הבריטים ביצרו את נמלי התעלה ושטחה, התבצעה פריקה של כוחות צבא ותחמושת בשטח התעלה בעת מלחמה ואף בעיתות שלום, ספינות מלחמה הוצבו באופן קבוע בפתחי התעלה. כל אלה נעשו בניגוד מפורש ללשונה של אמנת קושטא. יחד עם זאת, הבריטים לא מנעו מעבר ספינות מלחמה איטלקיות בתעלה בשנת 1936, בדרכן לפלישה באתיופיה. לכאורה, האמנה האנגלו-מצרית משנת 1936 אשר בה התחייבה בריטניה תסיג כוחותיה ממצרים אולם תמשיך ותחזיק כוחות באזור תעלת סואץ, עומד בניגוד ללשון אמנת קושטא הקובעת כי אזור התעלה יהיה מפורז מכוחות צבא.
מיד לאחר פרוץ מלחמת העצמאות מנעה מצרים מעבר בתעלת סואץ של ספינות שיעדן נמלי ישראל. לטענת ישראל ואומות אחרות, פעולות אלה נעשו בניגוד לתנאי אמנת קושטא. מנגד טענה מצרים כי למרות הסכמי רודוס מצרים וישראל עדיין נתונות במצב מלחמה וכי בהתאם לסעיף 10 לאמנת קושטא, זכותה של מצרים למנוע מעבר כלי שיט העלולים לסכן את שלומה. ישראל בחרה שלא להביא את הסכסוך על זכות המעבר בתעלת סואץ לבית הדין הבינלאומי לצדק, ופניות חוזרות של ישראל למועצת הביטחון בעניין זה לא הועילו. ב-27 ביולי 1954 הסכימו מצרים ובריטניה כי האחרונה תסיג את כוחותיה ותפנה את בסיסיה ממצרים עד ליום 18 ביוני 1956. הסכם זה, הידוע בשם "הסכם בסיסי התעלה", נחתם בקהיר ב-19 באוקטובר 1954. בסעיף 8 להסכם בסיסי התעלה מכירות המדינות כי "מתוך הכרה כי התעלה הימית סואץ, שהיא חלק אינטגרלי ממצרים, היא נתיב מים בעל חשיבות בינלאומית מבחינה כלכלית, מסחרית ואסטרטגית ומביעות את נחישותן לקיים את האמנה אשר נחתמה בקונסטנטינופול ב-29 באוקטובר 1888, המבטיחה את חופש השיט בתעלה."
בחודש ספטמבר 1954 העמידה ישראל למבחן את פעולותיה של מצרים ושלחה את הספינה "בת גלים" מאריתריאה לנמל חיפה דרך תעלת סואץ. הספינה נעצרה בפתח תעלת סואץ, צוותה נאסר בכלא המצרי ושוחרר ב-1 בינואר 1955. הספינה הוחרמה ולא הוחזרה. ספינה ישראלית ראשונה, "אשדוד", חצתה את תעלת סואץ רק ב-1 במאי 1979, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-26 ביולי 1956 הכריז נשיא מצרים נאצר על הלאמת חברת תעלת סואץ, אשר הייתה עד לאותה עת בשליטתן של בריטניה וצרפת. בתגובה הכריז אנתוני אידן, אשר שימש כראש ממשלת בריטניה באותה העת כי הלאמת תעלת סואץ עומדת בניגוד לתנאי אמנת קושטא ולפיה אין להתיר את הפקדת השליטה בתעלת סואץ בידי מעצמה אחת. הלאמת התעלה בידי מצרים שימשה כעילה לפרוץ מלחמת סיני.
סעיף 5 לחוזה השלום בין מדינת ישראל ובין הרפובליקה הערבית של מצרים, אשר נכנס לתוקף ביום 25 באפריל 1979, מתייחס ישירות לאמנת קושטא וקובע: "אניות ישראל, ומטענים המיועדים לישראל או הבאים ממנה יהנו מזכות מעבר חופשי דרך תעלת סואץ ומבואותיה, דרך מפרץ סואץ והים התיכון, על בסיס אמנת קושטא מ - 1888 החלה על כל האומות."
הערות שוליים

↑  Leo Gross, Passage through the Suez Canal of Israel-Bound Cargo and Israel Ships. The American Journal of International Law 1957;51:530-568.
↑  Resolution on the Palestine Question Adopted at the 558th Meeting of the Security Coucil on 1 September 1951.
↑  Agreement between the Government of the United Kingdom and Northern Ireland and the Egyptian Government regarding the Suez Canal Base, October 19, 1954
↑  Charles B. Selak, Jr. The Suez Canal Base Agreement of 1954. The American Journal of International Law 1955;49:487-505.
↑  אינדקס האוניות העבריות, הלל ירקוני
↑  [Khosrow Mostofi, The Suez Dispute: A Case Study of a Treaty The Western Political Quarterly 1957; 10(1):23-37.
↑  חוזה שלום בין מדינת ישראל ובין הרפובליקה הערבית של מצרים באתר הכנסת.
עפר דורון

| --- | --- |

 לידה:  1961 (בן 64 בערך)
 מספר צאצאים:  3
 השתייכות:   צבא הגנה לישראל
 תקופת הפעילות:  1979–2002 (כ־23 שנים)
 דרגה:   תת-אלוף
 תפקידים בשירות
 מפקד אח"י סער  מפקד אח"י כידון (סער 4)  מפקד אח"י עצמאות (סער 4)  מפקד אח"י גאולה  מפקד אח"י אילת (סער 5)  מפקד פלגת ספינות טילים  סגן מפקד שייטת ספינות הטילים  ראש מחלקת אמצעי לחימה בחיל הים
 תפקידים אזרחיים
 מנהל מפעל חלל בתעשייה האווירית
עפר דורון (נולד ב-1961) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים בחיל הים. כיהן כמנהל מפעל חלל של התעשייה האווירית לישראל.
ביוגרפיה

דורון התגייס לצה"ל ב-1979, סיים קורס חובלים ומילא תפקידי קצונה בחיל הים, בהם מפקד אח"י סער, מפקד אח"י כידון (סער 4), מפקד אח"י עצמאות (סער 4), מפקד אח"י גאולה, מפקד אח"י אילת (סער 5), מפקד פלגה 33, סגן מפקד שייטת ספינות הטילים וראש מחלקת אמצעי לחימה. השתחרר משירות הקבע ב-2002 בדרגת אלוף-משנה. בשירות המילואים קודם לדרגת תת-אלוף ב-2020 ושימש מנהל לחימה בחירום בחדר הפיקוד הזרועי של יחידת השליטה הימית בבור זרוע הים בקריה.
ב-2003 הצטרף לתעשייה האווירית ושימש מנהל השיווק והפיתוח העסקי במפעל מב"ת טילים. ב-2008 מונה לסמנכ”ל ומנהל חטיבת מערכות טקטיות בחטיבת Ness TSG של נס טכנולוגיות. בשנים 2012 עד 2020 כיהן כמנהל מפעל חלל של התעשייה האווירית. בתפקיד זה הוביל בין היתר את חלקה של התעשייה האווירית בפיתוח וניהול משימת הגשושית הישראלית לירח "בראשית". לאחר מכן מונה למנכ"ל חברת EVR Motors.
ביוגרפיה > פעילות מחאה

באוגוסט 2023, לאחר שהודיע על הפסקת התנדבותו על רקע התנגדותו לרפורמה המשפטית, הוקפא שירותו בחיל הים ולאחר מכן הודח משירות המילואים.
בנובמבר 2024 נעצר דורון יחד עם בנו גל ושני חשודים נוספים בחשד שירו נורים ימיים שנפלו האחד בסמוך לביתן אבטחה, והשני במבואת הכניסה בחצר בית ראש הממשלה בנימין נתניהו בקיסריה. בדצמבר הוגשו כתבי אישום נגד דורון ובנו גל בעבירות של מעשה טרור של מעשה פזיזות ורשלנות (פזיזות באש), ניסיון הצתה, וכן בשיבוש מהלכי משפט. בית המשפט המחוזי בחיפה קבע כי אין ראיות לכאורה למעשה טרור וכי קיימת חולשה ראייתית בייחוס ניסיון הצתה, והורה לשחרר את הנאשמים למעצר בית.
חיים אישיים

דורון בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה. אב לשלושה.
הערות שוליים

↑  תא"ל במיל' עפר דורון, אתר חיל הים
↑  קידומי דרגות במערך המילואים - ינואר 2020, באתר עמותת חיל הים
↑  סבב מינויים בתע"א: סמנכ"ל שיווק ומנהל למפעלים מל"מ וחלל, באתר TheMarker‏, 29 ביולי 2012
↑  יניב הלפרין, מנהל מפעל החלל של תע"א על בראשית – מהשיגור ועד ההתרסקות -, באתר אנשים ומחשבים - פורטל חדשות היי-טק, מיחשוב, טלקום, טכנולוגיות, ‏2019-06-04
↑  קורין אלבז-אלוש, הפגיעה בכשירות צה"ל: הוקפא שירות המילואים של תת-אלוף בחיל הים, באתר ynet, 17 באוגוסט 2023
↑  רועי רובינשטיין, "אבן יסוד במחאת קיסריה" ו"שועל הפגנות ותיק" | החשודים בירי הזיקוקים לבית רה"מ, באתר ynet, 20 בנובמבר 2024
↑  איתן גליקמן, ליאור אוחנה, סיון חילאי, החשודים בירי הנורים לבית רה"מ, וגרסת הקצין הבכיר: "מעשה קונדס מטופש", באתר ynet, 19 בנובמבר 2024
↑  איציק סבן, גורמים המעורים בחקירת ירי נורי התאורה לעבר בית רה"מ: "התנהל כמבצע צבאי סדור ומדוקדק, מסע טרור אידאולוגי", באתר ישראל היום, 20 בנובמבר 2024
↑  כתב האישום
↑  ליאור אל-חי, ביהמ"ש הורה לשחרר את הנאשמים בירי הנורים לבית רה"מ: "אין ראיות למעשה טרור", באתר ynet, 26 בדצמבר 2024
צבי אורבך

| --- | --- |

צבי אורבך
 לידה:  2 בפברואר 1904 
 פטירה:  20 באפריל 1971 (בגיל 67) 
 מדינה:  ישראל 
 
צבי אורבך (2 בפברואר 1904 – 20 באפריל 1971) היה מחלוצי העלייה השלישית. החל דרכו ב'גדוד העבודה' והפך ברבות השנים לקבלן בנייה. היה מאנשי 'ההגנה' בתל אביב. הקים את ארגון 'השירות הכללי' בתל אביב, ובשנותיה הראשונות של המדינה ניהל את הוועדה להקמת שיכונים לאנשי צבא הקבע.
השירות הביטחוני

צבי אורבך התגייס כבר בשנת 1921 לארגון 'ההגנה'. בפרוץ התלקחות מאורעות הדמים בשנת תרפ"ט (1929) בירושלים הוא מונה למפקד אזור סנהדריה בירושלים ועסק ברכש ביטחוני. משעה זו ואילך נקשרו חייו עם השירות הביטחוני. משעבר לתל אביב ודרכו העסקית צלחה ושִׂגשגה המשיך כל העת בתרומתו למאמץ הביטחוני המחתרתי.
לאחר מאורעות תרפ"ט מונה אלימלך זליקוביץ'-אבנר למפקד מחוז תל אביב ב'הגנה'. הוא הטיל על אורבך להקים את המחלקה הנודדת שנועדה לשמש כוח כוננות חשאי לביצוע המשימות הביטחוניות במרחב המחוז. אורבך המשיך לפקד על המחלקה הנודדת הראשונה עד תחילת המרד הערבי בשנת 1936. נוכח החמרת המצב הביטחוני בשכונות המבודדות שמדרום ליפו הערבית מוּנה אורבך למפקד אזור חולון, אבו כביר, שכונת גרין ושכונת מולדת. הוא הקים כוח מאורגן ומאומן בן 380 לוחמים, ומילא את התפקיד עד תחילת שנת 1937. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מונה אורבך ב-6 בספטמבר 1939 למפקח ראשי מטעם הסוכנות היהודית והוועד הלאומי כאחראי על ענייני ההתגייסות לכוחות ההגנה בתל אביב. אורבך יזם את מפעל ההתרמה העממי 'כופר הישוב' למטרת גיוס כספים מהציבור.
השירות הביטחוני > השירות הכללי

השירות הכללי (ש"כּ) נועד עם ייסודו לספק מענה מיידי לקיצוץ הפתאומי בתִקצוּב העירוני לפעילות ההגנה, והתבסס על שני מקורות פיננסיים – תשלום מבעלי העסקים בעיר ומיסוי מרצון שהושת על כלל הציבור. צבי אורבך שייסד את ארגון הגבייה מונה למפקד השירות הכללי, ושיטת גיוס הכספים שולבה עם הקמת הפלוגה המיוחדת. אורבך מיסד את מנגנוני השירות הכללי באמצעות מינוי 'אחראי' על כל עשרה בתי עסק, חנויות ואִטליזים, ו'ממונה' על כל חמישה 'אחראים'. לשירות הכללי נקבעו שני עקרונות מבניים: מבנה טריטוריאלי (חלוקת העיר ל-12 אזורים), וחלוקה מקצועית של המצטרפים המבוגרים שלא היו חייבי גיוס (רופאים, סוחרים, פקידים, בעלי תעשייה ומלאכה זעירים) שסיפקו עשרות מקומות מסתור למפקדי 'ההגנה', לפעילי המאבק המזוין, למפעילי תחנת השידור המחתרתית ועוד.
עם פרוץ מלחמת העצמאות גויסו אנשי השירות הכללי למשימות אבטחה עירוניות והקמת גופי חירום. אורבך הִפנה את המהנדס היהודי מבריטניה א' גולדברג, שהיה מומחה בעל שם עולמי לייצור נשק, לגורמי התעשׂ וחיל המדע, וגייס את המשאבים לייצור עצמי של להביורים בשירות הכללי.
השירות הביטחוני > השיירות לירושלים

בעיצומם של הקרבות לפריצת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות הוטלה על צבי אורבך, מפקד השירות הכללי בתל אביב, משימת אספקת מזון וציוד חיוני לעיר הנצורה. אורבך ניהל את המבצע ותיאם את כל גורמי הנהלת הסוכנות היהודית, הפיקוד העליון והגורמים הכלכליים. ארבע שיירות שבכל אחת מהן היו 700 משאיות העבירו מזון וציוד לירושלים הנצורה.
השירות הביטחוני > כיבוש יפו ופרשת אלטלנה

במבצע 'דרור' ב-14 במאי השתלטו כוחות 'ההגנה', שאליהם צורף כוח מהאצ"ל, על יפו. צבי אורבך, שפיקד על כוח ההשתלטות המרכזי, היה מהמפקדים הבכירים במבצע 'דרור'.
בליל 21 ביוני נתקעה האונייה אלטלנה בים מול חוף פרישמן. צבי אורבך, מפקד השירות הכללי, שהיה במסגרת כוחות החי"ם (חיל המשמר) העירוניים, הופקד על גזרת חוף הים ופיקד על תקיפת האנייה ממטה השירות הכללי בבניין מועדון ויצו (בשנות ה-50 נקרא 'תיבת נוח') ברחוב הירקון 91 (מצפון לגן ההעפלה). מנגד, בשלב מסוים של הלחימה אנשי אצ"ל השתלטו על מטה השירות הכללי ופגעו בבניין ובמפקדי היחידה ושדדו כלי נשק. בתחקירי צה"ל נמצא שאורבך פעל במלוא הנאמנוּת לביצוע משימותיו, וגם שכוחות החי"ם שהוטלו לזירת העימות לא היו כשירים ומיומנים למשימה זו.
לקראת מבצע 'דני' ביולי 1948 מוּנה אורבך למפקד גדוד 42 בחטיבת קרייתי (חטיבה 4), ובמהלך קרבות עשרת הימים (מבצע דני) מונה למפקד הערים לוד ורמלה עם כיבושן. אורבך הודיע שמי שייתפס בוזז שלל יוצא להורג ללא משפט, ומנע בכך את התופעה. בספטמבר 1949 שוחרר אורבך משירות קבע. ב-1954 הוענקה לו דרגת סגן-אלוף.
השירות הביטחוני > שיכוני משרתי צבא הקבע

בתום מלחמת העצמאות הוחלט להקים שכונות מגורים למשרתי צבא הקבע. המשימה הוטלה בנובמבר 1949 על הוועדה לשיכון אנשי צבא בשירות קבע במשרד הביטחון בניהולו של אורבך שזה עתה פרש משירות קבע. חברי הוועדה היו – פנחס ספיר (יו"ר), שמעון פרס, אלוף צבי צור, אלוף שמעון מזא"ה, שמואל זלינגר (סמנכ"ל משרד הביטחון), יצחק כֹּהן (ראש אגף הבינוי והמשק במשרד הביטחון) וסא"ל נחמיה קין.
במהלך שש שנות קיומה הקימה הוועדה 13 שכונות – צהלה, רמת-ירון, נווה-צה"ל, מעוז-אביב, 'המשך שיינקין', רמת-חן, שדרות נוי ברמת-גן, קריית-אליעזר, סטלה-מריס, קריית-ים, צנובר הר הכרמל, שכונה בנתניה ונווה-מגן ברמת השרון. בשכונות אלו הוקמו 3,686 יחידות דיור, שברבות הימים נבלעו בתחומיהן של הערים המתפתחות.
הוועדה בוטלה בספטמבר 1955 ותפקידיה הועברו לאגף הבינוי והמשק במשרד הביטחון.
צבי אורבך היה בין התורמים להקמת הכור הגרעיני הראשון.
עסקים

לאחר פיזור הוועדה לשיכון אנשי צבא הקבע המשיך אורבך זמן מה בתפקידי בינוי במשרד הביטחון, ובסוף שנות החמישים הקים בשותפות עם החברה האמריקאית PEC (Palestine Economic Corporation) את חברת הבנייה 'נווה'. תחת ניהולו החברה הייתה לאחת מחברות הבנייה הגדולות בארץ. החברה הצטיינה באיכות הבניה ובחידושים הטכנולוגיים שהכניסה: בניה טרומית, מנופי ענק ועוד. בין היתר בנתה חברת נוה את שכונת נוה-אביבים, שכונה שגם היום כחמישים שנה מאוחר יותר, נמנית עם שכונות היוקרה של העיר. שכונה ששימשה כדגם לשכונות רבות. במיתון הכלכלי בשנות השישים נפגעה חברת 'נווה', ואורבך פרש ממנה והקים את חברת הבנייה 'צבי אורבך חברה קבלנית'. במסגרת זו בנה את שלושת הבניינים הראשונים בכיכר המדינה שבתל אביב שתוכננו בצורה חריגה ומסובכת.
צבי אורבך נפטר ב-1971.
הנצחה

שמותיהם של צבי אורבך ובנו, יוסף אורבך, מופיעים על 'אנדרטת הבונים' במתחם רחוב בזל המנציחה את בוני העיר תל אביב.
שמם של יהושע אורבך ובני משפחת אמסטר מופיע על אנדרטת הבונים שבכיכר שכונת מגדיאל בהוד-השרון.
לקריאה נוספת

השרות הכללי, מטה חטיבה 4 (קרייתי)/תרבות, סיוון תש"ח
צבי אורבך: העיזבון הביטחוני, תיקי הפקדה אישית 80/774, הארכיון לתולדות ההגנה
סקירה על פעולותיה של הוועדה לשיכון אנשי צבא בשירות קבע, משרד הביטחון, 1955
הלל יונה (עורך), "הנודדת" בתל אביב ובגוש דן, הוצאת סניף תל אביב של 'ארגון חברי ההגנה', תשס"ב
ניר מן, "משבר הפיקוד במרחב תלֿ-אביב ב'הגנה' בשנת 1944", עלי זית וחרב: והאנגלי אז בארץ, כרך ט, ירושלים: כרמל והעמותה לחקר כוח המגן על-שם ישראל גלילי, 2009, עמ' 239–273
ניר מן, "תסמונת הש"כ", מוסף הארץ, 3 בדצמבר 2010, עמ' 50–56
הערות שוליים

↑  ראו: יהודה סלוצקי, ספר תולדות ההגנה, (עורך: בן-ציון דינור), ג, ב, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1973, עמ' 1277.
↑  יוסף אוליצקי, ממאורעות למלחמה, תל אביב: שירות התרבות של צה"ל, 1951, עמ' 312
↑  אורי ברנר, אלטלנה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ומכון טבנקין לחקר ולימוד הקיבוץ, תשל"ח, עמ' 189–246
↑  תיק 12/פ80/774, הארכיון לתולדות ההגנה
↑  תקופה מסוימת כיהנו בוועדה גם סא"ל רות ברמן והמהנדס סא"ל (במילואים) משה עופר
צבי אורבך (במדים) לאחר חתימה הסכם הכניעה של העיר יפו
צבי אורבך (שני מימין בחליפה אזרחית) עם בן-גוריון והרמטכ"ל ידין בחנוכת שכונת צהלה בתל אביב, 1951
קונטיקט (BB-18)

| --- | --- |

USS קונטיקט בלב ים, מתישהו לפני מלחמת העולם הראשונה
 תיאור כללי
 סוג אונייה:  אוניית מערכה
 צי:   צי ארצות הברית
 סדרה:  קונטיקט
 ציוני דרך עיקריים
 מספנה:  מספנת הצי בברוקלין 
 הוזמנה:  1 ביולי 1902
 תחילת הבנייה:  10 במרץ 1903
 הושקה:  29 בספטמבר 1904
 תקופת הפעילות:  29 בספטמבר 1906 – 1 במרץ 1923 (16 שנים)
 אחריתה:  נמכרה לגריטה ב-1 בנובמבר 1923
 מלחמות וקרבות:  מלחמת העולם הראשונה 
 מידות
 הֶדְחֶק:  סטנדרטי: 16,000 טון, מקסימלי: 17,949 טון
 אורך:  139.09 מטר
 רוחב:  23.42 מטר
 שוקע:  7.47 מטר
 נתונים טכניים
 מהירות:  18 קשרים
 גודל הצוות:  827 קצינים ומלחים
 טווח שיוט:  12,260 ק"מ במהירות 10 קשר
 הנעה:  12 דוודים המזינים 2 מנועי קיטור תלת-דרגתיים בהספק 16,500 כוחות סוס
 צורת הנעה:  2 מדחפים
 אמצעי לחימה
 שריון:  חגורת שריון: 6–11 אינץ' (152–279 מ"מ)   ברבטות: 6–10 אינץ' (152–254 מ"מ)   צריחים: 8–12 אינץ' (203–305 מ"מ)   החימוש המשני: 7 אינץ' (178 מ"מ)   מגדל הניווט: 9 אינץ' (229 מ"מ)
 חימוש:  4 תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)   8 תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ)   12 תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ)   20 תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ)   12 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ')   4 תותחי 1 פאונד 37 מ"מ (1.46 אינץ')   4 צינורות טורפדו 21 אינץ' (533 מ"מ)
 
אוניית המערכה קונטיקט (BB-18), הספינה הרביעית של צי ארצות הברית שנקראה על שם מדינת קונטיקט, הייתה האונייה הראשונה בסדרת האוניות מדגם "קונטיקט", שכללה שש אוניות מערכה פרה-דרדנוט. השדרית שלה הונחה ב-10 במרץ 1903; קונטיקט, שהושקה ב-29 בספטמבר 1904, נכנסה לשירות ב-29 בספטמבר 1906, בתור האונייה המתקדמת ביותר בצי האמריקני.
קונטיקט שימשה כאוניית הדגל של תערוכת ג'יימסטאון באמצע 1907, אשר ציינה את יום השנה ה-300 לייסוד המושבה ג'יימסטאון. מאוחר יותר היא הפליגה עם הצי הלבן הגדול בהקפת כדור הארץ כדי להציג את צי האוניות ההולך וגדל של הצי האמריקני של אוניות מים כחולים. לאחר שסיימה את שירותה בצי הלבן הגדול, השתתפה קונטיקט בכמה תרגילי הנפת דגל שנועדו להגן על אזרחים אמריקאים בחו"ל עד שנלחצה לשירות כתובלת חיילים בסוף מלחמת העולם הראשונה כדי לזרז את חזרתם של כוחות המשלוח האמריקאים לארצות הברית מצרפת.
במשך שארית הקריירה שלה, קונטיקט הפליגה למקומות שונים הן באוקיינוס האטלנטי והן באוקיינוס השקט תוך כדי הכשרה של טירונים חדשים יותר לצי. עם זאת, הוראות האמנה הימית של וושינגטון משנת 1922 קבעו שהרבה מאוניות המערכה הישנות יותר, קונטיקט ביניהן, יצטרכו להיגרט, ולכן היא בוטלה ב-1 במרץ 1923, ונמכרה לגרוטאות ב-1 בנובמבר 1923.
תכנון

סדרת קונטיקט עקבה אחר סדרת וירג'יניה, אך תיקנה כמה מהליקויים המשמעותיים ביותר בתכנון המוקדם יותר, בעיקר הסידור המרוכז של התותחים הראשיים וחלק מהתותחים המשניים. סוללה שלישונית כבדה יותר של תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) החליפו את התותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) שהיו בשימוש בכל העיצובים הקודמים בארצות הברית. למרות השיפורים, האוניות התיישנו על ידי אוניית המערכה הבריטית המהפכנית אה"מ דרדנוט, שהושלמה לפני רוב אוניות הסדרה קונטיקט.
קונטיקט הייתה באורך כולל של 456.3 רגל (139.1 מטרים), רוחב של 76.9 רגל (23.4 מטרים) ושוקע של 24.5 רגל (7.5 מטרים). הדחק האונייה היה 16,000 טונות ארוכות (16,260 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 17,666 טונות ארוכות (17,949 טונות) במעמס מלא. האונייה הונעה על ידי מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שני צירים בדירוג של 16,500 כוחות סוס (12,300 קילוואט), עם קיטור המסופק על ידי שנים עשר דוודים של Babcock & Wilcox המופעלים על ידי פחם המתועלים לשלוש ארובות. מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש). כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו במהירות בתרני סריג ב-1909. היה לה צוות של 827 קצינים ומלחים, אם כי זה גדל ל-881 ומאוחר יותר ל-896.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/45 קליבר Mark 5 בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, אחד מקדימה ואחד מאחורה. הסוללה המשנית כללה שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מ"מ) /45 קליבר ושנים עשר תותחי 7 אינץ' (178 מ"מ) /45 קליבר. תותחי ה-8 אינץ' הותקנו בארבעה צריחים תאומים באמצע האונייה, ותותחי ה-7 אינץ' הוצבו בקזמטים בגוף האונייה. להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה עשרים תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר מותקנים בקזמטים לאורך דופן גוף האונייה ושנים עשר תותחי 3 פאונד. היא גם נשאה ארבעה תותחי 1 פאונד (37 מילימטרים (1.5 אינץ')). כפי שהיה סטנדרטי עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה ארבעה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של קונטיקט הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בשאר האזורים. לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), ולברבטות התומכות היה שריון בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים). לצריחים המשניים היה שריון חזיתי בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים). למגדל הניווט היו דפנות בעובי 9 אינץ' (229 מילימטרים).
היסטוריית שירות > מלחמת העולם הראשונה

כחלק מהתגובה האמריקנית ללוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת של גרמניה, קונטיקט הופעלה מחדש ב-3 באוקטובר 1916. יומיים לאחר מכן, אדמירל הרברט או. דאן הפך אותה לאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה החמישית, והעביר את דגלו ממינסוטה. קונטיקט פעלה לאורך החוף המזרחי ובאיים הקריביים עד שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917. במשך המלחמה, קונטיקט התבססה בעיר יורק ריבר, וירג'יניה. יותר מ-1,000 חניכים - אנשי אונייה וצוותי תותחים של ספינות סוחר - השתתפו בתרגילים עליה בזמן שהיא הפליגה במפרץ צ'ספיק, ומחוץ לכף וירג'יניה.